יהדות אפגניסטן
העת החדשה

מהמאה ה-16 ואילך, אפגניסטן ופרס נחלקו לשני זרמים מוסלמים שונים המנוגדים זה לזה. אפגניסטן ומרכז אסיה נותרו סוניות בעוד פרס עברה לשיעה. האסלאם השיעי גילה לרוב פחות סובלנות כלפי היהודים, ולכן מתקופה זאת ועד המאה ה-20 הייתה אפגניסטן מקום מקלט עבור יהודי פרס, שזכו ליחס קשה מהשושלות השיעיות השונות, וסבלו מרדיפות ומניסיונות לכפות עליהם את האסלאם.
לאחר שנת 1839 כמה מאות מאנוסי משהד היגרו להראת כדי שיוכלו לחזור בגלוי ליהדותם. הם החיו את הקהילה היהודית הקטנה בהראת שמנתה עד בואם כ-40 משפחות, וסוחרים רבים מקרבם הגיעו לעמדות בכורה בסחר האזורי בין הודו לפרס שעבר דרך הראת. עם זאת בשנת 1856 נכבשה הראת על ידי השליט הקאג'ארי נאסר א-דין שאה קאג'אר, בסיוע של קבוצות שיעיות מקומיות. עוד באוקטובר של אותה שנה נאלץ הצבא הקג'ארי לנסוג מהראת מפני איום בריטי, אך עם נסיגתם החיילים הקג'ארים בזזו את רכושם של 5,000 יהודי העיר וגירשו אותם אזוקים, בחודשי החורף, למחנה מעצר ליד משהד, מרחק 14 ימי הליכה. היהודים הואשמו בסיוע לתושבי הראת הסונים ובפנייה לבריטים כנגד השלטון הקג'ארי, וכנראה החיילים הקג'ארים גם חמדו ברכושם של יהודי העיר ובאבנים יקרות שהיו בידיהם. יהודים רבים נהרגו במהלך הגירוש מהראת למחנה המעצר, ונוספים נפטרו עקב התנאים הקשים במחנה המעצר עצמו, בו הם שהו למעלה משנתיים. הם שוחררו ממנו לבסוף לאחר שנעשו מאמצים לטובתם מצד הקהילה המקומית של אנוסי משהד.
יהודי אפגניסטן סבלו ממאורעות קשים גם בהמשך כחלק מהסכסוך בין אפגניסטן לאיראן (1859–1880). בשנת 1885 רכושם של כ-250 יהודי קאבול הופקע והם עצמם גורשו לאזור העיר טרמז, ומשם המשיכו לסמרקנד. ההפקעה והגירוש התרחשו לאחר שהיהודים הואשמו על ידי השלטון בהעברת כספים לחו"ל ובייקור מחירם של מוצרים שונים. בסוף המאה ה-19 החלה עליית יהודי אפגניסטן לארץ ישראל.
לאורך העת החדשה יהודי אפגניסטן ניהלו קשרים קרובים גם עם קהילת יהודי בוכרה, ובשנות ה-20 של המאה ה-20 הגיעו לאפגניסטן מספר רב של מהגרים יהודים בוכרים שברחו מפני נא"פ, תוכנית כלכלית שהנהיגה ברית המועצות וגרמה לסבל רב ליושבי אזור בוכרה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 ובמהלך מלחמת העולם השנייה, הממשל האפגני נקט במדיניות פרו-גרמנית עקב מאבקיו הרבים עם הקולוניאליזם הבריטי באזור. סוכנים רבים של גרמניה הנאצית פעלו באפגניסטן, ובהשפעתם מצב היהודים בערים האפגניות השונות התדרדר, והתרבו מקרי התנכלות, סקילה, מלקות, גירוש והרג של יהודים. על היהודים חלו הגבלות בתחומים כגון תעסוקה וחופש תנועה.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 שכנו בערים הראת, קאבול ובאלך כ-4,000 יהודים, והגדולה מבין הקהילות הייתה הראת. משנות ה-30 היה אסור ליהודים לחיות באזורים הכפריים של אפגניסטן ובערים אחרות, והם גרו בשלוש ערים אלו בלבד. לפני כן היו קהילות יהודיות גם במיימנה, מזאר-י שריף וערים נוספות.
יהודי אפגניסטן דיברו בניבים שונים של השפה הפרסית. לאנוסי משהד שהיגרו לאפגניסטן היה דיאלקט ייחודי משלהם, וכך גם למשפחות שהיגרו מבוכרה לאפגניסטן ודיברו לעיתים גם בוכרית (טג'יקית-יהודית). לעומת זאת, יהודים בודדים בלבד דיברו פשטונית, השפה של רבים מיושבי אפגניסטן המשתייכים לשבטים הפשטונים. עם זאת, לבושם ושפתם של יהודי אפגניסטן הושפעו גם מהתרבות האפגאנית שסבבה אותם ולכן היו שונים משל יהודי פרס השכנים, על אף ששתי הקהילות השתייכו למרחב דובר הפרסית.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הייתה נהירה של עשרות משפחות לארץ ישראל. בין העולים לארץ ישראל בתקופה זאת היו הן מעשירי הקהילה ומוביליה כגון ר' מתתיה גרג'י וכן מפשוטי הקהילה. במחצית המאה ה-20 דרכי מעבר רבים לישראל היו נעולים בפני יהודי אפגניסטן עקב העוינות לישראל של הארצות המוסלמיות, אך בדרכים שונות משנת 1951 ועד 1967 עלו למדינת ישראל כ-4,000 יהודים מאפגניסטן.
בשנת 1990 נמנו בכל אפגניסטן רק כ-15 משפחות יהודיות. רובן המכריע עזבו במשך השנים את אפגניסטן לאוזבקיסטן, הודו וטורקמניסטן. בשנת 2005 היו שני יהודים בלבד בקאבול ואחד מהם, יצחק לוי, נפטר בשנת 2005 בגיל 69 וגופתו הועלתה ארצה. היהודי השני, זבולון סימן-טוב, שככל הידוע היה היהודי האחרון באפגניסטן, עזב את המדינה בספטמבר 2021. ישנן שמועות על קיומן של עוד שש משפחות יהודיות בעיר הראת, אך ידיעות אלה לא אומתו עדיין.