stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טאטא פרימה
הערות שוליים

↑  דגם 4928s trucks.cardekho.com/en/trucks/tata/prima-4928s
↑  "טאטא פרימה" archive.org/web
↑  "טאטא פרימה" db.cvinfo.co.kr/kr/truck/index
↑  "טאטא פרימה" במרוצי משאיות (עונה רביעית) t1primatruckracing
↑  "טאטא פרימה" tatatrucks.tatamotors
↑  "טאטא פרימה" tatamotors.ci/press/tata-motors-launches-tata-prima-the-world-smart-truck-in-bhutan
↑  "טאטא פרימה"  tatamotors.co.mz/press/tata-motors-launches-its-world-smart-truck-tata-prima
טרביץ

| --- | --- |
סמל טרביץסמל טרביץ

 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מדינה:  ברנדנבורג ברנדנבורג
 מחוז:  אלבה-אלסטר
 שטח:  10.59 קמ"ר
 גובה:  114 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  682 (31 בדצמבר 2022)
 קואורדינטות:  51°36′00″N 13°25′59″E﻿ / ﻿51.6°N 13.433055555556°E﻿ / 51.6; 13.433055555556 
 אזור זמן:  UTC+1
 https://www.gemeinde-troebitz.de/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניטרביץ(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניטרביץ(למפת ברנדנבורג רגילה) פוטסדאם קוטבוס פרנקפורט אורניינבורג אברסוולדה פאלקנזה ברנאו שליד ברלין  שוודט קניגס ווסטרהאוזן פולין סקסוניה סקסוניה-אנהלט סק. הת.  מקלנבורג-מערב פומרניה ברליןטרביץ(למפת ברנדנבורג מוגדלת) פוטסדאם קוטבוס פרנקפורט אורניינבורג אברסוולדה פאלקנזה ברנאו שליד ברלין  שוודט קניגס ווסטרהאוזן פולין סקסוניה סקסוניה-אנהלט סק. הת.  מקלנבורג-מערב פומרניה ברליןטרביץ  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
טרביץ (בגרמנית: Tröbitz) היא עיירה במחוז אלבה-אלסטר, במדינת ברנדנבורג שבמזרח גרמניה. העיירה שייכת לנפת שנבורן (Schönborn).
היסטוריה

לראשונה מתועד קיומה של טרביץ במסמכים המתוארכים לשנת 1300. בשנת 1329 מכר הדוכס רודולף פון זאקסן את הכפרים טרביץ ודבוראו למנזר דוברילוק (Dobrilugk).
ב-1871 נחנכו מסילת הברזל בין פאלקנברג לקוטבוס בידי חברת הרכבות האלה-סוראו-גובנר (Halle-Sorau-Gubener). האזור עוצב בידי אתר כרייה של מחצבי ליגניט, שהתפתח באזור בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. באזור היה אחד ממכרות השטח (Surface mining) הראשונים בעולם, עם אחד מגשרי הובלת המחצבים (Conveyor bridge) הראשונים בעולם, שהוקמו בתחילת המאה ה-20. בשנת 1952 הוקם בטרביץ מפעל פחמים. המפעל נסגר ב-1961.
עד 1945 השתייכה טרביץ למחוז לוקאו (Luckau) במדינת ברנדנבורג, ומ-1952 עד 1990 - למחוז פינסטרוואלדה (Finsterwalde) במזרח גרמניה. משנת 1990 עד 1993 השתייכה למדינת ברנדנבורג בגרמניה המאוחדת.
היסטוריה > הרכבת האבודה

טרביץ נקשרה ל"רכבת האבודה" שיצאה לקראת סוף מלחמת העולם השנייה מברגן-בלזן והגיעה לטרביץ. זו הייתה הרכבת האחרונה מבין שלוש שיצאו מברגן-בלזן עם התקרבות הכוחות הבריטיים, ועליה 2,500 אסירים. יעדה אמור היה להיות גטו טרזין. ב-20 או 21 באפריל 1945 נעה הרכבת לכיוון פאלקנברג/אלסטר ונעצרה ליד הגשר המפוצץ של אלסטר. ב-22 באפריל נקברו שם בקבורה המונית 16 גופות של נוסעים מהרכבת והרכבת הוסעה משם, לדרישת הוורמכט.
ב-23 באפריל נמצאה הרכבת על ידי הצבא האדום. 28 מתים נקברו במקום והרכבת הוסעה לטרביץ. רבים מהשורדים היו במצב של תת-תזונה וחולים בטיפוס. בטרביץ הוקם מתקן טיפולי בו טופלו השורדים על ידי רופאים סובייטים ורופאים יהודים, אסירים לשעבר. נשים מטרביץ פעלו במתקן בתור צוות אחיות. במגפת הטיפוס שהשתוללה בטרביץ בשבועות שלאחר השחרור נספו כ-320 מהאסירים המשוחררים ו-26 מתושבי הכפר.
אוכלוסייה

בשנת 1875 היו בכפר 274 תושבים. במפנה המאות צמחה האוכלוסייה באופן חד ובשנת 1919 היו בכפר קרוב לאלף תושבים. בתקופה הנאצית המספר ירד, אך שב ועלה והגיע ל-1200 לאחר מלחמת העולם השנייה. לאחר איחוד גרמניה ירד מספר תושבי הכפר, וכיום הוא כ-670.
נקודות עניין > מבנים

כנסייה אוונגלית שנבנתה ככל הנראה במאה ה-15, רובה נהרס ב-1719 ובמהלך המאה ה-18 שבה ונבנתה, ונוסף לה צריח.
כנסייה קתולית על שם מיכאל הקדוש, שנבנתה ב-1935 בתמיכה פרטית.
כנסייה אוונגלית
כנסייה קתולית
מצבה עם שמות של קורבנות השואה בבית הקברות היהודי
מצבה לקורבנות מלחמת העולם הראשונה
נקודות עניין > אתרי הנצחה

בית קברות יהודי ברחוב בית הספר (שולשטראסה, Schulstraße), מול בית הקברות של הקהילה, עם מצבה משנת 1966 ל-320 נספים (המספר הוא בקירוב) שפונו ממחנה הריכוז ברגן-בלזן. בשנת 1995 נוספו שני לוחות גרניט עם שמותיהם של יתר הנספים שנקברו במקום.
מצבת זיכרון ביער, ליד פסי הרכבת, ל-17 קורבנות יהודיים.
מצבת זיכרון ברחוב הראשי (Hauptstraße) מול הכנסייה, ל-160 נספים בטרנספורט ממחנה ריכוז. מ-1995 מונחות במקום שתי מצבות זיכרון.
תצוגה בשטח פתוח לזכר קורבנות הרכבת האבודה.
מצבות לזכר נופלי היישוב בשתי מלחמות העולם.
תעשייה ותשתיות

מאז שנות השישים שלטה תעשיית הליגניט בטרביץ. לקראת תום עידן הכרייה הוסבו מפעלי הכרייה לתעשייה חקלאית. אלה שלטו בנוף התעסוקתי והתעשייתי של טרביץ עד 1990. עם איחוד גרמניה והדעיכה הכלכלית של האזור, נסגרו רבים ממקומות העבודה בעיירה. חלק מהבניינים הנטושים נועדו להפוך למגורים לעובדים זרים. לאחר מכן הפכו לפארק תעשייתי ולמבנים לשיכון עובדי חברת מתכת ובנייה.
מתחם עבודה שהפך למטה משרדים
מסעדה לשעבר ברחוב הראשי
הרחוב הראשי בטרביץ
בנייני מגורים בטרביץ, באזור שיכוני פועלים
בית תרבות לשעבר, ולימים משרדי חברה תעשייתית
טבח צפת (מאורעות תרפ"ט)

טבח צפת בוצע על ידי ערבים מוסלמים תושבי העיר צפת והסביבה ביהודי העיר ביום חמישי, כ"ג באב תרפ"ט, 29 באוגוסט 1929, כחלק ממאורעות תרפ"ט.
בית ברובע היהודי של צפת שנהרס בפרעות תרפ"ט
רקע

הטבח בצפת היה המשך של התקוממות ערבית, שהחלה בירושלים ב-16 באוגוסט. הפורעים הוסתו על ידי המופתי אמין אל-חוסייני, שטען כי היהודים מאיימים על הר הבית. במהלך 23 עד 24 באוגוסט נערך טבח בחברון, וכמו כן בוצעו מספר ניסיונות לטבח בתל אביב ובחיפה וביישובים אחרים. כתוצאה ממהומות הללו נהרגו 133 יהודים ו-339 מתיישבים יהודים נוספים נפצעו.
הטבח

בשעה 17:30 פרצו פורעים ערבים לרובע היהודי בצפת שלא היה מוגן. מזוינים במקלות ובסכינים הם פרצו לבתים דקרו והרגו את תושבי הרובע והעלו את בתיהם באש. ההשתוללות נמשכה 20 דקות והופסקה על ידי כוחות המשטרה הבריטים שחשו למקום והרגו שניים מהפורעים. 18 תושבים יהודים, בהם נשים וילדים ורב העיר ישמעאל בן פנחס הכהן, נרצחו ולפחות 80 נפצעו. הרחוב היהודי המרכזי נבזז ונשרף.
ראו גם

הביזה הגדולה בצפת
השוק בצפת לאחר הטבח
נפגעי טבח צפת מחלימים בחיפה, 1929 (ברקע בניין הטכניון הישן)
טירת פרונטנאק

| --- | --- |

 מיקום:  קוויבק סיטי שבקנדה
 קומות:  18 
 בעלות:  Fairmont Hotels and Resorts 
 בניית המלון
 תאריך פתיחה:  1893 
 אדריכל:  ברוס פרייס, Daniel John Crighton 
 קואורדינטות:  46°48′43″N 71°12′19″W﻿ / ﻿46.81182°N 71.20538°W﻿ / 46.81182; -71.20538
 האתר הרשמי
  (למפת קוויבק סיטי מוגדלת) טירת פרונטנאק(למפת קוויבק סיטי רגילה) טירת פרונטנאק
 
מבט פנורמי על טירת פרונטנאק בשעת ערב
טירת פרונטנאק- במבט מהרחוב.
טירת פרונטנאק (בצרפתית: Château Frontenac) היא בית מלון בעיר קוויבק סיטי שבקנדה ואחד המבנים הידועים ביותר בה.
המלון הוקם בשלהי המאה ה-19 באתר שעליו ניצבה בעבר טירת הלדימאנד (Château Haldimand), שפעלו בה משרדים אדמיניסטרטיביים של בית המחוקקים התחתון של קנדה. הוא נקרא על שמו של לואי דה בואד (Louis de Buade), דוכס פרונטנאק, שהיה מושל המושבה צרפת החדשה בשנים 1672–1682 ו-1689–1698. הוא נבנה בשכנות למצודת קוויבק, שפרונטנאק החל את בנייתה בסוף המאה ה-16. למרות שהמלון איננו המבנה הגבוה בעיר, מיקומו על גבעה הצופה על נהר סנט לורנס מעניק לו בולטות רבה.
המלון תוכנן על ידי האדריכל האמריקני ברוס פרייס עבור חברת קנדיאן פסיפיק ריילוויי (Canadian Pacific Railway), ונפתח ב-1893. חלקיו החדשים יותר של המבנה, לרבות המגדל המרכזי, תוכננו על ידי האדריכל הקנדי ויליאם סאת'רלנד מקסוול (William Sutherland Maxwell).
שתי ועידות מלחמה - ב-1943 וב-1944 - נערכו במלון (ובמצודה הסמוכה) בין מנהיגי ארצות הברית, בריטניה וקנדה על מנת לתאם את מהלכיהן במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1953 צולמו במלון סצנות מסרטו של אלפרד היצ'קוק "אני מתוודה".
ב-1980 הוכרז המלון כאתר היסטורי לאומי של קנדה.
בשנת 2001, בעקבות שינוי שם החברה שהמלון מצוי בבעלותה שונה גם שמו. הוא נקרא כעת Fairmont Le Château Frontenac.
הערות שוליים

↑  משה בן שחר, משוט בקנדה, חרות, 28 באוגוסט 1952
ערך זה הוא קצרמרבנושא קנדה ובנושא תיירות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טרנבה (מחוז)

מחוז טרנבה (בסלובקית: Trnavský kraj; בהונגרית: Nagyszombati kerület) הוא אחד משמונת המחוזות בסלובקיה. בירת המחוז היא טרנבה.
המחוז ממוקם בחלק המערבי של סלובקיה והוא הקטן ביותר מבחינת אוכלוסייה. עם זאת, צפיפות האוכלוסייה בו עומדת על 133 תושבים לקילומטר רבוע, נתון הגבוה מהממוצע הכלל-ארצי של 110 תושבים לקילומטר רבוע.
טאקין מישמי

| טאקין מישמי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
תת־משפחה:: יעלים
שבט:: כבשי שור
סוג:: טאקין
מין:: טאקין
תת־מין:: טאקין מישמי
שם מדעי
 Budorcas taxicolor taxicolor ‏הודג'סון, 1850
תחום תפוצה


טאקין מישמי (שם מדעי: Budorcas taxicolor taxicolor) הוא אחד מארבעה תת-המינים של הסוג טאקין החי במשולש הגבולות של הודו, בורמה וסין העממית. הוא היה הראשון מבין הטאקינים שהתגלה, ותואר מדעית בשנת 1850 על ידי הביולוג בריאן הודג'סון. שמו ניתן לו עקב הימצאותו בהרי מישמי בהודו. הטאקין המישמי הוא מהנדירים שבטאקינים ותפוצתו חופפת לטאקין בהוטני שדומה לו יחסית בצבעי הפרווה.
אנטומיה

טאקין מישמי מתאפיין בזוג קרניים ספירליות דמויות קרני גנו, והמבנה שלהם מיוחד ויוצא דופן לאנטילופות - עז אחרות: הקרן צומחת מיד לכיוון הצדדים בדומה לשוורים ולא לכיוון מעלה כאנטילופות או עיזים, כשלבסוף הקרן מתעקלת לכיוון אחורה ומעלה. בבסיס הקרניים עבות וקמורות והן מזכירות את ה"מגן" של קרני התאו האפריקני. הקרניים ממוקמות במרכז המצח והן חרוטיות. במשטח העליון שלהן יש חריצים או רכסי טבעת עדינים. צבע הקרניים הוא לרוב שחור-אפור כהה. יחסית לגודל הראש הקרניים נראות קטנות למדי.
הפרווה של הטאקין המישמי דומה לזו של הטאקין הבהוטני בכך שהיא מתולתלת וצבעונית יותר, בניגוד לפרווה החלקה של תת-המינים האחרים. היא שעירה וצפופה כשל שוורים. צבע הפרווה הוא הססגוני שבתת-המינים: אדמדם ערמוני מדובלל בצלעות ואדמדם בהיר יותר בגב, כשפלג הגוף האחורי, החזה, הגחון, והרגליים יהיו בצבע שחור עמוק או חום שוקולד. מהעורף ועד לאמצע הגב או לקצה הזנב יש לטאקין פס שחור ברור עם שיער בהיר בצדדיו. הזנב בצבע כהה בדרך כלל.

צבע ראשו של הטאקין המישמי הוא שחור מבריק או חום שוקולד בחרטום, בלחיים וסביב העיניים, בעוד שבמצח יש כתם זהוב או אדמוני בהיר. הזקן, הסנטר והשפתיים אף הם שחורים, להוציא את חזית השפתיים העליונות שצבען לבנבן. צבע האוזניים שחרחר בצד החיצוני וצהבהב-אדמדם בצד הפנימי.
מבנה גופו של הטאקין גדול ורחב כחבית, ויש לו רגליים קצרות ומוצקות ופרסות גדולות ורחבות המותאמות לאזורים הררים. בניגוד לפרסתנים רבים, גם הפרסות הקטנות שמעל הקרסול גדולות למדי. הצוואר של הטאקין קצר ותומך בראש גדול עם חרטום מקושת המהווה מעין צורת ביניים בין שור לכבש. יש לו שפתיים ואף גדולים, וזקן בינוני בסנטר. האוזניים שלו מקופלות בצורה מוזרה וייחודית והזנב קצר יחסית ונטמע על קרע השיער שסביבו. הוולדות של הטאקין דומים בתקופה הראשונה לחייהם לטלאים של כבש הבית וכבש המושק, והם בצבע כהה אחיד.
מידות הגוף שלו זהות לשאר הטאקינים: גובה כתפו: 130-100 ס"מ; אורך ראשו וגופו: 220-170 ס"מ; אורך זנבו 15–20 ס"מ, אורך קרניו: 30-25 ס"מ, ומשקל גופו עד 350 ק"ג.
תפוצה ואקולוגיה

הטאקין המישמי מצוי בדרום סין העממית, צפון מיאנמר (בורמה) וצפון-מזרח הודו. התפוצה שלו לפי חלוקה מנהלית היא כדלהלן: סין - מרבית מחוז יונאן ודרום מזרח המחוז האוטונומי הטיבטי. בורמה - צפון מחוז שאן ומחוז קאצ'ין. הודו - ארונאצ'ל פרדש. הגבול הגאוגרפי בין טאקין מישמי לטאקין הבהוטני אינו ברור דיו.
בית הגידול של הטאקין המישמי הוא יערות טרופיים, יערות עננים ויערות גשם ממוזגים-הרריים בגבהים של 4,000-1,000 מטר מעל פני הים, כדוגמת הרי אנגדואן, הרי פאת'קאי הרי מישמי והרי אראקאן, עם פסיפס של שיחים, סלעים, צוקים ומדרונות. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 10–30 מעלות והאקלים הוא טרופי חם ולח; כמות המשקעים הממוצעת היא כ-3,000 מילימטר ומעלה לשנה.
הטאקין המישמי פעיל בעיקר בשעות הבוקר ושעות אחר הצהריים, אך בימים מעוננים הוא עשוי להיות פעיל לאורך היום. הוא משתמש בשבילים קבועים בצמחייה הצפופה כדי להגיע לאזורי האכלה ומנוחה. הוא חי בעדרים מעורבים קטנים בחורף של עד 20 פרטים, ובקיץ נצפו בעבר עדרים של עד 100 פרטים. הזכרים המבוגרים נוטים לחיות בבדידות לעיתים קרובות. תזונתו של הטאקין מבוססת על עשבים, עלים, ניצנים, חזרן וצמחייה הררית אחרת.
כאשר הטאקין חש מאוים הוא נמלט לתוך סבך במבוק צפוף בו הוא שוכב עד שתעבור הסכנה. פרטים מבוגרים נצפו כשהם מצמידים את גופם לאדמה עם צווארם כדי שיהיו מוסווים היטב. כאשר הטאקין מבחין בסכנה הוא פולט קריאת אזהרה שנשמעת כשיעול ומיד לאחר מכן כל הטאקינים שבסביבה ימלטו. אויביו העיקריים של הטאקין הם דובים וזאבים.
ההריון של נקבת הטאקין נמשך 7–8 חודשים, לאחריהם נולד טלה יחיד או תאומים לעיתים רחוקות. הטלאים נגמלים לאחר תשעה חודשים ומגיעים לבגרות לאחר 2.5 שנים. תוחלת החיים של הטאקין היא כ-12 שנים.
איומים ושימור

הטאקין המישמי הוא תת-המין המאוים ביותר לצד הטאקין הזהוב. בטיבט, הציד הוא האיום המרכזי לטאקין מישמי, אולם גם הרס בית הגידול על ידי כריתת יערות מהווה איום רציני. באזורים המרוחקים שבו הטאקין המישמי מצוי בסין, התושבים המקומיים לרוב אינם מודעים כלל למעמדו בחוק. בבורמה אוכלוסיות הטאקין מאוימות על ידי ציד לבשר במלכודות, רובים ואפילו קשתות, וסביר להניח שגם בהודו.
בסין, הטאקין המישמי מוגן תחת המחלקה הראשונה של רשימת המינים המאוימים, וניתן לצוד באופן חוקי מספר קטן של טאקינים כל שנה. הציד החוקי אסור לגמרי בהודו, ומעמדו של הטאקין במיאנמר אינו וודאי. הוא מופיע גם בנספח ב' של אמנת וושינגטון.
הוא מצוי במספר אזורים מוגנים בסין, כמו בשמורת נוג'יאנג הממוקמת בהרים הצפוניים של יונאן שהוקמה בשנת 1981 כדי להגן על הטאקין ובעלי חיים מאוימים נוספים. הוא מצוי גם באזורים נוספים ביונאן וטיבט המהווים חלק מהאזורים המוגנים בשלושת הנהרות המקבילים ביונאן, כמו שמורת גאוליגונגשאן, שמורת קיבאג'ו ושמורת דונג-ג'יו בטיבט. בבורמה הטאקין מצוי בעיקר באזורים המוגנים הצפוניים אם כי רמת ההגנה שלהם אינה יעילה כל כך. בהודו הטאקין מצוי בפארק הלאומי נאמדאפה, הפארק הלאומי מאולינג, שמורת חיות הבר דיבאנג, שמורת החיות הבר קמאלנג, והשמורה הביוספרית דיאנג-דיבאנג. צעדי השימור המוצעים: 1) לבצע מפקד אוכלוסין של אוכלוסיות הטאקין המישמי בסין שיתחיל בשמורת נוג'יאנג ויעבור הלאה לחלקים האחרים של הטווח שלו. 2) לפתח תוכניות של שיתוף פעולה בין רשויות השימור הסיניות והבורמזיות באזורי הגבול ולאסור לגמרי ציד של הטאקינים. 3) לאתר אזורים מוגנים פוטנציאלים להגנה על הטאקין.
בשבי

הטאקין המישמי מצוי במספר גני חיות ברחבי העולם. ביניהם ניתן למנות את פארק חיות הבר קולמרדן (שוודיה), גן החיות של בייג'ינג (סין), גן החיות סקרופ (דנמרק), גן החיות טירפארק בברלין (גרמניה), גן החיות של טאלין (אסטוניה), גן החיות של הלסינקי (פינלנד), פארק הטבע מארוול, גן החיות פיינטון ופארק חיות הבר היילנד (בריטניה) גן החיות ריצ'מונד וגן החיות דנבר (ארצות הברית), וגן החיות נירגאזה (הונגריה).
תקריב ראש של טאקין מישמי.
עדר של טאקינים מישמים בבית גידול אופייני ביונאן.
טאקין מישמי רובץ.
זוג טאיקנים מישמים בגן חיות.
טאקין מישמי אוכל חציר בגן החיות טריפארק בברלין.
יואב ריבק

יואב ריבק
יואב ריבק (נולד ב-20 ביולי 1980) הוא עיתונאי ישראלי. הוא מכהן כעורך המוסף ״7 ימים״ ב״ידיעות אחרונות״, וכיהן בעבר כראש מחלקת החדשות ב״מעריב״ וב״ידיעות אחרונות״.
ביוגרפיה

ריבק נולד בחולון לאב מהנדס ולאם מורה. את דרכו העיתונאית החל בתיכון איילון בעיר כשערך את המגזין של כיתת התקשורת "שולמן". לפני גיוסו לצה"ל, עבד ריבק תקופה קצרה ב"ידיעות אחרונות", ומיד עם תום שירותו הצבאי הצטרף לצוות הכותבים של אתר הספורט "סל-ניוז" שנסגר מאז.
בהמשך עבד כשנתיים וחצי כעורך וראש דסק באתר האינטרנט של עיתון "הארץ". לאחר מכן, עבר להיות עורך חדשות במהדורה המודפסת של העיתון. כעבור כמה חודשים, עבר ל"מעריב" כעורך בדסק החדשות, שם עבד כשנה. לאחר מכן חזר לעיתון הארץ כעורך וכן כתב רשימות עיתונאיות. לאחר שנתיים וחצי ב"הארץ", הוא חזר לקדנציה שלישית במעריב, הפעם כראש מחלקת החדשות של אתר nrg. כעבור כשנה קודם להיות סגנו של נטע ליבנה, ראש מחלקת החדשות של העיתון. בעקבות רכישת העיתון על ידי נוחי דנקנר בשנת 2011, הוחלט כי ריבק יחליף בתפקיד את ליבנה, והוא שימש כראש אגף החדשות יחד עם עומר ברק.
מיוני 2006 עד פברואר 2009, בשיתוף עם העיתונאי יאיר טרצ'יצקי, כתב בלוג בשם "לחץ חברתי". בבלוג עסקו השניים בסוגיות תקשורתיות וחברתיות, ובין היתר בנושא חוק ההסדרים. בסוף 2006 פרסמו השניים סדרה של פוסטים על חוק ההסדרים לשנת 2007. אתר החדשות ynet בחר בבלוג "לחץ חברתי" כאחת מעשר היוזמות החברתיות שעשו את שנת 2006.
השניים נמנו גם על מקימי ועד העיתונאים ב"הארץ", למרות התנגדות המוציא לאור של העיתון, עמוס שוקן. ריבק אף כיהן בנציג "הארץ" בהנהלת אגודת העיתונאים של תל אביב, וכיום הוא ממייסדי ארגון העיתונאים בישראל שפועל לאגד עיתונאים במסגרת ההסתדרות.
כשנה לאחר הקמת הוועד ב"הארץ" ייסדו השניים גם את החטיבה הצעירה באגודת העיתונאים של תל אביב. מטרת המהלך הייתה להחיות את העבודה המאורגנת בעולם התקשורת ולחזק את מעמד העיתונאי, באמצעות פנייה לעיתונאים צעירים שעד אז לא היו חברים באגודת העיתונאים. לכנס הייסוד של החטיבה הצעירה הגיעו כ-400 עיתונאים, שרובם הצטרפו בעקבותיו לאגודה. התארגנותם של העיתונאים הצעירים הובילה מאוחר יותר גם להקמת ועד עיתונאים במעריב. לאחר רכישת "מעריב" על ידי שלמה בן צבי, עזב את תפקידו בעיתון.
הערות שוליים

↑  אורלי פופר, בחברה טובה: היוזמות שעשו את השנה, באתר ynet, 29 בדצמבר 2006
חופת נידה

בהלכה, חופת נידה היא מצב בו הכלה נכנסת לחופה כשהיא נידה. ישנה מחלוקת בין הראשונים האם במצב זה החופה אכן מהווה את נישואי החתן והכלה המאורסים, או לא. למעשה נהוג להימנע ממצב זה, אך אם אירע מקרה כזה, לא מבטלים את החתונה אלא עורכים אותה באופן המותאם למצב.
מקור הדין

בתלמוד הבבלי מובאת הסתפקות של רב אשי:
בעי [הסתפק] רב אשי: נכנסה לחופה ופירסה נידה, מהו? אם תימצי לומר חיבת חופה קונה - חופה דחזיא לביאה [חופה שראויה לביאה], אבל חופה דלא חזיא לביאה לא, או דלמא לא שנא? [או שמא אין הבדל] תיקו [תעמוד השאלה ללא הכרעה]
מקור הדין > מחלוקת הראשונים

לדעת הרמב"ם, הרי"ף, הגאונים ורבנו יחיאל, הסתפקות רב אשי היא לעניין עצם חלות הנישואין, והשארת הספק ללא הכרעה משמעותה היא שיש לנקוט לחומרה, שאין לחופת נידה חלות של נישואין. לעומתם, לדעת הרא"ש, הר"ן והריטב"א, הסתפקות רב אשי היא לעניין תשלום 'תוספת הכתובה' שהחליט החתן להוסיף לכלתו מעבר לסך המינימלי שמתחייב לכתובתה, האם תשלום זה חל עליו גם אם הנישואים נעשו בזמן שהכלה נידה, אך לגבי עצם הנישואים אין ספק שחלים גם בעודה נידה.
מספר ראשונים מציינים שלדעת ר"י מבעלי התוספות הסתפקות רב אשי היא רק כאשר החתן לא ידע בשעת החופה שכלתו נידה, אך אם ידע מכך ובכל זאת נשאה - הרי שקיבל על עצמו לשלם את מלא כתובתה, כולל תוספת הכתובה. ראשונים אחרים מציינים שלדעת רבנו פרץ ידיעת החתן בשעת החופה שכלתו נידה הכרחית לא רק מהפן הממוני שבדבר, אלא משום שבהיעדר ידיעתו מוטל ספק על תוקף הנישואים, שכן ייתכן שהם נחשבים למקח טעות.
להלכה נפסק בשולחן ערוך שלכתחילה אין לעשות חופת נידה, והרמ"א הוסיף שמנהג אשכנז לא לדקדק בזה, אך משתדלים להודיע לחתן לפני החופה שכלתו נידה.
מקור הדין > האם צריך לקדש שוב לאחר טהרתה

יש הסוברים שכדי לחוש לדעת הרמב"ם נכון לקדש שוב את הכלה לאחר טהרתה, אולם לדעת פוסקים רבים אחרים אין נכון לעשות כן ולערער על תוקף הנישואים.
דינים שונים לחופת נידה > ענידת הטבעת

נהוג לבצע את מעשה הקידושין על ידי ענידת טבעת הנישואין שעונד החתן על אצבעה של הכלה. כאשר הכלה נידה, התעורר דיון בפוסקים האם החתן רשאי לענוד את הטבעת על יד הכלה, שכן אחת ההרחקות שבין בעל לאשתו הנידה היא האיסור להושיט מידו לידה. אמנם בפועל פוסקים רבים התירו את הדבר, כי בעת ענידת הטבעת הכלה עדיין אינה נחשבת לאשתו של החתן, כיוון שהענידה עצמה היא זו שמקדשת אותה להיות אשתו. כמו כן, יש החולקים על האיסור להושיט מידו לידה, וכדי שלא יתביישו החתן והכלה, משום כבוד הבריות סומכים על דעות אלו.
דינים שונים לחופת נידה > נתינת ידיים

בדורות האחרונים התפתח מנהג שנעשה נפוץ, שהחתן והכלה נותנים ידיים בדרכם מהחופה לחדר הייחוד. כאשר הכלה נידה, לדעת רבים אין אפשרות לקיים מנהג זה. אולם יש אומרים שכאשר יש בדבר בושה רבה, אפשר לתת ידיים תוך עטיית כפפה שמהווה חציצה בין ידי החתן והכלה.
דינים שונים לחופת נידה > חדר הייחוד

מנהג יוצאי אשכנז, וקהילות נוספות, שבתום טקס החופה החתן והכלה נכנסים לחדר ייחוד, בו הם מתייחדים לבדם, ובכך משלימים את תהליך הנישואים. כאשר הכלה נידה, ישנו איסור הלכתי לחתן ולכלה להתייחד לבדם בחדר, ולכן כדי למנוע מהם בושה תוך שמירה על כללי ההלכה, נהוג לאפשר גישה לאחד מקרובי החתן או הכלה, כך שיוכל להיכנס בכל עת שירצה לחדר הייחוד, ובכך לבטל את האיסור ההלכתי.
דינים שונים לחופת נידה > ליל הכלולות

בתלמוד הבבלי מובא, שכאשר הכלה ראתה דם וסת לפני בעילת המצווה - אסור לבני הזוג להתייחד לבדם באותו הבית עד שתטבול בתום ימי הנידה: ”וכן מי שפירסה אשתו נדה, הוא ישן בין האנשים והיא ישנה בין הנשים” (תלמוד בבלי מסכת כתובות דף ד עמוד א). לכן, לאחר חופת נידה נאסר על בני הזוג להתייחד בביתם לבדם עד טהרת הכלה לאחר נידותה.
הערות שוליים

↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר נשים, הלכות אישות, פרק י', הלכה ב'
↑  פסקי הרא"ש מסכת כתובות פרק ה' סעיף ו'.
↑  מרדכי על מסכת כתובות רמז קעח, הגהות אשרי על מסכת כתובות פרק ה'.
↑  דברי יציב חלק אבן העזר סימנים עח-עט.
↑  שו"ת מהרש"ם חלק ג סימן רה, ובשם רבי שלמה קלוגר, טהרת הבית פרק ט' סעיף כ', ועוד.
↑  אור זרוע חלק א' סימן שמ"א.
↑  שו"ת מנחת פרי חלק ג', אורח חיים סימן ל"ז, בשם הרב שלמה זלמן אוירבך. שולחן שלמה נידה וטבילה פרק י"ג סעיף י"ד.
| נידה |
| --- | --- | --- |
| סוגי ראיות ודמים | נידה • זבה קטנה-שומרת יום כנגד יום • זבה גדולה - שבעה נקיים • כתם (נידה) • הרגשת נידה • דם בתולים • דם חימוד • דם קישוי • דם טוהר |  |
| דיני הוסתות | פרישה סמוך לווסת • וסת קבוע • וסת שאינו קבוע • עונה בינונית • וסת ההפלגה • וסת החודש • וסת השבוע • וסת השעות • וסת הדילוג • וסת הגוף • וסת הסירוג • וסת האונס • רואה מחמת תשמיש • ימי המבוכה |  |
| דיני הנידה | איסור משכב עם נידה • הרחקות הנידה • בועל נידה |  |
| פרישה סמוך לווסת | עונת אור זרוע • עונת חוות דעת • עונת אבי עזרי |  |
| טהרת הנידה | בדיקת עד • הפסק טהרה • מוך דחוק • שבעה נקיים • ליל טבילה • חפיפה לפני טבילה • טבילה • סתירת שבעה נקיים • פולטת שכבת זרע • חומרא דרבי זירא |  |
| שונות | חופת נידה • מסולקת דמים • עד בדיקה • מסכת נידה • ברייתא דמסכת נדה • בודקת טהרה |  |
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
יהושע בורקובסקי

| --- | --- |

יהושע בורקובסקי (2011)
 לידה:  19 בינואר 1952 (בן 72) ראשון לציון
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  מכללת האנטר 
 תחום יצירה:  ציור, צילום
 פרסים והוקרה:  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול 
 
יהושע (שוקי) בורקובסקי (נולד ב-19 בינואר 1952) הוא אמן צייר וצלם ישראלי יליד ראשון לציון.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בורקובסקי נולד בראשון לציון בשנת 1952. בין השנים 1973–1977 למד אמנות בבצלאל בירושלים. בשנת 1979 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בביתן לאמנות בפארק הירקון בתל אביב. בשנת 1981 למד במכללת האנטר בניו יורק.
בשנת 2005 הוציא בורקובסקי ספר תצלומים, אשר צולמו החל ממחצית שנות השבעים של המאה ה-20, והמתעדים את ציורי החג', ציורים הנעשים על חזיתות הבתים לכבוד שובם של עולי הרגל ממכה. הוצאת הספר לוותה בתערוכה שנערכה במשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד.
"קצה קצהו של הנראה לעין, קצה הראייה, הדימוי והסיפור שמאחוריו: יהושע בורקובסקי מגיע לשם בדרכו הייחודית, הנזירית והאסתטית [...], המדעית אך גם המאגית שביפה. הוא בוחן את אופני הראייה של העין האנושית את הדימוי, לפני התפוגגותו. בורקובסקי מנסה לתפוס את רוח הרפאים של הדברים הממשיים, עד שהצופים מפקפקים במראה עיניים"
המשורר ישראל אלירז ייחד את ספרו "הבט" (קשב לשירה, 2012) להתבוננות בציוריו של בורקובסקי ולמחשבות על ציור בכלל.
תערוכות יחיד

1979 - ביתן לאמנות, פארק הירקון, תל אביב [קטלוג]
1980 - גלריה האנטר, ניו יורק
1985 - גלריה איקה בראון, ירושלים
1986 - בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1987 - מוזיאון ישראל, ירושלים [קטלוג]
1988 - גלריה ארטיפקט, תל אביב
1990 - גלריה גימל, ירושלים
1994 - "Pin Cone", גלריה נגא, תל אביב
2001 - "Voyage", גלריה נגא, תל אביב
2003 - "אקו ונרקיסוס", גלריה נגא, תל אביב
2005 - "בין לבין", המשכן לאמנות על שם חיים אתר, עין חרוד
2006 - "אקו ונרקיסוס", גלריה נגא, תל אביב
2008 - "Vera Icon", גלריה נגא, תל אביב
2009 - "Vera Icon", הגלריה לאמנות, אורנים.
גלריה

צליינות, 1982
טכניקה מעורבת
אוסף מוזיאון ישראל
ללא כותרת, 1989-90
טמפרה ועלי זהב על לוח עץ
אוסף מוזיאון ישראל
מתוך סדרת הציורים Dream Stones‏, 1990
צבעי שמן על לוח עץ
מפה, מיושנת, 1991
טמפרה, צבעי שמן ועלי זהב על לוח עץ
מתוך סדרת הציורים Pina Cone,‏ 1998
צבעי שמן על בד
מתוך סדרת הציורים Voyage‏, 2001-2
טמפרה ועלי זהב על לוח עץ
אקו ונרקיסוס, 2003
צבעי שמן ועלי פלדיום על פשתן
מתוך סדרת הציורים Vera Icon,‏ 2008
טמפרה על ג'סו על לוח עץ
השכלה

1973 - 1977 למד באקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל, ירושלים
1981 - למד אמנות במכללת האנטר, ניו יורק.
הוראה

מ-1978 מלמד במדרשה למורים לאמנות, רמת השרון
1979 מלמד פיסול באקדמיה בצלאל, ירושלים
סדנת עיצוב חומרים, האוניברסיטה העברית, ירושלים.
פרסים

2003 - עולה לגמר בתחרות 'אור ומשנה', פרס עדי לביטוי היהודי באמנות ובעיצוב
2013 - פרס דיזנגוף. מנימוקי השופטים: "יצירתו נוגעת ברובד עמוק של המהות הציורית. ציוריו מטמיעים את הערכים הבסיסיים של האור, הצבע והמצע. באמצעותם הוא משמיע הד שקט לגדולי אמנות הציור”.
2016 פרס מפעל חיים ע”ש מרדכי איש-שלום
הערות שוליים

↑  ראו: יהושע בורקובסקי, בין לבין, אתר המשכן לאמנות על שם חיים אתר
↑  עוזי צור, "קצה קצהו של הנראה", "הארץ", 21/11/2008
↑  אלי ערמון-אזולאי, זוכי פרס דיזנגוף לאמנות: הצייר יהושע בורקובסקי והצלם שמחה שירמן, באתר הארץ, 19 במרץ 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 271389  NLI: 987007313038005171  BnF: cb167094652 (data)  GND: 1011518317  ISNI: 0000 0001 1944 7599  LCCN: nr90015703  SNAC: w65q5tz0  SUDOC: 185860788  VIAF: 71240251   WorldCat (עם VIAF): 71240251 
בורקובסקי בפתיחת תערוכת יחיד במוזיאון ישראל (2012)