stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בשר בחלב
האיסור במקרא > מהות האיסור

לשון הפסוק עצמה מדברת על איסור במעשה הבישול. עם זאת, לאור החזרה עליה שלוש פעמים, נכללת בה גם אכילת התבשיל או הנאה ממנו, למשל באופן של מכירתו לגוי.
שני האזכורים הראשונים במקרא הם בסמיכות לדיני בית המקדש, דבר המלמד כי האיסור כולל את הקרבת התבשיל לה'. האזכור השלישי סמוך לדיני מאכלות אסורות, דבר המלמד כי האיסור כולל את אכילת התבשיל. על פי תורה שבעל פה התבשיל גם אסור בכל הנאה שהיא.
בחקר המקרא עלתה השערה בעקבות פירושו של יוסף בכור שור, כי הכוונה המקורית של הביטוי "לא תבשל" בשני האזכורים הראשונים היא פואטית בעיקרה ומשמעותה 'לא תאחר', בהקשר של האיסור להתמהמה בהבאת הביכורים למקדש. בספר דברים שנכתב מאוחר יותר לעומת זאת, לראשונה הובן האיסור כבישול של ממש, במנותק מהקשר להבאת הביכורים.
האיסור במקרא > משמעות המונח "גדי"

הגמרא מסבירה, שהביטוי "גדי" במקרא הוא כינוי לוולד רך, ולא מכוון בהכרח למין בהמה מסוים. כאשר המקרא מבקש לתאר את מין הבהמה, הוא כותב למשל "גדי עיזים". לפי דעות אחרות הגדי הוא דוגמה, למשל: "מפני מה דיבר הכתוב בגדי? מפני שהחלב מרובה באמו", או שהאזכור החוזר והמשולש על גדי בא לרבות בעלי חיים נוספים.
בנוסף, לפי התורה שבעל פה, כאשר הגדי גדל לא הופך בישולו בחלב אמו למותר, והתורה דיברה על 'גדי' בתור דוגמה, כמו מצוות רבות בפרשה (למשל לֹא תַטֶּה מִשְׁפַּט אֶבְיֹנְךָ בְּרִיבוֹ (שמות כ"ג, ו').
תרגום השבעים מתרגם "לא תבשל גדי בחלב אמו" כ"לא תבשל/תביא טלה בחלב אמו", לפי הפסוקים השונים.
האיסור במקרא > משמעות המונח "אם הגדי"

על פי התורה שבעל פה לשון הפסוק אינה מדברת על הגדי והאם המסוימים, אלא על כל 'אם', למשל גדי העזים אסור לבשלו בחלב כל עז שהיא, לא רק אמו מולידתו. חז"ל הרחיבו את האיסור גם למשמעות כללית יותר של כל בשר בכל חלב, למשל לבשל גדי עזים בחלב פרה.
האיסור במקרא > איסורי חז"ל

חז"ל הוסיפו מדרבנן איסור לאכול (להוציא בישול והנאה שמותר) גם בשר עוף בחלב, ובשר חיה טהורה בחלב, אך לא אסרו בשר דגים וחגבים בחלב. עוד הוסיפו לאסור אכילת בשר עם חלב אף בלא בישול, וגם הרחיקו הרחקות שונות שיפורטו למטה.
בקרב יהודי אתיופיה נשמר איסור בשר בחלב, אך בשר עוף לא נחשב לבשר לעניין זה.
האיסור במקרא > דעת הקראים

הקראים דוחים את הפרשנות הרבנית ומתירים בישול ואכילה של בשר בחלב. את הציווי "לא תבשל גדי בחלב אימו" הם מפרשים כלשונו, שאין לבשל או לאכול ולד בהמה טהורה בחלב אימו, אבל מותר לבשלו או לאוכלו בחלב של אם אחרת. השימוש במונח גדי, לדעתם, הוא ציון של פרט אחד מתוך הכלל.
האיסור במקרא > הקשר בין האיסור לשלושת הרגלים

בשני המופעים הראשונים, הכתובים בספר שמות, נכתב האיסור בהקשר של שלושת הרגלים. ובמקור השלישי, בספר דברים, הוא נכתב יחד עם איסורים הנובעים מקדושתם של ישראל. הרמב"ם הבין מההקשר של שלושת הרגלים שהאיסור קשור לעבודה זרה. הרשב"ם מסביר כי ברגלים (כולם) "היו אוכלים בהמות הרבה" ועל כן הזהירה התורה בפרשת הרגלים שלא לבשל ולא לאכול גדי בחלב אמו. על פי דבריהם אין האיסור קשור לרגל מסוים.
אולם פרשנים מודרניים עמדו על כך שמבנה הפסוקים רומז לכך שהאיסור מתייחס לחג הביכורים דווקא, המוזכר בתחילת הפסוק: רֵאשִׁית בִּכּוּרֵי אַדְמָתְךָ תָּבִיא בֵּית ה' אֱלֹהֶיךָ - לֹא תְבַשֵּׁל גְּדִי בַּחֲלֵב אִמּוֹ. (שמות כ"ג יט). ככלל, התורה אוסרת להקריב עם הקורבן חמץ, דבש ושׂאור (ויקרא ב' יא). חמץ, שׂאור ודבש הפירות הם הצורות העשירות, הבשלות והמושלמות של הלחם ושל הפירות. עבור הקורבנות מבקשת התורה דווקא את הפשוט והראשוני. לכן נאפים הלחמים המלווים את הקורבנות כמצות ולא כחמץ. אך לכלל הזה יש יוצא מן הכלל. בחג הביכורים מותר להביא שׂאור ודבש וגם חמץ (ויקרא ב' יב, ויקרא כ"ג יז). לכן, היה מקום לחשוב שכפי שמותר ואף רצוי להביא שׂאור ודבש בחג הביכורים, כך יהיה מותר ואולי אף רצוי להעשיר את קורבנות החג באמצעות בישולם בחלב ולא במים. שהרי גם הבישול בחלב, כמו השׂאור והדבש, מבטא את העושר ואת השפע אשר נתן לנו אלוהים. אלא שהתורה אסרה זאת מפאת האיסור המוסרי ומתוקף הקדושה שהצטוו בה ישראל.
בשר בחלב במקרא

במקרא עצמו מופיעות עדויות לכך שבתקופה הקדומה היה מקובל מנהג להגיש מאכל בשרי לצד חלב ותוצריו.
דוגמה ידועה מופיעה במקרא בספר בראשית, שם מסופר על אברהם שהגיש למלאכים שבאו לבקרו חלב ובשר יחד.
וַיִּקַּח חֶמְאָה וְחָלָב וּבֶן הַבָּקָר אֲשֶׁר עָשָׂה, וַיִּתֵּן לִפְנֵיהֶם, וְהוּא עֹמֵד עֲלֵיהֶם תַּחַת הָעֵץ וַיֹּאכֵלוּ:
או דוגמה נוספת בה הוגשה לדוד ארוחה הכוללת בשר וחלב (צאן וחמאה ושפות בקר):
וּדְבַשׁ וְחֶמְאָה וְצֹאן וּשְׁפוֹת בָּקָר הִגִּישׁוּ לְדָוִד וְלָעָם אֲשֶׁר אִתּוֹ לֶאֱכוֹל, כִּי אָמְרוּ הָעָם רָעֵב וְעָיֵף וְצָמֵא בַּמִּדְבָּר.
טעם האיסור

במקרא עצמו לא פורש טעם האיסור, וכך גם במשנת חז"ל לא נאמר כל הסבר לכך, וההתייחסות אליו הוא אל גזרת הכתוב. פרשני המקרא והמצוות החל מפילון האלכסנדרוני עבור בפרשני ימי הביניים ועד להוגי זמנינו ניסו למצוא טעם לאיסור זה.
טעם האיסור > קדושת האדם מתאוותיו

פילון האלכסנדרוני, רשב"ם, רמב"ן ואחרים, נימקו איסור זה בהרחקה מהאכזריות הסמלית המתבטאת במעשה בישול הגדי דווקא בחלב אמו, כשעל בסיס טעם זה הסביר האבן עזרא גם הרחבת האיסור לבשר שאינו גדי ולכל חלב.
הרשב"ם נימק איסור זה בהרחקה מ"רעבתנות" מגונה המתבטאת באכילת חלב האם עם הבנים.
הראי"ה קוק הסביר שאיסור זה נועד לברר את האמיתה שכל החיים נועדו לחיות ולא למלא את תאוותו של האדם, שבכוחניות רוצה ליצור מאכל מעודן בבישול הגדי בחלב. על פי הראי"ה קוק, האיסור מזכיר לאדם את הבעייתיות הקיימת בניצול בעלי החיים לצרכיו (הן באכילת בשר והן בשימוש בחלב), המונעת מבעלי החיים לחיות את חייהם הטבעיים:
"עפ"י ההשקפה השלמה, המלאה חסד ד' וטובו על כל יצוריו, יכיר האדם את יסוד מציאות החלב בשדי האם החיה, לא למען יוכל הוא בחזקתו לעשוק אותו לעצמו, כי אם למען תוכל להניק את ילדה הרך, את הגדי שלה האהוב לה מחלב שדיה. הגדי הזה ראוי הוא שיתענג גם הוא, על אהבת שדי אמו לפי תכונתו וטבעו, ואבירות לב האדם היוצאת מחולשתו החמרית והמוסרית, שנתה ועוותה את ההשקפות הישרות הללו... אבל, בן אדם! אזניך תשמענה דבר מאחריך קול אלהים בכח הקורא לך: "לא תבשל גדי בחלב אמו" (שמות כג). לא! תעודת הגדי איננה דוקא להיות לברות לשיניך החדות, שהוחדו אמנם גם מורטו, לרגלי השפלתך וזוללותך באכילת בשר, והחלב ממילא לא נועד להיות לתבלין לך, למלאות את תאותך השפלה. בידעך כי הבשר והחלב ביחש תיקון המאכל הם כ"כ רחוקים, כ"כ מתועבים, עד כדי איסור הנאה בישול ואכילה, תכיר בבא מועד כי חיי החי לא נוצרו בעבור קיבתך התאונית, והחלב עקרו נועד להיות למזון למי שעבורו בא הטבע למלא את תפקידו, כמו שחלב שדי אמך היה לך למבטח בימי הנקתך."
טעם האיסור > בישול גדי בחלב אמו כפולחן אלילי

הסבר נוסף שזכה לתשומת לב רבה בחקר המקרא המודרני, הוא ההצעה לפרש את האיסור כהתרחקות מפולחן קדום משוער, בו היה נהוג לטבוח גדי בחלב אמו. אסורים רבים שנאמרו בתורה מפורש טעמם במקרא עצמו כהרחקה מהפולחן האלילי ששרר באותה תקופה במרחב ארץ ישראל. דוגמה לכך היא ההרחקה מפולחן האשרה. הצעה זו מובאת בכתבי מפרשי המקרא בימי הביניים ואילך, רשב"א, אבן עזרא, רמב"ם, ספורנו ואברבנאל.
אשר לאיסור בשר בחלב, עם שהוא מזון גס מאוד בלי ספק וגורם להתמלאות רבה, לא בלתי-סביר בעיני שהיה לעבודה זרה צד בזאת. אולי היו אוכלים כך בפולחן מפולחניה או בחג מחגיהם. מה שמחזק זאת, לדעתי, הוא שאיסור בשר בחלב הוזכר פעמיים בתחילת הציווי עליו במקום בו הזכיר את מצוות העלייה-לרגל: שָׁלֹשׁ פְּעָמִים בַּשָּׁנָה יֵרָאֶה כָּל זְכוּרְךָ אֶל פְּנֵי הָאָדֹן ה' (שמות כג, יז). הרי הוא כאומר: "בשעה שאתם עולים לרגל ונכנסים אל בית ה' אלהיך, אל תבשל שם את מה שאתה מבשל בצורה זאת כמו שהם היו עושׂים". זה הטעם הסביר ביותר בעיני לאיסורו, אולם לא מצאתי זאת כתוב בספרי הצאביה (=כת אלילית) שקראתי.
על פי חוקר המקרא והשירה האוגריתית, פרופ' משה דוד קאסוטו, גילויים של לוחות אוגרית הכתובים בכתב היתדות האוגריתי אישש את ההשערה של הרמב"ם על קיומו של מנהג אלילי הכורך בישול בשר בחלב. באחד הלוחות הקרוי "לוח לידת האלים", ובו שירה הפותחת במילים: ”אֵלִם נֵעִמִם וְיסמם (יפים)” (המקור בלא הניקוד), נאמר על פי אחת ההצעות לקריאת הטקסט שבו, ”טבח' [גד] בחלב אננח בח'מאת”, שפירושו הוא "בשל[ו גדי] בחלב, אננח (שם נרדף לגדי) בחמאה". ניתן לראות בפסוק שירי זה תקבולת המציינת נוהג של "טביחת=בישול" בשר גדי בחלב ובחמאה:
המדובר הוא כנראה בטקס פולחני שהיה מכוון למשוך את ברכת הפריון לאדמה, ומתוך כך מתברר גם הקשר שבכתובים המקראיים בין הבאת הביכורים ובין האיסור הנ"ל: "רֵאשִׁית בִּכּוּרֵי אַדְמָתְךָ תָּבִיא בֵּית ה' אֱלֹהֶיךָ" [להביע לו את תודתך על תבואת האדמה אשר הוא נותן לך, אבל הישמר לך פן תעשה כמעשה ארץ כנען, ולפיכך] "לֹא תְבַשֵּׁל גְּדִי בַּחֲלֵב אִמּוֹ"
יש המפקפקים בהשערתו של קאסוטו, מכיוון שהמונח "טביחה" במשמעותו הקדומה, אינו מציין בישול כי אם שחיטה. מנחם הרן מפקפק בהשערה זו ובהצעתה להשלמת הטקסט שבאותו פסוק שירי אוגריתי. הוא סבור שהמונח "אננח" אינו מתפרש כשם נרדף לגדי, אלא הוא מכוון למין כלשהו מן הצומח. ועל כן לא ניתן לתלות בהקשר אליו את הפועל "טביחה". כך גם אין כל סיבה לקבל את ההשלמה "גד" שהיא השערה בלבד. משום כך הוא מציע דרך שונה לגמרי לקריאת פסוק שירי זה, שלא בהקשר פולחן של גדי בחלב כלשהו. גם לדעת החוקרים רוברט רטנר וברוס צוקרמן, לא ניתן להשלים את הכתובת למילה "גדי" כי אם לכל היותר למילה "גד", כך שמתקבל הפסוק ”לצד המדורה שבעה קולות מתוקים (עונים) 'גד בחלב, יועזר בגבן'” (On Rereading the “Kid in Milk” Inscription - The BAS Library, The BAS Library, ‏1 ביוני 1985).
טעם האיסור > כח שלילי במעשה

הסברים נוספים שהוצעו על דרך הקבלה בזוהר ובכלי יקר גורסים כי ערבוב ומיזוג בין שני כוחות מנוגדים הוא בעייתי ודומה לאיסור כלאיים.
המקובל רבי אביעד שר שלום באזילה (1680-1743) שילב בין הטעמים לאיסור בשר וחלב, והסביר שהפעולה עצמה רעה ולכן עשוה לעבודת אלילים. "והוא שהדברים ההם מולידים הטומאה הרוחנית בנפש האדם ומטמאים אותו… ולכן אסרה אותם התורה. ועובדי עבודה זרה היו עושים אותם בדווקא כדי להביא עליהם רוח הטומאה, שהרי לסטרא דמסאבא [=צד הטומאה] הם עובדים. וכן בלעם…". ("אמונת חכמים" ל)
לפי פרשנותו של שלום רוזנברג לדברים אלה של באזילה, התורה אוסרת על מעשים של סדיזם ופסגות של רוע אנושי, שהיו נפוצים בעבודת אלילים שונים
הרבה ממנהגי האלילות אינם תוצאה של קביעה מלאכותית, והם נובעים מרבדים עמוקים של הנפש. לא תמיד רבדים אלה טהורים הם. הם יכולים לבטא שחיתות, אלימות ובייחוד סדיזם. סדיזם זה מנוגד לכמה ממצוות התורה שלא קשורות ישירות עם עבודה זרה, כמו (ויקרא כב, כח) "וְשׁוֹר אוֹ שֶׂה אֹתוֹ וְאֶת בְּנוֹ לֹא תִשְׁחֲטוּ בְּיוֹם אֶחָד". איסור זה מהווה מעין הקדמה ל"לֹא תְבַשֵּׁל גְּדִי בַּחֲלֵב אִמּוֹ", פעולה שבה הסדיזם מגיע לשיא. חלב האם, הברכה הא-להית הנותנת חיים לצאצא, הופכת להיות אחד הכלים הגורמים למותו. הרחמים הופכים אמצעי לאכזריות, כאילו מאחורי האלילות הזאת עומד אל מסואב אשר לפעמים שוכן במעמקי הנפש האנושית, אל שערכיו מנוגדים לטוב ולישר, לחסד ולרחמים.
האיסור במניין המצוות

איסור בשר וחלב נמנה בתרי"ג המצוות. היות שהאיסור מובא במקרא 3 פעמים, מרבית מוני המצוות מונים איסור זה פעמיים או שלוש, כאשר חלקים שונים מהאיסור הם מצוות נפרדות.
הרמב"ם וההולכים בעקבותיו מונים את איסור בשר בחלב כשני איסורים מתוך תרי"ג המצוות: איסור בישול ואיסור אכילה. לדעתם, איסור הנאה אינו נמנה בפני עצמו והוא חלק מאיסור אכילה. בעל הלכות גדולות ורבי סעדיה גאון מנו את כל איסורי בשר בחלב כמצווה אחת. אולם רבי שמעון בן צמח דוראן מנה את המצווה כשלושה איסורים שונים: אכילה, הנאה ובישול.
הלכות איסור בשר וחלב > איסור בישול בשר וחלב

האיסור מן התורה הוא על אכילה וגם על עצם הבישול של בשר בחלב. כאשר התערובת נאסרת, צריך לקבור אותה, לשרוף או להשליך, ולרוב הדעות אף האפר של שריפת האיסור אסור בהנאה.
הלכות איסור בשר וחלב > מיני בעלי החיים שבשרם וחלבם אסור

על פי חז"ל, האיסור מן התורה כולל את כל סוגי בשר הבהמות הכשרות ואת כל סוגי חלב הבהמות הכשרות. האיסור אינו חל על בשר בהמות טמאות ולא על חלב בהמות טמאות, לכן אף שמחמת איסורי מאכלות המאכל אסור באכילה, מותר לבשלו ומותר להנות ממנו.
האיסור אינו כולל בשר דגים וחגבים אף לא מדרבנן, וכן אינו חל על חלב אם, אך מחשש של מראית העין נפסק לא לבשל בכל חלב.
הלכות איסור בשר וחלב > מיני בעלי החיים שבשרם וחלבם אסור > עופות וחיה שאינה בהמה

התנאים נחלקו בנוגע לבשר וחלב של חיה טהורה ועוף. דעת ר' עקיבא שחיה ועוף מותרים מן התורה, אך אסורים מדברי סופרים, ולדעת ר' יוסי הגלילי חיה אסורה מן התורה, ועוף מותר אף מדברי סופרים. בתלמוד מסופר שאנשי עירו של ר' יוסי הגלילי היו אוכלים עוף בחלב, בהתאם לדעתו, ואף במקומו של ר' יהודה בן בתירא היה מי שנהג כך, ולא מיחו מפני שאולי כך ר' יהודה הורה להם כשיטת ר' יוסי.
להלכה, כתב הרמב"ם כי איסור בשר עוף בחלב חל רק מדברי חכמים. כתוצאה מכך, על פי שיטה זו אסור לאכול עוף בחלב, אך בישולו והנאה ממנו מותרים (חז"ל גזרו רק לגבי האכילה), וכך פסק גם השולחן ערוך. דעת התוספות היא כי בשר עוף אסור מהתורה, ובשיטה זו הלכו הב"ח ועוד שבשר עוף בחלב אסור גם בבישול ובהנאה.
לגבי בשר חיה ישנה סתירה לכאורה בדברי הרמב"ם: בעוד בהלכות ממרים כתב הרמב"ם כי איסור בשר חיה בחלב הוא מן התורה, בהלכות מאכלות אסורות כתב הרמב"ם שאיסור זה הוא מדברי חכמים. לדעת הכסף משנה, הרמב"ם בהלכות ממרים רק משתמש בהדגמה (שמקורה בתלמוד) עבור הלכות "לא תוסיף ולא תגרע", ואין ללמוד ממנה שדעתו לפסוק שלא כדעת רבי עקיבא, כפי שאכן פסק בהלכות מאכלות אסורות. יש המפסקים את דבריו שם באופן שונה, כך שישנה אפשרות לפרש שגם שם הוא אוסר בשר חיה מן התורה. בשולחן ערוך נפסק כי בשר חיה אסור מדרבנן.
הלכות איסור בשר וחלב > הגדרת בישול

מלבד איסור האכילה, באיסור בשר בחלב ישנו חלק ייחודי של איסור על עצם הבישול, אף ללא אכילה.
ישנה מחלוקת בשאלה איזה שלב בישול יש לעבור על מנת להתחייב באיסור זה של בישול, וכן שהמאכל המבושל יחשב כתערובת בשר וחלב. מרבית הדעות סוברות כי שלב הבישול הקובע הוא 'מאכל בן דרוסאי' (נקודת השליש או החצי של הבישול), אולם יש דעות הסוברות שאפילו בישול מינימלי אסור.
בהלכה נפסק שגם זיעת אוכלין נכנס לאיסור בשר וחלב. כלומר אדים היוצאים ממאכל או משקה בזמן שמתחממים (הזיעה של האוכל), נחשבים כאוכל עצמו, ולכן אידי חלב חמים שנבלעו בבשר דינם כחלב שנבלע בבשר.
בהלכה נפסק שרק כאשר טעם הבשר והחלב מתערב זה בזה, הדבר נחשב מבושל, 'שאין לך בישול שלא יתן טעם'. למרות המחלוקת, נפסק שכאשר התערובת היא בשיעור כזית, קיים איסור מהתורה;
קיים דיון בהלכה לגבי סוגים שונים של בישול, כגון: צלייה, טיגון, אפייה, בישול בחמה ועישון, האם נחשבים כבישול או לא.
הלכות איסור בשר וחלב > הפרדה בין כלי בשר לכלי חלב

מאחר שבבישול מאכל נבלע מעט ממנו בכלי, כלי שבושל בו חלב בולע מעט חלב ולכן אין לבשל בו בשר אם לא יוגעל קודם (וכן להפך). לכן במסגרת ההפרדה בין חלב לבשר יש לייחד כלי אוכל נפרדים למאכלי חלב ולמאכלי בשר.
איסור זה נובע ישירות מאיסור התורה, לכן בשר שבושל בכלי בן יומו שלפני כן בושל בו חלב נאסר בהנאה.
במטבח הפרטי די בשתי מערכות שונות זו מזו, שבני הבית המשתמשים בהן יודעים לזהות איזה נועדה לבשר ואיזה לחלב.
יש נוהגים, בעיקר במערכות עם כלים זהים, להעדיף את סימון הכלים החלביים. המקור הוא מכך שבעבר היו מסמנים דווקא את כלי החלב בשלשה חריצים, כרמז ללשון המקראית "חריצי חלב" (שם מקראי לגבינה). עדות היסטורית גם מספרת על נכרים שרצו להשתמש במנהג והשתמשו בסכין חרוצה לצורך עלילת דם, אבל היו בה ארבעה חריצים, וכך התגלתה העלילה.
בחדרי אוכל ציבוריים נהוגה הבחנה ברורה יותר. למשל בחדרי אוכל בצה"ל נהוגות צלחות כחולות לארוחות חלביות, וצלחות כתומות לארוחות בשריות, ועל סירי מתכת נכתב בפירוש "חלבי" או "בשרי", או שנצבע פס כחול לזיהוי חלב ופס אדום לזיהוי בשרי. כמו כן הסכו"ם החלבי מחורר, בניגוד לסכו"ם הבשרי שאינו מחורר.
הלכות איסור בשר וחלב > איסור אכילת בשר עם חלב

בעוד אכילת בשר וחלב שלא התבשלו יחדיו (ואינם חמים כדי שיחשבו כמבשלים זה את זה כעת) - מותרת מדין תורה, מדרבנן נאסרה גם אכילת בשר וחלב יחדיו גם כאשר לא התבשלו יחדיו. לכן אסורה גם השריית בשר בתוך חלב ואכילתו, וכן אכילת בשר עם חלב כשהם קרים.
הלכות איסור בשר וחלב > האיסור להעלות בשר וחלב על שולחן אחד

מדרבנן נקבעו הרחקות שונות על מנת למנוע אכילת תערובת בשר וחלב, לדוגמה: נאסר לאכול בשר על אותו שולחן עם אדם האוכל חלב, כאשר אין סימן המבדיל ביניהם (מפות נפרדות, הפסק ביניהם באמצעות לחם וכדומה), שמא יאכלו אחד מהשני. היות שטעם דין זה הוא שמא יאכלו איש ממאכל רעהו, איסור זה חל רק על מכרים, ולא על זרים שאינם מכירים זה את זה.
הלכות איסור בשר וחלב > המתנה בין בשר לחלב

מלבד איסור אכילת בשר עם חלב, בגמרא מובאות סוגיות המוסיפות גם דרישה של ניקוי הפה והידים משאריות המאכל הקודם, או המתנה של זמן מסוים.
למעשה, נפסק שבאכילת חלב ולאחריה אכילת בשר אין צורך להמתין כלל, אלא שצריך לנקות את הפה היטב באכילת פת ולהדיחו במים וכן צריך לעיין בידיים אם צריך לרחצם, וזהו המנהג הנפוץ. בנוסף יש דעה המחמירה באכילת בשר אחרי אכילת גבינה קשה, ולפיה יש הנוהגים להמתין ביניהם חצי שעה, שעה, ויש שממתינים 6 שעות.
באכילת בשר ולאחריה אכילת חלב נפסק שיש להמתין 'מסעודה לסעודה', כאשר נחלקו הפוסקים כמה זמן זה בדיוק. למעשה המנהג הנפוץ הוא להמתין 6 שעות, ויש מנהגים נוספים של 5 וחצי שעות, 5 וקצת, 4 שעות, 3 שעות (יוצאי יהדות גרמניה ואוסטריה וצ'כסלובקיה), שעתיים, ושעה אחת (יוצאי יהדות הולנד).
הלכות איסור בשר וחלב > המתנה בין בשר לחלב > טעם ההמתנה

הרמב"ם כותב שהטעם הוא מפני הבשר שבין השינים שאינו סר בקינוח. לעומתו רש"י כתב שהבשר מוציא שומן ומשאיר טעם בפה. הטור כתב שיש להחמיר כשני הפירושים, היינו, שגם אם רק לעס בשר לילד קטן ולא בלע, צריך להמתין, ושגם אחרי שש שעות אם יש שאריות בשר בין השינים, יש להסירן, וכן פסק השולחן ערוך.
ראו גם

תערובת (הלכה)
אכילת דג עם בשר
אכילת דג עם חלב
חלאל - באסלאם
לקריאה נוספת

פניני הלכה, ספר כשרות ב - המזון והמטבח, פרק כה - בשר בחלב.
מנחם הרן, גדי בחלב אמו, ארץ ישראל, י"ד (ספר חיים אריה גינזברג), תשל"ח. עמ' 12–18. פורסם גם בתוך: מקרא ועולמו, עמ' 433–444.
מנחם הרן, הגדי בחלב אמו והגדי היונק חלב אמו, תרביץ נב, תשמ"ג. עמ' 371–392. פורסם גם בתוך: מקרא ועולמו, עמ' 371–392.
הרב שמואל טל, טל חיים - בשר בחלב ותערובות, יד בנימין תשע"ג.
ענת פלורנטין, האם יש הסבר פיסיולוגי לאיסור אכילת בשר וחלב?, במדור "שאל את המומחה" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, דצמבר 2009
Eran Viezel, and Nir Avieli, "Why Are Jews Forbidden to Eat Meat and Milk Together? The Function of Eating Restrictions in Human Societies," [Journal of Theological Studies] 72 (2021): 580-619
הסילמריליון

| --- | --- |

 קוונטה סילמריליון  ולאקוונטה  איינולינדלה  אקלבת  על טבעות הכוח והעידן השלישי 
 מידע כללי
 מאת:  ג'. ר. ר. טולקין 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  פנטזיה
 נושא:  הלגנדריום של טולקין 
 מקום התרחשות:  ארדה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1977
 עורך:  כריסטופר טולקין 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  זמורה ביתן
 תאריך:  1990
 תרגום:  עמנואל לוטם
 מספר עמודים:  350
 פרסים
 פרס לוקוס לנובלת פנטזיה (1978)  100 ספרי המדע הבדיוני והפנטזיה הטובים ביותר של NPR 
 סדרה
 הספר הבא:  סיפורים שלא נשלמו 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  990011242440205171
 
הסִילְמָרִילִיוֹן (באנגלית: The Silmarillion) הוא אוסף של כתבי ג'ון רונלד רעואל טולקין שנערך לאחר מותו על ידי בנו כריסטופר טולקין בעזרתו של סופר הפנטסיה גאי גבריאל קיי. הספר הוא חלק מרכזי מהלגנדריום - המכלול הספרותי המתאר את היקום הדמיוני שיצר טולקין.
הסיפורים שבסילמריליון נכתבו במשך תקופה ארוכה. הסיפור המוקדם ביותר נכתב בשנת 1917 בזמן שטולקין, אז קצין בצבא הבריטי, אושפז בבית חולים צבאי במהלך מלחמת העולם הראשונה עקב קדחת השוחות.
טולקין הוסיף לכתוב עבור הסילמריליון גם אחרי שפורסמו "ההוביט" (1937) וספרי "שר הטבעות" (1954‏-1955). בעקבות ההצלחה הרבה לה זכה "ההוביט", המו"ל של טולקין ביקש ספר המשך וטולקין שלח לו טיוטה מוקדמת של הסילמריליון. עקב אי־הבנה המו"ל דחה את היצירה בלי לקרוא אותה עד הסוף, מתוך הנחה שטולקין עובד על יצירה ארוכה ומצופה אחרת; הפרק הראשון של מה שהוא תיאר כ"סיפור חדש על ההוביטים" לעתיד: שר הטבעות.
טולקין המשיך לערוך ולעדכן את הסיפורים עד מותו בשנת 1973. היות שהוא לא השלים את הספר עד אז, בנו כריסטופר אסף חומרים מיצירותיו הקודמות של אביו כדי להשלים את הספר. לעיתים היה אפילו צריך להמציא חומר חדש כדי למלא חללים ריקים כדי שלא ייגרם חוסר עקביות בתוכן ובעלילה. הסילמריליון היה במקור חמישה סיפורים נפרדים, אך הייתה זו משאלתו של טולקין שיפורסמו כספר אחד אחיד.
בספר פורש טולקין את תולדות ארדה (העולם הגשמי שבו מתקיימת העלילה של כל סיפורי טולקין), מרגע בריאת העולם, על ידי שירת האיינור (האלים). המשך הספר מתמקד בארץ התיכונה כשחלקו העיקרי  עוסק בתולדות הסילמרילים והמלחמות בעקבות גניבתם בעידן הראשון. הספר מסתיימת בסיפור נומנור ונפילתה בעידן השני ובסיפור טבעות הכוח והעידן השלישי.
הספר תורגם לעברית על ידי עמנואל לוטם.
תוכן הסיפורים

הסילמריליון מכיל חמישה סיפורים:
אַינוּלִינדָלֶה (מנגינת האיינור) - בסיפור זה מתוארת שירת האיינור, שבה ברא אילובטר (המכונה גם ארו - "האחד", שליט העולם) את העולם הגשמי, ומסופר גם על המאבקים הראשונים שהתחוללו בין האיינור (האלים) שירדו לעולם הגשמי.
וַלָאקוֶנטָה (סיפור הולאר והמיאר) - בסיפור זה מתוארים האיינור שירדו לעולם הגשמי, כאשר חלקם הופכים להיות ולאר, שליטי העולם והשאר - מיאר, עוזריהם של הולאר. לעולם ירדו גם כוחות הזדון, שהם הולא מלקור שר האופל (המכונה גם מורגות) ועוזרו סאורון, המיא (שהפך לשר האופל לאחר נפילתו של מלקור). הולאר והמיאר חיים בארץ אמן, הארץ הברוכה, בעוד שמלקור ומשרתיו חיים בארץ התיכונה.
קְוֶנְטָה סילמריליון (תולדות הסילמרילים) - בסיפור זה, שמהווה את עיקר הספר, מסופר על תולדות העידן הראשון של הארץ התיכונה כשבמרכז העלילה עומדים הסילמרילי (האבנים הקסומות שנוצרו על ידי העלף פאנור בן פינווה) שנחטפו על ידי מלקור-מורגות', שר העופל וגרמו למלחמות רבות בינו לבין העלפים ובני האדם. הקונטה סילמרליון כוללת גם את שלושת "הסיפורים הגדולים" שכריסטופר טולקין ערך והוציא אותם כספרים תוך תיאור התפתחותם לאורך השנים: "ברן ולותין", "בני הורין" ו"מפלת גונדולין".
אַקַלַבֶּת (פירוש השם הוא "אשר נפלה") - סיפור על ממלכת נומנור, אותה העניקו הולאר לבני האדם הטובים (האדין) שסייעו להם להביס את מלקור בסוף העידן הראשון, ולבסוף במהלך העידן השני חרבה על ידי אילובטר לאחר שתושביה הידרדרו לרוע, בהשפעת סאורון, ודרשו לעצמם חיי אלמוות (הממלכות גונדור וארנור הוקמו על ידי פליטי החורבן, שהיו מבני נומנור שלא הושחתו על ידי האופל).
על טבעות הכוח והעידן השלישי - בסיפור זה מתוארות יצירתן של טבעות הכוח ותולדות העידן השלישי של הארץ התיכונה עד לסיומו עם השמדת טבעת הכוח הגדולה ועזיבת אחרוני הנולדור ושומרי הטבעות את הארץ התיכונה בשהפלגה אל המערב. למעשה, סיפור זה הוא גרסה מקוצרת של "שר הטבעות", אך הדגש כאן הוא על גנדלף ולא על פרודו וחבריו.
השראה

הסילמריליון הושפע ממקורות רבים. ההשפעה מהמיתולוגיה היוונית ניכרת באופן שבו האי נומנור מזכיר את אטלנטיס, ותיאור הולאר שואל תכונות רבות מהאלים האולימפיים. הולאר, כמו האולימפיים, חיים בעולם, אך על הר גבוה, מופרד מבני תמותה; והמפגשים ביניהם הם לעיתים רחוקות בלבד. תיאור הולאר מושפע גם מהמיתולוגיה הנורדית, עם מאפיינים הדומים למגוון של האזירים, האלים של אסגרד. ת'ור, למשל, החזק ביותר מבין האלים מבחינה פיזית, ניתן לראות הן באולמו, שנלחם במפלצות של מלקור, והן בטולקס, ההשראה של הואלר. מנווה, ראש הוולאר, מפגין כמה קווי דמיון לאודין, "האב". טולקין אמר גם שהוא ראה בגנדלף "נודד אודיני".
השפעת הברית החדשה נראית בסכסוך בין מלקור לארו אילובטר, מקבילה לקוטביות של לוציפר ואלוהים. יתרה מכך, בריאת ונפילתם של העלפים מקבילה לסיפור בראשית על בריאת האדם ונפילתו. כמו בכל יצירותיו של טולקין, "הסילמריליון" מאפשר מקום להיסטוריה נוצרית מאוחרת יותר.
ייתכן שטולקין הושפע מהקוסמולוגיה הנוצרית של ימי הביניים, במיוחד בתיאור בריאת היקום, ביטוי של מעין שיר ששר אלוהים איתו המלאכים משתלבים בהרמוניה. כתביו של אוגוסטינוס הקדוש על מוזיקה, כמו גם המסורת הענפה של ימי הביניים של ההרמוניה האלוהית - המוכרת לנו יותר כיום ברעיון "מוזיקת הספירות" - שימשו בסיס לספר הבריאה הזה.
חוקרי ספרות כמו דימיטרה פימי תיעדו את השפעתה של המיתולוגיה הקלטית בגלות העלפים, תוך שאלת אלמנטים מהמיתולוגיה האירית. ההשפעה הוולשית נראית בשפה האלווית סינדרין. טולקין כתב שהוא העניק לו "שפה לשונית מאוד דומה (אם כי לא זהה) בריטית-וולשית... כי נראה שהיא מתאימה לסוג ה'קלטי' למדי של אגדות וסיפורים".
ביקורות

על אף שכאשר הספר יצא הביקורות היו חיוביות, המוציא לאור התבטא כי הביקורות "אינם הוגנות" מאחר שהספר אכזב הרבה מהקוראים, שציפו שהסילמריליון יהיה פחות רציני ויכתב יחד עם הרגעים הקלילים שנכתבו ב"שר הטבעות" ובמיוחד ב"ההוביט". מגזין טיים התלונן ש"לא היה מסע אחד ושום חבורת גיבורים שהקורא יוכל להזדהות איתה". בנוסף, ביקורות אחרות כללו "שפה קשה לקריאה ושמות רבים קשים וקשים לזכור"
אולם כן נרשמו ביקורות חיוביות: במאמר משנת 2019, לה מונד, מגזין צרפתי, כינה את הסילמריליון "אבן הפינה של דמיונו של טולקין" ו"הספר של טולקין ששולט בכולם" מגזין אחר, קול הכפר, כתב שזו "יצירת מופת קשה אך בלתי ניתנת לערעור של הפנטזיה".
הערות שוליים

↑  מגזין טיים 24 באוקטובר 1977
↑  המגזין האמריקאי "סקירה לאומית" (9 בדצמבר 1977)
↑  לה מונד, (28 באוקטובר 2019)
| זוכי פרס גנדלף |
| --- | --- | --- |
| סופרים | ג'ון רונלד רעואל טולקין (1974) • פריץ לייבר (1975) • ל. ספראג דה קמפ (1976) • אנדרה נורטון (1977) • פול אנדרסון (1978) • אורסולה לה גווין (1979) • ריי ברדבורי (1980) • קטרין לוסיל מור (1981) |  |
| ספרים | הסילמריליון (1978) • הדרקון הלבן (1979) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007599613905171  BNE: XX2206994  BnF: cb11957451k (data)  GND: 4436473-8  LCCN: n79102638  MusicBrainz work: f34c6cbb-1178-45da-9f94-0d20f42b27ba  NKC: aun2006373560  SUDOC: 120277859  VIAF: 183065413   WorldCat (עם VIAF): 183065413