stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עופר ברנע
חברות הזנק שהקים

ברנע יזם את הקמתן של כמה חברות הזנק. שלוש הבולטות שבהן:
חברת "ברנב". חברה שהוקמה בשנת 1998 בחממת ניות עם שלמה נבו (שייסד גם את חברת Slo-Flo) ועם ד"ר דן פרין, מומחה לגינקולוגיה. מנכ"ל ונשיא החברה היה יוסי מכטיי, לשעבר מנהל השיווק של מחלקת ה-MRI של אלסינט. החברה פיתחה מכשיר ממוחשב המדווח באופן רציף על פתיחת צוואר הרחם אצל האם וירידת ראש התינוק בתעלת הלידה, בשלב הפעיל של הלידה, המבוסס על טכנולוגיית אולטרה סאונד. עיצוב המכשיר נעשה בידי המעצב התעשייתי אלון אבן פז, חברו של ברנע.
חברת SynCath Neuroscience. חברה שהטכנולוגיה שלה פותחה על ידי ברנע וד"ר עומר דורון, תוך שיתוף פעולה עם פרופ' גיא רוזנטל, מנהל טיפול נמרץ נוירוכירורגי במרכז רפואי הדסה. המכשור נועד למדוד אלסטיות תוך-גולגולתית (מדד חשוב שלא ניתן היום למדוד), ולהגביר את זרימת הדם למוח אצל חולים שסובלים מפגיעות ראש טראומטיות.
חברת Dormotech. חברה שעוסקת במדידות פיזיולוגיות בשינה להערכת נשימה ושינה. המכשיר שמייצרת החברה הוא אישי ונשאר בחזקתו של המשתמש ומאפשר שימוש רב פעמי. הנתונים עוברים ניתוח ממוחשב ומאפשרים הסקת מסקנות רחבות על סמך נתוני עתק (Big data).
משפחתו

נשוי לתמר לבית זק, פסיכולוגית קלינית ופסיכואנליטיקאית. אב לשלושה (שתי בנות ובן).
מתגורר בשכונת נווה עמל בהרצליה.
לברנע אחות אחת, חיותה, פסיכולוגית קלינית, שנשואה לפרופסור זלי גורביץ'.
פרסומיו

ברנע פרסם יותר מ-130 מאמרים מדעיים ומאמרים בכינוסים מדעיים בתחומי עיסוקו. להלן מבחר מהם:
O. Barnea, E. Austin, and W.P. Sanatamore. Balancing the circulation: optimal pulmonary to systemic flow ratio in hypoplastic left heart syndrome. Journal of American College of Cardiology Vol 24:1376-81, 1994.
O. Barnea, E. Salloum, S. Chien, S. Koenig, A. Rossi, E. Austin, and W.P. Santamore. Estimation of .oxygen delivery in newborns with a univentricular circulation. Circulation 98:1407-1413, 1998
Y. Sharf, D. Farine, M. Batzalel, Y. Megel, M. Shenhav, A. Jaffa and O. Barnea. Continuous monitoring of cervical dilatation and fetal head station during labor. Medical Engineering & Physics 29 ,2007, 61–71
O. Luria, J. Bar, J. Shalev, M. Kovo, A. Golan, O. Barnea. Inverse solution of the fetal-circulation model based on ultrasound Doppler measurements. Cardiovascular Engineering and Technology, online .May 2013
Doron O, Zadka Y, Rosenthal G, Barnea O., Mechanisms of reduced cerebral blood flow in cerebral edema and elevated ICP, Journal of Applied Physiology, 2023.
הערות שוליים

↑  "מכללת מקס פיין" הייתה קרויה "בית ספר תיכון מקצועי מקס פיין" בזמן שברנע למד במוסד זה.
↑  Ofer Barnea, Cardiovascular Dynamics and the Intra-aortic Balloon Pump: Optimization Based on Cardiac Oxygen Balance.(Advisor: Dov Jaron), Philadelphia: Drexel University, 1987
↑  R. A. Polin, W.W. Fox, S.H. Abman, Fetal and neonatal physiology, 3rd edition,Elsevier health sciences, 2004, p. 712.
↑  מוטי גל, בלי אצבעות: מכשיר ממוחשב ימדוד פתיחת צוואר הרחם, באתר ynet, 13 בנובמבר 2003
↑  SynCath NeuroScience ltd, SynCath NeuroScience
↑  Dormo Tech Medical Ltd., Dormo Tech Medical Ltd.
ערן סבאג

| --- | --- |

סבאג ביוני 2014
 לידה:  23 באוגוסט 1975 (בן 49) רמת אפעל
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  שדרן רדיו
ערן סבאג (נולד ברמת אפעל ב-23 באוגוסט 1975) הוא שדרן רדיו ישראלי.
ביוגרפיה

ב-1993 התגייס לגלי צה"ל ושירת במחלקת האומר. במסגרת תפקידו הכין ושידר תוכניות דוקומנטריות רבות. לאחר שחרורו מהצבא המשיך סבאג לעבוד בתחנה וערך והגיש בה את התוכנית "הפרשה" שעסקה בפרשת השבוע. לצדו הגיש את התוכנית מאיר אריאל, ומאוחר יותר בני בשן. תוכנית נוספת שהגיש סבאג בעבר היא "סיפורים מהקופסה" שעסקה בפרשיות עלומות מההיסטוריה של מדינת ישראל.
בשנת 2000 החל ערן סבאג להגיש את התוכנית היומית "תיאורית הקשר", יחד עם אור עזרתי. זו הייתה תוכנית אקספרימנטלית, בה כל אייטם בתוכנית היה קשור לאייטם הקודם בקשר נסתר, מתוך כוונה ליצור רצף של זרם תודעה רדיופוני. התוכנית שודרה עד שנת 2006.
במקביל לתאוריית הקשר, שידר בגלי צה"ל גם את התוכנית "הולך בחצות" מדי מוצאי-שבת, וכן השתתף כשנה כמגיש בתוכנית "שעה היסטורית" יחד עם ההיסטוריון מיכאל הרסגור.
סבאג הגיש סדרה תיעודית בערוץ 8 בשם "היהודים החדשים", בה בחן תהליכי התחדשות רוחניים בתוך הממסד הדתי. נוסף לכך, הגיש את הסדרה "עץ דעת" בערוץ 2, אותה ערך דני דותן, בה סבאג ראיין חוקרים ואנשי אקדמיה על אודות דמויות היסטוריות שונות. בערוץ התכלת הגיש תוכנית תרבות, יחד עם אורי אורבך, בשם "אורבך וסבאג".
החל משנת 2008 סבאג משדר בגלי צה"ל את תוכניתו "חיים של אחרים", בה מוצגות מדי יום ביוגרפיות של דמויות ופרשיות היסטוריות. רבות מן הדמויות נמנות עם מבקרי התרבות, מהפכנים, מתקני עולם, פילוסופים, אנשי תרבות הנגד, מוזיקאים (בעיקר אמני בלוז ומוזיקאי רגאיי ג'מייקנים) ואמנים מאסכולות שונות. כחלק מהתפיסה האידיאלוגית של השידור התוכן ההיסטורי משולב במוזיקה שורשית שחורה (Roots Music) - בלוז ורגאיי.
מחלקת האומר בגלי צה"ל, שהייתה אחראית להפקת התוכנית "חיים של אחרים", החליטה להתנער ממנה בשנת 2010, בעקבות תלונות על פגיעות מילוליות חוזרות והתעמרות בחיילות שהפיקו את התוכנית מצד סבאג. בשנים הבאות שולבו רק חיילים גברים בהפקת התוכנית, אך בהמשך שבה התחנה ושיבצה חיילות בהפקת "חיים של אחרים".
סבאג כותב עבודת דוקטורט בנושא התפיסה הקיומית שמאחורי מוזיקת הבלוז, בהנחיית פרופ' חביבה פדיה.
הערות שוליים

↑  מערכת פוליטיקלי קוראת, "מה קורה בגלי צה"ל? מערכת של הטרדות מיניות, התעמרות והדרה", באתר פוליטיקלי קוראת, ‏4.1.2022
↑  יאיר שלג, מדוקטורט על נחמן מאומן לפילוסופיה של הבלוז, באתר nrg‏, 16 ביוני 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304155505171  ISNI: 0000 0004 0279 2013  VIAF: 298514801   WorldCat (עם VIAF): 298514801
עדי ברנדה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1975 (בן 49 בערך) 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים  תיכון קלעי 
 תחום יצירה:  צילום 
 פרסים והוקרה:  קרן התרבות אמריקה-ישראל 
 
עדי ברנדה (נולד ב-1975) הוא אמן ישראלי העוסק בצילום.
ביוגרפיה

עדי ברנדה גדל בגבעתיים. למד במגמה הביולוגית בתיכון קלעי גבעתיים

ובנוסף הגיש עבודת גמר ובגרות בצילום. החיבור בין הביולוגיה וטבע לצילום התחיל שם ונוכח בעבודות שלו עד היום. בכיתה י"ב הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה בורוכוב.

בגילאי 16–18 היה צלם של מעריב לנוער. ב-2004 היה לו מדור צילום בעיתון אקסטרה לארג' והיה צלם המערכת של העיתון.
ב-2007 ברנדה פתח ביחד עם דניאלה הורבין את גלריית D&A ‏(Daniela & Adi) ביהודה הלוי, תל אביב;

גלריה מסחרית לצילום, בה ניהל ואצר את התערוכות בשיתוף הורבין.
כעבור שנתיים D&A הפכה לגלריה שיתופית


וכעבור שלוש שנים שינתה את שמה לגלריה אינדי לצילום, הפועלת עד היום.

פעם בשנה הוא עורך בשיתוף הגלריה את ערב 'שבע על שבע', שבמסגרתו שבעה צלמים וצלמות משוחחים במשך שבע דקות על היצירה שלהם.
הוא בוגר המחלקה לצילום בבצלאל (2001) ובוגר לימוד תואר שני בהצטיינות יתרה במחלקה לאמנות בצלאל (2013). ב-2002 זכה במלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל על שם שרת.

ב-2007 ראה אור ספר האמן שלו Wating For The Night.
ברנדה מנסה לייצר משמעויות חדשות לדימוי המצולם, בה היסודות הבסיסיים של זמן, מקום, וקנה מידה מתערבבים והתוצאה היא שיבוש המהות המוכרת של הצילום. רוב עבודתו מבוססת על "רֶדִי מֶייד" העובר מניפולציות מגוונות, אשר במסגרתן הוא מרכיב ומחבר מחדש את איכויותיו השונות. בתהליך הפוסט-צילומי הוא קורא מחדש את הדימוי, קורע אותו מהקשרו, ומפסל בו. מתודת העבודה שלו נשענת על הגדרה של חוקיות מסוימת בדגש על חזרתיות, בין אם זה מבחינת טכנולוגית (פוטושופ, זירוקס, סריקות), ובין אם זה בעבודה ידנית (חיתוך, חירור והדבקה).
מרצה בבית הספר לאמנות ובמחלקה לתקשורת חזותית בשנקר; מרצה במחלקה לתקשורת חזותית, בפקולטה לעיצוב, ב HIT מכון טכנולוגי חולון.
עדי ברנדה מתגורר ויוצר ביפו.
תערוכות יחיד

1994 לא לראותם בלבד, גלריה הסטודיו בבורכוב, תל אביב.
2003 030, גלריה נגא, תל אביב (קטלוג).
2006 רגע ללילה, קיר אמן – פאר, תל אביב.
2007 3657 מטר, סדנאות האמנים – הגלריה העליונה, תל אביב.
2008 ערים איטיות, סדנאות האמנים, תל אביב (קטלוג).
2009/2010 יַעֶפֶת, גלריה שיתופית לצילום d&a, תל אביב (קטלוג).
2011 פגישה לאין קץ, גלריה שי אריה, תל אביב (ספר אמן).
2012 אפטר פארטי, גלריה אינדי לצילום עכשווי תל אביב. אוצר: דני יהב-בראון.
2018 סדר חדש, גלריה P8 תל אביב. אוצרת רווית הררי.
2019 Substance, הלובי מקום לאמנות, תל אביב. אוצרים: אורית מור וליאור גריידי.
תערוכות קבוצתיות נבחרות

2001 תערוכת בוגרי המחלקה לצילום, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
2002 הסצנה – תרבות המועדונים, הגלריה של אסכולה-מימד, תל אביב.
2003 אמנות ישראלית צעירה: אוסף ז'אק וגניה אוחנה, מוזיאון תל אביב לאמנות. אוצרת: אלן גינתון (קטלוג).
2003 ארטיק 5, תערוכת הזוכים במלגות קרן שרת, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן (קטלוג).
2004 נגיעות תל אביביות, גלריה משרד בתל אביב.
2007 מים רבים, אגף הנוער ע"ש רות, מוזיאון ישראל, ירושלים. אוצרת: חגית אלון.
2007 דור המדבר, גלריה הקיבוץ, תל אביב. אוצר: לארי אברמסון.
2007 הים האחר, בית האמנים, ירושלים. אוצרות: דליה מרקוביץ וקציעה עלון (קטלוג).
2008 ביאנלה לאמנים צעירים, רמת השרון. אוצר: סורין הלר (קטלוג).
2008 חוצה ישראל, הגלריה לאמנות ישראלית, כברי. אוצרת: דרורה דקל.
2008 השטח הגדול, גלריה אגורה, יפו. אוצרת: שרי גולן.
2008 Skywalker, גלריה גילית פישר, תל אביב.
2008 סנפ-שוט, גלריה עירוני רמלה. אוצר: דוד וקשטיין.
2009 קרקס אוניברסליס בע"מ, ArtTLV, הביאנלה של תל אביב-יפו. אוצרות: עדנה מושנזון ומעין שלף (קטלוג).
2009 באותה הנשימה, גלריה טבי דרזדנר, תל אביב. אוצרת: יעל יודקוביק.
2009 2009 זמן תל אביב, מוזיאון תל אביב לאמנות. אוצרת: נילי גורן (קטלוג).
2009 שניים, בקטנה, הגלריה לאמנות ישראלית בבית מיכל, רחובות. אוצרת: כרמית בלומנזון (קטלוג).
2009 7x4.5, הגלריה ללימודי אוצרות, קלישר. אוצרות: עלמה ססלר ואורית גת.
2009 Big Spender, 5 מקום לאמנות, תל אביב. אוצרת: גילית פישר.
2010 "בעקבות חייל של שוקולד" הגלריה של המחלקה לאמנות רב-תחומית שנקר, בניין עלית. אוצרת: ד"ר ורד זפרן גני.
2011 גן החשמל, גלריה קונטמפוררי, תל אביב. אוצרת : נעמי אביב.
2012 "מכורה יקרה", הגלריה העירונית לאמנות רחובות, אוצרת : אורה קראוס (קטלוג).
2012 Re: Visiting Rockefeller, מוזיאון רוקפלר לארכאולוגיה ירושלים. אוצרים : סאלי הפטל נוה וינאי סגל.
2013 תרכובת, הרצלילילבלום - מוזיאון בנק דיסקונט ת"א. אוצרת: שולמית נוס.
2013 תערוכת הבוגרים - MFA תואר שני באמנויות, סלמה 60 תל אביב, צוות היגוי: רפאל זגורי-אורלי, גיל מרקו שני, יהודית סספורטס.
2013 100 מטר רדיוס, גלריה STA תל אביב. אוצרת : שרי גולן סריג.
2013/2014 מן המוכן / מאה שנה לרדי-מייד, מוזיאון חיפה לאמנות. אוצרת : רותי דירקטור.
2013/2014 בבואה: יחסי ציור-צילום באמנות ישראלית עכשווית, גלריה חנינא, תל אביב. אוצר : ד"ר יוחאי רוזן.
2015 עג'מי; בית העלמין היהודי - מחווה ליהודית מצקל. בית האמנים תל אביב. אוצר: ניר הרמט.
2015 סדר עולם. גלריה מורל דרפר – מוסררה בית ספר לאמנות ירושלים. אוצרת: יעל ברנט.
2015 תראה אותי. גלריה פלורנטין 45 תל אביב. אוצרות: גילת נדיבי, ורה פלפול.
2016 דבר אלי בפרחים. גלריה ע"ש אפטר-ברר מעלות-תרשיחא. אוצרת: רוניה הררי (קטלוג).
2017 הביאנלה השישית לרישום ירושלים : ״שובו של הנייר / מחשבות על רישום״ אוצרות: עדנה מושנזון, סאלי הפטל נווה. (קטלוג).
2017 OPERART. גלריה נגא תל אביב. אוצרת: נחמי גוטליב.
2018 היה פעם אני. גלריה זוזו להנעה חברתית. עמק חפר. אוצרת: רותם ריטוב.
2019 צילום למעשה. גלריה סקלר לוי. מודיעין. אוצר: יאיר ברק.
2019 הכפר הירוק. הגלריה העירונית לאמנות עכשווית. רמת-השרון. אוצרת: רווית הררי.
פרויקטים מיוחדים

2006 הדימוי היומי, באתר מארב - אמנות, תרבות ומדיה.
2006 Waiting for the night, ספר אמן.
2007 מייסד ובעל Gallery d&a גלריה לצילום עכשווי, תל אביב.
2007 ה"קופסה" - פורטפוליו 2007, אוצרים: בועז אהרונוביץ, רועי קופר.
2008 ARTLV_08 בדרכי שלי – גרסאות כיסוי, אוצרת: אורלי מיברג.
אוספים

מוזיאון תל אביב לאמנות.
בנק דיסקונט.
הבנק הבינלאומי.
האופרה הישראלית.
אוסף קרן מנדל ישראל.
אוספים פרטיים.
לקריאה נוספת

ורד מימון, ממיתה אך תמימה, העיר, 10 ביוני 1994, עמ' 85 (ביקורת על התערוכה "לא לראותם בלבד, בגלריה בורוכוב).
שירלי נוה, במרכז הפריים, תרבות מעריב, 28 בספטמבר 2001.
חיילות (סדרה), עוד! גיליון 1, עורך: רונן אידלמן, פברואר 2002.
תדהר ואלד, חאקי בעיר הגדולה, במחנה, 28 ביוני 2002.
טלי כהן-גרבוז, השקט שאחרי הסערה, העיר, 13 במרץ 2003 (ביקורת על התערוכה "030" שהוצגה בגלריה נגא, בחדר הפרויקטים).
לרית לוי, קוראים לי, Time Out תל אביב, 20 במרץ 2003.
ערן אקרמן, אפס שלוש אפס, גיליון 62, קונטקט כתב עת לצילום ומדיה דיגיטלית, אפריל 2003.
לי דונביץ', יומני ברלין, עכבר העיר, 20 בפברואר 2003.
מיוחד לאקסטרה לארג', בשיתוף הצלם רועי קופר, גיליון 8, מגזין אקסטרה לארג', 15 במאי 2003.
מוסף חיילים. ידיעות אחרונות, אוגוסט 2004.
התחלה, מגאזין A5, גיליון מספר 1, ינואר 2007.
חמדה רוזנבאום, האמן 56, עכבר העיר, 29 במרץ 2007.
צילומי היכל התרבות והבימה, גיליון ערים זמניות, מספר 4, כתב העת בלוק, מאי 2007.
שרב כבד (סידרה), מגאזין 360 מעלות, גיליון 23, יולי 2007.
עיר שקטה (סדרה), כתב העת מסמרים, גיליון מספר 8, מו"ל: נועה גלר דנציגר, 2008.
קציעה עלון, בן שלוש ערים, גלובס, 17 באוגוסט 2008.
סקס, מגאזין A5 גיליון מספר 6, ספטמבר 2008.
נעה ברק, הנסיכה והעדשה, המגזין מעריב, 5 בפברואר 2009.
יותם פלדמן, פנס קסם, מוסף הארץ, 16 בפברואר 2009.
הילה שקולניק-ברנר, המדיום הוא המסר, עכבר העיר, גיליון 876, 6 באוקטובר 2011, עמ' 96 (על התערוכה "פגישה לאין קץ" בגלריה שי אריה).
הערות שוליים

1 2  עדי ברנדה, מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים
1 2  ורד מימון, ממיתה אך תמימה, העיר, 10 ביוני 1994, עמ' 85 (ביקורת על התערוכה "לא לראותם בלבד, בגלריה בורוכוב).
↑  ענת זהר, על התערוכה "ערים אטיות" בסדנאות האמנים, החדשות 13, 11 ביולי 2008.
↑  גלריה D&A לצילום הופכת לגלריה שיתופית, באתר מארב, 13 באוגוסט 2009
↑  דנה גילרמן, משיחת יתר: שותפות אמנותית, באתר כלכליסט, 18 באוגוסט 2009
↑  רעות ברנע, 7 גלריות שיתופיות, באתר כלכליסט, 5 בפברואר 2012
↑  אתר גלריה אינדי
↑  ענבל כהן חמו, 7*7 שבעה צלמים ב-7 דקות, באתר סלונה, 19 בדצמבר 2015
↑  "7X7, שבעה צלמים X שבע דקות", אוצר: עדי ברנדה, באתר Talking Art
↑  מיכל וילצקי‏, האמן 17: עדי ברנדה, באתר וואלה, 25 בינואר 2007
↑  רווית הררי, סדר חדש (קטלוג), 2018.
↑  יהודית מצקל, יַעֶפֶת (קטלוג), 2009.
↑  עדי ברנדה, באתר The Art Lab
↑  תמונות מודרניות מיפו, באתר בניין ודיור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 272156  NLI: 987011308122005171  ISNI: 0000 0003 6708 7692  LCCN: no2012004611  VIAF: 231372891   WorldCat (עם VIAF): 231372891
סמאח שחאדה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1987 (בת 37 בערך) שעב, ישראל 
 שם לידה:  سماح شحادة
 מקום לימודים:  אורנים - המכללה האקדמית לחינוך  אוניברסיטת חיפה 
 תחום יצירה:  ציור
 
סמאח שחאדה (בערבית: سماح شحادة; נולדה ב-1987) היא אמנית יוצרת ערבייה-ישראלית.
ביוגרפיה

שחאדה נולדה בכפר שעב, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית. היא בוגרת תואר ראשון ותעודת הוראה באמנות במכללת אורנים, ותואר שני באמנות מאוניברסיטת חיפה. מגדירה עצמה כ"אמנית פלסטינית".
שחאדה הציגה תערוכות יחיד בגלריה לאמנות מודרנית באום אל פחם, בגלריה בקיבוץ מחניים וכן השתתפה בתערוכות בינלאומיות. עבודותיה הוצגו ביריד האמנות "צבע גלילי 2", בו זכתה בפרס האמן המבטיח. עוד קיבלה פרסים על עבודותיה ממפעל הפיס, זכתה בפרס האמן הצעיר מטעם משרד התרבות והספורט לשנת 2015, ובפרס שיף לאמנות ישראלית פיגורטיבית ריאליסטית לשנת 2018. עבודותיה של שחאדה נמצאות באוספים פרטיים חשובים בישראל ובעולם.
שחאדה מתגוררת בחיפה, ישראל.
יצירתה

שחאדה מציירת בסגנון פיגורטיבי, בעיפרון, בפחם ובשמן. עבודותיה מציגות את מאזן הכוחות בתוך המשפחה - בין הגבר והאישה, ובתוך חברה יצרית ופטריארכלית המדכאת את הפרט וכופה עליו שליטה ומשטור. בנימוקי השופטים לבחירת שחאדה לקבלת פרס שיף לאמנות פיגורטיבית ריאליסטית לשנת 2018, נכתב כי שחאדה "מציעה בעבודותיה תפישות ריאליסטיות־פיגורטיביות עם אמירה פמיניסטית והקשרים של מקום וזהויות כשהיא מתייחסת לזהות האשה הערבייה בתרבות הערבית ובכלל. ברישומיה המפעימים בעדינותם ויופיים, העשויים בדיוק מופתי, בשחור לבן, היא עוסקת בשאלות מרכזיות של העולם האמנותי העכשווי ומציעה אמירה ותיעוד חזותי הנע בין הפנימי, החברתי, המקצועי והתרבותי".
בריאיון לדנה גילרמן בעיתון "כלכליסט" מסבירה שחאדה: "אני מנסה להעביר את מה שעובר על האשה אצלנו בחברה. אם זה עצב, אלימות, קושי, וגם חוזק. כל מיני רגשות וסיטואציות שאני מרגישה שאני חייבת לשקף. אני מדברת בשם כל הנשים שמרגישות שאין להן זהות, שהן נמצאות ולא נמצאות. מתייחסים אליהן כמו אל חפץ. אני יצאתי מהכפר, אבל אני עדיין שומעת, רואה וקוראת על דברים מזעזעים שקורים לנשים ומרגישה שאני חייבת לעשות משהו. עם זאת, אני מנסה גם להיות זהירה. אני לא מנסה לחנך את הנשים, ולא קוראת להן לעשות מה שבא להן".
יצירות נבחרות

בסדרה "קשר" (2014) נראית אשה צעירה מגבה, ידיה כאילו כפותות מאחורי גופה, אלא שהיא מחזיקה את שני קצות החבל, מלפפת ומותחת אותו, דבר המעלה את השאלה האם היא אזוקה או שהיא שולטת בחבל ויכולה להשתחרר אם תרצה. ברישום נוסף בסדרה זו נראית אשה מחזיקה מאחורי גבה תרנגול קשור, מטילה אותו על שכמה וסוחבת אותו כשלל ציד ("ללא כותרת", 2014).
הסדרה "אנונימית" (2012) מחברת בין הצעיף המסורתי לבין אופנה ופתיינות. בחורה צעירה מצוירת כמדגמנת טקסטיל בתאורה דרסטית, עוטה עליה את הבד כשאגרופיה קפוצים. באחד הרישומים בסדרה זו הצעיף קושר את פיה, כמו חוסם את הצעקה שלה, אולי כאשה רעולת פנים, אבל עיניה עצומות במין התמסרות ארוטית אדוקה וידיה משוחררות.
ברישום "שוכבת" (2014) נערה בג'ינס קצרים וגופייה שוכבת חצי רפויה וחצי מתוחה כאשר מבטה מופנה כלפי מעלה כמהופנטת. היא צפה בחלל הנייר הלבן כשראשה שמוט מחוץ למשטח החסר והבלתי נראה עליו היא שוכבת, שיערה הארוך נופל כלפי מטה, והיא נראית כקדוש המיועד לשחיטה נצחית.
בקטלוג לתערוכת היחיד הראשונה שלה, "מבוקשות – הפרקטיקה של הגוף" (2015) מייחס האוצר פריד אבו שקרה לנשים של שחאדה תפקיד פוליטי, כמובילות של מודרניות, תהליכי חילון ורפורמות. מבקרת האמנות גליה יהב מציעה לראות את הרישומים האלו גם כרישומי תשוקה ארוטיים וכותבת: "האם הן גם מבוקשות במובן של נחשקות? האם הנשים הן רק נציגות של "ביקורת חברתית ותרבותית נוקבת" כלשון אבו שקרה, רק נציגות מאבק פנימי להבעת הזהות והאישיות של האמנית באמצעות דיוקנאות שלהן ושלה, או שהן גם מושאי תשוקה של הציירת? והאם קיים בכלל הבדל, או שבכלל נחוץ לקיימו? הגבול בין סולידריות נשית לבין ארוטיקה כזו מפולרטט לגמרי אצל שחאדה, וגם בכך יופיה של התערוכה".
בסדרה "נשים" (2016), שחאדה מציגה דיוקנאות של נשים פלסטיניות רשומות בעיפרון. פעמים רבות מוצגת אדמת פלסטין בתרבות ובאמנות הפלסטינית כאישה, אהובה, בתולה או אם, בעיקר לאחר האובדן והגירוש של 1948 - כך נטענות דיוקנאות אלו במשמעות סמלית ופוליטית כשהן הופכות לסמן של הזהות הלאומית הפלסטינית. באחד הדיוקנאות בחורה צעירה עוטה על ראשה כתר של עלי לימון. הלימון, המופיע בספרו של בשיר אל ח'יירי "מכתבים לעץ הלימון" (1997) בו הוא מספר על עקירת משפחתו מביתם ברמלה בשנת 1948, קשור לזיכרונות ילדותו של אל ח'יירי ומשמש כמטאפורה למולדת. העובדה שמרבית הנשים בדיוקנאות אלו עוטות לבוש מסורתי אינה מבקשת להקים לתחייה את התרבות המסורתית, אלא לעצב תמהיל של ישן וחדש היוצר תרבות של התנגדות.
"עשן" (2015) הוא דיוקן עצמי רשום בעיפרון שבו פניה של האמנית מעורפלות תחת כתם מופשט ומעובה, כך מתקבל אפקט של דימוי חסר, המהווה אמירה מתריסה לרעלה המסורתית, ל"סלפי", ולמושג "הרגע המכריע" בצילום.
בתערוכה בשם "מלכודת תנועה" המשותפת לה ולאמן מיכאל חלאק, שחאדה מציגה סדרת רישומים בפחם בשם "Un-Focused" (2017) ופונה לעבר שפה מופשטת יותר, כאשר במוקד הרישום נמצאת דמות נשית, לעיתים שחאדה עצמה. בסדרה זו שחאדה עוסקת בתנועה הפיזית של ריקוד וכך הקיפאון שאפיין את דמותה בדיוקנאות העצמיים שהציגה בעבר, מפשיר ונעשה תזזיתי. השימוש בגירי פחם מעניק לעבודות מימד טמפורלי ודינמי שנוצר ביד רכה וחופשית על ידי הכפלה וחזרה. דרך התנועה שחאדה מבטאת את דעותיה ותחושותיה כניסיון השתחררות ובריחה משיני החברה הפטריארכלית המסורתית והדכאנית. ה"ריקוד" נתפס בעיניה כפעולה אשר משחררת את הנפש ואת הגוף מכל מגבלה. אולם, בתהליך העבודה שלה, היא מגלה שהבריחה היא אשליה אשר מתהווה כמלכודת ברגע בו היא פוגשת במציאות חייה.
השכלה

2012-2008 – B.Ed.באמנות יצירה ותעודת הוראה, מכללת אורנים
2015-2013 – M.F.A.(שנה ב') החוג לאמנות יצירה, אוניברסיטת חיפה.
תערוכות יחיד

2015 – גלריה מחניים, מחניים
"מבוקשות", הגלריה לאמנות אום אל פחם, אום אל פחם
2018 – "Hungry for Home", Tabari Artspace, דובאי.
2019 – מהלכת קסם, מוזיאון תל אביב לאמנות
הדרך הביתה, מוזיאון וילפריד ישראל
תערוכות קבוצתיות

2012 – "low tech", גלריה וואדי, חיפה
"לוג אין לוג אאוט", גלריית בית הגפן, חיפה
תערוכת בוגרים 2012, מכללת אורנים
2014 – "צבע גלילי 2", בית ספר אורט, טבריה
"ארבעה הרכבים", הגלריה של בית התרבות והאמנות, נצרת
"מישוש", משכן הכט לאמנות, אוניברסיטת חיפה
"דפי עבודה", מכון מופ"ת תל אביב-יפו
2015 – תערוכת בוגרים 2015, אוניברסיטת חיפה
"Spots and Signatures", הגלריה של בית התרבות והאמנות, נצרת
"We will see the other days", גלריה גבירול, תל אביב-יפו
"Personal to the Bone", הגלריה של בית התרבות והאמנות, נצרת
תערוכת אמנים פלסטיניים, מוזיאון הרצל לילינבלום, נצרת
"Similarity", מוזיאון הכט, חיפה
2016 – תערוכת זום 2016 - אמנים ישראלים צעירים, בית טיכו, מוזיאון ישראל, ירושלים
"רשמים 6" הביאנלה הארצית לרישום, בית האמנים, ירושלים
"זהות האמן הפלסטיני", הגלריה לאמנות אום אל פחם, אום אל-פחם
"Roots of Identity", Art on 56th, ביירות, לבנון
יריד צבע טרי 8, נמל תל אביב, תל אביב-יפו
"Durability", Darl Al-Kalima University College of Art and Culture, בית לחם
Crossroads", Zawyeh Gallery", רמאללה
מלגות ופרסים

2012 – פרס הצטיינות, מכללת אורנים
2013 – מפעל הפיס, ועדת אמנות חזותית – סיוע בהוצאת קטלוג והפקת תערוכה
2014 – פרס האמן המבטיח – צבע גלילי 2
2015 – פרס האמן הצעיר, משרד התרבות והספורט
פרס הצטיינות, אוניברסיטת חיפה
2016 – פרס איסמעיל שמוט לאמנות
2018 – פרס שיף לאמנות ישראלית פיגורטיבית ריאליסטית
פרסומים

2015 – אבו שקרה, פריד (אוצר), "מבוקשות – הפרקטיקה של הגוף ביצירתה של סמאח שחאדה" (קטלוג תערוכה), אום אל פחם: הגלריה לאמנות אום אל פחם, 24 בינואר – 19 באפריל 2015
הערות שוליים

↑  דנה גילרמן, "בשם כל הנשים שאין להן זהות, שמתייחסים אליהן כמו אל חפץ", באתר כלכליסט, 14 ביוני 2018
↑   ורד לי, "אני עדיין מחפשת בית ולא מוצאת", באתר הארץ, 16 בספטמבר 2019
1 2  דנה גילרמן, "בשם כל הנשים שאין להן זהות, שמתייחסים אליהן כמו אל חפץ", באתר כלכליסט, 14 ביוני 2018
↑  אבו שקרה, פריד, "מבוקשות – הפרקטיקה של הגוף ביצירתה של סמאח שחאדה" (קטלוג תערוכה), אוצר: פריד אבו קרה, אום אל פחם: הגלריה לאמנות אום אל פחם, 24 בינואר – 19 באפריל 2015, עמ' 11
↑   מיה אשרי, האמנית סמאח שחאדה זכתה בפרס שיף לאמנות, באתר הארץ, 4 ביוני 2018
1 2   גליה יהב, אמניות פלסטיניות מנכיחות את הגוף שלהן כאקט אמנותי-פוליטי, באתר הארץ, 19 בפברואר 2015
1 2  אבו שקרה, פריד, "מבוקשות – הפרקטיקה של הגוף ביצירתה של סמאח שחאדה" (קטלוג תערוכה), אוצר: פריד אבו שקרה, אום אל פחם: הגלריה לאמנות אום אל פחם, 24 בינואר – 19 באפריל 2015, עמ' 14-13
↑  פרבר, דבי, "אישה עם כתר של לימון", באתר העוקץ, ‏10.5.2016
↑   גליה יהב, מבוא לאמנות פלסטינית, באתר הארץ, 28 באפריל 2016
↑  כהן, עידו, "המלצת השבוע: 'מלכודת התנועה'", באתר ערב רב, ‏7.2.2018
↑  אתר האינטרנט של גלריה אידריס, עמוד התערוכה "מלכודת התנועה", באתר תל אביב: גלריה אידריס, ‏11 לינואר – 11 לפברואר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007454352805171  GND: 1206268042  ISNI: 0000 0004 5471 3903  LCCN: no2015165212  VIAF: 173145541820296600975   WorldCat (עם VIAF): 173145541820296600975
צחי עוזיאל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1972 (בן 52 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת קובנטרי  אוניברסיטת תל אביב 
 תפקידים בולטים:  נשיא בתי המשפט השלום במחוז תל אביב  מנהל בתי המשפט
 
צחי עוזיאל (נולד ב-1972) הוא שופט ישראלי, המכהן כמנהל בתי המשפט.
ביוגרפיה

עוזיאל נולד בישראל בשנת 1972. בשנת 1990 סיים את לימודיו בבית הספר קריית חינוך - יפו. בשנים 1991–1994 שירת בצה"ל.
בשנת 1997 סיים בהצטיינות לימודי משפטים באוניברסיטת קובנטרי, שבאנגליה. בשנים 1997–1998 התמחה אצל מנהל המחלקה האזרחית בפרקליטות מחוז מרכז, ד"ר עמנואל נוה. בחודש נובמבר 1998 הוסמך כעורך דין. בשנים 1998–2010 שימש פרקליט בכיר בפרקליטות מחוז מרכז וממונה על עניינים פליליים ואכיפה כלכלית.
בשנים 2002–2007 שימש כמתרגל ועוזר הוראה של השופט (בדימוס) יעקב קדמי בקורסים סדר דין פלילי ודיני ראיות, במרכז הבינתחומי הרצליה. משנת 2007 מרצה בקורס "ארגוני פשיעה בישראל - הלכה למעשה", בקריה האקדמית אונו.
בשנת 2007 סיים בהצטיינות לימודי תואר שני כפול במשפט ציבורי ובינלאומי באוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת נורת'ווסטרן, במסגרת תוכנית Executive.
בחודש דצמבר 2010 מונה לשופט בתי משפט השלום במחוז תל אביב. באוקטובר 2015 מונה לסגן נשיא בתי משפט השלום במחוז תל אביב. ב-15 ביולי 2019 מונה לנשיא בתי משפט השלום במחוז תל אביב.
ב-8 בנובמבר 2023 החליט שר המשפטים יריב לוין, בהסכמת ממלא מקום נשיא בית המשפט העליון, עוזי פוגלמן, כי עוזיאל ימונה למנהל בתי המשפט בשנים 2024 עד 2029, וב-1 בינואר 2024 החל עוזיאל לכהן בתפקיד זה. בפברואר 2024 מונה לשופט בבית משפט מחוזי.
הערות שוליים

↑  השר לוין מינה את השופט צחי עוזיאל לתפקיד מנהל בתי המשפט, באתר ynet, 8 בנובמבר 2023
↑  אנה ברסקי, ‏הוועדה לבחירת שופטים מינתה את השופט צחי עוזיאל לשופט של בית משפט מחוזי, באתר מעריב אונליין, 20 בפברואר 2024
צבי מניקר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1964 (בן 60 בערך) מוסקבה, ברה"מ 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מוצרטיאום 
 כלי נגינה:  צ'מבלו, פסנתר 
 
צבי מניקר (נולד ב-1964) הוא צ'מבליסט, עוגבן, פסנתרן ומוזיקולוג ישראלי המתמחה בביצוע אותנטי.