stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פריץ הארמן
ביוגרפיה > ניצני החולי

הארמן החל לבצע את עבירות המין הראשונות שלו בעודו בן שש עשרה, כאשר כולן נעשו על בשרם של ילדים צעירים אותם פיתה לבוא עמו לאזורים מבודדים, בדרך כלל מרתפים, בהם אנס אותם. הוא נעצר לראשונה בגין הפשעים הללו ביולי 1896, ולאחר מספר עבירות חוזרות, החליטו חוקריו לשלחו לבית חולים פסיכיאטרי בהילדסהיים בפברואר 1897.
זמן מה לאחר הגעתו למוסד הרפואי הועבר הארמן לבית חולים בהנובר לצורך אבחנה פסיכיאטרית. הוא אובחן בידי הפסיכולוג גורט שמלפוס כ”מטורף חסר תקנה”, הגדרה שבימינו עשויה להיות שקולה לאדם הסובל מפסיכוזה, וכזה שאינו כשיר לעמוד למשפט. שמלפוס המליץ לאשפז אותו במוסד הפסיכיאטרי לתקופת זמן בלתי מוגבלת, והארמן הושב חזרה להילדסהיים ב-28 במאי אותה שנה.
כעבור שבעה חודשים נמלט מהמוסד הפסיכיאטרי, ובעזרתה של אמו הצליח להגיע לציריך, שווייץ, שם התגורר יחד עם קרובי משפחתה ומצא עבודה בתור איש אחזקה של מספנה. הוא נותר בעיר במשך שישה עשר החודשים הבאים, בטרם שב להנובר באפריל 1899. באותה העת הכיר את ארוסתו, ארנה לוורה.
ביוגרפיה > שירות צבאי

הארמן גויס לצבא ב-12 באוקטובר 1900 ונשלח לשרת בעיר האלזסית קולמר, תחת גדוד הרובאים העשירי. לאורך שירותו צבר מוניטין בקרב ממוניו כחייל מופתי בעל כישורי צליפה מצוינים. מאוחר יותר תיאר את התקופה הזו כמאושרת ביותר בחייו. לאחר שקרס בזמן שהתאמן יחד עם חבריו לגדוד באוקטובר 1901 והחל לחוות התקפי אובדן הכרה, נשלח לאשפוז בן ארבעה חודשים. בחודשים הבאים נקבע כי הוא ”אינו מתאים לשירות צבאי” והוא שוחרר ב-28 ביולי 1902.
ביוגרפיה > צעדים ראשונים בעולם

לאחר שחרורו הרפואי מהצבא, אשר סיבתו הרשמית הייתה דמנציה מוקדמת (אנ'), קיבל הארמן פנסיה חודשית של עשרים ואחד גולדמרקים. הוא שב לחיות עם ארוסתו, ארנה, בהנובר, ועבד במשך תקופה קצרה במפעל הסיגרים של אביו, בטרם הגיש נגדו תביעת אחזקה, והתלונן על כך שאינו יכול לעבוד תחת התנאים ששררו במפעל בעקבות המגבלות הרפואיות מהן סבל. אביו הצליח להתנער מהתביעה, והאישומים נגדו נפלו.
בשנה הבאה פרץ בין השניים ריב אלים שהסתיים בכך שהפעם הגיש אביו תביעה נגדו, לאחר שהלה צעק לעברו איומי רצח, לכאורה, וניסה לסחוט אותו. התביעה החדשה נדחתה גם היא בגין מחסור בראיות, אולם הארמן נשלח לעבור הערכה פסיכיאטרית חדשה במאי 1903. הבדיקה בוצעה בידי דוקטור אנדרה, אשר קבע כי אף על פי שהיה ”נכה מבחינה מוסרית”, עדיין גילה יציבות נפשית כלשהי.
בעזרת תמיכתו הכלכלית של אביו, פתחו הארמן וארוסתו חנות דגים. במקביל ניסה לעבוד במשך תקופה קצרה כאיש מכירות של ביטוחים, לפני שהוגדר באופן רשמי כנכה שאינו כשיר לעבוד בידי הארמייה העשירית ב-1904. כתוצאה מכך, גדלה הפנסיה החודשית שלו במקצת. זמן מה לאחר מכן עזבה אותו ארוסתו, אשר באותה העת הייתה הרה עם בנו, לאחר שהאשים אותה כי ניהלה רומן עם סטודנט. מאחר שחנות הדגים שפתחו נרשמה על שמה, נאלץ הארמן לעזוב את המקום חסר כל.
ביוגרפיה > חיי הפשע

במשך העשור הבא התפרנס הארמן מפשעים שוליים; גנבת חפצים יקרי ערך, פריצה לבתים, והונאות. על אף שמפעם לפעם הצליח למצוא תעסוקה נורמטיבית, נהג לגנוב מלקוחותיו או מהממונים עליו. החל משנת 1905 ריצה מספר תקופות מאסר קצרות בגין עבירות כגון גנבה, מעילה ותקיפה. במקרה אחד, בזמן שעבד כפקיד, התיידד עם אחת העובדות, ושניהם, כך טען, שדדו מספר קברים ומצבות בין השנים 1905–1913, על אף שמעולם לא הורשע בפשעים הללו.
הארמן נעצר בשלהי 1913 בגין פריצה, וחיפוש שנערך בביתו הניב עשרות חפצים גנובים אשר קשרו אותו למספר פריצות נוספות. על אף שטען בתוקף לחפותו, הוא הואשם והורשע בסדרת גניבות והונאות, ונידון לחמש שנות מאסר.
באותה העת חוותה גרמניה מחסורים אדירים בכוח אדם בעקבות גיוס החובה שחל עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ובשל כך הורשה הארמן לצאת מחוץ לכותלי בית הסוהר בשנות מאסרו המאוחרות, ולעבוד באחוזות העיר רנדסבורג (אנ') במהלך שעות היום. עם שחרורו באפריל 1918 נסע לברלין והתגורר בביתה של אחת מאחיותיו למשך תקופה קצרה, בטרם שכר דירת חדר בעיר לאחר מספר חודשים.
לדבריו של הארמן, הוא הוכה תדהמה בידי העוני הרב ממנו סבלה האומה הגרמנית כתוצאה מההפסד שנחלה במלחמה. באותה תקופה החל למכור סחורה גנובה בתחנת הרכבת המרכזית של הנובר (אנ') והכיר מספר קשרים פליליים עמם נהג לבצע עסקים, כך שחזר במהרה לחיי הפשע שניהל לפני מעצרו הראשוני ב-1913.
ביוגרפיה > מודיע משטרתי

אף על פי שהמשטרה הגרמנית ידעה היטב כי הארמן היה פושע מוכר וסדיסט בעל נטיות הומוסקסואליות, הוא החל לפתח מערכת יחסים הדרגתית עם רשויות החוק בתור משתף פעולה ומודיע משטרתי, וזאת במטרה להסיט את תשומת הלב הציבורית ממנו, ולרכך את יחסו של החוק כלפיו. עד ל-1919 כבר החל להסתובב בתחנת המשטרה המרכזית בהנובר לעיתים תכופות, וסיפק למפעיליו מידע רב בנוגע לרשת הפושעים שעבדה בעיר.
בעזרתם של מספר גורמים בכירים, רקם הארמן תרמית אשר כללה אחזקה של רכוש גנוב בביתו הפרטי, הזמנתם של מכריו הפושעים לפגישות עסקיות כביכול, ודיווח על המתרחש למשטרה, כך שהעמידו פנים כי ביצעו פשיטה על ביתו בדיוק בזמן בו העבירות התרחשו. הארמן עצמו נעצר במהלך הפשיטות הללו, וזאת בכדי להסיר ממנו כל חשד כי היה משתף פעולה.
כמו כן ביצע הארמן מספר מעצרים אזרחיים כאשר לכד פושעים שנשאו עליהם מסמכים מזויפים. כתוצאה מכך, החלה המשטרה המקומית לסמוך עליו בתור מקור אמין ומשתף פעולה מוצלח, והוא הורשה להסתובב בתחנת המשטרה כרצונו ובחופשיות מוחלטת.
מעצר > הודאה

לבסוף, כאשר ניצב פנים אל פנים מול פסיפס הראיות, ותחת הפצרותיה של אחותו, הודה הארמן באונס, ברצח ובביתור של עשרות גברים צעירים בין השנים 1918–1924, מעשים שנבעו בעקבות מה שכינה בשם ”תשוקה מינית חולנית”. לדבריו, מעולם לא התכוון לרצוח אף אחד מקורבנותיו, אולם נתקף בדחף בלתי נשלט לנשוך לתוך או מבעד לגרגרותיהם, לעיתים בזמן שחנק אותם, ובמהלך עוויתות של אקסטזה, בטרם קרס על גופותיהם הדוממות. רק אחד מקורבנותיו הצליח להימלט מידיו, על אף שאותו אדם מעולם לא פנה למשטרה.
כל גופות קורבנותיו בותרו לחתיכות מיד לאחר הרצח, כאשר הארמן התעקש כי מצא את פעולת הביתור כלא נעימה במיוחד. לדבריו, חלה וחש ברע במשך שמונה ימים לאחר הרצח הראשון. עם זאת, אמר כי התשוקה שחש ברגעי הרצח הייתה ”חזקה יותר מכל אימה שחשתי בזמן חיתוך וכריתת הגופות”, פעולות אשר באופן בלתי נמנע הגיעו לאחר הרצח, ולעיתים נפרסו על פני מספר ימים.
בניסיון לחסן את עצמו מפני זוועת הביתור ולשמור על קור רוח, נהג הארמן לשתות כוס של קפה חזק בטרם הניח את גופת קורבנו על הרצפה וכיסה את פניה עם בד. לאחר מכן החל בתלישת המעיים, אותם השליך לתוך דלי, והניח מגבת בתוך חלל הגוף על מנת לספוג את הדם. כאשר סיים עם אזור הגוף התחתון, שיסע שלושה חתכים בין כלוב הצלעות לכתפיים, ולדבריו, ”תפס בצלעות ודחף בכוח עד שהעצמות מסביב לכתפיים נשברו”. ליבו של הקורבן, יחד עם ריאותיו וכליותיו, הוצאו לאחר מכן, נחתכו לקוביות, והושלכו לאותו הדלי בו הונחו המעיים קודם לכן. בתום התהליך המתואר, כרת הארמן את הידיים והרגליים, ולבסוף החל לקלף את הבשר מהגוף ומהגפיים, אותו השליך לתוך השירותים, או לנהר סמוך.
החלק האחרון בתהליך הביתור היה ראשו של הקורבן. לאחר שכרת אותו והפריד בינו לבין הגוף, השתמש הארמן בסכין קטנה על מנת לגרד את כל הבשר מהגולגולת, אותה עטף בסמרטוט או מגבת, ולאחר שהניחה עם הפנים כלפי מטה, הכה בה בחוזקה בעזרת חפץ כבד עד שנופצה, מה שהעניק לו גישה למוח, אותו השליך לדלי. כל האיברים שנאספו נשפכו, יחד עם ”שברי העצמות”, אל תוך נהר הליין.
הארמן התעקש כי אף אחת מהגולגולות שנמצאו בנהר הליין לא היו שייכות לקורבנותיו, וכי תהליך הזיהוי הפורנזי של גולגולתו של רוברט ויצל היה שגוי, מאחר שנהג לרסק את עצמותיהם של כל קורבנותיו לרסיסים, כאשר יוצאי הדופן היחידים היו הנרצחים הראשונים, אשר מתו מספר שנים לפני מעצרו, והנרצח האחרון, אריך דה פריס.
אף על פי שטען בתוקף כי לא ביצע את פשעיו בכוונת תחילה, גילו החוקרים מספר ראיות נסיבתיות אשר הציעו שכמה מהרציחות תוכננו מספר שעות או ימים לפני ביצועם, וכי הארמן הכין מראש הסברים עבור היעלמויותיהם של קורבנותיו, ואף ניסה לשכנע כמה מחבריהם שלא לדווח על היעדרותם למשטרת הנובר. כמו כן הבחינו החוקרים כי הארמן הודה רק במקרי הרצח בהם נמצאו ראיות מוצקות אשר הפלילו אותו. במקרה אחד אמר, ”יש כמה קורבנות שאתם לא יודעים עליהם, אבל הם לא מי שאתם חושבים”.
כאשר נשאל כמה אנשים הרג בסך הכל, שיער הארמן ש”בין חמישים לשבעים”, אף על פי שהמשטרה הצליחה לקשר אותו רק לעשרים ושבעה היעלמויות, שבכולן הואשם עם תחילת משפטו, ושבגין חלקם הפנה אצבע מאשימה כלפי שותפו, האנס גרנס, אשר נעצר ב-8 ביולי, והורשע בסיוע לרצח כעבור שבוע. הארמן נשלח לאבחנה פסיכיאטרית במכון הרפואי בגטינגן ב-16 באוגוסט 1924, וכעבור תשעה ימים נמצא כשיר לעמוד למשפט, והוחזר להנובר.
משפט > הרשעה

המשפט נמשך כשבועיים והציג עדויות של כ-190 אנשים. ב-19 בדצמבר 1924 התכנסו כל הצדדים על מנת לקבוע את פסק הדין של שני הנאשמים. לאחר שהוגדר כשפוי ואחראי למעשיו, נמצא הארמן אשם בעשרים וארבעה מתוך עשרים ושבעה אישומי הרצח, ונידון למוות באמצעות עריפת ראש. הוא זוכה בגין שלוש הרציחות שהכחיש כי ביצע. עם השמעת גזר הדין, נעמד הארמן ואמר בפני בית המשפט, ”אני מקבל את גזר הדין בחופשיות ובשלמות”, בטרם הוסיף, ”אלך לסד הגיליוטינה בשמחה ובאושר”. גרנס, מנגד, הפך להיסטרי ברגע ששמע כי הורשע בשידול לרצח ונידון למוות באמצעות עריפת ראש בגין הרצח של אדולף הנאפל, בנוסף לעונש מאסר של שתים עשרה שנים בגין שותפותו לרצח של פריץ ויטיג. עם שובו לבית הסוהר התמוטט על רצפת תאו.
במקרה של אדולף הנאפל, סיפרו מספר עדים כי ראו את גרנס בחברתו של הארמן, בזמן שהצביעו השניים לכיוונו של הצעיר. הארמן טען שהיה זה אחד משני מקרים בהם גרנס התעקש לבצע את הרצח, ובשל כך נידון למוות. במקרה של פריץ ויטיג, מצאה המשטרה פתק שנכתב בכתב ידו של הארמן המתועד ליום בו עקבותיו של ויטיג נעלמו ועליו חתמו הן הארמן והן גרנס, בו הסכים גרנס לשלם להארמן עשרים גולדמרקים עבור מעילו של הצעיר. מאחר שהפתק הצביע על הידע המוקדם שהחזיק גרנס בנוגע להיעלמותו העתידית של ויטיג, הוא נידון גם לעונש מאסר.
הארמן לא ביקש לערער על גזר דינו, וטען כי מותו יעזור לו לכפר על פשעיו. כמו כן אמר כי אם ישוחרר לחופשי כנראה ירצח שוב. גרנס הגיש ערעור נגד עונשו, אשר נדחה ב-6 בפברואר 1925.
הוצאה להורג

פריץ הארמן הוצא להורג בשעה 06:00 בבוקר ב-15 באפריל 1925. ראשו נערף באמצעות הגיליוטינה ברחבת בית הסוהר הנובר (גר'), בידי המוציא להורג קרל גרופלר (אנ'). בהתאם למסורת הגרמנית באותה העת, לא יודע הארמן על תאריך הוצאתו להורג עד לערב הקודם לביצועה. למשמע החדשות התפלל יחד עם הכומר שלו, בטרם הוענקו לו בקשותיו האחרונות בדמות סיגר יקר שעישן בתאו, לצד צלחת גבינות ומספר כוסות של קפה ברזילאי.
עיתונאים ועובדי תקשורת אחרים לא הורשו לצפות בהוצאתו להורג, והאירוע נחזה רק בידי מספר זעום של עדים. על פי הדיווחים המעטים שפורסמו, אף על פי שנראה הארמן חיוור ולחוץ, הצליח לשמור על ארשת של עוז כאשר הלך לכיוון הגיליוטינה. מילותיו האחרונות היו ”אני אשם, רבותי, אבל, עד כמה שזה קשה, אני רוצה למות כמו גבר”. בטרם הניח את ראשו על סד הגיליוטינה הוסיף, ”אני מתחרט, אבל אינני מפחד מהמוות”.
קורבנות

מספר קורבנותיו האמיתי של הארמן לעולם לא יהיה ידוע. עם מעצרו מסר מספר הצהרות בנוגע לתקופה בה החל לרצוח, ובדבר כמות האנשים שרצח. תחילה טען כי רצח ”אולי שלושים, אולי ארבעים” אנשים, אולם מאוחר יותר סבר כי המספר האמיתי נאמד למעשה בין חמישים לשבעים.
קורבנות > 1918

תאריך לא ידוע: הרמן קוך בן הארבע עשרה נעלם מספר שבועות לפני מותו של קורבנו המאומת ראשון של הארמן, פרידל רות', אשר היה חברו הטוב.
25 בספטמבר: פרידל רות' בן השבע עשרה פגש את הארמן בבית קפה לאחר שברח מביתו. לדבריו של הארמן, הוא עטף את ראשו הכרות בדפי עיתונים והחביאו מאחורי תנור ביתו. את גופתו קבר בבית הקברות סטוקנר. כמו כן שלח מכתב לבית ספרו של הצעיר ובו ניסה להסביר את פשר היעלמותו.
קורבנות > 1922

17 במרץ: האנס קיימס בן השבע עשרה, תושב הנובר שהארמן נחשד בהיעלמותו. גופתו העירומה והקשורה בחבלים נמצאה בתעלה ב-6 במאי 1922, כאשר ממחטה הנושאת את שמו של גרנס הייתה תקועה בגרונו.
קורבנות > 1923

12 בפברואר: פריץ פרנק בן השבע עשרה, פסנתרן מברלין שפגש את הארמן בתחנת הרכבת בהנובר, ונראה מבלה בביתו בידי שתיים מחברותיו של גרנס, לו העניק הארמן את כל חפציו האישיים.
20 במרץ: וילהלם שולץ בן השבע עשרה, שוליית סופר אשר כתב לחברו כי התכוון לברוח מביתו. בגדיו נמצאו ברשותה של אליזבת אנגל, בעלת ביתו של הארמן. הארמן עצמו זיהה אותם במהלך משפטו.
23 במאי: רולנד הוך בן השש עשרה, נראה לאחרונה בתחנת הרכבת בהנובר לאחר שברח מביתו. מספר פריטי לבוש אשר היו ברשותו נמצאו בידיו של מציל, אשר העיד במשפטו של הארמן כי הלה הביא לו אותם.
31 במאי (בקירוב): האנס זוננפלד בן התשע עשרה, ברח מביתו בפרבר לימר, והתרועע עם כמה מחבריו בתחנת הרכבת בהנובר. מעילו ועניבתו נמצאו בדירתו של הארמן בזמן מעצרו.
25 ביוני: ארנסט ארנברג בן השלוש עשרה, הקורבן הראשון שרצח הארמן בדירתו החדשה ברות ריי מספר שתיים. בנו של אחד משכניו. מעולם לא שב לביתו לאחר שיצא למלא את שליחויותיהם של הוריו.
24 באוגוסט: היינריך שטרוס בן השמונה עשרה, בנו של נגר מהפרבר אגסטורף (אנ'). נראה לאחרונה באחד מבתי הקולנוע בהנובר, וארגז הכינור שלו נמצא ברשותו של הארמן עם מעצרו.
24 בספטמבר: פול ברונישבסקי בן השבע עשרה נעלם כאשר שב לעיר ביתו, בוכום, לאחר שביקר את דודו בגרוס גארץ (אנ'). הוא והארמן נפגשו על גבי הרכבת בהנובר, שם הציע לו הלה עבודה.
30 בספטמבר (בקירוב): ריצ'רד גריף בן השבע עשרה, נעלם לאחר שהודיע למשפחתו כי בלש מהנובר הציע לו עבודה. בעלת ביתו של הארמן, אליזבת אנגל, מישכנה את מעילו.
12 באוקטובר: וילהלם אדרנר בן השש עשרה, בנו של מתקין מנעולים מהעיירה גרדן, נעלם לאחר שרכב על אופניו למקום עבודתו. נודע כי הארמן מכר את אופניו ב-20 באוקטובר.
24 באוקטובר: הרמן וולף בן החמש עשרה נראה לאחרונה בידי אמו סמוך לתחנת הרכבת בהנובר. אבזם חגורתו נמצא מאוחר יותר בדירתו של הארמן, אף על פי שהלה הכחיש כי רצח אותו, ואף זוכה בגין אישום הרצח שלו.
27 באוקטובר: היינץ ברינקמן בן השלוש עשרה נראה לאחרונה בתחנת הרכבת בהנובר לאחר שפספס את הרכבת לביתו בקלאוסטל. אחד העדים במשפטם של הארמן וגרנס מסר כי ראה את שניהם משוחחים עם הצעיר באחד מחדרי ההמתנה שבתחנה.
10 בנובמבר: אדולף הנאפל בן השבע עשרה, אחד מהקורבנות הבודדים שהארמן הודה מרצונו החופשי ברציחתם. נראה בידי מספר עדים בעודו יושב בתחנת הרכבת בהנובר, כאשר לאחר זמן מה הארמן ניגש לעברו. לדבריו של הארמן, רצח אותו לאחר שגרנס הפציר בו לעשות זאת.
6 בדצמבר: אדולף הניס בן התשע עשרה. עקבותיו נעלמו בזמן שחיפש אחר עבודה בהנובר. מעילו נמצא ברשותו של גרנס. במשפטו טען הארמן כי על אף שביתר את גופתו, היה זה הלכה למעשה גרנס אשר רצח אותו בעזרתו של פושע נוסף בשם הוגו וויטקווסקי. הארמן זוכה מסעיף הרצח.
קורבנות > 1924

5 בינואר: ארנסט ספיקר בן השבע עשרה נראה לאחרונה בידי אמו כאשר יצא לדרכו בכדי להעיד בבית המשפט. אחד מחבריו טען כי נפגש עם הארמן בטרם נרצח. הלה לא זכר אותו בוודאות, והניח כי היה בין קורבנותיו. גרנס לבש את חולצתו בעת מעצרו.
15 בינואר: היינריך קוך בן העשרים, נודע כאחד ממכריו של הארמן, אף על פי שהלה מעולם לא הצליח לזהות אותו מתוך תמונות שהוצגו בפניו בזמן חקירתו. בגדיו וחפציו האישיים ניתנו לבנה של בעלת ביתו של הארמן.
2 בפברואר: וילי סנגר בן התשע עשרה נראה בחברתו של הארמן לפני היעלמותו. הארמן הכחיש כל מעורבות ברצח שלו, אולם המשטרה הצליחה להוכיח כי נראה לובש את מעילו של הצעיר לאחר שנעלם.
8 בפברואר: הרמן שפייכהרט בן השש עשרה, שוליית חשמלאי מלינדן-לימר, נראה לאחרונה בידי אחותו ב-8 בפברואר. בגדיו נמכרו בידי בנה של בעלת ביתו של הארמן, וערכת הגאומטריה שלו הוענקה לגרנס כמתנה.
1 באפריל (בקירוב): הרמן בוק בן העשרים ושתיים, עובד כפיים מהעיירה אולזן, אשר פגש את הארמן לראשונה ב-1921. נראה לאחרונה בידי חבריו כאשר הלך לכיוון דירתו של האררמן. אף על פי שלבש את חליפתו בזמן שנעצר, זוכה הארמן מסעיף הרצח שלו.
8 באפריל: אלפרד הוגרפה בן השש עשרה ברח מביתו ב-2 באפריל אותה שנה בעקבות מריבה משפחתית. נראה בחברתו של הארמן בתחנת הרכבת בהנובר במספר מקרים שונים, מספר ימים לפני מותו. כל בגדיו נמצאו ברשותם של הארמן, גרנס, או אליזבת אנגל.
17 באפריל: וילהלם אפל בן השש עשרה, נעלם בדרכו למקום עבודתו. הארמן פיתה אותו לבוא עמו לדירתו מתחנת הרכבת האנובר-ליינהאוזן, ורבים מבגדיו נמצאו מאוחר יותר ברשותה של בעלת ביתו.
26 באפריל: רוברט ויצל בן השמונה עשרה, נראה לאחרונה בהופעה של קרקס נודד. גולגולתו נמצאה ב-20 במאי אותה שנה. הארמן הודה כי השליך את גופתו לתוך נהר הליין.
9 במאי: היינץ מרטין בן הארבע עשרה, שוליית מתקין מנעולים מקמניץ. ככל הנראה נעלם מתחנת הרכבת בהנובר בזמן שחיפש אחר עבודה. בגדיו וכובעו נמצאו בדירתו של הארמן.
26 במאי: פריץ ויטיג בן השבע עשרה, איש מכירות נודד מהעיירה קאסל. לדבריו של הארמן, לא רצה לרצוח אותו, אולם השתכנע לעשות זאת בידי גרנס, אשר חמד את חליפתו של ויטיג.
26 במאי: פרידריך אבלינג בן העשר, קורבנו הצעיר ביותר של הארמן, נעלם לאחר שהבריז מבית ספרו. גולגולתו נמצאה בסמוך לנהר הליין ב-13 ביוני.
5 ביוני: פרידריך קוך בן השש עשרה נעלם מביתו בדרך למכללה בה למד. נראה לאחרונה בידי שניים ממכריו בחברתו של הארמן.
14 ביוני: אריך דה פריס בן השבע עשרה, נעלם מביתו לאחר שהודיע להוריו כי התכוון לצאת לשחייה בנהר האואה (אנ'). לאחר מעצרו, הוביל הארמן את חוקריו למקום בו קבר את שאריותיו המבותרות של פריס, אותן השליך לאגם סמוך לגני הרנהאוזן (אנ').
קורבנות > זיכויים

הארמן זוכה במשפטו משלושה אישומי רצח: אדולף הניס, הרמן וולף, והרמן בוק. בכל אחד משלושת המקרים החזיקה התביעה בראיות נסיבתיות חזקות נגדו, ועל אף כן מצא אותו בית המשפט חף מפשע.
במקרה של הרמן וולף, הצליחה המשטרה לבסס את העובדה כי לפני היעלמותו הודיע הצעיר לאביו כי שוחח עם בלש בתחנת הרכבת בהנובר. כמו כן נודע כי הארמן העניק כמה מבגדיו של וולף לבעלת ביתו במהלך יום הולדתו הארבעים וארבע, מעט לאחר שוולף דווח כנעדר. כמו כן, אבזם חגורתו של הצעיר נמצא בדירתו של הארמן, ברות' ריי. הארמן החל להכחיש את מעורבותו במקרה רק באמצע משפטו, לאחר איומים אלימים שהועלו נגדו בידי אביו של הצעיר.
בפרשת היעלמותו של אדולף הניס, זוכה הארמן בעקבות עדויות סותרות בדבר זהות הרוצח של הקורבן. אף על פי שהודה כי ביתר את גופתו של הניס, טען כי עשה זאת רק לאחר ששב לדירתו ומצא אותה זרוקה על הרצפה. לדבריו, אמר לו גרנס באותה העת, ”אחד משלך”. גרנס הכחיש בתוקף את הגרסה הזו, והעיד כי קנה את מעילו של הניס מהארמן בתמורה לשמונה מרקים. בגלל השוני בגרסאותיהם, וכן החוסר בעדויות לרצח עצמו, אף אחד מהשניים לא הורשע באישום.
בכל הנוגע להרמן בוק, כמה מחבריו העידו במשפטו של הארמן כי לפני מעצרו ניסה למנוע מהם לדווח על היעלמותו למשטרה, ואמר להם כי יעשה כך בעצמו, על אף שמעולם לא עשה זאת. עדים אחרים הצהירו כי קנו רבים מחפציו האישיים של בוק מידיו של הארמן. בנוסף, חייט שהעיד במשפטו סיפר כי הארמן ביקש ממנו לערוך שינויים בחליפתו של בוק. הארמן סתר את עצמו מספר פעמים כאשר נדרש להסביר כיצד הגיעו לידיו חפציו האישיים של הצעיר. ייתכן שהכחיש את מעורבותו ברצח מאחר שהראיות השונות הציעו כי תכנן אותו בכוונת תחילה, דבר שלא הלך יד ביד עם גרסתו המקורית, לפיה ביצע את פשעיו בשל דחף בלתי נשלט. כמו כן נודע כי פגש את הצעיר לראשונה מספר שנים לפני הרצח, אשר היה הטרוסקסואל.
קורבנות > קורבנות אפשריים > הרמן קוך

לדעת האמונה הרווחת רצח הארמן את הרמן קוך בן הארבע עשרה בספטמבר 1918, מספר שבועות לפני מותו של קורבנו המאומת הראשון, פרידל רות'. השניים נהגו להתרועע יחדיו, והארמן אף שלח מכתב לבית ספרו של קוך בניסיון להסביר את פשר היעלמותו. המשטרה ערכה חיפוש בדירתו של הארמן בניסיון לאתר אותו, אך לאחר שלא נמצאו כל רמזים לעקבותיו, נפלו כל האישומים שהועלו נגד הארמן. אביו של קוך עתר לבית המשפט ב-1921 בדרישה לשפוט את הארמן באשמת הרצח של בנו, אולם בקשתו נדחתה.
קורבנות > קורבנות אפשריים > האנס קיימס

הארמן הפך לחשוד המרכזי במקרה ההיעלמות של האנס קיימס בן השבע עשרה, צעיר מהנובר אשר דווח כנעדר ב-17 במרץ 1922. גופתו העירומה והכבולה בחבלים נמצאה בתעלה ב-6 במאי, ללא סימני חבלה, כאשר סיבת המוות נקבעה כחניקה. ממחטה בעלת דפוס ייחודי אשר נשאה את שמו של גרנס נמצאה בתוך גרונו.
נודע כי הארמן ביקר את הוריו של קיימס לפני שגופתו נמצאה, והציע למצוא עבורם את בנם. מיד לאחר מכן דיווח למשטרה כי האמין שגרנס היה אחראי להיעלמותו של הצעיר, אף על פי שהיה נתון במעצר באותה העת.
שבועיים לפני היעלמותו של קיימס שב הארמן לדירתו בוויישטראסה, לאחר שריצה שישה חודשי עבודות פרך בגין מספר גניבות שביצע באוגוסט 1921. עם שובו גילה כי גרנס גנב את חפציו האישיים, ובזבז את כספי הפנסיה הצבאית שצבר בזמן מאסרו. בתום ויכוח אלים שהתעורר ביניהם, גירש הארמן את גרנס מדירתו. זמן מה לאחר מכן, שב גרנס למקום יחד עם פושע נוסף בשם הוגו וויטקווסקי והשניים בזזו את הדירה. ייתכן כי הארמן רצח את קיימס בניסיון להפליל את גרנס כנקמה על רכושו הגנוב.
מורשת

בתום הוצאתו להורג של הארמן נחתכו מספר חלקים ממוחו לצורך אבחון פורנזי, ועל אף שלא נשמרו למשך זמן רב, בדיקה רפואית שנערכה מצאה בהם עקבות של דלקת קרום המוח. ראשו הכרות נשמר בתוך קוביית פורמלין ונותר בחזקת המכון הרפואי בגוטינגן בין השנים 1925–2014, עד שהוחלט לשרפו.
שאריות קורבנותיו של הארמן נקברו יחדיו בקבר משותף בבית הקברות סטוקנר בפברואר 1925, וכעבור שלוש שנים, באפריל 1928, אנדרטת טריפטיכון גדולה ועשוית גרניט שעליה נחרטו שמותיהם של הנספים הוצבה מעל מקום מנוחתם.
עם מציאתו של מכתב פרי עטו של הארמן בו הצהיר כי גרנס היה, הלכה למעשה, חף מפשע, זכה גרנס למשפט חוזר. המכתב תועד לתאריך ה-5 בפברואר 1925, ויועד לאביו של גרנס. במכתבו טען הארמן כי אף על פי שכעס על כך שגרנס ראה בו רק מעט יותר מ”כרטיס לארוחה”, לא היה מודע לרציחות שביצע. כמו כן כתב כי מרבית ההאשמות שהפנה כלפיו עם תחילת המשפט נאמרו תחת לחץ רב מצד המשטרה, ושתיים מהן, מקרי הרצח של ויצל והנאפל, נאמרו בעידנא דריתחא, ובמטרה לנקום בו.
משפטו החוזר נפתח בינואר 1926, והוא הואשם בסיוע ומתן עזרה להארמן במקרי הרצח של אדולף הנאפל ופריץ ויטיג. אף על פי שטען בפני אחד משופטיו כי ציפה לזיכוי בגין כל האישומים, הוא הורשע ב-19 בינואר ונידון לשתים עשרה שנות מאסר. בתום מאסרו נכלא במחנה הריכוז זקסנהאוזן עד לסוף מלחמת העולם השנייה. עם שחרורו המשיך לחיות בהנובר עד למותו ב-1975.
פרשת הרציחות של הארמן עוררה דיון נרחב בקרב הציבור הגרמני בכל הנוגע לחקירות משטרתיות, היחס שהוענק באותה העת לחולי נפש, וטבעו של עונש המוות. עם זאת, רוב המחלוקות האלימות ביותר נגעו להומוסקסואליות, אשר הייתה אסורה על פי חוק וכרוכה בעונשי מאסר.
תרבות

הסרט M מ-1931 בבימויו של פריץ לאנג היה העיבוד הקולנועי הראשון שהתבסס על מעלליו של הארמן, בנוסף לאלו של שני רוצחים סדרתיים גרמניים אחרים, קארל גרוסמן ופטר קירטן. השחקן פיטר לורה גילם את דמותו של רוצח הילדים הבדיוני האנס בקרט.
הסרט רוך הזאבים (אנ') מ-1973 בבימויו של אולי לומל (אנ') מבוסס באופן ישיר על פשעיו של הארמן, ועלילתו סובבת מודיע משטרתי אשר צבעיו האמיתיים מתגלים כאלו של רוצח סדרתי אשר מוכר את בשר קורבנותיו למסעדות.
הסרט יצרן המוות (אנ') מ-1995 בבימויו של רומואלד קרמקר (אנ') מתמקד במעצרו של הארמן, חקירתו, וראיונותיו עם פסיכיאטר בית המשפט. עלילתו מבוססת על תיקים ותיעודים אמיתיים של הבדיקות הפסיכיאטריות שעבר הארמן.
הסרט סיירוס: נפשו של רוצח סדרתי (אנ') מ-2010 בבימויו של מארק ודיק עוסק ברוצח סדרתי בשם סיירוס, המבוסס באופן חלקי על הארמן, וכן על הרוצח הסדרתי האמריקאי הנרי לי לוקאס (אנ').
לקריאה נוספת

| עברית | English |
| --- | --- |
ליין, בריאן; כרוניקת הרציחות של המאה ה-20; ספרי וירג'ין, לונדון; 1993; עמוד 82 (מסת"ב 978-0-425-14649-1): Lane, Brian; Chronicle Of 20th Century Murder; Virgin Books, London; 1993; Page 82 (ISBN 978-0-425-14649-1)
ברג, קרל; גוד, ג'ורג'; לסינג, תומאס; מפלצותיה של ויימאר; הארמן, סיפורו של איש הזאב; הוצאת נמסיס, ברלין, גרמניה; 1993 (מסת"ב 1-897743-10-6): Berg, Karl; God, George; Lessing, Thomas; Monsters Of Weimar; Haarmann, The Story Of A Werewolf; Nemesis Publications, Berlin, Germany; 1993 (ISBN 1-897743-10-6
מרינר, בריאן; קניבליזם: הטאבו האחרון; הוצאת סנאט; 1997 (מסת"ב 1-859-58495-0): Marriner, Brian; Cannibalism: The Last Taboo; Senate; 1997 (ISBN 1-859-58495-0
ניוטון, מייקל; אנציקלופדיית הרוצחים הסדרתיים: מחקר התופעה הפלילית המצמררת החל במלאכי המוות וכלה ברוצח הזודיאק; ספרי צ'קמרק, ניו יורק; 2006; עמודים 107–108 (מסת"ב 978-0-816-06196-9): Newton, Michael; The Encyclopedia Of Serial Killers: A Study Of The Chilling Criminal Phenomenon From The Angels Of Death To The Zodiac Killer; Checkmark Books, New York; 2006; Pages 107–108 (ISBN 978-0-816-06196-9)
קלוז'-נאפוקה

ערך זה עוסק בעיר. אם התכוונתם לקבוצת הכדורגל של עיר זו, ראו .
| --- | --- |
סמל קלוז'-נאפוקהסמל קלוז'-נאפוקה
מראה פנורמי של העיר
מראה פנורמי של העיר
 מדינה:  רומניה רומניה
 מחוז:  קלוז'
 חבל ארץ:  טראנסילווניה
 ראש העיר:  אמיל בוק
 תאריך ייסוד:  1213
 שטח:  179.5 קמ"ר
 גובה:  410 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  286,598 (1 בדצמבר 2021)
  ‑ במטרופולין:  411,379 (2011)
  ‑ צפיפות:  1,808 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  46°46′48″N 23°33′34″E﻿ / ﻿46.78000°N 23.55944°E﻿ / 46.78000; 23.55944
 אזור זמן:  UTC +2
 www.primariaclujnapoca.ro
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור קלוז' נאפוקה(למפת רומניה רגילה) בוקרשט טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור קלוז' נאפוקה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
קלוּז'-נאפּוֹקָה (ברומנית: Cluj-Napoca, אלפבית פונטי בינלאומי: ‏/'kluʒ na'poka/קובץ:Cluj-napoca.ogg‏Ⓘ‏; בהונגרית: Kolozsvár; בתקופה הרומית: Napoca; בלטינית של ימי הביניים: Castrum Clus או Claudiopolis; בגרמנית: Klausenburg; ביידיש: קלויזענבורג) היא עיר בצפון-מערב רומניה, בחבל ההיסטורי טרנסילבניה, ועיר הבירה של מחוז קלוז' ושל טרנסילבניה כולה. העיר היא אחד המרכזים האקדמיים, התרבותיים והתעשייתיים החשובים ביותר במדינה והיא העיר השנייה בגודלה בה. היא ממוקמת כ־330 ק"מ צפון-מערבית לבירת רומניה בוקרשט, בעמק נהר הסומש הקטן (רומנית: Someşul Mic; הונגרית: Kis-Szamos).
אטימולוגיה

מקור שמה של העיר, קלוז', מהשם הלטיני "Castrum Clus", שהאזכור הראשון שלו הידוע בימינו היה במאה ה־12, בתור המצודה של העיר. פירוש המילה "clus" בלטינית – "סגור", ומייחסים את השם להרים ולגבעות המקיפות את העיר ו"סוגרות" עליה. הסבר אחר גורס כי מקור השם בשפה הגרמנית, מהשם Klaus או מהמילה הארכאית Klus (שמשמעותה: "מעבר הרים" או "מחסום").
החל מסוף המאה ה-16 נודעה העיר בעיקר בשמה ההונגרי, Kolozsvár (קולוז'וואר) או בשמה הגרמני Klausenburg (קלאוזנבורג), שכן היא הייתה חלק מנסיכות טרנסילבניה ומממלכת הונגריה, מאוחר יותר מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ורוב אוכלוסייתה הייתה דוברת הונגרית. לאחר שהעיר עברה לריבונות ממלכת רומניה ב־1918, שוּנה שמה לשם הרומני Cluj (קלוז'). מתוך כוונה לייצג את מקורה העתיק הטרום-הונגרי של העיר, נוסף לה בשנת 1974, בימי שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו, שמה הרומי הקדום, אולי ממוצא דאקי, נאפוקה, וכך קיבלה את השם קלוז'-נאפוקה (Cluj-Napoca).