stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרקו קוך
ביוגרפיה > 2014 > סגן אלוף עולם (בריכת 25 מטר)

באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדוחא קטר בדצמבר אותה שנה זכה קוך במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:01.91 דקות, אחרי דניאל גיורטה (2:01.49 דקות) ולפני קיריל פריגודה מרוסיה (2:02.38 דקות).
ביוגרפיה > 2015 > אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בשנת 2015 זכה קוך במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:07.76 דקות, לפני קווין קורדס מארצות הברית (2:08.05 דקות) ודניאל גיורטה (2:08.10 דקות).
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט, נתניה בדצמבר אותה שנה זכה קוך בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 56.78 שניות, לפני אדם פיטי מבריטניה (56.96 שניות) וגיאדריוס טיטניס (57.02 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בשיא אליפות חדש של 2:00.53 דקות, לפני דניאל גיורטה (2:01.99 דקות) ואנדרו ויליס מבריטניה (2:02.76 דקות).
ביוגרפיה > 2016

באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים קוך פעמיים במקום שביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:08.00 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:33.50 דקות, את סגנון החזה הוא שחה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 59.63 שניות.
ביוגרפיה > 2016 > שיאן עולם (בריכת 25 מטר)

בתחרות שנערכה בבריכת 25 מטר בברלין בנובמבר 2016 קבע קוך במשחה ל-200 מטר חזה שיא עולם חדש של 2:00.44 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנתיים של דניאל גיורטה (2:00.48 דקות).
שיאים אישיים > בריכה אולימפית

400 מטר חופשי: 3:52.19 דקות (2016)
50 מטר חזה: 27.91 שניות (2009)
100 מטר חזה: 59.80 שניות (2009)
200 מטר חזה: 2:07.47 דקות (2014), שיא גרמניה
שיאים אישיים > בריכת 25 מטר

50 מטר גב: 24.93 שניות (2016)
50 מטר חזה: 26.52 שניות (2014)
100 מטר חזה: 56.75 שניות (2016), שיא גרמניה
200 מטר חזה: 2:00.44 דקות (2016), שיא עולם בעבר
400 מטר מעורב אישי: 4:01.87 דקות (2015), שיא גרמניה
ראו גם

התפתחות שיא העולם במשחה ל-200 מטר חזה (ויקיפדיה האנגלית)
הלנה אליאס טות

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1913 הונגריה הונגריה
 פטירה:  27 בדצמבר 1987 (בגיל 74 בערך) ישראל ישראל
 מקום קבורה:  גבעת ברנר
 עיסוק:  בעלת בית קפה
 בן זוג:  בנימין טות
 מידע חסידת אומות העולם
 מקום ההצלה:  יוגוסלביה יוגוסלביה
 תאריך הכרה:  19 בפברואר 1976
 מקום ההכרה:  ביד ושם
 אופן הנצחה:  נטיעת עץ
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  הלנה אליאס טות
 
הלנה אליאס טות (בהונגרית: Elias Ilona Tóth;‏ 1913 – 27 בדצמבר 1987) הייתה הונגריה חסידת אומות העולם, שהצילה יהודים במלחמת העולם השנייה וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל.
אליאס היא בת לאב שהיה ברון (אציל) הונגרי. סמוך למלחמת העולם השנייה, בעת ביקור ביוגוסלביה, פגשה בבנימין טות, יהודי שהיה בעל טחנת קמח, ונישאה לו. נישואיה של הלנה ליהודי היו למורת רוחה של משפחתה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

הלנה ובעלה התגוררו באזור ביוגוסלביה שסופח להונגריה בשנת 1941. הלנה עזרה ליהודים שהגיעו מאוסטריה וגרמניה. היא גם סייעה ליהודים להימלט מיוגוסלביה להונגריה ולהסתתר. בשנת 1939 כאשר הגיעו פליטים יהודים מאוסטריה, חלק מהם מצאו את דרכם לטחנת הקמח של בנימין אליאס בכפר וליקה ונצפה (Velike Venzpa) והלנה עזרה ליהודים אלה בביגוד ובמזון. בשנת 1941 באו ההונגרים ועצרו את כל היהודים, כולל בעלה בנימין, אבל הוא שוחרר כעבור כמה ימים כיוון שהיו זקוקים לו לניהול טחנת הקמח.
אחד היהודים שהצילה, אלמר נוימן, העיד מאוחר יותר כי הלנה אליאס סייעה למצוא לו מקום מסתור כשנמלט מבלגרד לנובי סאד מאוחר יותר הבריחה אותו הלנה לבקסטופוליה / באצ'ה טופולה (היום סרביה) בדרום הונגריה, וגם שם סידרה לו מקום מסתור. כמו כן סייעה לנמלטים יהודים אחרים למצוא עבודה, או במתן מזון וביגוד. לאחר הפלישה הגרמנית נעצרו רבים מהיהודים באזור, כולל בעלה של הלנה. הם נלקחו למחנה ריכוז בניהול גרמני בבקסטופוליה, שהיה המחנה שממנו הועברו ראשוני יהודי הונגריה לאושוויץ ברכבת ב-28 באפריל 1944. הלנה הביאה מזון וביגוד לא רק לבעלה, אלא גם לאסירים יהודים אחרים. מדי כמה שבועות בחרו הגרמנים יהודים במחנה לגירוש. באחת הפעמים בעלה של הלנה נבחר לגירוש. הלנה ניסתה לשחררו, אך הוכתה על ידי השומרים. היא הלכה בעקבות רכבת הגירוש עד שהגיעה לעיר באצ'קה טופולה, שם הוכנסו האסירים היהודים למחנה לפני הגירוש. על ידי מתן שוחד לקצין, היא הצליחה לשחרר את בעלה, יחד עם חמישה יהודים נוספים. כדי להסתיר את מעשיו, אמר הקצין שהם לא יהודים, אלא אסירים פוליטיים. כל ששת היהודים ניצלו.
בין השנים 1941–1944 המשיכה הלנה לעזור ליהודים במציאת מקומות עבודה ומזון. אחת הניצולות, הגברת אלמייר נוימארק ילידת יוגוסלביה, הסתתרה בנובי-סאד אצל משפחה נוצרית עניה. כשנודע הדבר להלנה, היא הגיעה אליה ועזרה לה במצרכי מזון, בלבוש ובדברים אחרים. הניצולה העידה שלאחר אחת האקציות הגיעה הגברת אליאס שוב, תוך סיכון חייה, והעבירה אותה לבאצ'קה טופולי, שם הוסתרה במשך ימים מספר. לאחר- מכן סיפקה לה הלנה ביגוד וכסף לנסיעה ובעזרתה נסעה לווליקה- ונצפה, שם היו לה קרובי משפחה."
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה הלנה ובעלה עלו לישראל והתיישבו בתל-גיבורים. היא ניהלה בית קפה בבית רומנו, המשיכה להתנדב ולעזור במגן דוד אדום, ארגון העולים, ארגון הנשים, בצבא הגנה לישראל ובארגונים רבים נוספים. היא התפרסמה הודות לפעילותה בקרב החיילים הפצועים ואף זכתה לכינוי "דודה הלנה". תייר שזיהה אותה בעת ביקור בארץ, שהצילה אותו, רצה לקנות לה מכונית לאות תודה. הלנה סירבה לקבל כל תמורה עבור מעשיה, והסתפקה בהכרה.
הכרה והנצחה

הלנה נפטרה בגיל 75 ונקברה בבית הקברות בקיבוץ גבעת ברנר. בקשתה היחידה לפני מותה הייתה שבעלה בנימין יקבר לידה. קברה אותר באמצעות מיזם חסד אחרון (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב).
הלנה הוכרה כחסידת אומות העולם על ידי יד ושם עוד בחייה. ב-19 בפברואר 1976, התקיים לכבודה טקס ביד ושם ונשתל עץ הנושא את שמה בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ירושלים.
לקריאה נוספת

תיק מספר M.31.2/1029 המחלקה לחסידי אומות העולם, יד ושם.
הערות שוליים

1 2 3  מרדכי פלדיאל, חסידי אומות עולם המתגוררים בישראל, ילקוט מורשת, 1987, עמ' 15
1 2 3  הלנה אליאס טות, באתר יד ושם (באנגלית)
↑  אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הלנה אליאס טות".
אדוארד מקדואל

| --- | --- |

צילום מסביבות שנת 1907
 לידה:  18 בדצמבר 1860 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  23 בינואר 1908 (בגיל 47) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Edward Alexander MacDowell 
 מקום קבורה:  בית הקברות מקדואל 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה, קונסרבטוריון הוך, הקונסרבטואר של פריז 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 בן או בת זוג:  מריאן מקדואל 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
מקדואל ואשתו (1905)
אדוארד מקדואל (באנגלית: Edward MacDowell; ‏18 בדצמבר 1860 – 23 בינואר 1908) היה מלחין ומנצח אמריקאי.
חייו

מקדואל נולד למשפחה ממוצא אירי-סקוטי. כבר בגיל צעיר החל ללמוד נגינה בפסנתר. בשנת 1876 נסע לצרפת עם אמו והתקבל לקונסרבטואר של פריז, שם למד עם קלוד דביסי אצל אנטואן מרמונטל, בין השאר. לאחר מכן עבר לקונסרבטוריון של פרנקפורט, שם למד קומפוזיציה אצל המלחין יליד שווייץ יואכים רף. ראוף היה מקורב לפרנץ ליסט וכך הכיר אותו גם מקדואל. הפגישה עם ליסט הביאה לפריצת דרך בקריירה של מקדואל. ליסט התלהב מהקונצ'רטו לפסנתר ועזר לו בארגון הופעות ובהדפסת יצירותיו.
בשנת 1888 חזר מקדואל לארצות הברית והשתקע בבוסטון שם המשיך להלחין ולנצח. בשנת 1896 נתמנה לפרופסור ומנהל המחלקה למוזיקה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
חילוקי דעות קשים עם שלטונות האוניברסיטה ותאונת דרכים הביאו את מקדואל להתפטרות מהאוניברסיטה והעומס הנפשי גרם לו להתמוטטות עצבים ולהתפתחות מחלת נפש. מקדואל קנה אחוזה בפאתי העיירה פיטרבורו במדינת ניו המפשייר והתיישב שם עם אשתו. בצוואתו הועיד את החווה לבניית מקום, שאמנים יוכלו לגור בו וליצור ללא תשלום. שם גם נקבר בשנת 1908.
יצירותיו של מקדואל

מקדואל שייך לקבוצה הראשונה של מלחינים אמריקאים במאה ה-19, שהושפעו בעיקר מהרומנטיקאים האירופאים.
יצירותיו החשובות > יצירות לפסנתר

4 סונאטות
מיניאטורות רבות לפסנתר שהופיעו במספר קבצים, מהם ראויים לציון:
יצירותיו החשובות > יצירות לפסנתר ותזמורת

2 קונצ'רטי לפסנתר ותזמורת המבוצעים עד היום:
קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת מס' 1 בלה מינור אופוס 15 (1884). יצירה זו הקדיש מקדואל לפרנץ ליסט ומזכיר במידה רבה את הקונצ'רטו לפסנתר של אדוארד גריג.
קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת מס' 2 ברה מינור אופוס 23 (1889).
יצירותיו החשובות > יצירות לתזמורת

מהיצירות המועטות לתזמורת מוכרות 2 סוויטות לתזמורת:
סוויטה מס' 1 אופוס 42 (1889-1890)
סוויטה מס' 2 אופוס 48 המכונה גם הסוויטה האינדיאנית. מקדואל השתמש כאן בנעימות אינדיאניות מקוריות. פרקי הסוויטה הם: אגדה, שיר אהבה, מלחמה, שיר קינה וחגיגה כפרית.
מושבת מקדואל

בהתאם לצוואתו של מקדואל ובעזרת תרומות, נפתחה בשנת 1907 מושבת מקדואל בעיירה פיטרבורו בניו המפשייר. אמנים בשטחים שונים, מלחינים וסופרים מוזמנים לבלות וליצור במקום לתקופות של מספר חדשים. המקום פעיל עד היום. האורחים ידועים ששהו שם הם ליאונרד ברנשטיין, אהרן קופלנד, תורנטון ויילדר ועוד. פעם בשנה מחולקת מדליה על שם מקדואל לאמן מצטיין. באותו יום נפתחת המושבה לביקורי קהל.
מנגנוני הביטחון הפלסטיניים

| --- | --- |

 מדינה:  הרשות הפלסטינית
 תקופת הפעילות:  1993–הווה (כ־32 שנים)
 זרועות בצבא:  מנגנון הביטחון המסכל   מנגנון הביטחון הלאומי   מנגנון המודיעין הכללי
 מטה:  רמאללה
 מנהיגות
 המפקד העליון:  יושב ראש הרשות הפלסטינית
 תעשייה
 ספקים זרים:  ארצות הברית ארצות הברית   איטליה איטליה   בריטניה בריטניה
 
שוטרים פלסטיניים בבית לחם. 2007.
מנגנוני הביטחון הפלסטיניים הוא הכינוי לזרועות הביטחון של הרשות הפלסטינית הפועלים בעיקר ביהודה ושומרון. הם כוללים 12 גופי ביטחון, משטרה אזרחית, משמר נשיאותי, הביטחון המסכל, המודיעין הכללי וכוחות הביטחון הלאומי. יושב ראש הרשות הפלסטינית נחשב למפקד העליון של המנגנונים.
אחד מכל 16 פלסטינים בגדה המערבית עובד עבור המנגנונים, מה שהופך את האזור לאחת האוכלוסיות הממשוטרות ביותר בעולם. ההכשרה והמימון שלהם מסופקים בעיקר על ידי ארצות הברית בשיתוף פעולה עם ישראל. הרשות הפלסטינית מוציאה יותר על תחזוק המנגנונים מאשר עבור שירותי חינוך ובריאות.
רקע

לרשות הפלסטינית אין צבא סדיר, גם לא חיל אוויר או צי. אנשי הביטחון הפלסטינים אינם נושאים נשק כבד וציוד צבאי מתקדם כמו טנקים. לאורך כל תהליך המשא ומתן עם הפלסטינים, ישראל דרשה בעקביות שהרשות תישאר מפורזת. מנהלי המשא ומתן הישראלים דרשו להשאיר חיילים ישראלים בגדה המערבית, לשמור על השליטה במרחב האווירי ולהכתיב איזה נשק יכול להיכנס ומה כוחות הביטחון הפלסטיניים ל
א יכולים לרכוש. בנאום בר-אילן ביוני 2009 אמר ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ש"אי אפשר לצפות מאתנו להסכים מראש לעיקרון של מדינה פלסטינית, בלי שיובטח פירוזה של מדינה זו."
סעיף XII של הסכם אוסלו ב' קובע ש″על מנת להבטיח סדר ציבורי וביטחון פנים לפלסטינים בגדה המערבית וברצועת עזה, תקים המועצה [הפלסטינית] כוח משטרה חזק כמפורט בסעיף XIV להלן. ישראל תמשיך לשאת באחריות להגנה מפני איומים חיצוניים, לרבות האחריות להגנה על גבולות מצרים וירדן ולהגנה מפני איומים חיצוניים מהים ומהאוויר וכן באחריות לביטחון הכולל של הישראלים וההתנחלויות, לצורך שמירה על ביטחונם הפנימי והסדר הציבורי ויהיה להם כל הסמכויות לנקוט בצעדים הדרושים כדי לעמוד באחריות זו.″ סעיף II של נספח I קובע: ″המשטרה הפלסטינית היא רשות הביטחון הפלסטינית היחידה.″ סעיף IV של הנספח מאפשר כוח ביטחון מוגבל לשישה גופים:
משטרה אזרחית
ביטחון ציבורי
ביטחון מסכל
משמר נשיאותי
מודיעין
שירותי חירום וחילוץ (הגנה אזרחית)
מנגנוני הביטחון > מאוסלו לאינתיפאדה השנייה

בעקבות הסכמי אוסלו ב-1993, גדל במידה ניכרת מספר כוחות הביטחון הפלסטינים, כולם בשליטתו הבלעדית של יאסר ערפאת. בהתבסס על הסכם קהיר מ-1994, הוקם "כוח משטרה חזק" שצמח בהתמדה הרבה מעבר למספרים המוסכמים. עד 1996, לרשות הפלסטינית היו יותר מ-35,000 קציני ביטחון בשכר כשערפאת שלט בכוחות בצורה אוטוריטרית על חלוקת-שלטון, שלא חפה משחיתות ונפוטיזם.
במהלך האינתיפאדה השנייה, בשנת 2002, צה"ל הרס כמעט לחלוטין את תשתית הביטחון והותיר חלל ביטחוני שהתמלא עד מהרה על ידי קבוצות טרור חמושות. עד 2006, כ-70% מהפלסטינים סמכו על כוחות שאינם של הרשות הפלסטינית, כמו חמאס והג'יהאד האיסלאמי הפלסטיני, יותר מאשר בכוחות הביטחון של הרשות הפלסטינית.
מנגנוני הביטחון > רפורמת 2002–2004

בשנת 2002 יצר ערפאת את תפקיד שר הפנים עם אחריות על הסדר הציבורי וביטחון הפנים, לרבות סמכות על ארגוני הביטחון המסכל, המשטרה האזרחית וההגנה האזרחית.
מנגנוני הביטחון > רפורמת 2002–2004 > המועצה לביטחון לאומי

תחת לחץ ישראלי ובינלאומי, בהתבסס על מפת הדרכים לשלום משנת 2003, החל ערפאת לארגן מחדש את המנגנונים. ב-30 באפריל 2003, ערפאת חתם על הקמת מועצה לביטחון לאומי שתפקח על שירותי הביטחון של הרשות. זה היה תוצאה של מאבק כוחות בין ראש הממשלה מחמוד עבאס לערפאת ולחץ בינלאומי - אמריקאי בעיקרו. עבאס יהפוך לשר הפנים בפועל בממשלתו החדשה. ב-11 בספטמבר הודיע ערפאת על הקמת המועצה בת 14 חברים שתפקח על כל גופי הביטחון. בדומה לקודמו, ראש הממשלה החדש שמונה אחמד קריע היה גם שר הפנים.
ב-8 בנובמבר 2003, ראש הממשלה קריע וערפאת, לאחר שהכריעו מחלוקות על בחירת שר הפנים החדש, הסכימו לחלק את האחריות הביטחונית בין הממשלה למועצה לביטחון לאומי. המועצה (בראשות ערפאת) הפכה להיות אחראית לענייני ביטחון, בעוד שר הפנים אחראי על עניינים מנהליים ואזרחיים שאינם ביטחוניים. קריע היה גם חבר במועצה יחד עם שר האוצר סלאם פיאד וראשי סוכנויות הביטחון. בסופו של דבר, מקורבו של ערפאת חקאם בלאווי הפך לשר הפנים החדש בממשלתו של כורי, דבר שאושר ב-12 בנובמבר 2003. עם זאת, המועצה לביטחון לאומי נותרה לא יעילה, שכן ערפאת המשיך לשלוט ישירות בגופי הביטחון.
מנגנוני הביטחון > שלושת הגופים המרכזיים

שוב בלחץ בינלאומי, ב-17 ביולי 2004 הכריז ערפאת על שינויים נוספים במנגנונים, תוך צמצום שמונה חטיבות הביטחון הנפרדות לשלושה גדודים. שלושת הגופים היו: הביטחון הלאומי הפלסטיני, כוחות ביטחון הפנים והמודיעין הכללי. ערפאת מינה שלושה קרובי משפחה לראשי הגופים החדשים, ביניהם אחיינו מוסא ערפאת לראש המודיעין המסכל, שכבר היה ראש ענף הביטחון הכללי ברצועת עזה. המינוי עורר מחאות ועימותים פנימיים בין חלקים יריבים של כוחות הביטחון המאוישים על ידי חברי מפלגתו של ערפאת. ההפגנות נתפסו כמאבק כוחות לקראת יישום תוכנית ההתנתקות. יאסר ערפאת חזר בו מהמועמדות השנויה במחלוקת של מוסא ערפאת, אך האחרון נותר ראש ענף הביטחון הכללי ברצועת עזה.
מנגנוני הביטחון > רפורמת 2005

בינואר 2005, המשיך מחמוד עבאס ברפורמה בשירותי הביטחון. ב-14 באפריל 2005, עבאס אישר כי 12 חטיבות הביטחון הקודמות אמורות להתאחד לשלושה גופים, בהתאם לצו משנת 2004 של קודמו ערפאת. ב-4 ביוני 2005, פרסם עבאס את מבנה הגופים החדש:
כוחות הביטחון הלאומי
כוחות הביטחון המסכל
המודיעין הכללי
נאסר יוסף מונה לראש שלושת הגופים. עם הרפורמה הורחבו באופן ניכר תחומי אחריותו של יוסף, שמונה לשר הפנים חודשיים קודם לכן. ראשיד אבו שבק מונה לראש שירות הביטחון המסכל הפלסטיני החדש.
ב-22 באפריל הדיח עבאס את ראש כוחות הביטחון הלאומי של עזה מוסא ערפאת והחליף אותו בסולימאן הלס; ראש המודיעין הכללי של עזה אמין אל-הינד אני הוחלף בטארק אבו רג'ב. עלא חוסני מונה לראש המשטרה הפלסטינית, בעוד ש-1,150 גורמי ביטחון פלסטינים נוספים פרשו גם הם. מספטמבר 2005, בראשות המועצה לביטחון לאומי עמדו יו"ר הרשות וראש הממשלה. חברים נוספים היו מחלקת המשא ומתן של אש"ף (NAD), מזכ"ל לשכת יו"ר הרשות, שר הפנים, שר האזרחים, שר האוצר, שר החוץ והיועץ לביטחון לאומי.
מנגנוני הביטחון > הקמת המשטרה המשפטית

ב-12 ביולי 2005 הקים ראש הממשלה אחמד קריע משטרה משפטית באחריות שר הפנים והביטחון הלאומי (נאצר יוסף). הכוח החדש היה חלק מהמשטרה האזרחית ומשימותיו תוארו בין היתר כיישום החלטות בתי המשפט והפרקליטות המקומית; להגן על המבנים המאכלסים את בתי המשפט, השופטים והפרקליטות; ולהסיע ולהגן על אנשים המוחזקים במעצר ועל מורשעים. משטרה משפטית כבר הייתה קיימת מאז הסכמי אוסלו בשנת 1995, אך כעת קיבלה סמכויות משמעותיות.
מנגנוני הביטחון > 2006–2007. מאבק כוחות פנימי

בינואר 2006, חמאס ניצח בבחירות לפרלמנט והקים ממשלה בראשותו במרץ, מה שהוביל למאבק כוחות על שירותי הביטחון עם תנועת פת"ח. אבו מאזן ניסה להוציא את ארגוני הביטחון הנשלטים על ידי הפת"ח משליטת הממשלה ובתמיכת ממשלות המערב, לשקם את המבנה הישן של המנגנונים כפי שהיה קיים תחת ערפאת. במרץ 2006 הפך סעיד סיאם (חבר חמאס) לשר הפנים החדש של הרשות, במקום נאצר יוסף. עם זאת, כבר ב-20 בפברואר דווח בתקשורת כי עבאס מינה את רשיד אבו שבאכ המזוהה עם הפת"ח לראש הביטחון המסכל בגדה המערבית וברצועת עזה. שר הפנים היוצא נאסר יוסף הכחיש זאת.
ב-6 באפריל 2006, שבוע לאחר הקמת ממשלת חמאס, מינה עבאס את רשיד אבו שבאכ המזוהה עם הפת"ח לראש שלוש סוכנויות הביטחון, כולל הביטחון המסכל, המשטרה האזרחית וההגנה האזרחית (ביטחון ציבורי). אבו שבאכ אמר שהוא מוסמך להעסיק ולפטר שוטרים בשלושת גופי הביטחון. למרות שסיאם מבחינה טכנית יהיה הבוס של אבו שבאכ, כל מחלוקת בין השניים תיפתר במועצה לביטחון לאומי בראשות אבו מאזן. כמו כן, באפריל 2006, עבאס הקים בשליטתו מינהל ציבורי חדש לנקודות המעבר והגבולות. המשמר הנשיאותי הורחב והוקמה יחידה להתערבות מהירה.
לאחר שעבאס השתלט ישירות על מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית, ממשלת חמאס הקימה כוח משטרה צבאי משלה בן 3,000 איש ברצועת עזה, הנקרא כוח המבצעים, שהורכב מאנשי הזרוע הצבאית שלה, גדודי עז א-דין אל-קסאם. ב-20 באפריל מינה שר הפנים סעיד סיאם את המחבל ג'מאל אבו סמהדאנה, ראש ועדות ההתנגדות העממית המיליטנטיות, למנכ"ל כוח המבצעים. חמאס ביקש לכלול את חברי כל זרועות ההתנגדות (ועל ידי כך להשיג לפחות שליטה מסוימת על הגופים).
היחידות הראשונות נפרסו ב-17 במאי 2006. עם זאת, ב-8 ביוני 2006, אבו סמהדאנה חוסל על ידי חיל האוויר הישראלי. בינואר 2007 הוציא עבאס אל מחוץ לחוק את כוח המבצעים של משרד הפנים. המשרד התנגד להוראת עבאס שעד אז ישולבו 6,000 מאנשי הכוח במנגנון הביטחון הנאמן לתנועת הפת"ח. במקום זאת, חמאס הכריז על תוכניות להכפיל את גודל הכוח שלו ל-12,000 איש. הכוח שימש ככלי של חמאס בהשתלטות המזוינת על עזה ביוני 2007. ב-18 ביוני 2007 פיזר עבאס את ממשלת הרשות הפלסטינית בראשות חמאס ואת המועצה לביטחון לאומי.
מנגנוני הביטחון > תקציב וחוזק

בשנת 2013 עמד תקציב הביטחון של הרשות על כמעט מיליארד דולר, המהווה 28% מסך התקציב הכולל. תקציב הביטחון הגדול זכה לביקורת משום שהוא נתפס כחלק ממערך הדיכוי הפנימי וכן שומר על ההגמוניה המתפוררת של תנועת הפת"ח והסטטוס קוו עם ישראל. כ-65,000 מעובדי המדינה ברשות (41%) היו רשומים כעובדי ביטחון; 34,000 לא היו עובדי ממשלת חמאס בעזה. נכון לנובמבר 2014, היו בעזה כ-17,000 אנשי ביטחון, כולל שוטרים, שנשכרו על ידי חמאס מאז יוני 2007. הם עדיין נחשבו בלתי לגיטימיים על ידי הממשלה הפלסטינית ב-2014 ולכן לא קיבלו שכר. בינואר 2005, מספר כוחות הביטחון של הרשות הפלסטינית היה, לפי סוכנות הידיעות Associated Press, כ-30,000. החלוקה הייתה כדלקמן:
כוחות הביטחון הלאומי הפלסטינים (משטרת הגבולות הפלסטינית, מודיעין צבאי, משטרה צבאית ויחידת האבטחה כוח 17): כ-15,000 חברים.
מודיעין כללי (איסוף מידע ואבטחה עבור נציגויות פלסטיניות בחו"ל): כ-5,000 חברים בעזה.
כוח המשטרה האזרחית הפלסטינית (המשטרה והביטחון המסכל בעזה שנועדו להילחם בפשיעה הפנימית, בזמנו באחריות שר הפנים): כ-10,000 חברים.
מחקר שנערך בשנת 2016 העלה כי ישנם כ-83.2 אלף אנשי ביטחון פלסטיניים, מתוכם כ-65 אלף בגדה המערבית וכ-18 אלף ברצועת עזה.
שיתוף פעולה עם ישראל

שיתוף הפעולה הביטחוני בין ישראל לפלסטין כרוך בשיתוף מודיעין בין הרשות הפלסטינית לצה"ל. שיתוף הפעולה מקורו בהסכמי אוסלו. כוח משטרה אזרחי פלסטיני הוקם על פי אוסלו ב', סעיף XII, "ועדת תיאום ושיתוף פעולה משותפת למטרות ביטחון הדדי", "כדי להבטיח סדר ציבורי וביטחון פנים לפלסטינים בגדה המערבית וברצועת עזה". בעוד שגורמי ביטחון ישראלים שיבחו באופן קבוע את שיתוף הפעולה, מבקרים טוענים כי ההסכם התמקד מאוד ביצירת מבנה שיבטיח בעיקר את ביטחון ישראל.
בהזדמנויות רבות, מחמוד עבאס איים להפסיק את שיתוף הפעולה הביטחוני כדי להראות תקיפות כלפי ישראל, אולם מבלי לנקוט בצעדים ממשיים. באוקטובר 2014, העיתונאי ח'אלד אבו טועמה חישב כי עבאס השתמש באיום זה 58 פעמים. במאי 2014 הכריז עבאס כי שיתוף הפעולה הביטחוני עם ישראל הוא קדוש. במרץ 2015 החליטה המועצה המרכזית של אש"ף באופן רשמי להפסיק את התיאום הביטחוני, אך בסופו של דבר, ההחלטה לא יושמה.
שיתוף פעולה עם ישראל > 2015–2016

באוקטובר 2015 פרצו עימותים בגדה ונראה היה שהמשטרה הפלסטינית הפגינה פחות נכונות לדכא הפגנות נגד ישראל. אף על פי כן, מפקד המודיעין הפלסטיני בגדה המערבית מג'יד פרג', חשף בינואר 2016, כי כוחות הביטחון מאז אוקטובר 2015 מנעו כ-200 פיגועי טרור נגד ישראל ועצרו כ-100 פלסטינים בחשד שתכננו פיגועים נגד ישראלים. זה עורר גל של גינויים מצד פלגים פלסטיניים שמתנגדים בתוקף לתיאום ביטחוני עם ישראל. כוחות הביטחון הפלסטינים זכו לא פעם לביקורת על דיכוי אזרחים וריסקו את ההתנגדות לישראל. הם כוונו להתנגדות המזוינת כמו גם לאופוזיציה פוליטית ולמפגינים. ככלל, תומכי חמאס מהווים יעד מרכזי למנגנונים.
בשנת 2008 הציג ראש המשטרה האזרחית הפלסטינית לישראלים רשימת פעולות שנקטה הרשות נגד חמאס. בגדה המערבית נעצרים לעיתים קרובות אנשי חמאס, וכך גם סטודנטים התומכים בחמאס.
הערות שוליים

↑  Roland Friedrich, Arnold Luethold, Entry-points to Palestinian Security Sector Reform, DCAF, 2007. (באנגלית)
1 2  Perry Anderson, The House of Zion, New Left Review 96, לונדון, 2015 (באנגלית)
↑  נאום בר-אילן, באתר ויקיטקסט
1 2 3 4  THE ISRAELI-PALESTINIAN INTERIM AGREEMENT, משרד החוץ, ‏28.09.1995 (באנגלית); הסכם ביניים ישראלי־פלסטיני בדבר הגדה המערבית ורצועת עזה, כתבי אמנה 1071, 28 בספטמבר 1995 (בעברית ובאנגלית)
↑  עלאא תרתיר, The Evolution and Reform of Palestinian Security Forces 1993-2013, Stability, 1 4, 2015 doi: 10.5334/sta.gi (באנגלית)
↑  New Palestinian government approved, CNN, ‏12 בנובמבר 2003 (באנגלית)
↑  Qurei cabinet: Full list, BBC, ‏12 בנובמבר 2003 (באנגלית); The PA Ministerial Cabinet List November 2003, אתר JMCC (אנ') (באנגלית)
1 2  Arafat refuses Qorei resignation, מייל וגרדיאן (אנ'), ‏18 ביולי 2004 (באנגלית)
↑  Arafat denies he is facing crisis, BBC, ‏24 ביולי 2004 (באנגלית)
↑  Chronological Review of Events Relating to the Question of Palestine: April 2005, המחלקה לזכויות הפלסטינים של האומות המאוחדות (אנ'), ‏4 במאי 2005 (באנגלית)
↑  גרג מיירי (אנ'), Abbas Puts His Own Stamp on Security Force, הניו יורק טיימס, ‏25 באפריל 2005 (באנגלית)
↑  חוסאם אלמדהון, The Palestinian Security Services: Past and Present, MIFTAH, ‏30 במאי 2006 (באנגלית)
↑  סטיבן גוטניק, [www.miftah.org/Display.cfm?DocId=9950&CategoryId=5 The Palestinian Security Services: Past and Present], MIFTAH, ‏8 באפריל 2006 (באנגלית)
↑  ח'אלד אבו טועמה, Hamas to expand 'Executive Force', The Jerusalem Post, 21 בדצמבר 2006
↑  Associated Press, Palestinian security forces, The Orange County Register, ‏19 בינואר 2005 (באנגלית) (ארכיון)
↑  كم يبلغ عدد موظفي أجهزة الأمن الفلسطينية؟ دراسة جديدة تجيبك, الاقتصادي, ‏29 בדצמבר 2016 (בערבית)
↑  ג'סיקה פורקיס, אחמד נאפע, Palestinian security cooperation with Israel (עמ' 12), מוניטור המזרח התיכון, ‏28 באוקטובר 2015 (באנגלית)
↑  אלחנן מילר, Abbas vows to uphold ‘sacred’ security coordination with Israel, The Times of Israel, ‏28 במאי 2014 (באנגלית)
↑  פיטר בומונט (אנ'), PLO leadership votes to suspend security cooperation with Israel, TheGuardian.com, ‏5 במרץ 2015 (באנגלית)
סמליל המודיעין הכללי הפלסטיני
צבי השיטים

| צבי השיטים> מיון מדעי |
| --- | --- |
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מפריסי פרסה
משפחה:: פריים
סוג:: צבי
מין:: צבי השיטים
שם מדעי
 Gazella gazella acaciae ‏מנדלסון & גרובס & Shalmon, 1997

צבי השיטים או צבי הערבה (שם מדעי: Gazella gazella acaciae) הוא מין של צבי האנדמי לישראל, שאוכלוסייתו מונה, נכון ל-2023, כ-41 פרטים בלבד החיים באזור יטבתה שבערבה. מין זה אנדמי לחלוטין לישראל.
תיאור

צבי השיטים נבדל מתת-מינים אחרים של צבי מצוי בגולגולתו הצרה, קרני הזכרים הקצרות יותר, עצמות האף הצרות ומוארכות, צווארו ואוזניו הארוכים יותר, חוטמו הרחב והשחור וזנבו הארוך ושעיר. צבעו כצבע אדמה כהה, עם פס לבן לאורך החלק הפנימי של רגליו האחוריות. בהשוואה לתת-המין הארץ-ישראלי (Gazella gazella gazella), הנפוץ בצפון הארץ ובמרכזה, מבנה גופו צר וארוך יותר, צבעו כהה יותר והקווים על פניו בולטים יותר, ואוזניו גדולות יותר ומוטות לצדדים, בדומה לאוזני צבי הנגב. הוא גדול יותר וכהה יותר מתת-המין Gazella gazella cora, הנפוץ בחצי האי ערב, ונבדל מהמין צבי הנגב (Gazella dorcas) בצבעו הכהה יותר, בפס הצד הכהה המפריד בין השטח החום של הגב ללבן של הבטן, ובקרניו, הדומות לאלה של צבי ארץ ישראלי.
צבי השיטים ניזון בעיקר מעלים, מענפים צעירים, מפרחים ומתרמילי פרי של עצי שיטה סלילנית ושיטת הסוכך, והוא מקבל די מים ממזונו, כך שאינו זקוק למי שתייה. הוא מסוגל לעמוד על רגליו האחוריות ולהישען ברגליו הקדמיות על ענפי העץ, וכך לאכול מן העלווה והפירות. זרעי השיטה אינם מתעכלים בקיבתו, אולם המעבר שלהם במערכת העיכול שלו מסייע לנביטתם.
הזכרים הדומיננטיים באוכלוסיית צבי השיטים מחזיקים טריטוריות בשטח של כחצי קמ"ר, שעדרי נקבות (עד 4 פרטים) רועים בהן, בעוד זכרים אחרים חיים ב"עדרי רווקים" מחוץ לטריטוריות. הנקבות מתייחמות לראשונה בגיל 18 חודשים, ובתום היריון בן שישה חודשים ממליטות עופר בודד, ומיניקות אותו במשך כמאה ימים.
הגדרת תת-המין

בשנות ה-60 של המאה ה-20 הבחין הזואולוג גיורא אילני בתת-מין זה, השונה מצבי הנגב ומהצבי הארץ ישראלי, וכינה אותו בשם "צבי הערבה". פרט אחד של תת-המין, שנלכד באזור יטבתה, הובא ב-1969 לגן הזואולוגי באוניברסיטת תל אביב, שם חי עד מותו ב-1975. פרט זה ומספר גולגולות שימשו בסיס למחקר שערכה קבוצת חוקרים בראשות פרופ' היינריך מנדלסון, שהגדירה את תת-המין צבי השיטים ופרסמה את ממצאיה ב-1997.