stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שן
מבנה השן באדם > סוגי משנן אצל האדם > מספור השיניים > מספור של משנן מתחלף, 20 שיניים (מספור שנהוג אצל רופאי השיניים)

|  | לסת עליונה> רביע ימני עליון - 5 | לסת עליונה> רביע שמאלי עליון - 6 | לסת תחתונה> רביע שמאלי תחתון - 7 | לסת תחתונה> רביע ימני תחתון - 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| מספר השן החותכת ברביע אשר קרובה ביותר למרכז הפה | 51 | 61 | 71 | 81 |
| מספרי השיניים האמצעיות | 54 ... 52 | 62 ... 64 | 72 ... 74 | 84 ... 82 |
| מספר השן הטוחנת הקיצונית ביותר ברביע, השן הרחוקה ביותר ממרכז הפה | 55 | 65 | 75 | 85 |
מבנה השן באדם > שיניים אצל יונקים

השיניים של היונקים קבועות בתוך מכתשים שבלסת העליונה והתחתונה, מכתש נפרד לכל שן. אצל שאר בעלי החוליות השיניים מחוברות ישרות לעצמות הלסתות, חוץ מאשר לתנינים. אצל בעלי החיים מבחינים בכמה סוגי שיניים, המותאמות לתזונה של בעלי החיים.
- חותכות-Incisors- צורת מפסלת
-ניבים-Canines- צורת קונוס
-טוחנות קדמיות-Premolars .אצל בעלי חיים נקראות גם מלתעות
-טוחנות אחוריות-Molars
המלתעות והטוחנות הן שטוחות או חדות, בהתאם לתזונה.
זואולוגים משתמשים במספור שונה, המתייחס למחצית לסת עליונה ומחצית לסת תחתונה, שלעיתים אינן זהות. בכל סט, החותכות רשומות ראשונות(I), אחריהן הניבים (C), טוחנות קדמיות(P) ואחרונות, טוחנות אחוריות (M), כך שנוצרת נוסחה I.C.P.M / I.C.P.M כאשר חלק אחד של הנוסחה מתייחס למחצית לסת העליונה ואילו החלק השני למחצית לסת התחתונה. מאחר שהסדר זהה תמיד, נוהגים להשמיט את האותיות, ולכן הנוסחה של השיניים הקבועות אצל האדם היא: 2.1.2.3 / 2.1.2.3
מבנה השן באדם > משנן מותאם תזונה אצל יונקים

סדרת טורפי יבשה: הניבים גדולים וחדים, הטוחנות הקדמיות (המלתעות) חדות ומשוננות כמסור והטוחנות בעלות גבשושיות חדות. המלתעה האחרונה בלסת העליונה והטוחנת הראשונה בלסת התחתונה מפותחות ביותר ואף נקראו "שיני טרף", ותפקידן לשבור ולפרק עצמות. הן מותאמות לפקידן בהיותן גדולות וחזקות. החותכות, המשמשות לגרוד הבשר מהעצם, קטנות. במשפחת הכלביים השייכת לסדרה זו, נוסחת השיניים היא 3.1.4.3./ 3.1.4.2- סך השיניים 42, והיא מתארת גם את המשנן של הכלב. הכלב אוכל לעיתים גם מזון צמחי, וזה מפורק ע"יהטוחנות בעלות כותרות שטוחות וגבשושיות.
גם משפחת החתוליים שייכת לטורפי היבשה, אבל היא כוללת בעלי חיים המתמודדים עם טרף קטן יותר. הלסתות שלהם קצרות יותר ומכילות פחות שיניים. הנוסחה היא /3.1.2.1/.3.1.3.1 והיא מתאימה גם לחתול הבית. הניבים גדולים וחדים. המלתעות פועלות כשני להבי מספריים המחליקים זו על גבי זו ולכן אינן נשחקות.
אוכלי צמחים- מתחלקים לקבוצות שונות, בהתאם לסוג המזון הצמחי: אוכלי עשב, אוכלי ענפים ועלים, אוכלי פירות ואוכלי זרעים. מהמזון השונה נובע גם מבנה שונה של השיניים. דוגמה לאוכלי העשב הוא הסוס, אשר נוסחת השינייו היא 3.1.4.3./ 3.1.4.3 ובסך הכל 44 שיניים. ניב קצר אחד בכל רביע מופיע רק אצל הזכר. בלסת העליונה ישנן שש חותכות וכך גם בלסת התחתונה. צורתן כמפסלות הנטויות מעט לפנים ומאפשרות גם קטיפת עשב נמוך. בין החותכות והמלתעות יש פיניון גדול, המאפשר להכניס לפה את אלומות העשב הנקטף. המלתעות הראשונות נעלמות במהירות, והשלוש הנותרות הן גדולות ושטוחות. בגלל לעיסת חומר צמחי נוקשה, הדנטין והצמנטום נשחקים במהירות, בעוד האמאיל עמיד יותר. כתוצאה מהבדל זה, השיניים חדות תמיד. המשנן של הסוס מאפשר לו ללעוס היטב את מזונו הצמחי. אצל מעלי הגרה התנוונו החותכות והניבים העליונים, ובכך מתאפשר לתלוש הרבה עשב בזמן קצר. אצל המכרסמים, הניזונים מזרעים, בדרך כלל חסרים הניבים והטוחנות הקדמיות ויש להם פניון בין החותכות לטוחנות האחוריות והשיניים מתחדדות כתוצאה מכרסום המזון הנוקשה. לבונה יש שיניים הממשיכות לצמוח במשך כל החיים. החותכות חדות תמיד, תודות לשחיקה השונה של הדנטין לעומת האמאיל. בנוסף, החותכות של הבונה בעלות צבע כתום עקב נוכחותו של חומר עתיר ברזל, המגן על האמאיל.
נוסחת השיניים של הפיל היא: 0.0.3.3./1.0.3.3 ומהווה התאמה לצורת התזונה שלו, הכוללת רק חומר צמחי, חלקו בעל מרקם נוקשה מאד, לו הם זקוקים בכמות של כ-400 ק"ג ביום. בהתאמה לתזונה זו, לפילים יש רק טוחנות קדמיות וטוחנות אחוריות, בעלות בליטות, לשיפור הכתישה של החומר הצמחי. כל שן היא בערך בגודל ומשקל של לבנה. שיני הפיל נשחקות בהתמדה ושיניים חדשות צומחות ומחליפות את השחוקות. בסך הכל, בפיו של הפיל מתחלפים 6 סטים שלמים של שיניים, שתסתכמים ב 150 שיניים במהלך חייו של פיל,60-70 שנה. כאשר פיל מאבד את אחרוני שיניו, הוא מת מהרעבה. החטים הם שיניים חותכות, מוארכות מאד. הן אינן מתחלפות, אך ממשיכות להתארך במשך חייו של הפיל. חוץ מתפקידם בהשגת מזון על ידי הזזת מכשולים וקריעת ענפים, הם משמשים גם להגנה מפני טורפים.
מבנה השן באדם > התפתחות אבולוציונית של שיניים

חוקרים הצליחו ללמוד על התפתחותן של השיניים רק לאחר התקדמותם של תחומי הפלאונטולוגיה, הגנטיקה והביולוגיה ההתפתחותית, שאפשרו לחוקרים לשחזר את האבולוציה של מבנה השיניים.
לחולייתנים הראשונים שהופיעו לפני יותר מחצי מיליארד שנה, בתור הקמבריון, לא היו שיניים, אולם לרבים מצאצאיהם היו על ראשם וזנבם לוחיות שריון שבדומה לשיניים היו עשויות מסידן זרחתי ובעלות משטח חיצוני עשוי דנטין. אצל חלק מצאצאים אלו המשטח החיצוני כוסה גם בציפוי קשה ומינרלי יותר ואצל חלקם התפתח חלל פנימי בו כלי דם ועצבים. לחלק מהדגים שחיו בשלב זה התפתחו לוחיות עם בליטות או זיזים קטנים מסביב לפה, וייתכן שהדבר סייע להם לאכול.
על פי ההשערה הרווחת בפליאונטולוגיה, קשקשים אלו התפתחו בסופו של דבר לשיניים. השערה זו קיבלה חיזוק לאחר שביולוגים התפתחותיים הראו שקשקשי הכריש, שדומים למבנה השן, מתפתחים באופן דומה מהרקמה העוברית, וכן לאחר שראיות מולקולריות הצביעו על כך ששתיהן התפתחו מאותה קבוצת גנים.
השן, כאיבר הדומה בתפקודו לזה המוכר בימינו, הופיעה בגרסתה הקדומה ביותר בתקופתם של הדגים בעלי הלסת, אשר בפיהם היו מבנים מחודדים פשוטים שיכלו לשמש אותם ללכידה, תפיסה, נבירה ונשיכה של יצורים אחרים. דוגמה קדומה היא האקנתודים, דגים נכחדים שהיו קרובים גנטית ליצורים מהם התפתחו בהמשך הכרישים, אשר היו בפיהם שיניים לפני כ-430 מיליון שנים, בתור הסילור. לשיניים קדומות אלו לא היה ציפוי מינרלי שיכסה את כותרות הדנטין שלהם, ושיניהם לא נשרו או הוחלפו. לחלק מהדגים היו קשקשים על הלחיים והשפתיים שצורתם דמתה יותר ויותר לצורת שיניים ככל שהתקרבה לאזור הפה. שיניים קדומות אלו ככל הנראה העניקו יתרון אבולוציוני משמעותי לבעליהן, מכיוון שלאחר שהתגבשו הופיעו בתפוצה רחבה יותר ויותר, על חשבון שושלות חסרות שיניים.
לאחר שהתגברה תפוצתם של היצורים בעלי השיניים, התגבר ביתר מהירות גם קצב השינויים וההתפתחויות, הן בכמות השיניים, בצורתן, בפיזורן, בחיבור שלהן ללסת ובאופן החלפתן. האמייל נמצא לראשונה בשיניהם של מינים מקבוצת בעלי הסנפירים הבשרניים, שחיו לפני כ-415 מיליון שנים, סמוך למעבר בין תור הסילור לתור הדֶבוֹן. מקבוצה זו התפתחו בעלי ארבע הרגליים של ימינו - דו חיים, זוחלים, עופות ויונקים - וכן מחלקות של דגים בעלי סנפירים בשרניים, ורק ליצורים אלו מקודד המידע הגנטי לייצר את החלבונים הנדרשים לייצור אמייל. עם זאת, לעופות אין שיניים, ולא לכל הזוחלים יש: כך למשל לצבים אין שיניים.
לשיניים היה תפקיד מפתח בהתפחותם של היונקים בעלי חום גוף קבוע (בעלי דם חם). חום גוף קבוע מעניק יתרונות רבים, אך צורך אנרגיה רבה. לשיניים הייתה תרומה נכבדה בשרידותם של יצורים אלו, מכיוון שהן מפרקות את המזון לפיסות קטנות, בעלות שטח פנים גדול, וכך מתאפשרת פעילות אופטימלית של אנזימי עכול. התוצאה היא הפקת כמות מרבית של קלוריות מכל נגיסה, והגדלת כמות האנרגיה הזמינה לגוף.
מבנה השן באדם > דה-מינרליזציה ורה-מינרליזציה אצל האדם

המעטפת החיצונית של השן בנויה בעיקרה מסידן וזרחן, המתמוססים בחומצות.
בעת האכילה נוצרות בפה חומצות כתוצאה מפירוק המזון. החומצות מפרקות את זגוגית השן בתהליך הקרוי דה-מינרליזציה (Demineralization). עלייה משמעותית של החומציות בפה יכולה לנבוע כתוצאה מאכילת מאכלים חמוצים במיוחד, כמו לימון ומשקאות קלים, או כתוצאה מהקאות מרובות שגורמות להימצאות מיצי עיכול חומציים בפה. לחיידקים המתפתחים על פני שטח השן (פלאק) יש תפקיד מרכזי בעליית החומציות. הם מפרקים פחמימות ותוך כדי כך מייצרים חומצת חלב. תהליך הדה-מינרליזציה מוביל לדילול השכבה המגנה על השן ובהמשך לעששת ("חור" בשן). כלבים חשופים פחות להיווצרות עששת תודות לרמת PH הגבוהה (בסיסית) של הרוק בפיהם.
בין הארוחות, לרוק תפקיד מכריע בסתירתן של החומצות. בעזרת חומרים בסיסיים מצליח הרוק, בתהליך אטי, לעצור את המשך פירוק פני שטח השיניים. ככל שכמות הרובד החיידקי על פני השיניים גדולה יותר, כך לבסיסי הרוק יהיה קשה לסתור את החומצות המיוצרות על ידי חיידקי הרובד. כאשר הרוק שוטף את פני השטח של הזגוגית ונוצרת סתירה מוחלטת של חומציות הרובד, מתחיל תהליך של היצמדות מינרלים הבונים את הזגוגית מחדש בתהליך הקרוי רה-מינרליזציה (Remineralization). תהליך זה מתרחש בעת חשיפת השן ליונים של סידן, זרחן ופלואור, בתנאים שאינם חומציים.
מחלות שיניים

מחלות שונות עלולות להתפתח בחלל הפה ובלסתות, דוגמת עששת שמקורה בפעולותיהם של חיידקים שנמצאים על השיניים, אולם אלו נפוצות בעיקר אצל חברות האדם שעברו מהפכה חקלאית.
במשך מאות מיליוני שנים נשמר איזון עדין בין פעולות החיידקים שבחלל הפה למינרלים של השן, וממצאים של שיניים מתקופות קדומות כמעט ולא מעלות ממצאים של עששת בקרב בני האדם ובעלי החיים שחיו אז. על פי הערכת מחקר שביצעה אוניברסיטת אוהיו, חברות חקלאיות באזור ג'ורג'יה המודרנית סבלו משיעור של כפי 6 בתפוצת העששת, לעומת חברות ציידים לקטים. לאחר המהפכה התעשייתית חל זינוק נוסף במספר המקרים. בארצות הברית של תחילת המאה ה-21, לדוגמה, תשעה מתוך עשרה אנשים סובלים מעששת.
על פי סברה רווחת, הסיבה לעלייה הדרמטית במחלה מקורה בחוסר התאמה בין סוג המזון שהשיניים שלנו התפתחו לאכול לבין סוג המזון שאנו אוכלים בפועל, שהוא עתיר סוכרים ומרקמו רך.
גלריה

שיני חתול (בגולגולת)
שיני הסוס בגולגולת
שיני הגמל בגולגולת
שיני הבונה בגולגולת (החותכות כתומות)
שיני הפיל בגולגולת
ראו גם

רפואת שיניים
שיניים תותבות
הלבנת שיניים
חריקת שיניים
בקיעת שיניים
מברשת שיניים
מרכז ההתנגדות של השן
הערות שוליים

↑  Kenneth Kardong, Vertebrate: Comparative Anatomy, Function, Evolution., New York: McGraw-HIll, 1995, עמ' 215-225, ISBN [[מיוחד:משאבי ספרות חיצוניים/ISBN 9780078023026.|ISBN 9780078023026.]]
1 2  Do turtles have teeth? • Turtle Conservation Society of Malaysia, Turtle Conservation Society of Malaysia, ‏2021-04-05 (באנגלית אמריקאית)
↑  Douglas S. Ramsay, Patient compliance with oral hygiene regimens: A behavioural self-regulation analysis with implications for technology, International Dental Journal (2000) Vol. 50/No.6
↑  americantooth.com, באנגלית, ללא מידע מסחרי: מספור FDI, PALMER, UNIVERSAL
↑  בצרפתית, Fédération Dentaire Internationale, אך הקישור לערך באנגלית
↑  Angus Stevenson, Dentition definition, Shorter Oxford English Dictionary, כרך 1, A-M 6th ed., Oxford University, 2007, עמ' 646, ISBN [[מיוחד:משאבי ספרות חיצוניים/ISBN 978-0-19|ISBN 978-0-19]]
1 2  יהושוע מרגולין, זואולוגיה, כרך בעלי חוליות, קיבוץ מרחביה: הקיבוץ המאוחד, עמ' 438-473
↑  צוות האתר, 8 Facts to Celebrate International Beaver Day, Smithsonian's National Zoo & Conservation Biology Institute, ‏אפריל 2019
↑  צוות האתר, Afrotheria-BIL 106 - Lecture 9, אוניברסיטת מיאמי, הקולג' לאמנויות ומדע
↑  Hailey Pruett, Do Elephants Have Teeth? Their Dentition and Tusks Explained, AZ Animals, ‏נובמבר 2021
1 2 3 4 5 6 7 8  פיטר ס' אונגר, הצרה עם השיניים,  באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 30 במאי 2020
↑  Fraser A. Hale, Dental caries in the dog, Can Vet J. 2009 Dec; 50(12) 50 (12), National Library of Medicine, 2009, עמ' 1301-1304
| סממנים חיצוניים בגוף האדם |
| --- | --- | --- |
| ראש וצוואר | קרקפת • פנים • מצח • רקה • עצם הרקה • עין • אוזן • תנוך • לחי • אף • פה • שפתיים • לשון • שיניים  • סנטר • גרגרת • עורף • גרון |  |
| גו | בית החזה • בית השחי • שדיים • פטמה • בטן • טבור • אגן • מותן • פות • פין • אשכים • גב • פי הטבעת |  |
| יד | כתף • זרוע • מרפק • אמה • שורש כף היד • כף יד • אצבעות (אגודל, אצבע מורה, אמה, קמיצה, זרת) • ציפורניים |  |
| רגל | עכוז • ירך • ברך • שוק • קרסול • כף רגל • סוליה (עקב, קשת, כרית) • אצבעות כף הרגל (בוהן) |  |
| עור | שיער • שיער פנים • ריסים • גבות • שער הערווה |  |
פורטל גוף האדם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563350905171  BnF: cb11933861m (data)  GND: 4190486-2  LCCN: sh85133203  NDL: 00562741  NKC: ph127695 
מבנה השן
תרשים שיני כלב בתוך הגולגולת
אולם (עיר)

אוּלְם (בגרמנית: Ulm) היא עיר במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה.
אולם שוכנת בין שטוטגרט ומינכן (100 ק"מ מהראשונה ו-130 ק"מ מהשנייה). העיר שוכנת על הגבול בין באדן-וירטמברג לבוואריה. את הגבול מהווה נהר הדנובה, שלגדותיו שוכנת העיר. מעבר לנהר שוכנת העיר נוי-אולם (אולם החדשה), השייכת לבוואריה. נכון לסוף 2017 מונה אוכלוסיית העיר 125,596 נפש.
באולם אוניברסיטה קטנה, אשר נוסדה ב-1967; לומדים בה כ-7,000 סטודנטים. כ-18% מתושבי אולם אינם גרמנים; רוב הזרים הם טורקים.
היסטוריה של העיר

מסביב לעיר אוּלם נמצאו ממצאים ארכאולוגיים ליישוב עתיק ביותר, שתוארכו כ-7,000 לפני זמננו. בעיר עצמה נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הנאוליתית.
אוֹלם מוזכרת לראשונה בשנת 854 לספירה, ובשנת 1164 הוכרזה כעיר, על ידי פרידריך ברברוסה. העיר שגשגה במאה ה-16 וה-17, בעיקר בזכות יצוא של טקסטיל באיכות גבוהה. באותן שנים פרחה גם האמנות בעיר, בעיקר בתחומי הציור והפיסול.
בימי מלחמות הקואליציה האנטי צרפתית השלישית כיתר נפוליאון צבא אוסטרי גדול בסביבות אולם והשמידו (ראו קרב אולם).
באולם נולד ב-1879 אחד הגרמנים והמדענים הידועים ביותר בכל הזמנים - הפיזיקאי היהודי אלברט איינשטיין. בית הולדתו אינו קיים עוד, ובמקומו הוצבה אנדרטה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בדצמבר 1944, הופצצה אולם על ידי בנות הברית ו-81% אחוז מהמבנים בה נהרסו. לאחר תום המלחמה שוקמה העיר. עקב כך, הבניה בעיר מאופיינת בבניה מודרנית, שבה משולבים שרידים רבים ומגוונים של מבנים עתיקים.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה פעל בעיר בית הספר לעיצוב HFG-ULM (1953-1968), מקימיו היו מיוצאי הבאוהאוס, אינגה שול, בעלה אוטו איכר ומקס ביל. בית הספר הוקם לזכר שני אחיה של אינגה- הנס וסופי, חברים בוורד הלבן. בית הספר התייחד בכך שלימד קורסי בסיס לכלל הסטודנטים, קורסי התמחות (עיצוב פנים, גרפי, אדריכלות וכן הלאה), וקורסים נוספים בסוציולוגיה, כלכלה ושאר מדעי החברה. לבית הספר היה שת"פ משמעותי עם חברת בראון הגרמנית, המוסד הוא אחד ממוסדות העיצוב המשפיעים ביותר על אופן הליכי העיצוב במאה שנים האחרונות.
המינסטר של אולם

לכנסייה באולם (Ulmer Münster)הצריח הגבוה ביותר בעולם. גובה הצריח הוא 161.53 מטרים, רק מטרים ספורים יותר מגובהה של הקתדרלה של קלן (זאת נחשבת לכנסייה הגדולה ביותר בגרמניה; המינסטר של אולם נמצאת במקום השני). המינסטר של אולם מפורסמת לא רק בגודלה הרב אלא גם בעושר יצירות האמנות שבתוכה.
הקהילה היהודית

העדות הראשונה להימצאם של יהודים בעיר היא מ-1241 בה מדווח על מיסים ששולמו על ידם, אולם ההערכה היא כי היהודים הראשונים הגיעו לעיר הרבה לפני כן. מצבות בבית הקברות מהשנים 1243 ועד 1491 מעידות על רציפות התיישבות יהודית במקום. בפרק זמן זה ידוע שרבים מהיהודים עסקו במתן הלוואות. בפרעות המוות השחור שנערכו ב-1349 נבזז הרובע היהודי בעיר וחלקים ממנו נהרסו אך הקהילה התאוששה חיש מהר. במאה ה-15 בעת שחשיבות העיר גדלה, גבר לחץ המיסים על היהודים וב-1499 הם נצטוו לעזוב את העיר בתוך חמישה חודשים. מדיניות זו שנקראה Judenfreiheit נאכפה במשך 200 שנה ורק ב-1712 הורשו יהודים לחזור ולסחור בשוק הבקר המקומי ורק בסוף אותה מאה הורשו יהודים לחזור ולהתגורר בעיר.
מ-13 נפש ב-1814, גדלה הקהילה ל-667 נפש ב-1886 אך מאז דעכה באטיות. ב-1873 הוקם בעיר בית כנסת וב-1885 בית עלמין. רוב היהודים היו סוחרים ובעלי בתי מלאכה והיו מבוססים כלכלית. במהלך השלטון הנאצי פחתה האוכלוסייה היהודית בעיר מ-530 נפש ב-1933 ל-162 נפש באוגוסט 1939. בליל הבדולח נשרף בית הכנסת של אולם ויהודים רבים הוכו. מתוך 116 יהודי אולם שגורשו למחנות (45 מהם לטרזיינשטט) רק ארבעה שרדו. ב-1958 הוקם ציון במקום בו עמד בית הכנסת שנשרף וב-1988 הועמד במקום ציון גדול יותר. עם תום מלחמת העולם השנייה הוקם באולם מחנה עקורים בו התגוררו יהודים משארית הפלטה. ב-1968 היו כ-25 יהודים בעיר.
בשנת 2000 הוקמה בעיר קהילה יהודית שהיא סניף של הקהילה של וירטמברג המצויה בשטוטגרט בשיתוף פעולה עם חסידות חב"ד. מאז מכהן הרב שניאור זלמן טרבניק כרב העיר. ב-2004 מנתה הקהילה כ-450 נפש; רובם מהגרים מחבר המדינות בשנות ה-90. בשנת 2012 נחנך במרכז העיר בית כנסת, מרכז קהילתי, מקווה טהרה וגן ילדים. האירוע היה בנוכחות נשיא גרמניה יואכים גאוק.
ראו גם

קהילת יהודי באדן-וירטמברג
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקה נכון ל-31 בדצמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555032005171  GND: 4061529-7  HDS: 006608  LCCN: n81104253  MusicBrainz: b811f4e6-50b9-411c-bd98-9310eb0b42e3  NARA: 10044745  NKC: ge263065  VIAF: 247406865   WorldCat (עם VIAF): 247406865 
המינסטר של אולם
האנדרטה של איינשטיין באולם
אוק רידג' (אתר גרעיני)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  בית חרושת 
 מיקום:  טנסי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 
 קואורדינטות:  36°00′48″N 84°15′45″W﻿ / ﻿36.0133°N 84.2625°W﻿ / 36.0133; -84.2625
 he
 
החלפת משמרת במפעל Y-12 להעשרת אורניום בטכנולוגיה אלקטרומגנטית באתר הייצור הגרעיני באוק רידג'. שיא מספר העובדים באתר היה 80,000.
האתר הגרעיני באוק רידג' (שמו הרשמי: קלינטון עבודות הנדסיות; באנגלית: Clinton Engineer Works; בראשי תיבות: CEW) היה אתר מפעלי הייצור והעשרת האורניום של פרויקט מנהטן, שפעל באוק רידג' במדינת טנסי שבארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. האורניום המועשר שייצר שימש בפצצת האטום שהוטלה על הירושימה באוגוסט 1945. בנוסף, יוצרו בו לראשונה כמויות קטנות של פלוטוניום, יסוד בקיע שהתגלה לראשונה באותם ימים. האתר כלל את מפעלי ההעשרה והייצור, תחנת כוח ייעודית, ואת עיירת המגורים אוק רידג'. הוא נבנה במזרח מדינת טנסי, כ-29 ק"מ מערבית לנוקסוויל, ובשמו הרשמי נקרא על שם העיירה קלינטון (Clinton), כ-13 ק"מ מצפון לאתר. מטה פרויקט מנהטן שכן תחילה במנהטן שבניו יורק, אך באוגוסט 1943, לאחר שנבנו באתר חלק ממפעלי הייצור והעשרת האורניום, העביר מהנדס הפרויקט קנת ניקולס את מטה הפרויקט ממנהטן לאתר באוק רידג'. במהלך המלחמה התבצע עיקר המחקר המדעי המתקדם שנדרש לאתר על ידי המעבדה המטלורגית של אוניברסיטת שיקגו.
האתר נבנה כולו בלוח זמנים קצר, החל מרכישת הקרקעות הדרושות ועד הקמת מפעלי הייצור. בשל ראשוניותו של הפרויקט, חוסר הבשלות המדעית של תהליכי הפיתוח והייצור של פצצות אטום באותה עת, והעדיפות הגבוהה שנתן הממשל האמריקאי וצבא ארצות הברית לפרויקט, נבנו במקביל שלושה מפעלי ייצור והעשרה גדולים שכל אחד מהם ייצר אורניום מועשר בשיטה שונה: מפעל העשרה באמצעים אלקרומגנטיים, מפעל העשרה בשיטה של דיפוזיה תרמית, ומפעל העשרה באמצעות דיפוזיה גזית, שעבורו נבנה מבנה ענק, הגדול בעולם באותה עת. כל זאת על מנת להבטיח שלפחות שיטה אחת תפיק כמות מספיקה של אורניום מועשר כדי לייצר פצצת אטום עוד במהלך מלחמת העולם השנייה. על פי הערכת ארצות הברית, אם פצצה כזאת תיוצר ותוטל, כוח ההרס חסר התקדים שלה יהיה כל כך גדול, כך שיכריע באופן מוחץ את המלחמה ויביא לניצחון בעלות הברית.
כ-15,000 עובדי הבנייה שבנו את מפעלי הייצור באתר שוכנו בעיירה הזמנית הפי ואלי (Happy Valley), שנבנתה בידי חיל ההנדסה האמריקאי ב-1943. העיירה אוק רידג' נבנתה כדי לשכן את עשרות אלפי עובדי הייצור הגרעיני. שיא מספר העובדים באתר (עובדי מפעלי הייצור ועובדי הבנייה) היה כ-80,000. העובדים השחורים גרו בנפרד.
במהלך המלחמה היו אתר הייצור והעיירה אוק רידג' מקומות סודיים ביותר, ואף לא סומנו במפות. החל מ-1 באפריל 1943 נשלטה הגישה למפעלי האתר הגרעיני בקפידה. הוא הוקף בגדרות תיל, עם שערים מוגנים, ושומרים סיירו סביבו כל העת. הסודיות והחשדנות היו כל כך גבוהים שאפילו ארונות קבורה נפתחו ונבדקו בידי אנשי ביטחון.

העובדים, רובם ככולם, כלל לא ידעו במה הם עוסקים. הם ראו כמויות עצומות של חומרי גלם נכנסים למפעלים, אך מאידך שום דבר לא יוצא מהם. הם משגיחים על "חוגות ומתגים, כשמאחורי קירות בטון עבים מתבצעות ראקציות מסתוריות", בלי שהם יודעים כלל מה מטרת עבודתם. רק לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי, ולאחר תום המלחמה, נאמר להם שבעבודתם היו שותפים מכריעים בייצור פצצות האטום.
בחירת האתרים

ב-25 ביוני 1942 התכנסה ועדת S-1 של המשרד למחקר ופיתוח מדעי (OSRD), כדי לקדם את המאמץ לאיתור שטחים לבניית מפעלי הייצור וההעשרה. בריגדיר גנרל וילהלם סטייר המליץ לבנות את כל מתקני הייצור באתר יחיד, על מנת לפשט ולהוזיל את האבטחה ואת הבנייה. הקריטריונים לבחירת האתר כללו: קרבה למקורות כוח אדם, נגישות באמצעות כבישים ורכבות, אקלים מתון שיאפשר בנייה לאורך כל השנה, שטח מופרד על ידי רכסי הרים שיקטינו את הסכנה מפיצוצים עקב תקלה, אך גם לא תלולים מדי כדי לא להקשות על הבנייה, הקרקע צריכה להיות יציבה מספיק כדי לאפשר יציקת יסודות טובים למבנים, אך לא סלעית מדי שלא תקשה על עבודות חפירה.
ההערכה הייתה כי המפעלים יזדקקו לכוח חשמלי של כ-150,000 קילוואט, ולכ-1,400,000 ליטר מים לדקה. מדיניות מחלקת המלחמה קבעה גם, כי ככלל, אסור למקם מתקני תחמושת ממערב לסיירה נבדה או לרכס קסקייד במערב ארצות הברית, או ממזרח להרי האפלצ'ים במזרח, או בטווח של 320 ק"מ (200 מייל) מגבול קנדה או מקסיקו.
מספר שטחים פוטנציאליים שעמדו בקריטריונים אותרו בעמק הנהר טנסי, שניים באזור שיקגו, אחד ליד סכר שסטה שעל נהר סקרמנטו שבקליפורניה, וכן במדינת וושינגטון, שם הוקם בהמשך אתר הנפורד לייצור פלוטוניום. צוות OSRD בחר לבסוף את אזור נוקסוויל שבטנסי באפריל 1942, ובחודש מאי נפגש ארתור קומפטון, מנהל המעבדה המטלורגית של אוניברסיטת שיקגו, עם גורדון קלפ, המנהל הכללי של רשות עמק טנסי. מהנדס 'מחוז מנהטן' (שהוא גם תוארו של ראש פרויקט מנהטן בחיל ההנדסה), קולונל ג'יימס מרשל, ביקש מקולונל לסלי גרובס לבצע בדיקה של המקום מטעם המהנדס הראשי של חיל ההנדסה. גרובס הגיע גם הוא למסקנה כי השטח המוצע באזור נוקסוויל, שבגבולו הדרומי זורם נהר קלינץ', מתאים. הוא גם קיבל הבטחות מרשות עמק הטנסי שהכוח החשמלי הדרוש למפעלים יסופק אם תינתן עדיפות לרכישת הציוד הנדרש. ההתנגדות היחידה הייתה של ארנסט לורנס, שרצה שמפעל ההפרדה האלקטרומגנטית יהיה קרוב יותר למעבדת הקרינה שלו בקליפורניה, אך גם הוא הסיר את התנגדותו בספטמבר.
ב-1 ביולי 1942 סקרו מרשל וסגנו, קנת ניקולס, אתרים באזור נוקסוויל יחד עם נציגי רשות עמק הטנסי וחברת סטון אנד ובסטר, קבלן הבנייה המיועד. לטעמו של מרשל לא נמצא אתר מתאים לחלוטין, והוא אף הורה על סקר נוסף באזור ספוקיין שבמדינת וושינגטון. באותה עת, כמעט כל הטכנולוגיות להעשרת אורניום ולהקמה והפעלה של כורים גרעיניים היו עדיין בשלב מחקרי, ולוחות הזמנים המתוכננים, שנקבו בסוף 1942 כמועד גמר בניית המפעלים, היו לפיכך בלתי מציאותיים. למרות זאת ניתן היה להתחיל מיד לבנות בנייני מגורים ומינהל, וחברת הבנייה סטון אנד ובסטר מסרה דו"ח מפורט על השטח המועדף לאתר, כ-19 ק"מ מערבית לנוקסוויל.
ב-23 בספטמבר מונה לסלי גרובס למנהל פרויקט מנהטן בדרגת בריגדיר גנרל, וכבר באותו יום נסע ברכבת לנוקסוויל. לאחר סיור באתר, הגיע גרובס למסקנה כי האתר "היה בחירה טובה אפילו יותר ממה שציפיתי". הוא התקשר לקולונל ג'ון או'בריאן מאגף הרכישות בחיל ההנדסה, והורה לו להמשיך ברכישת הקרקע. בינואר 1943 נקרא האתר באופן רשמי "קלינטון עבודות הנדסיות", עם שם הקוד "אתר X". לאחר שהוקמה עיירת המגורים באמצע 1943, נבחר "אוק רידג'" לשמה של העיירה מבין מספר הצעות שהעלו עובדים. השם התאים מכיוון ש"הקונוטציה הכפרית שלו הקטינה את הסקרנות בו למינימום". אך רק לאחר המלחמה, ב-1947, נקבע שם המקום "אוק רידג'" באופן רשמי, ורק אז הותר לסמנו במפות ארצות הברית בשם זה.
מפעלים ומתקנים > כוח חשמלי

מחוז מנהטן בנה תחנת כוח פחמית במתחם מפעל K-25, עם שמונה גנרטורים של 25,000 קילוואט כל אחד, וזאת למרות מחאות רשות עמק טנסי שהדבר מיותר. הקיטור שנוצר מתחנת הכוח שימש גם בתהליך ההפרדה והייצור של מפעל הדיפוזיה התרמית S-50. קווי חשמל נוספים הונחו מהמתקנים ההידרואלקטריים של רשות עמק טנסי בסכר נוריס ובסכר ווטס בר, ומפעלי הייצור הגרעיניים קיבלו תחנות משנה חשמליות משלהם ב-K-25 וב-K-27. עד 1945 היו מקורות הכוח החשמלי מסוגלים לספק לאוק רידג' עד 310,000 קילוואט, מתוכם 200,000 קילוואט יועדו ל-Y-12,‏ 80,000 קילוואט ל-K-25,‏ 23,000 קילוואט לעיירת המגורים אוק רידג', 6,000 קילוואט ל-S-50, ו-1,000 קילוואט לכור X-10. תחנת הכוח הייתה יכולה לספק עד חמישה תדרים שונים, ולא היה צורך בתדר משתנה. ביקוש שיא התרחש באוגוסט 1945, כשכל המתקנים פעלו יחד. עומס השיא היה 298,800 קילוואט ב-1 בספטמבר.
סיום המלחמה

ב-10 במאי 1945 החלו פקידות המטה הצבאי של מחוז מנהטן להכין ערכות עיתונות על פרויקט מנהטן, שיועדו לשימוש לאחר שיוטלו פצצות האטום. הוכנו ארבע-עשרה הודעות לעיתונות, ואלפי עותקים שוכפלו במכונת סטנסיל.
משלוח אחרון בזמן המלחמה של אורניום-235 עזב את אוק רידג' ב-25 ביולי. המשלוחים הגיעו לאי טיניאן במטוסי התובלה C-54 בתאריכים 28 ו-29 ביולי. הם שולבו בפצצה "ילד קטן" שהוטלה על הירושימה מהמטוס אנולה גיי שהמריא מהאי טיניאן ב-6 באוגוסט 1945. החדשות על הטלת הפצצה על הירושימה התקבלו באוק רידג' בחגיגות סוערות. תת-מזכיר המלחמה רוברט פטרסון הוציא מכתב לגברים ולנשים באוק רידג':