stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יונה ריגאי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1900 רוסיה
 פטירה:  1987 (בגיל 87 בערך) אביחיל, ישראל
 מדינה:  ישראל
 שם עט:  תרזה אור
 מספר צאצאים:  4
 
יונה ריגאי (נולדה ברוסיה 1900 – נפטרה בישראל, 1987) הייתה סופרת, מחזאית ובמאית ישראלית שהתפרסמה בשם העט "תרזה אור" אך גם תחת השם "יונה ריגאי" ו"יונה ריגאית".
ביוגרפיה

נולדה ברוסיה בשנת 1900 בשם טניה ספרדי‏. בילדותה היגרו הוריה לארגנטינה, שם קיבלה את השם תרזה ספרדי. מספר שנים לאחר מכן (ערב מלחמת העולם הראשונה) עלתה המשפחה לארץ ישראל.
ריגאי קיבלה את השכלתה בסמינר למורות.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה נישאה למשה ריגאי, איש העלייה השנייה, ויחד יצאו ללימודים בפירנצה, איטליה (ממשלת איטליה הציעה אז עזרה לסטודנטים זרים, מצטיינים). יונה למדה ספרות ותנ"ך מפיו של פרופ' משה דוד קאסוטו, ומשה סיים את עבודת הדוקטור שלו בלימודי הכימיה. שלושת בניהם נולדו באיטליה. בשנת 1926 חזרו לארץ והתיישבו בתל אביב. משה הקים את גימנסיה 'נורדיה' בתל אביב ויונה לימדה תנ"ך ובימוי בגימנסיה זו.
ב- 1934 עזבו את תל אביב והצטרפו למושב אביחיל, מושב שהוקם שנתיים קודם לכן על ידי חיילים שלחמו במלחמת העולם הראשונה, במסגרת הגדודים העבריים. יונה עבדה במשק ובעלה נשאר בתל אביב עד שבנם הבכור סיים את הגימנסיה. בינתיים המשיך לנהל את בית הספר.
במלחמת העולם השנייה התגייסו בניה לצבא הבריטי.
בעלה משה נפטר ב-1985 והובא למנוחות בבית הקברות באביחיל. יונה נפטרה שנתיים אחריו (1987) וגם היא נקברה שם.
לזוג נולדו ארבעה ילדים: אריאל ריגאי (צייר) עמירם ריגאי (פסנתרן), עוזי ריגאי (מנהל בכיר בבנק דיסקונט) ואוהליה אלון.
ספריה שיצאו לאור > בשם יונה ריגאי

1927 – שירת הזמיר לשירת החיים – הוצאת ניבים
1928 – אל השמש: דרמה בשלש מערכות – הוצאת ניבים
1931 – חולדה – סיפור קצר שפורסם בהארץ
1957 – כפר המגן – מחזה
ספריה שיצאו לאור > בשם תרזה אור

1968 – חוט המשי הזהוב – מכתביה של אניטה אורן ליאן מור – הוצאת אורה על ידי מחברות לספרות
1977 – אודים עשנים; מחזה בשלוש מערכות מחיי היהודים באיטליה – הוצאת אל"ף
1979 – על שיות וזאבים-מחזה-מספיחי השואה – הוצאת אל"ף
1980 – הדרך לשקדיה – מחזה – הוצאת אל"ף
1981 – האמת על ידידיי האילמים – הוצאת אל"ף
1983 – עוד לא – הוצאת אורה
1990 – רות; מחזה תנכי בארבע מערכות ותמונה אחת – הוצאת אל"ף. יצא לאחר מותה.
בנוסף כתבה בכתבי עת שונים כגון "תלמים" ו"דבר הפועלת".
הערות שוליים

↑  Yona ספרדי, באתר geni_family_tree, ‏1900
1 2 3 4  ⁨איש חיל מאביחיל - ⁨⁨דבר⁩ 27 מרץ 1973⁩ - הספרייה הלאומית של ישראל │ עיתונים, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨סופרות שלא רבים שמעו אודותיהן,  ⁨מעריב⁩, 19 נובמבר 1978 - אוסף העיתונות, הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  עמותת הבריחה / הבריגדה ופלוגות התובלה | הקבוצה מקבלת בברכה את אורי ריגאי, באתר www.facebook.com
↑  ⁨מודעת אבל על יונה ריגאי - ⁨מעריב⁩, 12 ינואר 1987, אוסף העיתונות, הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  תערוכת ציורים – אריאל ריגאי | | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑   עמירם ריגאי, דף שער בספרייה הלאומית
↑  יָפֶה, אֲבָל ... מתוך הבלוג של yoaview, באתר www.yoaview.com
↑  Bidspirit - portale israeliano d'aste online | la partecipazione è libera, Bidspirit
↑  Bidspirit - Portal de leilões online israelita | participe gratuitamente, Bidspirit
↑  ⁨ספרים שנתקבלו, כתובים -  6 ספטמבר 1928 -  אוסף העיתונות הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨חולדה ⁩ | ⁨הארץ⁩ | 27 מרץ 1931 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨ חג כפר אביחיל- ⁨הארץ⁩ -  7 אוגוסט 1957 - אוסף העיתונות - הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312955105171  VIAF: 298567840   WorldCat (עם VIAF): 298567840
הסכם ויצמן-פייסל

| --- | --- |
האמיר פייסל (מימין) וחיים ויצמן (משמאל) במעאן, יוני 1918
האמיר פייסל (מימין) וחיים ויצמן (משמאל) במעאן, יוני 1918
 חותמים:  חוסיין בן עלי, חיים ויצמן 
 תאריך יצירה:  3 בינואר 1919 
 
הסכם ויצמן-פיסל עם ההסתייגות של פייסל בתרגום לאנגלית של לורנס איש ערב
הסכם ויצמן-פייסל היה הסכם שנחתם בלונדון ב-3 בינואר 1919 בין חיים ויצמן בשם התנועה הציונית, לבין האמיר פייסל, בנו של חוסיין מלך חג'אז, בשם הממלכה החג'אזית. ההסכם היה אמור להסדיר את היחסים בין התנועה הציונית לבין הממלכה הערבית המאוחדת על בסיס ההכרה הערבית בהצהרת בלפור ולאור חזון סוריה הגדולה בראשות פייסל, שהייתה אמורה לקום בעקבות תוצאות מלחמת העולם הראשונה והמרד הערבי. פייסל אישר את ההסכם  בפני ועידת השלום בפריז (1919) ב-29 בינואר וגם באיגרתו של פייסל לפליכס פרנקפורטר ב-1 במרץ 1919.
כבר במרץ 1918 פרסם "אל-קיבלה", עיתונו הרשמי של המלך חוסיין במכה, הצהרה המביעה את נכונות הערבים לקבל בברכה את אחיהם היהודים השבים לארץ ישראל.
ויצמן ופייסל נפגשו לראשונה ב-4 ביוני 1918 במעאן, צפונית-מזרחית לעקבה, כאשר ויצמן ביקר בארץ בראשות משלחת ציונית, ופייסל עמד בראש הכוחות המורדים הערביים שנעו צפונה. הפגישה עלתה בהצלחה, והולידה פגישות נוספות בין השניים בהמשך השנה. בנובמבר הם הגיעו להסכמה שנחתמה בתחילת 1919.
הסעיפים המרכזיים של ההסכם הם:
היחסים העתידיים שבין המדינה הערבית העתידית לבין ארץ ישראל (במסגרת המנדט הבריטי), יושתתו על הבנה הדדית ושיתוף פעולה בין הערבים במדינה הערבית ליהודים בארץ ישראל.
הבטחה שסדרי השלטון בארץ ישראל יכללו "הצהרת הממשלה הבריטית מ-2 בנובמבר 1917 (הצהרת בלפור)".
קריאה לעודד הגירה יהודית לארץ ישראל במהירות ובהיקף נרחב וליצור התיישבות צפופה, תוך שמירת מעמדם של החקלאים והאריסים הערבים.
הבטחה של חופש הדת ושל שליטה מוסלמית על המקומות הקדושים לאסלאם.
הסכמה על משלחת שתשלח התנועה הציונית לארץ ישראל כדי לערוך סקר על האפשרויות הכלכליות של הארץ וכדי להמליץ על דרכים לפיתוחה. המשלחת תעמוד גם לרשות המדינה הערבית ולרשות התנועה הציונית לעזור להן ליישם את הפוטנציאל הכלכלי של הארץ.
חילוקי דעות בין הצדדים יועלו לבוררות בפני הממשלה הבריטית.
פייסל הוסיף בכתב ידו נספח, שנחתם גם הוא על ידי שניהם, שאמר שההסכם יהיה בתוקף רק אם יתמלאו דרישות הערבים מן הבריטים לעצמאות. עוד נכתב בנספח, שאם יחולו אפילו שינויים קטנים במילוי דרישות אלה ההסכם יבוטל.
לאחר חודשים ספורים התברר שחלום סוריה הגדולה נגוז משום שסתר את האינטרסים של בריטניה ושל צרפת באזור. פייסל שהיה מלך הממלכה הערבית של סוריה למשך ארבעה חודשים ב-1920 והיה נתון בצבת בין הלאומנים הערביים לצרפת, החל להתנער מההסכם. כאשר הוא הודח על ידי שלטונות המנדט הצרפתי והפך למלך עיראק, איבד ההסכם את שארית חשיבותו.
גם בקרב התנועה הציונית לא הייתה התלהבות מההסכם שלא הבטיח הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, אם כי רוחו של הרעיון למדינה ערבית פדרטיבית שתקל את הלחץ הערבי מעל ארץ ישראל ותאפשר בה התפתחותו של בית לאומי לעם היהודי נותרה בארגז הכלים של המחשבה המדינית ציונית עד סוף שנות ה-40 של המאה ה-20 ושורה על דבריו של אליהו אילת בשולי ועידת בלודאן (1937).
הערות שוליים

↑  האנציקלופדיה העברית, כרך ו', עמוד 532
↑  יעקב שמעוני, ערביי ארץ ישראל, עמ' 270
↑  אביבה חלמיש, מבית לאומי למדינה בדרך, האוניברסיטה הפתוחה, כרך א, יחידה 2, עמ' 96–97.
| חיים ויצמן |
| --- | --- | --- |
| משפחתו | משה ויצמן (אח) • אנה ויצמן (אחות) • חיה ויצמן-ליכטנשטיין • טוביה דוניה (גיס) • יחיאל ויצמן (אח) • מינה ויצמן (אחות) • אשר זליג ויצמן (גיס) • גיטה דוניה-ויצמן (אחות) • ורה ויצמן (רעיה) • עזר ויצמן (אחיין) • סופיה גצובה (ארוסה) |  |
| הנצחה | מכון ויצמן למדע • יד חיים ויצמן • גן חיים • כפר הנשיא • אשל הנשיא • פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים • רחוב ויצמן (כפר סבא) • כיכר ויצמן |  |
| שונות | Clostridium acetobutylicum • בית חיים ויצמן • הסכם ויצמן-פייסל |  |
ג'ון פרשינג

.
| --- | --- |

 לידה:  13 בספטמבר 1860 לקליד, ארצות הברית 
 פטירה:  15 ביולי 1948 (בגיל 87) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הלאומי ארלינגטון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 כינוי:  בלאק ג'ק
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית  אוניברסיטת המדינה טרומן  אוניברסיטת נברסקה-לינקולן  מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית  University of Nebraska–Lincoln College of Law 
 בן או בת זוג:  Helen Frances Warren (1905–1915) Micheline Resco (1946–1948) 
 צאצאים:  Warren Pershing 
 השתייכות:  צבא ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1886 
 דרגה:   גנרל הצבאות
 פעולות ומבצעים
 מלחמת ארצות הברית-ספרד  Mexican Border War  החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה  מרד הבוקסרים  מלחמות האינדיאנים  מלחמת ארצות הברית-הפיליפינים  מלחמת העולם הראשונה 
 עיטורים
 צלב גדול של לגיון הכבוד (6 באוגוסט 1918)  אביר במסדר פולוניה רסטיטוטה (1928)  הצלב הגדול של מסדר האמבט (1918)  מפקד עליון במסדר לאופולד (18 במרץ 1918)  צלב הכסף של וירטוטי מיליטארי (1922)  פרס פוליצר בהיסטוריה (1932)  צלב המלחמה הצ'כוסלובקי 1918  הצלב הגדול של מסדר האריה הלבן  המסדר הצבאי של איטליה  צלב המלחמה  מסדר סנט מוריס ולזרוס  מסדר השמש העולה  מסדר השמש של פרו  מסדר הכוכב של קאראג'ורג'ה  כוכב הכסף  המדליה הצבאית הצרפתית  מפקד הצלב בווירטוטי מיליטארי  צלב השירות המצוין  מפקד במסדר הצבאי של סבויה  מסדר מיכאי האמיץ  עיטור המשחרר של ונצואלה  מדליית השירות המצוין  מסדר הנסיך דנילו הראשון  מדליית הניצחון  מסדר המושיע  מדליית הזהב של הקונגרס 
 
ג'ון ג'וזף "בלאק ג'ק" פֵּרְשִׁינְג (באנגלית: John Joseph "Black Jack" Pershing;‏ 13 בספטמבר 1860 – 15 ביולי 1948) היה קצין בצבא ארצות הברית, שהועלה לדרגה הגבוהה ביותר שאי פעם הייתה קיימת בצבא האמריקני, גנרל הצבאות. מלבדו, רק ג'ורג' וושינגטון ויוליסס ס. גרנט מחזיקים בדרגה עליונה זו, אך להם היא הוענקה לאחר מותם. פרשינג פיקד על חיל המשלוח האמריקני במלחמת העולם הראשונה והעמיד דור שלם של תלמידים, גנרלים שהובילו את הכוחות המזוינים של האומה באירופה בימי מלחמת העולם השנייה ובהם ג'ורג' מרשל, דווייט אייזנהאואר, עומר בראדלי וג'ורג' פטון.
חייו > ילדותו

פרשינג נולד בחווה ליד העיירה לקליד(אנ'), מיזורי. אביו, ג'ון פלטשר פרשינג, היה בעליו של המרכול המקומי בלקליד ועבר עם משפחתו להתגורר בעיירה ב-1861. במלחמת האזרחים האמריקנית עסק פרשינג האב באספקת מזון לצבא האיחוד, אך לא שירת בעצמו ולא השתתף בקרבות.
פרשינג ואחיו למדו בבית ספר קטן בלקליד שבו למדו ילדי העלית של העיירה, מתוקף מעמדו של האב כאיש עסקים נכבד באזור. ב-1878 סיים את לימודיו והחל לעבוד כמורה בעיירה. הוא לימד גם את ילדי השחורים ופיתח סובלנות בין-גזעית בתקופה ובאווירה שהייתה גזענית מאוד בדרך כלל. סובלנות זו באה לידי ביטוי בקריירה הצבאית שלו, עת פיקד על יחידות מעורבות של חיילים.
בין השנים 1880–1882 למד בחוג להוראה באוניברסיטת המדינה טרומן (אנ') בקירקסוויל (אנ'), מיזורי. באביב 1882 הגיש את מועמדותו לאקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית. מה שהניע אותו בראש ובראשונה להצטרף ל"וסט פוינט", הייתה ההזדמנות לרכוש השכלה גבוהה טובה יותר משיכול היה להשיג במיזורי הכפרית. הרצון לשרת בצבא היה שיקול משני בהחלטה.
חייו > שנותיו בווסט פוינט

פרשינג הושבע כצוער בווסט פוינט בסתיו 1882. במהרה התקדם בסולם הדרגות עד שהגיע לדרגה הגבוהה ביותר שפתוחה לצוער באקדמיה, סרן ראשון. מתוקף תפקידו פיקד על משמר הכבוד של וסט פוינט שליווה את נשיא ארצות הברית לשעבר יוליסס גרנט בדרכו האחרונה.
ב-1886 סיים את לימודיו באקדמיה וזכה לשבחים מהממונה עליה, הגנרל וסלי מריט (אנ'), שראה בו כושר מנהיגות גבוה ויכולת עילאית. קודם לכן שקל לבקש דחייה של שירותו הפעיל, על מנת ללמוד משפטים. אולם לבסוף ויתר על רעיון זה והצטרף לשירות פעיל במקום. בגיל 26 הוא סיים את לימודיו (במקום ה-30 מ-77) וגויס לצבא בדרגת סגן משנה. באותה שנה מתו אביו ואימו, בהפרש של שבוע וחצי ביניהם.
חייו > ראשית הקריירה

פרשינג החל לשרת ב-30 בספטמבר 1886 והוצב בפורט ביארד (אנ'), ניו מקסיקו במסגרת חיל הפרשים. הצבא האמריקני עסק באותה עת בלוחמה מתמשכת נגד האינדיאנים. פרשינג צוין לשבח על אומץ ליבו במערכה נגד האפאצ'י. בין השנים 1887–1890 הוא הוצב בקליפורניה, אריזונה ודקוטה הצפונית. בתקופה זו הוא גם היה לצלף מצטיין: ב-1891 הוא דורג במקום השני בירי באקדח וחמישי ברובה מבין כל חיילי צבא ארצות הברית.
ב-9 בדצמבר 1890 הגיע לסו סיטי, איווה ונטל חלק קטן בדיכוי המרד האחרון של שבט הסו המקומי (Ghost Dance Campaign, 'מערכת מחול רוחות הרפאים', 29 בדצמבר 1890 עד 15 בינואר 1891), אשר היה המרד האינדיאני הגדול האחרון בתולדות ארצות הברית. שנה לאחר מכן מונה למדריך לטקטיקה צבאית באוניברסיטת נברסקה-לינקולן. הוא המשיך בתפקידו זה עד 1895 אך לא קודם. בגיל 35 עדיין נותר סגן משנה. הוא ניצל את זמנו בנברסקה וסיים את התואר הנכסף במשפטים, ב-1893. בשלב זה של חייו פרשינג שקל שוב להמיר את חיי הצבא בקריירה משפטית.
ב-1 באוקטובר 1895 קודם לדרגת סגן וקיבל פיקוד על יחידה מרגימנט הפרשים העשירי (אנ'), שבו שירתו חיילים שחורים תחת קצינים לבנים. מבסיסו בפורט אסיניבוין (אנ') בצפון מונטנה הוא יצא בראש משלחת לדרום ולדרום-מערבה, שאספה והגלתה לקנדה מספר רב של אינדיאנים משבט הקרי (אנ'). פרשינג, כרוב בני דורו, לא הזדהה עם סבלותיהם של בני השבטים המגורשים מעל אדמתם. אולם, לעומת זאת, הוא היה תומך נלהב של החיילים השחורים בצבא, אשר את תרומתם העריך.
ב-1897 הוא התמנה למדריך בווסט פוינט, שם היה חבר בצוות הטקטי. צוערים שלא אהבו את קשיחותו ואת הדרישות הגבוהות שהעמיד כינו אותו "ניגר ג'ק" (ניגר - כינוי גנאי לכושי), על רקע שירותו הקודם עם השחורים. הכינוי דבק בו ובימי מלחמת העולם רוכך על ידי העיתונאים - ל"בלאק ג'ק" ('ג'ק השחור', וגם משחק קלפים ידוע), כינוי אשר פרשינג עצמו אימץ.
חייו > במלחמות עם ספרד והפיליפינים

עם פרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד קיבל פרשינג, ב-26 באוגוסט 1898, דרגה זמנית של רב-סרן ופיקוד על מתנדבים במסגרת הרגימנט. הוא ציון לשבח על אומץ ליבו בקרב גבעת סן חואן (אנ') בקובה. ב-1918 ושוב ב-1932, קיבל אותות נוספים על ביצועיו בקרב זה.
במרץ 1899, לאחר תקופה בה היה חולה במלריה, התמנה לראש המשרד למכס ולענייני האיים (Office of Customs and Insular Affairs), שתחת סמכותו נפלו השטחים שנכבשו מהספרדים במלחמה - קובה, פוארטו ריקו, הפיליפינים וגואם. אולם אז פרצה מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים והוא נשלח למנילה, שם התייצב ב-17 באוגוסט 1899 והושם במחלקת מינדנאו וג'ולו (אנ'), שם פיקד על המאמצים לדכא את הכוחות המורדים. ב-27 בנובמבר 1900 התמנה לשליש אותה מחלקה, תפקיד בו עשה עד ה-1 במרץ 1901. שוב צוין עוזו לשבח, הפעם על חלקו בקרב על מוצב המורדים במקאג'מבו, על נהר קגאיאן (אנ').
באביב 1901 בוטל מינויו הזמני כרב-סרן בחיל המתנדבים והוא גויס מחדש כסרן בצבא הסדיר (אנ'). הוא נלחם בפיליפינים במסגרת הרגימנט הראשון של הפרשים (אנ') ואחר כך כקצין מודיעין ברגימנט החמישה עשר (אנ'). הוא השתתף בקרבות נגד שבטי המורו(אנ') וקיבל אות הצטיינות נוסף, על פעולה בקרבת אגם לאנאו (אנ'). ביוני 1901 פיקד לזמן קצר על מחנה ויקרס בפיליפינים, בהחליפו קצין אחר שקודם.
חייו > עלייתו לדרגת גנרל

ביוני 1903 קיבל פרשינג הוראה לחזור לארצות הברית. בגיל 43 הוא עדיין היה רק סרן בצבא. הנשיא תאודור רוזוולט ביקש מהמטה הכללי של הצבא לקדם אותו לדרגת קולונל, אך מפקדיו של פרשינג לא היו מוכנים לשמוע אפילו על קידום לרב-סרן. רוזוולט כעס, אך לא היה בידו להפוך את ההחלטה, מאחר שהנשיא (כמפקד העליון של הצבא) רשאי לקדם קצינים רק בדרגת הגנרל השונות, ולא מתחת להן.
ב-1904 הוא מונה לסגן ראש המטה של הדיוויזיה הדרום מערבית, שהוצבה באוקלהומה סיטי, אוקלהומה. באוקטובר אותה שנה הוא למד במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית, ולאחר מכן נשלח לוושינגטון בלא לקבל משימה או משרה ספציפית. הנשיא רוזוולט, שלא יכול היה כאמור להעלותו בדרגה, החליט במקום זה לבקש מהקונגרס לאשר מינוי דיפלומטי עבורו. ב-1905 הוא קיבל מינוי זה, כנספח הצבאי בטוקיו. באותה שנה הוא נשא לאישה, בטקס בו נכח גם הנשיא, את הלן פרנסיס וורן, בתו של הסנאטור רב ההשפעה פרנסיס וורן מויומינג, יושב ראש הוועדה לענייני צבא של הסנאט. קשר הנישואים סייע רבות לקידום הקריירה הצבאית שלו, אך לפי חליפת המכתבים בין בני הזוג הם נישאו מאהבה, ולא משיקולים פוליטיים. במהלך נישואיו נולדו לו שלוש בנות ובן.
לאחר ששימש משקיף במלחמת רוסיה–יפן שב פרשינג בסוף 1905 לארצות הברית. הנשיא רוזוולט זעזע את הממסד הצבאי כששכנע את הקונגרס לאשר את העלאתו לדרגת בריגדיר-גנרל, דילוג של שלוש דרגות מלאות. מספר קצינים בכירים זעמו על המינוי והמשיכו לאורך השנים להחזיק בדעה שהוא קודם משיקולים פוליטיים ולא בזכות יכולתו.
ב-1908 נשלח לזמן קצר לשמש משקיף בבלקנים, כשבסיסו היה בפריז. הוא שב הביתה ונשלח ב-1909 לפיליפינים, שם שירת עד 1912. במהלך שנים אלה פיקד על פורט מקינלי(אנ') שבמנילה, וכמושל מחוז המורו. במהלך תקופה זו הוא היה לנוצרי אפיסקופלי.
חייו > פנצ'ו וייה והמהפכה המקסיקנית

בינואר 1914 קיבל פרשינג את הפיקוד על הבריגדה השמינית של הצבא בפורט בליס(אנ'), טקסס והופקד על אבטחת הגבול המקסיקני. במרץ 1915 הוא הוביל את כוחותיו במסע למקסיקו, פעולת תגמול כנגד פשיטותיו של פנצ'ו וייה על אדמת ארצות הברית. אחד מעוזריו בימים ההם היה ג'ורג' פטון. המסע זכה להצלחה מוגבלת - רבים מכוחותיו של וייה, כולל שני גנרלים, נהרגו. אולם וייה עצמו נמלט, והפשיטות מעבר לגבול לא נפסקו לאורך 1916–1917, בזמן שפרשינג היה במקסיקו. בשיחות פרטיות הביע פרשינג את אכזבתו מהנשיא וודרו וילסון, שהטיל עליו מגבלות שהקשו עליו את ביצוע המשימה. אבל הוא לא נתן פומבי לרגשות אלה, והכריז על המסע כהצלחה. בכל זאת, הקרבות במקסיקו הקנו אימון וניסיון לצבא האמריקני, ולשורה של מפקדים בשורותיו, כולל פרשינג עצמו.
באותן שנים, פקדה את פרשינג טרגדיה אישית: ב-27 באוגוסט 1915, בבית משפחתו בפרסידיו של סן פרנסיסקו פרצה דליקה. הסובבים טעו לחשוב שלא נותר איש בבית ולא נכנסו לחלץ את הלכודים בבית העץ הבוער. ממשפחת פרשינג, שכבר עשתה הכנות אחרונות לקראת מעבר לפורט בליס, שרד רק הבן וורן בן השש. אשתו של פרשינג ושלוש בנותיו ניספו בלהבות. פרשינג התבשר על האסון במברק ועזב את פיקודו רק למשך הזמן שהיה דרוש לדאוג לסידורי הקבורה ולהפקיד את בנו הנותר בידי אחותו מיי. רבים מבני זמנו אמרו על פרשינג שלא שב להיות אותו אדם לאחר מות אשתו ובנותיו, אף שלא החצין את רגשותיו והטיל עצמו כל כולו אל תוך עבודתו. כינוי הגנאי "בלאק ג'ק" קיבל משמעות אחרת לגמרי ונלחש מאז ביראת כבוד.
חייו > מלחמת העולם הראשונה

בעקבות כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם ב-1917 מינה הנשיא וילסון את פרשינג למפקדו של חיל המשלוח האמריקני לאירופה. כך נפלה עליו האחריות לארגן, לאמן ולדאוג לאספקה לכוח לא מנוסה שגדל במהלך השנתיים האלו מ-27,000 איש ללמעלה מ-2 מיליון. לזכותו של פרשינג נזקפת יצירת "הצבא הלאומי", שילוב של כוחות מגויסים ואנשי צבא מקצועיים, שלחמו במלחמת העולם הראשונה. זו המלחמה שבה הפך הצבא האמריקני מכוח דליל ואמורפי שרודף אחרי אינדיאנים, או מורדים בפיליפינים ובמקסיקו, לצבא סדיר ומיומן למלחמה אירופית, ובסדר גודל אחר לגמרי.
פרשינג קודם למייג'ור ג'נרל (גנרל עם שני כוכבים) בצבא הלאומי ויחד עם כוחותיו נחת בצרפת והחל להתכונן לקרב. מאבק כוח פרץ בינו לבין מפקדי הצבאות של בריטניה וצרפת. הללו רצו לפזר את הכוחות האמריקאיים תחת פיקודם, ולשם כך ניסו לעיתים לעקוף את פרשינג ולהדבר ישירות עם וילסון ובכירים אחרים. אולם פרשינג לא ויתר והצליח להשאיר את כוחותיו מרוכזים תחת פיקודו. אחד ממפקדי החטיבות תחתיו בעת ההיא היה דאגלס מקארתור. אחד מעוזריו היה ג'ורג' מרשל.
ב-1918 מונה לגנרל מלא (4 כוכבים). הוא לא הסתיר את הבוז שחש למלחמת החפירות שהתחוללה בחזית המערבית זה שלוש שנים. במקום זה הורה לכוחותיו להתנייד ולתקוף, בסיוע ריכוך ארטילרי, את עמדות האויב ישירות. כך, העדיף כי חייליו יתאמנו בירי ברובה, המתאים ללוחמת שדה, במקום בתת מקלע וברימון יד, אשר נהגו בלוחמת חפירות. עם זאת, יש הטוענים כי אילו לחמו האמריקנים בשיטות שהעדיף פרשינג בעיצומה של מלחמת העולם, ולא לקראת סופה כשהגרמנים היו מותשים, היו נוחלים מפח נפש, ואבדותיהם עלולות היו להיות מחרידות. המתקפות האמריקאיות במז-ארגון וסן-מייל החישו את ניצחון בעלות הברית במלחמה. תהילת הקרבות הללו נדבקה בעיקר בפרשינג והוא היה המנהיג האמריקני הפופולרי של המלחמה. אך לא כולם שיבחו אותו: מקארתור ואחרים גינו אותו על שנשאר הרחק בעורף ולא פיקד על הקרב מהחזית עצמה. עם תום המלחמה היו היחסים בין פרשינג למקארתור מתוחים.
פרשינג התנגד בתוקף להסכמי שביתת הנשק שסיימו את המלחמה בנובמבר 1918. הוא הזהיר כי אם לא יכבשו כוחות בעלות הברית את ברלין, לא יפנימו הגרמנים את התבוסה. הוא דרש "כניעה ללא תנאי" (הד לתביעתו הדומה של גרנט במלחמת האזרחים האמריקנית) והתנבא שסיום המלחמה בשביתת נשק יביא למלחמה עולמית נוספת בתוך רבע מאה. תחזית זו התממשה במלואה.
חייו > השנים שלאחר המלחמה

ב-1919 הכיר הקונגרס בתרומתו של פרשינג לניצחון והסמיך את הנשיא לקדמו לגנרל הצבאות של ארצות הברית, דרגה חדשה שנוצרה עבורו ושרק הוא החזיק בה (ג'רלד פורד העניק אותה לג'ורג' וושינגטון ב-1976, לכבוד חגיגות המאתיים של ארצות הברית). כמו כן הוסמך פרשינג ליצור סמל מתאים לדרגה. בתחילה סירב והמשיך לעטות את ארבעת הכוכבים הכסופים הסטנדרטיים, אך ככל שיותר קצינים קודמו לדרגת גנרל, הופעל עליו לחץ לשנות את סמל דרגתו, מה שלבסוף הביא אותו לשנות את צבע ארבעת הכוכבים לזהב. בשנת 1919 הוקם במדינת נבדה מחוז חדש והוא נקרא על שמו - מחוז פרשינג.
נראה היה שפרשינג הפופולרי יזכה בנשיאות ארצות הברית ב-1920, אך על אף שדבק בו החיידק הנשיאותי הוא עצמו סירב לצאת למסע בחירות פעיל. לעיתון אמר שהוא (בניגוד לוויליאם שרמן) "לא יסרב לשרת" כנשיא אם ייקרא לכך. כותרות העיתונים בישרו על התבטאותו זו. אך הוא היה רפובליקני ופרנסי המפלגה הרפובליקנית סברו שהוא היה מזוהה מדי עם וודרו וילסון הדמוקרטי ומדיניותו. הם העמידו לבחירה את וורן הרדינג, שהטיף ל"שיבה לנורמליות" לאחר שנות המלחמה וזכה בבחירות.
ב-1921 מונה פרשינג לתפקיד ראש מטה צבא ארצות הברית, תפקיד אותו נשא עד 1924. לאחר מכן פרש משירות פעיל, בגיל 60, אך המשיך להופיע ברשומות ההיררכיה הצבאית כגנרל הצבאות.
בשנות הפרישה שלו נהג לשהות כשישה חודשים בשנה באירופה. ספר זכרונותיו My Experiences in the World War (אנ') יצא ב-1932 והביא לו פרסום נוסף, ואף את פרס פוליצר להיסטוריה.
ב-1940 קרא פרשינג בגלוי לסייע לבריטניה במלחמת העולם השנייה. לאחר שארצות הברית נכנסה בעצמה למלחמה, הופיעה דמותו על מדליה שחולקה לו ולכל ותיקי המלחמה שהשתתפו בכיבוש האמריקני בגרמניה במלחמת העולם הראשונה.
ב-1944 נוספה דרגה חדשה: גנרל הצבא (5 כוכבים) אולם דרגתו הבכירה יותר של פרשינג נותרה בעינה באופן רשמי. כשנשאל שר המלחמה הנרי סטימסון האם במצב שנוצר פרשינג היה בעצם גנרל עם 6 כוכבים, הוא ענה שלא, מאחר שפרשינג מעולם לא ענד יותר מארבעה כוכבים. בכל זאת נחשב פרשינג עליון בדרגתו לגנרלים שענדו חמישה.
פרשינג זכה לראות בניצחון בעלות הברית במלחמה. בערוב ימיו אושפז באגף מיוחד שהוקם עבורו בבית החולים וולטר ריד בוושינגטון. הוא נישא בחשאי למישלין רסקו, אמנית צרפתייה אותה פגש לראשונה בשנות העשרים, כאשר עיריית פריז שכרה אותה לצייר דיוקן רשמי שלו. נפטר ב-15 ביולי 1948, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, לאחר הלוויה ממלכתית, לא הרחק מקבריהם של פקודיו מימי מלחמת העולם הראשונה.
על שמו נקראו הטנק פרשינג והטיל פרשינג. ב-1981 הוקמה בוושינגטון אנדרטה לכבודו ולכבוד אנשי חיל המשלוח שהנהיג.
הערות שוליים

↑  זהו סמל הדרגה שבחר פרשינג לעצמו, אף כי דרגתו מוגדרת כבכירה מדרגת ״גנרל חמישה כוכבים״, כלומר באופן תאורטי פרשינג הוא ״גנרל שישה כוכבים״ (ראו הסבר שם)
↑  מרטין בלומנסון, "פאטון - האיש והאגדה", הוצאת מערכות, 1989, עמודים 55-60.
↑  Perrenot, Preston B. (2009). United States Army Grade Insignia Since 1776. Scotts Valley, California: CreateSpace Independent Publishing Platform. p. 90. ISBN 978-1-4486-5687-5. ארכיון מ-30 באפריל 2016. {{cite book}}:  (עזרה)
| הקצינים הבכירים, הגנרלים המפקדים וראשי המטה של צבא ארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| המפקד העליון | ג'ורג' וושינגטון | דגל הדרגה של ראש מטה צבא ארצות הברית |
| הקצינים הבכירים | הנרי נוקס • ג'ון דופטי • ג'וסיה הרמר • ארתור קלייר • אנתוני ווין • ג'יימס וילקינסון • ג'ורג' וושינגטון • אלכסנדר המילטון • ג'יימס וילקינסון • הנרי דירבורן • ג'ייקוב בראון | דגל הדרגה של ראש מטה צבא ארצות הברית |
| הגנרלים המפקדים | ג'ייקוב בראון • אלכסנדר מקומב • וינפילד סקוט • ג'ורג' מקללן • הנרי האלק • יוליסס ס. גרנט • ויליאם שרמן • פיליפ שרידן • ג'ון סקופילד • נלסון מיילס | דגל הדרגה של ראש מטה צבא ארצות הברית |
| ראשי המטה | סמואל יאנג • אדנה צ'אפי • ג'ון בייטס • פרנקלין בל • לאונרד ווד • ויליאם וות'רספון • הודג' סקוט • טסקר בליז • פייטון מרץ' • ג'ון פרשינג • ג'ון היינס • צ'ארלס סומראל • דאגלס מקארתור • מאלין קריג • ג'ורג' מרשל • דווייט אייזנהאואר • עומר בראדלי • ג'וזף לוטון קולינס • מת'יו רידג'וויי • מקסוול טיילור • ליימן למניצר • ג'ורג' דקר • ארל ווילר • הארולד ג'ונסון • ויליאם וסטמורלנד • ברוס פאלמר • קרייטון אברמס • פרידריק וינד • ברנארד רוג'רס • אדוארד מאייר • ג'ון וקהאם • קארל ואונו • גורדון סאליבן • דניס ריימר • אריק שינסקי • פיטר סקומייקר • ג'ורג' קייסי‎ • מרטין דמפסי • ריימונד אודיירנו • מארק מילי • ג'יימס מקונוויל • רנדי ג'ורג' | דגל הדרגה של ראש מטה צבא ארצות הברית |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296780305171  PLWABN: 9810699395105606  BIBSYS: 9049518  BnF: cb12539657q (data)  CiNii: DA17050761  GND: 12035506X  ISNI: 0000 0000 6648 8206  LCCN: n50009048  MusicBrainz: f145b0a9-d8f7-4298-9bac-c9a9a15e73a9  NARA: 10581807  NKC: xx0040594  NLA: 35418268  NTA: 149121156  RERO: 02-A005649218  SNAC: w6jq109f  SUDOC: 028667948  TePapa: 56676  Trove: 945757  VcBA: 495/320508  VIAF: 24713721   WorldCat (עם VIAF): 24713721 
הצוער ג'ון פרשינג ב-1886
פרשינג כסרן ב-1901
גנרל הצבאות, אוקטובר 1918
ראש מטה צבא ארצות הברית
מרדכי גובר

האנדרטה לחללי מלחמת העצמאות בכפר אחים (בראש הרשימה צבי ואפרים גובר)
מרדכי גוּבֶּר (1893 – ספטמבר 1978) היה איש ציבור ישראלי, ממייסדי כפר ביל"ו וכפר ורבורג וממייסדי מושבי העולים בחבל לכיש, ראש המועצה האזורית באר טוביה (1954-1950) וראש המועצה האזורית לכיש (1955–1968). בעלה של רבקה גובר; שכל את שני בניו במלחמת העצמאות.