נבדה (BB-36)
תכנון

כאוניית המערכה הראשונה של הדור השני בצי האמריקני, נבדה תוארה כ"מהפכנית" ו"רדיקלית כמו שדרדנוט הייתה בימיה" על ידי היסטוריונים של ימינו. בזמן השלמת האונייה בשנת 1916, הניו יורק טיימס ציין שספינת המלחמה החדשה הייתה "אוניית המערכה הגדולה ביותר שצפה" מכיוון שהיא הייתה כל כך גדולה מאוניות מערכה אמריקאיות עכשוויות אחרות: שלה ההדחק היה כמעט פי שלושה מזו של אוניית המערכה הפרה-דרדנוט אורגון המיושנת משנת 1890, כמעט פי שניים מאוניית המערכה קונטיקט משנת 1904, וכמעט 8,000 טונות ארוכות (8,100 טונות) גדול יותר מזה של אחת מהדרדנוטים האמריקאיות הראשונות, דלאוור - שנבנתה רק שבע שנים לפני נבדה.
נבדה הייתה אוניית המערכה הראשונה בצי האמריקני עם צריחי תותחים משולשים, ארובה בודדת, ותחנת כוח המבוססת על נפט. בפרט, השימוש בנפט היעיל יותר העניק לאוניה יתרון על פני מנועים קודמים המבוססים על פחם. נבדה הייתה גם אוניית המערכה הראשונה בארצות הברית עם טורבינות עם הילוך, מה שגם עזר להגדיל את צריכת הדלק ובכך את הטווח בהשוואה לטורבינות הנעה ישירה קודמות. היכולת להפליג למרחקים גדולים ללא תדלוק הייתה דאגה מרכזית של המועצה הכללית באותה תקופה. בשנת 1903, מועצת המנהלים סברה שלכל אוניות המערכה האמריקאיות צריך להיות רדיוס הפלגה מינימלי של 6,000 מיילים ימיים (11,000 ק"מ) כדי שארצות הברית תוכל לאכוף את דוקטרינת מונרו. אחת המטרות העיקריות של הצי הלבן הגדול, שהפליג מסביב לעולם בשנים 1907–1908, הייתה להוכיח ליפן שהצי האמריקני יכול "לשאת כל סכסוך ימי לתוך מימי הבית היפנים". אולי כתוצאה מכך, אוניות מערכה לאחר 1908 תוכננו בעיקר ל"הפלגה של 8,000 קילומטרים במהירויות שיוט"; בהינתן המרחק בין סן פדרו, שבה יתבסס הצי, לבין מנילה, שם הצי היה צפוי להילחם במסגרת תוכנית מלחמה אורנג', היה 6,550 מיילים ימיים (12,130 ק"מ), סיבולת הייתה ללא ספק דאגה מרכזית עבור הצי האמריקני. כמו כן, הנפט אפשר לצמצם את צוות חדר הדוודים - המהנדס בדלאוור העריך ש-100 מסיקים ו-112 עובדי פחם יכולים להיות מוחלפים כראוי ב-24 איש בלבד, מה שיאפשר יש לחסל כמה מגורי צוות; זה יחסוך משקל וגם יפחית את כמות המים המתוקים והאספקה שהאונייה תצטרך לשאת.
בנוסף לכל זה, לנבדה היה שריון מרבי על אזורים קריטיים, כמו המחסנים והמנועים, ולא הה שריון כלל על מקומות פחות חשובים, למרות שלאוניות מערכה קודמות היה שריון בעובי משתנה בהתאם לחשיבות האזור שעליו היא הגנה. שינוי קיצוני זה נודע כעיקרון "הכל או כלום", שרוב הציים הגדולים אימצו מאוחר יותר עבור אוניות המערכה שלהם. עם תוכנית שריון חדשה זו, השריון על אוניית המערכה הוגדל ל-41.1% מההדחק.
כתוצאה מכל שינויי העיצוב הללו מאוניות מערכה קודמות, נבדה הייתה הראשונה מבין אוניות המערכה מטיפוס "סטנדרט" של הצי האמריקאי. "סטנדרטים" אופיינו בשימוש בדלק נפט, תוכנית השריון "הכל או כלום" וסידור החימוש הראשי בארבעה צריחים משולשים או תאומים ללא כל צריחים הממוקמים באמצע האונייה. הצי היה אמור ליצור צי של אוניות מערכה מודרניות הדומות בתותחים ארוכי טווח, מהירות, רדיוס סיבוב והגנה. בעקבות נבדה נבנו 11 אוניות מערכה נוספות מסוג זה, אם כי נעשו שיפורים משמעותיים בעיצובים הבאים ככל שהטכנולוגיה הימית התקדמה במהירות. שבע אוניות מערכה נוספות מטיפוס סטנדרטי (וושינגטון (BB-47) ושש אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית) מעולם לא הושלמו עקב הסכם הצי של וושינגטון.
שתי אוניות המערכה מסדרת נבדה היו כמעט זהות למעט בהנעה שלהן. בנבדה ואחותה הותקנו מנועים שונים כדי להשוות בין השתיים, והעמידו אותם "ראש בראש": אוקלהומה קיבלה מנועי הרחבה משולשת אנכית ישנים יותר, שהוכיחו יעילות דלק והיו אמינות יותר מטורבינות הנעה ישירה של כמה אוניות מערכה קודמות, בעוד שנבדה קיבלה טורבינות קיטור של קרטיס.