stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלום דנינו
ביוגרפיה

שלום דנינו נולד ב־30 באפריל 1956 באופקים לפריחה ומאיר דנינו שעלו ממרוקו וגדל במשפחה של מצביעי תנועת החרות מראשוני היישוב.
דנינו שירת בחיל האוויר הישראלי במשך כעשור והשתחרר בדרגת רב-סרן. קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת בן-גוריון וכן בוגר תעודה בניהול מאוניברסיטת בר-אילן.
דנינו הוא יזם ואיש עסקים והוא בעל בית האבות "דורות".
ב-2019 התמודד דנינו בבחירות המקדימות במפלגת הליכוד לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת על משבצת מחוז הנגב אך הפסיד לשלמה קרעי. דנינו הוצב במקום ה־55 ברשימה. עקב המשבר הפוליטי בישראל
לא נערכו בחירות מקדימות נוספות בבחירות לכנסת העשרים ושתים, העשרים ושלוש והעשרים וארבע, ודנינו הוצב במקום ה־55–57 ברשימה.
בבחירות המקדימות בליכוד ב־2022 נבחר דנינו למשבצת מחוז הנגב כשהוא גובר על ראש עיריית קריית מלאכי ליאור קצב ועל סגן ראש עיריית באר שבע שמעון בוקר. הוא שובץ במקום ה-22 ברשימת הליכוד, שזכתה ל־32 מנדטים וכך נכנס לכנסת.
ביוני 2023 התייחס לרפורמה המשפטית, טען כי ניסה לעצור אותה, אך יצא נגד ההפגנות במסגרת המחאה נגד הרפורמה.
דנינו חבר בוועדת הכלכלה ובוועדת החוץ והביטחון, יו"ר קבוצת ידידות ישראל אלבניה, יו"ר קבוצת ידידות ישראל פורטוגל, יו"ר משותף עם חברת הכנסת אפרת רייטן בקבוצת ידידות טורקיה ישראל.
ב-31 בינואר 2023 מונה כיו"ר ועדת המשנה למוכנות וביטחון שוטף של ועדת החוץ והביטחון, אך היא כונסה רק פעם אחת בחודש אוגוסט 2023, בישיבה משותפת עם ועדות משנה אחרות. בשל כך , הוחלף דנינו ואינו חבר בה יותר.
מונה ליו"ר הוועדה המשותפת של ועדת החוץ והביטחון ולוועדת הפנים והגנת הסביבה לפי חוק האזרחות והכניסה לישראל (הוראת שעה), התשפ"ב-2022.
בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הגיש דנינו תלונה נגד אזרחית שריססה גרפיטי על קיר ביתו בעומר.
ביוגרפיה > חיים אישיים

דנינו מתגורר בעומר שבנגב, נשוי לאלן ואב לשלוש בנות. אחיו הוא ראש עיריית אופקים איציק דנינו.
דנינו חבר בוועד המנהל של מוזיאון חיל האוויר.
הערות שוליים

1 2  היוצאים והבאים: הכירו את הפנים החדשות בכנסת ה-25, באתר עכשיו 14, 6 בנובמבר 2022
↑  ישראל פריי, מפלגת השלטון מתרעננת: הקאמבק, ראש העיר והביטחוניסט, באתר השבוע בחולון, בת ים וראשל"צ, ‏14 בפברואר 2019
↑  יעקב לוי, הקרב על המושב: מה הסיכוי שהפעם יהיה נציג מבירת הנגב בכנסת?, באתר mynet‏ באר שבע, 24 בינואר 2019
↑  הליכוד בהנהגת בנימין נתניהו לראשות הממשלה, ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-21
↑  הליכוד בהנהגת בנימין נתניהו לראשות הממשלה, ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-22
↑  הליכוד בהנהגת בנימין נתניהו לראשות הממשלה, ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-23
↑  הליכוד בהנהגת בנימין נתניהו לראשות הממשלה, ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-24
↑  ארנולד נטייב, ‏ח"כ מהליכוד הודה: "ניסיתי לעצור את החקיקה המשפטית, נועדתי עם ח"כים מהאופוזיציה", באתר מעריב אונליין, 10 ביוני 2023
↑  מורן אזולאי, גד ליאור, שרון כידון, בכנסת עוד רבים על הפיצוי, והעסקים באי ודאות: "יש תחושה שלא עושים דבר", באתר ynet, 25 באוקטובר 2023
↑  חברי כנסת סיירו באל קסום: הגיע הזמן לשתף את אחינו הבדואים בחברה, באתר www.b7net.co.il
↑  שבי גטניו, חשיפת "שקוף": ועדת המשנה שעוסקת במוכנות וביטחון שוטף לא כונסה אפילו פעם אחת מאז הקמתה, באתר "שקוף", 21 בנובמבר 2023
↑  שבי גטניו, אחרי חשיפות "שקוף": דנינו הוחלף בראשות הוועדה הביטחונית ששיתק במשך שנתיים, באתר שקוף, ‏2024-12-23
↑  ועדת החוץ והביטחון - ועדות משנה וועדות משותפות, באתר הכנסת
↑  יניר יגנה‏, אזרחית נעצרה כי ריססה "1,400" על ביתו של ח"כ שלום דנינו מהליכוד, באתר וואלה, 9 בנובמבר 2023
↑   ציוץ של אור-לי ברלב ברשת החברתית אקס (טוויטר), 9 בנובמבר 2023
| חברי הכנסת המכהנים בכנסת העשרים וחמש |
| --- | --- | --- |
(חברי הכנסת ששמותיהם מודגשים מכהנים גם כשרים או כסגני שרים בממשלת ישראל השלושים ושבע)
| סיעות הקואליציה של ממשלת ישראל השלושים ושבע (61 חברי הכנסת)  | סיעות הקואליציה של ממשלת ישראל השלושים ושבע (61 חברי הכנסת)  |  |
| הליכוד (32) | נתניהו • לוין • אוחנה • ברקת • דיכטר • ישראל כ"ץ • קרעי • ביטן • אדלשטיין • רביבו • דיסטל-אטבריאן • ואטורי • דנינו • גוטליב • מילביצקי • ביסמוט • סעדה • דלל • גמליאל • אופיר כץ • גולן • אילוז • קלנר • עטייה • הלוי • מלקו • שקלים • שטרית • פסל • גואטה • בוארון • עבד |  |
| ש"ס (11) | דרעי • מלכיאלי • ארבל • אזולאי • אבוטבול • בוסו • טייב • בצלאל • מישרקי • מלול • מושיאשוילי |  |
| יהדות התורה (7) | גפני • טסלר • אשר • אייכלר • פינדרוס • רוט • ברוכי |  |
| הציונות הדתית (6) | סופר • סטרוק • רוטמן • וולדיגר • טל • סולומון |  |
| הימין הממלכתי (4) | סער • אלקין • השכל • בוסקילה |  |
| נעם (1) | מעוז |  |
| סיעות האופוזיציה (59 חברי הכנסת) | סיעות האופוזיציה (59 חברי הכנסת) |  |
| יש עתיד (23) | לפיד • מאיר כהן • אלהרר • מירב כהן • שטרן • מיקי לוי • בן ארי • בן ברק • סגלוביץ • טופורובסקי • שיר • להב-הרצנו • בליאק • רון כץ • צרפתי הרכבי • מזרסקי • סאקס פרידמן • דבורה ביטון • טור-פז • דוידסון • שירי • מירון • ירון לוי |  |
| המחנה הממלכתי (8) | גנץ • איזנקוט • תמנו • טרופר • מיכאל ביטון • כהנא • פרקש-הכהן • שוסטר |  |
| עוצמה יהודית (7) | בן גביר • וסרלאוף • אלמוג כהן • אליהו  • פוגל • סון הר-מלך • קרויזר |  |
| ישראל ביתנו (6) | ליברמן • פורר • סובה • ניר • מלינובסקי • עמאר |  |
| רע"מ (5) | עבאס • טאהא • אל-הואשלה • ח'טיב-יאסין • חוג'יראת |  |
| חד"ש-תע"ל (5) | עודה • טיבי • תומא סלימאן • כסיף • עטאונה |  |
| העבודה (4) | מיכאלי • לזימי • קריב • רייטן |  |
| הרוב הלאומי (1) | רול |  |
קסטרוולווה

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  מאוריץ קורנליס אשר
 תאריך יצירה:  1930
 טכניקה וחומרים:  הדפס אבן (ליתוגרפיה)
 ממדים בס"מ
 רוחב:  41.8 ס״מ 
 גובה:  53.5 ס״מ 
 
קסטרוולווה באברוצי שבאיטליה.
קסטרוולווה (Castrovalva) הוא הדפס אבן (ליתוגרפיה) מעשה ידי הצייר ההולנדי מאוריץ קורנליס אשר שהודפס לראשונה בפברואר 1930.
תיאור היצירה

היצירה היא אחת מעבודותיו המוקדמות של אשר, ומתארת כפר שביקר בו באברוצי שבאיטליה. הכפר נמצא בראש מצוק תלול, הצופה בתמונה מביט לכיוון צפון מערב, כאשר בשמאל התמונה, באמצע המצוק ולרגלי הכפר ניתן לראות שביל צר היורד לעבר העמק.
בקדמת התמונה, על השביל ניתן לראות מספר פרחי בר ועשבי בר, שרכים וכן ניתן לראות חיפושיות וחרקים.
הציור משחק עם הפרספקטיבה כאשר בקדמת התמונה התמונה למעשה מוגדלת ביותר, ואילו במרחק ניתן לראות ערים נוספות ובהם אנוורסה דגלי אברוצי, וקאזאלה.
אף שהתמונה נראית כתמונת נוף רגילה, הפרספקטיבה אינה אפשרית במציאות בשל ההגדלה הרבה בקדמת התמונה, והמרחקים אותם ניתן לראות בתמונה.
עבודה מוקדמת זו של אשר מהווה הכנה למשחקים נוספים שביצע עם הפרספקטיבה ביצירותיו המאוחרות.
אזכורים תרבותיים

היצירה היוותה השראה לפרק "קסטרוולווה" של סדרת הטלוויזיה דוקטור הו של רשת ה-BBC. בסדרה מגיע הדוקטור לעיר קסטרוולווה הדומה לכפר שבתמונה, ובה, בשל לולאת זמן רקורסיבית חוזרים אירועים על עצמם. במסגרת הסדרה מופיעים אלמנטים מיצירות נוספות של אשר, בהם "בלוודיר", "עולים ויורדים" ו"יחסיות".
לקריאה נוספת

מ.ק.אשר, עבודות גרפיות, סטימצקי טאשן, 1994, בתרגום עדנה קלגסברון ובעריכת שלומית אריאל.
הגיס האווירי של צבא ארצות הברית

| --- | --- |

הרונדל של הגיס האווירי, 1919–1941
 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:  צבא ארצות הברית 
 סוג:  חיל אוויר
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  2 ביולי 1926 – 18 בספטמבר 1947 (21 שנים) 
 מלחמות:  המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט 
 נתוני היחידה
 ייעוד:  לוחמה אווירית
 
הגַיִס האווירי של צבא ארצות הברית (באנגלית: United States Army Air Corps; בראשי תיבות: USAAC) היה הזרוע הצבאית האווירית של ארצות הברית בין 1926 ל-1941. מבחינה סטטוטורית היה הגיס מבשרו המינהלי של חיל האוויר של ארצות הברית, וקדם לו שירות האוויר של צבא ארצות הברית (United States Army Air Service). הגיס האווירי של צבא ארצות הברית הוקם ב-2 ביולי 1926 והיה חלק מצבא ארצות הברית; ב-20 ביוני 1941 הוקם ממשיכו, חילות האוויר של צבא ארצות הברית. במהלך מלחמת העולם השנייה בטל מעמדו של הגיס במידרג המינהלי, אך הגיס נותר אחת מהזרועות הקרביות של צבא ארצות הברית עד 1947. באותה שנה בוטל הגיס באמצעות חקיקה שייסדה את מחלקת חיל האוויר של ארצות הברית.
הגיס האווירי נקרא כך על ידי הקונגרס של ארצות הברית בעיקר כפשרה בין התומכים בזרוע אווירית נפרדת ובין הפיקוד העליון של הצבא, שהיה בעל עמדות מסורתיות יותר וראה את הזרוע האווירית כזרוע עזר לסיוע לכוחות הקרקע. אנשי הגיס פעלו בין שתי מלחמות העולם כדי לקדם את נושא הכוח האווירי בכלל ואת הצורך בזרוע אוויר אוטונומית, אך מדיניות הצבא נותרה בעינה וראתה את מטרתו העיקרית של הגיס בסיוע לכוחות קרקע, כאשר פעולות עצמאיות נתפסו ברמת חשיבות נמוכה בהרבה.
במהלך המאבק להקמת זרוע אווירית נפרדת הפעיל הצבא ב-1 במרץ 1935 את הפיקוד האווירי של הפיקוד העליון, גוף שהיה נפרד מהגיס האווירי אך היה אמור להיות מתואם עמו. הפיקוד האווירי נועד לקיים שליטה מרוכזת ביחידות האוויריות הקרביות בתוך ארצות הברית. הפרדה זו, בין הגיס האווירי ובין יחידותיו, יצרה קשיים באחדות הפיקוד שהפכו רציניים וחמורים ככל שההכנות למלחמת העולם השנייה הביאו לגידול הגיס. קשיים אלו נפתרו על ידי יצירת חילות האוויר של צבא ארצות הברית, מהלך שהפך את שני הגופים לכפופים לדרג ניהולי ופיקודי גבוה יותר.
מבנהו המינהלי של הגיס האווירי סיים את תפקידו אחרי 9 במרץ 1942, אך בהיותו הארגון הסטטוטורי הקבוע של זרוע האוויר, והמרכיב העיקרי של חילות האוויר של צבא ארצות הברית, השתייך הרוב הגדול של כוח האדם שיועד לחילות האוויר לגיס האווירי.
יצירת הגיס האווירי > תוכנית ההתרחבות החמש-שנתית

חוק הגיס האווירי קבע תוכנית התרחבות במשך חמש שנים, ואולם, בשל מחסור בתקציבים נדחתה תחילת התוכנית ל-1 ביולי 1927. פטריק, מפקד הגיס, רצה להגדיל את הגיס מ-32 טייסות טקטיות ל-63 טייסות, כדי לשמר את תוכנית ועדת לאסיטר. ואולם, ראש המטה הכללי הגנרל ג'ון היינס דחה את המלצתו והעדיף תוכנית אחרת שהוגשה על ידי בריגדיר גנרל היו דראם, איש צבא היבשה, שהציע 52 טייסות. חוק הגיס האווירי אישר את התרחבות הגיס ל-1,800 מטוסים והתרחבות בכח האדם עד למצבת של 1,600 קצינים ו-15,000 חוגרים. גידול זה היה אמור להתרחש בפעימות קבועות במשך חמש שנים, אך עד יולי 1932 לא הושג אף אחד מן היעדים הללו. השפל הגדול חייב קיצוצים עמוק בשכר ובמודרניזציה בכל זרועות הצבא, ורק ב-1938 הושגו יעדים אלה. מבחינה ארגונית גדל מספר הלהקים בגיס האווירי משבע לחמש עשרה, אך התרחבות זו הייתה חסרת משמעות שכן כל היחידות הללו היו רחוקות מלהיות בכוחן המלא בטייסים ובכלי טיס.
עם הגידול במספרן של יחידות הגיס התרחבו גם מסגרות הפיקוד. ב-1922 הוגדרה כנף 2 כחלק משירות האוויר. זו נותרה המסגרת הארגונית ברמת כנף עד 1929, אז הוגדרה מחדש כ"כנף הפצצה 2" בציפייה להפעלת "כנף הפצצה 1", כדי שתהיה פרישה של כנף אחת בכל אחד מחופיה של ארצות הברית. כנף 1 הופעלה בסופו של דבר ב-1931, ולאחריה הוקמה ב-1932 כנף תקיפה 3, שנועדה להגן על הגבול עם מקסיקו. במקביל הפכה כנף 1 לכנף המרדף 1. שלוש הכנפות הללו היו הבסיס לפיקוד האווירי של המפקדה העליונה (General Headquarters) של הצבא שהופעל ב-1935 (ראו להלן).
התפתחות תורת הלחימה של הגיס

במרץ 1928 התריע מפקד להק ההפצצה ה-2 על שרידותם הנמוכה של המפציצים שהיו אז בשירות, מדגמי קיסטון LB-7 ומרטין NBS-1. מפקד הלהק, לוטננט קולונל יו ג'. נר (Hugh J. Knerr) המליץ לאמץ שני סוגים של מפציצים חד כנפיים עשויים ממתכת - דגם אחד להפצצה בשעות היום, בעל טווח קצר, ודגם שני, להפצצה בלילה, בעל טווח ארוך. מדריכי בית הספר הטקטי של הגיס האווירי בלאנגלי צעדו צעד נוסף, והציעו ב-1930 שהסיווג יהיה למפציצים קלים וכבדים, כאשר המפציצים הכבדים יהיו בעלי יכולת לשאת מטען פצצות גדול, בגיחות לילה וגם בגיחות יום.
בינואר 1931 הציע ראש המבצעים הימיים, אדמירל ויליאם וי. פראט, שכל הכוחות האוויריים של הצי, כולל מטוסים בבסיסי יבשה, ישויכו לפעילות נושאות המטוסים של הצי. פראט רצה להשיג הסכמה להצעתו בקרב קציני המטה הבכיר, והגיע להסכמה עם ראש המטה הכללי החדש של הצבא, גנרל דאגלס מקארתור שהגיס האווירי יהיה אחראי על הגנת החופים - תפקיד שבאופן מסורתי היה בידי הצבא, ובעת מלחמה היה תפקיד משני של הצי. ההסכם קבע שהגנת החופים תהיה באחריות הגיס האווירי בתחום שהוא מעבר לטווח תותחי החוף של הצבא. בכך קיווה הצי לסיים מה שנראה ככפילות במשימת הגנת החופים. ההסכם, שהיה אמור להיות תיקון של הצהרת הפעולה המשותפת על הגנת החופים מ-1926, לא זכה לתמיכת המטה המשותף לצי ולצבא, ולא קיבל מעמד רשמי, מעבר להיותו הסכמה בין אישית בין שני ראשי החילות.
למרות זאת, הגיס האווירי ראה בהסכם זה הזדמנות לפתח משימה שהייתה בתחום יכולתו הבלעדית של הגיס, ובמקביל ליצור צורך לפיתוח טכנולוגי של הציוד וכלי הטיס שברשותו. למרות שהצי התכחש להסכם עם פרישתו של פראט ב-1934, הגיס האווירי דבק במשימה וסיפק לעצמו בסיס לפיתוח מפציצים ארוכי טווח ובניית תורת לחימה להפעלתם. בניית תורת לחימה להפצצה אסטרטגית יצרה דחף מחודש לטיעון בדבר נחיצותו של חיל אוויר עצמאי. הפצצה ארוכת טווח או אסטרטגית נועדה להרוס את התשתית התעשייתית של מדינת אויב, ורק לזרוע אוויר עצמאית הייתה יכולה האפשרות לבצע מהלך כזה. הגיס האווירי ראה במהלכי משרד המלחמה ארצות הברית) שמנעו את עצמאותו "הפרעה", אם כי חלק גדול ממהלכי המשרד נבעו גם מקשיים תקציביים. למרות זאת, הגיס האווירי התקדם מאד במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20. גובשה תורת לחימה שהעמידה במרכז הפצצות מדויקות על מטרות תעשייתיות על ידי מטוסים אורכי טווח בעלי חימוש הגנתי והתקפי כבד. תורת לחימה זו הושפעה מאד מקבוצה של מדריכים בבית הספר הטקטי של הגיס האווירי. בית הספר פעל בשדה התעופה מקסוול באלבמה, ובמסגרתו התקיים קורס באורך 36 שבועות לקצינים זוטרים וקצינים באמצע הקריירה שלהם. קבוצת המדריכים האמורה, שכונתה "מאפיית המפציצים" (Bomber Mafia), הציגו את תורת הלחימה שבמרכזה המפציץ הכבד, והשפעתם התפשטה לכל שדרות הקצונה של הגיס האווירי; כל המדריכים התקדמו בסולם הדרגות, ושמונה מתוך התשעה הגיעו לדרגת גנרל במהלך המלחמה. לעומתם, המדריכים שלימדו את תורת הלחימה של מטוסי המרדף, בראשם קפטן קלייר שנו (לימים לוטננט גנרל) לא הצליחה ליצור השפעה דומה בשל קשיים טכניים רבים שפגעו שוב ושוב בביצועיהם של מטוסי המרדף. מעבר להשפעתה של "מאפיית המפציצים", תורת הלחימה שהעמידה במרכז את המפציצים באה גם כדי לחזק את האוטונומיה של הגיס האווירי: המטה הכללי של הצבא אכף על הגיס האווירי את כפיפותו לצבא על ידי הגבלת משימתו לסיוע לכוחות הקרקע והגנת על שטחי ארצות הברית. יצירת תורת לחימה שהדגישה הפצצה אסטרטגית יצרה משימה שהתרחקה משליטת הצבא ומהמשימה שהוכתבה לגיס האווירי.
התפתחות תורת הלחימה של הגיס > התפתחות המפציצים

סוגי מפציצים חדשים שהיו בפיתוח עלו בביצועיהם על מטוסי המרדף החדשים, במיוחד בממדי המהירות וגובה הטיסה, ממדים שנחשבו אז כחשובים למניעת יירוט מפציצים על ידי מטוסי אויב. בתרגילים גדולים שנערכו ב-1932 וב-1933 הסתבר שמטוסי המרדף לא הצליחו לטפס לגובה במהירות מספיקה כדי ליירט את אבות הטיפוס מדגמי B-9 ו-B-10. הכישלון היה כה גדול עד שנשקלה האפשרות להפסיק את השימוש במטוסי מרדף.
1933 הייתה שנת מפנה בהתקדמות הטכנולוגיה התעופתית: לראשונה נכנסו לשימוש מטוסים שכל גופם בנוי ממתכת, "בין לילה" כדברי אחד מההיסטוריונים, במידה רבה בשל הופעתו של מדחף בעל פסיעה משתנה שניתן להפעלה סדרתית בכלי טיס. השילוב של מדחף בעל פסיעה משתנה ותכנון של מטוסים במשקל מיטבי איפשר את הכפלת מהירותם של המטוסים והטווח שלהם, ללא הפחתה במשקלם או צורך בהגדלת עוצמת מנועיהם. המטוסים הראשונים שהדגימו את היתרונות הללו היו מטוס התובלה האזרחי דאגלס DC-1 והמפציץ מרטין B-10.
ה-B-10 התאפיין בחידושים שהפכו לסטנדרט בינלאומי בעשור שלאחר מכן: מטוס חד כנפי בנוי כולו ממתכת, בעל כנף נמוכה, תא טייס בעל חופה סגורה, צריחי מקלעים מסתובבים, כני נסע מתקפלים, תא פצצות, מדפים וחיפויים אווירודינמיים מלאים למנועים. יתרונותיו של ה-B-10 נראו במלואם בעת מחדל הדואר ב-1934, כאשר פעילותם של המטוסים מדגם זה הייתה אחת מנקודות האור הבודדות בתפקוד הגיס האווירי.
הפיתוח המוצלח של ה-B-10 והזמנות של יותר מ-150 מטוסים מדגם זה ומתת הדגם שלו, B-12, הביאו לכך שההגמוניה של המפציץ בגיס האווירי נמשכה. בעקבות ההצלחה נבחנה ההיתכנות למפציץ בעל 4 מנועים במשקל 3 טון, שהיה אמור להיות בעל הסימול XB-15. בחינת ההיתכנות הראתה כי המנועים שהיו קיימים באותה עת לא היו בעלי כוח מספיק למפציץ בגודל כזה, אך חברת בואינג פיתחה את התכנון ל-XB-15 ויצרה על בסיסו את דגם 299, שטס לראשונה ב-1935. דגם 299 היה אב הטיפוס של אחד מהמטוסים המוצלחים ביותר של בואינג, המפציץ B-17 מבצר מעופף. עד 1935 כבר היו לגיס האווירי שני פרויקטים בשלבי פיתוח, שניהם של מפציצים כבדים: פרויקט A למפציץ בעל טווח של 8,000 ק"מ, ופרויקט D שהיה אמור להיות בעל טווח של 16,000 ק"מ. ביוני 1936 ביקש הגיס האווירי אישור לרכוש 11 מטוסים מדגם B-15 ו-50 מטוסים מדגם B-17 לצורך תגבור כוחות ההגנה של ארצות הברית בבסיסים בקווי ההגנה הרחוקים, בהוואי, אלסקה ובפנמה. הבקשה נדחתה מכיוון שהפיקוד העליו סבר שאין צורך אסטרטגי במטוסים בעלי יכולות כאלה.
פירוק הגיס האווירי > קשיים פיקודיים

הנרי ארנולד ניהל את התרחבות הגיס האווירי, על פי הוראתו של הנשיא רוזוולט. הגיס הכפיל את גודלו, מ-15 להקים ל-30, בין ינואר 1939 לדצמבר 1940. ואולם, היחידות הקרביות היו תחת פיקוד האוויר של המטה הכללי ואילו הארגון הלוגיסטי היה באחריות הגיס האווירי. פיצול זה גרם לבעיות חמורות של תיאום, שהיו דומות מאד לבעיות מולן עמד שירות האוויר של צבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה. במרץ 1939 סיים אנדרוס את תפקידו כראש הפיקוד האווירי של המטה הכללי, והוחלף במייג'ור ג'נרל דלוס ק. אמונס. עם החלפה זו מונה ארנולד "לפקח" על הכוח הטקטי, אך בכך לא נפתרה בעיית הפיצול בפיקוד. ב-5 באוקטובר 1940 הגיש ארנולד הצעה לארגון מחדש של זרוע האוויר על פי קווים תפקודיים. על פי הצעה זו יוקם מטה אווירי, יאוחדו מבנים ארגוניים שונים תחת מפקד אחד, ותינתן אוטונומיה בנושא צוותי הקרקע והתחזוקה. ההצעה הוגשה לראש המטה הכללי, ג'ורג' מרשל, אך הפיקוד הבכיר התנגד לה מיד, בכל היבטיה.
במקום זאת, שני הארגונים הופרדו שוב על פי צו של מרשל ב-19 בנובמבר 1940. הופעלה המפקדה העליונה של הצבא (יותר מחמש שנים לאחר הפעלת הפיקוד האווירי של המטה הכללי). המבנה הלוגיסטי ומערך האימונים הוצאו שוב מידי הגיס האווירי והפעם הועמד תחת הפיקוד הישיר של ראש המטה הכללי. שדות התעופה הוצאו גם הם מסמכות הגיס האווירי והועמדו תחת פיקוד מפקדי הגיסות האזוריים. מייג'ור ג'נרל ג'ורג' ה. ברט (Brett), המפקד בפועל של הגיס האווירי, הוקיע את התוכנית וכינה אותה "הרסנית בעת מלחמה". הבעיות החריפו עוד כאשר הפיקוד האווירי שויך למטה הכללי של הצבא. בשל שיוך זה הועלה אמונס, שהיה זוטר מארנולד כאשר החל את תפקידו, לדרגת לוטננט ג'נרל, כדי שיהיה בדרגה שווה לשאר מפקדי הארמיות בצבא היבשה, לעומת ארנולד שהיה מייג'ור ג'נרל. נוצר מצב שבו אמונס היה כפוף לארנולד, למרות שהיה בכיר ממנו בדרגה.
כפשרה שנועדה ליישב את כל הקשיים הללו הגדיר מרשל את ארנולד כ"סגן ראש המטה האווירי בפועל". מבחינת הגיס האווירי לא הייתה פשרה זו משביעת רצון, אך מעמד זמני זה איפשר לארנולד לתאם בין שני הארגונים של זרוע האוויר, ולהביא לפתרון של רוב הבעיות. עם זאת, התיאום לא היה תחליף אמיתי לפיקוד מאוחד.
מספרים ומפקדים > כוח אדם לפי שנה

נכון ל-30 ביוני בכל שנה.
קטגוריה:דפים עם גרפים מושבתים באופן זמני – 
ההרחבה Graph להצגת תרשימים שיחת תבנית:גרף#שימו לב: הגרפים לא מוצגים בוויקיפדיה!!!.
מספרים ומפקדים > מפקדים > מפקדי הגיס האווירי

מייג'ור ג'נרל מייסון פטריק, 2 ביולי 1926 - 13 בדצמבר 1927
מייג'ור ג'נרל ג'יימס פכט, 14 בדצמבר 1927 - 19 בדצמבר 1931
מייג'ור ג'נרל בנג'מין פולואה, 20 בדצמבר 1931 - 21 בדצמבר 1935
מייג'ור ג'נרל אוסקר ווסטאובר, 22 בדצמבר 1935 - 21 בספטמבר 1938
מייג'ור ג'נרל הנרי ארנולד, 29 בספטמבר 1938 - 20 ביוני 1941
מייג'ור ג'נרל ג'ורג' ברט, 20 ביוני 1941 - 9 במרץ 1942
מספרים ומפקדים > מפקדים > מפקדי הפיקוד האווירי של המפקדה העליונה

מייג'ור ג'נרל פרנק אנדרוס, 1 במרץ 1935 - 1 במרץ 1939
מייג'ור ג'נרל דלוס אמונס, 1 במרץ 1939 - 17 בדצמבר 1941 (במהלך כהונתו הועלה לדרגת לוטננט ג'נרל)
מייג'ור ג'נרל קרל ספאץ, ינואר 1942 - במאי 1942
משפטו של מייג'ור ג'נרל בילי מיטשל, ב-1925. המשפט היה אחד מאירועי השיא במאבקו של הכוח האווירי לאוטונומיה, והטיל צל כבד על מאמציו של הגיס האווירי להגיע למעמד של זרוע עצמאית
מייג'ור ג'נרל מייסון פטריק, המפקד הראשון של הגיס האווירי. תמונה משער טיים מגזין, 9 ביולי 1923
מטוס סיור מדגם דאגלס O-46 בסכימת הצביעה מ-1927
מטוס מרדף (קרב) מדגם בואינג P-12
פורד טרימוטור (C-3)
מפציץ מדגם מרטין NBS-1
מפציץ מדגם מרטין B-10B, ‏1935
קרטיס A-12 שרייק, מטוס תקיפה של הגיס האווירי בשנות ה-30 של המאה ה-20
שני מטוסי B-17 מעל אוניית הנוסעים האיטלקית "רקס"
קרטיס P-3 הוק
כרזה לעידוד התגייסות לגיס האווירי, 1941
נורית שני (ציירת)

| --- | --- |

נורית שני, 2014
 לידה:  22 בפברואר 1956 (בת 68) גבת, ישראל 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
נורית שני (נולדה ב-22 בפברואר 1956, י' באדר תשט"ז) היא ציירת ואמנית ישראלית רב-תחומית.
ביוגרפיה

נורית שני נולדה לסופר יוסל בירשטיין ורעייתו מרגנית (1956) בקיבוץ גבת. בגיל חמש עברה עם הוריה ואחותה לקריית טבעון ולמדה בבית הספר היסודי "רימונים" (1961–1969) ובבית ספר תיכון עיוני ע"ש חיים גרינברג (1970–1974) בקרית טבעון. בגיל 18 התגייסה לצבא ושירתה כמורה חיילת בבית-ספר שדה שדה-בוקר בניהולם של הפסל עזרא אוריון ושלום אורן.
שני נישאה בגיל 24 לאהוד שני ונולדו להם שתי בנות.
למדה באקדמיה בצלאל בירושלים לתואר BFA‏ (1980-1976); למדה בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית; תרפיה באמנות בסמינר דוד ילין; כמו כן השתלמה בדמיון מודרך אצל קולט מוסקט ובתיאטרון תמונע (1992- 1989), בשנים אלה התגוררה במושב בית זית ובכפר הערבי אבו גוש. משנת 1997 עד שנת 2010 התגוררה בצור הדסה, ובשנים אלה ציירה אנשים במרחב הציבורי. בשנת 2004, בעידודו של הצייר יוסל ברגנר פתחה סטודיו לציור, יצרה את הסדרות: 'חלונות ראווה', אשר נרכשה על ידי אולפני הבירה ירושלים. בהשראת מאורעות האינתיפאדה יצרה את הסדרה 'אינתיפאדה' שהוצגה בשנת 2002 בגלריה הישראלית בניו יורק. את הסדרה 'קיץ ישראלי' הכוללת נוף הרי יהודה והגליל והגדלות של אצטרובלים פרחי בר ופרחי שקד, שהוצגה בתל אביב בשנת 2010, באוצרות של נורית טל טנא.
בשנת 1993 החלה דרכה כשחקנית ומספרת סיפורים למבוגרים יחד עם אביה הסופר ומספר הסיפורים יוסל בירשטיין. היא השתתפה עמו במופע 'אבא בת חיוך ורגל עקומה' שהציג ברחבי הארץ מטעם אמנות לעם כמו כן, ביימה ושיחקה בהצגות הילדים 'הנסיכה שנעלמה' ו'נוצת הזהב', בתיאטרון ילדים 'סיפורן' שהקימה בשנת 1994 ופעל עד שנת 2000 בו הוצגו בעיקר הצגות שתורגמו מסיפורים ביידיש ושירי ממורשת מזרח אירופה, שהוזמנו על ידי אגף הנוער במוזיאון ישראל ובית שמואל בירושלים.
בין השנים 1997–2004 היא יזמה תרומה של יצירות אמנות קהילתיות בפרויקט: “Connecting Through Art”, בו נוער יהודי מניו יורק ונוער ירושלמי יצרו יחדיו יצירות אמנות במימון הסוכנות היהודית - "שותפות 2000" - ניו יורק ירושלים, לשינוי פני הסביבה במבני ציבור כמו מתנ"ס תלפיות מזרח, מתנ"ס קריית היובל, אגף הנוער עיריית ירושלים, בית ספר קשת, בית חולים אלין, אתר זיכרון לנופלים בקטמון ועוד.
בשנת 2004, בעידודו של הצייר יוסל ברגנר פתחה סטודיו לציור, וב-2010 עברה לתל אביב, שם הקימה סטודיו עצמאי בו יצרה סדרת נופים של חופי תל אביב ומכרה ציורים דרך גלריה מונטפיורי. ציורים מסדרה זו נמצאים באוספים כגון אוסף עזריאל, שץ, שלוש ואחרים. שני הציגה במשך השנים בתערוכות שונות, בישראל, ניו-יורק והבסבורג וציוריה נמכרים לאספנים ישראליים, מטעם גלריות ובבתי המכירות הפומביות. בשנים האחרונות היא יוצרת סדרות חדשות העוסקות במציאויות מקבילות ושינוי פרדיגמה.
שני הציגה במשך השנים בתערוכות שונות, בישראל, ארצות הברית וגרמניה.
ציוריה נמכרים לאספנים ישראליים, בגלריות ובבתי המכירות תירוש ומונטפיורי.
יצירתה

שני מציירת ציורים פיגורטיביים, בטכניקה של שמן על בד. הדימויים נלקחים מהמרחב הציבורי וההוויה הישראלית. בסדרת 'קיץ ישראלי' האורנים האלונים, ופרחי השקד המאפיינים את עונות השנה, בסדרה "חופים" תושבי תל אביב ונופשים על חוף הים. בסדרה החדשה 'שינוי פרדיגמה' ('Partadigm shift), שני יוצרת דימויים של ערים ידועות בעולם בהם התרחשו אירועי טרור ואפשר לצפות בהם משתי נקודות מבט כשהציור ניצב או הפוך. בסדרה 'מציאות בין הדימוי להשתקפות' The reality between its image and its reflection סצנות מהמרחב הציבורי משתקפות ומגלות טפח ממרחב מדומיין בציורים עם שתי נקודות מבט ניצב והפוך. בסדרות העכשוויות שני עוסקת במציאויות מקבילות ושינוי פרדיגמה. שני מעוררת מחשבה על ההוויה האנושית המתקיימת במרחבי פיזי ומנטלי המורכב מריבוי מציאויות.
תערוכות בגלריות

גלריה לאונרדו, תל אביב
גלריה פרימה רויאל, הירקון תל אביב
גלריה מונטפיורי, גורדון 36 בתל אביב
סלון יפו לאמנות, נמל יפו תל אביב
גלריה סי אנד סאן
גלריה E&D נמל יפו תל אביב
גלריה של שי פלד בנוה צדק תל אביב
גלריה הצוק נתניה
תערוכות

'נופים', רעננה, ישראל.
תערוכה קבוצתית בית האמנים, ירושלים.
'נופי מדבר'- מדרשת שדה בוקר.
'ארכיון האמנית'- מושב חגור, ישראל.
'מצבים בשחור לבן'- בית האמנים, ירושלים. ותיאטרון קריית גת.
מיצג ביער ירושלים מטעם קק"ל.
'דמויות מהרחוב הישראלי', צור הדסה, הגלריה ב- YMCA ירושלים.
'עקבות', מרכז מורשה רוממה ירושלים.
בתערוכה ניידת ומפגשי אמן, מטעם אמנות לעם בבתי ספר ומתנ"סים שונים בארץ.
'דמויות', גלריית אורט בראנדה, כרמיאל, אוצרת יהודית ברוידה.
'אינטיפאדה', הגלריה הישראלית בניויורק, ניו יורק 2000
מייצג בגלריה 'הסוס הכחול' הבסבורג, גרמניה.
'נשים'- במסעדות שונות בירושלים.
'חלונות ראווה'- אוסף של 30 יצירות ברשות משרדי אולפני הבירה ירושלים (JCS)
'עיטורים'- גלריית האמנים בעין הוד 2004
'מחיצות' – הגלריה בתיאטרון ירושלים 2004
'צקרות' – הגלריה בבית הקפה הקומקום בירושלים.
'שלוש דתות'- הגלריה של בית מלון פרימה רויאל בירושלים.
'צל על הקיר' – גלריית אלקרה בדלית אל-כרמל.
'אדמה'- הגלריה של אוניברסיטת בר-אילן, אוצר: גיא עולמי.
'עציצים'- בנימינה, אוצרת: דורית טלמון.
'שירת העשבים'- גלריה לאונרדו, תל אביב, אוצרת: מרים ביטמן. 2009
'קיץ ישראלי' – הגלריה של מלון פרימה תל אביב, אוצרת: נורית טל טנא, 2010-2009
'עצים'- מרכז אבניו, שדה התעופה בלוד 2010
'ים תל אביב בדימונה'- תיאטרון דימונה, אוצר עדי יקוטיאלי 2010
תערוכה קבוצתית- גלריה מונטפיורי, תל אביב. 2012
נופים- תערוכה עומדת כאמנית הגלריה סלון יפו לאמנות, נמל יפו 2011–2012
"הצבעים של הים" - גלריה מונטיפיורי, 2014