stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שולה שפיגל
סרטים, סדרות ופרסומות בהפקתה

"1990-2000 – ראבל הפקות:
"אטמוספירה", מגזין הווידאו במטוסי אל על, "אמא באה לעולם ואבא גם" - קלטת הדרכה להורים צעירים, "מלחמות היהודים" עם עופר שלח (ערוץ 8), "תחקירים" עם בילי מוסקונה (ערוץ 8), חדרים (ערוץ 8), תוכניות עבור ערוץ הילדים, סרטי פרסומות עבור: אל-על, שטראוס, בנק לאומי, הבנק הבינלאומי, פלאפון, יפאורה תבורי, מקדונלד׳ס, עלית ועוד.
2000-2007 – שולה שפיגל הפקות:
"העתיד כבר כאן" (סדרה, ערוץ 8), THE ATLANTIC DRIFT (קופרודוקציה ישראלית צרפתית, ערוץ 8), "בית הילדים" (הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו), "אז הרצל אמר" (סדרה, קרן אבי חי, ערוץ 8), "לימוזינה עם גיל ריבה", (סדרה, ערוץ 10), "הסבון בכה מאד" (סרט, ערוץ 8).
2007 – 2023 – דנה ושולה הפקות:
סדרות דוקומנטריות: "לונדון פינת בן יהודה" (זוכת פרס האקדמיה ופרס היצירה הדוקומנטרית, קרן אבי חי, יס דוקו וערוץ 10), "הצבר" (קרן אבי חי, ערוץ 8 וערוץ 10), "צבא העם" (רשת 13), "משפחות" (הוט), "נקודת מפנה" (כאן 11), "עושים לביתנו" (כאן 11), "הפרקליטות" (יס דוקו), "על האדמה הזו" (6 פרקים מכאן)
סרטים דוקומנטריים: "חיים באשליות" (הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, יס דוקו), "אהבה לא צפויה" (יס דוקו), "מרוששות" (קרן רבינוביץ, ערוץ 8, זוכה פרס אופיר), "תחנה סופית" (קרן מקור, ערוץ 8), "עוקף לוד" (פרויקט ״שווים״ של הרשות השנייה, קרן גשר ופסטיבל ירושלים), "הרצח בקולנוע צפון" (כאן 11, זוכה פרס המבקרים), "גשם בעיניים" (הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, קרן גשר, קרן אבי חי, מפעל הפיס, ערוץ 8, זוכה פרס אופיר), "שיר ערש לעמק" (הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, מפעל הפיס, ערוץ 8), "שמנה" (קשת 12), "הקללה של ויקטור" (הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, ערוץ 8), "החברים מהכיתה שלי" (יס דוקו), "מוזות" - פרק על המשורר רוני סומק (כאן 11) "יוסי שריד" - ערוץ 8 הוט, קרן מקור,פסטיבל דוקאביב, "שריף שנטי - תיק רצח" - כאן 11, פסטיבל הסרטים בירושלים, "ספי" (ערוץ 8)
תוכניות לילדים: "דן ומוזלי" (חינוכית, זוכת פרס האקדמיה), "אולי פיל" (חינוכית, זוכת פרס האקדמיה), "ראש מלא סיפורים" (סדרת פודקאסטים, חינוכית), "להציל את חיות הבר" (כאן חינוכית, זוכת פרס האקדמיה), "שקשוקה" (כאן חינוכית), "להציל את חיות הבית" (כאן חינוכית)..
סדרות מתוסרטות: "יום האם" (קשת 12), "תמיד אותו חלום" (הוט, זוכת פרס האקדמיה), "חמישה גברים וחתונה" (ערוץ 10), "המדובב" (שתי עונות, yes), "יש לה את זה" (קשת 12), "זה לא הגיל" (קשת 12), "לא לפני הילדים" (ערוץ 10), "הצרות שלי עם נשים" (שתי עונות, ערוץ 10), "מייקל" (עונה שנייה, yes), "טהרן" (שתי עונות, זוכת פרס אמי הבינלאומי, כאן 11 ו-אפל TV פלוס),"קפה" (בהפקה, מכאן)
פרויקטים מיוחדים: מוזיאון אנו (לשעבר בית התפוצות) – הפקת 15 סרטים עבור המוזיאון, מוזיאון תל אביב – ארבעה סרטים, יד ושם - הפקת התערוכה "שומר אחי אנוכי" בנושא חסידי אומות עולם, יד בן-צבי ובית התפוצות - "רואים את הקולות" – פרויקט תיעוד מורשת יהודי ארצות ערב ואיראן.
חיים אישיים

לשפיגל שני אחים - עורך הדין והסופר דן שינמן, וסגן נשיא בית המשפט המחוזי בדימוס יעקב שינמן. לשפיגל שני ילדים - גלי שפיגל כהן - עובדת סוציאלית ופסיכותרפיסטית, ואורי שפיגל - עורך דין - שותף בנשיץ ברנדיס. לשפיגל שבעה נכדים - ליה, הילי, נועה, איתמר, מיקה, בן וליבי. שפיגל היא גרושה וחיה מזה חמישה עשורים בהרצליה.
הערות שוליים

↑  רן בוקר, עושה כבוד: "טהרן" זכתה בפרס האמי הבינלאומי, באתר ynet, 23 בנובמבר 2021
↑  רותה קופפר, עסקת ענק לתאגיד: הסדרה "טהרן" נמכרה לאפל, באתר כלכליסט, 16 ביוני 2020
↑  זוכי תחרות הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי לשנת 2021
↑  PowerWomen 2022, פורבס
רופוס סוול

| --- | --- |

 לידה:  29 באוקטובר 1967 (בן 57) טוויקנהם, הממלכה המאוחדת 
 סוגה מועדפת:  קומדיה שייקספירית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1991 
 מקום לימודים:  בית הספר המרכזי לנאום ודרמה בלונדון  Orleans Park School  West Thames College 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס עולם התיאטרון (1995)  פרס אוליבייה 
 פרופיל ב-IMDb
 
רופוס פרדריק סוול (באנגלית: Rufus Frederik Sewell; נולד ב-29 באוקטובר 1967) הוא שחקן אנגלי.
סוול הופיע בסרטים רבים, ביניהם: סוחרי העץ, יופי מסוכן, איש ללא חשיבות, עיר אפלה, סיפורו של אביר, אמן האשליות, ומרתה, פרנק, דניאל ולורנס. בטלוויזיה הוא מוכר בעיקר בזכות תפקידו בדמות ויל לאדיסלו בסדרה "מידלמארץ'", עיבוד של הבי בי סי לרומן של ג'ורג' אליוט "מידלמארץ'".
קורות חייו

סוול נולד ברובע ריצ'מונד שעל התמזה, אשר בדרום מערב לונדון, בנו של ויליאם סוול, אנימטור אוסטרלי וג'ו, מלצרית ואומנית ולשית. הוריו התגרשו כאשר הוא היה בן חמש ואמו עבדה על מנת לפרנס את שני בניה. אביו מת כאשר היה בן 10. ב-1984 עזב סוול את בית הספר אולינס פארק. בו משך את תשומת לבה של מורה לדרמה בווסט טימס קולג' אשר שלחה אותו לאודישנים בבית ספר לדרמה.
קריירה

ב-1993 פרץ סוול לתודעה הציבורית כאשר שיחק במיני סדרה של ה-BBC עיבוד לרומן "מידלמארץ'" של ג'ורג' אליוט ועל הבמה במחזה "ארקאדיה" בתיאטרון המלכותי הלאומי.
בקולנוע הופיע סוול בתפקידים שונים כמו: "עיר אפלה", "אמן האשליות" ו"החופשה". הוא שיחק מספר פעמים את הנבל, כמו ב"סיפורו של אביר", "האגדה של זורו" ו"הלנה מטרויה". סוול טען כי "הוא לא מרוצה ושהוא אינו מעוניין לשחק בחור רע שוב".
למרות שהוא ידוע בעיקר בשל תפקידיו בדרמות תקופתיות, הוא מעדיף תפקידים מודרניים יותר. ב-2005 הוא הופיע בגרסה מודרנית למחזה של שייקספיר "אילוף הסוררת" ותפקיד זה העניק לו ב-2006 מועמדות לפרס הבאפטא לשחקן הטוב ביותר בדרמה טלוויזיונית.
בשנים 2008–2009 הופיע סוול בסדרת הטלוויזיה "Eleventh Hour" בה גילם את דמותו של מומחה למדעים המסייע לאף. בי. איי לפתור מקרי פשע. באותה שנה שיחק בסרט "להוריד את ננסי" בכיכובה של מריה בלו.
ב-2010 כיכב סוול בסדרה המשטרתית "זן" בה גילם את דמותו של בלש משטרה איטלקי. הסדרה מבוססת על סדרת ספרי "אורליו זן" מאת הסופר מייקל דיבדין.
החל מ-2015 מגלם את אוברגרופנפיהרר ג'ון סמית', גנרל אמריקאי המפקד על האס-אס בשטחי מזרח ארצות הברית, בעיבוד הטלוויזיוני לספר "האיש במצודה הרמה".
בשנת 2016 גילם את ראש ממשלת בריטניה, לורד מלבורן, בסדרת הדרמה הבריטית "ויקטוריה" ביחד עם ג'נה קולמן.
בשנת 2019 שיחק בסרט "ג'ודי - מעבר לקשת", ובשנת 2020 שיחק במיני-סדרה "תעלומת המגייה השחורה" של רשת BBC One.
במרץ 2022 לוהק סוול לתפקיד בסדרת הטלוויזיה הדיפלומטית.
חיים פרטיים

סוול מחלק את זמנו בין לוס אנג'לס ללונדון. סוול היה נשוי פעמיים; אשתו הראשונה הייתה עיתונאית האופנה האוסטרלית יסמין עבדאללה. הם התחתנו ב-1999 והתגרשו לאחר מספר חודשים. בשנים 2004–2006 היה נשוי לאמי גרדנר, ממנה יש לו שני ילדים.
הערות שוליים

↑  Denise Petski, Deadline, Deadline, ‏5 בפברואר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007446841105171  PLWABN: 9810654741205606  BNE: XX1393348  BnF: cb140669106 (data)  CANTIC: a11590981  GND: 135732395  ISNI: 0000 0001 1474 8544  LCCN: no00017365  MusicBrainz: 6312d339-e28d-4c09-95cd-1c47db25521d  NKC: xx0029668  NTA: 173307167  SNAC: w6rj5f7k  SUDOC: 070844607  VIAF: 72618211   WorldCat (עם VIAF): 72618211
מגפת הקורונה ברפובליקה העממית של סין
מחקר

בחודשים הראשונים של המחלה חוקרים מסין היו בין המובילים במחקר סביב הנגיף ופרסמו מספר מחקרים בכתבי עת בינלאומיים, גם כשמסקנות המחקרים האלו לא לגמרי תאמו את ההסברים של השלטון. ב-13 באפריל הנחתה סין את האוניברסיטאות המקומיות לא לפרסם מחקרים באופן עצמאי, והכריזה שכדי שמחקר חדש יפורסם לציבור הוא חייב קודם לכן לקבל אישור של ממשלת סין.
נתוני המגפה

נכון ל-15 בספטמבר 2020:
מעל 4,634 מקרי מוות בסין היבשתית.
מקרי הידבקות מאומתים (סין מצהירה רק על חולים שפיתחו תסמינים): 83,545, מתוכם 402 עדיין בטיפול (לא נכללו מקרים אסימפטומטים).
78,509 מקרי הבראה
נתוני המגפה > מחוז חוביי והעיר ווהאן

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מתוך כלל המקרים בסין, כ-67,800 נצפו במחוז חוביי מרביתם, כ-50,000, בעיר ווהאן בה פרצה המגפה.
רובם של מקרי המוות בסין אירע במחוז חוביי (3220 נכון ל-11.4.20), מרביתם בעיר ווהאן.
כ-64,300 חולים בעלי תסמינים במחוז חוביי החלימו.
בין הנדבקים בנגיף גם עובדי הצוותים הרפואיים. עד 14 בפברואר נדבקו 1,716 עובדי צוותים רפואיים, ושישה מהנדבקים מתו.
ב-18 במרץ דווח לראשונה שאין מקרי הדבקה במחוז חוביי
נתוני המגפה > שיעורי תמותה

שיעור התמותה מהמגפה במחוז חוביי בו פרצה המגפה לראשונה: נכון ל-11 בפברואר שיעור התמותה במחוז חוביי היה בערך 970 ל-31,700 (כ-3 אחוזים).
נכון ל-1 במארס עלה שיעור התמותה בחוביי לכ 4.2 אחוזים (כ-2,800 מתוך כ-67,000), בסין כולה ל-3.6 אחוזים ובעולם כ-3.4 אחוזים. עם זאת, שיעורי התמותה במחוזות אחרים בסין היו נמוכים בהרבה (פחות מאחוז).
ב-18 במרץ היה שיעור התמותה המצטברת בעיר ווהאן 5 אחוזים, במחוז חוביי 4.6 אחוזים, בסין כולה 4 אחוזים, ובמחוזות אחרים בסין 0.8 אחוזים. באותו יום היה שיעור התמותה המצטברת בעולם 4 אחוזים.
קטגוריה:דפים עם גרפים מושבתים באופן זמני – 
ההרחבה Graph להצגת תרשימים שיחת תבנית:גרף#שימו לב: הגרפים לא מוצגים בוויקיפדיה!!!.
הצגה או עריכה של נתוני תרשים גולמיים.
לפי מחקר של המרכז הסיני לבקרת מחלות ומניעתן, קרוב לחצי מיליון תושבי ווהאן נדבקו בקורונה. כמעט 4.5% מתושבי העיר פיתחו נוגדנים לנגיף. בערים אחרות במחוז חוביי, נמצא כי 0.44% מהתושבים פיתחו נוגדים נגד הנגיף. מחוץ למחוז, המספרים נמוכים עוד יותר ורק בשני אנשים נמצאו נוגדים בקרב למעלה מ-12 אלף תושבים שנבדקו.
בחודשי המגפה הראשונים, תושבים רבים שסבלו מחום גבוה הציפו את בתי החולים בווהאן. אלא שבעקבות חוסר בכוח אדם, בדיקות ומשאבים רפואיים, נאמר לרבים מהם לשוב הביתה ולהיכנס לבידוד באופן עצמאי. חלקם בסופו של דבר הדביקו בני משפחה אחרים, וחלק אף מתו בבית מבלי שנרשמו בכלל במניין הקורבנות הרשמי של המגפה.
תגובות על התנהלות סין עם פרוץ המגפה > תגובות בינלאומיות בתחילת ההתפרצות

ב־31 בדצמבר 2019 דיווחה לראשונה נציגות ארגון הבריאות העולמי בסין על וירוס מסתורי חדש שפרץ בעיר ווהאן. ב-3 בינואר כבר דווח על 44 מקרי הידבקות, 11 במצב קשה מאוד. ב-5 בינואר פרסם ארגון הבריאות הודעה מדאיגה בנושא. ארגון הבריאות העולמי הכריז על התפרצות כמצב חירום של בריאות הציבור בעל חשש בינלאומי ב-31 בינואר. מדינות סגרו את הגבולות עם סין, מנעו טיסות, חייבו את השבים בבידוד או פינו את אזרחיהן משטחה. חברות תעופה רבות ביטלו את טיסותיהן לסין. כשהמגפה התפשטה, בוצעו צעדים דומים במדינות אחרות.
הצעדים הראשוניים שננקטו על ידי סין זכו לשבחים על ידי ארגון הבריאות העולמי וכמה ממשלות זרות. מנכ"ל הארגון, ד"ר טדרוס אדהנום גברייזוס, ציין שהוא מביע אמון במאמציה של סין להשתלט על המגפה וקרא לציבור להישאר רגוע. תגובתה של סין נראתה שקופה יותר מאשר בהתפרצות נגיף הסארס ב-2003, אז הואשמה הממשלה בהכחשה פומבית שהכשילה את מאמצי המניעה וההכלה. מאידך, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ מתח ביקורת עזה על סין ועל ארגון הבריאות העולמי.
בהתייחס להחלטת הרשויות המרכזיות להחיל איסור תחבורה בווהאן, ציין הנציג של ארגון הבריאות העולמי גאודן גליאה שההחלטה מהווה "אינדיקציה חשובה מאוד למחויבות להכיל את המגפה במקום המרוכז ביותר שלה", וכינה אותה "חסרת תקדים בהיסטוריה של בריאות הציבור". הארגון שלח את היועץ הבכיר, ברוס איילוורד, לסין במטרה ללמוד מקרוב על האירוע.
התנהלות הרשויות זכתה לשבחים גם מצד כמה מנהיגים זרים, בהם נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, שהודה ב-24 בינואר בחשבון הטוויטר שלו לנשיא סין שי ג'ינפינג בשם העם האמריקני וקבע כי "סין עובדת קשה מאוד על מנת להכיל את הנגיף. ארצות הברית מעריכה מאוד את המאמצים והשקיפות שלהם. טראמפ הצהיר ש"הכל יסתדר לטובה".
עם זאת, גורמי שלטון מקומיים בווהאן ובמחוז חוביי התמודדו עם ביקורת, מתוך המדינה ומחוצה לה, בגין תקלות וחוסר היערכות בתחילת ההתפרצות. הטענות כללו חוסרים באספקה רפואית, חוסר שקיפות לעיתונות וצנזורה ברשתות החברתיות בשבועות הראשונים של ההתפרצות. בהמשך, גם טראמפ החל לבקר את הסינים.
תגובות על התנהלות סין עם פרוץ המגפה > האשמות בניסיונות הסתרת מידע

ב-1 בינואר 2020 חקרה משטרת ווהאן שמונה תושבים בגין "הפצת מידע כוזב". המשטרה הבהירה מאוחר יותר שהנחקרים רק הוזהרו אך נמנעה ממתן עונשים כמו קנסות או מעצר. אחד מהנחקרים היה רופא בשם לי ונליאנג שהתריע בפני חבריו לשעבר מבית הספר לרפואה בקבוצת ה-WeChat על הימצאותו של נגיף הקורונה, זאת לאחר שבחן את הדו"ח הרפואי של מטופל עם תסמינים של המחלה. לי הוזהר על ידי המשטרה בשל הפצת הערכות שגויות והפרעה לסדר הציבורי והוא אולץ לחתום על כתב הודאה בטענות המשטרה. ב-7 בפברואר 2020 דווח כי לי נפטר לאחר שחלה במחלה בינואר 2020. מותו עורר זעם ברשת החברתית, שהורחבה למחאה להגברת חופש הביטוי במדינה. בעקבות האירועים "הוועדה לפיקוח הלאומי", הגוף שאמון לפעול נגד שחיתות בסין, יזמה חקירה בנושאים בהם היה מעורב לי.
גורמי שלטון מקומיים בווהאן ובמחוז חוביי התמודדו עם ביקורת, מתוך המדינה ומחוצה לה, בגין תקלות וחוסר היערכות בתחילת ההתפרצות. הטענות כללו חוסרים באספקה רפואית, חוסר שקיפות לעיתונות וצנזורה ברשתות החברתיות בשבועות הראשונים של ההתפרצות. גורמים מקומיים נוספים ספגו ביקורת על הסתרת עדויות שאישרו כבר בראשית ינואר את העובדה שהמחלה מועברת מאדם לאדם. ביקורת הופנתה גם כלפי מושל חוביי, וואנג שיאודונג, לאחר שטען במסיבת עיתונאים כי 10.8 מיליארד מסכות פנים מיוצרות מדי שנה במחוז, כאשר המספר המדויק הוא 1.8 מיליון.
ב-14 בינואר 2020 משטרת ווהאן עיכבה מספר כתבי תקשורת מהונג קונג במשך יותר משעה לאחר שניהלו ראיונות עם חולים בבית החולים ג'ינינטן של ווהאן. לפי הדיווחים המשטרה לקחה את הכתבים לתחנת משטרה, שם בדקה את מסמכי נסיעתם וחפציהם, ואז ביקשה מהם למחוק קטעי וידאו שצולמו בבית החולים לפני ששחררה אותם.
כבר בסוף חודש ינואר היו שטענו כי מספר הנדבקים בפועל בסין גדול בהרבה מהמספר עליו היא מדווחת. כלי תקשורת בטאיוואן העריכו שמספר הנדבקים בפועל גדול בהרבה, לאחר שלטענתם כלי תקשורת סינים פרסמו בטעות פרסום על פיו כמות החולים והקורבנות של המחלה גבוהה בערך פי 50, והפרסום הורד לאחר זמן קצר, לכאורה בהתאם להוראות צנזורה של ממשלת סין. גורמים נוספים העלו טענה דומה, ובהמשך גם המודיעין האמריקאי העריך בדיעבד שהנתונים שהגיעו מסין זויפו.
באמצע אפריל התארגנה תביעה בינלאומית בהשתתפות אלפי תובעים מעשרות מדינות, התובעת את ממשלת סין על אחריותה לעוצמת המגפה העולמית, בעקבות הפעלתה של מדיניות הסתרת מידע ומניעה מצוותים רפואיים ממדינות אחרות לבחון את המגפה עוד בשלביה המוקדמים. מצב זה אילץ את המדינות להיערך לקראת המגפה על סמך המידע המוטעה כביכול שהגיע מסין, ופגע לכאורה ביכולתן להתכונן כראוי.
בתחילת מאי, פורסם דוח משותף של 5 סוכנויות מודיעין מערביות. סין הואשמה ב"טיוח הקורונה" בתחילת המגפה ותוארו טקטיקות הסתרה. דו"ח מודיעין נוסף של המודיעין האמריקאי האשים את סין שבעודם מסתירים מפני המדינות האחרות את חומרת המגפה, אגרה סין ציוד רפואי וטשטשה זאת מבחינת נתוני סחר, כך שברגע שמדינות נוספות הבינו את חומרת המגפה נתקלו במחסור בציוד שסין כבר הספיקה לרכוש מבעוד מועד.
תגובות על התנהלות סין עם פרוץ המגפה > ניסיונות לתיעוד מקומי של המגפה

בסוף ינואר החלו מספר עיתונאים ובלוגרים לתעד ממוקדי המגפה את המתרחש באופן אותנטי יחסית, מאורע שאינו נפוץ בסין. בשבועות שלאחר מכן חלקם נעלמו מעל גבי המרשתת, בפעולה שמיוחסת לצנזורה הסינית, כאשר במקביל תקשורת המתואמת עם השלטון החלה להפיץ ברשתות החברתיות דיווחים שהולמים יותר את הלך הרוח של השלטון. אחד התיעודים האותנטיים שנותרו, לפחות ברובם, זמינים באינטרנט, הוא בלוג של הסופרת המקומית פאנג פאנג, שתיעדה באופן יומיומי את המתרחש בעיר, באופן שכולל גם גאווה מקומית וגם ביקורת ותיאורים קשים של קורבנות מהמחלה, שחלקם סותרים את דיווחי השלטון. הבלוג שלה הגיע לחשיפה של מיליוני סינים, סיפק לסינית זווית שלא נחשפו אליה במקורות אחרים, והעסיק לא פעם את השיח בסין, בו נחלק הציבור בין כאלו שטענו שמדובר בסיקור שאיננו פטריוטי לבין כאלו שהעריכו את פאנג פאנג על הרצון להציג את האמת וראו בה גיבורה. בחודש מאי הודפס הספר בהוצאות ספרים במספר מדינות מערביות. הבמאי האו וו תיעד בסרטו 76 ימים את הסגר בווהאן. הסרט פורסם במערב.
ז'אנג ז'האן, הפיצה קטעי ווידאו קצרים שלה שהועלו ליוטיוב אשר כללו ראיונות עם תושבים, פרשנות ותיעודים של משרפה, תחנות רכבת, בתי חולים ומעבדת הווירוסים של ווהאן. בסוף 2020, היא נידונה למאסר של ארבע שנים.
יוסף זלצמן

| --- | --- |

 לידה:  1 ביוני 1890 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  24 בנובמבר 1913 (בגיל 23) קבוצת כנרת 
 מקום קבורה:  קבוצת כנרת
 
יוסף זלצמן, מימין ושני חבריו מוורשה אלקנה הורביץ ואליעזר סלוצקין אנשי העלייה השנייה, ערב עלייתם לארץ ישראל
יוסף זלצמן (1 ביוני 1890‏ – 24 בנובמבר 1913; כ"ד בחשוון ה'תרע"ד) היה מחלוצי העלייה השנייה. הוא השתייך לקבוצת המתיישבים בחאן כפר אוריה, נמנה עם 16 החלוצים שהקימו את קבוצת כנרת והיה ההרוג הראשון שלה. זלצמן נרצח ממארב של ארבעה ערבים, בחודש הראשון להקמת הקבוצה, ונקבר בקבר בודד במקום בו נרצח. גרשון גרא כתב בספרו "חצר כנרת ואנשיה": ”עם הרצחו של הפועל יוסף זלצמן אבד לניצני תנועת העבודה אחד מבכיריה מיוזמי לגיון העבודה”. ובנציון ישראלי הוסיף ”בדמו חיזק את בריתנו עם האדמה”.
ביוגרפיה

זלצמן נולד בוורשה בפולין, בן למשפחה חסידית. בגיל 14 עבד כעוזר בחנות בדים גדולה ברחוב גנשה, שהיה אז מרכז המסחר היהודי בבדים. הוא לא אהב את חיי המסחר של היהודים ואת עבודתו, וחיפש דרך לבצע שינוי בחייו. בשנת 1904 פגש את יצחק טבנקין. הם היו מאורגנים בקבוצה שנקראה "פרחי ציון". באותה עת סבלו יישובי היהודים בפולין מפרעות, והקבוצה, בה היה זלצמן פעיל מאוד, ארגנה הגנה עצמית. ב-1905 בעקבות פרוץ משבר בתנועה הציונית בעקבות תוכנית אוגנדה, הם עזבו את הקבוצה וייסדו את מפלגת פועלי ציון בפולין. הקבוצה שמה דגש על הגשמה עצמית, עבודה עברית ועלייה לארץ ישראל. בעת מהפכת 1905 ברוסיה פרצו שביתות של פועלים ברחבי פולין. זלצמן היה פעיל מאוד בארגון והקמת מטבחים זולים לקיום השובתים. את המזון השיגו על ידי החרמת מצרכים שנלקחו ממחסני סוחרים ומחסני ממשלה. במסגרת פעילותו להרחבת התנועה היה נוסע לעיירות שונות ומרוחקות. לפעמים נאסר בעיירות על פעילותו והצליח להשתחרר.
זלצמן היה חבר בארגון המלחמתי של מפלגת "פועלי ציון". במסגרת מאמצי המפלגה לגייס כספים, הם ביצעו שוד של קופת תחנת הרכבת אוטווצק ליד ורשה. לאחר הפעולה נאסרו כל חברי המפלגה וכן זלצמן. הוא ישב בכלא בוורשה, ולאחר מכן נשלח לסיביר, ממנה נמלט, הגיע לווינה, וב-1907 עלה משם לארץ ישראל.
ביוגרפיה > בארץ ישראל

לאחר עלייתו עבד בתחילה בפתח תקווה, ולאחר מכן הצטרף ללגיון העבודה שהוקם על ידי קבוצת חברי השומר בשנת 1909, ופעל עד שנת 1911. הוא עבד בחדרה, שם עסק בחטיבת עצים ביער חדרה. הוא נודע ביכולת העבודה שלו בגרזן והיה הרוח החיה בקבוצה. זלצמן הושפע מהרעיונות של קבוצת העבודה, שכללו שיתוף של קופת כספים, ארגון עבודה ושמירה.
בשנת 1910 עבד בחוות כנרת, בה פגש את ברל כצנלסון, אותו העריץ. הוא היה אחד מפועלי החווה בעת שביתת הפועלים שהתקיימה בפברואר 1911 כנגד ברמן מנהל החווה, שביתה שאותה ארגן כצנלסון. באותה שנה חזר לוורשה כדי להתגייס לצבא הרוסי, וזאת כדי שהוריו לא ישלמו קנס בגלל היעדרותו מהשירות. הוא תכנן לערוק מהצבא, אבל באימונים נקטעה אחת מאצבעותיו, וכך יכול היה להשתחרר מחובתו ולחזור לארץ ישראל. הוא עבד בחוות מגדל וסג'רה. זלצמן לא אהד את ארגון השומר, ובסג'רה התחבר לבן-ציון ישראלי וקבוצתו, שהייתה קרובה למפלגת הפועל הצעיר. יחד איתו עבר בתחילת 1913 לכפר אוריה. הוא היה אחד מ-16 בני החבורה שהתיישבה במקום. ב-2 בנובמבר 1913 עזבה הקבוצה את כפר אוריה וחזרה לחוות כנרת. היא הוזמנה לשם על ידי ארתור רופין כדי למנוע את סגירתה, לאחר עזיבתה של קבוצת האיכר הצעיר, עולים מארצות הברית שישבה במקום. בחוות כנרת הם הקימו את קבוצת כנרת, וזלצמן נמנה עם הגרעין המייסד של הקבוצה שכלל 16 חברים.
ביום 24 בנובמבר יצא זלצמן לעבוד ב"שדה הגדול" ליד ביתניה תחתית. בשעות הערב, בדרכו חזרה מיום עבודתו בשדה יחד עם חברו יהושע אדלר לחוות כנרת, נורה ממארב ונפצע בבטנו. זלצמן ירה בתוקפיו מספר יריות מרובה הבראונינג שהיה אתו. הוא הועבר לחווה להמשך טיפול. הוא היה כל הזמן בהכרה ואמר לחובש שטיפל בו: "אם הטיפול שלך בי הוא בשביל ההצלה - טוב, ואם סתם ככה, עזוב". הרופא הסקוטי דייוויד ואט טוראנס הוזעק מטבריה לטפל בו, אבל לא ניתן היה להצילו. לאחר שלוש שעות מת מפצעיו. למחרת נקבר במקום בו נרצח. בהלווייתו השתתפו רבים, ביניהם אליהו גולומב, א. ד. גורדון ויהושע ברזילי שספד לו. יחד עם רצח זלצמן נשדדו שתי פרדות. המרדף אחר הרוצחים נמשך זמן רב, והחיפוש הגיע עד העיר סלט בירדן. הרוצחים זוהו בעזרת זיהוי הפרדות הגנובות שהוחזרו, אבל השלטונות המקומיים לא רצו להתערב ולא אסרו את הרוצחים.
הרצח אירע כנראה כחלק מפעולת נקם של הערבים, לאחר שיומיים קודם לכן, ב-22 בנובמבר, נרצח משה ברסקי מדגניה א'. ברסקי נאבק עם השודדים ואחד מהם מת מפצעיו. כנקמה נרצח זלצמן. שבועיים לאחר רצח זלצמן ב-7 בדצמבר 1913, כהמשך לאותה פעולת נקם, נרצח בחוות סג'רה השומר יעקב פלדמן. הודעה על רציחתו של זלצמן פורסמה בעיתון הפועל הצעיר כהודעת מערכת. גם העיתון האחדות פרסם באותו יום ידיעה על הירצחו ומספר מילים על דמותו.
השפעת הרצח והנצחה

ב-12 בדצמבר 1913 כתב בן ציון ישראלי מכתב למשרד הארץ ישראלי ובו הוא דיווח על מאמצי איתור הרוצחים. בדיווח הוא מספר גם על השפעת רציחתם של ברסקי וזלצמן על המושבות, שהחליטו לאחד ולחזק את ההתיישבות במקום ולחזק את השמירה העצמית העברית. להירצחם של ברסקי וזלצמן הייתה גם השפעה רבה על אליהו גולומב, שהיה עד לרצח עצמו וניסה לרדוף אחר הרוצחים. לאחר הרצח, הגיע גולומב למסקנה כי יש לשלב עבודה חקלאית וההתיישבות יחד עם ההגנה ולחזק את השמירה במושבות, ורק שילוב זה עשוי להביא להיאחזות ממשית בארץ ישראל. הרצח השפיע עליו והוא החל להתמסר לנושא ההגנה.
דמותו של זלצמן מופיעה גם בספר יזכור משנת 1916, שהוא קובץ מאמרים ביידיש לזכרם של הפועלים והשומרים חללי היישוב היהודי בארץ ישראל. הספר תורגם גם לגרמנית על ידי גרשם שלום ואת ההקדמה למהדורה כתב מרטין בובר: "Jiskor: ein Buch des Gedenkens an gefallene Wächter und Arbeiter im Lande Israel" - שראתה אור בהוצאת "יידישער פערלאג" בברלין בשנת 1918 ובשנת 1920.
המשורר דוד שמעוני, שעבד איתו ביער חדרה, הקדיש לו את הפואמה ביער בחדרה, שיצאה שבע שנים לאחר הירצחו, בשנת תרפ"א (1921/20). בפתיח של הפואמה נכתב ”לנשמת יוסף זלצמן, ביער בחדרה הכרתיו”. גבור הפואמה "נפתלי" הוא בן דמותו של זלצמן. דמותו החיה מתוארת ביצירה: ”...נכנס נפתלי לדבריו, והוא הוא הלץ בחבורה, ופרועה בלוריתו השחורה, ועינו הטובה שוחקת, וכתפיו רחבות ובוטחות וכאשר בחבורה נפתלי ידבר, וכל החבורה כאחד נשאה את קולה ותשחק”.
בפואמה מתוארת עבודתו של זלצמן בגרזן במילים: ”כלאחר היד ישמיטהו באלכסון על גופת האילן והותזו ענפיו. בלוריתו כמרקדת בלהט על מצחו הרטוב מזיעה, מבעד לכותנתו הקרועה הלבין עור חזהו העדין ועורקים נפוחים דהרו על אודם צווארו השזוף..”.
יוסף טבנקין, בנם של יצחק ואוה טבנקין שנולד בשנת 1921, נקרא על שמו של זלצמן.
בשנת ה-50 לרציחתו, הוציאה קבוצת כנרת ביחד עם המרכז החקלאי ספרון קטן לזכרו. הספרון מרכז את זיכרונותיהם של חבריו ואנשי היישוב שפגשו בו והתרשמו מאישיותו. בין הכותבים בספרון נמנים יצחק טבנקין, זלמן שזר, רחל ינאית בן-צבי, יצחק בן-צבי, בן ציון ישראלי, אלכסנדר חשין, אליהו גולומב, יעקב יערי-פולסקין וחבריו הקרובים ביניהם אלקנה הורביץ ואליעזר סלוצקין. בספר הוכנס גם מכתב של זלצמן. במכתב מפציר זלצמן בחבריו בגולה לעלות לארץ ישראל ולחזק את הכוחות בה. תיאור זה של שכנוע לעלות לארץ ישראל עולה גם ממכתבים אחרים. זלצמן היה זה ששכנע את חבריו לפועלי ציון בוורשה, ביניהם טבנקין, לעלות אחריו לארץ ישראל.
מזיכרונותיהם עולה תמונה של בחור גבוה וחזק בעל אישיות קורנת ומשפיעה ואהוב על כולם. תיאור עיניו הכחולות הקורנות ויופיו, חוזר מספר פעמים. בזיכרונותיהם של רחל ינאית בן צבי ושל זלמן שזר עולה גם שהיו לו רגשות לרחל המשוררת.
בשנת 1938, בשנה ה-25 למותו, כתבה מירה שפלן, משוררת בת קבוצת כנרת, שיר שהוקרא לזכרו על קברו:
במוזיאון לתולדות כנרת מוקדשת לזלצמן פינת הנצחה בחדר המספר על תקופת הקבוצה בחצר כנרת.
קברו של זלצמן

קבר יוסף זלצמן הוא קבר בודד הנמצא ליד קבוצת כנרת, בצד ימין של תחילת דרך העפר המובילה מכביש הגישה לקבוצת כנרת לביתניה תחתית. זלצמן נקבר בנקודה בה ארבו לו הרוצחים. הרוצחים ארבו מאחורי שיחי שיזף מצוי. שיחים אלה נעקרו ובמקומם נשתל עץ קזוארינה. לאחר שנה ניטעה במקום שדרה של עצי זית שנקראה "מדרון-זלצמן". קבר זה נשאר בודד. אנשי קבוצת כנרת נקברו ונקברים בבית הקברות כנרת, המשמש את קבוצת כנרת ומושבת כנרת.
על הקבר נמצא שבר עמוד עתיק, עליו חרותות המילים:
פ"נ יוסף בן לייב זלצמן מורשא. נרצח ביום ב' כ"ד מרחשוון שנת את"תמ"ה לגלותנו בן כ"ג שנים תנצ"בה
יובל שנים מאוחר יותר הוסף על הקבר לוח שיש שחור ועליו נחרתו המילים:
נפל בחשוון תרע"ד (1913) בחודש הראשון להתיישבותנו והוא ליד המחרשה.
 קבוצת כנרת
הקבר הוקף במהלך השנים בגדר על ידי חברו בן ציון ישראלי. הכתובת על שבר העמוד העתיק מתארכת את שנת הרצח לפי שנות המניין לחורבן בית שני.
לקריאה נוספת

"יוסף זלצמן", בספר חולמים ולוחמים - מחייהם ופעולותיהם של יוצרי היישוב החדש, י' יערי (פולסקין), הוצאת ז' גיסין, פתח-תקוה, 1922, עמ' 97–99
יוסף זלצמן, מאיר מלמד (ליקט והביא לביה"ד), ד' זכאי (עורך), בהוצאת המרכז החקלאי וקבוצת כנרת, תשכ"ד. 75 עמודים.
כנרת אלבום לציון יובלה של הקבוצה, הוצאת קבוצת כנרת, תשכ"ד 1964.
ברכה חבס, החצר והגבעה, סיפורה של קבוצת כנרת, הוצאת עם עובד, 1968. ע 57 - 62.
גרשון גרא, חצר כנרת ואנשיה, הוצאת גג לאור, תשנ"ו, עמ' 173–175
עודד ישראלי ויוסק'ה גרינבוים. "בין דגניה לכנרת", ארץ וטבע חוברת 107, 2007, עמ' 42–45
צבי ליבנה, נחמן תמיר, אנשי העלייה השנייה - פרקי זכרונות - כרך ה', הוצאת המרכז לתרבות ולחינוך תל אביב, 1972, עמודים 80–82