stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוריה שביט
מחקריו > אסלאם ודמוקרטיה

מחקריו של שביט בסוגיה זו התמקדו בהתפתחותן של גישות אסלאמיות לדמוקרטיה המערבית מאמצע המאה ה-19 ועד ימינו. שביט בחן את הטענה של תאולוגים מוסלמים, ובמיוחד אנשי האחים המוסלמים, כאילו שורשי הדמוקרטיה המערבית מצויים בקוראן ואין סתירה בין מרכיביה "החיוביים" לבין האסלאם. מחקריו הדגימו שההגות האסלאמיסטית בסוגיה זו נמנעה מלהשיב באופן ברור על השאלה האם הסמכות העליונה לפרשנות חוקתית ב"דמוקרטיה האסלאמית" תהיה בידי חכמי הלכה לא-נבחרים או בידי נציגי העם. לשיטתו, הגותם של אנשי האחים המוסלמים סוללת את הדרך למשטר תאוקרטי, אף שהיא מתחזה לדמוקרטית.
מחקריו > משפט ההלכה של המיעוטים המוסלמים

שביט הוא מחלוצי מחקר משפט ההלכה של המיעוטים המוסלמים במערב. מחקריו בנושא זה מתבססים על אלפי פסיקות הלכה שנאספו במחקרי שדה שערך בעשרות מסגדים באירופה ובארצות הברית. בין חידושיו העיקריים: הטענה כי באסלאם הערבי-סוני התפתחו משנות התשעים שתי דוקטרינות עיקריות למיעוטים מוסלמים: הוַסַטית, בהנהגת יוצאי אל-אזהר, והסַלַפית, בהנהגת הממסד הדתי הסעודי; כי שתי האסכולות נותנות לגיטימציה לנוכחות מוסלמית באירופה על יסוד התקווה, שהמהגרים יאסלמו את היבשת; וכי באופן אירוני, בדוקטרינה הווסטית משמשת התקווה לאסלום אירופה אמצעי לקידום אינטגרציה של מוסלמים ביבשת. מחקריו על הלכה מודרנית הדגימו את המרכזיות והחדשנות בשימוש במנגנון הקלאסי של מצלחה (הגנה על מטרות העל של ההלכה) בפסיקה הווסטית. מחקרי השדה שערך שביט, בעיקר בגרמניה, באנגליה ובאיסלנד, הדגימו את הדרכים הגמישות שבהן מאמצות ודוחות קהילות של מיעוטים מוסלמים את הקורפוסים ההלכתיים האלה.
מחקריו > תפיסת ההיסטוריה של האחים המוסלמים

מחקריו של שביט בתחום זה הדגישו את המרכזיות של שלוש תפיסות היסטוריות במחשבה של האחים המוסלמים, ואת זיקתן להגות של הזרם המודרניסטי-אפולוגטי שפעל בעיקר במצרים בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה העשרים:
התפיסה ששורש הרנסאנס המערבי במפגש של המערב עם האסלאם;
התפיסה שמאז המאה התשע עשרה מנהל המערב "מתקפה תרבותית" נגד העולם הערבי, שתכליתה לחסל את זיקתם של הערבים לאסלאם ולהשתלט עליהם ללא כוח צבאי;
התפיסה שהמערב נתון בשקיעה מתמשכת, והאסלאם עתיד להחליפו בקרוב.
מחקריו > הציונות בעיניים ערביות

שביט הדגים כי במחשבה הערבית רווחת, עוד משלהי המאה-19, גישה דו-ממדית: מצד אחד, ראיית הציונות כאויב ושלילת הלגיטימיות שלה. מצד שני, ראיית הציונות כמודל לחיקוי. מחקריו הדגימו כי אסלאמיסטים ערבים מצאו בציונות תימוכין לצורך במהפכה אסלאמית בחברות הערביות, ואילו ליברלים ערבים מצאו בציונות תימוכין לצורך במהפכה ליברלית. במחקרים אחרים בחן כתיבה אסלאמית המשווה בין העבר וההווה של יהודים באירופה לאלו של המוסלמים. .
שביט מציין הנחת יסוד פלסטינית לפיה "האיום הדמוגרפי" יכריע את ישראל, שבין אם היא נכונה או שגויה, מאפשרת לצד הפלסטיני להימנע מהגעה להסכם קבע. זאת מתוך אמונה שה"הזמן פועל לטובתם". בהקשר זה הוא מדגיש את ההחמצה של יהדות התפוצות אחרי הצהרת בלפור, שברובה לא אימצה את הציונות, אלא רק לאחר עלייתו של אדולף היטלר לשלטון. אילו העלייה ההמונית הייתה מתקיימת קודם לכן, עשוי היה להימנע רצח העם היהודי בשואה, ובארץ ישראל לא היה כל "איום דמוגרפי". במובן זה ההחמצה היהודית שלאחר הצהרת בלפור היא כפולה. גם בהצלת נפשותיהם של מילוני יהודים שנספו באירופה, וגם בהבטחת של רוב יהודי מוצק בין ירדן לים, אשר לדידו היה כופה את הצד הפלסטיני להגיע להסדר שלום קבוע.
לדבריו עתידה של הציונות מפוקפק[דרוש מקור], באשר אין לה שום הגדרה ראויה לשמה, כפי שאפשר ללמוד מהסתירה הבלתי ניתנת לפישור לדעתו, בין 'יהדות כדת' ל'יהדות כלאום'.
מחקריו > תורת האבולוציה

היחס בעולם הערבי לדרוויניזם שימש את שביט כמקרה-מבחן לשאלת היחס למדע ולחופש המדע בקרב אסלאמיסטים ערבים. שביט הדגים את התפיסה באסלאם כי אינו סותר את האבולוציה. סימוכין לכך מצא בתאולוגים אסלאמיים אשר הסתמכו הקוראן, כמו פסוק 14 בסורת נוח: "הן הוא ברא אתכם שלב אחר שלב". שביט הדגים כיצד התפיסה שאין סתירה בין הקוראן לבין תורת האבולוציה הומרה במרוצת המאה העשרים, בהשפעת פונדמנטליסטים אמריקנים, בשלילה מוחלטת של דרוויניזם וראייתו כביטוי של "כפירה" מערבית.
מחקריו > חילופי דורות בהנהגות העולם הערבי

שביט בחן את הטענה כי חילופי הדורות בהנהגות סוריה, ירדן, קטר ומרוקו בשלהי המאה העשרים הם "שחר של יום חדש", ועל יסוד ניתוח ראיונות ונאומים של הנהגות הצעירים טען, כי מטרתם של החילופים הייתה לשמר את הסדר הקיים.
מחקריו > תאולוגיות של הגירה

לצד פרופ' גליה צבר וחוקרים נוספים בחן שביט באופן השוואתי, במסגרת פרויקט מחקר שנערך במכון ון-ליר, את הדמיון בין כתבים תאולוגיים שונים המצדיקים תנועות הגירה. בין השאר הצביע על הדמיון בין ההצדקות של תנועת חב"ד להגירה של הנהגתה לניו-יורק והישארותה שם לבין ההצדקות של תאולוגים מוסלמים בני זמננו להגירתם של מוסלמים לאירופה ולארצות הברית.
מחקריו > אלימות ולגיטימציה פוליטית באסלאם הרדיקלי

אחדים ממחקריו של שביט עוסקים ביחס לאלימות פוליטית במשנתם של האחים המוסלמים ושל אל-קאעידה. בין השאר הדגים את ההשפעה העצומה שהייתה להגות סעודית מרכזית על התפתחות משנתו של בן לאדן, ואת ההסכמה הרחבה שהתפתחה במשנת האחים המוסלמים, בהשפעת פסיקות מימי הביניים, שניתן לפעול באלימות נגד השליט רק אם הצלחת המאבק מובטחת.
מחקריו > טיפולוגיות של הגירה

מחקרי שדה של שביט בחנו את ההשפעה של טכנולוגיות תקשורת מתקדמות על מהגרים בכלל, ועל מהגרים מוסלמים בפרט. שביט העלה את הסברה כי האינטרנט והטלוויזיה בלוויין מאפשרים לראשונה בהיסטוריה המודרנית ניתוק בין הקהילה הטריטוריאלית לקהילה המדומיינת, ובכך יוצרים טיפולוגיות חדשות של זיקות בין מהגרים לבין מדינות המוצא. בין השאר טען להיווצרותו של "טראנס-לאומי פאסיבי", הקשור באינטנסיביות לקהילה מדומיינת שעזב בלי לקיים איתה קשרים פיזיים משמעותיים. מחקריו הצביעו גם על חוסר ההצלחה היחסית של ערוצי לוויין ואתרי אינטרנט אסלאמיים לכונן "קהילה מדומיינת" אסלאמית עולמית.
מחקריו > שריעה וספורט

מחקרים חלוציים של שביט בוחנים באמצעות ניתוחים טקסטואליים ומחקרי שדה גישות הלכתיות לספורט, ואת השפעתן על מוסלמים במערב. בין השאר הצביע על חילוקי הדעות בין וַסַטים לסַלַפים בשאלת הלגיטימיות של פעילות ספורטיבית, חקר את הזיקה בין אתניות לדתיות בפעילות של חדר הכושר הראשון שנוסד בגרמניה לנשים מוסלמיות; ובחן את הסיבות להקמתן של קבוצות כדורגל אסלאמיות במדינות אירופה.
מחקריו > הסכסוך הישראלי–פלסטיני

שביט בחן את התפיסות המקובלות שהתנהגות הפלסטינים אינה רציונלית וכי "לא החמיצו הזדמנות להחמיץ הזדמנות", וקבע כי הסכסוך הישראלי–פלסטיני מתייחד ב"חוסר איזון כפול" ביחסי הכוחות, המקשה על פתרונו.
מחקריו > האסלאם באיסלנד

בשניים ממחקריו בחן שביט את התפתחות האסלאם באיסלנד משנות השבעים. הוא תיאר את היריבויות בין שלושת המסגדים במדינה כמקרה-מבחן להתפצלות של קהילות מוסלמיות במערב.
ספרי עיון בעברית

שחר של יום ישן, 2003. הספר בדק את הטענות שנפוצו במאמרים עיתונאיים ואקדמיים בשלהי המאה ה-20, שהדור הצעיר של המנהיגים במזרח התיכון (בשאר אל-אסד, עבדאללה השני מלך ירדן ומוחמד השישי ממרוקו), מבשר מגמה של התמערבות, וכן את ההערכות שהטלוויזיה בלוויין והאינטרנט הם סוכני דמוקרטיזציה. שביט טען בספר שהשליטים הצעירים נבחרו לתפקידם כדי לחזק את הסדר הקיים, ושתפישת הדמוקרטיה שלהם רחוקה במוצהר מזו המערבית. כן טען, שערוצי טלוויזיה דוגמת אל-ג'זירה הוקמו ככלים בשירות המשטרים הערביים להדיפת ההשפעה המערבית – ולא להפך.
מלחמות הדמוקרטיה: המערב והערבים מנפילת הקומוניזם ועד המלחמה בעיראק, 2008. הספר, המתבסס בחלקו על עבודת הדוקטורט שכתב, בוחן את ההיסטוריה של הפולמוס סביב האוניברסליות של הדמוקרטיה הליברלית בחברות ערביות מראשית המאה ה-19 ועד מלחמת המפרץ, תוך התמקדות בדיון שהתעורר בנושא בערב הסעודית ובסוריה בעקבות נפילת הקומוניזם.
שקיעת המערב, עליית האסלאם? עיונים בהגות על עתיד הציוויליזציות, 2010. ספר זה, שאותו ערך שביט, כולל מאמרים של עשרה חוקרים מארבע אוניברסיטאות ישראליות. הספר דן בהתפתחות התפישה בהגות מערבית וערבית מאז שלהי המאה ה-19, שהציוויליזציה המערבית שוקעת והאסלאם עתיד להנהיג את האנושות במקומה. הספר בוחן את התפקידים התאולוגיים והחברתיים שממלאת תפישה זו.
אויבי, מורי: הציונות וישראל במשנתם של אסלאמיסטים וליברלים ערבים, 2013. הספר מציג תזה השוואתית על גישות אסלאמיסטיות וליברליות ערביות כלפי התנועה הציונית, ישראל ותהליכי השלום והנורמליזציה. הספר מדגים את התפקיד הכפול שמילאה מדינת היהודים בהגות של זרמים אידאולוגיים מתחרים ועוינים בחברות הערביות. מצד אחד, התעצבה ישראל כאויב שתוצאות המאבקים נגדו ממחישות את הצורך במהפכה: על פי האסלאמיסטים, מהפכה שתהפוך את האסלאם למסגרת חיים כוללת; על פי הליברלים, מהפכה שתשכין דמוקרטיה וחירויות פרט. מצד אחר תוארו היבטים של התנועה הציונית ושל ישראל כמקור-לחיקוי, ואסלאמיסטים וליברלים כאחד זיהו בהם, בהתאמה לתפיסות עולמם, את התכונות ואת הערכים שהם מבקשים להנחיל בחברות הערביות. את הספר כתב שביט יחד עם ד"ר אופיר וינטר.
מלחמת היהודים (2025). הספר מערער על התפיסה הרווחת ולפיה המאבק האלקטורלי בישראל הוא בעיקרו בין "ישראל הראשונה", האשכנזית והשמאלית, לבין "ישראל השנייה", המזרחית והימנית, ומראה שההעדפות פוליטיות מתעצבות על פי יחסם של מצביעים ליהדות. הספר טוען כי אי ההכרה במרכזיות של דתיות בקואליציה שהקים בגין ב-1977, ובזיקה הבלתי ניתנת להתרה בין חרדיות לימניות, היא הסיבה המרכזית לכישלונות של השמאל הישראלי מאז. הספר מזהיר כי תוצאתם של כישלונות אלה תהיה בהכרח היווצרותו של רוב חרדי בישראל עד סוף המאה ה-21 וחיסולו של המפעל הציוני. על פי הספר, המפתח לשינוי הפוליטי הדרוש בישראל הוא אימוץ הגדרה בהירה ופוזיטיבית של זהות יהודית לא-הלכתית, שאינה מתעלמת מהממד האמוני בהווייתם של רוב החילונים והמסורתיים.
ספרות יפה

האיש המת, רומן פילוסופי שפרסם שביט ב-2013 (כתר) היה רב מכר. גיבור הספר, ברק לביא, עורך דין ואיש עסקים כושל שנישואיו נהרסו, חוזר לתל אביב מביקור עבודה באנגליה ומגלה כי מת.
בשר, הספר שראה אור ב-2019 (הוצאת "ידיעות אחרונות") כולל שתי נובלות: הראשונה, "בשר", מתרחשת בישראל עתידית שבה הריגת חיות הוצאה אל מחוץ לחוק. סבתא ונכדתה יוצאות להתכנסות של ארגון קרניבורים מחתרתי, ומסען מסתבך באופן טרגי. הנובלה השנייה, "הרצח המושלם", מספרת על מנהל שיווק שפוטר מעבודתו ומתכנן את הנקמה המוחלטת במעסיקו המצליח. הספר זכה לשבחי הביקורת.
ורוניקה, ראה אור ב-2021 (הוצאת "פרדס", סדרת "הדשא הגדול"). גיבור הספר, עומרי כהן, בנו של סוכן מוסד שגדל בגרמניה, נוסע לפרנקפורט בעקבות מכתב שקיבל מאהבת-נעוריו, שנעלמה מחייו בפתאומיות. היא מבטיחה לתקן עוול גדול, ולו אין מושג למה היא מתכוונת.
ספרי ילדים

שביט חיבר שישה ספרי ילדים: "משחק הזיכרון" (2002), "דני וקרמבו" (2007), "הילד שקרא מחשבות" (2010), "מעשה קסמים" (2012), "המשאלה השלישית" (2017) ו"סבתא מכשפה" (2020). ארבעה מספריו נבחרו ל"מצעד הספרים" של משרד החינוך.
ספרי הדרכה

ספר הדרכה לסטודנטים שחיבר שביט, "המדריך לסטודנט", מציע דרכים ללמוד לבחינות, לכתוב עבודות ולהתמצא בספרייה. הספר כולל גם הדרכה לכתיבת קורות חיים, ראיונות עבודה וחוזי שכירות. המדריך, שנמכר בכעשרים אלף עותקים, היה לנפוץ מסוגו בארץ.
עיתונות

בין השנים 1997 ל-2008 מילא שביט שורת תפקידים עיתונאיים בכירים. בין השאר היה עורך ופרשן חדשות חוץ בעיתון "הארץ", בעל הטורים "אטלס" ו"כדורי" בגיליון יום שישי של "הארץ", כתב חוקר של מוסף "הארץ", עורך מוספי סוף השבוע של "מעריב" ושל "מקור ראשון", בהם שימש גם כפובליציסט, ובעל טור לביקורת ספרים ב"ידיעות אחרונות".
הרצאות

שביט הוא מרצה מבוקש לקהל הרחב ומרואיין תדירות לכלי התקשורת האלקטרוניים בשאלות הקשורות למזרח התיכון המודרני ולהגירה מוסלמית למערב. מאז 2011 עורך סדרות הרצאות באוניברסיטת תל אביב, בשיתוף אגודת הידידים של האוניברסיטה, שהכנסותיהן מוקצות למלגות לסטודנטים וכן לפעילויות יהודיות-ערביות.
הערות שוליים

↑  Antisemitism Worldwide Report for 2023 - Center for the Study of Contemporary European Jewry, ‏2024-05-05 (באנגלית אמריקאית)
↑  In the News: Antisemitism Worldwide Report - Center for the Study of Contemporary European Jewry, ‏2024-05-07 (באנגלית אמריקאית)
↑  חדשות האקדמיה: מה גרם לקורס בערבית להפוך למאוד מבוקש?, באתר ynet, 11 במרץ 2021
↑  Making history: the achievements of Zionism studied in the UAE, The Jerusalem Post | JPost.com, ‏2022-03-27 (באנגלית)
↑   פרופ' אוריה שביט - הערבים והציונות משלהי המאה ה־19 ועד ימינו, סרטון בערוץ "Peleg Levy", באתר יוטיוב (אורך: 01:04:13)
↑  הקוראן: סורת נוח (עמ' 400), במקור בערבית: "وَقَدْ خَلَقَكُمْ أَطْوَارًا", ‏2019
↑  מלחמת היהודים - דת, עדתיות, לאומיות ופוליטיקה בישראל מאת אוריה שביט, באתר ידיעות ספרים שאוהבים
↑  “Neither Liberal nor Fundamentalist”, Fondazione Internazionale Oasis
↑  Greg Pollock says, Squaring the Circle: Islamic Theologians' Encounter with Modernity, TLV1 Podcasts, ‏2018-03-12 (באנגלית)
↑  Jörg Matthias Determann, Shavit, Uriya: Scientific and Political Freedom in Islam: A Critical Reading of the Modernist-Apologetic School. (באנגלית)
↑  Chiara Anna Cascino, Shariʿa and Life. Authority, Compromise, and Mission in European Mosques, written by Uriya Shavit and Fabian Spengler, Journal of Muslims in Europe -1, 2024-11-20, עמ' 1–4 doi: 10.1163/22117954-bja10117
↑   נטע אחיטוב, "בשר": השאלה המרכזית במערכת הבחירות תהיה אם מותר לאכול בשר, באתר הארץ, 12 בדצמבר 2019
↑  דור בביוף, ‏הספרים המומלצים לאוגוסט, באתר ‏מאקו‏, 31 ביולי 2019
↑  שביעי, באתר www.dmag.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283546405171  BIBSYS: 10001727  BnF: cb145440669 (data)  CiNii: DA18569553  GND: 140807675  ISNI: 0000 0000 6659 1318  LCCN: no2003011991  NTA: 338111689  RERO: 02-A024080417  SUDOC: 140338276  VIAF: 78460349   WorldCat (עם VIAF): 78460349
אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה

אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה ודוכס סקסוניה (פרנסיס אלברט אוגוסטוס קארל עמנואל) (26 באוגוסט 1819 – 14 בדצמבר 1861) היה בעלה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
הנסיך אלברט נולד בקובורג, בדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד, למשפחה שהייתה מקושרת למלכים רבים באירופה באותה תקופה. בגיל 20 הוא נשא לאישה את דודניתו ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ויחדיו הם הביאו לעולם 9 צאצאים. בתחילה חש אלברט מתוסכל בנוגע למעמדו כבן הזוג של המלכה, עקב העובדה שלא ניתנו לו סמכויות או תפקידים. בהמשך הזמן הוא לקח על עצמו תפקידים ציבוריים רבים, כגון הובלת רפורמה במערכת החינוך והיה שותף במהלך לביטול העבדות במושבות בריטניה ברחבי העולם. הוא גם לקח על עצמו להיות מנהל משק הבית, האחוזות והמשרד של המלכה והיה מעורב בצורה משמעותית בארגונה של התערוכה הגדולה ב-1851. אלברט סייע רבות להתפתחותו של המשטר החוקתי של בריטניה על ידי כך ששכנע את ויקטוריה להיות פחות ופחות מעורבת בהחלטות הפרלמנט, זאת למרות התנגדותו למדיניות החוץ של ראש הממשלה ושר החוץ הבריטי בזמנו, לורד פלמרסטון.
אלברט נפטר בגיל 42. בעקבות מותו, המלכה ויקטוריה שקעה באבל עמוק וממושך, שנמשך עד יום מותה. היא נהגה ללבוש רק בגדים שחורים לאחר מותו. לאחר מות המלכה ויקטוריה, עלה לכס המלכות בנם המשותף של בני הזוג, אדוארד השביעי, שהיה המונרך הראשון לבית סקסה-קובורג-גותה, אליו השתייך אביו.
ראשית חייו

אלברט נולד בטירת רוזנאו (Schloss Rosenau) ליד קובורג (Coburg) שבגרמניה, כבנו השני של ארנסט הראשון, דוכס סקסה-קובורג-גותה ושל רעייתו הראשונה לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג. רעייתו לעתיד של אלברט, ויקטוריה, נולדה מוקדם יותר באותה שנה בסיועה של אותה מיילדת. אלברט הוטבל לכנסייה הלותרנית-אוונגלית ב-19 בספטמבר 1819 באולם השיש שבטירה שבה נולד. הסנדקים שלו היו סבתו מצד אביו הדוכסית מסקסוניה-קוברג-זאלפלד, סבו מצד אמו הדוכסית מסקסוניה-גותה אלטנבורג, פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אלברט קזימיר דוכס צ'שין ועמנואל, הרוזן ממנסדורף-פאולי. ב-1825 מת דודה של אמו, פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ובשנה שלאחר מכן אורגנו מחדש הדוכסויות הסקסיות ואביו של אלברט נעשה הדוכס השליט של דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה.
אלברט ואחיו הבכור, ארנסט, בילו את ילדותם זה בחברת זה בצל חיי הנישואים המעורערים של הוריהם ובסופו של דבר בצל הגירושין שלהם. לאחר שהוגלתה אמם מחצר הדוכסות ב-1824, היא נישאה למאהב שלה, אלכסנדר פון הנשטיין. לאחר מכן היא לא הוסיפה לראות עוד את ילדיה ומתה מסרטן בגיל 30 בשנת 1831. בשנה שלאחר מכן נישא אביהם לאחייניתו הדוכסית אנטואנט מארי מווירטמברג. בני הזוג לא היו מקורבים זה לזה ולאנטואנט מארי הייתה השפעה מוגבלת אם בכלל על חייהם של בניה החורגים.
האחים חונכו על ידי מורה פרטי בביתם ובהמשך למדו בבריסל. כמו נסיכים גרמנים רבים למד אלברט באוניברסיטת בון. הוא למד משפטים, מדיניות כלכלית, פילוסופיה ותולדות האומנות. הוא עסק במוזיקה והצטיין בספורט, במיוחד בסיף וברכיבה. בין המורים שלו בבון נמנה המשורר אוגוסט וילהלם פון שלגל.
נישואין

הרעיון שאלברט וויקטוריה יינשאו עלה ב-1836 במוחו של דודם השאפתני לאופולד הראשון, מלך הבלגים, שעלה לכס המלוכה בבלגיה ב-1831. באותה תקופה הייתה כבר ויקטוריה היורשת בכוח לכתר הבריטי. אביה שמת בינקותה, הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטרת'רן, היה אחיו הצעיר של ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, אשר היה כבר בשנות השישים לחייו ולא היו לו צאצאים חוקיים. אמה, הדוכסית מקנט, ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, הייתה אחותם של אביו של אלברט ושל המלך לאופולד. לאופולד הסדיר במאי 1836 ביקור של הדוכסית ושל בתה אצל הדוכס מסקסה-קוברג-גותה ושני בניו, כשמטרת הביקור הייתה שהם יכירו את ויקטוריה. המלך ויליאם הרביעי, לעומת זאת, הסתייג מהשידוך עם בית קובורג ותחת זאת העדיף את אלכסנדר, נסיך הולנד, בנו השני של וילם השני, מלך הולנד. ויקטוריה הייתה מודעת היטב לתוכנית השידוכים והתייחסה בביקורתיות לשני הנסיכים המועמדים והיא התרשמה הרבה יותר מאלברט בהשוואה לאלכסנדר. אך אף על פי שהצדדים לא סיכמו באופן רשמי את האירוסין, היה ברור שהשידוך יצא בסופו של דבר לפועל.
ויקטוריה עלתה לכס המלוכה ב-20 ביוני 1837 בגיל 18. ממכתבים שכתבה באותה תקופה נראה שהיא התעניינה בחינוכו של אלברט כהכנה לתפקידים שהוא ימלא בעתיד, אם כי היא דחתה את הלחצים שהופעלו עליה להינשא. באוקטובר 1839 הגיע אלברט לבריטניה יחד עם אחיו ארנסט לביקור אצל המלכה, כשמטרת הביקור הייתה להסדיר את הנישואין. אלברט וויקטוריה חשו חיבה זה כלפי זו וב-15 באוקטובר היא הציעה לו נישואין. ב-23 בנובמבר פורסמה כוונתם של בני הזוג להינשא וב-10 בפברואר 1840 נערך טקס הנישואין בקפלה המלכותית בארמון סנט ג'יימס. זמן קצר לפני החתונה קיבל אלברט אזרחות בריטית והוענק לו הכינוי "הוד מעלתו המלכותית" במסגרת דבר המלך במועצה.
בראשית נישואיהם לא רחש לו הציבור הבריטי אהדה. הוא נתפס כנסיך שהגיע ממדינה קטנה וחסרת ייחוד, בגודל דומה למחוז בריטי ממוצע. ראש ממשלת בריטניה, הלורד מלבורן, יעץ למלכה שלא להעניק לאלברט את התואר מלך ( King Consort). הפרלמנט אף התנגד להעניק לאלברט תואר אצולה, בין השאר מתוך רגשות אנטי-גרמניים שעמדו מאחורי הרצון להרחיק אותו מכל תפקיד פוליטי. מלבורן עמד בראש ממשלת מיעוט והאופוזיציה ניצלה את הנישואים כדי להחליש את עמדתו עוד יותר. הם התנגדו לצעד של הענקת תואר אצולה לאלברט והוא קיבל קצבה שנתית נמוכה יותר מזו שקיבלו נשות המלכים הקודמים, 30,000 ליש"ט לשנה במקום 50,000. אלברט טען שהוא לא זקוק לתואר האצולה, שכן לטענתו תואר האצולה שהגיע איתו מהבית היה גבוה יותר מתואר דוכס יורק או קנט. במשך 17 השנים הבאות היה תוארו הרשמי של אלברט "הוד מעלתו המלכותית הנסיך אלברט", עד אשר ב-25 ביוני 1857 העניקה לו המלכה רשמית את התואר "בן הזוג הנסיך" (Prince consort).
בן זוגה של המלכה

המעמד לו זכה אלברט לאחר נישואיו הציב קשיים משמעותיים. הוא נהג לומר שהוא מאושר ומרוצה אך חש מתוסכל על כך שהוא לא אדון הבית. משק הבית של המלכה נוהל על ידי האומנת שלה לשעבר הברונית לואיזה לצן. אלברט כינה אותה "הדרקון הביתי" ועשה את מרב מאמציו להעבירה מתפקידה.
חודשיים לאחר הנישואים הייתה ויקטוריה כבר בהריון. אלברט החל לקחת על עצמו תפקידים ציבוריים. הוא נעשה לנשיא האגודה לחיסול העבדות (העבדות הייתה אז כבר לא חוקית בבריטניה ובמושבותיה אך עדיין התקיימה בארצות הברית ובמושבות של צרפת) וסייע למלכה בעבודת הניירת הרשמית שלה. ביוני 1840, כשנסעו אלברט וויקטוריה ההרה בנסיעה רשמית בכרכרה, הם נורו על ידי אדוארד אוקספורד שהוכרז מאוחר יותר כבלתי שפוי. אף אחד מבני הזוג לא נפגע בניסיון ההתנקשות והעיתונות שיבחה את האומץ ואת קור הרוח של אלברט במהלך התקרית. אלברט זכה בתמיכה ציבורית ובהשפעה פוליטית שהוכיחה את עצמה במיוחד כאשר באוגוסט אותה שנה חוקק הפרלמנט חוק שקבע שאלברט ישמש כעוצר במקרה שוויקטוריה תמות לפני שילדה יגיע לבגרות. ילדתם הראשונה ויקטוריה, שנקראה על שם אמה, נולדה בנובמבר. אחריה הביאו בני הזוג לעולם שמונה ילדים במהלך 17 השנים הבאות. כל תשעת הילדים הגיעו לבגרות. בראשית שנת 1841 הצליח אלברט להוציא את האחריות על גידול הילדים מידיה של להזן, שעזבה את בריטניה לצמיתות בספטמבר 1842, לרווחתו של אלברט.
לאחר הבחירות הכלליות שנערכו ב-1841 הוחלף מלבורן על ידי ראש הממשלה החדש רוברט פיל, שמינה את אלברט כיושב ראש הוועדה המלכותית שהייתה אחראית על עיצובו מחדש של ארמון וסטמינסטר, שנשרף לחלוטין שבע שנים קודם לכן ונבנה מחדש. כגוף המחליט על עיצובו האמנותי של הבניין, הוועדה לקחה על עצמה לקדם את האמנויות היפות בבריטניה. עבודתה של הוועדה התנהלה בעצלתיים והארכיטקט צ'ארלס ברי (Charles Barry), לקח מידיה של הוועדה החלטות עיצוביות רבות, בעיקר בנושא הריהוט. בתחום האמנותי ורכישת התמונות הצליח אלברט הרבה יותר ורכש ציורים מפרי מכחולם של ציירים גרמנים ואיטלקים.
ניסיון התנקשות נוסף כנגד בני הזוג בוצע ב-29 וב-30 במאי 1842 ושוב הם יצאו ממנו ללא פגע. המתנקש ג'ון פרנסיס נתפש, נידון למוות, אך קיבל מאוחר יותר חנינה והוגלה. חלק מחוסר הפופולריות של הזוג המלכותי נזקפה לזכות הנוקשות וההצמדות שלהם לכללי הפרוטוקול, אם כי בחייהם הפרטיים הם היו רשמיים פחות. בראשית 1844 נפרד הזוג בפעם הראשונה כאשר אלברט נסע לקובורג כדי להשתתף בהלוויית אביו.
באותה שנה הצליח אלברט לגרום לתהליך של מודרניזציה של מערכת הכספים המלכותית ובאמצעות תמרונים כלכליים עלה בידו לרכוש את בית אוסבורן שבאי וייט כמעונה הפרטי של משפחת המלוכה המתרחבת. בשנים הבאות עיצב אלברט את הבית בסגנון וילה איטלקית והקים חווה לדוגמה בווינדזור.
בניגוד לדעתם של בעלי האחוזות שתמכו בהמשך קיומה של עבודת ילדים והתנגדו לביטולם של חוקי הדגן, אלברט תמך בצעדים להעלות את גיל העבודה המותר וליצור כלכלה חופשית. ב-1846 ננזף אלברט על ידי לורד ג'ורג' בניטינק (George Bentinck) כאשר הוא נכח בדיון בפרלמנט על חוקי הדגן ובכך העניק לרוברט פיל תמיכה שבשתיקה. במהלך כהונתו של פיל התגברה השפעתו החזקה של אלברט כגיבוי לסמכות הכתר או לצדה. הייתה לו גישה לכל הניירת המלכותית, הוא ניסח את התכתבויותיה של המלכה והיה נוכח בפגישותיה עם השרים, או אף נפגש אתם בעצמו בהיעדרה.
רפורמטור וחדשן

ב-1847 נבחר אלברט כנגיד של אוניברסיטת קיימברידג'. הוא ניצל את מעמדו כדי לקדם תוכנית לימודים מודרנית יותר באוניברסיטה והרחיב את מגוון נושאי הלימוד מעבר למקצועות המתמטיקה והלימודים הקלאסיים המסורתיים. הוא מיסד לימודי היסטוריה מודרנית ומדעי הטבע.
באותו קיץ ויקטוריה ואלברט בילו חופשה גשומה בלוך לאגן (Loch Laggan) שבמערב סקוטלנד. מפי רופאם נודע להם כי בנו בילה קיץ שמשי בטירת בלמורל שבמזרח סקוטלנד. באוקטובר נפטר הדייר שהחזיק בטירה ואלברט החל במשא ומתן כדי לשכור את הטירה. במאי שלאחר מכן שכר אלברט את הטירה ובספטמבר 1848 הגיעה המשפחה המלכותית למקום בפעם הראשונה כדי להתענג על הפרטיות שהיא הקנתה.
אביב העמים התחולל באותה שנה כתוצאה ממשבר כלכלי נרחב באירופה. באותו זמן התלוננו ויקטוריה ואלברט על מדיניות החוץ העצמאית של הלורד פלמרסטון, שלדעתם ערערה את היציבות ביבשת עוד יותר. אלברט היה מודאג בקשר לגורלם של בני משפחתו מבתי המלוכה של אירופה שחלק מהם אף הודחו. בבריטניה התקיימו במקביל כמה הפגנות אך לא היו פעולות מהפכניות ואלברט זכה לאהדת הציבור כאשר הביע עמדות פטרנליסטיות ופילנתרופיות. בנאום שנשא בפני החברה לשיפור תנאי העבודה של מעמד הפועלים, שעמד בראשה, הוא הביע את אהדתו ואת דאגתו למעמדות שנושאים בנטל העמל העיקרי של החברה וזוכים לחלק קטן מההנאות העולם. לדעתו הייתה זו חובתם של המעמדות שבורכו בעושר ובחינוך נאות לסייע לאלה שגורלם שפר עליהם פחות.
כאדם בעל דעות ליברליות, הוביל אלברט לא רק שינויים בחינוך האוניברסיטאי, ברווחה, בניהול הכספי של הארמון ובמאבק בעבדות. הוא גילה גם עניין רב בקידום המדע והתעשייה. התערוכה הגדולה של 1851 באה לעולם על בסיס התערוכות השנתיות של החברה המלכותית לאומנויות (Royal Society of Arts) שאלברט היה נשיאה מאז 1843 וקידם אותה רבות. אלברט עמד בראש הוועדה המלכותית שארגנה את התערוכה וניהל לטובתה מאבקים ציבוריים רבים. לעצם קיומה של התערוכה היו מתנגדים רבים ואלברט סבר שהתערוכה תהיה הזדמנות פז לחשוף את התפתחותה התעשייתית המואצת של בריטניה כלפי מדינות העולם.
ב-1 במאי פתחה המלכה באופן רשמי את התערוכה במבנה זכוכית מיוחד שנקרא ארמון הבדולח. התערוכה הצליחה מעל ומעבר למצופה ורווחיה שעמדו על 180,000 ליש"ט שימשו לרכישת אדמות בדרום קנזינגטון שעליהן נבנו מאוחר יותר מוסדות חינוך ותרבות, כולל מה שנקרא מאוחר יותר מוזיאון ויקטוריה ואלברט. הציניקנים כינו את האזור "אלברטפוליס".