תוצאות מלחמת לבנון השנייה
ניתוח ולקחים

העימות בין צה"ל לחזבאללה לא הסתיים בהכרעה ברורה. יש שסברו כי ישראל ניצחה בהם הרמטכ"ל דן חלוץ (שדיבר על ניצחון בנקודות) וד"ר גיא בכור. יש הסוברים כי הכף נוטה לחובת ישראל. האלוף במיל' יצחק בן ישראל סבר כך בשל חריגת המלחמה מתפיסת הביטחון הישראלית, שכל עימות יש לסיים בנוקאאוט מוחץ, קל וחומר עם ארגון קטן. ההיסטוריון הצבאי אורי מילשטיין סבר שתוצאת תיקו בין כוח גדול ומזוין לכח חלש, נתפסת תמיד כניצחונו של החלש. לעומתם ועדת וינוגרד סברה שלא מדובר בתבוסה, אך מדובר בהחמצה גדולה, שלא היה בה אפילו ניצחון בנקודות. חזבאללה הופתע מאוד מהתגובה הישראלית הקשה, ומהשמדת הטילים לטווח ארוך ובינוני, וביקש את הפסקת האש בשלבים שונים של המלחמה. מערכות פיקוד הבקרה והשליטה שלו במיוחד בדאחיה נהרסו, והביצורים בקו הגבול נמחקו לחלוטין. עם זאת הוא לא נכנע, שדרת הפיקוד שלו התקיימה, התקשורת שלו כולל תחנת הטלוויזיה שלו שרדה, והוא המשיך להפגיז את ישראל במספר רב של טילים, ולגלות התנגדות בדרום לבנון, עד יומה האחרון של המלחמה. צה"ל לעומתו הופתע מהשרידות של לוחמי החזבאללה, מאיכות הבונקרים שלו, ומכוח האש שלו ואופן לחימתו, בפרט טילי הנ"ט שחדרו עשרות רבות של טנקי מרכבה ועשו שמות בחיילי החי"ר ומטחי הרקטות שהפגיזו את צפון ישראל ללא הרף עד ליומה האחרון של המלחמה.
ועדת וינוגרד סברה כי לצד היכולות המרשימות של חיל האוויר והמודיעין, התגלו כשלים חמורים בעיקר בכוחות היבשה ובשילוביות בין הזרועות (דו"ח סופי עמ' 394). כשלים שמלווים את צה"ל כבר מוועדת אגרנט (שם פסקה 7). וכי "צה"ל נכשל במאמציו במלחמה להביא להשג הצבאי הנדרש והאפשרי, לנוכח תנאי המלחמה ויחסי הכוחות". ועדת וינוגרד מכנה את תוצאות המלחמה "כהחמצה חמורה" (שם עמ' 394 פסקה 8). הוועדה סברה כי גם בהערכה אופטימית הפעולה הצבאית לא הניבה ניצחון ברור, ועם זאת הפגינה יכולות צבאיות מרשימות. בנושא ההרתעה הוועדה סברה כי התוצאה הייתה מעורבת. הוועדה סברה כי אף כי "צה"ל בתשתיתו הוא צבא חזק ואיכותי, וכי עוצמותיו התגלו גם במלחמת לבנון השנייה". מחברי הדו"ח קובעים בניגוד לאמירתו של רמטכ"ל המלחמה חלוץ, ש"בסופם של 34 ימי לחימה, לא הייתה הכרעה לטובת צה"ל, אף לא ב'נקודות'" (שם 394). ועם זאת הוועדה איננה שותפה לתיאור המלחמה ותוצאותיה כתבוסה (שם עמ' 398). בין הבעיות העיקריות שצה"ל נגוע בהן הדו"ח מונה: "חולשה בדבקות במשימה ובחתירה לניצחון" (שם עמ' 400-401), "חוסר משמעת צבאית, במובן הרחב של המושג, של הקפדה על נהלים ודרכי פעולה וכללי קרב." (שם עמ' 402). ליקויים חמורים בהיערכות, כשירות ומוכנות (שם עמ' 404), ותרבות ארגונית קלוקלת שמתבטאת, ב"תופעות רבות של חוסר תכנון, חוסר בהירות, סטייה מנהלים ברורים וחשובים, האמורים להבטיח פיקוד, שליטה ובקרה" (שם עמ' 408–413). עוד העלתה הוועדה את נושא ביטחון המידע וקבעה, שבניגוד גמור לחזבאללה, מדינת ישראל נוהגת באופן חסר אחריות במידע החסוי והרגיש ביותר שלה (שם עמ' 473). הוועדה ביקרה את חוסר ההתכוננות של צה"ל למלכוד הלבנוני בנושאים של הגנה אקטיבית בפני רק"ק והערכות להתקפה קרקעית נרחבת מבעוד מועד. עוד ביקרה הוועדה את חוסר ההשכלה הצבאית של מפקדי צה"ל, שגורם לחוסר עומק ולהיעדר תפיסה אסטרטגית, ואף שיגרה עקיצה כי "אין שום דבר חינני וראוי, בנטייה האנטי-אינטלקטואלית של חלק מהפיקוד הבכיר של צה"ל." (שם עמ' 397)
על פי האלוף (במיל') יצחק בן ישראל, המלחמה חשפה את האסטרטגיה האיראנית ליצור "נושאת מטוסים קדמית המשייטת ליד צפון ישראל", כדי להרתיע את ישראל וארצות הברית מלפעול כנגדה. הוא מביא הערכות מומחים צבאיים שגם הוא שותף לה, שכישלון ישראל במלחמה נבע מאי הפעלת כוחות קרקעיים בהיקף גדול בכל דרום לבנון עד לליטני, מיד בתחילת המלחמה. להערכתו כיבוש מהיר של כוח רב, היה מפסיק את רוב הפעלת הרקטות ולא היה גובה קורבנות בנפש יותר מאשר היו במלחמה הנוכחית. לגבי ההשגים של שני הצדדים בעוד שלחזבאללה עצם שרידותו הייתה הישג, גם טענתו שהוא הוא כוח המגן של לבנון כנגד ישראל התחזקה. את עיקר הכישלון הוא רואה בכך שהיה חוסר התאמה בין המטרות שהוצהרו מראש על ידי המנהיגות לבין המהלכים שננקטו בפועל. עם זאת לישראל הוא סובר כי קיימים שני השגים חשובים: התערערות הקונספציה כי ישראל איננה פועלת כנגד מי שמאיימים על עורפה האזרחי, וההעזה להפציץ בירת אויב באופן מאסיבי וחסר תקדים. על פי בן ישראל, "התוצאות בפועל נבעו מכישלון של קברניטי הביטחון בניהול נכון של מהלכי המלחמה, ומחוסר התאמה בין המטרות שנקבעו והשיטה שיושמה להשגתן." לתפיסתו הלקח העיקרי הוא "שקברניטי הביטחון חייבים להיות בעלי הבנה עמוקה בתורת הביטחון של ישראל". לקח נוסף הוא ללמד את הצבא מחדש את "היכולת לבצע תמרון משוריין רב אוגדתי".
על פי ההיסטוריון הצבאי ד"ר אורי מילשטיין הבעיה של ישראל הרבה יותר יסודית, והיא חוסר קריאה נכון של מפת המציאות. מנהיגי ישראל לא הכירו בתבוסה שארגון קטן עם אלפי לוחמים הנחיל למדינה שיש לה חצי מיליון חיילים, עם הנסיגה מלבנון בשנת 2000 ו"הם תיארו את הבריחה כהישג אסטרטגי מזהיר שיביא שקט לגליל." ולכן הם לא התכוננו ברצינות לעימות נוסף עם החזבאללה. לדידו צה"ל לא התייחס ברצינות מספיקה לחזבאללה והגדיר אותו בטעות כארגון טרור ולא כארגון גרילה, ולא פיתח תורת לחימה מיוחדת נגדו, אלא העריך שבמתקפה חזיתית "אנשי הארגון ינוסו על נפשם, כפי שהפלסטינים נסו בשעתו כשתקפו אותם חזיתית". צה"ל תכנן לרכך את יעדי החזבאללה בהפצצות חזקות, ואז להיכנס עם כוחות קרקעיים ולהשמיד תשתיות, אך חזבאללה התכונן לכך מראש, בבניית בונקרים שלא יושפעו מהפצצות חיל האוויר ובהכנת לוחמים למערכה ממושכת. מילשטיין עוד מוסיף כי הבעיות הלוגיסטיות שהתגלו במלחמה הן ישנות, והיו כבר במלחמת יום כיפור ובמלחמת לבנון הראשונה ולא תוקנו. לתפיסתו של מילשטיין יש להקים מחדש את צה"ל, להעביר את המפקדים הכשרה מקצועית במצביאות ובמקצועיות של הפעלת כוח יבשתי. להכשיר את עובדי השירות הציבורי בהווית הצבא והמלחמה, כדי שיוכלו לקיים דיאלוג עם אנשי הצבא בעת מלחמה, ובכלל לפתח תרבות ביטחונית מעמיקה בחברה הישראלית, כדי שהציבור לא ילך כסומא בארובה אחר מנהיגיו.
על פי הפרשן הצבאי רון בן ישי, אסטרטגיית ה"מוקאוומה" שפותחה על ידי המוג'הידין באפגניסטן ולוטשה על ידי המורדים הסונים בעיראק ואנשי "משמרות המהפכה" באיראן, משמשת גורמי אסלאם רדיקלי בכל זירה בה הם פועלים כיום: בעיראק, אפגניסטן, סומליה, צ'צ'ניה, סרי לנקה, בלבנון וברצועת עזה. שיטה זו שכוללת
הקזת דם והתשה פסיכולוגית,
שימוש בכלי נשק פשוטים יחסית כמו רקטות ומטענים,
הימנעות וחמיקה מקרבות אש ישירות עם האויב באמצעי הסוואה והחבאה,
קשירת ידי האויב באמצעות לחימה בתוך ומתוך אוכלוסייה אזרחית,
יעילה מאוד כנגד צבאות מערביים, ולישראל היה קשה להתמודד איתה בדיוק כפי שקשה לכוחות נאט"ו להתמודד איתה באפגניסטן ולצבא האמריקני בעיראק. ומבחינה זו צריך לחפש דרכים חדשות להתמודד איתה. בן ישי מציע, שישראל תהיה ראש החץ בריכוז מאמצים כנגד אסטרטגיה זו בשלושה ערוצים: בערוץ הטכנולוגי ליצור טכנולוגיה שתתמודד עם רקטות וטילי נ"ט. בערוץ המודיעיני בשכלול שיטות איסוף מודיעיניות כדי לאתר לוחמים בקרב אזרחים. ובפעילות מדינית וצבאית לניתוק הקשר והאספקה בין הארגונים לבין המדינות התומכות בהן
מספר מנתחים ופרשנים (ובהם בן ישראל) עמדו על כך שבמלחמה הזו שלא כבמלחמות העבר, צה"ל לא נקט ביוזמה ובתחבולות שהפתיעו את האויב, אלא עשה מהלכים צפויים ושקופים שנתבקשו, ושחזבאללה צפה אותם והתכונן להם היטב. הם נתנו לכך סיבות שונות, ובהם ההתרגלות לדפוסים קבועים בלוחמה כנגד הפלסטינים בה יש לישראל עליונות מוחלטת, והרצון ללכת על בטוח, ואי רצון של קצינים בכירים לסכן את תפקידם במקרה שמהלכים נועזים יכשלו.