stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליאת קוליק
מחקריה > פיתוח כלי מחקר

באמצעות מחקר (במימון ביטוח לאומי), פיתחה קוליק כלי הבוחן חוסן תעסוקתי בקרב נשים חרדיות המצויות בשוק העבודה. במחקר אחר שעסק בצעירים עד גיל 30 (במימון קרן גנדיר), פיתחה (בשיתוף ד"ר בני בנימין) כלי הבוחן "מיומנויות רכות" בקרב צעירים. אלו הן מיומנויות אישיות ובין-אישיות הניתנות להעברה מתפקיד לתפקיד במסגרת מחקריה בנושא שוויון מגדרי, פיתחה כלי הבוחן עמדות לגבי שוויון מגדרי בין גברים לנשים בתחומי חיים שונים.
הערות שוליים

↑  ליאת קוליק, יועצת נשיא מכללת נתניה להוגנות מגדרית
↑  שרון מגנזי, רצה למרחקים ארוכים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 10 באוגוסט 2020
↑  עבודת המאסטר, בספריית הטכניון
↑  עבודת הדוקטור, באתר אוניברסיטת בר-אילן
↑  קורות חיים, מכללת נתניה
↑  הכנסת: הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, עמ' 1
1 2  קורות חיים, באתר המכללה האקדמית נתניה
↑  חברי הוועד המנהל, מיזם ההתנדבות הישראלי
1 2  קוליק, ל. (2023). גורמי לחץ במערכת העבודה-משפחה ומצוקה נפשית בראייה מגזרית ומגדרית: ניתוח משווה בין יהודים שאינם חרדים, חרדים וערבים, ובין גברים לנשים. ביטחון סוציאלי, 120 162-131.
↑  Kulik, L. (2019). Work–home conflict, antecedents, and outcomes: a life-stage perspective among working parents. Career Development International, 24(3), 257–274.
↑  קוליק, ל. (2022). פוסחים על שלושת הסעיפים: מתח, העשרה ואיזון בקרב הורים עובדים ולומדים. סוציולוגיה ישראלית, כ"ג (2), 131-88.
↑  Kulik, L., Shilo-Levin, S., & Liberman, G. (2015). Multiple roles, role satisfaction, and sense of meaning in life: An extended examination of role enrichment theory. Journal of Career Assessment, 23(1), 137-151.
↑  Kulik, L., (2022). Family-Work conflict and spousal aggression: A comparative analysis pre - and peri - COVID-19 pandemic. Journal of Aggression, Maltreatment & Trauma, 32(5), 688-708.
↑  Kulik, L. (2000). Jobless men and women: A comparative analysis of job search intensity, attitudes toward unemployment, and related responses. Journal of Occupational and Organizational Psychology, 73(4), 487-500.
↑  Kulik, L. (2000). The impact of gender and age on attitudes and reactions to unemployment: The Israeli case. Sex Roles, 43(1-2), 85-102.
↑  Kulik, L. (2006). Burnout among volunteers in the social services: The impact of gender and employment status. Journal of community psychology 34 (5), 541-561.
↑  Kulik, L., Bar, R., & Dolev, A. (2016). Gender differences in emergency volunteering. Journal of Community Psychology, 44(6), 695-713.
↑  Kulik, L. (2022). A multi‐variable model for explaining long‐term commitment to volunteering among COVID‐19 volunteers. Analyses of Social Issues and Public Policy, 22(3), 794-816.
1 2  Kulik, L. (2016). Explaining employment hardiness among women in Israel’s ultraorthodox community: Facilitators and inhibitors. Journal of Career Assessment, 24(1), 67-85.
↑  Kulik, L. (2021). The centrality of resourcefulness in explaining wellbeing among financially challenged single mothers. Journal of Family Social Work, 24(3), 219-244.
↑  Kulik, L. (2023). Sources of empowerment and mental health among retired men and women: An ecological perspective. Journal of Women & Aging, Jun 1-19.
↑  Kulik, L., Walfish, S. & Liberman, G. (2016). Spousal conflict resolution strategies and marital relations in late adulthood. Personal Relationships, 23(3), 456-474.
↑  קוליק, ל' (2014): מפתח לתעסוקה: כלי אבחון תעסוקתי לצעירים. דו"ח מחקר, בית הספר לעבודה סוציאלית, אוניברסיטת בר-אילן: רמת גן.
↑  קוליק, ל. (2018). עמדות כלפי שוויוניות בתפקידי מגדר: ניתוח משווה לפי מין ונטייה מינית. מגמות, נ"ג (2), 44-7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 299233677   WorldCat (עם VIAF): 299233677
מוטי ששון

ערך זה עוסק בראש עיריית חולון לשעבר. אם התכוונתם לכדורגלן ישראלי, ראו .
מוטי ששון (נולד ב-28 בפברואר 1947) הוא ראש עיריית חולון לשעבר.
ביוגרפיה

ששון נולד בשנת 1947 בחולון להורים יוצאי חלב וגדל בה. הוא למד בבית הספר היסודי ביאליק בחולון ובתיכון קוגל בחולון ולאחר מכן המשיך ללימודי תואר ראשון בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ובחוגים לשפה וספרות ערבית באוניברסיטת תל אביב. בהמשך דרכו באקדמיה השלים לימודי תואר שני במינהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ודוקטורנט בחוג למדע המדינה, תוך התמחות במדיניות ציבורית באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1976–1984 שימש ששון כמנהל מחלקת התקציבים במוסד לביטוח לאומי.
בשנים 1984–1989 כיהן כסגן ראש עיריית חולון, יו"ר ועדת הכספים, יו"ר ועדת כ"א, יו"ר ועדת השקעות, חבר מועצת המנהלים בשתי חברות בת עירוניות וסגן ומ"מ יו"ר איגוד ערים לשירותי כבאות חולון, בת ים ואזור.
ששון התמודד לראשות העיר דרך מפלגת העבודה. בתחילת 2020 התפטר מחברותו במפלגה עקב משבר אמון בינו ליו"ר העבודה עמיר פרץ.
כהונתו כראש עירייה

ששון נבחר לראשונה לראשות העיר חולון בשנת 1993 ושימש בתפקיד משך 30 שנה.
במהלך כהונתו נוספו בעיר שטחים ירוקים וגנים. הוא פעל לבסס את תדמיתה בתור "עיר הילדים" הישראלית. לשם כך הוקמו מוזיאון הילדים חולון וכן גני סיפור ברחבי העיר (גן משחקים עם מוטיבים עיצוביים מספרי ילדים). בנוסף לכך הוקמו בימיו כראש העירייה פארק פרס, המדיטק, סינמטק חולון, המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, מוזיאון הבובות, מוזיאון העיצוב וקניון חולון. על כל זאת ועוד זכתה חולון במשך חמש שנים ברציפות בציון של "חמישה כוכבי יופי" מטעם המועצה לישראל יפה, ובשנת 2000 זכתה בפרס היוקרתי בתחרות – "דגל היופי". בשנים שלאחר מכן זכתה העיר מספר פעמים נוספות ב"חמישה כוכבי יופי". בשנת 2008 זכתה חולון (יחד עם ראשון לציון, רמת גן, כפר תבור וכרמיאל) בתואר "עמית קריה יפה" המוענק על זכייה ב"חמישה כוכבי יופי" במשך 15 שנה ברציפות. העירייה בראשותו זכתה בפרסי ניהול תקציבי ובפרסי ניהול משק המים.
בשנת 2010 דירג מגזין "מונוקול" הבריטי את ששון במקום השני מבין עשרת ראשי העיר המובילים בעולם.
בשנת 2013 דירג מגזין "פורבס ישראל" את ששון במקום השני מבין עשרת ראשי העיר הטובים בישראל.
בשנת 2013 נבחר לתקופת כהונה חמישית בראשות עיריית חולון עם 62.9% מהקולות. סיעתו קיבלה 9 מנדטים והייתה הגדולה ביותר.
בנובמבר 2013 זכה באות אביר איכות השלטון בקטגוריית הרשות המקומית.
בינואר 2015 נחקר באזהרה, בחשד להטרדה מינית של שתי עובדות בעירייה. בנובמבר 2015 הודיעה הפרקליטות כי לאחר בדיקת חומר הראיות הוחלט לסגור את התיק מחוסר אשמה.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-30 באוקטובר 2018, נבחר ששון לקדנציה שישית כראש עיריית חולון עם 41% מהקולות. סיעתו קיבלה 6 מנדטים והיא הגדולה ביותר במועצת העיר.
בבחירות לרשויוות המקומיות שחלו ב-27 בפברואר 2024, הפסיד בבחירות לשי קינן לאחר כשלושים שנות כהונה בתפקידו. בבחירות אלה, ששון הגיע למקום השלישי מקולות הבוחרים, כאשר זכה ב-17.8% מהקולות.
ב-18 במרץ 2024 סיים ששון את תפקידו כראש עיריית חולון והחל לכהן כחבר מועצת העיר.
חיים אישיים

ששון הוא בן רביעי למשפחה בת שישה אחים.
ששון רווק.
הערות שוליים

↑  טל שניידר, ‏משבר האמון של ראש עיריית חולון עם עמיר פרץ הוביל לביטול חברות במפלגת העבודה, באתר גלובס, 6 בינואר 2020
↑  נועה קושרק, חולון על המפה: ראש העיר מוטי ששון בין עשרת המובילים בעולם, באתר הארץ, 4 באוגוסט 2010
↑  ראשי הערים הטובים בישראל, אתר פורבס ישראל, 13 באוקטובר 2013
↑  זוכי אות אביר איכות השלטון 2013 באתר התנועה למען איכות השלטון בישראל, 11 בנובמבר 2013
↑  אלי סניור, החשוד בהטרדה מינית: ראש העיר חולון, באתר ynet, 20 בינואר 2015
↑  שרון פולבר, נסגר מחוסר אשמה התיק נגד ראש העיר חולון מוטי ששון, שנחשד בהטרדה מינית, באתר הארץ, 8 בנובמבר 2015
↑  אחרי שלושה עשורים: ראש עיריית חולון מוטי ששון הפסיד בבחירות, באתר ערוץ 7, 28 בפברואר 2024
מוטי ששון עם לילך מרקמן ודויד גרוסמן בפתיחת גן סיפור, פברואר 2014
הדיקטטורה הלאומית

הדיקטטורה הלאומית (בפורטוגזית: Ditadura Nacional) הוא שמה של הדיקטטורה הצבאית ששלטה בפורטוגל בין השנים 1926–1933, ואשר הוחלפה לאחר מכן בשלטונו של סלזר.
רקע

בשנת 1908 נורו למוות המלך קרלוש הראשון ובנו לואיש פיליפה, נסיך הכתר של פורטוגל בידי מתנקשים בכיכר המסחר (Praça do Comércio)
שבליסבון. המלך החדש, מנואל השני, ראה בראש הממשלה של אביו, ז'ואאו פרנקו, כאחד האחראים לחוסר היציבות הפוליטית שהובילה להתנקשות. ז'ואאו פרנקו נאלץ להתפטר, אך המלך לא הצליח לשקם את דימוי המונרכיה בעיני העם. בשנת 1910 הוכרזה פורטוגל כרפובליקה, והמלך יצא לגלות בבריטניה.
לאחר ההפיכה בליסבון, בא הקץ למונרכיה והוקמה רפובליקה פרלמנטרית - הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה, ששרדה בין השנים 1910–1926. הרפובליקה סבלה מאי יציבות מתמשכת ונדרשה להתמודד עם בעיות חברתיות לא מעטות וכן עם התקוממויות וניסיונות הפיכה. ב-1926 ביצעו אנשי צבא הפיכה וכפו על פורטוגל דיקטטורה צבאית.
היסטוריה

עם ההפיכה הצבאית שהתרחשה בשנת 1926, בא הקץ לרפובליקה הפורטוגזית הראשונה והחלה תקופה של משטר צבאי דיקטטורי בהנהגתו של הגנרל אושקר קרמונה. ההפיכה הצבאית של 28 במאי תפסה את השלטון בקלות. זמן קצר אחר כך פירקה הדיקטטורה את הפרלמנט ואסרה על כל המפלגות והנהיגה צנזורה. תהליך זה נגרם מחוסר יציבות, כאשר קציני הצבא הקיצוני טיהרו את הליברלים והדמוקרטים ממוסדות הרפובליקה. בתקופה זו לא הופיע מנהיג ברור אחד, שכן הדיקטטורה הובלה על ידי קואליציה של קציני צבא זוטרים, שחלקם היו אינטגרליסטים. ב-1928, החל המצב הפיננסי במדינה להדאיג מאוד את הממשלה. בשנה זו מינה קרמונה את אנטוניו דה אוליביירה סלזר, פרופסור מוערך לכלכלה, שנודע כפעיל במפלגה קתולית, לתפקיד שר האוצר. בהדרגה, צברה השפעתו של סלזר בממשלה משקל, וב-1932 הוא מונה כראש הממשלה. החל מאותה עת, פעל למסד במדינה את משטרו, שכונה "המדינה החדשה" (Estado Novo), ונודע גם בכינוי "סלזריזם".
במחשבתו הפוליטית של סלזר בלט הניגוד לקומוניזם ולמסורות של ליברליזם פוליטי וכלכלי. הוא היה שמרן ולאומן מובהק, והתמקד בפעילותו הפוליטית באזורים כפריים, סביבה שראה כאידיאלית לשם כך.
ב-1932 נטש סלזר את תפקידו כשר האוצר והתמנה לתפקיד ראש הממשלה. בכך החלו להתגבש אושיות המשטר החדש, שתחתיו הותרה פעילותה של מפלגה יחידה, היא מפלגת האיחוד הלאומי (União Nacional). ב-1933 נכנסה לתוקף חוקה חדשה, בעלת מאפיינים התואמים חוקה במשטר נשיאותי, אשר אפשרה את קיומה של מועצה לאומית והתירה את פעילותם של תאגידי עובדים, המזוהים עם בעלי מקצועות. למעשה, עוממה דמות הנשיא ובמועצה הלאומית לקחו חלק נאמני המשטר. הסמכות והשררה רוכזו תחת דמותו של ראש הממשלה סלזר, ובכך החלה למעשה תקופת המדינה החדשה בפורטוגל.
קרב סנט אולבנס השני

קרב סנט אולבנס השני (באנגלית: Second Battle of St Albans) נערך ב-17 בפברואר 1461 באנגליה במסגרת מלחמות השושנים. הקרב נערך בסנט אולבנס שבהרטפורדשייר, המקום בו התקיים הקרב הראשון במלחמה ב-1455. צבא סיעת בית יורק, בפיקודו של רוזן ווריק, ניסה לחסום את הדרך ללונדון, צפונית לעיירה. הצבא הלנקסטרי ביצע תנועת איגוף רחבה שהפתיעה את ווריק, ניתק אותו מלונדון והבריח את צבאו משדה הקרב. המנצחים אף שחררו את המלך הנרי השישי, בו החזיק ווריק כשליט בובה, משביו. בסופו של דבר לא השכיל בית לנקסטר לנצל את ניצחונו, התמהמה בכיבוש לונדון ונסוג צפונה, ליורקשייר.
רקע

במלחמות השושנים נאבקו ביניהם על השלטון באנגליה שני ענפים של שושלת פלנטג'נט: בית לנקסטר, בראשו עמד המלך המעורער בנפשו, הנרי השישי, ובית יורק. ריצ'רד דוכס יורק התעמת עם כמה מאנשי חצרו של המלך במהלך העשורים של 1450 ו-1550. הדוכס זכה לכבוד כחייל וכאדמיניסטרטור, ותומכיו האמינו שזיקתו לכתר אנגליה גדולה יותר מזו של המלך הנרי. יורק ותומכיו פתחו לבסוף במרד גלוי בשנת 1455, ובקרב סנט אולבנס הראשון זכו בניצחון, אך הסכסוך לא הסתיים. לאחר מספר ניסיונות להגיע לפיוס בין הצדדים היריבים, התחדשו הקרבות ב-1459. ריצ'רד דוכס יורק חשש פעם נוספת מהעמדה לדין באשמת מרד בפני מועצת האצילים אשר התכנסה בקובנטרי ביוני 1459, אשר נשלטה בידי יריביו. יורק ובני בריתו מבית נוויל ריכזו את כוחותיהם סמוך לבסיסו של ריצ'רד בטירת לדלו הסמוכה לגבול ויילס וצבא המלך צעד לעימות מולם, אשר נודע כקרב גשר לדפורד (Battle of Ludford Bridge). הקרב הוכרע במהלך הלילה שבין 12 ל-13 באוקטובר, כאשר ערקו חלק מכוחותיו של ווריק שהגיעו מחיל המצב של קאלה בפיקודו של אנדרו טרולופ המנוסה לצד לנקסטר. יורק ואנשי בית נוויל נטשו את צבאם ונמלטו, ולמחרת נכנעו חייליהם חסרי ההנהגה והנחותים מספרית.
יורק פנה לעבר אירלנד, בה נהנה מתמיכה נרחבת, בעוד סולסברי, ווריק ואדוארד, בנו הבכור של ריצ'רד, עשו את דרכם לקאלה, שם שימש ווריק כמושל העיר, ומנעו בקושי מדוכס סאמרסט מלהשתלט עליה. ניסיונות תומכי בית לנקסטר להשליט את מרותם על אירלנד וקאלה נכשלו, אך יורק ותומכיו הוכרזו כבוגדים ונושלו מרכושם ומתאריהם. תומכי בית לנקסטר המנצחים ספגו גינויים על האופן בו בזז צבאם את העיירה לדלו לאחר הניצחון בגשר לדפורד על צבא יורק ופעולות הדיכוי שבאו לאחר כינוס הפרלמנט גרמו לאצילים שלא צידדו באחד מן הצדדים לחשוש לנכסיהם ולתאריהם, ונמשך הכאוס ברחבי הממלכה. ב-26 ביוני 1460, לאחר מסע תעמולה נרחב, פלשו אנשי בית נוויל דרך ראש גשר עליו השתלטו מוקדם יותר בסנדוויץ' שבקנט וכבשו במהירות את לונדון ואת אזור דרום אנגליה, שם נהנה ווריק מתמיכה רבה. בקרב נורת'האמפטון, אשר נערך ב-10 ביולי, ערק חלק מצבא לנקסטר לצידו של ווריק והנותרים הובסו. הנרי השישי נתפס בשדה הקרב בפעם השנייה ונלקח ללונדון, בעוד המלכה מרגרט, אשתו של הנרי, ובנם, אדוארד, נמלטים צפונה.
יורק שב ללונדון ממקום גלותו באירלנד וניסה לתבוע לעצמו את כתר אנגליה, אך תומכיו לא היו מוכנים לצעד דרסטי שכזה. במקום, הושג הסכם שכונה "צו ההסכמה"" (Act of Accord), לפיו יהפוך ריצ'רד או אחד מיורשיו למלך לאחר מותו של הנרי. ההסכם נישל את אדוארד, בנו הצעיר של הנרי, מירושת הכתר. המלכה מרגרט התנגדה להסכם ולקחה את בנה לסקוטלנד במטרה להשיג שם תמיכה. בינתיים, גייסו אצילים תומכי בית לנקסטר צבא בצפון אנגליה. בתגובה לאיום, יצא יורק, יחד עם רוזן סולסברי (אביו של ווריק), בראש צבא צפונה בסוף 1460, אך המעיט בכוחם של הלנקסטרים. בקרב וייקפילד הושמד צבאו של יורק, והדוכס, יחד עם בנו אדמונד וסולסברי נהרגו או הוצאו להורג זמן קצר לאחר מכן.
המשך המערכה

הצבא הלנקסטרי המנצח החל להתקדם דרומה לעבר לונדון. מפקדיו היו האצילים הצעירים יחסית, דוכס סאמרסט, רוזן נורת'מברלנד וברון קליפורד, שאבותיהם נהרגו בידי יורק ו-ווריק בקרב סנט אולבנס הראשון. בתקופה בה נערך קרב וייקפילד שהתה מרגרט בסקוטלנד שם ניהלה משא ומתן עם העוצרת מרי מחלדר, כאשר הסכימה האחרונה לשלוח חיילים סקוטים לעזרת הלנקסטרים, בתמורה לנישואים עתידיים בין בנה של מרגרט לבתה של מרי וחשוב מכך, מסירת בריק שעל הטוויד לידיה. בנוסף, תוגבר הצבא הלנקסטרי במספר משמעותי של שכירי חרב מצרפת ומוויילס וכן ממגויסים מאזור הגבול בין אנגליה לסקוטלנד, שהיו ידועים באלימותם ובחוסר המשמעת שלהם. שכירי החרב והמגויסים והתקיימו בעיקר מביזת היישובים בהם עברו בדרכם דרומה, הותירו אחריהם נתיב הרס נרחב ועוררו אימה בקרב תושבי דרום אנגליה.
מותו של ריצ'רד הפך את בנו ויורשו אדוארד, רוזן מארץ', לטוען לכתר מצד בית יורק. אדוארד עמד בראש הצבא היורקי באזור ויילס, בעוד שווריק הוביל צבא נוסף בלונדון ובשטחים מדרום-מזרח. באופן טבעי, הם התכוונו לאחד את כוחותיהם במטרה להתעמת עם צבאה של מרגרט, אך אדוארד נאלץ להתמודד מול צבא לנקסטרי נוסף בוויילס, בפיקודם של ג'ספר טיודור ואביו אוון טיודור. ב-2 בפברואר 1461 הביס אדוארד את צבא לנקסטר בקרב מורטימר'ס קרוס, אך נותר בגבול ויילס למשך שבועיים נוספים, ולא הגיע בזמן לעזרתו של ווריק.
ווריק, ועימו המלך השבוי הנרי, נע בראש צבאו במטרה לחסום את דרכו של הצבא הלנקסטרי בדרכו ללונדון, ופרש את כוחותיו צפונית לסנט אולבנס, לרוחב הדרך הראשית (הדרך הרומית העתיקה הידועה כדרך ואטלינג), שם הקים מערך הגנתי, שהורכב מדוקרנים, יתדות חדים, מתרסים וממספר תותחים וכלי ירייה, שהופעלו על ידי שכירי חרב מדוכסות בורגונדיה; ככל הנראה הייתה זו הפעם הראשונה בה נעשה שימוש בכלים אלה על אדמת אנגליה. במערך זה שולבה גם סוללת עפר עתיקה שהוקמה במקום על ידי הבלגים, שכונתה "ביץ' בוטום דייק". כוחותיו של ווריק נחלקו לשלוש יחידות, או "מערכים" (Battles), כפי שהיה נהוג באותה תקופה. ווריק עצמו פיקד על המערך הראשי במרכז, דוכס נורפוק על המערך הקדמי, מצידו הימני, ואחיו של ווריק, דוכס מונטגיו, על האחורי, מצידו השמאלי.
על אף עוצמתו, היה צבאו של ווריק ערוך רק לכיוון צפון. מרגרט ידעה על מיקום צבאו של ווריק, ככל הנראה באמצעות סר הנרי לאבלייס, אחד מבני לווייתו, שנפל בשבי על ידי הלנקסטרים במהלך קרב וייקפילד, אך לא הוצא להורג בסופו ושוחרר. ככל הנראה, בתמורה לבגידה בווריק הוצע ללאבלייס התואר הפנוי של רוזנות קנט. ב-16 בפברואר הגיע צבאה של מרגרט לרויסטון (Roystone), אך במקום להמשיך בכיוון לונדון פנה בחדות מערבה ולכד את העיירה דונסטייבל (Dunstable), בעוד שיחידות הסיור של ווריק כשלו בזיהוי תנועה זו.
הקרב

הצבא הלנקסטרי לא השתהה בדונסטייבל ועוד באותו הלילה נע לכיוון דרום-מזרח, לעבר סנט אולבנס. יחידות החלוץ של הלנקסטרים תקפו את סנט אולבנס זמן קצר לאחר עלות השחר, אך לאחר שעלו במעלה הגבעה וחלפו על פני המנזר, נתקלו בקשתים יורקיים במרכז העיירה, אשר ירו לעברם מחלונות הבתים. ההתקפה הראשונה נהדפה והלנקסטרים התארגנו מחדש במעברה של נהר הוור, בעוד מפקדיהם מחפשים אחר נתיב אחר לתוך העיירה. התקפה שנייה, לאורך הרחובות פולי ליין וקת'רין, לא נתקלה בהתנגדות ואיגפה את הקשתים היורקיים, אך אלה הוסיפו להילחם מבית לבית ונדרשו מספר שעות כדי להתגבר עליהם.
לאחר שהשתלטו על סנט אולבנס פנו הלנקסטרים צפונה לעבר המערך האחורי היורקי, בפיקודו של ג'ון נוויל. היורקים לא הצליחו להפעיל את תותחיהם, שאבק השרפה שלהם נרטב בשל תנאי מזג האוויר הלח. ווריק התקשה לערוך את חייליו מחדש ולהפנות אותם מתוך הביצורים לעבר הלנקסטרים, כך שהמערכים היורקיים נכנסו לקרב בזה אחר זה ובצורה לא מתואמת. המערך האחורי היורקי תקף בניסיון לתגבר את מגיני העיירה אך הובס ופוזר. מספר מקורות בני התקופה הציעו שבנקודה זו ערק הכוח שהגיע מקנט, בפיקודו של לאבלייס, לצד הלנקסטרי וגרם לבלבול נוסף בקרב היורקים, אם כי היסטוריונים מאוחרים יותר טענו שווריק השתמש בלאבלייס כשעיר לעזאזל כדי לכסות על שגיאותיו שלו במהלך הקרב.
בשעות אחר הצהריים המאוחרת החלו הלנקסטרים לתקוף את המערכים היורקיים, בפיקודם של ווריק ונורפוק, צפונית מזרחית לעיירה. עם תחילת הדמדומים (שהחלו בשעה מוקדמת יחסית של הערב בתקופה זו של השנה, יחד עם תנאי מזג האוויר הגרועים) הבין ווריק שאנשיו סובלים מנחיתות מספרית ושהמורל שלהם הולך ויורד, ונסוג עם מה שנותר מצבאו (כ-4,000 איש) לצ'יפינג נורטון (Chipping Norton) שבאוקספורדשייר, שם חבר אליו אדוארד, רוזן מארץ'.
האבידות בקרב הסתכמו בכ-2,000 איש, מרביתם אנשי יורק.
תוצאות

המלך הנרי, שבילה את הקרב יושב באוהלו תחת עץ ושר, ננטש על ידי היורקים בעת נסיגתם. שני אבירים יורקיים, לורד בונוויל וסר תומאס קייריל, מפקד מנוסה ממלחמת מאה השנים, נשבעו להגן עליו ונותרו גם הם מאחור כדי ללוותו אל המלכה מרגרט תוך הבטחה מצידו שלא יאונה להם כל רע. בבוקר המחרת שאלה המלכה מרגרט את בנה, אדוארד בן השבע, באיזה אופן להרוג את השניים. אדוארד, שעוּדָד לכך על ידי אמו, הורה להוציאם להורג בעריפת ראש, על אף מחאתו של המלך (ככל הנראה הופץ הסיפור כחלק ממנגנון התעמולה של בית יורק שמטרתו לתאר את מרגרט כמלכה אכזרית וצמאת דם, מכיוון שהשניים היו מפקדים צבאיים מנוסים, ואין זה סביר שתפקידם יהיה מוגבל לשמירה על המלך. ככל הנראה נפלו שניהם בשבי במהלך הלחימה). ג'ון נוויל נפל בשבי, אך לא הוצא להורג מכיוון שדוכס סאמרסט חשש שאחיו הצעיר, שהיה בידי היורקים, יוצא להורג בתגובה.
הנרי העניק תואר אבירות לנסיך הצעיר אדוארד, שבתורו העניק תוארי אבירות ל-30 מפקדים לנקסטריים. ביניהם היה אנדרו טרולופ, מפקד מנוסה שערק מהצד היורקי במהלך קרב גשר לדפורד ב-1459 ונחשב בעיני רבים לארכיטקט הניצחונות הלנקסטריים בווייקפילד וסנט אולבנס. בסנט אולבנס נפצע טרולופ ברגלו לאחר שדרך על אחד הדוקרנים שהיה חלק ממערך הביצורים של ווריק, אך עם זאת טען להריגתם של 15 חיילים יורקיים. ויליאם טיילבויס הוזכר גם הוא בין מקבלי תואר האבירות לאחר הקרב.
אף על פי שצבאה המנצח של המלכה מרגרט יכול היה לצעוד ללא התנגדות אל לונדון, הוא לא עשה זאת. המוניטין הגרוע של הצבא הלנקסטרי, שאנשיו הלא ממושמעים בזזו בדרכם יישובים רבים, ביניהם גם את העיירה סנט אולבנס לאחר הניצחון (על אף הצו המלכותי שאסר זאת), גרם לתושביה של לונדון לנעול את שערי עירם בפניו. פעולה זו גרמה למרגרט להסס, כמו גם בשל הידיעות על ניצחונו של הצבא היורקי בפיקודו של אדוארד, רוזן מארץ' במורטימר'ס קרוס, וצבאה נסוג צפונה דרך דונסטייבל, כאשר בדרכו הוא מאבד רבים ממגויסי אזור הגבול שערקו ושבו לבתיהם עם השלל שהשיגו. ווריק ואדוארד איחדו את כוחותיהם ונכנסו ללונדון ב-27 בפברואר, וב-4 במרץ הוכרז רוזן מארץ' כמלך אדוארד הרביעי. לאחר מספר שבועות הבטיח אדוארד את שלטונו בניצחון היורקי המכריע בקרב טאוטון, שב ללונדון והוכתר רשמית.
לפחות מבחינת ההשלכות השושלתיות, היה ג'ון גריי לאדם החשוב ביותר שנהרג בקרב, זאת מכיוון שאלמנתו, אליזבת וודוויל, נישאה לאדוארד הרביעי ב-1464.
ראו גם

קרב סנט אולבנס הראשון
לקריאה נוספת

Ross, Charles Derek. Edward IV. University of California Press, 1974. ISBN 0520027817
Burley, Peter. Elliot, Michael. Watson, Harvey. The Battles of St Albans. Pen and Sword, 2013. ISBN 1844155692
Cook, D.R. Lancastrians and Yorkists: The Wars of the Roses. Routledge, 2014. ISBN 1317880978
Sadler, John. Towton: The Battle of Palm Sunday Field 1461. Open Road Integrated Media, 2014. ISBN 9781844682683
Edgar, J.G. The Wars of the Roses. Perennial Press, 2015. ISBN 9781518337802
הערות שוליים

1 2  Burley, עמודים 112–113
↑  Cook, עמוד 25
1 2  Cook, עמוד 26
↑  Ross, עמודים 20-21
↑  Ross, עמודים 21-23
↑  Ross, עמודים 23-26
↑  Pollard, עמוד 28
↑  Cook, עמוד 27
↑  Burley, עמודים 94–98
↑  Burley, עמודים 100–104
↑  Burley, עמודים 106–109
↑  A Guide to Beech Bottom Dyke, Bernards heath.org
↑  Burley, עמודים 111–112
1 2  Burley, עמודים 135–136
↑  Burley, עמודים 114–120
↑  Burley, עמודים 122–127
↑  Burley, עמודים 136–137, 143
1 2 3 4 5  Giles, John Allen, The chronicles of the white rose of York, a ser. of hist. fragments and other contemporary documents relating to the reign of Edward the fourth. 1845
↑  Burley, עמודים 142–143
1 2  Rowse, A.L. Bosworth Field & the Wars of the Roses. Wordsworth Military Library, 1966. ISBN 1853266914. עמוד 147
↑  Burley, עמוד 140
↑  Wagner, John A. Encyclopedia of the Wars of the Roses. ABC-CLIO, 2001. ISBN 1851093583. עמוד 263
↑  Burley, עמוד 141
↑  Burley, עמודים 156–179
↑  Burley, עמודים 140–141
↑  Ross, עמוד 85
מחלף שער מזרח

| --- | --- |

 כינוי:  צומת הגבעה הצרפתית
 מיקום:  גבעת המבתר, ירושלים
 כבישים במחלף:    כביש 1   כביש 60 (שדרות בר-לב / דרך עוזי נרקיס) דרך שועפאט רחוב ששת הימים
 קואורדינטות:  31°48′29″N 35°14′08″E﻿ / ﻿31.80805556°N 35.23541667°E﻿ / 31.80805556; 35.23541667
 
  (למפת ירושלים מוגדלת) מחלף שער מזרח(למפת ירושלים רגילה) מחלף שער מזרח(למפת הרי ירושלים רגילה) מחלף שער מזרח(למפת הרי ירושלים מוגדלת) מחלף שער מזרח he
 
מבט מדרום
מחלף שער מזרח, שבתוכו נמצא צומת הגבעה הצרפתית, הוא מחלף בצפון ירושלים, הנחשב לאחד החשובים והעמוסים בעיר. המחלף מחבר את כביש 1, כביש 60 (דרך עוזי נרקיס והמשכה בשדרות חיים בר-לב) ואת הכניסות לשכונות הגבעה הצרפתית במזרח, גבעת המבתר במערב ושועפאט בצפון.
מבנה ומיקום

המחלף בנוי משני גשרים עוקבים בתוואי כביש 60 וצמתים מרומזרים מתחתם וכן מספר מנהרות. כיום, התנועה הרציפה במחלף מתאפשרת בתוואי כביש 60 מצפון לדרום באמצעות גשרים, וממערב למזרח בתוואי כביש 1 באמצעות מנהרות מתחת לצומת. המחלף שודרג על ידי בניית צמד מנהרות באורך 1.4 ק"מ, שנחנכו באוגוסט 2024. המנהרות מתחילות לפני צומת דרך רמאללה/יגאל ידין (המוכר כצומת הגבעה הצרפתית) ומסתיימות לאחר מפגש הרחובות משה דיין/דרך מעלה אדומים. צמד מנהרות נוסף באורך 0.7 ק"מ נחפרו בכניסה הדרומית לכביש 21 (ירושלים) (הנמצאת מעט מערבית לצומת הגבעה הצרפתית) ומסתיימות בדרך עוזי נרקיס, כך מתאפשרת תנועה רציפה גם ממערב לצפון והפוך, המנהרות הללו נחנכו בדצמבר 2023.
המחלף מהווה דרך עיקרית לקישור השכונות נווה יעקב ופסגת זאב למרכז העיר ולכביש 1, ובין מעלה אדומים והיישובים שסביבה לחלקים מירושלים ולמרכז הארץ ולכן סובל מעומסי תנועה גדולים בשעות העומס. הטרמפיאדה הנמצאת מתחת לגשר הצפוני היוותה בעבר יעד למספר פעולות טרור.
בסמוך למחלף הוקמה תחנת 'גבעת המבתר' כחלק מהקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים, והדפו של הרכבת שנבנה מצפון מזרח לו. בנוסף, בשנת 2023 נחנך חניון חנה וסע ממערב למחלף.
היסטוריה

הקמת צומת הגבעה הצרפתית החלה בשנות ה-70 כאשר "דרך שועפט" (תוואי כביש 60 באזור) הוסטה והורחבה בין שועפט לשדרות לוי אשכול. זאת כחלק מכביש אורך עירוני שתוכנן במסגרת תוכנית אב ירושלים 1968, שדרות בר-לב (שבמקור נקראו "כביש 1 העירוני"). בינואר 1987, נחנך "כביש 9 העירוני" המחבר בין צומת הגבעה הצרפתית לשכונת רמות אלון (קטע כביש זה קיבל אחר כך את השם "דרך יגאל ידין").
בסוף שנות ה-80 הוחל בתכנון חלקו הצפוני של "כביש 1 העירוני" (חלק מכביש 60 במספור הארצי), ככביש שיקשר את השכונות פסגת זאב ונווה יעקב למרכז העיר. במסגרת תוכנית זו הוחלט על הקמת "גשר הגבעה הצרפתית", גשר שיוביל את התנועה בשדרות בר-לב מעל הצומת. הקמת הגשר החלה ב-1991, אך השלמתו התעכבה במשך שנים רבות, עקב מציאת מערות קבורה בתוואי הכביש, שהובילו להפגנות ומחאות של חרדים נגד בניית הגשר והרחבת הכביש במקום. בעקבות המחאות הוסכם על שינוי בתוואי הכביש. "גשר הגבעה הצרפתית" והמשך שדרות בר-לב נפתח לתנועה באוקטובר 1998. באותה עת גם אושר תוואי קו הרכבת הקלה במחלף, שגם קיבל את השם "מחלף שער מזרח", כחלק מתוכנית לבניית אזור תעסוקה ושכונה, בה כ-2,000 יחידות דיור, על שטח של כ-700 דונם בין הגבעה הצרפתית לפסגת זאב, בשם "שער מזרח". הגשר עבר שיפוץ משמעותי בשנת 2023 לקראת הפתיחה של מנהרות הגבעה הצרפתית.
בסוף 2002, נחתם הסכם הזיכיון עם חברת סיטיפס, להקמת הקו האדום של הרכבת הקלה העובר במחלף. במאי 2003, הוחלט לבנות שלוחה של הקו האדום, דרך המחלף, אל שכונת הגבעה הצרפתית. התוכנית לשלוחה זו בוטלה אחר כך. בנובמבר 2004 אושרה הקמתו של חניון חנה וסע, עבור נוסעי הרכבת הקלה, ממערב למחלף, אולם הקמתו החלה רק ב-2017, החניון נפתח באוגוסט 2023. הקו האדום נפתח לתנועת נוסעים באיחור של 5 שנים, ב־19 באוגוסט 2011.
בנובמבר 2018, אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה תוכנית לבניית מערך מנהרות חדשות במחלף. העבודות בשטח החלו ביולי 2019, והן הסתיימו באוגוסט 2024. התוכנית כללה בניית ארבע מנהרות באורך כולל של כ-4.5 ק"מ. בינואר 2020, אישרה ועדת הכספים של עיריית ירושלים תקציב של 753 מיליון שקלים לפרויקט. ההיקף הכולל של הפרויקט נאמד בכמיליארד שקלים. שתי המנהרות הראשונות, שקיבלו את השם "מנהרות נרקיס" נפתחו לתנועה בדצמבר 2023. שתי המנהרות המרכזיות נפתחו לתנועה באוגוסט 2024.
במהלך השנים התבצעו בצומת מספר לא מבוטל של פיגועים, בהם פיגוע בשנת 2002 בו נהרגו 7 ישראלים ופיגוע בשנת 2004 בו נהרגו שני לוחמי מג"ב.