stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עכבר מצוי
אויבים

לעכבר הבית ישנם אויבים רבים. חתולים, נחשים ועופות דורסים. אולם האויב הגדול ביותר הוא האדם. עקב הרתיעה הרבה מעכברים, נוצרה תעשייה שמגלגלת מיליארדי דולרים בשנה ועוסקת בלכידת והרעלת עכברים.
רבייה

תקופת ההריון של העכבר נמשכת 19–21 יום, שבסופה ממליטה הנקבה 3–14 גורים (בממוצע שישה עד שמונה). נקבה אחת יכולה להמליט 5 עד 10 פעמים בשנה, כך שאוכלוסיית העכברים יכולה לגדול מהר מאוד. הרבייה מתרחשת לאורך כל השנה. (בכל אופן, בעלי חיים בטבע אינם מתרבים בחודשים הקרים).
הגורים נולדים עיוורים, חירשים וחסרי פרווה. השמיעה מגיעה לכדי התפתחות מושלמת ביום הרביעי ללידה, הפרווה תתחיל להופיע בערך לאחר שישה ימים, והעיניים נפתחות בערך לאחר 13 יום מהלידה. הנקבות מגיעות לכדי בגרות מינית בערך בגיל שישה שבועות, והזכרים בערך בגיל שמונה שבועות. אבל הם יכולים להזדווג גם בגיל חמישה שבועות. כאמור, בדרך כלל עכברי הבית פוליגמיים.
תוחלת חיים

בדרך כלל חיים עכברי הבית בטבע פחות משנה. בסביבה מוגנת הם חיים לעיתים תכופות שנתיים עד שלוש שנים.
נזקים לאדם

עכברי הבית גורמים נזק רב בהורסם יבולים חקלאיים, וגורמים לזיהום המזון שנצרך על ידי בני האדם. עכבר הבית הוא מין פולש הקשור להכחדתם של מינים מקומיים באזורים שאליהם הוא פולש, שנחשבים מחוץ לתחום האזור הטבעי שלו. עכבר הבית משמש פונדקאי למגוון רחב של מחלות וטפילים מדבקים של בני האדם. המשמעותי ביניהם הוא הדבר הבובוני שמועבר באמצעות החיידק Yersinia pestis וחיידק הסלמונלה.
גלריה

עכבר כחיית מחמד
עכבר מעבדה
הערות שוליים

↑  עכבר הבית באתר הרשימה האדומה של IUCN
| יונקים בארץ ישראל  |
| --- | --- | --- |
| טורפים בישראל | גירית הדבש • גירית קוואקזית • דלק הסלעים • חמוס השלגים • סמור משויש • לוטרה אירופית • זאב מצוי • זאב זהוב אפריקאי • תן זהוב • שועל החולות • שועל מצוי • שועל צוקים • כלב ים נזירי מצוי • נמייה מצויה • צבוע מפוספס • חתול חולות • חתול ביצות • חתול בר • קרקל • נמר |  |
| אוכלי חרקים בישראל | חדף הרמון • חדף זעיר • חדף לבן-שיניים • חדף קטן • קיפוד מצוי • קיפוד המדבר • קיפוד חולות מצוי |  |
| לווייתנאים בישראל | גרמפוס אפור • דולפין מצוי קצר-חוטם • דולפינן מצוי • דולפינן אנקולי • עבשן קטלני • סטנלה מפוספסת • סטנו תלום שן • זיפיוס חלול-חרטום • ראשתן גדול-ראש • לווייתן מצוי • לווייתן גוץ |  |
| פרסתנים בישראל | ערוד • פרא • חזיר בר • אייל הכרמל • יחמור פרסי • יעל נובי • צבי הנגב • צבי מצוי • ראם לבן |  |
| מכרסמים בישראל | סנאי זהוב • יערון גדול • יערון חרמוני • יערון קטן • יערון צהוב-צוואר • חולדה מצויה • חולדת חוף • עכבר מצוי • עכבר מקדוני • קוצן מצוי • קוצן זהוב • נסוקיה • גרביל החולות • גרביל החוף • גרביל דרומי • גרביל זעיר • גרביל הערבה • גרביל סלעים • יפה זנב • מריון מצוי • מריון חולות • מריון המדבר • מריון לובי • פסמון • חולד ארץ ישראלי • בר אוגר מצוי • נברן השדה • נברן השלג • ירבוע מצוי • ירבוע גדול • נמנמן סלעים • נמנמן העצים • דורבן מצוי • נוטריה |  |
| עטלפים בישראל | עטלף פירות מצוי • יזנוב גדול • יזנוב קטן • אשמן מצוי • אשמן מצרי • לילן מצרי • פרסף גדול • פרסף הנגב • פרסף מצוי • פרסף בהיר • פרסף חיוור • פרסף גמדי • פרספון מצוי • נשפון גדול • נשפון מצוי • נשפון דק-אוזן • נשפון הגדות • נשפון פגום-אוז • כנפן מצוי • אוזנן הנגב • אוזנן החרמון • אודנן • עטלפון לבן-שוליים • עטלפון בודנהיימר • עטלפון ריפל • עטלפון אריאל • עטלפון אירופי • עטלפון סאבי • אפלול מצוי • אפלול הנגב • בלומף שחור • רמשן לילי • אשף מצוי |  |
| יונקים נוספים | שפן סלעים • ארנבת מצויה • תחש המשכן |  |
  
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553205805171  BnF: cb119442900 (data)  GND: 4023784-9  LCCN: sh85088660  NKC: ph1237894
פיפה מצויה

| פיפה מצויה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: דו-חיים
סדרה:: חסרי זנב
משפחה:: חסרי לשוניים
סוג:: פיפה
מין:: פיפה מצויה
שם מדעי
 Pipa pipa ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


פיפה מצויה המכונה גם קרפדת סורינאם (שם מדעי: Pipa pipa) היא מין של צפרדע החיה בנהרות ובביצות באמריקה הדרומית.
מאפיינים

צפרדע זו היא מין שטוח של קרפדה - מה שעוזר להסוואתה כעלה צף במים. היא חיה בביצות, אדמות לחות וג'ונגלים באמריקה הדרומית בסורינאם (כפי ששמה מרמז), ברזיל, בוליביה, אקוודור, קולומביה, גיאנה הצרפתית, גיאנה, פרו, טרינידד וטובגו וונצואלה.
אורכה של קרפדה זו 10-13 ס"מ ואף יותר. היא שטוחה מאוד, צבעה חום והמראה שלה דומה לעלה. הרגליים צפופות, מופרדות אחת מהשנייה בקרומי עור. לצפרדעים אלה יש קרומים חיצוניים, ואין להם שיניים או לשון.
הקפדה טורפת הניזונה מחרקי מים, תולעים, דגים קטנים ומזון דומה. היא מסתווה באמצעות השתטחות על קרקע הביצה וכשטרף מתקרב מזנקת אליו ובעזרת ידיה מקרבת אותו לפיה ובולעת במהירות.
קרפדה זו ידועה בכך שהיא מגדלת את הצאצאים ברקמת עור על גבה, כך הם בטוחים עד לבקיעתם מהביצים כצפרדעים בוגרות.
הפיפה המצויה לא קרובה לסכנת הכחדה.
הערות שוליים

↑  פיפה מצויה באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551143005171
עקב חורף

| עקב חורף |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי יום
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: נציים
סוג:: עקב
מין:: עקב חורף
שם מדעי
 Buteo buteo ‏ליניאוס, 1758
תחום תפוצה
 ירוק כהה: במהלך השנה כולה ירוק בהיר: אזור קינון כחול: תפוצה בחורף

עקב חורף בתעופה
זוג עקבים נלחמים
Buteo buteo
עקב חורף (שם מדעי: Buteo buteo) הוא דורס יום ממשפחת הנציים ובסוג עקב. בלעז נקרא עקב אירופאי או עקב מצוי.
תפוצה

עקב חורף נפוץ בכל אירופה, מרכז אסיה עד למזרח סיביר ויפן. מספר פריטים נודדים אף לאפריקה, צפון הודו, בורמה, מלזיה וסין. למין זה יש מגבלת סיבולת לקור, ועם ירידת הטמפרטורה הוא יורד בגובה באזור המחיה שלו או נוטש אותו לגמרי עד העונה הבאה. הוא שוכן באזורים הרריים ומישוריים כאחת, וזקוק לסביבה מיוערת כדי לבנות את קינו. באירופה הוא נפוץ מאוד - המין השני בתפוצתו אחרי בז מצוי. משערים כי באירופה ורוסיה קיימים לפחות מיליון זוגות פוריים.
בישראל עקב חורף הוא חולף וחורף מצוי.
מראה

העקב הוא עוף דורס ממוצע בגודלו, כאשר אורכו של בוגר: 57-45 ס"מ ומוטת הכנף: 130-110 ס"מ. בתעופה יזוהה על יד כנפיו הרחבות וזנבו הקצר והפרוס, כנפיו חומות באזור הכתף ולבנות מפוספסות באזור החזה, קצות כנפיו כהות עד שחור. ממבט עילי גבו וראשו חומים. 

לעקב חורף מספר מופעי ניצוי, באירופה ניתן לזהותו בטעות כאית צרעים או כעקב מכנסיים.
התנהגות

העקב אינו חי בלהקות, אך סביר שמספר פריטים, 15 לכל היותר, יחברו יחד בנחלה שופעת מזון או לצורך נדידה. העקב בהיותו עוף איטי, מפסיד במאבקי טריטוריה לעופות קטנים אך מהירים ותוקפניים ממנו, כבזיים, ועורביים שונים, המתקיפים אותו בזוגות או בשלישיות כדי להתיש את העוף הגדול מהם, ומסוגלים אף להורגו בטופריהם ובמקורם.
העקב מרבה לדאות, ומשתמש בתרמיקות (מערבולות אוויר המסתובבות על צירן) כדי לחסוך באנרגיה ולהתקדם במרחב השמיים.
קולו של העקב מזכיר יללת חתול ונשמעת: "פי-איי" מתמשך, שנשמע בעיקר בשעת דאייה. בקן נשמעים לעיתים שריקות וצפצופים.
בגלל גודלו הבינוני ואופיו, עקב החורף הוא לעיתים הבחירה הראשונה באימוני בזיארות (ציד באמצעות עופות דורסים). הוא עצלן ודורש אימון ממושך ולכן מתאים למתחילים בענף, שאחר כך עוברים לאמן עופות מהירים ופעילים יותר.
תזונה

המזון נצרך בהתאם לפאונה המקומית, מתבסס בעיקר על ארנבאים, שפנאים, עכבריים ומכרסמים שונים, חדפיים, ואף טורפים קטנים כסמוריים.
העקב מעופף איטי, על כן מאתר את טרפו בשעת מנוחה על עצים בשטח פתוח, ואז שועט עליו ולוכדו. הוא ידוע כדורס סובלני המסוגל לחכות שעות עד להופעת טרפו, צבע נוצותיו מסווה אותו בין העצים.
לעיתים יאתר מזון בתעופה או בחיפוש על הקרקע. לעקב שיטה ייחודית ללכוד רמשים ותולעים, הוא מגיע לשדות חרושים ומעובדים, ואז "רוקד" מעלה ומטה קרוב לקרקע, ומדמה בקול משק הכנפיים וברוח הנוצרת ירידת גשם. מבחר השדה שיוצא מהקרקע לכבוד הגשם, נטרף חיש על ידו.
בעיתות רעב יצוד גם עופות חלשים וינבור בפגרים. 
 כמות המזון הממוצעת ליום היא 140 גרם בקירוב, היא משתנה בהתאם לעונה, לטמפרטורה ולגודל העוף.
בעבר היה ניצוד המין על ידי ציידי פסיוניים, שחשבו שהמין מזיק להצלחת שללם. אך רק לעיתים רחוקות ניזון המין מעופות אלו, ומספריו מעטים מידי כדי להזיק. 
 אותו הדין גם לגבי שומרי עדרים, מאחר שלעיתים רחוקות מאוד תוקף המין טלאים וגדיים צעירים, לרוב הוא "מחכה" לתמותתם הטבעית. כיום עקב חורף הוא עוף מוגן ברוב ארצות אירופה ואסורה הפגיעה בו לפי חוק.
האוכלוסייה היציבה של המין באירופה, סבלה במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 מירידה דרסטית במספריה, זאת בעקבות התפרצות המיקסומטוזיס (מחלה שהוצגה לאירופה על ידי האדם ופוגעת רק בארנבאים) בצרפת ובאנגליה, שחיסלה תוך פחות מעשור כ-95% מהארנבאים במדינות אלו. העקבים לא נפגעו ישירות מהמחלה, אלא מהמעבר לאכילת פגרי הארנבים שרוססו בחומרי הדברה. 

האוכלוסייה במערב אירופה שוקמה וחזרה למספריה הראשוניים רק בשנות ה-80 של המאה ה-20, עם חזרתם של הארנבים.
רבייה

העקב הוא מונוגמי. סבורים כי זוגות עקבים נפרדים לעיתים נדירות, וכי הזיווג הוא לכל חייו. כמרבית העופות הדורסים, הצלחת הרבייה תלויה בעיקר באספקת המזון, ופחות תלויה במזג האוויר ובהפרעות סביבתיות נוספות כרעש, זיהום, חשמל וכו'.
בעונת הרבייה נחזה בעקב מבצע תצוגות תעופה ייחודיות: מעוף יחידי אקרובטי הכולל נסיקה כמעט אנכית, או מעוף זוגי המשלב נגיעות כנף וצווחות רמות.
העקב מגיע לבגרות המינית כבר בשנתו הראשונה, אך שכיח יותר שיתרבה פעם ראשונה רק בשנתו השלישית. קן חדש נבנה כל שנה על צמרות העצים. התטולה כוללת 3-2 ביצים המוטלות בהפרשים של 3 ימים. הדגירה נעשית על ידי הנקבה בלבד. הגוזלים מסוגלים לעוף כעבור 7 שבועות מבקיעתם ו-6 שבועות לאחר מכן הם כבר עצמאים לחלוטין.
תת-מינים ותפוצתם

B. b. buteo - מרבית אירופה – מפינלנד בצפון, עד טורקיה במזרח ובדרום וספרד במערב. חורף מדרום אזור זה, כולל בישראל.
עקב מזרחי (B. b. vulpinus) - צפון סקנדינביה, מערב רוסיה, קווקז, ומרכז אסיה. חורף בדרום סהרה ובדרום אסיה. נפוץ גם בישראל.
B. b. arrigonii - קורסיקה וסרדיניה.
B. b. rothschildi - האיים האזוריים.
B. b. insularum - האיים הקנריים.
B. b. menetriesi - אזור הקווקז ומזרח טורקיה.
B. b. bannermani - קייפ ורדה
B. b. refectus - מערב סין וההימלאיה
B. b. touoshimai - איי מריאנה
B. b. oshiroi - איי יפן הדרום-מערביים (דייטו וריוקיו)
B. b. japonicus - מונגוליה, מנצ'וריה, יפן, טיבט והודו. חורף בדרום אסיה.
הערות שוליים

↑  עקב חורף באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4168489-8  NKC: ph508907
עצלן דו-אצבע של לינאוס

| עצלן דו-אצבע של לינאוס |
| --- | --- |
 עצלן דו-אצבע של לינאוס
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
על־סדרה:: דלשינאים
סדרה:: פילוסאים
תת־סדרה:: עצלנאים
משפחה:: עצלני דו-אצבע
סוג:: עצלן דו-אצבע
מין:: עצלן דו-אצבע של לינאוס
שם מדעי
 Choloepus didactylus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה
 תפוצת עצלן דו-אצבע של לינאוס

עצלן דו-אצבע של לינאוס (שם מדעי: Choloepus didactylus) ידוע גם כעצלן דו-אצבעי דרומי ועצלן דו-אצבעי חום הוא מין של עצלן דו-אצבע שחי באזורים ממזרח לאנדים בקולומביה, וונצואלה, גינאה, אקוודור, פרו וצפון ברזיל. העצלן חי ביערות גשם ומבלה את מרבית חייו על עצים.
פיזיולוגיה

העצלן מאופיין בכך שיש לו רק שתי אצבעות בגפיו הקדמיות, ומכאן שמו. שתי האצבעות מקושרות בעור לאורכן. בגפיים האחוריות יש לעצלן 3 אצבעות. האצבעות מסתיימות בטפרים שאורכם 7.5 ס"מ. עצלני דו-אצבע גדולים מעצלני תלת אצבע.
צבעו "הטבעי" של העצלן הוא חום, כאשר פניו בהירות ואילו כתפיו וקצה ראשו כהים יותר. הצוואר קצר מאוד והראש קצר ושטוח עם אף קטן, אוזניים קטנות ועיניים גדולות.
שיניו של העצלן קטנות, יש לו שיניים טוחנות פשוטות הנשחקות וגדלות כל הזמן. כדי לפצות על חוסר בשיניים חותכות השפתיים התקשו ומשמשות לחיתוך העלים.
לעצלן שתי "שכבות" פרווה. האחת עשויה משערות גסות וארוכות שנותנות את צבעו האופייני של העצלן. ה"שכבה" השנייה עשויה משיער קצר דק ורך המצויה מתחת לשיער הארוך. כהתאמה לתנוחתו של העצלן, ובניגוד לשאר בעלי החיים, בפרוות הבטן שלו יש "שביל באמצע", המאפשר זרימת מים יעילה מהבטן כלפי חוץ הלאה מהעצלן, ומאפשר לו להישאר פחות רטוב בסביבה הגשומה שבה הוא חי.
בעונות היבשות צבע הפרווה חום מלוכלך, ואילו בעונות הגשומות הפרווה מקבלת צבע ירקרק הנובע מאצות סימביוטיות החיות עליה. נמצא כי האצות נמצאות גם על עצלנים בני שבועות ספורים. הסימביוזה מתבטאת בכך שאצה משתמשת בעצלן כבית גידול בעוד שהיא "גומלת" לו בהפיכת צבעו לירקרק, מה שעוזר לו להסוות את עצמו בצמחייה.
הקצב המטבולי של העצלן מסוג הוא רק 42% מהקצב המטבולי הצפוי מבעל חיים במשקל כזה. בהתאם, טמפרטורת הגוף של העצלן יכולה להשתנות ב-12 מעלות צלזיוס בהתאם לטמפרטורת הסביבה, ונעה בין 24 ו-33 מעלות צלזיוס.
התנהגות

העצלן נע באיטיות יוצאת דופן (ומכאן שמו). הוא מבלה את מרב זמנו תלוי במהופך על ענפי עצים. הם נשאר בתנוחה זו כאשר הוא, ישן, אוכל, מזדווג, או ממליט. הוא יורד מהעץ רק על מנת לעבור לעץ אחר, לעשות את צרכיו ולעיתים לשחות. על הקרקע העצלן נע בזחילה איטית ומגושמת.
כאשר העצלן ישן הוא מקופל בתנוחה כדורית, כאשר ראשו מונח על חזהו, מה שמדמה אותו לקן טרמיטים או לסבך עלים וענפים.
העצלנים הם בעלי חיים שקטים בדרך כלל. כאשר הם מוטרדים הם משמיעים שריקות, קריאות חלשות ואנחות.
העצלנים עושים צרכים רק פעם בכמה ימים תודות למטבוליזם האיטי שלהם.
בדרך כלל העצלנים הם בעלי חיים יחידאים, אף על פי שלפעמים ניתן למצוא נקבות אחדות על אותו עץ. גורים לעיתים יורשים את הטריטוריה של אימהותיהם.
התנהגות > תזונה

העצלן ניזון מעלים, ענפים ופירות. העצלן בררן מאוד בסוגי הצמחים מהם הוא ניזון, הוא נצפה לעיתים ניזון גם מחרקים וטרף קטן, כאשר הוא משתמש בזרועותיו על מנת לקרב ענפים אל פיו.
הוא אינו שותה כלל, את המים מקבל מהמזון ומליקוק טל.
בגני חיות שבהם בדרך כלל לא ניתן לספק את הפירות המקומיים מיערות הגשם העצלן ניזון מפירות נפוצים כמו בננות ותפוזים, וממאכלים אנושיים אחרים כגון לחם ואפילו מעט בשר. עצלן ממוצע אוכל כ-250 גרם ביום.
בעת הפרשת הצואה (פעם בשבוע) העצלן מאבד עד 30% ממשקלו, זאת לאור העובדה כי תוכן המעיים שלו מהווה 17-37% ממשקל גופו.
התנהגות > רבייה

עונת הרבייה היא מרץ-אפריל. העצלנית מסמנת לזכרים שהיא מיוחמת על ידי השמעת שריקות. כאשר שני זכרים מתקרבים לנקבה אחת הם מתקרבים זה לזה, נתלים על שלוש רגליים ומנופפים אחד לעבר השני בידם. הזכר שמתעייף ראשון מוותר והולך מהמקום. העצלנים מזדווגים פנים אל פנים, כשהם תלויים במהופך. העצלנית ממליטה גור אחד, כאשר היא תלויה במהופך, הגור יוצא כשראשו קודם והוא מושך את עצמו לבטן אימו, כך בעצם מיילד את עצמו. הגור נצמד לבטן אימו למספר שבועות, עד שהוא מסוגל לנוע בכוחות עצמו.
הגור נגמל בגיל 5 חודשים, אך נשאר קרוב לאימו עד גיל שנתיים. אז אמו מעודדת אותו ללכת לדרכו. אם הוא מסרב היא עלולה להיות תוקפנית, עד כדי נשיכות.
התנהגות > טריפה

מחקר שנעשה בגינאה הצרפתית גילה כי העצלן וקוף מסוג קפוצ'ין מהווים כל אחד כשליש מהטרף של ההרפיה (עוף). ההרפיה צדה בשעת הזריחה כאשר טמפרטורות האוויר הן הנמוכות ביותר. בשעות אלו גם פעילות העצלן במינימום והוא נמצא גבוה בצמרות העצים על מנת להתחמם בשמש. טורפים נוספים של העצלן הם היגואר, האנקונדה וחתולים כמו המרגיי והאוצלוט. העצלנים מנסים להגן על עצמם על ידי שימוש בטופריהם החזקים ובשיניהם. הם יכולים לפגוע בטורף, בעיקר בטורפים קטנים כמו אוצלוט.
שימור

העצלן מאוים על ידי פעילות אנושית, בייחוד על ידי הרס בית גידולו, יערות הגשם. בנוסף העצלן גם ניצוד באופן בלתי חוקי למטרות מאכל. כיום יש מספר תוכניות שימור לעצלני דו-אצבע, ביניהן שמורות טבע, ארגוני הצלה וטיפול, גרעיני רבייה בגני חיות ועוד.
הערות שוליים

↑  עצלן דו-אצבע של לינאוס באתר הרשימה האדומה של IUCN
פגוניה ערבית

| פגוניה ערבית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
סדרה:: Zygophyllales
משפחה:: זוגניים
סוג:: פגוניה
מין:: פגוניה ערבית
שם מדעי
 Fagonia arabica ‏לינאוס, 1753

הפגוניה הערבית (שם מדעי: Fagonia arabica) היא בן-שיח מסוג פגוניה ממשפחת הזוגניים, הגדל בעיקר בערוצים חוליים במדבר. היא נפוצה בצפון אפריקה ועד מערב אסיה. הפגוניה הערבית פורחת מאפריל עד יוני. יש לה ענפים זקופים וירוקים, המתנשאים לגובה של 18–27 ס"מ, ושחלה מחומשת שהופכת לפרי. הפרח שלה הוא בעל חמישה עלי כותרת סגולים, ובמרכז הכותרת יש עשרה אבקנים צהובים. עליה תלתניים והגבעול עגול. הפגוניה הערבית אחרי הפגוניה הרכה, היא השכיחה מבין מיני הפגוניה במדבר.
מקומות ותנאי גידול

שמו של הצמח מעיד על יחסו למדינות ערב, מקום הגידול שלה. היא שכיחה בכמה בתי גידול במדבר, ונחשבת לצמח חולות. הפגוניה גדלה על אדמה שהיא חול מיוצב או על שדות חול מעורבים בלס או על אבני גיר, במקומות הרריים ובדרום הארץ. תפוצתה העולמית משתרעת במדבריות צפון אפריקה ואסיה כגון פקיסטן, אפגניסטן והודו.
הפגוניה הערבית בישראל

מקומות תפוצותיה בארץ הם בעיקר בצפון הנגב, בהרי אילת, מדבר יהודה, בקעת ים המלח והערבה. פריחת הפגוניה בארץ היא בעונות המעבר, האביב והסתיו.
שימושים

לפי הרפואה העממית הנהוגה באישורים מסוימים באסיה ובאפריקה, הפגוניה הערבית משמשת כתרופה למספר מחלות, החל מבעיות בקיבה ועד לטיפול בסרטן. רפואה זו מייחסת לצמח זה מגוון יכולות מרפא, כאשר כל חלק בפרח משמש כתרופה לבעיה רפואית אחרת. עלי הפגוניה הערבית יכולים לשמש כפלסטרים ולחיטוי הפצע, בנוסף לכך היא חומר משתן, תרופה מכייחת בטיפול נגד חום, אסתמה, שיעול, הפרעות בכבד ובמחלות קיבה. יתרה על כך מייחסים לפגוניה סגולות בטיפול ברקמות, בקירור העור ובטיפול בתשישות. צמח זה כמעט אינו בשימוש בישראל.
מחקרים

מאות מחקרים נעשו על הפגוניה הערבית, החל מקדחת ועד לסרטן, כולם מוצאים את הריפוי בצמח המרפא הזה. הודות למחקרים שנעשו מספר שנים, החוקרים הגיעו למסקנות בנוגע לסגולותיו של צמח והיום יש מידע רב על הצמח ופרטים על היכולות השונות שלו. יתרה על כך מפני שהצמח נעשה שימושי מאוד בקרב אנשים רבים, המחקרים נהיו נרחבים, והמדענים אשר מגלים כל יום דבר חדש על היכולות שלו מאמינים שצמח המרפא הוא העתיד.
הערות שוליים

1 2  פגוניה ערבית, באתר צמח השדה
1 2 3  פגוניה ערבית, באתר העמותה הישראלית לצמח מרפא
1 2  אבי שמידע, דוד דרום, מדריך פרחי הבר בישראל, כרך ב
1 2 3  Fagonia Arabica
↑  הגדרה מילונית: תרופה המעודדת הפרשת ליחה (כיח) מדרכי הנשימה
פול

ערך זה עוסק במין צמח. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| פול |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: פרפרניים
סוג:: בקיה
מין:: פול
שם מדעי
 Vicia faba ‏לינאוס, 1753
דוכן פול בשוק
פּוֹל (בעברית יומיומית ובערבית - פוּל; שם מדעי: Vicia faba) הוא צמח חד-שנתי חורפי, אשר נזרע בספטמבר ומניב באביב. מוצאו ממרכז אסיה, מחבש ומארצות הים התיכון. זהו גידול תרבות עתיק בלבנט עוד מהתקופה הנאוליתית, לפני כ-10,000 שנה. הפול נזכר במקרא בין הירקות החשובים לאדם – למאכל ולמספוא. הערבים גידלו את הפול בקנה מידה רחב, והשתמשו גם בגרגירים היבשים וגם בתרמילים ובגרגירים הירוקים. כיום נפוץ הצמח בעיקר באירופה ובארצות הים התיכון.
הפול הוא מאכל נפוץ, עשיר בחלבון ודל שומן. הוא נמכר טרי או בפחית שימורים, מוגש כתוספת מקובלת למנת חומוס, ובמצרים כיום הוא נחשב כמאכל הלאומי.
היסטוריה

זן הבר שממנו בוית הפול אינו ידוע לאשורו. זרעים מפוחמים של פול בן 14,000 שנים התגלו בשנת 2016 באשפת המזון של ציידים-לקטים נאטופיים במערת הנחל. אלה זרעי הפול הקדומים ביותר שנמצאו בעולם, המייצגים ככל הנראה את האב הקדום של הזן שבוית לאחר מכן. העדויות הקדומות ביותר בעולם לגידול פול התגלו באתרים בני כ-10,200 שנה לפני זמננו מהתקופה הנאוליתית הקדם קרמית ב' בגליל התחתון: יפתחאל, אחיהוד ונחל ציפורי. באתרים אלה נחשפו כמויות גדולות של זרעי פול (בין אלפים ביפתחאל למעל מאה באתרים האחרים). חלק מהזרעים תוארכו ישירות בשיטת תיארוך פחמן-14 לגיל זה. הזרעים נשמרו בבורות אחסון (ממגורות) לאחר שהופרדו מקליפתם. מדידות הזרעים מלמדות על אחידות בגודלם - נתון המלמד על גידול חקלאי מאורגן, במסגרתו קצרו את הקטניות אשר הגיעו להבשלה באותו פרק זמן. ייתכן כי שמירת הזרעים בבורות אחסון, מלמדת גם על תכנון חקלאי לאורך זמן, כאשר הזרעים שנשמרו נועדו לא רק למאכל, אלא גם להבטחת גידולים עתידיים לשנים הבאות.
הפול בתנ"ך

"משכב וספות וכלי יוצר וחטים ושערים וקמח וקלי ופול ועדשים וקלי"
"ואתה קח לך חטין ושערים ופול ועדשים ודחן וכסמים ונתתה אותם בכלי אחד ועשית אותם לך ללחם מספר הימים אשר אתה שוכב על צדך שלש מאות ותשעים יום תאכלנו"
הפול נזכר פעמיים במקרא לצד 'עדשים' ומרכיבי מזון בסיסיים אחרים (שמואל ב', י"ז, כ"ח; יחזקאל, ד', ט'). הזיהוי של ה'פול' הוא חד משמעי בכל התרגומים והפירושים. הפול נזכר רבות כגידול יסוד חשוב גם בספרות חז"ל ובימי הביניים.
| --- | --- |
 ערך תזונתי ל-100 גרם
 
 מים:  10.98 ג'
 
 קלוריות:  341 קק"ל
 
 חלבונים:  26.12 ג'
 פחמימות:  58.29 ג'
 שומן:  1.53 ג'
 
 ויטמינים:  ‏
  ‑ ויטמין A:  3 מק"ג
  ‑ ויטמין B1:  0.555 מ"ג
  ‑ ויטמין B2:  0.333 מ"ג
  ‑ ויטמין B3:  2.832 מ"ג
  ‑ ויטמין B6:  0.366 מ"ג
  ‑ ויטמין C:  1.4 מ"ג
 
 ברזל:  6.7 מ"ג
 סידן:  103 מ"ג
 מגנזיום:  192 מ"ג
 זרחן:  421 מ"ג
 אשלגן:  1062 מ"ג
 נתרן:  13 מ"ג
 סיבים תזונתיים:  25 ג'
 
 מקור: משרד הבריאות האמריקני
חוסר באנזים g6pd

הפול עשיר אמנם בחלבונים ובעל ערך קלורי רב, אך הוא עלול לעורר אצל אנשים רבים, הלוקים בחוסר חלקי או מלא של האנזים G6PD, תגובות קשות של המוליזה - הרס מהיר של כדוריות הדם האדומות. תופעה תורשתית זו נפוצה באפריקה, אסיה ואזור הים התיכון, ובישראל בעיקר בקרב יהודים יוצאי ארצות ערב וערבים ישראלים.
ראו גם

פול מדמס
הערות שוליים

↑  הפול, לפי אתר המאכלים המזרח תיכוניים, הוא המזון המהיר השימושי ביותר במצרים, ונאכל בידי עשירים ועניים כאחד.
↑  Caracuta V., Weinstein-Evron M., Kaufman D., Yeshurun R., Silvent J., Boaretto E. 2016. 14,000-years-old seeds indicate the Levantine origin of the lost progenitor of faba bean. Scientific Reports 6.
↑  Caracuta, V., Barzilai, O., Khalaily, H., Milevski, I., Paz, Y., Vardi, J., et al. (2015). The onset of faba bean farming in the Southern Levant. Scientific reports, 5.
↑  זהר עמר, צמחי המקרא, ירושלים, תשע"ב, עמ' 105
↑  ד"ר רות גופן, פרופ' מרים קוויט, מחסור באנזים G6PD, באתר קופת חולים כללית
↑  אזהרה מפני אכילת פול בלתי מבושל, הצופה, 20 באפריל 1956
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX556908  GND: 4141289-8  NDL: 00571424  NKC: ph191022
פלפלת

ערך זה עוסק בפלפלת, סוג צמח. אם התכוונתם לסדרת אנימה יפנית, ראו .
| פלפלת |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סולנאים
משפחה:: סולניים
סוג:: פלפלת
שם מדעי
 Capsicum ‏לינאוס, 1753
פלפלים בייבוש בקאצ'י, ארגנטינה
פִּלְפֶּלֶת (שם מדעי: Capsicum) הוא סוג צמחים במשפחת הסולניים. המין התרבותי הנפוץ ביותר בו הוא Capsicum annuum, והוא כולל בין השאר את הפלפל המתוק ומספר זנים של פלפל חריף. צמח הפלפלת נקרא בלשון עממית "פלפל", וכך גם מכונה פרי הפלפלת המשמש למאכל. שמות נוספים משמשים לזני פלפלת מסוימים, כמו למשל "פלפל צ'ילי", שמתייחס לזני פלפלת חריפים, ו"טבסקו", שמתייחס למין Capsicum frutescens.
אין כל קשר בין הסוג לבין משפחת הפלפליים, והמקור לזהות השם הוא הדמיון בין הטעמים של פרי הפלפלת החריף ופירות משפחת הפלפליים (פלפל שחור).
הסוג כולו מקורו בעולם החדש. הוא הובא לאירופה ומשם לכל רחבי תבל, והפך במטבחים רבים למרכיב חשוב בתבשילים רבים.
חריפות

הפירות של חלק מזני הפלפלת מכילים קפסאיצין האחראי לתחושת החריפות.
ענבי שועל

| ענבי שועל |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צמחים
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: בקעצוראים
משפחה:: דומדמניתיים
סוג:: Ribes
מין:: ענבי שועל
שם מדעי
 Ribes nigrum ‏לינאוס, 1753
ענבי שועל (שם מדעי: Ribes nigrum) הוא שמו של שיח קטן מסוג Ribes. נקרא גם דומדמנית שחורה, אח לדומדמנית. גובהו כמטר עד שניים, והוא נושא פירות קטנים, עגולים ושחורים שטעמם מתוק. פירות אלו משמשים לצרכים שונים במגדנאות וברקיחת ליקרים. הצמח נקרא באנגלית Blackcurrant, ובצרפתית Cassis ובערבית الكشمش (קישמש). הוא נפוץ במרכז אירופה ובמערבה, בשימוש במטבח הצרפתי ובמטבח האנגלי.
מאפיינים

עלים פשוטים, מפולגים לחמש, אורכם בין 4 ל-9 ס"מ.
פרחים קטנים וצבעם נע בין אדום לחום, בצורת כתר.
פירות שחורים עם תת-גוון סגול, גודלם בין 5 ל-10 מ"מ, בעלי עוקץ ומכילים מספר חרצנים בכל פרי.
הפירות בצורתם הלא בשלה מכילים רעלן.
יתרונות תזונתיים

ענבי שועל מכילים כמות גדולה של ויטמין C, בדומה לדומדמנית.
נמצא במחקר כי רכז ענבי שועל מכיל כמות גדולה של מדכאי מונואמין אוקסידאז, המשפיעים כנוגדי דיכאון. (Bormann, et al. 1991.)
שמן מחרצני ענבי שועל מכיל כמות גבוהה של חומצה גמא לינולנית, חומצת שומן חיונית.
ענבי שועל עוזרים לחמציות בקיבה ולצרבת הם גם עוזרים לשחרור עצירות
מחלוקות סביב השם בעברית

הכינוי ענבי שועל ניתן לעיתים כשם כללי למשפחת הדומדמניתיים. עם המשפחה נמנים, פרט לענבי השועל, גם הדומדמנית והעכובית. יש מקורות הטוענים כי השם "ענבי שועל" משויך למעשה לעכובית (Ribes Grossularia), שקרויה גם חזרזר, ואילו ה-Ribes nigrum נקראים דומדמנית שחורה.
השם ענבי שועל יוחס גם לצמח דומה בעל פירות שחורים וקטנים, הקרוי Solanum Nigrum, או סולנום שחור, ממשפחת הסולניים, ולצמחים נוספים שפירותיהם ענבה שחורה, כגון אשחר רחב עלים.
ענבי שועל ואלכוהול

ענבי שועל הם תוספת נפוצה לאלכוהול, במיוחד בבריטניה. שם נהוג להוסיף תמצית ענבי שועל לסיידר הקרוי "סיידר ושחור" (Cider & Black), כמו גם להוסיף מעט מיץ לגינס, כדי להעשיר את טעם הבירה.
ברוסיה נהוג להוסיף תמצית ענבי שועל לוודקה, ולעיתים אף משרים את עלי השיח בוודקה כדי לתת לה טעם חמצמץ יותר.
ענבי שועל הם מרכיב הטעם הבולט בקרם דה קסיס.
טעם ענבי שועל

טעם ענבי שועל, המופק מתמצית הפרי או מתמציות מלאכותיות, הוא טעם פופולרי בבריטניה ומערב אירופה, המוסף לגלידות, ריבות וממתקים שונים. מקור הפופולריות נובע ככל הנראה מתקופת מלחמת העולם השנייה. אספקת פירות הדר לבריטניה הייתה בשפל. מחשש למחסור בוויטמין C אצל האזרחים, מצאה ממשלת בריטניה תחליף בענבי השועל, העשירים בוויטמין. היא דרבנה את ייצורם החקלאי והגדילה את היבול, רובו ככולו נוצל לסירופ סמיך שחולק לאזרחים כתוסף מזון.
בארצות הברית הטעם מעולם לא צבר פופולריות,[דרושה הבהרה] ככל הנראה בגלל איסור גידול ענבי שועל בכמה מדינות בצפון-מזרח ארצות הברית בתחילת המאה ה-20. אז נחשבו השיחים של הצמח כמפיצי מחלת עצים שפגעה בתעשייה, וגידולם נאסר. כיום[דרושה הבהרה] ענף גידול הפרי חזר לחיים, אך עדיין קיימים איסורים בחקיקה במדינות מיין, מסצ'וסטס וניו המפשייר, והפרי מעולם לא חזר לפופולריות שהחזיק במאה ה-19 בארצות הברית. בממתקים המופצים בבריטניה ובארצות הברית, לרוב ישווק טעם ענבים בארצות הברית וטעם ענבי שועל בבריטניה.