stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קונרד בייקר
מלחמת האזרחים

ב-1855 הלכה לעולמה רעייתו של בייקר, מטילדה, וב-1858 הוא נישא בשנית לשרלוט פרנסס שוט. לזוג נולדו שתי בנות ובן אחד. כאשר פרצה מלחמת האזרחים האמריקאית היה בייקר באוונסוויל, והיה חלק מההמון הגדול שהתכנס כדי לדון על האירוע. הוא עלה לבימת הנואמים ונשא נאום בו הוא קרא להמון לשאת שבועת אמונים לאיחוד, בטקס שנוהל על ידי אחיו, ראש העיר. לאחר מכן הוא קרא לכל הגברים הכשירים לצאת עמו למלחמה. בייקר ואחיו החלו לגייס באופן פעיל רגימנט מלא של אנשים לשירות צבאי וקודם להיות קולונל ברגימנט הפרשים הראשון של אינדיאנה.
בייקר פיקד על הרגימנט שלו במשימות הגנה וכחיל מצב ברחבי הזירה המערבית, והמשיך להיות בקשר סדיר עם המושל אוליבר מורטון, שהושבע לתפקידו כמה חודשים קודם לכן. בייקר היה מעורב בעיקר בתיאום קווי אספקה, והיה לאיש ארגון מוערך. עד מהרה קידם אותו מורטון כקצין המשטרה הצבאית הראשי של המדינה והורה לו לשוב לאינדיאנפוליס כדי לפקח על הפעולות שם. באינדיאנפוליס פיקח בייקר על הקמתם של עשרות רגימנטים, גיוסם של עשרות אלפי אנשים, שיגורם של טונות של ציוד, חלוקת כלי נשק, וניהול מאגר התחמושת של המדינה.
מושל אינידיאנה

ב-1864 פרש בייקר מהשירות הצבאי כדי להתמודד שוב יחד עם מורטון על משרת סגן המושל, ונבחר ברוב של 20,000 קולות. ב-1865, לאחר שלקה בשבץ מוחי שגרם לו לשיתוק, יצא מורטון לחופשת החלמה. לזמן קצר הוא המשיך למלא את תפקידיו, אך החליט למצוא ריפוי למחלתו. הוא עזב את המדינה והותיר את בייקר כמושל בפועל למשך חמישה חודשים עד שהחלים. ב-1866, כאשר נבחר מורטון לסנאט של ארצות הברית, ירש אותו בייקר בתפקידו והושבע כמושל ה-15 של אינדיאנה. כאשר הוא השלים את תקופת כהונתו המקורית של מורטון, הוא החל לקדם רפורמה במערכת החינוך המדינתית. מטרתו העיקרית הייתה לשפר את איכות הלימוד של המורים, משימה שאותה הוא שאף למלא באמצעות יצירת תמריצים לעידוד המורים לשקול להישאר במשרותיהם באופן קבוע. באותה תקופה, משרת ההוראה נחשבה כעבודה זמנית על ידי רוב המורים, עד שעלה בידיהם למצוא עבודה טובה יותר במקום אחר. בית הנבחרים קיבל את תוכניתו של קונרד והעביר חקיקה בהתאם.
ב-1868 נבחר בייקר לתקופת כהונה שנייה כמושל, הפעם בזכות עצמו, לאחר שהביס את תומאס הנדריקס בהפרש של 961 קולות, המרוץ הצמוד ביותר בתולדות המדינה. במהלך תקופת ממשלו, נבנו באינדיאנה בית סוהר לנשים ובית מחסה לחיילים משוחררים, והוקם בית הספר הנורמלי של המדינה, לימים אוניברסיטת המדינה של אינדיאנה בעיר טר הוט. מוסדות חינוך נוספים נבנו באותה תקופה תוך עשיית שימוש בכספים פדרליים לרכישת קרקעות שהוענקו לטווח ארוך. בנוסף לתרומות פרטיות, כספים אלו שימשו לתחילת הקמתה של אוניברסיטת פרדו. ב-1869 חתם בייקר על חוק להקמת המוסד, ולאחר תום כהונתו הוא נפתח. אחד הצעדים הנוספים של בייקר כמושל היה הקמתו של אוסף הדיוקנאות של מושלי המדינה. בית הנבחרים הסכים להוציא סכום של עד 200 דולר לכל דיוקן כדי ליצור את האוסף. לאחר מכן שכר בייקר ציירים והשיג ממשפחות המושלים לשעבר תמונות ותצלומים שישמשו ליצירת הדיוקנאות הרשמיים.
המטרה שהייתה הכי קשה להשגה עבור בייקר הייתה אשרור התיקונים לחוקת ארצות הברית שהתקבלו לאחר המלחמה, שבהם בין השאר, נאסרה העבדות, ולאפרו-אמריקאים הוענקה זכות הבחירה. צעדי הקידום של בייקר סייעו להבטיח את אשרור כל אחד מהתיקונים, כשב-1869 התקבל התיקון ה-15, שהיה האחרון מבניהם. הנציגים הדמוקרטים התפטרו בהמוניהם כאשר הצעת החוק עלתה להצבעה כדי למנוע קוורום, אך הרפובליקנים המשיכו הלאה כדי לאשרר את התיקון. כאשר השיגו הדמוקרטים רוב בבית המחוקקים בבחירות הבאות, הם ביטלו את אשרור התיקונים, אך היה זה מאוחר מדי, והממשלה הפדרלית, שנשלטה באותה עת על ידי הרפובליקנים, כבר הוסיפה אותם לחוקה.
בייקר גם דאג לזכויות האפרו-אמריקאים באמצעות רפורמה נוספת במערכת החינוך. ב-1869 הוא חתם על חוק שתיקן חוק קודם מ-1865 שבו נמנעה הקמתם של בתי ספר ציבוריים לילדים לא לבנים. החוק החדש הרחיב את המימון לבתי ספר ציבוריים באמצעות הקמתם של בתי ספר לאפרו-אמריקאים וביטל את כל החוקים שסתרו אותו.
שנותיו האחרונות

לאחר תום תקופת כהונתו כמושל פרש בייקר מהחיים הפוליטיים ופתח מחדש את משרד עורכי הדין שלו. שותפו החדש היה יריבו הפוליטי לשעבר תומאס הנדריקס. לאחר שהנדריקס נבחר כמושל ב-1872 צירף בייקר כשותפים את התובע הכללי המדינתי אוסקר הורד ואת נשיא בית המשפט העליון של אינדיאנה סמואל פרקינס. משרד עורכי הדין עבר לבנו של בייקר והיה מאז לאחד ממשרדי עורכי הדין המובילים בארצות הברית "בייקר ודניאלס" (אנ').
בייקר המשיך להיות פעיל בחיים הציבוריים ועודד את מערכת החינוך המדינתית לתת לכלל האוכלוסייה הזדמנויות שוות. הוא היה פעיל במערכה למתן זכות בחירה לנשים ובאחד מהכינוסים שלהן הוא נשא נאום.
קונרד בייקר נפטר באוונסוויל ב-28 באפריל 1885 ונטמן בבית הקברות אוק היל שבעיר.
לקריאה נוספת

Gugin, Linda C.; St. Clair, James E, eds. (2006). The Governors of Indiana. Indianapolis, Indiana: Indiana Historical Society Press, pp. 152-159.
דיוקנו הרשמי של בייקר כמושל
אנוואר גרגאש

| --- | --- |

 לידה:  28 במרץ 1959 (בן 65) דובאי, איחוד האמירויות 
 מדינה:  איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות
 השכלה:  אוניברסיטת קיימברידג'  אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון  קינגס קולג' 
 
אנוואר מוחמד גרגאש (או אנוואר מוחמד קרקאש, בערבית: أنور محمد قرقاش; נולד ב-28 במרץ 1959, דובאי) הוא פוליטיקאי אמירתי המכהן כשר המדינה לענייני חוץ של איחוד האמירויות הערביות.
ביוגרפיה

גרגאש קיבל תואר ראשון בשנת 1981 ותואר שני בשנת 1984 במדעי המדינה מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. בשנת 1990 קיבל דוקטורט מקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'.
הוא בן למשפחת גרגאש, אחת ממשפחות המסחר הבולטות בדובאי. משפחת גרגאש היא חלק מהמיעוט ההוואלה (אנ') באיחוד האמירויות.
פעילות ציבורית

בשנת 1985 החל את דרכו כחבר פקולטה באוניברסיטת איחוד האמירויות הערביות בה עבד עד לשנת 1995. בשנים 1995 עד 1999 עבד כעורך ניהולי של כתב העת למחקרים אסטרטגיים, ובשנים 1995 עד 2006 כיהן כמנכ"ל חברת גרגאש.
החל מאוגוסט 2006 עד לפברואר 2007, עמד בראש ועדת הבחירות הלאומית של איחוד האמירויות.
בפברואר 2008, מונה לשר במשרד החוץ.
באוגוסט 2020 הושגו הסכמות בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות שיגובשו להסכם איחוד האמירויות-ישראל לקראת נורמליזציה וכינון יחסים דיפלומטיים כחלק מהסכמי אברהם. בעקבות פרסומים כי ההסכם הושג בעקבות ויתורים ישראליים על סיפוח יהודה ושומרון ועל זכות הוטו למכירת נשק למדינות זרות ובהם מטוסי קרב מסוג F-35 לייטנינג II, תמך גרגאש בבקשה וציין כי היא לגיטימית.
הוקרה

בשנת 2017, זכה בפרס "Distinguished Alumni Achievement" מטעם אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. באותה השנה זכה בפרס אבו דאבי על פעילותו הציבורית.
ראו גם

עבדאללה בן זאיד אאל נהיאן
הערות שוליים

↑  "Cabinet Members". UAE Cabinet. אורכב מ-המקור ב-26 בינואר 2010. נבדק ב-20 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  גרגאש החזיק בתפקיד Minister of State הדומה לתפקיד שר זוטר
↑  "H.E Dr. Anwar Mohammed Qargash". UAE Government. נבדק ב-2 בספטמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑   נעה לנדאו, שר החוץ של האמירויות: הבקשה לאף-35 קדמה להסכם, אנו מצפים שהוא יקל על כך, באתר הארץ, 20 באוגוסט 2020
↑  "Alumni Awards | Alumni Relations | The George Washington University". alumni.gwu.edu (באנגלית). נבדק ב-15 בנובמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "H.E. Dr. Anwar Mohammad Gargash". Abu Dhabi Awards. 22 ביוני 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא איחוד האמירויות הערביות ובנושא פוליטיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נועה זומר

| --- | --- |

נועה זומר, משנה לנשיאת בית הדין הצבאי לערעורים
 לידה:  1974 (בת 50 בערך) ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 נשיאת בית הדין הצבאי המחוזי בפיקוד דרום וזרוע היבשה  נשיאת בית הדין הצבאי המחוזי של פיקוד מרכז וחיל האוויר ומפקדת "הבית הירוק" ביפו  נשיאת בית הדין הצבאי המיוחד בקריה  שופטת בבית הדין הצבאי לערעורים  משנה לנשיאת בית הדין הצבאי לערעורים
 
נועה זומר (נולדה ב-1974) היא קצינה בצה"ל בדרגת תת-אלוף המכהנת כמשנה לנשיאת בית הדין הצבאי לערעורים.
ביוגרפיה

תא"ל זומר נולדה בישראל. התגייסה לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית וב-1996 סיימה תואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן והחלה בשירותה הצבאי.
היא שירתה במגוון תפקידים בפרקליטות הצבאית, בהם: תובעת פיקודית בפרקליטות פיקוד המרכז, קצינת ייעוץ במחלקת הדין הבין-לאומי ועוזרתו המשפטית של הפרקליט הצבאי הראשי.
ב-2005 סיימה לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
במרץ 2006 מונתה לשופטת בבית הדין הצבאי המחוזי ביפו ולאחר מכן בבית הדין המחוזי בפיקוד דרום וזרוע היבשה.
בדצמבר 2009 מונתה לסגנית נשיא בית הדין המחוזי בפיקוד דרום וזרוע היבשה.
ביולי 2013 מונתה גם לסגנית נשיאת בית הדין הצבאי המיוחד.
בדצמבר 2015 מונתה לנשיאת בית הדין הצבאי המחוזי בפיקוד דרום וזרוע היבשה והועלתה לדרגת אל"ם.
בינואר 2017 מונתה לנשיאת בית הדין הצבאי המחוזי של פיקוד מרכז וחיל האוויר ביפו, וכן נשיאת בית הדין הצבאי המיוחד.
באוקטובר 2019 החלה לכהן כשופטת בבית הדין הצבאי לערעורים.
ב-20 בדצמבר 2021 הועלתה לדרגת תא"ל ולאחר מכן מונתה למשנה לנשיאת בית הדין הצבאי לערעורים.
נועה זומר היא מהחיילות הדתיות הראשונות שהגיעו לדרגת תת-אלוף.
משפטים בהם שפטה

במהלך שירותה שפטה חיילים וקצינים במגוון נושאים, בהם: עריקות, אלימות כלפי עצורים פלסטינים, התעללות והתנהגות שאינה הולמת, הוצאת נשק מרשות הצבא, הוצאת לשון הרע, חריגה מסמכות (ירי בכלב גוסס), שימוש בסם מסוכן וערעור על הרשעה בהטרדה מינית ובשיבוש מהלכי משפט.
הערות שוליים

↑   תא"ל נועה זומר, באתר צה"ל
↑  לראשונה: שתי קצינות דתיות בדרגת תא"ל, באתר ערוץ 7, 20 בדצמבר 2021
↑  אמיר בוחבוט, קצין שהורשע בהכאת פלסטינים לא ייענש, באתר nrg‏, 11 במרץ 2010
↑  איתי בלומנטל, אושר ההסדר: חצי שנת מאסר ללוחמי נצח יהודה שהתעללו בעצורים, באתר ynet, 10 במרץ 2019
↑  גילי כהן, הסדרי טיעון לשלושה מהנאשמים, באתר הארץ, 4 באפריל 2012
↑  עורך דין צבאי - הוצאת נשק, באתר עורך דין צבאי, ‏6 באוגוסט 2013
↑  התובע הצבאי נ' סמל ז.א
↑  יואב זיתון, קצין ירה למוות בכלב גוסס - ולא יישלח לכלא, באתר ynet, 7 בפברואר 2017
↑  פסק דין סמים עונש 25 ימי מאסר וחודש פסילת רישיון נהיגה
↑  רב"ט ש' כ' נגד התובע הצבאי הראשי
נועה זומר מצהירה אמונים בפני נשיא המדינה ראובן ריבלין עם מינויה לכהונת קבע כשופטת בבית הדין הצבאי לערעורים
נועה זומר מקבלת דרגת תא"ל
אמט פורסט ברנץ'

אמט פורסט ברנץ' (באנגלית: Emmett Forest Branch;‏ 16 במאי 1874 –  23 בפברואר 1932) היה עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-31 בשנים 1924–1925, כאשר כיהן בשארית תקופת כהונתו של וורן מקריי, שהתפטר מתפקידו לאחר שהורשע בהונאת דואר. תקופת כהונתו הקצרה של ברנץ' כמושל התמקדה בהמשך הרפורמות והמיזמים של קודמו.
ראשית חייו

אמט פורסט ברנץ' נולד במרטינסוויל שבאינדיאנה כבכור מבין ארבעת ילדיהם של אליוט ואליס פארקס ברנץ'. אביו היה פוליטיקאי רפובליקני שכיהן בממשלת המדינה במשך כמה עשורים. סבו ואבי-סבו היו גם הם מעורבים בפוליטיקה של המדינה וכיהנו כחברי הסנאט המדינתי. הוא למד באוניברסיטת אינדיאנה, שם הוא סיים את לימודיו ב-1896. באוניברסיטה הוא שיחק בנבחרת המוסד בבייסבול שניצחה באליפויות. ברנץ' היה הראשון מבין בוגרי אוניברסיטת אינדיאנה שהיה למושל המדינה. לאחר סיום לימודיו הוא למד משפטים בהדרכת דודו, השופט ה. מ. פארקס. ב-1899 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ופתח משרד עורכי דין במרטינסוויל.
מחוקק באינדיאנה

במהלך מלחמת ארצות הברית-ספרד התגייס ברנץ' לפלוגה K של הרגימנט ה-158, ובמהלך שירותו הוא התקדם עד לדרגת לוטננט ראשון. לאחר המלחמה הוא שב למרטינסוויל ופתח משרד עורכי דין חדש. הוא נשא לאישה את קתרין ביין, בתו של בעלים של עיתון בולט. לזוג נולד בן אחד. הוא נכנס לפוליטיקה ונבחר לבית הנבחרים של אינדיאנה, בו הוא כיהן שלוש תקופות כהונה מ-1903 עד 1909. בשנים 1907 ו-1908 הוא כיהן כיושב ראש הבית. בעת כהונתו בתפקיד זה הוא שם קץ לנוהג של הצעות חוק כוללניות שאפשרו הגשתם של מספר הצעות חוק שלא בהכרח היו קשורות זו לזו בהצעת חוק משולבת אחת.
ב-1910 שב ברנץ' לעיסוקו בעריכת דין. במלחמת העולם הראשונה הוא שב לצבא כלוטננט קולונל ברגימנט הרגלים ה-151. בהמשך הוא פיקד על הבריגדה ה-165 בקמפ טרוויס שבטקסס, ושירת כחלק מהכוחות שאבטחו את גבול ארצות הברית–מקסיקו בשנים 1916–1917.
סגן מושל אינדיאנה

לאחר המלחמה המשיך ברנץ' בעיסוקו עד שב-1920 נבחר כסגן מושל אינדיאנה. מתוקף היותו סגן המושל הוא היה נשיא הסנאט של אינדיאנה, ובתפקידו זה הוא לקח חלק בדיונים ותמך בכמה סוגיות שנויות במחלוקת, כולל איסור הימורים ומכירת משקאות חריפים ביום הזיכרון. כאשר הוגשה הצעת חוק לאיסור לימוד השפה הגרמנית, נקלע הסנאט למאבק אלים והסדר הושב על כנו לאחר שברנץ' הכה בפטיש יושב הראש כה חזק עד שהוא שבר הן את שולחנו והן את הפטיש וגרם לחברי הבית לפרוץ בצחוק.
מושל אינדיאנה

מאחורי הקלעים ניהל המושל וורן מקריי מאבק מול הקו קלוקס קלאן של אינדיאנה והיה מעורב בלקיחת הלוואות שנויות במחלוקת, שאותן חשף הקלאן כשערורייה שאילצה אותו להתפטר מתפקידו. מקריי הורשע בהונאת דואר (אנ') ונדון לעשר שנות מאסר. כתוצאה מכך הוא נאלץ להתפטר מתפקידו ב-30 באפריל 1924. באותו היום הושבע ברנץ' כמושל אינדיאנה ה-31. כחבר קרוב של מקריי, הוא בכה כאשר נשא את שבועת האמונים שלו ומאוחר יותר הוא אמר שהכל היה כה "פתאומי ומפתיע".
תקופות כהונתו של ברנץ' כמושל הייתה קצרה, והוא התמקד בהמשך המיזמים והרפורמות שבהם החל מקריי, כולל הרחבת רשת הכבישים של המדינה, השלמת בנייתו של בית כלא מדינתי חדש, והרחבת בית הספר לעיוורים. הוא פיקח על השלמת בנייתו של בית החולים ריילי לילדים. חודש לאחר שהושבע לתפקידו, התקיימה תחרות אגרוף במישיגן סיטי. תחרויות אגרוף נושאות פרסים היו אסורות באינדיאנה, והועלו דרישות שהמושל ימנע את קיום התחרות. ברנץ' הורה בחשאי לכוחות המיליציה של המדינה להתגייס והציב אותם בכוננות. הוא שלח גנרל שיהיה נוכח בתחרות ויראה אם מתקיימים בה הימורים. הגנרל דיווח ששום דבר לא קרה, והתחרות נמשכה ללא שום תקריות מיוחדות.
שנותיו האחרונות

לאחר תום כהונתו כמושל פרש ברנץ' למרטינסוויל, שם הוא עסק שוב בעריכת דין וניהל את עסקיו כנשיא חברת הגרעינים ברנץ' וכמחזיק מניות ראשי של חברת הנאמנות של מרטינסוויל. בבעלותו גם היו כמה חוות גדולות במחוז מורגן. ב-1929 הוא מונה על ידי המושל הארי לסלי לנהל את בית הנשק של המדינה, תפקיד בו הוא שימש עד מותו.
אמט פורסט ברנץ' נפטר במרטינסוויל כתוצאה מהתקף לב ב-23 בפברואר 1932. הוא נטמן בבית הקברות הילדייל שבעיר.
לקריאה נוספת

Gugin, Linda C.; St. Clair, James E, eds. (2006). The Governors of Indiana. Indianapolis, Indiana: Indiana Historical Society Press, pp. 268-272.
פרנק אובאנון

פרנק לואיס אובאנון (באנגלית: Frank Lewis O'Bannon;‏ 30 בינואר 1930 –  13 בספטמבר 2003) היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-47 משנת 1997 ועד מותו.
אובאנון נולד בלואיוויל, קנטקי. הוא גדל בעיר קורידון שבאינדיאנה. הוא סיים את לימודיו בית הספר התיכון המקומי ב-1948, ולאחר מכן למד באוניברסיטת אינדיאנה, שם הוא הכיר את רעייתו ג'ודי. בקורידון הוא עסק בעריכת דין וכמוציא לאור של העיתון "קורידון דמוקרט" שבבעלות משפחתו עד לכניסתו לחיים הפוליטיים.
כאיש האגף השמרני של המפלגה הדמוקרטית, נבחר אובאנון לראשונה לסנאט של אינדיאנה ב-1969. בסופו של דבר הוא היה לאחר החברים הבולטים בסנאט. ב-1988 הוא התמודד על משרת מושל אינדיאנה, אך פרש מהמרוץ והיה לשותפו למרוץ של אוון ביי. השניים התמודדו בבחירות בהצלחה ואובאנון כיהן כסגן מושל אינדיאנה במשך שמונה שנים. בתוקף תפקידו זה הוא כיהן כנשיא הסנאט המדינתי וניהל את תוכניות החקלאות והסחר של המדינה.
בשל הגבלת הכהונה שמנעה מביי להתמודד על תקופת כהונה שלישית רצופה כמושל ב-1996. התמודד אובאנון על התפקיד באותה שנה. בתחילה הוא נחשב לאנדרדוג, אך זכה לניצחון בהפרש קטן על ראש עיריית אינדיאנפוליס סטיבן גולדסמית. הוא נבחר לכהונה שנייה ב-2000 לאחר שהביס את חבר בית הנבחרים דייוויד מ. מקינטוש. כמושל נודע אובאנון כמי שקידם נושאי חינוך וכמי שסייע ליצור באינדיאנה את מערכת "אמבר" (Amber alert). הוא כיהן כמושל בתקופה של שגשוג כלכלי של אינדיאנה ולתקופת כהונה אחת שימש כיושב ראש אגודת המושלים של מדינות המערב התיכון. אובאנון נפטר בעת כהונתו כמושל ב-2003, ובמקומו הושבע כמושל סגנו ג'ו קירנן.
ראשית חייו

פרנק אובאנון נולד בלואיוויל קנטקי, כבנם של רוברט ברסלי אובאנון ופיית' דרופסי. הוא גדל בקורידון, אינדיאנה (בירתה הראשונה של המדינה), שם משפחתו החזיקה בבעלות על העיתון המקומי "קורידון דמוקרט". אביו כיהן כחבר בית הנבחרים של אינדיאנה ומאוחר יותר כחבר הסנאט של אינדיאנה. אובאנון היה גם נינו של פרסלי נוויל אובאנון, שהיה לוטננט ראשון ששירת בחיל הנחתים של ארצות הברית והיה הראשון שהניף את דגל ארצות הברית על אדמת מדינה זרה בעת מלחמה, ב-27 באפריל 1805 במלחמה הברברית הראשונה. פרנק אובאנון למד באוניברסיטת אינדיאנה, שם הוא שיחק במשך עונה אחת בנבחרת הכדורסל של המוסד. בעת לימודיו הוא היה נשיא סניף זטא של אחוות פי-גאמא-דלתא. ב-1952 הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה בממשל, וב-1957 תואר בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה.
בעת לימודיו שירת אובאנון במשך שנתיים בחיל האוויר של ארצות הברית. בתקופת לימודיו הכיר אובאנון את רעייתו ג'ודית אסמוס, והשניים נישאו ב-1957. לאחר סיום לימודי המשפטים פתח אובאנון משרד עורכי דין בקורידון, היה יושב ראש מועצת המנהלים של העיתון שבבעלות משפחתו, משרה בה הוא החזיק עד למותו, והיה חבר מועצת המנהלים של בנק בקורידון.
מחוקק באינדיאנה

ב-1970 נבחר אובאנון לסנאט של אינדיאנה, שם הוא אייש את המושב שאויש מ-1950 ועד אז על ידי אביו. הוא היה זה שהוביל את החקיקה להחזרת עונש המוות באינדיאנה. במהלך תקופת כהונתו בסנאט הוא התקדם לתפקיד מנהיג המיעוט של הבית. במשך שנתיים הוא שימש כיושב ראש ועדת הכספים של הסנאט בעקבות תקופה קצרה בה החזיקו הדמוקרטים ברוב בסנאט.
סגן מושל אינדיאנה

במאי 1987 החל אובאנון את מסע הבחירות הראשון שלו לתפקיד מושל אינדיאנה, ובתחילה התמודד מול מי שכיהן אז כמזכיר המדינה של אינדיאנה, אוון ביי וראש עיריית קוקומו, סטיב דיילי. בינואר 1988 הוא פרש מהמרוץ ואיחד כוחות עם ביי כשותפו למרוץ. השניים ניצחו בבחירות שהתקיימו בנובמבר אותה שנה ואובאנון הושבע כסגן מושל אינדיאנה ה-46 בינואר 1989. בתוקף תפקידו כסגן המושל הוא היה נשיא הסנאט המדינתי, ושימש כמנהל מחלקות הסחר והחקלאות של אינדיאנה.
מושל אינדיאנה

ב-1996, בשל הגבלת הכהונה בחוקת אינדיאנה, שמנעה מביי להתמודד על תקופת כהונה שלישית רצופה, היה אובאנון למועמד הדמוקרטים למשרת מושל אינדיאנה. הוא התגבר על פער מוקדם בסקרי דעת הקהל מול יריבו במפלגה, ראש עיריית אינדיאנפוליס, סטיבן גולדסמית, וניצח במרוץ צמוד בתוצאה של 52 אחוזים מול 47 אחוזים מקולות הבוחרים. ב-2000 הוא נחל ניצחון בתוצאה גבוהה יותר בהתמודדותו על תקופת כהונה שנייה, כאשר קיבל 57 אחוזים מקולות הבוחרים מול 42 האחוזים של יריבו במרוץ, חבר בית הנבחרים דייוויד מקינטוש.
במהלך השגשוג הכלכלי של שנות ה-90, כשאינדיאנה צברה שיא של עודף תקציבי של 2 מיליארד דולר, עלה בידו של אובאנון לקצץ במיסים סכום של 1.5 מיליארד דולר, להעסיק 500 שוטרים נוספים במדינה, להגדיל את תקציב החינוך ולהרחיב את ביטוחי הבריאות למשפחות נזקקות. הוא גם חתם על חוק שהיה נקודת ציון חשובה, שעל פיו הוקמה מערת "אמבר" (Amber alert) באינדיאנה, שהיא מערכת להפצת הודעות חירום על חטיפת ילדים. כמו כן התקבל חוק שדרש מנהגים להאט ולפנות נתיבי נסיעה עבור רכבי שירותי החירום.
בשנים 1998 ו-1999 שימש אובאנון כיושב ראש אגודת המושלים של מדינות המערב התיכון. ב-1999 הוא הוציא צו מושל להקמת משרד יועץ הנגישות הציבורית למידע, בעקבות שיתוף פעולה של שבעה עיתונים שנתקלו בקשיים להשגת מידע ממשלתי במדינה. באותה שנה אישרה האספה הכללית של אינדיאנה את הקמת גוף זה בחוק.
ב-2000 ניצח אובאנון בקלות בבחירות לתקופת כהונתו השנייה תחת הסיסמה "לשמור על אינדיאנה בכיוון הנכון" (Keeping Indiana Moving in the Right Direction). מסע הבחירות שלו כלל פרסומים בלתי נשכחים בהם הוא שחזר את עברו כשחקן כדורסל כאשר קלע קליעת ניתור מושלמת.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר וקריסת השווקים שאירעה לאחריהם, איבדה אינדיאנה 120,000 משרות, ההכנסות ממיסים ירדו משמעותית, ואובאנון נאלץ לקצץ בשירותי הרווחה ובתחומים נוספים כדי לחסוך ממערכת החינוך קיצוצים בתקציב. ב-2001 הוא פעל בשיתוף פעולה עם בית המחוקקים על עיצוב מחדש של מערת המיסוי המדינתית. יריביו האשימו אותו על מגוון בעיות שהתחוללו בתקופת כהונתו השנייה, כולל על תגובה איטית של הסוכנות להגנת הסביבה לתמותה בדגה, ובעיות במרכזים עבור מעוכבים התפתחותית.
אובאנון זכור כמי שהנהיג את מערכת החינוך של אינדיאנה. הוא סייע להוביל את פיתוח מערכת הקולג'ים הקהילתיים הראשונה של המדינה, דחף ליצירת הזדמנויות לילדים בגיל צעיר, פיתח בתי ספר תיכוניים חלופיים, ופתח בתי ספר בזיכיונות. פעולתו בהובלת השולחן העגול לחינוך של המדינה הבטיחה שאינדיאנה הייתה אחת מחמש המדינות היחידות שבתי הספר שלהן עמדו בדרישות שנקבעו על ידי חוק "אף ילד לא נשאר מאחור" (No Child Left Behind Act) הפדרלי. בתחום החינוך שם אובאנון דגש על שיפור בתי הספר הציבוריים. הוא הצליח להעביר החלטות להגדלת המימון עבור חינוך. עם זאת, בית המחוקקים לא העביר את החוק ליום לימודים ארוך לגני ילדים שהוא הציע.
אובאנון ניסה להקים אנדרטת אבן שתייצג את עשרת הדיברות בתחומי הקפיטול של אינדיאנה, אך צעד זה נמנע על ידי בתי המשפט.
מותו ומורשתו

ב-8 בספטמבר 2003, בעת שהיה בשיקגו בוועידת הסחר המערב התיכון-יפן, לקה אובאנון בשבץ מוחי קשה. הוא נלקח לבית החולים נורת'וסטרן ממוריאל שבשיקגו, שם הוא נותר מחוסר הכרה. מצבו החמיר, ובהתבסס על הוראות רפואיות מקדימות, החליטה משפחתו לא לנקוט בשום אמצעים לתמיכה ולטיפול. פרנק אובאנון נפטר ב-13 בספטמבר 2003, בגיל 73, והותיר אחריו את רעייתו ג'ודי, ושלושת ילדיו. איבריו נתרמו להשתלה (הוא חתם על חוק שהקל על תרומת איברים באינדיאנה), כולל קרניות עיניו שסייעו לאישה מאילינוי להשיב את ראייתה. גופתו נשרפה ואפרו פוזר בחלקה המשפחתית בבית הקברות סדר היל שבעיר הולדתו קורידון.
במקומו של אובאנון הושבע כמושל אינדיאנה סגנו ג'ו קירנן, בטקס מרגש שנערך שעות ספורות לאחר מותו.
ב-2006 יצאה לאור הביוגרפיה "מורשתו של מושל: חייו של פרנק אובאנון מאינדיאנה" (Legacy of a Governor: The Life of Indiana's Frank O'Bannon). בפברואר אותה שנה הוצבה פרוטומה בדמותו מחוץ לאולם הסנאט בבית המדינה של אינדיאנה.
לקריאה נוספת

Gugin, Linda C.; St. Clair, James E, eds. (2006). The Governors of Indiana. Indianapolis, Indiana: Indiana Historical Society Press, pp. 384-393.
קברו של פרנק אובאנון
Ruf SCR 2018

| --- | --- |

Ruf SCR 2018
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Ruf Automobile GmbH
 שנות ייצור:  2018 עד היום
 הרכבה:  גרמניה גרמניה
 מודל קודם:  Ruf SCR 4.2
 סיווג:  מכונית ספורט
 מרכב:  Rear-engine, rear-wheel-drive layout (אנ')
 משקל:  1,250 ק"ג
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, 4.0 ליטר המפיק 510 כ"ס ב-8,270 סל"ד
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 6 מהירויות
 מהירות מרבית:  320 קמ"ש
 צריכת דלק:  13.6 ליטר ל-100 ק"מ (משולב)
 קשר:  פורשה
דגם "Ruf SCR 2018"
Ruf SCR 2018 היא מכונית ספורט מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית Ruf Automobile (אנ') (שם מלא: "Ruf Automobile GmbH") אשר מיוצרת משנת 2018.
דגם ה-"Ruf SCR 2018" מבוסס על דגם פורשה 964 (אנ')
דגם ה-"Ruf SCR 2018" הוצג לראשונה בתערוכת הרכב הבינלאומית  של ז'נבה, במרץ 2018
Ruf CTR3

דגם "Ruf SCR 2018" בנוי מיציקת סיבי פחמן בגוף הרכב
מנוע אחורי
מנוע מסוג "Flat-six engine" (אנ')
2 דלתות
תמסורת ידנית בלבד - 6 מהירויות
בשנת 2019 מתכנן היצרן לבנות 15 יחידות מדגם "Ruf SCR 2018" המיועדות לייצוא לארצות הברית במחיר של 807,000 דולר ליחידה
ראו גם

Ruf CTR3
הערות שוליים

↑  דגם "Ruf SCR 2018"  jalopnik.com/the-ruf-scr-2018-is-a-510-hp-carbon-fiber-porsche-looka
↑  דגם "Ruf SCR 2018" בתערוכת המכוניות הבינלאומית בז'נבה evo.co.uk/porsche/20931/ruf-scr-2018-revealed-at-geneva-motor-show
↑  דגם "Ruf SCR 2018" ruf-automobile.de/en/modell/ruf-scr
↑  דגם "Ruf SCR 2018" roadandtrack.com/car-shows/geneva-auto-show/a19128731/ruf-scr-geneva-reveal-specs-photos-info
↑  דגם "Ruf SCR 2018" supercars.net/blog/ruf-scr-2018
משרד הספורט (ברזיל)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ברזיל ברזיל
 תחום שיפוט:  ברזיל 
 תאריך הקמה:  1 בינואר 1995 
 מטה מרכזי:  הציר המונומנטלי 
 תקציב:  937.3 מיליון ריאל ברזילאי (2023)
 www.gov.br/esporte
 
משרד הספורט (בפורטוגזית: Ministério do Esporte) הוא משרד ממשלתי פדרלי בברזיל האחראי על הספורט במדינה.
היסטוריה > משרד החינוך והתרבות

הרשות הממשלתית הראשונה בברזיל שעסקה בספורט הוקמה ב-13 בינואר 1937, עם הקמת האגף לחינוך גופני במשרד החינוך והתרבות. ב-1970 הוקמה המחלקה לחינוך גופני ולספורט במשרד החינוך, וב-1978 שונה שמה למזכירות החינוך הגופני והספורט. ב-1990 ביטל נשיא ברזיל פרננדו קולור דה מלו את המזכירות ובמקומה הקים את מזכירות הספורט של נשיאות הרפובליקה, שהייתה כפופה ללשכתו. באוקטובר 1992 הוחזר תחום הספורט לאחריותו של משרד החינוך.
היסטוריה > משרד עצמאי

משרד הספורט הוקם ב-1995 על ידי פרננדו אנריקה קרדוזו בתור "המשרד המיוחד לספורט" (בפורטוגזית: Ministério Extraordinário do Esporte), ולשר הספורט הראשון מונה כדורגלן העבר פלה. בשנת 1998 הוא התמזג עם משדר התיירות ל"משרד הספורט והתיירות", אך בשנת 2003 חזר להיות משרד עצמאי. עם צמצום הקבינט בממשלתו של ז'איר בולסונארו ב-2019 אוחד משרד הספורט, לצד משרד התרבות והמשרד לפיתוח חברתי וכלכלי, למשרד האזרחות, אך ב-2023 החזיר לואיז אינסיו דה סילבה את משרד הספורט ומינה לתפקיד השרה את שחקנית הכדורעף לשעבר אנה מוסר.