stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיסאק
היסטוריה

יישוב עירוני מתועד במקום מהמאה ה-3 עת השתייך האזור לפרובינציית פאנוניה של הקיסרות הרומית. בהמשך נשלט היישוב על ידי ממלכת קרואטיה וממלכת הונגריה ובמקום הוקם מבצר כחלק מקו החזית נגד פלישת האימפריה העות'מאנית. ב-1541 נכבש היישוב על ידי צבאותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. במהלך המלחמה הארוכה (1593–1606) עלה בידי כוחות קואליציה בראשות ממלכת הבסבורג להביס את העות'מאנים ולהשתלט על העיר.
בהמשך, נכלל היישוב בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-1862 נחנך קו מסילת הברזל לזאגרב וסיסאק עברה תנופת פיתוח כלכלי שכלל הגירה משמעותית אליה. התפתחו בהדרגה תעשיות מתכת וטקסטיל וכן נמל נהר, אשר שימש להעברת הסחורות ומכירתן. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה סיסאק בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר שמה שונה בהמשך לממלכת יוגוסלביה.
ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. בהמשך, נמסר האזור לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה. בשלהי 1944 שוחררה העיר על ידי הפרטיזנים של טיטו, ולאחר המלחמה נכללה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. העיר עברה שיקום ותיעוש מחדש והוקמו בה בתי זיקוק לנפט ותעשייה כימית.
ביוני 1991 הכריזה קרואטיה על עצמאותה והתנתקה מיוגוסלביה. כפועל יוצא מכך, פרצה מלחמת העצמאות של קרואטיה, ובמהלכה הופגזה סיסאק מספר פעמים, ומספר אזרחים נהרגו. לאחר המלחמה נכללה סיסאק בשטחי קרואטיה.
הקהילה היהודית

יהודים התגוררו בעיר מראשית המאה ה-19, ובעת הזו גם הוקם בית עלמין. ב-1862 לאחר חניכת קו מסילת הברזל לזאגרב היגרו משפחות יהודיות מווינה ומזאגרב לעיר. רוב ראשי המשפחה שהיגרו היו סוחרי דגן. לאחר מועד זה מתועדת קהילה מאורגנת עם מוסדות קהילתיים. ב-1880 הוקם בית כנסת קהילתי ובמסגרתו פעלה מקהלה אשר ליוותה את החזן בתפילות. בראשית המאה ה-20 החלה פעילות ציונית בקרב בני הקהילה והוקמה אגודת נוער "מָכָבִּיֶאָה" ובהמשך גם סניף של תנועת ויצו. ב-1921 מנתה הקהילה 329 נפשות שהיוו 3.74 אחוזים מתושבי סיסאק, וב-1931 התגוררו בסיסאק 230 יהודים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 258 נפשות. לאחר כיבוש יוגוסלביה והעברת השלטון לאוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים. בני הקהילה גורשו למחנות ההשמדה ומעטים ניצלו. בפאתי העיר פעל מחנה הריכוז לילדים סיסאק(אנ'). המחנה הוקם ב-3 באוגוסט 1941 ופעל עד 8 בינואר 1943. בתקופת פעולתו נכלאו בו כ-7,000 ילדים יהודים וסרביים. כ-2,000 מהם הורעבו למוות, או הודבקו במתכוון באמצעות זריקות בחיידקי טיפוס הבטן ומתו. מפקד המחנה הקרואטי ד"ר אנטון נאיז'ר(אנ'), אשר כונה "מנגלה הקרואטי", היה אחראי להדבקת הילדים.
פחות ממניין יהודים התגוררו בסיסאק עד 1952 ואז עברו לזאגרב או עלו לישראל. בית העלמין היהודי ניזוק קשות מהפצצות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-1960 בוצעו בבית העלמין עבודות חישוף ושיקום ואותרו 150 מצבות. בראשית המאה ה-21 לאחר תום מלחמת העצמאות של קרואטיה, לא ניתן היה לאתר את בית העלמין. ישנם שרידי מצבות הפזורות בשטח שככל הנראה היו שייכות לבית העלמין. ב-1949 נמכר מבנה בית הכנסת לרשות המקומית. נכון לשלהי המאה ה-20 עמד הבניין על תילו ושימש כבית ספר למוזיקה. ב-1999 הותקנה על קיר המבנה לוחית זיכרון להנצחת הקהילה.
ערים תאומות

גרמניה היידנהיים אן דר ברנץ, באדן-וירטמברג, גרמניה (מ־1988)
גרמניה רמשינגן (אנ'), באדן-וירטמברג, גרמניה (מ־1993)
פולין לשנו, פולין (מ־2003)
הונגריה סומבטהיי, הונגריה (מ־2003)
בולגריה גברובו, בולגריה (מ־2004)
צ'כיה ייהלבה, צ'כיה (מ־2004)
הערות שוליים

↑  מפקד האוכלוסין בקרואטיה (2011), באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בקרואטיה (באנגלית).
1 2 3 4  הקהילה היהודית בסיסאק, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמודי 238.
↑  חקירת שוד והרג אזרחים בסיסאק, באתר  kamenjar.com (בקרואטית).
↑  סיסאק, באתר המרכז לאמנות יהודית.
↑  מחנות הריכוז,  בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, עמודים 319-318.
↑  מחנה הריכוז סיסאק, בארכיון בית לוחמי הגטאות.
↑  אתרי מורשת יהודית בקרואטיה (2006), באתר heritageabroad.gov, עמוד 20 (באנגלית).
↑  בית העלמין היהודי בסיסאק, באתר Jewish Cemetery Project (באנגלית).
↑  מבנה בית הכנסת בסיסאק (1999), באתר המרכז לאמנות יהודית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559719405171  GND: 4348036-6  LCCN: n82126706  MusicBrainz: ffb7a3d6-e669-4877-84e8-1e610d520673  NKC: ge501898  VIAF: 126694641   WorldCat (עם VIAF): 126694641 
מבנה בית הכנסת בסיסאק
דגל הודו

| --- | --- |

 כינוי:  טירנגה
 סוג הדגל:   דגל לאומי
 יחס אורך/גובה:  2:3
 הונף לראשונה:  22 ביולי 1947
 קבלת מעמד רשמי:  22 ביולי 1947 
 מוטיבים עיצוביים:  טריקולור רוחבי זעפרן-לבן-ירוק, במרכז מופיע גלגל החוק בצבע כחול
 גרסאות נוספות

 
  דגל הצי הצבאי
 גרסאות היסטוריות
 דגל תנועת העצמאות ההודית
 
 דגל הקונגרס הלאומי ההודי (1931-1947) והודו החופשית (1943-1945)
 דגל כוכב הודו
 
 דגל הודו הבריטית (1880 - 1947)
 
דגל הודו הוא דגלה הלאומי של הודו. הוא נקרא "טירנגה" (तिरंगा, טריקולור בהינדית, Tiraṅgā בתעתיק IAST). הוא מורכב משלושה פסים רוחביים ברוחב שווה. זעפרן למעלה, לבן במרכז, וירוק למטה. במרכז הדגל ישנו גלגל ("צ'קרה" - chakra) שלו 24 חוטרים.
הצבע זעפרן מסמל אומץ, הלבן מסמל שלום, והירוק - שגשוג. במרכז הדגל מוצג סמל ה"אשוקה צ'קרה" (Ashoka Chakra), "גלגל החוק". הגלגל הוא בעל  24 החוטרים שמסמלים את 24 השעות ביממה.[דרוש מקור] הסמל אומץ ב-24 ביולי 1947. בגרסה הקודמת של הדגל היה במרכזו גלגל הצ'רקהה (charkhā הוא גלגל טווייה), שסימל את גלגל הטווייה של מהאטמה גנדי.
את הדגל עיצב פינגלי ונקיה (Pingali Venkayya) והדגל אומץ רשמית על ידי האספה הלאומית של האיחוד ההודי ב-22 ביולי 1947. ישנה מערכת מפורטת של חוקים בנוגע לשימוש הנכון והצגת הדגל.
היסטוריה

הדגל הוצג לראשונה ב-1921, בהצעה לדגל שחלקו העליון אדום, לייצג את ההינדים, וחלקו התחתון ירוק, לסמל את המוסלמים. באמצעו הוצב גלגל טוויה מסורתי. מהאטמה גנדי הוסיף לדגל קו לבן באמצעו, ששימש כהיכר לגלגל הטוויה וכסימן לשלום בין הלאומיים.
במהלך העשור הפך הדגל למזוהה עם לאומיות הודית, ובאוגוסט 1931 אימץ הקונגרס הלאומי ההודי את הדגל, והחליף את הצבע העליון מאדום לזעפרן.
הדגל שימש לראשונה כדגל מדינה על ידי הודו החופשית, שהתקיימה כמדינת חסות של האימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה.
לאחר עצמאות הודו ב-1947 אימצה המדינה את הדגל, אך החליפה את גלגל הטוויה בגלגל 'צ'קרה' (מילולית: גלגל החוק), שנלקח מעמוד האריה של אשוקה, שנבחר לסמל הודו, כמייצג איחוד הראשון של הודו.
עיצוב

על פי חוק, על הדגל להעשות מבד חאדי (אנ'), בד ייחודי העשוי מטווית יד, שנעשה פופולרי על ידי מהאטמה גנדי.
על פי חוק הדגל ההודי (אנ'), נאסר על אזרחים להניף את הדגל מלבד בחגים לאומיים כמו יום העצמאות ויום הרפובליקה. ב-2002 הורה בית המשפט העליון של הודו לשנות את החוק על מנת להתיר את השימוש בו על ידי אזרחים.
ראו גם

סמל הודו
המנון הודו
הערות שוליים

1 2  Flag of India | History, Design, & Meaning | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
| דגלי מדינות אסיה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוזבקיסטן • אזרבייג'ן • איחוד האמירויות הערביות • אינדונזיה • איראן • אפגניסטן • ארמניה • בהוטן • בחריין • בנגלדש • ברוניי • גאורגיה • הודו • המלדיביים • הפיליפינים • הרפובליקה העממית של סין • וייטנאם • טג'יקיסטן • טורקיה • טורקמניסטן • יפן • ירדן • ישראל • כווית • לאוס • לבנון • מונגוליה • מזרח טימור • מיאנמר • מלזיה • מצרים • נפאל • סוריה • סינגפור • סרי לנקה • עומאן • עיראק • ערב הסעודית • פקיסטן • קוריאה הדרומית • קוריאה הצפונית • קזחסטן • קטר • קירגיזסטן • קמבודיה • קפריסין • רוסיה • תאילנד • תימן |  |
| שטחים תלויים | אבחזיה • אג'ריה • אי חג המולד • איי קוקוס • דרום אוסטיה • הונג קונג • הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי • הרפובליקה הסינית • הרשות הפלסטינית • כורדיסטן • מקאו • צפון קפריסין |  |
אירופה • אפריקה • אסיה • אוקיאניה • אמריקה הצפונית • אמריקה הדרומית
אדוארד לואו

אדוארד "נד" לואו (באנגלית: Edward "Ned" Low וגם Lowe או Loe;‏ 1690–1724) היה שודד ים ידוע לשמצה ממוצא אנגלי שפעל בשלהי תור הזהב של הפיראטיות, בראשית המאה ה-18. נולד לחיי עוני בווסטמינסטר בלונדון, והיה גנב מגיל קטן. בצעירותו עבר לבוסטון במסצ'וסטס. אשתו מתה בלידה בסוף 1719. שנתיים אחר כך נעשה שודד ים, ופעל בחופי ניו אינגלנד והאיים האזוריים ובים הקריבי.
לואו פיקד על מספר אוניות, ובדרך כלל החזיק צי קטן של שלוש או ארבע אוניות. לואו וכנופיית הפירטים שלו השתלטו על מאה אוניות לפחות במהלך הקריירה הקצרה שלו ואת רובן העלו באש. למרות שהיה פעיל רק שלוש שנים, הוא זכור כאחד הפירטים האכזריים ביותר בתקופתו, שעינה את קורבנותיו לפני שרצח אותם.
סר ארתור קונאן דויל תיאר את לואו כ"פרא אדם ומיואש", ואיש של "אכזריות מדהימה וגרוטסקית". הניו יורק טיימס כינה אותו מענה, ששיטותיו היו "נותנות קרדיט לכושר ההמצאה של האינקוויזיציה הספרדית בימיה החשוכים ביותר". לואו מת ב-1724 לערך, בנסיבות שאינן ידועות בוודאות.
ראשית חייו

על פי ספר "ההיסטוריה הכללית של הפיראטים" של צ'ארלס ג'ונסון, אדוארד לואו נולד בווסטמינסטר, לונדון, אנגליה, בשנת 1690. הוא תואר כאנאלפבית, בעל "אופי מריר", ומוכן תמיד לרמות, התנהל "כפרוע ברחובות קהילת המולדת שלו". כצעיר, נאמר עליו שהיה מהמר ומשחק משחקים מסוכנים.
נראה כי רוב משפחתו היו גנבים. בעודו צעיר, אחיו, ריצ'רד, היה קטן, ונאמר שהוא הובל בסל על גבו של חבר. בקהל ברחוב היה ריצ'רד חוטף את הכובעים והפאות של העוברים והשבים. בהמשך, ריצ'רד ניגש לצורות אחרות של פעילות פלילית ובסופו של דבר נתלה בשנת 1707 בגין פריצה לבית בסטפני.
החיים בבוסטון

כשהתבגר, נמאס לו מהכייסות והגנבות ברחוב ופנה לפריצה לבתים. בסופו של דבר עזב את אנגליה, ונסע לבדו לעולם החדש בסביבות 1710. הוא בילה שלוש עד ארבע שנים במקומות שונים, לפני שהתיישב בבוסטון, מסצ'וסטס. ב־12 באוגוסט 1714 התחתן עם אליזה מארבל בכנסייה הראשונה של בוסטון. נולד להם בן, שנפטר כשהיה תינוק, ואז נולדה בת בשם אליזבת, בחורף 1719.
אשתו נפטרה בלידה, והותירה את לואו עם בתו. אובדן אשתו השפיע עמוקות על לואו בקריירת הפיראטיות המאוחרת שלו, הוא הביע לרוב צער על הבת שהשאיר מאחור, וסירב לצרף גברים נשואים לכנופיה שלו. הוא גם אפשר לנשים שתפס לחזור לנמל בשלום. בתחילת 1722 הצטרף לחבורה של שנים-עשר גברים בספינה שפנתה להונדורס, שם תכננו לאסוף משלוח בולי עץ למכירה חוזרת בבוסטון.
לואו הועסק כאחראי, פיקח על העמסת בולי עץ. יום אחד, הוא חזר לספינה רעב, אך הקפטן אמר לו שהוא יצטרך לחכות לאכול, וכי הוא ואנשיו יצטרכו להסתפק במנת רום. בשלב זה, לואו "לקח רובה טעון וירה לעבר הקברניט אך פגע במישהו אחר".
בעקבות מרד כושל זה, נאלצו לואו וחבריו לעזוב את הספינה. יום לאחר מכן הוביל לואו את כנופיה בת שנים עשר איש - שכללה את פרנסיס פרינגטון ספריגס, שהמשיך להיות שודד ידוע לשמצה בפני עצמו - והשתלט על ספינה קטנה מול חופי רוד איילנד. לואו וצוותו הפכו לפיראטים, הם נהגו להניף דגל שחור ולהכריז מלחמה נגד כל העולם."
פיראטיות > סגן

לואו באמצעות ספינתו עקב על מסלול המשלוחים הפופולרי בין בוסטון לניו יורק. תוך ימים ספורים הוא וצוותו תפסו ספינה מחוץ לרוד איילנד ובזזו אותה. לאחר מכן תפס מספר סוחרים לא חמושים ליד פורט רוזמרין. הם היו ידועים כשודדים אכזריים ביותר ונועזים.
לואו פנה דרומה והחל לפעול במימיו של גרנד קיימן, בתקופה זו שימש כסגן קפטן של שודדי הים הפיראט ג'ורג' לותר, שעמד בראש קבוצת שודדים, שפיקד על ספינה בגודל 100 טונות עם שמונה תותחים ועשרה תותחים מסתובבים. כשהיא הושמדה, לותר והצוות שלו עברו לספינה ששמה "הריינג'ר". צוותו של לותר הורחב ללא הרף על ידי מלחים נואשים שהיו מוכנים להצטרף אליו. במהירות זכה למוניטין באכזריותו. הוא לימד את לואו את טכניקות העינויים שכללה קשירת ידיו של הקורבן בחבל בין אצבעותיהם והעלאתו למעלה, שריפת בשרם עד העצמות.
בעקבות מספר פשיטות מוצלחות, לותר בסופו של דבר כבש אונייה גדולה מחומשת היטב עם תותחים בשם "רבקה" ב-28 במאי 1722. [5] הוא נתן ללואו להיות הקפטן. עם צוות של 44 איש, לואו פירק את שותפותו עם לותר.
פיראטיות > קפטן הפיראטים

בפשיטה בולטת אחת ביוני 1722, תקפו לואו וצוותו שלוש עשרה ספינות דיג מניו-אינגלנד שהסתתרו בפורט רוזווי, שלבורן, נובה סקוטיה. אף על פי שצוותו היה קטן הוא הניף את דגל ג'ולי רוג'ר והצהיר כי לא ינהג ברחמים בדייגים אם יגלו התנגדות. אנשיו של לואו שדדו את כל כלי השיט. לואו בחר את הספינה הגדולה ביותר, מפרשית בת 80-טון, חימש אותה ב-10 תותחים והפך אותה לאוניית הדגל שלו. הוא הטביע את שאר אוניות הצי והפקיר את "רבקה".
עיתון בבוסטון מ-9 ביולי 1722 פרסם רשימה על הפרשה. מספר דייגים נאלצו להצטרף לשודדי הים, כולל פיליפ אשטון, שהצליח להימלט במאי 1723 ברוקטאן באיי מפרץ הונדורס, וכתב תיאור מפורט על החיים על סיפון ספינת הפיראטים של לואו. לפני בריחתו של אשטון, הוא הוכה, עונה, הוחזק בשלשלאות ואיימו על חייו פעמים רבות כשסירב לחתום על התחייבות להפוך לפיראט.
הטקטיקה של לואו כללה בעיקר הנפת דגלים בצבעים שגויים והתקרבות לכלי מבלי לעורר חשד. בתחילה, לואו השתמש באותו דגל של אדוארד טייך ("שחור הזקן"). מאוחר יותר הוא השתמש בדגל משלו - דמות שלד אדומה על רקע שחור, שהפך לידוע לשמצה. הוא הניף את דגלו לראשונה בסוף יולי 1723. לואו השתמש גם בדגל משי ירוק עם דמות צהובה של אדם הנושף בחצוצרה; החצוצרן הירוק הזה הונף על התורן של ספינתו כדי להזמין את קברניטי הצי שלו לפגישות על סיפון ספינת הדגל.
הוא פעל באזור ניו פאונלנד לפני שחצה את האוקיינוס האטלנטי לאזור האיים האזוריים. שם, הוא תפס ספינת מלחמה צרפתית או פורטוגזית והפך אותה לאונית הדגל שלו שנקראה"פינק רוז". הוא תפס גם ספינה אנגלית שעל סיפונה שני נוסעים פורטוגזים שהוצאו להורג. הוא עבר לאיים הקנריים, כף ורדה ואז חזר לחוף ברזיל, שם נתקל במזג אוויר גרוע.
לואו זנח את תוכניותיו לבזוז אוניות המסחר העשיר מול חופי ברזיל, והמשיך לאיים הקריביים. ג'ורג' רוברטס, בספינה הבריטית ״קינג סאמו״ר, סיפר על פגישה עם לואו על סיפון אונית הדגל שלו. הספינה של רוברטס נכבשה על ידי לואו, שכעת הגדיר את עצמו כ"קומודור ".
תפיסת ״פינק רוז״

כ 220 קילומטר ממזרח לסורינם, לואו היה עם צי של שתי אוניות (הפינק רוז והפנסי, בפיקודו של צעיר צ'ארלס אריס) הם עגנו כדי להסיר מגוף האוניות צמחייה כגון אצות ובלוטים מהחלק החיצוני של הסירות. לשם כך הם היו צריכים לעלות את הספינות למזח יבש שהיה זמין לפירטים.
לואו עדיין לא היה מנוסה מספיק, והורה ליותר מדי גברים לעבוד בצד החיצון של הספינה להוריד את ההצטברות האצות. פתחי הספינה הושארו פתוחים, והיא הוצפה במים וטבעה. "פינק רוז" נשאה את מרבית הציוד וההספקה, הצוות והקפטן נתפסו במצב קשה ונאלצו לקצוב בקפדנות מים מתוקים חצי כוס מים לכל אדם, בכל יום.
הוא לא הצליח להגיע ליעדם הראשוני בטובגו בגלל רוחות קלות וזרמים חזקים, הצי הקטן של לואו הגיע עד גרנדה, אי בבעלות צרפתית. כשהוא מסתיר את מרבית אנשיו מתחת לכיסוי, הותר לו לשלוח גברים לחוף לאסוף מים. למחרת נשלחה ספינה צרפתי לחקירה, בשעה שאנשיו של לואו יצאו מהמחבוא. לואו, שפיקד כעת על ספינה אחת שנלכדה (ששמה שונה לריינג'ר), נתן את הספינה השנייה לסגנו, שפרש מהצי של לואו באמצע הלילה עם צוות קטן בעקבות מחלוקת שפרצה ביניהם.
תפיסת ״פינק רוז״ > תחילת 1723

הצי החדש של לואו תפס ספינות רבות נוספות. במהלך משפט שנערך ב-10 ביולי 1723 בפני מספר אנשים מצוות של לואו, מלח שהיה על סיפון אחת האוניות ושמו ג'ון וולנד העיד כיצד לואו התקיף את סירתו, לקח רכוש כולל זהב בשווי של 150 ליש"ט, ואז הכה אותו וכרת את אוזנו עם חתיכת זכוכית.
באותה העת כבש הצי של לואו ספינה פורטוגזית בשם "נוסטרה סיגניורה דה ויקטוריה" ב־25 בינואר 1723. רב החובל של ויקטוריה החזיק ברכוש רב מזהב (ששוויו באותה עת סביב 15,000 ליש"ט)וזרק אותו לים. לואו התפוצץ בזעמו - הוא ניתק את שפתיו של הקברניט הפורטוגלי ועינה אותו קשות. לאחר מכן רצח את הצוות שנותר. אנשיו של לואו עצמו תיארו אותו כ"מניאק". ההיסטוריון אדוארד לסלי תיאר את לוא כפסיכופת עם היסטוריה מלאה "מום, פריקות, עריפות ושחיטה". לואו, כמו שודדי ים אחרים באותה תקופה, ניסה להפחיד את קורבנותיו להיכנע בכך שאיים להרוג או לענות אותם.
ככל שההצלחה של לואו גדלה באזור הקריביים, כך גם נודע שמו לשמצה. בסופו של דבר, הלחץ גבר מצד הרשויות, שעד אז התמקדו במיוחד בלואו למרות המוני הפיראטים שהיו בפעולה באותה תקופה.
תבוסה

לואו עם האריס וספינותיהם עזבו את האיים האזוריים לקרולינה. ב־10 ביוני 1723 הם ספגו תבוסה מהדהדת בקרב עם אוניית מלחמה בריטית "גרייהונד", החמושה בכבדות. גרייהאונד הועברה לפיקודו של פיטר סולגרד לצוד את לואו ואת הצי שלו. לואו נמלט באונייה פנסי עם צוות קטן ו-150,000 ליש"ט בזהב על הסיפון. הוא פנה חזרה לאזור האיים האזוריים, והשאיר את האריס והריינג'ר מאחור.
25 מאנשי הצוות של הריינג'ר, כולל רופא הספינה, הועמדו לדין בין 10 ביולי ל-12 ביולי, כשסולגרד מסר עדות וסיפר על הקרב. הגברים נתלו על פיראטיות ושוד, ליד ניופורט, רוד איילנד, ב־19 ביולי 1723. האריס נשלח בחזרה לאנגליה ונתלה.
תבוסה > סוף הקריירה של לואו

לואו שעדיין היה על הפנסי, הפליג צפונה. הוא תפס כלי שיט לצייד לווייתנים 130 ק"מ בים. במצב רוח זועם בעקבות המפגש עם גרייהאונד ואובדן האריס, עינה את הקברניט לפני שירה בו בראשו. הוא הניח את צוות הלווייתנים ללא שום הוראות, והתכוון לתת להם למות מרעב. היה להם מזל, והם הגיעו לננטקט, מסצ'וסטס, לאחר מסע קשה. לואו המשיך לתפוס סירות דיג, נוספות בסמוך לרוד איילנד, ומעשיו הפכו לאכזריים עד כדי כך שצוותו סירב לבצע את הוראותיו לענות את הדייגים. הוא שב דרומה ללכוד ספינה צרפתית בת 22 תותחים וכלי סחר גדול מווירג'יניה, בשם ״הפי קריסמס״, בסוף יוני 1723.
יש דיווחים סותרים על נסיבות מותו של לואו. קפטן צ'ארלס ג'ונסון - הצהיר בספרו ההיסטוריה הכללית של הפיראטים, בניגוד למקורות אחרים, כי לואו והפנסי נראו ליד הקנריים וגינאה. עם זאת, בזמן שכתב את ספרו ב־1724, לא הופיעו דיווחים נוספים. הוא ציין שמועות - אחת שלואו הפליג לברזיל, ואחרת כי ספינת לואו טבעה בסערה. המוזיאון הימי הלאומי בלונדון קובע כי הוא מעולם לא נתפס, וסיים את חייו בברזיל.
שמועה אחרת טוענת, כי הוא חולץ על ידי ספינה צרפתית, כשנודע לרשויות בצרפת על זהותו הוא הועמד לדין, ונתלה במרטיניק בשנת 1724.
מורשת

מעשיו של אדוארד לואו, יחד עם מעשיהם של שודדי ים אחרים מהתקופה כמו אדוארד שחור הזקן, רוברטס ברתלומאו, הביאו לעלייה רבה בנוכחות הצבאית כדי להגן על נתיבי השייט, והתוצאה הייתה סיום תור הזהב של הפירטיות.
עד שנת 1700 עמדו לרשות מדינות אירופה מספיק כוחות ואוניות, לאחר שהסתיימו מספר מלחמות, כדי להתחיל להגן טוב יותר על מושבותיהם החשובות במערב הודו וביבשת אמריקה, מבלי להסתמך על סיוע של אנשים פרטיים. שודדי ים שבסיסם היה בקריביים נרדפו מהים על ידי שייטת בריטית חדשה שהוקמה בפורט רויאל, ג'מייקה, וקבוצה קטנה יותר של ציידי פיראטים פרטיים ספרדים, מהעיר הספרדית, גארדה דה קוסטה, או פשוט הגארדה.
סר ארתור קונאן דויל, ביצירתו "הדגל הירוק", תיאר את לואו כ"פראי ומיואש", ואיש של "אכזריות מדהימה וגרוטסקית". הניו יורק טיימס אמר כי "לואו וצוותו הפכו לאנשי הטרור של האוקיינוס האטלנטי, והשליטה שלו הייתה על כל חלקי האוקיינוס, מחופי ברזיל ועד ניופאונדלנד".
אדוארד לואו הוצג בבולים ובמטבעות זיכרון באיים הקאריביים. בול דואר עליו הוזמן על ידי איי קיימן בשנת 1975, ובשנת 1994 ממשלת אנטיגואה וברבודה בהנציחו אותו ואת אונייתו, "רבקה". דמותו של לואו היא אחד הפירטים שנכללים בשודדי הקאריביים בדיסנילנד בקליפורניה, וכן מופיעה בסרטים שונים וסדרות טלוויזיה. כמה מהמרדפים של לואו, כמו סביב ניו המפשייר והאי הוט בנובה סקוטיה, מושכים אליהם ציידי אוצרות המחפשים ממצאים בספינות שהטביע.
קפטן אדוארד לואו בזמן סופת הוריקן, תחילת המאה ה-18
הדגל האדום של הפיראט אדוארד לואו עם ציור שלד של אדם.
אדוארד לואו, דיוקן. ברקע הוא מענה שבוי אמריקאי. ציור על קופסת סיגרים קובנית.
תמונת עינויים בספינתו של לואו, ציור משנת 1837
אדוארד לואו מאיים עם אקדח על אחד השבויים, ציור משנת 1837
פיגוע הירי במושב חמרה

| חלק מהאינתיפאדה השנייה |
| --- | --- |

 תאריך:  6 בפברואר 2002
 מקום:  חמרה
 מטרה:  אזרחים
 סוג:  פיגוע ירי
 נשק:  רובה
 הרוגים:  3
 פצועים:  2
 מבצע:  חמאס חמאס
 מניע:  טרור אסלאמי לאומני
  (למפת צפון השומרון מוגדלת) חמרה(למפת צפון השומרון רגילה) חמרה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חמרה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חמרה
פיגוע הירי במושב חמרה הוא פיגוע ירי שאירע ב-כ"ה בשבט ה'תשס"ב, 6 בפברואר 2002 במושב חמרה שבבקעת הירדן, בעיצומה של האינתיפאדה השנייה. בפיגוע נהרג חייל צה"ל וכן מירי אוחנה וביתה יעל בת ה-11 תושבות המושב.
הפיגוע

סמוך לשעה 20:00 חדר מחבל מכיוון העיר טובאס בנפת שכם לאזור חממות המושב חמרה שבבקעת הירדן כשהוא מחופש לחייל. רכז הביטחון ביישוב קיבל כ-45 דקות לפני כן התרעה על חדירה צפויה, והתושבים הונחו להישאר בבתים נעולים. הרכז זיהה כי בוצעה חבלה במערכת ההתראה. תחילה ירה המחבל מן המארב על רכב סיור שבו נסע שומר המושב, אך השומר לא נפגע. אז התפתחו חילופי אש בין המחבל לבין כוח של גדוד הנח"ל החרדי שאבטח את המושב וכוח משמר הגבול. מפקד פלוגה בנח"ל החרדי נפצע מכדור ברגלו וחייל נוסף נפצע אף הוא מירי. השניים פונו לבית החולים הדסה עין כרם. יתרת הכוח הכשיר רוכז תחת פיקוד מג"ב ונסע לסריקות באזור בו פוצץ בלון הגז.
המחבל המשיך בריצה לעבר שער המושב, פרץ אותו, והגיע לבית פרטי. בעקבות קריאות העזרה של בני המשפחה, החייל משה מג'וס מקונן מהשער הצפוני רץ לעברם, נורה ונהרג מאש המחבל. כאמור המחבל פוצץ בירי בלון גז סמוך לבית, אך בני המשפחה חולצו ללא פגע תחת אש. משם המשיך המחבל ונכנס לבית אחר, שבו היו מירי אוחנה, חברת מושב בת 45, ובתה יעל, בת 11.
למקום הגיעו לוחמים מפלס"ר שריון 500 ומחטיבת גולני. כוח מג"ב הוביל את שני הכוחות אל נקודת החדירה ליישוב ואל הבית בו התבצר המחבל. חיילי צה"ל הקיפו את הבית, המחבל ירה מטווח קצר באם ובבתה. השתיים נפצעו אנושות, ומתו לאחר זמן קצר. קצין צה"ל מגדוד ההכשרה של חטיבת גולני הרג את המחבל בירי מבעד לחלון הבית לאחר שזיהה כי המחבל מתכוון ליידות רימון אל הכוחות שסגרו על הבית. על גופו נמצאה חגורת נפץ שלא הופעלה.
אחר הפיגוע

גדודי עז א-דין אל-קסאם - הזרוע הצבאית של ארגון הטרור חמאס קיבלה אחריות לפיגוע בהודעה ברשת הטלוויזיה של חזבאללה - אל-מנאר.
ראו גם

פיגוע הירי בצומת חמרה
הערות שוליים

↑  מירי אוחנה, אזרחים חללי פעולות איבה, באתר הביטוח הלאומי
↑  הארץ, שלושה ישראלים נהרגו בחדירה לחמרה; צה"ל הרג את המחבל, באתר TheMarker‏, 7 בפברואר 2002
↑  עמוס הראל,נדב שרגאי,אלוף בן, שלושה ישראלים נהרגו בחדירה לחמרה; צה"ל הרג את המחבל, באתר הארץ, 6 בפברואר 2002
בית הספר להגנה אווירית

| --- | --- |

סמל בית הספר להגנה אווירית
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:  צה"ל צה"ל
 סוג:  יחידת הדרכה
 בסיס האם:  בית הספר להגנה אווירית
 פיקוד
 יחידת אם:  מערך ההגנה האווירית
בית הספר להגנה אווירית 883 (ר"ת: ביסל"א, לשעבר: ביסנ"מ 883 - בית הספר לנ"מ), הנקרא גם מחנה משאבים הוא בסיס הדרכה להגנה אווירית של חיל האוויר הישראלי. בית הספר ממוקם בצפון הנגב המערבי, בסמוך לקיבוצים טללים ומשאבי שדה.
עד לאמצע שנות ה-90, שכן הבסיס במרכז הארץ, סמוך לשדה התעופה הרצליה. הוא הועבר לנגב כחלק ממדיניות צה"ל ובשל מחסור בשטחי אש לאימונים.
היסטוריה > ראשית ביסנ"מ

ראשיתו של בית הספר להגנ"א (הגנה אווירית) הייתה בבית חרושת לספירט בחולות הרצליה. לפני הקמת המדינה וחודשים ספורים לפני הכרזת המדינה הגיעו ארצה תותחי הנ"מ הראשונים, ובמקום נפתח מחנה אימונים ראשי לתותחנות נ"מ. המחנה הוקם ופעל בתנאי מחתרת מלאים, בשל החשש משלטונות המנדט הבריטי. בשנת 1953 פורסם צו הקמה לבית הספר לנ"מ בהרצליה ובתחילת ימיו נקרא בית הספר לנ"מ (ר"ת: ביסנ"מ). הגדוד הראשון החל את דרכו כגדוד תותחי נ"מ כבד 3.7 אינץ' מכווני מכ"ם, כאשר הוא כפוף פיקודית לחיל האוויר ומקצועית לחיל התותחנים. סוללה סדירה ראשונה הוקמה בשנת 1955 והוצבה במחנה יונה במטרה להגן על אזור תל אביב. בעת מבצע קדש התווספה לה סוללת חיילי מילואים. ובשנת 1957 הוקמה סוללה שלישית, אף היא סוללת מילואים. באוגוסט 1964 החלה הסבת גדודי הנ"מ של החיל לתותחי 70-L בקוטר 40 מ"מ, אשר נקלטו בסוף שנת 1962. הגדוד היה הראשון שהחל בהסבה. במקביל הוטל על הגדוד להסב סוללות ותיקות של גדודים אחרים לתותח החדש, להקים עבורם סוללות L-70 חדשות ולבצע קורסי הכשרה החל משלב הטירונות ועד קורס הקצינים המתקדם (קורס מפקדי סוללות). הכשרת הצוותים התבצעה עד לשלב זה בבסיס ההדרכה של חיל התותחנים. ביולי 1976 ניתן תוקף רשמי לפעילות העיקרית של הגדוד ושמו שונה לביסנ"מ (בית-הספר לנ"מ). תקן מפקד ביסנ"מ הועלה לדרגת אל"ם. בסיס הקבע של הגדוד הוקם בסמוך לשדה התעופה הרצליה.
ב-1 בדצמבר 1970 צורף הנ"מ הקני לחיל-האוויר מחיל התותחנים. ההיטמעות ההדרגתית נתנה את אותותיה בלבושם של חיילי הנ"מ שכבר חבשו כומתות חיל-אוויר, אך המשיכו ללבוש מדים בצבא ירוק. בפברואר 1971 התמזג מערך הנ"מ כולו בחיל האוויר.
היסטוריה > אגד 170

בשנת 1974 הוקם אגד 170 (אחד מאגדי הנ"מ) בבסיס רפידים.
בשנת 1979 עבר אגד 170 מרפידים לבסיס איתם. שני הבסיסים שכנו בחצי האי סיני ונסגרו.
בשנת 1981 אגד 170 עבר למשאבי שדה.
היסטוריה > מהרצליה למשאבים

תוכניות להעברת בית הספר לנ"מ לנגב הוצעו עוד בשנות ה-60. תוכנן כי בשנת 1967 יועבר הבסיס לשטח אש בסמוך לבסיס חצרים זאת על פי החלטת הרמטכ"ל יצחק רבין, בהמלצת מפקד חיל האוויר מוטי הוד. החלטה זו בוטלה לאחר שהתברר שאין אפשרות, מבחינה ביטחונית, להגדיר שטחי אש חדשים בקרבת המיקום המוצע לבית הספר לנ"מ. תוכנית העברת בית הספר לנ"מ מומשה רק בשנות ה-90. ב-28 באוגוסט 1992 הורה מפקד חיל האוויר, הרצל בודינגר, לבחון את האפשרות לאיחוד ביסנ"מ עם אחד מאגדי הנ"מ, זאת בעקבות השינויים בסדר כוחות הנ"מ. ב-31 באוגוסט 1993 הועבר ביסנ"מ מהרצליה לטללים (בשטח שהתפנה בהרצליה נוסד באותה שנה "המרכז הבינתחומי הרצליה"), ואוחד אגד 170 עם ביסנ"מ.