היסטוריה כלכלית של ארגנטינה
הכלכלה הקולוניאלית

במהלך התקופה הקולוניאלית, האזור בו שוכנת כיום ארגנטינה הציע יתרונות כלכליים מועטים יחסית לחלקים אחרים באימפריה הספרדית כדוגמת מקסיקו או פרו, וכתוצאה מכך היא נחשבה לפריפריה, אזור שולי, יחסית אליהן בכלכלה הקולוניאלית הספרדית. לא היו בה מרבצי זהב או מתכות יקרות אחרות, וגם לא תרבויות ילידיות גדולות להכפיף לאנקומיינדה.
רק כשני שלישים משטחה הנוכחי נשלטו בתקופה הקולוניאלית, כאשר השליש האחרון כלל את פטגוניה שנותרה מאוכלסת בדלילות עד היום. התוצרת החקלאית ותפוקת משק החי נצרכו על ידי היצרנים עצמם והשוק המקומי הקטן, ורק לקראת סוף המאה ה-18 המשק החל לייצא.

התקופה שבין המאה ה-16 לסוף המאה ה-18 אופיינה אפוא באספקה עצמית של חוות שהפרידו ביניהן מרחקים עצומים ללא תשתית תחבורה נאותה ביבשה או בנתיבי המים. בסוף המאה ה-18 החלה להיווצר כלכלה לאומית משמעותית משנוצר משק בו החלו להתקיים תנועות הון, עבודה ומוצרים בין האזורים השונים.
היסטוריונים כמילסיאדס פנייה (Milcíades Peña) מחשיבים תקופה זו ביבשת אמריקה כטרום-קפיטליסטית, כאשר רוב תוצרתן של ערי החוף ביבשת יועדו לשווקים מעבר לים. רודולפו פואיגרוס (Rodolfo Puiggrós) מחשיב אותה כחברה פיאודלית בשל יחסי עבודה כמו האנקומיינדה או שימוש בעבדים. נורברטו גאלאסו (Norberto Galasso) ואנריקה ריברה (Enrique Rivera) אינם מתייחסים לתקופה זו כאל קפיטליסטית או פיאודלית, אלא כאל מערכת היברידית בה נפגשה הציוויליזציה הספרדית במעבר מפיאודליזם לקפיטליזם והילידים שחיו עדיין בפרהיסטוריה.
הטריטוריות הארגנטינאיות, שהתנהלו באופן אוטרקי, היעדר פעילות כלכלית המתקרבת לסחר חוץ, והמחסור בידיים עובדות ובהון; הותירו אותן הרחק מאחורי מושבות אחרות בעולם החדש שכן השתתפו במסחר הבינלאומי. רק משקים שהצליחו לספק ביקושים מקומיים ביבשת נהנו ממידה מסוימת של שגשוג, כמו תעשיית הבגדים בטוקומן או משקי החי בקורדובה ובליטורל (לאורך הפרנה והאורוגוואי מצפון לבואנוס איירס) ששימשו את עובדי המכרות באלטו פרו.
המסחר הוגבל בידי הכתר הספרדי לספרד בלבד, כאשר הוא עצמו משמש כמונופסון, וכך השוק הספרדי ניצל את המושבות לגריפת רווחים. במקביל התקיים מסחר לא חוקי עם בריטניה ופורטוגל.
במהלך המהפכה התעשייתית, שאפה בריטניה להגדיל את הסחר עם המושבות בדרום אמריקה, בעיקר לאחר אובדן 13 המושבות בצפון אמריקה בעקבות המהפכה האמריקאית, כדי לספק את צרכיה הכלכליים. בהתחלה היא ניסתה לכבוש אותן במהלך הפלישות האנגליות, אך לאחר שהן נכשלו ובעקבות שיתוף הפעולה החדש בין בריטניה לספרד במהלך כיבוש חצי האי האיברי בידי נפוליאון - הם ביקשו ליהנות מזכויות סחר איתן.
ההיסטוריונים הארגנטינאים הראשונים, למשל ברטולומה מיטרה, יחסו את הסחר החופשי לדוח "נציגות בעלי החוות" (La Representación de los Hacendados) שחיבר ב-1809 מריאנו מורנו (Mariano Moreno) - ממובילי ההתנתקות מספרד שנה לאחר מכן, שבו ניסה להניא את המשנה למלך דאז - בלטסאר הידאלגו דה סיסנרוס (Baltasar Hidalgo de Cisneros) - מביטול הסחר החופשי עליו החליט קודם לכן בשל כיבושה של ספרד בידי נפוליאון ושליטתה של בריטניה - הנהנית העיקרית מהסחר החופשי - בימים, ביטול עליו החליט עקב לחצם של הסוחרים שנהנו מהגבלת הסחר בידי ספרד שהובילה לעליית מחירים ושפגעה בבעלי החוות - אותם מורנו יצג.

כיום מקובל יותר לייחס את הסחר החופשי להסכמים בין בריטניה לספרד בעקבות כיבושה של האחרונה ושהפך אותן באחת מאויבות לבעלות ברית, והתבטאו בשינויים דומים במושבות האחרות של ספרד בדרום אמריקה.
בהשוואה לחלקים אחרים של דרום אמריקה, לעבדות היה תפקיד שולי בהתפתחותה של כלכלת ארגנטינה, בעיקר בשל היעדרם של מכרות זהב ומטעי קנה סוכר שאליהם נשלחו בדרך כלל העבדים. ברזיל לדוגמה (אז עדיין תחת שליטת פורטוגל), יבאה במאה ה-18 כ-2,500,000 עבדים מאפריקה לעומת כ-100,000 שהגיעו לבואנוס איירס במאות ה-17 וה-18 גם יחד, ושרובם נשלחו לפרגוואי, צ'ילה ובוליביה.
חוות הבקר החלו להיווצר לקראת אמצע המאה ה-18, וקצב הגידול עלה דרמטית עם יסודה של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה ב-1776 בשטחים שהיו עד אז חלק ממלכות המשנה של פרו, והפיכתה של בואנוס איירס לבירתה; ובעקבות אקט הסחר החופשי מ-1778 שמנע סחר חופשי אך עודד ואכף את המסחר בין ספרד למושבותיה. מצב זה נמשך עד תחילת שלטונו של נפוליאון שבמהלכו ההברחות התגברו.