stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד פוגל
יצירתו > סיפורת

ספריו של פוגל שראו אור בחייו:
הנובלה "בבית המרפא", שיצאה לאור בשנת 1928 בהוצאת מצפה שפעלה בארץ ישראל, ומתארת חוויות מבית מרפא לחולי שחפת.
הרומן "חיי נישואים" שנדפס בשלושה חלקים (בהוצאת מצפה) בשנים 1929 ו-1930, ומתאר חיי נישואים ואהבה המבוססים על קשר סדו-מזוכיסטי בין בעל יהודי לאשתו הנוצרית.
הנובלה "נוכח הים", שנדפסה בשנת 1934 ב"ספר השנה של ארץ ישראל" שבעריכת פישל לחובר.
הנובלה "בבית המרפא" ראתה אור מחדש בספריית תרמיל בשנת 1975. נוסח חדש של "חיי נישואים", שערך מנחם פרי על-פי כתב יד של פוגל, ראה אור בסדרת "הספרייה" בשנת 1986, הפך לרב-מכר והעניק לפוגל מעמד שלא היה לו קודם לכן, כאחד מגדולי כותבי הפרוזה של הספרות העברית. נוסח זה תורגם לשפות נוספות, ועורר עניין בנובלות האחרות של פוגל, שנדפסו אף הן מחדש. הכרך "תחנות כבות" שיצא ב-1990 בסדרת "הספריה החדשה" מכיל את כל הסיפורת של פוגל שראתה אור עד אז, מלבד "חיי נישואים": הנובלות "נוכח הים" ו"בבית המרפא", הסיפור הקצר "דייר" (כפי הנראה הראשון שכתב פוגל), קטעי יומן שכתב פוגל בצעירותו, ו"כולם יצאו לקרב", רומן אוטוביוגרפי שנכתב במקור ביידיש, העוסק בקורותיו של יהודי המתגלגל בין מחנות המעצר בצרפת הכבושה. "כולם יצאו לקרב" תורגם ועובד על ידי מנחם פרי מתוך טיוטה של כ-400 עמודים, מעיזבונו של פוגל. הנובלה "נוכח הים" נדפסה שוב, בנפרד, בסדרת "הספרייה הקטנה", ב-2005. גם הנובלה "בבית המרפא" נדפסה בנפרד בסדרה זו, ב-2008.
ב-2012 ראה אור לראשונה "רומן וינאי", רומן של פוגל שהתגלה ב-2009 בעיזבונו בארכיון "גנזים".
בתחילת שנות ה-30 ניסה פוגל למצוא מו"ל שיפרסם את "חיי נישואים" בגרמנית, אך נכשל בכך. החל משלהי שנות ה-80 תורגמה הסיפורת שלו, ובעיקר "חיי נישואים" לשפות אחדות (גרמנית, איטלקית, צרפתית ועוד). ספר שיריו "לפני השער האפל" תורגם לאנגלית עוד בשנת 1976.
יצירתו > תרגום

דוד פוגל תרגם מגרמנית לעברית את הכופר מסואנה, מאת גרהרט האופטמן, הספר יצא לאור בהוצאת שטיבל, ורשה, 1923.
הנצחה

בשנת 2018 הופק סרט תיעודי על חייו, "איבד פוגל את פוגל", שקיבל ציון לשבח בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ואחר כך שודר בכאן 11.
לקריאה נוספת

מתן חרמוני. 'דוד פוגל'. בתוך: תולדות הספרות העברית החדשה, כרך ג׳ / בעריכת מתן חרמוני, עדיה מנדלסון-מעוז, מי-טל נדלר (רעננה: למדא, ספרי האוניברסיטה הפתוחה, תשפ״ב 2022), עמ׳ 113–141 <כולל: תולדות חייו, פוגל המשורר, הפרוזה של פוגל: רומן וינאי, חיי נישואים, נוכח הים>
דן מירון, שני תאריכים: על דוד פוגל וגבריאל פרייל, סימן קריאה, 1 בינואר 1991.
אהרון קומם, האופל והפלא - עיונים ביצירתו של דוד פוגל, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה/זמורה ביתן, 2001
יצחק בקון, דוד פוגל: המשורר כאמן "נסתר", הוצאת כרמל, 2006
דן מירון, "מתי נחדל 'לגלות' את פוגל?", בספרו הספרייה הָעִוֶרֶת: פרוזה מעורבת, 1980–2005, הוצאת ידיעות אחרונות, 2005.
שלומית זערור-מאסה, "גוף מול נפש: בידול בין גוף לנפש בנובלה 'נוכח הים' של דוד פוגל", עיתון 77 243, 2000
אהרן קומם, "תגלית: ספר השירים השני של דוד פוגל; 'לעבר הדממה' - כתב יד מעזבון המחבר באוסף 'גנזים'", ידיעות אחרונות, אוגוסט 1980
נורית גוברין, 'מאופק אל אופק: ג. שופמן - חייו ויצירתו', כרך ב', הפרק: "במצור ובמצוק", הוצאת יחדיו ואוניברסיטת תל אביב, תשמ"ג / 1983, עמ' 328 - 358.
גרשון שקד, "דוד פוגל, סופר של חולין - עיון ב'חיי נישואים'", הארץ, תשרי תשל"ד
חמוטל בר יוסף, "חיי נישואים ולידה בווינה", ידיעות אחרונות, מאי 1987
גלילה מור, "ייחודים לשוניים ב'חיי נישואים' לדוד פוגל", הקונגרס העולמי למדעי היהדות, 1990
אפרים ריבלין, "דוד פוגל, חיי נישואים: המקורות הווינאיים ודרכי עיבודם", ברית עברית עולמית, כנס 12, 1998
אהרן קומם, "עשר שנים לפני השואה: החיזוי של פוגל ברומן חיי נישואים ובשירתו", אל בארות אברהם א', 2000
הדי שיט, "'תלוש' במרחב אימפרסיוניסטי-אקספרסיוניסטי - על 'חיי נישואים' לדוד פוגל", דפים למחקר בספרות 15, 2006, עמ' 169–199. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
לילי שמיר, "המציאות שאחרי המציאות: על שני שירים של דוד פוגל", עיתון 77 297, 2005
יאיר מזור, "עיונים באחת מתופעות השיר 'המתגוון'", "הדינמיקה החושפת" (מקרא בשירים "אל תירא ילדי" ו"גדולים כברכות" לדוד פוגל, ראש 4, 1979
אהרון קומם, "דוד פוגל: מפתח השירים, א"ב", כולל כתבי-היד של השירים, מועד חיבורם, מועד פרסומם, מקום כינוסם, שינויי נוסח וחילופי גרסאות, עיתון 77, 38, 1983
ד"ר אברהם הגורני-גרין, לנושא השואה בשירתנו, עיון בשירי: אורי צבי גרינברג, נתן אלתרמן, אברהם שלונסקי, דוד פוגל, אבא קובנר, דוד רוקח, איתמר יעוז-קסט, אבנר טריינין, יעקב בסר, רבקה מרים, הוצאת עקד, 1970.
דן לאור (עורך), אהבה עד כלות: דוד פוגל ועדנה נדלר-פוגל, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר ואוניברסיטת בן-גוריון, 2019
שי כחלני, שחור מקצה לקצה: קריאה ביצירות הפרוזה של דוד פוגל. הוצאת פרדס, 2022.
דן לאור, "דוד פוגל ו'חיי נישואים': תרגיל בחמש אצבעות", בתוך: עופר גרוסקופף ושי לביא (עורכים), משפט, תרבות וספר: ספר נילי כהן, ההוצאה לאור ע"ש חיים רובין, אוניברסיטת תל אביב, 2017
דן לאור, בקרון חתום: פרשת חייו, נדודיו ומותו של המשורר דוד פוגל, הוצאת עם עובד/ספריית אופקים, 2023
ביאורים

↑  ב-27 ינואר 2025, לציון מלאת 80 שנה לשחרור מחנה ההשמדה אושוויץ, פרסם מכון גנזים דף מתוך הרומן "חיי נישואים", בכתב ידו של פוגל. לעיון בכתב היד. ראו כאן.
↑  לעיון במכתבו אל עדה, כשהוא בפריז והיא בברלין, שפורסם לאחרונה בבלוג של מכון גנזים ראן כאן.
הערות שוליים

↑  דן לאור, "לאן הובלו העצורים? - על הפרק החסר בכרוניקת המלחמה של דוד פוגל", בספר: אבנר הולצמן (עורך), ממרכזים למרכז - ספר נורית גוברין, מכון כץ לחקר הספרות העברית, אוניברסיטת תל אביב, 2005.
1 2  דן מירון, "מתי נחדל 'לגלות' את פוגל?", בספרו הספרייה הָעִוֶרֶת: פרוזה מעורבת, 1980–2005, הוצאת ידיעות אחרונות, 2005.
↑  שי כחלני. שחור מקצה לקצה: קריאה ביצירות הפרוזה של דוד פוגל., באתר פרדס הוצאה לאור
↑  שיר, הפועל הצעיר, 13 באוגוסט 1920 המשך
↑  השלח, דואר היום, 16 באוגוסט 1922
↑  פאריס, דבר, 26 בנובמבר 1926
↑  חדשות ספרותיות, דואר היום, 2 במרץ 1934.
↑  חן מלול, כתב-היד של ספר השירים הראשון של דוד פוגל עלה לרשת, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, יוני 2021
↑  מילות השיר "בלילות הסתו", באתר שירונט
↑  מילות השיר "אמא קטנה", באתר שירונט
↑  מילות השיר "ערי נעורי", באתר שירונט
↑  פנינה בסכס, ההיגיון של הסיוט "חיי נישואים", דוד פוגל עריכת נוסח: מנחם פרי; הספרייה, כתר — הקיבוץ־המאוחד, סימן־קריאה, כל העיר, 2 בינואר 1987
↑  נועה לימונה, הצופן הפוגלי, באתר הארץ, 19 בינואר 2012.
↑  דוד פוגל, באתר המכון לתרגום ספרות עברית (באנגלית).
↑  ספרים חדשים, היינט, 2 בפברואר 1923.
↑  אריאנה מלמד, "איבד פוגל את פוגל": 53 דקות מופתיות על איש שהיה חידה, באתר הארץ, 18 בנובמבר 2018
↑  רן יגיל, דוד פוגל שוב מוכיח כי הוא עוף החול של הספרות העברית, באתר הארץ, 24 בדצמבר 2019
↑  אבי גרפינקל, הביוגרפיה מציגה היטב את נדודיו של היוצר הייחודי, באתר הארץ, 15 באוגוסט 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303232605171  PLWABN: 9810679031205606  BNE: XX1155755  BnF: cb120840300 (data)  CANTIC: a1145653x  CiNii: DA16839963  GND: 119285487  ICCU: SBNV050312  ISNI: 0000 0001 0913 6447  LCCN: n83300309  MusicBrainz: faeefbdf-df00-4e0c-9091-fdb4f137c9ec  NLA: 50625458  NTA: 074380087  RERO: 02-A000173495  SUDOC: 029155975  Trove: 1527995  VIAF: 71416423   WorldCat (עם VIAF): 71416423
מארה סאד

| --- | --- |

 כתיבה:  פטר וייס 
 סוגה:  מחזה, דרמה 
 שפה:  גרמנית 
 
עלילת "מארה סאד" מתרחשת בבית החולים שרנטון
הפקת "מארה סאד" באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, 2005, בבימויו של סטיבן נובינסקי
הפקת "מארה סאד" באוניברסיטת מדינת ניו יורק בפרדוניה, 2008, בבימויו של ג'יימס אייבי
הפקת "מארה סאד" בתיאטרון נוט, 2000, בבימויו של בראס מייס
מארה/סאד, או בשמו המלא סיפור רדיפתו ומותו של ז'אן-פול מארה. כפי שהוצג על ידי להקת השחקנים של בית-המרפא בשארנטון בהדרכתו של מר דה סאד (בגרמנית:  Die Verfolgung und Ermordung Jean Paul Marats dargestellt durch die Schauspielgruppe des Hospizes zu Charenton unter Anleitung des Herrn de Sade) הוא מחזה משנת 1963 פרי עטו של פטר וייס. המחזה הודפס לראשונה בגרמנית.
המחזה כולל מרכיבים דרמטיים הלקוחים מאנטונן ארטו ומברטולט ברכט. זהו תיאור שטוף דם וחסר רחמים של מאבק מעמדות וסבל אנושי שבוחן את השאלה אם מהפכה אמיתית מגיעה כתוצאה משינוי חברתי או שינוי אישי.
עלילה

"מארה סאד" הוא כמעט כולו "מחזה בתוך מחזה". הסיפור העיקרי מתרחש ב-13 ביולי 1808, לאחר המהפכה הצרפתית, בבית המחסה לחולי נפש בשרנטון, בו המרקיז דה סאד מביים מחזה שעלילתו מתרחשת במהלך המהפכה, באמצע שנת 1793, ומסתיים ברציחתו של ז'אן-פול מארה ב-13 ביולי 1793 בידי שארלוט קורדה (מאורע שהתרחש במציאות), ועובר מיד לשנת 1808, זמן העלאת המחזה. השחקנים הם חולים בבית המחסה, והאחיות והאחים מתערבים לעיתים, כדי להשיב את הסדר על כנו. המנהל הבורגני של בית החולים, קולמיה, משגיח על ההצגה, בליווי אשתו ובתו. הוא תומך בממשלה הפוסט-מהפכנית בהנהגת נפוליאון, ששלטה בצרפת באותה עת, ומאמין שהמחזה עולה בקנה אחד עם השקפותיו הפטריוטיות. ברם, מטופליו, אינם שותפים לדעתו, והם עושים לעצמם הרגל לאמר משפטים אותם הוא ניסה להסיר, או לסטות לחלוטין לדעה אישית. המהפכה לא היטיבה עמם, והם אינם שבעי רצון ממהלך האירועים.
המרקיז דה סאד, האיש שעל שמו קרוי המונח סאדיזם, אכן ביים הופעות בשרנטון ביחד עם חוסים אחרים, בעידודו של קולומיה. לדה סאד יש תפקיד מרכזי במחזה, הוא מנהל דיאלוגים רבים עם מארה ומשקיף על מהלך האירועים בציניות משועשעת. הוא נותר מנותק וחסר עניין בפוליטיקה ובשיחתם של החוסים על זכויות וצדק; הוא מסתפק בהתבוננות מהצד, ודוגל בהשקפה  ניהיליסטית ואינדיבידואליסטית. אחת הסצנות החזקות ביותר במחזה מתארת כיצד מצליפים בו בהתאם להוראותיו, וישנן סצנות בוטות נוספות,
הנפשות הפועלות

קולמיה
הכרוז
ז'אן-פול מארה
סימון הוורד
שארלוט קורדה
דפרה
ז'אק רו
קוקוריקו – זמר
פולפוש – זמר
קוקול – זמר
רוסיניול – זמר
אלפונס דה סאד
אשתו של קולמיה
אמו של מארה
אביו של מארה
מורהו של מארה
נציג הצבא
נציג המדע
בורגני שעלה לגדולה
ווֹלטֶר
לבואזיה
כומר
פסקול

"מארה סאד" הוא מחזה עם מוזיקה. בכך הוא מושפע ברטולט ברכט, שאצלו השירים מגיבים על נושאים וסוגיות במחזה. בשונה ממבנה מוזיקלי מסורתי, השירים אינם מוסיפים לעלילה או להצגת ההתפתחות של הדמויות במחזות. בניגוד לכך, לעיתים קרובות הם מוסיפים את אפקט הניכור, קוטעים את העלילה בהצגה או מציעים פרשנות היסטורית, חברתית ופוליטית. ריצ'רד פיסלי (Peaslee) הלחין את המוזיקה להפקה המקורית בשפה האנגלית של "מארה סאד" בבימויו של פיטר ברוק. אף על פי שאין שום פסקול רשמי למחזה בשום שפה, הצלחה ההפקה בלהקה השייקספירית המלכותית בבימויו של ברוק והסרט בבימויו הביאו לכך שהפסקול שחיבר פיסלי הפך לפופולרי בהפקות דוברות האנגלית. חלקים מהפסקול של פיסלי נכללו בגרסה המסחרית האנגלית של ג'פרי סקלטון/אדריאן מיטשל (המבוססת על הטקסט בו השתמשה הפקת הלהקה השייקספירית המלכותית. הפסקול המלא ניתן לרכישה מידי ECS Publishing/Galaxy Music Corporation. ההפקה המקורית של הלהקה השייקספירית המלכותית הייתה כל כך פופולרית שחלק משירי ההצגה הוקלטו ושולבו באלבומה של ג'ודי קולינס "In My Life".
השירים הוקלטו בידי הצוות המקורי של הפקת הלהקה השייקספירית המלכותית והסרט. ההקלטה הראשונה של ההצגה נעשתה על גבי שלושה אריכי-נגן בחברת קלרנדון רקורדס ב-1964. הייתה זו הקלטה מלאה של הפקת ברודוויי המקורית. הגרסה השנייה שהופצה הייתה אלבום אריך נגן בודד של פסקול הסרט שהופצה בידי קלרנדון/יונייטד ארטיסטס רקורדס.
הגרסה השלישית הייתה תקליטור אוסף של שתי ההפקות של ברוק/פיסלי בביצוע הלהקה השייקספירית המלכותית משנת 1966; "מארה סאד וארצות הברית", הופץ בידי פרימייר רקורדינגס. השירים, שנכללו בתקליטור הופצו בידי פרימייר רקורדינגס ב-1992:
Homage to Marat (מחווה למארה).
The Corday Waltz (ואלס קורדה).
Song and Mime of Corday's Arrival in Paris (שיר ופנטומימה של הגעתה של קורדה לפריז).
The People's Reaction (תגובת העם).
Those Fat Monkeys (הקופים השמנים האלה).
Poor Old Marat (מארה המסכן).
One Day It Will Come to Pass (יום אחד זה יקרה).
Poor Marat in Your Bathtub Seat (מארה המסכן יושב באמבטיה).
(Reprise)‏ Poor Old Marat (מארה המסכן (חזרה)).
Copulation Round (הזדווגות).
(interpolating the "Marseillaise")‏ Fifteen Glorious Years (חמש עשרה שנים מופלאות (עיבוד של המנון צרפת)).
Finale (סיום).
רשימת השירים אינה כוללת את ההמנון הלאומי (שמופיע בכל ההקלטות האחרות) ואינה מציינת במפורש את "שיר עגלת הנידונים למוות" (The Tumbrel Song), לא בנפרד ולא כחלק מ"שיר ופנטומימה של הגעתה של קורדיי לפריז". צוות השחקנים שהוקלט בהקלטה זו כולל את פטריק מגי, גלנדה ג'קסון ופרדי ג'ונס. (ההפקה הנלווית, ארצות הברית, מספר על חייל אמריקאי שתוקף את הוייטקונג במלחמת וייטנאם.)
הפקות

הבכורה העולמית נערכה בברלין בבימויו של קונראד סבינארסקי, בהשתתפות שמונים שחקנים.
ב-1964 המחזה תורגם בידי ג'פרי סלקטון עם עיבוד של השירים בידי אדריאן מיטשל והוצג בידי הלהקה השייקספירית המלכותית בלונדון, בבימויו של פיטר ברוק. ההצגה כללה חמישים שחקנים, ביניהם: איאן ריצ'רדסון בתפקיד הכרוז, קליב רוויל (Clive Revill) בתפקיד מארה, פטריק מגי בתפקיד דה סאד וגלנדה ג'קסון בתפקיד שרלוט קורדיי.
אחרי שתי הצגות טרום בכורה, הועלתה ההפקה בברודוויי ב-27 בדצמבר 1965, בתיאטרון מרטין בק ורצה 145 פעמים. ריצ'רדסון גילם את דמותו של מארה, בעוד מגי וג'קסון שבו על תפקידיהם בהפקה המקורית שנערכה בלונדון.
ההצגה זכתה בפרס טוני להצגה הטובה ביותר וברוק זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר. פרסים נוספים ניתנו למגי כשחקן המשנה ול Gunilla Palmstierna-Weiss על עיצוב התלבושות. ג'קסון הפסידה את פרס הטוני לשחקנית המשנה הטובה ביותר לטובת זואי קולדוול. ההפקה גם זכתה בפרס מטעם איגוד מבקרי התיאטרון של ניו יורק להצגה הטובה ביותר.
באוסטרליה ביים את המחזה אדגר מטקאלף ב-1966 בתיאטרון פלייהאוס בפרת', ההצגה הציגה במשך שישה שבועות. צוות השחקנים כלל את אלן לנדר בתפקיד מארה, איילין קולוקוט בתפקיד שרלוט קורדיי. שחקנים נוספים היו רוזמארי בר, פיטר מוריס, כריס ג'ונסון, קן גרגורי ורולנד רושיקולי (Rocchiccioli). מעצב התפאורה היה טד דומבובסקי.
הפקות ידועות נוספות

באוקטובר 1969 תיאטרון מוזיאון וירג'יניה בריצ'מונד, וירג'יניה פתח את עונת ההצגות שלו בהעלאת "מארה סאד" בבימויו של קית' פאולר, הייתה זו ההפקה הראשונה בניהולו האמנותי של פאולר. "מארה סאד" היה הלהקה המעורבת גזעית הראשונה בהיסטוריה של תיאטרון מוזיאון וירג'יניה ותגובת הקהילה להפקה הביעה את המחלוקת השכיחה שחולל הטקסט של וייס בתיאטראות הפרובינציה האמריקאיים. שני העיתונים הגדולים בריצ'מונד פרסמו ביקורות משבחות בזכות ההצגה, ובאותה עת עורך עיתון אחר-הצהרים, News Leader, מתח ביקורת נוקבת על ההפקה בטענה שהיא הציגה "מתירנות דתית".
בנובמבר 2000 תיאטרון נוט (Theatre of NOTE) העלה את המחזה בלוס אנג'לס, בבימויו של בראד מייס (Mays). הוא השתמש בגרסה הדומה מאוד לטקסט המקורי בו השתמש פיטר ברוק בהפקה המפורסמת של הלהקה השייקספירית המלכותית.
הפקה שכולה על טהרת הגברים הועלתה בתיאטרון הקלאסי של הארלם בניו יורק, בבימויו של כריסטופר מק'לרון (McElroen).
ב-2011 הלהקה השייקספירית המלכותית העלתה הפקה מחודשת של המחזה במסגרת חגיגות החמישים של הלהקה. ההפקה המחודשת בוימה בידי אנתוני נילסון ורצה מ-14 באוקטובר עד 11 בנובמבר.
מארה סאד בתיאטרון המקצועי הישראלי

תיאטרון חיפה, הצגת בכורה: 8 באפריל 1967
יוצרים: תרגום – אברהם הוס, בימוי – יוסף מילוא, תפאורה – אריה נבון, מוזיקה – פרנק פלג, תאורה – יחיאל אורגל.
מר קולומייה – אילן דר, גברת קולומייה - אביבה שוורץ, העלמה קולומייה - יהודית כוכבא, כרוז – ראובן בר יותם, קיקיריקי – נסים זוהר, קוקול – דני ליטאי, פולפוש – ראובן שפר, רוסיניול - גבריאלה אוהד, ז'אק רו – יוסף באשי, שרלוט קורדיי – אדית אסטרוק, ז'אן-פול מארה – אבנר חזקיהו, סימון אבראר – נאוה שאן, מרקיז דה סאד – אברהם רונאי, דופרה - סרג'יו מיכאל, כומר - דוד רונא, האם - אביבה אורגד, חולה משתולל – יאיר רובין, חולה - ליובה סטולרסקה, חולה - אהרן וייס, חולה - טוביה לוי, חולה - אמנון אברהמוב, חולה - ג'ימי רוסטי, חולה - ורדה צ'צ'יק, חולה - צורית אפרסמון, חולה - אילנה נובק, חולה - שמואל אורנשטיין, חולה - ליאופולד קלמפרט, חולה - יעקב סגלת, אחות – רות דר, אחות – רבקה בר, אחות – מרדכי סנדק, אחות – זלטקו גליק, אח - מאיר גבריאלי, אח - יוסף ידיד, נגן – פולדי שצמן, נגנית - רות חפץ, נגן - מרסל לקנר, נגן - שלמה אלתר.
עיבוד לסרט

ב-1967 יצא לאקרנים עיבוד לסרט של המחזה עם רבים מהשחקנים המקוריים, והשתמשו בשמו הארוך של המחזה בקרדיט הפתיחה, אף על פי שמרבים לקצר את שם המחזה ל"מארה סאד". התסריט נכתב בידי אדריאן מיטשל. פיטר ברוק היה הבמאי ובין השחקנים היו מגי, ג'קסון, קליפורד רוז ופרדי ג'ונס.
באותה שנה הופק המחזה בידי רשת הטלוויזיה ARD של גרמניה המערבית והייתה ההצגה הראשונה בטלוויזיה הגרמנית שהופקה בצבע.
המחזה בדפוס

eiss, Peter (1964). The Persecution and Assassination of Jean-Paul Marat As Performed by the Inmates of the Asylum of Charenton Under the Direction of the Marquis De Sade (First edition ed.). London: John Calder. OCLC 229125614.
המחזה בדפוס בעברית

מארה/סאד, "סיפור רדיפתו ומותו של ז'אן-פול מארה. כפי שהוצג על ידי להקת השחקנים של בית-המרפא בשארנטון בהדרכתו של מר דה סאד" (1962-5), מחזה בשתי מערכות, מרכז ישראלי לדרמה, תשמ"ב 1982.
פפי השני

פפי השני (נולד לערך ב-2284 לפנה"ס – נפטר לערך ב-2184 או ב-2216 לפנה"ס) היה פרעה מצרים בתקופת השושלת השישית. פפי נחשב ככל הנראה למונרך ששלט למשך הזמן הארוך ביותר בהיסטוריה, כאשר תקופת השלטון המיוחסת לו לרוב משתרעת על פני 94 שנים, משנת 2278 לפנה"ס (כשהיה בערך בן 6 שנים) ועד מותו המשוער בגיל 100. עם זאת, מספר חוקרים מטילים ספק בכך וסבורים שמדובר בתקופה קצרה יותר, כבת 64 שנים. על פי סברה זו מקור הטעות הוא בקריאה שגויה של טקסטים היסטוריים. לא נמצא שום אזכור של פפי השני מעבר לשנת שלטונו ה-62 וידוע כי יורשו היה בנו, ולא נכדו.
פפי הוכתר בגיל צעיר לפרעה ולקח לעצמו את השם "נֵפֵרְקָרֵה (נפר-קה-רע)" שמשמעותו הוא "יפה היא נפשו של רע". סברה מקובלת בעבר הייתה כי הוא בנו של פפי הראשון (Pepi I Meryre) ומלכתו אנחסנפפי השנייה (Ankhesenpepi II), אך בעקבות מציאת כתובת בקבר אנחסנפפי עלתה סברה כי הוא בנו של מרנרה הראשון (Merenre Nemtyemsaf I), בנו של פפי הראשון, אשר נישא לאנחסנפפי לאחר מות אביו.
בתקופת שלטונו של פפי השני ניכרה ירידה בכוחה של הממלכה הקדומה ושל הפרעונים בעוד שהשליטים המקומיים באימפריה הלכו והתחזקו. ללא ממשל מרכזי שיאכוף את החוק והסדר באימפריה החלו השליטים המקומיים לפלוש זה לקרקעות זה.
שלטונו

על פי ההנחה הרווחת אימו של פפי, אנחסנפפי, שימשה כעוצרת בשנות שלטונו הראשונות, זאת עקב גילו הצעיר. הנחה זו קיבלה חיזוק לאחר שהתגלה פסלון המתאר את פפי בחיק אימו, והוא במדי המלוכה.
מעריכים כי במהלך שלטונו ניסה פפי לשמור על מעמדה של הממלכה הפרעונית, אך עם עליית כוחם של האצילים הפחותים, ראשי הערים והמחוזות, כוחו של הממשל הפרעוני דעך. קרנם של אותם אצילים התחילה לעלות, לפי חלק מהסברות, עוד בימי פפי הראשון, קודמו של פפי השני בשושלת המלוכה וסבו. פפי הראשון נשא שתי אחיות ממשפחת אצילים קטנה ומינה את אחיהן לשר החצר. נישואין אלו הולידו את מרנרה, שהיה אביו של פפי השני. כך היה פפי השני עצמו בן לאותם אצילים קטנים והיווה עבורם נקודת כוח בחצר המלוכה.
פפי השני החל להאציל סמכויות רבות לאותם אצילים, לצד אנשי חצרו וכהני דת. קברים מפוארים רבים מאותה התקופה שנמצאו באתרי מחוזות רבים של הממלכה העתיקה מדגישים את מידת העושר הרב שחילק פפי לאציליו. כמו כן פפי חילק את תפקיד הוזיר לשניים, אחד עבור הממלכה העליונה ואחד עבור התחתונה, ובכך הפחית מהכוח השלטוני של חצר המלוכה בממפיס.
מתחם הפירמידות

מתחם הפירמידות של פפי השני ממוקם בסאקרה, קרוב לאתרי קבורתם של רבים מפרעוני הממלכה העתיקה. מבנה הפירמידה עצמו נחשב לצנוע לעומת פירמידות הענק של אבותיו מהשושלת הרביעית של הפרעונים, אשר מבני קבריהם היו ענקיים (ובראשם הפירמידה הגדולה של גיזה). מאידך, גודל הפירמידה היה בהתאם למקובל בתקופתו של פפי. במקור גובה הפירמידה היה 78.5 מטרים, אך עול השנים נתן בה אותותיו וכעת היא מתנשאת לגובה של 52 מטרים בלבד.
הפירמידה היוותה את מרכזו של מתחם קבורה גדול יותר, אשר כלל גם פירמידת "לוויין" קטנה יותר ממזרח לזו הגדולה, אשר היוותה את חדר המתים עבור הקבורים. מתחם הקבורה כולל גם את פירמידות שלוש נשותיו הראשונות של פפי וכן את "חדר המתים" שלהן. אשתו הרביעית של פפי השני, אנחסנפפי הרביעית, לא זכתה לפירמידה משלה ונקברה בחדר צדדי עם אחת מנשותיו האחרות, דבר המרמז אולי על דעיכת האימפריה וכישלון הכלכלה שמנעו את בניית הקבר הענקי עבור המלכה. דבר דומה אירע גם לבנו של פפי, אשר נקבר במתחם קבורתו של אונס, אחרון הפרעונים מהשושלת הקודמת (החמישית). במקרה זה אף נעשה שימוש בסרקופג משומש אשר תוארך לתור הזהב של מצרים העתיקה, עת השושלת הרביעית.
חדרי הפירמידה הראשית מקושטים בכתבים דתיים האמורים להגן על הנקברים. היכל הקבר של פפי השני עצמו מקושט גם הוא באותם פסוקים ותקרתו בכוכבים. בהיכל נמצא סרקופג ריק ועליו שמו ותאריו של פפי השני.
על פי מחקרים נראה כי בניית הפירמידה הושלמה בשנה ה-13 לשלטונו של פפי השני. מכיוון שזה נפטר רק זמן רב לאחר מכן הדבר יכול להסביר מדוע פירמידה זו הייתה האחרונה מסוגה במשך שנים רבות לאחר גם לאחר מות פפי, עת שלטון הפרעונים נשבר. השלמת הפירמידה בשלב כה מוקדם יצרה פער דורות עבור הבנאים, שחסרו פרויקטים גדולים נוספים לבצע.
המתחם נתגלה לראשונה על ידי החוקר הבריטי ג'ון שה פרינג (John Shae Perring), אך היה זה גסטון מספרו  אשר נכנס לראשונה לתוככי הפירמידה ב-1881. חקירות נוספות התבצעו בין 1926 ל-1932.
הנצחת דמותו

בניגוד לפרעונים רבים אחרים, נמצאו מעט מאוד פריטים המתארים את פפי השני. דבר זה מוזר כפליים בהתחשב בשנות שלטונו הארוכות, אשר נתארכו מעבר לכל אלו של קודמיו וממשיכיו. שני הפריטים העיקריים הם פסלים קטנים, שניהם מתארים את פפי כתינוק. האחד מתארו בזרועות אימו והשני כתינוק כורע אשר ידו הימנית (אשר נשברה מהפסל עם הזמן) נוגעת בפיו.
יורשיו

מעטות הם הרשומות המתעדות את יורשיו של פפי השני, ועל כן מקובל להחשיבו כפרעה האחרון של השושלת השישית. מאידך, רשימת המלכים מטורינו, מסמך היסטורי מתקופת רעמסס השני המתעד את שושלות המלכים, מאזכרת את בנו של פפי, מרנרה השני, כיורשו. מנתון, היסטוריון מצרי מהמאה השלישית לפני הספירה, מספר כי מרנרה נרצח לאחר כשנה ואשתו, אחותו ניטוקריס, תפסה את השלטון, רדפה את הרוצחים, הוציאה אותם להורג ולאחר מכן התאבדה. על פי תיאור זה ניתן להחשיב את ניטוקריס כאישה הראשונה לשלוט בממלכה הקדומה. כיום ישנו ספק רב לגבי נכונות דבריו של מנתון לגבי ניטוקריס עקב רשימת המלכים של טורין המציינת שליטים אחרים בזמן בו היא שלטה כביכול.
לאחר מות פפי התפורר השלטון הפרעוני והיה זה סופה של תקופת הפרעונים הראשונה ותחילתה של תקופת הביניים הראשונה, אשר נמשכה כ-200 שנים.
לקריאה נוספת

Dodson, Aidan (איידן דודסון). Hilton, Dyan. 2004. The Complete Royal Families of Ancient Egypt, Thames & Hudson
Dodson, Aidan. "An Eternal Harem: Tombs of the Royal Families of Ancient Egypt. Part One: In the Beginning". KMT. Summer 2004.
Shaw, Ian. Nicholson, Paul. 1995. The Dictionary of Ancient Egypt, Harry N. Abrams, Inc. Publishers.
Anthony Spalinger, Dated Texts of the Old Kingdom, SAK 21, (1994), pp.307-308
Oakes, Lorna. Gahlun, Lucia. 2005. Ancient Egypt. Anness Publishing Limited.
Rosanna Perelli, "Statuette of Pepi II" in Francesca Tiradriti (editor), The Treasures of the Egyptian Museum, American University in Cairo Press, 1999, p. 89.
הריסות מתחם הפירמידה של פפי השני
אויב העם (מחזה)

כריכת המחזה, 1882
אויב העם (בנורווגית: En folkefiende) הוא מחזה משנת 1882 מאת המחזאי הנורווגי, הנריק איבסן.
המחזה הועלה לראשונה בשנת 1883 בעיר כריסטיאניה (שהפכה לאוסלו בשנת 1925) ומאז הוצג בתיאטראות ברחבי העולם ואף בישראל במספר הפקות.
באשר לסוגה אליה יש לשייך את המחזה, כתב איבסן: "עד כה אינני בטוח אם אקרא למחזה קומדיה או רק דרמה. יש מרכיבים רבים המעידים על הצד הקומי, אך המחזה מבוסס על רעיון רציני".[דרוש מקור]
המסר של איבסן

המחזה מתאר את מאבקו של ד"ר תומאס שטוקמן, רופא המרחצאות, לטיהורם, בעקבות גילוי זיהום חיידקי במימיהם.  הוא מפנה את האשמה אל אחיו פיטר שטוקמן, ראש העיר הקטנה בנורווגיה בה מתרחשת העלילה. איבסן כתב את מחזהו כתגובה על הביקורת נגדו בעקבות מחזהו הקודם "רוחות" אשר עורר בשעתו שערורייה. המחזה "אויב העם" תוקף את הצביעות הציבורית ומתאר בעיות איכות הסביבה הקיימות בעולמנו, ולכן המסר שלו אקטואלי. הוא מדגיש את האומץ של אדם יחיד, במקרה זה הרופא, לומר את האמת מול כוחו של המשטר השליט. את המשטר מייצג לרוע מזלו, אחיו ראש העיר, שהורס כל יוזמה לטיהור המרחצאות, ללא סובלנות אנושית מינימלית. המחזה גם לועג לא מעט לאנשים שהולכים "עם הראש בקיר", כד"ר שטוקמן עצמו.[דרוש מקור]
פרסים ומועמדויות

| פרס> הפקה מחודשת – ברודוויי 2024 | תאריך> הפקה מחודשת – ברודוויי 2024 | קטגוריה> הפקה מחודשת – ברודוויי 2024 | מועמד/ים> הפקה מחודשת – ברודוויי 2024 | תוצאה> הפקה מחודשת – ברודוויי 2024 | מקור> הפקה מחודשת – ברודוויי 2024 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס טוני | 16 ביוני 2024 | ההפקה המחודשת הטובה ביותר של מחזה | "אויב העם" | מועמדות |  |
| פרס טוני | 16 ביוני 2024 | ההופעה הטובה ביותר של שחקן ראשי במחזה | ג'רמי סטרונג | זכייה |  |
| פרס טוני | 16 ביוני 2024 | עיצוב התפאורה הטוב ביותר של מחזה | "אויב העם" | מועמדות |  |
| פרס טוני | 16 ביוני 2024 | עיצוב התלבושות הטוב ביותר של מחזה | דיוודי צין | מועמדות |  |
| פרס טוני | 16 ביוני 2024 | עיצוב התאורה הטוב ביותר של מחזה | איזבלה בירד | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑  תיאטרון הקאמרי תל אביב ובתיאטרון הטכניון ההצגה אויב העם, נבדק ב-2022-07-03
↑  סיכום המחזה באנגלית
↑  Tony Awards 2024: The complete list of winners, NPR, ‏16 ביוני 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb120007231 (data)  GND: 4200945-5
פרשת בלומברג-פריטש

משמאל לימין: רונדשטט פריטש וורנר פון בלומברג בשנת 1934
פרשת בלומברג-פריטש הייתה אירוע בהיסטוריה של גרמניה הנאצית שסימן את השתלטותו האישית של אדולף היטלר על הצבא הגרמני, הוורמאכט, שעד אז היה גוף עצמאי ובעל השפעה פוליטית והתיימר למדיניות עצמאית ממדיניותה של המפלגה הנאצית. הפרשה נקראת על שמם של מפקדי הוורמאכט, ורנר פון בלומברג וורנר פון פריטש, אשר פוטרו על ידי היטלר, בשנים 1937 ו-1938, לאחר שהתגלו פרשיות מין מביכות הקשורות בהם. בכל הנוגע לפריטש לא הייתה הפרשה הקשורה בו אלא זיוף גס שנוצר על ידי היינריך הימלר וריינהרד היידריך. אירוע זה מסמל את הכפפת הוורמאכט לרצונו של היטלר, אך גם את תחילת הנתק בין היטלר ובין כת הקצינים המקצועיים שהיוו את הבסיס לפיקוד העליון של הוורמאכט, נתק שהגיע לשיאו בקשר העשרים ביולי, בו ניסו קצינים בכירים להתנקש בחייו של היטלר ולתפוס את השלטון.