קרב אוסטרליץ
רקע והמהלכים הצבאיים שקדמו לקרב > הרקע המיידי לקרב

ב-11 באפריל 1805 נחתם הסכם הגנה בין האימפריה הבריטית לאימפריה הרוסית, וב-16 ביולי הצטרפה גם אוסטריה להסכם. המעצמות חשו שהן כבר התאוששו מן התבוסות שנחלו כמה שנים קודם לכן מידיה של צרפת במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה, ושאפו להחזיר לעצמן את מה שאיבדו במלחמות קודמות עם צרפת.
כאשר אוסטריה ורוסיה הכריזו מלחמה על צרפת שהה הצבא הצרפתי במחנות ליד עיר הנמל בולון שלחוף תעלת למאנש והתכונן לפלישה לבריטניה הגדולה, שכן בריטניה וצרפת היו במצב מלחמה זה שנתיים.
עם כניסתן של רוסיה ואוסטריה למלחמה נטשו הצרפתים את רעיון הפלישה לאיים הבריטיים והתייצבו נגד האיום המגיע ממזרח. ב-25 באוגוסט עזבו הכוחות הצרפתיים את מחנותיהם והחלו לנוע מזרחה. נפוליאון הצליח להטעות את אויביו, שחשבו שהמאמץ הצבאי הצרפתי ירוכז בכיוון איטליה כשם שקרה בעימות קודם. לכן האוסטרים שלחו לשם צבא חזק תחת פיקודו של מצביאם המוכשר ביותר, הארכידוכס קרל. פעולה זו החלישה מאוד את הצבא האוסטרי באוסטריה גופה, ונפוליאון הצליח לכתר ולהשמיד כמעט את כל הכוח האוסטרי שניצב מולו בקרב אוּלְם ב-19 באוקטובר. האוסטרים, שנותרו כמעט ללא כוחות צבא פנויים במרכז אירופה, פינו את וינה ונסוגו מזרחה במטרה לחבור לצבא הרוסי.
כוחות החלוץ הרוסיים שהספיקו להגיע לאזור עד קרב אולם היו מעטים מדי. לפיכך פתחו הרוסים בנסיגה מאורגנת מזרחה תוך כדי קרבות מאסף כבדים שניהל בכישרון רב הגנרל הרוסי פיוטר בגרטיון. בגרטיון הצליח להטעות את ז'ואקים מירא, מפקד חיל הפרשים הצרפתי, על ידי חתימה על הסכם להפסקת אש ב-15 בנובמבר. נפוליאון רתח מזעם כשנודע לו שהרוסים מצליחים לחמוק ממנו. כוחותיו של מירא תקפו את בגרטיון אך עד מהרה גילו שהוא שוב חומק ממנו. כעבור כמה ימים הצטרפו כוחות של בגרטיון לצבא הרוסי העיקרי בפיקודו של קוטוזוב. כעת ניצבו מול נפוליאון כ-85,000 חיילים רוסיים ואוסטריים.
למזלם של הצרפתים, מרגליו של נפוליאון הצליחו לתפוס שליח אוסטרי שהעביר מסרים סודיים מהארכידוכס קרל לפיקוד העליון, ונפוליאון גילה שהצבא האוסטרי באיטליה לא יספיק להגיע לאזור בזמן הקרוב. עם זאת הצבא הצרפתי היה מותש מהקרבות האחרונים ומהצעדה המזורזת, והיה זקוק למנוחה ולחידוש האספקה. מול צבא שמנה כ-85,000 רוסים ואוסטרים יכול היה נפוליאון להציב רק כ-50,000 חיילים. נוסף על כך היה חשש שהפרוסים יצטרפו למלחמה לצד בעלות הברית, מה שהיה תורם עוד כ-200,000 חיילים רעננים לצבאות בעלות הברית.
בהתחשב בנסיבות הללו הורה נפוליאון על עצירה ומנוחה ב-23 בנובמבר באזור ברין (ברנו של היום), אם כי היה ברור לו שאין לו זמן רב למנוחה, שהרי בתוך זמן קצר יצליחו הכוחות האוסטריים באיטליה לחבור אל הכוח המרכזי שניצב מולו, והיתרון המספרי של בעלות הברית יהיה מכריע. נפוליאון שם לו למטרה לכפות על בעלות הברית קרב הכרעה מהיר, לפני שהתגבורות יספיקו להגיע ולפני שהפרוסים יחליטו להצטרף למלחמה. לשם כך הוא היה חייב לגרות אותם לתקוף אותו ולשכנעם שצבאו חלש בהרבה משלהם. הוא הורה אפוא למרשלים מירא, לאן וסולט להתקדם לכיוון וישלאו ואולמיץ, לתת לאויב להבחין בהם ולאחר מכן לכבוש את העיירה אוסטרליץ ולהתבצר ברמת פראצן – שטח גבוה ששולט על האזור. הוא היה בטוח שכאשר שבעלות הברית יבחינו בצבאו הקטן, הן ירצו לתקוף אותו. בו בזמן שלח נפוליאון שדר דחוף לקורפוס הראשון של ברנדוט ולקורפוס השלישי של דאבו לנוע במהירות לכיוונו וכך להגדיל את כוחו לכדי 70,000–75,000 איש.
בעלות הברית היססו לתקוף, ובמקום זאת שלחו משלחת לברר את כוונותיו של נפוליאון ולרגל אחרי המצב של צבאו. נפוליאון קיבל את המשלחת בסבר פנים יפות, אך סירב לדבר איתה ושלח אותה לדון על תנאי המשא ומתן עם שר החוץ שלו טליראן בווינה. בו בזמן שלח נפוליאון את ראש המודיעין שלו, גנרל סאוורי, עם משימה דומה למחנה בעלות הברית. נפוליאון קיבל תשובה יהירה, אך הוא רצה להציג את עצמו כחלש ולכן שלח את סאוורי פעם נוספת אל בעלות הברית, ובתוך כך ביקש פגישה אישית עם הצאר. אלכסנדר סירב, ושלח את שלישו הרוזן דולגורוקי, אחד האצילים הבכירים במחנה הרוסי. נפוליאון יצא מגדרו כדי להנעים את זמנו של הרוזן והצליח להשרות בו את ההרגשה שהצבא הצרפתי במצב נחות.
לאחר שהרוזן הרוסי עזב, הורה נפוליאון לסולט לסגת מאוסטרליץ ולעזוב את רמת פראצן. בעלות הברית הופתעו מאוד ממהלך זה, שכן בכך ויתר נפוליאון ללא קרב על עמדה עדיפה. דבר זה שכנע אותם באופן סופי שהוא מבקש להימנע מעימות, והם החליטו לתקוף.