stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיל המשלוח ההודי (מלחמת העולם הראשונה)
כוחות חיל המשלוח > חיל המשלוח - כוח C

גם כוח C של חיל המשלוח הבריטי יועד למערכה במזרח אפריקה. כוח זה, בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'. מ. סטיוארט, מנה כ-4,000 חיילים וכלל את היחידות הבאות:
רגימנט הרגלים ה-29 "פנג'אב".
בטליון מוקטן של מגויסי נסיכויות בהודו.
סוללת תותחי שדה 15 פאונד.
סוללת תותחי הרים ה-22 "דרג'ט".
סוללת מקלעי מקסים.
מטרת הכוח הייתה לסייע לרובאי המלך האפריקנים בהגנת קווי התקשורת ומסילת הרכבת ממומבסה לאוגנדה וכן לתקוף מוצבים גרמנים שאיימו על קו הרכבת. הכוח נחת במומבסה באוקטובר 1914 והחל להתקדם מערבה לכוון ניירובי (מרחק של כ-300 ק"מ). היעד הראשון שעמד לפני הכוח הייתה העיירה לונגידו (אנ') למרגלות הר הקילימנג'רו שם התבצר כוח גרמני. ב-3 בנובמבר 1914 התחולל קרב קילימנג'רו (אנ') במהלכו התקדם רגימנט פנג'אב לכוון העיירה אולם נעצר בגלל ירי נגדי של הכוח הגרמני. עם ערב החליטו המפקדים הבריטים להסיג את כוחותיהם ובכך הסתיים תפקידו של כוח C.
כוחות חיל המשלוח > חיל המשלוח - כוח E

כוח E של חיל המשלוח ההודי, בהיקף של כ-150,000 חיילים, נשלח למערכה על סיני וארץ ישראל. את פעילות כוח זה יש לחלק לשתי תקופות:
הגרעין של כוח זה היה בריגדת הרגלים ה-22 "לאקנאו" (אנ') שהוקמה ב-1907 ונשלחה מהודו למצרים באוקטובר 1914 שם צורפה לדיוויזיה ההודית ה-11 (אנ') (יחד עם הבריגדה ה-32 (אנ') והבריגדה ה-31 (אנ') שהוקמו עם תחילת המלחמה). דיוויזיה זו השתתפה במערכה על תעלת סואץ בתחילת 1915. בהמשך השנה פורקה הדיוויזיה והבריגדות פוזרו בין יחידות אחרות.
כוח E נבנה מחדש ב-1918 ונכללו בו היחידות הבאות:
2 דיוויזיות פרשים (דיוויזיית הפרשים ה-4 (אנ') ודיוויזיית הפרשים ה-5 (אנ')) שהועברו מכוח A של חיל המשלוח (באירופה) לארץ ישראל. יחידות אלו החליפו יחידות בריטיות ששירתו בארץ ישראל ונשלחו לחזית המערבית.
2 דיוויזיות רגלים (הדיוויזיה השלישית "לאהור" והדיוויזיה השביעית "מירוט" שהועברו מכוח D של חיל המשלוח בחזית מסופוטמיה לאחר ההצלחות שנחלו הבריטים שם.
בריגדת הפרשים ה-15 (אנ'). בריגדה זו הועברה כבר ב-1914 לאזור תעלת סואץ והייתה מעורבת בכל מהלכי המערכה על תעלת סואץ.
כח זה, שהגיע לארץ ישראל לאחר ביסוסו של קו שתי העוג'ות, היה מעורב בקרבות הבאים:
המערכה לכיבוש בקעת הירדן וקרבות עבר הירדן (קרב עבר הירדן השני וקרב עבר הירדן השלישי).
בספטמבר 1918, במסגרת קורפוס המדבר הרכוב בפיקודו של גנרל הנרי שובל, הובילו שתי הדיוויזיות הרכובות את ההסתערות לכיבוש בית שאן בפתיחת קרב מגידו. במקביל פעלו שתי דיוויזיות הרגלים, במסגרת הקורפוס ה-21 בפיקודו של גנרל פיליפ צ'טווד, על רכס הרי שומרון.
חלק מהיחידות המשיכו במערכה צפונה והיו מעורבות בכיבוש חיפה, כיבוש דמשק וכיבוש חלב.
במהלך מערכה זו נהרגו כ-7,000 חיילים הודים. לאחר סיום המלחמה הוחזר רוב הכח להודו אך חלקו נשאר למטרות שיטור עד 1920.
פרשים נושאי רומח צועדים בחיפה לאחר כיבוש חיפה בספטמבר 1918
פרשים נושאי רומח בחלב שבסוריה לאחר קרב חלב
פרשים הודים בדמשק באוקטובר 1918 לאחר כיבוש דמשק
יחידת הנדסה מהדיוויזיה השביעית "מירוט" בטריפולי שבלבנון
חיילי יחידת פרשים הודית ליד חומת ירושלים העות'מאנית לאחר כיבוש ירושלים בדצמבר 1917
כוחות חיל המשלוח > חיל המשלוח - כוח F

כוח F של חיל המשלוח ההודי נשלח גם הוא למערכה על סיני וארץ ישראל. חיילי הכוח נשלחו בשלהי 1914 למצרים שם היו הבסיס להקמת 2 דיוויזיות רגלים (דיוויזיית הרגלים ההודית ה-10 (אנ') ודיוויזיית הרגלים ההודית ה-11 (אנ')). שתי הדיוויזיות היו מעורבות ב-1915 במערכה על תעלת סואץ.
במהלך אותה שנה פורקה הדיוויזיה ה-10. ב-1916 נעשה ניסיון להקים מחדש את הדיוויזיה אולם לאחר חודשים נגנזה התוכנית.
הדיוויזיה ה-11 אף היא פורקה ב-1915 ויחידותיה פוזרו בין יחידות אחרות.
כוחות חיל המשלוח > חיל המשלוח - כוח G

כוח G של חיל המשלוח ההודי נשלח באפריל 1915 למערכת גליפולי. הכוח כלל את בריגדת הרגלים ה-29 (שהועברה מהדיוויזיה ה-10 של כוח F בזירת תעלת סואץ). הבריגדה נלחמה במספר קרבות בזירת גליפולי בהן נהרגו כ-1,400 לוחמים וכ-3,400 נפצעו. בסופו של דבר הוחזרה הבריגדה למצרים.
חיילים הודים בחפירות גליפולי (כנראה מבריגדת הרגלים ההודית ה-29) - 1915
חיילי בריגדת הרגלים ההודית ה-29 בגליפולי
חיילי בריגדת הרגלים ההודית ה-29 נוחתים בגליפולי במאי 1915
חיילי גורקה במערכה בגליפולי ביוני 1915
חיילי יחידת תובלה על פרידות במערכה בגליפולי ב-1915
כוחות חיל המשלוח > המצור על צ'ינגדאו

באוקטובר 1914 נשלח רגימנט הרגלים ה-36 "סיקים" (500 חיילים), מתוך חיל המשלוח ההודי, כדי לסייע במצור על צ'ינגדאו. הרגימנט השתתף במספר קרבות כנגד הסינים הנצורים עד כניעת הנצורים וסיום המצור בנובמבר 1914.
כוחות חיל המשלוח > המרד בסינגפור

באוקטובר 1914 נשלח רגימנט הרגלים החמישי (אנ'), של חיל המשלוח ההודי, לסינגפור כדי לסייע במשימות שמירה על הצוות הגרמני של האונייה אמדן. רגימנט זה, שכחצי מחייליו היו מוסלמים מפנג'אב, סבל מבעיות משמעת ומורל. בפברואר 1915, בעקבות שמועות על משלוח הרגימנט להילחם בטורקים המוסלמים במערכה בארץ ישראל, פתחו החיילים המוסלמים במרד שנמשך 5 ימים ובמהלכו רצחו קצינים בריטים וערכו פרעות בעיר תוך פגיעה באזרחים זרים. בסופו של דבר דוכא המרד והמורדים נתפסו, הועמדו לדין ונענשו. בהמשך אותה שנה נשלח הרגימנט למערכה במערב אפריקה.
לאחר המלחמה

ב-1918, לאחר סיום המלחמה, התכוון הפיקוד הבריטי להחזיר את היחידות של צבא הודו הבריטית להודו אולם מחסור בקצינים ומפקדים עיכב מימוש תוכנת זו. ב-1921 ערכה ממשלת הודו רוויזיה בצבא כדי להתאים את גודלו לאיומים על הודו עצמה. במסגרת מהלך זה צומצם גודל הצבא ויחידות רבות פורקו.
צבא הודו הבריטית המשיך להיות מעורב, לאחר המלחמה, במספר מערכות בקוי הגבול של הודו וביניהן:
המלחמה האנגלו-אפגנית השלישית - (1919)
המערכה בווזיריסטן (אנ') - 1919-1920
מרידות הפשטונים - (שבט האפרידים - 1930–1931, שבט המוהמנדים - 1933, 1935).
ראו גם

הממלכה המאוחדת במלחמת העולם הראשונה
י"ד חללי גשר הזיו (אוניית מעפילים)

"י"ד חללי גשר הזיו"
מסלול ההפלגה של "י"ד חללי גשר הזיו"
י"ד חללי גשר הזיו הייתה אוניית מעפילים. נקראה על שם 14 לוחמי הפלמ"ח שנהרגו בליל הגשרים.
 הפליגה ב-16 ביולי 1947 ממיליארינו באיטליה, כשעל סיפונה 690 מעפילים יוצאי פולין. ארבע משחתות בריטיות השתתפו בלכידתה, המעפילים גורשו למחנות המעצר בקפריסין.
טירת שלושת הדרקונים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון 
 כתובת:  פארק המצודה 
 מיקום:  Sant Pere, Santa Caterina i la Ribera 
 מדינה:  ספרד 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1888
 תאריך פתיחה רשמי:  1888 
 אדריכל:  ליואיס דומנק אי מונטנר 
 סגנון אדריכלי:  מודרניזם קטלאני, אדריכלות אקלקטית 
 קואורדינטות:  41°23′17″N 2°11′00″E﻿ / ﻿41.38806944°N 2.18338611°E﻿ / 41.38806944; 2.18338611
  (למפת ברצלונה מוגדלת) טירת שלושת הדרקונים(למפת ברצלונה רגילה) טירת שלושת הדרקונים
 
טירת שלושת הדרקונים (בקטלאנית: Castell dels Tres Dragons, בספרדית: Castillo de los Tres Dragones), הוא השם הפופולרי שניתן לבניין בסגנון מודרניזם קטלאני שנבנה בין השנים 1887–1888 כבית קפה-מסעדה עבור התערוכה העולמית של ברצלונה ב-1888 ותוכנן בידי ליואיס דומנק אי מונטנר. שם זה אומץ כנראה מהמחזה משנת 1865 מאת Serafí Pitarra.
היסטוריה

בתקופה זו הייתה אחד המבנים המרכזיים של התערוכה, בהשוואה לארמון האמנויות שפורק לאחר התערוכה. הטירה מוקמה בקצה הרחוב הראשי שעובר משער הניצחון לפארק המצודה. העבודות החלו בספטמבר 1887, אך בשל עיכובים רבים, היא לא היה מוכנה ביום הפתיחה הרשמי של התערוכה, ב-8 באפריל, ופתיחתה נדחתה עד ל-17 באוגוסט. 9 ימים לאחר פתיחת התערוכה. מסיבה זו התפטר דומנק אי מונטנר מתפקיד האדריכל האחראי.
בתום התערוכה, דומנש ייסד בטירה סדנה לאמנות תעשייתית הקשורה לאדריכלות, בשיתוף פעולה אפשרי עם אנטוני מריה גאליסה אי סוקה. מאוחר יותר הוא הקדיש אותה לשמש כמוזיאון להיסטוריה, ארכאולוגיה, ביולוגיה ומדעי הטבע. במהלך מלחמת האזרחים בספרד היא נסגרה, לאחר שספגה נזקים מסוימים בעקבות הפצצה שבוצעה בידי חיל האוויר של פרנקו. בין השנים 1942 ל-1945 שימשה כחדר אוכל לסיוע סוציאלי, ולאחר מכן חזרה לתפקד כמוזיאון הזואולוגיה של ברצלונה, בהתאמות מסוימות, בין השנים 1920 ל-2010, כאשר האוסף פורק והועבר למוזיאון החדש למדעי הטבע (בקטלאנית: Museu de Ciències Naturals de Barcelona) בבניין הפורום (אנ'). בבניין בוצעו עבודות שיקום יסודיות בשנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי האדריכלים כריסטיאן צ'יריצ'י, פפ בונט וקרלס באסו.
מבנה

המבנה עשוי מלבנים וחיפויי פח, והוא בנוי בצורת טירה עטורת קרבות. צורתה כמעט ריבועית, עם ארבעה מגדלים בפינות ושבילים היקפיים העוברים בין קירות כפולים. יש לה מבנה חדשני ברור של לבנים וברזל, הדומה לזו שהופיעה בהצעה של הנדריק פטרוס ברלחה (אנ') בפרויקט שלו עבור בניין הבורסה של אמסטרדם.
העיטור, ברובו קרמי, כולל ציורים מאת ג'ואן לימונה ואלכסנדרה דה ריקר (אנ') (1888), ופיוס פונט אי קוואר (אנ') וחואן בפטיסטה אגוילר אמת (Joan Baptista Aguilar-Amat; 1927), פסלים שעוצבו על ידי אנטוני וילנובה ובוצעו על ידי אלפונס ג'ויול (1888) האחים גונזלס (1927), וקרמיקה ממפעל Pujol i Bausis הסמוך. ניתן לראות אלמנטים דקורטיביים על הקרבות, על לוחות כחול-לבן בצורת מגן מתארים סדרה של צמחים ובעלי חיים, כולל מספר משקאות ומשקאות חריפים. חלונות הוויטראז', שאבדו חלקית, היו פרי עבודתו של אנטוני ריגלט אי בלנש.
הערות שוליים

1 2  Escudos del Castell dels Tres Dragons
↑  Quelart, R. (28 de mayo de 2010) El museo de zoología de Barcelona cierra las puertas La Vanguardia. Cultura.
טירת שלושת הדרקונים בחורף.
טמרין (סרביה)

| --- | --- |
סמל טמריןסמל טמרין
מרכז העיירה טמרין
מרכז העיירה טמרין
 מדינה:  סרביה סרביה
 פרובינציה:   וויבודינה
 מחוז:  באצ'קה הדרומי
 ראש העיר:  רוברט פאסטור
 שטח:  110.6 קמ"ר
 גובה:  82 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  19,661 (2011)
  ‑ במטרופולין:  28,287 (2011)
  ‑ צפיפות:  150 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  45°24′19″N 19°53′13″E﻿ / ﻿45.40528°N 19.88694°E﻿ / 45.40528; 19.88694
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.temerin.rs
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סרביה מוגדלת) בלגרד ניש קראגויבאץ סובוטיצה זרניאנין פנצ'בו צ'אצ'אק נובי פאזאר  קראלייבו קוסובו רומניה בולגריה מקדוניה הצפונית  אלבניה מונטנגרו בוסניה והרצג.  קרואט. הונגריה הים האדריאטי טֶמֶרִין(למפת סרביה רגילה) בלגרד ניש קראגויבאץ סובוטיצה זרניאנין פנצ'בו צ'אצ'אק נובי פאזאר  קראלייבו קוסובו רומניה בולגריה מקדוניה הצפונית  אלבניה מונטנגרו בוסניה והרצג.  קרואט. הונגריה הים האדריאטי טֶמֶרִין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
טֶמֶרִין (בסרבית קירילית: Темерин, בסרבית בכתב לטיני: Temerin) היא עיירה ורשות מקומית בסרביה השוכנת במחוז באצ'קה הדרומי אשר בפרובינציית וויבודינה, 20 קילומטרים צפונית לנובי סאד.
היסטוריה

תיעוד בכתובים ליישוב במקום קיים מ-1322. ב-1526 נכבש האזור על ידי צבאותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית וטמרין נכללה בשטח סנג'ק סגד של האימפריה. במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נכבשה טמרין על ידי צבא ממלכת הבסבורג ולאחר חתימת הסכם קרלוביץ נותרה בשטח הספר של הממלכה. ב-1799 הוכרז היישוב כעירוני וניתנו לו זכויות עיר ובכללן הזכות לקיים 4 ירידי סחר בהמות שנתיים. במהלך מהפכת 1848 בהונגריה חרבה העיירה, הועלתה באש ותושביה נמלטו לבאצ'קה טופולה וסביבתה.
בהמשך נשלט היישוב על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-1899 חוברה העיירה לקו מסילת הברזל נובי סאד-טמרין-בצ'יי ונבנתה בה תחנת רכבת. ב-1900 התגוררו בטמרין 9,581 תושבים ו-91 אחוזים מהם דיברו הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה טמרין בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אזור טמרין נמסר לחזקת הונגריה. ההונגרים ביצעו טבח בתושבי העיירה היהודים, הסרבים ובני רומה. לאחר המלחמה נכלל היישוב בשטח הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה והיה מרכזו של אזור חקלאי. לאחר התפרקות יוגוסלביה עברה טמרין לחזקת סרביה.
דמוגרפיה

לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה אוכלוסיית הרשות המקומית טמרין במגמת גידול. עם זאת, במהלך העשור השני של המאה ה-21 נעצרה מגמת הגידול. בין 1948 ל-1971 גדלה האוכלוסייה ב-28.75 אחוזים. מ-1971 ועד 2002 גדלה האוכלוסייה בשיעור של 43.94 אחוזים לכדי 28,275 נפשות. מ-2002 ועד 2011 נרשם גידול זניח במספר התושבים שעמד על 12 תושבים. מבחינת התמהיל האתני של האוכלוסייה עולה, כי נכון ל-2011, 67.56 אחוזים מהאוכלוסייה היו ממוצא סרבי ו-26.37 אחוזים היו הונגרים.
הקהילה היהודית

תיעוד לקהילה יהודית בעיירה קיים מהמחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1878 הוקם בית הכנסת הקהילתי. ב-1931 נמנו בטמרין 92 יהודים. ראש הקהילה היה ד"ר שמעון שוסברגר. ב-1938 נפתח בעיירה סניף התנועה הציונית. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 80 נפשות. בין ה-6 ל-23 בינואר 1942 ערך צבא הונגריה את הראצייה בכל אזור דרום באצ'קה ובמהלכה הוציאו ההונגרים להורג כ-4,000 יהודים, סרבים ובני רומה. לטמרין הגיעו ההונגרים ב-7 בינואר ובמשך יומיים עצרו את בני הקהילה. הם הובלו למחסנים ריקים, הוכו קשות ונשים נאנסו. ההונגרים רצחו לפחות 42 מבני הקהילה. הגופות הועמסו על משאיות והושלכו לנהר טיסה. אלו שלא נרצחו בראציה נרצחו בהמשך כחלק משואת יהודי הונגריה. ב-1947 נהרס מבנה בית הכנסת על ידי השלטונות היוגוסלביים. חלקת בית העלמין היהודי נמצאת בקצהו של בית העלמין הקתולי בעיר. במקום ישנן 80 מצבות והכיתוב עליהן הוא בהונגרית.
הערות שוליים

↑  , מפקד האוכלוסין בסרביה (2011), באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בסרביה, אוחזר ב-5 באפריל 2018 (בסרבית).
1 2  הקהילה היהודית בטמרין, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 161.
↑  Paul Mojzes‏, Balkan Genocides: Holocaust and Ethnic Cleansing in the Twentieth Century, ניו יורק, 2011, עמוד 88 (באנגלית).
↑  אתרי מורשת יהודית בסרביה, באתר jewish-heritage-europe.eu (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535467205171  GND: 4441596-5  LCCN: n93018188  NKC: ge1105890  VIAF: 131496253   WorldCat (עם VIAF): 131496253
טקס פרסי אוסקר ה-56

| --- | --- |

 תאריך:  9 באפריל 1984
 מיקום:  דורותי צ'נדלר פביליון שבלוס אנג'לס, קליפורניה
 מנחים:  ג'וני קרסון
 מפיק:  ג'ק היילי
 במאי:  מרטי פאסטה
 רשת שידור:  ABC
 אורך הטקס:  3 שעות ו-42 דקות
 המועמדים והזוכים הבולטים
 הסרט הטוב ביותר:  תנאים של חיבה
 זכייה במספר הפרסים הרב:  תנאים של חיבה (5)
 מספר המועמדויות הרב:  תנאים של חיבה (11)
 אתר רשמי
 →55 57← פרס אוסקר
טקס פרסי אוסקר ה-56 (באנגלית: 56th Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 1983 נערך בדורותי צ'נדלר פביליון שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-9 באפריל 1984. הקומיקאי ג'וני קרסון הנחה את הטקס בפעם החמישית והאחרונה שלו.
סרט הדרמה "תנאים של חיבה" זכה בפרס הסרט הטוב ביותר, וכן בפרסי הבמאי הטוב ביותר (ג'יימס ל. ברוקס), התסריט המעובד הטוב ביותר (ברוקס), השחקנית הטובה ביותר (שירלי מקליין) ושחקן המשנה הטוב ביותר (ג'ק ניקולסון).
במהלך הטקס הוענקו פרס אוסקר לשם כבוד לבמאי ולמפיק האל רוץ', ופרס לפעילות הומניטרית למפיק אם. ג'יי. פרנקוביץ'. פרס אוסקר להישגים מיוחדים הוענק לסרט "מלחמת הכוכבים: שובו של הג'דיי" בגין האפקטים החזותיים שהוצגו בו.
הערות שוליים

↑  רשימת הזוכים המלאה, באתר הרשמי
| פרס אוסקר |
| --- | --- | --- |
| פרסים כלליים | הסרט הטוב ביותר • הסרט הבינלאומי הטוב ביותר • הסרט המונפש הטוב ביותר • הסרט הקצר הטוב ביותר • הסרט המונפש הקצר הטוב ביותר • הסרט התיעודי הטוב ביותר • הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר |  |
| פרסי משחק | השחקן הטוב ביותר • השחקנית הטובה ביותר • שחקן המשנה הטוב ביותר • שחקנית המשנה הטובה ביותר |  |
| פרסי בימוי וכתיבה | הבמאי הטוב ביותר • התסריט המקורי הטוב ביותר • התסריט המעובד הטוב ביותר |  |
| פרסים אחרים | הצילום הטוב ביותר • העריכה הטובה ביותר • עיצוב ההפקה הטוב ביותר • הפסקול המקורי הטוב ביותר • השיר המקורי הטוב ביותר • עיצוב התלבושות הטוב ביותר • האיפור ועיצוב השיער הטובים ביותר • עריכת הסאונד הטובה ביותר • מיקס הסאונד הטוב ביותר • האפקטים הטובים ביותר |  |
| פרסים מיוחדים | פרס לשם כבוד • פרס לזכר • פרס לפעילות הומניטרית • פרס להישגים מיוחדים |  |
| טקסים | 1927/28 • 1928/29 • 1929/30 • 1930/31 • 1931/32 • 1932/33 • 1934 • 1935 • 1936 • 1937 • 1938 • 1939 • 1940 • 1941 • 1942 • 1943 • 1944 • 1945 • 1946 • 1947 • 1948 • 1949 • 1950 • 1951 • 1952 • 1953 • 1954 • 1955 • 1956 • 1957 • 1958 • 1959 • 1960 • 1961 • 1962 • 1963 • 1964 • 1965 • 1966 • 1967 • 1968 • 1969 • 1970 • 1971 • 1972 • 1973 • 1974 • 1975 • 1976 • 1977 • 1978 • 1979 • 1980 • 1981 • 1982 • 1983 • 1984 • 1985 • 1986 • 1987 • 1988 • 1989 • 1990 • 1991 • 1992 • 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020/21 • 2021 • 2022 • 2023 |  |
| אחר | האקדמיה האמריקאית לקולנוע • תיאטרון דולבי • שיאים • זוכי אמי, גראמי, אוסקר וטוני • מועמדים ישראלים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 9eb6e169-99dc-4243-b04a-b277c251a69b 
ג'יימס ל. ברוקס, זוכה פרסי הבמאי הטוב ביותר והתסריט המעובד הטוב ביותר.
רוברט דובאל, השחקן הטוב ביותר.
שירלי מקליין, השחקנית הטובה ביותר.
ג'ק ניקולסון, שחקן המשנה הטוב ביותר.
לינדה האנט, שחקנית המשנה הטובה ביותר.
טים וודוורד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 באפריל 1953 קנזינגטון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  9 בנובמבר 2023 (בגיל 70)
 שם לידה:  Timothy Oliver Woodward 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1974–2023 (כ־49 שנים) 
 מספר צאצאים:  5 
 פרופיל ב-IMDb
 
טים וודוורד (באנגלית: Tim Woodward;‏ 24 באפריל 1953 - 9 בנובמבר 2023) היה שחקן אנגלי.
ביוגרפיה

וודוורד נולד בלונדון, בנם של השחקן אדוארד וודוורד והשחקנית ונישה מרי בארט. אחיו הוא השחקן פיטר וודוורד ואחותו היא שחקנית שרה וודוורד. הוא למד ב-"Haileybury and Imperial Service College".
הוא נודע בעיקר בזכות תפקידו בשנות השבעים של המאה העשרים בדרמה "כנפיים" של ה-BBC, בתפקיד מפקד הטייסת רקס בסדרה "Piece of Cake" מ-1988, באופרת הסבון "משפחות" של ITV, ובהופעתו בדרמה המשטרתית "Murder City" משנות ה-2000.
ב-2008 גילם את דמותו של לאונרד "ניפר" ריד מהסקוטלנד יארד בעיבוד של ITV לרומן "He Kills Coppers" מאת ג'ייק ארנוט. ב-1988 כיכב במיני-סדרה "Piece of Cake" בתפקיד מפקד הטייסת רקס העשיר והתמהוני. ב-2008 כיכב בתפקיד אורח בסדרה "The Bill" יחד עם אביו אדוארד ועם בנו סם כמשפחת גנגסטרים בלונדון. עוד הופיע בפרק בסדרה האמריקאית "The Equalizer" בכיכובו של אביו, בו גילם את אביו של רוברט מק'קול בסצנות פלאשבק.
תפקידים נוספים של וודוורד בטלוויזיה היו תפקידי אורח בסדרות "The Irish RM",‏ "Pie in the Sky", "פשוט נהדרת", "החשוד העיקרי", "סיפורי המסתורין של רות רנדל", "Bribery and Corruption" עם ג'יימס ד'ארסי, "תחבולות חדשות", "רציחות במידסומר", "חוק מרפי", "Rosemary & Thyme" וכן הסדרה "פוארו" על פי ספריה של אגאתה כריסטי.
וודוורד הופיע בתפקיד קמע בסרט קצר של ויליאם מייגר בשם "Stiletto" שהושלם ביוני 2008.
נפטר ב-9 בנובמבר 2023.
פילמוגרפיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1975 | גלילאו | Galileo | לודוביקו מרסילי | סרטו של ג'וזף לוסי |
| 1979 | האירופאים | The Europeans | פלקס יאנג | סרטו של ג'יימס אייבורי |
| 1985 | המלך דוד | King David | יואב |  |
| 1986 | סלומה | Salome | נרווה |  |
| 1987 | שירותים אישיים | Personal Services | טימס | סרטו של טרי ג'ונס |
| 1993 |  | Closing Numbers | קית' |  |
| 1995 | אות קלון | The Scarlet Letter | ברוסטר סטונהול | מבוסס על "אות השני" מאת נתניאל הותורן |
| 1996 | בזכות האם | Some Mother's Son | הרינגטון |  |
| 1997 | בית אנג'לו | The House of Angelo | ויליאם אנג'לו |  |
| 1998 | יריד ההבלים | Vanity Fair | ג'ון אוסבורן | סדרת טלוויזיה |
| 1998 | מכורה לפשע | B. Monkey | פרנק רייס | סרטו של מייקל רדפורד |
| 2002 | K-19 | K-19: The Widowmaker | פרטונוב |  |
| 2003–2004 | תחבולות חדשות | New Tricks |  |  |
| 2005 |  | Space Race | נדלין |  |
| 2005 |  | Pierrepoint The Last Hangman | מושל הולוויי |  |
| 2006 |  | Nuremberg: Nazis on Trial | ג'ון אמן |  |
| 2007 | טיסת הזעם | Flight of Fury | אדמירל פנדלטון |  |
| 2008 |  | Stiletto |  |  |
| 2009 |  | The Fattest Man in Britain | מורלי רייסין |  |
| 2011 | כלבים משוגעים | Mad Dogs | דומיניק |  |
| 2013 | מר סלפרידג' | Mr Selfridge | מוסקר | 4 פרקים |
| 2014 | פלמינג: האיש שרצה להיות בונד | Fleming: The Man Who Would Be Bond | 'המפציץ' האריס | מיני-סדרה |
| 2019 | מאדאם קירי (אנ') | Radioactive | אלכסנדר מילנרד | סרט קולנוע |
טמרין ג'ופריי

| טמרין ג'ופריי |
| --- | --- |
 טמרין ג'ופריי
מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: קופים רחבי-אף
משפחה:: מרמוסטיים
סוג:: טמרין
מין:: טמרין ג'ופריי
שם מדעי
 Saguinus geoffroyi ‏פושרן, 1845
תחום תפוצה

שמות נוספים
 salaguiensis Elliot, 1912  spixii Reichenbach, 1862

טמרין ג'ופריי (שם מדעי: Saguinus geoffroyi) הוא מין של פרימט מסוג טמרין. תפוצתו בפנמה וקולומביה. טמרין זה, בדומה לשאר סוגי הטמרין, הוא פעיל יום ושוכן עצים.
טמרין ג'ופריי אוכל חרקים, פירות ותפליטי עצים (בעיקר גומי) רוב מזונו הוא חרקים ופירות אך גם תפליט עץ חשוב לתזונתו כיוון ששיניו לא מאפשרות לו לחדור אל העץ, הוא אוכל תפליטי עצים כאשר פשוט להגיע אליהם. בנוסף, הוא שותה מים מעלי הכותרת של צמח הבלזה.
הטמרין חי בקבוצות של 2 עד 40 פרטים כאשר יש לפחות אחד מכל זוויג. גודל סטנדרטי של קבוצה הוא 7 באזור הפסיפי של תעלת פנמה ו-5 בצד האטלנטי. בכל קבוצה נקבה שולטת אחת שמתעברת. לאחר הריון של 145 ימים נולדים בדרך כלל תאומים. הזכרים אמונים על טיפול בגורים. הגורים מגיעים לבגרות מלאה בגיל שנתיים וחיים כ-13 שנה.
מיון טקסונומי

כמו שאר הטמרינים, טמרין ג'ופריי הוא פרימאט מסדרת קופים רחבי-אף אשר תפוצתם בעולם החדש. ב-2001 הטמרינים נכללו במשפחת צבוסיים שבה נמצאים בין השאר סוגי קפוצ'ין, קוף עכביש וקוף סנאי. ב-1977 פיליפ הרשקוביץ סיווג את טמרין ג'ופריי כתת-מין של טמרין לבן-קודקוד אולם מחקרים חדשים יותר הראו כי שני המינים שונים מבחינה טקסונומית והפרידו בין המינים.
תיאור

אין הבדל ניכר בין שני המינים. גבם, זנבם והחלק העליון של הידיים שחור עם קווים לבנים או צהובים, גפיים וקדמת הגוף צהובים או לבנים, העורף אדמדם. הפרצוף שחור ללא שיער מלבד שערות לבנות באזור הגבות. רצועת שיער שמתחילה מעל העיניים ועד העורף, מה שנותן למין זה מראה מוהיקני.
אורך הגוף: 23.4 - 25.2 ס"מ.
אורך הזנב: 31.5 - 39.7 ס"מ.
משקל: 520 - 577 גרם.
משקל המוח: 10.5 גרם.
תקשורת

טמרין ג'ופריי משמיע כ-10 צלילים שונים. התדר (1-1.5 קילוהרץ) נמוך משאר המרמוסטיים (5-10 קילוהרץ). בנוסף לצלילים קיימת תקשורת ויזואלית כדוגמת הוצאת הלשון או הרמת הזנב.
מצב שימור

מצב השימור של מין זה הוא ללא חשש, וזאת אף על פי שהוא נחשב כחיית מחמד. באמריקה הצפונית הוא אף מתרבה בשבי, אך הוא כמעט לא מתרבה באירופה. על אף מצבו הטוב, אוכלוסיית מין זה נמצאת בירידה במקומות חיותו המקוריים בעקבות ציד וכריתת יערות.
הערות שוליים

1 2 3  טמרין ג'ופריי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  דוגמה לספר בו הטמרין סווג תחת משפחת צבוסיים
↑  Systematics o the Saguinus oedipus Group of the Bare-Face Tamarins: Evidence From Facial Morphology, באתר אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס
↑  Defler, T. (2004). Primates of Colombia. Bogotá, D.C., Colombia: Conservation International. עמודים 163–169. ISBN 1-881-17383-6
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547003205171
יגדיל תורה (ורשה)

יגדיל תורה (לעיתים: יגדיל תורה הוורשאי) היה קובץ רבני-תלמודי שהופיע בפרבר הוורשאי פראגה, בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, ושימש כבמה תורנית מרכזית לחידושי תורה ופסקי הלכה של רבנים ותלמידי חכמים מרחבי העולם היהודי, בדגש על רבני יהדות פולין.
כתב העת נערך בידי הרב אברהם בנימין גלוביצ'ובר (גלאוויטשאווער) מפראגה, והרב ישעיהו יוסף מרגולין מברנזוויל, ניו יורק, ארצות הברית.
החל משנת 1933 נדפס כתב העת באוסטרוב מזובייצקה.
תכנים ומשתתפים

לצד חידושי תורה בפרסום ראשון מכתבי יד של רבנים כמו האדמו"ר מאוסטרובצה רבי יחזקאל הולשטוק, רבי יעקב שור מקיטוב ורבי יוסף רוזין, "הרוגאצ'ובי". פרסמו מאמרים בכתב העת, הרבנים: פנחס אפשטיין מירושלים, מנחם זמבה מפראגה, יצחק טרונק מקוטנה וצבי יחזקאל מיכלזון מוורשה.
התפרסמו בכתב העת גם חידושי תורה של בחורים צעירים, בהם שמחה אלברג.
בגיליון אב-אלול תרצ"ג, נדפס נספח ובו חידושים למסכת כתובות מכתב יד של הרב מאיר דן פלוצקי.
לקריאה נוספת

הרב אבא זיונס, יגדיל תורה (וורשה-פרגה), בתוך: יצחק לוין (עורך), אוצר כתבי־עת תורניים: ביבליוגרפיה של כתבי עת תורניים... בשנות תנ"א – תש"ח. ניו יורק: דפוס האחים שולזינגר, תש"מ עמ' 109.
טקס פרסי אוסקר ה-60

| --- | --- |

 תאריך:  11 באפריל 1988
 מיקום:  שריין אודיטוריום שבלוס אנג'לס, קליפורניה
 מנחים:  צ'בי צ'ייס
 מפיק:  סמואל גולדווין הבן
 במאי:  מרטי פאסטה
 רשת שידור:  ABC
 אורך הטקס:  3 שעות ו-33 דקות
 המועמדים והזוכים הבולטים
 הסרט הטוב ביותר:  הקיסר האחרון
 זכייה במספר הפרסים הרב:  הקיסר האחרון (9)
 מספר המועמדויות הרב:  הקיסר האחרון (9)
 אתר רשמי
 →59 61← פרס אוסקר
טקס פרסי אוסקר ה-60 (באנגלית: 60th Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 1987 נערך בשריין אודיטוריום שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-11 באפריל 1988. הייתה זו הפעם הראשונה מאז טקס פרסי אוסקר ה-20‏ (1948) בה נערך הטקס ב"שריין אודיטוריום", והפעם הראשונה מאז טקס פרסי אוסקר ה-40‏ (1968) בה הוא נערך מחוץ ל"דורותי צ'נדלר פביליון". השחקן והקומיקאי צ'בי צ'ייס הנחה את הטקס בפעם השנייה ברציפות.
סרטו של ברנרדו ברטולוצ'י, "הקיסר האחרון", זכה בכל תשעת פרסי האוסקר להם היה מועמד, ביניהם פרסי הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט המעובד הטוב ביותר, הצילום הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר והפסקול המקורי הטוב ביותר. לראשונה בתולדות טקסי האוסקר אף אחד מחמשת המועמדים לפרס הבמאי הטוב ביותר לא היה אמריקאי.
במהלך הטקס הוענק פרס לזכר לבמאי ולמפיק בילי ויילדר, וכן הוענק פרס אוסקר להישגים מיוחדים לסרט "רובוקופ" בשל עריכת אפקטי הקול יוצאי הדופן.