stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שנות ה-50 של המאה ה-16
אירועים בולטים בעולם > מלחמה ופוליטיקה > קולוניאליזם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
1557 - הפורטוגזים מקימים את המושבה מקאו.
אירועים בולטים בעולם > כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
1555 - נוסדת החברה המוסקבאית, החברה הראשונה שפועלת במודל חברות הצ'ארטר (אנ'), שפועלות כמונופולים של סחר או קולוניזציה מטעם ממשלות.
עשור זה הוא חלק מתקופה רחבה יותר בה הגילדות מתפקדות כמוסד כלכלי משמעותי בחלקים מסוימים של אירופה בכלל, וצפון מרכז אירופה בפרט. בשנת 1552 נוסדות בקופנהגן שתי גילדות: גילדת הקצבים וגילדת בוני הארונות.
התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
12 בפברואר 1554 – ג'יין גריי מוצאת להורג בגין בגידה, שנה לאחר שטענה למלכות אנגליה במשך 9 ימים
16 באוקטובר 1555 – הבישופים של הכנסייה האנגליקנית יו לטימר וניקולס רידלי ("המרטירים מאוקספורד") מועלים על המוקד
אסונות

5 בינואר 1554 – שרפה גדולה בעיר איינדהובן שבהולנד
23 בינואר 1556 – רעידת אדמה במגניטודה 9.0 במחוזות שאאנשי וגאנסו בסין גורמת ל-850,000 הרוגים
13 בספטמבר 1557 – העיר פירנצה הוצפה כאשר נהר הארנו עלה על גדותיו
מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
1551 – האסטרונום הגרמני ארסמוס ריינהולד (אנ') מפרסם את "לוחות פרוטניקה", שחושבו בשיטות קופרניקניות. זהו התוצר האסטרונומי הכי מדויק שנכתב עד לנקודת זמן זו.
אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הערות שוליים

↑  יחסי רוסיה איראן, באתר iranica
↑  United-Kingdom – The-clash-with-Spain, אנציקלופדיה בריטניקה
↑  chartered companies, The Columbia Encyclopedia
↑  חברת צ'ארטר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  THE GUILDS OF COUNTRIES OVERSEAS, ספריית האוניברסיטה של לונדון
↑  המהפכה המדעית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
| עשורים במאה ה-16 |
| --- | --- | --- |
|  | << • 1500–1509 • 1510–1519 • 1520–1529 • 1530–1539 • 1540–1549 • 1550–1559 • 1560–1569 • 1570–1579 • 1580–1589 • 1590–1599 • >> |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  KulturNav: 559c82f1-4a07-4a6c-a10e-ac4bc29cd1c6 
הקולוניאליזם ב-1550
ההוצאה להורג של ליידי ג'יין גריי, ציורו של פול דלארוש.
70 פנים

| --- | --- |

 סוגה:  ראיונות
 בימוי:  אסף יפה
 מנחים:  ליאת רגב
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר פרקים:  55
 הפקה
 מפיקים בפועל:  אסנת מקובקי
 חברת הפקה:  תאגיד השידור הישראלי
 עורכים:  שמעון עשור
 אתר צילומים:  אולפני כאן, תל אביב
 אורך פרק:  30 דקות
 שידור
 רשת שידור בישראל:  כאן 11
 תקופת שידור בישראל:  1 בינואר 2018 – 3 במאי 2018
70 פנים הייתה תוכנית ראיונות ששודרה בערוץ כאן 11. התוכנית עלתה לרגל חגיגות העצמאות ה-70 של מדינת ישראל. את התוכנית הנחתה ליאת רגב. התוכנית שודרה במתכונת יומית משעה 16:05 עד 16:35.
התוכנית כוללת ראיונות אישיים עם אישים משמעותיים בחיי מדינת ישראל, דוגמת יובל דיסקין, לימור לבנת, אורנה ברביבאי ועוד.
התוכנית, ששודרה בשעות אחר הצהריים בכאן 11 סבלה מנתוני רייטינג נמוכים יחסית, בדומה לתוכנית מבט לאחור.
שם התוכנית הוא פרפרזה על הביטוי שבעים פנים לתורה.
מבנה התוכנית

בכל תוכנית מתארח אדם אשר פועלו שזור בסיפור חייה של מדינת ישראל ובמהלך התוכנית הוא מתראיין באשר לסוגיות עכשוויות וסיפור חייו האישיים.
הערות שוליים

↑  נועה פרייס‏, רייטינג יומי: קשת אפתה עוגה, באתר וואלה, 5 בפברואר 2018
יחסי החוץ של דרום סודאן

יחסי החוץ של דרום סודאן הם יחסים בינלאומיים בין דרום סודאן לבין מדינות ריבוניות וארגונים בינלאומיים. היחסים החלו עם הכרזתה של דרום סודאן כמדינה ב-9 ביולי 2011.
מדיניות חוץ

הזכות המיידית של דרום סודאן העצמאית, הייתה לכונן יחסים בינלאומיים. היא שאפה לפתח יחסים במיוחד עם העולם המערבי, מדינות אפריקאיות נוספות וארצות ערב. מאז הכרזת העצמאות, מחפשת דרום סודאן דרך לזנוח את תלותה בסודאן.
מדיניות חוץ > עם הכרזת העצמאות

סודאן (יחד עם מצרים, גרמניה וקניה) הכירה בדרום סודאן כמדינה עצמאית כבר ב-8 ביולי 2011, יממה קודם הכרזת העצמאות הרשמית. ביום ההכרזה, 9 ביולי 2011 הודיעו 54 מדינות וסהרה המערבית שהן מכירות בדרום סודאן כמדינה, כולל כל החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם. ב-13 ביולי 2011, התקבלה דרום סודאן, פה אחד, כחברה באו"ם.
מדיניות חוץ > יחסים עם מדינות קרובות > סודאן

היחסים בין המדינות החלו רשמית ב-9 ביולי 2011, מיד לאחר שהממשלה בח'רטום הכירה בעצמאות השטחים הדרומיים. עם זאת, המלחמה בין הצפון  לדרום, שהובילה לחלוקת סודאן, התחדשה עד מהרה. הסכסוך נגרם על ידי שטחי גבול עתירי נפט, כמו גם מחלוקות על תשלום מעבר נפט מדרום סודאן לסודאן, שם מתרכז זיקוק נפט. במהלך המלחמה מתו כ-1,500 איש משני הצדדים, רובם תושבי דרום סודאן. ישנה בעיה בין המדינות בתיחום הגבול: מחוז אביי בווראבה, בקורדופן הדרומית ואזור קפיה קומי בדרום דארפור הם שטחים שנויים במחלוקת.באוגוסט 2012 הסכימו המדינות לסיים את הסכסוך באמצעות קביעת אגרות עבור מעבר חומרי גלם. באמצעות תיווך האיחוד האפריקאי, אורגן בסוף ספטמבר אזור מפורז בין סודאן לדרום סודאן.
מדיניות חוץ > יחסים עם מדינות קרובות > אוגנדה

דרום סודאן והמדינה הסמוכה אוגנדה נהנים מקשרים תרבותיים, פוליטיים וכלכליים חזקים יחסית. כשדרום סודאן התקרבה לעצמאות, שתי המדינות החלו לנצל הזדמנויות מוגברות לסחר, פיתוח וחילופי חינוך. היחסים המדיניים בין דרום סודאן לאוגנדה היו ידידותיים במשך כמה עשורים, בניגוד ליחסי קמפלה עם ממשלת חרטום, שהיו לעיתים קרובות מתוחים.
מדיניות חוץ > מצרים

קשרי דרום סודאן-מצרים חזקים מאוד. מצרים תומכת בדרום סודאן ואף שלחה לה משלוח סיוע הומניטרי בזמן המלחמה.
מדיניות חוץ > ישראל

קשרי ישראל-דרום סודאן החלו עוד במהלך מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה, כאשר ישראל, בעקבות יחסיה העכורים עם שכנותיה הערביים-מוסלמים תמכה בדרום הנוצרי.
מדיניות חוץ > ייצוג בדרום סודאן

ארצות הברית שדרגה את הקונסוליה שלה בדרום סודאן לשגרירות ב-9 ביולי 2011, וכך גם צרפת. סודאן הודיעה כי היא מתכננת לפתוח שגרירות בג'ובה, בעוד שמצרים הודיעה שהיא מתכננת לשדרג את הקונסוליה בג'ובה לשגרירות. בנוסף, בריטניה פתחה שגרירות.
ב-16 בספטמבר 2011, שגריריהן של בריטניה ונורווגיה הגישו את כתב אמנתם, והיו לשגרירים הראשונים שעושים זאת. כתבי האמנה של שגרירי סין, גרמניה וקניה הוגשו ב-15 בנובמבר 2011.
לפי פקידי הממשל ההודי, תשדרג ניו דלהי את הקונסוליה שלה לשגרירות בג'ובה ותמנה שגריר.
מדיניות חוץ > ארגונים בינלאומיים

דרום סודאן התקבלה כחברה או בתהליכים כדי להתקבל ל-Common Market for Eastern and Southern Africa, חבר העמים הבריטי, קרן המטבע הבינלאומית, Intergovernmental Authority on Development, הבנק העולמי ואף עשויה להיות חברת הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי למרות שרוב האוכלוסייה במדינה נוצרית.
| ארגון בינלאומי | סטטוס |
| --- | --- |
האיחוד האפריקאי: האיחוד האפריקאי קיבל את דרום סודאן כמדינה חברה 54 במספר ב-27 ביולי 2011.
הליגה הערביתהליגה הערבית: הליגה הערבית מעוניינת בהצטרפותה של דרום סודאן. מנגד, רוב אוכלוסייתה אינה ערבית וקיימת אופוזיציה חזקה שמונעת את ההצטרפות.
הקהילייה המזרח-אפריקנית: כל המדינות בקהילייה אישרו את הצטרפות דרום סודאן.
הוועד האולימפי הבינלאומי: 
האומות המאוחדות: ב-14 ביולי 2011 הפכה דרום סודאן למדינה ה-193 החברה באו"ם.
ראו גם

ייחסי דרום סודאן–הפיליפינים
יחסי דרום סודאן–רוסיה
יחסי דרום סודאן–יפן
יחסי דרום סודאן–שווייץ
יחסי דרום סודאן–צ'ילה
יחסי בנגלדש–דרום סודאן
יחסי ארצות הברית–דרום סודאן
קז'ימייז' השני

קז'ימייז' השני ובכינויו: "הצדיק" (בפולנית: Kazimierz II Sprawiedliwy;‏ 28 באוקטובר 1138 – 5 במאי 1194) היה דוכס וישליצה (אנ') של פולין קטן בשנים 1166–1173, ושל סנדומייז' לאחר 1173. הוא הפך לשליט של הפרובינציה הבכירה (אנ') הפולנית בקרקוב ובכך לדוכס העליון של פולין ב-1177; תפקיד בו כיהן עד מותו, אם כי הופסק פעם אחת על ידי אחיו הבכור וקודמו מיישקו השלישי (הזקן) (אנ'). בשנת 1186 ירש קז'ימייז' גם את דוכסות מזוביה (אנ') מאחיינו לשק (אנ') והפך לאב הענף המזובי של שושלת פיאסט המלכותית, ולסבא רבא של המלך הפולני לעתיד ולדיסלב הראשון (ארוך האמה). תואר הכבוד "הצדיק" לא היה בן זמנו והופיע לראשונה במאה ה-16.
תחילת חייו

קז'ימייז', בנו השישי, אך הרביעי שנותר בחיים, של בולסלאב השלישי, עקום הפה, דוכס פולין, מאשתו השנייה סלומאה (אנ'), בתו של הרוזן היינריך מברג, נולד ב-1138, לאחר מות אביו, אך באותו היום. כתוצאה מכך, הוא לא הוזכר בצוואת אביו (אנ'), וכך נותר ללא קרקעות.
במהלך שנותיו הראשונות חיו קז'ימייז' ואחותו אגנס (אנ') (ילידת 1137) עם אמם סלומאה באחוזתה בלנצ'יצה. שם, הנסיך הצעיר נשאר רחוק ממאבקיהם של אחיו בולסלאב הרביעי (המתולתל) (אנ') ומיישקו השלישי (הזקן) (אנ') עם אחיהם למחצה הבכור הדוכס העליון ולדיסלב השני, שניסה לאחד מחדש את כל פולין תחת שלטונו (בניגוד לצוואת אביו המנוח) ושלבסוף גורש בשנת 1146.
סלומאה מברג מתה בשנת 1144. קז'ימייז' ואגנס טופלו על ידי אחיהם הבכור בולסלאב הרביעי, שקיבל את התואר הדוכס העליון שנתיים לאחר מכן. אף על פי שתחת הדרכתו הנסיך הצעיר יכול היה להרגיש בטוח, לא הייתה לו ערובה לקבל חלק מהירושה האבהית בעתיד. כאשר בשנת 1151 הוא הגיע לגיל המתאים (גיל 13 באותה תקופה) לקבל שליטה על חלק מאדמות המשפחה, הוא לא קיבל דבר. שלוש שנים מאוחר יותר (1157), מצבו החמיר כתוצאה ממסע הכיבושים המוצלח של הקיסר פרידריך ברברוסה בפולין, שנחלץ לעזרת ולדיסלב השני ובניו. כחלק מההסכם שבולסלאב הרביעי נאלץ לקבל עם ברברוסה, נשלח קז'ימייז' לממלכת גרמניה כבן ערובה על מנת להבטיח את נאמנות אחיו לקיסר. גורלו של קז'ימייז' בחצר הקיסר אינו ידוע. הוא חזר לפולין בוודאות לפני 21 במאי 1161, כי באותו יום הוא מוזכר במסמך יחד עם שניים מאחיו, בולסלאב הרביעי והנריק מסנדומייז' (אנ').
דוכס וישליצה

בשנת 1166, אחיו של קז'ימייז' הנריק נהרג בקרב במהלך מסע הצלב הפרוסי. הוא מת ללא צאצאים, ובצוואתו מינה את קז'ימייז' ליורש היחיד של דוכסות סנדומייז' הפולנית הקטנה שלו. עם זאת, הדוכס העליון בולסלאב הרביעי החליט לחלק את הדוכסות לשלושה חלקים: את הגדול ביותר (שכלל את הבירה, סנדומייז') הוא לקח לעצמו; חלק שני ללא שם הוא העניק למיישקו השלישי הזקן, ורק החלק השלישי, המחוז הקטן של הדוכס מווישליצה, ניתן לקז'ימייז'.
כעוס ומאוכזב מהחלטת הדוכס העליון, קז'ימייז' מרד בו, בתמיכת אחיו מיישקו, המגנאט יקסה ממייחוב (אנ'), סוויאטוסלב בנו של פיוטר ולוסטוביץ' (אנ'), הארכיבישוף יאן מגנייזנו והבישוף גדקו מקרקוב. לקז'ימייז' גם הייתה תמיכת של כמעט כל פולין קטן. תגובה מהירה של בולסלאב הרביעי עצרה את המרד, ובסופו של דבר, קז'ימייז' הצליח רק לשמור את וישליצה. בשנת 1172, מיישקו השלישי שוב מרד בדוכס העליון, וניסה לשכנע את אחיו הצעיר להצטרף אליו. מסיבות לא ידועות, קז'ימייז' סירב הפעם להשתתף.
בולסלאב הרביעי מת ב-1173 ועל פי עקרון הוותק האגנאטי ירש אותו כדוכס העליון מיישקו השלישי הזקן, האח המבוגר ביותר ששרד. מיישקו החליט לתת את כל דוכסות סנדומייז' לקז'ימייז', וכך קיבל קז'ימייז' לבסוף את תואר הדוכס שאחיו המנוח גזל.
המרד נגד מיישקו השלישי הזקן

שלטונו העריץ והרודני של הדוכס העליון החדש גרם לחוסר נחת עמוק בקרב האצולה הפולנית הקטנה. הפעם למרד החדש שהתחיל ב-1177 היה סיכוי אמיתי לנצח. המרד הסתמך על המגנאטים, ותמיכתו של גדקו, בישוף קרקוב; בנו הבכור של מיישקו אודון (אנ'); הדוכס בולסלאב הראשון (הגבוה) (אנ') משלזיה, בנו של הדוכס העליון לשעבר ולדיסלב השני; וקז'ימייז'. הסיבות לשילובו במרד זה, לאחר שהשלים עם מיישקו, אינן ידועות.
הקרב על המנהיגות החדשה עבר מסלול מוזר למדי: מיישקו השלישי, שהופתע לחלוטין מהמורדים בדוכסות פולין הגדולה (אנ') שלו, נסוג לפוזנן, שם שהה כמעט שנתיים תוך כדי קרבות קשים עם בנו אודון. לבסוף, הוא הובס ונאלץ לברוח. הדוכס בולסלאב הגבוה לא הצליח לכבוש את קרקוב ואת הפרובינציה הבכירה, שכן הוא עצמו היה תקוע בסכסוך פנימי-שלזי עם אחיו מיישקו הרביעי עקום הרגליים (אנ') ובנו שלו ירוסלב (אנ'); כשהוא עתיד להיות מובס, הוא ביקש עזרה מקז'ימייז'. לאחר פעולה מוצלחת בשלזיה, צעד קז'ימייז' לקרקוב, והשתלט עליה במהירות. קז'ימייז', כעת דוכס קרקוב, החליט לחתום על הסכם שבמסגרתו בולסלאב הגבוה קיבל שלטון על שלזיה התחתונה בוורוצלב, ובתמורה העניק קז'ימייז' את המחוזות בפולין קטן של ביטום (אנ'), אושוויינצ'ים (אנ') ופשצ'ינה (אנ') למיישקו הרביעי עקום הרגליים שהודח אז כפייף לבן הסנדק של קז'ימייז' והקרוי על שמו קז'ימייז' הראשון מאופולה (אנ'), בנו היחיד של מיישקו הרביעי עקום הרגליים.
הדוכס העליון של פולין

המרד ב-1177 נגד הדוכס העליון מיישקו השלישי הזקן היה הצלחה מוחלטת עבור קז'ימייז', שלא רק כבש את קרקוב (כולל מחוזות שייראדז ולנצ'יצה) והשיג את התואר הדוכס העליון, אלא גם הצליח להרחיב את ריבונותו כמלך פולני על שלזיה (שאז חולקה בין שלושת בניו של ולדיסלב השני: בולסלאב הגבוה, מיישקו הרביעי עקום הרגליים וקונרד ארך שוקיים (אנ'), וכן בנו של בולסלאב ירוסלב מאופולה), פולין גדול (בשלטונותיו של אודון), ומזוביה וקויאוויה (בשליטתו של לשק, דוכס מזוביה (אנ'), אז קטין ותחת חסותה של אימו ושל הרוזן זירונה, אחד מחסידיו של קז'ימייז'). בחוף הבלטי, דוכסות פומרניה (אנ') (גדנסק) נשלטה על ידי סמבור הראשון, דוכס פומרניה (אנ') כוואסל פולני.
עם זאת, מיישקו השלישי הזקן פעל באינטנסיביות לשובו; בתחילה בבוהמיה ואחר כך בגרמניה ובדוכסות פומרניה (אנ'). על מנת לממש את שאיפותיו ולתת את הזכות לירושה של כס המלכות בקרקוב (ואיתה גם הפרובינציה הבכירה) לצאצאיו, כינס קז'ימייז' אספת אצילים פולנים בלנצ'יצה בשנת 1180. הוא העניק זכויות היתר הן לאצולה והן לכנסייה, הסיר מס על רווחי הכמורה וויתר על זכויותיו על אדמות הבישופים שנפטרו. על ידי מעשים אלה, הוא זכה לקבל את עקרון הירושה התורשתית לקרקוב, אם כי עדיין ידרשו יותר ממאה שנה להשיב את המלוכה הפולנית.
עם זאת, במחצית הראשונה של 1181 (ופחות משנה לאחר עצרת לנצ'יצה), כבש מיישקו השלישי הזקן, בסיוע אחיו של הדוכס סמבור, משצ'יבוי הראשון, דוכס פומורניה (אנ'), את האדמות המזרחיות של פולין הגדולה של גנייזנו וקאליש והצליח לשכנע את בנו אודון להיכנע (לפי כמה היסטוריונים, אודון קיבל אז מאביו את אדמות פולין הגדולה מדרום לנהר אוברה (אנ')). במקביל, החליט הדוכס לשק ממזוביה להשתחרר ממחויבותו לקז'ימייז'. הוא מינה את בנו של מיישקו השלישי, מיישקו הצעיר (אנ'), כמושל מזוביה וקויאוויה, ובכך הבטיח הבטחה בשתיקה לגבי הירושה של אדמות אלו.
יחסי חוץ

מסיבות לא ידועות, קז'ימייז' בחר שלא להגיב לאירועים הללו והחליט רק להבטיח את סמכותו על פולין קטן. פגישה דיפלומטית התקיימה בשנת 1184 בחצר הקיסר פרידריך ברברוסה. במטרה לבלום את פעולותיו של מיישקו השלישי הזקן ולשמור על השלטון כדוכס העליון של פולין, נשבע קז'ימייז' אמונים לקיסר ושילם לו סכום גדול.
הנושאים החשובים ביותר בתקופת שלטונו של קז'ימייז', מלבד הסכסוכים עם אחיו מיישקו, היו המדיניות הדיפלומטית כלפי הנסיכויות הרוסיות השכנות במזרח. המשימה הראשונה שעמדה בפניו כדוכס עליון הייתה ליצור קשרים עם הנסיכים הגדולים משושלת רוריק בקייב, שהיו קשורים מאוד לדוכסים העליונים הקודמים דרך נישואיהם לנסיכות מקייב (בולסלאב הרביעי המתולתל עם ויאצ'סלבה מנובגורוד (אנ') ומיישקו השלישי הזקן עם יבדוקיה מקייב (אנ')). למטרה זו, בנובמבר 1178 ארגן קז'ימייז' את נישואי בתו עם הנסיך וסבולוד הרביעי מקייב (אנ').
ההתערבות הגדולה הראשונה שלו בענייני רוס של קייב התרחשה ב-1180, כאשר הדוכס העליון תמך בווסילקו, נסיך שומסק ודרוהיצ'ין (וחתנו של בולסלאב הרביעי המתולתל המנוח), ובאחיינו לשק ממזוביה בסכסוך עם ולדימיר ממינסק על אזור וווהלין בלודמיר. המלחמה הסתיימה בהצלחתו של ולדימיר, שכבש את לודמיר ואת ברסט, בעוד וסילקו החזיק מעמד בדרוהיצ'ין.
עם זאת, מלחמה זו לא סידרה באופן סופי את עניין השלטון בברסט, שהוענק כפייף לנסיך סביאטוסלב, בן דודו של וסילקו ואחיינו של קז'ימייז' (בנה החורג של אחותו אגנס). בשנת 1182 פרץ מרד נגד שלטונו של סביאטוסלב, אך הודות להתערבותו של קז'ימייז' הוא הושב על כס המלכות. למרות זאת, זמן קצר לאחר מכן ראה קז'ימייז' שהמצב לא יציב, ולכן החליט לבסוף לתת את השלטון לאחיו למחצה של סביאטוסלב, רומן (אנ').
בשנת 1187 מת הנסיך ירוסלב אוסמומיסל (אנ') מהאליץ' (אנ') (גליציה), ולאחר מכן החל מאבק ארוך על הירושה. בתחילה, נלקח השלטון על הנסיכות על ידי בנו הבלתי חוקי הצעיר, אולג, אך עד מהרה הוא נרצח על ידי הבויארים. השלטון בהאליץ' עבר אז לבנו הבכור של ירוסלב, ולדימירקו (אנ'). גם שלטונו של ולדימירקו היה רחוק מלהיות יציב, מצב אותו ניצל הנסיך רומן מברסט, שבעזרת דודו קז'ימייז' הדיח אותו והשתלט על האליץ'.
ולדימירקו המובס נמלט לממלכת הונגריה בחסותו של בלה השלישי, מלך הונגריה (קרוב משפחתו; סבתו מצד אבא של ולדימירקו הייתה נסיכה הונגרית), שהחליט לשלוח את צבאו להאליץ'. רומן ברח לקרקוב, וולדימירקו, כמעשה נקמה, פלש לפולין קטן. עם זאת, המלך בלה השלישי החליט עד מהרה לצרף את האליץ' להונגריה, ושוב הדיח את ולדימירקו, והחליף אותו כנסיך האליץ' בבנו שלו, אנדראש. המלחמה נמשכה עוד שנתיים, עד שקז'ימייז' השיב את שלטונו של ולדימירקו על האליץ' בעקבות הנחיות של הקיסר פרידריך ברברוסה, שהחליט לעזור לוולדימירקו לאחר שהכריז על עצמו כנתין שלו.
פוליטיקה פנימית

בשנת 1186 מת הדוכס לשק ממזוביה. לפני מותו החליט הדוכס החולה לתת את כל אדמותיו לדוכס העליון קז'ימייז'. אף על פי שלשק הבטיח בעבר את הירושה לדודו הבכור מיישקו השלישי, ההליכים הרודניים שלו גרמו ללשק לשנות את דעתו ולהחליט לטובתו של קז'ימייז'. אולם זמן קצר לאחר מותו של לשק, מיישקו השלישי כבש את אדמות קויאוויה עד נהר הוויסלה, וקז'ימייז' יכול היה להשתלט רק על מזוביה עצמה. אף על פי כן, בזכות הירושה של מזוביה, קז'ימייז' שלט ישירות על חלקה הגדול של פולין.
מעורבותו של קז'ימייז' בענייני רוסיה נוצלה בשנת 1191 על ידי מיישקו השלישי, שהצליח להשתלט על טירת ואוול בקרקוב, תוך שהוא תפס את התואר הדוכס העליון ואת השליטה בפרובינציה הבכירה. מיד הוא הכריז על קרקוב כפייף תורשתי לצאצאיו שלו, והציב את בנו מיישקו הצעיר (אנ') כמושל. הסכסוך הסתיים בשלום, כאשר קז'ימייז' - עם שובו מרוסיה - החזיר לעצמו את הבירה ללא קרב, ומיישקו הצעיר נמלט לצד אביו.
המלחמה האחרונה בתקופת שלטונו של קז'ימייז' הייתה בתחילת שנת 1194, כאשר ארגן משלחת נגד היוטווינגים (אנ') הבלטים. המשלחת הסתיימה בהצלחה מלאה, ולקז'ימייז' הייתה חזרה כמנצח לקרקוב. לאחר שנערך משתה כדי לחגוג את שובו, קז'ימייז' מת במפתיע, ב-5 במאי 1194. כמה היסטוריונים האמינו שהוא הורעל. כדוכס העליון ירש אותו בנו הבכור ששרד לשק הראשון הלבן (אנ'), שכמו אביו נאלץ להתמודד עם ההתנגדות העזה של מיישקו השלישי הזקן. קז'ימייז' נקבר כנראה בקתדרלת ואוול.
קז'ימייז' תכנן להקים אוניברסיטה בקרקוב וכבר החל לבנות את הבניין, אך מותו הפתאומי עצר את תוכניותיו. האוניברסיטה היגלונית של ימינו הוקמה רק ב-1364 על ידי המלך קז'ימייז' השלישי הגדול כאוניברסיטה השנייה העתיקה ביותר במרכז ומזרח אירופה (אחרי אוניברסיטת קארל בפראג).
יחסים עם הכנסייה

בתקופת שלטונו היה קז'ימייז' נדיב מאוד לכנסייה, בייחוד עם המנזרים של הציסטרציאנים: וונחוצק, ינדז'יוב, קופשיווניצה וסולייוב; עם מסדר הנזירים של הקבר הקדוש (אנ') של מייחוב והנזירים של צ'רווינסק על נהר ויסלה וצ'משנו (אנ') ומסדר האבירים ההוספיטלרים בסטרה זגושץ' (אנ'). הוא גם ניסה להרחיב את פולחן פלוריאן הקדוש (אנ'), ששרידיו הובאו לקרקוב על ידי הבישוף גדקו.
נישואים וצאצאים

בין השנים 1160–1165 (אך לא יאוחר מ-1166), קז'ימייז' התחתן עם הלנה (אנ') (בערך 1140/42 – 1202/06 לערך), בתו של הדוכס קונרד השני (אנ') מזנוימו (אנ'), נצר לשושלת הפשמישלית (אנ') ממוראביה. ילדיהם:
בת (שם לא ידוע) (נולדה לפני 1167), נישאה בין 11 באוקטובר ל-24 בדצמבר 1178 לנסיך וסבולוד הרביעי מקייב (אנ').
קז'ימייז' (בערך 1162 - 2 בפברואר או 1 במרץ 1167), על שם אביו.
בולסלאב (בערך 1168/71 - 16 באפריל 1182/83), כנראה על שם סבו מצד בולסלאב השלישי, עקום הפה, אם כי ייתכן שהוא נקרא לכבוד דודו בולסלאב הרביעי (המתולתל) (אנ'). הוא מת בטעות, לאחר שנפל מעץ. הוא נקבר כנראה בקתדרלת ואוול.
אודון (1169/84 – נפטר בינקות). הוא נקרא כנראה על שם אודון (אנ') או על שם אודו הקדוש מקלוני (אנ').
אדליידה (אנ') (בערך 1177/84 - 8 בדצמבר 1211), מייסדת מנזר יעקב הקדוש בסנדומייז'.
לשק הראשון הלבן (אנ') (בערך 1184/85 - 24 בנובמבר 1227)
קונרד (אנ') (בערך 1187/88 - 31 באוגוסט 1247)
שטחים עליהם השתלט קז'ימייז' השני:
  דוכסות וישליצה (1166)
  דוכסות סנדומייז' (1173), הפרובינציה הבכירה בקרקוב עם אדמות לנצ'יצה (1177), דוכסות מזוביה (1186), דרוהיצ'ין (1191)
  גניזנו וקאליש, נכבשו על ידי מיישקו הזקן ב-1181
  פולין גדול (פוזנן) ושלזיה (ורוצלב)
ליטל סנט ג'פס

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  הים הקריבי 
 קואורדינטות:  18°18′00″N 64°49′31″W﻿ / ﻿18.3°N 64.825277777778°W﻿ / 18.3; -64.825277777778
 שטח:  0.40 קילומטר רבוע
 נתונים מדיניים
 מדינה:  ארצות הברית 
 על שם:  יעקב בן זבדי 
  (למפת איי הבתולה של ארצות הברית מוגדלת) שרלוט אמאלי  קרוז ביי כריסטיאנסטד פרדריקסטד איי הבתולה הבריטיים  פוארטו ריקו  הים הקריבי האוקיינוס האטלנטי ליטל סנט ג'פס(למפת איי הבתולה של ארצות הברית רגילה) שרלוט אמאלי  קרוז ביי כריסטיאנסטד פרדריקסטד איי הבתולה הבריטיים  פוארטו ריקו  הים הקריבי האוקיינוס האטלנטי ליטל סנט ג'פס
 
ליטל סנט ג'יימס (באנגלית: Little Saint James; מכונה לעיתים "אי הפדופילים" ו"אי החטאים") הוא אי פרטי קטן בסמוך לאיי הבתולה של ארצות הברית ולא רחוק מהחוף הדרומי של סנט תומאס.
האי היה בבעלות עבריין המין, ג'פרי אפשטיין מ-1998 ועד מותו בשנת 2019. במהלך בעלותו של אפשטיין, האי קיבל על ידי המקומיים כינויים כמו "אי החטאים" ו"אי הפדופילים", שכן נטען כי התרחשה באי התעללות מינית בקטינות.
באי היה בית מרכזי וכן שלושה קוטג'ים לאורחים, מערכת התפלת מים פרטית ומנחת מסוקים פרטי.
בעלים

ב-1997 האי ליטל סנט ג'פס היה אי בבעלות חברת הון סיכון והחברה מכרה אותו תמורת 10.5 מיליון דולרים. באפריל 1998, חברה בשם LSJ LLC רכשה את האי תמורת כ-7.95 מיליון דולרים (מסמכים הראו שהמילארדר, ג'פרי אפשטיין היה האדם היחיד בחברה). ב-2019 הוערך שוויו של האי בסכום של כ-63,874,223 דולרים, האי היה מקום מגוריו העיקרי של אפשטיין וכינה את האי "ליטל סנט ג'פס". ב-2008 היו באחוזתו של אפשטיין שבאי כ-70 עובדים.
מבקרים

לדברי עובד לשעבר, דוגמניות של חברת ההלבשה התחתונה, ויקטוריה'ס סיקרט היו בין האורחות שניתן לראות שם, מייסד קרן וקסנר, לזלי וקסנר ביקר באי לפחות פעם אחת. על פי יומני המעברים, גם הנסיך אנדרו, דוכס יורק ביקר באי לפחות פעם אחת בעזרת המטוס הפרטי של אפשטיין שהיה זמין באי.
במרץ 2006, עוד לפני שאפשטיין הואשם בעבירות מין בקטינים, ביקר סטיבן הוקינג באי עם קבוצה של פיזיקאים, קוסמולוגים ותאורטיקנים. בתמונה מאותו החודש של האי נראו עושים מנגל הוקינג, דייוויד גרוס וליסה רנדל באחוזה של אפשטיין. אישים נוספים שביקרו באי היו אנשי האקדמיה חרארד 'ט הופט, פרנק וילצ'ק ולורנס קראוס. דיווחים רבים טענו כי נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון ביקר באי. אחד מהם היה דיווח בעיתון אינדפנדנט טען כי קלינטון טס במטוסו הפרטי של אפשטיין לליטל סנט ג'פס מספר פעמים בין השניים 2002–2005. עם זאת, קלינטון הכחיש לימים כי הוא אי פעם ביקר באי של אפשטיין.
התעללות מינית

על פי העיתון אינדפנדנט "האי של אפשטיין סבל ממוניטין מקולקל ונטען כי נערות קטינות הובאו לאי כדי לקחת חלק באורגיות. בשל פעילות אלו, האי קיבל של כינויים, בהם "אי הפדופילים", "אי החטאים" ואף "אי האורגיות".
החקירה נגד אפשטיין בדבר קיום יחסי מין עם קטינות החלה במרץ 2005, בעקבות תלונה שהגישה אישה במשטרת פאלם ביץ', שבתה החורגת, בת ה-14, הגיעה לאחוזתו של אפשטיין שבאי עם נערה בוגרת ממנה. שם היא התפשטה ועיסתה את אפשטיין וקבלה 300 דולר. בעקבות התלונה החלה משטרת פאלם ביץ' חקירה סמויה נגד אפשטיין. במסגרת החקירה החוקרים דלו מתוך האשפה של האחוזה פתקים עם שמות קטינות ומספרי הטלפון שלהן. אחד הפתקים הכיל את מספר הטלפון ותאריך המפגש של הנערה שבעקבות תלונתה נפתחה החקירה. התאריך והשעה היו תואמים לעדות שנתנה במשטרה.
החקירה של ה-FBI העלתה כי עוזרות של אפשטיין הביאו 40 נערות צעירות לאחוזה. שם נדרשו לקיים סוגים שונים של מגע מיני עם אפשטיין או עם אנשים אחרים. בנובמבר 2018 חשפה הכתבת ג'ולי בראון ביומון "מיאמי הראלד", שזיהתה כ-80 קורבנות ואיתרה כ-60 מהן. בראון ציטטה את מפקד משטרת פאלם ביץ' שאמר שעדויות של הנערות היו דומות.
ב-30 ביוני 2008 הורשע אפשטיין בשידול נערה בת 17 לזנות, עבירה עליה ריצה 13 חודשים ב"מעצר בתנאי שחרור לעבודה" כחלק מעסקת טיעון שחתם, שבה איתרו גורמים רשמיים פדרליים 36 קורבנות, ובשל פרטים אלו ספגה העסקה ביקורת כמקלה מאוד.
על פי המקומיים, אפשטיין המשיך להביא לאי בנות קטינות גם ב-2019 וזאת לאחר שנרשם כעבריין מין ברמת סיכון הגבוהה ביותר. באוגוסט 2019, לאחר התאבדתו של אפשטיין (אנ'), ערכו סוכני ה-FBI חיפוש באחוזתו של אפשטיין שבליטל סנט ג'יימס.
השושלת הסולומונית

| --- | --- |

 
 מדינה:  האימפריה האתיופית
 בית האב:  שושלת מנליק (ענף של בית דוד)
 מייסד:  יקונו אמלק
 השליט האחרון:  היילה סלאסי
 ראש הבית הנוכחי:  זרע יעקב אמחה סלאסי
 תקופת השושלת:  1270–1974 (כ־704 שנים)
 אתניות:  אמהרים • תיגרים
 ענפים:  גונדר, תיגראי, שאווה, גוג'אם.
השושלת הסולומונית (מכונה גם "בית שלמה") היא שושלת קיסרים ושליטים ששלטו באתיופיה כמעט ברציפות משנת 1270 בקירוב ועד ל-12 בספטמבר 1974. שושלת זו היא השושלת השלטונית החוקית היחידה בחבש כמתחייב ממסורת הדתית הנוצרית האתיופית. השושלת טוענת למוצא משושלת מנליק שהיא עצמה טוענת למוצאה משלמה המלך ומלכת שבא.
אם מונים את השושלת יחד עם בית האב שושלת מנליק ובית האב שלה השושלת האגעזית מקבלים את אחת השושלות הארוכות ביותר בעולם שתחילתה ב-1978 לפנה"ס ועד 1974 כך יוצא ששנות שלטונם הם כ-3,952 שנים. הספר כברה נגסט הוא מקור גאוותה של שושלת זו וגם סיפור מוצאם.