stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תמיר הוצאה לאור
בין הספרים שיצאו בהוצאת תמיר

תבונה ורגישות, מאת ג'יין אוסטן, מאנגלית: שי סנדיק
שקשוק המפתחות, מאת פיליפ קלודל, מצרפתית: שי סנדיק
מאחורי מסכה, או: כוחה של אישה, מאת לואיזה מיי אלקוט, מאנגלית: שירלי פינצי לב
אליזבת איננה, מאת אמה הילי(אנ'), מאנגלית: שי סנדיק – זוכה פרס קוסטה לרומן ביכורים (2014)
כל הר וגבע, הסיפור מאחורי "צלילי המוזיקה", מאת אגתה פון-טראפ(אנ'), מאנגלית: נעה שביט
לשכוח, מאת פרדריקה עמליה פינקלשטיין, מצרפתית: אחינועם אסתר ברגר
אמה, מאת ג'יין אוסטן, מאנגלית: שי סנדיק
הפרדס, מאת טרמבלה לארי, מצרפתית: רוני אפרת
שיבה, מאת יא ג'סי, מאנגלית: שי סנדיק
חוט של כסף, מאת נעמי נוביק, מאנגלית יעל אכמון
העוזבים, מאת ליסה קו, מאנגלית: אינגה מיכאלי – זוכה פרס פן אמריקה
איידהו, מאת אמילי רסקוביץ', מאנגלית: רחלי לביא – זוכה פרס הספרות של דבלין(אנ') (2019)
ארצנו הירוקה והנעימה, מאת עאישה מאליק, מאנגלית: תומר בן אהרון
הערות שוליים

1 2  גילי איזיקוביץ, הוצאת הספרים "תמיר סנדיק" תשתף פעולה עם "ידיעות ספרים", באתר הארץ, 6 בנובמבר 2016
↑  יותם שווימר, השגחה ספרותית עליונה: הוצאת "סנדיק", באתר ynet, 3 בפברואר 2016
↑  מיה סלע ויובל אביבי, וכל ימי חיי לא מצאתי לגוף טוב משתיקה, באתר מה שכרוך, הפודקאסט של כאן תרבות, ‏17 במאי 2020 (החל מדקה 17:10)
↑   גילי איזיקוביץ, המו"ל שנעלם כשצריך לשלם ולא מחזיר הלוואות, באתר הארץ, 11 ביולי 2021
היסטוריה של הכסף

למילה העברית כסף שתי משמעויות, האחת מתכת יקרה (AR) והשניה אמצעי תשלום. בערך שלפנינו נדון בתולדות אמצעי התשלום. אך לא במקרה אמצעי התשלום העברי נקרא על שם המתכת היקרה 'כסף' שכן טרם המצאת המטבעות נהגו לסחור בארץ ישראל בפיסות מתכת הכסף על פי משקלן. לפיסות המתכת קראו בתנ"ך "בצעי כסף" שכן הן נבצעו או נחתכו מתוך חתיכת כסף גדולה: בשופטים ה',19 כתוב "…אָז נלחמו מלכי כנען בתענך על מי מגדו, בצע כסף לא לקחו" פירושו – אפילו פיסת כסף אחת לא לקחו.
בצעי זהב וכסף נמצאו בארץ בחפירות בשכם, מגידו, בית שאן, אשתמוע ועין גדי, כולם מן האלף השני לפנה"ס. מטמון עין-גדי הוא מן המאה ה-7 לפנה"ס (ימי בית ראשון) ובו פיסות כסף עם חריצי שבירה אשר סומנו מראש כדי לוודא ניתוק הבצעים הרצויים. במטמון מאשתמוע נמצאו הבצעים ביחד עם תכשיטים שנעשו במשקל קבוע, מה שהקל על שימושם כאמצעי תשלום.
טרם המצאת המטבע שימשו חפצים שונים כאמצעי תשלום, כמו למשל ראבני חן, צדפים, אריגים, מטילי מתכת, מלח, ובמיוחד מתכות יקרות.
המטבעות הראשונים בארץ ישראל

תחילתה של הטביעה בארץ-ישראל היא בתקופה הפרסית. בתקופה זו הייתה ארץ-ישראל חלק מהסטרפיה החמישית "עבר נהרא" של האימפריה הפרסית הגדולה והייתה מחולקת למספר יחידות מנהל שנקראו פחוות. שלוש פחוות בלבד טבעו מטבעות: יהוד, שומרון ופלשת (עזה, שקלון ואשדוד). באימפריה האחמנית, הזכות לטבעו מטבעות זהב הייתה שמורה למלך הפרסי בלבד, אולם ערים מסוימות הורשו לטבוע מטבעות. בארץ במהלך התקופה הפרסית טבעו הערים עזה, ירושלים, שומרון, אשקלון ואשדוד. הכתובות על המטבעות הן באותיות פיניקיות/עבריות בשפות עברית, ארמית ויוונית. מלבד שם העיר (מלא או מקוצר) יש על מטבעות קדומים אלה גם שמות פרטיים. משקל המטבעות לא מדויק,
עם ירידת כוחה של האימפריה הפרסית באמצע המאה ה-4 לפנה"ס ובמיוחד לאחר מרד המלך הפיניקי תענת, נחלש השלטון המרכזי הפרסי, והפרובינקיות המרוחקות מן המטרופולין זכו בעצמאות גדולה יותר. באותה תקופה נטבעו רוב המטבעות הפיניקיים, מטבעות פחוות ארץ-ישראל ומטבעות הנציבים הפרסיים מאסיה הקטנה. בפרק זמן זה, החלו להיטבע בעיר עזה המטבעות הראשונים, בה נטבעו דגמים כמו: ראש דו צדדי וינשוף במקדש והכתובת עזה. לפעמים על מטבעות עזה מופיעה האות "מ" קיצור שמו של מרנס/מרנה (אדוננו) האל הראשי של עזה, סמל שהפך לסמל המיטבעה של העיר. מופיע החל מן המאה ה-4 לפנה"ס ועד לתקופה הרומית. הדרכמות של עזה גם חיקו את הטטרדרכמות האתונאיות.
במטבעות אשדוד מופיעה הכתובת "אשדד", אך יש גם מטבעות חסרי כתובת. לפעמים רק עם א ו-ש האותיות הראשונות של שם העיר (בניגוד לאשקלון שקיצור שמה כולל את האותיות הראשונה והאחרונה = אן). במתכונת זו של אות ראשונה ואחרונה קוצר גם "עבד אשתורת" מלך צידון ל-"עת".
במטבעות שומרון מופיע קיצור השם כ - "שן", "שמר" או "שמ". לפעמים הכתובת כתובה הפוך, משמאל לימין.
בירושלים נטבעו מטבעות עם השם יהוּד או יהֻד, זהו שמה של פחוות יהודה וגם של בירתה ירושלים (עיר מדינה) בספר דניאל ובספר עזרא וכן בתעודות ייב (מושבה יהודית במצרים של התקופה הפרסית) נזכר שם זה. "יהד" מופיע גם בטביעות חותם על ידיות כדים מן התקופה הפרסית. מטבעות פחוות "יהד" נטבעו במאה ה-4 לפנה"ס עד ל-333 לפנה"ס. הם נושאים גם דמויות אדם וחי, וגם את פרח השושן שנקשר בירושלים ומתואר על מטבע השקל של ימינו. כל מטבעות התקופה עשויים כסף, רובם זעירים. על חלקם מופיע השם בכתיב מלא - "יהוד". מלבד הכתובת "יהד" צוינו גם שמות פרטיים: יוחנן הכהן, יהודה ויחזקיה הפחה. מרבית המטבעות הם בעריכים נמוכים, בעיקר אובול (1/6 הדרכמה) ו-½ אובול (1/12 הדרכמה). הקטנים ביותר הם מטיפוס "יחזקיה הפחה" – שהם חצאי אובולים או פחות. המידות הזעירות של המטבעות מעוררי השתאות נוכח הדגמים והכתובות הזעירים שנעשו לפרטי פרטים.
בירושלים נטבעו גם מטבעות בימי אלכסנדר הגדול (332 - 312 לפנה"ס). מטבעות אלה אינם בעלי אופי פרסי (אין תואר או פחה) או תלמִי.
מטבעות פחוות שומרון נטבעו בעיר שומרון במאה הרביעית לפנה"ס. כל מטבעות שומרון עשויים כסף בעריכים: דרכמה, אובול, חצי אובול ורבע אובול והכתובות בכתב ארמי.
לאחר כיבושי אלכסנדר מוקדון ב-330 לפנה"ס, השתמשו בארץ במטבעות אלכסנדר ואחר כך במטבעות ממשיכיו התלמיים והסלבקים.
סחר בשטרות חליפין

הסחר בשטרות נעשה נפוץ עם התרחבות המסחר באירופה לקראת סוף ימי הביניים. מסחר סיטונאי שגשג באיטליה בסחורות הבד, הכותנה, היין, הטין וסחורות נוספות, הודות לאשראי שסופק לו למען התרחבות מהירה זו. מוצרים נקנו על ידי הקונה באמצעות שטר חליפין שמבטיח שהקונה ישלם עד תאריך מסוים בעתיד. בהינתן שבעל השטר היה אדם בעל שם טוב, או שעל השטר היה חתום בעל אשראי שיכול לערוב לדבר, המוכר יכול היה להביא את השטר לבנקאי, שהיה פודה לו אותו בערך מופחת, אך לפני התאריך שרשום על השטר.
שטרות אלה יכלו לשמש גם כסוג של תשלום עבור המוכר לרכוש מהספקים. כך השטרות – צורה קדומה של אשראי – הפכו גם כמדיום להחלפה וגם כמדיום לשמירת ערך. כמו ההלוואות שנעשו על ידי בנקי החיטה במצרים, סחר באמצעות אשראי נהיה מקור משמעותי לייצור כסף חדש. באנגליה, שטרות חליפין נהפכו לצורה חשובה של אשראי ושל כסף ברבע האחרון של המאה ה-18 וברבע הראשון של המאה ה-19 לפני ששטרות, צ'קים וכרטיסי אשראי, היו נפוצים.
מקלות ספירה

הקבלה של צורות שונות של הסמלה של כסף פתחו אופק חדש ורחב ליצירתיות אנושית. סמל יכול לסמל משהו שיש בו ערך פיזי שהיה נגיש ומאוכסן איפשהו במרחב, כמו חיטה באסם. הוא גם יכול לשמש לייצג משהו עם ערך שיהיה זמין יותר מאוחר, כמו שטר חוב, או שטר, מסמך המורה למישהו לשלם למחזיק המסמך עד זמן מסוים או בהינתן תנאים מסוימים.
במאה ה-12 המונרכיה האנגלית וריאציה מוקדמת של שטרות, בצורת חתיכת עץ מחורצת שידועה בשם מקל ספירה. מקלות ספירה שימשו במקור כתחליף לנייר כשזה היה יקר ונדיר, אך שימושם נמשך עד תחילת המאה ה-19, אפילו אחרי שכסף מנייר נהיה נפוץ. החריצים נועדו לציין את המיסים המשולמים על המטבע. בהתחלה מקלות הספירה שימשו כקבלה למשלם מיסים שבאמצעותה היה ניתן להראות שבעלה שילם מס. כשמחלקת מס הכנסה הפכה יותר יעילה, היא החלה להנפיק מקלות ספירה כדי לציין הארכות בתשלומי המס ולחלק אותם לחלקים בשנה. כל מקל ספירה כלל זוג מקלות תאומים – האחד ניתן למחלק המיסים כדי לציין בפניו מתי וכמה מס יהיה עליו לשלם, השני הוחזק אצל האוצר, שידעו כמה כסף אמור להגיע ומתי.
האוצר גילה שמקלות הספירה יכולים לשמש גם ליצירת כסף. כשהמטבע מיצה את מקורותיו הנוכחיים, הוא יכול היה להשתמש במקלות הספירה ששימשו כקבלות כדי לייצג תשלומי מס עתידיים ולהביא אותם למלווים שלו כדי להראות שיגיעו תשלומי מס עתידיים, אלו יכלו לחכות להגעת המס אליהם, למכור את המקלות, או לתת אותם כתחליף למס חזרה לממשלה. היה ניתן למכור את המקלות גם לחוגים אחרים בתמורה למטבעות כסף או זהב, בערך מופחת בשל הזמן שיעבור עד להגעת המס אל קונה המקל. כך הפכו המקלות למדיום סחר מקובל להעברות מסוימות, ולמדיום מקובל להחזקת ערך. כמו הבנקים הפיננסיים באנגליה גם משרד האוצר הבין במהרה שהוא יכול להנפיק מקלות לא מגובים על ידי מס ספציפי. על ידי מעשה זה, יצר האוצר כסף חדש שהיה מגובה באמון הציבור ובביטחון במונרכיה, ולא במחלקות ספציפיות.
בנקאים צורפים

צורפים באנגליה היו בעלי מלאכה, סוחרים במטילים, לווים ומלווים כסף מהמאה ה-16. הם לא היו היחידים לפעול כמתווכים הפיננסיים. בתחילת המאה ה-17 הלבלרים שמרו על פיקדונות במטרה מוצהרת להלוות אותם. סוחרים הרוויחו סכומים עצומים של זהב וכדי לאחסן את עושרם הפקידו אותו במחלקת ההטבעה המלכותית.
ב-1640 תפס המלך צ'ארלס הראשון את הכסף שבמחלקת ההטבעה המלכותית כהלוואה כפויה (שיהיה צורך להחזיר תוך כמה זמן). לאחר מכן הסוחרים רצו להחזיק את הזהב אצל צורפים בלונדון שלהם כספות פרטיות, שגם חייבו אותם בעמלות. על כל הפקדה של מתכת יקרה הצורפים הנפיקו קבלה המאשרת את כמות המתכת והיותה מזוקקת שהחזיקו בטראסט. לא היה ניתן לחלק את הקבלות האלה (רק המפקיד יכול היה להוציא את ההפקדה). בהדרגה לקחו הצורפים את התפקיד של הלבלרים בהלוואה מחדש של הכסף מטעם המפקיד, וגם פיתחו שיטות של בנקים מודרניים, איגרות חוב הונפקו עבור כסף שהופקד שעל פי מנהג או על פי חוק נחשב להלוואה לצורף, כלומר המפקיד במפורש התיר לצורף להשתמש בכספו לכל מטרה לרבות מקדמות ללקוחות אחרים. הצורפים לא גבו עמלה, ואפילו שילמו ריבית על ההפקדות.
איגרות החוב, והמקדמות (הלוואות) שניתנו ללקוחות הניבו רווחים גדולים דיים לכסות על שאר העלויות. הייתה זו למעשה גרסה ראשונית וחלקית של בנקים בעלי רזרבה. איגרות החוב נהפכו לכלי שניתן להקצות, שניתן להפיץ כצורה של כסף בטוח ונוח המגובה על ידי הבטחת הצורפים לשלם. מכאן שצורפים יכלו להלוות בצורת זהב או בצורת איגרות חוב או בצורת חשבון עובר ושב. פיקדונות זהב היו יחסית יציבים, לעיתים קרובות נשארו עם הצורף שנים בסופו של דבר, ולכן סיכון קטן זה היה ברירת מחדל כל עוד היה אמון הציבור ביושרם ובריאותם הפיננסית של הצורפים. כך הצורפים של לונדון הפכו לחלוצי הבנקים הבריטים ונודעו בהיותם הראשונים שיצרו כסף באמצעות אשראי.
פיקדונות עובר ושב

העסק העיקרי של הבנקים המוקדמים היה קידום הסחר. הבנקים המסחריים החדשים הפכו את ההפקדות ואת ההלוואות לפעילותם העיקרית. הם הלוו כסף אותו הרוויחו על עמלות הפקדה. הם יצרו כסף נוסף בצורת עוד שטרות בנקים (יפורט בהמשך). הכסף שיצרו היה מגובה חלקו על ידי מתכות יקרות ונכסים אחרים וחלקו על ידי אמון הציבור במוסדות שיצרו אותו.
פיקדונות עובר ושב הם פיקדונות שהיו זמינים למשיכה לפי שיקול דעתו של המפקיד ובאופן מיידי יחסית. מושך הכסף מהם לא חייב לעשות כל סידורים קודמים עם הבנק או תכנונים מקדימים בנוגע לאשראי. כל עוד המשתמש מספיק יציב כלכלית לכסות את המשיכה, והמשיכה מתבצעת בהתאם לנהלים שנקבעו על ידי המוסד, הכסף יכול היה להימשך על ידי רצון בלבד.
שטרות בהדפסת הבנקים

תולדות הכסף והבנקאות שלובות זו בזו לבלי הפרד. הדפסת הכסף מנייר הייתה יוזמה של בנקים מסחריים. בהשראת ההצלחה של הצורפים בלונדון, שחלקם נהיו החלוצים של הבנקאות האנגלית הגדולה, בנקים החלו להנפיק ניירות שכונו "שטרות בנק" (banknotes) היום קרויים שטרות. השטרות נפוצו כמו שמטבעות בתוצרת הממשלה נפוצים היום. באנגליה המשיכה השיטה הזו עד 1694. בנקים סקוטיים המשיכו להנפיק שטרות עד ל-1850. בארצות הברית השיטה המשיכה בכל המאה ה-19 כשתקופה קצרה היו יותר מ-5,000 שטרות שונים שהונפקו על ידי בנקים שונים באמריקה.
רק השטרות שהונפקו על ידי הבנקים הגדולים יותר והאמינים ביותר היו באמת בשימוש נרחב. מוסדות פחות ידועים וקטנים יותר הפיצו שטרות רק ברמה המקומית, רחוק מהבית היה להם ערך מופחת אם בכלל היה להם ערך. שגשוג סוגי הכסף הלך יד ביד עם התרבות המוסדות הפיננסיים.
שטרות אלו של הבנקים היו כסף ייצוגי שהיה ניתר להמיר לזהב או לכסף על ידי עתירה לבנק. מאז בנקים החלו להנפיק יותר שטרות מכמות הזהב שמעשית הייתה להם, מה שגרר לעיתים נהירה המונית אל הבנקים בניסיון לפדות את השטרות, מה שהוביל את הבנקים לפשיטת רגל. השימוש בשטרות שהנפיקו בנקים פרטיים כבכסף חוקי הוחלף על שטרות בהנפקה מפוקחת ותחת סמכות הממשלה. בנק אנגליה קיבל רשות בלעדית להנפיק שטרות באנגליה אחרי 1694. בארצות הברית הבנק הפדרלי קיבל רשות דומה ב-1913. עד לא מזמן, היו השטרות המונפקים על ידי הממשלה כסף ייצוגי, שהיה מגובה בעיקרון על ידי זהב או כסף ושהיה ניתן להמיר אותו לאחד מהמתכות הנ"ל.
שטרות בהדפסת הבנקים > שטרות מגובי זהב

המושג תקן הזהב נתפס רבות, בטעות, כאילו משמעותו הוא שהכסף מגובה כולו בזהב ושניתן לפדות אותו לכמות זהה של זהב. הפאונד הבריטי היה המטבע הכי חזק במאה ה-19, ולעיתים קרובות נתפס כשווה ערך כמעט לזהב טהור, אך בכספות הבריטיות היה מספיק זהב כדי לכסות רק כמות קטנה מהכסף שבמחזור. ב-1880 הזהב בכספות של ארצות הברית גיבה על 16% מהכסף בשימוש שוטף ופיקדונות העובר ושב של הבנקים המסחריים. ב-1970 היה זה 0.5% לערך. תקן הזהב היה רק מערכת של החלפת המטבעות ברמה הבינלאומית, מעולם לא הייתה הבטחה שניתן לפדות את כל הכסף לזהב. תקן הזהב הקלאסי שרר בין 1880 ל-1913 כשהאומות המובילות במסחר הסכימו להיצמד למחירי זהב קבועים, ויכולת המרה קבועה של המטבעות שלהן. זהב שימש ליישב את הסחר בין אומות אלה. עם פריצת מלחמת העולם הראשונה נאלצה בריטניה לעזוב את תקן הזהב, אפילו עבור העסקאות הבינלאומיות שלה. האומות האחרות חיקו אותה במהרה. לאחר ניסיון קל להחיות את תקן הזהב ב-1920, הוא ננטש על ידי בריטניה והאומות המובילות האחרות בשפל הגדול.
לפני ביטול תקן הזהב, מילים אלו הודפסו על כל דולר בארצות הברית: "אני מוכן לשלם לנושא, על פי דרישה, את הסכום של דולר יחיד" ולאחר מכן חתימה של מחלקת האוצר של ארצות הברית. על הכסף של ארצות זרות הייתה רשומה גם כן אותה הבטחה. בזמנים קדומים בהרבה המשמעות באמת הייתה שאפשר לפדות את הכסף למתכות יקרות. ב-1785 אימצה ארצות הברית את תקן הכסף (מתכת) מה שהבטיח שהיה ניתן לפדות כל שטר. אך אפילו אז לא היה לארצות הברית די כסף (מתכת) לפדות את כל הכסף שהיה בשוק. לאורך המאה ה-20 הדולר היה "מגובה" בזהב, עד 1971, אך מ-1934 רק מחזיקי דולר זרים הורשו להחליפו בזהב.
כסף ייצוגי

כסף ייצוגי הוא כסף המכיל סימן או אישור העשוי נייר. השימוש של סוגים רבים של כסף, ביניהם כסף ייצוגי, נמשך מהעבר וממשיך עד עצם היום הזה. אסימון הוא גם כן "כסף ייצוגי" בכך שהוא מייצג ערך של סחורה. בארצות הברית עד 1933 השתמשו באישורים לבעלות על זהב ועל כסף כבכסף ייצוגי.
המונח "כסף ייצוגי" שימש בעבר "להצביע על כך שמספר מטילים נמצאים באוצר ששווים בערכם לנייר נפוץ זה" – דהיינו לייצג את המטילים. כסף ייצוגי שונה מכסף סחיר – כסף סחיר הוא עצמו סחורה. ב"חיבור על כסף" שכתב קיינס ב-1930 הוא הבדיל בין כסף סחיר, וכסף ייצוגי, מחלק את השני ל"כסף של צו" ו"כסף ניהולי".
כסף של צו

כסף של צו הוא כסף שאינו מגובה על ידי סחורה. לכסף עצמו ניתן ערך מהממשלה, מקור המילה Fiat בלטינית (Let it be done) או על ידי צו, המחייב בהליך חוקי שנקרא בעבר "מכרז כפוי", לפיו בעלי חוב מקבלים הקלה חוקית בחוב כל עוד הם משלמים אותו בכסף ממשלתי. לפי החוק, סירוב להצעת הילך חוקי – דהיינו סירוב לקבל את החוב בצורה המדוברת – מוחק את החוב כליל, באותו אופן שבו קבלת הכסף הממשלתי מוחקת אותו. בתקופות אחרות בהיסטוריה סירוב לקבל תשלום חוב בצורה של כסף ממשלתי גרר אחריו עונש מוות.
ממשלות לאורך ההיסטוריה החליפו לעיתים קרובות בעת צרה (לדוגמה בזמני מלחמה) את צורת כסף הצו, לעיתים בהשעיית השירות שהם אמורים לבצע בפדיית הכסף לזהב, ולעיתים פשוט על ידי הדפסת כסף כשצריך. כשממשלות מייצרות כסף מהר יותר מהצמיחה הכלכלית נוצרת אינפלציה, וערך הכסף יורד. לכן הכסף העודף למעשה מדלל את הערך של כל הכסף שהונפק וכבר בפועל בשוק.
ב-1971 עברה ארצות הברית לכסף חוב עד להודעה חדשה. באותה תקופה מדינות בעלות כלכלות מפותחות רבות הסתמכו על הדולר האמריקאי (ברטון וודס), וכך צעד זה שינה למעשה את כל העולם המערבי לכסף של צו.
לאחר מלחמת המפרץ הראשונה ביטל נשיא עיראק, סאדם חוסיין, את המטבע העיראקי שהיה מבוסס על צו, ועבר לכסף חדש. למרות שהמטבע הישן לא היה מגובה בסחורה, בצו או במתכת יקרה, שיחייבו שימוש בו או יגנו על הערך שלו, המשיך המטבע הישן להיות נפוץ באזורים כורדיים מבודדים פוליטית בעיראק. הוא נהפך למוכר בשם "הדינר השווייצרי". מטבע זה נשאר יציב וחזק יותר מדור. הוא הוחלף פורמלית במלחמת עיראק.
הערות שוליים

↑  האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל, כרך 4, עורך ראשי אפרים שטרן, ירושלים 1992, עמ' 14001-1400.
↑  האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל, כרך 2, עורך ראשי אפרים שטרן, ירושלים 1992, עמ' 609.
↑  R. Barkay, An Archaic Greek Coin from the `Shoulder of Hinnom` Excavations in Jerusalem, Israel Numismatic Journal 8 (1984-5), pp. 1-5.
↑  משורר, י', אוצר מטבעות היהודים, ירושלים, 1997.
↑  יעקב משורר אוצר מטבעות היהודים. ירושלים, 1997
↑  רחל ברקאי, טביעת מטבעות בירושלים בימי בית שני, ספר ירושלים בימי הבית השני כרך ב', ירושלים 2020, עמ' 655.
↑  משורר, י', קדר, ש', "מטבעות שומרון בתקופה הפרסית", בתוך: שטרן, א', אשל, ח' ספר השומרונים'', ירושלים, 2002, עמ' 82-71.
1 2  יעקב משורר, אוצר מטבעות היהודים, ירושלים 1997
↑  רחל ברקאי, טביעת מטבעות בירושלים בימי בית שני, ספר ירושלים בימי הבית השני כרך ב', ירושלים 2020, עמ' 657-663.
↑  רחל ברקאי, מטבעות המלך הורדוס, אריאל 201-200 (2012) עמ' 151-149.
↑  רחל ברקאי, טביעת מטבעות בירושלים בימי בית שני, ספר ירושלים בימי הבית השני כרך ב', ירושלים 2020, עמ' 668-667.
↑  דניאל שורץ, אגריפס הראשון מלך יהודה האחרון, ירושלים תשמ"ז, עמ' 67 ואילך.
↑  רחל ברקאי, טביעת מטבעות בירושלים בימי בית שני, ספר ירושלים בימי הבית השני כרך ב', ירושלים 2020, עמ' 673-670
↑  A. Kindler, Coins and Remains from a Mobile mint of Bar Kokhba etc. Israel Numismatic Journal, 9 (1986-1987)' pp. 46-50.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556866905171  LNB: 000341929  NKC: ph553873 
מטבע "יהד" שנטבע בירושלים בתקופה הפרסית ועליו דגם פרח השושן
פרוטה חשמונאית של יהוחנן הכהן הגדול
מטבע חשמונאי של מתתיה אנטיגונוס עם תיאור מנורת 7 הקנים ושולחן לחם הפנים
מטבע של אגריפס א' מירושלים. בצד הפנים כתובת יוונית "המלך אגריפס"
שקל שנה א' למלחמת היהודים ברומאים. על צד הפנים הכתובת "שקל ישראל" סביב גביע העומר. על הצד השני "ירושלים קדשה" סביב ענף רימונים.
סלע בר כוכבא עם תיאור חזית בית המקדש
אריק עזוז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1937 נהלל, ארץ ישראל
 פטירה:  19 ביוני 2018 (בגיל 81 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מ"פ בחטיבת הצנחנים   מפקד טייסת 105  מפקד טייסת תעופה - כנף-1  ראש מחלקת קצינים במטה חיל האוויר  מדריך בבית הספר לטיסה במגמת קרב
 פעולות ומבצעים
   מבצע קדש    מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון 
 
אריק עזוז (1937 - 19 ביוני 2018) היה תת-אלוף בחיל האוויר הישראלי. הוא שירת כלוחם בחטיבת הצנחנים, טייס קרב ומפקד טייסת 105 ("העקרב"). במסגרת שירות המילואים שירת כמדריך טיסה במגמת קרב של קורס הטיס בבית הספר לטיסה.
ביוגרפיה

עזוז נולד בנהלל. לדבריו נמשך לטיסה כבר מגיל צעיר, אך בשל האווירה החברתית בה גדל התנדב לחטיבת הצנחנים כאשר התגייס לצה"ל בשנת 1955. הוא שירת בחטיבה כלוחם וכמפקד בגדוד 890. במהלך שירותו לחם במבצע קדש, במהלכו צנח עם הגדוד במעבר המיתלה ולמחרת השתתף בלחימה בקרב המיתלה.
לאחר ששירת כמפקד פלוגת צנחנים והשתחרר משירות סדיר, חזר ב-1959 לצבא כדי להתנדב לקורס טיס מס' 34, אותו סיים ביולי 1961 במגמת קרב. את קורס האימון המתקדם עשה על מטוסי אורגן, ולאחריו שובץ כטייס סמב"ד בטייסת 105 ("העקרב"), בה התקדם לתפקיד סמ"ט ב'. זמן קצר לפני מלחמת ששת הימים היה אמור עזוז לנסוע לארצות הברית כדי לעבור קורס הסבה למטוסי A-4 סקייהוק, אך עם עליית הכוננות בוטלה נסיעתו.
 עזוז לחם במלחמת ששת הימים כטייס סופר מיסטר בטייסת 105 והשתתף במבצע מוקד. גיחתו הראשונה הייתה כמוביל רביעיית מטוסי סופר מיסטר לתקיפת שדה התעופה אבו סואר, ובהמשך היום הוביל גיחה נוספת לתקיפת אותו שדה וגיחה נוספת לתקיפת שדה התעופה במפרק בצפון ירדן ולהתמודדות עם מטוסי ההוקר האנטר שהיו מוצבים בו.
לאחר המלחמה מונה לראש מדור תקיפה במטה חיל האוויר. בניגוד לאנשי מטה אחרים השתתף עזוז גם בתקיפות מבצעיות במהלך מלחמת ההתשה, תחילה כטייס סופר מיסטר בטייסת 105 ולאחר מכן כטייס מיראז' 3 בטייסת 101 ("הקרב הראשונה"). בהמשך עבר הסבה למטוס הפנטום. בסך הכל ביצע עזוז למעלה מ-60 גיחות במלחמה זו. בשנת 1971 מונה למפקד טייסת 105, שהפעילה באותן שנים מטוסי סער, שהיו מטוסי סופר מיסטר משודרגים עם מנועי פראט אנד ויטני J-52 P-8.
ב-1973 מונה עזוז למפקד טייסת תעופה בבסיס רמת דוד, ובתפקיד זה שימש במהלך מלחמת יום הכיפורים, כמפקד פעילות מוצב הפיקוד הכנפי. תפקידו האחרון בחיל היה ראש מחלקת קצינים בלהק כוח האדם במטה חיל האוויר. הוא השתחרר מצה"ל בשנת 1983. את שירות המילואים, לאחר שחרורו, עשה כמדריך בבית הספר לטיסה החל מ-1987. עזוז המשיך בהדרכת טייסים עד שפרש שנת 2002, בהגיעו לגיל 65. במקביל מונה עזוז למפקד בשעת חירום על מנחת מחניים.
בשנת 2012 העניק מפקד חיל האוויר לעזוז וחבריו מקורסי הטיס את "כנפי הזהב", לרגל ציון 50 שנה לסיום קורס הטיס.
משפחה

עזוז התגורר בנהלל כל חייו. היה נשוי לרחלי, ולהם שלוש בנות: לי, מור ועדי. עזוז הלך לעולמו ב-19 ביוני 2018 בגיל 80, והובא למנוחות בבית העלמין בנהלל.
הסרט "הטיסה האחרונה", שהוקרן במאי 2005, תיעד את פרישתו של עזוז מטיסה.
לקריאה נוספת

דני שלום, כרעם ביום בהיר - מבצע מוקד: כך הושמדו חילות האוויר הערביים במלחמת ששת הימים. באוויר - פרסומי תעופה, ראשון לציון 2002.
דני שלום, רוח רפאים מעל קהיר: חיל האוויר הישראלי במלחמת ההתשה (1967 - 1970). באוויר - פרסומי תעופה וחלל, ראשון לציון.
הערות שוליים

1 2  שרון ארגוב, ‏ריח האספסת, רעם המטוס, בטאון חיל האוויר 167, דצמבר 1988, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר
↑  "הצנחנים עשור ראשון 1948–1958) פגישת פלוגה ג' מחזור אוגוסט 1955
↑  לזכר תא"ל אריק עזוז ז"ל - צנחן, לוחם וטייס-קרב, בפורום "פרש".
↑  דני שלום, כרעם ביום בהיר, עמ' 114, 297 - 298.
↑  דני שלום, כרעם ביום בהיר, עמ' 298 - 299.
↑  דני שלום,  כרעם ביום בהיר, עמ' 409.
↑  דני שלום, כרעם ביום בהיר, עמ' 552 - 553.
↑  דני שלום, רוח רפאים מעל קהיר, חלק א', עמ' 27.
↑  דני שלום, רוח רפאים מעל קהיר, חלק א',עמ' 330.
↑  מיכל חיוט ושיר כהן, ‏מלחמת יום הכיפורים: הבסיס הצפוני מגן על הבית, באתר חיל האוויר הישראלי, פורסם בתאריך 03.10.2014
↑  רמת דוד מותקפת בטילי פרוג, באתר חיל האוויר הישראלי, פורסם בתאריך 09.10.1973
1 2 3  איתי בלומנטל, האיש שהכשיר דורות של טייסים הלך לעולמו, באתר ynet, 20 ביוני 2018
↑  אור יעקב, ‏בגיל 65 פרש אריק עזוז מטיסה, באתר חיל האוויר הישראלי, בטאון חיל האוויר 148 (249), 01/12/02
↑  זהר בונה, ‏באה מנוחה ליגע, באתר חיל האוויר הישראלי, פורסם בתאריך 18.02.2016
↑  קובי דוד, הטיסה האחרונה - אריק עזוז, באתר vatil.
אדה נוימן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 באוקטובר 1859 Óbuda, הונגריה 
 פטירה:  12 בדצמבר 1918 (בגיל 59) נג'קניז'ה, הונגריה 
 מדינה:  ממלכת הונגריה 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
אדה נוימן (בהונגרית: Neumann Ede; אובודה, 20 באוקטובר 1859 – נג'קניז'ה, 12 בדצמבר 1918) היה רב הונגרי, מתרגם, היסטוריון, אביו של ארנה נאמני.
ביוגרפיה

אדה נוימן הוא בנם של יוז'ף נוימן, סוחר כלי בישול, ושל ארז'בט רנסבורג. בין 1877 לבין 1882 היה תלמיד של בית המדרש לרבנים בבודפשט, בשנת 1882 קיבל תואר דוקטור למדעי הרוח וכעבור שנה סמיכה לרבנות. מאז ועד מותו היה הרב הראשי בעיר נג'קניז'ה. הוא היה נשיא התאחדות הרבנים הלאומית בהונגריה והעורך של "ישראל ההונגרי". נוימן פרסם כמה ספרים וספרי לימוד עצמאיים. הוא היה אחד מהכותבים של "ההיסטוריה האוניברסלית של היהודים".
אשתו הייתה אמה קייזרלינג (1863–1926), בתם של הרב מאיר קייזרלינג ושל ברתה פיליפסון, אותה נשא בבודפשט ב-1 ביולי 1884.
עבודותיו העיקריות

המקור וההתפתחות של אגדת-יוסף המוסלמית (בודפשט, 1881)
דרשות ונאומים (נג'קניז'ה, 1886)
היסטוריה של הדת היהודית 1–2 (בודפשט 1894–1897)
דקדוק עברי קצר (1895)
קייזרלינג (1908)
נביאי התקופה האשורית והיסטוריה של היהודים (1908)
לקריאה נוספת

התוניו בבסיס הנתונים של המוזיאון הספרותי פטפי
פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים.1944-1939
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. אדה נוימן
http://zalai.dfmk.hu/zalaiak?p=650
הערות שוליים

↑  "Halotti bejegyzése a nagykanizsai polgári halotti akv. 1155/1918. folyószáma alatt".
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése az óbudai zsidó hitközség házassági akv. 201/1858. folyószáma alatt".
↑  "Neumann Edéné halotti bejegyzése a nagykanizsai polgári halotti akv. 548/1926. folyószáma alatt".
↑  "Házasságkötési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség házassági akv. 297/1884. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265793505171  VIAF: 298356409   WorldCat (עם VIAF): 298356409
קיסריה (יישוב)

| --- | --- |
 סמל הוועד המקומי    סמליל היישוב

מדינה: ישראל ישראל
מחוז: חיפה
מועצה אזורית: חוף הכרמל
גובה ממוצע: ‎21 מטר
תאריך ייסוד: 1977
סוג יישוב: יישוב 5,000‏–9,999 תושבים
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף דצמבר 2024 (אומדן)
  - אוכלוסייה: 5,839 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 5,707 תושבי ישראל
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎+1.3% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הכרמל מוגדלת) קיסריה(למפת הכרמל רגילה) קיסריה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קיסריה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קיסריה32°30′27″N 34°54′28″E﻿ / ﻿32.5075190711756°N 34.9077525245928°E﻿ / 32.5075190711756; 34.9077525245928  heמפת היישובים של מועצה אזורית חוף הכרמל באדום - קיסריה בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 9 מתוך 10
https://caesarea.com/
סמל משפחת רוטשילד במרכז המסחרי ביישוב
הסמליל הקודם של היישוב, בשימוש עד ל-2023
קֵיסָרְיָה הוא יישוב קהילתי השוכן ליד קיסריה העתיקה. עיקר הבנייה ביישוב היא בנייה נמוכה של וילות אחוזות וקוטג'ים והוא מצטיין בחזותו ובאיכות החיים הגבוהה שהוא מציע לתושביו.
קיסריה הוא היישוב היחיד בישראל המנוהל על ידי חברה כלכלית, "החברה לפיתוח קיסריה אדמונד בנימין דה רוטשילד בע"מ" שבבעלות קרן רוטשילד קיסריה. הקרן נוסדה על ידי הברון אדמונד דה רוטשילד, נכדו של הנדיב הידוע. מבחינה מוניציפלית משתייך היישוב, מאז שנת 2003, למועצה האזורית חוף הכרמל. מאחר שהחברה אינה רשות מוניציפלית עצמאית, על פי הסכם משנת 2004 בין התושבים לחברה, מתחלקת הארנונה שהם מחויבים לשלם בין המועצה האזורית חוף הכרמל לבין החברה. החלק שמשולם לחברה נקרא דמי שירותים, והאחריות לאספקת השירותים המוניציפליים מתחלקת בין החברה לבין המועצה.