stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יונה אנדרסון

יונה אנדרסון (באנגלית: Iona Anderson; נולדה ב-30 ביוני 2004) היא שחיינית אוסטרלית, פעמיים סגנית אלופת עולם (דוחה 2024) במשחה ל-50 מטר גב ובמשחה ל-100 מטר גב.
ביוגרפיה > 2023 > אלופת עולם לנוער

באליפות העולם לנוער שנערכה בספטמבר בנתניה, ישראל זכתה בארבע מדליות, שתי מדליות זהב ושתי מדליות כסף כסף. מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.01 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ומדליות כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.88 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב.
ביוגרפיה > 2024 > סגנית אלופת עולם

באליפות העולם שנערכה בפברואר בדוחה, קטר זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 59.12 שניות, אחרי קלייר קורזן מארצות הברית (58.29 שניות) ולפני אינגריד וילם מקנדה (59.18 שניות).
שיאים אישיים > בריכה אולימפית

50 מטר גב: 28.01 שניות (2023)
100 מטר גב: 59.12 שניות (2024)
טיטה רופו

| --- | --- |

 לידה:  9 ביוני 1877 פיזה, איטליה 
 פטירה:  5 ביולי 1953 (בגיל 76) פירנצה, איטליה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הגדול במילאנו 
 מוקד פעילות:  איטליה, ממלכת איטליה 
 סוג קול:  בריטון 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 צאצאים:  Ruffo Titta junior 
 
טיטה רופו
טיטה רופו (באיטלקית: Titta Ruffo,‏ 9 ביוני 1877 - 5 ביולי 1953) היה זמר אופרה איטלקי, שמקובל לראות בו את גדול הבריטונים האיטלקים בדורו, ואולי גם בדורות הבאים.
רופו, שכינויו היה Voce del leone ("קול האריה"), נודע בקולו האדיר, בצלילים הגבוהים המרטיטים שלו ובעוצמה הדרמטית שהפגין על הבימה. בריטונים אחרים, גם ידועי השם שבהם, התייחסו ביראת כבוד אל קולו של רופו: ג'וזפה דה לוקה, כוכב בריטון בזכות עצמו, אמר על רופו, "מה שהיה לו לא היה קול, זה היה נס;" (אם כי אין מרבים לצטט את חלקה השני של המסקנה של דה לוקה ",..והוא (רופו) מכריז עליו בקולי קולות...") וויקטור מורל, ששר לראשונה בתפקידי יאגו ופלסטף של ורדי, אמר שצלילי הרגיסטר העליון של רופו הם המרהיבים ביותר ששמע מעודו מפי בריטון.
קריירה

נולד בשם רופו טיטה בפיזה והפך את סדר שמותיו לבימה. רופו היה בנו של מהנדס. הוא למד פיתוח קול אצל מורים אחדים, אבל השיטה הווקלית שלו היא פרי לימוד עצמי, ביסודה. הופעתו הראשונה הייתה בשנת 1898 בתיאטרו קונסטאנצי ברומא, בתפקיד הראלד בלוהנגרין של וגנר. אחרי פתיחה איטית, נסקה הקריירה שלו לשחקים בשנים הראשונות של המאה ה-20 ותוך זמן קצר השיג פרסום בינלאומי. הופעותיו הראשונות הגדולות היו בלונדון (1903), מילאנו (1904), ליסבון (1907, בואנוס איירס (1908) והאופרה של פריז (1911). הופעתו הראשונה של רופו בארצות הברית הייתה בפילדלפיה בשנת 1912 והוא הרבה לשיר בשיקגו. אל המטרופוליטן אופרה הגיע במועד מאוחר יחסית בקריירה שלו, ב-1922 בתפקיד פיגרו בספר מסביליה. הוא הופיע ב-46 הצגות במטרופוליטן בין 1922 ל-1929.
הרפרטואר של רופו כלל את רוב תפקידי הבריטון באופרה הצרפתית והאיטלקית, ביניהם ריגולטו, "די לונה", אמונסרו, ז'רמון, טוניו, פיגרו של רוסיני, המלט, יאגו, קרלו ב"ארנאני", דון ג'ובאני, ברנאבה ורנאטו ב"נשף המסיכות". הוא נודע גם בכמה תפקידי בריטון באופרות, שנשכחו בינתיים מלב: התפקידים הראשיים ב"המלט" של אמברואז תומא וב"כריסטופורו קולומבו" של פרנקטי, קסקארט ב"זאזא" של לאונקוואלו ונרי ב-La Cena delle Beffe של ג'ורדאנו. תפקידי המפתח של רופו היו ריגולטו והמלט.
קולו של רופו היה מכשיר אדיר, בעל מצלול רב-עוצמה ורגיסטר עליון, שהצטיין בברק יוצא דופן עד ללה הגבוה
ותרם לעושרו. ביו שהשוו אותו לארד ממורט והיה באמת לא מעט מן המתכתי בקולו. ברגיסטר האמצעי היה לקולו גוון כהה ואפלולי. הצלילים הנמוכים שלו היו חלשים, בהשוואה לאחרים, ונעדר מהם המצלול העשיר של צליליו הגבוהים יותר. בסך הכל היה קולו עשיר גוונים, כעין פריזמה.
קריירה > דעת מבקרים

כמו בן ארצו המפורסם, הטנור אנריקו קארוזו, נאמר על רופו שהוא מגלם סגנון שירה חדש ששם דגש על עוצמה, צליל עשיר וכוח ביטוי מילולי, שהעיבו על המשקל הרב שייחס הדור הקודם לחן ווקאלי, דקות ביטוי, זוך ועדינות הצליל - לדברי המבקרים המכובדים, ג'ון סטין ("The Grand Tradition", דאקוורת', 1971) ומייקל סקוט ("The Record of Singing", דאקוורת', 1978) אין זה משקף נכונה את הטכניקות של שני הזמרים, שהיו רחוקות מחספוס או גולמיות. על אף הפופולריות הרבה שזכה לה, לא הכל התפעלו מן הגישה הווקאלית של רופו, והיו מבקרים שהשוו אותו לרעתו עם הבריטון הלירי הדגול מטיאה בטיסטיני. מוציאי דיבתו של רופו האשימו אותו בשאגות, שנועדו להמם את קהל בעוצמת קולו ותו לא, אבל תקליטיו מצביעים על הבחנה דקה, על ניואנסים ועל שליטה טכנית מעולה, בכל מקרה שהדבר נראה לו נחוץ ומתבקש לפרשנות.
קריירה > הקלטות

רופו היה אמן הקלטות פורה והקליט יותר מ-130 תקליטים, אקוסטיים וחשמליים, תחילה לחברת Pathé Frères בפריז בשנת 1904 ואחר בלעדית לחברת ויקטור ("חברת גראמופון" באנגליה), החל בשנת 1907. כמו קארוזו, הקלטות קולו של רופו הצליחו להפליא. כה עשיר ומהדהד היה, שאפילו בתהליך הפרימיטיבי של ההקלטה האקוסטית נשמר חלק גדול מן הזוהר שאפיין אותו. ה וא המשיך להקליט בתקופת ההקלטה החשמלית אחרי 1925, אבל עד כמה שאפשר לשפוט (כותרים רבים לא הוצאו לאור), רבים מן התקליטים המאוחרים הללו נעשו לאחר שיאו; עם זאת, בכמה הקלטות שנעשו בלונדון בשנת 1933 והופקו בהמשך (הקישור אינו פעיל) ניכר משהו מן היופי הקודם ורמז ליכולת האמן לאפנן קול אדיר להפקת מידה של אינטימיות וחן.
בשיאו ערך רופו שתי הקלטות מדהימות של "ברינדיזי" מתוך "המלט" (1907 ו-1911), הקדנצה המפגינה את שליטתו המופלאה בנשימה. המרשימה ביותר היא "All'erta, marinar!" מתוך "האפריקאית" של מאיירבר, המציגה את המצלול והברק העל-אנושיים ברגיסטר העליון של רופו, כמו גם ההקלטות מתוך האופרה, הנשכחת כיום, של לאונקאוואלו, "זארה". גם "Pari Siamo" שלו מתוך "ריגולטו" של ורדי הוא ללא מתחרים.
קריירה > כוכב עצמאי

רופו לא היה מעולם "בריטון הבית" או זמר קבוע באיזו שהיא להקת אופרה; הוא היה כוכב בזכות עצמו וקיבל מקום ראשון בשלטים - ותעריפי-על - בכל מקום שאליו הוזמן לשיר. רופו היה זמר האופרה (הגבר) היחיד בתקופתו שיכול היה להתחרות, במונחי תהילה ושכר, עם קארוזו. באופן מפתיע, השניים שרו יחדיו לעיתים רחוקות. לעובדה זו הועלו שלושה הסברים: ראשית, ששני הזמרים לא אהבו להתחלק בתהילה עם כוכב אחד בן המין הגברי; שנית, שמעט מאוד בתי אופרה יכלו לעמוד בהפקה אחת בשכר המופלג שהשניים תבעו, בעיקר אם היה עליהם לשלם גם את שכרה של סופרן יקרה. שלישית (פרקש 1984), לפי ביקורות בעיתונים בני התקופה על הופעות משותפות של השניים, רופו העיב בקביעות על קארוזו. קארוזו ורופו אומנם הופיעו יחד פעמיים באולפן הקלטות. רק הקלטה אחת מאלה שרדה, הדואט "Sì, pel ciel" מתוך "אותלו". מביני דבר רבים בתחום הווקאלי רואים בה את ההקלטה הווקאלית היחידה הגדולה ביותר מאז ומעולם. בין יתר מעלליו הווקאליים בהקלטה זו מצליח רופו, בשונה מכל יאגו אחר שהוקלט אי פעם, לשמור על סגנון ווקאלי חוצב להבות ורב רושם מראשית עד אחרית. קארוזו נענה לאתגר והתוצאה היא שילוב של טנור ובריטון שאין דומה לו בכל תולדות ההקלטה המוזיקלית.
ייתכן, שסגנון השירה הנמרץ של רופו לא היה בו כדי להועיל לאריכות ימים ווקאלית, והירידה באיכות קולו החלה במועד מוקדם יחסית. אין לשכוח, שרופו התגייס לצבא והשתתף במלחמת העולם הראשונה ואפשר שדבר זה תרם להתדרדרותו המוקדמת. במשך שנות ה-20' של המאה ה-20 השתוותה לקולו איכות חלולה, מתכתית, שהלכה וגברה. הקול היה עדיין עז ואיתן, אך התחושה הייתה, שהליבה הווקאלית נגוזה. עוצמת הקול נשארה כשהייתה, אבל העושר נמוג והצליל שהתקבל היה מרשים, אך לא יפה במיוחד. ייתכן, שהזרעים לירידתו המוקדמת של רופו היו טמונים בעובדת היותו אוטודידקט מעיקרו. רופו עצמו הכיר בכך, ככל הנראה, וסירב ללמד פיתוח קול אחרי פרישתו, סירוב שנימק במילים הבאות, "מעולם לא ידעתי איך לשיר; זו הסיבה שקולי נעלם כשהגעתי לגיל חמישים. אין לי כל זכות לעשות הון משמי הקודם ומן המוניטין שרכשתי בניסיון ללמד צעירים מה שמעולם לא ידעתי לעשות בעצמי." ואולם ביקורות של הופעותיו באמריקה בשנת 1912 (טאגל 1983) ציינו את השליטה המופתית והחסכנות באמצעים ווקאליים בהפקת הצליל. אין עדיין סיבה ברורה ומדויקת לירידתו הווקאלית של רופו.
רופו פרש ב-1931 ושהה שנים אחדות בשווייץ ובפריז. הוא כתב אוטוביוגרפיה, La mia parabola
("החידה שלי"), שהדמות העולה ממנה היא של אדם אינטליגנטי, רהוט ומודע לעצמו. בשנת 1937 חזר רופו לאיטליה, שם נעצר לאחר זמן בגין התנגדות למשטר הפאשיסטי. ספר זכרונותיו תורגם לאחרונה לאנגלית.
טיטה רופו מת בפירנצה ממחלת לב בשנת 1953.
לקריאה נוספת

Farkas, Andrew (Ed.),Titta Ruffo: An Anthology (Greenwood Press 1984).
Hamilton, David, ed., The Metropolitan Opera Encyclopedia (Simon & Schuster, New York 1987).
Pleasants, Henry, The Great Singers (Simon & Schuster, New York 1966).
Seltsam, William H., Metropolitan Opera Annals (H.W. Wilson Co., New York 1947).
Steane, J.B., The Grand Tradition (Amadeus Press, Portland 1993).
Tuggle, Robert. The golden age of opera (Holt, Rinehart, and Winston, 1983).
טיטה רופו כריגולטו
טנרק הקרום

| טנרק הקרום> מצב שימור |
| --- | --- |
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טנרקאים
תת־סדרה:: Tenrecomorpha
משפחה:: טנרקיים
סוג:: Microgale
מין:: טנרק הקרום
שם מדעי
 Limnogale mergulus ‏מייג'ור, 1896
תחום תפוצה


טנרק הקרום (שם מדעי: Microgale mergulus) הוא מין של יונק ממשפחת הטנרקיים החי באי מדגסקר.
מאפיינים

טנרק זה דומה מאוד לחדף או לחולדה והוא בעל פרווה בצבע חום-אפור. טנרק זה פעיל לילה וחי בנחלים של מזרח מדגסקר. טנרק זה ניזון בעיקר מדגים, סרטנאים, חרקים כמו שעירי כנף, בריומאים ושפיריות. בעבר טנרק זה היה מין יחיד בסוג Limnogale אך הועבר לסוג Microgale עקב מחקרים מולקולריים. לא ידוע הרבה על טנרק זה אך החוקרים מעריכים שהוא נמצא בסכנת הכחדה עקב הרס בית הגידול שלו.
הערות שוליים

ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
↑  טנרק הקרום באתר הרשימה האדומה של IUCN
חוק אזרחות הרייך

וילהלם שטוקרט, הנס גלובקה : פרשנות על חוק אזרחות הרייך (1936)
חוק אזרחות הרייך (בגרמנית: Reichsbürgergesetz, RBG) מ-15 בספטמבר 1935 חילק את האוכלוסייה הגרמנית ל"אזרחים בעלי דם גרמני או דם קשור" ולנתינים "פשוטים", "בני לאום לא גזעי". כך נוצרה חברה דו-מעמדית: אזרחי הרייך בעלי מלוא הזכויות, ואזרחי הרייך עם פחות זכויות. קשור לכך "החוק להגנת הדם הגרמני והכבוד הגרמני" (חוק ההגנה על הדם), שנחקק במקביל, שהתייחס גם לנישואים בין יהודים לבעלי "דם גרמני". יחסי מין מחוץ לנישואים בין חלקים אלה של האומה נחשבו "בגידה גזעית" והחוק הפך זאת לעבירה בת ענישה.
על בסיס חוק אזרחות הרייך נחקקו פקודות על חוק אזרחות הרייך. הראשונה בהן הכילה הגדרה נאצית למונח "יהודי" והורתה על פיטורי עובדי המדינה היהודים האחרונים שנותרו במדינה ועד אז זכו לפריבילגיית לוחם חזית. אזרחות גרמנית ניתנה בהתאם לחוק הרייך והלאום (RuSTAG) מ-22 ביולי 1913, אך עם הפקודה ה-12 מ-25 באפריל 1943, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, הוכנסו חוקי אזרחות הניתנת לביטול (Staatsangehörigkeit auf Widerruf) והגנה על סמך קרבת משפחה (Schutzangehörige) וכך נקבע כי צוענים ויהודים לא יוכלו להפוך לאזרחים ולא יזכו להגנה.
חוק אזרחות הרייך היה אחד משני חוקי נירנברג שהתקבלו ב-7 בנובמבר 1935 בקונגרס המפלגה הנאצית (10-16 בספטמבר 1935) על ידי הרייכסטאג והוכרזו על ידי נשיא הרייכסטאג הרמן גרינג. הרייכסטאג התוועד למטרה זו ב-15 בספטמבר 1935 וטלגרף לנירנברג.
תוכן החוק

חוק אזרחות הרייך הפר את השוויון המשפטי של אזרחי גרמניה. הוא הבחין בין "אזרח הרייך" שהוא לבדו בעל זכויות פוליטיות מלאות, לבין האזרח ה"פשוט":
אזרח שייך לאגודת ההגנה של הרייך הגרמני ו"מחויב" לכך במיוחד.
אזרח הרייך הוא הנושא היחיד של זכויות פוליטיות מלאות "על פי החוק". הוא חייב להיות אזרח בעל "דם גרמני או קשור" (תקן אובייקטיבי). בנוסף, עליו להוכיח באמצעות התנהגותו כי הוא "מוכן ומסוגל לשרת בנאמנות את העם הגרמני והרייך" (תקן סובייקטיבי). "אזרחות הרייך" הייתה אמורה להינתן (בכתב) באמצעות כתב אזרחות רייך.
עם זאת, החקיקה שהתבססה על הסמכות להוציא פקודות עברה שינויים בין השנים 1935 ל-1943, כך שבזמן ביטול חוק אזרחות הרייך ב-1945 היו חמש קטגוריות שונות:
אזרחי הרייך (ולכן אזרחים בו זמנית),
אזרחים (פשוטים),
אזרח שמעמדו בוטל,
חברים מוגנים של הרייך הגרמני (תושבים זרים של האזורים המשולבים, למשל הפרוטקטורט),
אנשים ללא מעמד חוקי (למשל יהודים וצוענים בשטחים שנכבשו במלחמת העולם השנייה).
ההנפקה המתוכננת של מכתבי אזרחות הרייך לא התרחשה. עד לביטול חוק אזרחות הרייך נותרה רק אזרחות רייך זמנית. החוק במקורו נועד לתת אזרחות רק למעגל אזרחים קטן. עם סיפוח אוסטריה ב-13 במרץ 1938 והכניסה לתוקף של "הפקודה על אזרחות גרמנית באוסטריה" מ-3 ביולי 1938 (RGBl א' עמ' 790) לא הייתה יותר אזרחות אוסטרית. "אזרחות הרייך הזמנית" הייתה קשורה לזכות ההצבעה ברייכסטאג בזמן כניסת חוק אזרחות הרייך לתוקף, ולכן לא הונהגה באוסטריה. במקום זאת, כל האוסטרים קיבלו בתחילה איפסו יורה אזרחות גרמנית, כולל יהודים וצוענים. עם הגזרות שהטיל לאחר מכן חוק אזרחות הרייך, אזרחותם של יהודי אוסטריה וצוענים נשחקה בהדרגה.
משמעות

עם חלוקת הגרמנים לשני מעמדות, לאזרחי רייך (מיוחסים) ולנתינים (פשוטים), החלה כרסום בזכות האזרחות, שחלה באופן שווה על כולם. יצירת אזרחות הרייך המיוחסת של "דם גרמני או קשור" אפשרה את השלילה העתידית של זכויותיהם של שאר האזרחים, שמעתה והלאה נחשבו נחותים. כך הוצא לפועל תפקידו המרכזי של החוק.
יהודים לא הוזכרו במפורש בחוק. אף על פי כן, חוק זה נועד בעיקר להדרתם ולשלילת זכויותיהם. הפקודה הראשונה לחוק אזרחות הרייך מ-14 בנובמבר 1935 הפכה את חוק הגזע לפרקטיקה בירוקרטית. הוא קבע תפיסה גנאלוגית הדרגתית של יהודים (§ 5): "יהודי הוא מי שמוצאו לפחות משלושה סבא וסבתא יהודים", "חצי יהודי הוא מי שמוצאו מסבא וסבתא יהודים, אחד או שניים" (§ 2).
סיווג כ"יהודי" התבסס על היותם של הסבים והסבתות יהודים בלידתם, ללא קשר אם בחייהם היו יהודים, נוצרים או אתאיסטים. לעומת זאת, הסיווג כ"חצי יהודי " התבסס על קריטריונים עובדתיים. מה שנקרא "חצי יהודי", היה במקרה של "שני ... סבים יהודים לחלוטין". אם אלה היו שייכים ל"קהילה הדתית היהודית" או היו נשואים ל"יהודי" או הרות מחוץ לנישואים, המונח "יהודי" חל גם עליהם, מה שנקרא "יהודי בעל תוקף".
יהודים לא יכלו להיות אזרחי הרייך ולכן נשללו מהם זכויות פוליטית, במיוחד זכות ההצבעה, ונאסר עליהם למלא תפקיד ציבורי (§ 4). עם זאת, הדרישה של תוכנית המפלגה הנאצית משנת 1920 להסיר כליל את אזרחותם הגרמנית לא יושמה בצו הראשון של חוק אזרחות הרייך.
אבל חוק זה צמח עד מהרה לכלי מסכן קיום, כי כתוצאה מכך הוצאו עוד שתים עשרה "תקנות לפי חוק אזרחות הרייך", שבאמצעותן הודח המיעוט היהודי עוד יותר לשוליים ונשלל ממנו זכויות. פקודות אלו הסדירו וקבעו בין היתר:
פיטורי הפקידים והנוטריונים היהודים האחרונים,
איסור על פעילותם המקצועית של רופאים יהודים, רופאי שיניים, וטרינרים, רוקחים, עורכי דין ועורכי פטנטים,
חובת רישום של עסקים יהודיים,
חברות חובה בהתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה; פירוק כל הארגונים היהודיים שבניהול עצמי,
הדרה מהציבור ומלימודים בבתי ספר ממלכתיים,
אובדן אזרחות בעת יציאה משטח המדינה,
החרמת רכוש,
החרמת נכסים במקרה של מוות,
הכנסה לתחום השיפוט של הגסטפו במקום תחום השיפוט הרגיל.
תוקף

חוק אזרחות הרייך פורסם ברשומות, בעיתון החוקים של הרייך (Reichsgesetzblatt) ב-16 בספטמבר 1935 ונכנס לתוקף באותו יום.
באוסטריה נחקק החוק ב-24 במאי 1938, פורסם ב-27 במאי ונכנס לתוקף עם חוק הגנת הדם.
תקנות לחוק אזרחות הרייך

בצו הראשון לחוק אזרחות הרייך, כל האזרחים בעלי הדם הגרמני עד להכרזה על תקנה סופית - שמעולם לא הגיעה – קיבלו אזרחות רייך זמנית. "בעלי דם יהודי למחצה" זכו בתחילה גם לזכויות פוליטיות כאזרחי הרייך.
צו (פקודה) זה הגדיר מי נחשב יהודי או "חצי גזע יהודי" ברייך הגרמני. בהיעדר מאפיין ניתן לאימות, שימשה ההשתייכות הדתית של האבות כקריטריון לשיוך אדם ל"גזע יהודי" קיים כביכול:
"יהודים" ("יהודים מלאים, Volljuden") היו מי ששלושה או ארבעה מהסבים שלהם היו יהודים "גזעיים".
"חצי יהודי" הוגדר כאדם "שמקורו מסבא אחד או שניים שהם יהודים לחלוטין מבחינת גזע" אך לא היו לו קשרים נוספים ליהדות.
כדי לקבוע האם הסבים היו יהודים "מבחינה גזעית", היה צריך לחזור לדור הסבים, מה שהיה מוביל למאמץ מחקרי כמעט בלתי אפשרי. לכן, בעל סבא וסבתא יהודים נחשב אוטומטית "יהודי לחלוטין" אם השתייך לקהילה היהודית הדתית. בעל סבא וסבתא עם "דם גרמני", שנישא למשפחה יהודית והצטרף לקהילה הדתית היהודית, יכול היה להיחשב יהודי "לפי גזע" בתעודה הארית.
אדם נחשב יהודי גם אם היו לו שני סבים יהודים "מבחינת גזע" ובנוסף
עדיין השתייך לציבור הדתי היהודי או התקבל אליו לאחר חקיקת החוק;
היה נשוי ליהודי או נישא ליהודי לאחר חקיקת החוק;
היה נשוי ליהודי לאחר 15 ספטמבר 1935, או
היה ילד לא חוקי שנולד אחרי 31 ביולי 1936 ליהודי שמת לאחר ה-31 בספטמבר 1935.
יהודי שמבחינה גזעית נחשב "חצי יהודי" אך נחשב "יהודי מלא" לפי מאפיינים נוספים אלה, כונה גם "יהודי בתוקף".
מאפיינים לא-גזעיים, כמו השתייכותם הדתית של הסבים והסבתות, השתייכותו הדתית או הצהרת כוונות בעסקה משפטית, הכריעו את היותו של אדם יהודי. לכן הפקודה הייתה בעלת סתירות גם בעיני מי שתמכו בהשקפת העולם הנאצית. תקנה זו קבעה כי "יהודים" במשמעות הגדרה מ-31 בדצמבר 1935 הם גם יהודים שהיו עובדי מדינה שפרשו לגמלאות. עד אז, על פי חריג בפסקה § 3 סעיף 2 לחוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, שיעור גבוה באופן בלתי צפוי של "לא ארים" שיכולים להפעיל את פריבילגיית הלוחם בחזית נותרו במעמד של משרתי המדינה ולפיכך היו פטורים עד אז מהחוק.
כתוצאה הכרחית מכך ש"יהודים" לעולם לא יוכלו להיות אזרחי הרייך (סעיף § 4 לתקנה 1), היו חייבים לפי פסקה 2 כל הפקידים היהודים לפרוש לגמלאות ב-31 בדצמבר 1935.
שלוש תקנות נוספות מתייחסות ל"תקנה הראשונה" ומשנות או משלימות אותה בנקודה אחת. "הצו השני לחוק אזרחות הרייך" (1935) מגדיר אילו אנשים אמורים לצאת לפנסיה. "הצו השביעי לפי חוק אזרחות הרייך" (1938) ביטל את הוראות צו אזרחות הרייך הראשון, לפיו עובדי מדינה יהודים בדימוס קיבלו את מלוא השכר הפנסיוני עד גיל פרישה. במקביל הופחתו קצבאות הפנסיה הללו. ב"צו התשיעי לחוק אזרחות הרייך" (1939) הותר ל"חצי יהודים" מהאוסטמרק (אוסטריה לפני הסיפוח) שלא היו נשואים ליהודים להמשיך בנישואין אם על פי חוק הנישואין האוסטרי מ-6 ביולי 1938 עד פרסום חוק אזרחות הרייך ישנו במיטות נפרדות.
תקנות לחוק אזרחות הרייך > צו שני מ-21 בדצמבר 1935

הצו השני מייצג בעיקר פירוט של סעיף 4 לצו הראשון. החידוש הוא שתת-סעיף 4 בסעיף 1 לצו הראשון חל גם על רופא בכיר בבתי חולים ציבוריים ועצמאיים ללא מטרות רווח ובעל תפקיד רפואי. הצו נכנס לתוקף לגבי אלה שפרשו לגמלאות מ-31 בדצמבר 1936.
תקנה זו לא פורסמה באוסטריה. במקומה באה הפקודה לארגון מחדש של שירות המדינה המקצועי מ-31 במאי 1938.
תקנות לחוק אזרחות הרייך > צו שלישי מ-14 ביוני 1938

"צו שלישי לחוק אזרחות הרייך" הגדיר אילו מפעלים מסחריים ייחשבו "יהודיים". אלה היו אמורים להירשם בפנקס נפרד שהיה נגיש לציבור. שר הכלכלה של הרייך הוסמך להסדיר, בהסכמה עם שר הפנים של הרייך וסגן הפיהרר, כי על חברות אלה להשתמש בסימן מיוחד החל מ"מועד שייקבע".
תקנות לחוק אזרחות הרייך > צו רביעי מ-25 ביולי 1938

לאחר חקיקת "הצו הרביעי לחוק אזרחות הרייך" מ-25 ביולי 1938, החל מ-30 בספטמבר 1938 נשלל רישיונם של רופאים יהודים לעסוק ברפואה. כמו כן, אף יהודי לא יכול היה לקבל רישיון לעסוק ברפואה. חוזי שירות עם רופאים יהודים בוטלו החל מ-31 בדצמבר 1938. הסכמי שכירות לחדרים שהרופא שכר לעצמו, למשפחתו או למקצועו היו אמורים להתבטל גם הם החל מ-30 בספטמבר 1938.
מתוך 3,152 רופאים יהודים שעדיין עסקו במקצועם, 709 קיבלו "אישור ניתן לביטול" לעבוד עבור חולים יהודים על בסיס צו זה. המשמעות היא שמבין כ-9,000 הרופאים היהודים העוסקים ב-1933, רק פחות מעשרה אחוזים עדיין היו בעלי רישיון. לפחות 5,000 היגרו. כ-1,500 גורשו.
תקנות לחוק אזרחות הרייך > צו חמישי מ-27 בספטמבר 1938

"הצו החמישי לחוק אזרחות הרייך" מ-27 בספטמבר 1938 אסר באלטרייך (גרמניה הנאצית, ללא אוסטריה) על עורכי דין יהודים לעבוד, גם על אלה שעל פי חריג בחוק הקבלה למקצוע עריכת הדין, הורשו להמשיך לעבוד לאחר 1933. הרישיון בוטל בגרמניה ב-30 בנובמבר 1938 ובאוסטריה ב-31 בדצמבר 1938. ניתן היה לוותר על הביטול לעת עתה רק במקרה של עורכי דין בעלי רישיון בווינה, שהתגוררו באוסטריה לפחות 50 שנה והיו לוחמים לשעבר. אולם הביטול היה אפשרי בכל עת. הצו הסדיר סיום חוזי שירות והשכרה שהיו קשורים אליו.
על משפטנים יהודים נאסר לספק ייעוץ משפטי מאז 1935. בשנת 1938 הורשו מספר "יועצים" לייצג ולספק ייעוץ משפטי ללקוחות יהודים. מתוך 1,753 עורכי דין יהודים שעדיין היו מורשים לעבוד, רק 172 הורשו לעבוד כיועצים. פעילות זו הייתה עשויה להתבטל בכל עת, והיועצים היו נתונים לפיקוח משפטי.
תקנות לחוק אזרחות הרייך > צו שישי מ-31 באוקטובר 1938

ב"צו השישי לחוק אזרחות הרייך" מ-31 באוקטובר 1938 נאסר על יהודים לעבוד בתור עורכי פטנטים. הפקודה הסדירה הפסקת שירות וחוזי שכירות הקשורים בכך.
תקנות לחוק אזרחות הרייך > צו שביעי מ-5 בדצמבר 1938

מלוא התגמולים של עובדי המדינה שיצאו לגמלאות על פי פקודה ראשונה, שעדיין שולמו על בסיס "פריבילגיית לוחם חזית", הופחתו בפקודה זו מ-1 בינואר 1939 לשיעור הפנסיה הכללית.
הצו פורסם באוסטמרק (אוסטריה), אך לא היה אמור להיות מיושם שם.
תקנות לחוק אזרחות הרייך > צו שמיני מ-17 בינואר 1939

ב"צו השמיני לחוק אזרחות הרייך" מ-17 בינואר 1939 נאסר על רופאי שיניים, וטרינרים ורוקחים יהודים לעסוק במקצועם החל מ-31 בינואר 1939. הצו סגר כל תחום רפואה בפני יהודים. הם הורשו להמשיך לעבוד רק כעוזרים לעבודות עם יהודים או בבתי חולים יהודיים. מעט רופאי שיניים וטכנאי שיניים שהורשו להמשיך בעיסוקם הורשו לטפל רק בנשים וילדים יהודים. פקודה זו הסדירה גם סיום חוזי שירות ושכירות תואמים.
תקנות לחוק אזרחות הרייך > צו תשיעי מ-5 במאי 1939

ב"צו התשיעי לחוק אזרחות הרייך" מ-5 במאי 1939 נקבע ש"יהודים למחצה" מהאוסטמרק לא ייחשבו נשואים ליהודי אם הנישואים נמשכו עד לפרסום חוק אזרחות הרייך (16 בספטמבר 1935). לא ניתן היה להפריד זוגות על פי חוק הנישואין האוסטרי, אלא רק להפריד שולחנות ומיטות, בתנאי שלא נערכו נישואים חדשים (שאז אפשר היה להפריד בין בני הזוג).
תקנות לחוק אזרחות הרייך > צו עשירי מ-7 ביולי 1939

צו זה חייב יהודים להיות חברים ב"התאחדות הארצית של היהודים בגרמניה", אשר פעלה כהרחבה של המשרד הראשי לביטחון הרייך ומאוחר יותר הוכרחה לסייע בגירושים.
האגודה נדרשה לקדם הגירה של יהודים ולגבות היטל רכוש כדי לסייע למהגרים עניים. האגודה הייתה מחויבת להבטיח את השכלת היהודים. כמוסד האחראי על הרווחה היהודית, היה עליה לספק תמיכה ליהודים נזקקים כדי שמוסדות רווחת הציבור לא יצטרכו להתערב. הסיוע אמור היה להיות ממומן מתרומות הקהילה היהודית הענייה והמזדקנת. משנת 1941 נתן המשרד לביטחון הרייך כספים מרכוש שהוחרם מהיהודים המגורשים.
הגזירה העשירית לא הייתה בתוקף באוסטמרק (שמה של אוסטריה לאחר האנשלוס).
תקנות לחוק אזרחות הרייך > צו 11 מ-25 בנובמבר 1941

יהודי איבד אזרחות גרמנית "עם העברת מקום מגוריו לחו"ל". המשמעות היא שכל יהודי גרמניה שהיגרו, נשללה אזרחותם, מה שהשפיע על כ-250,000 עד 280,000 יהודים מהגרים. בפקודה נקבע כי הדבר חל על העברות מגורים לאחר מכן. לאחר פקודת היינריך הימלר ב-18 באוקטובר 1941 נאסר על היהודים להגר, מה שהקל על איתורם בגרמניה וגירושם המסיבי בשנים שלאחר מכן.
הצו היה כנראה גם חלק מהאריזציה במטרה להעביר את יתרת נכסיהם של יהודי גרמניה למדינה הנאצית לצורך גירושם הקרוב ללא צורך בביצוע פרטני כפי שהיה מקובל לפני כן. הוחלט ש"רכושו של יהודי המאבד אזרחות גרמנית כתוצאה מצו זה יחזור לרייך עם אובדן האזרחות. […] הנכסים המעוקלים ישמשו לקידום המטרות הקשורות בפתרון השאלה היהודית." נאסרו גם ירושה ותרומות. אולם אם היו על נכס התחייבויות כגון תביעות מזונות, חובות וכדומה, אלו לא נלקחו לידי הרייך ולא קוזזו משווי הרכוש המעוקל.
רכבות גירוש רבות היו אמורות להוביל לגנרלגוברנמן, לנציבות הרייך אוסטלנד או לנציבות הרייך אוקראינה, שלא נחשבו למדינות זרות על פי חוקי הרייך. לכן, אזורי יעד אלו נקבעו על ידי שר הפנים מ-3 דצמבר 1941 כ"מדינה זרה במשמעות הצו ה-11".
לפני מועד זה התקבלה החלטה פרטנית כאקט מינהלי פורמלי, ששימש לאחר מכן רק כלפי יהודים חסרי אזרחות לשם גירוש לגטו טרזינשטט. ליהודים אלה הוגש מסמך על ידי פקיד במחנה הריכוז, לפיו כל רכושם הוחרם כ"נכסים עוינים לעם ולמדינה". היה חוק החרמת רכוש עוין לעם ולמדינה כבר מ-1933 וצו מ-29 במאי 1941, אך לא ניתן לגזור סיבה להחרמת נכסים לא מהנוסחים ולא ממשמעותם המילולית.
העוול שבצו ה-11, בו נקבע "ללא הליך ברור נוסף", היה בשלילת אזרחות גרמנית לאחר גירוש, אובדן נכסים והשעיית זכויות לפנסיה. עם זאת, לדברי אוה דיטריך אדם, פקודה זו לא יצרה "חוק חדש מהפכני" אלא רק קבעה בחוק את המצב בפועל, בעת גזל רכוש יהודי, ובכך ייצגה פישוט מינהלי. בניגוד לתוכניות המקוריות, לא הוחל על היהודים המתגוררים ברייך מס על החרמת נכסיהם.
בין 30 בינואר 1933 ו-8 במאי 1945, האזרחות הגרמנית נשללה מאנשים מסיבות פוליטיות, גזעיות או דתיות. בית המשפט החוקתי הפדרלי קבע בהחלטה ב-14 בפברואר 1968 שצו 11 לפקודת חוק אזרחות הרייך הוא סתירה בלתי נסבלת לצדק ובטל מלכתחילה.
מהצו ה-11 חוסר האזרחות דה יורה הנובע מהפקודה על חוק אזרחות הרייך נתפס כבלתי מעורער. יהודים ששרדו ממחנה ריכוז או השמדה והיו מחוץ לגרמניה לקראת סוף המלחמה נחשבו עקורים חסרי אזרחות.
תקנות לחוק אזרחות הרייך > צו 12 מ-25 באפריל 1943

ב"צו ה-12 לחוק אזרחות הרייך" נקבע "ביטול אזרחות" גרמנית ומעמד משפטי של "חבר מוגן ברייך הגרמני". היו ארבע קטגוריות עם סטטוסים משפטיים שונים:
אזרח הרייך
אזרח לאומי
אזרח עם ביטול
אנשים מוגנים שלא יכלו להיות אזרחים
צוענים ויהודים (וגם "חצי יהודים") לא יכלו להיות או להפוך לאזרחים שניתן להגן על מעמדם. הדבר השפיע על ילדים של יהודים או צוענים שמתו לאחר 30 באפריל 1943, התאריך שבו נכנסה תקנה זו לתוקף. יהודים או צוענים שהחזיקו באזרחות גרמנית איבדו אותה לאחר פקודת חוק אזרחות הרייך ה-12.
תקנות לחוק אזרחות הרייך > צו 13 מ-1 ביולי 1943

באמצעות "הצו ה-13 לחוק אזרחות הרייך" הורחקו היהודים מתחום השיפוט הרגיל. מעשים פליליים של יהודים נענשו מעתה על ידי המשטרה. היהודים המעטים שנשארו לפי חוק ברייך, רובם שרדו בהגנה הלא ודאית של "נישואי תערובת", והיו נתונים לחסדי הגסטפו. לאחר מותו של יהודי, רכושו עבר לרייך.
ביטול החוק

חוק אזרחות הרייך, יחד עם תקנותיו, בוטל באמצעות חוק מועצת הפיקוח של בעלות הברית מס' 1 (Kontrollratsgesetz Nr. 1 betreffend die Aufhebung von NS-Recht), 20 בספטמבר 1945 בגרמניה.
באוסטריה פורסם הביטול בעיתון המדינה החוקי ב-6 ביוני 1945 בדיעבד, החל מ-10 באפריל 1945.
בית המשפט הפדרלי החוקתי ניסח את העקרונות המנחים הבאים בשנת 1968: "ניתן לשלול תוקף תקנות משפטיות נאציות אם הן סותרות באופן כה ברור עקרונות יסוד של צדק עד שהשופט שירצה ליישם אותן או להכיר בתוצאות המשפטיות שלהן יגיד שזהו אי צדק במקום צדק. בצו ה-11 לחוק אזרחות הרייך מ-25 בנובמבר 1941 הסתירה לצדק הגיעה לרמה בלתי נסבלת עד כדי כך שיש לראותה בטלה מלכתחילה." אחד מעקרונות המשפט הבסיסיים הוא איסור השרירותיות, המעוגן כיום בחוקת גרמניה.