HIV
טיפולים תרופתיים כנגד הנגיף HIV

מספר התרופות הקיימות כנגד נגיפים אינו גדול, והטיפול במחלות נגיפיות מתמקד בעיקר במתן חיסונים - כלומר, עידוד מערכת החיסון להילחם בנגיף בעצמה. הנגיף מציב אתגרים קשים בפני המדענים השוקדים על פיתוח תרופה למחלה. הקושי העיקרי הוא השתנותו המהירה של הנגיף. בכל הנגיפים חלות מוטציות, אך קצבן ב-HIV גבוה במיוחד. לַנגיף אין מנגנוני תיקון לחומר התורשתי, מנגנונים המצויים כמעט בכל היצורים החיים. מוטציות המתרחשות בו נשארות בעינן ומועברות לדור הבא של הנגיפים, אשר בתורו מייצר מוטציות חדשות. בנוסף, האנזים רוורס טרנסקריפטאז, אשר ממיר את ה-RNA של הנגיף ל-DNA, הוא מטבעו אנזים "רשלני", וגורם לשגיאות רבות ברצף הנוקלאוטידים, קרי: מוטציות. דרך פעולתם של הנוגדנים של מערכת החיסון, אשר תפקידם הוא לזהות ולהילחם במיקרואורגניזמים, מבוססת על זיהוי הפתוגן באמצעות גליקופרוטאינים (חלבונים בעלי שיירים סוכריים) המצויים על גבי הממברנה שלו. הגליקופרוטאינים שעל גבי HIV משתנים בקצב כה מהיר, כך שלמערכת החיסון אין סיכוי להתמודד עם הנגיף.
נכון לסוף העשור הראשון של המאה ה-21 קיימת שורה של תרופות אנטי-ויראליות המנטרלות את הנגיף HIV בכמה דרכים. יעילות התרופות גבוהה מאוד, ונשאים אשר נוטלים את התרופות על בסיס קבוע והמטען הנגיפי שלהם נמצא במשך לפחות שישה חודשים מתחת לרף הזיהוי אינם יכולים להדביק יותר באמצעות קיום יחסי מין (כל עוד אין זיהומים אחרים המועברים באמצעות קיום יחסי מין). כך למשל בקרב 62 זוגות שקיימו יחסי מין מלאים לא-מוגנים על מנת להיכנס להיריון (כשהגבר הוא נשא ונמצא בטיפול אנטי-רטרוויראלי מוצלח), לא התרחשה באף אחד מהמקרים העברה של הנגיף. משמעות הדבר עבור נשאים החיים בזוגיות קבועה עם אדם שאינו נשא היא, שתחת טיפול אנטי-רטרוויראלי מוצלח הם אינם מסכנים יותר את בן זוגם, גם כאשר אין משתמשים יותר בקונדום. לאחר השיפור ביעילות הטיפול, תוחלת החיים והן איכות החיים שצפויה לנשא מטופל זהה כמעט לזו של יתר האוכלוסייה. בזכות הטיפולים החדשניים מוגדרת המחלה ככרונית ולא כסופנית.
התרופות נחלקות לשלושה סוגים:
מעכבי רוורס טרנסקריפטאז מונעים יצירת DNA מה-RNA של הנגיף, ובכך מונעים השתלבות הגנום הנגיפי בזה של התא הנגוע ושכפול הנגיף. AZT, התרופה העיקרית הניתנת לחולי איידס, משתייכת לקטגוריה זו. התרופה (ששמה הכימי הוא 3'-אזידו-3'-דאוקסיתימידין) היא נגזרת של הנוקלאוטיד המכיל את הבסיס החנקני תימין (קבוצת הידרוקסיל אחת הוחלפה בקבוצת אזידו,N3). האנזים רוורס טרנסקריפטאז נוטל את הנוקלאוטיד המדומה בתהליך בניית ה-DNA, אך AZT אינו מתאים בצורה מושלמת לבניית הסליל, והתהליך מופסק. AZT נמכר תחת השמות המסחריים זידוֹבוּדין (Zidovudine), רטרוֹויר (Retrovir) ורטרוֹויס (Retrovis).
מעכבי פרוטֵאַזות מונעים חיתוך של מספר חלבונים נגיפיים, דבר המונע הרכבה של נגיפים חדשים בתוך התא הנפלש. רכיבי הנגיף מיוצרים בלימפוציט, אך אינם יכולים לחבור יחדיו ליצירת נגיף חדש. פרוטֵאַז (Protease) הוא שמה של קבוצת אנזימים אשר חותכים חלבונים. סאקווינאביר (Saquinavir) וריטונאוויר (Ritonavir) הם מעכבי הפרוטאז העיקריים.
מעכבי חדירה מונעים מהנגיף לחדור אל תאי מערכת החיסון. זוהי קבוצת התרופות החדשה ביותר, ומאושר לגביה רק מעכב חדירה אחד לשימוש, אנפובירטיד (Enfuvirtide, שם מסחרי: פוזאון, Fuzeon). פוזאון מאושרת על ידי קופות החולים כמפלט אחרון, אך ורק לחולים אשר כל שאר התרופות כבר לא משפיעות עליהם. שתי סיבות עיקריות לכך: עלות התרופה (מעל ל-20,000 דולר לשנה לחולה) ואופן נטילתה (בהזרקה פעמים ביום, נטל רב על החולים).
לרוב ניתנות לחולים תרופות משלושת הסוגים יחדיו, וזאת כדי לשפר את יעילות הלחימה בנגיף ולהילחם בעמידות לתרופות, אותה מפתח הנגיף לאחר זמן מה. זהו ה"קוקטייל" הנודע אותו נוטלים נשאי HIV רבים. חולה המטופל בתרופות נגד איידס ואשר הנגיפים בגופו פיתחו עמידות בפני אחת התרופות, סביר להניח שבמקרה וידביק אדם אחר, יהיו הנגיפים בגופו של הנדבק עמידים אף הם לתרופה. את התרופות חשוב ליטול בעקביות לפי המינון המומלץ, שכן החסרה של אפילו מנה אחת עלולה לעודד את הנגיף לפתח עמידות.
כמה מהתרופות הנפוצות הניתנות לחולי איידס - AZT בראשן - מגלות יעילות עצומה במיגור הנגיף. ספירת הנגיף בדם לאחר שבועות ספורים של נטילת התרופה צונחת בצורה דרסטית, וספירת הלימפוציטים עולה. למרות זאת, לא צולח בידה של אף לא אחת מהתרופות להביא לריפוי מוחלט. הסיבה לכך הוזכרה לעיל ("דגירה"): בנגיפים רדומים, אשר כבר שילבו את הגנום שלהם בזה של התא הנגוע אך אשר עדיין אינם משתכפלים, לא מסוגלות התרופות לפגוע. נגיפים רדומים, אשר שוכנים בעיקר בתאים דנדריטיים ובתאי T בלתי-מופעלים, יכולים להישאר במצב זה למשך כל חיי החולה. בנקודה מסוימת, גם לאחר שרוב הנגיפים בגוף הושמדו על ידי התרופות, מתעוררים הנגיפים הרדומים ומתחילים להשתכפל מחדש. בנוסף לכך, גם העמידות אותה מפתח הנגיף במהירות (תוך כמה ימים בחלק מהתרופות, כמה חודשים ב-AZT) מהווה גורם חשוב לכישלון הידוע מראש של התרופות למגר את המחלה.
לאור היעילות הגבוהה של הטיפולים המוצעים כיום, נשא שהעומס הנגיפי שלו מצליח להגיע אל מתחת לרמה הניתנת למדידה (<50 עותקים/מ"ל) אינו מדביק אחרים גם אם לא השתמש בקונדום, נהוג לכנות מצב זה U=U, לא מדיד=לא מדביק (Undetectable=Untransmittable).
את הקוקטייל ניתן לקחת גם כ"טיפול מונע" מיד לאחר הדבקה פוטנציאלית. התרופות אמורות לתקוף את הנגיפים כשמספרם בגוף עדיין נמוך ובכך למנוע הדבקה. הדעות בנוגע ליעילות הטיפול חלוקות, וההמלצות הגורפות של הרופאים הן שאין להסתמך על טיפול זה ולהשתמש בו כתחליף ליחסי מין בטוחים. למרות זאת, מומחים ישראלים לטיפול בנגיף דיווחו בשנת 2018 על מגמה של עליה של במקרי ההידבקות בשנה, כשכל שנה המספר העולה בכ-400 חולים חדשים, ומייחסים את העלייה הזו לשאננות שהחלה להתפתח בקרב צעירים בעקבות פריצות הדרך בטיפול בנגיף.
לאחר שהדור הראשון שזכה לטיפול חי עם הנגיף, מחקרים משנת 2018 מראים שבקרב חולים אשר חיים עם הנגיף למעלה מ-20 שנה, עולים הסיכויים לדמנציה בגיל צעיר.
במקביל לטכניקות ללחימה בנגיף, שוקדת האימונולוגיה על שני פתרונות נוספים:
מציאת דרכים לחידוש מלאי תאי הדם הלבנים בגוף, ללא קשר להתפשטות הנגיף.
הרכבת חיסון לאיידס. בתחילת המאה ה-21 נערכו ניסויים קליניים בקופים ובבני אדם, בהם הוזרקו נגיפי HIV מוחלשים אל הגוף. התוצאות אינן חד-משמעיות.