צליבת ישו
צליבת ישו באמנות > איקונוגרפיה

ההוצאה להורג בדרך של צליבה בוטלה באימפריה הרומית בידי קונסטנטינוס בשנת 315, והופיעה בתבליטים אומנותיים החל מהמאה ה-5. ניתן לחלק את ייצוג המעמד למספר נושאים: ישו על הצלב לבדו, בין היתר בצורת קרוסיפיקס, ישו על הצלב ודמויות נוכחות נוספות, או קבוצת דמויות שבה נכללים בדרך כלל גם שני הגנבים, הבתולה ומריה מגדלנה, ולעיתים גם מרים אחות יוסף, חיילים רומים ועוד. פעמים רבות כוללים תיאורים אלה התייחסות גם לסביבה הגאוגרפית וכן לגרמי השמים, לעננים ולאיכות האור. כך או כך, ישו ניצב תמיד במרכז ההתרחשות, ודרך תיאורו התפתחה במשך למעלה מ-1,600 שנות אמנות.
על התיאורים הפלסטיים המוקדמים ביותר של המעמד עליהם ידוע, נמנים קופסת שנהב המתוארכת לעשור השלישי של המאה ה-5, אשר שמורה במוזיאון הבריטי בלונדון, ותבליט על דלת בבזיליקת סנטה סבינה ברומא. הדלת עשויה עץ ברוש ומתוארכת למועד בניית המבנה במאה ה-5. בדלת 18 משטחים שהשתמרו מתוך 28 משטחים שהיו בה במקור, ואחד מהם מתאר את צליבת ישו באופן ייחודי. ישו ושני הגנבים ניצבים על הקרקע ורגליהם לא ממוסמרות. ישו ניצב במרכז והוא גדול בהרבה משני הגנבים שמשני צדדיו. עיניו פקוחות לרווחה, שיערו ארוך והוא עטור זקן. הבעת פניו ותנוחת גופו אינם מקרינים סבל. בניגוד למראה המקובל, ידיהם של כל הדמויות שמוטות מעט מתחת לגובה הכתפיים, בתנוחה קרובה יותר לתנוחת "אורנס" (Orans) מאשר לתנוחת צליבה. אולם הפרט הייחודי ביותר בתבליט הוא היעדרם של הצלבים. מרגרט רובין ג'נסין (Jensen), בפרשנותה על דימויי צליבת ישו המוקדמים, טוענת כי בתקופה מוקדמת זו מעידים התיאורים על חוסר מרכזיותם של דימויי הצליבה בתרבות הנוצרית המתפתחת. בהצגת ישו כסובל, מציינת ג'נסין, יש משום הפחתה בערכו של האל, או שדימוי זה היה טעון רגשות עזים מדי בעבור הנוצרים בני התקופה ולכן הושם דגש על ייצוג חלקי בלבד של הסיפור.
בימי הביניים החל הקרוסיפיקס, צלב שעליו דמותו של ישו בתנוחת צליבה, להופיע יותר ויותר. תחילתו בציור ישו על הצלב לבדו, ורק עם הזמן הוא הפך לעצם אמנותי ודתי בעל עומק תלת-ממדי. הקרוסיפיקס הפך בהדרגה לסמלה של הדת הנוצרית, לצדו של הצלב עצמו. בתחילה רווח תיאור האירוע תוך הצגת צדו האלוהי של ישו, תיאור המכונה "ישו המנצח" (Christus triumphans). בסגנון זה נראה ישו בוטח, מישיר מבט אל הצופה או נושא את עיניו אל השמים. עיניו פקוחות וגופו אינו מעוות. בשני קצות הצלב נוספו לעיתים תמונות של התרחשויות נוספות מהפסיון, והחל מאמצע המאה ה-13 הוקדשו אלה באופן מסורתי לדמויותיהם של הבתולה ושל יוחנן המטביל.
באמנות הביזנטית היה מקובל באותה עת לתאר את הצלוב בעודו על הצלב, אך לאחר מותו (Christus patiens או Χριστος πασχον). פניו פונות לרוב הצדה או כלפי מטה, עיניו עצומות וגופו רפוי. צלב גרו בקתדרלת קלן מסוף המאה ה-10, הוא ככל הנראה היצירה העתיקה ביותר במערב המתארת את ישו בסגנון זה. הסגנון הפך מקובל במערב רק במאה ה-13, ויחד עם התפיסה הפרנציסקנית של האירוע, הביא להיווצרות סגנון "הצלוב המתייסר" (Christus dolens). סגנון זה שם דגש על הפן האנושי של ישו. ראשו שמוט אל כתפו, פניו רוויות סבל, עיניו עצומות, פיו מעוקם בצדדיו כלפי מטה, גפיו מדממות, וגופו מעונה ומעוות בכאב. שרירי גופו וצלעותיו מתוארים בהבלטה. פעמים רבות נוספה מעל הצלב תמונתו של ישו או של האב. ג'וטו היה זה שהמשיך ופיתח את הרעיון, ובסוף המאה ה-13 העניק למעמד נופך מציאותי, כאשר תיאר את גופו של הצלוב ככורע תחת משקלו שלו. הוא ריכך את העווית המוגזמת של הגוף, ועשה שימוש במסמר בודד לכל אחת משתי הרגליים.
מאז סוף ימי הביניים לא חלו שינויים גדולים בדרך תיאורו של ישו על הצלב. מקובל כי ידיו של הצלוב ישרות ופשוטות לצדדים, רגליו מונחות בדרך כלל זו על גבי זו ומסמר בודד מחבר אותן אל הצלב, וראשו מורכן בהבעת סבל. עם זאת, מעבר לנתונים קבועים אלה, קיימים שינויים בפרטי תיאור המעמד, ואלה מושפעים מהטכניקה האמנותית ומהרקע הדתי, והם משתנים בהתאם למקום ולתרבות.