היסטוריה של האימפריה העות'מאנית
ראשית המאה ה-20

| --- | --- |
סולטאני המאה ה-20: תקופת שלטון
עבדול חמיד השני: 1876–1909
מהמט החמישי: 1909–1918
מהמט השישי: 1918–1922
אבדילמג'יט השני (כח'ליף): 1922–1924
בשנים הראשונות של המאה ה-20 לא התחוללו אירועים דרמטיים באימפריה העות'מאנית, והסולטאן עבדול חמיד השני הגיע לשנת השלושים לשלטונו. אך עד מהרה החלה מערבולת של התרחשויות רוויית מלחמות ומאבקים שהביאה בתוך מספר שנים סוערות לסופה של האימפריה. ב-1906 הקימו הטורקים הצעירים (מצרפתית Jön Türkler) את "מועצת האיחוד והקידמה" (İttihad ve Terakki Cemiyeti). המושג "טורקים צעירים" היה כינוי כללי לקבוצות פרוגרסיביות רבות שהחלו להיווצר בקרב סטודנטים וקציני צבא החל בעשור האחרון של המאה ה-19. הם השתייכו לכל אורחות החיים אך שיתפו ביניהם את התמיכה בשינוי מצבה של המדינה. רוב הטורקים הצעירים הצטרפו למועצת האיחוד והקידמה אך היא לא הייתה למפלגתם בלבד, אלא הפכה לארגון גג של תושבים רבים ברחבי האימפריה, בני לאומים שונים, אשר נפשם קצה במצבה ואשר שאפו לשינוי. בשנת 1907 החליטה הפדרציה המהפכנית הארמנית (ארמנית Հայ Հեղափոխական Դաշնակցութիւն – "האי הגהאפוגהאקאן דשנקצוטיון" ומכאן לעיתים רק ה"דשנקצוטיון") לאחד כוחות עם מועצת האיחוד והקידמה מתוך תקווה שכאשר תשיג האחרונה את השינוי המיוחל, יזכו הארמנים במדינה עצמאית. באותה עת היוו הפדרציה המהפכנית הארמנית ומועצת האיחוד והקידמה את שני הכוחות העיקריים בקרב האופוזיציה לשלטון.
ב-3 ביולי 1908 פרצה הפיכת הטורקים הצעירים במקדוניה. באופן אירוני החלה ההתקוממות בידי כוחות צבא שהיו מעוניינים אמנם בהחזרתה של החוקה לתוקף, אך גם בהשבת יציבותו של המשטר הישן ובשימור הסטטוס קוו, כמו גם בשיפור תנאי העסקתם. אולם ההתקוממות זכתה לתמיכה רחבה בקרב הכוחות המזוינים ובקרב אזרחים והתפשטה ברחבי המדינה. הסולטאן נאלץ להשיב את החוקה על כנה ב-24 ביולי 1908 ולכנס שוב את הפרלמנט, ובכך נפתחה "תקופת החוקה השנייה" (İkinci Meşrûtiyyet Devri). הסולטאן היה לדמות ייצוגית בלבד, וכבר באותה שנה נערכו בחירות לפרלמנט. עם זאת, הסולטאן לא זנח את תוכניתו לשוב ולתפוס את רסן השלטון, וקיפאון בתפקודו של הפרלמנט הצעיר הביא לתסיסה בקרב האוכלוסייה והצבא. ביום 13 באפריל 1909 (או 31 במרץ לפי הלוח היוליאני שנהג אותה עת באימפריה, ומכאן השם הטורקי: "31Mart Vakası" – "תקרית ה-31 במרץ"), פרצה מהפכת נגד מטעמו של הסולטאן. במהלך זה תמכו זרמים שמרניים-מוסלמים אשר קראו להנהגת החוק המוסלמי במדינה, והסולטאן מצידו סיפק את הסחורה והבטיח להיענות לדרישה. ההתקוממות דוכאה בתוך ימים ספורים ולאחר שבועיים לערך הודח הסולטאן ונשלח לגלות בסלוניקי. ב-27 באפריל 1909 הומלך במקומו אחיו מהמט החמישי "רשאד", שהיה לשליט נטול סמכויות מיומו הראשון בתפקיד.
צרותיה של האימפריה לא היו רק מבית. ב-1909 סיפחה אוסטרו-הונגריה את בוסניה והרצגובינה שבה החזיקה דה-פאקטו מאז קונגרס ברלין. חמור מכך, בחמש השנים שנותרו עד מלחמת העולם הראשונה התרגשו על האימפריה שלוש מלחמות שונות, אשר המשיכו וקרעו ממנה שטחים. ב-29 בספטמבר 1911 פלש הצבא האיטלקי למחוזות טריפוליטניה וקירנאיקה, מעוזיה האחרונים של האימפריה העות'מאנית בצפון אפריקה, ופתח במלחמת איטליה-טורקיה (טורקית Trablusgarp Savaşı, איטלקית Guerra italo-turca). האיטלקים נהנו משליטה בזירה הימית שבין טורקיה ללוב, ולראשונה בהיסטוריה הוכרעה מלחמה בלוחמה אווירית. באפריל 1912 המלחמה התפשטה והאיטלקים פלשו לרודוס ולאיים הדודקאנסיים בים האגאי, וסיימו בכך את עצמאותם של האיים, זמן קצר לאחר שאלה הכריזו עליה. הסכם שלום נחתם ב-18 באוקטובר 1912, אך הקלות בה הצליחו האיטלקים לכבוש את לוב, עוררה את מדינות הבלקן להתקומם כנגד העות'מאנים, ובטרם הסתיימה מלחמת טורקיה-איטליה, נפתחה מלחמת הבלקן הראשונה.
בינתיים נערכו הבחירות השניות לפרלמנט באיסטנבול ב-1912, ומועצת האיחוד והקידמה זכתה הפעם ב-184 מושבים המקבילים ל-67% מהסך הכל. אולם מושב הפרלמנט היה קצר במיוחד, והממשלה פיזרה אותו ב-5 באוגוסט 1912 במסגרת מצב חירום שהוכרז בשל מלחמת הבלקן הראשונה הקרבה.
במלחמת זו חברו סרביה, מונטנגרו, יוון ובולגריה והקימו את הליגה הבלקנית, אולם מעבר לכך לא היה ביניהם כל תיאום באשר למהלך המלחמה, וזו הייתה למעשה אוסף של ארבע מלחמות נפרדות שהתחוללו בו זמנית על ידי ארבעה צבאות שונים כנגד אויב משותף. מונטנגרו הכריזה מלחמה על טורקיה ב-8 באוקטובר 1912, ושלוש האחרות הלכו בעקבותיה ב-17 באוקטובר. ב-9 בנובמבר נכנעה סלוניקי לצבא היווני שהקדים את הצבא הבולגרי ביום אחד, ואילו אדירנה נפלה לידי הבולגרים בקרב אדריאנופול (אנ') ב-11 במרץ 1913. הסכם לונדון סיים את המלחמה ב-30 במאי 1913, והעות'מאנים איבדו את צפונה ומערבה של תראקיה שעברה לשליטת בולגריה, את מקדוניה וצפון יוון. עם זאת הצדדים הניצים לא הצליחו להגיע להסכמה בדבר אופן חלוקת יתר השטחים שנכבשו מטורקיה, וההסכם נתן למעשה גושפנקא למצב בשטח. בולגריה אשר חשה כי לא זכתה בנתח מספק בשלל, פתחה לאחר שבועיים בלבד במלחמת הבלקן השנייה. הפעם תקפו הבולגרים את הסרבים ואת היוונים במטרה לכבוש את סלוניקי אך נחלו תבוסה. הן רומניה והן האימפריה העות'מאנית החליטו לנצל את מצוקתם של הבולגרים ופתחו נגדם במלחמה. ב-23 ביולי 1913 עזבו הבולגרים את אדירנה וזו הושבה לטורקים בלא ירייה בודדת. ב-31 ביולי 1913 נכנסה לתוקפה הפסקת אש כללית, ובמסגרת הסכם בוקרשט מ-10 באוגוסט 1913, איבדה בולגריה את רוב השטחים שכבשה במלחמה הקודמת. ברשותה של האימפריה העות'מאנית ששלטה פעם ביותר ממיליון קמ"ר באירופה נותרה פיסת קרקע אירופית בגודל של כ-20,000 קמ"ר בלבד. שינוי יסודי נוסף באופיה של האימפריה נבע מכך שבלא אירופה, היו רוב נתיניה טורקים או ערבים, ומכוח עובדה זו גם מוסלמים.
בעקבות הפיכה שנערכה בינואר 1913 בראשותו של איסמאיל אנוור פאשה, הוא תפס את רסן השלטון בפועל. ב-1914 התקיימו בחירות לפרלמנט בפעם השלישית, אך הפעם התמודדה רק מועצת האיחוד והקידמה על קולות הבוחרים, וזכתה בכל המושבים. מעתה הונהגה המדינה בידי טריומווירט בו היו חברים שר המלחמה איסמאיל אנוור פשה, שר הפנים מהמט טלעט פאשה (Talat Paşa) ושר הימייה אחמד ג'מאל פאשה (Cemal Paşa). שלושת אלה הוליכו את המדינה אל סופה לאחר מלחמת העולם הראשונה.