stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקומדיה האנושית (בלזק)
קווים כלליים בקומדיה האנושית

"הקומדיה האנושית" הוא אוסף עצום של רומנים, נובלות וסיפורים הקשורים זה בזה, מאת הסופר הצרפתי אונורה דה בלזק, שפורסם בין 1829 ל-1855. האוסף מורכב מיותר מ-90 יצירות, החוקרות את הנוף החברתי, הכלכלי והפוליטי של צרפת בתחילת המאה ה-19. האוסף מחולק לשלושה חלקים עיקריים:
החלק הראשון, "מחקרי נימוסים", כולל יצירות כמו "אז'ני גרנדה" ו"אשליות אבודות", שבוחנות את חיי הבורגנות והאצולה הצרפתית. יצירות אלו מתאפיינות בתשומת לב לפרטים ובתיאורים עזים של המציאות החברתית והכלכלית של אותה תקופה.
החלק השני, "מחקרים פילוסופיים", כולל יצירות כמו "עור היחמור" ו"לואי למברט", שחוקרות נושאים פילוסופיים ומטפיזיים. יצירות אלה מסומנות בשפתן הצפופה והמורכבת ובחקירתן של רעיונות מופשטים.
החלק השלישי, "מחקרים אנליטיים", כולל עבודות כמו "הפיזיולוגיה של הנישואין" ו"יצירת המופת הלא ידועה", הבוחנות את הפסיכולוגיה של יחסי אנוש ואת תהליך היצירה. עבודות אלו מתאפיינות בעומק הפסיכולוגי שלהן ובחקירת המורכבות של הרגש והתשוקה האנושיים.
לאורך "הקומדיה האנושית" יוצר בלזק עולם עצום ומקושר המשקף את המציאות החברתית והכלכלית של צרפת בתחילת המאה ה-19. דמויות מיצירה אחת מופיעות לעיתים קרובות ביצירה אחרת, ואירועים ביצירה אחת זוכים להתייחסות באחרות. זה יוצר תחושה של המשכיות וקוהרנטיות לאורך הקולקציה, ומאפשר לבלזק לחקור את ההיבטים הרבים של החברה הצרפתית בצורה מקיפה וניואנסית. "הקומדיה האנושית" היא יצירת מופת של ספרות המאה ה-19, ונשארה אחת היצירות החשובות והמשפיעות ביותר בקאנון הספרותי הצרפתי. חקר המורכבות של מערכות יחסים אנושיות, תשומת הלב לפרטים ולריאליזם, והיקפו העצום והקישוריות שלו ממשיכים לרתק את הקוראים והחוקרים כאחד. מאפיין חשוב נוסף של "הקומדיה האנושית" הוא חקר הפסיכולוגיה האנושית. בלזק הוקסם מהמורכבות של הרגש והתשוקה האנושיים, ורבות מיצירותיו מעמיקות בחייהן הפנימיים של דמויותיו. הוא התעניין במיוחד באופן שבו הרצונות והמניעים של אנשים מעצבים את מעשיהם, ועבודותיו חוקרות לעיתים קרובות את ההיבטים האפלים יותר של הטבע האנושי. "הקומדיה האנושית" הוא הישג מתנשא של ספרות המאה ה-19. חקר המעמד החברתי והכלכלי שלו, העומק הפסיכולוגי שלו, היקפו העצום והקשורות ההדדית שלו ממשיכים לחזק את מקומו של בלזק כאחד מגדולי הסופרים בתקופתו.
תוכניתו של בלזק

שמה של היצירה נחשב כהרמז לפואמה של דנטה, "הקומדיה האלוהית". השם מוזכר לראשונה במכתב ששלח בלזק למו"ל שלו ב-1839. הקומדיה האנושית הופיעה לראשונה במהדורה אחת בשנת 1842. בהקדמה למהדורה זו כתב בלזק:
"הרעיון של 'הקומדיה האנושית' היה עבורי בתחילה כמו חלום, אחד מאותם פרויקטים בלתי אפשריים שאנו מלטפים ונותנים להם לחמוק; כימרה המעניקה לנו מבט חטוף בפני האישה שלה, ומייד פורשת את כנפיה ושבה למחוזות הפנטזיה. אבל כימרה הזו, כמו רבות אחרות, נהפכה למציאות; ויש לה את הדרישות והפקודות שלה, להן חובה להישמע... היקף היריעה של התוכנית, הכוללת גם היסטוריה וגם ביקורת חברתית, ניתוח של הרוע הטמון בה, דיון על עקרונותיה, מסמיכה אותי, כך נדמה לי, להעניק ליצירה את הכותרת שתחתיה היא מופיעה כעת – הקומדיה האנושית. האם מדובר בכותרת שאפתנית מדי? האם היא לא מדויקת יתר על המידה? על זאת, כאשר היצירה תושלם לבסוף, הציבור חייב להכריע"
התוכנית רחבת ההיקף של "הקומדיה האנושית" התגבשה אצל בלזק במשך תקופה ארוכה. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-19 הוא החל לקבץ את כתביו השונים תחת כותרות שונות: הרומנים "גובסק" ו"סראזין" שהתפרסמו באותה התקופה נועדו להיות חלק מסדרה שנקראה "תמונות מהחיים הפרטיים" (Scènes de la vie privée), שכללה מאוחר יותר, בין היתר, את הרומנים "אבא גוריו" ו"חוזה הנישואים", ואת הסיפור "קולונל שאבר". הרומן "אז'ני גרנדה" נועד להיות החיבור הראשון בסדרה "תמונות מהחיים בפרובינציה" (Scènes de la vie de province), שכללה בהמשך גם את הרומן "אשליות אבודות". בסך הכול תכנן בלזק שש סדרות של תמונות, כולל "תמונות מהחיים הפריזאיים" (Scènes de la vie parisienne), "תמונות מהחיים הפוליטיים" (Scènes de la vie politique), "תמונות מהחיים הצבאיים" (Scènes de la vie militaire) ו"תמונות מחיי הכפר" (Scènes de la vie de campagne).
סדרות אלה נועדו להרכיב את החטיבה הראשונה של "הקומדיה האנושית", שלה קרא בלזק "מחקרים בחיי החברה". החטיבה השנייה נקראה "מחקרים פילוסופיים", ונועדה לכלול כתבים שאינם נוגעים ישירות בחיי החברה, כמו "עור היחמור" ו"סרפיטה". החטיבה השלישית, המצומצמת ביותר, נקראה "מחקרים אנליטיים", וכללה בסופו של דבר שני כתבים בלבד, "פיזיולוגיה של חיי נישואים" ו"הייסורים הקטנים של החיים במשותף".
הרעיון לעשות שימוש בדמויות חוזרות, שישובו ויופיעו בקטעים שונים של הקומדיה האנושית, עלה בראשו של בלזק במהלך העבודה על כתב היד של "אבא גוריו". דמותו של אז'ן דה ראסטיניאק, גיבור הסיפור, כבר הופיעה קודם לכן ברומן "עור היחמור", אך שם הוצג ראסטיניאק כאיש זקן. בלזק החליט להשתמש באותה דמות, ושינה בגרסאות מאוחרות יותר של "עור היחמור" את דמותו של ראסטיניאק לצעיר פריזאי המיודד עם הדמות הראשית, ומייעץ לה כיצד להתקדם בחברה. חידוש זה של בלזק העניק לדמויות נפח וממשות שחרגו מעבר למה שהיה יכול להשיג ברומן אחד בלבד. כשדמות מוכרת מופיעה באחד הרומנים המאוחרים של בלזק, כמו הברון דה נוסינגן ב"זוהר ושקיעה של יצאניות צמרת", הקוראים כבר יודעים במי מדובר, ובמקום להשקיע מאמץ בתיאור הדמות מחדש התפנה בלזק להעמיק ולחזק את קווי האופי וההתנהגות שהתווה ברומנים הקודמים.
כל כתבי הקומדיה האנושית > מחקרים בחיי החברה

תמונות מהחיים הפרטיים
בסימן החתול וההמולה (La Maison du chat-qui-pelote),‏ 1830
הנשף בפארק סו (Le bal de Sceaux),‏ 1830
הנקמה (La Vendetta),‏ 1830
משפחה כפולה (Une double Famille),‏ 1830
גובסק (Gobesck),‏ 1830
שלום בית (La Paix du Ménage),‏ 1830
הארנק (La Bourse),‏ 1832
גברת פרמיאני (Madame Firmiani),‏ 1832
ההודעה (Le Message),‏ 1832
אישה בת שלושים (La Femme de Trente Ans),‏ 1832
הגרנדיר (La Grenadière),‏ 1833
אישה עזובה (La Femme Abandonnée),‏ 1834
מחקר על אישה (Étude de femme),‏ 1835
אבא גוריו (Le Père Goriot),‏ 1835
בתה של חווה (Une fille d'Ève),‏ 1835
חוזה הנישואים (Le Contrat de Marriage),‏ 1835
האיסור (L'interdiction),‏ 1836
מיסת האתאיסט (La Messe de L'athée),‏ 1837
ביאטריקס (Béatrix),‏ 1838
מכתבים של שתי כלות (Mémoires de Deux Jeunes Mariées),‏ 1842
הפילגש שלא הייתה (La Fausse Maîtresse),‏ 1842
אלבר סווארוס (Albert Savarus),‏ 1842
מחקר נוסף על אישה (Autre Étude de Femme),‏ 1842
קולונל שאבּר (Le Colonel Chabert),‏ 1844
מיניון הצנועה (Modeste Mignon),‏ 1844
התחלה של חיים (Un Début dans la Vie),‏ 1844
אונורין (Honorine),‏ 1845
תמונות מהחיים הפריזאיים
סראזין (Sarrasine),‏ 1831
פראגיס (Ferragus),‏ 1834
הדוכסית מטירת לאנז'ה (La Duchesse de Langeais),‏ 1834
הנערה עם עיני הזהב (La Fille aux yeux d'or),‏ 1835
פאצ'ינו קאנה (Facino Cane),‏ 1836
סזאר בירוטו (César Birotteau),‏ 1837
בית נוסינגן (La Maison Nucingen),‏ 1838
פקידי הממשלה (Les Employés),‏ 1838
פייר גראסו (Pierre Grassou),‏ 1839
נסיך מהבוהמה (Un Prince de la Bohème),‏ 1840
הסודות של הנסיכה מקאדיניאן (Les Secrets de la princesse de Cadignan),‏ 1840
גודיסאר 2 (Gaudissart II),‏ 1844
איש העסקים (Un homme d'affaires),‏ 1846
זוהר ושקיעה של יצאניות צמרת (Splendeurs et Misères des Courtisanes),‏ 1847
הדודנית בט (La Cousine Bette),‏ 1847
הדודן פונס (Le Cousin Pons),‏ 1847
קומיקאים שלא ביודעין (Les Comédiens sans le savoir),‏ 1848
הצד האחר של ההיסטוריה בת זמננו (L'envers de l'histoire contemporaine),‏ 1848
הזעיר בורגנים (Les Petits Bourgeois),‏ 1855
תמונות מהחיים בפרובינציה
הכומר מטור (Le Curé de Tours),‏ 1832
אז'ני גרנדה (Eugénie Grandet),‏ 1834
גודיסאר המופלא (L'Illustre Gaudissart),‏ 1834
המשרתת הזקנה (La Vieille Fille),‏ 1837
אספן העתיקות (Le Cabinet des Antiques),‏ 1839
פיירט (Pierrette),‏ 1840
אורסולה מירואה (Ursule Mirouët),‏ 1842
הכבשה השחורה (La Rabouilleuse, פורסם גם בשם "מוסד הרווקות"),‏ 1842
אשליות אבודות (Illusions Perdues),‏ 1843
המוזה של המחוז (La Muse du department),‏ 1843
תמונות מהחיים הפוליטיים
אפיזודה תחת טרור (Un épisode sous la Terreur),‏ 1830
עניינים קודרים (Une Ténébreuse Affaire),‏ 1841
ז. מרקס (Z. Marcas),‏ 1841
הנציב של מחוז ארסיס ((Le Député d'Arcis,‏ 1847
תמונות מהחיים הצבאיים
השואנים (Les Chouans),‏ 1829
תשוקה במדבר (Une Passion dans le Desert),‏ 1830
תמונות מהחיים בכפר
רופא כפרי (Le Médecin de Campagne),‏ 1833
חבצלת העמקים (Le Lys dans la Vallée),‏ 1836
כומר הכפר (Le Curé de Village),‏ 1841
האיכרים (Les Paysans),‏ 1844
כל כתבי הקומדיה האנושית > מחקרים פילוסופיים

התליין (El Verdugo),‏ 1831
הקמיע (עור היחמור)‏ (La Peau de chagrin),‏ 1831
ישו בפלנדריה (Jésus-Christ en Flandre),‏ 1831
המתגייס (Le Réquisitionnaire),‏ 1831
הבן השנוא (L'Enfant maudit),‏ 1831
שיקוי החיים (L'Élixir de longue vie),‏ 1831
הגולים (Les Proscrits),‏ 1831
יצירת המופת הנעלמה (Le Chef-d'oeuvre inconnu),‏ 1831
אדון קורנליוס (Maître Cornélius),‏ 1832
הפונדק האדום (L'Auberge Rouge),‏ 1832
פרידה (Adieu),‏ 1832
לואי לאמבר (Louis Lambert),‏ 1832
החיפוש אחר המוחלט (La Recherche de l'Absolu),‏ 1834
דרמה בחוף הים (Un drame au Bord de la Mer),‏ 1834
המראנאים ((Les Marana,‏ 1834
סרפיטה (Séraphîta),‏ 1835
מלמוט מפויס (Melmoth réconcilié),‏ 1835
גמברה (Gambara),‏ 1837
מסימילה דוני (Massimilla Doni),‏ 1839
על קתרין דה מדיצ'י (Sur Catherine de Médicis),‏ 1842
כל כתבי הקומדיה האנושית > מחקרים אנליטיים

פיזיולוגיה של חיי נישואים (Physiologie du Mariage),‏ 1829
הייסורים הקטנים של החיים במשותף (Petites misères de la vie conjugale),‏ 1846
הערות שוליים

↑  Author's Introduction to The Human Comedy, by Honoré de Balzac, translated by George Saintsbury
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb119349138 (data)
ואלרי בוז'ינוב

ואלרי אמילוב בוז'ינוב (בבולגרית: Валери Емилов Божинов; נולד ב-15 בפברואר 1986) הוא כדורגלן בולגרי המשחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים

בוז'ינוב נולד בעיירה גורנה אוריחוביסטה בבולגריה. בגיל 12 עבר למלטה עם אמו, פפה, שחקנית כדורסל בעברה ועם אביו החורג סשו אנג'לוב, ששיחק בעבור בולגריה בשנות התשעים.
בוז'ינוב תפס את עינו של מנהל הספורט של הקבוצה לצ'ה, בזמן ששיחק בעבור קבוצה מקומית. הוא חתם בלצ'ה תמורת 30 מיליון לירות איטלקיות, שזה בסביבות ה-15,000€.
בתור צעיר מבטיח, בוז'ינוב התיישב בלצ'ה והמשיך את לימודיו בזמן ששיחק בעבור קבוצות הנוער של לצ'ה. הופעת הבכורה שלו בליגה הראשונה באיטליה עם הקבוצה לצ'ה הייתה ב-2 בינואר 2002 בגיל העדין של 15 שנים 11 חודשים, ובכך נהפך לשחקן הזר הצעיר ביותר שהופיע בליגה הראשונה באיטליה. הגול הראשון שלו בסרייה א' הגיע רק שנתיים לאחר מכן, ב-6 בינואר 2004 בהפסד הביתי 1–2 לבולוניה, ושוב בכך הפך נהפך לשחקן הזר הצעיר ביותר שמבקיע. בוז'ינוב הראה חלק מהפוטנציאל שלו להיות שחקן אדיר תחת המאמן זדנק זמן, ועם הקבוצה הבקיע 16 שערים.
במהרה בוז'ינוב נקטף על ידי פיורנטינה בינואר 2005, בהעברה ששוויה 13€ מיליון. הוא היה רק בן 18 כשעבר לסגולים.
בינואר 2006, הופצו שמועות שבוז'ינוב יצטרף לקבוצת הפאר אינטר מילאנו בעסקת השאלה שתכלול גם מעברו של פרנצ'סקו טולדו בכיוון ההפוך. למרות זאת, הוא נשאר בפירנצה ונכלל מחדש בסגל פיורנטינה לאחר תקופה של ניכור. הוא התיידד עם לוקה טוני במשך עונת 06–2005, שהיה המבקיע המוביל בליגה באותה עונה.
ביולי 2006 הוא הועבר בהשאלה לקבוצה הגדולה יובנטוס בתמורה לאדריאן מוטו. בוז'ינוב אמר שהוא יהיה שמח להישאר עם יובנטוס ושאכן יש להם את הברירה הזו. מנהל הספורט של פיורנטינה הצהיר כי ברשות יובנטוס להלשים את החתמת החלוץ תמורת £4 מיליון "יש סעיף כתוב עם יובנטוס שמאפשר להם לשמור עליו על ידי תשלום של 4 מיליון פאונד".
ב-3 באוגוסט, בתקשורת דווח כי בוז'ינוב השלים את מעבר למנצ'סטר סיטי, לאחר שחתם על חוזה שאורכו 4 שנים בתמורה לתשלום שלא פורסם, שמעריכים שהוא 5.75£ מיליון. בוז'ינוב הושבת לחמישה חודשים אחרי שסבל מפציעה בברך במשחק נגד מנצ'סטר יונייטד באוגוסט. ביולי 2009 הושאל בוז'ינוב לשנה אחת לפארמה ולאחר שנה, ביולי 2010 הושלמה העברתו למועדון האיטלקי. ביולי 2011 הועבר למועדון הפורטוגזי ספורטינג ליסבון בחוזה ל-5 שנים תמורת 2.6 מיליון אירו. בינואר 2012 הוכרז על ידי ספורטינג כ"אישיות בלתי רצויה" לאחר שמנע מבועט הפנדלים הקבוע של המועדון לבעוט בעיטת 11 בדקה ה-92, בעט אותה בעצמו והחטיא. כתוצאה מצעד זה הוא הושאל למועדון האיטלקי לצ'ה, בו החל את הקריירה הבינלאומית שלו. ב-31 באוגוסט 2012 הוא הושאל לשנה להלאס ורונה האיטלקית. ב-17 בינואר 2013 הושאל לקבוצה ויצ'נצה מהליגה השלישית באיטליה. בינואר 2014 הודיע כי חתם בקבוצה הבולגרית לבנסקי סופיה.
ב-14 ביוני 2015 חתם לשנתיים בפרטיזן בלגרד הסרבית.
קריירה בינלאומית

בזמנו עם לצ'ה, בוז'ינוב שיחק ברמות הנוער השונות בעבור נבחרתו. במשחק הבכורה שלו בנבחרת הצעירה, עד גיל 21, הוא הבקיע שער מספרת מרשים נגד יוון.
הוא זומן לסגל הנבחרת הבוגרת ליורו 2004, שנערך בחודש יוני. בוז'ינוב ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בטורניר ההוא נגד איטליה, משחק בו בולגריה הפסידה 1–2. במשחק נגד אירלנד שנערך באוגוסט, הוא הבקיע את שערו הראשון בנבחרת.
תארים

הגביע הסרבי: 2015/2016
הערות שוליים

↑  Football Italia - שחקן השבוע: ואלרי בוז'ינוב.
↑  Football Italia - הסגולים חושפים את מחירו של בוז'ינוב.
↑  בוז'ינוב סוגר מעברו למנצ'סטר סיטי.
| נבחרת בולגריה – יורו 2004 |
| --- | --- | --- |
|  1 זדרבקוב •  2 איבנוב •  3 קירילוב •  4 פטקוב •  5 זגורצ'יץ' •  6 קוטב •  7 בורימירוב •  8 פטקוב •  9 ברבאטוב •  10 דימיטרוב •   11 לזרוב •  12 קולב • 13 פאב •  14 צ'יליקוב • 15 חריסטוב • 16 מנצ'ב • 17 מ.פטרוב • 18 פז'ין • 19 ס.פטרוב • 20 בוז'ינוב • 21 ינקוביץ' • 22 סטויאנוב • 23 איבנקוב • מאמן: מרקוב |  1 זדרבקוב •  2 איבנוב •  3 קירילוב •  4 פטקוב •  5 זגורצ'יץ' •  6 קוטב •  7 בורימירוב •  8 פטקוב •  9 ברבאטוב •  10 דימיטרוב •   11 לזרוב •  12 קולב • 13 פאב •  14 צ'יליקוב • 15 חריסטוב • 16 מנצ'ב • 17 מ.פטרוב • 18 פז'ין • 19 ס.פטרוב • 20 בוז'ינוב • 21 ינקוביץ' • 22 סטויאנוב • 23 איבנקוב • מאמן: מרקוב | בולגריה |
ואלרי בריסקו-הוקס

ואלרי אן בריסקו-הוקס (באנגלית: Valerie Ann Brisco-Hooks; נולדה ב-6 ביולי 1960) היא אתלטית עבר אמריקאית, היא אלופה אולימפית (לוס אנג'לס 1984) בעלת 3 מדליות זהב. היא האתלטית הראשונה בהיסטוריה שזכתה הן בריצת 200 מטר והן בריצת 400 מטר במדליית זהב באותה אולימפיאדה. בעלת התוצאה ה-12 בטיבה בעולם בריצת 400 מטר בכל הזמנים.
ביוגרפיה

בריסקו-הוקס נולדה בגרינווד, מיסיסיפי. היא התאמנה בקבוצתו של בוב קרסי.
ביוגרפיה > אלופה אולימפית

באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה בריסקו-הוקס בשלוש מדליות זהב, בריצת 200 מטר בשיא אולימפי ואמריקאי חדש של 21.81 שניות, לפני בת ארצה פלורנס גריפית ג'וינר (22.04 שניות) ומרלין אוטי מג'מייקה (22.09 שניות), בריצת 400 מטר בשיא אולימפי ואמריקאי חדש של 48.83 שניות (התוצאה הרביעית בטיבה בכל הזמנים), לפני בת ארצה צ'נדרה צ'יזבורו (49.05 שניות) וקתי סמולווד-קוק מבריטניה (49.43 שניות) ובריצת שליחות 4x400 מטר בשיא אולימפי חדש נוסף של 3:18.29 דקות, לפני קנדה (3:21.21 דקות) ומערב גרמניה (3:22.98 דקות).
בתחרות אתלטיקה שנערכה בציריך, שווייץ ב-21 באוגוסט 1985 ניצחה בריסקו-הוקס באותו היום בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.01 שניות את מרליס גר ממזרח גרמניה ובריצת 200 מטר בתוצאה של 21.98 שניות את שיאנית העולם מריטה קוך אף היא ממזרח גרמניה. יומיים לאחר מכן, בתחרות אתלטיקה שנערכה במערב ברלין גרמניה היא ניצחה בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.56 שניות.
בתחרות אתלטיקה שנערכה בווסטווד במאי 1986 קבעה בריסקו-הוקס בריצת 100 מטר שיא אישי של 10.99 שניות. בתחרות גראנד פרי שנערכה בספטמבר רומא אותה שנה היא ניצחה בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.30 שניות וסיימה שנייה אחרי קוך בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.21 שניות.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1987 זכתה בריסקו-הוקס במדליית ארד בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:21.04 דקות, אחרי מזרח גרמניה (3:18.63 דקות) וברית המועצות (3:19.50 דקות).
באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה בריסקו-הוקס במדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר בשיא אמריקאי חדש של 3:15.51 דקות, אחרי ברית המועצות שקבעה שיא עולם חדש של 3:15.18 דקות ולפני מזרח גרמניה (3:18.29 דקות). התוצאה שקבעה הנבחרת האמריקאית הייתה אף היא טובה משיא העולם הקודם. בנוסף, היא סיימה במקום הרביעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.16 שניות, המנצחת הייתה אולגה בריזגינה מברית המועצות שקבעה שיא אולימפי חדש של 48.65 שניות ולא הצליחה להגן על תוארה. בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 49.90 שניות.
בריסקו-הוקס פרשה מתחרויות בשנת 1991, היא נשואה לשחקן ה-NFL אלווין הוקס.
שיאיה האישיים > אצטדיון

ריצת 100 מטר: 10.99 שניות (1986)
ריצת 200 מטר: 21.81 שניות (1984)
ריצת 400 מטר: 48.83 שניות (1984)
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  World Athletics: 14355869  ISNI: 0000 0000 2494 7558  LCCN: n85226290  VIAF: 43286003   WorldCat (עם VIAF): 43286003
השושלת העלווית

השושלת העלווית (בערבית: العلويون; אל-עלוויון) (1631-כיום) היא שושלת המלוכה השולטת במרוקו כיום. מלך מרוקו הנוכחי מוחמד השישי הוא השליט מספר 22 של השושלת העלווית. השם "עלווים" מגיע ממולאי עלי א-שריף (1589–1659) שנחשב למייסד השושלת. המשפחה העלווית מייחסת את מוצאה למשפחת הנביא מוחמד דרך עלי בן אבי טאלב ופאטמה בת מוחמד.
מוצא

על פי המסורת של המשפחה, העלווים הגיעו למרוקו בסוף המאה ה-13 כאשר העלווי אל-חסן א-דאחיל הגיע מהחג'אז לעיר תאפילאלת בדרום מרוקו בהזמנת תושביה, כדי להיות האימאם של העיר. תושבי תאפילאלת קיוו שכצאצא של מוחמד, הנוכחות שלו תביא ברכה על העיר ותעזור לשפר את יבולי התמר. צאצאיו של א-דאחיל החלו להרחיב את כוחם בדרום מרוקו במיוחד לאחר מותו של השליט אחמד אל-מנסור (1578–1603) שהשתייך לשושלת הסעדית. מולאי עלי א-שריף החל להרחיב את השליטה העלווית מסביב לעיר תאפילאלת. בנו, מולאי א-רשיד (1664–1672), כבר הצליח בשנת 1669, להביס את הסולטאן הסעדי האחרון ולכבוש את מרקש. א-רשיד המשיך עם מסע כיבושיו ועוד בימי שלטונו גם צפון מרוקו נפלה תחת השליטה העלווית, ולראשונה היה ניתן לאחד ולהעניק יציבות למדינה.
היסטוריה

אסמאעיל אבן שריף (1672–1727) היה הראשון לארגן את מוסדות השלטון העלווים, ותוך מלחמה בשבטים מקומיים הוא הקים מדינה מאוחדת. העלווים בתקופה זו נתקלו בקשיים ביחסיהם עם השבטים הברברים והשבטים הבדואים-ערבים במרוקו, ולכן אסמאעיל הקים צבא המבוסס על חיילים-עבדים שחורים שקיבל את השם "המשמר השחור". האחדות של מרוקו לא שרדה אחרי מותו של אסמאעיל ושבטים מקומיים הצליחו לצבור כוח צבאי ופוליטי על חשבון העלווים.
רק עם מוחמד השלישי (1757–1790) הממלכה העלווית הצליחה לאכוף מחדש את שלטונה על מרוקו. הניסיון לשלוט על מרוקו בריכוזיות נזנח והתאפשר לשבטים מקומיים לנהל חיים אוטונומיים. תחת עבד א-רחמאן (1822–1859) נפלה מרוקו לראשונה תחת השפעה של המעצמות האירופיות. בעקבות התמיכה של מרוקו בתנועת העצמאות האלג'ירית שהונהגה על ידי עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי, צרפת שלחה כוחות צבא להילחם בה וב-1844 מרוקו הובסה בקרב בקרבת הגבול עם אלג'יריה וזנחה את תמיכתה בעבד אל-קאדר.
החל משלטונם של מוחמד הרביעי (1859–1873) וחסן הראשון (1873–1894) העלווים ניסו לטפח קשרי מסחר עם אירופה וארצות הברית, והם העבירו את הצבא והממשל תהליכי מודרניזציה כדי לשפר את השליטה על שבטי הברברים והבדואים. עם המלחמה נגד ספרד (1859–1860) אירופה החלה להתערב באופן ישיר בענייני מרוקו, ועל אף שהובטח למרוקו עצמאות בוועידת מדריד (1880) ההשפעה הצרפתית והספרדית על המדינה דווקא התחזקה. גרמניה ניסתה מצדה לצבור השפעה על מרוקו כדי להחליש את השפעתה של צרפת, וכך פרצו המשבר המרוקאי הראשון (1905–1906) והמשבר המרוקאי השני (1911). בעקבות משברים אלה העלווים נאלצו להכיר בחסות הצרפתית על ארצם בהסכם פס שנחתם ב-3 בדצמבר 1912, בו מרוקו נהפכה באופן רשמי למדינת חסות של צרפת. באותו הזמן אזור הריף שבצפון מרוקו ניתן לחסות ספרד.
בתקופה שבה מרוקו הייתה מדינת חסות (1912–1956) הייתה השקעה כלכלית ניכרת בתשתיות של המדינה על מנת לקשר את הערים הגדולות שעל חוף האוקיינוס האטלנטי לאזורי פנים-הארץ, ובכך להפוך את מרוקו לאזור כלכלי אחד. עם זאת משטר החסות האירופאי נאלץ להתמודד עם התנגדות מצד שבטים ברברים, וכאשר היה ניסיון להכפיף את השבטים לתחום השיפוט של בתי משפט צרפתיים בשנת 1930 התנועה למען עצמאות מרוקו החלה. בשנת 1944, מפלגת איסתיקלאל ("עצמאות") הוקמה בתמיכת הסולטאן מוחמד החמישי (1927–1961). צרפת נאלצה להעניק עצמאות למרוקו ב-2 במרץ 1956, והותירה אחריה מורשת של פיתוח כלכלי באזורים וערים מסוימים, ולעומת זאת הרס ובידוד באזורים שמהם יצאה ההתנגדות הברברית נגד צרפת וספרד בין 1912 ל-1933.
המלך הנוכחי של מרוקו הוא מוחמד השישי, שהומלך ב-23 ביולי 1999 להיות המלך ה-22 בתולדות השושלת.
המרכז למיפוי ישראל

| --- | --- |

בניין המרכז למיפוי ישראל בתל אביב
בניין המרכז למיפוי ישראל בתל אביב
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל 
 תחום שיפוט:  המכון הלאומי למדידות קרקע ומיפוי ישראל
 תאריך הקמה:  1920 (תחילת הפעילות)   1929 (הנחת אבן הפינה)
 מנכ"ל:  חגי רונן
 http://www.mapi.gov.il
 קואורדינטות:  32°04′04″N 34°46′51″E﻿ / ﻿32.067777777778°N 34.780833333333°E﻿ / 32.067777777778; 34.780833333333
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) המרכז למיפוי ישראל(למפת תל אביב רגילה) המרכז למיפוי ישראל(למפת גוש דן רגילה) המרכז למיפוי ישראל(למפת גוש דן מוגדלת) המרכז למיפוי ישראל  he המרכז למיפוי ישראלhe המרכז למיפוי ישראלמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
המרכז למיפוי ישראל (מפ"י), הוא סוכנות המיפוי הלאומית של ישראל הכפופה בתור יחידת סמך מקצועית אל משרד הבינוי והשיכון. המרכז עוסק בייזום, באפיון, בפיקוח ובבקרה של תהליכים ועבודות בתחום תשתית המידע הגיאודזי, הכרטוגרפי, ומערכות המידע הגאוגרפי של מדינת ישראל.
מקום מושבו של המרכז הוא ברחוב לינקולן 1 (פינת רחוב יהודה הלוי) בתל אביב, בבניין ששימש את המרכז למיפוי ארץ ישראל של המנדט הבריטי, והוא מפעיל יחידות נוספות הפזורות בתל אביב וברחבי הארץ.
בתחומו של המרכז למיפוי בתל אביב נמצא גם מקום מושבה של האגודה הישראלית לכרטוגרפיה ולמערכות מידע גאוגרפי.
המרכז מסייע לכל המוסדות האקדמאים בחוגים ללימוד מקצועות הקשורים לגאוגרפיה ולכל הרשויות המקומיות בבניית מערכות מידע גאוגרפי ממוחשבות.
היסטוריה

ראשיתו של המרכז במסגרת "המרכז למיפוי ארץ ישראל" שנוסד בשנת 1920 בתקופת המנדט הבריטי.
בשנות פעילותו הכין המרכז למיפוי ארץ ישראל מפות רבות, בעיקר מפות טופוגרפיות, מפות המציגות בעלות על קרקע ומפות ערים. המרכז המשיך לפעול גם לאחר הקמת המדינה תחת השם אגף המדידות של משרד השיכון ומשנת 1988 הוא נקרא "המרכז למיפוי ישראל". יחידות נוספות קיימות במקומות נוספים בישראל.
בשנת 2012 זכה המרכז למיפוי ישראל בשני פרסים ראשונים בתחרות בינלאומית שנערכה בארצות הברית מטעם חברת "Esri", אחת החברות המרכזיות בעולם בתחום המיפוי. הפרס הראשון ניתן על מצוינות במערכות מידע גאוגרפי על שדרוג תשתית המידע הגיאו-מרחבי בישראל. ואילו הפרס השני שקיבל המרכז הישראלי היה "מפת צפון מזרח הנגב (המכתשים)" שהוכנה במחלקת הכרטוגרפיה במרכז למיפוי ישראל.
היסטוריה > בית מחלקת המדידות

בנייתו של בית מחלקת המדידות התנהלה בשנת 1930 (אז נקראה בשם: "המרכז למיפוי ארץ ישראל" או באנגלית: Survey of Palestine), בפיקוחו של המהנדס ארפד גוט. היה זה במגרש בן 30 דונם בקצהו של רחוב שינקין בתל אביב, במבנה אשר כלל חצר פנימית וגם קודם לכן תוכנן לשמש את תחנת הרכבת של תל אביב. בית מחלקת המדידות נבנה צפונית לפרדס גינטר (חוות רוהאם) ומערבית למתחם צקלג (בית הקברות הטמפלרי) ונחנך בתאריך 1 בינואר 1931 ובשנת 1935 בוצעה בו הרחבה והקמה של האגף המזרחי הנמצא ברחוב לינקולן מספר 3. במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה שימש בית המדידות בסיס לצבא הבריטי. לאחר המלחמה נפרץ שביל מזרחה שלאחר מכן בשנות ה-50 נסלל המשך לרחוב שינקין (רחוב לינקולן כיום) על אדמות המושבה הטמפלרית "שרונה" כציר מקשר בין מזרח העיר למערבה. באמצע שנות ה-30 רצתה ממשלת המנדט להפוך את המבנה לבית חולים לבהמות, אך צעד זה נתקל בהתנגדות נמרצת מצד העירייה ששאפה להפוך את המבנה לבית ספר, כפתרון למחסור במוסדות חינוך בגבולה המזרחי אז של העיר. בסופו של דבר לא יצאה אף אחת מהתוכניות אל הפועל והמבנה המשיך לשמש את מחלקת המדידות המנדטורית, ולאחר קום המדינה את מחלקת המדידות הממשלתית ואת המחלקה לעבודות ציבוריות (מע"צ). כיום משמש המבנה את המרכז למיפוי ישראל הכפוף למשרד השיכון וכן משמש יחידה צבאית. לפני שנת 1930, פעלה מחלקת המדידות מבניין ב"בית הקונסוליה הטמפלרית-גרמנית (רחוב דרך יפו פינת רחוב שלוש)".
בחלקו הצפוני של הבניין פעל בעבר "בסיס משטרה" שהתפנה לצורך בניית גן ציבורי. חלקו המזרחי של הבניין בו ישב פקיד שומה של משרד האוצר מיועד להריסה עבור הקמתו של בניין מגורים. חלקו המערבי של הבניין מיועד לשימור במסגרת תוכנית השימור של "העיר הלבנה". לפי התכנון כל יחידות המרכז הפזורות ברחבי ישראל אמורות לעבור אל בניין חדש שעתיד להבנות בירושלים.
מבנה ארגוני

המרכז מורכב כיום מיחידת מטה ומשלוחות מחוזיות. יחידות המטה כוללות הנהלה, מדען ראשי, מחלקות מקצועיות (גאודזיה, קדסטר ומיפוי, לרבות פוטוגרמטריה וקרטוגרפיה), יחידת עיבוד נתונים אוטומטי, חשבות, תכנון וכלכלה, אמרכלות ושירות מפות ונתוני מדידה. משרדיו הראשיים של המרכז, בהם פועל המטה, שוכנים ברחוב לינקולן מספר 1 פינת רחוב יהודה הלוי בתל אביב והשלוחות המחוזיות ממוקמות בירושלים, בבאר שבע, בחיפה ובנצרת. תפקידי השלוחות המחוזיות כוללים רישום ופיקוח על עבודות מודדים מהמגזר הפרטי, מכירת מפות ונתוני מדידה ומתן שירותי מדידה שונים.
המרכז למיפוי ישראל עובד בשיתוף פעולה עם גורמים מקצועיים כגון האגודה הגאוגרפית הישראלית, לשכת המודדים המוסמכים בישראל, האגודה הישראלית לכרטוגרפיה ולמערכות מידע גאוגרפי, העמותה הישראלית לפוטוגרמטיה וחישה מרחוק (עיפח"מ), איגוד המתכננים בישראל, והאגודה ישראלית למשאבי מים ובשיתוף עם מינהל מקרקעי ישראל והמועצה הארצית לתכנון ולבנייה.
המרכז הפעיל בעבר בית דפוס והוצאה לאור . כיום המרכז למיפוי ישראל מפעיל אתרי אינטרנט כגון "אתר המפות הממשלתי - Govmap"' "טופוקד" - המיועד בעיקר לציבור העוסקים במיקצוע המדידות וכן את אתר הנדל"ן הממשלתי המציג עסקאות נדל"ן שבוצעו בהתאם למידע המתקבל מהטאבו.
תחת חסותו של המרכז למיפוי ישראל ושל משרד הפנים נמצאת "הוועדה הבין-משרדית למערכות מידע גאוגרפי" שתפקידה לקדם את תחום ניהול מערכות המידע הגאוגרפיות ברמה הארצית בדרך של שיתוף מידע וידע מקצועי בתחומי הגאוגרפיה, קידום תקנים ונוהלי עבודה מסודרים.
המרכז למיפוי ישראל הוא חבר מלא בפדרציה הבינלאומית של המודדים.
הארכיון הלאומי למפות ותצלומי אוויר ע"ש אביאל רון

על פי החלטת ממשלה ובתיאום עם גנזך המדינה, הוקם במרכז בשנת 2003 "הארכיון הלאומי למפות ולתצלומי אוויר ע"ש אביאל רון", שהיה מנהל המרכז ונהרג עם שני ילדיו בפיגוע במסעדת מצה בחיפה.
בארכיון נמצאות מפות עתיקות של ארץ ישראל מרחבי תבל ועד ימינו כיום, כולל ספריית מפות.