stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אל-מווטא
הערות שוליים

↑  Introduction to the Muwatta’ of Imam Maalik - Islam Question & Answer, islamqa.info (באנגלית)
↑  Hadith | Imam Malik's Muwatta | All Chapters from Al Muwatta, ahadith.co.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590313005171  BnF: cb12488677z (data)  GND: 4261194-5  LCCN: n82131101  SUDOC: 252224248  TDVİA: el-muvatta  VIAF: 181852623   WorldCat (עם VIAF): 181852623
לאון טרוצקי

לאון (לב) דוידוביץ' טרוצקי (בכתב רוסי: Лев Давидович Троцкий, ‏האזנהקובץ:Ru-Leon Trotsky.ogg‏Ⓘ‏;‏ (7 בנובמבר (לפי הלוח הגרגוריאני,
המקובל בימינו; לפי הלוח היוליאני: 26 באוקטובר)‏ 1879 – 21 באוגוסט 1940) היה מנהיג סובייטי, מהפכן והוגה דעות קומוניסטי יהודי-רוסי. מייסד הצבא האדום. הוגלה מברית המועצות על ידי סטלין ולבסוף נרצח בפקודתו על ידי שליחיו.
ביוגרפיה

לב (לייב) דוידוביץ' בְּרוֹנשטיין (ברוסית: Лев Давидович Бронштейн) היה החמישי מתוך שמונת ילדיהם של זוג איכרים יהודים אמידים, דוד (1847–1922) (בן לאון) ואנה (1850–1912, לבובנה ז'יבוטובסקאיה) ברונשטיין. ארבעה מאחיו נפטרו בצעירותם. הוא נולד בכפר בשם ינובקה (כיום ברסלבקה), בפלך חרסון של האימפריה הרוסית (דרום אוקראינה כיום). עד גיל תשע גדל בבוברינץ, בה היו לאביו מספר חנויות, ואז נשלח לאודסה – שם חי ובגר. הוא למד תחילה בבית-ספר ממלכתי נוצרי, אחר כך עבר לגימנסיה בניקולאייב, בה התוודע למרקסיזם.
הוא החל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת אודסה, אך ויתר על לימודיו כדי להתמסר לפעילות מהפכנית נגד משטר הצאר. לראשונה נעצר ב־1898 על פעילותו באיגוד הפועלים של דרום רוסיה ונידון למאסר של שנתיים. ב-1900, במהלך ריצוי מאסרו, נישא לאשתו הראשונה, היהודיה, אלכסנדרה סוקולובסקיה (1872–1938). אף ששניהם היו מרקסיסטים, טקס נישואיהם נוהל כדת וכדין בידי רב.
בהמשך אותה שנה נידון לארבע שנות גלות בסיביר, לשם גלה ביחד עם אשתו אלכסנדרה סוקולובסקיה, ושם גם נולדו שתי בנותיו, זינאידה (או זינה) (1901–1933) ונינה (1902–1928). ב-1902 נפרד מאשתו הראשונה בלא להתגרש ממנה רשמית. הוא ברח מסיביר, אימץ לעצמו את שם המשפחה "טרוצקי" (מסוהר באודסה) ואת שמו הפרטי של סבו לאון, תחת שמו המקורי לב. אז נסע ללונדון, שם הצטרף לוולדימיר לנין, שהיה באותה עת עורך הביטאון "איסקרה" (רוסית: "הניצוץ") של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
טרוצקי השתתף בקונגרס השני של המפלגה בלונדון ב-1903, שם נוצר הקרע במפלגה שגרם לפיצולה לשתי סיעות: מנשביקים ובולשביקים. טרוצקי תמך במנשביקים כנגד לנין, ואף על פי שתמיכתו זו הייתה קצרת ימים – היא עתידה הייתה לערער את יחסיו עם לנין למשך 14 השנים הבאות.
במהלך 1903 הוא פגש את אשתו השנייה, נטליה סדובה (1882–1962), באותה עת סטודנטית בסורבון בפריז, ממנה נולדו לו שני בנים.
ביוגרפיה > ממהפכת 1905 עד מהפכת פברואר

בעת מהפכת 1905 חזר טרוצקי לרוסיה, ונבחר ליושב ראש הסובייט של פטרבורג. מעורבותו בשביתה הכללית של אוקטובר ותמיכתו בהתנגדות חמושה הובילו לכך שהוא הוגלה מרוסיה לכל חייו. בינואר 1907 ברח בדרך לסיביר, ושוב עשה את דרכו ללונדון, שם השתתף בקונגרס החמישי של הסוציאל-דמוקרטים. באוקטובר אותה שנה עבר לווינה, בה ערך את עיתון המפלגה "פראבדה" (ברוסית: Правда, "אמת"), שהוברח לתוך רוסיה. בגלל קשיים כלכליים העיתון בתחילה יצא לאור באופן לא סדיר, אך חרף זאת הצליח לעורר הדים ברוסיה, ודו"ח של ה"אוכרנה" (משטרת הביטחון הצארית) ציין את תפוצתו הרחבה. באותה תקופה הוא הכיר דוד ריאזנוב שכתב מאמרים עבור "פרבדה" והם הפכו לחברים קרובים.
לקראת מלחמת העולם הראשונה נסע טרוצקי לשווייץ הנייטרלית, ומשם לצרפת. לאחר שגורש מצרפת עבר להתגורר בניו יורק, בשעה שמהפכת פברואר 1917 ברוסיה הפילה את שלטונו של הצאר ניקולאי השני.
ביוגרפיה > מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים

טרוצקי שב במאי 1917 לרוסיה כתומך בבולשביקים, הצטרף רשמית לסיעה זו, ותוך חודשים ספורים היה לראש סובייט פטרוגרד – מועצת הפועלים המרכזית של רוסיה. גוף זה היווה "ממשלה-מקבילה" של הפרולטריון בתקופת ממשלת המעבר הרוסית. טרוצקי היה פעיל בניסיונות להפלת ממשלתו הזמנית של אלכסנדר קרנסקי, וכן ישב בראש המועצה המהפכנית שתכננה וביצעה את מהפכת אוקטובר.
עם עליית הבולשביקים לשלטון, מונה טרוצקי לתפקיד שר החוץ, כשמטרתו העיקרית הייתה השגת שלום עם גרמניה והוצאת רוסיה ממלחמת העולם הראשונה. פרישתו מהמשא ומתן ב-10 בפברואר 1918 הביאה לפלישה גרמנית, שאילצה את רוסיה לחתום ב-3 במרץ על הסכם ברסט-ליטובסק שהיה גרוע מאוד לסובייטים ואילץ אותם להכיר בעצמאות לטביה, ליטא, פולין, אוקראינה, אסטוניה ופינלנד. כמחאה, התפטר טרוצקי מתפקיד שר החוץ, אך מונה מייד לשר לענייני הצבא וחיל הים (1918–1925). בספטמבר 1918 ניתן לו התואר קומיסאר לענייני צבא (מקביל לתפקיד שר הביטחון). הוא ארגן את הצבא האדום והיה זה שניהל בפועל את המבצעים בחזיתות השונות של מלחמת האזרחים מתוך רכבת משוריינת שנסעה ללא הרף בין החזיתות.
ביוגרפיה > עלייתו לשלטון של סטלין

עם מותו של לנין עקב מחלה, הצליח המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית, יוסיף סטלין, לרכז בידיו את כל כוח השליטה במפלגה ובממשל. בנקודת זמן זו עדיין יכול היה טרוצקי להתנגד לסטלין בצורה פעילה, אך הוא בחר לשאת נאום פייסני בקונגרס המפלגה השלושה־עשר, במאי 1924, ולא דרש את פרסום צוואתו של לנין, שקראה להדחתו של סטלין מתפקיד המזכיר הכללי. בכך איבד טרוצקי את ההזדמנות להתנגד לסטלין, שביחד עם לב קמנייב (גיסו של טרוצקי) וגריגורי זינובייב השתלט על המפלגה. טרוצקי ותומכיו ייסדו את האופוזיציה השמאלית, שחתרה במשך מספר שנים בתוך המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות תחת מנהיגותו של סטלין.
טרוצקי היה סופר ונואם מוכשר; הוא שאף להגשמת הסוציאליזם בקנה מידה עולמי, שלא כסטלין, שהסתפק "לעת עתה" בסוציאליזם על בסיס לאומי. בגלל התנגדותו של טרוצקי לדרכו של סטלין, הפכו שמו של טרוצקי והמונח "טרוצקיזם" לשם נרדף לבגידה בברית המועצות.
טרוצקי טבע את מונח "המהפכה המתמדת" ואת הממד הבין-לאומי של המהפכה – מושגים שהיו מנוגדים בתכלית למדיניות של סטלין, שדגל ב"סוציאליזם בארץ אחת". טרוצקי תמך גם בבנייה מהירה של התעשייה ובנטישת הנא"פ ("מדיניות כלכלית חדשה"), בעוד סטלין, ויחד עמו ניקולאי בוכארין, תמכו בתיעוש מדורג ושמירה על התוכנית. מחלוקת אידאולוגית זו סיפקה תירוץ למאבק בין סטלין לטרוצקי, שבשיאו, ב־12 בנובמבר 1927, גורש טרוצקי מהמפלגה הקומוניסטית, בהותירו את סטלין כמנהיג הבלעדי של המפלגה. הוא הוגלה לאלמה אטה (כיום בקזחסטן) ב־31 בינואר 1928, וכעבור שנה גורש סופית מברית המועצות.
לאחר סילוקו של טרוצקי, פנה סטלין כנגד ניקולאי בוכארין ויישם הרבה ממדיניות הפנים של טרוצקי, בצורה אלימה מאוד.
ביוגרפיה > גלות

כאשר הוגלה טרוצקי ב־1929, הייתה תחנתו הראשונה האי הטורקי בּוּיוּקאָדָה ('האי הגדול' באיי הנסיכים), שם שהה במשך ארבע שנים. ב־1933 הציע לו אדואר דאלאדיה מקלט מדיני בצרפת. הוא התגורר בתחילה ברואן, ואז בברביזון. לא הותר לו לבקר בפריז. ב־1935 חש שאיננו רצוי עוד בצרפת, ולאחר ששקל כמה אפשרויות, עבר לנורווגיה, שם היה אורחו של קונרד קנוסן ליד אוסלו. לאחר שנתיים, כנראה תחת לחץ של ברית המועצות, הוא הושם במעצר בית. לאחר דיונים עם פקידים נורווגים, הוסכם כי הוא יועבר למקסיקו באוניית משא.
ביוגרפיה > רצח טרוצקי

במהלך 1939 פרצו לילה אחד לביתו של טרוצקי עשרות חמושים, למרות השמירה של מאבטחי הוועד האמריקאי לאבטחתו של טרוצקי. הפורצים ירו לכל עבר, אך הוא לא נפגע בניסיון החיסול.
ב־20 באוגוסט 1940 בא לבקר את טרוצקי בביתו במקסיקו סיטי אזרח ספרדי בשם רמון מרקאדר (אנ'), הציג עצמו כתומכו, כשלמעשה היה סוכן המשטרה החשאית של סטלין (שנקראה נ.ק.ו.ד.). הסוכן הגיע באמתלה שברצונו להציג לטרוצקי מאמר שכתב. הוא הוכנס לחדרו של טרוצקי, ובהיותם לבד בחדר הכה בראשו של טרוצקי בגרזן קרח. שומרי ראשו של טרוצקי, ששמעו את המהומה, פרצו לחדר ועמדו להרוג את המתנקש, אך טרוצקי מנע זאת מהם באומרו:
אל תהרגו אותו, לאיש זה יש סיפור לספר.
טרוצקי נפצע קשה, נלקח לבית חולים ונפטר למחרת ב-21 באוגוסט 1940, בגיל 60.
המתנקש נדון ל-20 שנות מאסר, שאותן ריצה במלואן. במשפטו העיד:
הנחתי את מעיל הגשם על השולחן בדרך שתאפשר לי להוציא את גרזן הקרח שהיה בכיס המעיל. החלטתי שלא להחמיץ את ההזדמנות הנפלאה שניתנה לי. הרגע שבו טרוצקי התחיל לקרוא את המאמר העניק לי הזדמנות, הוצאתי את הגרזן מהמעיל, אחזתי אותו בידי, ובעיניים עצומות נתתי לטרוצקי מכה נוראה בראשו.
במהלך חקירות המשטרה המשיך רמון מרקאדר לטעון כי הוא נתין בלגי, בשם ז'אק מורנרד, אולם סיפור זה הופרך די מהר על ידי הקונסול הבלגי, שאמר כי הנעצר אינו אזרח בלגי, ושמות הוריו היו פיקטיביים.
ביתו של טרוצקי הושאר כפי שהיה בזמנו, והוא משמש מוזיאון. קברו מצוי במתחם הבית.
בניגוד לבולשביקים אחרים שנהרגו בתקופת "הטיהורים הגדולים", שמו של טרוצקי לא טוהר על ידי הממשלה הסובייטית בתקופת הגלאסנוסט של מיכאיל גורבצ'וב, אלא רק מאוחר יותר, על ידי בית משפט רוסי, ב-2001. עד היום קיימות במקומות שונים בעולם מפלגות טרוצקיסטיות.
חיים אישיים

בתו הבכורה זינאידה ולקובה (Zinaida Volkova) התחתנה פעמיים ונולדו לה בן ובת. בעלה חוסל בזמן הטיהורים הגדולים. ב-1931 הותר לה לצאת מברית המועצות ולהצטרף לאביה בגלות בטורקיה, אך הותר לה לקחת רק את אחד מילדיה והיא לקחה את בנה הצעיר אסטבן וולקוב (גר'). זינאידה התאבדה בשנת 1933 בברלין בעת שהותה שם לצורך קבלת טיפול רפואי. בנה נשאר עם דודו, לב סדוב. לאחר שסדוב מת, ב-1939 הצטרף וולקוב לסבו בגלות במקסיקו. אסטבן וולקוב היה נוכח בעת שסבו נרצח על ידי המתנקש. אסטבן גדל בידי נטליה סדובה, נשאר במקסיקו כל חייו, הוא מנהל את מוזיאון לאון טרוצקי (אנ'). לוולקוב 4 בנות, בתו נורה וולקוב (Nora Volkow) עברה לארצות הברית, בת נוספת, ורוניקה וולקוב היא משוררת.
בתה הבכורה של זינאידה ולקובה, אלכסנדרה, נשארה בברית המועצות ונפטרה במוסקבה בשנת 1989.
שני בניו של טרוצקי מנישואיו השניים, לב סדוב (1906–1938) וסרגיי סדוב (1908–1938), נרצחו על ידי סוכני סטלין.
אחת מנכדותיו של טרוצקי, יוליה אקסלרוד (בתו של בנו הצעיר סרגיי), עלתה לישראל בשנת 1979 ומתגוררת בירושלים. בנה (ונינו של טרוצקי) הוא דוד אקסלרוד, שהיה איש כהנא חי וגר בעבר עם משפחתו בכפר תפוח שבשומרון. כיום אקסלרוד עובד כרתך ומתגורר בביתר עילית עם ששת ילדיו.
חיים אישיים > יחסו ליהדות

טרוצקי היה משוכנע שאין עתיד ליהודים כעם נפרד, וצידד בהתבוללות. הוא היה אדיש למורשתו והתבטא פעם שעניינו ביהודים זהה לעניינו בבולגרים. מבחינתו, הפתרון לשאלה היהודית יבוא על ידי המהפכה הבין-לאומית, שתבטיח שוויון לכל. טרוצקי זועזע כאשר בסוף שנות העשרים נוהל נגדו מסע אנטישמי בברית המועצות, ובנו סרגיי סדוב הואשם בכך שזמם להרעיל עובדים.
בשנות השלושים, לאחר עליית הנאצים לשלטון, הוא חשב שיש לתת ליהודים את החופש לבחור את דרכם, כאשר אחת האפשרויות הפתוחות בפניהם, אם ירצו, היא להגר לארץ ישראל. אף שהתנגד לפרויקט הציוני, תמך ברעיון של שתי מדינות בארץ ישראל, תוך דגש על הצורך בשיתוף פעולה בין מעמד הפועלים בשני העמים.
כתביו שתורגמו לעברית

חיי / (תרגם: א' שלונסקי), ירושלים: מצפה, תר"ץ
תולדות המהפכה הרוסית (תרגם: א' שלונסקי), תל אביב: מצפה, תרצ"א–תרצ"ד
כיצד ניצח סטלין? / (תרגם והוציא: א’ ערך), ירושלים: דפוס ארץ ישראל, 1937
המניפסט הקומוניסטי כיום / ירושלים: האגרון הסוציאליסטי הישראלי [מצפן מרכסיסטי], 1973
השאלה היהודית (1934), תרגום: אלכסנדר טנדלר, 2014
טרוצקי על מות בנו, (1938) תרגמו: רעיה ג'קסון (מאנגלית) וראובן מירן (מצרפתית), עורך: ראובן מירן, נהר ספרים 2015
ראו גם

טרוצקי (סדרת טלוויזיה)
טרוצקיזם
האינטרנציונל הרביעי
לקריאה נוספת

ברטרנד פטנוד, טרוצקי – נפילתו, גלותו וחיסולו של מהפכן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010.
ג'ון ריד, עשרת הימים שזעזעו את העולם, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1992.
יוז'ף רות, הנביא האילם, תרגום: רות ליבנת, זמורה-ביתן, 1991.
סומי

ערך זה עוסק בעיר באוקראינה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
סוּמִי (באוקראינית: Суми, ברוסית: Сумы) היא עיר בצפון-מזרח אוקראינה, מרכז מחוז סומי. אוכלוסיית העיר מנתה 256,474 נפש בשנת 2022. העיר נמצאת בסמוך לנהר פְּסֶל, יובלו המזרחי של הדנייפר, על קו הרכבת חרקוב-מינסק. בעיר נמצאים אגמים רבים.
היסטוריה

נוסדה ב-1655 על ידי הקוזקים של גֶרַסִים קוֹנְדְרָטְיֵב, שהגיע עם קבוצה של 100 איש מבילה צרקווה. היישוב נוסד באישור הווייבוד המוסקבאי במטרה להגן על אוקראינה הסלובודית מפני התקפות הטטרים. בין 1658–1765 שימשה העיר מרכז לחיל הקוזקי הסלובודי. את גרסים החליף בתפקיד מפקד הקוזקים בנו אנדריי, שנהרג ב-1706 בקרב עם הטטרים. בין 1708–1709 חנה צבאו של קרל השנים עשר, מלך שוודיה באזור. במאה ה-19 התפתחה בעיר תעשיית הסוכר על ידי גרסים חַרִיטוֹנֶנְקוֹ. בנו איוון וכל משפחתו המשיכו לאחר מותו בניהול העסק. מ-1939 העיר משמשת כמרכז המחוז. בין 1941–1943 הייתה העיר תחת כיבוש גרמני.
ערים תאומות

רוסיה קורסק, רוסיה
בולגריה וראצה, בולגריה
פולין זמושץ', פולין
גרמניה צלה (אנ'), גרמניה
הערות שוליים

↑  דוח אוכלוסין של אוקראינה, 1 בינואר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566720405171  BnF: cb16511969r (data)  GND: 4238867-3  LCCN: n81005212  MusicBrainz: 78d3dadb-1f22-43b7-8beb-991477182800  NKC: ge612950  SUDOC: 113530366  VIAF: 145420790   WorldCat (עם VIAF): 145420790 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים באוקראינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סמואל אל-מוגרבי

| --- | --- |

 לידה:  בערך 1125 בגדאד, בית עבאס 
 פטירה:  בערך 1180 מראע'ה, בית עבאס 
 שם לידה:  السموأل بن يحيى المغربي بن عباس 
 מדינה:  בית עבאס 
 השקפה דתית:  אסלאם, יהדות 
 
סמואַל בן יחיא אל-מוגרבי בן עבאס (בערבית: السموأل المغربي; בשמו היהודי: שמואל בן יהודה אבן אבון; סביבות 1125 בבגדאד – סביבות 1180 במראע'ה שבמזרח אזרבייג'ן) היה מתמטיקאי, אסטרונום ורופא יהודי שהתאסלם בשנת 1163.
ביוגרפיה

בצעירותו סמואל למד עברית ולימודי דת, מתמטיקה, הנדסה ורפואה, וכבר אחרי בר המצווה החל משמש כמורה למתמטיקה.
אביו של סמואל היה ר' יהודה בן שמואל אבן-עבאס מפאס, מחבר הפיוט המפורסם "עת שערי רצון להפתח", שיש האומרים שהוא חיברו כאבל על ההתאסלמות של בנו. הוא אכן כותב בספרו "אפחאם אל-יהוד", שכאשר החליט להתאסלם כתב לאביו מכתב ובו בישרו על החלטתו. באותה תקופה היה אביו בחלב והוא היה בחסנכיף (כיום בטורקיה), ואביו יצא לפגוש אותו, ובדרכו, בהיותו במוסול, חלה ונפטר.
קודם להתאסלמותו היה תלמידו של המלומד היהודי ברוך בן מלכה, שהתאסלם בסוף ימיו.
התאסלמותו

באוטוביוגרפיה שכתב כנספח לספרו "אפחאם אל-יהוד" (إفحام اليهود, "השתקת היהודים"), הוא מספר על התהליך שהוביל אותו להתאסלם. לאורך הספר מדגיש אל-מוגרבי כי המניע העיקרי לרצונו להתאסלם היה רציונלי, בשל שורת ספקות שעלו לו לגבי האמונה היהודית, וטענות לטובת האסלאם שלא יכול היה להפריך. לפי טענה שהוא חוזר עליה במהלך הספר, כל המסורות על מעשי הנביאים בעבר הן פלאיות, ויש להאמין לכולן רק מכוח המסורת, אך אין עדיפות למסורת אחת על האחרות. מתוך ההנחה שהאסלאם הוא הדת היחידה שמקבלת גם את האמונה בנביאי הדתות האחרות, כמו משה (מוסא) וישו (עיסא), מסקנתו היא שהאסלאם הוא הבחירה הרציונלית מביניהן.
הטריגר להתאסלמות בסופו של דבר הגיע בדמות שני חלומות שחלם, אחד על שמואל הנביא שעל שמו נקרא, ואחד על מוחמד. לפי סיפורו, שמואל הנביא הקריא לו את הפסוק מספר דברים: ”נָבִיא מִקִּרְבְּךָ מֵאַחֶיךָ כָּמֹנִי יָקִים לְךָ ה' אֱלֹהֶיךָ, אֵלָיו תִּשְׁמָעוּן” (פרק י"ח, פסוק ט"ו) וחידש לו כי מדובר בנבואה של משה על מוחמד שיופיע בעתיד. הנביא ביסס זאת באמצעות הפסוק ”הוֹפִיעַ מֵהַר פָּארָן” (דברים, ל"ג, ב') המדבר על מקום מושבו של ישמעאל, אביהם האפונימי של הערבים. בחלום שני פגש את מוחמד ששאל אותו אם ברצונו להצטרף אליו לכיבושי האסלאם, ואל-מוגרבי הסכים לכך בחפץ לב.
בבוקר למחרת שני החלומות, בחג הקורבן של שנת 558 לספירה המוסלמית (16 בנובמבר שנת 1163 לספירת הנוצרים, י"א בכסליו ד'תתקכ"ד בספירה העברית) אל-מוגרבי מיהר להתאסלם בעיר מראגה. באותו יום החל לכתוב את ספרו "אפחאם אל-יהוד".
ספריו > אפחאם אל יהוד

בספרו "אִפְחַאם אל-יהוד" ("השתקת היהודים") הוא מתפלמס עם מוצאו ומציג שורת טענות נגד היהדות מתוך כתבי המקרא. כך לדוגמה הוא מנסה לבסס את עקרון הנסח' (نسخ. העיקרון שחוקי האל יכולים להשתנות) מתוך ציוויים שונים בתורה שהשתנו במשך הזמן, ולכן הקוראן יכול לבטל את חוקי התורה ולצוות על חוקים חדשים. בנוסף, הוא מצטט פסוקים מהמקרא שניבאו לטענתו על ישו ומוחמד, וטוען שחלקים רבים מהתורה זויפו בידי עזרא הסופר. בחלק האחרון בספר הוא מביא אנקדוטה על ניסיון כושל של יהודי בגדאד לעוף לירושלים, כראיה לטיפשותם של היהודים.
מקטרגים כנגד היהדות בעולם האסלאם השתמשו בטיעונים שבספרו של סמואל אל-מוגרבי גם דורות לאחר מותו, וממשיכים לעשות בו שימוש עד ימינו. בשנת 2006 הספר יצא לאור במהדורה מחודשת בקהיר.
ספריו > חיבוריו המדעיים

אל-מוגרבי היה מחבר פורה שכתב כ-85 ספרים בכמה מהמדעים המדויקים, ביניהם אסטרונומיה, מתמטיקה (ובייחוד אלגברה) ורפואה. בחיבוריו במתמטיקה, אל-מוגרבי המשיך את אוקלידס, וכבר בגיל 19 הוא החל לכתוב את ספרו "الباهر في الجبر" (אלבאהר פי אלג'בר = "המבריק באלגברה"), שבו השתמש באינדוקציה מתמטית. הוא גם חקר את הבינום של ניוטון עד ל- n=12 (כ-600 שנה לפני זמנו של ניוטון) ואת משולש פסקל שהשאיר אחריו אל קראג'י.
אחת מיצירותיו ששרדו נקראת "חשיפת הטעויות של האסטרולוגים", אשר, כפי שמרמזת הכותרת, טוענת נגד הערך המדעי של האסטרולוגיה.
ביקורת

בעקבות ספרו הפולמוסי, הרמב"ם באיגרת תימן כינה את אל-מוגרבי "הפושע", ולעג לכמה מטענותיו. המשורר יהודה אלחריזי בספרו תחכמוני כינה אותו "בן פריץ" ש"הפליא נבלות". הפילוסוף היהודי אבן כמונה טען שאל-מוגרבי התאסלם כדי להרגיז את היהודים. ההיסטוריון הרב יוסף סמברי כינה אותו "מוכה בסנורים" ואת ספרו "אפחאם אל-יהוד" - "שחור כפחם".
לקריאה נוספת

שמעון שטובר, ספר דברי יוסף, יד בן-צבי. 1993, עמ' 146–149
משה פרלמן, הפולמוס בין האסלאם ליהדות בימי הביניים מתוך "סופרים מוסלמים על יהודים ויהדות" (ירושלים, 1996) עמ' 134–141
הערות שוליים

↑  Arturo Prats. "Ibn ‘Abbās, Judah ben Samuel." Encyclopedia of Jews in the Islamic World. Executive Editor Norman A. Stillman. Brill Online, 2014
↑  Medieval Cultures in Contact, By Richard Gyug, pg. 123
↑  Historical Development
↑  חיים לשם, שליחי ציבור בספרות התלמודית והמדרשית, מחניים, גיליון ס' אות ד
↑  Samau'al al-Maghribī Ifḥām Al-Yahūd: Silencing the Jews
↑  Samaw'al, islamsci.mcgill.ca
↑  David A. King, Review of Al-Bahir en Algèbre d'As-Samaw'al, Isis 67, 1976, עמ' 307–308
↑  Al-Samawal - Biography, Maths History (באנגלית)
↑  יהודה אלחריזי, תחכמוני, שער שלישי
↑  אבן כמונה, תנקיח אל אבחאת' פי אל אמלל אל-ת'לאת', מהדורת מ' פרלמן, ברקלי ולוס אנג'לס 1967, עמ' 95
↑  יוסף סמברי, דברי יוסף, ירושלים: יד יצחק בן צבי, תשנ"ד, עמ' 146
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007256707205171  BIBSYS: 6018527  BnF: cb162588204 (data)  GND: 102416915  ISNI: 0000 0001 0926 1926  LCCN: nr90007881  NKC: jx20130103006  NLA: 35922351  NTA: 139150447  RERO: 02-A013525666  SUDOC: 093326904  TDVİA: semevel-el-magribi  VcBA: 495/306831  VIAF: 93799625   WorldCat (עם VIAF): 93799625
אל-פיקה אל-אכבר

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  אל נעמאן בן ת'אבת אבו חניפה 
 שפת המקור:  ערבית
 תורגם לשפות:  אנגלית
 הוצאה
 מספר עמודים:  240
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  978-1-14-942754-5
 
אל-פיקה אל-אכבר (בערבית: الفقه الأكبر, משמעות: "הפיקה הגדול") הוא טקסט אסלאמי קדום, ואחת היצירות הבודדות ששרדו מבין יצירותיו של האימאם אבו חניפה. הספר עוסק בתאולוגיה האסלאמית ובכלאם.
ראו גם

האסכולה החנפית
עקידה (אסלאם)
הערות שוליים

↑  Al Fiqh Al Akbar
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009156778205171  LCCN: no2002018560  TDVİA: el-fikhul-ekber  VIAF: 176033545   WorldCat (עם VIAF): 176033545 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סביון יפו

| סביון יפו |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: אסטראים
משפחה:: מורכבים
סוג:: סביון
מין:: סביון יפו
שם מדעי
 Senecio joppensis או Senecio glaucus ‏לינאוס, 1753
סביון יפו (שם מדעי: Senecio glaucus subsp. glaucus) הוא צמח עשבוני חד-שנתי נפוץ, אנדמי למישור החוף ממשפחת המורכבים. הצמח בשרני, מכחיל וזקוף, גובהו 10 עד 30 ס"מ ותכופות הוא מסועף מבסיסו ופרחיו (הקרקפות) צהובים. העלים על פי רוב בשרניים בפרטים סמוכים לקו החוף ובעלי עלים ואונות צרות יחסית. המין שכיח בחולות של מישור החוף בחברת לענה חד זרעית, ותפוצתו המצומצמת משתרעת לאורך החוף המזרחי של הים התיכון, מאזור ביירות בלבנון ועד רצועת עזה, בואכה סיני ומצרים. בעבר סביון יפו (Senecio joppensis) נחשב למין העומד בפני עצמו, אבל בעקבות מחקרים נמצא שהוא אחד משלושה תת-מינים של סביון הערבות שתפוצתה רחבה.
סביון יפו הוא אחד משלושה מינים שנפוצים מאוד: סביון הערבות במדבריות דרום ישראל, סביון אביבי באזורים הגשומים בצפון ישראל ומרכזה, סביון הערבות במדבריות דרום ישראל, וסביון יפו שהוא תת-המין של סביון הערבות לאורך מישור החוף.
סביון יפו הוא כמו סביון הערבות הוא מין ויקרי לסביון האביבי, שהתפתח ממנו כנראה בפלייסטוקן [חסר מקור].
עונת הפריחה מסוף דצמבר עד תחילת מאי. העלווה מתפתחת מתחילת נובמבר עד סוף מאי. הפירות ירוקים מופיעים בסוף ינואר ופיזור הזרעים מאמצע מרץ עד אמצע יוני.
הערות שוליים

↑  Senecio glaucus subsp. glaucus, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
1 2  סביון יפו, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  .Senecio glaucus L, .Senecio glaucus L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
אל-קאסם בן מוחמד

אל-קאסם בן מוחמד (בערבית: القاسم بن محمد; 598 – 600) היה בנו הראשון של מוחמד, נביא האסלאם.
חייו מותו

אל-קאסם נולד במכה, לפני תקופתו של מוחמד כנביא. הוא נפטר בגיל מאוד צעיר, יש אומרים בגיל 17 חודשים, יש אומרים בגיל שנה, ויש אומרים בגיל שנתיים, ויש שאף אומרים בגיל 3 שנים.
משפחה

סבו וסבתו מצד אביו היו עבדאללה בן עבד אל-מוטליב ואמינה בנת והב, בעוד שסבו וסבתו מצד אמו היו ח'ווליד בן אסד ופאטמה בת זאידה.
אביו היה מוחמד, ואמו הייתה חדיג'ה. היו לו שני אחים, איבראהים ועבדאללה. כמו כן, היו לו ארבע אחיות: זיינב, רוקייה, אום כולת'ום, ופאטמה.
הערות שוליים

↑  Revolvy LLC, "Qasim ibn Muhammad" on Revolvy.com, www.revolvy.com (באנגלית)
↑  Family tree of Qasim ibn MUHAMMAD, Geneanet (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TDVİA: kasim--b-muhammed 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אבו עוביידה (חמאס)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 בפברואר 1985 (בן 39) רצועת עזה
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 השכלה:  האוניברסיטה האסלאמית בעזה
 השתייכות:    חמאס  גדודי עז א-דין אל-קסאם 
 תפקידים בשירות
 דובר הזרוע הצבאית של ארגון חמאס
 פעולות ומבצעים
 מלחמת חרבות ברזל 
 
חד'יפה סמיר עבדאללה אל-כחלות (בערבית: حذيفة سمير عبد الله الكحلوت, נולד ב-11 בפברואר 1985) או בכינויו אבו עוביידה (בערבית: أبو عبيدة), הוא דובר גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של ארגון חמאס. נוהג להופיע תמיד עם כאפייה המכסה את פניו, ומסתיר את זהותו. דובר צה"ל חשף את שמו, תמונתו ופרטיו האישיים, אולם חמאס התכחש לכך.
שם

שמו האמיתי של אבו עוביידה היה חסוי במשך זמן רב, עד שבמהלך מבצע צוק איתן חשף צה"ל את שמו האמיתי חד'יפה סמיר עבדאללה אל-כחלות ותמונתו, וכך גם את פרטיו האישיים. ב-25 באוקטובר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, דובר צה"ל פרסם שוב את שמו של אבו עוביידה. מנגד טענו גדודי עז א-דין אל-קסאם שהאדם שבתמונה איננו אבו עוביידה, שהתמונה אינה תמונתו, ושהחשיפה בוצעה לצורך "איסוף מודיעין של האויב".
הבחירה בשם הבדוי "אבו עוביידה" מתייחסת כנראה לאבו עוביידה בן אל-ג'ראח, אחד מעשרת מלוויו הראשונים של הנביא מוחמד, אשר שימש כמפקד של כוחות ח'ליפות ראשידון ואשר הוביל את הכיבושים של דמשק, ירושלים, חומס ושאר ערי הלבנט במהלך המאה ה-7.
ביוגרפיה

חד'יפה סמיר עבדאללה אל-כחלות, המוכר כאבו עוביידה, נולד ב-11 בפברואר 1985. משפחתו מקורה בכפר נִעִלְיַא (אנ') מדרום לאשקלון, אשר נהרס במלחמת העצמאות בשנת 1948. הוא מתגורר בג'באליה שבצפון-מזרח עזה. בשנת 2013 קיבל תואר שני בפקולטה ליסודות הדת של האוניברסיטה האיסלאמית בעזה.
ביוגרפיה > פעילותו בחמאס

אבו עוביידה החל להופיע בתקשורת ב-2002, כפעיל שטח מרכזי בגדודי עז א-דין אל-קסאם. הוא השתתף במסיבות עיתונאים, אך תמיד שמר על אנונימיות ולא חשף את פניו. לאחר ההתנתקות ב-2005, מונה לדובר הרשמי של הזרוע הצבאית של חמאס. ב-2006 הופיע לראשונה בתקשורת בתפקידו כדובר, כשהכריז על חטיפת החייל גלעד שליט. מאז, הפך לדמות מרכזית במאבק התודעתי של חמאס, ושחרר נאומים מוקלטים עם מסרים מאיימים לאורך סבבי הסלמה שונים. ביתו הופצץ לא אחת על-ידי ישראל בשנים 2008–2012 וכן במבצע צוק איתן ב-2014.
במהלך מבצע שומר החומות התרברב ביכולות התקיפה של חמאס, הצהיר כי הפגיעות בערי ישראל "קלה לנו אפילו יותר משתיית מים" וכי "אין קווים אדומים בתגובה לתוקפנות". לאחר שהושג הסכם הפסקת אש, אמר: "בעזרת האל הצלחנו להשפיל את האויב, את ישותו השברירית ואת צבאו האכזרי". בתגובה לתוכניות הסיפוח של ישראל ב-2020, הכריז כי היא "הכרזת מלחמה", וכי "כוחות ההתנגדות יגנו נאמנה על העם הפלסטיני". לאחר מעצרם מחדש של נמלטי כלא גלבוע ב-2021, הודיע כי חמאס לא יבצע חילופי שבויים ללא שחרורם. הגיב לקריאות לחסל את יחיא סינוואר באיום על "רעידת אדמה אזורית". ביוני 2022 הצהיר על הידרדרות במצבו הרפואי של אחד השבויים הישראלים. מאוחר יותר נחשף כי מדובר בהישאם א-סייד, באמצעות סרטון שפרסם חמאס.
ביוגרפיה > במלחמת חרבות ברזל

לאחר טבח שבעה באוקטובר, החל אבו עוביידה לשגר איומים לעבר ישראל ולעדכן את עוקביו על המלחמה מעת לעת. בתקופה זו זינקה הפופולריות שלו בעולם הערבי ובקרב תומכי חמאס.
באוקטובר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הצהיר אבו עוביידה בתקשורת שכל הפצצה ללא אזהרה מצד ישראל תיענה ברצח של בן ערובה. מראשית המלחמה הוציא הודעות יומיות, אך מאז 23 בנובמבר לא הופיע באופן פומבי.[דרוש מקור] ב-16 בפברואר 2024 הופצה הקלטת קול של נאומו לאחר יותר מחודש. ב-23 באפריל 2024 הוציא הודעה ביום ה-200 למלחמה ובה אמר כי "הציונים מבולבלים". ב-7 באוקטובר 2024 התפרסם סרטון וידאו שלו.
ב-24 באוקטובר 2024 דווח על כך שבשעות הבוקר ישראל ניסתה לחסלו, אך הוא שרד.