stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליביו רוטמן
מבחר ספרים ומאמרים

Evreii din România în perioada comunistă 1944-1965 Polirom, Iaşi, 2004 (The Jews in Communist Romania between 1944-1965 (היהודים ברומניה בתקופה הקומוניסטית, 1944-1965, הוצאת פולירום, יאש, 2004 ברומנית)
:Antisemitic Propaganda and Official Rhetoric concerning the Judeo-Bolshevik Danger
Romanian Jews and Communism between 1938-1944 התעמולה האנטישמית והרטוריקה הרשמית בנוגע ל"סכנה היודאו-בולשביקית": היהודים הרומנים והקומוניזם בין השנים 1938-1944
(.Liviu Rotman and Carol Iancu (eds), History of the Jews in Romania Vol. II, The Nineteenth Century, 2005 (בעריכתו יחד עם קרול יאנקו - הכרך ב לתולדות יהודי רומניה - המאה י"ט, 2005, המרכז לחקר התפוצות, אוניברסיטת תל אביב)
(Raphael Vago and Liviu Rotman (eds, Vol. III, Between the Two World Wars (עריכה יחד עם רפאל ואגו - כרך ג - בין מלחמות העולם 2005)
Vol. IV, The Communist Era until 1965  2005, (כרך ד, התקופה הקומוניסטית עד שנת 1965)
(Education as a Reflection of Society: The Jewish-Romanian School (1851-1914) (החינוך כראי של החברה: בית הספר היהודי-רומני, 1851-1914) 1999 (ברומנית: Şcoala israelito-română: Învăţămantul evreiesc modern din România)
,(Mihai E Ionescu, Liviu Rotman (editori, Holocaust in Romania :History and contemporary significance Bucharest 2003
The Kehillah in Romania: The Pulse, Character and History of the Jewish Community of Romania. Tel Aviv, 2015
הערות שוליים

↑  "בית הספר היהודי ("ישרלאיט")-רומני: החינוך היהודי המודרני ברומניה, 1999
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267485505171  BnF: cb150794028 (data)  GND: 173857531  ISNI: 0000 0000 6660 9055  LCCN: no96054495  NKC: jo2018998124  NTA: 18675891X  SUDOC: 111352223  VIAF: 19970984   WorldCat (עם VIAF): 19970984
נח זבולוני

| --- | --- |

נח זבולוני 1965
 לידה:  1910 בלארוס 
 פטירה:  5 במרץ 2004 (בגיל 94 בערך) ירושלים 
 כינוי:  רנ"ז 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  דבר, המשקיף, מעריב, חרות 
 
נח זבולוני (זבילביץ') (1910 - י"ג באדר ה'תשס"ד, 5 במרץ 2004) היה עיתונאי ישראלי. נודע בשם העט רנ"ז.
קורות חיים

זבולוני נולד ב-1910 בקאמינקע שברוסיה הלבנה. בגיל 13 הבריח את הגבול לפולין, שם למד עד שנת 1934 בישיבות ובין השאר למד אצל הרבנים אהרן קוטלר, ברוך בר ליבוביץ, יעקב ישראל קניבסקי (הסטייפלר) ויוסף רוזין (רוגצ'ובר). בשנת 1934 עלה לארץ ישראל ושינה את שמו לזבולוני.
בירושלים למד בישיבת מרכז הרב, ובמקביל ניהל את העיתון המקומי "המשקיף". היה פעיל באצ"ל למען אסירי המחתרת, ואף נעצר על ידי המשטרה הבריטית, יחד עם דניאל ינובסקי, ושוחרר לאחר מספר ימים. במסגרת פעילותו באצ"ל היה מבאי ביתו של הרב אריה לוין ("אבי האסירים"), קשר שנשמר גם לאחר הקמת המדינה. בין השנים 1948–1965 ניהל בירושלים את העיתון "חרות" וכן כתב לעיתון.
בשנת 1948 נשא לאשה את אסתר זקס. לבני הזוג נולדו שני ילדים, עו"ד יהודית שפר צור ואלי זבולוני.
בשנת 1958 הוסמך לרבנות על ידי הרב יהודה גרשוני, אך למעט מקרים בודדים לא השתמש בתואר זה.
זבולוני היה חבר הוועידות הארציות של מפלגת "חרות" וחבר בית הדין העליון של "הסתדרות העובדים הלאומית". לאחר איחוד "חרות" עם "הליברלים" פרש עם שמואל תמיר למפלגת המרכז החופשי, לאחר מכן לד"ש, וסיים את דרכו במפלגת "העבודה".
בין השנים 1966–1976 היה דובר המועצה הדתית של ירושלים.
זבולוני נהג לשהות שעות רבות בספריית ישיבת מרכז הרב וללמוד עם תלמידיה. מספר מאמרים תורניים פרי עטו פורסמו בכתב העת "טורי ישורון".
רוב חייו התגורר בשכונת קריית משה בירושלים.
נפטר בשנת 2004 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
כתיבה עיתונאית

במשך כ-45 שנות קריירה עיתונאית כתב למעלה מ-4,500 כתבות ומאמרים בעיתונים "חרות", "מעריב" ו"דבר". כתיבתו עסקה בנושאים מגוונים, תוך התמקדות בידיעות מחוגי "נטורי קרתא", שאותם השיג גם מהרב עמרם בלוי ומ"שר החוץ" שלה, הרב משה הירש, ובידיעות מסביבתו של מנהיג הליטאים הרב אלעזר מנחם מן שך, שאיתו למד בפולין.
תחילת כתיבתו העיתונאית הייתה במאמרי ביקורת וסאטירה בעיתון "חרות", ומאוחר יותר עסק גם בדיווחים חדשותיים. בעיתון דבר שימש ככתב לענייני דת וסיפק כתבות רקע בנושאים דתיים, חגים, אנקדוטות וסיפורי הווי מהעולם החרדי.
הוא כתב בעיתון "חרות" משנת 1948 עד לסגירתו בשנת 1965, ובעיתון "דבר", משנת 1980 עד סגירתו בשנת 1995.
הערות שוליים

↑  נעצר נח זבולוני מהנהלת "המשקיף", המשקיף, 7 בספטמבר 1947
↑  שוחררו נ. זבולוני וד. ינובסקי "המשקיף", המשקיף, 9 בספטמבר 1947
↑  מאמריו התורניים של נח זבולוני בכתב העת טורי ישורון
↑  מאמריו של נח זבולוני באתר המוקדש לכתיבתו העיתונאית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526148005171  VIAF: 310739095   WorldCat (עם VIAF): 310739095
סיביל שפרד

| --- | --- |

סיביל שפרד בשנת 2007
 לידה:  18 בפברואר 1950 (בת 74) ממפיס, טנסי, ארצות הברית
 שם לידה:  Cybill Lynne Shepherd 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1970
 מקום לימודים:  אוניברסיטת דרום קליפורניה  בית הספר למשחק סטלה אדלר  תיכון איסט 
 בן או בת זוג:  פיטר בוגדנוביץ' (1971–1978) 
 צאצאים:  קלמנטיין פורד 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  3 פרסי גלובוס הזהב
 http://www.cybill.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
סיביל לין שפרד (באנגלית: Cybill Lynne Shepherd; נולדה ב-18 בפברואר 1950) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, זוכת שלושה פרסי גלובוס הזהב. ידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של החוקרת הפרטית מאדי הייז בסדרת הטלוויזיה "בלשים בלילה".
ביוגרפיה > השנים הראשונות

שפרד נולדה בממפיס, טנסי, לוויליאם (ביל) ג'נינגס שפרד, שניהל עסק למכשירים ביתיים, ולאשתו פאטי, שהייתה עקרת בית. היא נקראה על שם סבה סי ועל שם אביה ביל. ב-1966, בהיותה בת 16, זכתה בתחרות היופי לנערות של ממפיס והחלה לדגמן. בגיל 18 זכתה בתואר "דוגמנית השנה" של ארצות הברית.
ביוגרפיה > חייה האישיים

בין השנים 1971–1978 הייתה שפרד בת זוגו של הבמאי פיטר בוגדנוביץ'. לאחר פרידתם חזרה להתגורר בממפיס, שם הכירה את דייוויד פורד, סוחר מקומי של חלקי חילוף לרכב. השניים נישאו וב-1979 נולדה להם בת, קלמנטיין פורד, שהפכה אף היא לשחקנית. נישואיהם הסתיימו ב-1982. ב-1987 הרתה לכירופרקט ברוס אופנהיים ונישאה לו. לשניים נולדו תאומים, בן ובת. הם התגרשו ב-1990. היא הייתה מאורסת למוזיקאי רוברט מרטין, איתו חיה בין השנים 1994–1998, אך הוא נפרד ממנה בטרם התחתנו.
באוטוביוגרפיה שפרסמה בשנת 2000 התוודתה שפרד כי בצעירותה היו לה רומנים קצרים עם אלביס פרסלי, ג'ף ברידג'ס ודון ג'ונסון.
ב-2002 אובחנה כחולה בסרטן המלנומה. היא טופלה בהצלחה, ומאז הפכה לתומכת פומבית בעידוד המודעות לסרטן העור ולזהירות מחשיפה לקרני השמש.
בתה, קלמנטיין, היא ביסקסואלית מוצהרת, נשואה לשחקן סירוס וילקוקס . לאורך הקריירה שלה הייתה שפרד פעילה בנושאים כגון זכויות להט"ב וזכותן של נשים לבצע הפלה. ב-2009 הוענק לה פרס מטעם "הקמפיין לזכויות אדם", קבוצת האינטרס הגדולה ביותר להומואים ולסביות בארצות הברית, על פעילותה לקידום נישואים חד-מיניים וזכויות הורות הומו-לסבית.
פילמוגרפיה נבחרת > קולנוע

הצגת הקולנוע האחרונה (1971)
אשת החלומות (1972)
דייזי מילר (1974)
נהג מונית (1976)
Special Delivery ‏ (1976)
בורסה לוהטת (1978)
הגברת נעלמת (1979)
רוב הסיכויים (1989)
טקססוויל (1990)
אליס (1990)
סיפורי זוגות (1991)
קאזינו של טעויות (1992)
המילה האחרונה (1995)
מזל קשה (2006)
חלון פתוח (2006)
ירח קציר נוסף (2009)
בארי מאנדיי (2010)
מצחיקה שכזאת (2014)
Kelly & Cal‏ (2014)
האם אתה מאמין? (2015)
אהבה, איך שלא תסתכלו על זה (2020)
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

הוורד הצהוב (1983–1984)
הקיץ הארוך והלוהט (סרט טלוויזיה, 1985)
בלשים בלילה (1985–1989)
סיביל (1995–1998)
גברים ממאדים, נשים מנגה (תוכנית אירוח, 2000–2001)
מרתה בע"מ: סיפורה של מרתה סטיוארט (סרט טלוויזיה, 2003)
8 כללים פשוטים (2003)
אני איתה (2004)
Detective ‏(2005) - סרט טלוויזיה של הולמרק
ישנן בנות (2007–2009)
בניחוש חוקר (3 פרקים, 2008–2009)
רשימת הלקוחות (2010) - סרט טלוויזיה
Guilty Party‏ (2021)
לקריאה נוספת

Cybill Shepherd with Aimee Lee Ball, Cybill Disobedience: How I Survived Beauty Pageants, Elvis, Sex, Bruce Willis, Lies, Marriage, Motherhood, Hollywood, and the Irrepressible Urge to Say What I Think, Easton Press 2000, ISBN 978-0061030147 (אוטוביוגרפיה)
ספירידוש

ספירידוש (ברומנית spiriduș) הוא יצור אגדי במיתולוגיה רומנית. היצור לובש צורה של שדון זעיר או אפרוח או אפילו יצור בלתי נראה. הספירידוש מביא לאדם אליו הוא קשור את כל המזלות שבעולם. אפשר להשיג ספירידוש בדרכים שונות - הדרך השכיחה ביותר היא רכישה לתקופה מוגבלת עבור סכום של מה בכך. מי שמעוניין למכור אותו קושר אותו במטפחת חדשה ושם אותו בכיס, אך לא כולו, מרביתו נשאר תלוי מחוץ לכיס. המעוניין לרכוש אותו מושך את המטפחת ומשליך על הארץ או שם במקום המטפחת שני מטבעות.
לעיתים משיגים את הספירידוש מביצה. צריך לחפש ביצה עזובה של תרנגולת שחורה. את הביצה מזהים סכך שהיה קטנה מביצים רגילות. את הביצה צריך להחזיק תחת בית השחי שלושה עד שישה שבועות ומה שייצא ממנה זה הספירידוש. את הספירידוש צריך לשמור בכלי חרס ולאכילו בלחם ללא קרום ואגוזים.
הקוסמים והמכשפות נעזרים בספירידוש לקסמים וכישופים.
לקריאה נוספת

SPIRIDUSII IN MITOLOGIA ROMANEASCA (ברומנית)
הערות שוליים

↑  עמודים 325 - 327 Mitologie romaneasca Marcel Olinescu Editura Gramar (ברומנית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרנסיס רוני

לורנס פרנסיס רוּני השלישי (באנגלית: Laurence Francis Rooney III; נולד ב-4 בדצמבר 1953) הוא פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-19 של מדינת פלורידה. טרם היבחרו לקונגרס, כיהן רוני כשגריר ארצות הברית בקריית הוותיקן בשנים 2005–2008. באוקטובר 2019 הכריז רוני כי אין בכוונתו להתמודד לתקופת כהונה שלישית בבית הנבחרים, וכהונתו הסתיימה בראשית ינואר 2021.
ביוגרפיה

רוּני נולד במאסקוגי (Muskogee) שבאוקלהומה, בנם הבכור של לורנס פרנסיס ולוסי טרנר רוּני. את לימודיו התיכוניים סיים במכינה הישועית ג'ורג'טאון שבמרילנד. בשנת 1975 השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ג'ורג'טאון, ומאותה האוניברסיטה קיבל תואר שני במשפטים ב-1978. כמו כן, הוא בעל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת נוטרדאם (2005) ומאוניברסיטת דאלאס (2010).
ב-1984 החל לשמש כמנהל כללי ונשיא בחברת "רוּני אחזקות בע"מ". כמו כן, לרוּני רוב בבעלות "חברת הבנייה מנהטן" והוא בן הדור הרביעי במשפחתו שמחזיק בבעלות חברה זו. חברת בנייה זו אחראית לבניית אצטדיון AT&T שבארלינגטון, את מרכז המבקרים של הקפיטול, את קפיטול מדינת אוקלהומה, את הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'ורג' הרברט ווקר בוש, את מטה מכון קאטו, את אצטדיון NRG ופרויקטים אחרים ברחבי ארצות הברית. כמו כן, חברת הבנייה של מנהטן בנתה גם את המרכז הנשיאותי ע"ש ג'ורג' ווקר בוש, ובכך היא חברת הבנייה היחידה שעבדה בשתיים מהספריות הנשיאותיות בארצות הברית.
רוּני הוא חבר בוועדה המייעצת של רשות תעלת פנמה. בספטמבר 2004 היה חבר במשלחת האמריקאית להשבעתו של מרטין טוריחוס לנשיאות פנמה, בהובלתו של מזכיר המדינה של ארצות הברית קולין פאוול. בנובמבר 2005 החל את כהונתו כשגריר ארצות הברית בקריית הוותיקן, כאשר הגיש את כתב האמנתו לאפיפיור בנדיקטוס השישה עשר. בסוף ינואר 2008 תמה שליחות הדיפלומטית, לאחר שב-5 בנובמבר 2007 הכריז הנשיא בוש על מינויה של מרי אן גלנדון לשגרירה במקומו של רוּני.
במאי 2016 הודיע חבר הקונגרס הרפובליקני קורט קלוסון כי לא יתמודד לתקופה כהונה שלישית. זמן קצר לאחר מכן נכנס רוּני לבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית על מנת לבחור את מועמד המפלגה במקומו של קלוסון. הייתה זו התחרות האמיתית במחוז הקונגרס ה-19 של פלורידה, שכן מדובר במעוז רפובליקני מובהק. רוּני הוציא 4 מיליון דולר אמריקני מהונו האישי והוביל מבחינה פיננסית על יריביו בבחירות שהתקצרו עקב עיתוי ההכרזה המאוחר של קלוסון. ביום הבחירות המקדימות, ב-30 באוגוסט 2016, נבחר רוּני למועמד הרפובליקני לבית הנבחרים של ארצות הברית. בבחירות הכלליות גבר על מועמד המפלגה הדמוקרטית ונבחר אל הקונגרס של ארצות הברית.
רוּני הושבע לראשונה לקונגרס ה-115. הוא תמך בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, והפגין עמדות שמרניות במהלך כהונתו. לראיה, הוא תמך בזכות לשאת נשק וקיבל ציון "B" מאיגוד הרובאים הלאומי. עם זאת, בעקבות הטבח בתיכון דאגלס בפברואר 2018 הביע תמיכה בצעדים להגבלת מכירת ושימוש בכלי נשק. באוקטובר 2019 הכריז כי אין בכוונתו להתמודד מחדש בבחירות 2020, וכהונתו נחתמה בינואר 2021 עם התפזרות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  ההשתייכויות הדתיות של חברי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, מסמך מאת Pew Research Center (באנגלית)
↑  professor-be-vatican-ambassador Bush Picks Antiabortion, Antimarriage Professor to be Vatican Ambassador, באתר Advocate.com‏, 7 בנובמבר 2007 (באנגלית)
↑  מארק קאפוטו, Former ambassador Rooney says he will run for Congress, באתר פוליטיקו, 23 במאי 2016 (באנגלית)
↑  ג'ון ט. בנט, New Member: Republican Francis Rooney Elected in Florida’s 19th District, באתר Roll Call‏, 8 בנובמבר 2016 (באנגלית)
↑  מלאני זנונה, מאט דיקסון וכריסטיאן ואסקווז, GOP congressman who was open to impeachment calls it quits, באתר פוליטיקו, 19 באוקטובר 2019 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010188792405171  GND: 1120126266  LCCN: n2013054302  NKC: jo2016917257  US Congress: R000607  VIAF: 305196742   WorldCat (עם VIAF): 305196742
פאלאצו מורו לין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון 
 על שם:  מורו 
 מיקום:  ונציה 
 מדינה:  איטליה 
 הקמה ובנייה
 יוצר:  סבסטיאנו מאצוני 
 אדריכל:  סבסטיאנו מאצוני 
 
 קואורדינטות:  45°26′03″N 12°19′40″E﻿ / ﻿45.434194°N 12.327651°E﻿ / 45.434194; 12.327651
  (למפת ונציה מוגדלת) פאלאצו מורו לין(למפת ונציה רגילה) פאלאצו מורו לין
 
גונדולה עוגנת בחזית פאלאצו מורו לין
פאלאצו מורו לין (באיטלקית: Palazzo Moro Lin; בוונטית: Pałaso Moro Lin= ארמון מורו לין) המכונה גם "ארמון 13 החלונות" (באיטלקית: palasso de le trèdese fenestre; בוונטו: Pałaso da łe trèdexe fenestre) הוא ארמון הבינוי בסגנון הבארוק על גדת התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה.
הארמון ממוקם בין הפאלאצו גראסי לבין הפאלאצו דה לצה, ברובע סן מרקו.
היסטוריה

הארמון נבנה בשנת 1670 בתכנונו של סבסטיאנו מאצוני, עבור הצייר פייטרו ליברי (מאצוני איחד שני מבנים סמוכים). פנים הארמון מעוטר בציורי קיר מעשה ידי אנטוניו בלוצ'י, אנטוניו מולינארי, וגרגורי לאצאריני. הארמון נרכש על ידי משפחת לין זמן קצר לאחר בנייתו. בשנת 1788 לאחר מותו של מיקלה אנצולו לין, ירשה את הארמון אחייניתו אליזבטה, רעייתו של גאספארו מורו, ומאז נקרא הארמון "ארמון מורו לין" (לרגל חתונתם נבנתה הקומה השלישית של המבנה). בשנת 1942 נרכש הארמון על ידי התעשיין המילנזי העשיר אנריקו ג'צי (Enrico Ghezzi).
לקריאה נוספת

• James H McGregor, , P 260
• DK Travel, , P 51
הערות שוליים

1 2 3 4  ההיסטוריה של הארמון
|  ונציה |
| --- | --- | --- |
| אתרים | האוניברסיטה הבינלאומית • הגטו • התעלה הגדולה • כיכר סן מרקו • מסטרה • בית הכנסת הספרדי • בית הכנסת האיטלקי • הארי'ז בר • קפה פלוריאן • קפה לאבנה • ריאלטו |  |
| כנסיות | בזיליקת סן מרקו • איל רדנטורה • סן ג'ורג'ו מג'ורה • סן זכריה • סן פולו • סנטה מריה דלה סאלוטה • סנטה מריה פורמוזה • סן סטאה • סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי • סן סלבדור • סן סמואלה • סנטה מריה דיי מיראקולי • סן ג'ורג'ו דיי גרקי • מדונה דל'אורטו |  |
| מבנים | ארמון הדוג'ה • הארסנאלה • הקמפנילה • פאלאצו בארבאריגו • פאלאצו ג'וסטי • פאלאצו גרימאני • פאלאצו דולפין מאנין • פאלאצו טייפולו • פאלאצו מורו לין • פאלאצו פונטאנה רצוניקו • פאלאצו פוסקארי • פאלאצו פוסקארי קונטריני • פאלאצו פיזאני גריטי • פאלאצו פיזאני מורטה • פלאצו פיזאני א סן סטפאנו • פאלאצו קאוואלי-פרנקטי • קא' דא מוסטו • פאלאצי בארבארו • פאלאצו דאריו • פונדאקו דיי טדסקי • קא' ונדראמין קאלרגי • קא' סגרדו |  |
| מוזיאונים | אוסף פגי גוגנהיים • גלריית האקדמיה • מוזיאון קורר • פאלאצו גראסי • קא' ד'אורו • קא' פזארו • קא' רצוניקו • פונדאקו דיי טורקי |  |
| גשרים | גשר האנחות • גשר האקדמיה • גשר החירות • גשר הציצים • גשר ריאלטו • גשר קלטרווה |  |
| איים עיקריים בלגונת ונציה | בוראנו • ג'ודקה • לידו • מוראנו • מצורבו • סן ג'ורג'ו מג'ורה • טורצ'לו • איים נוספים |  |
| אירועים | אקווה אלטה • הביאנלה • הרגאטה • פסטיבל הסרטים • קרנבל המסכות • טקס נישואי הים |  |
| רבעים | דורסודורו • סן מרקו • סן פולו • סנטה קרוצ'ה • קאנארג'ו • קסטלו |  |
| תחבורה | נמל התעופה הבינלאומי ונציה מרקו פולו • תחנת ונציה סנטה לוצ'יה • ואפורטו • המונורייל של ונציה • גונדולה • הרכבת הקלה של מסטרה • נמל ונציה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 242804017   WorldCat (עם VIAF): 242804017
סאלי פילד

| --- | --- |

 לידה:  6 בנובמבר 1946 (בת 78) פסדינה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Sally Margaret Field 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1962
 מקום לימודים:  מכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע  תיכון בירמינגהאם 
 צאצאים:  פיטר קרייג, Eli Craig 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (14 באפריל 1980)  פרס אמי לשחקנית האורחת הטובה ביותר בסדרת דרמה (2001)  המדליה הלאומית לאומנויות (2014)  פרס מרכז קנדי (2019)  פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2007)  פרס קריסטל (1986)  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (25 במרץ 1985)  Hasty Pudding Woman of the Year (1986)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 פרופיל ב-IMDb
 
סאלי מרגרט פילד (באנגלית: Sally Margaret Field; נולדה ב-6 בנובמבר 1946) היא שחקנית קולנוע אמריקאית זוכת שני פרסי אוסקר, שני פרסי גלובוס הזהב ושלושה פרסי אמי.
ביוגרפיה

פילד נולדה בפסדינה, קליפורניה שבארצות הברית. הוריה התגרשו כשהייתה בת ארבע. אמהּ, מרגרט פילד (אנ'), (שחקנית במקצועה) התחתנה בשנית עם איש פעלולים לשעבר.
קריירה

פילד החלה את דרכה בטלוויזיה, בסדרה "Gidget"(אנ')‏ (1965). לאחר מכן החלה לככב בתפקידה הטלוויזיוני הידוע מכל, כאחות ברטרייל ב"הנזירה המעופפת"(אנ') שהייתה קומדיית מצבים ששודרה ברשת ABC בשנים 1967–1970. יותר מאוחר הופיעה גם בסדרה "The Girl with Something Extra"(אנ') בין השנים 1973–1974. בין לבין הופיעה בכמה וכמה תפקידי אורח בטלוויזיה.
פילד, ששיחקה בעיקר דמויות קומיות בטלוויזיה, התקשתה לגלם דמויות בסדרות דרמה. לכן החליטה ללמוד אצל מורה המשחק הנודע, לי שטרסברג. לימודים אלו הועילו לקריירת המשחק שלה והיא התקבלה לגלם את "סיביל", הדמות הראשית בסרט הטלוויזיה "סיביל", שהתבסס על ספרה של פלורה שרייבר באותו השם. התיאור הדרמטי של פילד כשגילמה את סיביל, אישה צעירה הסובלת מהפרעת זהות דיסוציאטיבית בסרט טלוויזיה זה, לא רק שזיכה אותה בפרס אמי, אלא גם אִפשר את פריצתה ממרקע הטלוויזיה למסך הקולנוע.
קריירה > תפקידים בקולנוע

פילד גילמה תפקיד ראשי בסדרת טלוויזיה/סרט "אישה בעלת אמצעים". הסרט מגולל את חייה של בס החל באהבת הנעורים שלה, דרך נישואיה, מות בעלה, מות ילדה, ועד למותה שלה. בתחילת שנות השבעים כיכבה בסרטים כמו "הפרחח ובת השריף", "הסוף", "הופר", הרפתקה בפוסידון 2" ו"נורמה ריי" (1979), שזיכה אותה בפרס השחקנית הטובה ביותר בטקס האוסקר. ב"נורמה ריי" גילמה פילד פועלת טקסטיל ההופכת למנהיגת העובדים במאבקם מול ההנהלה על שיפור תנאי השכר והתברואה במפעל. סרט זה וקודמיו מיקמו אותה כשחקנית המגלמת דמויות של נשים חזקות ואסרטיביות. כך היה גם בסרטו של סידני פולאק, "ללא כוונת זדון" (1981), שבו גילמה עיתונאית מניפולטיבית, או בדרמה "הרומן של מרפי" (1985), שם גילמה אם חד הורית המתפרנסת מאילוף סוסים.
פילד זכתה פעם נוספת בפרס האוסקר על תפקידה בסרטו של רוברט בנטון, "מקום בלב" (1984). הסרט מתרחש בטקסס בימי השפל הגדול של שנות השלושים ופילד מגלמת בו אישה קטנה שחיה בצל בעלה השריף, ההופכת לאלמנה זקופת קומה המתייצבת באומץ כנגד המצוקות הכלכליות, אך מצד שני אישה טובת לב הפועלת מתוך הכרה מוסרית ודתית.
בהמשך הופיעה פילד בסרטים כגון: "פאנץ' ליין" (1988), לצד טום הנקס, "מגנוליות מפלדה" (1989), "לא בלי בתי" (1990) שחלקו צולם בישראל על ידי ג.ג. אולפני ישראל, "בועות של אהבה" לצד קווין קליין (1991), "גברת דאוטפייר" (1993), שבו גילמה את אשתו של רובין ויליאמס, "פורסט גאמפ" (1994) שם גילמה את אמו של פורסט גאמפ, ובדרמת המתח של ג'ון שלזינגר, "עין תחת עין" (1996). ב-1993 היא גם דיבבה את סאסי החתולה בסרט "המסע המופלא - הביתה".
קריירה > תפקידים מאוחרים יותר

קריירת המשחק של פילד מתמקדת בעיקר בטלוויזיה. עם הופעותיה הקולנועיות נמנות שתי הקומדיות "נכון שזה לא נכון?" (2001) (שם גילמה אם אקסצנטרית) ו"לא רק בלונדינית 2" (2004), והדרמה הרומנטית, "היכן שהלב נמצא" (2000), שם כיכבה לצד נטלי פורטמן.
מבין סרטי הטלוויזיה שבהם השתתפה היו "אקלים יותר נוח" (1999) ו"דייוויד קופרפילד" (2000), עיבוד נוסף לספרו הקלאסי של צ'ארלס דיקנס.
בשנת 2002, שיחקה בברודוויי במחזה של אדוארד אלבי "העז, או מי זאת סילביה?". באותה שנה גילמה את קייט נולאן בסדרת הדרמה המשפטית "בית המשפט" ב-ABC, אשר בוטלה לאחר עונה אחת.
חזרתה לטלוויזיה החלה בסדרת הדרמה הרפואית "ER". בסך הכל הופיעה ב-12 פרקי הסדרה בין השנים 2000 - 2006 ואף זכתה בפרס אמי על תפקידה ב-2001, והייתה מועמדת פעם נוספת ב-2002.
פילד כיכבה בסדרת הדרמה המשפחתית של רשת ABC, "אחים ואחיות", שעלתה לשידור בארצות הברית בספטמבר 2006 - תפקיד שעליו קיבלה אמי והייתה מועמדת לפרס גם בשנים 2008,2009.
ב-2008 השתתפה כמדבבת בסרט בת הים הקטנה 3: סיפורה של אריאל של אולפני דיסני.
ב-2012 הופיעה בסרטו של סטיבן ספילברג "לינקולן" כמרי טוד לינקולן, אשתו של אברהם לינקולן. על תפקידה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 2015 שיחקה את התפקיד הראשי בסרט "שלום, קוראים לי דוריס" לצידו של מקס גרינפילד, בו היא מגלמת אישה מבוגרת וביישנית הנשבית בקסמו של עובד חדש במשרדה.
בשנת 2017 שיחקה בקומדיה "שטן קטן" בכיכובו של אדם סקוט.
משנת 2022 משחקת פילד בסדרת הדרמה-ספורט "לייקרס: קבוצה מנצחת" שמביים אדם מקיי לרשת HBO; בדמותה של ג'סי, אימו של ג'רי באס. באותה שנה שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי "אזהרת ספוילר" בתור מרילין, אימו של ביל קאוון.
בשנת 2023 כיכבה בסרט הקומדיה "החבורה של בריידי" (אנ') בדמותה של בטי. ובאותה שנה קיבלה את פרס גילדת שחקני המסך על מפעל חיים.
קריירה > בימוי

פילד ביימה את סרט הטלוויזיה, "עץ חג המולד" (1996), את סרט "ביוטיפול" (2000), עם מיני דרייבר, וכן פרק אחד בסדרה של טום הנקס, "מכדור הארץ לירח" (1998).
הערות שוליים

↑  שרי ארליך, סרט בכיכובה של סאלי פלד יצולם בארץ בפברואר, מעריב, 27 בדצמבר 1989
↑  סאלי פילד מתחילה קריירה בתיאטרון, באתר הארץ, 13 באוגוסט 2002
↑  סאלי פילד וקליסטה פלוקהארט בסדרה חדשה, באתר הארץ, 23 ביולי 2006
↑  ארז דבורה, "שלום, קוראים לי דוריס": עצוב על סאלי פילד, באתר ynet, 9 באוגוסט 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007430976105171  PLWABN: 9810688369505606  BIBSYS: 97009702  BNE: XX1276700  BnF: cb138939183 (data)  CANTIC: a11813751  GND: 118955721  ISNI: 0000 0001 1472 2248  LCCN: n86129571  MusicBrainz: dab64926-fbf3-4a87-9ac2-a0c8029a4074  NKC: xx0053996  NLA: 42350923  NLK: KAC2020L0981  NTA: 071127399  RERO: 02-A011425717  SNAC: w6wv1k6m  SUDOC: 071332804  VIAF: 49407912   WorldCat (עם VIAF): 49407912 
סאלי פילד, 1990
אסף יגורי

אסף יגורי (13 בפברואר 1931 – 18 במרץ 2000) היה מפקד גדוד שריון בצה"ל, בדרגת סגן-אלוף, שנפל בשבי המצרי במלחמת יום הכיפורים. לאחר מכן כיהן כחבר הכנסת מטעם התנועה הדמוקרטית לשינוי ולאחר מכן מטעם סיעת יעד.
חייו

אסף פרובר נולד בקיבוץ יגור לנח ועדה פרובר, ממייסדי המשק. למד בבית-הספר היסודי והתיכון בקיבוצו. אחרי הקמת מדינת ישראל החליפה כל המשפחה את שם המשפחה ל"יגורי". התגייס לצה"ל ב-1950 והשתחרר בדרגת סגן-משנה. בשירות המילואים שירת כמפקד פלוגה, מפקד יחידת סיור, סמג"ד ומפקד גדוד. באזרחות עבד כגזבר קיבוץ יגור, ממונה על המסחר ברשות הנמלים, ממונה על פיתוח התיירות בסיני מטעם החברה הממשלתית לתיירות, מנהל החברות חפציבה והחברה לכפרי נופש ומלונאות של משפחת יונה.
במלחמת יום הכיפורים היה מפקד גדוד שריון במילואים שלחם בסיני (גדוד 113 של חטיבה 217). ב-8 באוקטובר 1973 השתתף גדודו במתקפת הנגד הכושלת של אוגדה 162. גדוד 113 נכנס לשטח הריגה בין שתי חטיבות החי"ר המצריות שבקו הראשון ובין החטיבה הממוכנת שהייתה בקו השני. בתוך דקות מפתיחת האש על ידי הכוחות המצריים ספג גדוד 113 תחת פיקודו 32 הרוגים, ו-18 טנקים הושמדו. הטנק של יגורי נפגע, וכאשר הוא ואנשי צוותו מצאו מסתור במכתש של פגז הם נשבו. יגורי נודע כשבוי הבכיר ביותר של צה"ל במלחמה זו, מכוחות היבשה (הטייס סגן-אלוף אבי לניר נפל בשבי הסורי), והמצרים התגאו בשבייתו. לאחר 46 ימי שבי שוחרר במסגרת חילופי שבויים. אסף יגורי היה הבכיר מבין השבויים הישראלים ששידרו בקול הרע"ם מקהיר. מוחמד עבד אל-ע'ני אל-גמאסי טען שיגורי נלקח לביקור בקהילה היהודית במצרים ואמר שהתעמולה הישראלית על יחס גרוע כלפי היהודים במצרים הייתה שקרית. בשובו לישראל נמתחה עליו ביקורת בציבור על כי כקצין בדרגתו הסכים לשדר ברדיו המצרי[דרוש מקור]. לאחר חזרתו מהשבי ניסה יגורי להתחמק מהחקירות שנערכו לפדויי השבי, הדבר גרם לממונים על חקירת השבויים לחשוד, שבזמן שהותו בשבי, גויס על ידי המודיעין המצרי. בעקבות כך, כאשר נבחר לכנסת פעלו השב"כ ואמ"ן למנוע את צירופו לוועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
לאחר שובו מהשבי השתתף בעצרת למען השבויים בסוריה ובאפריל היה בין מייסדי ארגון של שבויי צה"ל. את זכרונותיו מהמלחמה והשבי פרסם בשנת 1978 בספר "לחיות איתם, כולם שלי".
לאחר המלחמה מונה למפקד אגד תחזוקה באוגדה 440 ובמאי 1977, בעקבות בחירתו לכנסת שחייבה את פרישתו משירות מילואים, הוקדמה העלאתו בדרגה לדרגת אלוף-משנה. בשנת 1982 שירת במילואים במלחמת לבנון הראשונה.
בדצמבר 1976, לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, פרש ממפלגת העבודה והצטרף לתנועת "המרכז החופשי", ויחד אתה הצטרף לתנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש). יגורי הוצב במקום העשירי ברשימת ד"ש ונבחר לכנסת. בספטמבר 1977 יגורי היה ממחייבי הכניסה של ד"ש לממשלה של מנחם בגין, אולם בינואר 1978 חבר ליוצאי מפלגת שינוי באיום לפרישה מד"ש. ביוני 1978 הקים עם עקיבא נוף סיעה ניצית בד"ש.
הוא היה חבר בוועדת הכלכלה, ועמד בראש ועדה שבחנה את עלות רכישת ואחזקת רכב בישראל. הוועדה המליצה להוריד את המיסים על כלי הרכב ולהעלות את המיסוי על הדלק. כן היה חבר בוועדת העלייה והקליטה, ועמד בראש ועדת משנה להשבת יורדים.
לקראת פילוג ד"ש, שבוצע ב-14 בספטמבר 1978, עלה שמו של יגורי כמי שעשוי ללכת עם מאיר עמית. אולם לאחר שעמית הגיע להסכם עם מפלגת שינוי, בחר שלא להצטרף לשתי הסיעות שהתפלגו, אלא להקים סיעת יחיד בשם "יעד". ביולי 1979 הקים את תנועת יעד שנלוותה לסיעה. בין חברי התנועה מנה יגורי את זאב שחם. בבחירות לכנסת העשירית, רץ ברשימה עצמאית אך לא נבחר.
בשנת 1982 יצא לאור רומן פרי עטו, "פגישה ברוח".