stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בסיס חיל האוויר ונדובר

| --- | --- |

 מידע על המבנה
 סוג:  בסיס טיסה
 תקופת הבנייה:  1940–1945 (כ־5 שנים)
 בשימוש פעיל:  לא
 קואורדינטות:  40°43′07″N 114°01′52″W﻿ / ﻿40.7186°N 114.031°W﻿ / 40.7186; -114.031
 he
 
בסיס חיל האוויר ונדובר (באנגלית: Wendover Air Force Base) הוא בסיס טיסה לשעבר של חיל האוויר של ארצות הברית במדינת יוטה. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שימש כבסיס אימונים עבור צוותי המפציצים בואינג B-17 מבצר מעופף וקונסולידייטד B-24 ליברייטור. הבסיס היה גם אתר האימונים של קבוצת הטייסות המעורבת 509 (אנ'), יחידת טייסי בואינג B-29 סופרפורטרס שהטילה את פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
לאחר המלחמה המשיך ונדובר לשמש בסיס אימונים, מטווח ירי וכמתקן מחקר. הוא נסגר על ידי חיל האוויר ב-1969 והועבר לבעלות העיר ונדובר (אנ') ב-1977. מחוז טואל (אנ') קיבל את הבעלות על שדה התעופה ועל מבני הבסיס ב-1998 והוא ממשיך להפעיל אותו כשדה תעופה ציבורי.
הערות שוליים

↑  Wendover Air Base, UT, National Park Service
דפוס גוטנברג

עותק תנ"ך גוטנברג בספריית העיר ניו יורק
דפוס גוטנברג הוא שיטת דפוס שפותחה על ידי יוהאן גוטנברג החל משנות ה-30 של המאה ה-15, בעזרתה הדפיס את תנ"ך גוטנברג, בין 1452 ל-1454. לפני שיוהאן גוטנברג פיתח את השיטה שלו, הדפוס הומצא והיה בשימוש במזרח אסיה, ובפרט בסין, קוריאה ויפן. הדפוס הסיני והיפני נעשה באמצעות גילוף עץ, כשכל גלופה מכילה דף שלם. ידועים גם כמה ספרים שהודפסו בעזרת סידור גופנים נפרדים עבור כל אות בסין (המצאה שלעיתים מיוחסת לגוטנברג)  בעזרת גופנים מקרמיקה, ובקוריאה גופנים יצוקים מברזל.
במרוצת השנים נשמעו טענות שחלקים בהמצאה הומצאו למעשה לפני כן באירופה (ובפרט, בהולנד ואיטליה) על ידי ממציאים שונים. לא ידועים פרטים מדויקים על ההמצאות הללו, ולא ידועים ספרים או דברי דפוס אחרים שהודפסו בעזרתן. העדויות עליהן מבוססות בדרך כלל על מסמכים שונים, ובפרט תביעות משפטיות. היסטוריונים של הדפוס מייחסים כיום את ההמצאה לגוטנברג עצמו.[דרוש מקור]
בתקופתו של גוטנברג הנייר, שהומצא גם הוא בסין, כבר הגיע לאירופה, והחל להחליף בהדרגה את הקלף לכתיבת מכתבים ומסמכים, אך ספרים עדיין נכתבו בדרך כלל על קלף, ותמיד על ידי "כתבן" או "סופר", שהתמחה בכתיבה תמה, או, בכתבים עבריים, בכתיבת סת"ם. מפעלי העתקת  ספרים התקיימו במנזרים והיו בשליטת הכנסייה. מחוץ להם היו כתבנים ספורים, שעבדו בשירות מלכים ואנשי אצולה בכתיבת ספרים, כשרוב הכתבנים האחרים עסקו בכתיבת מסמכים, כמו מכתבים, חוזים, פסקי דין, צווי מלכות וכן הלאה. כתיבת ספר כזה, שנכתב בקולמוס על קלף ונקרא קודקס, ארכה זמן רב. כתיבת ספר תנ"ך ארכה כחמש שנים, ובאמת מידה זו, מייצג התנ"ך של גוטנברג, שהודפס בכ-180 עותקים, 900 שנות אדם.
התהליך שפיתח גוטנברג מבוסס על סידור אותיות מתכת יצוקות, והדפסה איתן על נייר בעזרת מכבש דפוס. התהליך חולל את מה שכונה מהפכת הדפוס, שנחשבת כמסמנת את תחילת תקופת הרנסאנס. ההמצאה התפשטה במהירות חסרת תקדים לעומת שכלולים טכנולוגיים קודמים. לפי הערכות, בין השנים 1400 ל-1450 "הודפסו" באירופה כ-20,000 ספרים (כלומר הועתקו מכתב יד או מספר קיים). בחמישים השנים הבאות הודפסו כ-9,000,000 ספרים, מהם שרדו עד ימינו מעל חצי מיליון עותקים של כ-30,000 עבודות שונות,  ועד סוף המאה היו באירופה ובאנגליה לא פחות מ-250 ערים שבהן היה בית דפוס, ברבות מהן יותר מאחד. הדפוס פתח תהליך של התפשטות האוריינות, וכיום נדיר למצוא אדם מבוגר שאינו יודע קרוא וכתוב, בעוד לפניו אוריינות הייתה נחלת המעמדות הגבוהים והכמורה, והייתה נדירה בקרב העם הפשוט.
תיאור

הדפוס בשיטת גוטנברג עושה שימוש באותיות מתכת יצוקות. השלב הראשון בתהליך הוא הכנת האותיות עצמן. השלב הבא הוא סידורן למילים, משפטים, ופסקאות. בשלב הבא יש לבצע הגהה, ולאחריה עימוד - בשלב זה ממקמים את הטקסט בעמוד, ומוסיפים כותרות, מספרי עמודים, מסגרות ואיורים, ומהדקים את מה שמכונה "החומר" במסגרת ייעודית, שמהווה את העמוד המוכן להדפסה.
מכבש הדפוס מבצע את ההדפסה עצמה, על ידי הידוק גיליון נייר אל פני העמוד, שנמשח לפני כן בדיו. אחרי הדפסת מספר העותקים הדרוש, המסגרת מפורקת, ואותיות המתכת ממוינות בחזרה למגירת הסדר לסידור העמודים הבאים. העמודים המודפסים חוזרים לתהליך להדפסת צידו השני של הדף, וכששני הצדדים מודפסים, להמשך העיבוד - קיפול, חיתוך וכריכה. שלבי התהליך עד סיום ההדפסה מפורטים בסעיפים הבאים.
דפוס הבלט התפתח והופיעו שיטות שהתרחקו יותר ויותר מדפוס גוטנברג, וביתר שאת מתחילת המהפכה התעשייתית, אך כמה מהשיטות שפיתח, כמו תהליך הכנת אמהות הדפוס, הנתך ליציקת האותיות, והדיו להדפסה, שמרו על התהליך המקורי, בשינויים קלים.
הכנת האותיות

תהליך היציקה שפיתח גוטנברג המשיך לשמש בשינויים ושכלולים קלים עד ערב המהפכה התעשייתית, עם מיכון החריטה והיציקה. עם זאת חל שינוי משמעותי בהפרדה בין בית הדפוס לבית היציקה: בתי הדפוס הראשונים יצקו את אותיות המתכת כל אחד לעצמו, אך במהרה התפתח שוק שאפשר להשאיר את היציקה לבתי הדפוס הגדולים ול"בתי יציקת אותיות" שהתמחו בכך, מהם רכשו בתי דפוס אחרים את האותיות. הדבר אפשר קיומם של בתי דפוס קטנים, שיכלו להסתפק בשלבי התהליך הפשוטים יותר, בהם מספר קטן של עובדים ביצע את כל שלבי התהליך.
התהליך מתחיל ביצירת "אב דפוס": בקצה מוט ברזל שלא עבר חישול או חיסום, ולכן הוא רך ונוח לעיבוד יותר מברזל מחוסם מעצבים על ידי שיוף בפצירה את צורת פני האות, כתבליט. לאחר מכן מעבירים את המוט הליך של חיסום, על ידי טיפול תרמי - חימום בכור עד לטמפרטורה גבוהה, ואז טבילה במים לקירור מהיר, תהליך שמקשה את האות החרוטה בו ומתאים את אב הדפוס לתפקידו: הטבעת אם הדפוס.
אם הדפוס שמכונה גם "מטריצה" עשויה מפליז. זו מתכת רכה יותר מפלדה, אך עדיין קשה מספיק, ובעיקר - בעלת טמפרטורת התכה גבוהה יחסית, מה שמאפשר שימוש בה ליציקת האותיות עצמן.
אב הדפוס מונח בדיוק במקום המתאים על פני המטריצה, ובהקשת פטיש מטביע בה את צורת האות, שמופיעה בצורה שקועה. ניתן ליצור מספר מטריצות, כדי להאיץ את התהליך ולאפשר למספר עובדים לצקת את אותה אות, וכדי לסחור עם בתי דפוס או בתי יציקה אחרים, ובכך להעשיר את מגוון הגופנים שביכולתם להציע.
גוטנברג פיתח תבנית מיועדת ליציקה, שהמשיכה להתפתח לאורך השנים, אך גם בסוף המאה ה-18 ניתן לזהות בה בקלות את התבנית של גוטנברג. התבנית מורכבת משני חלקים, ואם הדפוס מתאימה לתוכה, ומהווה בכך את "רצפת" התבנית. רוחב התבנית נקבע על ידי המטריצה, כך שלכל אות יצוקה רוחב מתאים: האות יו"ד צרה יתר מהאות תי"ו, וכיוצא בזה שאר האותיות. לעומת זאת, הגובה זהה בדיוק עבור כל האותיות, תכונה חיונית לדפוס: אות גבוהה יותר תיצור שקע בנייר, או אפילו תנקב אותו, ואות נמוכה יותר לא תדפיס כיאות.
אחרי הנחת המטריצה בתבנית זו ננעלת, ו"נתך הדפוס", עופרת אנטימון ובדיל נצוק אליה. סגסוגת זו מצטיינת בטמפרטורת היתוך נמוכה יחסית, כ-290° צלזיוס, שניתנת להשגה בכור פשוט שניזון מעץ. לטמפרטורה הנמוכה יתרון נוסף - התמצקות והתקררות מהירה, שמאפשרת לשחרר את האות היצוקה מהתבנית כמעט מיד. השחרור נעשה על ידי שחרור הנעילה והפרדת התבנית לשני חלקיה, ומשיכת האות מתוכה. את האות שיצאה מהתבנית ממשיכים לעבד: יש לשבור את מסלול כניסת המתכת לתבנית, ולשייף את הגופן לממדים מדויקים.
גוטנברג היה צורף, ומשפחתו ניהלה את מטבעת העיר. במאה ה-15 מקצוע המטלורגיה טרם התבסס, וגוטנברג היה כנראה אחד המטלורגים המוכשרים בדורו. נתך הדפוס שפיתח, עופרת, אנטימון ובדיל המשיך לשמש ליציקת אותיות דפוס עד תום עידן דפוס הבלט.
התבנית שפיתח שימשה בכ-350 השנים הבאות, עד המהפכה התעשייתית, בה החל מיכון התהליך.
תרשים סכמטי של אב הדפוס, או punch, שמשמש להטבעת המטריצה.
האות היצוקה בצאתה מהתבנית. משמאל, האות לפני הסרת ה"אנגוס" או ingate, שמוליך את הנתך מפי התבנית אל תוכה. מימין, אחרי שבירתו.
האות היצוקה, מוכנה לסידור והדפסה. החריץ בצידה הקדמי מסייע לסדר להניח אותה במיצוב הנכון במקל הסדרים.
תבנית ליציקת גופנים מהמאה ה-18 או ה-19. תבנית זו לא שונה מהותית מהתבנית שפיתח גוטנברג. בחזית התמונה אותיות שנוצקו בעזרת התבנית, וביניהן לתבנית ניתן לראות את המטריצה ששימשה ליציקה.
סדר > כותרות, איורים ותמונות

יציקת עופרת מתאימה פחות לאותיות גדולות, כאלו המשמשות לכותרות ראשיות, מודעות רחוב, וכן הלאה, ובדפוס גוטנברג נעשה שימוש באותיות עץ חתוכות לצרכים אלו. לעומת טקסט, נחוצות בדרך כלל רק אותיות ספורות, וממילא לא ניתן לצקת אותיות גדולות ממש בטכניקה שפיתח. אלמנטים עיצוביים שאינם טקסט או מסגרות נעשים בעזרת חיתוכי עץ, טכניקה מתאימה ומותאמת לו האיורים שמלווים את ראשי הפרקים במאמר נעשו בטכניקה זו. דברי דפוס רבים לוו באיורים בחיתוך עץ, והתפרסמו ספרים שרובם או כולם איורים. אמנים ידועים רבים עסקו בחיתוכי עץ והדפיסו בעזרתם את עבודתם, ביניהם רמברנדט, אלברכט דירר וג'ון טניאל. אמנים אחרים פיתחו עידון של חיתוך העץ, עיבוד עץ, ובעזרתו יצרו חיתוכים והדפסות קרובים יותר לתמונות ממש.
אחרי המצאת הצילום, פותחה טכניקה בשם גווני אפור (Halftone), שמאפשרת להדפיס תמונות באיכות מוגבלת בעזרת דפוס הבלט. זה נעשה על ידי שימוש בסריג צפוף, שיוצר מערך נקודות זעירות. גודל הנקודות בכל אזור בתמונה קובע את הבהירות: נקודות קטנות יותר מכסות חלק קטן יותר של הנייר, ואזורים אלו נשארים בהירים, כשבשטחים הכהים הנקודות גדולות יותר, ומכסות חלק גדול יותר של הנייר. התמונה הידועה הראשונה הודפסה בעיתון קנדי ב-1865.
סדר > עימוד

הטקסט המסודר, או ה"חומר" מועברים אחרי ההגהה למסגרת הדפוס (Chase (printing)), יחד עם שאר האלמנטים, כמו כותרות, מספרי עמודים, מסגרות, איורים ותמונות.
העמוד מעוצב, כשחלקיו השונים מהודקים למסגרת, עברת "רהיטים" ((Furniture (typesetting)), פיסות עץ במידות שונות, שממלאים את החללים בין האלמנטים הקיימים, וממלאים את המסגרת באופן שמתאים להידוק. תוכן המסגרת מהודק בעזרת "יתדות" ((Quoin (printing)), שמבצעים פעולה דומה למלחציים או כליבה, ומקבעים את המסגרת כולה למקשה אחת.
לפני ההידוק הסופי, "מיישרים" את פני החומר, על ידי הנחת בול עץ מהוקצע על פני המסגרת, עליו מקישים בפטיש, כך שאף אחת מהאותיות לא תבלוט מעל רעותיה.
פעולת העימוד מורכבת במידה שעיצוב הדף מורכב. דף בספר בדרך כלל לא דורש הרבה יותר מכותרת ומספר עמוד, נמוסף לטקסט המסודר. דף עיתון, המחולק לטורים מופרדים ב"מסגרות", עם מאמרים, כותרות בגדלים שונים, הנחיות כמו (המשך בעמוד 5), איורים, תמונות, ומודעות, דורש פעולת עימוד מורכבת וסבוכה.
תיבת סדר של כתיב לטיני. התאים הגדולים יותר במרכז מוקצים לאותיות הנפוצות, התאים הקטנים בהיקף לאותיות שמופיעות פחות בשפה. התיבה הקדמית, הקרובה לסדר מכילה את אותיות הדפוס. התיבה העליונה את האותיות הרישיות
מקל סדרים. המעצור הזחיח בחלקו השמאלי של המקל מכוון לפי אורך השורה הרצוי, והסדר ממלא את המקל, אות אחרי אות ושורה אחרי שורה, כשבוהן שמאלו שומרת על האותיות שכבר סודרו, ומגששת את החריץ באות, כדי להבטיח שהאות הונחה במיצוב הנכון ואינה הפוכה. בסיום כל שורה מתבצע "יישור" על ידי הוספת כפיסי רווח, כדי להביא את האות האחרונה במילה האחרונה לסוף השורה. ביישור מושלם, הרווחים בין מילים שווים בכל שורה, אך משתנים משורה אחת לשנייה - בתצלום ניתן להבחין שהרווח בין מילים בשורה הראשונה (התחתונה) גדול מעט מהמרווח בשורה הבאה.
קטע מחדר סדר בבית דפוס. משמאל ארונות, שבכל אחד כתריסר מגרות סדר שונות, שבכל אחת מהן אותיות בגודל וגופן מסוימים. המגרה עם הגופן בו מסדרים כעת מוצבת על הארון, כמו בעמדה בה עובדת הסדרית בירכתי התמונה. הסדרים  מעבירים את השורות המסודרות ממקל הסדרים למגש הסדר.
מקטע קטן מחדר הסדר של עיתון, 1900.להוצאת עיתון יומי בן ארבעה עמודים נחוצים עשרות סדרים, ועיתונים גדולים העסיקו מאה סדרים ויותר.
התמונה הידועה הראשונה שנעשתה בטכניקת "גווני אפור", שנעשה בה שימוש נרחב בעיתונים ומגזינים
תמונה בעיבוד עץ, 1881
מסגרת מוכנה לדפוס, ובה "חומר" (כלומר טקסט מסודר), מסגרות, כותרות, תמונות, ואיורים. המרכיבים השונים מהודקים בעזרת "יתדות", כמו המוט השחור בתחתית התמונה ובצד שמאל, שמהדקים את התוכן למסגרת ומבטיחים משטח מתאים להדפסה.
עמוד שהודפס מהמסגרת בתמונה הקודמת
הדפסה

ההדפסה נעשית על ידי משיחת פני מסגרת הדפוס, או ליתר דיוק, פני החומר המהודק בה בדיו, והידוק גיליון נייר אליו. האותיות הבולטות מעבירות את הדיו לנייר בדמותן, בעוד הנייר שנמצא מול החללים ביניהן נשאר בלובנו, או בצבעו המקורי אם אינו לבן.
העיקרון פשוט, אך כדי לממשו נדרש גוטנברג לשכלל ולפתח כמעט את כל הפרטים.
דיו: הדיו בו השתמשו הסופרים והלבלרים לכתיבה בקולמוס, לא מתאים לדפוס. דיו זה הוא על בסיס מים, וכאשר מוסיפים אותו לפני האותיות העשויות מתכת, הוא נוטה להצטבר בכדוריות ולא לכסות את פני האות בצורה אחידה. בתחילת המאה ה-15 פיתחו ציירים בהולנד טכניקת ציור חדשה, המבוססת על צבעי שמן. צבעי השמן של הציירים לא התאימו לדפוס, אך גוטנברג למד את הטכניקות להכנתם, ופיתח דיו מתאים. כפיגמנט לדיו שימש פיח, שניתן לאסוף בכמויות קטנות מחלקה הפנימי של ארובה, וניתן גם לייצר בכמויות גדולות יותר בתנור מתאים.
נייר: כמו הדפוס עצמו, גם הנייר הוא המצאה סינית. הנייר הגיע החל להופיע באירופה במאה ה-13, והחליף בהדרגה את הקלף ששימש עד אז כמצע יחיד כמעט לכתיבה, אחרי שדחק את רגלי הפפירוס. הניירות הזמינים לא התאימו לדפוס, וגוטנברג פיתח שיטות לרכך ולהגמיש את הנייר ולהתאימו לדפוס. יצרני נייר למדו לייצר נייר מתאים יותר לדפוס, בשיטות של גוטנברג או בדרכים אחרות, והמדפיסים הבאים לא נזקקו בדרך כלל לעבד את הניירות בעצמם.
מכבש הדפוס: גוטנברג מזוהה עם מכבש הדפוס יותר מכל חלק אחר של התהליך, אולי מפני שהמכבש הוא הפריט הגדול והבולט ביותר, ובו "מתרחש הקסם" - גיליון נייר לבן וחלק נכנס, ודף מודפס יוצא. היסטוריונים של הדפוס מחשיבים יותר את תרומתו של גוטנברג לחלקים אחרים בתהליך, ובעיקר תהליך הכנת האותיות. המכבש מבוסס על מכבשים קודמים, כמו אלו שמשמשים לסחיטת שמן זית או ענבים. המרכיב המרכזי הוא מוט בורגי גדול עליו נמצאת אום מתאימה, אליו מחובר משטח ההידוק. משיכת מנוף המחובר לאום מסובב אותה, ומנמיך את משטח ההידוק ולוחץ על חלקו האחורי של הנייר שמונח על מסגרת ההדפסה. בדחיפת המנוף המשטח מתרומם, והמסגרת משתחררת. המכבשים הקודמים נועדו להפעיל לחץ לזמן ממושך, ובהדרגה להדק יותר ויותר. הדפוס זקוק למכבש שמפעיל לחץ חזק לזמן קצר, ומוכן לשחררו במהירות. גוטנברג התאים את העיקרון לצרכיו, בעצבו את מכבש הדפוס. המכבש של גוטנברג לא שרד, ולא ידועים שרטוטים או ציורים מדויקים שמתארים אותו. המכבשים הישנים ביותר הידועים הם כ-100 שנים "חדשים" יותר, ויתוארו בפירוט בהמשך. המכבש עבר שינויים במאות השנים הבאות, אך עדיין ניתן למצוא מכבשי דפוס מאמצע המאה ה-19 שפועלים עקרונית באותו אופן, בהם ניתן לזהות את הרכיבים העיקריים של מכבש גוטנברג.
צבע וגווני אפור

כבר גוטנברג עשה ניסיונות בהדפסה צבעונית, והבאים אחריו עסקו בה הלכה למעשה, כבר מאמצע המאה ה-15. שלא כמו טכנולוגיות צבע מאוחרות יותר, בדפוס גוטנברג, הדפסת צבע אינה אלא חזרה על מספר הדפסות בצבעים שונים, כאשר כל צבע מודפס על מקטע לבן של הגיליון, שלא הודפס בהדפסה או ההדפסות הקודמות. הדפסה צבעונית ממש, שמאפשרת שימוש בגווני הביניים של הצבעים ו"עירוב צבעים" התאפשרה רק בטכנולוגיה הבאה, ליטוגרפיה, שהתפתחה בהמשך לטכנולוגיית הדפוס המרכזית בימינו, דפוס אופסט.
שימוש בצבע בדפוס גוטנברג בדרך מוגבל למספר צבעים קטן, פעמים רבות רק שניים, ולא נעשה בו שימוש נרחב. טכנולוגיה נוספת
טיפוגרפיה

המצאתו של גוטנברג פתחה את הדרך לאמנות ומקצוע חדשים - עיצוב אותיות מתאימות לדפוס, שנקרא טיפוגרפיה. בתהליך המתואר, השלב הראשון הוא עיצוב האות, ויצירת "אב הדפוס", בעזרתו מייצרים את אמות הדפוס - המטריצות.
בארצות שונות באירופה עוצבו גופנים שונים להדפסה, שמתאימים לצורת הכתיבה המקובלת. רבים מהספרים הראשונים שהודפסו נכתבו בלטינית, שהייתה הלינגואה פרנקה של התקופה. באיטליה, היה נהוג שטקסט בלטינית מודפס באותיות רבועות ("Romans"), וטקסט בשפת הארץ, איטלקית, מודפס בעזרת אותיות מוטות, והשמות romans ו-italics לתיאור אותיות רבועות ומוטות נשאר בשימוש עד היום.
בתחילה, התהליך כולו, ובפרט עיצוב האותיות נעשה בבתי הדפוס עצמם, ובהמשך הופיעו בתי יציקת אותיות, שהתמחו בעיצוב הכתב, וייצור אותיות, ולא עסקו בדפוס בעצמם. במאות השנים ועשרות השפות, עוצבו אלפי גופנים שונים. הראשונים, כמו זה ששימש את גוטנברג, היו מבוססים ברובם על צורת האות המקובלת בכתיבה תמה, אך תוך זמן קצר החלו לעבור אבולוציה, ונוצרו גופנים מתאימים לדפוס, שהתרחקו יותר ויותר מכתב היד' ובתוך כך שיפרו את הקריאות וצופפו את הכתב.
במאה ה-19 השתכלל תהליך הייצור, בעזרת חומרים מתקדמים יותר, ופיתוח שיטות חדשות לעיבוד "אב הדפוס", ביניהן מעבר לפלדה ושימוש בפנטוגרף, שמקל על יצירת פרטים עדינים ומדויקים בפני האות, ומאפשר למשל שימוש בגופנים קטנים ביותר, שעדיין ניתנים לקריאה, ועיצוב גופנים טובים יותר באופן כללי.
התמסדו כללים וחוקים להגנה על קניין רוחני, ובתי היציקה הללו התגלגלו עם השנים לבתי עיצוב, שמרכולתם היא הגופנים השונים. עם מעבר בתי הדפוס לשיטת "עופרת חמה" במאה העשרים, החלו לייצר ולשווק, בנוסף לאותיות עצמן, מטריצות, או אמהות דפוס, ובהמשך את עיצוב האות, שמכונה היום גופן, בשרטוטים מוגדלים, כשתהליך הייצור עצמו מתבצע במקום אחר. שרטוטים כאלו שימשו במעבר לסדר אופטי, ובהמשך לצורתם הנוכחית, מידע ספרתי שמורה למדפסות ולמסכי מחשב איך לצייר כל אות. קבצים דיגיטליים החליפו את העופרת הכבדה והמסורבלת, ובתי היציקה הפכו לבתי עיצוב, ובדרך איבדו את משטחי הטעינה והפריקה בחלקו האחורי של המפעל.
הערות שוליים

↑  history of publishing - The age of early printing: 1450–1550 | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
↑  BLB: Inkunabeln, www.blb-karlsruhe.de (ב־)
↑  By 1500 Printing Presses are Established in 282 Cities : History of Information, www.historyofinformation.com
↑  1400 - 1499 | The history of printing during the 15th century, Prepressure (באנגלית אמריקאית)
↑  נתך זה מוכר כיום גם בשם "מתכת לינוטייפ", ומתקיים בו מסחר תחת שם זה. הנתך משמש גם ליציקת גופנים בקנה מידה קטן, וכן ליציקה ביתית של קליעים
↑  דוגמה למכונה כזו היא "טחנת הרוח של היידלברג" (Original Heidelberg Platen Press), 1914, שהייתה פופולרית בבתי דפוס במהלך המאה ה-20, ועדיין נמצאת בשימוש במספר בתי דפוס שבוחרים להפעיל שיטות ישנות. המכונה מדפיסה כ-3,000 גיליונות בשעה, בערך הספקם היומי של שני פועלים שמפעילים את המכבש של גוטנברג ביום עבודה של 15 שעות.
↑  Richard E. Huss, A Chronological List of Type-setting Machines and Ancillary Equipment, 1822-1925, s3-us-west-2.amazonaws.com (באנגלית)
איור מהמאה ה-16, שמראה עובד בבית דפוס יוצק אות. העובד אוחז בתבנית בשמאלו, ומשתמש במצקת קטנה לאסוף נתך עופרת מהכור, שניצב על התנור, ומוזג ממנה את הנתך לתבנית.
סדרים בדפוס עיתון דבר, 1964
חיתוך עץ מהמאה ה-16 של מכבש הדפוס. בצד ימין נראה ה"חובט", שמושח את מסגרת ההדפסה בדיו. משמאלו ניצב ה"מושך", שמסיר את הגיליון המודפס לפני הזנת הגיליון הבא. כפי שנקל להבין ממיקום המנוף וערימות הדפים לפני ואחרי ההדפסה, במציאות שני המדפיסים עומדים משני צידי המכונה, והמאייר כנראה העביר אותם כדי לחשוף את המכבש. ברקע התמונה ניתן להבחין בסדר דפוס, שמסדר את העמוד הבא.
בסיס חיל החלל פיטרסון

בסיס חיל החלל פיטרסון (באנגלית: Peterson Space Force Base) הוא בסיס צבאי של חיל החלל של ארצות הברית הממוקם בקולורדו ספרינגס, קולורדו. הבסיס משמש כמרכז פיקוד ושליטה עבור חיל החלל, מפקדת פיקוד צפון של ארצות הברית וכן פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה.
בסיס פיטרסון הוקם עוד לפני מלחמת העולם השנייה ושירת למטרות צבאיות שונות. עם התפתחות הטכנולוגיה והבנת החשיבות האסטרטגית של החלל, הבסיס עבר טרנספורמציה והפך למרכז מרכזי לפעילות חלל. במשך שנים רבות, הבסיס שימש כמפקדה של פיקוד החלל של חיל האוויר האמריקאי. פיקוד זה היה אחראי על כל הפעילות הקשורה לחלל בחיל האוויר, כולל פיקוח על לוויינים, תקשורת בחלל, והגנה על נכסי חלל. עם ההכרה הגוברת בחשיבות החלל כזירה צבאית עצמאית, הוקם חיל החלל האמריקאי בשנת 2019. בסיס פיטרסון נבחר להמשיך ולשמש כמרכז הפיקוד העיקרי של חיל החלל החדש.
הבסיס תומך במגוון רחב של משימות חלל, החל משיגור לוויינים ועד לפעולות מודיעין בחלל. הוא משמש כמרכז בקרה לשליטה על לוויינים ולניתוח נתונים המתקבלים מהם. בסיס פיטרסון משמש כמרכז הכשרה והדרכה לאנשי צוות חלל. הוא מציע מגוון קורסים ותוכניות הכשרה, החל מהכשרה טכנית ועד להכשרה אסטרטגית.
גלריה

בניין מפקדת פיקוד צפון של ארצות הברית ופיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה
מרכז המבצעים של פיקוד החלל
הערות שוליים

1 2  Peterson SFB, Colorado
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562369105171  ISNI: 0000 0004 0445 6582  LCCN: n84232532  VIAF: 145473630   WorldCat (עם VIAF): 145473630
סכמה (מתמטיקה)

במתמטיקה, סְכֶמָה היא מבנה מתמטי שמכלילה בכמה דרכים את המושג של יריעה אלגברית מהגאומטריה האלגברית הקלאסית. לדוגמה, המשוואות  x=0 ו- x^{2}=0 מגדירות את אותן היריעות אך סכמות שונות. הסכמה מאפשרת להגדיר אנלוג של מושג היריעה מעל כל חוג קומוטטיבי (לדוגמה, עקום פרמה מוגדר מעל חוג השלמים  \mathbb {Z} ).
סכמות הוצגו לראשונה על ידי אלכסנדר גרותנדיק, בשנת 1960, בספרו "יסודות הגאומטריה האלגברית". בכך גרותנדיק ניסח מחדש את הגאומטריה האלגברית. ניסוח זה הוביל בין היתר לפתרון של בעיות עמוקות וחשובות בתחום ובתחומים הקשורים, כגון השערות וויל (אנ') (שהאחרונה מביניהן נפתרה על ידי פייר דליין (אנ')). מושג הסכמה מבוסס על אלגברה קומוטטיבית, ותורת הסכמות מביאה את האפשרות להשתמש בכלים של טופולוגיה ואלגברה הומולוגית. בנוסף, סכמות מקשרות קשר הדוק בין גאומטריה אלגברית לבין תורת המספרים מה שהוביל להתקדמות גדולה בתורת המספרים (למשל, ההוכחה של אנדרו ויילס של ה"המשפט האחרון של פרמה" משתמשת רבות במושג הסכמה).
רקע להגדרה

מושג הסכמה פותח כגרסה כללית וגמישה יותר של מושג היריעה האלגברית.
הצורך במושג הסכמה עולה מכך, שאף על פי שמושג היריעה האלגברית כללי למדי, יש למושג זה מספר מגבלות:
נדרש לקבוע את השדה  k, לכן לא ניתן לטפל בו זמנית ביריעות מעל שדות שונים. מגבלה זו מקשה על שימושים בתורת המספרים כאשר רוצים לקשר בין פתרונות של מערכת משוואות מעל שדה סופי ובין הגאומטריה של היריעה המוגדרת על ידי מערכת זו מעל  \mathbb {C} . כמו כן הגדלת השדה מאפשרת הוספה של מספרים טרנסצנדנטים מה שמאפשר יצירה של נקודות גנריות, זאת אומרת נקודות שימצאו בכל קבוצה פתוחה זריצקי המוגדרת מעל השדה המקורי.
יריעות אינן מאפשרות טיפול בפתרונות של מערכות משוואות מעל חוגים שאינם שדות. גם מגבלה זו מקשה על שימושים בתורת המספרים שאחת הבעיות המרכזיות בה היא ניתוח של משוואות דיופנטיות.
יריעות אינן מאפשרות טיפול בשורשים מרובים. לדוגמה היריעה המוגדרת על ידי המשוואה  x^{2}=0 זהה ליריעה המוגדרת על ידי המשוואה  x=0. אולם כאשר מנתחים שורשים של פולינום נהוג לקחת בחשבון את ריבוי השורשים ולכן להתייחס לקבוצת השורשים של  x^{2} באופן שונה מאשר לקבוצת השורשים של  x. התייחסות לריבוי השורשים משפרת את הניסוח והשימושיות של מספר משפטים. למשל את המשפט היסודי של האלגברה.
כדי להתמודד עם מגבלות אלה פיתח גרותנדיק את מושג הסכמה. כדי להבין את ההבדל בין סכמות ויריעות אפשר להסתכל תחילה על המקרה האפיני. סכמות אפיניות, כמו יריעות אפיניות מוגדרות על ידי חוג הפונקציות עליהם, אלא שבמקרה של סכמה מסירם את רוב ההגבלות מחוג זה. ראשית לא דורשים שהוא יהיה נוצר סופית מעל שדה, זה מאפשר להתמודד עם מגבלות 1,2 למעלה. שנית מאפשרים לו להכיל נילפוטנטים, זה מאפשר להתמודד עם מגבלה 3. הסרת מגבלת הנילפוטנטים גורמת לכך שהחוג כבר לא חוג פונקציות. לכן כאשר מגדירים סכמה כללית לא מגדירים אותה בתור מרחב טופולוגי עם אלומת פונקציות אלא בתור מרחב טופולוגי עם אלומה של אלגבראות אבסטרקטיות. מבנה כזה נקרא מרחב מחויג.
לוויתור על הנוצרות סופית של חוג הפונקצוית הרגולריות ישנן השלכות. כאשר מתאימים לאלגברה יריעה אפינית, משתמשים בספקטרום המקסימלי שלה, זאת אומרת אוסף האידיאלים המקסימליים שלה, בעוד שכשמתאימים לחוג סכמה אפינית, משתמשים בספקטרום הראשוני שלו, זאת אומרת אוסף האידיאלים הראשוניים שלו. הצורך להשתמש בספקטרום ראשוני נובע מכך שבהינתן העתקה בין חוגים כלליים (לאו דווקא נוצרים סופית מעל שדה) אין זה נכון שתמונה הפוכה של אידיאל מקסימלי היא אידיאל מקסימלי, אבל נכון שתמונה הפוכה של אידיאל ראשוני היא אידיאל ראשוני.
הבדל נוסף בין סכמות ליריעות הוא הוויתור על הדרישה שהכיסוי של סכמה על ידי סכמות אפיניות יהיה סופי. הדרישה היא רק קיום של כיסוי פתוח על ידי סכמות אפיניות. ויתור זה אינו פועל יוצא של אחת המגבלות שתוארו מעלה, אלא בא לאור העובדה שסכמות הן מושג כללי מאוד ולכן ישנו ויתור על כל ההגבלות שאינן הכרחיות.
סכמות בעלות כיסוי סופי כזה נקראות סכמות קוואזי-קומפקטיות. במקרים רבים כשחוקרים סכמות מצמצמים את הדיון לסכמות קוואזי-קומפקטיות, מכיוון שמשפטים רבים אינם תקפים לסכמות שאינן קוואזי-קומפקטיות.
הגדרה > סכמות אפיניות

סכמה אפינית היא מרחב מחויג מקומית  (X,{\mathcal {O}}_{X}) שאיזומורפי (כמרחב מחויג מקומית) לספקטרום של חוג קומוטטיבי.
הגדרה > סכמות כלליות

סכמה היא מרחב מחויג מקומית  (X,{\mathcal {O}}_{X}) כך שלכל נקודה  x\in X יש סביבה פתוחה  U\subseteq X, כך שהמרחב המחויג  (U,{\mathcal {O}}_{X}|_{U}) הוא סכמה אפינית.
מטעמי נוחות, הסכמה  (X,{\mathcal {O}}_{X}) נקראת לעיתים  X, ואת המרחב הטופולוגי של  X נסמן  {\text{sp}}(X).  {\mathcal {O}}_{X} נקראת אלומת המבנה של  X.
הגדרה > סכמות וקדם סכמות

בעבר, סכמה נקראה "קדם-סכמה" והמונח סכמה התייחס לקדם-סכמה מופרדת. הטרמינולוגיה הזו כבר אינה בשימוש אך עדיין קיימת בספרים, כמו "יסודות הגאומטריה האלגברית" של גרותנדיק ו-"הספר האדום" של מאמפורד.
מורפיזמים של סכמות

מורפיזם של סכמות הוא מורפיזם של מרחבים מחויגים מקומית. כלומר, אם  X,Y סכמות, מורפיזם  f:X\to Y הוא הזוג  (f,f^{\sharp }), כאשר:
f:X\to Y העתקה רציפה בין שני מרחבים טופולוגיים.
f^{\sharp }:{\mathcal {O}}_{Y}\to f_{*}{\mathcal {O}}_{X} מורפיזם של אלומות כך שההומומורפיזם המושרה מ- f^{\sharp } על הנבטים הוא הומומורפיזם מקומי של חוגים מקומיים, כלומר לכל  p\in X, ההומומורפיזם המושרה  f_{p}^{\sharp }:{\mathcal {O}}_{Y,f(p)}\to {\mathcal {O}}_{X,p} מקיים  f_{p}^{\sharp }({\mathfrak {m}}_{f(p)})\subseteq {\mathfrak {m}}_{p}.
f_{*}{\mathcal {O}}_{X} היא הדחיפה של האלומה  {\mathcal {O}}_{X} על  Y, כלומר האלומה שמתאימה לכל קבוצה פתוחה  V\subseteq Y את החוג  \Gamma (f^{-1}(V),{\mathcal {O}}_{X}) .
{\mathcal {O}}_{X,p} הוא הנבט של האלומה  {\mathcal {O}}_{X} בנקודה  p.
{\mathfrak {m}}_{p} הוא האידיאל המקסימלי היחיד בחוג המקומי  {\mathcal {O}}_{X,p}.