stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברטה פפנהיים
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

נולדה ב-27 בפברואר 1859 בווינה, בתם השלישית של זיגמונד ורחה פפנהיים. אביה זיגמונד (1824–1881) היה סוחר, בן למשפחה יהודית אורתודוקסית מפרסבורג שבאוסטרו-הונגריה (כיום ברטיסלבה, סלובקיה), והיה ממייסדיי השיף-שול בווינה. שם המשפחה מרמז על מוצאה בעיירה פפנהיים בצרפת. אמה, רחה לבית גולדשמידט (1830–1905), הייתה בת למשפחה יהודית אמידה מפרנקפורט. כילדה גדלה בבית בעל תפיסה מסורתית וחששה כי הוריה העדיפו שיוולד להם בן זכר. הוריה החזיקו בעמדות מסורתיות בסוגיות של נישואין, והיא חונכה בחינוך נוקשה שתאם את התפיסה המקובלת לגבי 'נערה טובה', בת מעמדה. היא נשלחה לבית ספר קתולי לנערות, אך בהתאם ללוח השנה והחגים היהודיים.
כשהייתה בת 8 נפטרה אחותה הגדולה ממנה הנרייטה (1849–1867) משחפת. כשהייתה בת 11 עברה משפחתה מרובע לאופולדשטאט שהייתה מאוכלסת ברובה ביהודים עניים, לרחוב ליכטנשטיין. בגיל 16 תמו לימודיה בבית הספר והיא הקדישה את מירב זמנה לתפירה ולעזרה לאמה בעבודות הבישול. אחיה הצעיר ממנה בשנה וחצי, ויליאם (1860–1937) המשיך את לימודיו בבית ספר תיכון, ועורר את קנאתה.
ביוגרפיה > מחלתה

בין 1880–1882 טופלה פפנהיים אצל הרופא האוסטרי יוזף ברויר, בשל סדרת סימפטומים נוירוטיים שהופיעו אצלה בעקבות מות אביה ממחלה. ברוייר שיתף את ידידו זיגמונד פרויד בפרטי המקרה, שהפך, עקב כך, לאחת החקירות הראשונות של פרויד ב'מקורות ההיסטריה'.
ביוגרפיה > פרנקפורט

בנובמבר 1888, בגיל 29 ולאחר מחלתה, היא עברה עם אימה לפרנקפורט. ביתן התנהל באווירה שבין אורתודוקסיה מתונה לליברליזם. בניגוד לחייהן בווינה, הן נהיו מעורבות בחיי האמנות והמדע בעיר, ולא הסתפקו רק בתחום הצדקה. בני משפחות גולדשמידט ופפנהיים היו ידועים כפטרוני אמנים ומדענים, ואספנים של יצירות אמנות ועבודות אקדמיות, בין היתר במהלך הקמת האוניברסיטה בעיר.
באווירה זו החלה ברטה להשקיע בעבודתה הספרותית. חיבורה הראשון פורסם ב-1888 באנונימיות גמורה, ובהמשך כתבה תחת הפסבדונים 'פ. ברטולד'. היא הפכה למעורבת גם בפעילות מדעית ופוליטית. תחילה עבדה בבית תמחוי, שם הייתה מקריאה בקול ספרים במעון ליתומות יהודיות, שנוהל על ידי 'אגודת הנשים הישראליות' (Israelitischer Frauenverein). ב-1895 מונתה לאחראית על היתומות, ושנה לאחר מכן מונתה למנהלת הרשמית של המעון. במהלך 12 השנים הבאות הובילה שם את המדיניות החינוכית, כשמטרתה שהנערות לא יוכשרו רק לקראת חיי נישואין, אלא גם לעצמאות כלכלית באמצעות הכשרה מקצועית.
ב-1895 התקיים בפרנקפורט כינוס האגודה הכללית של הנשים הגרמניות (Allgemeiner Deutscher Frauenverein - ADF), בו השתתפה פפנהיים, ולאחריו היא תרמה להקמת סניף מקומי של הארגון. בשנים הבאות החלה לפרסם מאמרים בנושא זכויות נשים, תחילה עבור מגזין 'Ethische Kultur' (תרבות אתית). כמו כן תרגמה את ספרה של מרי וולסטונקראפט 'הגנה על זכויות האשה'.
ביוגרפיה > איגוד נשים יהודיות

בוועידה הגרמנית הראשונה למאבק בסחר בנשים באוקטובר 1902, נתבקשה פפנהיים לנסוע לגליציה יחד עם שרה רבינוביץ', לבדוק את המצב החברתי שם. המסע שלהן נמשך כמה חודשים, ובדו"ח שפרסמה בעקבותיו ב-1903 תיארה את הבעיות הנובעות בין היתר מהשילוב של נחשלות אגררית, ראשית תהליך התיעוש לצד ההתנגשויות בקרב החברה היהודית בין החברה החסידית לציונות.
בפגישת מועצת הנשים הבינלאומית שנערכה בברלין ב-1904 הוחלט להקים ארגון נשים יהודיות, בדומה לאיגוד הנשים הגרמניות (Bund Deutscher Frauenvereine - BDF) שהוקם ב-1894. המטרה הייתה לאחד את כוחן החברתי ואת מאבקיהן של הנשים היהודיות לעצמאות. ברטה פפנהיים נבחרה לנשיאת איגוד הנשים היהודיות (JFB - Jüdischer Frauenbund) הראשונה, וכיהנה בתפקיד משך 20 שנים, מסורה למאמציו עד מותה ב-1936. ב-1907 הצטרף איגוד הנשים היהודיות לאיגוד הנשים הגרמניות. בין השנים 1914–1924 הייתה פפנהיים גם חברת הוועד המנהל של ארגון הגג הגרמני.
מטרות איגוד הנשים היהודיות היו פמיניסטיות מחד - חיזוק מעמדן וקידום תעסוקתן של נשים יהודיות, ומאידך הארגון פעל בממשק לאופי המסורתי של הפילטנרטופיה היהודית כארגון חסד וצדקה. חיבור שתי גישות אלו לא היה תמיד קל לפפנהיים. במאבקה כנגד סחר בנשים הדגישה לא רק את היותן של נשים יהודיות קורבנותיו, אלא גם את חלקם של גברים יהודים כמבצעיו. היא מתחה ביקורת על האופן בו נתפסות נשים ביהדות, ודרשה כי שוויון הזכויות יתממש גם במוסדות היהודיים. בייחוד הייתה מודאגת מאי שוויון חינוכי ואי שוויון בעבודה.
בהצהרה שמסרה בכינוס ה-BDF ב-1907 טענה כי "על פי ההלכה היהודית אישה אינה אדם, לא אישיות, היא נשפטת ומוערכת כישות מינית", ועוררה עליה את זעמם של חלק מהרבנים האורתודוקסיים ואף של חלק מהיהודים הליברליים. רבים מהם הכחישו את טענותיה הקשות בדבר ניצול נשים בחברה היהודית, בין היתר תוך סחר בהן, והיא הואשמה כמי ש'עולבת ביהדות'. עם זאת, איגוד הנשים היהודיות גדל בהתמדה ומנה 32 אלף חברות ב-82 אגודות ב-1907. בשלב מסוים הגיע הארגון אף ל-50 אלף חברות, והיה ארגון הנשים היהודי הגדול בעולם. ב-1916 קראה פפנהיים ל'סיום הפיצול בעבודת הרווחה היהודית', קריאה שתרמה להקמת הלשכה המרכזית לרווחה של יהדות גרמניה (Zentralwohlfahrtsstelle der Juden in Deutschland) המתקיימת עד היום. עבודתה בתחום זה נתמכה גם על ידי סידוני וורנר.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 נבחרה פפנהיים פעם נוספת לראשות איגוד הנשים היהודיות, אך פרשה מתפקידה זה ב-1934 כיוון שעמדה על עמדותיה האנטי-ציוניות, בשעה שהתנועה הציונית הלכה והתחזקה בארגון תחת האיום הנאצי והגזירות על החיים היהודיים בגרמניה. בייחוד התנגדה לפעילות התנועה הציונית להעלאת בני נוער לארץ ישראל כחלק מעליית הנוער. היא דחתה את הרעיון שהנערים יעלו לארץ בעוד משפחותיהם נשארות בגרמניה. עם זאת, היא עצמה פעלה להבאתם של קבוצת יתומים יהודים-גרמנים לבריטניה ב-1934. לאחר חקיקת חוקי נירנברג האנטישמיים ב-15 בספטמבר 1935 שינתה דעתה וטענה לטובת הגירת האוכלוסייה היהודית מגרמניה. את מקומה של פפנהיים בהנהגת איגוד הנשים היהודיות תפסה אוטיליה שנוולד, עד פירוקה על ידי הנאצים ב-1939.
ביוגרפיה > שנותיה האחרונות ומותה

לאחר מותה של אמה ב-1905, חיה פפנהיים לבדה במשך שנים רבות, בלא זוגיות מוכרת. במאי 1923 הייתה אחת הדוברות העיקריות בקונגרס העולמי הראשון של נשים יהודיות בווינה, שם דיברה על הצורך להגן על נערות ונשים יהודיות מסחר ובזנות. ב-1924 התחילה ידידות קרובה עם חנה קרמינסקי, שהייתה צעירה ממנה ב-40 שנה, כאשר חנה נבחרה להוביל את מועדון הנוער היהודי (Jüdischer Mädchenclub). שתי הנשים בילו את זמנן החופשי יחד ככל האפשר. כאשר עברה קרמינסקי לברלין ב-1925, כתבו זו לזו כמעט מדי יום.
במהלך טיול לוינה ב-1935 תרמה שניים מאוספיה (תחרות ואובייקטים קטנים מברזל יצוק) למוזיאון האמנות השימושית בווינה. משם נסעה לאיי איישל, ובמהלך מסעה, חלתה ונלקחה לבית החולים הישראליתי במינכן, שם נותחה ונמצא כי סבלה מגידול ממאיר. למרות מחלתה נסעה בסוף השנה לאמסטרדם לפגוש את הנרייטה סאלד שעמדה בראש עליית הנוער, ושבה לגליציה לייעץ לרשת בתי הספר בית יעקב. עם חזרתה לפרנקפורט החמירה מחלתה והיא רותקה למיטתה. בסוף חייה סבלה גם מצהבת.
בימיה האחרונים, זומנה לחקירה במשטרה באופנבך, בעניינה של עקרת בית שסבלה ממגבלה שכלית התפתחותית, והמשטרה האשימה אותה בהתבטאות פוגענית כלפי אדולף היטלר. פפנהיים הופיעה לחקירה על אף בריאותה הלקויה. לאחר שימוע שנערך ב-16 באפריל 1936 בו סיפקה בשלווה אך בנחישות מידע על התקרית, לא ננקטו על ידי המשטרה צעדים נוספים.
עד ימיה האחרונים טופלה על ידי חברתה חנה קרמינסקי ונקברה לצד אימה בבית העלמין היהודי ראט ביל שטראסה בפרנקפורט.
לאחר מותה של פפנהיים, נמשכה העבודה בנוי-איזנבורג ללא הפרעה עד למשחקים האולימפיים ב-1936. בשנת 1937 לא הורשו עוד הילדות היהודיות המתגוררות בבית ללמוד בבית הספר היסודי של נוי-איזנבורג, והיה צורך להעבירם מדי יום לבית הספר היהודי בפרנקפורט. ב-1938 הביא סניף איזנבורג של המפלגה הנאצית לסגירת פעילות הבית. ב-10 בנובמבר 1938, יום אחרי ליל הבדולח, הותקף הבית, הבניין הראשי נשרף ויתר הבניינים נהרסו. ב-31 במרץ פורק מה שנשאר מהבית על ידי הגסטאפו, ושארית השוהות בו נשלחו למחנה הריכוז בטרזינשטט שם נרצחו רובן. ב-9 בדצמבר 1942 הובאה חנה קרמינסקי למחנה ההשמדה באושוויץ-בירקנאו, שם נרצחה ב-4 ביוני 1943.
עבודתה הספרותית > סיפורים, מחזות, שירה

את עבודותיה הראשונות פרסמה ברטה פפנהיים באנונימיות, ולאחר מכן תחת הפסדונים "פאול ברטולד", פרקטיקה נפוצה בקרב נשים כותבות בתקופתה. את הכינוי יצרה על בסיס שינוי שמה - הפ' של שם משפחתה ותחילת שמה הפרטי. החל משנת 1902 החלה לפרסם נובלות, מחזות וכתבים אחרים בשמה האמיתי.
ספרה 'סיפורים קטנים לילדים' (Kleine Geschichten für Kinder) הופיע בעילום שם ב-1888, ולאחריו פרסמה ב-1890 קובץ סיפורים 'חנות יד שנייה' (der Trödelbude). תשעת הסיפורים שבקובץ זה מכילים בכל אחד מהם חפץ או אובייקט פגום או בלתי שימושי כמו פיסת תחרה, תיבת נגינה או סיר לקפה. ב-1913 פרסמה את המחזה 'רגעים טרגיים, שלוש סצנות מהחיים' (Tragische Momente), שעסק בחייהם של זוג יהודים נשואים. בסצנה הראשונה הם חווים את זוועת הפוגרומים הרוסיים של 1904 (פרעות קישינב), ונמלטים לפרנקפורט. בשנייה אינם מתקבלים יפה בקהילה, כיהודים-רוסים. בעל פונדק רוצה להעסיק את האישה כמארחת ואת הגבר כפעלולן. כשהם מסרבים להצעתו הוא מלשין עליהם כעל פושעים פוליטיים והם נאלצים לברוח לפלשתינה. הסצנה השלישית מראה את הגבר כאלמן, מחכה לבנו שישוב מאירופה. כשהבן מתוודה כי אינו יכול לדמיין עצמו חי חיי חקלאי בפלשתינה, מתאבד האב. פפנהיים סירבה שהמחזה יומחז בכינוס איגוד הנשים היהודיות ב-1933: "מאחר שאת 'רגעים טרגיים כתבתי בלא מניעים נסתרים, והוא וודאי יעורר התנגדות בקרב מעגלים ציוניים בשל קורותיהם". היא יעצה כנגד "פיזור חומרים נפיצים בין הנשים".
פפנהיים כתבה גם טקסטים רבים שלא פורסמו בחייה, חלקם אבדו וחלקם נתפזרו, בין היתר שורה של 'מזכרים' קצרים ואמרות, חלקם מתוארכים, וחלקם מועתקים על ידי מזכירתה לוסי ג'ורדן. טקסטים אלו כוללים גם 'תפילות' שפורסמו מעט אחר מותה על ידי איגוד הנשים היהודיות. תפילות אלו לא היו בנוסח מסורתי, כי אם שירים קצרים בהם פנתה פפנהיים לאלוהים.
בין שיריה שנכתבו בשנים 1910–1912:
"האהבה לא פקדתני -
אז צימחתי כצמח
במרתף, ללא אור.
האהבה לא פקדתני -
אז הדהדתי ככינור
ששוברה קשתו.
אז שיקעתי עצמי בעבודתי
מחייה עצמי בכאב מן החובה.
האהבה לא פקדתני -
אז אברך מותי במחשבתי
כפני ידיד"
עבודתה הספרותית > תרגומים

אחת מעבודותיה הראשונות בכתב הייתה תרגום ספרה של מרי וולסטונקראפט 'הגנה על זכויות האשה'. החל משנת 1910 תרגמה כמה טקסטים מיידיש לגרמנית, ביניהן זיכרונותיה של גליקל מהמלין, ה'מעשה בוך' (שתרגמה ב-1929) וחלקים מספר ההדרכה הפופולרי לנשים 'צאינה וראינה' (בראשית, שפורסם, ושמות וויקרא, שאבדו).
פפנהיים עסקה רק בתרגום יצירות שנכתבו על ידי נשים או עבור נשים. 'מעשה בוך' ו'צאינה וראינה' היו יצירות 'ספרות הנשים' הנפוצים ביותר ביידיש בתקופתה. בהקדמה לזכרונותיה של גליקל מהמלין כתבה: "תרגום הטקסט לשפה וביטוי מודרניים, נועד לשקם את דמותה של אישה שהייתה מושרשת עמוק בתקופתה, בולטת בשל מתנותיה האינטלקטואליות הייחודיות, נאמנה לאמונתה, נאמנה לעמה, נאמנה למשפחתה ונאמנה לעצמה".
בהקדמה למעשה בוך כתבה: "בידי הורים, מחנכים ומורים, הסיפורים השונים יכולים להוות גשר להבנה חדשה של משמעות התרבות והאמונות היהודיות המסורתיות".
כשחקרה את שורשיה עם אחיה וילהלם ועם קרוב משפחה נוסף שגילתה, סטפן מאייר, גילתה קרבה משפחתית מסוימת לצאצאי גליקל מהמלין. הצייר לאופולד פיליכובסקי צייר לבקשתה ציור שלה בדמותה, שהפך למזוהה עם גליקל.
עבודתה הספרותית > מאמרים

התחום המרכזי עליו כתבה הייתה דווקא כתיבה אינפורמטיבית שעסקה במצבם החברתי של פליטים יהודים בכלל, ונשים בפרט. ב-1924 פרסמה את ספרה המפורסם ביותר 'עבודה סיזיפית' (Sisyphus-Arbeit), מחקר על סחר בנשים וזנות במזרח אירופה ובאוריינט.
הכרה והנצחה

ב-1954 הונפק בול לזכרה בגרמניה המערבית בסדרה שכותרתה "מיטיבי האנושות". בשנת ה-50 למותה, נערך כנס שעסק בהיבטים שונים בחייה. באתר בו התקיים בעבר ה'בית' שייסדה לנערות ונשים במצוקה בנאו-אייזנבורג, נחנך לזכרה חדר סמינרים ואנדרטה בשנת 1997.
מכּתביה

ברטה פפנהיים, זכותה של אשה; מבחר כתבים על פמיניזם ויהדות, תרגום: מגרמנית - יונתן ניראד, עריכה ומבוא - נטלי ניימרק־גולדברג. הוצאת כרמל ירושלים, 2019.
לקריאה נוספת

חנן חריף, "האמא של בנות ישראל", סגולה: מגזין ישראלי להיסטוריה 4 (תש"ע), עמ' 16–29.
רחל אליאור, סבתא לא ידעה קרוא וכתוב: על הלימוד ועל הבורות, על השעבוד ועל החירות (ירושלים, תשע"ח), עמ' 543–552.
נטלי ניימרק-גולדברג, "ברטה פפנהיים וכתביה בהקשר של תקופתה", בתוך: ברטה פפנהיים, זכותה של אשה, הוצאת כרמל ירושלים, 2019, עמ' 15–76.
הערות שוליים

↑  פפנהיים, זכותה של אשה, הוצאת כרמל ירושלים, 2019, עמ' 313 – 331
↑  פפנהיים, זכותה של אשה, הוצאת כרמל ירושלים, 2019, עמ' 247 – 254
↑  פפנהיים, זכותה של אשה, הוצאת כרמל ירושלים, 2019, המחזה תורגם לעברית ומופיע במלואו בעמ' 103 –141
↑  תמר רותם, היא אובחנה כחולת היסטריה והפכה למנהיגה - סיפורה של ברטה פפנהיים, באתר הארץ, 10 בפברואר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266364705171  PLWABN: 9810669262105606  BnF: cb120572221 (data)  CiNii: DA12722727  GND: 118816292  ISNI: 0000 0003 6851 8116  LCCN: n82127203  NDL: 00975247  NKC: xx0111239  NTA: 120369559  RERO: 02-A003669607  SELIBR: 325138  SNAC: w6rz3zj6  SUDOC: 028813901  VIAF: 68949627   WorldCat (עם VIAF): 68949627 
קברה של פפנהיים
ציור של פפנהיים, עוטה תלבושת מהמאה ה-17 בדמותה של גליקל מהמלין, מאת הצייר לאופולד פיליכובסקי
יובל ארד

יובל ארד (נולד ב-21 באוגוסט 1964) הוא פוליטיקאי ישראלי ששימש ראש המועצה המקומית כוכב יאיר צור יגאל.
ביוגרפיה

ארד נולד בתל אביב, לאריה ארד שהיה עיתונאי בעיתון "דבר", בגלי צה"ל ובקול ישראל ולנורית ארד שעבדה כעיתונאית ב"ידיעות אחרונות" בתחום הצרכנות, ייסדה את המדור 'טיפול מהיר' והייתה חברה בצוות ההקמה של התכנית 'כלבוטק'.
למד בבית הספר היסודי יהודה המכבי ואחר כך בבית הספר היסודי ישגב, ברמת החייל בתל אביב ובתיכון עירוני י"ד בשיכון דן.
לארד ארבעה אחים ואחיות - איל ארד, מהיועצים האסטרטגיים המובילים בישראל, עו"ד דרור ארד אילון, בעבר כיהן כיו"ר ועדת האתיקה הארצית של לשכת עורכי הדין, יעל ארד, ספורטאית ומי שזכתה במדליה האולימפית הראשונה לישראל וד"ר מיכל ארד, חוקרת בתחום המוח במכון ויצמן למדע.
ארד שירת בצה"ל בחיל הים בצוללת אח"י תנין בשנים 1982–1987. לאחר שחרורו מצה"ל סיים תואר ראשון בהנדסה כימית בהתמחות בטקסטיל בבית הספר הגבוה שנקר ובשנים 1989-1990 נבחר כיו"ר אגודת הסטודנטים של שנקר וכיהן כחבר נשיאות התאחדות הסטודנטים בישראל. בהמשך למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת בר-אילן והוסמך כעורך דין בשנת 2000.
בשנת 1993 הקים את משרד הייעוץ התקשורתי ויחסי הציבור "ארד תקשורת" בשותפות עם אחיו איל ארד ושימש מאז כמנכ"ל החברה. ארד תקשורת הפכה לחברת ייעוץ מובילה בישראל והייתה מעורבת במערכות הבחירות לראשות הממשלה ולכנסת במשך שני עשורים. במקביל שימשה כחברת ייעוץ לעשרות חברות עסקיות, חברות ממשלתיות, ארגונים ציבוריים, רשויות מקומיות ועמותות.
בשנים 2004-2005 כיהן כסגן יו"ר איגוד יחסי הציבור בישראל וייסד את תחרות 'האריה השואג', התחרות השנתית של ענף יחסי הציבור בישראל.
בשנים 2007–2009 התגורר עם משפחתו בארצות הברית ושימש כמנהל גיוס הכספים של ארגון ידידי צה"ל בניו אינגלנד. לאחר שובו לארץ פרסם את ספרו הראשון, על רילוקיישן לארצות הברית, טיולים, משפחה וגעגועים.
בשנת 2016 הצטרף כחבר הוועד המנהל של הקרן לשמירת הטבע והמורשת, מייסודה של רשות הטבע והגנים.
בשנת 2022 נבחר ארד לכהן כנציג ציבור ב-מועצת העיתונות, שבראשות המשנה לנשיאת בית המשפט העליון השופט (בדימוס) חנן מלצר.
ראש מועצת כוכב יאיר-צור יגאל

בשנת 2013 החל לשמש כחבר במועצה המקומית כוכב יאיר-צור יגאל מטעם סיעת ״גל״. בבחירות המוניציפליות 2018 נבחר לכהן כראש המועצה וסיעתו זכתה ב-7 מושבים במועצה.
ב 19באוקטובר 2020 נבחר ארד על ידי פורום ראשי הרשויות במועצת האשכול, לכהן כיו"ר אשכול רשויות השרון.
ארד כיהן כחבר הנהלת מרכז השלטון המקומי, חבר מועצת איגוד מט"ש דרום השרון ושימש במקביל לתפקידו גם כיו"ר העמותה לפעילות קהילתית בכוכב יאיר.
בראשית שנת 2021, בתקופת ההתמודדות עם מגפת הקורונה, היה ארד לראש המועצה הראשון בישראל שקבע מדיניות נוקשה המגבילה כניסת עובדי צוות חינוכי למוסדות החינוך, בתנאי שהתחסנו או יציגו בדיקת קורונה שלילית, אחת לשבוע. בעקבות המדיניות שהנהיג הוגשה עתירה לבית הדין לעבודה בתל אביב ובפסיקה תקדימית נקבע כי מדיניות ראש המועצה נעשתה בהתאם לחוק וכי הזכות לחיים היא זכות היסוד היסודית הגוברת על זכותה של העותרת לפרטיות ולכבוד. בכך נסללה הדרך להטלת מגבלות על עובדים לא מחוסנים במקומות עבודה במגזר הציבורי והפרטי בישראל.
בבחירות המוניציפליות ב-2024 התמודד לקדנציה נוספת אך הפסיד להילה בן הרוש חכמון, תושבת חדשה ביישוב.
המשך דרכו

ב 1 במאי 2024 פורסם בעיתונות כי קבוצת הנדל"ן הציבורית אב-גד הכריזה על מינויו של יובל ארד כמשנה למנכ"ל וכסמנכ"ל השיווק והמכירות.
המינוי אושר בדירקטוריון החברה בראשותו של מיכאל רצון.
חיים אישיים

ארד נשוי ואב לשלושה.
הערות שוליים

1 2  יובל ארד, באתר calameo
↑  "מתחילים מחדש בבוסטון"
↑  פרסום תוצאות האמת בבחירות נעצר, באתר ‏מאקו‏, 31 באוקטובר 2018
↑  עופר פטרסבורג‏, קבוצת אב-גד מודיעה: יובל ארד מצטרף כמשנה למנכ"ל וסמנכ"ל שיווק ומכירות, באתר וואלה, 1 במאי 2024
יולנטה סניידר-קבאו

| --- | --- |

 לידה:  19 במרץ 1985 (בת 39) איביזה, ספרד 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה, ספרד 
 תקופת הפעילות:  מ-2004
 בן זוג:  וסלי סניידר (2009 – 2019)
 מספר צאצאים:  1
 פרסים והוקרה:  Televizier Aanstormend Talent Award (2008) 
 פרופיל ב-IMDb
 
יולנטה סניידר-קבאו (בהולנדית: Yolanthe Sneijder-Cabau; נולדה ב-19 במרץ 1985) היא שחקנית, דוגמנית ומנחת טלוויזיה ספרדייה-הולנדית.
ביוגרפיה

קבאו נולדה באיביזה לאם הולנדית ואב ספרדי, אביה היה יזם שבבעלותו מספר מסעדות וברים, לאחר שאביה חווה משבר כלכלי היא חוותה אלימות במשפחה וכתוצאה מכך אמה חזרה עם ילדיה להולנד מולדתה.
לאחר שסיימה את בית הספר היא החליטה להתחיל בקריירת משחק והופיעה במספר הפקות.
היא אחת המייסדות של הארגון "Stop Kindermisbruik" הפועל לצמצום התופעה של התעללות מינית בילדים במדינות המתפתחות.
היא הייתה נשואה לכדורגלן וסלי סניידר ויש לה בן, בעקבות כך היא גם השתתפה בגרסה ההולנדית של נשות הכדורגלנים.
ב-2019 הם נפרדו.
קריירה

בין 2005–2008 הופיעה בתפקיד משני באופרת הסבון "Onderweg naar morgen".
ב-2006 שיחקה בסרט הקצר "Turkse chick" שהיה מועמד לפרס "Gouden Kalf" (עגל הזהב), המקביל ההולנדי לפרס האוסקר, הסרט הכיל מספר סצנות מיניות שלאחר מכן הצהירה שהיא מתחרטת עליהן.
ב-2006, 2007 ו-2009 נבחרה ל"הולנדית הסקסית ביותר" על ידי מגזין הגברים "FHM".
ב-2009 ו-2010 הציגה את הניקוד של הולנד באירוויזיון.
ב-2010 ו-2011 הנחתה את פסטיבל השירים של הולנד, בו הזוכה מייצג את הולנד באירוויזיון.
ב-2013 שיחקה בסרט רווח וכאב.
ב-2015 הופיעה בסרט "Kidnapping Freddy Heineken" עם אנתוני הופקינס.
הערות שוליים

↑  The Facts on Yolanthe Sneijder-Cabau, Wesley Sneijder’s Stunning Wife, OppaSportsBet - Sports News & Tips Online, ‏2018-09-10 (באנגלית) (ארכיון)
↑  https://eurovision.tv/story/dutch-tune-in-for-nationaal-songfestival-2011-tonight
↑  Privacy settings, myprivacy.dpgmedia.net
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810613651005606  BNE: XX5538139  ISNI: 0000 0001 3072 8623  VIAF: 908144783152114509051   WorldCat (עם VIAF): 908144783152114509051
יצחק ריוח

| --- | --- |

 לידה:  1914 מרוקו
 פטירה:  5 בפברואר 1999 (בגיל 85 בערך) י"ט בשבט ה'תשנ"ט ירושלים, ישראל
 מדינה:  ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות
 מקום מגורים:  ירושלים
 צאצאים:  זאב רווח
רבי יצחק ריוח (רווח) (1914 – 5 בפברואר 1999) היה חזן, מחזאי, מחנך, מורה ומדקדק עברי-ציוני. כפייטן, נמנה עם תלמידיו הבולטים של רבי דוד בוזגלו, והעביר את מסורת הפיוט שלו לדור הצעיר בישראל.
קורות חיים

נולד במרוקו לחנה ולנסים ריוח, והתגורר ברבאט. בצעירותו נמנה עם תלמידיו של רבי דוד בוזגלו. לפרנסתו עבד כמורה לעברית בתיכון של כל ישראל חברים, שם נמנה דוד לוי עם תלמידיו.
כציוני נלהב ביקר מספר פעמים בארץ ישראל לפני שעלה ארצה סופית, והעלה ארצה את תלמידיו. הוא חיבר ספרי דקדוק בשפה העברית והתעקש שבביתו במרוקו ידברו רק בשפה העברית.
בשנת 1948 עלה עם בני משפחתו לישראל והשתכן במחנה שער העלייה בחיפה. שנה לאחר מכן עבר עם משפחתו לשכונת מוסררה שבירושלים, ובשנת 1953, לאחר תקרית ירי לעבר בית הכנסת שבשכונה, עבר לשכונת קריית היובל.
בקריית יובל ייסד את בית הכנסת "תפארת בחורים" על שם הנופלים במלחמות ישראל, ועמד בראשו כרב, וסיפק את צורכי הקהילה כמוהל וכשוחט. בנו זאב רווח העיד כי סירב לקחת תשלום על שירותיו כחזן, מוהל ושוחט (ראיון זאב רווח https://m.youtube.com/watch?v=LEyJdOIvWXU חותמת זמן 1:36). כן שימש הרב ריוח כמחנך בבית הספר ישורון, והקים להקת ילדים שביצעה את פיוטיו של מורו, רבי דוד בוזגלו. הוא גם פעל להחדרת הרוח הציונית לילדיו ולתלמידיו, ועל פעולותיו בתחום החינוך קיבל את פרס יקיר ירושלים ממשרד החינוך.
הרב ריוח כתב מחזות תנ"כיים והמחיז את רובם, ואת חלקם האחר המחיז בנו זאב רווח.
הלך לעולמו בי"ט בשבט ה'תשנ"ט ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
ריוח היה נשוי לחנה, ולהם שמונה ילדים. הידועים שבהם הם זאב רווח והרב (בעברו זמר) אורי רווח. מנישואיו של האחרון היה מחותן של פרופסור שניאור ליפסון.
הערות שוליים

↑  נכתב גם כ"רווח"
1 2 3 4 5  זאב רווח: "הנכדים שלי חרדים, ואני משתדל לתת להם את מלוא הכבוד", באתר הידברות, 18 בינואר 2018
↑  ספראי, זאב, כלכלת אידומיאה לאור האוסטרקונים, In the Highland's Depth, 2018, עמ' 47–81 doi: 10.26351/ithd/8/4
↑  הרב שמואל לב • צילום: יעקב נחומי, המערה הסודית שסוחפת מאות 'מבקשים' • בלעדי - בחדרי חרדים, באתר בחדרי חרדים, 6 ביוני 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301251005171  VIAF: 97333924   WorldCat (עם VIAF): 97333924
פייר מק אורלן

| --- | --- |

צילום הסופר מלפני 1923
 לידה:  26 בפברואר 1882 פרון, מחוז סום, חבל פיקרדיה, צרפת 
 פטירה:  27 ביוני 1970 (בגיל 88) סן-סיר-סור-מורן, מחוז סן-א-מארן, חבל איל דה פראנס, צרפת 
 שם לידה:  פייר דימארשה
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  Cemetery of Saint-Cyr-sur-Morin 
 שם עט:  Dr Fowler, Pierre de Jusange, Claude de Saint-Hèble, Pierre Mac Orlan, Pierre McOrlan, Pierre Mc Orlan, Pierre Dumarchais, Sadinet, Chevalier de X, Claude de Saint-Hieble, Pierre du Bourdel, Sadie Blackeyes, P. M. O. 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 פרסים והוקרה:  מפקד בלגיון הכבוד  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
פייר מק אורלן (בצרפתית: Pierre Mac Orlan,‏ 26 בפברואר 1882 פרון, מחוז סום – 27 ביוני 1970 סן-סיר-סור-מורן, מחוז סן-א-מארן) היה סופר, מסאי, משורר ופזמונאי צרפתי. מק אורלן יצר מגוון רחב של יצירות ספרותיות. אחרי שהתחיל כצייר, התפרסם בסיפוריו ההומוריסטיים. אחרי מלחמת העולם הראשונה פנה לספרות פנטסטית ולרומני הרפתקאות. בשלהי הקריירה הספרותית שלו עסק בכתיבת שנסונים, מסות וזיכרונות.
בצעירותו בתחילת המאה ה-20 חי מק אורלן בשכונת מונמארטר בפריז והתוודע שם לגיום אפולינר, לפרנסיס קרקו ולרולאן דורז'לס, איתם יצר קשרי ידידות. באותה תקופה שהה גם ברואן, בלונדון, בפלרמו, בברוז' ובערים אחרות. זיכרונותיו מהשנים הללו, שבהן חי לעיתים קרובות בתנאי עוני, שימשו לו לחומר לספריו שהיו בעלי נימה אוטוביוגרפית חזקה ושהשפיעו אחר כך על סופרים כמו אנדרה מאלרו, בוריס ויאן ורמון קנו.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

מק אורלן היה קנאי מאוד לפרטיותו, במיוחד בנוגע לפרטים הקשורים לעברו הרחוק, דאג להעלים תיעוד רב ומסר לא פעם פרטים ביוגרפיים מפוקפקים. הוא טען שהיה יתום מגיל מוקדם. בנוסף, רישומי לידתו בעיריית פרון נעלמו בגלל הנזקים שנגרמו לארכיון העירייה בהפגזות גרמניות בשנת 1916. גם ארכיון בית הספר המקומי שבו למד, לרבות תיקו כתלמיד, נהרסו ככל הנראה בימי מלחמת העולם השנייה. הסופר עצמו שרף לקראת סוף חייו חלק ממכתביו שבארכיונו האישי, לדבריו, על מנת ש"לא תהיינה לו דאגות אחרי מותו".
מק אורלן נולד בשנת 1882 בפרון, מחוז סום בחבל פיקרדיה בצפון צרפת, ושמו האמיתי היה פייר דומארשה. הוא היה בנם הבכור של פייר-אֶדמון דומארשה (1928-1853), קצין אספקה בצבא, לימים מנהל חשבונות, שמוצאו בליל, ושל ברט פרנסין ארתוס (ילידת 1861). האם נעלמה מחיי הילד בשנת 1889. לא יודעים אם נפטרה או אולי נפרדה מבעלה והסופר לא הזכיר את שמה לעולם. מק אורלן הציג את עצמו כ"יתום מגיל קטן". חמש שנים אחרי לידת פייר נולד להוריו בן נוסף, ז'אן (1929-1887). האב התחתן בשנית כעבור 13 שנה עם בת דודה בשם מרי וודה.
החל משנת 1889 פייר ואחיו נמסרו לאומנה אצל דוד, בשם לואי איפוליט פראן, מורה להיסטוריה ומפקח במערכת החינוך בשומון (מחוז אוט מארן) ואחר כך (באורליאן, ושהיה נשוי לאחות של אמו.
היחסים עם הדוד היו מתוחים לעיתים קרובות, אבל מאוחר יותר בחייו הסופר נזכר בו ברגשי חיבה.
בעת לימודיו בתיכון באורליאן לא הצטיין במיוחד, אבל נחשף אז לשירי פרנסואה ויון (אולי באמצעות חבר לבית הספר, גסטון קוטה, לימים זמר קברט) וכן לשירת המשוררים הרומיים - קאטולוס, מרטיאליס, אפוליוס. באותה תקופה היה מק אורלן למעריץ של זמר הקברט אריסטיד בריאן (זמר) והתאהב במשחק הרוגבי, אותו שיחק עד שנת 1913. לימים כסטודנט השתתף בקבוצת הרוגבי Paris Universitaire Club לצד אלן-פורנייה ואנרי ס'אנסון.
בשנת 1898 שלח לבריאן את שיריו הראשונים וקיבל ממנו תגובה חיובית על גלויה שאותה שמר כל חייו.
החל מ-1898 הוא נשלח להמשיך את לימודיו בבית הספר התקני למורים (École normale d'instituteurs) שבעיר רואן. כעבור שנה, בחורף 1899, בגיל 17, עזב את בית הספר ונסע לפריז