הפארק הלאומי רפה נוי
הפארק הלאומי > אתרים מרכזיים

פסלי המואי - הפסלים מפוזרים ברחבי הפארק, חלקם הוצבו מחדש על הבמות, חלקם שוכבים לאחר שהופלו בין המאה ה-17 למאה ה-19, ורובם בשלבי הכנה במחצבה בראנו רארקו. גובהם משתנה בין שני מטרים ל-20 מטרים. כמעט כל (כ-95%) המואי נחצבו מטוף בזלתי חום-צהבהב שקל יחסית לעבד אותו, המצוי באתר אחד בצד החרוט הגעשי הרדום ראנו רארקו. חלק קטן מהפסלים גולפו בבזלת, בטרכיט ובסקוריה אדומה שבירה. ילידי האי חצבו את הפסלים תוך שימוש בנקרים מאבן קשה (בעיקר בזלת) המכונים "טוקי" (toki ), שכמה אלפים מהם מפוזרים במחצבה. מהמחצבה הילידים העבירו את הפסלים למקומות הפולחן, שהיו במות אבן המכונות אהו שנבנו קרוב לחופים ובמקביל אליהם.
שינוע הפסלים: במשך שנים רבות הייתה זו חידה איך הצליחו הילידים לשנע את הפסלים הללו מהמחצבה למקומות הפולחן. הכלים שהיו ברשותם היו פרימיטיביים ביותר, ללא כלי מתכת וללא גלגלים, כאשר משקל הפסלים מגיע עד ל-82 טונות. היו תאוריות רבות, וכדי להוכיח חלק מהתאוריות התבצעו מספר ניסיונות לשחזור השינוע. הארכאולוגים של אוניברסיטת קליפורניה הצליחו לשנע את הפסל בשכיבה בעזרת חבלים וגזעים של עצי דקל. הם השכיבו את הפסל על "מגלשה" מעץ והיא התקדמה על גזעים שהיו תחתיה. התאוריה כי השינוע התבצע בשכיבה מתעלמת מהעובדה כי יש עשרות פסלי מואי פזורים בין המחצבה למקומות הפולחן, שמשום מה לא הצליחו להגיע ליעדם. האריכולוגים טרי הנט (Terry Hunt) וקרל ליפו חקרו את נושא השינוע לעומק. הם למדו יותר מ-50 פסלים שלא הגיעו ליעדם וגילו כי בירידות הפסלים היו על פניהם, בעליות הם היו על גבם, ובמישורים חצי חצי. הם גם מצאו שפסלים שלא הגיעו ליעדם היו יותר רחבים בחלקם התחתון, ולכן גם מרכז המסה שלהם היה יותר נמוך, ואילו הפסלים שהגיעו ליעדם היו צרים יותר מלמטה. למעשה ממצאים אלו מחזקים את ההשערה כי השינוע של הפסלים התבצע במאונך, כאשר הם עומדים, ונראה כי הם עברו גילוף סופי כשהגיעו ליעדם. על פי התאוריה הזו, כל הפסלים הפזורים, הם פסלים שנפלו במהלך השינוע. כדי לחזק את התאוריה שלהם הם שיחזרו שינוע של פסל. השינוע שלהם התברר כפשוט ביותר, הדורש את האנרגיה הקטנה ביותר מבין כל שאר ניסיונות שחזור השינוע, זאת הודות למבנה המיוחד של הפסל (לפני הגילוף הסופי) שנוטה קדימה. הם גילו שכדי לשנע את הפסל במאונך רק צריך "לנדנד" אותו מצד לצד, בעזרם חבלים הקשורים לראשו, והפסל מתקדם "לבד" ללא כל משיכה מקדימה או דחיפה מאחורה. כל הפסלים הופלו על ידי הילידים עד אמצע המאה ה-19, ובתקופה המודרנית הוצבו מחדש כ-50 פסלים.
מטרת הפסלים: משערים שהמואי ייצגו את האבות הקדמונים ושהילידים האמינו שבין התושבים החיים לבין אבותיהם הקדמונים המתים יש יחסים סימביוטיים. המתים העניקו לחיים כל מה שהם נזקקו לו (בריאות, פוריות ומזל), והחיים העניקו למתים מקום טוב יותר בעולם הרוחות באמצעות מנחות. לשם כך הוקמו פסלי הענק המכונים מואי שייצגו את האבות הקדמונים שהועלו לדרגת אלים.
אתרי הפסלים: פסלי אבות אלו הועמדו כשפניהם כלפי צאצאיהם וגבם לעולם הרוחות שבים. בין האתרים המרכזיים:
אהו טונגריקי (Ahu Tongariki), קילומטר מ"ראנו רארקו" - במה באורך 220 מטרים (הבמה הארוכה ביותר באי) שעליה עומדים 15 מואי, המספר הרב ביותר של מואי על במה אחת.
אהו אקיווי (Ahu Akivi) – שבעה מואי, המקום היחיד באי שבו הוצבו מואי כשפניהם אל הים.
אהו נאו נאו (Ahu Nau Nau) – שבעה מואי, על חוף אנקנה, המקום שלפי האגדה יושב לראשונה.
אהו טהאי (Ahu Tahai) – מכלול של שלושה אהו, סמוך להאנגה רואה
ראנו רארקו – הר געש רדום שבקלדרה שלו יש אגם מים מתוקים קטן. האתר ממנו נחצבו מרבית המואי. באתר עדיין מפוזרים מאות מואי בשלבים שונים של גימור.
ראנו קאו – הר געש רדום שבו הקלדרה הגדולה ביותר באי. בתחתיתו אגם מים שבו גדלים צמחי הטוטרה. על השוליים הצפון מערביים של הקלדרה בגובה 250 מטרים מעל פני הים שוכנים שרידיו של הכפר הקרוי אורונגו. כ-50 בתים שימשו לטקס איש הציפור השנתי, שבו נבחר השבט שישלוט באי באמצעות נציג שהיה צריך לשחות לאיון מוטו נוי ולהביא משם ביצה של שחפית כהה. על הצוקים יש ריכוז גדול של פטרוגליפים שבהם הדמויות המרכזיות הם איש הציפור והאל הבורא מאקה-מאקה.