פוטר סטיוארט
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > פסיקותיו

סטיוארט הגיע לבית המשפט העליון שנשלט אז על ידי שני פלגים אידאולוגים שנאבקו זה בזה ומצא את עצמו במרכז. פסק דין שניתן בראשית ימי כהונתו על כס השיפוט ושהמחיש את תפקידו כלשון המאזניים היה פסק הדין "אירווין נגד דאוד" (Irvin v. Dowd).
מבחינת מזגו נטה סטיוארט להיות בעל עמדות מתונות ופרגמטיות, אך לעיתים קרובות הוא ניצב בעמדת מיעוט בתקופה בה כיהן ארל וורן כנשיא בית המשפט העליון. סטיוארט האמין שהרוב בבית המשפט אימץ מעבר לכוונתם של מנסחי החוקה את הפירוש לסעיף ההתאגדות שבתיקון הראשון (בפסק הדין "אנגל נגד ויטאל" (Engel v. Vitale) מ-1962 ובפסק הדין "בית הספר המחוזי של אבינגטון נגד שמפ" (Abington School District v. Schempp) מ-1963), את החיסיון מפני הפללה עצמית של התיקון החמישי (בפסק דין מירנדה נגד אריזונה מ-1966), וסעיף ההגנה השווה של התיקון ה-14 (בפסק הדין "ריינולדס נגד סימס" (Reynolds v. Sims) מ-1964). בפסק הדין אנגל נגד ויטאל לא מצא סטיוארט שום תקדים לבטל את האפשרות לתפילות במסגרת הלימודים בבתי הספר, ובפסק הדין אבינגטון נגד שמפ הוא סירב לפסול את הנוהג של בתי הספר הציבוריים לקריאת התנ"ך. סטיוארט היה השופט היחידי שכתב חוות דעת מיעוט בשני פסקי דין אלו. בפסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט" (Griswold v. Connecticut) מ-1965 כתב סטיוארט חוות דעת מיעוט על בסיס הטענה שבעוד שהחוק של מדינת קונטיקט שאסר על השימוש באמצעי מניעה נראה לו "חוק מטופש באופן בלתי רגיל", לא עלה בידו למצוא לכך זכות לפרטיות כללית בסעיף ההליך הראוי של התיקון ה-14.
לפני מינויו של וורן ברגר כנשיא בית המשפט העליון, שיערו רבים שהנשיא ריצ'רד ניקסון יקדם את סטיוארט לתפקיד. סטיוארט, על אף שראה את ההצעה להתמנות לתפקיד כמחמאה, לא היה מעוניין לעבור שוב את תהליך אישור המינוי בסנאט, ותוך כדי כך לחשוף את משפחתו. הוא גם לא היה מעוניין לקבל את תחומי האחריות המנהליים שהיו כרוכים בתפקיד נשיא בית המשפט העליון. לפיכך, הוא נועד בשיחה בארבע עיניים עם הנשיא וביקש ממנו ששמו לא יילקח בחשבון כמועמד לתפקיד.
בתקופה בה כיהן ברגר כנשיא בית המשפט העליון, הפך סטיוארט לאיש המרכז ולעיתים קרובות השפיע על פסקי הדין של בית המשפט. הוא הצטרף לדעת הרוב בפסק הדין "פורמן נגד ג'ורג'יה" (Furman v. Georgia) מ-1972, שפסל את חוקי עונש המוות שהיו אז בתוקף, וארבע שנים לאחר מכן הצטרף להחלטת הרוב בפסק הדין גרג נגד ג'ורג'יה (אנ'), שאישר את חוקי עונש המוות המתוקנים שאומצו על ידי רוב מדינות ארצות הברית. על אף התנגדותו לפסק הדין גריזוולד, שינה סטיוארט את דעתו בנוגע לזכות לפרטית והיה הכוח המניע מאחורי החלטת בית המשפט בפסק דין רו נגד וייד מ-1973, שהכיר בזכות להפלה מלאכותית תחת הזכות לפרטיות. סטיוארט התנגד למלחמת וייטנאם, ובכמה הזדמנויות הוא דחק בבית המשפט העליון לתת צו עיון מחדש במקרים בהם נקרא תיגר על חוקתיותה של המלחמה.
סטיוארט הצביע באופן עקבי נגד טענות של נאשמים בפלילים לצו הביאס קורפוס פדרלי ולעיון מחודש בפסקי הדין. הוא היה מודאג בנוגע לפירושים הרחבים של סעיפי ההליך הראוי וההגנה השווה. הוא היה השופט היחידי שכתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "בעניין גאולט" (In re Gault) מ-1967 שהיווה נקודת ציון. פסק דין זה החיל על קטינים את הזכות לקבל הודעה על זכויותיהם ואת הזכות היוועץ בעורך דין, שהוענקה לבגירים בפסק דין מירנדה נגד אריזונה מ-1966 ובפסק דין "גדעון נגד ויינרייט" (Gideon v. Wainwright) מ-1963, בהתאמה.
בפסק הדין "ג'קובליס נגד אוהיו" (Jacobellis v. Ohio) מ-1964, שעסק בדברי תועבה, כתב סטיוארט את חוות הדעת המשלימה הקצרה שלו שבה ציין שקשה להגדיר "פורנוגרפיה קשה", אך "אני מזהה את זה כאשר אני נתקל בזה" (I know it when I see it), "והסרט שקשור לתיק זה הוא לא כזה". הוא המשיך והגן על הסרט שהיה נשוא התיק ("הנאהבים" של לואי מאל) מפני צנזורה נוספת. אחד הפרשנים הביע את דעתו ש: "התבוננות זו מסכמת את משנתו השיפוטית של סטיוארט: פלורליסטית, אינטואיטיבית ופרגמטית". ב-1981 העיר סטיוארט על מחשבותיו החוזרות בנוגע לציטוט זה. "באופן מסוים אני מתחרט על כך שאמרתי את מה שאמרתי על דברי תועבה - דברים שייכתבו על המצבה שלי. כאשר אני זוכר את כל המילים המוצקות שכתבתי", הוא אמר, "אני מצטער מעט שאם ייזכרו אותו, זה יהיה בגלל המשפט הזה".