stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיל ההגנה האווירית הסובייטי
מלאי נשק (1990) > טילי קרקע-אוויר

1,400 – S-25 Berkut
2,400 – Lavochkin S-75 Dvina
1,000 – Isayev S-125 Neva\Pechora
1,950 – Almaz S-200 Angara\Vega\Dubna
1,700–Almaz S-300 – 850
ABM-1 Galosh, טיל נגד טילים
מלאי נשק (1990) > מטוסי קו שני ואחסון

מיקויאן גורביץ' מיג-3
לאבוצ'קין La-9 פריץ
לאבוצ'קין La-11 פאנג
לאבוצ'קין La-15 פאנטייל
מיקויאן גורביץ' מיג-15 פגוט
מיקויאן גורביץ' מיג-17 פרסקו
מיקויאן גורביץ' מיג-19 פארמר
מיקויאן גורביץ' מיג-21 פישבד
סוחוי סו-9 פישפוט-C
סוחוי סו-11 פישפוט
טופולב Tu-28 פידלר
יאקובלב יאק-9
יאק-25 פלאשלייט
מלאי נשק (1990) > טילי אוויר-אוויר

K-5, AA-1 Alkali – טיל אוויר-אוויר לטווח קצר מאוד
K-8, AA-3 Anab – טיל אוויר-אוויר לטווח בינוני
K-13, AA-2 Atoll – טיל אוויר-אוויר לטווח קצר
R-4, AA-5 Ash – טיל אוויר-אוויר לטווח ארוך
R-40, AA-6 Acrid – טיל אוויר-אוויר לטווח ארוך
R-23, AA-7 Apex – טיל אוויר-אוויר לטווח בינוני
R-27, AA-10 Alamo – טווח בינוני
R-33, AA-9 Amos – טיל אוויר-אוויר לטווח ארוך
R-60, AA-8 Aphid – טיל אוויר-אוויר לטווח קצר
R-73, AA-11 Archer – טיל אוויר-אוויר לטווח קצר
לקריאה נוספת

"Советские Войска ПВО в последние годы Союза ССР. Часть 1" by A.G. Lenskiy and M.M. Tsybin, Saint Petersburg 2013, 164 pages. Comprehensive history of the Air Defence Forces, with unit histories of all units in existence during the last years of the USSR. Volume 2 is expected in 2014.
«На страже северного неба» (Москва, 2005) председатель совета ветеранов 10-й армии ПВО генерал-майор А. С. Иванов
הערות שוליים

↑  ויקטור סובורוב, בתוך הצבא האדום, 1982 ISBN 0-241-10889-6
↑  Archived May 21, 2013, at the Wayback Machine
↑  Archived October 24, 2008, at the Wayback Machine
↑  History Of Strategic Air and Ballistic Missile Defense (Vol. 1, Pt. 2) 1945–1955" (PDF). p. 151. Archived (PDF) from the original on 22 July 2011. Retrieved 8 March 2011. the formation of PVO (Strany) as a co-equal with other services of the Soviet armed forces in May of 1954
↑  "Intrusions, Overflights, Shootdowns and Defections During the Cold War and Thereafter". Myplace.frontier.com. Archived from the original on 2013-05-14. Retrieved 2013-10-03
↑  "The Shootdown of Flight 60528." Archived 2014-06-01 at the Wayback Machine National Vigilance Park - NSA/CSS via nsa.gov, 15 January 2009. Retrieved: 15 September 2012.
↑  ויקטור סובורוב, בתוך הצבא האדום, 1982 ISBN 0-241-10889-6
↑  "PVO". Brinkster.com. Archived from the original on 2013-10-04. Retrieved 2013-10-03. and http://www.ww2.dk/new/pvo/pvo.htm Archived 2017-06-04 at the Wayback Machine
 "12th independent Air Defence Army". www.ww2.dk. Archived from the original on 2017-07-26. Retrieved 2017-05-10.
↑  Michael Holm, 1st Guards Fighter Aviation Division.
↑  Christina F. Shelton, "The Soviet Military Education System for Commissioning and Training Officers"[permanent dead link], a bibliographical description and a link to the document in PDF format, Appendix.
↑  "ASN Aircraft accident Boeing 707-321B HL7429 Korpijärvi Lake". Aviation-safety.net. 1978-04-20. Archived from the original on 2011-04-27. Retrieved 2013-10-03.
 "Рейс "KAL" # 902 по расписанию не прибыл / История / Независимая газета". Nvo.ng.ru. 2004-06-11. Archived from the original on 2013-09-04. Retrieved 2013-10-03.
↑  William E Odom, The Collapse of the Soviet Military, Yale University Press, New Haven and London, 1998, pp. 107–111
↑  "Russian titled documentation" (PDF). Old.vko.ru. Archived from the original (PDF) on 2011-08-23. Retrieved 2013-10-03.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 231036229   WorldCat (עם VIAF): 231036229
דניאל בל

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1919 לואר איסט סייד, ארצות הברית 
 פטירה:  25 בינואר 2011 (בגיל 91) קיימברידג', ארצות הברית 
 ענף מדעי:  חברה פוסט-תעשייתית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה  הסיטי קולג' של ניו יורק  קולג' סנט אנטוני (אוקספורד) 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת קולומביה  אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת קיימברידג' 
 תלמידי דוקטורט:  תדה סקוצ'פול, Mustafa Emirbayer, Paul Starr 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים  פרס ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז (1992)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 צאצאים:  David A. Bell 
 
קריקטורה של דניאל בל
דניאל בֵּל (באנגלית: Daniel Bell; ‏10 במאי 1919 – 25 בינואר 2011) היה סוציולוג יהודי-אמריקאי, אחד הבולטים בחקר החברה הפוסט-תעשייתית, ובחקר אידאולוגיות פוליטיות. בשנות ה-40 של המאה ה-20 נחשב בל לאחד מחברי קבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק, המרקסיסטים אך אנטי קומוניסטים, יחד עם בוגרים נוספים של הסיטי קולג' של ניו יורק, כמו נורמן פודהורץ, אירווינג קריסטול, נייתן גלייזר, קלמנט גרינברג, סידני הוק, אירווינג האו, סימור מרטין ליפסט ועוד, רובם ככולם יהודים שהוריהם היגרו ממזרח אירופה. במהלך שנות ה-60 הפכו רובם, בהם בל עצמו, בהדרגה, לאנשי ימין-מרכז ובהמשך לראשי הזרם הנאו-קונסרבטיבי.
ביוגרפיה

בל נולד ב-1919 בברוקלין, ניו יורק, לבנימין בולוצקי ואנה קפלן, יהודים יוצאי פולין. אביו נפטר בהיותו בן פחות משנה, ואמו גידלה אותו תחילה במעון יום ליתומים ולאחר מכן אצל קרובי משפחה. בן 13 הוא היה כשהיא שינתה את שם משפחתם מ"בולוצקי" ל"בל" ואז הוא גם הצטרף לראשונה ל"ליגה הסוציאליסטית לצעירים" ובהמשך היה לכתב ואחר כך גם עורך ביטאונה "המנהיג". הוא למד בקולג' העירוני של ניו יורק, וסיים את לימודיו שם ב-1939, כאחד מבני הדור השני של "האינטלקטואלים של ניו יורק". בניגוד למרבית חבריו, הוא העדיף להתכחש ליהדותו וכינה את עצמו אתאיסט. החל ללמד מדעי החברה באוניברסיטת שיקגו (1945 –1948) ובמקביל ועד 1956 שימש כתב לענייני עבודה ב"פורצ'ן". ב-1952 עבר ללמד באוניברסיטת קולומביה, שם גם סיים את הדוקטורט ב-1960. באותה שנה יצא לאור ספרו הראשון - "קץ האידאולוגיה", שהרעיון המרכזי שלו מבוסס על סדרת מאמריו מתקופתו ב"פורצ'ן", על ירידת השפעתה של האידאולוגיה ובעיקר זו המרקסיסטית, באמריקה. הוא התמנה כפרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה והמשיך ללמד עד 1969. ייסד ב-1965 יחד עם חבריו אירווינג קריסטול ודניאל פטריק מויניהאן את ה"פאבליק אינטרסט" – רבעון נאו-קונסרבטיבי רב השפעה, וכיהן בו כעורך שותף יחד עם קריסטול עד 1973, עת הוחלף על ידי חבר אחר לקבוצתם, נייתן גלייזר. בשנים 1969 - 1990 שימש פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת הרווארד.
בל נישא לאשתו הראשונה נורה פוטצ'ניק ב-1943, התגרש לאחר לידת בתו, נישא שנית, התגרש שנית ב-1949, ונישא בשלישית, באותה שנה, למבקרת הספרות פרל קצין, ממנה נולד לו בנו דייוויד בל, לימים היסטוריון ידוע בזכות עצמו.
דעותיו

בל כינה את עצמו "סוציאליסט בענייני כלכלה, ליברל בפוליטיקה ושמרן בענייני תרבות". תרומותיו המרכזיות של בל, אשר נוסחו בספריו, הפכו לאבני דרך בהגות הסוציולוגית. ספריו המרכזיים הם: "קץ האידאולוגיה" (1960), "הסתירות התרבותיות של הקפיטליזם" (1976), ו"ביאת החברה הפוסט תעשייתית" (1973).
הספר שהיקנה לו את עיקר פרסומו – "קץ האידאולוגיה" – מסביר מדוע המרקסיזם, שפעם היה הכוח המניע של השמאל כולו, הפך כיום לבלתי רלוונטי, משום שניתן לדעתו כיום לגשר על הפערים וחוסר השויון בחברה ובכלכלה גם בדרכים שונות מאלה שמציע מרקס.
בספרו "ביאת החברה הפוסט תעשייתית", בל תיאר סוג חדש של חברה. לטענתו, החברות הפוסט-תעשייתיות תהיינה מבוססות על מידע ומוכוונות שירותים. משמע, בניגוד לעבר, כאשר חברות ביססו עושרן על משאבים טבעיים כיהלומים, פחם וכדומה, חברות פוסט-תעשייתיות ייצרו ויפיצו מידע, ויהיו בהן יותר נותני שירותים מאשר נניח, חוואים או כורים. לפי בל, חברות פוסט-תעשייתיות תחלפנה את החברות התעשייתיות כמערכת הדומיננטית.
לפי בל, לחברה פוסט-תעשייתית שלושה מרכיבים:
מעבר מייצור לשירותים;
מרכזיות תעשיות חדשות המבוססות על מדע;
עלייתן של אליטות טכניות והופעתם של חוקי ריבוד חברתי חדשים.
מאז פרסום הספר, רבות מתחזיותיו של בל התאמתו: הוא צדק בתחזיתו אודות צריכה המונית, אך נכשל לחזות את המחיר החברתי לכך, כגון אובדן ביטחון תעסוקתי או אבטלה המונית. למרות זאת, עבודתו של בל מוערכת מאוד בשדה המחקר הסוציולוגי, בין השאר בזכות הבחנתו כי המודרניות הפכה לנרטיב מיושן.
הערות שוליים

↑  דוד גורביץ, דן ערב, חברה פוסט-תעשייתית, באתר “אנציקלופדיה של הרעיונות”
↑  אורלנדו פטרסון, הסוציולוגים החדשים, באתר הארץ, 22 במאי 2002
↑  ד"ר טלי איכנולד-דביר, על ניהול, מנהיגות ומוסר, באתר הארץ, 20 באוגוסט 2007
↑  ניו יורק טיימס, אמילי איקין, לעיר חדשה דרושים הומואים ובוהמיינים, באתר הארץ, 13 ביוני 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568962005171  PLWABN: 9810622159905606  BNE: XX949266  BnF: cb11891023f (data)  GND: 118658018  ICCU: CFIV101158  ISNI: 0000 0001 2146 9017  LCCN: n50006506  LNB: 000026648  NKC: xx0021313  NLG: 81456  NLK: KAC199602071  NTA: 071633553  RKD: 487305  SELIBR: 177193  SNAC: w65z3111  SUDOC: 026715546  VIAF: 108273432   WorldCat (עם VIAF): 108273432
צומוד

צוּמוּד (בערבית: صمود, תעתיק מדויק: צמוד; נהגה במלרע; הגייה מקורבת: סוּמוּד; בעברית נכתב גם: סומוד) הוא מושג בערבית שמשמעותו "החזקת מעמד", "עמידה איתנה" או "היצמדות לאדמה", והוא רעיון אידאולוגי ואסטרטגיה פוליטית, שהופיע לראשונה בקרב הפלסטינים ב-1967 בעקבות מלחמת ששת הימים.
במהלך השנים מאז 1967, פלסטינים הבחינו בין שתי צורות עיקריות של צומוד. הראשונה, צומוד סטטי, היא סבילה יותר והוגדרה על ידי אבראהים דקאק כ"הישארותם של פלסטינים על אדמתם". השנייה, צומוד מתנגד (בערבית "צומוד מוקאוום") היא אידאולוגיה פעילה יותר, שמטרתה לחפש דרכים לבניית מוסדות חלופיים למאבק בשלטון הישראלי בשטחים הפלסטיניים.
הסמל המייצג ביותר את רעיון הצומוד ותחושת השורשיות הפלסטינית באדמה הוא עץ הזית, הנמצא בכל מקום ברחבי ארץ ישראל.
מקורותיו והתפתחותו

בערבית, אדם המפגין "צומוד" מכונה "צאמד" (נהגה בקירוב: סאמד, ובנקבה: "צאמדה"; צורת הריבוי: "צאמדון" או "צאמדין"). ביהודה ושומרון ורצועת עזה, הצומוד ייצג את האסטרטגיה הפוליטית הפלסטינית, כפי שאומצה משנת 1967 ואילך. כרעיון הקשור מאוד לאדמה, לחקלאות ולילידות, הדמות האידיאלית של הפלסטיני שהוצגה באותה תקופה הייתה של הפלאח שנשאר והחזיק באדמתו, וסירב לעזוב. ברוך קימרלינג כתב שאימוץ אסטרטגיה של צומוד הונע מתוך רצון להימנע מטיהור אתני נוסף. צומוד כאסטרטגיה הוא סביל יותר מזה שאומץ על ידי הפדאיון, אולם הוא סיפק סאבטקסט חשוב לשיח שלהם, בכך שסימל המשכיות וקשרים עם האדמה, עם איכרות ועם דרך חיים כפרית.
מקורותיו והתפתחותו > צומוד סטטי

לאחר מלחמת ששת הימים, ב-16 בספטמבר 1967, התכנס בעמאן קונגרס אסלאמי עולמי, שדן ב"תוצאות התוקפנות הציונית". בראשו ישב חאג' אמין אל-חוסייני ובנאומו הזהיר את הפלסטינים שבגדה המערבית וברצועת עזה, "שלא יפלו קורבן לפיתויי האויבים" וקרא להם להמשיך ב"עמידתם האיתנה" ("צומוד") נגד הכיבוש הישראלי.
לאחר השתלטות ישראל על יהודה ושומרון וחבל עזה בשנות ה-70 של המאה ה-20 הפעולות המזוינות של פדאיון פסקו לחלוטין. בקרב הפלסטינים שחיו כעת תחת שלטון ישראלי, נשתרש רעיון הצומוד, ודמות האם שימשה כייצוג האידאולוגיה הזו. באותה העת פרחה גם תנועת המורשת התרבותית והפולקלור, ואמנות הכרזות שהתפתחה, יצרה את דמותה העגולה מאוד של פלאחית בהריון אל תוך הסמלים המייצגים של הצומוד.
בשנות ה-70 המאוחרות, קרא הצומוד לדרך שלישית בין כניעה לבין גלות, בין תגובה סבילה ואלימות. הצומוד הסטטי, אף על פי שהודגשה בו הנחישות להישאר על הקרקע, היה גם הוא מאופיין על ידי גישה של ויתור והשלמה ואולי אף רחמים עצמיים. המטרה של פשוט להישאר במקום באה לידי ביטוי תוך הסתמכות על נדבות, כגון אלה שהתקבלו מ"קרן הסיוע לעמידה האיתנה של הוועדה הירדנית-פלסטינית המשותפת", שהוקמה על ידי ועידת הפסגה הערבית בבגדאד ב-1978.
מקורותיו והתפתחותו > צומוד מתנגד

באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, תיאר יאסר ערפאת כיצד הצומוד הוא אסטרטגיה פוליטית ותנאי הכרחי ללחימה. הוא החשיב את ההיאחזות באדמה ליסוד החשוב ביותר בתוכנית הפלסטינית. לדבריו, המשך המאבק, ללא היאחזות באדמה זו טרגדיה, על כן הבסיס הוא היאחזות באדמה, ורק אחר כך המאבק. במובן זה משמעות הצומוד הוא הישארות במקום. לא החזקת מעמד פאסיבית בלבד, אלא פעולת התנגדות איתנה. פליטים פלסטינים, בתוך ומחוץ לשטחים, מתארים לרוב את יכולתם לשאת את החיים במחנות הפליטים הפלסטיניים כצומוד.
אך רעיון זה תקף גם לפלסטינים החיים מחוץ למחנות הפליטים. נועם חומסקי, בספרו "המשולש הגורלי" (אנ') מצטט את רג'א שחאדה, שאומר כי ישנן שלוש דרכים להתנגד לכיבוש: "שנאה עיוורת" (ה"טרוריסט"), "כניעה אילמת" (ה"מתון") ודרכו של ה"צאמד". שחאדה אומר: "אתה, ה'צאמד', בוחר להישאר בכלא הזה כי הוא ביתך, וכי אתה חושש שאם תעזוב, הסוהר שלך לא ירשה לך לחזור. בחיים כאלה, אתה חייב כל הזמן להתנגד לפיתויים התאומים של או להסכים לתוכניתו של הסוהר בייאוש רדום, או להפוך למטורף על ידי שנאה מכרסמת כלפי הסוהר שלך וכלפי עצמך, האסיר". מאז 1967, פעולות מחאה לא-אלימות שננקטו על ידי הפלסטינים, כגון שביתות כלליות, חרמות צרכנים והפגנות, נקשרו לרעיון הצומוד. הגדרתו של שחאדה למושג הצומוד העניקה קול לפלסטינים רבים שניסו להמשיך בחייהם הרגילים. המשך החיים הרגילים תחת הנסיבות, נחשב בעיני פלסטינים רבים כסוג של התנגדות לא-אלימה.
מקורותיו והתפתחותו > צומוד מתנגד > האינתיפאדה הראשונה

במהלך האינתיפאדה הראשונה (1993-1987), רעיון הצומוד המתנגד קיבל ביטוי מלא בהתמקדות בשחרור הפלסטינים מהתלות בישראל על ידי סירוב לשתף פעולה ועל ידי הקמת מוסדות עצמאיים.
בינואר 1988, הוכרזה תוכנית פעולה בלתי-אלימה מקיפה על ידי חנא סניורה ומוברק עווד, שקראה לפלסטינים להחרים מוצרים ישראלים ולהפסיק כל שיתוף פעולה עם ישראל. נשים פלסטיניות החלו לגדל יבולים באדמות שלא עובדו קודם לכן, כדי ליתר את הצורך בתנובה ישראלית, ובתי ספר ארעיים מחתרתיים נפתחו בתגובה לסגירת מאות מוסדות חינוך בשטחים על ידי ישראל.
סמלים ואזכורים בספרות

בנוסף לפלאח ובפרט לפלאחית בהריון, עץ הזית ושורשיו הארוכים באזור הוא סמל ראשי של צומוד עבור הפלסטינים. הקישור ביניהם בא לידי ביטוי בספרות הפלסטינית, כמו למשל בקטע מספרו של רג'א שחאדה, הדרך השלישית (1982): "לפעמים, כאשר אני הולך בגבעות... אני מוצא עצמי מביט בעץ זית, וכשאני מביט בו, הוא משנה את צורתו אל מול עיני לסמל של ה'צמידין', של מאבקנו, של אבדן". עוד מוסיף שחאדה בספרו: "אנו ה'צאמדין' איננו יכולים להילחם בכח הפיזי הפראי של הישראלים אך עלינו לשמור על הכעס בוער". הייצוג של ה"צאמד" בכתביו הוא אמביוולנטי. באשר לחזרתו מאירופה לגדה המערבית, כתב: "זה מוזר לחזור כך, מרצונך החופשי, לשלשלאות הצומוד".[דרוש מקור: הפניה מדויקת] באופן אירוני, פלסטינים רבים ראו באישים כשחאדה – בן למשפחה ידועה מהמעמד הבינוני בגדה המערבית – כאלה שמהווים חלק מהשכבות שהרוויחו הכי הרבה ממדיניות התמיכה הכספית בארגון לשחרור פלסטין בשנות ה-80 והאשימו אותם בעידוד השארת הסטטוס קוו דרך מדיניות הצומוד.
אדוארד סעיד, בספרו "After the Last Sky: Palestinian Lives" ‏(1986), מאפיין את הצומוד כ"פתרון טקטי מוצלח לגמרי" בתקופה בה אין בנמצא אסטרטגיה יעילה.
הסופר דויד גרוסמן כתב בספרו "הזמן הצהוב" (1987): "'צומוד' מבטא עיקשות ואורך רוח, ומין תוקפנות פאסיווית, נשיכת בשרך בשיניך כדי שלא תיכנע, ושלא תצא מדעתך. צומוד פירושו לכופף את הראש ולחיות איכשהו עד שהסערה תחלוף".
העיתונאי יורם בינור, בספרו "Palestinian Like Me" ‏(1989), מתאר בספרו את הצומוד כ"גישה, פילוסופיה, ודרך חיים". זו "צורה בסיסית יותר של התנגדות הצומחת מן הרעיון שרק להתקיים, לשרוד ולהישאר על האדמה היא פעולה של אי-שיתוף פעולה - במיוחד כאשר גירוש הוא הדבר שהפלסטינים חוששים ממנו ביותר". בתארו צורות פעילות יותר של צומוד, בינור מספר על מפגשו עם שני ערבים שהועסקו כפועלי בניין בהתנחלות בית אל. בתגובה לדברי התוכחה של בינור (שהתחזה לערבי) על כך שהם עובדים עבור "הגרועים שבהם", ענו הפועלים שלא רק שהכסף שהם מקבלים עבור עבודה כזו מאפשר להם להיות "צאמדין". בזכות פרנסתם הם נותרים במקומותיהם ומנצלים כל הזדמנות "להילחם בהם". אחד מהם פירט את מה שביכולתם לעשות כפועלים פשוטים: "לאחר שאני מניח את האריחים במקלחת או במטבח של מתנחל ישראלי, כאשר האריחים כולם במקומם והמלט כבר התייבש, אני לוקח פטיש ושובר כמה. כאשר אנחנו מסיימים להתקין צינורות ביוב, וקבלן המשנה היהודי בדק שהכל בסדר, אז אני דוחף שק מלא של מלט לתוך הצינור. ברגע שהמים זורמים לתוך הצינור הזה המלט מתקשה כסלע, ומערכת הביוב נסתמת".
טוין ואן טפלן (Toine van Teeffelen), מהמוסד החינוכי הערבי בבית לחם, מגדיר את רעיון הצומוד ככזה שמצד אחד מתייחס "לממד אנכי של חיים פלסטיניים, היאחזות חזקה באדמה, שורשים עמוקים", ומצד שני, צומוד "מצביע על ממד זמן אופקי - גישה של סבלנות והתמדה, של לא להיכנע, למרות הסיכויים".
ראו גם

סבר
יום האדמה
הפקעה של מקרקעין בישראל
התנועה הלאומית הפלסטינית
הסכסוך הישראלי-פלסטיני
תוכנית השלבים של אש"ף
הערות שוליים

↑  י. אליחי, מילון עברי-ערבי לשפה המדוברת, הוצאת ינץ, ירושלים תשל"ז; כרך ראשון, עמ' 153.
↑  מצטפא כבהא, המזרח התיכון בימינו: הפלסטינים – עם בפזורתו, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 231, 255: "עמידה איתנה, החזקת מעמד".
↑  דויד גרוסמן, הזמן הצהוב, פרק 12: 'צוּמוּד', עמ' 117.
↑  S. Farsoun and J. Landis, "The sociology of an uprising," in Intifada: Palestine at the Crossroads edited by Jamal Raji Nassar, Roger Heacock, Greenwood Publishing Group, 1990, p. 28.
↑  צבי אל-פלג, המופתי הגדול, עמ' 148.
↑  דויד גרוסמן, הזמן הצהוב, פרק 12: 'צוּמוּד', עמ' 118.
1 2  תרגום חופשי מאנגלית.
↑  Toine van Teeffelen, The story of sumud,‏ 16 ביולי 2008 - הרצאה בכנס על "עתיד הזהות הלאומית הפלסטינית" באל-בירה, מרץ 2008. (באנגלית)
פרוזודיה

ערך זה עוסק במושג בבלשנות. אם התכוונתם למושג בתורת השירה, ראו .
פרוזודיה (בעברית: תּוֹרַת הַמִּשְׁקָל הֶחָרוּז וְהַבַּיִת) הוא מושג בבלשנות השייך לתחום העוסק באקוסטיקה של הדיבור. המושג מתייחס למאפיינים אקוסטיים מסוימים של הדיבור הנושאים חלק גדול מהמידע המועבר בתקשורת דבורה.
הדיבור איננו רצף אחיד: הוא משתנה ללא הרף בעוצמתו, במהירותו, בתדר שלו וביתר תכונותיו האקוסטיות. השינויים האקוסטיים היוצרים את הפרוזודיה מתרחשים ברמה של יחידות הדיבור הסופרה-סגמנטליות, כלומר אלה הנמצאות מעבר לרמת הפונמה הבודדת: ההברה, המילה והמבע (לגבי התכונות האקוסטיות של הפונמות ראו פונטיקה). השינויים הללו במאפיינים האקוסטיים הסופרה-סגמנטליים של הדיבור הם הפרוזודיה.
הפרוזודיה מהווה חלק בלתי נפרד מהשפה הדבורה, שכן כל מבע ומבע נהגים עם דפוס פרוזודי מסוים. הדפוס הפרוזודי של המבע מוסיף מידע רב מעבר לזה הקיים במילים המרכיבות אותו כשלעצמן, והוא מהווה חלק חשוב בקביעת המשמעות. בין היתר, הפרוזודיה מסמנת את הפונקציה הפרגמטית של המבעים (הצהרה, שאלה, בקשה וכו'), מוסיפה מידע לגבי רגשותיו וכוונותיו של הדובר ומעידה על עמדתו כלפי הנמען וכלפי תוכן הדברים (האם הוא אומר את הדברים בהתרגשות או באדישות, בכנות או בסרקזם וכו'). במידה מסוימת, תפקידה של הפרוזודיה בשפה הדבורה מקביל לזה של סימני הפיסוק בשפה הכתובה ושל הרגשונים במדיומים כמו שיחות צ'אט ומסרונים. למעשה, ניתן לומר שקיומם של אלה מעיד על הצורך ליצור תחליף גרפי לפרוזודיה (שמטבע הדברים אינה קיימת בכתב), שבדומה לה, יציב את המסר הכתוב בהקשר פרגמטי-רגשי. רבים ממאפייני הפרוזודיה הם אוניברסליים (למשל, כפי שמתואר לגבי האינטונציה בהמשך). עם זאת, קיימת גם מידה גדולה של שונות, וזו תורמת ליצירת הצליל הייחודי לכל שפה וצורת הדיבור האופיינית לכל אדם.
הפרוזודיה כוללת בתוכה את האינטונציה, ההטעמה, ההדגשה, עוצמת הקול, גוון הקול וקצב הדיבור.
מרכיבי הפרוזודיה > אינטונציה

אינטונציה (בעברית: הנגנה), נוצרת על ידי שינוי התדר הבסיסי של הקול במהלך הדיבור. כלומר, העלאה והורדה של גובה הקול תוך כדי הפקת הדיבור. לאינטונציה יש השפעה גדולה מאוד על משמעות הדברים, עד כדי כך ששני מבעים זהים לחלוטין, הנבדלים זה מזה רק בדפוס האינטונציה שלהם, יכולים לקבל משמעויות שונות. באופן כללי ניתן לתאר אינטונציה עולה, כאשר התדר הבסיסי של הקול עולה עם הזמן, אינטונציה יורדת, כאשר התדר הבסיסי נעשה נמוך וכן אינטונציה עולה-יורדת, יורדת-עולה או שטוחה. אחד התפקידים העיקריים של האינטונציה הוא סימון הפונקציה הפרגמטית של המבע, כאשר הדוגמה הקלאסית לכך היא ההבחנה בין מבעי חיווי ושאלה. ברוב השפות, שאלות כן/לא נהגות עם אינטונציה עולה (דני שבר את הרגל?) ואילו אינטונציה יורדת אופיינית לשאלות פתוחות (מי שבר את הרגל?) ולמבעי חיווי (דני שבר את הרגל). פרט לכך, האינטונציה משמשת ככלי עיקרי להבעת רגשות, כאשר ניתן להצביע על דפוסי אינטונציה האופייניים להבעת הפתעה, כעס, לעג וכולי.
יש להבדיל בין אינטונציה לטון בשפה טונאלית (למשל, שפות סיניות או שפות בנטו). טון הוא שינוי בגובה הקול במהלך ההגייה של מילה בודדת היוצר שינוי משמעות ברמה הלקסיקלית, כלומר, ייתכנו שתי מילים בעלות משמעויות שונות, הנבדלות זו מזו אך ורק מבחינת הטון. בניגוד לטון, האינטונציה היא שינוי בגובה הקול לאורך קטעי שיח גדולים יותר והיא בעלת משמעות פרגמטית-רגשית.
מרכיבי הפרוזודיה > הדגשה

הדגשה היא הבלטה של מילה אחת לעומת יתר המילים במבע. ההדגשה מתבצעת לרוב על ידי הגברת עוצמת הקול, הגבהת התדר הבסיסי של הקול, האטת קצב ההגייה ושימוש בהגייה מוקפדת וברורה יותר. באמצעות ההדגשה, הדובר מסמן את מוקד המבע, דהיינו, מבליט את המידע החשוב ביותר שברצונו למסור. ניקח לדוגמה את המבע "דני שבר את הרגל". על ידי הצבת הדגש על המילה האחרונה במבע - "דני שבר את הרגל", הדובר מבקש למסור שרגלו של דני היא זו שנשברה, ולא אף איבר אחר בגופו.
הצבת הדגש על המילה הראשונה - "דני שבר את הרגל", נועדה להבהיר שדני הוא זה ששבר את רגלו, ולא אף אחד אחר. להדגשה עשויה להיות השפעה מהותית על המשמעות, כפי שמדגימים חילופי הדברים הבאים:
א': מי רוצה עוגה?
ב': אני רוצה עוגה!
ג': אני רוצה עוגה...
על ידי הדגשת המילה "רוצה" (בתוספת האינטונציה המתאימה), רומז דובר ג' למאזינים שהוא היה רוצה לאכול עוגה, אך יש סיבה כלשהי שמונעת זאת ממנו. אין ספק שבעקבות תשובה כזו, המאזינים יצפו להמשך שיבהיר את הסיבה לכך. דבריו של ב' ברורים, וודאי שאינם יוצרים את אותה ציפייה.
מרכיבי הפרוזודיה > הטעמה

הטעמה היא הבלטה של הברה אחת לעומת יתר ההברות במילה. הבלטה זו מושגת על ידי שינויים אקוסטיים כמו הגברת עוצמת הקול, הגבהת התדר הבסיסי ועוד. הטעמה של אחת ההברות קיימת בכל מילה בשפה והיא חלק בלתי נפרד מהמימוש האקוסטי של אותה מילה. במקרים רבים, הזזת מיקום הטעם ימנע מהמאזין לזהות את המילה הנאמרת, או לחלופין, ייצור שינוי במשמעות. בשפות רבות קיימים זוגות של מילים בעלות משמעויות שונות, שהן זהות לחלוטין מבחינה אקוסטית, פרט למיקומו של הטעם; למשל- בוקר (תחילת היום) ובוקר (רועה בקר). זוגות כאלה נקראים זוגות מינימליים וקיומם מעיד על מעמדו של הטעם כתכונה מבחינה (בדומה לטון שהוזכר לעיל). על סמך אלה ניתן לומר שמהותה של ההטעמה לקסיקלית יותר מאשר פרגמטית, ובמובן זה היא שונה מיתר מרכיבי הפרוזודיה. היא נכללת תחת כותרת זו מעצם היותה תכונה אקוסטית סופרה-סגמנטלית.
להטעמה מקום חשוב בשירה ולפיה נקבע המשקל בשירה. המשלימה להטעמה היא ההשפלה: בהברה שאין הטעמה יש השפלה.
מנגנונים פיזיולוגיים ועצביים

בעוד שההמיספרה השמאלית של המוח הגדול היא הדומיננטית עבור תפקודי השפה בקרב כ-90% מהאוכלוסייה, ההמיספרה הימנית מעורבת בשליטה על הפרוזודיה ובהבעה וזיהוי של רגשות בטון הדיבור.
פרוזודיה אבנורמלית

קיימים מצבים בהם נפגעת היכולת להשתמש בפרוזודיה באופן נורמלי. אדם במצב כזה מוגבל ביכולת ההבעה שלו ועלול לחוות קשיים בתקשורת עם בני אדם אחרים. קבוצה מרכזית של אנשים החווים מגבלות בשימוש בפרוזודיה הם כאלה הסובלים מאפאזיה - פגיעה ביכולות השפתיות כתוצאה מנזק מוחי. סוגים מסוימים של אפאזיה עשויים לגרום להפקה בלתי תקינה ומצומצמת של דפוסים פרוזודיים ובנוסף, להגביל את יכולת התפיסה הפרוזודית, כלומר לגרום לקושי בפירוש הפרוזודיה בדבריהם של אחרים. פרוזודיה אבנורמלית עשויה להופיע גם כאחד התסמינים של מחלות הפוגעות במערכת המוטורית של הדיבור. מחלת פרקינסון, למשל, היא מחלה הפוגעת בכישורים המוטוריים בכלל ובהם גם אלה הקשורים לשליטה במאפיינים האקוסטיים של הדיבור. כתוצאה מכך, חולי פרקינסון נוטים להפיק דיבור בעל פרוזודיה "שטוחה": דיבור חלש, איטי ומונוטוני, ללא שינויים בגובה הקול ובעוצמתו. זאת, יחד עם קיפאון של שרירי הפנים, פוגעים מאוד ביכולת ההבעה ועלולים ליצור רושם מוטעה של אדישות. פרוזודיה שטוחה אופיינית גם לאנשים הסובלים מדיכאון קליני, אלא שבמקרים כאלה זהו מן הסתם ביטוי מדויק של המצב הנפשי.
קושי בשימוש בפרוזודיה אופייני כנראה גם בהפרעות על הרצף האוטיסיטי - קבוצה של תסמונות המתאפיינות בפגיעה חמורה ביכולות התקשורתיות-חברתיות. במידה רבה, אנשים עם הפרעות אוטיסטיות אינם מסוגלים לשלוט בקודים המשמשים בתקשורת אנושית ומתקשים בהבעה ובהבנה של רגשות ומצבים מנטליים. אחד הביטויים לכך הוא שימוש אבנורמלי בפרוזודיה, שעשוי לבוא לידי ביטוי בנטייה להפיק דפוסים פרוזודיים שאינם הולמים את הכוונה או את הסיטואציה. ישנן עדויות חלקיות שאנשים עם אוטיזם מתקשים גם בתפיסה של הפרוזודיה. דוגמאות למחלות נוספות שנמצאו לגביהן עדויות לשימוש לקוי בפרוזודיה הן סכיזופרניה ומחלת הנטיגטון.