נושאות המטוסים מסדרת אסקס
תכנון

מטוסי הקרב והתקיפה של סוף שנות ה-30 ותחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 גדלו באופן משמעותי לעומת המטוסים של תחילת העשור, ולפיכך היה צורך בתכנון מחודש של סיפון הטיסה ושל אזורי התחזוקה והאחסון בספינה (ההאנגר), שיאפשר מרחב גדול בהרבה להמראות ולטיפולים. בנוסף, תורת הלחימה של צי ארצות הברית גרסה הפעלה של הכנף האווירית של נושאת המטוסים במסה גדולה ככל האפשר, כלומר הזנקת מספר רב של מטוסים במהירות רבה ככל הניתן. גם תפיסה זו דרשה יצירת סיפון טיסה גדול.
ברוב נושאות המטוסים בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה הותקנו מעוטים, אך בשל מהירותן וגודלן של אוניות אלה לא נעשה שימוש רב במעוטים. הגידול במשקלם ובגודלם של המטוסים הביא להמראות רבות יותר בסיוע מעוט, ולקראת תום מלחמת העולם השנייה דווח על כ-40% מההמראות שנעשו בדרך זו.
תכנון ההאנגר הושלם לאחר דיונים רבים בין מחלקות הצי השונות. גוף האונייה שתמך בסיפון הטיסה נועד לשאת את משקלם של המטוסים שחנו על הסיפון ובנוסף לתמוך במשקלם של חלקי החילוף שנשאה האונייה, שהיו בשיעור של 50% מכל מטוס מבצעי, וכן לספק מרחב גדול די הצורך לטיפול ותחזוקה במטוסים.
חידוש נוסף בנושאות המטוסים מסדרת אסקס היה מעלית שנקבעה בקצה השמאלי של האונייה, ונעה אנכית בין סיפון הטיסה לסיפון האחזקה ולהפך כדי להעביר מטוסים בין שני הסיפונים. מעלית זו הותקנה בנוסף לשתי מעליות שהיו בגוף הסיפון, לאחר שנוסתה בהצלחה בנושאת המטוסים וואספ. גודלה של המעלית היה כגודלן של המעליות האחרות, 18 * 10 מטרים, אך יתרונה היה בכך שבעת פעולתה לא היה צורך להשבית את הפעילות על סיפון הטיסה, ומאידך לא הייתה פגיעה בסיפון האחזקה והטיפולים בעת תנועת המעלית. בנוסף, אם המעלית הייתה מפסיקה את פעולתה בשל תקלה לא היה נותר פתח פתוח בסיפון הטיסה, כפי שהיה עלול לקרות עם המעליות האחרות. בעת הצורך ניתן היה לקבע את המעלית במצב "למעלה", כאשר היא מיושרת עם סיפון הטיסה, ובכך להגדיל סיפון זה במעט על פי הצורך. יתרון נוסף של המעלית היה באמינותה, שכן המיכון להפעלתה היה פשוט מזה של המעליות האחרות ודרש כ-20% פחות זמן לתחזוקה.
נושאות המטוסים מסדרת אסקס נהנו ממיגון משופר יחסית לקודמותיהן, התקנים משופרים לטיפול בתחמושת, קיבולת דלק גדולה יותר ובטוחה יותר, לציוד טוב יותר לבקרת נזקים. מאידך, בעת בניית האוניות נעשה מאמץ לצמצם את משקלן ולהקטין את המורכבות של בנייתן. כך, למשל, נעשה שימוש בחלקי מתכת ישרים ושטוחים ככל הניתן, ובממסג ברזל-ניקל-כרום שנודע בשם ברזל טיפול מיוחד (Special Treatment Steel, בראשי תיבות - STS). ייחודו של מסג זה הוא בתכונות המיגון הגבוהות שלו, מחד, אך בניגוד למיגון המקובל שהיווה מעמסה על משקל האונייה, מסג זה היווה חלק אינטגרלי ממבנה האונייה.
האוניות תוכננו על פי ההנחה שיופעלו על ידי צוות של 215 קצינים ו-2,171 מלחים. בפועל, לקראת תום המלחמה היו הצוותים גדולים בכ-50% מהערכה זו, והאוניות עברו התאמות ושיפורים בהתאם כדי לשאת את הצוות המוגדל. שיפורים נוספים נעשו במערכות האוורור והתאורה, וכן במערכות שריפת הפסולת.
הפעלתן הטקטית של נושאות המטוסים במהלך מלחמת העולם השנייה השתנתה עם התמשכות המלחמה. במבצעים הראשונים, במהלך 1942, הופעלו נושאות המטוסים כבודדות או בזוגות. תורת הלחימה גרסה שעל האוניות לפעול יחד במתקפה ולהיפרד בעת מגננה, וזאת על פי ההנחה שפיצולן יביא לפיצול המאמץ ההתקפי של האויב ויפצל את המטרות שמולן יפעל. הניסיון הקרבי שנרכש לא הצדיק הנחה זו, ונערכו דיונים רבים שעסקו בהצעות חדשות לפרישה הטקטית. עם הגעתן של נושאות המטוסים מסדרת אסקס ומסדרת אינדפנדנס שונתה הטקטיקה. הניסיון הראה שמסך האש נגד מטוסים שיוצרת קבוצת נושאות מטוסים ואוניות ליווי כבד בהרבה מזה שיכולה נושאת מטוסים בודדת ליצור, וכך ניתנת לאוניות מטריית הגנה משופרת בהרבה. במהלך המלחמה נלמדו לקחים וגובשה תורת לחימה להפעלת נושאות המטוסים וצי אוניות הליווי שלהן בכוחות משימה של שש אוניות מטוסים, שנקראו "כח משימה נושאות מהירוֹת" (fast carrier task force) שחולקו לשלושה זוגות או לשתי שלשות. כוחות משימה אלו, על חלוקות המשנה שלהן, היו הבסיס למהלכים טקטיים רבים במהלך המלחמה.