stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמואל קלמן מירסקי
ספרי יובל וזיכרון

בשנת תשי"ט, בהגיעו לגיל 60, יצא לכבודו ספר יובל:
ספר יובל לכבוד שמואל קלמן מירסקי: למלאת שלשים שנה לעבודתו הברוכה בשדה המדע והרבצת התורה באמריקה, בעריכת שמעון ברנשטיין וד"ר גרשון א. חורגין, ניו יורק: ועד היובל, (תשי"ט), באתר היברובוקס
בשנת תשל"א יצא לזכרו ספר זיכרון:
ספר זיכרון לשמואל קלמן מירסקי: מחקרים בהלכה ובאגדה, בספרות הדורות ובמחשבת ישראל, עורך גרשון אפפעל, עורכי משנה: חיים ליף, משה עפשטיין, ירושלים, המכון למחקר "סורא", ירושלים וישיבה אוניברסיטה, ניו יורק, תשל"א
לקריאה נוספת

שמואל קלמן מירסקי, "מגילת חיי", הדאר מז (תשכ"ח) 5-4, עמ' 31–32. (נדפס שוב בתוך: ספר זיכרון לשמואל קלמן מירסקי (תשל"א), עמ' רעט–רצג.)
חיים ליף, "דרכו של הרב ד"ר שמואל ק. מירסקי כסופר וכחוקר", בתוך: ספר זיכרון לשמואל קלמן מירסקי (תשל"א), עמ' רסג–רעח.
אליעזר זלמן ברנשטיין, "הרב והמורה", בתוך: ספר זיכרון לשמואל קלמן מירסקי (תשל"א), עמ' שא–שג.
Zvulun Ravid, "S.K. Mirsky: in memoriam, 1899-1967", Jewish Book Annual 26 (1969), 64-67.
William W. Brickman, "Samuel K. Mirsky’s contribution to Jewish educational historiography", in: Samuel K. Mirsky Memorial Volume (1970), pp. 271-281.
ביבליוגרפיה:
טוביה פרשל, "כתבי פרופ’ שמואל ק. מירסקי", בתוך: ספר יובל לכבוד שמואל קלמן מירסקי (תשי"ח), עמ' 539–558.
אריה סטריקובסקי, "כתבי שמואל ק. מירסקי ז"ל: רשימה ביבליוגרפית מושלמת ומעודכנת", בתוך: ספר זיכרון לשמואל קלמן מירסקי (תשל"א), עמ' שט–שטז. (עדכון לרשימה שהופיעה בספר היובל לכבודו.)
הערות שוליים

1 2  מגילת חיים, הצופה, 27 בספטמבר 1968; המשך
↑  חגיגת המחזור השמיני בביה"ס תחכמוני, דואר היום, 27 ביולי 1926
↑  באגודת המוסמכים למשפט, דואר היום, 16 באוגוסט 1926
↑  בין גומרי ביה"ס למשפטים, דואר היום, 30 ביוני 1924
↑  לאמריקה, דואר היום, 14 בספטמבר 1926
↑  גדלה ההתעניינות בשפה העברית ברחבי ארה"ב, זמנים, 16 באוגוסט 1955
↑  בין שקיעה לזריחה, הצופה, 29 ביוני 1951
↑  מכון למחקר סורא, שערים, 24 באוגוסט 1953
האוניברסיטה ישיבה חוגגת הקמת מכון סורא, חרות, 4 במאי 1954
↑  אברהם חיים אלחנני, סורא, דבר, 20 בנובמבר 1953
סורא, דבר, 13 בינואר 1956
שלום בן ברוך, סורא ג', קובץ לחכמת ישראל, הַבֹּקֶר, 15 באוגוסט 1958
↑  יהושע ביצור, סורא: כאן משווים בין מערכות המשפט העברית והנוכרית, מעריב, 24 באוקטובר 1965
↑  מכון סורא ישמש גשר בין ישראל לתפוצות, הצופה, 2 בספטמבר 1955
↑  נשיא המדינה יכהן כנשיא כבוד של מכון "סורא", הצופה, 24 באפריל 1964
↑  בנין למכון סורא יוקם בירושלים, הצופה, 27 באוגוסט 1964
↑  מכון סורא בירושלים, הצופה, 1 במאי 1964
↑  אבן פינה למכון סורא הונחה בירושלים, הצופה, 16 באוגוסט 1965
↑  מת ד"ר ש. מירסקי, מעריב, 2 באוקטובר 1967
↑  יהודה מירסקי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265424605171  CANTIC: a11193219  GND: 173337104  ISNI: 0000 0000 6635 2173  LCCN: nr96008301  NTA: 069410186  RERO: 02-A012393652  SUDOC: 223476714  VcBA: 495/291824  VIAF: 76212432   WorldCat (עם VIAF): 76212432
תוכנית רודרמן

תוכנית רודרמן היא תוכנית ללימודי יהדות ארצות הברית באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2013 קרן משפחת רודרמן בניהולם של שירה וג'יי רודרמן ואוניברסיטת חיפה השיקו את התכנית האקדמית הראשונה מסוגה בישראל ללימודי יהדות ארצות הברית, בראשותו של הפרופסור גור אלרואי. תוכנית רודרמן ללימודי יהדות ארצות הברית היא תוכנית לתואר שני בחוג ללימודי ישראל. התכנית עוסקת במגוון נושאים הקשורים ליהדות ארצות הברית, לחברה האמריקנית ולקשר החשוב וארוך השנים עם מדינת ישראל והחברה הישראלית בעבר ובהווה. התכנית כוללת סיור לימודי בן עשרה ימים בארצות הברית ומפגש בלתי אמצעי עם יהדות אמריקה, היכרות עם סטודנטים יהודים אמריקנים, אישי ציבור ואקדמיה, ביקור במוזיאונים והרצאות אורח.
סטאווישין

סטאווישין (בפולנית: Stawiszyn) היא עיירה במחוז קאליש שבפרובינציית פולין גדול בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב

לסטאווישין הוענקו זכויות עיר בשנת 1291, ובשנת 1331 הוחרבה בידי הגייסות הצלבניים שעברו בה. בסוף המאה ה-17 שוקמה העיירה, ובמאה ה-18 התפתחה.
יהודי סטאווישין

יהודים התיישבו בעיירה בתחילת המאה ה-18, ועד אמצע המאה ה-19 היו כפופים יהודי היישוב לקהילת קאליש הסמוכה. שרפה גדולה שפרצה ביישוב בשנת 1900 פגעה קשות ביהודי המקום. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-800 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בתחילת מלחמת העולם השנייה הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה, הגבלות תנועה, החרמת רכוש וחובת תשלום סכומי כופר. ב-19 בינואר 1940 גורשה קבוצה ראשונה של יהודים מהעיירה לקאליש, וב-12 בפברואר 1940 גורשו יתר יהודי היישוב לגטו שהוקם בקוז'מינק הסמוכה, שם חלקו את גורל יתר יהודי המקום.
ניקולאס טאובר

ניקולאס טאובר (נולד ב-20 באוגוסט 1984) הוא כדורגלן עבר ארגנטיני-ישראלי ממוצא יהודי המשחק בעמדת השוער.
קריירה

טאובר התחיל את הקריירה שלו באסטודיאנטס לה פלאטה בה שיחק בין השנים 1999 ו-2003. בשנתו האחרונה במועדון קיבל הזדמנויות במספר משחקים ועורר עניין מצידה של מכבי נתניה והמאמן דאז גילי לנדאו הזמין אותו למבחנים. לאחר שהרשים את המאמן והתגלה כי הוא יהודי, הוא קיבל אזרחות ישראלית וחתם במועדון ובכך אינו נחשב לזר. ב-13 בספטמבר 2003 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון נגד בני יהודה תל אביב. בסיום העונה ירד עם המועדון לליגה הלאומית ועזב את המועדון.
בשנת 2004 חתם באוניון דה סנטה פה וכעבור שנה חתם באלמגרו. בשנת 2008 חתם בצ'קריטה ג'וניורס עמה עלה לליגת העל הארגנטינאית כבר בעונתו הראשונה במועדון, אך בשתי העונות שלאחר מכן רשם שתי ירידות ליגה. בסוף 2012 עבר ניתוח בגיד. לאחר שהחלים מההתאוששות התקשה לחזור לכושר ועזב את המועדון. ביוני 2013 חתם בנואבה צ'יקגו והיה שותף להעפלה של הקבוצה לליגת העל.
תומאס הארט בנטון

| --- | --- |

 לידה:  15 באפריל 1889 Neosho, ארצות הברית 
 פטירה:  19 בינואר 1975 (בגיל 85) קנזס סיטי, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות של מכון שיקגו  האקדמיה הצבאית המערבית  מכון האמנות של קנזס סיטי  אקדמיה ז'וליאן  בית הספר על שם קורקורן לאומנות ועיצוב 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אזורנות (אמנות) 
 הושפע על ידי:  Jean-Paul Laurens 
 יצירות ידועות:  America Today 
 פרסים והוקרה:  פרס צלחת הזהב (1960) 
 בן או בת זוג:  Rita Piacenza Benton 
 צאצאים:  Jessie Benton 
 
תומאס הארט בנטון (באנגלית: Thomas Hart Benton;‏ 1889 – 1975) היה צייר אמריקאי. יחד עם גרנט ווד וג'ון סטיוארט קארי הוא היה בחזית התנועה האמנותית האֲזוֹרָנית. הדמויות המפוסלות בציוריו מציגות אנשים יומיומיים בסצנות החיים בארצות הברית. עבודתו קשורה חזק מאוד למערב ארצות הברית, האזור בו הוא נולד ושאותו כינה בית רוב חייו. הוא למד גם בפריז, התגורר בעיר ניו יורק יותר מעשרים שנה וצייר שם עשרות יצירות.
ביוגרפיה > ילדות וחינוך

בנטון נולד ב-15 באפריל 1889, בניאו, מיזורי, למשפחה של פוליטיקאים. היו לו שתי אחיות קטנות יותר, מרי ומילדרד, ואח צעיר נתנאל. אמו הייתה אליזבת וויז בנטון ואביו, קולונל מקנאס בנטון, היה עורך דין ונבחר ארבע פעמים לקונגרס של ארצות הברית. תומאס הארט בנטון, נקרא של שם דודו שהיה אחד משני הסנאטורים הראשונים של ארצות הברית שנבחרו ממיזורי. בהתחשב בקריירה הפוליטית של אביו, בנטון בילה בילדותו בין וושינגטון, די.סי. ומיזורי. אביו שלח אותו לאקדמיה הצבאית המערבית, בשנים 1905–1906, בתקווה להכין אותו לקריירה פוליטית. בנטון גדל בשתי תרבויות שונות ומרד בתוכניותיו של אביו. הוא רצה לפתח את התעניינותו באמנות, שאמו תמכה בה. כנער עבד כקריקטוריסט בעיתון בג'ופלין, מיזורי.
בעידוד אמו, בשנת 1907 נרשם בנטון לבית הספר של מכון האמנות של שיקגו. שנתיים לאחר מכן הוא עבר לפריז כדי להמשיך את לימודי האמנות באקדמיה ז'וליאן. אמו תמכה בו כלכלית ורגשית כדי שיתמסר לאמנות עד שהתחתן בתחילת שנות השלושים לחייו. בפריז פגש בנטון אמנים אחרים מצפון אמריקה, כמו דייגו ריברה המקסיקני וסטנטון מקדונלד-רייט, תומך בסגנון הציור סינכרומיזם. בהשפעתו של האחרון, בנטון אימץ אחר כך את הסגנון.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה ומלחמת העולם הראשונה

לאחר לימודיו באירופה, בנטון עבר לעיר ניו יורק בשנת 1912 וחזר לצייר. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת בצי ארצות הברית
והוצב בנורפוק, וירג'יניה. יצירותיו הקשורות למלחמה השפיעו על הסגנון שלו. הוא הכין רישומים ואיורים של העבודות במספנות. התיעוד הריאליסטי השפיע מאוד על סגנונו המאוחר. בהמשך המלחמה, שסווגה כ"הסוואה", צייר בנטון את הספינות המוסוות שנכנסו לנמל נורפוק. עבודתו נדרשה מכמה סיבות: להבטיח כי ציירי אוניות אמריקאיות מיישמים כראוי את תוכניות ההסוואה, לסייע בזיהוי ספינות אמריקאיות שעלולות לאבד מאוחר יותר, ולרשום רישומים על הסוואת האוניות של חילות הים האחרים של בעלות הברית. בהמשך אמר בנטון כי עבודתו עבור חיל הים "הייתה הדבר החשוב ביותר, עד שהפכתי לאמן."
ביוגרפיה > נישואין ומשפחה

בגיל 33 התחתן בנטון עם ריטה פיאנצה, מהגרת איטלקית, בשנת 1922. הם נפגשו בזמן שבנטון לימד שיעורי אמנות בארגון שכונתי בעיר ניו יורק, שם הייתה אחת מתלמידיו. הם היו נשואים כמעט 53 שנים עד מותו של בנטון ב-19 בינואר, שנת 1975; ריטה נפטרה אחד עשר שבועות לאחר בעלה. לזוג נולדו בן, תומאס פיאנצה בנטון, יליד 1926, ובת, ג'סי בנטון, ילידת 1939.
המשך הקריירה > אמנות אֲזוֹרָנית

בשובו לניו יורק בראשית שנות העשרים הכריז בנטון על עצמו כ"אויב המודרניזם". הוא החל בעבודה הנטורליסטית והייצוגית המכונה "ציור אזורני". הוא סייר באמריקה, רשם רישומים של הדברים שראה. הוא היה חוזר לרישומים האלה שוב ושוב כטיוטות לציורים עתידיים. הוא הרחיב את היקף עבודותיו האזוריות, והגיע לשיאו בציורי קיר "אמריקה היום" בבית הספר החדש למחקר חברתי בשנים 1930–1931. בשנת 1984 נרכשו ושוחזרו ציורי הקיר כדי לתלותם בלובי של מגדל מרכז אקסא בשדרה השישית 1290, בניו יורק. בדצמבר 2012 נתרמו ציורי הקיר למוזיאון המטרופוליטן לאמנות, שהוצגו בתערוכה ב-2015.
בנטון פרץ אל הזרם המרכזי בשנת 1932. הוא זכה בעבודה לצייר ציורי קיר של החיים באינדיאנה, בתערוכת המאה של שנת 1933 בשיקגו. ציורי הקיר של אינדיאנה עוררו מחלוקת. בנטון צייר אנשים יומיומיים, וכלל תיאור של אירועים בתולדות המדינה אשר חלק מהאנשים לא רצו לפרסמם. המבקרים תקפו את עבודתו בגין הצגתם של חברי הקו-קלוקס-קלאן תנועה גזענית שהגיעה לשיאה בשנת 1925. באינדיאנה העריכו כ-30% מהגברים היו חברים בקלאן, ובשנת 1924 נבחר אחד מחבריה כמושל ואחרים התמנו למשרות פוליטיות אחרות.
ציורי הקיר האלה מוצגים כעת באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון. ארבעה פאנלים נוספים מוצגים בתיאטרון האוניברסיטאי לשעבר המחובר לאולם. שני פאנלים, כולל זה עם תמונות של ה-ק.ק.ק. נמצאים באולם הרצאות וודבורן.
בשנת 1932 צייר בנטון גם את "אמנות החיים באמריקה", סט ציורי קיר גדולים לאתר מוקדם של מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית. פאנלים מרכזיים כוללים נופי העיר, נופי המערב, נופי הדרום ואמנות האינדיאנים. בשנת 1953 נרכשו חלק מהלוחות על ידי המוזיאון לאמנות אמריקאית של ניו בריטניה בקונטיקט, ומאז הם מוצגים שם.
ב־24 בדצמבר 1934 הוצג בנטון באחת מכריכות הצבע המוקדמות ביותר של המגזין "טיים". עבודתו הוצגה יחד עם עבודות עמיתיו גרנט ווד וג'ון סטיוארט קארי במאמר שכותרתו "הסצנה האמריקאית". השלישייה הוצגה כגיבורי האמנות האמריקאיים החדשים, והאֲזוֹרָנות תוארה כתנועת אמנות משמעותית.
בשנת 1935, בנטון עזב את הדיונים האמנותיים של ניו יורק. חזר למקום הולדתו במיזורי. הוא הוזמן ליצור ציור קיר לקפיטול מדינת מיזורי בג'פרסון סיטי. ה"היסטוריה חברתית של מיזורי" היא אולי העבודה הגדולה ביותר שלו. בראיון בשנת 1973 הוא אמר, "אם יש לי זכות להביע דעה, הייתי אומר כי ציור הקיר במיזורי הוא היצירה הטובה ביותר שלי."
בדומה לעבודותיו הקודמות, התעוררה מחלוקת על הצגתו את ההיסטוריה של המדינה, שכן הוא כלל את נושא העבדות ונושאים אחרים שנתפסו כבעייתיים. עם שובו למיזורי, התחבר בנטון לתנועת האמנות האֲזוֹרָנית.
הוא התיישב בקנזס סיטי וקיבל עבודת הוראה במכון לאמנות של קנזס סיטי. בסיס זה העניק לבנטון גישה גדולה יותר לאמריקה הכפרית, שהשתנתה במהירות. אהדתו של בנטון הייתה למעמד הפועלים ולחקלאיים הקטנים, שלא הצליחו להשיג יתרון חומרי למרות המהפכה התעשייתית. עבודותיו מראות לרוב את המלנכוליה, הייאוש והיופי של חיי העיר הקטנה.
בשנת 1937 פרסם בנטון את האוטוביוגרפיה שלו כאמן באמריקה, שזכתה לשבחים רבים. במהלך תקופה זו בנטון החל גם להפיק ליתוגרפיות חתומות, במהדורה מוגבלת,
קריירת הוראה

האוטוביוגרפיה של בנטון מצביעה על כך שבנו נרשם מגיל 3 עד 9 בבית הספר סיטי וקאנטרי בניו יורק בתמורה להוראת האמנות שלו שם. הוא כלל את מייסדת בית הספר, קרוליין פראט, בפאנל "פעילויות בעיר עם אולם ריקודים", אחד מעשרת הפאנלים ב"אמריקה היום".
בנטון לימד בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק בשנים 1926–1935 ובמכון לאמנות של קנזס סיטי בשנים 1935–1941. התלמיד המפורסם ביותר שלו, ג'קסון פולוק, אותו חנך בליגת הסטודנטים לאמנות, ייסד את תנועת האקספרסיוניזם המופשט. פולוק אמר לעיתים קרובות כי תורתו המסורתית של בנטון נתנה לו משהו למרוד בו. עם עוד אחד מתלמידיו, גלן רונדס, שהמשיך להיות מחבר ומאייר פורה של ספרי ילדים, בנטון בילה קיץ בסיורים במערב ארצות הברית בראשית שנות השלושים.
תלמידיו של בנטון בניו יורק וקנזס סיטי כללו ציירים רבים שתרמו משמעותית לאמנות אמריקאית. הם כללו את אחיו של פולוק, צ'ארלס פולוק, צ'ארלס בנקס וילסון, פרדריק ג'יימס, רג'ינלד מארש, צ'ארלס גרין שו, מרגוט פיט, רוג'ר מדריס, גלן גנט, פולר פוטר ואחרים.
בשנת 1941 פוטר בנטון מהמכון לאמנות לאחר שאמר כי מוזיאון האמנות הטיפוסי היה "בית קברות שמנוהל על ידי ילד יפה עם מפרקי כף יד עדינים והליכה מתנדנדת", כוונתו הייתה על ההשפעה המוגזמת של הומואים בעולם האמנות.
חיים מאוחרים

במהלך מלחמת העולם השנייה בנטון יצר סדרה בכותרת "שנת הסיכון", אשר הציגה את האיום על האידיאלים האמריקניים על ידי הפשיזם והנאציזם. ההדפסים הופצו באופן נרחב. לאחר המלחמה, הזרם האֲזוֹרָני באמנות נעלם, עקב העלייה של האקספרסיוניזם המופשט. בנטון נשאר פעיל כשלושים שנה נוספות, אך עבודתו כללה פרשנויות חברתיות פחות בולטות והציגה נופים קדם-תעשייתיות.
הוא המשיך לצייר ציורי קיר, כולל את לינקולן (1953), עבור אוניברסיטת לינקולן בג'פרסון סיטי, מיזורי וציורים נוספים עבור מוסדות שונים ברחבי ארצות הברית, כולל ספריית הנשיא טרומן שאיתו התיידד.
בנטון נפטר ב-19 בינואר 1975 בעבודה בסטודיו שלו, כשהשלים את ציור הקיר עבור מוזיאון היכל התהילה של מוזיקת קאנטרי בנשוויל, טנסי.
מורשת

בנטון נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1954 והפך לחבר מן המניין בשנת 1956.
בשנת 1977, הסטודיו הביתי והמגורים הוויקטוריאני של בנטון הוגדר על ידי מיזורי כאתר היסטורי לאומי. האתר ההיסטורי נשמר כמעט ללא שינוי מאז מותו; מברשות בגדים, רהיטים ומכחולים עדיין קיימים במקום. מוזיאון הבית ההיסטורי, מציג 13 יצירות אמנות מקוריות, פתוח לסיורים מודרכים.
בנטון היה נושא הסרט התיעודי המפורסם משנת 1988, תומאס הארט בנטון, בבימויו של קן ברנס.
הערות שוליים

↑  ULAN Full Record Display (Getty Research), www.getty.edu
↑  About Benton | Ken Burns, Thomas Hart Benton (באנגלית)
↑  Thomas Hart Benton: Murals in the Missouri State Capitol, web.archive.org, ‏2015-02-21
↑  "Exhibit on artist Thomas Hart Benton highlights influence from Navy stint"
↑  IU Art Museum opens doors to conservation of famed Thomas Benton murals: IU News Room: Indiana University, newsinfo.iu.edu
↑  ISL: Ku Klux Klan in Indiana, www.in.gov
1 2  New Britain Museum of American Art | Art Museum in New Britain, CT, NBMAA (באנגלית)
↑  Time, inc., Thomas Benton's Thomas Benton : he knows an ass and the dust of his kicking., Time, 1934
↑  "The U.S. Scene"
↑  "Benton Hates Museums"
↑  New Britain Museum of American Art - Benton Biography, web.archive.org, ‏2011-07-26
↑  "Travel". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-05-05.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279057805171  PLWABN: 9810650099505606  BnF: cb12401526f (data)  GND: 119402173  ICCU: RT1V023642  ISNI: 0000 0001 1071 5913  LCCN: n79055187  NARA: 10581897  NKC: xx0182078  NLA: 35017548  NLG: 223654  NTA: 069974411  RKD: 6658  SNAC: w67w6dp5  SUDOC: 03311644X  Trove: 792092  ULAN: 500005998  VIAF: 76402137   WorldCat (עם VIAF): 76402137 
תומאס הארט בנטון, אנשי צ'ילמרק, 1920
תומאס הארט בנטון, ניו יורק, ראשית שנות ה-20
תומאס הארט בנטון, פרט מציור קיר בספריית הנשיא טרומן
תומאס הארט בנטון, אכלואוס והרקולס, ציור קיר, 1947
סטאוראקיוס, קיסר האימפריה הביזנטית

סטאוראקיוס (ביוונית ביזנטית: Σταυράκιος;‏ שנות ה-90 של המאה ה-8 – 11 בינואר 812) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין דצמבר 803 ליולי 811. רוב התקופה הוא שלט יחד עם אביו ניקפורוס הראשון. בחודשים האחרונים לשלטונו, לאחר מות האב ב-26 ביולי 811, שלט סטאוראקיוס על האימפריה לבדו למשך חודשיים ו-6 ימים עד 2 באוקטובר 811.
היסטוריוגרפיה

המקור העיקרי לקורות חייו של סטאוראקיוס הוא תאופאנס המודה, כרוניקן בן התקופה. בספרו "כרוניקה", תאופאנס אינו חושך את שבטו מסטאוראקיוס, אותו הוא מתאר כרכרוכי אשר ירש את סטיותיו ואת אפיו הרע של אביו ניקפורוס, שנוא נפשו של תאופאנס. עם זאת, תאופנאס אינו מצביע על כל פעולה או התנהלות של סטאוראקיוס המצדיקה את עמדתו כלפיו.
הרקע ליחסו החד ערכי של תאופאנס לסטאוראקיוס, נעוץ ככל הנראה בעמדותיו הנחרצות של תאופאנס בשאלת משבר האיקונוקלאזם (איקונומכיה, המלחמה באיקונות): תאופאנס היה איקונופיל (חובב איקונות) אדוק. הגם שניקפורוס וסטאוראקיוס היו איקונופילים ולפחות איקונודולים. כעולה מהתנהלותם בתקופת שלטונם המשותף, הם לא רדפו אחר איקונוקלאסטים (הנלחמים באיקונות). על כך יש להוסיף כי ניקפורוס הראשון מרד באירנה האתונאית, אשת חסדו של תאופאנס, ותפס את כס שלטונה.
קורות חייו

סטאוראקיוס נולד במועד לא ידוע בשנות ה-90 המוקדמות של המאה ה-8, ככל הנראה בין השנים 791–793. היה אח לפרוקופיה (אנ'), אשתו של הקיסר מיכאל הראשון רנגבה. נישא לתאופנו האתונאית (אנ'), קרובת משפחתה של הקיסרית אירנה האתונאית. היה חשוך ילדים.
בחודש דצמבר 803 הכתיר אותו אביו לקיסר משותף איתו בטקס רב רושם. במסגרת פעולתו כקיסר-שותף, פעל יחד עם אביו בשנת 804 למינויו של הבישוף ניקפורוס הקדוש, איקונופיל מוצהר, כ-ptochotrophos, "מגן העניים" – המנהל הכללי של בית המחסה לעניים בקונסטנטינופול ובשנת 806 מינו אותו הקיסרים-במשותף לפטריארך של קונסטנטינופול. נישואיו של סטאוראקיוס ב-20 בדצמבר 807 לתאופנו, קרובת משפחתה של הקיסרית אירנה האתונאית, שהודחה על ידי אביו, היו לצנינים בעיני תאופאנס שטען כי הייתה מאורסת לאחר ואף "שכבה עמו פעמים רבות", וראה בנישואיה לסטאוראקיוס "יהירות לא מוצדקת" מצד החתן ואביו מושחתי המידות.
בקרב על פליסקה (Pliska), בירת האימפריה הבולגרית הראשונה, שנערך ב-26 ביולי 811 ובו הובס כל צבא האימפריה הרומית המזרחית שמנה כ-70,000 חיילים, על ידי צבאו של חאן האימפריה הבולגרית, קרום בן טוקטו, נהרג אביו של סטאוראקיוס, ניקפורוס הראשון. סטאוראקיוס נפצע קשות בקרב (לפי תאופנוס הוא נפגע בצד ימין של עמוד השדרה, סבל מדם בשתן ושותק בארבע גפיו), והגיע פצוע ודואב אל אדריאנופול, שם הוכרז רשמית כקיסר על ידי הפטריקי סטפן בנוכחות המגיסטרוס תאוקיסטוס (אנ') (אם כי לא נערך טקס הכתרה רשמי).
על אף פציעתו החמורה, לפי גרסה אחת הוא סירב לוותר על כסאו ולפי גרסה אחרת הוכר כקיסר, עד שהתברר במהרה כי פציעתו לא תאפשר לו תפקוד ראוי. כתוצאה מכך, נוצרו שתי סיעות: האחת בראשות אשתו תאופנו והשנייה בראשות אחותו פרוקופיה.
תאופאנס טוען כי סטאוראקיוס ביקש להעביר את שרביט הקיסרות לאשתו (לפי בקשתה, כיוון שביקשה ללכת בעקבות אירנה), וככל הנראה אחותו ניסתה להרעיל את אשתו בעת שמונתה כאוגוסטה (קיסרית) – מה שהוביל לקרע בין האח והאחות. ישנה טענה שסטאוראקיוס אף שקל הקמת רפובליקה בסופו של דבר הוא הודח על ידי גיסו, הנשוי לאחותו, מיכאל הראשון רנגבה, בתמיכת קציני הצבא ששרדו את התבוסה בבולגריה, והוא הוכרח לוותר על הכתר.
ב-1 באוקטובר 811 ביקש סטאוראקיוס מסטפן הפטריקי לנקר את עיניו של מיכאל כדי שלא יוכל לשמש כקיסר ולא ידיח אותו. מזימה זו לא יצאה אל הפועל, שכן סטפן תמך בהמלכתו של מיכאל. למחרת, אישרו הסנאט והצבא פה אחד את מינויו של מיכאל לקיסר. תאופאנס טוען כי סטאוראקיוס אמר לניקפורוס הפטריארך כי לא ימצא בקיסר מיכאל הראשון "חבר טוב יותר ממנו" (סטאוראקיוס) לעניין האקונומכיה, אך התבדה.
לאחר ששמע על הדחתו, קיצר סטאוראקיוס את שיערו ועטה לבוש נזירי; הוא הצטרף למנזר לא ידוע של קרוב משפחתו סימאון. מפני שפצעיו הזדהמו נדף ממנו ריח רע, ואיש לא התקרב אליו. חודשים אחדים לאחר מכן, ב-11 בינואר 812, הלך סטאוראקיוס לעולמו. אלמנתו, שאף היא פנתה לנזירות עם כל מקורביה, קיבלה מהקיסר החדש ארמון (Ta Hebraïka) והפכה אותו למנזר המוקדש לשילוש הקדוש. בספרו "על הטקסים המלכותיים" (The Book of Ceremonies), טוען קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס (Constantine Porphyrogennetos) כי סטאוראקיוס ואשתו נקברו במנזר, שמיקומו אינו ידוע כיום.
הערות שוליים

↑  The Chronicle of Theophanes Confessor: Byzantine and Near Eastern History, AD 284-813, Oxford: Clarendon Press, 1997
↑  Aleksandr Aleksandrovich Vasil'ev, History of the Byzantine Empire: Vol. 1, Madison, WI: University of Wisconsin Press, p. 271
1 2  Theophanes, p. 492
↑  Theophanes, p. 480
↑  Dragoljub Marjanović; Creating memories in late 8th-century Byzantium: the short history of Nikephoros of Constantinople; Amsterdam: Amsterdam University Press 2018; p. 44
↑  Theophanes, p. 483
↑  Theophanes, p. 492
↑  A history of Byzantium; Timothy E Gregory; Malden, Massachusetts: Wiley-Blackwell; 2010
1 2 3  Theophanes, p. 493
1 2  Theophanes, p. 494
↑  Theophanes, p. 495
↑  Ann Moffatt and Maxeme Tall; Constantine Porphyrogennetos – The Book of Ceremonies; Canberra; Virginia, Queensland,  Australia: Australian Association for Byzantine Studies; 2012, p. 647
ניקולאס יוהנס דידריקס

ניקולס יוהנס דידריקס (Nicolaas Johannes Diederichs‏; 17 בנובמבר 1903 – 21 באוגוסט 1978) היה נשיא דרום אפריקה בין 1975 ל-1978.
חייו

דידריקס היה בעל תואר דוקטור בכלכלה מאוניברסיטת ליידן. בשנות ה-30 ובשנות ה-40 של המאה ה-20 היה דמות מפתח בחוגים אפריקאנרים לאומניים, ואף יסד ארגון בשם Reddingsdaadbond לקידום רווחתם של אפריקאנרים.
דידריקס היה חבר בפרלמנט של דרום אפריקה מטעם המפלגה הלאומית משנת 1953 ועד לשנת 1975. כיהן כשר לעניינים כלכליים בין 1958 ל-1967 וכשר המכרות בין 1961 ל-1964 (שני התפקידים בממשלת הנדריק פרוורד) וכשר האוצר בין 1967 ל-1975 בממשלת ג'ון פורסטר. כמו כן שימש כנשיא Rand Afrikaans University.
כיהן כנשיא (תפקיד ייצוגי) משנת 1975 ועד מותו מהתקף לב בקייפטאון ב-1978.
סאבוויי (רשת מסעדות)

| --- | --- |


סניף של הרשת
 נתונים כלליים
 מייסדים:  פרד דלוקה (אנ') פיטר באק (אנ')
 תקופת הפעילות:  28 באוגוסט 1965 – הווה (59 שנים) 
 מיקום המטה:  מילפורד, קונטיקט, ארצות הברית
 ענפי תעשייה:  מזון מהיר 
 מוצרים עיקריים:  כריכים, סלטים, פיצות (בחלק מן הסניפים)
  
 subway.com 
 
סאבוויי (באנגלית: Subway) היא רשת מזון מהיר אמריקאית, בעלת סניפים בפריסה עולמית. מסעדות הרשת מוכרות בעיקר כריכי סאב וסלטים. לפי אתר החברה, לרשת  36,821 מסעדות ב-102 מדינות (נכון ליוני 2021). החל משנת 2010 היא מדורגת כרשת המזון המהיר הגדולה בעולם, לאחר שעקפה את רשת מקדונלד'ס במספר הסניפים שהיא מפעילה. משרדיה המרכזיים של החברה מצויים במילפורד שבקונטיקט, וכמו כן חמישה משרדים אזוריים מרכזיים פרוסים ברחבי העולם.
היסטוריה

בשנת 1965 לווה פרד דלוקה, שהיה בן 17 בלבד, 1,000 דולר מחברו פיטר באק כדי להקים את מסעדה לכריכי סאב בשם "Pete's Super Submarines" בברידג'פורט, קונטיקט, ובשנה שלאחר מכן הם הקימו את חברת Doctor's Associates Inc, כדי להרחיב את הפעילות שלהם לרשת מסעדות בזיכיון. שם החברה נבחר מאחר שמטרתו של דלוקה הייתה להרוויח מספיק מהעסק כדי לשלם שכר לימוד ללימודי רפואה, בנוסף היה לבאק דוקטורט בפיזיקה. בשנת 1968 שונה שם הרשת "Subway". מסעדה ראשונה נפתחה בחוף המערבי בפרזנו, קליפורניה, בשנת 1978. בשנת 1981 היו לרשת כבר 166 סניפים. המסעדה הראשונה מחוץ לצפון אמריקה נפתחה בבחריין בדצמבר 1984. המסעדה הראשונה בבריטניה נפתחה בברייטון בשנת 1996. בשנת 2002, עקפה את מקדונלד'ס והפכה לרשת המסעדות הגדולה בארצות הברית. בשנת 2008 היו לרשת 22,000 סניפים בארצות הברית ו-8,000 בשאר העולם.
בשנת 2017, ערכה רשת חדשות קנדית בדיקת DNA לחזה עוף שנמכר ברשת וגילתה שמה שנמכר ללקוחות כעוף, הוא למעשה תערובת של סויה, דבש, חומרים תעשייתיים ורק 50% עוף.
בספטמבר 2020, קבע בית המשפט העליון של אירלנד כי הלחמניות הנמצאות בשימוש ברשת אינן יכולות להיחשב כ"לחם" על פי חוקי המע"מ של המדינה, מאחר שתכולת הסוכר בהם עולה על 10%.
פעילות בישראל

בשנת 1992, קיבל איש העסקים חגי חריזמן ושותפים נוספים את זיכיון הרשת בישראל ותוך זמן קצר נפתחו 15 סניפים. ביוני 1996 רכש היזם יאיר תמיר את הזיכיון. תמיר הרחיב את פעילות הרשת גם לשטחי הרשות הפלסטינית.
במרץ 2002 ביקש הבנק לפיתוח התעשייה למנות לרשת בישראל כונס נכסים, לאחר שלא עמדה בתשלום חובותיה. באפריל 2002 ביטלה הרשת העולמית את הזיכיון של יאיר תמיר בישראל. באוקטובר 2002 נמסר הזיכיון לזכיין חדש, אך בינואר 2003 נסגרה הרשת בישראל לאחר שניתן לה צו פירוק בהסכמה.
בשנת 2009 חזרה הרשת לפעול בישראל ופתחה סניף בהרצליה פיתוח ומספר סניפים בתל אביב, אך הפסיקה לפעול לאחר כשנתיים.