stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ח'אלד בן אל-וליד
תקופת אבו בכר

כשנבחר אבו בכר לח'ליף הוא שלח את ח'אלד כנגד בַּ֫נוּ תמים (אנ') ואת עִכְּרִמַה בן אבו גַ'הְל (אנ') כנגד המתחזה מוסיילימה (אנ'). ח'אלד השלים את משימתו, הצטרף לעכרמה, והיה זה שהביא לסיום המרד של מוסליימה בקרב עקרבה.
במהלך מלחמות הרִדה שלח אבו בכר את ח'אלד לנג'ד בראש 4,000 לוחמים. שבטים רבים מיהרו לקבל את בואם בברכה, אך מאלכ בן נוויירה (אנ') ואנשיו שהיה הגזבר האחראי על שליחת המיסים (זכאת) ושליחתם למוחמד (בימי חייו של מוחמד) נסוגו מהעיר ונפוצו במדבר. על פי המקורות השיעים שלח ח'אלד פלוגות פרשים לחפש את הנמלטים. מאלכ ובני משפחתו נתפסו, הובאו בפני ח'אלד ולאחר שראה ח'אלד שהוא מתמיד בסירובו לקבל את מרותו של השליט החדש (אבו בכר) פקד ח'אלד על אנשיו לכרות לו את הראש, לאחר מכן שמו את ראשו של מאלכ בן נוויירה בין שתי אבנים ובישלו את ראשו ולאחר מכן אכל ח'אלד את הראש[דרוש מקור]. לטענת ההיסטוריון הסוני בן קאת'יר הוא עשה זאת על מנת להשליט טרור על שאר השבטים המוסלמים שסירבו לשלם מיסים לשליט החדש ומייד לאחר מכן הכריח ח'אלד את אשתו של מאלכ להינשא לו (אף על פי שחוקי הקוראן דורשים לחכות ארבעה חודשים) ולפי מקורות שונים אנס אותה במשך כל הלילה[דרוש מקור].
אנשי מדינה נזעקו לנוכח הזוועות, ואבו קתאדה אל-אנצארי (אנ'), אחד מחברי הנביא, יצא למדינה כדי להתלונן על מעשיו של ח'אלד בפני אבו בכר. עומר בן אל-ח'טאב שהזדעזע מהמקרה דחק בח'ליף להדיח את ח'אלד מהפיקוד על הצבא, אך ח'אלד הכחיש כל מעורבות במותו של מאלכ, וטען כי פקודותיו הובנו שלא כהלכה. אבו בכר, שהיה מודע לכישרונו הצבאי של ח'אלד הסכים לקבל את גרסתו, וקבע כי "לא אשיב לנדנה את החרב שאללה שלף לשירותו".
הגרסה הסונית היא הגרסה המקובלת על מרבית ההיסטוריונים.
מסעות הכיבושים

ח'אלד החל במסע לכיבוש מסופוטמיה מידי האימפריה הסאסאנית, אך בשלב מאוחר יותר החליף אותו סעד בן אבי וקאץ (אנ'), והוא עצמו יצא לחזית הסורית כדי להתייצב מול הביזנטים. תחת הנהגתו כבשו המוסלמים את דמשק, ובקרב הירמוך הוכו הכוחות הביזנטיים של הקיסר הרקליוס מכה ניצחת, שבעקבותיה נפלה מרבית סוריה לידיים מוסלמיות. בעקבות הקרב נקרא ח'אלד לשוב לחצי האי ערב על ידי הח'ליף עומר. על אף שח'אלד ביקש להמשיך ולפקד על הצבא, הוא ציית להוראה, אך במקום לשוב למדינה נותר במערכה כחייל מן השורה.
מותו

היחסים בין עמר וח'אלד, שהיו בני דודים, נותרו קרירים, אך ח'אלד לא נטר לו טינה. על ערש דווי ציווה ח'אלד את כל רכושו לעמר, ומינה אותו לממונה על עיזבונו. ח'אלד מת בשנת 642 ונקבר בעיר חומס שבסוריה. משאלתו למות מות קדושים בקרב לא התמלאה, והוא מת במיטתו.
מעל קברו הוקם מסגד הקרוי על שמו, ועל מצבתו חקוקים שמות 50 הקרבות עליהם פיקד מבלי שהובס. הוא הותיר אחריו בן, מנישואיו לאישה ביזנטית, בשם עבד א-רחמן בן ח'אלד (אנ'). המסגד שהוקם לכבודו נפגע במלחמת האזרחים הסורית.
הערות שוליים

↑  Ibn Kathir. Al-Bidāya wa-n-nihāya. Vol. 9. p. 462.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313421605171  GND: 118896083  ISNI: 0000 0000 8976 3792  LCCN: n81039007  SELIBR: 239894  SUDOC: 074538977  TDVİA: halid-b-velid  VIAF: 37714684   WorldCat (עם VIAF): 37714684
טימותי וסט

| --- | --- |

טימותי וסט ב-2010
 לידה:  20 באוקטובר 1934 ברדפורד, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  12 בנובמבר 2024 (בגיל 90)
 שם לידה:  Timothy Lancaster West 
 סוגה מועדפת:  קומדיה שייקספירית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1956–2024 (כ־68 שנים) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וסטמינסטר  תיכון לדקדוק בבריסטול  The John Lyon School 
 בן או בת זוג:  פרונלה סקיילס (1963–2024) 
 צאצאים:  סמואל וסט 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר האימפריה הבריטית 
 פרופיל ב-IMDb
 
טימותי וסט (באנגלית: Timothy West; ‏20 באוקטובר 1934 – 12 בנובמבר 2024) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
ביוגרפיה

טימותי וסט נולד בעיר ברדפורד שביורקשייר. אביו היה השחקן לוקווד וסט. הוא למד בבית הספר לבנים "ג'ון ליון סקול" שבלונדון ובבית הספר "בריסטול גרמר סקול" בבריסטול.
הוא החל את הקריירה שלו בשנת 1956 כעוזר למנהל במה בתיאטרון וימבלדון. הופעת הבכורה שלו בתיאטרון הייתה בשנת 1956 בווסט אנד כששיחק בהצגה "Caught Napping". במשך כמה עונות השתתף בתיאטרון רפרטוארי. ב-1959 שיחק ב"תיאטרון פיקדילי", וב-1965 היה חלק מה"רויאל שייקספיר קומפני" בסטרטפורד והופיע במחזות "קומדיה של טעויות", "טימון איש אתונה", "היהודי ממלטה" ו"עמל אהבה לשווא". עוד שיחק בהפקה של פיטר הול של ההצגה "מבקר המדינה" בהשתתפות פול סקופילד ואריק פורטר. בשנים 1980–1981 שימש כמנהל אמנותי של "תיאטרון הפורום" בעיר בילינגהם.
ההופעה הראשונה שלו בטלוויזיה הייתה בעיבוד לרומן "הטיית לב" מאת ג'יין אוסטן" בו גילם את דמותו של צ'ארלס הייטר. אחר כך הרבה להופיע על המסך בתפקידי משנה. ההזדמנות הראשונה שלו בתפקיד ראשי הייתה ב-1975 בסדרת הטלוויזיה "אדוארד השביעי" בה גילם את הדמות הראשית ושני בניו סמואל וג'וזף שיחקו לצידו בתפקידי בני המלך אדוארד השביעי. תפקידים חשובים אחרים שלו היו בסרט "ניקולאס ואלכסנדרה" משנת 1972, "נשיא על הכוונת" מ-1973, "39 המדרגות", הקיסר אספסיאנוס בסדרת הטלוויזיה "מצדה" ובסרט " Cry Freedom" מ-1987.
במשך שלוש עונות שיחק וסט בסדרה "Brass", דרמה קומית בהפקת גרנדה טלוויז'ן. וב-1986 גילם את פרופסור פיורי בהופעה בלתי נשכחת בסדרה הקומית "A Very Peculiar Practice".
ב-1997 שיחק בהפקה של ה-BBC למחזה "המלך ליר" בתפקיד גלוסטר. ב-2001 גילם בסרט "איריס וג'ון" את תפקיד מוריס המבוגר, ובנו סמואל וסט גילם את אותה דמות בצעירותה.
שלוש פעמים גילם את דמותו של וינסטון צ'רצ'יל, בסרט "הירושימה" (1995), במיני סדרה אוסטרלית "The Last Bastion"‏ (1984) ובסרט של ה-BBC "צ'רצ'יל והגנרלים" (1979).
הוא השתתף בסדרת הדרמה של ה-BBC "בית קדרות" עיבוד מחודש לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס. עוד משל דיקנס גילם את באונדרבי בסדרה על פי הספר "זמנים קשים". וכן גילם את דמותו של ג'ון דיקנס, אביו של הסופר, בסדרה הביוגרפית "דיקנס" משנת 2002. ב-2007 הצטרף לצוות הסיטקום "Not Going Out" בתפקיד ג'פרי אדמס אביהם של שתי דמויות מרכזיות בסדרה, ושיחק במספר פרקים.
ב-2011 הופיע בסדרה "Exile" של ה-BBC לצידם של ג'ון סים וג'ים ברודבנט. ב-2013 הצטרף לצוות השחקנים של אופרת הסבון "Coronation Street" של רשת ITV. בינואר 2014 הופיע בסדרה "איסטאנדרס" בתפקיד סטן קרטר.
ביוגרפיה > חיים אישיים

וסט היה נשוי לשחקנית פרונלה סקיילס וגם שני בניהם סמואל וג'וזף הם שחקנים. וסט ואשתו הופיעו יחד על במת התיאטרון בין השאר במחזה מסיבת יום הולדת מאת הרולד פינטר. השניים היו תומכים בולטים של מפלגת הלייבור הבריטית. הם שימשו כפטרונים לתיאטרון "לייס מרקט תיאטר" בנוטינגהאם.
ב-1984 קיבל וסט תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE) על תרומתו לאמנות הדרמה. ב-2001 יצאה לאור האוטוביוגרפיה שלו, "A Moment Towards the End of the Play" ("רגע לקראת סוף המחזה").
וסט היה נשיא "האקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון" (LAMDA). כמו כן שימש כשגריר של ארגון צדקה בינלאומי למען ילדים יתומים (SOS Children's Villages).
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1966 |  | The Deadly Affair | מאטרוויס | ללא קרדיט |
| 1968 |  | Twisted Nerve | מפקח דאקין |  |
| 1969 | מלחמת המראות (אנ') | The Looking Glass War | טיילור |  |
| 1971 | ניקולס ואלכסנדרה | Nicholas and Alexandra | ד"ר בוטקין |  |
| 1973 | היטלר, עשרה ימים אחרונים | Hitler: The Last Ten Days | קארל גבהרדט |  |
| 1973 | נשיא על הכוונת | The Day of the Jackal | הנציב ברת'ייר |  |
| 1974 |  | Soft Beds, Hard Battles | כומר במנזר |  |
| 1975 | הדה | Hedda | השופט בראק | על פי המחזה "הדה גאבלר" |
| 1977 | ג'וזף אנדרוז | Joseph Andrews | מר טאו-ווס |  |
| 1977 | פרקליט השטן | The Devil's Advocate | האב אנסלמו |  |
| 1978 |  | News From Nowhere | ויליאם מוריס |  |
| 1978 | 39 המדרגות | The Thirty Nine Steps | פורטון |  |
| 1979 | אגאתה | Agatha | קנוורד |  |
| 1980 |  | Rough Cut | נייג'ל לאוטון |  |
| 1987 | זעקה לחופש | Cry Freedom | קפטן דה וט |  |
| 1988 |  | Consuming Passions | ד"ר ריס |  |
| 1998 | עכשיו ולתמיד | Ever After | המלך פרנסיס |  |
| 1999 | ז'אן ד'ארק | The Messenger: The Story of Joan of Arc | קושון |  |
| 2000 | 102 כלבים וגנבים | 102 Dalmatians | שופט |  |
| 2001 | המלאך הרביעי | The Fourth Angel | ג'ונס |  |
| 2001 | אייריס וג'ון | Iris | מוריס המבוגר |  |
| 2002 |  | Villa des Roses | יו בורל |  |
| 2003 | סינבד: אגדת שבעת הימים | Sinbad: Legend of the Seven Seas | המלך דימאס | דיבוב |
| 2003 | הצלה מעבר לגבול | Beyond Borders | לורנס בופורד |  |
| 2009 |  | Endgame | פיטר וילם בותה |  |
| 2016 |  | Delirium | College Bursar |  |
לקריאה נוספת

A Moment Towards the End of the Play, 2001, ISBN 1-85459-619-5
עמנואל מול

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1883 
 פטירה:  1956 (בגיל 73 בערך) 
 
עמנואל נחמיה מול (באנגלית: Emanuel Mohl; נקרא גם "מוהל"; 27 באוקטובר 1883 – ינואר 1956) היה מהנדס מים, נציג החברה הכלכלית לארץ ישראל בארץ ישראל עד שנת 1933. במסגרת תפקידו היה פעיל בביסוס חברת גב ים, והקים את שכונת ברנדייס בחדרה.
קורות חיים

מול נולד באימפריה הרוסית ובהיותו בן 17 היגר עם משפחתו לארצות הברית. הוא למד הנדסה והיה פעיל ציוני. בוועידה של ציוני אמריקה בבולטימור ביוני 1917 היה בין מייסדי ארגון של מהנדסים ציוניים שבקשו לסייע בבניית ארץ ישראל והתמנה לנשיא הארגון. לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא ביקר בארץ ישראל והיה בירושלים בעת מאורעות תר"פ. הוא חזר לאחר מכן לארצות הברית ובמרץ 1921 עלה לארץ ישראל עם משפחתו לכהן כנציג קהילת ציון אמריקאית. בקיץ 1921, כשכבר היה בירושלים, עזב את התנועה הציונית יחד עם שאר חברי קבוצת ברנדייס.
מול השתקע בירושלים וניהל בנק משכנתאות של קבוצת ברנדייס. בתפקידו זה לקח חלק בהקמת שכונת בית הכרם ובמתן הלוואות לבניית הבתים בנווה יעקב.
לאחר הקמת החברה הכלכלית לארץ ישראל בשנת 1925 האריך נשיא החברה, ברנרד פלקסנר, את כהונתו של מול כמנהל בנק ההלוואות בעוד מספר שנים ובמקביל מינה את הארי ויטלס למנהל הבנק לקואפרציה. דמותו הדומיננטית כמנהל הבנק הביאה לכך שהבנק נודע בציבור כ"בנק מול". במחצית השנייה של שנות ה-20 היה מול מעורב בהקמת שכונת ברנדייס בחדרה. מתיישבי השכונה כונו "מוליסטים", על שמו של מול. בתקופה זאת הקדיש מול את רוב מאמציו בחברת גב ים ופרויקטים אחרים בהם פעל כשליח החברה הכלכלית בארץ ישראל והניהול של בנק ההלוואות נעשה בפועל על ידי סגנו.
במקביל לעבודתו השתתף מול בפעילויות ציבוריות שונות. הוא היה במועצה המפקחת על בית היתומים של ישראל בלקינד שהוקם בשנת 1923, ובשנת 1925 הוא לקח חלק בסילוקו של בלקינד, בעקבות תלונות שעלו על התנהלותו. בנוסף הוא היה ממנהלי קרן הלוואות לנזקקים של הג'וינט.
במהלך השנים נתגלעו חיכוכים בין מול ועובדים אחרים, בהם הארי ויטלס. מול לא היה מרוצה מהתנהלות החברה והתלונן על כך בין השאר במכתב ללואי ברנדייס. בשנת 1933 שלחה הנהלת החברה שליח לארץ ישראל לברר את העניינים. בעקבות זאת סירבה החברה לתנאים שדרש מול והוא התפטר.
על עבודתו כתב סגנו בבנק להלוואות, מנחם פרידן:
באמצע שנת 1934 הוא מונה למנהל מייסד של בנק האיכרים ובתפקידו זה עבר בין המושבות כדי למכור את מניות הבנק לאיכרים.
בשנת 1939 מונה על ידי נשיא הוועד הלאומי, פנחס רוטנברג, כבא כוחו לטיפול בסכסוכי עבודה בענף הפרדסנות.
במאי 1942 מונה לעוזר מנהל הייצור המלחמתי של ממשלת המנדט. בשנת 1943 הוא עבד במחלקת השיקום, בשנת 1944 הוא היה אחראי לסקר התעשייה הממשלתי במחלקת הפיתוח ובתחילת 1945 מונה ליועץ טכני למנהל השיקום של הממשלה. בשנת 1947 בעת ביקור בארצות הברית, לאחר שפרש מעבודתו הממשלתית, ניהל דיונים על יבוא בתים מוכנים מארצות הברית לארץ ישראל.
חיים אישיים

בשנת 1909 נישא לאיזבלה ונולדו להם בן ובת. לאחר פטירתה, בפברואר 1928, נישא לסופיה ברגר שהכיר בעבודה.
בשנות ה-30 רכש אדמות בצפון נתניה (כ-15 דונם בין שדרות ניצה, רחוב שאול המלך ושלמה המלך של היום) ובנה במקום את ביתו. עד שנות השבעים של המאה העשרים נקרא האזור "שכונת מול" אך מאוחר יותר נשכח השם והיום נותר רחוב חד סיטרי קטן הקרוי על שמו.
מול נפטר בינואר 1956.
הערות שוליים

↑  נפטר עמנואל מול, למרחב, 23 בינואר 1956
↑  Most Noted Engineers of United States to Develop Palestine, American Jewish World, 29 ביוני 1917
↑  An Engineer's way of Looking at Zionism, שיקגו סנטינל, 14 בפברואר 1919
↑  Nurses and Doctors Played Heroic Roles, בני ברית מסנג'ר, 11 ביוני 1920
↑  AMERICAN ZION COMMONWEALTH APPOINTS GENERAL MANAGER, בני ברית מסנג'ר, 11 במרץ 1921
↑  Emanuel Schreiber, Why I am an anti-Zionist, בני ברית מסנג'ר, 15 ביולי 1921
↑  TWO ENTERPRISES IN PALESTINE, בני ברית מסנג'ר, 7 ביולי 1922
↑  השופט מק בא"י, דואר היום, 19 בנובמבר 1922
↑  חגיגת ירית אבן הפינה לשכונת "בוני בית", דואר היום, 9 ביולי 1922
↑  ב"הכפר העברי", דואר היום, 22 באוקטובר 1926
↑  Agreements by Mr. Flexner, פלסטיין בולטין, 25 במרץ 1926
↑  מועידת האיכרים, דואר היום, 18 בינואר 1932
בלה דבשי, גת רימון, דבר, 31 ביולי 1934
↑  שכונת עובדים ע"י חדרה, דואר היום, 1 בספטמבר 1927
↑  קרן זכרון לד"ר ביסקינד ז"ל, דואר היום, 26 בפברואר 1925
↑  UKRAINIAN JEWISH WAR ORPHANS TO BE COLONIZED IN BALFOURIA, PALESTINE, שיקגו סנטינל, 6 ביולי 1923
↑  The Shepheye dispute, פלסטיין בולטין, 15 ביוני 1925
↑  The Shepheye dispute, פלסטיין בולטין, 17 ביוני 1925
↑  United Jewish Campaign, שיקגו סנטינל, 2 במרץ 1928
↑  A Jewish Life on Three Continents: The Memoir of Menachem Mendel Frieden, Stanford University Press, 2013, page 350
↑  ה' מוהל מנהל בנק האכרים, הארץ, 18 ביוני 1934
בנק האיכרים ייפתח בימים הקרובים, דואר היום, 7 בספטמבר 1934
↑  למען בנק האכרים, דואר היום, 25 בדצמבר 1934
↑  תופסקנה ההפרעות לעבודת הקטיף, הַבֹּקֶר, 19 בנובמבר 1939
נציגו של פ. רוטנברג בזכרון יעקב, הַבֹּקֶר, 10 בינואר 1940
↑  דירקטוריון לייצור מלחמתי, הצופה, 21 במאי 1942
↑  PALESTINE, בני ברית מסנג'ר, 29 במאי 1942
↑  ד"ר מארכוס התפטר ממחלקת הרקונסטרוקציה, הארץ, 8 בספטמבר 1943
↑  Mr E. N. Mohl, פלסטיין פוסט, 19 באוקטובר 1944
↑  נסיעת מר מוהל לארה"ב ואנגליה, הארץ, 9 במרץ 1944
↑  New Appointments, פלסטיין פוסט, 4 בינואר 1945
↑  הממשלה תסייע בפיתוח ירושלים, משמר, 19 באפריל 1945
↑  Plan Shipping Pre-Fab Houses to Palestine, שיקגו סנטינל, 29 במאי 1947
↑  Marriage, פלסטיין פוסט, 13 בספטמבר 1939
↑  Social and Personal, פלסטיין בולטין, 17 בפברואר 1928
↑  סופיה ברגר מול למנוחות, הארץ, 23 ביוני 1958
↑  עמנואל מול, דואר היום, 23 באוקטובר 1934
בית דין (הלכה)

ראב"ד פוזן רבי עקיבא איגר (במרכז) ושני הדיינים שעמו, השליש הראשון של המאה ה-19.
בהלכה, בית דין הוא מוסד בעל סמכות שיפוט, בדומה לבית משפט במשפט החילוני. גודלו המינימלי הוא שלושה דיינים. בידי בית הדין הסמכות לשפוט ומתוקף כך להעניש, לעשות צדק ממוני, ובבית דין המורכב מ-23 או 71 אפילו לפסוק עונש מוות. לבית הדין הגדול (הסנהדרין) ישנה גם הסמכות העליונה לפרשנות ההלכה, סמכות השקולה לחקיקה.
סמכות בית הדין

על פי היהדות, בכל סכסוך יש לפנות לבית דין בלבד, וקיים איסור לפנות לבתי משפט הקרויים ערכאות של גויים. הפניה לבית משפט חילוני מותרת רק במקרה שמדובר במציאות בה אי אפשר להביא את האדם השני אל בית הדין הרבני ולאחר שבית הדין יתן הסכמה לכך. משפט המלך הנזכר בזמן מלכות שלמה המלך הוא באופן שהמלך מכהן כאב בית הדין ועמו שני דיינים נוספים לכל הפחות, למעט במקרה שבית דין מאשר אחרת.
בזמן בית המקדש בית הדין הגדול הסנהדרין היה יושב בלשכת הגזית שבבית המקדש. בתלמוד הבבלי, במסכת תענית, אף מצוין מקור השם הר המוריה – "הר שממנו תצא הוראה לישראל". בתי דין של עשרים ושלשה היו פזורים במחוזות ובערים.
ישנם שלושה סוגים של בתי דין:
בית דין של שלושה דיינים, המוסמך לשפוט בדיני ממונות;
בית דין של עשרים ושלושה, נקרא גם "סנהדרין קטנה", המוסמך לדון בדיני נפשות;
בית דין של שבעים ואחד, נקרא גם "סנהדרין גדולה", המוסמך לדון בדינים הנוגעים לכללותו של העם.
סופרי הדיינים

סופרי הדיינים היו בעלי תפקידים בבית הדין שאינם חבריו, ותפקידם הוא כתיבת הפרוטוקול של הדיינים המזכים ושל המחייבים. הצורך בהם עולה מכך שהדיונים נמשכו לאחר ליל התייעצויות והיה צורך בתזכורת עבור הדיינים לגבי עמדותיהם יום קודם, שכן המזכה לא יכול לחזור בו והמחייב יכול, ולמטרת תיקון במקרה של טעות בדברי המזכים.
בתי הדין בימינו

סמיכת הזקנים בטלה, ולפיכך עונשים כגון מלקות ומוות לא חלים בימינו. גם אפשרויות הדיון בדיני ממונות מצומצמות יותר בשל כך, ולמשל הן אינן כוללות אפשרות לדון דיני קנסות.
סמכותו של בית הדין הרבני הרשמי של ישראל מוגבלת בחוק לדיני גיטין, קידושין, חלק מענייני המעמד האישי, ונושאים ממוניים מסוימים. עד לשנת 2006 נהגו בתי הדין הרבניים הרשמיים לדון גם בדיני ממונות כלליים, במקרים שהצדדים חתמו על הסכם בוררות הממנה את בית הדין כבורר ביניהם. ככל פסק בוררות, החלטות בתי הדין היו ניתנות לאכיפה בהוצאה לפועל, ומונעות דיון מחודש באותו סכסוך בבית משפט. ב-6 באפריל 2006 פסק בית המשפט העליון באופן תקדימי כי בית הדין של ישראל אינו מוסמך בחוק לפעול כבורר.
יתרונה של מערכת בתי הדין לממונות היא ביעילות ההליך[דרוש מקור] ובמחירו הנמוך (להבדיל מבוררות עסקית רגילה). בתי דינים כאלו היו מופעלים על ידי הרבנות הראשית לישראל וכיום בעיקר על ידי ארגונים דתיים פרטיים.
למרות שישנם טוענים רבניים העוסקים בייצוג בפני בתי הדין, מקובל גם לגשת אליהם ללא יצוג. הבחנה זו מבטאת את העובדה שהמשפט העברי נוטה לגישה האינקויזיטורית, על פיו מוטלת האחריות המלאה של ניהול הדיון וחקירת האמת על בית הדין עצמו, ולא על הצדדים המתדיינים בלבד (השיטה האדברסרית).
בתי דין לממונות

בתי הדין לממונות, הם מוסדות פרטיים הדנים בסכסוכי ממון על פי דין תורה, ובמסגרת חוק הבוררות.
בקהילות החרדיות ישנם בתי דין רבים. הוותיקים שבהם הם בית הדין של העדה החרדית בירושלים ובית דין צדק בני ברק של הרב ניסים קרליץ בבני ברק.
גם בקרב הציבור הדתי לאומי קיימים בתי דין לממונות לא מעטים. הבולט בהם הוא רשת בתי הדין לממונות ארץ חמדה גזית המהווה חיבור בין בית הדין שהוקם על ידי מכון ארץ חמדה ללימודי דיינות, וארגון "גזית" אשר הוקם על ידי הרב ד"ר משה בארי, מיסודה של "מורשת המשפט בישראל" בראשות פרופסור נחום רקובר.
בשנת תשס"ח הוקם פורום בתי הדין לממונות, המשמש כמטריה לפעילות בתי הדין של הארגונים: ארץ חמדה-גזית, הליכות עם ישראל, ומכון משפטי ארץ.
באלול תשפ"א הוקם ארגון 'לכתחילה - מערך בתי הדין לממונות', המאגד כשלושים בתי דין לממונות בפריסה ארצית.
ראו גם

אוצר בית דין
זכויות האדם במקדוניה הצפונית

מקדוניה הצפונית חתומה על האמנה האירופית לזכויות אדם ואמנה בדבר מעמדם של פליטים ועל האמנה נגד עינויים. חוקת מקדוניה הצפונית מבטיחה זכויות אדם בסיסיות לכלל האזרחים.
עם זאת, ישנן בעיות עם זכויות האדם במדינה. על פי נתוני ארגוני זכויות אדם, ב-2003 היו מספר חשדות שהתקיימו הוצאות להורג, איומים והפחדות ללא שיפוט נגד פעילי זכויות אדם ועיתונאים, שפעלו נגד המשטר וההאשמות בעינויים מצד המשטרה.
אף על פי שמ-2002 מותר לאלבנים ללמוד באלבנית, לפני סיום הלימודים באוניברסיטה הם נדרשים לעבור מבחן הבנת הנקרא ודיבור במקדונית.
Human Rights Watch וועדת הלסינקי

על פי הארגון Human Rights Watch, אזרחים יוגוסלביים לשעבר רבים נותרו למעשה "חסרי מדינה" כתוצאה מחוק האזרחות שנוסח לאחר פרישת מקדוניה הצפונית מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
הסכסוך בין האלבנים האתניים לממשלת מקדוניה הצפונית הביאה להפרות חמורות של זכויות האדם משני הצדדים.
על פי ועדת הלסינקי לזכויות האדם של מקדוניה הצפונית (אנ'), דווח על הפרות זכויות האדם הבאות:
התעללות בחשודים על ידי המשטרה, במיוחד במהלך מעצר ראשוני ומעצר.
הטרדה של המשטרה כלפי מיעוטים אתניים, ובמיוחד הצוענים.
חסינות ושחיתות במשטרה.
לחץ פוליטי על מערכת המשפט.
אלימות חברתית ואפליה נגד נשים, ילדים ומיעוטים אתניים, ובעיקר הצוענים.
סחר בנשים ובנערות לניצול מיני.
התערבות ממשלתית בפעילות האיגוד.
דירוגים בין-לאומיים

מדד הדמוקרטיה, 2010: 73 מתוך 167 ("דמוקרטיה לקויה").
מדד חופש העיתונות העולמי, 2008: 42 מתוך 173.
מדד איכות חיים ברחבי העולם, 2005: 89 מתוך 111, בין איראן (88) לגואטמלה (90).
ראו גם

זכויות להט"ב במקדוניה הצפונית
הסכם אוחריד (2001)
הערות שוליים

↑  "Amnesty International - Summary - Macedonia". אורכב מ-המקור ב-2007-12-05. נבדק ב-2006-04-22.
1 2  Human Rights Watch - Campaigns - Conflict in Macedonia (ארכיון)
1 2  Human Rights Watch - Macedonia (ארכיון)
↑  Country Reports on Human Rights Practices - 2005 (MHC) (אורכב 11.03.2007 בארכיון Wayback Machine)
↑  Democracy index 2010 Democracy in retreat
↑  World Press Freedom Index 2008, RSF, ‏2016-04-20 (באנגלית)
↑  "Worldwide Quality of Life - 2005" (PDF). The Economist. www.economist.com. 2005. ארכיון (PDF) מ-2012-07-23. נבדק ב-2007-04-10.
↑  Ombudsman of the Republic of Macedonia, web.archive.org, ‏2007-02-08
שלמה אהרן ורטהיימר

| --- | --- |

 לידה:  18 בנובמבר 1866 י' בכסלו תרכ"ז פזינוק, סלובקיה 
 פטירה:  11 ביולי 1935 (בגיל 68) י' בתמוז תרצ"ה ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מקום מגורים:  ירושלים 
 תקופת הפעילות:  ? – 11 ביולי 1935 
 
הרב שלמה אהרן ורטהיימר (י' בכסלו תרכ"ז, 18 בנובמבר 1866 בהונגריה – י' בתמוז תרצ"ה, 11 ביולי 1935 בירושלים) היה דיין ומחבר ספרים. עמד בראש ישיבת אור המאיר שעל יד כולל שומרי החומות. ראשון מפרסמי כתבי גניזת קהיר.
תולדותיו

נולד בעיר פזינוק (Pezinok) שליד ברטיסלאבה (פרשבורג) שבהונגריה (בחלק ששייך כיום לסלובקיה), ועלה לארץ ישראל עם אביו רבי יעקב ורטהיימר בשנת תר"ל (1870) בתקופת עליית תלמידי החת"ם סופר. פרסומו בא לו בעקבות זכות הראשונים שהיה לו בפרסום כתבי גניזת קהיר. על אף שרבים השיגו בימים ההם כתבי יד שמוצאם מהגניזה, כגון הפטריארך הפרובוסלבי שהיה בירושלים, הוא היה ככל הנראה הראשון שהדפיס בשנת תרנ"ג (1893) כתבי יד מהגניזה. פרופ' שניאור זלמן שכטר מאנגליה שנודע כמגלה הגניזה הגיע לקהיר רק בשנת 1896.
הרב ורטהיימר שילב את ידיעותיו התורניות המקיפות בעבודתו המחקרית בההדרת כתבי הקדמונים. בחייו הדפיס עשרות ספרים מכתבי יד עתיקים והחזיר לעולם התורה מדרשים ותשובות גאונים שהיו אבודים מאות שנים מעיני הלומדים. בחייו הדפיס למעלה משלושים וחמישה ספרים, הן ספרי חידושים משלו והן ספרי מדרשים, גאונים וראשונים שההדיר עם הערותיו.
בהקדמת אחד מספריו בשנת ה'תר"ע הוא כותב: "זה לי שלשים שנה מאז החילותי להאיר אור מדרשי חז"ל אשר היו בכתובים. אני הייתי אז הראשון אשר גליתי אוצרות חושך מטמוני מסתרי כתבי יד עתיקים מתוך הגניזה הישנה שבמצרים, ואני הייתי אז הראשון שהדפסתי מתוך הגוילים כתבי יד ההם ממדרשי חז"ל שו"ת הגאונים ופיוטיהם, ועל ידי זה נתפרסם בעולם מהות הגניזה. ויבואו אחרי חכמים שונים וינצלו את מצרים ויוציאו לאור מהם דברי רבים וקנו להם שם עולם, ואדם לא זכר את המסכן ההוא אשר מלט את העיר".
בשנת 2011 נקרא רחוב על שמו בירושלים במגמה להנציח את פועלו ואת תרומתו של ורטהיימר לכתבי הגניזה בפרט ולספרות הקדמונים בכלל.
ספריו

בתי מדרשות – אוצר מדרשי הגניזה [יצא לאור בחייו בכמה קונטרסים ובשנת תש"י במהדורת מוסד הרב קוק אוחדו לשני כרכים ובהם חמישים מדרשים, כולל 'פרקי היכלות', 'ברייתא דמזלות', 'מעשה מרכבה' 'מדרש ילמדנו', 'אותיות דרבי עקיבא', 'מדרש חסרות ויתרות', 'סוד העיבור' ועוד]
גנזי ירושלים – אוצר כתבי גאונים וראשונים מהגניזה [בחייו הוציא לאור בשנים תרנ"ו–תרנ"ט את כתבי הגניזה באמצעיו הדלים במספר קונטרסים בשם 'קהלת שלמה' ו'גנזי ירושלים', בשנים תשנ"ב–תש"ס הוציא נכדו הרב אברהם יוסף ורטהיימר את כל הקונטרסים יחדיו בשני כרכי 'גנזי ירושלים' כולל כתבי רס"ג, שירי רב האי גאון, תשובות הגאונים, פיוטי יניי ושירי אבן עזרא וריה"ל ]
באור שמות הנרדפים שבתנ"ך – עבודה כבירה של לקט קדמונים וחידושים עצמאיים בבלשנות לשון הקודש וביאור הבדלי מילים, [כשאר ספריו יצא אף זה בחייו בקונטרסים, בנו הרב יוסף חיים הוציא לאור את הספר כולו בשנת תשי"ג בכרך אחד ובו מתבארים שלש מאות מילים]
שאלת שלמה – שו"ת בהלכה [ובו גם נושאים כמו שאלת החזרה לארץ ספרד והשימוש בלולב שאינו עושה פירות ועוד]
דבק טוב – על הר"ן למסכת שבועות
אבק סופר – על חידושי חתם סופר
אור התרגום – על תרגום אונקלוס
פירוש שיר השירים לר' אביגדור כהן צדק עם הערותיו של הרש"א
משנת שלמה, הערות על שישה סדרי משנה
קונטרס אבל משה, הספד על סיר משה מונטיפיורי [תרמ"ה – ספרו הראשון של הרש"א ורטהיימר]
שיר ציון – פירוש על זמירות לשבת
קונטרס דרכה של  תורה על דרכי הלימוד ודרכי התלמוד, תרנ"א
לשון חסידים, ביאורים והערות על ספר חסידים
תוספות הרא"ש על מסכת סוכה עם ביאור תוספי תוספות, תרס"ג
מדבר קדמות להחיד"א עם הוספות מקדם לעין
אבודרהם עם הערות
מדרש חסרות ויתרות: מדרש אגדה מרבותנו על החסרות ויתרות שבתורה, 1898
הרב אברהם יוסף ורטהיימר

נכדו הרב אברהם יוסף ורטהיימר המשיך את מפעלו של סבו והקים את מכון 'כתב יד וספר' והוציא לאור את ספריו במהדורות משוכללות ואף ההדיר ספרים נוספים כמו 'פירוש הרי"ד לנ"ך' לרבי ישעיה די טראני, וספר 'המכריע' אף הוא של הרי"ד, 'ילקוט מדרשי תימן', בנוסף לכך ההדיר  במסגרת 'יד הרב הרצוג' את סדרת פסקי הרי"ד ופסקי הריא"ז בת עשרים הכרכים על הש"ס. על מפעליו זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת ה'תש"י–ה'תשי"א. נפטר בי"ד בטבת תשס"ב, צאצאיו ממשיכים את מפעלו הספרותי-מחקרי.
הערות שוליים

↑  ע"פ תדהר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310719605171  GND: 132171090  ISNI: 0000 0000 6633 0185  LCCN: n82156702  NTA: 071253793  SELIBR: 101449  SNAC: w6m045hq  SUDOC: 102074526  VcBA: 495/272658  VIAF: 55300438   WorldCat (עם VIAF): 55300438
אפרים כהן

ערך זה עוסק ברב בעיראק ובארץ ישראל במאה ה-20. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

הרב אפרים הכהן
 לידה:  1885 ה'תרמ"ו בגדאד
 פטירה:  1956  (בגיל 71 בערך) ג' בתשרי ה'תשי"ז
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  ירושלים, ארץ ישראל
 תקופת הפעילות:  ?–1955 
 תחומי עיסוק:  קבלה, הלכה
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבת פורת יוסף
 רבותיו:  רבי יוסף חיים, רבי אברהם דנגור, רבי שמעון אגסי.
 תלמידיו:  הרב יחזקאל עזרא דורי (המכונה "אבו מעתוק"), הרב יצחק כדורי, הרב מרדכי אליהו והרב שמואל דרזי
 צאצאים:  שלום כהן 
 
הרב אפרים זלכה הכהן (ה'תרמ"ו 1885, בגדאד - ג' בתשרי ה'תשי"ז, 8 בספטמבר 1956, ירושלים) היה מקובל עיראקי ודרשן, מראשי ישיבת פורת יוסף.
ביוגרפיה

נולד בבגדאד שבעיראק למנשה ולשמחה זלכה. למד בישיבת מדרש בית זלכה אצל הרב אברהם דנגור, בהמשך למד קבלה אצל הרב שמעון אגסי, והיה בן בית אצל הרב יוסף חיים.
בחודש אוגוסט 1924 (אב ה'תרפ"ד) עלה לארץ ישראל והשתכן בעיר העתיקה שבירושלים, שם החל ללמוד בישיבת פורת יוסף אצל הרב חיים שאול הכהן דוויק. בהמשך שימש כראש המקובלים בישיבה במשך 20 שנה.
במשך תקופה מסוימת שימש כמלמד בתלמוד תורה "תורת אהרון" בשכונת בית ישראל שבירושלים, וכשהחלו יהודי עיראק לעלות לישראל לאחר פרעות תש"א, נסע עם רבנים נוספים אל מחנות העולים בהם שוכנו, כדי לסייע להם.
בסוף ימיו התגורר בשכונת קטמון, ומדי שבת היה דורש בבית הכנסת "אוהל רחל". כן היה לומד בישיבת "שושנים לדוד".
הלך לעולמו ביום שבת 8 בספטמבר 1956 (ג' בתשרי ה'תשי"ז) לאחר מחלה, ונקבר בהר המנוחות.