stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג' ווינוביץ'
הערות שוליים

↑  "Josephine Voinovich". Archived from the original on March 4, 2016.
↑  "George Voinovich, former Cleveland mayor, Ohio governor and U.S. senator, dies". cleveland.com. June 12, 2016.
↑  "Senator George Voinovich speaks to the Cleveland Serbian community".
↑  "the Slovenian".
↑  Shesgreen, Deirdre (June 12, 2016). "George Voinovich, 79, Ohio political titan". The Cincinnati Enquirer. Gannett Company.
↑  Editorial Board (June 15, 2016). "Lucky Voinovich: The Ohio politician made a virtue of the practical". Pittsburgh Post-Gazette. Block Communications.
↑  Provance, Jim (February 24, 2002). "Lt. governor is what governor makes it". Toledo Blade. Block Communications.
↑  "George V. Voinovich". Ohio History Central.
↑  Schumaker, Edward (August 26, 1979). "Mayor Kucinich Himself Is Issue In Upcoming Cleveland Primary". The New York Times.
↑  "Dole Adds Name and Subtracts 1 From His List of Running Mates". The New York Times. August 2, 1996. Retrieved July 23, 2010.
↑  Jones, Susan. "John Bolton, Ken Timmerman Nominated for Nobel Peace Prize". CNS News. Archived on June 16, 2012. Retrieved July 14, 2012
↑  2 GOP senators break with Bush on Iraq, Norm N. Levey Los Angeles Times June 27, 2007
↑  Camia, Catalina (December 19, 2010). "Senate passes 'don't ask' repeal, sends it to Obama". USA Today. Retrieved August 3, 2017
↑  "Senator George Voinovich plans to bid politics farewell, integrity intact". The Plain Dealer. January 13, 2009
↑  "George Voinovich dies at 79". Politico. June 12, 2016. Retrieved June 12, 2016
| חברי הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אוהיו אוהיו |
| --- | --- | --- |
| קבוצה 1 | ג'ון סמית' • ריטרן ג'. מגז הבן • תומאס וורת'ינגטון • ג'וזף קר • בנג'מין ראגלס • תומאס מוריס • בנג'מין טאפן • תומאס יואינג • בנג'מין וייד • אלן ת'ורמן • ג'ון שרמן • מארק האנה • צ'ארלס דיק • אטלי פומרין • א. ויקטור דונהי • הרולד בארטון • ג'יימס הופמן • קינגסלי טאפט • ג'ון בריקר • סטיבן מרווין יאנג • רוברט טאפט ג'וניור • הווארד מצנבאום • מייק דה ויין • שרוד בראון • ברני מורנו |  |
| קבוצה 3 | תומאס וורת'ינגטון • אדוארד טיפין • סטנלי גריסוולד • אלכסנדר קמפבל • ג'רמיה מורו • ויליאם טרימבל • אית'ן אלן בראון • ויליאם הנרי הריסון • ג'ייקוב בורנט • תומאס יואינג • ויליאם אלן • סלמון צ'ייס • ג'ורג' פיו • סלמון צ'ייס • ג'ון שרמן • סטנלי מתיוס • ג'ורג' פנדלטון • הנרי ב. פיין • קלווין ברייס • ג'וזף פורקר • תאודור ברטון • וורן הרדינג • פרנק ויליס • סיירוס לושר • תאודור ברטון • רוסקו מקולוק • רוברט בלקליי • רוברט טאפט • תומאס בארק • ג'ורג' בנדר • פרנק לאושי • ויליאם בארט סקסבי • הווארד מצנבאום • ג'ון גלן • ג'ורג' ווינוביץ' • רוב פורטמן • ג'יי. די. ואנס • ג'ון יוסטד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1155263340  ISNI: 0000 0000 3879 3609  LCCN: no92005009  NARA: 10573476  SNAC: w6863vcs  US Congress: V000126  VIAF: 53716265   WorldCat (עם VIAF): 53716265 
דיוקן רשמי של ווינוביץ' כמושל אוהיו
ווינוביץ' נואם לצד הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בעצרת בחירות במהלך בחירות 2004 לנשיאות
דיוקן רשמי של ווינוביץ' בסנאט
המטרייה הגדולה של אבא

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  לוין קיפניס
 איורים:  פזית מלר דושי
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  ספר ילדים
 הוצאה
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך הוצאה:  2008
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 0027700011907
 
הַמִּטְרִיָּה הַגְּדוֹלָה שֶׁל אַבָּא הוא ספר ילדים מאת הסופר והמשורר לוין קיפניס. הספר יצא לאור לראשונה ב-1964 בהוצאת ש. זימזון ועוטר באיוריה של איזה הרשקוביץ. מאז, זכה למספר מהדורות מחודשות: ב-2005 יצא לאור בהוצאת ספר לכל, עם איוריה של פזית מלר-דושי, וב-2017 בהוצאת קלסיקלטת עם איוריה של רחל סטולרו-מאיר.
תקציר העלילה

גיבור הספר "המטרייה הגדולה של אבא" הוא טל. גם כשבחוץ יורד גשם ואמא של טל אומרת שהיום לא הולכים לגן אלא נשארים בבית, דבר זה לא יעצור את "טל שקוראים לו טלטל". הוא לוקח את המטרייה הגדולה של אבא ויוצא אל הגן. בדרך הוא פוגש את חבריו ואוסף אותם תחת המטרייה הגדולה בדרך אל הגן וכשהשמש יוצאת כולם שמחים רוקדים ושרים.
דמויות

טל: גיבור הספר. גם כאשר יורד בחוץ גשם זלעפות הוא לוקח את המטרייה הגדולה של אביו ויוצא אל הגן ובדרכו אוסף את חבריו האחרים אשר מפחדים מן הגשם.
אילנה, יוספה, בתיה, דרור, אפרים, חתלתול וכלבלב: דמויות משניות, חבריו של טל שמצטרפים למסעו מתחת למטרייה בדרך אל הגן. הכלבלב והחתלתול רטובים ומסכנים וטל וחבריו לוקחים אותם ביחד איתם מתחת למטרייה.
קהל יעד

לטענת ליאת רותם-מלמד הגיל המומלץ לקריאת הספר הוא שנה עד שלוש. על פי האתר KidsBest, הגיל המומלץ לקריאה הוא 2–5 שנים.
כך גם רבקה קופר אומרת, הספר עונה על צורכי התוכן של הילדים בגיל הרך, וכך הילד גם נהנה מהמשחק ובנוסף על כך מקבל ערכים מהעלילה.
ביקורת ספרותית

ע"פ יעל לביא פיטרו, הספר המספר על טל שאוסף בדרכו לגן את חבריו תחת מטרייה גדולה על מנת שלא יירטבו, הסיפור כתוב בחרוזים שילדים אוהבים, הסיפור קליל קלאסי ואהוב, מסכימה ואומרת מעין פלד זנו שהספר כתוב בחריזה משעשעת עבור הילדים. בנוסף הספר מספר סיפור על חברות, פתרון בעיות ושונות בין הילדים, שעל אף שונותם הנמצאים כולם תחת אותה מטרייה. הספר מלווה באיורים המתאימים לגיל הרך ובעל מקצב וחזרתיות המעודדים את השתתפות הילדים.
מוסיפה רבקה קופר שהטקסט כתוב בשפה ברורה, עם חריזה פשוטה ועלילה צוברת המאפשרת לילד לנבא את סיום המשפט או המילה וכך מתחזקת אצלו תחושת השליטה בתוכן ומגבירה את הנאתו מהסיפור.
מסר הסיפור

בסיפור, על אף שהיה יום גשום ומפחיד, טל התעקש לצאת אל הגן, לקח את המטרייה הגדולה של אביו ויצא לדרכו. בדרך הוא אסף גם את חבריו כדי שגם הם לא יפחדו. אסף כל אחד שהיה צריך לא משנה כמה שונה ממנו הוא היה. מכאן שלא משנה עד כמה אנשים שונים, בסופו של דבר כולם הלכו מתחת למטרייה ביחד, והגיעו אל הגן כשהם מונעים לעבר אותה מטרה משותפת.
בכל פעם שטל וחבריו עצרו ליד חבר אחר הם ישר קראו לו ללא היסוס להצטרף בדרכם לגן ולא לפחד מהגשם. ספר זה מראה על חברות, עקשנות ועזרה לאחר.
הערות שוליים

↑  המטרייה הגדולה של אבא, באתר הספרייה הלאומית, ‏1964
↑  המטרייה הגדולה של אבא, באתר הספרייה הלאומית, ‏2005
↑  המטרייה הגדולה של אבא, באתר הספרייה הלאומית, ‏2017
1 2  ליאת רותם-מלמד,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'גשם של ספרי ילדים לקרוא מתחת לפוך, באתר ynet, 29 בינואר 2008
1 2  חיבה - ארגון גני הילדים הפרטיים - המטריה הגדולה של אבא, באתר www.hiba.org.il
1 2 3 4  המטריה הגדולה של אבא - לוין קיפניס | KidsBest - ספרי ילדים, באתר KidsBest
1 2  רבקה קופר, קלסיקלטת מציגה ספר משחק לילדים הקטנים: "המטריה הגדולה של אבא" מאת לוין קיפניס, באתר ערוץ הצרכנות, ‏2018-12-25
ויה דולורוזה

ערך זה עוסק בדרך הייסורים. אם התכוונתם לרחוב בשם זה, החופף בחלקו לדרך התאולוגית, ראו .
שלט רחוב במסלול ויה דולורוזה
תהלוכת צליינים המדמה את מסע הייסורים של ישו בוויה דולורוזה, 2007
תהלוכת צליינים המדמה את מסע הייסורים של ישו בוויה דולורוזה, 1950
ויה דולורוזה בירושלים, פסח 2001. אוסף אלכס ליבק, מתוך האוספים הדיגיטליים, ספריית יונס וסוריאה נזריאן, אוניברסיטת חיפה.
וִיה דולורוזה (מלטינית: Via Dolorosa; לעיתים נכתב כויאה דולורוזה; בערבית: طريق الآلام; תעתיק: טריק אלאאלאם; מילולית: דרך הייסורים) היא דרך בעיר העתיקה בירושלים שבה, על פי האמונה הנוצרית, צעד ישו מהמקום שבו נגזר דינו לצליבה ועד גבעת הגולגולתא שבה בוצע גזר הדין. הדרך נקראת בשם זה בשל הייסורים שעבר ישו בלכתו בה. הדרך נקראת לעיתים גם "דרך הצלב" מפני שישו נשא בה על שכמו את הצלב שאליו מוסמר, וכך לבסוף הומת.
הוויה דולורוזה מתחילה ברובע המוסלמי, מצפון להר הבית, ומסתיימת בקבר ישו שבכנסיית הקבר ברובע הנוצרי. הדרך כוללת 14 תחנות, אשר בכל אחת מהן אירע דבר מה לישו בדרכו: באחת הוא נפל, באחרת פגש את אמו וכדומה. תשע מתחנות ויה דולורוזה פזורות לאורך הדרך, ו-5 התחנות האחרונות נמצאות כולן בכנסיית הקבר.
הביטוי "ויה דולורוזה", וכן המונח העברי "דרך הייסורים", משמשים בהשאלה לתיאור דרך רצופה במכשולים ובקשיים.
הפסיון של ישו ומשמעותה של ויה דולורוזה במסורת הנוצרית

בכל ארבע הבשורות שבברית החדשה מתואר הפסיון של ישו הכולל את הייסורים שעבר באחרית ימיו: מאסרו בידי היהודים בחג הפסח, חקירתו על ידי הסנהדרין, התכחשות תלמידיו אליו, משפטו אצל הנציב הרומי פונטיוס פילאטוס וצליבתו. מותו של ישו הותיר את תלמידיו ומאמיניו במשבר גדול והיווה נקודת שינוי בתפיסתם התאולוגית, וזאת מפני שישו נחשב בעיניהם למשיח. התפיסה המסורתית היהודית של תקופת בית שני ראתה במשיח דמות רבת הוד ועוצמה כמו מלך, שיגאל את עם ישראל מֵעֻלָּהּ של רומא. תפיסה מעין זו לא יכולה הייתה לקבל דמות של משיח סובל, נרדף ונצלב, ולכן לא מעט מהמאמינים בישו עברו מטאמורפוזה אמונית: המוות הסתמי והלא אפשרי הפך למות גיבורים בו בחר ישו, כדי להציל את האנושות מעונש על מעשה החטא הקדמון של אדם וחוה. ישו הוצג עתה כקורבן מרצון, קורבן אדם, שבזכותו יזכו בני אנוש לחסד האלוהי ולגאולה פרטית.[דרוש מקור]
תחנות ויה דולורוזה

9 מתוך 14 התחנות של ויה דולורוזה מצויות בין סמטאות הרובע המוסלמי והרובע הנוצרי של העיר העתיקה בירושלים, לאורך הרחובות ויה דולורוזה, רחוב הגיא ורחוב בית הבד. עיריית ירושלים סימנה את התחנות בשני אופנים: האחת היא לוח מתכת עגול הקבוע על הקיר ובו מספר התחנה בספרות רומיות, והשנייה היא ריצוף הכניסה לתחנה בלבנים סדורות בחצי עיגול. רוב התחנות שייכות לקהילות קתוליות, ובהן ארמנים-קתולים, מֵלֶכּיתִים, קופטים-קתולים או המנזר הפרנציסקני.
תחנות ויה דולורוזה > תחנה 1: ההרשעה

במאה ה-16 נקבעה התחנה הראשונה של ויה דולורוזה בפְּרֵטוֹריוּם - מקום המשפט שבו על פי המסורת הנוצרית נשפט ישו והורשע כקושר נגד המלכות בידי הנציב הרומי פונטיוס פילאטוס. מסורת משפטו של ישו מופיעה בברית החדשה:
"וְיֵשׁוּעַ הָעֳמַד לִפְנֵי הַהֶגְמוֹן. וַיִּשְׁאָלֵהוּ הַהֶגְמוֹן לֵאמֹר: "הַאַתָּה הוּא מֶלֶךְ הַיְּהוּדִים?" וַיֹּאמֶר יֵשׁוּעַ: "אַתָּה אָמָרְתָּ". וְרָאשֵׁי הַכֹּהֲנִים וְהַזְּקֵנִים דִּבְּרוּ עָלָיו שִׂטְנָתָם וְהוּא לֹא עָנָה דָבָר. וַיֹּאמֶר אֵלָיו פִּילָטוֹס: "הַאֵינְךָ שֹׁמֵעַ כַּמָּה הֵם מְעִידִים בָּךְ?" וְלֹא עָנָהוּ אַף דָּבָר אֶחָד. וַיִּתְמַהּ הַהֶגְמוֹן עַד מְאֹד... וַיְהִי כִּרְאוֹת פִּילָטוֹס כִּי לֹא יוֹעִיל מְאוּמָה, וְכִי רָבְתָה עוֹד הַמְּהוּמָה, וַיִּקַּח מַיִם וַיִּרְחַץ אֶת יָדָיו לְעֵינֵי הָעָם וַיֹּאמַר: "נָקִי אָנֹכִי מִדַּם הַצַּדִּיק הַזֶּה."
הנוצרים זיהו את האתר עם מצודת אנטוניה שניצבה בימי המקדש מצפון להר הבית. זיהוי האתר הביא את הצלבנים להקים בו את "קפלת המנוחה" המייצגת את בית הכלא בו הוחזק ישו לפני משפטו. המקום עבר גלגולים רבים ואף שימש כקבר בימי צלאח א-דין; מדרסה (בית ספר מוסלמי) בה התגורר המושל הממלוכי; סראייה (בית עירייה) עות'מאנית ועוד. החל מ-1923 משמש המקום כבית ספר מוסלמי לבנים בשם עוֹמַרִיָּה. בחצר בית הספר עוד ניתן לראות חלק מהריצוף של ויה דולורוזה מהתקופה הצלבנית. המדרגות המקוריות שבהן, על פי המסורת הנוצרית, עלה ישו מהרחוב אל הפרטוריום, התקדשו, ונקראו "סְקָלָה סַנְטָה" - המדרגות הקדושות. מדרגות אלה נעקרו והועברו לרומא במאה ה-4 על ידי הלנה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס, שם הן שמורות עד היום בכנסיית סקלה סנטה.
בימי שישי יוצאת מהפְּרֵטוֹריוּם תהלוכת נזירים פרנציסקנית, אליה מצטרפים צליינים רבים. התהלוכה משחזרת את צעדיו של ישו לאורך 14 התחנות בוויה דולורוזה, תוך חיקוי ההתרחשויות שאירעו בה. לצורך כך "מתחפש" אחד המשתתפים לישו על ידי נשיאת צלב עץ גדול והנחת זר קוצים על ראשו, והקהל מציג עמו את האירועים שאירעו בכל תחנה. בעת התהלוכה עוצר הקהל בתחנות ונושא בהן את התפילות שנקבעו. נהוג גם להגיד לאחר כל תחנה את תפילת "האם הדואבת" (Stabat Mater).
תחנות ויה דולורוזה > תחנה 2: ההלקאה וכפיית הצלב

התחנה השנייה בוויה דולורוזה כוללת שתי כנסיות, המציינות כל אחת אירוע שונה: הראשונה היא קפלת ההלקאה, המציינת את השפלתו של ישו בידי החיילים הרומאים, והשנייה היא קפלת כפיית הצלב על גבו בידי פונטיוס פילטוס. שתי הכנסיות שוכנות במתחם אחד השייך לפרנציסקנים, הכולל גם את המוזיאון הארכאולוגי של בית הספר הפרנציסקני למקרא.
קפלת ההלקאה מנציחה את המסופר בברית החדשה, בבשורה על-פי יוחנן פרק 19: ”אָז לָקַח פִּילָטוֹס אֶת יֵשׁוּעַ וַיְיַסְּרֵהוּ בַּשּׁוֹטִים, וַיְשָׂרֲגוּ אַנְשֵׁי הַצָּבָא עֲטֶרֶת קֹצִים וַיָּשִׁימוּ עַל רֹאשׁוֹ וַיַּעֲטֻהוּ לְבוּשׁ אַרְגָּמָן. וַיֹּאמְרוּ: 'שָׁלוֹם לְךָ מֶלֶך הַיְּהוּדִים', וַיַּכֻּהוּ עַל הַלֶּחִי.” במקום ניצבה כנסייה כבר בתקופה הצלבנית, ולאחר שנהרסה היא נבנתה מחדש בין השנים 1927–1929 על ידי אנטוניו ברלוצי, שהסתמך על שרידי הכנסייה הצלבנית המקורית. זר הקוצים שהונח על ראשו של ישו משמש השראה למבנה כולו, והוא משולב בקשת הכניסה לכנסייה, ברצפת הפסיפס ובכיפה.
קפלת ההרשעה וכפיית הצלב מנציחה את כפיית הצלב על גבו של ישו בתחילתה של דרך הייסורים. הכנסייה נבנתה בשנת 1903 או 1904 על חורבות כנסייה מהתקופה הביזנטית או מימי הביניים. בחלק מרצפת הכנסייה שולבו אבנים גדולות ומחורצות שהן חלק מהרחוב המרוצף (לִיתוֹסְתְרָטוֹס) שנמשך עד מנזר האחיות ציון הסמוך. על פי המסורת הנוצרית, על רצפת רחוב זה נערך משפטו של ישו, אולם הארכאולוגים תמימי דעים כי מדובר בריצוף מאוחר לתקופת בית שני, כנראה מהמאה השנייה לספירה, מתקופת איליה קפיטולינה. מאחר שבפרטוריום פועל, כאמור, בית ספר מוסלמי, לא יכולים הצליינים להיכנס אליו באופן קבוע או לקיים בו פולחן. בשל כך הועתקה מסורת ההרשעה מהפרטוריום למתחם התחנה השנייה, והוא מונצח היום בקפלת כפיית הצלב, ששמה הוא לעיתים: "קפלת ההרשעה וכפיית הצלב".
תחנות ויה דולורוזה > תחנה 3: הנפילה הראשונה

התחנה השלישית בוויה דולורוזה מוקדשת לנפילתו הראשונה של ישו בלכתו אל הצליבה, והיא שייכת לקהילה הקטנה של הארמנים-קתולים. בניגוד לשתי התחנות הקודמות, אין כל תיאור בברית החדשה לנפילות של ישו בדרך, ומדובר במסורת מאוחרת מהמאה ה-13.
התחנה הקטנה בנויה בתוך חדר ששימש כניסה לבית מרחץ טורקי בשם 'חמאם א-סולטאן'. החמאם נסגר במחצית המאה ה-19, וב-1858 מסרו הטורקים את המקום לידי הכנסייה הארמנית-קתולית, המחזיקה בו עד היום. בקפלה מוצג פסל גדול של ישו נושא צלב על גבו, כשהוא רוכן שכוב על הרצפה. בצד הפסל מונף דגל גדול של ארמניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שהו בארץ חיילים פולנים קתולים, שקיבלו אישור מהארמנים הקתולים להתפלל במקום באופן קבוע. בתקופה זו תרמו החיילים פסלים ועיטורים לקפלה. יחסי הידידות בין הארמנים לפולנים הביאו ב-1948 להסכם שכירות של המקום בידי הפולנים במחיר סמלי לתקופה של 25 שנה. ב-1973, עם תום תקופת השכירות, ניאותו הארמנים לבקשת הפולנים והאריכו את החוזה ב-25 שנה נוספות. בשנת 1998, בתום תקופת החוזה השני, שיפצו הארמנים את המקום, וחיברו את הקפלה לחנות מזכרות השוכנת בתוך שרידי החמאם הטורקי, ולמעבר דרך הקפלות התת-קרקעיות אל התחנה הרביעית.
תחנות ויה דולורוזה > תחנה 4: הפגישה עם מרים האם

התחנה הרביעית בוויה דולורוזה שוכנת בכנסיית גבירתנו הדואבת של הארמנים-קתולים, והיא מציינת את מפגשה של מרים, אם ישו עם בנה. מפגש זה אינו מתואר בברית החדשה, וזוהי מסורת מן המאה ה-14. הכנסייה שוכנת בלב מתחם השייך לארמנים-קתולים, שכולל מוסדות לימוד, חדרי מגורים וכן את התחנות ה-3 וה-4 של ויה דולורוזה. עד שנת 2009 הייתה הכנסייה סגורה לקהל שאינו ארמני-קתולי, ולכן צוינה התחנה הרביעית בחדרון קטן סמוך לתחנה החמישית על רחוב הגיא, בה יכלו צליינים לשאת תפילות השייכות לתחנה זו. חדרון זה משמש עתה חנות מזכרות לצליינים, וניתן עוד לראות את הריצוף החצי עגול שבפתחו.
כנסיית 'גבירתנו הדואבת' הוקמה בשנת 1874 על חורבות כנסייה צלבנית. במהלך הכשרת השטח לבנייה התגלה קטע מרצפת פסיפס ביזנטית, ובו צמד סנדלים או כפות רגליים הפונות לצד צפון. מאחר שמסורת המפגש בין מרים וישו מאוחרת לתקופה הביזנטית, לא ניתן לקשור את הפסיפס לאירוע זה, ונראה שמדובר ברצפת מבוא לחדר רחצה קדום. למרות זאת, מזהים הנוצרים את הפסיפס כציון מקום עמידתה של מרים בעת שראתה את בנה צועד בוויה דולורוזה. בשל כך שולב הפסיפס בקריפטה של כנסיית 'גבירתנו הדואבת' לצד פסל המתאר את המפגש.
תחנות ויה דולורוזה > תחנה 5: שמעון מקירנה עוזר לישו לשאת את הצלב

התחנה החמישית שוכנת במפגש רחוב הגיא עם רחוב ויה דולורוזה, והיא מציינת את העזרה שהגיש שמעון מקירנה לישו בנשיאת הצלב הכבד שעל גבו. בניגוד לתחנות רבות בוויה דולורוזה, אירוע זה מתואר בברית החדשה: ”וְכַאֲשֶׁר הוֹלִיכֻהוּ מִשָּׁם וַיַּחֲזִיקוּ בְּאִישׁ אֶחָד הַבָּא מִן הַשָּׂדֶה וּשְׁמוֹ שִׁמְעוֹן אִישׁ קִירֵנָה וַיָּשִׂימוּ עָלָיו אֶת־הַצְלָב לָשֵׂאת אַחֲרֵי יֵשׁוּעַ”. לא ידוע דבר על שמעון, פרט לכך שמוצאו בעיר קירנה, שהייתה אז קולוניה יוונית בתחומי לוב של ימינו, וכן שהיה "אֲבִי אֲלֶכְסַנְדְּרוֹס וְרוּפוֹס". על פי שמו היהודי ניתן אולי להסיק שהיה עולה רגל שהגיע לירושלים לחג הפסח. מעשהו של שמעון נתפס בקרב הנוצרים כאצילי וכראוי להנצחה, והם רואים בו את אחד מראשוני ה"נצרנים" - יהודים שקיבלו עליהם את משיחיותו של ישו בתחילת התגבשותה של הנצרות. תפיסה זו סותרת את המתואר בבשורה על פי מתי ובבשורה על פי מרקוס, בהן נכתב בפירוש כי הרומאים כפו על שמעון לסייע לישו בניגוד לרצונו.
על פי עדותו של הצליין הנוצרי ריקולדו ממונטה-קרוצ'ה, שביקר בירושלים בסוף המאה ה-13, הייתה לפרנציסקנים בעלות על קפלת תפילה בתחנה החמישית. העות'מאנים, שאסרו על קיום הפולחן הנוצרי בוויה דולורוזה, סילקו את הפרנציסקנים מהמקום והרסו את הקפלה. על קיר שנותר מהחורבה הציגו הנוצרים אבן שקועה שנוצרה על פי המסורת בעקבות הישענותו של ישו עליה בדרכו אל הצליבה. יהודים ומוסלמים נהגו לירוק על האבן כדי להביע את סלידתם מישו ומהנצרות. בשנת 1889 הוחזר המקום לידי הפרנציסקנים, והם בנו עליו קפלת תפילה חדשה, המציינת את התחנה החמישית. הקיר ובו האבן השקועה שולב בקפלה החדשה, וצליינים החולפים על פניה נוגעים בה ומנשקים אותה. הקפלה עברה שיפוץ מקיף ב-1982.
תחנות ויה דולורוזה > תחנה 6: ורוניקה מנגבת את פניו של ישו

התחנה השישית בוויה דולורוזה מוקדשת לזכרה של ורוניקה הקדושה, אשר על פי מסורת מהמאה ה-15 התגוררה בבית שעמד במקום זה. כאשר ראתה ורוניקה את ישו הסובל, אשר פניו נוטפות זיעה ודם מדקירות הקוצים שעל ראשו, היא מיהרה אליו וניגבה את פניו במטפחת בד לחה, ובכך הקלה עליו במעט. כשפנתה לשוב לביתה נדהמה ורוניקה לגלות כי דמות דיוקנו של ישו נטבעה במטפחתה, שהפכה בכך לחפץ קדוש שביכולתו לעשות ישועות. ורוניקה הוזמנה לרומא על ידי הקיסר טיבריוס שסבל ממחלה קשה. הוא נגע במטפחת ונרפא מחוליו. החל מהמאה השמינית מוחזקת המטפחת בכנסיית פטרוס הקדוש שברומא.
מפגשה של ורוניקה עם ישו אינו מוזכר כלל בברית החדשה, וגם שמה מעיד כי מדובר כנראה באירוע אנכרוניסטי, שכן פירוש השם "ורוניקה" הוא "הדיוקן האמיתי" (vero = אמת, icon - אייקונה, דיוקן). עם זאת, המסורת הנוצרית מזהה את ורוניקה עם האישה הזבה, המוזכרת בברית החדשה באירוע שהתרחש הרבה לפני שישו צעד אל צליבתו: ”הִנֵּה אִשָּׁה שֶׁהָיְתָה זָבַת דָּם שְׁתֵּים עֶשְׂרֵה שָׁנָה הִתְקָרְבָה מֵאָחוֹר וְנָגְעָה בִּכְנַף בִּגְדוֹ, כִּי אָמְרָה בְּלִבָּהּ 'אִם רַק אֶגַּע בְּבִגְדוֹ אֶתְרַפֵּא'. פָּנָה יֵשׁוּעַ וְרָאָה אוֹתָהּ. אָמַר לָהּ: 'חִזְקִי, בִּתִּי, אֱמוּנָתֵךְ הוֹשִׁיעָה אוֹתָךְ'. מֵאוֹתָהּ שָׁעָה נִרְפְּאָה הָאִשָּׁה.” (הבשורה על-פי מתי, פרק ט', 22-20).
בשנת 1883, לאחר מאות שנים שבהן לא הייתה אחיזה נוצרית בתחנה השישית, רכשו את המקום המֵלֶכִּיתִים (יוונים-קתולים) ובנו בו כנסייה. כנסייה זו שופצה על ידי אנטוניו ברלוצי ב-1953, ובחזיתה נקבע עמוד משוקע ועליו הכתובת הלטינית "התחנה השישית [בה] ניגבה ורוניקה החסידה במטפחת [את] פני המשיח." (6ST PIA VERONICA FACIEM CHRISTI LINTEO DETERCI)
תחנות ויה דולורוזה > תחנה 7: שער המשפט והנפילה השנייה

התחנה השביעית מציינת את המקום שבו על פי המסורת הנוצרית עמד "שער המשפט" (אחד משערי ירושלים בתקופת בית שני), שדרכו הוצאו נידונים למוות לצליבה מחוץ לעיר. זיהוי המקום עם שער המשפט החל בסוף המאה ה-13, במקביל למסורת, שאינה מופיעה בברית החדשה, על פיה במקום זה נפל ישו בשנית תחת נטל הצלב.
זיהוי המקום עם גבולה של ירושלים בימיו של ישו הוא זיהוי אפשרי, שכן במאה הראשונה לספירה הייתה ירושלים קטנה בהרבה מגודלה היום. היא הייתה מוקפת בחומה הראשונה שתיאר יוסף בן מתתיהו, ופרוורה הצפוני הוקף בחומה השנייה. ייתכן, אפוא, שבמקום זה עבר קטע מהחומה השנייה, כך שהעיר השתרעה מדרום וממזרח לו, ואילו גבעת הגולגולתא שכנה ממערב, מחוץ לחומה. על פי זיהוי זה, כל מי שרצה להגיע לגולגותא היה חייב לצאת מהעיר דרך שער. דבר זה השתנה בשלהי תקופת בית שני (לאחר צליבתו של ישו), שאז הוקפה גם הגולגותא בחומה, היא החומה השלישית. כך או כך, לא התגלו שרידים לשער או לחומה במקום זה, והזיהוי הוא בגדר השערה בלבד.
התחנה השביעית שוכנת במפגש רחוב ויה דולורוזה עם רחוב בית הבד בלב השוק. היא נבנתה בידי הפרנציסקנים ב-1875, שתכננו להקים במקום בית ספר, אך תחת זאת בנו את הכנסייה, שהועברה בהמשך לידי הקופטים-קתולים. בתחנה מוצג עמוד גבוה שהוא כנראה שריד משדרת העמודים של הקארדו הירושלמי שעבר במקום זה. התחנה בנויה משתי קפלות המחוברות ביניהן בגרם מדרגות.
תחנות ויה דולורוזה > תחנה 8: ישו מדבר אל בנות ירושלים

התחנה השמינית מציינת את המקום שבו על פי המסורת פגש ישו את בנות ירושלים, שצפו בו בלכתו אל הצליבה וקוננו על מר גורלו. ישו ניצל את המפגש בשדה הפתוח מחוץ לעיר כדי לנבא נבואת זעם על ירושלים ויושביה, כמתואר בברית החדשה:
"וַיֵּלְכוּ אַחֲרָיו הֲמוֹן עַם רָב וַהֲמוֹן נָשִׁים, וְהֵנָּה סֹפְדוֹת וּמְקוֹנֲנוֹת עָלָיו. וַיִּפֶן יֵשׁוּעַ וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶן: 'בְּנוֹת יְרוּשָׁלַיִם, אַל תִּבְכֶּינָה עָלַי, כִּי עַל נַפְשְׁכֶן בְּכֶינָה וְעַל בְּנֵיכֶן, כִּי הִנֵּה יָמִים בָּאִים וְאָמְרוּ: אַשְׁרֵי הָעֲקָרוֹת וְאַשְׁרֵי הַמֵּעַיִם אֲשֶׁר לֹא יָלָדוּ, וְאַשְׁרֵי הַשָּׁדַיִם אֲשֶׁר לֹא הֵינִיקוּ. אָז יֹאמְרוּ אֶל הֶהָרִים: פְּלוּ עָלֵינוּ! וְאֶל הַגְּבָעוֹת: כַּסּוּנוּ!"
מקומה של התחנה השמינית נקבע סופית רק באמצע המאה ה-19 במעלה רחוב הח'נקה, בתחומי מנזר חָרָלַמְבּוֹס היווני-אורתודוקסי. המקום סגור בדרך כלל לקהל, והצליינים נושאים את תפילות תחנה זו ליד אבן שנקבעה בקיר המנזר ועליה צלב לטיני והכתובת היוונית "ישו הנוצרי מנצח" (IC XC NIKA). מנזר חָרָלַמְבּוֹס, המוקדש לזכרו של מרטיר יווני בן המאה השלישית, חוסם את המעבר אל גבעת הגולגותא ומאלץ את הצליינים לשוב על עקבותיהם ולהקיפו בדרכם להמשך ויה דולורוזה.
תחנות ויה דולורוזה > תחנה 9: הנפילה השלישית

התחנה התשיעית מציינת את המקום שבו נפל ישו בפעם השלישית, מסורת שאף היא אינה נתמכת בברית החדשה. בימי הביניים סומנה תחנה זו בחצר הכניסה לכנסיית הקבר על ידי אבן שעליה צלב, אך זיהוי זה אבד עם השנים. התחנה הועתקה במאה ה-19 לעמוד הקבוע בקיר מנזר דיר אנטוניוס הקופטי הצמוד לכנסיית הקבר. בעקבות מחלוקת עזה על זיהוי זה בקרב העדות הנוצריות השונות, נמנעה עיריית ירושלים מלרצף את חזית העמוד בריצוף חצי עיגול. גם סימון המתכת שעל הקיר אינו צמוד לעמוד, אלא קבוע בקיר קפלת הלנה הקופטית השוכנת בסמוך. המתנגדת הגדולה לזיהוי התחנה התשיעית במקום זה היא הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית, המזהה את התחנה התשיעית בכנסיית אלכסנדר נבסקי.
תחנות ויה דולורוזה > תחנה 10: חלוקת הבגדים

התחנה העשירית בוויה דולורוזה, שהיא הראשונה מבין חמש התחנות השוכנות בכנסיית הקבר, מציינת את המקום שבו הפשיטו הרומאים את ישו מבגדיו וחילקו אותם ביניהם, כמסופר בברית החדשה: ”אַחֲרֵי שֶׁצָּלְבוּ אוֹתוֹ חִלְּקוּ אֶת בְּגָדָיו בְּהַפִּילָם גּוֹרָל, וְיָשְׁבוּ לִשְׁמֹר עָלָיו שָׁם.” (הבשורה על-פי מתי פרק כ"ז, 35). אירוע זה מבקש לקשור בין ישו ובין דוד המלך, שכתב בספר תהילים: ”יְחַלְּקוּ בְגָדַי לָהֶם וְעַל לְבוּשִׁי יַפִּילוּ גוֹרָל.”
פרק כ"ב בתהילים, שממנו נלקח הפסוק, מתאר את מצוקתו של דוד מפני רודפיו ולועגיו, והוא מהווה השראה ומקור ציטוט מרכזי לאחרית ימיו של ישו, כמו המילים הקשות שנשא ישו מעל הצלב: ”אֵלִי אֵלִי לָמָה עֲזַבְתָּנִי?” (פסוק ב'). קשר הגורל בין ישו ודוד מודגש מאוד בנצרות, עקב תפיסת ישו כ"משיח בן דוד". הדבר בא לידי ביטוי במסורת הרואה למשל את לידתו של ישו בבית לחם כמו מקום לידתו של דוד, או במיקומה של הסעודה האחרונה מעל קבר דוד.
קפלת חלוקת הבגדים שייכת למסדר הפרנציסקני, והיא צמודה לחזית כנסיית הקבר. בתקופה הצלבנית ניתן היה להגיע אליה דרך גרם המדרגות החיצוני העולה מהחצר, ולהיכנס דרכה אל הגולגותא. עם כיבוש ירושלים בידי צלאח א-דין ב-1187, נחסם המעבר מהקפלה לגולגותא, ובמקומו נקבע חלון הקיים עד היום.
תחנות ויה דולורוזה > תחנה 11: המִסְמוּר לצלב

התחנה ה-11 שוכנת במרחק של צעדים ספורים מהתחנה העשירית בתוך כנסיית הקבר, ומציינת את המקום בו מוסמר ישו לצלב, כמתואר בברית החדשה: ”וַיְהִי כַּאֲשֶׁר בָּאוּ אֶל הַמָּקוֹם הַנִּקְרָא גֻּלְגָּלְתָּא וַיִּצְלְבוּ אֹתוֹ שָׁם.” (לוקס, פרק כ"ג, 33). המסמור לצלב נתפס בנצרות כשלב משמעותי מאוד בדרך לצליבה, מפני שהוא מהווה אירוע מקביל לעקדת יצחק: כמו שאברהם הכין את יצחק בנו יחידו להקרבה, כך הכין האל את בנו יחידו להקרבה כדי לכפר על חטאי האנושות. ההבדל הוא שיצחק ניצל ושוחרר מן המזבח, בעוד שישו נותר ממוסמר לצלב ומת.
התחנה ה-11, שהיא קפלה השייכת למסדר הפרנציסקני, שוכנת במחצית הדרומית של אולם הגולגותא (המחצית השנייה היא התחנה ה-12). קירות הקפלה מעוטרים בפסיפסים מעשה ידיהם של אמנים איטלקים שנוספו כחלק משיפוץ נרחב שנערך במקום ב-1937 על ידי אנטוניו ברלוצי. החלקים העתיקים בקפלה הם מזבח עשוי כסף שתרם פרדיננד הראשון מבית מדיצ'י ב-1588, ודמות דיוקנו של ישו בפסיפס מהתקופה הצלבנית, המוצג במפגש קמרונות התקרה.