stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עידן הקרח (זיכיון)
הערות שוליים

↑  "עידן הקרח". Box Office Mojo. נבדק ב-23 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "עידן הקרח 2: נמסים מצחוק". Box Office Mojo. נבדק ב-23 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "עידן הקרח 3: עלייתם של הדינוזאורים". Box Office Mojo. נבדק ב-23 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "עידן הקרח 4: יבשת בתנועה". Box Office Mojo. נבדק ב-1 בדצמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "עידן הקרח: מסלול התנגשות". Box Office Mojo. נבדק ב-25 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "עידן הקרח (זיכיון)". Box Office Mojo. נבדק ב-12 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "אינדקס זיכיונות". Box Office Mojo. נבדק ב-15 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "עידן הקרח (2002)". Rotten Tomatoes. נבדק ב-15 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ice Age". Metacritic. CNET Networks, Inc. נבדק ב-15 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "עידן הקרח 2: נמסים מצחוק (2006)". Rotten Tomatoes. נבדק ב-15 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ice Age: The Meltdown". Metacritic. CNET Networks, Inc. נבדק ב-15 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "עידן הקרח 3: עלייתם של הדינוזאורים (2009)". Rotten Tomatoes. נבדק ב-15 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "עידן הקרח 3: עלייתם של הדינוזאורים". Metacritic. CNET Networks, Inc. נבדק ב-15 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "עידן הקרח 4: יבשת בתנועה (2012)". Rotten Tomatoes. נבדק ב-15 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "עידן הקרח 4: יבשת בתנועה". Metacritic. נבדק ב-15 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "עידן הקרח: מסלול התנגשות (2016)". Rotten Tomatoes. נבדק ב-25 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "עידן הקרח: מסלול התנגשות". Metacritic. נבדק ב-25 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| סדרת סרטי "עידן הקרח" |
| --- | --- | --- |
| סרטים מרכזיים | עידן הקרח (2002) • עידן הקרח 2: נמסים מצחוק (2006) • עידן הקרח 3: עלייתם של הדינוזאורים (2009) • עידן הקרח 4: יבשת בתנועה (2012) • עידן הקרח 5: מסלול התנגשות (2016) • עידן הקרח 6 (2026) |  |
| סרטי טלוויזיה | עידן הקרח: חוגגים בגדול (2011) • עידן הקרח: בריחתה של הביצה (2016) • עידן הקרח: הרפתקאות באק ויילד (2022) |  |
| סרטים קצרים | Gone Nutty ‏(2002) • No Time for Nuts ‏(2006) • Surviving Sid ‏(2008) |  |
| משחקי מחשב | עידן הקרח (2002) • עידן הקרח 2: נמסים מצחוק (2006) • עידן הקרח 3: עלייתם של הדינוזאורים (2009) |  |
| אחר | עידן הקרח - דמויות |  |
עונת הגברים

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  מופידה טלאטלי
 הופק בידי:  מוחמד טלאטלי, מרגרט מנגוז, דורה בושוצ'ה פורטי
 תסריט:  מופידה טלאטלי, נורי בוזיד
 עריכה:  Isabelle Devinck 
 שחקנים ראשיים:  ראו כאן
 מוזיקה:  אנואר בראהם
 צילום:  יוסף בן יוסף
 מדינה:  צרפת צרפת תוניסיה תוניסיה
 הקרנת בכורה:  צרפת 13 במאי 2000 קנדה 13 בספטמבר 2000 ארצות הברית אוקטובר 2000 ישראל 3 באוקטובר 2001
 משך הקרנה:  122 דקות
 שפת הסרט:  ערבית, צרפתית
 סוגה:  סרט דרמה
 פרסים:  ראו כאן
 דף הסרט ב־IMDb
 
עונת הגברים (בערבית: موسم الرجال, בצרפתית: La saison des hommes) הוא סרט דרמה צרפתי-תוניסאי שבוים על ידי מופידה טלאטלי ונכתב על ידה יחד עם נורי בוזיד. הסרט מתמקד באיישה, אישה בת 18 שגרה באי ג'רבה ורוצה לנסוע עם בעלה לתוניס – דבר הגורם לה למרוד במסורת האי. הסרט עוסק בנשים התוניסאיות שלכודות בין המודרניות למסורות החונקות ומתקשות למצוא את מקומן.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-13 במאי 2000. בישראל הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה אשר התקיים ב-3 באוקטובר 2001. שפות הסרט הן ערבית וצרפתית ואורכו כ-122 דקות.
הסרט היה מועמד וזכה במספר פרסים.
תקציר העלילה

באי ג'רבה יש מסורת בה הנשים של האי אורגות שטיחים ומכינות עבודות במלאכת יד כל השנה, בזמן שהבעלים שלהן נשארים בתוניס, עיר הבירה של תוניסיה, בשביל למכור את עבודתן. בחודש הנקרא "עונת הגברים", הגברים חוזרים לבתיהם ולנשים שלהם. הסרט מתמקד באיישה, אישה בת 18 שגרה באי, ורוצה לנסוע עם בעלה לתוניס, דבר הגורם לה למרוד במסורת.
הדמויות והשחקנים

איישה (רביה בן עבדאללה) – הדמות הראשית בסרט. נשואה לסעיד ובעלת רצונות חזקים משלה. מורדת במסורת בשביל לנסוע עם בעלה לתוניס, שם היא רוצה לגדל את ילדיה.
סעיד (עזדין גנון) – בעלה של איישה. עובד בתוניס בזמן שאשתו מנסה להביא לו ילד זכר.
מרים (גליה בנאלי) – בתה הבכורה של איישה. בילדותה ניסה גבר לאנוס אותה, דבר הגורם לה לפחד וסיוטים מגברים.
אמנה (הנד סברי) – הבת הצעירה של איישה. מרדנית.
עזיז (עאדל הרגל) – בנו של איישה שכנראה יש לו אוטיזם, דבר המונע ממנו לתקשר.
זיינב (סבאח בוזויטה)
מטריאקה (מונה נורדין)
מרינה לפסנה (עזה באזיז)
אמנה לפסנה (ליליה פלקאט)
זוהרה (חויאם רסאה)
פאטמה (קאוטר בלג 'חאג' עלי)
סאמי (נגיב בלקדי)
יונס (ג'מאל מדני)
אום עלי (סאדיק באוטרה)
רג'יה (זאקיה בן אייד)
הפצה

הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-13 במאי 2000, ולאחר מכן הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-13 בספטמבר 2000 ובפסטיבל הסרטים בשיקגו באוקטובר 2000. בישראל הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה אשר התקיים ב-3 באוקטובר 2001.
ביקורות

פייר מוראט כתב ב-"Télérama" כך: "אחרי הסרט שתיקות הארמון, שוב מופידה טלאטלי מציגה את השעבוד האכזרי והמתוק של הנשים התוניסאיות" ואומר שהסרט הוא "אמיץ ונועז". לדברי ה-ABC של הקולנוע התוניסאי, הסרט מכיל אי הבנות וקלישאות ואומר שהדימוי של הנשים התוניסאיות הרבה יותר גבוה ממה שהוצג בסרט.
פרסים

הסרט מוצג בבחירה הרשמית בקטע "ללא התייחסות מיוחדת" בפסטיבל הקולנוע בקאן לשנת 2000. בנוסף הסרט קיבל בפריז את גרסת הפרי של ה-IMA בבתי הקולנוע הערביים, ואת פרס הכבוד בפסטיבלים של שטוטגרט, טורינו, נאמור וולנסיה.
הערות שוליים

↑  עונת הגברים, באתר "פסטיבל הקולנוע בקאן"
↑  פסטיבל הקולנוע חיפה - חלק ב', באתר ynet, 26 בספטמבר 2001
↑  La Saison des hommes, נכתב על ידי פייר מוראט, באתר "Télérama" ב-27 בדצמבר 2000
האגודות המוסלמיות-נוצריות

האגודות המוסלמיות-נוצריות (בערבית: الجمعية الإسلامية المسيحية, בתעתיק עברי: אל-ג'מעיה אל-אסלאמיה אל-מסיחיה; בראשי תיבות: אמ"ן) היו מועדונים פוליטיים ערביים שהחלו לקום בארץ ישראל בשנת 1918, לאחר תבוסת הצבא העות'מאני והקמת הממשל הצבאי הבריטי.
האגודות נחשבות לביטויים הראשונים של התנועה הלאומית הפלסטינית.
בשיאן, בשנת 1920, היו בארץ ישראל כ-40 אגודות עם כ-3,000 חברים פעילים. המצע העיקרי שלהן היה: עצמאות (בתחילה כחלק מסוריה הגדולה), התנגדות להצהרת בלפור ורעיון הבית הלאומי היהודי בארץ ישראל, והתנגדות להגירה יהודית המונית.
היסטוריה > יפו

האגודה המוסלמית-נוצרית הראשונה הוקמה ביפו, ב-8 במאי 1918, עם השיח' ראע'ב אבו סעוד א-דג'אני כנשיאה. חברי האגודה היו אישים בולטים בחברה של יפו.
קבוצת יפו הייתה ברובה פרו-בריטית, בין היתר משום שתעשיית הייצוא של הדרים הייתה זקוקה לקיום יחסים טובים עם הרשויות. מלבד זאת, גם המושל הצבאי של יפו, קולונל האברד, קיים יחסים טובים עם ערביי העיר. בנובמבר 1918, לרגל יום השנה לניצחונו של אלנבי על הטורקים, הגישה האגודה של יפו למושל הצהרה המביעה את אמונה בהבטחות הבריטים לממשל עצמי והגדרה עצמית. הם גם הדגישו כי פלשתינה היא ארץ ערבית והביעו את התנגדותם לטענות הציונים על הארץ.
במאי 1919, כינסה האגודה המוסלמית-נוצרית אספה פומבית באולם הראינוע "זֹהר" ביפו, בה נכחו כ-500 איש מהעיר ומכפרי הסביבה. האספה נמשכה מעל שעתיים. היושב ראש וראשון הדוברים היה נוצרי ואילו שלושת הדוברים האחרים היו מוסלמים. מאחוריהם ניצבו ארבע יריעות בד, כל אחת בצבע שונה ועליה כתובת שפירשה את צבעה: האדומה סימלה את הדם, הירוקה את החופש ("ארץ ערב לא תחולק"), הלבנה שיבחה את הנסיך פייסל והשחורה סימלה את הגירת היהודים הציונים. בהצהרת הסיכום נאמר כי פלסטין היא חלק מסוריה, ובמסגרת סוריה הגדולה תינתן לה אוטונומיה, ולא יקום בה בית לאומי ליהודים. כאשר הוצע לחתום על הדברים, פרצה מהומה והמושל הצבאי פיזר את האספה.
בזמן עבודתה של ועדת קינג-קריין, התחולל מאבק בתוך אמ"ן יפו בין הרוב הפרו-בריטי לבין הנשיא א-דג'אני, שהיה פאן-ערבי וחבר "המועדון הספרותי". מושל יפו התערב במאבק והביא להדחת הנשיא. הפרו-בריטים השתלטו על האגודה, וזו ביקשה חסות בריטית בעדותה בפני הוועדה.
ב-12 בספטמבר 1919 התלונן עומר אל-ביטאר, נשיא אמ"ן יפו, למושל יפו, כי חלוצי העלייה השלישית הם "העלובים והפוליטיקנים" שבין היהודים, ולא העשירים והסוחרים שבהם.
במאי 1921 פרצו ביפו מהומות והתפרצויות אנטי-יהודיות שהיו תחילתם של מאורעות תרפ"א. אמ"ן יפו מיהרה להסתייג מהן ונשיא האגודה, עומר אל-ביטאר, יצא עם נכבד מקומי נוסף לאזור טולכרם–קלקיליה כדי לְהָזֵם את השמועות שנפוצו שם על כך שהיהודים ביפו הורגים ערבים. התנהלות זו יצרה מתיחות בין הצעירים המיליטנטיים ביפו לבין מנהיגות אמ"ן, וסלים עבד אל-רחמן אל-חאג' אבראהים, שעמד ככל הנראה מאחורי המהומות, תקף את אמ"ן על כך שאינה עושה דבר.
בסוף 1923 החל תהליך של התפרקות אמ"ן יפו, לאחר שעיריית יפו הסכימה לקבל לשטחה את מפעל החשמל של פנחס רוטנברג ובכך עוררה את זעמם של משפחת דג'אני וגורמים קיצוניים שונים, שהופנה גם אל נשיא האגודה המוסלמית-נוצרית בעיר, עומר אל-ביטאר, מקורבו ובעל-בריתו של ראש העירייה עאסם ביי אל-סעיד. כתוצאה מכך, התפלגה אמ"ן יפו לשני מחנות יריבים וב-1926 הצטרפו השניים אל שורות האופוזיציה לוועד הפועל הערבי. בכך אפשר עומר אל-ביטאר לאופוזיציה לחדור לעיר, שהייתה מבצרם של תומכי הוועד הפועל.
ב-1928 לוכדו השורות מחדש ומאורעות תרפ"ט באוגוסט 1929 הביאו להחיאת אמ"ן יפו. במחצית השנייה של שנה זו, היא התבלטה בפעולה נמרצת ובעמדות קיצוניות. בתקופה זו כיהן עבד אל-קאדר אל-מוזפר כמזכיר האגודה.
היסטוריה > ירושלים

ב-2 בנובמבר 1918 ערך ועד הצירים בירושלים תהלוכה לציון יום השנה להצהרת בלפור. מנהיגי הערבים ניצלו את המאורע הזה ומסרו לממשלה על הקמת "האגודה המוסלמית-נוצרית". בתחילת ההתארגנות של האגודה, בלטו באגודה בירושלים ראש העירייה, מוסא כאט'ם אל-חוסייני והמנהל הכללי של האוקאף, עארף חכמת אל-נשאשיבי. אלא שהמושל הצבאי הבריטי של ירושלים, רונלד סטורס, אסר על השניים לעסוק בפוליטיקה, משום שהחזיקו בתפקידים ציבוריים, ובינואר 1919 נשיא האגודה בירושלים היה עארף א-דג'אני.
אמ"ן ירושלים הייתה היחידה בעלת מנגנון ארגוני קבוע (אך מצומצם).
בחודש מרץ 1919, הציעה האגודה של ירושלים לערוך הפגנה ב-1 באפריל במחאה נגד התוכנית הציונית, אולם הפגנה זו בוטלה לאחר שהרשויות לא התירו את קיומה. באופן דומה, במאי 1919, הציעה האגודה להוציא חוזר המציג את עמדותיהם לקראת בוא ועדת בעלות הברית. ההצהרה הדגישה את אחדות פלסטין וסוריה ודחתה את רעיון הבית הלאומי היהודי בארץ ישראל, תוך הכרה בזכויות האוכלוסייה היהודית הקיימת. אולם הגנרל אלנבי סירב להרשות את הוצאתו של החוזר והוא בוטל.
בקיץ 1919 נפגשה ועדת קינג-קריין עם משלחת האגודה המוסלמית-נוצרית בירושלים. המשלחת נשאלה מה יעשו הערבים "אם לא יתאפשר למנוע את ההגירה" היהודית, והשיבה: "או שנשליך אותם לים או שיחזירו הם אותנו למדבר". לשאלה "מהם גבולות ארצכם, אשר את עצמאותה אתם דורשים", השיבה: "בצפון - הרי טאורוס, בדרום - רפיח ומדבר סיני, במערב - הים התיכון, ובמזרח - מדבר אל־שאם".
באפריל 1920 הגיש ראש האגודה בירושלים, מוחמד א' דרוויש, מנהל "המועדון הערבי", קובלנה לאלנבי, בה מחה נגד הפעילות הציונית וכוונותיה. בין היתר נכתב בסעיף 1: "אנו מצהירים, שאין אנו יכולים לקבל את היהודים בארצנו!... נילחם בהם עד מוות!... אנו מצהירים, שאין אנו מקבלים את היהודים לא כאורחים ולא כשכנים... אף אין אנו מסכימים או חפצים, שישתמשו בלשונם במשרד כלשהו. איך ייתכן להכיר בשתי לשונות, הערבית והעברית בתורת שתי השפות הרשמיות של ארץ, שהיא ארץ־מכורתה של אומה אחת, האומה הערבית - בו בזמן שבקרב היהודים עצמם אך מעטים הם היודעים לדבר עברית. מזה ימים רבים הלשון הרשמית של ארץ זו הייתה והנה הלשון הערבית, וכך היא צריכה להישאר עד אחרית הימים". בסעיף 3 נכתב: "הואיל שאנו מכירים בארץ־ישראל רק בתורת חלק מסוריה... והואיל והוד־מעלתו, האמיר פיצל, נבחר למלוך עליה - מבקשים אנו שתוקם הממשלה בהתאם לדעת מלכנו [פיצל] ובירתנו [דמשק] המהוללים".
בעקבות פעילות ההגנה של זאב ז'בוטינסקי בירושלים במהלך מאורעות תר"פ באפריל 1920, דרשה האגודה המוסלמית-נוצרית את פיטוריו של סטורס ודרשה לפרוק את היהודים מנשקם.
ב-13–14 ביולי 1920, אפשרו השלטונות הבריטיים לאגודות לקיים שביתה כללית בת יומיים, במחאה נגד המנדט והתנהגות הצבא.
ב-11 בנובמבר 1921, פרסמה האגודה של ירושלים הצהרה המוחה על גזרי הדין הקשים שניתנו למפגינים ערבים בהשוואה לאלה שניתנו ליהודים שנעצרו.
ביוני 1922 פוטר עארף א-דג'אני מנשיאות הוועד הפועל הערבי. הפיטורים הללו הביאו גם להרחקתו מהאגודה הירושלמית ומאז היא נוהלה למעשה על ידי מזכיר הוועד הפועל, ג'מאל אל-חוסייני.
היסטוריה > שכם

אמ"ן שכם הייתה עמוד התווך של התנועה הלאומית הפלסטינית. היא הייתה דומה בהרכבה להרכב "המועדון הערבי" בעיר והייתה שותפה לניהול ההתעוררות המחודשת של הפעילות הלאומית שהחלה בספטמבר 1919.
האגודה הייתה פעילה מאוד לא רק בשכם עצמה, אלא גם במחוז שכם ובפעילות ארצית-כללית. היא הייתה היחידה מבין האגודות, שראשיה ניסו לטפל בהקמת סניפים בעיירות ובכפרים הסמוכים. הם ראו עצמם כמנהיגי המחוז כולו וניסו לקדם את הפעילות הלאומית גם בג'נין, טולכרם וכפרי המחוז.
נשיא האגודה היה חג' תופיק חמאד, ומנהל ענייניה (מעתמד אל-ג'מעיה) היה חאפז אע'א טוקאן. במחצית הראשונה של שנות ה-20, היא הצליחה ללכד בתוכה את רוב נכבדי העיר.
אמ"ן שכם הייתה גורם חשוב בהכשלת הבחירות למועצה המחוקקת שהציעה ממשלת המנדט הבריטי.
האגודה בשכם לחצה באופן קבוע על הוועד הפועל הערבי בירושלים לנקוט צעדים קיצוניים, ומספר פעמים אף נקטה ביוזמות משלה, מבלי להיוועץ בו.
באפריל 1924 רצו אנשי האגודה בשכם לערוך תהלוכה נפרדת בחגיגות נבי מוסא, בשל קרע עם המועצה המוסלמית העליונה ומשפחת חוסייני, וב-1925 לא שלחו את דגליהם לתהלוכה ולא לקחו חלק בחגיגות. בעקבות הירידה בתמיכת החוגים הלאומיים של שכם בו, הקים נציג מחוז שכם במועצה המוסלמית העליונה, עבד אל-לטיף צלאח, אגודה חדשה, "חזב אל-אהאלי", שהתחרתה באמ"ן שכם. התפתחות זו סייעה לדחוף את ראשי אמ"ן שכם אל מחנה מתנגדיו של נשיא המועצה המוסלמית העליונה, חג' אמין אל-חוסייני, ובכך עבר סניף האגודה אל שורות האופוזיציה.
עוד בסוף 1922 החל נשיא אמ"ן שכם, תופיק חמאד, להתרחק משורות ההנהגה, וב-1925 הודיע על פרישתו מפעילות פוליטית.
ב-1926 הצטרפה אמ"ן שכם אל האופוזיציה במאבקה נגד שליטתה של ההנהגה החוסיינית במועצה המוסלמית העליונה. היה זה שיא הישגיה ועוצמתה. התפתחות זו הייתה ככל הנראה הגורם לכך שבסוף שנות ה-20 החלה להתפתח בעיר מסגרת לאומית אלטרנטיבית: "ועדת הוועידה הערבית" (לג'נת אל-מואתמר אל-ערבי). האגודה המוסלמית-נוצרית המשיכה להתקיים בשכם עד 1931. ביולי אותה שנה, החליטה האגודה לשנות את שמה ל"אגודה הערבית הלאומית" (אל-ג'מעיה אל-ערביה אל-וטניה). שינוי זה הדגיש את המגמה המיליטנטית שהחלה להתפשט בארץ באותה שנה. בתקופה זו, מזכיר אמ"ן שכם היה עזת דרוזה. ב-31 ביולי, כשבועיים לאחר שינוי השם, כונס בשכם כנס ארצי, שבו דרשו משתתפיו להתכונן למאבק מזוין למען המטרות הלאומיות.
היסטוריה > ערים אחרות

במקומות שבהם קמו סניפים, הייתה הפעולה הפוליטית בתנועה הלאומית מאורגנת יותר וניתן היה בקלות יותר לאסוף כספים למימון הפעולות הארציות. בכל המקומות הללו הורכבו האגודות מנציגי הגורמים השונים שבאליטות המקומיות: המשפחות החשובות, אנשי הדת והשייח'ים של הכפרים סביב העיר. עם זאת, השתתפות השייח'ים הללו הייתה מוגבלת לאזור יהודה ושומרון בלבד, משום ששם היו קיימות מסגרות הנהגה כפריות מקובלות בעלות שורשים היסטוריים.
אף על פי שעזה שלחה נציגים לקונגרס הערבי-פלסטיני כבר בוועידה הלאומית הראשונה ב-1919, העדות הראשונה שבידינו על קיומה של אגודה מוסלמית-נוצרית בעיר היא רק מדצמבר 1920. אמ"ן עזה הצליחה באופן מלא בפעולתה להכשלת הבחירות למועצה המחוקקת.
על אף היותה של חיפה מרכז חשוב של פעילות לאומית, לא קמה בה אגודה מוסלמית-נוצרית מאוחדת, ככל הנראה משום שבשלהי התקופה העות'מאנית הוחרפו בה מאוד היחסים בין שתי העדות. במקום זאת, הוקמה בשנת 1918–1919 "אגודה מוסלמית", שפעלה כארגון לאומי, וכשנה לאחר מכן הוקמה "אגודה נוצרית", שפעלה במקביל. בדרך כלל, הן פעלו במשותף – שליחת מברקי מחאה לממשלה, החתמת עצומות שנמסרו למושל והפגנות, אך הן ארגנו בנפרד את ייצוג האוכלוסייה בוועידות הלאומיות. כפי הנראה, רק במחצית השנייה של שנות ה-30 קמו בחיפה מסגרות לאומיות על-עדתיות.
אף על פי שנצרת לא השתתפה בשלב הראשון של התנועה הלאומית (מלבד משלחת לוועידה הלאומית הראשונה), הוקמה בה אגודה מוסלמית-נוצרית שהתבססה בעיקר על היריבים של משפחת אל-פאהום ממשפחת זועבי. ביוני 1923 שלחה האגודה צירים לוועידה הלאומית השישית.
אמ"ן טבריה השתתפה במפגש הארצי של האגודות הלאומיות שנערך ב-27 בנובמבר 1919 בחיפה. היה זה ניסיון ראשון לארגן את כל האגודות במסגרת ארצית אחת. מפגש זה הסתיים בהקמת "הוועדה העליונה של האגודות הפלסטיניות" ובהגשת עצומת מחאה מטעמה לשלטונות, אולם שתי האגודות הראשיות של אמ"ן (ירושלים ויפו) לא השתתפו בו. האגודה הטבריינית לא עשתה פעילות רבה ואין עליה עדויות לאחר 1923.
נציגי אזור חברון לא השתתפו בתנועה הלאומית בשנותיה הראשונות. רק בקיץ 1922 השתתפה לראשונה משלחת של העיר בקונגרס הערבי-פלסטיני, בוועידה החמישית. מתקופה זו ישנן העדויות הראשונות לקיומה של אמ"ן בעיר, אולם ללא פעילות רבה.
עם התפתחות התנועה הלאומית הערבית לאחר הכיבוש הבריטי, היו היהודים סובלים מהצקות יומיומיות מידי הערבים: גידופים והתנפלויות ברחוב, ילדים מיידים אבנים בחלונות ומפריעים לתפילה ליד מערת המכפלה. ב-1923 ייחס ועד יהודי חברון את התקריות הללו לפעילותה של האגודה המוסלמית-נוצרית והדגיש את אופייה הפוליטי. הוועד כתב כי אנשי האגודה זורעים שנאה בלב ההמון, ובין היתר מלמדים את הילדים לשיר שירים מבזים כלפי היהודים ומסיתים אותם להתגרות בהם.
אמ"ן צפת הוקמה בחורף 1923, והמשיכה להתקיים עד סוף שנות ה-20. ישנה עדות להקמת אמ"ן בבית שאן מסוף 1924. היא המשיכה להתקיים עד סוף שנות ה-20, אולם ללא פעילות רבה.
עוד ביוני 1922 נעשה ניסיון להקים את אמ"ן באל-בירה, אולם הוא לא צלח.
בעקבות מאורעות 1929 חלה התעוררות לאומית ברחבי הארץ. בתקופה זו הוקמו אגודות מוסלמיות-נוצריות בעיירות רמאללה ורמלה, ונעשה גם ניסיון להקים אגודה בלוד. אולם בשלוש עיירות גדולות לא קמו אגודות מוסלמיות-נוצריות כלל: טולכרם, ג'נין ועכו.
האופוזיציה

ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, קולונל פרדריק קיש, הקדיש חלק ניכר מזמנו לקשרים ממומנים עם משתפי פעולה ערבים, שתפקידם היה להפיץ את ההכרה בקרב ערביי ארץ ישראל כי הציונות תנצח.
"האגודה המוסלמית הלאומית" הייתה הארגון האופוזיציוני הראשון בפוליטיקה הערבית הפלסטינית והיא הייתה מכוונת כנגד האגודות המוסלמיות-נוצריות, שהחלו להתגבש בהדרגה לתנועה לאומית.
התארגנות האגודה קמה סביב התנגדות למשלחת הפלסטינית הראשונה ללונדון שיצאה לשם ביולי 1921. לצורך הקמת הארגון הזה, השתמש ראש המחלקה הערבית של ההנהלה הציונית, חיים מרגליות קלווריסקי, בשיטות של מתן מענקים אישיים למייסדי האגודות במקומות השונים ומימון הוצאותיהן. האגודה המוסלמית-נוצרית עשתה כמיטב יכולתה להציג חזית מאוחדת של המוסלמים והנוצרים הערבים נגד הציונות, ואילו קלווריסקי ניצל את קיומה של מורת הרוח המוסלמית כנגד הנוצרים על חלקם הלא-פרופורציונלי במינהל הממשלתי וטענו כי הארגון הזה, הכולל בתוכו נוצרים, משמש ככלי שרת בידיהם. אגודות אמ"ן הפעילו לחץ ציבורי ואישי על חברי האגודה המוסלמית הלאומית, במטרה להניא אותם מלהשתתף בה. נעשו גם פניות רבות לממשלה בדרישה לאסור על קיומה. הממשלה לא קיבלה את הדרישה הזו, אולם רצתה למנוע סכסוכים בתוך הציבור הערבי, ובמקרים רבים פעלו פקידי ממשלה ערבים נגד האגודה ופעיליה. אנשי אמ"ן ידעו על עמדה זו של הממשלה והדבר חיזק אותם במאבקם. במהלך שנת 1923 נעלמה "האגודה המוסלמית הלאומית" כליל מהבמה הפוליטית.
ב-10 בנובמבר 1923 נערכה בירושלים ועידת היסוד של "המפלגה הלאומית הערבית הפלסטינית", מפלגת האופוזיציה החדשה שליכדה את החוגים המתונים שהתנגדו למדיניות אי-שיתוף הפעולה עם הממשלה ונטו להשתתף בבחירות למועצה המייעצת. המארגנים לא שיתפו בעבר פעולה עם "האגודה המוסלמית הלאומית", וכלקח מכישלונה, הדגישו במצע המפלגה את התנגדותה לציונות, להצהרת בלפור ולחוקת הארץ. המייסדים עשו כל שבידיהם כדי "להכשיר" את מפלגתם, וכדי שזו לא תיחשב כיורשת של האגודה, בחרו כנראה בשיח' סולימאן אל-תאג'י אל-פארוקי לנשיאה, משום שזה גינה את האגודה בחריפות שנתיים קודם לכן.
לקריאה נוספת

יעקב שמעוני, ערביי ארץ־ישראל, הוצאת עם עובד, תל אביב, תש"ז.
יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1976.
חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, פרק 4.2.2.1 "האגודה המוסלמית-נוצרית", עמ' 314–325.
הערות שוליים

↑  תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 90.
↑  ארליך, ספר ב, יחידה 4, עמ' 315–317.
1 2  ארליך, ספר ב, יחידה 4, עמ' 318.
1 2 3 4  פורת, עמ' 23–25.
↑  שמעוני, עמ' 274; פורת, עמ' 24, 28, 101, 279.
↑  פורת, עמ' 238–240, הערה 7.
1 2  פורת, עמ' 68.
1 2 3 4 5  פורת, עמ' 223–224.
↑  לעומת זאת, לפי ארליך, עמ' 318: התקנון פורסם במהלך הכנס הארצי שהתקיים בתחילת 1919.
↑  לעומת זאת, על פי שמעוני, עמ' 272, 276; נספח: לוח תאריכים, עמ' 429: בפברואר 1919, כחודש לאחר חתימת הסכם ויצמן-פייסל, הפגישה הארצית הראשונה של נציגי "האגודה המוסלמית-הנוצרית" נתכנסה ביפו, והחליטה בין השאר על התנגדות מוחלטת לציונות ולהצהרת בלפור.
↑  פורת, עמ' 64–66.
↑  פורת, עמ' 69.
↑  פורת, עמ' 71.
1 2  פורת, עמ' 72–73.
↑  בני מוריס, מדינה אחת, שתי מדינות, עמ' 79.
↑  פורת, עמ' 77–78.
1 2  פורת, עמ' 82–84.
1 2  פורת, עמ' 86–88.
1 2 3 4 5 6  פורת, עמ' 226–227.
↑  ארליך, ספר ב, יחידה 4, עמ' 335.
1 2 3  פורת, עמ' 230.
1 2 3 4 5 6  פורת, עמ' 225–226.
↑  פורת, עמ' 123–124.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה: התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1929–1939 עמ' 120.
1 2 3 4  פורת, עמ' 231.
1 2  פורת, עמ' 232.
↑  תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 91–92.
1 2  פורת, עמ' 74–75.
↑  פורת, עמ' 47.
↑  פורת, עמ' 105–107.
1 2 3  פורת, עמ' 190.
↑  ארליך, ספר ב, יחידה 4, עמ' 323–324.
↑  ארליך, ספר ב, יחידה 4, עמ' 315–316.
↑  תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 115.
1 2  פורת, עמ' 231–232.
↑  פורת, עמ' 191.
↑  פורת, עמ' 224–225.
↑  פורת, עמ' 76.
↑  תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 261.
1 2  פורת, עמ' 228.
↑  תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 229–230.
↑  פורת, עמ' 171.
↑  שמעוני, עמ' 281.
↑  תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 227.
↑  פורת, עמ' 177.
↑  פורת, עמ' 175.
↑  פורת, עמ' 179.
↑  פורת, עמ' 178.
↑  פורת, עמ' 180–181.
עארף א-דג'אני, ראש האגודה המוסלמית-נוצרית בירושלים.
אחינו יעקב

| --- | --- |
 סינגל
 יצא לאור:  המאה ה־18 
 סוגה:  שיר ילדים
 שפה:  צרפתית 
 
"האח יעקב" (במקור הצרפתי: "Frère Jacques"; בעברית מוכר בשם "אחינו יעקב" או "אחינו הנהג") הוא שיר ילדים שמקורו צרפתי.
השיר מספר על נזיר בשם יעקב, אשר ישן עד מאוחר, ונקרא להתעורר במהירות לתפילת הבוקר על ידי פעמוני הבוקר של הכנסייה.
השיר מושר לעיתים כקאנון. לעיתים, הלחן של השיר משמש כגרסה ללימוד האלפבית הערבי.
בפתיחת הפרק השלישי של הסימפוניה הראשונה של מאהלר מופיע סולן קונטרבס, המבצע וריאציה על הנושא של אחינו יעקב ("Frère Jacques"). סולו זה מייחד את הסימפוניה כאחת הבודדות העושה שימוש בקונטרבס באופן כזה. הגרסה של מאהלר לשיר, המכונה בפיו Bruder Martin, עושה שימוש בסולם מינור במקום מז'ור, תמורה המשווה לשיר אופי של מארש אבל. שינוי האופי לסולם מינור איננו המצאה של מאהלר, כפי שנהוג לחשוב, אלא הדרך שבה הושר קטע זה במאה ה-19 וראשית המאה ה-20 באוסטריה.
רביעיית הזמר הצרפתית, "פרר ז'אק" (Les Frères Jacques), שפעלה משנות ה-40 ועד שנות ה-80, נקראה בשם השיר.
מילות השיר

בצרפתית:
Frère Jacques, frère Jacques,

Dormez-vous ? Dormez-vous ?

Sonnez les matines! Sonnez les matines!

Ding, dang, dong. Ding, dang, dong.
בתרגום חופשי לעברית:
האח יעקב, האח יעקב

האם אתה ישן? האם אתה ישן?

צלצלו בפעמוני הבוקר! צלצלו בפעמוני הבוקר!

דינג-דנג-דונג. דינג-דנג-דונג.
מקובל לפרש את המונח אח (Frère) במילות השיר לתואר המקובל לנזירים נוצריים בצרפתית ובעברית כאחד.
גרסה עברית (כולן על פי הלחן המקורי)

אחינו יעקב - תרגום של דוד יודילוביץ'
אָחִינוּ יַעֲקֹב

אַל תִּישַׁן

הַפַּעֲמוֹן מְצַלְצֵל

דִּין דָּן דּוֹן!
אחינו יעקב - גרסת תרגום מהעלייה הראשונה
אַחַי קוּמוּ נָא

אַל תָּנוּמוּ נָא

הַפַּעֲמוֹן מְצַלְצֵל

הַפַּעֲמוֹן מְצַלְצֵל

דִּין דָּן דּוֹן
אחינו יעקב - נוסח מכבי-לידרבוך
אַחַי קוּמוּ נָא

אַל תָּנוּמוּ נָא

הַשָּׁעָה

כְּבָר אַרְבָּע

כְּבָר צִלְצֵל הַשָּׁעוֹן

כְּבָר צִלְצֵל הַשָּׁעוֹן

בָּם בָּם בּוֹם
אחינו הנהג (מילים: לא ידוע)
אחינו הנהג, אחינו הנהג

סע מהר! סע מהר!

אם תיסע מהר, יתפוס אותך שוטר

סע לאט! סע לאט!



אחינו הנהג, אחינו הנהג

סע לאט! סע לאט!

אם תיסע לאט, נעשה ממך סלט

סע מהר! סע מהר!
עוד גרסה לאחינו הנהג (מילים: לא ידוע)
אחינו הנהג, אחינו הנהג

סע מהר! סע מהר!

לא רוצים הביתה,

רוצים לנסוע הייטה

סע מהר, סע מהר!
זאת גרסת טיולי בית הספר בשנות ה-50' של המאה ה-20
הערות שוליים

↑  safa1 (2021-08-24), שפה מספרת תרבות שיר האותיות, נבדק ב-2024-07-12
1 2 3  מתוך זמרשת
↑  מתוך זמרשת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 574caaf5-e19e-49a6-842f-38040358b53e
שי גליק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 ביולי 1987 (בן 37) בית שמש, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל
 תקופת כהונה:  2014–הווה (כ־10 שנים) 
 תקופת הפעילות:  2014–הווה (כ־10 שנים)
 תפקידים בולטים:  ממקימי ארגון "בצלמו"
שמאי (שי) גליק הוא פעיל ימין ישראלי, ידוע במאבקו נגד ארגוני שמאל. בין מטרותיו הבולטות – שוברים שתיקה, פורום המשפחות השכולות הישראלי-פלסטיני, ותיאטרון אל-מידאן.
ביוגרפיה

גליק נולד בירושלים, למשפחה חרדית בת 10 ילדים. שירת ביחידה 8200 וכיום הוא נשוי, אב לשלושה ילדים ומתגורר בבית שמש. הוא אחיינו של חבר הכנסת לשעבר ופעיל הר הבית יהודה גליק ונכדו של הרופא פרופ' שמעון גליק.
גליק פעל למען ביקורי מוסלמים בכותל לקידום הר הבית כמרכז לשלום עולמי.
גליק נמנה עם מקימי ארגון "בצלמו", ובאתר האינטרנט של הארגון הוא מוצג כמנכ"ל אם כי במסמכי עמותת "מוסרי" במסגרתה פועל ארגון בצלמו אין הוא מוזכר כמנכ"ל ולא מצוין מקור תקציבי למשכורתו.