ג'מילה בוחירד
מאסרה ועינוייה

רדיפתה של בוחירד החלה כשכוחות צנחנים גילו מפעל לייצור פצצות בבית דודה מוסטפא בוחירד בשכונת הקסבה באלג'יר. העניינים התפתחו כשהחליט יאסף סעדי להעביר את מקום מושבו בניסיון להתחמק מהחיילים שחסמו את כל דרכי היציאה עליו ועל קבוצתו. ב-9 באפריל 1957 במהלך המעבר הזה, סיור של חיילים צרפתיים נתקל בארבע דמויות מחופשות בבגדי נשים, והן: יאסף סעדי, סי מוראד, זהרה זריף וחסיבה בן-בו עלי, ובמרחק מה מהם הייתה ג'מילה בוחירד בלבוש אירופאי וברשותה כל מסמכי החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה. על פי עדותה של זריף, במהלך ההיתקלות האחרים הצליחו להימלט ובוחירד נעצרה לבד על ידי ניידת צרפתית לאחר שנורתה בכתף ונפצעה בקליע כשברשותה מסמכים, מכתבים וסכום כסף גדול שהעידו על קשריה עם מנהיג החזית הלאומית יאסף סעדי.
אז החל מסע הייסורים והעינויים שלה, שבמהלכו היא צוטטה כמי שאמרה: "אני יודעת כי תגזרו עלי גזר דין מוות, אך אל לכם לשכוח כי בהוצאתי להורג אתם מתנגשים בערכי החירות בארצכם, ולא תמנעו מאלג'יריה להפוך לחופשית ועצמאית".
הצרפתים החלו מענים אותה עוד בהיותה בבית החולים. היא הוכתה במכות חשמל באזור הפצע שנגרם מהירי, בשדיים, ובאיברי המין שלה, כדי לגרום לה להלשין על חבריה. כתוצאה מכך, היה לה דימום חריף שגרם להפסקת הווסת ונכות בזרוע שמאל. במהלך העינויים הייתה לעיתים תכופות במצב של ערפול וחוסר הכרה וכשהתעוררה קראה: "אלג'יריה אמנו". לאחר מכן, בוחירד הועברה לכלא צבאי ברברוס, כשהיא שרה "ג'זאאירונא" (אלג'יריה שלנו), שם נמשכו עינוייה. כותבת ג'קלין קרוג', שותפתה למאבק ומי ששהתה יחד אתה בכלא, כותבת בזכרונותיה, שכשהובאה ג'מילה בוחירד לכלא ברברוס מצבה היה קשה מאוד והפציעה בכתף לא נרפאה בגלל העינויים, ובכלא היא הוחזקה בבידוד. כמו כן דו"ח הרפואי שהכינה הרופאה ג'נין בל-ח'וג'ה, ששהתה בכלא עם בוחירד ואשר בדקה אותה פיזית לאחר הסרת החיסיון על מאסרה בכלא ברברוס בעיר אלג'יר בתחילת מאי 1957, הוכיח כי בוחירד עברה עינויים קשים.
ג'מילה בוחירד הוחזקה בידי אנשי הגיס העשירי של הצנחנים בפיקודו של הגנרל ז'אק מאסי (Jacques Massu (אנ')). מאסי הבין את מידת מעורבותה של בוחירד במהפכה והוא גרם לה באמצעות עינויים קשים להודות בקשריה עם יאסף סעדי, בנוסף לכמה כתובות לא חשובות וחלק מהאינפורמציה שהופיעה במסמכים שהיו ברשותה. אך היא לא מסרה פרטים שהיו יכולים להוביל את הצנחנים אל יאסף סעדי וחבריו. כמו כן מעניה נכשלו בחילוץ הודאה ממנה על אשמתה ונקבע לה משפט ב-16 ביולי 1957. במשפט היא נמצאה אשמה בעוון שיתוף פעולה עם החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה ובגידה בשלטון הצרפתי, ונגזר עליה גזר דין מוות יחד עם ג'מילה בו-עזה שהיה אמור לצאת לפועל ב-7 במרץ 1958.
זריף סיפרה, כי סעדי ניסה לשחרר את בוחירד מבית הכלא הצבאי ברברוס, אך ללא הצלחה. עם זאת החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה לא ישבה בחיבוק ידיים וגייסה קבוצה של עורכי דין והטילה עליהם את המשימה להגן על פעילי הארגון. מטרתם הראשונה של עורכי הדין, שרובם היו קומוניסטים, הייתה לשחרר את הכלואים מידי המשטרה או הצנחנים הצרפתיים, על מנת להכריח את השלטונות להעמיד אותם לדין וכך להציל חייהם ולשים סוף למסכת העינויים, ונוסף לכך הם גם נאבקו להמיר את עונשי המוות במאסרים.
עורך הדין ז'אק וורג'יס (Jacques Vergès(אנ')), שהאמין בזכות העמים להגדרה עצמית, לקח על עצמו את ההגנה על בוחירד. הוא פתח במסע יחסי ציבור נרחב בכל העולם, שבעקבותיו זכה סיפורה של בוחירד להכרה עולמית. כתוצאה מהלחץ הגדול שהופעל על ידי דעת הקהל העולמית, שהביעה תמיכה בבוחירד, התאספה הוועדה לזכויות אדם באו"ם לאחר שקיבל מזכירה הכללי דאז דאג המרשלד מאות מכתבים ומברקי מורת רוח המבקשים ממנו ומהאו"ם להציל את בוחירד. כמו כן, מנהיגי עולם כמו נשיא מצריים ג'מאל עבד א-נאסר, הנשיא ההודי ג'ווהרלל נהרו והמנהיג הסובייטי ניקיטה חרושצ'וב ביקשו לחון אותה. בנוסף, יצאו ברחבי העולם עשרות הפגנות עממיות למחות כנגד מאסרה וגזר דינה של בוחירד. בעקבות אלו, הצרפתים דחו את ביצוע גזר הדין. ב-18 באפריל 1958 הומתק גזר הדין במוות למאסר עולם והועברה בוחירד לכלא ריימס בצרפת.
זריף אמרה, כי לעיתים נדירות נשמע בהיסטוריה של האומה האלג'ירית קול כה ברור כקולה של בוחירד. מה שגרם לה להפוך לסמל, הוא העובדה כי העיתונות הבין-לאומית בכללותה כתבה על אומץ לבה, כמי שעמדה לבד מול מעניה, לבושה בצבעי דגל הלאום וקוראת בקול בפני אויביה: "אני אלג'ירית ואין לכם זכות לשפוט אותי. כן אני אחראית על מעשיי, כן אני מוכנה למות, ואני ארים את נשקי מחדש אם אני אשוחרר ואחזור ואעשה את מה שעשיתי". זריף מוסיפה, כי ג'מילה קיבלה את החלטת בית המשפט להוציאה להורג בראש מורם ובשירת שיר המהפכה. מנהיגות המהפכה, ניצלה את זעקתה של בוחירד בבית המשפט וקראה לכל האלג'יראיות להצטרף ולתמוך במהפכה, וכך הפכה בוחירד סמל להקרבה, סמל למאבק נגד הקולוניאליזם הצרפתי ולמאבק לשחרור לאומי בכל העולם.