היסטוריה של בוליביה
1964–1982: אי-יציבות ושלטון חונטות

כאשר הודח פאס בהפיכה הצבאית של 1964, רבים במפלגות האופוזיציה ציפו שהשינוי יהיה זמני ושבמהרה יחזור השלטון האזרחי. בפועל ההפיכה הייתה יריית הפתיחה בתקופה של 18 שנים של אלימות פוליטית, שבהן נאבקו קבוצות שונות על השלטון והפיכות היו לעניין שבשגרה. הצבא היה לכוח פוליטי בולט, וחונטות שונות עלו לשלטון לסירוגין. בניגוד למדינות אחרות באמריקה הדרומית, כגון צ'ילה, ארגנטינה וברזיל, לתהליך התחזקות כוחו הפוליטי של הצבא לא התלווה תהליך של גיבוש אידאולוגי והיררכי של הקצונה. כתוצאה מכך, גם בתוך הצבא קבוצות קצינים עם אידאולוגיות שונות נאבקו זו בזו ולעיתים החליפו זו את זו בשלטון. החונטות לא הצליחו להכפיף לחלוטין את המערכת הפוליטית לשלטונן; לצד השלטון הצבאי התקיימה, רוב הזמן, מערכת מפלגתית, והמשטרים הצבאיים ניסו להשיג את תמיכת מפלגות מסוימות ולדכא אחרות. מערכות בחירות התקיימו במהלך תקופה זו, אך בהרבה מקרים הן היו נגועות בשחיתות, זיוף ודיכוי של מפלגות אופוזיציה.
למעלה: צ'ה גווארה בבוליביה, זמן קצר לפני שנתפס והוצא להורג; למטה: מכרה הבדיל Siglo XX ("המאה ה-20"), שבו נטבחו עשרות כורים בשנת 1967, בהוראת באריינטוס.
המשטר הראשון שעלה לשלטון לאחר סילוק פאס מהשלטון היה החונטה בראשות סגנו של פאס, רנה באריינטוס, שהוכתר כנשיא על ידי הצבא. כמו כל המשטרים בתקופה זו, באריינטוס תמך ברפורמה האגררית שהחלה ה-MNR. הוא ניסה להאיץ את החלוקה מחדש של הקרקעות ושאף לבסס את הלגיטימציה של המשטר על הכוח הפוליטי של האיכרים באזורי הכפר. באריינטוס היה דובר קצ'ואה כשפת אם. הוא זכה לפופולריות רבה מחוץ לערים הגדולות, בין השאר הודות למדיניותו האגררית ולניתוב כספים משמעותיים לתוכניות רווחה וחינוך בכפרים ולסיוע כלכלי לאיכרים. מנגד, המשטר בראשותו פעל בנחרצות נגד איגודי העובדים, שבסיס כוחם היה הכורים, ונגד מפלגות השמאל. הפעולה הידועה ביותר של המשטר נגד כוחות שמאל שפעלו במדינה היה המבצע הצבאי נגד כוח הגרילה של צ'ה גווארה. בסיוע ארצות הברית, הצבא תפס את גווארה ב-1967 והוציאו להורג. אבל הפעולות של משטר באריינטוס הלכו מעבר לפעילות צבאית נקודתית וביטאו שאיפה לחסל את בסיס כוחו של השמאל – הוא פירק את האיגוד של הכורים וסילק כורים רבים מהתאגיד הממשלתי ששלט בעסקי המכרות הגדולים (COMIBOL). המשטר נקט ביד קשה נגד הפגנות ושביתות של כורים, וביוני 1967 אף טבח בכורים שהתמרדו באחד המכרות. התוצאה הייתה משטר שמרני, ימני, ופופולרי – עם חלקים מהאופוזיציה בגלות או תחת דיכוי, באריינטוס זכה ברוב מוחץ (67%) בבחירות לנשיאות בשנת 1966.
באריינטוס נהרג בתאונה כשמסוקו (הילר 360) נתקל בקו טלפון והתרסק. את מקומו תפס ראש הצבא, הגנרל אלפרדו אוונדו קאנדיה (אנ'), ששימש כנשיא בפועל בשנים 1969–1971. במסגרת רעיון ה"לאומיות המהפכנית", שאוונדו אימץ, חלק מפעולותיו יכלו להתפרש כיישום מוגבל של המדיניות המועדפת על השמאל, כגון הלאמה של פעילות חברת האנרגיה "Golf Oil" בבוליביה והחזרת איגוד הכורים למסגרת החוק. אולם, פעולות אלה לא הספיקו כדי לגייס תמיכה במשטר מהצד השמאלי והם הכעיסו את תומכי הימין. כתוצאה מכך נוצר בתוך הצבא עימות בין קצינים "רפורמיסטים" לבין קצינים "שמרנים", ואוונדו לא הצליח לסחוף אחריו אף אחת מהקבוצות. בעימות הצבאי, שבאוקטובר 1970 התפתח כמעט לכדי מלחמת אזרחים, ניצחו באופן זמני הרפורמיסטים, והם הביאו להחלפתו במועמד העדיף עליהם, הגנרל חואן חוסה טורס (אנ').
בניגוד לנשיאים שקדמו לו, טורס אימץ אידאולוגיה סוציאליסטית, שתאמה יותר את האגף השמאלי בפוליטיקה הבוליביאנית. בפוליטיקה הפנימית, הוא המשיך בקו שנקט אוונדו; בפוליטיקה הבין-לאומית, טורס אימץ גישה שהעדיפה את ברית המועצות על פני ארצות הברית. גישה זו הייתה מנוגדת למדיניותם של כל הממשלים הקודמים בבוליביה מאז מלחמת העולם השנייה. טורס הסכים לקבל סיוע מברית המועצות (הצעות קודמות לסיוע סובייטי נדחו פעם אחר פעם בזמן שלטון ה-MNR) וחתם הסכמים לפיתוח עם חברות סובייטיות. מהלכים אלה ביטאו את האידאולוגיה של טורס, אך הם ביטאו גם שיפור במצבה הכלכלי של בוליביה, שבתחילת שנות ה-70 החלה לקטוף את פירות הרפורמות הכלכליות בשנים הקודמות והייתה כעת תלויה פחות בסיוע אמריקאי. עם זאת, טורס לא הצליח לגבש סביבו תמיכה פופולרית, ואפילו מפלגות השמאל, שהיו נתונות במאבקים אידאולוגיים ופוליטיים, לא היוו גב פוליטי אמין לממשלו. לאחר ניסיון הפיכה כושל ב-1970, הודח טורס בהפיכה על ידי כוחות שהיו נאמנים לגנרל הוגו בנסר (אנ'). ההפיכה האלימה נמשכה שלושה ימים, שבמהלכם נהרגו יותר מ-100 איש ונפצעו יותר מ-600. ממשל ניקסון רצה בהפיכה, ומסמכים שפורסמו ב-2009 הראו שהממשל האמריקאי אף הפנה משאבים מסוימים כדי להביא למפלת טורס, אך לא ידוע האם משאבים אלה אכן הועברו לבוליביה ושימשו את מתנגדיו. טורס גלה לבואנוס איירס, שם הוא ניסה לארגן אופוזיציה לשלטון של בנסר. הוא נחטף ונרצח ב-1976, קרוב לוודאי במסגרת מבצע קונדור.
בנסר עלה לשלטון בתקופה של פריחה כלכלית יחסית בבוליביה, בעיקר הודות לרפורמות שהונהגו קודם לכן, לצמיחה בייצוא גז טבעי ולעלייה במחירי הבדיל בעולם. בתקופת שלטונו (1971–1978), הוא הנהיג משטר דיקטטורי קשה ואלים יותר מקודמיו. ב-1974, לאחר ניסיון שלא צלח להקים מפלגה שתגבה את משטרו, ארגוני העובדים הגדולים נסגרו, פעילות מפלגות השמאל נאסרה, ויריבים פוליטיים נאסרו, עונו, הוגלו ובמקרים מסוימים נרצחו. גישה זו הייתה חלק ממגמה רחבה יותר באמריקה הדרומית – בנסר אימץ למעשה מודל שלטוני שפותח קודם לכן בברזיל, וההפיכה בצ'ילה, שהעלתה את אוגוסטו פינושה לשלטון הבהירה ששלטון סמכותני הוא כעת הנורמה ביבשת. בנסר המשיך והרחיב את הרפורמות האגרריות שהונהגו מאז ימי ה-MNR, אך בתקופת שלטונו התעוררו מחדש קונפליקטים עם איכרים, וב-1974 מחאה באזור כפרי בעמק קוצ'במבה דוכאה, בין השאר באמצעות ירי ממסוקים וירי ארטילרי, ועשרות מוחים נהרגו. בגזרת מדיניות החוץ, מיד עם עלייתו לשלטון פעל בנסר לתקן את היחסים עם ארצות הברית, אך הוא לא ביטל את שיתופי הפעולה עם ברית המועצות שהחלו בזמן נשיאותו של טורס. הוא קידם שיתוף פעולה כלכלי עם ברזיל על חשבון היחסים עם ארגנטינה. הוא ניסה, ללא הצלחה, לקבל ממשטר פינושה אחיזה בנמל באוקיינוס השקט, ואף הציע להחליף עם צ'ילה טריטוריה בוליביאנית בתמורה.
למרות הניסיון לשלוט בעובדים ובארגוניהם, ב-1976, כששכך הבום הכלכלי, החלו שביתות והפגנות ברחבי המדינה. כדי להתמודד עימן סגר בנסר את האוניברסיטאות, אך ללא הועיל. בתחילת 1977 הכריז בנסר שבחירות ייערכו בשנת 1980, אך ההתנגדות למשטרו גברה גם בתוך הצבא, ומספר חודשים לאחר מכן הוא הכריז על הקדמת הבחירות ל-1978. המשטר ניסה כעת להשקיט את העימותים על ידי ביטול המגבלות האזרחיות שהוטלו בשיא כוחו, אך בנסר סירב להעניק חנינה למאות אסירים פוליטיים. בתגובה החלה שביתת רעב של כאלף איש בלה פאס, ביוזמה של נשות מנהיגי ארגוני העובדים. בנסר נאלץ לקבל את דרישותיהן, וההנהגה של ארגוני העובדים חזרה להרכבה לפני שלטונו. לבסוף נאלץ בנסר לוותר על מועמדותו לנשיאות בבחירות הקרבות ולהכריז על תמיכתו בגנרל אחר מהצבא.
עד 1978 יכול היה הצבא לסמוך על תמיכה רחבה באזורי הכפר. לקראת הבחירות שתוכננו ל-1978 התברר שתמיכה זו התערערה, ורבים באזור הכפר תמכו בסילס, ולא במועמד הצבא. תרמה לתהליך זה המחאה נגד שלטון בנסר, אך שינויי עומק בדמוגרפיה ובכלכלה הבוילביאנית היו גורמים עיקריים: בהשוואה ל-1950, האוכלוסייה באמצע שנות ה-70 היית עירונית יותר (50% לעומת 36% ב-1950) משכילה יותר (67% יודעי קרוא וכתוב ב-1976, לעומת 31% ב-1950) ולראשונה יותר מ-50% מהאוכלוסייה היו דוברי ספרדית. כדי להימנע מכישלון בבחירות, ביצעו קצינים בצבא הפיכה ביולי 1978, והכתירו את חואן פרדה (אנ') לנשיא. פרדה שרד בנשיאות מספר חודשים בלבד, ובנובמבר 1978 הוחלף על ידי דוויד פדייה (אנ'). החונטה בראשות פדייה הכריזה שבחירות יתקיימו ושהצבא לא יציג מועמד מטעמו. לפי ההיסטוריון הרברט קליין, "הבחירות של 1979 היו יוצאות מן הכלל; אחת ממערכות הבחירות ההוגנות ביותר בהיסטוריה של האומה". בבחירות השתתפו פאס, בראשות ה-MNR, וסילס, שרץ בראש "האחדות הדמוקרטית והפופולרית" (UDP) רשימה שאיחדה מפלגות שונות. אף אחד מהם לא הצליח להשיג רוב מספיק כדי להבטיח את הנשיאות, והקונגרס החליט לקיים בחירות נוספות בשנה הבאה, עם ולטר גווארה כנשיא זמני עד לקיומן. משטר גווארה היה המשטר האזרחי הראשון מאז 1964, והוא שרד מספר חודשים עד שהודח בהפיכה שגבתה את חייהם של יותר מ-200 איש. החונטה החדשה אולצה לסגת כעבור מספר שבועות, ולידיה גיילר הייתה לנשיאה זמנית ולאישה הראשונה בהיסטוריה של בוליביה שכיהנה כראש המדינה. ב-1980 נערכו בחירות, בהן זכה סילס ברוב קולות.
לפני שהספיק סילס לתפוס את הנשיאות, השתלטה על המוסד חונטה בראשותו של הגנרל לואיס גרסייה מסה (אנ'). הפיכה זו מכונה לעיתים "הפיכת הקוקאין", בגלל הקשרים כביכול של חלק ממתכנניה למסחר בקוקאין. ממשל מסה החזיר את הדיקטטורה בסגנון שלטונו של בנסר. ב-1981 המשטר התנקש בתשעה פוליטיקאים, רצח עשרות ממתנגדיו, והעסיק לשם כך פושעי מלחמה, כגון קלאוס ברבי. למרות היד הקשה כלפי מתנגדיו, לא הצליח המשטר להשקיט את הרחובות. בספטמבר 1982 נאלצה החונטה לפנות את השלטון, והקונגרס אישר מחדש את תוצאות הבחירות של 1980 ובחר בסילס כנשיא. בכך תמה תקופת שלטון החונטות במאה ה-20.