stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספרטה
מדינה וחברה > מבנה האוכלוסייה

הומואוי (ὁμοίοι) היו אזרחים בעלי זכויות מלאות, שכונו גם "ספרטיאטים". קבוצה זו כללה רק גברים מעל גיל 30 (גיל ההצבעה), בעלי רכוש ומוצא ספרטני מלא. לכל ספרטני הוקצתה חלקת אדמה שאותה עיבדו ההלוטים. ספרטני שאיבד את חלקת האדמה, איבד את מעמדו כאזרח. תהליך נישול הספרטנים מאדמותיהם במאה ה-4 לפנה"ס, גרם לירידת ספרטה ממרכז הבמה הפוליטית. כל אזרח ספרטני חויב לשרת בצבא עד גיל 60.
פריאויקים (περίοικοι) – ביוונית "היושבים מסביב". היו בעלי זכויות תושב, שלא כללו רשות לקחת חלק בהצבעות. הם עסקו בעיקר במסחר ובמלאכה.
הֶלוֹטִים – התושבים המקוריים של מסיניה, בעת כיבושה על ידי ספרטה. מעמדם היה של עבדים נטולי זכויות כלשהן. הם היוו בערך 85% מכל אוכלוסיית ספרטה. על מנת לשמור על מעמדם הנחות וכדי שלא יתמרדו, הוכרזה כמעט כל שנה מלחמה על ההלוטים. ההלוטים יכולים היו להשתחרר ממעמדם הנחות רק אם הצילו חיי ספרטני בקרב. בצבא ספרטה שמשו ההלוטים בדרך כלל כחיילים בעלי חימוש הקל.
המותאקים היו צאצאי אבות ספרטנים ואמהות הלוטיות או ילדיהם של ספרטנים עניים.
מדינה וחברה > צורת השלטון

לפי המסורת הספרטנית, עוצב המשטר הייחודי של ספרטה על ידי המחוקק ליקורגוס, כך שיהיה בעל אופי ממוזג, המורכב מיסוד מלוכני, יסוד אוליגרכי ויסוד דמוקרטי. בראש המדינה עמדו בו זמנית שני מלכים, שעיקר סמכותם הייתה בתחום הצבאי והדתי; לצדם פעלה הגֵרוּסִיָה – מועצת זקנים שהייתה מעין מועצה מחוקקת, והאַפֵלה – אספת האזרחים-הלוחמים, שזומנה מפעם לפעם לאשר החלטות הרות גורל של הגרוסיה. אספת האזרחים בחרה גם את האֶפורים – חמישה אזרחים ששימשו כשומרי החוקה והיו אף בעלי סמכויות פיקוח על המלכים.
היסוד הדמוקרטי במשטר הספרטני התייחס רק לשכבה צרה של מי שהיו בעלי זכויות אזרח – הספרטנים; הללו מנו בתקופת השיא 10,000 גברים. על גברים אלו, שגודלו מילדות להיות חיילים, נאסרה כל עבודה נוספת. הם קיבלו בעלות על אדמות, שעובדו על ידי המעמדות הנחותים יותר, ומהן התפרנסו. מגיל 30 ואילך נעשו הספרטנים בעלי זכות בחירה, ומגיל 60 יכלו להיבחר לגרוסיה. לנשים לא הייתה זכות הצבעה.
מדינה וחברה > הכלכלה הספרטנית

הכלכלה בספרטה, כמו בכל העולם באותם ימים, הייתה מבוססת על חקלאות; אבל האזרחים הספרטנים, שהיו בעלי הקרקע, לא עסקו בעבודת כפיים – זו הייתה מלאכתם של ההלוטים. בתאוריה, כל האזרחים הספרטנים היו אמורים להיות שווים זה לזה בעושרם. על מנת להבטיח שוויון זה, ליקורגס אסר על החזקת מטבעות זהב וכסף. המטבע הספרטני היה עשוי מברזל. היות שמטבעות ברזל היו חסרי ערך במדינות אחרות, המסחר הספרטני היה דליל ביותר. ליקורגוס גירש את בעלי "המקצועות המיותרים" מספרטה. האיסור על החזקת מטבע עובר לסוחר גרם לכך שבעלי מקצועות כאלה לא שבו לספרטה גם אחרי מותו של ליקורגוס. הספרטנים ניהלו אורח חיים סוציאליסטי ונהגו לחלוק את רכושם עם ספרטנים אחרים. על פי החוק, הספרטני היה יכול להיכנס לבית השכן ולקחת את מה שרצה, בתנאי שהשכן לא היה צריך את החפץ לעצמו.
השוויון הזה נפגע בצורה קשה אחרי המלחמה הפלופונסית. הכנסת מטבעות זהב וכסף יצרה פערים בין המעמדות ופגעה במבנה החברה הספרטנית. יצירת המעמדות וירידת הספרטנים מנכסיהם דיללה את מאגר הכוח הצבאי של ספרטה, שכן לפי החוקה, רק ספרטני בעל רכוש היה יכול לשרת בצבא. על מנת להתמודד עם בעיה זו ניסו מספר מלכים ספרטנים לבצע רפורמות חברתיות (ראו לעיל).
מדינה וחברה > מעמד הנשים

הנשים הספרטניות, אף שלא היו שוות זכויות לגברים, נהנו מחופש רב יותר מאשר בשאר העולם היווני. הן הורשו להחזיק רכוש משל עצמן, לנהל אותו וכן לנהל את רכוש קרובי משפחתן, הגברים שיצאו למלחמה. חוקי הגירושים היו זהים לגברים ולנשים. כמו כן, אם לאישה לא היו אחים, היא ירשה את רכוש משפחתה. בחורות התאמנו בעירום, בדומה לבחורים, והורשו להשתתף בחגיגות הגימנופדיה ("חגיגות הצעירים הערומים").
השירות והאימון הצבאי

האזרח הספרטני היה בראש ובראשונה חייל וכל חייו הוקדשו לתפקיד זה. הוא אומן לציית ללא שאלות ולספוג את קשיי המלחמה. פעם אחת בחייו יכול היה להיבחר למשרת האפורוס למשך שנה. עם הגיעו לגיל 60 התאפשר לו להתקבל לגרוסיה לכל ימי חייו. השירות הצבאי נמשך עד הגיעו לגיל זה.
מסופר שזמן קצר אחרי הלידה הובא הילד לפני מועצת הזקנים ואלו החליטו אם הילד ראוי לחיות או לא. אם הילד היה חלש פיזית, הוא הושלך מראש הצוק בהרי טייגטוס לתוך נקיק שכונה "אַפּוֹתֵטַס" (יוונית: ἀποθέτας "הפקדות" בלשון נקיה). עם זאת, חפירה ארכאולוגית שנעשתה במקום לא גילתה ממצאים לשלדי ילדים. כן נמצאו שלדים של אנשים בוגרים, כך שייתכן שמדובר במיתוס ולא בפרקטיקה שהייתה מקובלת הלכה למעשה.
בגיל הרך קיבל הילד חינוך בסיסי בביתו. בגיל 7 הוא נלקח מרשות הוריו ועבר לרשות המדינה. הילד נלקח לאגוגה – אימון ארוך, דמוי טירונות, שנמשך עד הגיעו לגיל 20. במהלך האימונים הוא זכה גם להשכלה כלשהי במתמטיקה, בספרות ובמוזיקה, אך עיקר זמנו הוקדש לאימוני ספורט וצבא. בין השאר התחרו ביניהם הצעירים הספרטנים ביכולת לסבול את מכותיהם של המדריכים. כן הוספו לקשיי הטירונים כמות מצומצמת של אוכל. היו מצפים מהם לגנוב את מזונם, אך אם נתפסו, הוכו קשות. ידוע סיפור של ספרטני צעיר שצד בבוקר שועל ולא הספיק להסתירו באוהל או להורגו עד שנקרא למסדר. הוא הסתיר את השועל מתחת לכיטון שלו (מעין חולצה רחבה) ועמד ללא תנועה בזמן שהמפקדים סרקו את השורות. הפציעות שגרם לו השועל היו כה חמורות, שהוא נפטר לאחר זמן קצר.
בהגיעו לגיל 20 שולב הספרטני הצעיר בכוח הלוחם של הפוליס והתקבל כחבר באחד המועדונים של העיר. כל מועדון כלל כ-15 חברים שסעדו יחד, נלחמו יחד, ישנו יחד ועוד. בהגיעו לגיל 30 קיבל את מלוא זכויות האזרח. הפיקוח על חיי האזרחים, ובמיוחד המעקב על ההלוטים הופקדו בידי משטרה חשאית, הקריפטיה.
היסטוריוגרפיה ומחקר מודרני

פרט לחיבוריו של קסנופון, נכתבו יתר החיבורים בידי אנשים שחיו מחוץ לספרטה. במהלך המאה ה-6 לפנה"ס ספרטה החלה להיסגר ובאופן רשמי לא לאפשר לזרים להיכנס אליה או לספרטנים לצאת ממנה. היא אף נהגה בגירוש זרים, קסנלאסיה (ξενηλασία), מחשש שאלו ישפיעו לרעה על האוכלוסייה בה, ”אני מודע לכך שלפנים גורשו הנכרים ואסור היה להתגורר מחוץ לספרטה, לבל ידבקו באזרחים דרכי הנכרים”. הספרטנים לא צפו בקומדיות או טרגדיות, ”לבל יצטרכו להאזין לאנשים המדברים כנגד החוקים”. יתרה מכך, מאחר שהחיים בספרטה הוקדשו לרוב לאימון וללחימה, הייתה נהוגה חשאיות יתרה והפצת שמועות כזב על התנהלותה הפנימית. אלו אשר חיו מחוץ לספרטה לא יכלו לדעת מה באמת התרחש בה. כל המידע על ספרטה התקבל מגורם שלישי. אולייר (Francois Ollier) טבע בשנות השלושים של המאה ה-20, את המונח "le mirage spartiate". ולכן עד היום יש חילוקי דעות בנוגע לזהותה האמיתי של ספרטה.
בעיה נוספת עם המקורות הוא תארוך החיבורים וכתיבתם. ספרטה הגיעה לשיא עוצמתה במהלך התקופה הקלאסית, לאורך המאה ה-6 עד המאה ה-4 לפנה"ס, שבהן היה שינוי משטרי ותרבותי בחברה והחלה לשנות את ערכיה בתקופה הקלאסית. קספונון בעצמו עמד על השינויים, ”אם ישאל אותי מישהו, אם נראה לי שחוקי ליקורגוס לא השתנו גם היום, לא אוכל לומר זאת בבטחה”. אוכלוסייתה הקטנה שמנתה בשיאה לא יותר מעשרת אלפים איש, יכלה בקלות להיות מושפעת מרעיונות אשר חדרו לאנשיה בעקבות המערכות הצבאיות המרובות של ספרטה מחוץ לשטחה. בנוסף, נכנסו לספרטה זרים: תלמידים, עבדים ושוהים חיצוניים. קסנופון עצמו היה זר. סימונידס, אופוליס, קרטינוס והורטודוס ביקרו בה.
קסנופון כתב במהלך המאה הרביעית לפנה"ס וחי בספרטה. אריסטו, שכתב על ספרטה גם הוא כתב במאה הרביעית לפנה"ס אבל לא התגורר בה. פלוטארכוס כתב במאה הראשונה לספירה ואומנם ביקר בספרטה אבל הפרשי הזמן השפיעו ללא ספק על אמינות חיבורו. כאמור, יש לקחת בחשבון גם את השינויים שחלו בחברה. אמנם ספרטה המשיכה להיות סגורה רשמית עד לתקופת מלכותו של אגיס הרביעי אבל בפועל היא עברה שינויים חברתיים, כלכלים ושלטוניים בדיוק כפי שכל חברה אחרת עוברת במהלך השנים.
ספרטה המודרנית

במהלך ימי הביניים ובתחילת העת החדשה התקיימה ספרטה ככפר קטן לצידו של מיסטרס, יישוב ביזנטי חשוב. בשנת 1834, לאחר מלחמת העצמאות היוונית הכריז המלך היווני אוטו שבכוונתו לבנות עיר בסמוך למקומה של ספרטה ההיסטורית, ולתת לו את שמה. העיר תוכננה על ידי אדריכלים זרים. ספרטה היא בירת חבל לקוניה. אוכלוסיית העיר גדלה בקצב איטי. בשנת 2001 התגוררו בתחום השיפוט המוניציפלי של ספרטה כ-18,000 תושבים.
החפירות הארכאולוגיות בספרטה התחילו באמצע המאה ה-19 עם גילוים של כמה מבנים, והמשיכו ביתר שאת בתחילת המאה ה-20, שבה התגלו רוב הממצאים הארכאולוגיים החשובים של ספרטה.
ראו גם

תאורית ספרטה
הצבא הספרטני
לקריאה נוספת

משה עמית. תולדות יוון הקלאסית. ירושלים, הוצאת מאגנס, תש"ן. (הספר בקטלוג ULI)
קסנופון. מדינת הספרטנים. תרגמה מיוונית והוסיפה מבוא ופירוש דבורה גילולה. ירושלים, הוצאת מאגנס, 2011.
פלוטרכוס. ספרטה – אמרות ומנהגים. תרגמה מיוונית והוסיפה מבוא ופירוש דבורה גילולה. ירושלים, הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשע"א.
ניל בר, שווים - סיפורה של ספרטה, הוצאת זרש, 2021
Paul Cartledge, Sparta and Lakonia. A Regional History, 1300-362 B.C.. N.Y. and London, Routledge, 2002 (2nd edition).
Paul Cartledge and Antony Spawforth, Hellenistic and Roman Sparta, Routledge, second ed, 2002.
הערות שוליים

↑  Paul Cartledge and Antony Spawforth, pp. 38-9
↑  Paul Cartledge and Antony Spawforth, p. 35
↑  גולן, עמ' 345–346
↑  Paul Cartledge and Antony Spawforth, p. 38
↑  גולן, עמ' 347
↑  Paul Cartledge and Antony Spawforth, p. 41
↑  Paul Cartledge and Antony Spawforth, p. 43
↑  Paul Cartledge and Antony Spawforth, p. 46
↑  גולן, עמ' 362
↑  Paul Cartledge and Antony Spawforth, p. 47
↑  Edmond Lévy, Sparte: histoire politique et sociale jusqu’à la conquête romaine. Paris, Points Histoire, 2003. p. 93.
↑  http://www.anthropologie.ch/d/publikationen/archiv/2010/documents/03PITSIOSreprint.pdf
↑  דבורה גילולה, קסנופון, מדינת הספרטנים, ירושלים (2011), עמ' 80
↑  Paul Cartledge, the Spartans, an Epic History (New York, 2002), p.22
↑  קסנופון, מדינת הספרטנים, מקטע י"ד, 4, תרגום בידי דבורה גילולה, מדינת הספרטנים, לעיל, עמ' 43. ראו גם פלוטארכוס, מנהגים של ספרטנים, מקטע 20
↑  פלוטארכוס, מנהגים של ספרטנים, מקטע 33 תרגום בידי דבורה גילולה, פלוטרכוס, ספרטה, אמרות ומנהגים (ירושלים, 2011), עמ' 99
↑  תוקידידס, המלחמה הפלופונסית, ספר ה', 68
↑  Raphel Sealy, Women and law in classical Greece (Carolina, 1990), p.82
↑  Sarah B. Pomeroy, Sparta Women, (New York, 2002), p.8
↑  Cartledge, op. cit p.32
↑  מדינת הספרטנים, לעיל י"ד, 1–7
↑  J.N. Westwood, Endurance and Endeavour: Russian History 1812-2001, Oxford, 1991, p..8
↑  מדינת הספרטנים, לעיל, עמ' 80
↑  Pomeroy, op. cit p. IX
| יוון העתיקה |
| --- | --- | --- |
| תקופת המעבר | איונים • דורים • הפלישה הדורית • התקופה הגאומטרית | הפרתנון |
| התקופה הארכאית | פוליס • הקולוניזציה היוונית • טיראניה • הומרוס • הסיודוס | הפרתנון |
| התקופה הקלאסית | מלחמת פרס–יוון • אתונה העתיקה • ספרטה • תבאי • התיאטרון ביוון העתיקה | הפרתנון |
| התקופה ההלניסטית | התרבות ההלניסטית • הממלכה הסלאוקית • מוקדון • מצרים • יוון • פונטוס • פרגמון • אפירוס | הפרתנון |
| היסטוריה צבאית | פלנקס • הופליט • הצבא הספרטני • הצבא המוקדוני | הפרתנון |
| נושאי רוחב | אדריכלות • אמנות • דת • החברה • כלכלה • מטבח • תיאטרון • מיתולוגיה • מתמטיקה • פילוסופיה • ספורט • ספרות | הפרתנון |
פורטל יוון העתיקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565731705171  BNE: XX451220  BnF: cb11933951k (data)  GND: 4056054-5  LCCN: sh85126330  NDL: 00628643  NKC: ge130899  SUDOC: 02725805X  VcBA: 497/832  VIAF: 252090229   WorldCat (עם VIAF): 252090229 
שטחה של ספרטה בעת העתיקה
ירידה במספר האזרחים הספרטנים בתקופה הקלאסית וההלניסטית – אחת הסיבות החשובות לירידת כוחה
קלאומנס השלישי, הרפורמטור הגדול של ספרטה
חורבותיה של ספרטה
פסל בדמותו של ליקורגוס, המחוקק שלו מייחסת המסורת את החוקה הספרטנית
פסל של הופליט ספרטני מהמוזאון הארכאולוגי של ספרטה
ג'ודית באטלר

| --- | --- |

ג'ודית באטלר ב-2018
 לידה:  24 בפברואר 1956 (גיל: 69) קליבלנד, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל, בנינגטון קולג', אוניברסיטת היידלברג 
 מנחה לדוקטורט:  Maurice Natanson 
 מוסדות:  אוניברסיטת וסליין  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  European Graduate School 
 מונחה לדוקטורט:  Patricia Purtschert 
 זרם:  פילוסופיה של המאה העשרים
 תחומי עניין:  אתיקה, מחשבה מדינית, מגדר, פסיכואנליזה
 עיסוק:  פילוסוף, תאורטיקן אמנות, עיתונאי, queer theorist, מדען חברתי, פסיכולוג, פעיל זכויות נשים, סוציולוג, מבקר ספרות, סופר, מרצה באוניברסיטה, פסיכואנליטיקאי 
 הושפע מ:  מרקס, פוקו, לוינס, דרידה, פרויד, ניטשה, הגל, סימון דה בובואר, בובר, ויטיג
 השפיע על:  פוסי ריוט, סוזן סטרייקר, סנדי סטון, אנדראה סמית, ענת מטר
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 יצירות ידועות:  צרות של מגדר, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 פרסים והוקרה:  פרס בראדנר (2004) פרופסור אלברטוס-מגנוס (2016) פרס קטלוניה הבין-לאומי (2021) פרס תאודור אדורנו (2012) אביר מסדר האמנויות והספרות מלגת גוגנהיים 
 בן או בת זוג:  ונדי בראון 
 
ג'ודית באטלר (באנגלית: Judith Butler; ‏נולדה ב-24 בפברואר 1956) היא פילוסופית ותאורטיקנית בתחום המגדר, יהודייה-אמריקאית. פרופסור לרטוריקה ולספרות השוואתית, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ופמיניסטית, שכתבה את "Gender Trouble" ב-1990 ואת "Bodies That Matter" ב-1994. שני הספרים מתארים את מה שכונה מאוחר יותר בשם תאוריה קווירית. אחת מהתרומות המרכזיות של באטלר לתאוריה ביקורתית היא המודל הביצועי של מגדר, שבו הקטגוריות "זכר" ו"נקבה" מובנות כחזרה של פעולות במקום קטגוריות טבעיות והכרחיות. טענה זו רואה בקטגוריות "זכר" ו"נקבה" קטגוריות חברתיות, שתפקידים מגדריים חברתיים מוצמדים אליהן. באטלר אף טענה שהתנועה הפמיניסטית אינה יכולה להשתמש או להסתמך על הגדרה מסוימת, בלתי משתנית, של "אישה", ושהגדרה מסוג זה היא מזיקה, שכן היא מעודדת סקסיזם. בעבודות שלה ג'ודית באטלר מתייחסת גם למושג "לעשות מגדר".
רבים מזהים את ג'ודית באטלר כאחת כהוגה המזוהה עם אידאולוגיית ה-ווק (woke).
ביוגרפיה

ג'ודית בטלר נולדה בקליבלנד, אוהיו, למשפחה יהודית ממוצא הונגרי ורוסי. אימה גדלה במשפחה אורתודוקסית, ואחרי מות הסב עברה לבית-כנסת קונסרבטיבי ולבסוף לרפורמי. אביה של באטלר היה חבר בקהילה רפורמית מילדותו. כילדה וכמתבגרת השתתפה בפעילותו של בית הספר היהודי, בו ערכי היהדות קיבלו מקום חשוב בחינוך והיוו עבורה "התנסות ראשונה בפילוסופיה". באטלר הצהירה בשנת 2010, בריאיון לעיתון "הארץ", שתורת המידות עבורה התחילה כבר בגיל 14, ושהם הונחלו עבורה בבית הספר היהודי, בצורה של עונשים על ידי הרבי של בית הספר, משום שהייתה "יותר מדי פטפטנית" בכיתה, ולא התנהגה כראוי וכמצופה ממנה. כמו כן, באטלר הצהירה שהייתה "נרגשת" מהשיעורים ובחרה להתמקד במרטין בובר. בנוסף לכך, היא נתקלה בכתביהם של עמנואל קאנט, גיאורג הגל וברוך שפינוזה, בזמן השיעורים המיוחדים הללו.
באטלר היא לסבית מוצהרת ובעלת זהות מגדרית א-בינארית, ופעילה ותיקה למען קהילת הלהט"ב. היא מתגוררת בברקלי עם בת זוגה הפילוסופית ונדי בראון, ובנן המשותף אייזיק.
עמדותיה

באטלר היא מבקרת חריפה של הציונות ושל מדינת ישראל, וטוענת כי מדיניותה לא מייצגת את כל היהודים. בתיווכו של אברהם עוז הצטרפה, ביחד עם הבלשן נועם חומסקי, הפילוסוף אטיין בליבאר והמחזאי הווארד ברנטון למועצה הבינלאומית של תיאטרון החופש שהקים מחדש ג'וליאנו מר חמיס בג'נין. היא פעילה כיום בארגון ה-BDS. בשנת 2006 אמרה כי "חמאס וחזבאללה הם תנועות חברתיות פרוגרסיביות שהם חלק מהשמאל העולמי". במרץ 2024 אמרה על טבח ה-7 באוקטובר שביצע חמאס בעוטף עזה כי: "זו לא הייתה מתקפת טרור או מתקפה אנטישמית", וכי "זו הייתה התקוממות שהגיעה נגד שעבוד".
עבודתה > תאוריית הביצועיות (הפרפורמטיביות)

על פי באטלר המגדר אינו הפרשנות שהתרבות מטילה על המין הביולוגי, אלא הוא מנגנון של השיח המבנה את המין כמהות טבעית הקודמת לשיח. הפעולה באמצעותה הבנייה זו מתבצעת היא הפרפורמנס - הביצועיות - התנהגויות ושימושים לשוניים שיש להם ממד שחוזר על עצמו, שמשתחזר על ידי חיקוי, שנתפס כביצוע של תסריט ידוע מראש.
באטלר טענה בריאיון כי היא מבקשת מאנשים לחשוב מחדש על מהו מגדר באופן כללי וכיצד כל אחד מהקוראים שלה מגדיר את עצמו.[דרוש מקור] לטענתה רוב האנשים חושבים ש"נשיות" או "גבריות" הן תכונות הנובעות ממציאות פנימית טבעית. לטענתה, למגדר אין קטגוריה ברורה, אלא סוג של הופעה, תפקיד שאנו מגלמים, המיוצר על ידי הזהות התרבותית שלנו. לכן היא מנסה, באמצעות השפה, ליצור בעייתיות בשפה הרגילה דהיינו במושגים הנתפסים כמובנים מאליהם. לטענתה, הקשיים שתציג בנורמות, בדברים שאנו לוקחים כמובן מאליו יגרמו לנו לחשוב שוב על הדברים ואולי לשינוי בתפישה.
עבודתה > צרות של מגדר (1990)

בספרה הפופולרי ביותר, "צרות של מגדר" ("Gender Trouble",‏ 1990), היא דנה במושג הפמיניזם. היא מעלה מספר שאלות, כגון, את מי מייצגת התנועה הפמיניסטית? האם התנועה פועלת בשם הנשיות או בשם כל מי שהיא נקבה? מהם הערכים הנשיים ומהי אותה נשיות? באטלר טוענת כי הפמיניזם ביצע טעות חמורה בניסיון להגדיר את הנשים כקבוצה. היא רואה בחלוקה זו ביטול האינדיבידואל של כל אחת מהקבוצות בכך שהגדירו אותן כך, במקום שיאפשר לכל אדם לפעול כפי שירצה מתוך אינטרסים אישיים ולפי מאפייניו. באמצעות ההבחנה הברורה לשתי קבוצות שהן שונות, סגר הפמיניזם דלתות בפני נשים רבות. בניסיון להוכיח את טענתה, מתבססת באטלר על העובדה שבפעמים רבות נשים אומרות שהן "חשות כמו גבר" (ולהפך), ובכך היא מוכיחה שמגדרו של אדם הוא רק חלק מזהות המובנת על ידי תרבות ונורמות חברתיות. היא טוענת כי העולם מוגדר כבינארי, כלומר - עשוי משני חלקים. המערכת מתבססת על מין המורכב משני חלקים: זכר ונקבה, אלו מקושרים באופן אוטומטי למגדר - גברי ונשי. בין בני המין השונים אמורה להיות משיכה למען ההמשכיות. לא כך חושבת באטלר, היא אומרת כי התפישה לפיה קיימת המשכיות מתבקשת בין מין, נטייה ומגדר היא תפישה מוטעית מיסודה. בספרה היא כותבת כי אין שום זהות מגדרית מלבד הביטוי מגדר, הזהות באה לידי ביטוי בהתנהגות שייחסו לה בעבר. באטלר מציעה שינוי - היא מציעה לפרוץ את ההגדרות הקשיחות למושג מגדר באמצעות בלבול ביניהם. לדוגמה: בנות שמדברות בלשון זכר, בנים עם שיער ארוך, בנים שמסדרים גבות ועוד. כל אלו נראו בעבר כחלק מזוהה עם מגדר אחד בלבד, באטלר מנסה להפקיע את אלו מהשיוך על פי הגדרה קיימת ולשייך כל דבר למקום אליו שייך כאינדיבידואל ולא ככלל. הכוונה שלה היא שהמילים המגבילות (נשי וגברי) של ההגדרה הטבועה בנו ייעלמו ממילון המונחים וינוסחו על פי כל אדם, לפי נטיותיו ובחירותיו.
עבודתה > גופים נחשבים (1994)

בספרה "גופים נחשבים" (Bodies that Matter,‏ 1994) חוזרת באטלר למוטיב של פעולות חוזרות, עליהן תדבר גם בספרה "קוויר באופן ביקורתי", אך הפעם היא מתמקדת בנושא הגוף. אותן פעולות לטענתה הופכות את הכוח המופעל על הגוף לטבעי. למעשה, הכוח הוא אותן נורמות חברתיות המפעילות כוח על הגוף שהופך את אלו לטבעיות ומקובלות. היא מראה כיצד חזרה על פעולות הקשורות לגוף, מסייעות ליצירת התפיסה כי המין הוא הטרוסקסואלי בלבד. אותה תפיסה דוחקת את צורות החיים האחרות אל מחוץ לנורמה החברתית. היא משתמשת במושג "מלנכוליה" על מנת להמחיש את כוונתה. לטענתה בכל קשר הומוסקסואלי ראשוני נוצרת מלנכוליה הנובעת מהניסיון להשתקה עצמית. קשר הומוסקסואלי יכול להיות קשר בין ילד להורה מאותו מין. אותו קשר מודחק בשל שורת איסורים שהחברה מכתיבה לנו, ולכן המלנכוליה הופכת להיות אחד ממרכיבי האישיות של כל אחד מאיתנו. באטלר דורשת מבני האדם לפתח מודעות לגמישות זהותם.
עבודתה > טענת אנטיגונה (2001)

בספרה "טענת אנטיגונה" (2001) סוקרת באטלר פרשנויות קודמות של הוגים כגון פרידריך הגל, ז'אק לאקאן ולוס איריגארי, ועל רקע זה ממשיגה מחדש את הטאבו על גילוי עריות ופותחת את מושג השארות לאפשרויות של שינוי חברתי. היא מחדשת את המורשת של אנטיגונה, מאירה את היבטיה המהפכניים, ורותמת אותם לקידומן של מחשבת הפמיניזם ושל פוליטיקת מיניות רדיקלית. באטלר מנסה לברר האם המרד של אנטיגונה, בתו של אדיפוס והמורדת הנודעת ממחזה של סופוקלס, שנחשבה עד אותה עת למופת של התרסה פמיניסטית, הצליח להשתחרר מצורות הכוח שנגדן יצאה. באטלר מתארת את אנטיגונה כדמות אמביוולנטית, מכיוון שמעשה המרד שלה הביא למותה. כלומר, העובדה שהיא מתה בסוף מחזקת את הטענה כי הנורמות החברתיות קובעות איזה סוגי חיים ראויים ויכולים להמשיך להתקיים. באטלר מבקשת לברר האם סיפור העלילה מנקודת מבט של אנטיגונה, ולא מנקודת מבט של קריאון, יכול היה לשנות את סוף הסיפור. אולי אם הסיפור לא היה מסופר מנקודת מבט הטרוסקסואלית הייתה הכרה בצורות חיים שונות ממה שאנו מחשיבים כנורמלים. באטלר טוענת כי המאבק של אנטיגונה דומה למאבק של אלה שנמצאים מחוץ לנורמות החברתיות המקובלות. הספר מדגים כיצד המסגרות הקיימות כיום מונעות מאיתנו לראות נכונה את מושגי החירות המינית והפעולה הפוליטית.
עבודתה > קוויר באופן ביקורתי (2004)

ספרה "קוויר באופן ביקורתי" (2004) נשען על תאוריות קודמות שלה המופיעות בספריה "Gender Trouble" ו-"Bodies that matter”. במאמרה "Critically Queer" היא טוענת, תוך הסתמכות על מושג ה"כוח" של מישל פוקו, כי שפה היא מדיום של כוח שהוא מממש באמצעות יצירת קטגוריות המחלקות את העולם ויוצרות תנאים להשתייכות. השפה היא תוצר של הבניה חברתית, לכן ההגדרות שהיא מספקת אינן יכולות להיות טבעיות, ואין לקבל אותן כמובנות מאליהן. הנורמות החברתיות שהשפה מגדירה לנו אינן בהכרח נכונות. אישה אינה חייבת להיות אישה במובן שאנחנו מכירים אותה כמו גם הגבר. הקטגוריות "זכר" ו"נקבה", כאמור, מכוננות באופן חברתי, ושאחת הדרכים לשינוי המצב הקיים היא פרודיה מגדרית, בנוסח הופעות דראג, בהן גברים מתחפשים לנשים, ומדגימים בכך כיצד תפקידים מגדריים הם לא יותר מקונוונציות חברתיות. פארודיות אלו מעקרות, לטענתה, את כוחן של הקונוונציות המגדריות, ומציגות אותן כשרירותיות, ומכאן פתוחה הדרך לשוויון. באטלר טוענת כי, אנו משחזרים בפעולות שאנו מבצעים, פעולות קודמות ובכך אנו מחזקים את סמכותן של אותן הפעולות. לדוגמה, אם אישה בוחרת להתחתן היא בעצם מעצימה את הכוח של מוסד הנישואין. היא טוענת שלכל הפעולות יש היסטוריה שנותנת להן משמעות. בניגוד לפמיניסטיות אחרות עליהן הסתמכה באטלר, מדגישה הכותבת את השימוש במונחי השפה הקיימים אך בדרך שונה כך שתסייע להרחבת המשמעות שלה.
עבודתה > המצפן של האבל – בעקבות הטבח בעוטף עזה (2023)

כשבועיים לאחר השבת השחורה (7 באוקטובר 2023), באטלר פרסמה במגזין הבריטי London Review of Books מאמר שכותרתו "המצפן של האבל". במאמר, באטלר טוענת שאין סתירה בין גינוי של מעשי חמאס באופן לא מתפשר (כפי שהיא מגנה) לבין מתן הקונטקסט ההיסטורי. היא מתייחסת אל המכתב הפתוח של קהילת האמנות לארגוני תרבות שהאשימו את פשעי ישראל נגד הפלסטינים בכל מעשה האלימות. הטיעון המרכזי של ג'ודית באטלר ב"מצפן האבל" הוא על הקשר המורכב בין אלימות לגינוי האלימות. אלה הם דבריה בהקשר לטבח:
יש כאלה שמשתמשים בהיסטוריה של האלימות הישראלית באזור כדי לפטור את חמאס מאחריות, אבל הם משתמשים בצורה מושחתת של היגיון מוסרי כדי להשיג מטרה זו. בואו נהיה ברורים, האלימות הישראלית נגד פלסטינים היא מכריעה: הפצצות בלתי פוסקות, הרג של אנשים מכל הגילים בבתיהם וברחובות, עינויים בבתי הכלא שלהם, טכניקות של הרעבה בעזה ונישול בתים. והאלימות הזו, בשלל צורותיה, מתבצעת נגד עם שכפוף לכללי אפרטהייד, שלטון קולוניאלי וחוסר אזרחות. אבל כאשר ועדת הסולידריות הפלסטינית של הרווארד מפרסמת הצהרה ש"משטר האפרטהייד הוא היחיד שאשם" בהתקפות הקטלניות של חמאס על מטרות ישראליות – הוא עושה טעות. זה פסול לחלק אחריות בצורה כזו, ושום דבר לא צריך לפטור את חמאס מאחריות להרג המתועב שהם ביצעו. עם זאת, לא ראוי שקבוצה זו וחבריה יופיעו ברשימה שחורה או שיהיו מאוימים. הם בוודאי צודקים כשהם מצביעים על ההיסטוריה של האלימות באזור: "מתפיסות קרקע שיטתיות ועד תקיפות אוויריות שגרתיות, ממעצרים שרירותיים ועד מחסומים צבאיים, ומהפרדה כפויה בין בני משפחה ועד סיכולים ממוקדים, הכריחו את הפלסטינים לחיות במצב של מוות, גם איטי וגם פתאומי."
בהמשך לפרסום המאמר, טענה באטלר בראיון לאתר "DemocracyNow", שחמאס איננו ארגון טרור, אלא תנועת שחרור.
עבודתה > המצפן של האבל – בעקבות הטבח בעוטף עזה (2023) > ביקורת על המאמר

בביקורת חריפה על דבריה אלה המתייחסים ל"קולוניאליזם הישראלי" ולהיסטוריה של האלימות הישראלית, כותב חיים לוינסון בעיתון הארץ:
אני חשבתי על עוד קונטקסט היסטורי, שאולי יהיה בו קצת כדי להאיר את מה שראינו. קוראים לזה: רצח יהודים. בכל זאת, היו אי אלו אירועים בהיסטוריה שקשורים ברצח יהודים... בכל רחבי העולם המערבי יש תקיפות של יהודים, לא של ציונים. מראשית הציונות היהודים נתונים למתקפות אלימות בארץ ישראל. בשנת 47' יצאו צבאות של מדינות ערב למלחמה במדינה הציונית לא בגלל הפצצות, לא בגלל הריגת אנשים, לא בגלל עינויים בבתי הכלא, לא בגלל טכניקות של הרעבה ולא בגלל נישול בתים. אם רוצים לתת קונטקסט לסכסוך הישראלי פלסטיני ולחזור לשורשי ההיסטוריה, אז יש לו שני צדדים. ולכן הוא מורכב ובלתי פתיר, כי יש לו שני צדדים צודקים.
הקונטקסט שבאטלר מציעה, ועוד כאינטלקטואלית, הוא "קולוניאליזם". זו המילה הריקה ביותר בשיח האינטלקטואלי המערבי היום. הקולוניאליזם הוא אכן אחד החטאים והפשעים הגדולים של מדינות העולם הראשון בעולם השלישי, אחרי השואה והעבדות. אני בעד לכפר על פשעי הקולוניאליזם: הייתי מתחיל למשל בנישול בית המלוכה הבריטי, מכירת נכסיו והעברת הכסף לטובת שיקום הקולוניות. זה צדק היסטורי. הם התעשרו מפשע, התעשרות שעד עצם היום הזה מזינה את אורח חייהם הראוותני, בעוד הקורבנות חיים במחסור זה דורות על גבי דורות. תארו לכם, איזה שיקום עזה אפשר לעשות בכסף של ארמון בקינגהאם.
בביקורות על המאמר בעיתונים גרמניים, כתב כריסטיאן גייר-הינדמית' ב-FAZ שבאטלר מעלימה את הזוועות שהתרחשו באמצעות ההקשר שלה, תומאס א. שמידט דיבר ב-Die Zeit על "היפוך אשמה", אנה מאייר כתבה גם ב-Die Zeit: "(...) אין ספור אותו דבר קורה לגבי פסקאות: שום דבר לא יכול להצדיק את האלימות, ועדיין צריך לראות את האלימות של המעצמה הכובשת, ישראל. מתברר שהיא (באופן מובן) לא יודעת איפה לחשוב הלאה.