stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זבולון סימן-טוב
ביוגרפיה > עזיבתו את אפגניסטן

סימן-טוב סירב בעיקשות לעזוב את ארצו על אף שמשפחתו הקרובה מתגוררת בישראל, עד שב-5 באפריל 2021, בעקבות השתלטות הטליבאן על אפגניסטן, החליט לבסוף לעזוב והודיע כי בכוונתו לעלות לישראל תוך מספר חודשים. באוגוסט 2021 הודיע כי החליט להישאר במדינה, בטענה שהוא הרגיש שעליו להישאר כדי להגן על בית הכנסת האחרון שנותר במדינה מפני הטליבאן. לעומת זאת, לפי אחת הטענות, סימן טוב בחר שלא לעלות לישראל משום שהוא מסרב לתת גט לאשתו, החיה בישראל.
בספטמבר 2021 עזב לבסוף את אפגניסטן לטורקיה, אחרי שחש שהסכנה לחייו גברה. בכך הסתיימה, ככל הידוע, הנוכחות היהודית באפגניסטן. בערב יום הכיפורים ה'תשפ"ב חתם על הגט לאשתו, אחרי שנים רבות שסירב לעשות זאת.[דרוש מקור] בנובמבר 2024 עלה סימן-טוב לישראל.
מחזה וסרט על סיפורם של סימן-טוב ולוי

סיפורם של לוי וסימן-טוב נתן השראה למחזה מאת המחזאי האמריקאי ג'וש גרינפלד, The Last Two Jews of Kabul. מלבד המחזה צולם גם סרט בלגי באורך מלא, בשם Cabale à Kaboul ובנוסף נכתב על סימן-טוב בספר A Political and Economic History of the Jews of Afghanistan.
הערות שוליים

1 2  נטע בר, היהודי האחרון עזב את אפגניסטן, באתר ישראל היום, 7 בספטמבר 2021
1 2  רועי קייס ויואב זהבי, כשבוע אחרי עזיבת האמריקנים: חולץ היהודי האחרון באפגניסטאן, באתר כאן, ‏7 בספטמבר 2021
↑  שני יהודים נותרו בקאבול. שלום לא היה ביניהם, באתר ynet, 8 בספטמבר 2021
↑  ליל הסדר בקאבול, המצות מניו-יורק, באתר ynet, 21 במרץ 2007
↑  צום לא קל ליהודי האחרון באפגניסטן, באתר nrg מעריב, 22 בספטמבר 2007
↑  דיאנה בחור-ניר, אחד משני היהודים באפגניסטן נפטר, וייקבר בארץ, באתר ynet, 24 בינואר 2005
↑  דן לביא, היהודי האחרון באפגניסטן עוזב את המדינה, באתר ישראל היום, 5 באפריל 2021
↑  Gabe Friedman, The last known Jew in Afghanistan is leaving, JTA, ‏במרץ 2021
↑  דין שמואל אלמס, היהודי האחרון באפגניסטן: "למרות המצב, החלטתי להישאר בקאבול", באתר ישראל היום, 18 באוגוסט 2021
↑    צביקה קליין, ‏היהודי האחרון באפגניסטן: סרבן גט, לא סרבן עלייה, בעיתון מקור ראשון, 18 באוגוסט 2021
↑  היהודי האחרון עזב את אפגניסטן: "יחגוג את סוכות עם המשפחה בניו יורק", באתר ynet, 7 בספטמבר 2021
↑  The Last Two Jews of Kabul, www.lamama.org
יוגה צחוק

יוגה צחוק היא שיטת יוגה המיועדת להפיג מתח על ידי צחוק.
היסטוריה של השיטה

הרעיון של מפגשי צחוק בקבוצה נהגה על ידי ד"ר קטריה מדן, רופא מערבי קונבנציונלי, יליד הודו, החי במומביי. לאורך כל שנות עבודתו כרופא, חקר מדן את הרפואה המשלימה מתוך אמונה שלשתי המערכות הטיפוליות הקונבנציונלית והמשלימה יש חשיבות גדולה בריפוי ובמניעה של מחלות. בשנת 1995 כתב מדן מאמר בנושא "הצחוק הוא התרופה הטובה ביותר" עבור מגזין שערך בשם "הרופא שלי". במהלך סקירת הספרות שערך, גילה מדן כמות רבה של מחקרים העוסקים בהשלכות החיוביות של הצחוק על הגוף והנפש, וכן הושפע מהספר "האנטומיה של המחלה" מאת נורמן קאזנס.
ב-13 במרץ 1995 בשעת בוקר מוקדמת, הגה מדן את הרעיון להקים מועדוני צחוק. מדן יצא לפארק הקרוב לביתו והציע לאנשים להצטרף למועדון, וכעבור כשלוש שעות הסכימו ארבעה מתוך מספר רב אנשים עימהם שוחח, להצטרף למועדון.
המועדון גדל בהדרגה. בתחילת הדרך אנשים סיפרו בדיחות לחברי המועדון אולם לאחר שהחלו לספר בדיחות סקסיסטיות וגזעניות שבחלקן כבר לא היו מצחיקות לאחר פעמים רבות, גילה ד"ר קטריה שעל פי ה-NLP הגוף איננו יכול להבדיל בין צחוק אמיתי לצחוק טכני, ולפי תאוריה זו הגה שיטה שהתבססה על נשימות יוגיות, מתיחות ותרגילי צחוק. ד"ר קטריה הצליח לסחוף אחריו את האנשים שרצו לעזוב את הקבוצה הראשונית וכך החלו להתגבש קבוצות רבות בהן אנשים הדביקו אחד את השני דרך קשר עין, וכך הצחוק הטכני הפך למידבק.
ד"ר מדן גילה שהמחסום הגדול ביותר העומד בפני מצטרפי המועדון היה ביישנות. על מנת להתגבר על הביישנות, החל לגבש קבוצות גדולות כיוון שככל שהקבוצה גדולה יותר כך קל יותר לצחוק, ויש סיכוי טוב יותר ל"הידבק בצחוק". בהמשך פיתח מדן שיטה לשילוב נשימות עמוקות מתחום היוגה על מנת לסייע בהפחתת המתח, שיפור הנשימה ושחרור קל יותר של הצחוק.
בשנת 1998 הגיעה השיטה לארצות הברית בעזרת הקומיקאי והפסיכולוג סטיב וילסון ומיד לאחר מכן הגיעה השיטה לגרמניה ודנמרק משם זה התפתח הלאה אל העולם המערבי.
השיטה זכתה תוך זמן קצר להצלחה רבה ברחבי העולם.
שמה של השיטה

השיטה משלבת תרגילי צחוק ותרגילי נשימה יוגית המבוססים על "קאפאלבטי" שזו נשימה סרעפתית. אנו מתרגלים צחוק סרעפתי ולא גרוני, ולכן מתרגלים מקרה פרטי של יוגה.
משמעות המילה יוגה לקוחה מהמילה בסנסקריט YUJ שפירושה איחוד. כיוון שביוגה צחוק אנו עובדים על צחוק משולב בתנועות הגוף (תנועות משנות רגשות) - אנו בעצם משנים את הרגשות דרך הגוף, או הגוף משפיע על הנפש. אם נתנהג כשמחים בגופנו, הרגשות יתלוו גם. אז איחוד גוף-נפש הוא יוגה במשמעותה הפילוסופית.
פירוש נוסף של אלכס סטרניק: מהי יוגה? יוגה היא שליטה. שליטה בתכונה כלשהי, כאשר רוב האוכלוסייה לא יכולה לשלוט בה. למשל יכול להיות יוגי שיכול לשהות מתחת למים זמן רב מבלי לעלות למעלה ולנשום, ולכן הוא יוגי של "שהיה מתחת למים". או "יוגי של סרטן" לפי פרופ' גרשום זייצ'ק הוא אדם בריא שחי עם גידול סרטני שנים רבות, בבריאות טובה. בדומה לכך, יוגי של צחוק הוא אדם שלומד איך לצחוק כשלא טוב לו בחיים על מנת להרגיש יותר טוב ולכן הוא מבצע "שליטה" במצבו. אדם שלומד לצחוק בזמן משבר ומשם למצוא פתרון לבעייתו ולהמציא את עצמו מחדש (במקום ליפול קורבן) הוא בעצם יוגי.
יוגה צחוק בישראל

השיטה הגיעה רשמית לישראל ב-2004. חלוצי השיטה בארץ היו ד"ר אוטה לימנט, רופאה קונבנציונלית והומאופטית העוסקת בריפוי עצמי ו"חכמת הגוף" שהתוודעה לשיטה ב-2002 בהמבורג שבגרמניה ואלכס סטרניק, תזונאי קליני שתרגל ולמד יוגה צחוק בהודו באביב 2003, במסגרת מועדוני הצחוק המקומיים ואחר כך נסע לאתיופיה על מנת לחפש עבודה בתחום האקדמי אותו למד (תזונה קלינית). לאחר חזרתו של סטרניק לארץ מאתיופיה לאחר שהיה שם של 8 חודשים ובהודו חצי שנה לפני כן, פגש את לימנט (שכבר הנחתה סדנאות בישראל) והשניים החליטו להביא לארץ לראשונה את ד"ר קטריה מאדאן הוגה השיטה.
קטריה ביקר בארץ בדצמבר 2004. ובעקבות ביקור זה פתחו לימנט וסטרניק את שני מועדוני היוגה צחוק הראשונים בישראל במהלך ביקורו של קטריה, הוכשרו כ-60 מנחים חדשים בשיטה, ובמאי 2005 יצאו ארבעה מהם, נילי דור האלה, גליה מורל, ד"ר אוטה לימנט ואלכס סטרניק לשווייץ והוסמכו כמורים בכירים בשיטה מטעם בית הספר הבינלאומי ליוגה צחוק [דרוש מקור].
בשנת 2006 נפתח לראשונה מועדון צחוק בבית חולים. המועדון שנקרא "החופש לצחוק" פועל במרכז הסרטן בתל השומר על ידי רות חי אשר זכתה בפרס הבינלאומי "שגרירת הצחוק" ברלין 2006 על פעילותה זו.
באותה שנה ניתן הפרס שגרירי הצחוק הישראלי בברלין לחלוצי השיטה ד"ר אוטה לימנט, אלכס סטרניק (על פועלו לקירוב בין יהודים וערבים), נילי דור האלה, אריה תבל בשל פועלו הייחודי בזמן מלחמת לבנון השנייה ולמריאלה נץ בשל פועלה הרב להפצת תחום היוגה צחוק בארץ ובעולם.
במסגרת הפרויקט "רוש מושיטה יד" פועלים כיום מועדוני צחוק גם בבית החולים "איכילוב" שבתל אביב ובבית החולים "מאיר" שבכפר סבא וכן במרכזי יום לקשיש.
מאז שנת 2004 החלו לפעול עשרות מועדוני יוגה צחוק ברחבי הארץ.
בשנת 2014, במסגרת אירועי יום הצחוק הבינלאומי, החליט בית הספר הבינלאומי לריגולוגיה Rigology בצרפת להעניק לאלכס סטרניק, את אות ה GOLDEN LAUGHTER AWARD על עבודתו בישראל בקירוב בין יהודים, פלסטינים וירדנים באמצעות שפת הצחוק. האות מוענק כל שנה (מאז 2003) למומחה אחר בתחומי ההומור, הצחוק או הפסיכולוגיה חיובית שפועל מתוך חזון ה Joie De Vivre.
בעיות רפואיות

מומלץ לאנשים בעלי מצב בריאותי מסוים להימנע מהשיטה:
טחורים מדממים במצב אקוטי;
שלפוחית שתן צונחת או רחם צונח;
הרניה (שבר, בקע);
תחילת הריון (במיוחד ב-3 החודשים הראשונים, בפרט אם לאישה יש היסטוריה של הפלות);
ניתוחים בחלל הבטן או בחלל בית החזה (ב-3 החודשים האחרונים ואם עדיין אין אישור רופא לתרגל פעילות אירובית);
מחלת לב או לחץ דם גבוה שאינם מטופלים תרופתית ואינם במעקב רפואי;
גלאוקומה (לחץ תוך-עיני) שאינה מטופלת תרופתית ואינה במעקב רפואי;
אפילפסיה;
הפרעות פסיכיאטריות (פרנויה, פסיכוזה וכדומה);
אסתמה (ב-5% מהמקרים עשוי להיגרם התקף, לכן מומלץ להצטייד במשאף);
כל מי שחולה ומחלתו מדבקת כדאי להימנע מהשתתפות במהלך תקופת ההדבקה;
כל אדם שיש לו מגבלה רפואית שאינה מאפשרת לו לתרגל פעילות אירובית (כגון הליכה מהירה במשך 45 דקות).
ראו גם

גלוטולוגיה
יום הצחוק העולמי
בעיית גוף-נפש
רפואה אלטרנטיבית
נוירון מראה
פסיכולוגיה חיובית
יהודה דקל

| --- | --- |

 לידה:  29 במאי 1929 הרצליה
 פטירה:  10 בינואר 2008 (בגיל 78) רמת השרון, ישראל 
 מדינה:  ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין הישן בהרצליה 
 ידוע בשל:  היותו מבוני חבל לכיש וחבל הנגב וממייסדי המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות
 תקופת הפעילות:  מ-1949 
 תפקיד:  מנהל המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית
 בת זוג:  נחמה דקל
 
יהודה דקל (29 במאי 1929 – 10 בינואר 2008) היה מבוני חבל לכיש והנגב, מנהל המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית, ממייסדי המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות ויושב ראש הוועד המנהל שלה, מלוחמי הפלמ"ח. ממקימי קיבוץ יראון. דקל הדליק משואה ביום העצמאות תשס"ו.
ילדות ולימודים

יהודה דקל נולד בהרצליה בל"ג בעומר תרפ"ט (29 במאי 1929) לבלה לבית דודוביץ וליעקב (ז'אק) דקלו. הוריו עלו לישראל בשנת 1924 ובשנת 1925 עברו לגור במושבה הרצליה והיו בין מייסדיה. דקל למד בבית הספר העממי בהרצליה, ובשנת 1940 עבר לתל אביב, שם למד בבית הספר היסודי[דרושה הבהרה] על שם אחד העם ובכתות ט' ו-י' של הגמנסיה הרצליה. הוא היה חבר בתנועת הצופים, בגוש הצופים הקשישים. בשנת 1946 יצא להכשרה צעירה בקיבוץ אלונים. לאחר מכן למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל בו סיים את לימודיו התיכוניים. היה חבר בהגנה, מ"כ ומ"מ בחג"ם, בוגר קורס מ"כים של חי"ש צעיר במשמר העמק.
במלחמת השחרור ואחריה

בשנת 1948 הצטרף להכשרת הצופים - דפנה, עמה התגייס לפלמ"ח. שירת בגדוד השלישי, בחטיבת יפתח, במלחמת העצמאות, תוך השתתפות בקרבות בגליל, במבצע יורם לפתיחת הדרך לירושלים, במבצע דני לכיבוש לוד ואזור מודיעין. לאחר מבצע זה יצא לקורס מ"כים בקיבוץ דליה, ובסיומו ירד לנגב והתמנה למ"כ בפלוגה ג'. השתתף בפעולות ביטחון שוטף בנגב, באזור חרבת מחאז ובמבצע יואב, היה בין כובשי בית-חנון והמשלטים במערב הכפר. לאחר מכן עבר לבית שאן עם הגדוד השלישי. בינואר 1949 השתתף בקורס סמלים של פיקוד צפון והיה סמ"מ. במרץ 1949 השתחרר מצה"ל. נפילת שנים עשר מחבריו בקרב על נבי יושע (מצודת כח) בי"א בניסן תש"ח, 20 באפריל 1948, הותירה את חותמה על יהודה דקל ולאחר שנים רבות השפיעה גם על עיסוקו וכתיבתו. בשנת 1949 היה בין מקימי קיבוץ יראון בהרי נפתלי שבגליל העליון.
מלימודי חקלאות ועד ניהול מחלקת ההתיישבות של הסוכנות

יהודה דקל התקבל לעבוד במחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית ב-1 בינואר 1951. בסוף שנת 1952 החל יהודה את לימודיו בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות, בה סיים את חוק לימודיו וקיבל תואר מוסמך במדעי החקלאות. דקל חזר לעבוד במחלקה להתיישבות והצטרף לצוות שתכנן והקים את חבל לכיש. מאז שימש בתפקידים שונים במחלקה. בין היתר היה מנהל המדור לתכנון הפיתוח בחבל הנגב, מנהל חבל ירושלים, סמנכ"ל לנושאי תכנון ובנייה משקית, ומנהל החברה ל"תעשיות בהתיישבות הכפרית".
דקל שירת בגדוד חיל רגלים 89 בחטיבה 8, ונלחם במבצע קדש ומלחמת ששת הימים. במלחמת יום הכיפורים, מפקד גדוד שריון, תוך הקמת גדוד שריון מאולתר שכלל פלוגה מכל גדוד בחטיבה 8, הכוח נקרא "כוח דקל". בנוסף פיקד על אגד התחזוקה בחטיבה. השתחרר מצה"ל בדרגת סא"ל. לאחר המלחמה הוא הקים וניהל חברה לתכנון והקמה של מפעלי תעשייה ביישובי המחלקה להתיישבות בשם "תעשיות בהתיישבות הכפרית".
בשנת 1981 נבחר לכהן כמנהל הכללי של המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית, תפקיד אותו מילא עד שנת 1988 במסגרת פעילותו הוא ניצח על פעולות ההתיישבות החדשה ברחבי ארץ ישראל. בתפקידו זה עודד את פיתוח התעשייה והתיירות בהתיישבות והקים מערכות מחקר ופיתוח חקלאי לפיתוחה של חקלאות חדישה באזורי הארץ השונים. בנוסף הוא הוביל את ההתיישבות המחודשת בגוש עציון, ואת יישום תוכנית המצפים בגליל, לצד אריאל שרון, בגליל.
זיכרון ותיעוד היסטורי

נפילת שנים עשר מחבריו בקרב על נבי יושע דרבנה את יהודה דקל לעסוק בתיעוד ובפרסום תולדות יחידת הפלמ"ח (ההכשרה), בה היה חבר, ובחקר הקרב על נבי יושע. דקל פעל להקמת אתר זיכרון סמוך לקיר הצפוני של מצודת כח - הקיר אליו התנפצה התקפת הפלמ"ח בליל י"א בניסן תש"ח. כמו כן הוא כתב ספר על הקרב, משטרה עברית, מצודת ישע - מצודת כח, אשר יצא לאור בשנת 2003.
בשנת 1986, יהודה דקל הצטרף ליוזמת המייסדים והשתתף בהקמת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל במסגרת החברה להגנת הטבע ולאחר מכן היה בין מייסדי "העמותה לשימור אתרי מורשת בישראל". במסגרת פעילות זו יזם את חוק לשימור אתרים בשנת 1991. בשנת 1994 נבחר לכהן כיו"ר הוועד המנהל של המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
כמו כן, הוא הוביל את הקמת מוזיאון גבעת הקיבוצים מצפון לרחובות, והיה שותף להקמת מוזיאון הפלמ"ח ברמת אביב ונמנה עם מנהליו.
בשנת 2006 נבחר להדליק משואה ביום העצמאות על חלקו בפיתוח הנגב והגליל. ועל תפקידו כיו"ר הוועד המנהל של המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
מוזיאון הרעות הוקם כיוזמה אישית שקידם יהודה דקל.
בשנת 2014 עלה ליוטיוב סרט קצר בשם "רעות תחת אש". הסרט מתחיל בסיקור פועלו של דקל, ומשם ממשיך לשחזור הכנות לקרב השני על מצודת כ"ח ומהלך הקרב עצמו. בסרט בולטות דמויותיהם של פילון פרידמן, יזהר ערמוני ודוד "דודו" צ'רקסקי.
משפחתו

בשנת 1950, בקיבוץ יראון, נשא לאישה את חברתו, נחמה דובקין, בת סטרה (לבית ברב"ש) ואליהו דובקין. שם גם נולד, בשנת 1951, בנו אבישי, כיום פרופסור לאסטרופיזיקה באוניברסיטה העברית, באותה השנה עברו לירושלים. בשנת 1959 נולד בנו השני, בועז, כיום איש עסקים והבעלים של חברת P.M.I. בשנת 1969 נולדה בתו, נועה. שנים רבות הוא גר באשקלון ובשנים האחרונות לפני פטירתו גר ברמת השרון.
יהודה דקל נפטר בגיל 79 ביום חמישי, ג' בשבט ה'תשס"ח, 10 בינואר 2008. לרגל האזכרה לציון יום השנה השני לפטירתו של יהודה דקל הופק לזכרו הספר מאה מקומות שמורים - מסע באתרי השימור של ישראל מאת ד"ר מרדכי נאור ועופר רגב. בספר מובא סיפורם של מאה אתרים בארץ-ישראל אשר עברו תהליך שימור. הספר שיצא לאור בשיתוף המועצה לשימור אתרים. המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ומשפחת דקל חברו יחד והקימו מפעל להנצחת שמו ומורשתו – ספריית יהודה דקל.
ספריו

הכשרת הצופים - דפנה במלחמת העצמאות, הוצאה עצמית, 1998
משטרה עברית, מצודת ישע - מצודת כח, הוצאת כרטא, ירושלים, 2003
יהודה דקל, מצודת כח, רעות תחת אש, הוצאת כרטא, הוצאת ספריית יהודה דקל, ירושלים, הוצאה מחודשת, 2009
יהודה דקל, טיפה משלי, הוצאת ספריית יהודה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2009
הערות שוליים

↑  טקס הדלקת משואות, 58 למדינת ישראל
↑  גלעד גרוסמן, לתפארת מדינת ישראל, nrg, תאריך 2.5.2006
↑  רעות תחת אש, יוטיוב
↑  ליאת רון, ‏פורטפוליו / בועז דקל, באתר גלובס, 16 במאי 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305947905171  BnF: cb162045042 (data)  ISNI: 0000 0000 7853 8215  LCCN: n86835450  VIAF: 65506507   WorldCat (עם VIAF): 65506507 
יהודה דקל בטקס הדלקת המשואות בשנת 2006
טום הופר (במאי קולנוע)

ערך זה עוסק בבמאי קולנוע. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

טום הופר, 2010
 לידה:  1 באוקטובר 1972  (בן 52) לונדון, אנגליה, בריטניה
 שם לידה:  Thomas George Hooper 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1990 
 עיסוק:  במאי
 מקום לימודים:  יוניברסיטי קולג'  בית הספר וסטמינסטר  בית ספר הייגייט 
 פרסים והוקרה:  פרס אמי לבידור בפריים טיים לבימוי מיני סדרה, סרט או ספיישל דרמטי (2006)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע בחירת הקהל לסרט האירופי הטוב ביותר (2011)  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (2009)  פרס גילדת הבמאים האמריקנית 
 פרופיל ב-IMDb
 
תומאס ג'ורג' "טום" הוּפר (באנגלית:  Thomas George "Tom" Hooper; ‏נולד ב־5 באוקטובר 1972) הוא במאי קולנוע וטלוויזיה אנגלי זוכה פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר לשנת 2010 על סרטו "נאום המלך" ופרס אמי לשנת 2006 על הסדרה שביים "אליזבת הראשונה".
ביוגרפיה

הופר נולד בלונדון למרדית', סופרת אוסטרלית וריצ'רד הופר, איש עסקים אנגלי.
הופר הוא האמצעי מבין אחות המגישה תוכנית רדיו ברשת הBBC ואח משפטן.
בגיל 12 החליט להיות במאי לאחר שקרא ספר הדרכה לעשיית סרטים.
בגיל 13 צילם את סרטו החובבני הראשון לו קרא "בריחת הכלב" במצלמת בולקס אותה קיבל מדודו.
את הסרט צילם הופר ללא קולות רקע בשל העלויות שהיו כרוכות בכך.
בגיל 14 צילם את סרטו הקצר "ג'קט מפציץ", על מעיל הטייסים של סבו שהיה נווט של מפציץ ונהרג במלחמת העולם השנייה, הסרט הועמד לתחרות יוצרי הקולנוע הצעירים של רשת ה BBC.
כאשר היה בן 16 הופר החל לכתוב את התסריט לסרטו המקצועני הראשון, הסרט הקצר "פנים צבועות".
במשך כשנתיים ניסה הופר לפרסם ולקדם את עשיית הסרט, כשלבסוף הבמאי פול ויילנד החליט להשקיע בפרויקט ולספק לו ציוד מתאים.
מאמציו של הופר השתלמו בשנת 1992 לאחר שהסרט נמכר לערוץ 4 הבריטי והוקרן בפסטיבל הקולנוע של לונדון.
לאחר שסיים לצלם את סרטו הראשון למד הופר ספרות אנגלית ב"אוניברסיטת אוקספורד", שם הצטרף אל קבוצת דרמה וביים את המחזות "מראה מעל הגשר" בכיכובה של קייט בקינסייל ו"המשפט" בכיכובה של אמילי מורטימר.
הופר עזב את הלימודים לפני בחינות הגמר כדי לביים פרסומת ל"סוניק".
תחילת עבודתו בהפקות ה-BBC

לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת אוקספורד ביים הופר פרסומות וקיווה לפרוץ לתעשיית הקולנוע.
את ההזדמנות הראשונה שלו בטלוויזיה הבריטית קיבל בסוף שנות ה-90 כאשר הבמאי מתיו רובינסון נתן לו לביים שני פרקי מפתח באופרת הסבון המפורסמת "איסטאנדרס" וארבעה פרקים באופרת הסבון "בייקר גרוב".
הופר גם זכה לביים שני פרקים בעונה השנייה של הדרמה הקומית "רגליים קרות".
ב-2001 ביים את המיני סדרת הדרמה "אהבה באקלים קר" בכיכובה של רוזמונד פייק, הפקה זו זכתה להערכה רבה מצד האקדמיה הבריטית.
ב-2003 זכתה מיני סדרת הדרמה התקופתית "דניאל דרונדה" בבימויו של הופר להצלחה רבה ולביקורות משבחות מצד האקדמיה הבריטית.
בשנת 2004 הועמד הופר לפרס אמי ולפרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה על עבודת הבימוי שלו במיני סדרת הדרמה המשטרתית "החשוד העיקרי 6".
שנות ההצלחה הראשונות

לקראת סוף 2004 הוציא לאור הופר את סרטו המלא הראשון, דרמת הגזענות "אבק אדום" בכיכובם של זוכת שני פרסי האוסקר הילרי סוונק וצ'ואיטל אג'יופור.
הסרט לא זכה לחשיפה רחבה אך הוערך על ידי מבקרי הסרטים וזיכה את הופר בפרס בפסטיבל הקולנוע של הודו.
להצלחה הגדולה הראשונה שלו זכה הופר בשנת 2006 לאחר שזכה בפרס אמי על מיני סדרת המופת שביים "אליזבת הראשונה" אודות חייה האישיים והציבוריים של המלכה אליזבת הראשונה (הלן מירן).
ב-2007 זכתה מיני סדרת הדרמה שלו "לונגפורד" אודות סיפורו של משקם האסירים המושמץ לורד לונגפורד (ג'ים ברודבנט) בפעם השנייה ברציפות בפרס גלובוס הזהב למיני-סדרה הטובה ביותר.
בשנת 2008 זכה הופר לביים את הפקת הענק של טום הנקס "ג'ון אדמס" על חייו של נשיא ארצות הברית השני ג'ון אדמס (פול ג'יאמטי).
הסדרה זכתה להצלחה חסרת תקדים עם זכיות ב-13 פרסי אמי ובארבעה פרסי גלובוס הזהב, כולל מועמדות שלישית של הופר לפרס אמי.
ב-2009 הוציא לאקרנים את סרטו הגדול השני עליו עבד משנת 2007, דרמת הכדורגל "יונייטד המקוללת" אודות חייו של בריאן קלאף (מייקל שין) מנהלה של קבוצת "לידס יונייטד".
נאום המלך

הופר הפתיע את עולם הקולנוע בשנת 2010 כאשר גבר בזכות הדרמה ההיסטורית שביים "נאום המלך" בקרב על פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר על הפייבוריט המוביל דייוויד פינצ'ר שזכה בפרס גלובוס הזהב ופרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר על סרטו "הרשת החברתית".
הסרט אודות התמודדותו של המלך ג'ורג' השישי (קולין פירת') עם בעיית הגמגום הקשה שלו זכה להצלחה מסחרית גדולה ברחבי העולם עם הכנסות של
למעלה מ-414 מיליון דולרים.
הסרט זכה בשלוש הקטגוריות המובילות של טקס האוסקר: פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס הבמאי הטוב ביותר ופרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לקולין פירת'.
פילמוגרפיה

אבק אדום (2004)
יונייטד המקוללת (2009)
נאום המלך (2010)
עלובי החיים (2012)
הנערה הדנית (2015)
קאטס (2019)
סדרות שביים

Love in a Cold Climate - 2001
דניאל דרונדה (2002)
החשוד העיקרי 6 (2003)
אליזבת הראשונה (2005)
לונגפורד (2006) - סרט טלוויזיה
ג'ון אדמס (2008)
חומריו האפלים (2019)
טום הופר לצידו של קולין פירת' כוכב סרטו "נאום המלך", 2011
אולג דריפסקה

| --- | --- |

 לידה:  2 בינואר 1968 (בן 57) דזיארז'ינסק, רוסיה 
 שם לידה:  Олег Владимирович Дерипаска 
 מדינה:  קפריסין, רוסיה, ברית המועצות 
 מקום מגורים:  מחוז קרסנודאר, מוסקבה, לונדון 
 השכלה:  האוניברסיטה הרוסית לכלכלה ע"ש פלחנוב (1996)  הפקולטה לפיזיקה של אוניברסיטת מוסקבה 
 פרסים והוקרה:  עיטור הידידות (רוסיה) (1999)  עיטור אלכסנדר נבסקי (24 במרץ 2014)  מסדר ההצטיינות הלאומי של גינאה (2017)  עיטור הצדקה  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 deripaska.ru
 
אולג ולדימירוביץ' דריפסקה (ברוסית: Олег Владимирович Дерипаска; ‏ נולד ב-2 בינואר 1968), איש עסקים רוסי, אחד האוליגרכים הרוסים. בבעלותו חברת ההשקעות הענקית "בייסיק אלמנט" (Basic Element), שבה הוא מכהן כמנכ"ל בפועל. דריפסקה נחשב לאחד מעשירי רוסיה כיום, והונו מוערך (נכון לינואר 2025 על פי המגזין "פורבס") בכ-2.7 מיליארד דולר.
שנותיו הראשונות והשכלה

דריפסקה נולד בעיר קטנה במחוז ניז'ני נובגורוד, אך גדל בעיירה אוסט לבינסק שבמחוז קרסנודאר. בעיירה זאת אף סיים את חוק לימודיו, וב-1985 נרשם והתקבל ללימודים באוניברסיטת מוסקבה. כשנה לאחר מכן גויס לצבא הרוסי, בו שירת עד 1988. לאחר שירותו חזר ללימודיו במוסקבה, וזאת תוך כדי עבודה באתרי בנייה ברחבי רוסיה על מנת לפרנס את עצמו. בשנת 1993, בהיותו בן 25, סיים את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה עם תואר בפיזיקה, אך לאחר שהבין כי אין אפשרות לפתח קריירה במקצוע זה בתקופה שלאחר התפרקות ברית המועצות, הוא העדיף לחפש אפיקים אחרים, כאלו שיניבו לו כסף. עם זאת, עדיין המשיך ללמוד, ובשנת 1996 קיבל תואר נוסף בכלכלה מהאוניברסיטה לכלכלה על שם פלחנוב, שבמוסקבה.
פעילות עסקית

מיד לאחר התפרקותה של ברית המועצות החל דריפסקה בפעילות עסקית. ראשית פעילותו הייתה בתחום סחר החליפין. החברה שלו סחרה במגוון של מוצרים, אך התמקדה בעיקר בסחר במתכות שונות, כגון: נחושת, אלומיניום, ברזל ועוד. המכירות גדלו משנה לשנה, וכך עשה דריפסקה את הונו הראשון. ב-1994 הפך למנכ"ל של מפעל להיתוך מתכות בעיירה סיינוגורסק. הוא דאג לשלם את משכורות העובדים שסבלו מהלנת שכר, העביר את המפעל מודרניזציה של ציוד פסי הייצור, הגדיל את תפוקת הייצור, וחתם על חוזים של הספקה לגופים ברוסיה ובארצות נוספות.
בשנת 1997 הקים את חברת "בייסיק אלמנט" (Basic Element), ודרכה רכש חברות רבות בתחומי האנרגיה, התעשייה, הבנקאות, התעופה ועוד. למרות החברות הרבות שבבעלותו, דריפקסה היה מזוהה יותר מכל עם בעלותו על חברת רוסאל, שהוא מכהן גם כמנכ"ל שלה בפועל עד 2018. רוסאל היא יצרנית האלומיניום הרוסית הגדולה, וחולשת על כ-10% משוק האלומיניום העולמי. בין היתר הוא מחזיק בבעלותו גם את יצרנית הרכב הרוסית גא"ז, וכמו כן 5% ממניות יצרנית הרכב ג'נרל מוטורס. החזקה גדולה נוספת שלו היא בעלות של 25% בחברת כריית המתכות הענקית נורילסק ניקל.
חברת "בייסיק אלמנט" (Basic Element) היא אחת מהחברות הגדולות בעולם מבחינת שווי שוק והיקף פעילות ולה עסקים בכל יבשות תבל. בחברה מועסקים למעלה מרבע מיליון בני-אדם. בשנת 2007 מיכאל גוצרייב הודיע שלאור לחץ גדול מהשלטונות הוא מוכר את חברת נפט שבבעלותו לאולג דריפסקה.
דריפסקה הוא אחד המיליארדרים הצעירים, ועל פי דירוג עשירי תבל של המגזין "פורבס" לשנת 2008 הוא היה "האיש העשיר ברוסיה", וממוקם מספר 8 בעולם; הונו האישי הוערך על ידי המגזין ב-28 מיליארדי דולרים. בהתאם לאותו דירוג לשנת 2011 הוא ירד למקום ה-6 בין עשירי רוסיה.
באפריל 2018 הטילה ארצות הברית סנקציות על אנשי עסקים רוסיים בהם דריפסקה, והקפיאה את נכסיו בארצות הברית. בדצמבר אותה שנה הוחלט לבטל את הסנקציות.
ב-2022 עקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה הטיל האיחוד האירופי סנקציות על אוליגרכים רוסיים המקורבים לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין, בהם דריפסקה. דריפסקה היה בין האוליגרכים הראשונים שהתבטאו נגד הפלישה הרוסית לאוקראינה.
פילנתרופיה

לצד פעילותו העסקית הוא גם פילנתרופ גדול. בשנת 1998, הקים דריפסקה את Volnoe Delo, קרן הצדקה הפרטית הגדולה ביותר ברוסיה. הקרן תומכת ביותר מ-400 יוזמות ברחבי רוסיה במטרה לפתח את החינוך והמדע, ולשיפור הסטנדרטים של בריאות הציבור. הוא תומך גם ברשת של עשרות בתי-ספר, שבהם לומדים למעלה מ-20 אלף תלמידים.
דריפסקה תרם גם בישראל ותמך בפרויקט "אנליזה", שמטרתו לחזק תלמידים בבתי ספר על-יסודיים, בעיקר בפריפריה, המצטיינים במתמטיקה, על מנת לסייע להם להיבחן בבחינת בגרות ברמה של 5 יחידות לימוד.
חיים אישיים

דריפסקה התחתן בשנת 2001 עם פולינה, בתו של הפוליטיקאי, איש העסקים והעיתונאי הרוסי ולנטין יומשב. לזוג שני ילדים.
דריפסקה אוהב לשחק כדורגל, ואף אימץ שתי קבוצות כדורגל רוסיות: קובאן קרסנודאר, ודינמו מוסקבה.
דריפסקה גם אוהב לקרוא ספרים.
הערות שוליים

↑  פירוט על החברות שבבעלותה של בייסיק אלמנט אפשר למצוא בוויקיפדיה באנגלית תחת הערך: Basic Element.
↑  שירות, ‏המיליארדר הרוסי דריפסקה רכש 5% מג'נרל מוטורס, באתר גלובס, 9 באוגוסט 2007
↑   ארה"ב ביטלה את הסנקציות על האוליגרך הרוסי דריפסקה, באתר TheMarker‏, 20 בדצמבר 2018
↑  תמר שבק, מרד האוליגרכים במעגל הקרוב של פוטין: "חפים מפשע מתים - זה בלתי מתקבל על הדעת", באתר ynet, 1 במרץ 2022
↑  אדר פרימור, "לעצור את הטרגדיה": שני אוליגרכים יצאו במסר חריג להפסקת המלחמה, באתר כלכליסט, 28 בפברואר 2022
↑  יולי חרומצ'נקו, מיליארדר רוסי (ולא יהודי) בן 37 תורם לתלמידים בפריפריה, באתר הארץ, 26 ביולי 2005
↑  על פי הודאת פיו בראיון שנערך עמו והועלה לאתר יוטיוב: Oleg Deripaska: Listen To Bankers
↑  יעקב זיו, הסירו דאגה: הכל אודות אנז'י מחצ'קלה, באתר מעריב, ב-15 באוגוסט 2011
↑  Prominent Russians: Oleg Deripaska, באתר russiapedia
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810646726505606  GND: 1155810880  ISNI: 0000 0000 3581 7169  LCCN: n2003105013  NKC: js20070713001  VIAF: 43681750   WorldCat (עם VIAF): 43681750
אלדד אילני

| --- | --- |

 לידה:  4 באוגוסט 1955 (בן 69) 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 www.hamushlam.co.il
 
אלדד אילני (נולד ב-4 באוגוסט 1955) הוא סופר ואיש הייטק ישראלי, מחבר סדרת "הסיפור המושלם", שספריה היו לרבי-מכר וזכו להיבחר ברשימת ספרי הקריאה המומלצים על ידי משרד החינוך כמו גם סדרת "הרפתקאות יובל". "הסיפור המושלם" זכה בשנת 2013 בפרס "ספר זהב" מטעם התאחדות הוצאות הספרים של ישראל. בשנת 2017 זכה הספר הראשון בסדרה בפרס "ספר פלטינה", והספרים השני והשלישי בסדרה זכו בפרס "ספר זהב". הספר הראשון בסדרה תורגם להונגרית ויצא לאור בהונגריה. שלושת הספרים הראשונים בסדרה תורגמו לצרפתית ויצאו לאור בצרפת. הספר "הרפתקאות יובל – הסוד של סבא גדליה" זכה להיכנס למצעד הספרים תשפ"ה של משרד החינוך תחת הקטגוריה הספרים המוצעים לכיתות ד'-ו'.
ביוגרפיה

אילני נולד ב-4 באוגוסט 1955. ילדותו עברה עליו בחיפה, בוגר בית הספר הריאלי העברי במגמה מזרחנית. למד קולנוע, טלוויזיה ומדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב. הוא שירת בצה"ל ביחידת 8200 ולאחר מכן ביחידת הממר"מ ומשנת 1983 ועד היום עובד במערכות מידע. אילני נשוי לנעה ואב לשלושה ילדים, מתגורר עם משפחתו בתל אביב.