stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנג'י הארמון

| --- | --- |

 לידה:  10 באוגוסט 1972 (בת 52) Highland Park, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1987 
 מקום לימודים:  תיכון היילנד פארק 
 בן או בת זוג:  ג'ייסון סיהורן (2001–2016) 
 http://angie-harmon.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
אנג'לה מישל הארמון (באנגלית: Angela Michelle Harmon; נולדה ב-10 באוגוסט 1972) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
ראשית חייה

הארמון נולדה ב-10 באוגוסט 1972 בהיילנד פארק, טקסס, בתם של דפנה דמר (לבית קרוואגלי) ולורנס פול "לארי" הארמון, מנהלת רשת מידע בבית חולים בדאלאס, טקסס. לאביה מוצא גרמני ואירי ואילו אמה ממוצא יווני. בפרק של התוכנית "מי אתה חושב שאתה?", הארמון גילתה שיש לה אב קדמון גרמני ששירת בצבא ג'ורג' וושינגטון במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, וכי האב הקדמון רכש מאוחר יותר אדמות במחוז מרסר, קנטקי. האדמה עדיין בבעלות ענף רחוק של משפחתה.
הארמון עבדה כדוגמנית ובשנת 1987 זכתה בתחרות דוגמנות של המגזין "סבנטין". היא למדה בבית הספר התיכון היילנד פארק עד 1990 ולאחר מכן עשתה קריירת דוגמנות מצליחה. בתחילת שנות ה-90 היא עבדה כדוגמנית מסלול עבור קלווין קליין, ג'ורג'ו ארמני דונה קארן והופיעה על שערי מגזינים בין היתר של מגזיני האופנה Elle, קוסמופוליטן ואסקווייר. היא חתומה ב-IMG Models בניו יורק.
קריירה

הארמון החלה את הקריירה  בשנת 1995 לאחר שהתגלתה על מטוס על ידי דייוויד הסלהוף. היא לוהקה לתפקיד ראשי בסדרה-"Baywatch Nights" ולתפקיד בסדרה "C-16: FBI", קצרת הימים.  בשנת 1998 היא הופיעה גם בסרט "Lawn Dogs". בסוף שנות התשעים, הארמון קיבלה את תפקיד הפריצה שלה כשלוהקה לסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר".  היא גילמה את עוזרת לתובע המחוזי אבי קארמייקל בין השנים 1998–2001. במהלך תקופה זו, היא גם דיבבה את דמותה של ברברה גורדון בסרט האנימציה "באטמן הדור הבא: שובו של הג'וקר".
הארמון עזבה את הסדרה "חוק וסדר" כדי להתרכז בקריירה הקולנועית שלה ואמרה שהיא מעדיפה לעבוד בקולנוע על פני טלוויזיה. לאחר שהופיעה בסרט "העצה הטובה" משנת 2001, שיצא ישירות לווידאו.
בשנת 2003 היה לה תפקיד משנה בסרט  "סוכן סמוי קודי בנקס". בשנת 2006 שיחקה הארמון יחד עם קובה גודינג ג'וניור וג'יימס וודס בדרמת המתח הפוליטית ישירה לדי.וי.די, "סוף משחק".
בשנת 2006 שיחקה הארמון בפיילוט של רשת ABC, "סודות עיר קטנה". הסדרה לא הופקה לבסוף. היא גם כיכבה בסדרה טלוויזיה כושלת נוספת ב-NBC,‏ "Inconceivable", שבוטלה לאחר שני פרקים. בשנה שלאחר מכן היא כיכבה בפיילוט אחר של ABC,‏ "Women's Murder Club", ששודרה במשך שלוש עשרה פרקים.
הארמון הייתה אחת מחמש שחקניות שהצטלמו בעירום בדיסקרטיות למגזין "אלור" במאי 2008 לצד גבריאל יוניון, זואי מקללן, ג'יל סקוט ואנה אורטיז.
בין השנים 2010–2016 שיחקה יחד עם סשה אלכסנדר בסדרת דרמות הפשע ריזולי ואיילס בה גילמת את בלשית המשטרה ג'יין ריזולי בבוסטון, מסצ'וסטס. הסדרה הוקרנה לראשונה ב-12 ביולי 2010. היא ביימה את הפרק ה-100 של הסדרה.
הארמון הופיעה בקליפ "This Ole Boy" של הזמר קרייג מורגן, שיצא בינואר 2012.
ביולי 2012, במהלך קידום לעונה חדשה של ריזולי ואיילס, הארמון חשפה בתוכנית של קונאן או'בריאן שהיא אוהדת ומעוניינת מאוד לשחק בגרסת סרט של "הענקית הירוקה" מבית מארוול קומיקס.
הארמון זכתה בפרס גרייס לשנת 2012, בקטגוריית שחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי בסדרת דרמה של "Rizzoli and Isles" .
חיים אישיים

ב-13 במרץ 2000, הארמון התארסה לשחקן ה-NFL לשעבר ג'ייסון סיהורן. היא הופיעה כאורחת בתוכנית הלילה עם ג'יי לנו, כשלנו קרא לסיהורן כאורח מפתיע. סיהורן ניגש אליה מיד, כרע על ברך אחת והציע. הם נישאו ב-9 ביוני 2001. יש להם שלוש בנות: פינלי, ילידת 14 באוקטובר 2003; אייברי, יליד 22 ביוני 2005; ואמרי, ילידת 18 בדצמבר 2008. בנובמבר 2014 הודיעו הארמון וסוהורן על פרידתם לאחר 13 שנות נישואים. בני הזוג התגרשו בשנת 2016.
הארמון היא רפובליקנית. היא וסוהורן תמכו בנשיא ג'ורג' ווקר בוש ונשאו נאום בוועידה הרפובליקנית בשנת 2004. היא תמכה בג'ון מקיין לנשיא בשנת 2008.
אנג'י הארמון מתרגלת טאקוונדו ואיגרוף.
ב-25 בדצמבר 2019, הארמון התארסה לשחקן גרג ווהן.
היא הצביעה לג'ו ביידן בבחירות לנשיאות ב-2020.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | כותרת | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1997 | Lawn Dogs | פאם |  |
| 2000 | באטמן הדור הבא: שובו של הג'וקר | הנציבה ברברה גורדון (קול) |  |
| 2001 | Good Advice | פייג' הנסן |  |
| 2003 | סוכן סמוי קודי בנקס | רוניקה מיילס |  |
| 2005 | העסקה | אנה |  |
| 2005 | דיק וג'יין עושים את זה | ורוניקה קלימן |  |
| 2006 | סוף משחק | קייט קרופורד |  |
| 2006 | Glass House: The Good Mother | איב גוד | וידאו |
| 2007 | מלאכים נופלים | רוז |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | כותרת | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1995 | מחוץ לחוק | דבי פרנטיס | פרק: "רעם Offshore" |
| 1995–1997 | Baywatch Night | ריאן מקברייד | 44 פרקים |
| 1996 | משמר המפרץ | ריאן מקברייד | פרק: "להפליג" |
| 1997–1998 | C-16: FBI | אמנדה רירדון | 12 פרקים |
| 1998–2001 | חוק וסדר | עוזרת לתובע המחוזי אבי קארמייקל | 72 פרקים  מועמדות - פרס גילדת שחקני המסך על ביצועים מצטיינים על ידי אנסמבל בסדרת דרמה (1999–2002) |
| 1999–2000 | חוק וסדר: מדור מיוחד | עוזרת לתובע המחוזי אבי קארמייקל | 6 פרקים |
| 2000–2001 | באטמן: הדור הבא | מפכ"לית משטרת גות'אם ברברה גורדון | 3 פרקים; תפקיד קולי |
| 2002 | Video Voyeur - The Susan Wilson Story | סוזן וילסון | סרט טלוויזיה |
| 2005 | Inconceivable | ד"ר נורה קמפבל | 10 פרקים |
| 2007–2008 | Women's Murder Club | המפקחת לינדזי בוקסר | 13 פרקים |
| 2008 | Living Proof | לילי טרטיקוף | סרט טלוויזיה |
| 2009 | סמנתה מי? | ג'יג'י | פרק: "האישה האחרת" |
| 2010 | צ'אק | סידני | פרק: "צ'אק לעומת מבצע מדהים" |
| 2010–2016 | ריזולי ואיילס | ג'יין ריזולי | זכתה - פרס גרייסי אלן לשחקנית מצטיינת בסדרת דרמה   פרס בחירת הקהל לשחקנית הטלוויזיה בכבלים האהובה |
| 2014 | מטבחי הגיהנום | עצמה | פרק: "10 שפים שוב" |
| 2017–2018 | וולטרון: המגן האגדי | ליידי טריגל | 3 פרקים; תפקיד קולי |
| 2022 | Buried in Barstow | הייזל קינג | סרט טלוויזיה של Lifetime |
הזצסיון הברלינאי

הזֶצְסיון הברלינאי (בגרמנית: Berliner Secession) הייתה תנועה אמנותית שהוקמה בגרמניה ב-2 במאי 1898, מתוך כוונה להפגין אמנות הסותרת את הסטנדרטים האופייניים שהציבה האקדמיה. התנועה נחשבה לחלק מהמודרניזם הגרמני והתפתחה בין השאר בזכות תנופת הצמיחה בברלין באותה תקופה, וכן התייחסה לצורך בקבוצות אלטרנטיביות בקהילה האמנותית.
סגנון והשפעה אמנותיים

סגנון האמנות הגרמנית באותם ימים הושפע מצרפת, בין אם ניסו לשכפל את הסגנון הצרפתי ובין אם התרחקו ממנו. בתקופת הקיסרות המאוחרת, מסביבות 1888 ועד 1918, הרעיונות של לאומיות והתעניינות פוליטית באמנות הפכו פופולריים יותר. גרמנים התעניינו במשמעות המושג "להיות גרמני" ומה המשמעות של זהות תרבותית באמצעות סגנון אמנותי. אנשים רצו שלגרמניה תהיה זהות אמנותית אינדיבידואלית. צרפת השפיעה על העולם האמנותי בגרמניה זמן כה רב, אך בשלב זה, גם אמנים וגם צרכנים החלו לדחות את מה שנקרא נטורליזם צרפתי, וגררו עניין רב יותר באידיאליזם הגרמני. חבר בקבוצת הפורשים הברלינאים, קרל שפלר, סיווג את ההבדלים בסגנונות, תפיסה ותפיסה אמנותיים. התפיסה שלו הכתיבה ציור של עולם הטבע והעולם הפיזי שסביב האמן. הדבר נתפס כדרך האמנות הצרפתית. גרמנים היו ציירים רעיוניים, שלקחו רעיונות ונתנו להם צורה והעדיפו לקבל השראה ממחשבותיהם.
דרך חשיבה זו על האמנות הגרמנית יכולה להסביר את ההבדלים בסגנונות האמנות של הפורשים בברלין. אמנים אקספרסיוניסטים כמו אמיל נולדה ואדוורד מונק הציגו יחד עם אמנים שנשארו קרובים יותר לרעיונות של מודרניזם ואימפרסיוניזם גרמני, כמו מקס ליברמן וולטר לייסטיקוב. אף על פי שהיו ביניהם הבדלים אמנותיים, כולם ציירו מתוך הרעיונות והמחשבות שהיו להם באותה תקופה.
סכסוכים ופיצולים

קבוצת הפורשים בברלין התפתחה במשך הזמן. אמנים חשובים רבים היו פעילים או הצטרפו אליהם. בשנת 1906 היה זה אוגוסט קראוס, בשנת 1907 היה זה מקס בקמן, ברנהרד פאנקוק, הנס פורמן, ואמיל רודולף וייס, 1908 ארנסט ברלאך, וסילי קנדינסקי ואמיל אורליק, 1909 ליונל פיינינגר, 1910 רודולף גרוסמן ו-1911 הנס מיד. בסביבות 1909, הקבוצה כללה 97 חברים. עדיין הייתה ביקורת עליה מצד חוגים שמרניים, שראו באימפרסיוניזם הברלינאי דקדנטי ואיום על האמנות הגרמנית. מנקודת מבט אמנותית, הקבוצה הייתה סובלנית מאוד, אפילו כלפי עמדות מנוגדות. אף אחד מנציגיה שהיה מקורב לאימפרסיוניזם הגרמני, לא ראה את גישתו של פאול באום לפוינטליזם בסגנון הפוסט-אימפרסיוניזם הצרפתי כדרך הבעה שלילית.
ההצלחה לוותה באינטרסים כלכליים ובהתנהגותו הדספוטית של סוחר האמנות פאול קסירר. לפיכך מסופר על ידי אמיל נולדה כי קסירר כינה את האמנים עבדיו. בפרט, אמנים שלא היה להם שום סיכוי להציג אצלו.
לאחר ש-27 אמני אקספרסיוניזם נדחו על ידי חבר שופטים, האמנים שנידחו הקימו קבוצה חדשה. במאי פתחה את תערוכתה הראשונה "הפורשים בברלין 1910". פכשטיין נבחר לנשיא, ליו"ר טאפרט. לאחר סכסוך חריף של אמיל נולדה נגד הנשיא מקס ליברמן, נולדה גורש מהזצסיון הברלינאי, וכעבור זמן קצר התפטרו מהוועד ליברמן ומקורביו. יורשו של ליברמן 1911 לוביס קורינת.
אמנים רבים היו תלויים במכירותיהם של סוחרי האמנות ברונו ופאול קסירר, ולעיתים אף נטשו את פרנסתם בדרך זו. פאול קסירר התמודד ונבחר ליו"ר הראשון. הוא ארגן את תערוכת הקיץ של שנת 1913. אף על פי שהייתה מוצלחת מאוד, היו גם 13 חברים (צעירים בעיקר) שלא ניתן להם להציג. לאחר מכן הם ארגנו תערוכה משלהם ולא הלכו אחרי הקריאה לעזוב את קבוצת הזצסיון. כדי לפתור את הבעיות, נפגשו מקס נוימן, ארנסט אופלר, אדולף הרשטיין ומקס ליברמן בסטודיו שלו. הם הסכימו על ביטול האפליה של קסירר ב־6 ביוני 1913.
למרות זאת התפצלות מחדש הייתה בלתי ניתנת לעצירה. כארבעים אמנים עזבו את הזצסיון כולל סלפוגט וליברמן ואפילו פאול קסירר. מעט מאוחר יותר נפתח ארגון אמנים חופשיים חדש, שאפשר הצגה חופשית לחלוטין של תמונות ללא חבר שופטים, סוחרי אמנות או קבוצות אמנים.
השפעה לאומית

קבוצת הזצסיון הברלינאי זכתה להצלחה לאחר התקרית בתערוכה הבינלאומית של סנט לואיס. ההכרה שפיתחו בעצמם אפשרה להגדיל את השפעתם על האמנות הגרמנית והביאה את המונח 'אימפרסיוניזם גרמני' לשימוש. זה היה הסגנון שהיה קשור הכי קרוב לרוח הקבוצה. זה גם איפשר למעמד הביניים של ברלין להשיג דריסת רגל לאמנות הגרמנית, שכן האידיאלים הליברליים של התנועה פתחו דלתות לאלה מבני המעמד הנמוך ללמוד ייעודים חדשים בעולם האמנות. אפילו אלה שהתנגדו לנקודת המבט של הפורשים נהנו מקיומם. לאמנות שנוצרה באופוזיציה לתנועה היה מותג פופולריות משלה.
עם זאת, קבוצת הפורשים הברלינאים ניצלה היטב את המחלוקת בין נקודות מבט. האמנים הפופולריים ביותר באותה תקופה נקשרו לאמנות שלא התאימה לתבנית המסורתית של האקדמיה. הכוח בניתוק היה העובדה שהוא אפשר סגנונות מרובים להתקיים באותו חלל – בניגוד לאקדמיה, שדרשה לדבוק רק בסגנון אחד. כתבי-עת כמו Die Kunsthalle, שכתבו נגד קבוצת הפורשים ועבודתם, יצאו מכלל פעילות.
הקיסר, עד לנקודה זו, נתן לחברי הקבוצה לעבוד כרצונם, או תמך בהם בעדינות. הוא ראה בשינוי הגישה האמנותית דבר טוב, שהועיל לו מבחינה פוליטית – אפשר לו להתפתח. עם זאת, הוא ניסה כל הזמן להתערב בעניינים כמו בבחירת חבר השופטים של הסלון, שגרם לסכסוכים בקהילת האמנות. אף על פי שהיה לו מעט כוח בהיבטים רבים של שלטון חברה אוטוקרטית, לקיסר הייתה השפעה מסוימת בתחום התרבותי. זה הפך אותו לגורם חשוב בהצלחה הציבורית והפיננסית של קבוצת הפורשים.
הקבוצה בזמן הנאציזם

מלחמת העולם הראשונה יצרה השפעה שלילית על הקבוצה. המדיניות התרבותית בתקופת הנציונל-סוציאליזם הובילה לפגיעה מתמשכת שהפכה את אגודת האמנים לחסרת משמעות.
לאחר תפיסת השלטון על ידי הנאציונל-סוציאליסטים בפברואר 1933, נבחר ועד חדש שכלל בין היתר את מקס פכשטיין, יוג'ין ספירו, מגנוס צלר, הנס פורמן, ברונו קראוסקופף ורודולף בילינג. בישיבה שנערכה ב-10 במרץ 1933 דיבר פכשטיין על עמדתם של כמה מחברי המפלגה, והדגיש כי אין לשנות את מדיניות הקבוצה. אולם כעבור שבוע נדון שיתוף הפעולה האפשרי עם המשטר הנאצי והמשרד לתרבות גרמנית. יוג'ין ספירו התפטר מתפקידו בוועד המנהל, והתפטרויות נוספות נעשו באפריל 1933. בפגישה חשובה ב־25 באפריל 1933 הקריא פכשטיין הצהרה בפני הממשלה בה התחייבה הקבוצה לסייע בבניית גרמניה החדשה. אמיל ואן האוט, חבר הקבוצה מאז 1932, קרא תוכנית שתכנן ברוח המשטר הנאצי. לפיכך, אמנים יהודים ואלה שכונו בזלזול בולשביקים כבר לא הורשו להיות חברים בעמותות אמנים גרמניות. במקביל קרא לשינוי של מדיניות הקבוצה בהתאמה לרוח המדינה החדשה ואמנותה הגרמנית. הצעת החוק התקבלה ב-27 קולות נגד 2 בהימנעות אחת.
לאחר מכן, החוקים שונו, וב-2 במאי נבחרו אמיל ואן האוט, ארתור דגנר ופיליפ הארת' לוועד החדש. שלושתם היו חברים במשרד לתרבות גרמנית. בפגישה במשרד התרבות הפרוסי, כפי שהתברר מאוחר יותר, השמיץ ואן האוט את הקבוצה כפועלת עם גישה מרקסיסטית ורצה להשיג את פירוקה. ואן האוט דיווח כי הקבוצה כבר לא רצויה על ידי הממשלה וכי ייתכן שתפורק על ידי הגסטאפו. ב־16 ביוני 1933 הורחבה הדירקטוריון, אך שום יושב ראש לא נבחר. אמיל ואן האוט התפטר מהקבוצה ב־28 בספטמבר 1933. ב־12 באוקטובר 1933 נדונה חיסול הקבוצה, ונידחו אמנים רבים שהתעניינו בהמשך קיומה.
במינוי נוסף במשרד התרבות הצליח חבר הדירקטוריון אדולף סטרובה לשכנע את הדובר האחראי שמעולם לא היו נטיות פוליטיות מצד קהילת האמנים וכי הקבוצה נאמנה לממשלת היטלר. באפריל 1934 נבחרו לקבוצה ארנסט ברלך, ליונל פיינינגר ואריך הקל. ככל הנראה, פעילות הקבוצה נמשכה גם לאחר 1936.
השפעות מתמשכות והשפעה יהודית

קבוצת הזצסיון הברלינאי פתחה דלתות תרבותיות, פוליטיות ומעמדות שסללו את דרכה של גרמניה קדימה לאור הזרקורים האמנותי לפני מלחמת העולם השנייה. אף על פי שהוא היה קשור בעיקר למודרניזם, הוא יצר מרחב שבו אקספרסיוניסטים מאוחרים יותר יכלו לשלב את עצמם. רבים מהפטרונים והאמנים היו ממוצא יהודי עשיר, כמו פאול קסירר, ובעוד שהם היו פגיעים והושמדו במהלך מלחמת העולם השנייה, הרעיונות שנוצרו בזמן קיום הקבוצה שרדו זמן רב לאחר מכן. לקבוצה היו גם מנהיגים מקרב הקהילה היהודית, כמו מקס ליברמן, שהיה המקים והנשיא הראשון.
הקבוצה הייתה מרחב תרבותי וחברתי שבו אנשים שהגיעו מרקעים שונים יכולו לעבוד יחד כדי להשפיע על יצירת תרבות חדשה.
חברים בקבוצה

בין החברים הנוספים בקבוצה היו פרנץ סקרבינה, מקס בקמן, אמיל רודולף וייס, דורה היץ, פאול באום, לסר אורי, מריה סלבונה, ריינהולד לפסיוס, סבין לפסיוס, קתה קולוויץ ולודוויג דטמן, קורט הרמן, מרטין ברנדנבורג, פיליפ פרנק, רוברט ג'נין, רודולף גרוסמן, קרל האגמייסטר, אריך הקל, פרדיננד הודלר, וילי ג'ייקל, ארנסט לודוויג קירכנר, אוטו מודרסון, אוסקר מול, מרג מול, מקס סלפוגט, רוברט שטרל, וילהלם לייבל, וילהלם טריבנר, ג'ולי וולפטורן, היינריך צילה, הדוויג וייס, ברנהרד פאנקוק, הוגו פון הברמן, שרלוט ברנד-קורינת, גאורג קולבה, הנס בלושק, רודולף לוי, ולטר בונדי, ליאו פון קניג, היינריך נאון, אוסקר פרנצל, לודוויג פון הופמן, יוזף בלוך, אריך ביטנר, יוליוס פון ארן, ולדמר רוזלר
גלריה

מקס ליברמן
לסר אורי
לוביס קורינת
מקס סלפוגט
הרנסט אופלר
פאול באום
אמיל אורליק
אדוורד מונק
מקס ליברמן
אדוורד מונק
וולטר לייסטיקוב
פוסטר לתערוכת הקבוצה 1912
הערות שוליים

↑  Die Secessionen | Moderne Kunst – verstehen!, www.kunst-zeiten.de
↑  Bilski, Emily D. (1999). Berlin Metropolis: Jews and the New Culture, 1890=1918. New York: University of California Press. pp. 51–53.
↑  Paret, Peter (1980). The Berlin Secession. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press. pp. 79–80.
↑  Frank, Mitchell B. (2012). Painterly Thought: Max Liebermann and the Idea in Art. Carleton University. p. 1.
↑  Deutsche Kunst und Dekoration: illustr. Monatshefte für moderne Malerei, Plastik, Architektur, Wohnungskunst u. künstlerisches Frauen-Arbeiten (62.1928), digi.ub.uni-heidelberg.de (בגרמנית)
↑  Paret, Peter (1980). The Berlin Secession. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press. pp. 156–164.
↑  Bilski, Emily D. (1999). Berlin Metropolis: Jews and the New Culture, 1890-1918. University of California Press. pp. 51–52.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258396005171  GND: 113624-0  LCCN: no2002009723  VIAF: 137539945   WorldCat (עם VIAF): 137539945 
אריך בוטנר, פגישת הזצסיון הברלינאי 1921
אדמונד אדל, מודעת פרסום לתערוכת הזצסיון, 1900
מקס ליברמן, פעוטון, 1880
חבר השיפוט של הזצסיון הברלנאי, 1911
בניין הזצסיון הברלינאי
מטילדה גז

מטילדה גז בחדר הדואר של משכן הכנסת החדש, דצמבר 1966
מטילדה גֶז (15 באוגוסט 1918 – 3 במאי 1990) הייתה אשת ציבור ישראלית. כיהנה כחברת הכנסת בשנים 1965–1977, חברת לשכת מפא"י, ציר בקונגרס הציוני, ונשיאת ארגון ויצו בתוניסיה טרם עלייתה לישראל.
ביוגרפיה

גז נולדה בשנת 1918 למשפחת ביתן בסוסה שבתוניסיה להורים בעלי מעמד בקהילה היהודית.
בשנת 1936 נישאה ועברה להתגורר עם משפחת בעלה בעיר ספאקס, ממנה גורשה עם הקהילה היהודית המקומית במהלך מלחמת העולם השנייה. על ימים אלו אמרה גז, לימים, שהלכה בגאווה עם טלאי צהוב כסמל יהודי. לאחר חזרת המשפחה לביתם, החלה גז לפעול לקידום הציונות. פעילותה בפדרציה הציונית של תוניסיה הובילה לפעילות ציבורית רחבה במסגרת עליית הנוער, ויצו וארגונים חברתיים ויהודיים נוספים. בוויצו נבחרה לשמש נשיאת הארגון הארצי והשתתפה מטעמה בקונגרס הציוני הכ"ד (1956).
ביקורה בירושלים ופגישתה עם דוד בן-גוריון הובילו להחלטתה לעלות עם משפחתה לישראל. כעבור חודשים ספורים שלחה את בנה במסגרת עליית הנוער ולאחר מכן הצטרפה עם בתה. בעלה הצטרף למשפחה לאחר חיסול עסקיו.
עם עלייתה לישראל החלה גז לפעול במסגרת מפא"י ועבדה במחלקת הקליטה של המפלגה. גז השתתפה בכינוסי הסברה של מפא"י, בין השאר בקרב העולים דוברי צרפתית.
קשריה עם בן-גוריון הובילו לפרישתה עמו אל שורות רפ"י, מטעמה נבחרה לכנסת השישית. לאורך שלוש כנסות כיהנה כחברת הכנסת והייתה פעילה בוועדת הפנים, בוועדת העבודה, בוועדה לשירותים חברתיים ובוועדת החינוך והתרבות. גז הייתה פעילה בדרישה להנהגת ביטוח בריאות ממלכתי. בסוף 1967 הייתה גז בין המתנגדים לאיחוד עם מפא"י ואחדות העבודה, אולם משדעתה לא נתקבלה הסכימה להצטרף למפלגת העבודה שהוקמה כתוצאה מהאיחוד.
בשנת 1974 נבחרה להנהלת בית ברל. כן הייתה ראש מחלקת הקליטה במפלגתה ופעלה להקמת ועדת העלייה והקליטה של הכנסת.
בשנת 1977 פרשה מהכנסת, אך המשיכה בפעילות פוליטית במפלגתה. בסוף 1977 נבחרה לנציגה לקונגרס הציוני. בשנת 1980 נבחרה לוועדה המדינית של המפלגה. בשנת 1983 קיבלה את אות יקיר התנועה הציונית.
גז התגוררה בשכונת רמת אביב מאז עלייתה מתוניסיה, והייתה אם לשניים. בנה, ג'ורג', לקה במחלת נפש בעת שירותו הצבאי.
עמדותיה

גז נמנתה על ניצי מפלגת העבודה. באוקטובר 1974 חתמה יחד עם משה דיין על עצומה של הליכוד נגד החזרת יהודה ושומרון, מתוך ראייה שיהודה ושומרון הם הלב של המדינה. כן הייתה חברה בחוג לשלמות הארץ במפלגתה. בסוף שנת 1974 נמנתה על חברי מפלגת העבודה שקראו לממשלת אחדות עם הליכוד ובאוגוסט 1975 נמנתה על המתנגדים להסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975. בשנת 1976 הייתה חברה בוועד של חברי כנסת שקרא לחידוש היישוב היהודי בחברון. במאי 1978 כתבה מכתב למערכת שבו הביעה תמיכה בדברי הרמטכ"ל, רפאל איתן, שצה"ל לא יוכל להגן על מדינת ישראל ללא יהודה, שומרון והגולן.
הערות שוליים

1 2  טלילה בן זכאי, המפלגה חולה, מעריב, 7 בינואר 1983
↑  ברוך מאירי, תלמידים ביקשו לבטל יום השואה, מעריב, 9 באפריל 1984
↑  י. שמחוני: המדינה תבנה רק בשילוב עם ההסתדרות, דבר, 20 ביולי 1961
↑  מפלגת פועלי ארץ ישראל, אספות והרצאות, דבר, 11 ביולי 1958
↑  יוסף חריף, החולה המדומה - בממשלה, מעריב, 21 באוקטובר 1966
שתי הצעות לביטוח בריאות, דבר, 30 בנובמבר 1966
↑  שאול בן שמחון, בעד עצמאות רפ"י, דבר, 30 בנובמבר 1967
אלי ניסן, חבלי ההכרעה של רפ"י לא נסתיימו, דבר, 14 בדצמבר 1967
↑  הוועדה המשולשת מפא"י - אחה"ע - רפ"י תתכנס היום להכנת ועידת האיחוד, דבר, 22 בדצמבר 1967
↑  אבן נבחר יו"ר בית ברל, דבר, 15 בספטמבר 1974
↑  אם אום ישעה את ישראל, דבר, 3 באוגוסט 1975
↑  מפלגת העבודה בחרה נציגיה לקונגרס הציוני, דבר, 27 בדצמבר 1977
↑  חברי הוועדות המדינית והכלכלית, דבר, 3 בפברואר 1980
↑  יקירי מלכות, דבר, 16 ביוני 1983
↑  דליה רביקוביץ, אמא של ג'ורג', מעריב, 27 באוקטובר 1980
↑  משה מייזלס, מה מעיק על חברי רפ"י, מעריב, 18 באוקטובר 1974
↑  משה מייזלס, חתמתי כי יהודה ושומרון הם לב המדינה, מעריב, 16 באוקטובר 1974
↑  משה מייזלס, מתרבים הקולות בעבודה התובעים ממשלת חירום לאומית, מעריב, 15 בנובמבר 1974
↑  דניאל בלוך, בכנסת צפוי רוב להסדר, דבר, 22 באוגוסט 1975
↑  יהושע ביצור, ח"כים ידרשו מפרס להתיר איוש בניינים בחברון העיר, מעריב, 22 באוגוסט 1976
↑  דברים מבורכים או אומללים, דבר, 19 במאי 1978
גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה

גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה שלב בהיסטוריה של גרמניה לאחר תבוסתה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה ותחילה של המלחמה הקרה כשפוצלה גרמניה לשתי מדינות, מערב גרמניה ומזרח גרמניה למשך כ-40 שנים, פיצול שסימל את חלוקתה של אירופה לגוש המזרחי ולגוש המערבי. רק בשנת 1990, בעקבות נפילת חומת ברלין בשנת 1989, גרמניה התאחדה מחדש.
תקופת הכיבוש

בשנים 1946–1947 הוקמו מרב מדינות-המחוז של מה שעתידה הייתה להיות גרמניה המערבית, בחלקן מתוך איחוד של מדינות היסטוריות קיימות. נערכו הבחירות המקומיות החופשיות הראשונות. בפברואר 1946 הוקמה בשטח הכיבוש הבריטי מועצה מייעצת ובה נציגים של מפלגות, של איגודי פועלים ושל הפקידות, שמתפקידה היה לייעץ לשלטון הצבאי. ב-1 בדצמבר 1946 קיבלה מדינת-המחוז הסה את החוקה הראשונה של התקופה הבתר-מלחמתית. שני אישים, קונראד אדנאואר כיושב ראש האיחוד הנוצרי-דמוקרטי הגרמני באזור הבריטי וקורט שומאכר כיושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, הלכו והתבלטו בראשית 1946 כמנהיגים פוליטיים. באפריל 1946 חידשו בתי המשפט את פעולתם. ארגוני סיוע אמריקניים החלו באוגוסט אותה השנה במשלוח חבילות סיוע במטרה להקל על מצוקת הרעב. בספטמבר החל לשדר RIAS, תחנת הרדיו של אזור הכיבוש האמריקני. מזכיר המדינה האמריקני ברנס הדגיש בנאומו בשטוטגרט ב-1 בספטמבר 1946 את גישתו החיובית ביחס לפוליטיקה הגרמנית והודיע על מפנה ביחסים האמריקניים-גרמניים. באותה הזדמנות רמז גם על המשך נוכחות בעלות הברית המערביים על אדמת גרמניה.
ב-1 בינואר 1947 אוחדו אזורי הכיבוש האמריקני והבריטי. השבועון דר שפיגל יצא לראשונה לאור. מועצת הפיקוח של בעלות הברית פירקה בפברואר 1947 את מדינת פרוסיה, כדי למנוע את שיבת גרמניה למסורת המיליטריסטית האופיינית לה. ב-5 ביוני החלה תוכנית מרשל. במפגשי קבוצה 47 הוצגו יצירות הספרות הראשונות שלאחר המלחמה.
מבחינה כלכלית, מעצמות הכיבוש המערביות סייעו לשיקומה של גרמניה בין היתר כי הן רצו לחסנה נגד סכנת התפשטות הקומוניזם והשתלטות ברית המועצות עליה. סיוע רב ניתן לאזורי הכיבוש המערביים של גרמניה במסגרת תוכנית מרשל (ששמה הרשמי היה "התוכנית להבראת אירופה"). ב-1948 הונהג מטבע חדש בגרמניה, מה שתרם להפסקת האינפלציה. בסיוע הכספים שגרמניה קיבלה במסגרת תוכנית מרשל ועל ידי מאמץ גדול מצד הגרמנים שוקמה גרמניה מן ההריסות. גרמניה החלה לייצא את תוצרתה, האבטלה בה צומצמה, מנות המזון הוגדלו, השוק השחור חוסל ורמת החיים של ההמונים החלה לעלות באיטיות אך בעקביות (ראו גם: הנס הכלכלי).
הקמת הרפובליקה הפדרלית

עם כישלון כינוס שרי החוץ בלונדון בדצמבר 1947 הפכה התהום שבין בעלות הברית המערביות וברית המועצות לבלתי ניתנת לגישור. בחודשים פברואר ומרץ 1948 התנהל בלונדון "כינוס שש המעצמות" בהשתתפות ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת, הולנד, בלגיה ולוקסמבורג, אשר דן בהקמת מדינה מערב-גרמנית ובהקמת ברית בריסל, שמטרתו שמירת האינטרסים המערביים אל מול שאפתנותה של ברית המועצות. במחאה על החלטות הכינוס פרש הנציג הסובייטי ב-20 במרץ מוועדת הפיקוח של בעלות הברית, וזו באה למעשה אל קיצה. במרץ 1948 החל לודוויג ארהרד את הקריירה שלו כראש המנהלה הכלכלית של האזור המשותף הבריטי-אמריקני. באותו החודש הוקם גם "בנק הארצות הגרמניות", לימים הבנק הפדרלי של גרמניה.
עם הרפורמה במטבע ב-20 ביוני 1948, שבה השתתפה גם מערב ברלין, החל מסתמן "הנס הכלכלי" הגרמני, אשר ביחד עם השקתו של המרק הגרמני (D-Mark) הביא להיעלמותו ההדרגתית של השוק השחור. ב-24 ביוני 1948 הטילה ברית המועצות את הסגר על ברלין, ובתגובה חנכו בעלות הברית המערביות ב-26 ביוני את הרכבת האווירית לברלין.
ב-1 ביולי 1948 מסרו המושלים הצבאיים מטעם צרפת, הממלכה המאוחדת וארצות הברית לראשי מדינות-המחוז המערביות את מסמכי פרנקפורט, שבהם פירטו את עקרונותיהם להקמת מדינה גרמנית. בתגובה התכנסו ראשי מדינות-המחוז וניסחו את החלטות קובלנץ, לפיהן חבריה של אספה מכוננת ייבחרו מתוך בתי הנבחרים של מדינות-המחוז ולא במישרין. בין ה-10 באוגוסט ל-23 באוגוסט 1948 הכין "כנס החוקה בהרנכימזה" את האספה המכוננת.
ב-1 בספטמבר 1948 התאספה "המועצה הפרלנטרית" בראשה קונראד אדנאואר ולצידו תיאודור הויס בבון (שנכללה באזור כיבוש הבריטי) וניסחה, בחודשים שלאחר מכן, את חוקת גרמניה. מול מנסחי החוקה עמדה קריסת רפובליקת ויימר והצורך להגן על הרפובליקה החדשה מאפשרות קריסה נוספת.
באפריל 1949 החליטו שלוש המעצמות המערביות על מיסוד הכיבוש הצבאי באמצעות "תקנת הכיבוש". שטחה של גרמניה המערבית אוחד לכדי "תלת-אזור". ב-8 במאי 1949 הגישו נציגי המועצה הפרלמנטרית את הצעת החוקה. ב-10 במאי נדונה שאלת בירת גרמניה, והוכרעה לטובת בון. המועמדות האחרות היו קאסל, פרנקפורט ושטוטגרט. ב-12 במאי הסירה ברית המועצות את המצור על ברלין.
החוקה התקבלה על ידי המעצמות הכובשות ועל ידי בתי הנבחרים של מדינות המחוז. לא נערך משאל עם. רק בוואריה הסתייגה בשל ביקורתה על החוסר בפדרליזם בנוסח החוקה, ועם זאת קיבלה על עצמה את תוקף החוקה. למרות ניסיון העבר ברפובליקת ויימאר לא הכילה החוקה התייחסות לאחוז החסימה. רק בשנת 1961 קיבל הבונדסטאג אחוז חסימה של 5%. עם ההכרזה על החוקה ב-23 במאי נכנסה זו לתוקף למחרת, 24 במאי 1949: קמה הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
הקמת רשויות השלטון

הבחירות הראשונות לפרלמנט הגרמני, הבונדסטאג, נערכו ב-14 באוגוסט 1949. המפלגה הגדולה ביותר הייתה האיחוד הנוצרי-דמוקרטי הגרמני (CDU) ומפלגת האחות הבווארית שלה, האיחוד הנוצרי-סוציאלי הגרמני (CSU). שנייה בגודלה הייתה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. מושבי הבונדסטאג התחלקו בין אחת עשרה מפלגות. ישיבות הפתיחה של הבונדסטאג ושל הבית העליון, הבונדסראט, התקיימו ב-7 בספטמבר בבון. זקן חברי הבית, פאול לובה, פתח את הישיבה ומסר את ניהולה ליושב ראש הראשון של הבונדסטאג, אריך קוהלר. הבונדסראט בחר בראש ממשלת נורדריין-וסטפאליה, קרל ארנולד, ליושב ראש הראשון שלו ובכך גם לממלא מקומו של הנשיא הפדרלי. במושב משותף של שני בתי הנבחרים נבחר תיאודור הויס בסיבוב בחירות שני לתפקיד הנשיא. ב-15 בספטמבר בחר הבונדסטאג ברוב המינימלי האפשרי בקונראד אדנאואר לתפקיד הקנצלר. אדנאואר הקים קואליציה בשיתוף ה-CDU, המפלגה הדמוקרטית החופשית של גרמניה (FDP) ו"המפלגה הגרמנית".