טד יוז
חייו עם אסיה גוטמן

"זהו סוף חיי. השאר הם חיים שלאחר המוות". כך כתב יוז לאחד מחבריה של פלאת' שלמדו עימה במכון סמית'. התמודדותו של יוז עם החיים שלאחר מותה של פלאת', הייתה קשה. הוא עבר להתגורר בביתה של פלאת' כדי להעניק לילדיו יציבות בתקופה הקשה שלאחר מות אמם, ובעצה אחת עם אסיה, הם בחרו להפסיק את הריונה. בספטמבר 1963 חזר יוז לביתו הכפרי בדבון. אחותו עזבה משרה בפריז ועברה להתגורר עמו כדי לסייע לו בגידול ילדיו ובקריירה הספרותית שלו.
כיורש החוקי של עיזבונה האישי והספרותי של פלאת', פיקח יוז על פרסום כתבי היד שלה. קצפן של נשים מקרב הקהילה הפמיניסטית לא אחר לבוא. הן טענו בתקשורת כי לא ייתכן שהאיש שיכול היה למנוע את מותה של פלאת', יהיה אחראי למורשת הספרותית שלה. כאשר הקריא את שיריו בציבור, לא אחת נשמעו קולותיהן מתוך הקהל המטיחים בו את האשמה "רוצח", והקיצוניות שביניהן טרחו אף להסיר מקברה של פלאת' את שם משפחת נישואיה לטד יוז. חלקן טענו כי יוז ממשיך בחייו "על מנת להיענש". חלק ממבקריו הספרותיים, מחו על הסלקציה שביצע בכתבי היד שלה בטרם פרסומם. להגנתו טען כי הצנזורה שביצע בכתבי פלאת' נועדה להגן על ילדיו הרכים.
לאחר מותה של פלאת' כתב יוז במשך 3 שנים שירים ספורים בלבד, ביניהם השיר "יללות זאבים" (The Howling of Wolves) שנכתב בהשראת קולם של הזאבים שנשמעו מגן החיות של לונדון עד ביתה של סילביה פלאת, שאליו עבר לאחר מותה ו"שיר של עכברוש" (Song of a rat), שנכתב מנקודת ראותו של עכברוש שנתפס במלכודת. שני השירים הללו היוו אינדיקציה למצוקה הרגשית שבה היה שרוי יוז.
כתחליף לכתיבת שירה, עסק יוז בעת ההיא בכתיבת מאמרי ביקורת וסקירות על ספרים והיה מעורב בניהול פסטיבל שירה בינלאומי באלברט הול, שבו באו לידי ביטוי ידיעותיו הנרחבות בספרות העולמית. בחודש יוני 1964, כתב לאחיו כי נסיבות חייו אינן מאפשרות לו לבצע עבודה רצינית משלו, "כל מה שעניין אותי מעולם, הוא לפשט את הקיום שלי לכדי כתיבה, אך כל מה שעשיתי עד כה, הוא התערבותי בחיי אנשים, באופן כזה שאיני יכול לנוע עוד מבלי לחוש בתוצאות הקשות שמופיעות מכל עבר".
בשנת 1965, יסד יוז עם חברו דניאל וייסברוט, את המגזין "שירה מודרנית מתורגמת" (Modern Poetry In Translation), שבו הופיעו שירים מתורגמים לאנגלית של משוררים אירופיים בעיקר ושירים של יהודה עמיחי.
ב-3 במרץ של אותה שנה, בגיל 37 ובעודה נשואה לדייוויד ווביל, ילדה אסיה בלונדון את בתה המשותפת עם יוז, אלכסנדרה טטיאנה, ששם החיבה שלה היה שוּרה. שלושה חודשים לאחר הלידה התגרשה מבעלה. בחודש ספטמבר 1965, עזבה אחותו של יוז את בית אחיה, ואסיה עברה להתגורר עמו והתמסרה לגידול שלושת הילדים. זמן קצר לאחר מכן, הזמין יוז את הוריו להתגורר עמם, כיוון שאמו סבלה מדלקת מפרקים שיגרונית ומאסתמה, והוא קיווה כי מזג האוויר בדבון ישפיע לטובה על מצב בריאותה. לאחר שהוריו התמקמו בביתם, נסע לשלושה חודשים עם אסיה ושלושת הילדים לטיול באירלנד. תקופה זו הייתה פורה ביותר, שכן הוא סיים לכתוב את "וודו" (Wodwo) - אוסף שירים וסיפורים קצרים, שאליהם חבר גם תסכית רדיו שכתב. הספר יצא לאור בשנת 1967 בהוצאת פייבר & פייבר, ובו הצהרה של יוז כי "שירה, מחזות וסיפורים, אמורים להיקרא יחדיו כמקשה אחת".
בשנת 1966 כתב שירים בהשראת המיתולוגיה הנוצרית. אסופת שירים זו קיבלה מאוחר יותר את הכותרת "חיים ושירים של עורב", ויצאה לאור בשנת 1970 כספר הנושא את השם "עורב", המלווה באיורי עורבים פרי יצירתו של לאונרד בסקין. באותה עת עסקה אסיה בעיקר בגידול הילדים. שיגרת חייהם של יוז ואסיה, לא הצליחה להפיג את צללי העבר הקרוב, שהעיבו על חייהם המשותפים. תקוותיה של אסיה להשתקם מהטראומה שחוו ולחיות חיי משפחה שלווים עם יוז עלו בתוהו. הוריו של יוז וחבריו הקרובים האשימו אותה באחריות למשבר בחיי הנישואין שלו ושל פלאת' ונידו אותה מכל קשר עימם עד יומה האחרון. הבידוד והעוינות שחשה וסירובו העיקש של יוז למסד את חייו עמה במסגרת נישואין, הובילו למריבות ולהתפייסויות חוזרות ונשנות. אסיה האשימה לא אחת את יוז, כי הוא חי עימה אך ורק כדי שתשמש כמטפלת לילדיו.
בחורף 1967, גוללה אסיה את מצוקתה הרגשית במכתב שכתבה לאחותה היחידה, צילי חייקין, שחיה עם שלושת ילדיה בקנדה. היא התייחסה לעוינות של הוריו של יוז כלפיה, לבוז שרוחשים כלפיה ידידיו, לבדידותה הרבה ולחשדותיה (המוצדקים בדיעבד), כי יוז מנהל מאחורי גבה פרשת אהבים עם אישה נשואה, ברנדה הדן, שהייתה אורחת קבועה בביתם. "היא האויב האמיתי שלי", כתבה והוסיפה עוד כרמז לבאות כי היא ממנה את אחותה לאפוטרופסית לבתה שורה, אם יארע לה אסון. היא אף שלחה לה כתבי יד של פלאת' שהעלימה, מתוך כוונה שמכירתם תוכל להבטיח את עתידה של בתה.
בסוף שנת 1968, לא יכלה אסיה לשאת עוד את חייה המשותפים עם יוז ואת המתח התמידי ששרר בינה לבין הוריו. בעידודו של יוז, עקרה עם בתה ללונדון ושכרה דירה בקלפהאם קומון, בתקווה כי יבוא יום והם יוכלו שוב להתאחד, הרחק מהמקום שבו ריחפה עדיין, לתחושתה, רוח הרפאים של סילביה פלאת'. באותה עת החלה לתרגם מעברית לאנגלית את שיריו של יהודה עמיחי, שהיה חבר קרוב של יוז. בעת ביקוריו של יוז בביתה, הוא סייע לה רבות בעבודה זו. עם הזמן, תדירות ביקוריו פחתה ובעקבות זאת פרצו ביניהם מריבות רבות שהובילו בסופו של דבר לחיפוש אחר בית שבו קיוו להתאחד מחדש.
בשנה זו יצא לאור ספרו של יוז, "איש הברזל" - "סיפור ילדים בחמישה לילות" ("The Iron Man" - "A Story in Five Nights") הכולל חמישה פרקים שנכתבו כסיפור לפני השינה עבור ילדיו. זהו סיפור על רובוט ענק עשוי ברזל שניזון אך ורק ממתכת. הוא מופיע יום אחד בכפרי אנגליה ומתחיל לזלול טרקטורים וציוד מתכתי תעשייתי נוסף של בעלי החוות. ילד קטן בשם הוגרת מצליח להשביע את רעבונו של איש הברזל באמצעות מזון מתכתי משומש וחלוד שאין בו צורך יותר, ובדרך זו מציל את הציוד החיוני לתושבי האזור. כאשר יצור מפלצתי מגיע מן העולם החיצון ומאיים אף הוא על התושבים, נחלץ איש הברזל להגנת התושבים ומצילם מידיו. בשנת 1999, יצא למסכים סרט אנימציה הוליוודי "ענק הברזל", המבוסס על סיפורו של יוז.