stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מערכת מידע גאוגרפי
הערות שוליים

↑  עדכון נתוני תשתיות במערכת GIS, לניהול תשתיות עירוניות, באתר CivilEng - מובילים שינויי בענף הבנייה
↑  Hong, J. E., Designing GIS learning materials for K–12 teachers, Technology, Pedagogy and Education, 2016, עמ' 1-23
↑  Bednarz, S. W., Geographic information systems: A tool to support geography and environmental education?, GeoJournal, 60 2, 2004, עמ' 191-199
↑  Liu, Y., Bui, E. N., Chang, C. H., & Lossman, H. G., PBL-GIS in secondary geography education: Does it result in higher-order learning outcomes?, Journal of Geography, 109 4, 2010, עמ' 150-158
↑  Bearman, N., Jones, N., André, I., Cachinho, H. A., & DeMers, M., The future role of GIS education in creating critical spatial thinkers, Journal of Geography in Higher Education, 40 3, 2016, עמ' 394-408
↑  National Research Council, Learning to think spatially: GIS as a support system in the K-12 curriculum, National Academies Press, 2005
↑  לביא, ח. פניג, ד. קותיאל, ח. גרייצר, א. חטיב, ע. ועדיה, ד., תכנית הלימודים ב"גאוגרפיה אדם וסביבה" לכיתות ה' - ט', באתר משרד החינוך, ‏29.12.2016
↑  משרד החינוך - מינהל תקשוב טכנולוגיה ומערכות מידע, התאמת מערכת החינוך למאה ה-21 - הקניית אוריינות מחשב ומידע CIL‏ (Computer and Information Literacy) בבתי ספר יסודיים, באתר משרד החינוך, פברואר 2012
↑  משרד החינוך, פדגוגיה דיגיטלית, באתר משרד החינוך, ‏29.12.2016
↑  ESRI, Take Your Students to New Places
↑  2017 Map Competition for Minnesota Students
↑  הפיקוח על הוראת גאוגרפיה - אדם וסביבה ומולדת, חברה ואזרחות, סייבר גאוגרפי
↑  Homepage - Orhitec, ‏2023-05-02 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551319305171  BNE: XX667435  BnF: cb121806943 (data)  GND: 4261642-6  LCCN: sh90001880  LNB: 000073769  NDL: 00933031  NKC: ph114617
אנדריאס שול

| --- | --- |

 לידה:  10 בנובמבר 1967 (בן 57) אלטווילה אם ריין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 מקום לימודים:  סקולה קנטורום בזיליינסיס 
 סוג קול:  מצו-סופרן, אלט 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 בן או בת זוג:  תמר הלפרין 
 פרסים והוקרה:  פרס אקו קלאסיק - קלאסיקה ללא גבולות (2005)  Young Musician of the Year Award  Classic Brit Awards 
 andreasscholl.org
 
אנדריאס שוֹל (בגרמנית: Andreas Scholl;‏ 10 בנובמבר 1967) הוא זמר קונטרה-טנור גרמני, עם מנעד בתחום האלט. נודע כמומחה למוזיקה של תקופת הבארוק.
ביוגרפיה > ילדותו

שול נולד באֶלטְווילֶה שבגרמניה וגדל בקידריך השכנה. כל בני משפחתו היו זמרים. בגיל שבע נרשם למקהלת הנערים של קידריך - שתועדה לראשונה בשנת 1333 כ"בית ספר לגברים המסייעים לכמרים בכל ימי א' בשירת מזמור גרגוריאני." בגיל 13 שר אנדריאס שול את תפקיד הילד השני (את תפקיד הילד הראשון שרה אחותו אליזבת) בחליל הקסם של מוצרט בתיאטרון הממלכתי בוויסבאדן. באותה שנה נמנה עם 20,000 זמרי מקהלה מכל קצות תבל, שנאספו ברומא לפסטיבל, שבו נבחר שול לשיר סולו במיסה ב-4 בינואר 1981 ופגש את האפיפיור יוחנן פאולוס השני. יחד עם חבריו למקהלה, הופיע אנדריאס שול כסטטיסט בסרט שם הוורד, בתפקיד נזיר צעיר שניצב לצד שון קונרי בסצנות שצולמו במנזר אברבאך, סמוך לקידריך.
ביוגרפיה > השכלה מוזיקלית

שול היה בן 17 כשכישרונו והישגיו הקוליים זכו להכרה מצד מאמן הקול של מקהלת הנערים באקדמיה למוזיקה של דרמשטאדט. הטנור/קונטרה-טנור הרברט קליין יעץ לו לבחור בין שני מקומות, שרק בהם ראוי לו ללמוד: לונדון או הקונסרבטואר למוזיקה עתיקה בבזל, ה-Schola Cantorum Basiliensis. דודו של שול הציג לפניו את קולותיהם של פול אסווד וג'יימס באומן, שני זמרי הקונטרה-טנור הראשונים במעלה באירופה באותם ימים, ושול בחר בבאומן כמופת. הוא שלח הקלטה של שירתו אל רנה ג'ייקובס לשם הערכת כישרונו והוזמן לביקור בסקולה קנטורום בבזל. המוסד נהג לקבל רק תלמידי תואר שני ושלישי, ולשול לא היה עדיין תואר ראשון. אף על פי כן ניאותה ועדת הקבלה, שכללה את רנה ג'יקובס, לקבל אותו על סמך איכות קולו, שהרשים אותה בשירת ליד של שוברט.
מורו של שול בסקולה קנטורום היה ריצ'רד לוויט, ואחריו ג'ייקובס בשנתו השנייה. לכנרת קיארה באנקיני ולסופרן אמה קרקבי הייתה השפעה משמעותית ביותר על שול כשהחל את ההתמחות במוזיקה מתקופת הבארוק. הוא למד גם אצל הסופרן אוולין טאב ונגן הלאוטה אנתוני רולי. נוסף לדיפלומה במוזיקה עתיקה, שלקבלתה עמד לבחינה אצל הבוחן החיצוני ג'יימס באומן, צבר אנדריאס שול פרסים ממועצת אירופה ומקרן קלוד ניקולאס לֶדוּ, ואותות הוקרה מקרנות שווייצריות.
אנדריאס שול מלמד כיום במוסד שהסמיך אותו כממשיך דרכו של מורו, ריצ'רד לוויט, והוא מבוקש מאוד להדרכת כיתות אמן.
קריירה > הופעות מוקדמות

בשנת 1988 הופיע שול באורטוריית חג המולד של באך ברודנסהיים. ב-1991 השתתף בביצוע יוהנס פסיון של באך, בניצוח פיליפ הרווחה באנטוורפן. ב-1993 החליף שול את רנה ג'ייקובס לבקשת ג'ייקובס בתיאטר גרווין בפריז, אירוע שחולל סנסציה. הופעה זו של יוהנס פסיון שודרה ביום שישי הטוב לקהל של מאזיני רדיו, שכלל את ויליאם כריסטי. זמן קצר לאחר זאת נפגשו כריסטי ושול ברכבת. ההקלטה של משיח מאת הנדל ב-1994 עם Les Arts Florissants הייתה תוצאה ישירה של מפגש זה.
שול הופיע במיסה בסי מינור של באך ב-1995, בניצוח ג'ייקובס, ושר את פרסל בסיור קונצרטים בצרפת. ב-1998 השתתפו שול ואחותו במתאוס פסיון של באך, עם מאקס קיולקס כמספר ומאקס פון אגמונד כ- Vox Christi (קולו של ישו), בסן מרטין, אידשטיין. שול שר בתפקיד הראשי באורטוריה "שלמה" של הנדל בקונצרטי הפרומס. הוא הופיע ברסיטלים בויגמור הול בלונדון ובפסטיבל ברייטון.
קריירה > אופרה

תפקידי האופרה הגדולים של שול נכתבו לזמר האלט-קסטרטו בן המאה ה-18 סנסינו. באלה הופעת הבכורה האופראית שלו בגליינדבורן ב-1998, בֶּרְטארידוֹ ב"רוֹדֶלינְדָה" של הנדל. בתפקיד זה חזר והופיע ב-1999 וב-2002. "רודלינדה" נחלה הצלחה עצומה ושול "עצר את ההצגה" (סאנדיי טיימס). לדברי ג'יימס באומן, המתאר עצמו כמעריץ ללא סייג, "אנשים נכנסו למעין טראנס" כששול שר את Dove Sei. הפיננשל טיימס אמר על Vivi tiranno שלו: "...איזו וירטואוזיות אינטליגנטית... הזמן עומד מלכת ואתה מרגיש, שהוא מדבר אליך." בפברואר 2002, קרא לו לה מונד "המלך שול" אחרי שחזר והופיע בתפקיד ברטארידו בהפקה הפריזאית של "רודלינדה" מפסטיבל גליינדבורן.
שול הופיע בתפקיד זה גם במטרופוליטן אופרה ב-2006, מול רנה פלמינג בתפקיד הראשי וקובייה ואן רנסבורג, בניצוח פטריק סאמרס, ושוב ב-2011. הוא ביצע את התפקיד הראשי ביוליוס קיסר של הנדל בהפקה באופרה הדנית המלכותית ב-2002 וב-2005, ושוב בפריז (2007) ובלוזאן (2008). ב-2008 שר בתפקיד אָרְסָצֶ'ה ב"פָּארְטנוֹפֶּה" של הנדל לאופרה הדנית המלכותית. ב-2010 שר שוב את "יוליוס קיסר", הפעם מול צ'צ'יליה ברטולי כקלאופטרה, עם "ל'זאר פלוריסאן" בניצוח ויליאם כריסטי.
קריירה > קונצרטים

ב-1999 הופיע שול עם אנסמבל באך ההולנדי (De Nederlandse Bachvereniging), בניצוח יוס ואן ולדהובן ביצירות באך, לרבות המיסה בסול מז'ור, רי"ב 236. הוא שר באוורי פישר הול את האורטוריה לחג המולד של באך, בניצוח טון קופמן. בשנת 2000 שר ביפן בכמה קונצרטים של המיסה בסי מינור של באך, בניצוח מסאקי סוזוקי. ב-2001 השתתף שול בביצוע האורטוריה "שאול" של הנדל בבריסל ושר את התפקיד הראשי ב"שלמה" של הנדל, בניצוחו של פול מקריש. הוא שר את יוהנס פסיון של באך בכנסיית תומאס הקדוש בלייפציג בפסטיבל באך בעיר. בשנת 2003 ביצע את המיסה בסי מינור, החותמת באופן מסורתי את הפסטיבל, עם לטיציה שרר, מארק פאדמור וסבסטיאן נואק ועם המקהלה והתזמורת של קולגיום ווקאלה גנט בניצוח פיליפ הרווחה. ב-2006 שר בסיור קונצרטים באירופה את קנטטות הסולו Vergnügte Ruh, beliebte Seelenlust, רי"ב 170 ו-Geist und Seele wird verwirret, רי"ב 35 עם התזמורת הקאמרית אקדמיה ביזנטינה. ב-2007 ביצע את משיח של הנדל (עם סולני מקהלת נערי טלץ, מקהלת "ל'זאר פלוריסאן" והפילהרמונית של ברלין בניצוח ויליאם כריסטי).
קריירה > בפרויקט של עידן רייכל

באלבום "רבע לשש" של הפרויקט של עידן רייכל, שול השתתף עם השיר "In Stiller Nacht".
בנובמבר 2015, כחלק מחגיגות היובל לכינון היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לגרמניה, שול והפרויקט של עידן רייכל נפגשו לשני קונצרטים משותפים בתל אביב ובירושלים. תמר הלפרין, אשתו של שול, ליוותה על הפסנתר.
חייו האישיים

שול נשוי לפסנתרנית והצ'מבליסטית הישראלית תמר הלפרין.
הערות שוליים

↑  קונצרטים עם עידן רייכל ואנדריאס שול, באתר עלון המידע של שגרירות גרמניה
↑  הפרויקט של עידן רייכל פוגש את אנדריאס שול, ב-Youtube
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007431775705171  PLWABN: 9810618382505606  BNE: XX1667603  BnF: cb13934685k (data)  GND: 123818486  ISNI: 0000 0001 1022 8787  LCCN: nr93004374  LNB: 000102104  MusicBrainz: aa79e742-195b-413d-bf03-9562e9c39519  NKC: js20020225024  NTA: 139288678  SUDOC: 079505201  VIAF: 24790601   WorldCat (עם VIAF): 24790601
לילא חאתמי

| --- | --- |

חתאמי בפסטיבל סרטים אמריקאים, 2011
 לידה:  1 באוקטובר 1972 (בת 52) איראן טהראן, איראן
 מדינה:  איראן 
 תקופת הפעילות:  מ-1984 
 מקום לימודים:  אקול פוליטכניק פדרל בלוזאן 
 בן או בת זוג:  עלי מוסאפה (1998–?) 
 פרסים והוקרה:  אבירה בלגיון הצרפתי (2020)  Crystal Simorgh for Best Actress (2009)  Crystal Simorgh for Best Actress (1997)  Montreal World Film Festival for Best Actress (2002)  Crystal Simorgh for Best Actress (2017)  דוב הכסף לשחקנית הטובה ביותר (2011)  Honorary Cyclo d'or (2022)  FIPRESCI Award for Best Actress at the Palm Springs International Film Festival (2012) 
 פרופיל ב-IMDb
 
לילא חאתמי (בפרסית: لیلا حاتمی Leylâ Hâtami) (נולדה ב־1 באוקטובר 1972) היא שחקנית קולנוע איראנית, בתו של הבמאי עלי חאתמי (אנ') ובתה של השחקנית זרי חושקאם.
ביוגרפיה

לאחר שסיימה את לימודיה עברה חתאמי ללוזאן, שווייץ והחלה את לימודיה בהנדסת חשמל בטכניון הפדרלי של לוזאן (אנ'). לאחר שנתיים היא החליפה את לימודיה בלימודי ספרות צרפתית. היא השלימה את לימודיה בצרפת תוך שנתיים, ולאחר מכן חזרה לאיראן. מלבד שפת אמה, פרסית, היא שולטת בצרפתית, אנגלית וגרמנית.
לאחר הפסקה של כמה שנים שכללו את לימודיה בשווייץ היא שבה לעולם הקולנוע בסרט לילא (אנ') של דאריוש מהרג'וי (אנ'). תפקידה בסרט זה זכה לביקורות נלהבות של המבקרים והקהל.
היא נישאה לשחקן עלי מצפא (אנ'), ולהם שני ילדים – בן בשם מָני שנולד בפברואר 2007 ובת בשם אסל שנולדה באוקטובר 2008.
קריירה

חאתמי הופיעה בכמה סצנות קצרות במהלך ילדותה, בין השאר בתפקידים בסדרת הטלוויזיה הזאר דסתאן ובסרט כמאל אלמלכ וכן גילמה נסיכה טורקית בסרט דלשדגאן.
בסרט לילה היא הופיעה לראשונה בתפקיד מרכזי, לאחר ששיחקה במשך השנים תפקידים קטנים בסרטים של אביה. היא קיבלה תעודת כבוד לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי פג'ר (אנ') ה־15.
תפקידה בהתחנה המבודדת (2002) זיכה אותה בפרס לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים העולמי במונטריאול. היא הופיעה בסרט הראשון שביים בעלה, דיוקן של אישה רחוקה ב־2005.
בשנת 2011 שיחקה בסרטו של אסגאר פרהאדי "פרידה" אשר זכה גם בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר ובפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
הערות שוליים

↑  אורי קליין, ביקורת | "פרידה": דמוקרטיה איראנית, באתר הארץ, 26 בפברואר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007436477605171  BIBSYS: 12026326  BNE: XX5207824  BnF: cb165685817 (data)  GND: 1019511362  ISNI: 0000 0003 6110 8421  LCCN: n2006078123  NLA: 57192749  NLK: KAC2020N2935  NTA: 339450770  SUDOC: 156391015  VIAF: 223454353   WorldCat (עם VIAF): 223454353
הדייט שתקע אותי

| --- | --- |

 בימוי:  ג'אד אפאטו
 הופק בידי:  ג'אד אפאטו שאונה רוברטסון סת' רוגן אוון גולדברג
 תסריט:  ג'אד אפאטו
 עריכה:  קרייג אלפרט ברנט לבן
 שחקנים ראשיים:  סת' רוגן קתרין הייגל פול ראד לזלי מאן
 מוזיקה:  לודון ויינרייט III 
 צילום:  אריק אלן אדוארדס
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  אפאטו הפקות
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1 ביוני 2007 ארצות הברית
 משך הקרנה:  129 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  קומדיה רומנטית, דרמה קומית, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  לוס אנג'לס 
 תקציב:  30,000,000 $
 הכנסות:  219,076,518 $ ברחבי העולם
 הכנסות באתר מוג'ו:   knockedup
 סרט הבא:  הכל יחסים
 www.knockedupmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
הדייט שתקע אותי (באנגלית: Knocked Up) הוא סרט קולנוע מסוגת הקומדיה רומנטית שיצא בשנת 2007, בכיכובם של סת' רוגן וקתרין הייגל. את הסרט הפיק, כתב וביים ג'אד אפאטו. לו סרט המשך בשם "הכל יחסים" שיצא ב-2012, עם ספין-אוף על הדמויות של פול ראד ולזלי מאן בהגיעם לגיל 40.
צוות השחקנים > שחקנים ראשיים

סת' רוגן - בתפקיד בן סטון
קתרין הייגל - בתפקיד אליסון סקוט
פול ראד - בתפקיד פיט
לזלי מאן - בתפקיד דבי
צוות השחקנים > שחקנים משניים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  ג'ייסון סיגל - בתפקיד ג'ייסון  ג'יי בארושל - בתפקיד ג'יי  ג'ונה היל - בתפקיד ג'ונה  מרטין סטאר - בתפקיד מרטין  שרלין אי - בתפקיד ג'ודי  איריס אפאטו - בתפקיד שרלוט  מוד אפאטו - בתפקיד סיידי  סטיבן בריל - הבוס של בן |  ג'ואנה קרנס - בתפקיד גברת סקוט  הארולד ראמיס - בתפקיד האריס סטון  אלן טודיק - בתפקיד ג'ק  קריסטן ויג - בתפקיד ג'יל  ביל היידר - בתפקיד ברנט  קן ג'אונג - בתפקיד ד"ר קוני  ג'יי פי מאנוקס - בתפקיד ד"ר אנג'לו |  טים באגלי - בתפקיד ד"ר פלגרינו  בי ג'יי נובאק - בתפקיד גניקולוג  מו קולינס - בתפקיד גניקולוגית  לודון ויינרייט - בתפקיד ד"ר האוורד  אדם סקוט - בתפקיד אח  קרייג רובינסון - בתפקיד שומר הסף של המועדון  ראיין סיקרסט - משחק כעצמו |
ירושלים החדשה (מחזה)

| --- | --- |

ההצגה "ירושלים החדשה", בתיאטרון החאן, 2012
 כתיבה:  דייוויד אייבס 
 שפה:  אנגלית 
 
מימין לשמאל: ויטלי פרידלנד, אריה צ'רנר, יוסי עיני ואבי פניני, "ירושלים החדשה", החאן
"ירושלים החדשה", סצנות הקומדיה דל'ארטה, החאן
"ירושלים החדשה", ויטלי פרידלנד, יוסי עיני, כרמית מסילתי-קפלן ואבי פניני
ירושלים החדשה הוא מחזה פרי עטו של דייוויד אייבס העוסק בחרם נגד ברוך שפינוזה בידי פרנסי הקהילה היהודית באמסטרדם באמצע המאה ה-17. המחזה זכה ב-2008 בפרס של גילדת המחזאים האמריקאית.
עלילה

ההצגה מתארת את החקירה של שפינוזה שנערכת בבית הכנסת של קהילת "תלמוד תורה" באמסטרדם, שמביאה בסוף להחרמתו.
המחזה נפתח כשאברהם ואן פלקנבורג, חבר בכיר במועצת העיר אמסטרדם מגיע לבית הכנסת
מספר לשאול לוי מורטרה, רבה הראשי של אמסטרדם וגאספאר רודריגס בן ישראל, פרנס הקהילה היהודית, על מעשי הכפירה של ברוך שפינוזה ודורש מהם לערוך נגדו חקירה.
אודות המחזה

המחזה נשען במידה רבה על הביוגרפיה של שפינוזה שכתב סטיבן נדלר ועל ביוגרפיות ידועות נוספות. המחזאי, דייוויד אייבס, הגה את כל התמליל של מה שהתרחש בין כותלי בית הכנסת, מכיוון שאין לכך שום עדות. ישנן סברות ששפינוזה כלל לא נכח במקום בזמן הטלת החרם וכן שהוטל חרם על אדם נוסף.
המחזה נכתב על ידי נוצרי, שמציג ומנתח אספקטים שונים של היהדות, בין היתר את משנתו של הרמב"ם. הוא מציג סוגיות פילוסופיות וחברתיות שונות כגון הקשר והזיקה בין דת למדינה, סמכות הקהילה וחופש היחיד.
המחזה הוא גם הומאז' לאינטלקטואל מורד, הוא עוסק בצעיר (ברוך שפינוזה) שמרד ברבו (הרב מורטרה).
המחזה בישראל

המחזה עלה לראשונה בישראל בתיאטרון החאן הירושלמי, ב-12 במאי 2012, בבימויו של סיני פתר. זהו המחזה השני העוסק בשפינוזה שעלה בישראל, הראשון היה "סולו", מאת יהושע סובול, שהוצג בתיאטרון הבימה, בבימויה של עדנה סובול ב-1991.
הבמאי, סיני פתר, ערך את חלקו הראשון של המחזה. במחזה המקורי העלילה מתרחש מראשיתה ועד סיומה בבית הכנסת, כשישנם פלשבקים לאחור ואילו פתר ביים בצורה נרטיבית והכניס את המאורעות הקודמים בתור פרק פתיחה למתרחש בבית הכנסת. פתר גם הוסיף להצגה את פרקי הקומדיה דל'ארטה, שלא היו קיימים במחזה במקור.
יוצרים

תרגום לעברית – איתן בלום
במאי – סיני פתר
מעצבת תפאורה: דנה צרפתי
מעצבת תלבושות: דליה פן הלר
הלחנת המוזיקה – נעמה רדלר
קומדיה דל'ארטה – צבי פישזון
מעצב תאורה – רוני כהן
שחקנים

ויטלי פרידלנד – ברוך דה שפינוזה, סוחר באמסטרדם
יוסי עיני – אברהם ואן פלקנבורג, חבר בכיר במועצת העיר אמסטרדם
אבי פניני – גאספאר רודריגס בן ישראל, פרנס קהילה
אריה צ'רנר – שאול לוי מורטרה, הרב הראשי של אמסטרדם
איתי זבולון – סימון דה פריס, צייר
כרמית מסילתי-קפלן – רבקה דה שפינוזה, אחותו למחצה של ברוך
אורטל אבנעים/ אורית גל – קלרה ואן דן אנדן, מורה למוזיקה
יו גייטסקל

גייטסקל, 1958
יו טוד ניילור גייטסקל (באנגלית: Hugh Todd Naylor Gaitskell‏; 9 באפריל 1906 – 18 בינואר 1963) היה פוליטיקאי בריטי, איש מפלגת הלייבור הבריטית, ששימש במספר תפקידים בקבינט הבריטי, ובין היתר היה שר האוצר של בריטניה בין השנים 1950–1951. גייטסקל שימש כמנהיג מפלגתו, וכראש האופוזיציה בבריטניה, בין שנת 1955 לשנת 1963 בה מת באופן פתאומי.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

גייטסקל נולד בלונדון, בן לעובד מדינה בכיר בממשל הבריטי בלונדון, מהמעמד הבינוני העליון. גייטסקל חונך בבית הספר הפרטי "וינצ'סטר קולג'", ולאחר מכן למד פילוסופיה, מדע המדינה וכלכלה בניו קולג' השייך לאוניברסיטת אוקספורד. בתקופה זו למד כלכלה מפיו של ג'ורג' דאגלס הווארד קול, ונמשך אל הסוציאליזם לו הטיף קול. בשנת 1926 היה עד, כסטודנט, לשביתה הכללית, ואירועיה חיזקו את הכרתו הסוציאליסטית. עם סיום חוק לימודיו יצא לאזור המכרות בנוטינגהאמשייר, והרצה שם על כלכלה בלימודי ערב למבוגרים. לאחר מכן, במהלך שנות ה-30 הרצה ביוניברסיטי קולג' לונדון, ועמד שם בראש המחלקה לכלכלה פוליטית. כן עבד בבירקבק, אוניברסיטת לונדון, מוסד המעניק השכלה למבוגרים מועסקים הרוצים ללמוד בשעות הערב.
בשנת 1934 שהה לתקופה קצרה בווינה ונתקל בדיכוי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, ותנועת הפועלים האוסטרית על ידי משטרו של אנגלברט דולפוס. האירוע הותיר עליו רושם רב, ועיצב אותו כמתנגד חריף לשמרנות, אך גם מסתייג מהאורתודוקסיה המרקסיסטית של רבים מהסוציאל-דמוקרטים האירופים.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית מוקדמת

במהלך מלחמת העולם השנייה עבד גייטסקל כעובד מדינה במשרד ללוחמה כלכלית, משרד שהוקם בתקופת המלחמה, ולא שרד לאחריה. בבחירות הכלליות של שנת 1945 התמודד גייטסקל לפרלמנט מטעם מפלגת הלייבור במחוז לידס דרום, שהיה מחוז עוני שמצביעיו היו מבני מעמד הפועלים. הנהגת המפלגה היססה אם לאשר את התמודדות במחוז זה בגלל היותו מרקע של מעמד בינוני גבוה, אך לבסוף ההתמודדות אושרה וגייטסקל זכה במושב בפרלמנט והלייבור זכה לניצחון היסטורי, ומנהיגו קלמנט אטלי היה לראש ממשלת בריטניה.
עלייתו של גייטסקל בשורות המפלגה הייתה מהירה, והוא נחשב לנאמן של ראשי המפלגה ובן טיפוחיו של שר האוצר, ואחד האנשים החזקים במפלגה, יו דאלטון. בשנת 1946 מונה גייטסקל לסגן שר הדלק, ובאוקטובר 1947 מונה לשר הדלק והאנרגיה. בתפקידו זה התנגד לדרישות השכר של כורי הפחם ותבע מהם להגביר את התפוקה כדי לספק את דרישות האנרגיה של הממלכה. הגברת היעילות של כריית הפחם בתקופת כהונתו נזקפה לזכותו. בעת הרכבת הממשלה החדשה בעקבות הבחירות לפרלמנט בתחילת 1950, מונה גייטסקל לשר הכלכלה.
ביוגרפיה > שר האוצר

באוקטובר 1950 פרש שר האוצר סטפורד קריפס בשל בריאות לקויה, וגייטסקל תפס את מקומו.
בתקופה זו היה הנושא העיקרי הנטל התקציבי שהוטל על המדינה בשל ההשתתפות במלחמת קוריאה. היה ברור שהשתתפות זו יש לממן מתקציבי המשרדים השונים. אך הייתה זו גם התקופה בה נבנה המסד למדינת הרווחה הבריטית, לה היה הלייבור מחויב אידאולוגית, מדינה שכללה תשלום גמלאות ביטוח לאומי, ושירותי בריאות בחינם. גייטסקל נאלץ להציג בתקציב 1951 תשלום על ידי האזרח של מספר תרופות במרשם.
הצגת התקציב הביאה לקרע בשורות הממשלה. שר הבריאות אניירין בוואן, שהיה מקים שירותי הבריאות הממלכתיים, והיה מחויב לפעולתם, פרש מהממשלה לאחר הצגת התקציב. השרים הרולד וילסון וג'ון פרימן הצטרפו אליו במחאה. בבחירות של 1951 איבד הלייבור את השלטון. גייטסקל הוחלף בתפקיד שר האוצר על ידי ראב בטלר, השמרן, שהמשיך במידה רבה את מדיניותו של גייטסקל.
ביוגרפיה > מנהיג האופוזיציה

עם נפילת ממשלת הלייבור, נראה היה כי הלייבור מחולק לאגף ימני בראשות גייטסקל ואגף שמאלי בראשות בוואן. השניים התמודדו, ב-1954 על תפקיד גזבר המפלגה, תפקיד ששימש כמקפצה לראשות המפלגה, וגייטסקל ניצח וזכה בתפקיד. לאחר פרישתו של אטלי מתפקיד מנהיג המפלגה בדצמבר 1955, התמודדו על מקומו גייטסקל, בוואן והרברט מוריסון. גייטסקל זכה בתפקיד, ברוב של כשישים אחוזים מן הקולות, וב-14 בדצמבר 1955 היה לראש הלייבור וראש האופוזיציה.
תקופתו של גייטסקל כמנהיג המפלגה נחשבת לתקופה קשה במפלגת הלייבור, וניתן לייחס את קשיי המפלגה לשגשוג שלאחר המלחמה, שהובל במידה רבה על ידי השמרנים. המפלגה הייתה מחולקת לשתי סיעות ברורות "בוואניסטים" ו"גייטסקליסטים". המחלוקת בין הצדדים נסבה בעיקר על נושא פירוק הנשק הגרעיני, בו תמכו הבוואניסטים, ולו התנגדו הגייטסקליסטים. מנושא זה נגזרו עמדות מנוגדות בנושאים שונים כגון מעורבותה של בריטניה בנאט"ו והיחס לברית המועצות ולארצות הברית. בתחילה היו חילוקי הדעות ברמה שאיפשרה שיתוף פעולה. גייטסקל מינה את בוואן לממשלת הצללים שהקים, כשר הצללים לענייני המושבות, ולאחר מכן כשר הצללים לענייני החוץ. בתקופת מלחמת סיני היה זה בוואן שניסח את עמדת המפלגה כלפי פעולותיו של ראש הממשלה אנתוני אידן, אך היה זה גייטסקל שהוביל כלפי חוץ את ההתנגדות לפעולותיו של אידן, ונאומיו בעניין זה נחשבים לשיא של הקריירה שלו כמנהיג אופוזיציה. ב-1956 שב בוואן והתמודד על תפקיד גזבר המפלגה, אל מול המועמד הגייטסקליסטי ג'ורג' בראון, וניצח. באופן אירוני נאלץ בוואן לפרוש מהנהגת ה"בוואניסטים" לאחר שבנאום פומבי בוועידת הלייבור, ב-1957 הביע התנגדות לפירוק הנשק הגרעיני.
גייטסקל היה מועמד הלייבור לראשות הממשלה בבחירות בשנת 1959. הוא נחשב למועמד המוביל בשל חוסר הפופולריות של פעולות השמרנים בעניין משבר סואץ. אך מסע תעמולה מבריק של הרולד מקמילן, המועמד השמרני, שהעלה חששות מכך שגייטסקל יעלה את המיסים על מנת לממש את מדיניותו להעלות את שיעור הקצבאות, והשתמש בסיסמה "החיים יפים עם השמרנים, אל תתנו ללייבור להרוס אותם", הביא לתבוסה נוספת של המפלגה. גייטסקל, שהתחייב בפומבי לפני הבחירות שלא להעלות את המיסים, האשים את האגף השמאלי, הבוואניסטי, של המפלגה, בתבוסה. גייטסקל יצא למסע פומבי להתאים את מצע המפלגה לרוח הזמן, ובמיוחד יצא כנגד סעיף 4 לאמנת המפלגה, שקרא להלאמה של התעשייה. הבוואניסטים הצליחו להותיר את הסעיף. במאבקים דומים הצליחו הבוואניסטים לחייב את המפלגה לפירוק הנשק הגרעיני ב-1960 ואילו הגייטסקליסטים הפכו החלטה זו ב-1961. הפיצול במפלגה הביא רבים לערער על מנהיגותו של גייטסקל, אך בבחירות פנימיות בשנת 1960 ושוב בשנת 1961 שמר גייטסקל על תפקידו, וניצח את המתמודדים כנגדו הרולד וילסון ואנתוני גרינווד.
תומכיו של גייטסקל בראשית שנות השישים, יצרו קבוצת לחץ שנקראה "הסוציאליזם הדמוקרטי". בקבוצה זו היו צעירים כביל רודג'רס, דיק טאוורן, אנתוני קרוסלנד, דאגלס ג'יי ורוי ג'נקינס. רבים מהם היו שותפים לאחר מכן, בתחילת שנות ה-80 למהלך פרישה ממפלגת הלייבור, שיצר את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שהתמזגה לאחר מכן למפלגה הליברל דמוקרטית. גייטסקל עצמו ניכר כמה מתומכיו אלו כאשר הוביל את ההתנגדות במפלגתו לצירופה של בריטניה אל השוק האירופי המשותף. בנאום בוועידת המפלגה באוקטובר 1962 טען גייטסקל כי השתתפותה של בריטניה בשוק המשותף תסיים את עצמאותה של בריטניה.
מותו

גייטסקל מת במפתיע בינואר 1963, בגיל 56, לאחר התלקחות פתאומית של מחלת הזאבת, מחלה אוטואימונית רב מערכתית. לאחר מותו היה הרולד וילסון למנהיג המפלגה.
הפתאומיות של מותו הובילה לשמועות כי המדובר במעשה מכוון. תאוריית הקשר הנפוצה ביותר טענה כי ה-ק.ג.ב. רצה להבטיח את קידומו של וילסון, שלפי תאוריה זו היה בעצמו סוכן ק.ג.ב. ב-1987 נטענה טענה זו בספרו של פיטר רייט, "לוכד המרגלים". רייט, בעברו סוכן MI5, הביא בספר את גרסתו של העריק הסובייטי אנטולי גוליצין. גוליצין היה דמות שנויה במחלוקת, שהעלה טענות סנסציוניות, כגון הטענה שהפיצול הסיני-סובייטי היה הונאה שנועדה להטעות את המערב. טענותיו באשר לווילסון נבדקו פעמים רבות, ומעולם לא הוכחו.
משפחתו

בשנת 1937 נישא לאנה דורה קרדיטור, הבת הבכירה במשפחה יהודית דתית ציונית, שנתפסה לסוציאליזם ועזבה את הדת. גייטסקל השתלב במשפחת אשתו, הכיר בה מנהגים יהודיים ולמד יידיש. הוא נחשב לידיד ישראל. אנה גייטסקל הייתה אף היא פעילה במפלגת הלייבור, והמשיכה בכך גם שנים לאחר מותו, אולם בניגוד לבעלה התרחקה מכל קשר עם ישראל.
גייטסקל נחשב לאדם צנוע השונא כבוד והדר. גם בבהיותו שר האוצר התגורר בדירה צנועה, בהמפסטד. גם בהיותו שר היה נוסע לעבודה בתחבורה ציבורית וכשקנה מכונית, הייתה זאת מכונית קטנה וזולה. על ביתו דווח שהו "מרוהט בפשטות רבה ומתנהל בחסכנות ובתבונה".
מורשת

בשל כך שגייטסקל מעולם לא שימש כראש ממשלה, ובשל כך שרבים סבורים כי התאים לתפקיד, הותיר גייטסקל אחריו מורשת של הערכה הן במפלגתו והן מחוצה לה. הוא נחשב ל"ראש הממשלה הטוב ביותר שלא כיהן בתפקיד". עמידתו אל מול אנתוני אידן בתקופת משבר סואץ משמשת כיום דוגמה, כאשר טוני בן השווה אותה להתנהגותו של טוני בלייר שהצטרף לארצות הברית במלחמת עיראק. מרגרט תאצ'ר השוותה את בלייר לגייטסקל במובן אחר, שכאשר קיבל בלייר את מנהיגות מפלגתו טענה כי הוא מנהיג הלייבור המסוכן ביותר מאז יו גייטסקל.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  מ. ברור, יו גייטסקל - מנהיגה החדש של מפלגת הלייבור, הצופה, 16 בדצמבר 1955; המשך
↑  חיזוק מעמדם של 5 הגדולים, קול העם, 9 באוקטובר 1947
↑  שנויים נוספים בקבינט הבריטי, קול העם, 8 באוקטובר 1947
↑  יורשו של קריפס, על המשמר, 23 באוקטובר 1950
↑  גייטסקל תובע מכורי אנגליה מאמץ נוסף, הארץ, 24 באוקטובר 1948
↑  השבועות הראשונים של ממשלת ה"לייבור", קול העם, 3 באפריל 1950
↑  גייטסקל במקום קריפס, הארץ, 20 באוקטובר 1950
↑  הריגול הסובייטי בבריטניה, דבר, 15 בדצמבר 1981
↑  ספר אסור פורסם: רה״מ היה סוכן סובייטי, מעריב, 16 ביולי 1987
↑  הביון הבריטי בדק אם וילסון הופעל בידי קג"ב, מעריב, 22 ביולי 1984
↑  גב' גייטסקל, הארץ, 5 בנובמבר 1950
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276620605171  PLWABN: 9810645825105606  BnF: cb12681221w (data)  CiNii: DA02047843  GND: 118716131  ISNI: 0000 0001 0907 627X  LCCN: n82054826  NARA: 24329964  NDL: 00521843  NKC: skuk0000446  NLA: 36554147  NTA: 06970449X  SNAC: w6m6230g  SUDOC: 084633220  Trove: 1289220  VIAF: 61669947   WorldCat (עם VIAF): 61669947