היסטוריה של קוריאה הצפונית
התפתחויות לאחר המלחמה > פוליטיקה פנימית

לאחר שוך הקרבות, קים איל-סונג התפנה לביצור מעמדו הפנימי ושליטתו הבלתי-מעורערת בקוריאה הצפונית. עד אז, המערכת הפוליטית בקוריאה הצפונית, שהתבססה על מעמדה הריבוני של מפלגת הפועלים הקוריאנית, הורכבה למעשה מארבע סיעות מתחרות: פלג יאן-יאן, שהתבסס על הפליטים שהגיעו מסין; הקוריאנים הסובייטים, שהורכבו מקוריאנים אתנים שמקורם בברית המועצות; הילידים הקומוניסטים הקוריאנים בהנהגת פאק הון-יונג, ששימוש כסגן יו״ר המפלגה ושר החוץ של קוריאה הצפונית; וסיעת קאפסאן, קבוצה של לוחמי גרילה לשעבר נגד כוחות הכיבוש היפנים במהלך שנות ה-30, בהנהגת קים איל-סונג עצמו.
בעת פתיחת כינוס הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים הקוריאנית ב-30 באוגוסט 1953, קים הצליח לשכנע את רוב חברי הוועד המרכזי של המפלגה לתמוך בו כמנהיג היחיד של המפלגה. הוועד החליט גם על גירוש פאק הון-יונג מהוועד המרכזי, ומתנגדים נוספים לשלטונו של קים הורשעו במשפטי ראווה בגין ״בגידה במפלגה״. קים החל גם במסע טיהור פנימי לאורך המפלגה, כאשר חברי מפלגה רבים שמוצאם מקוריאה הדרומית גורשו מהמפלגה בשלב זה.
פאק הון-יונג עצמו, סגן יו"ר המפלגה ושר החוץ לשעבר, הואשם במסגרת משפט ראווה בכישלונה של קוריאה הצפונית במהלך מלחמת קוריאה לשכנע את תושבי קוריאה הדרומית להצטרף ללחימה, ולהפיל את שלטונו הפרו-אמריקאי של סיגמן רי. פאק נושל מכל תפקידיו מטעם המפלגה בשנת 1953, והוצא להורג ב-1955.
כינוס הוועד המרכזי של המפלגה בשנת 1956 המחיש את השינוי המקיף שהמפלגה עברה תחת הנהגתו של קים. מרבית חברי הוועד הוותיקים שהשתייכו לסיעות היריבות איבדו עמדת השפעה, ולמעלה ממחצית נציגי הוועד הצטרפו לאחר שנת 1950. רובם היו מתחת לגיל 40, ללא רקע של חינוך פורמלי, מפלח האוכלוסייה שנודע כתומך מסורתי בקים ובסיעתו.
בחודש פברואר 1956, המנהיג הסובייטי ניקיטה חרושצ'וב גינה באופן פומבי את פועלו של סטלין, מהלך אשר יצר תדהמה ברחבי העולם, וזעזע את העולם הקומוניסטי. בהשראת מהלך זה, מספר חברי הנהגה בקוריאה הצפונית החלו אף הם למתוח ביקורת על שלטונו הדיקטטורי של קים, ועל פולחן האישיות הסטליניסטי והמדיניות הכלכלית שאפיינו את הנהגתו. קים הצליח לדכא גם ניסיון זה לערעור על מנהיגותו במהלך כינוס הוועד המרכזי באוגוסט של אותה השנה. עד לשנת 1960, כ-70% מחברי הוועד המרכזי של שנת 1956 נעלמו מהאקלים הפוליטי הצפון-קוריאני.
במהלך ביקורו הרשמי במוסקבה בשנת 1955, קים איל-סונג ספג ביקורת שלילית בגין מדיניותו הסטליניסטית ופולחן האישיות הנרחב בו עשה שימוש. שגריר קוריאה הצפונית לברית המועצות, לי סאנגג'ו, חבר בפלג יאן-אן, דיווח למארחים הסובייטים כי אפילו פרסום תמונתו של קים בעיתון הפכה לעבירה פלילית, וכן כי המשטר הצפון-קוריאני העלה את דמותו של קים לדרגת הערצה חסרי תקדים, תוך השוואה לדמויותיהם של מרקס, לנין, מאו וסטלין, חברי הפנתיאון הקומוניסטי. לי גם טען שקים משכתב את ההיסטוריה הקוריאנית, בין היתר בטענה שכוחות הגרילה בהנהגתו שחררו בכוחות עצמם את קוריאה מהכיבוש היפני, תוך התעלמות מהסיוע הניכר מצד מתנדבים מצבא העם הסיני. בנוסף, לי ציין כי במסגרת התהליך של הקולקטיבציה החקלאית בקוריאה הצפונית בהובלתו של קים, דגן הופקע מאיכרים בהיקפים נרחבים, מה שהוביל למספר רב של התאבדויות בקרב חקלאים.
בשנת 1968, קים הוביל מסע טיהור נוסף כנגד יריבים פנימיים במפלגת הפועלים של קוריאה, שהתנגדו לעקרונותיה של אידאולוגיית ג'וצ'ה. במסגרת הטיהור, גורמים בכירים בפוליטיקה הצפון-קוריאנית הוקעו כאנטי-מהפכנים וסולקו מהמפלגה ומהחיים הפוליטיים, ביניהם גם לוחמי גרילה לשעבר כנגד היפנים.
במקור, פולחן האישיות של קים עוצב על פי הדגם הסטליניסטי, כאשר קים תואר תדיר כ״מנהיג העליון״. עם זאת, לאחר מותו של סטלין בשנת 1953, תיאורו של קים השתנה ל"מנהיג הגדול" - ״סוריונג״. במקביל להתפתחות ולהתפשטות פולחן האישיות של קים, גם עקרונותיה של אידאולוגיית ג'וצ'ה החלו להשתנות, כאשר האזכורים לעקרונות המרקסיזם-לניניזם צומצמו, והאזכורים לפועלו ולחשיבותו של קים עצמו התרחבו. במקביל, פולחן האישיות החל לכלול, בנוסף לקים עצמו, את בני משפחתו, בראש ובראשונה את בנו ויורשו, קים ג'ונג-איל.
ב-1972, לרגל חגיגות יום ההולדת של קים, נחנכה אנדרטת ברונזה בגובה 22 מטר בדמות פסלו.