טרנסג'נדריות ואינטרסקסואליות בספורט
אינטרסקסואליות ובדיקות לאימות מין > ביטול הבדיקות הגורפות לאימות מין

בשנת 1999, האצנית האמריקאית בת ה-56, קטי ג'גר, השתתפה באליפות העולם באתלטיקה למבוגרים, ושברה את השיא העולמי בריצת 100 מטר בקטגוריית הגיל שלה. יריבתה חשדה בה שהיא גבר בגלל גופה השרירי, וג'גר נדרשה לעבור בדיקות לאימות מין, זאת על אף שיש לה שני ילדים ביולוגים. את הבדיקות היא עברה בהצלחה. בתקופה זו, יותר ויותר ועידות התכנסו בעולם כדי להתנגד לבדיקות לאימות מין, ובשנת 1997, הפדרציה האירופאית לג'ודו ביטלה את הבדיקות לאימות מין. לאחר לחץ הולך וגובר מצד הקהילה המדעית ומצד הספורטאיות עצמן, החליט הוועד האולימפי הבינלאומי ביוני 1999 לבטל את הבדיקות לאימות מין, ומאולימפיאדת סידני בשנת 2000 לא נערכו יותר בדיקות גורפות לאימות מין. יו"ר הוועדה הרפואית של הוועד האולימפי, ארנה ליונגקוויסט, טען בשנת 1999 כי הוועד האולימפי הבינלאומי ביטל את הבדיקות לאימות מין משום שאין שיטה מדעית לאימות המין ולכן הבדיקות לא מסוגלות לעמוד במטרות של אימות מין. עוד טען כי אף על פי שהבדיקה הוויזואלית הוצעה כדרך היחידה לאמת מין, יכולותיה לאמת מין הופרכו מדעית. לדבריו, הסיקור התקשורתי של ספורטאי העלית וכן הבדיקות לאיתור סמים מספיקים כדי למנוע מגברים להתחזות לנשים. בשנת 2000, 29 מתוך 34 התאגדויות ספורט בינלאומיות ביטלו את הבדיקות לאימות מין. אף על פי שהוועד האולימפי, ה-IAAF וארגוני ספורט נוספים ביטלו את הבדיקות לאימות מין לאחר שהבינו כי לא קיימת דרך מדעית להפריד בין גברים לנשים, הם בכל זאת שמרו לעצמם את הזכות לבצע בדיקה לאימות מין במקרים פרטניים כשמתעורר ספק לגבי מינה של ספורטאית שנחשדת בהיותה "גברית מידי מכדי להיות אישה". בדיקה פרטנית עשויה לכלול הערכה של אנדוקרינולוג, גינקולוג, פסיכולוג ומומחה לזהות מגדרית. מדיניות זו סופגת ביקורת לפיה הבדיקות לאימות מין למעשה נמשכות, גם אם לא באופן גורף.
לפי האמנה האולימפית, מטרת הספורט האולימפי היא לשרת את האנושות על ידי קידום הרמוניה ושלום בין האומות. עוד מצוין באמנה כי העיסוק בספורט הוא זכות אדם, וכי יש לאפשר לכל אדם שוויון הזדמנויות בהשתתפות בספורט ללא אפליה. איסור קטגורי על ספורטאים אינטרסקסואלים מלהשתתף בספורט האולימפי, מהווה הפרה של עקרונות אלו. למרות הביקורות מהקהילה המדעית ומהקהילה לזכויות אדם נגד הבדיקות לאימות מין, הן נמשכו עשרות שנים. קיימת הסכמה לפיה אין אפשרות להגדיר מין ומגדר באופן מוחלט, וכי תוצאות הבדיקות לאימות מין לא אמינות ולכן ניתן לפרש אותן לא כהלכה בקלות. בנוסף, לאורך השנים, הבדיקות לאימות מין היו כרוכות בקשיים לוגיים, טכניים, ביולוגיים ואתיים, וספגו ביקורות לפיהן הן מפרות את זכויות האזרח וזכויות האדם לפרטיות. אף על פי שמטרת הבדיקות לאימות מין הייתה להגן על הספורטאיות מפני גברים המתחזים לנשים - מטרה זו לא הושגה ואף גבר מתחזה מעולם לא נתפס. במקום לתפוס גברים המתחזים לנשים, הבדיקות בפועל תפסו נשים אינטרסקסואליות עם התמיינות מינית שונה (נשים עם אשכים, נשים עם כרומוזומי מין לא טיפוסיים וכדומה), ונשים אלו הואשמו בהונאה ונפסלו מהתחרויות בטענה כי יש להן יתרון לא הוגן, גם כאשר לא היה להן שום יתרון פיזי על היריבות שלהן (ומלכתחילה, הבדיקות לאימות מין לא היו מסוגלות לזהות יתרון לא הוגן). בנוסף, הבדיקות לאימות מין הדירו לא רק נשים אינטרסקס אלא גם נשים טרנסג'נדריות משום שהן נשענו על תפיסה בינארית לפיה זכרים הם גברים ונקבות הן נשים.
הבדיקות לאימות מין יצרו קושי בעולם הספורט והציבו את ההגדרות המסורתיות של מין ומגדר בבחינה מחודשת. אף על פי שגופי הספורט ניסו להצדיק את ההפרדה המגדרית הבינארית באמצעות המדע, המדע כשל ביכולתו להצדיק הפרדה זו. ההנחה של גופי הספורט הייתה שקיים הבדל ברור בין גברים לנשים, אולם כל שיטה שנעשה בה שימוש לאמת את מין הספורטאיות נכשלה ביכולתה לספק הגדרה ברורה של הקטגוריה 'נקבה', והצביעה על ספקטרום רחב של צורות מיניות שונות. לאורך השנים, נעשה שימוש בסימנים שונים על מנת לסווג נשים וגברים בקטגוריות נפרדות (בדיקה חיצונית של איברי מין, בדיקה של איברי רבייה פנימיים, בדיקה גנטית של כרומוזומי מין וכן זהות מגדרית), אולם ההחלטה איזה סימן הוא הקובע היא החלטה חברתית, ולאחר עשרות שנים של דבקות בניסיונות לאמת מין וכישלון חוזר בכך, גופי הספורט, לרבות הוועד האולימפי וה-IAAF, הגיעו למסקנה שאין דרך מדויקת להוכיח מין, משום שמבדקי האימות לא הצליחו למצוא סממן אחד מכריע שמצליח לאבחן במדויק את ההבדלים הפיזיים בין זכרים לנקבות.