בלומה זייגרניק
מחקר ותרומות

בשנות ה-20 המשיכה זייגרניק את לימודיה בפיקוחו של לוין והצליחה לערוך מחקר על זיכרון בו השוותה זיכרון של משימות שנקטעו לבין זיכרון של משימות שהושלמו ומצאה שאנשים נוטים לזכור משימות שנקטעו טוב יותר מאלה שהושלמו. ממצא זה נודע בשם אפקט זייגרניק.
בשנות ה-30 החלה לעבוד במכון לפעילות עצבית גבוהה, שם הושפעה מוויגוצקי. בהשפעת ויגוצקי החלה לעבוד על בעיות שונות הקשורות לפתולוגיות של חשיבה, הפרעות פסיכוטיות ואישיות וכו'. גיטה בירנבאום, תלמידה נוספת של לוין ובוגרת אוניברסיטת ברלין, שיתפה איתה פעולה באופן צמוד.
בשנת 1940 החל זייגרניק לפרסם עבודות על השפעתן של פגיעות מוחיות. לימודיה נמשכו בשנים 1941–1943 בבית החולים הנוירוכירורגי מס' 3120 בפינוי שאורגן על ידי אלכסנדר לוריא. העניין העיקרי שלה היה אובדן הספונטניות בעקבות פציעות צבאיות של האונות הקדמיות של המוח. תחום נוסף במחקרה בבית החולים היה חירשות-אילמות תגובתית לאחר זעזוע מוח. עד סוף שנות ה-40 היא צברה ידע רב שאפשר לה להשוות פתולוגיות בחולים עם ובלי טראומות צבאיות. מתוצאות ממחקרים אלה, היא הכינה עבודת דוקטור למדעים, אך הטקסט נגנב זמן קצר לפני השלמתו. ב-1950, עם תחילת קמפיין אנטישמי בברית המועצות, הפסיקה זייגרניק לעמוד בראש המעבדה, וב-1953 היא פוטרה מהמכון לפסיכיאטריה.
באותה שנה, עם מותו של סטלין, חזרה לעבוד במכון.
עד 1959, היא הכינה עוד עבודת דוקטור למדעים שכותרתה "הפרעות חשיבה בחולי נפש". בעבודת הדוקטורט שלה תיארה זייגרניק את תוצאות מחקר על 710 חולים שאובחנו עם סכיזופרניה, אפילפסיה, מחלות כלי דם במוח, פגיעה מוחית, פיגור שכלי, דלקת המוח, שיתוק מתקדם, פסיכוזה מאניה דיפרסיה והפרעות אישיות. זייגרניק התייחסה לשלוש קטגוריות עיקריות של הפרעות חשיבה: עיוות תהליך ההכללה, עיוות המבנה הלוגי של החשיבה, ועיוות חשיבה מכוונת מטרה. היא חקרה אילו תת-קטגוריות משלוש הקטגוריות העיקריות הללו אופייניות למחלות מסוימות וכיצד הכי טוב לזהות אותן. השוואה בין נתונים פסיכולוגיים וקליניים ניסיוניים אפשרה אבחון מחלות בצורה יעילה יותר. נתונים ניסויים הביאו את זייגרניק למסקנה שהחלוקה הרווחת של פעילות מנטלית לתהליכים נפרדים היא מלאכותית ואינה מאפשרת תיאור עקבי של התפוררות החשיבה. החשיבה מתפרקת לא כתהליך נפרד אלא כפעילות. בעיקר בשל מחקרה של זייגרניק בשנות ה-40–1950 בברית המועצות, הייתה הצטברות של מערך גדול של נתוני מחקר שנבנו באופן שיטתי, אלו היוו מאוחר יותר את הבסיס לפסיכולוגיה חריגה ניסיונית (experimental abnormal psychology), והתרחבו מאוד במהלך העשורים הבאים.
בשנים הבאות פרסמה זייגרניק מספר מונוגרפיות וספרי לימוד אקדמאים המוקדשים לפסיכולוגיה של סוגים שונים של הפרעות בחולי נפש, לרבות הפרעות התודעה, האישיות, התפיסה והזיכרון. עבודות אלו תיעדו הצטברות של חומר ניסיוני, פיתוח מושגים ומתודולוגיות של מחקר, וכן גיבשו את המשימות והאפשרויות של מבחנים וניסויים פסיכולוגיים,את תפקיד המחקר הפתופסיכולוגי להבנת הפסיכולוגיה בנורמה ותרמו לפיתוח הפסיכיאטריה:
Thinking Disorders in the Mentally Ill (1958)
The Pathology of Thinking (1962)
Introduction to Abnormal Psychology (1969)
Personality and the Pathology of Activity (1971)
Foundations to Abnormal Psychology (1973)
Essays on the Psychology of Abnormal Personality Development (1980)
Abnormal Psychology (1968)
זייגרניק מתחה ביקורת על מחקר פסיכולוגי שבו הדגש העיקרי לא היה על הניסוי אלא על מדידה וקורלציה של מאפיינים אינדיבידואליים או תכונות אישיות. היא ראתה חובה להשתמש בסט טכניקות וסברה שמחקר פתופסיכולוגי צריך לכלול מספר מרכיבים: ניסוי, ראיון עם מטופל, תצפית על התנהגות המטופל במהלך המחקר, ניתוח סיפור חייו של אדם חולה (שהיא היסטוריה רפואית שנכתבה באופן מקצועי על ידי רופא ורשומה קלינית), והשוואה של נתוני הניסוי עם היסטוריית החיים של המטופל. מבחינתה, חשוב מאוד (אם כי לא תמיד אפשרי) לבצע מחקר שמאפשר מעקב לאורך זמן אחר המטופל. בעיניה הניסוי חייב לקחת בחשבון שלא ניתן לחלק את הנפש (psyche) למרכיבים נפרדים, ולכן לא ניתן לצמצם את הניסוי למדידת המאפיינים של מרכיבי הנפש האישיים. במקביל, היא מתחה ביקורת על מחקר פסיכולוגי ספקולטיבי: תיאוריות ורעיונות שלא היו קשורים למחקרים ניסויים שיטתיים. זייגרניק הצביעה על כך שהמחקרים הפוריים ביותר הם אלה הקשורים לניתוח התחום האינטלקטואלי (הקשור לתחושות, תפיסות, רעיונות, מושגים ושילובם, ודיבור), ולא לתחום הרגשי הפכפך יותר (מצבי רוח, תחושות ודחפים). לדעתה, העיקרון המרכזי של בניית ניסוי פתופסיכולוגי הוא עקרון ניתוח איכותני של מהלך התהליכים הנפשיים של המטופל, בניגוד למדידת ציוני המבדקים גרידא. בנוסף למורכבות המשימות שהמטופל הצליח להבין או להשלים, היא ראתה חשיבות בהבנת הסיבה לטעויות של המטופל ולקשייו. בניגוד לנבדקים בריאים, שיחסם כלפי לניסוי הוא קבלת משימות ומעקב אחר הוראות, חולי נפש לפעמים מתעלמים, מפרשים לא נכון משימות, ולפעמים אף מתנגדים באופן אקטיבי להוראות. זייגרניק ציינה כי הניסוי הפתופסיכולוגי הוא פעילות דו-כיוונית משותפת של הנסיין והנבדק, והמצב של הניסוי הפתופסיכולוגי הוא מקטע מהחיים האמיתיים. לכן, הניסוי לא צריך להתמקד במדידה או הערכה של מצבים פסיכולוגיים קיימים, אלא צריך להיות מתוכנן לייצר שינוי במצבים אלה. בדיקות אבחון, לפי הרעיון שלה, צריכות להתבצע כניסויים פסיכולוגיים במובן הוויגוסקי.
עבודתה של זייגרניק סיפקה שירות מצוין למדינתה וכפתופיזיולוגית, היא ביססה את השימוש בעבודתה בטיפול הרפואי, במיוחד בעבודה קלינית. הניסיון הרב של זייגרניק עזר לה להציג את שלבי ההתפתחות של הפסיכולוגיה הרוסית. היא המשיכה ללמד והתרכזה בחשיבות בריאות הנפש והפרקטיקה הקלינית. מאוחר יותר, זייגרניק הגיע למסקנה שהחשיבות של ביצוע הערכת אישיות של מצבו הפסיכולוגי של המטופל והבנה כללית של מבנה הפגם שלו היא המפתח. זייגרניק קבעה כי "כל בעיה המוצעת על ידי הפרקטיקה הפסיכיאטרית, בין אם היא נוגעת לבדיקת מוגבלות, או חקר מבנה ההפוגה, או יעילות הטיפול – הנתונים של המחקר הפסיכולוגי מועילים רק בבת אחת, מתי והיכן שהם מציעים הסמכה של כל האישיות ולא של תהליך נפשי מסוים".