stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קומיקסאי
תהליך היצירה > תסריט

תחילה, ולפני כל תהליך של יצירה (בין אם בטיוטה, צביעה או ציור) על הקומיקסאי לכתוב את התסריט של הקומיקס. תסריט קומיקס, בדומה לתסריט של סרט או סדרה, מכיל את כל מה שיתרחש בסיפור. מכיוון שבקומיקס, שלא כמו במדיות אחרות, הקומיקסאי הוא הבמאי, התסריטאי, המפיק, המעצב והעורך, לתסריט תפקיד חשוב ביותר כי הוא מסמן הלכה למעשה את כל אשר הולך לקרות בקומיקס. תסריט הקומיקס בנוי כדף ובו כתוב מה יתרחש בכל פאנל בקומיקס. בשורה בה ייכתב פאנל 1: יהיה רשום את כל הפרטים המתארים את הפאנל העתידי, כולל דיאלוגים בין הדמויות שבו.
למשל בתסריט של רצועת הקומיקס משמאל ניתן לכתוב "ריבוע אחד: אריה צהוב נח על הדשא, יום בהיר בחוץ. על ידו מתיישב חרק קטן. האריה אומר: 'הו חרק קטן, מאיזה זן אתה?'; ריבוע שני: החרק שולף שיניים גדולות ומזנק אל עבר האריה; ריבוע שלישי: החרק כבר הלך, כעת האריה ללא פרווה כלל, פרט לזנב. האריה אומר: 'הא כמובן, המונגולי בעל שיני החרב'".
ישנן כמה דרכים שונות לכתיבת תסריט הקומיקס מבחינה טכנית, אך ניתן לחלק אותן לבערך 4 פורמטים ברורים: תסריט עלילתי, תסריט מלא, תסריט EC ותסריט קורצמן.
תהליך היצירה > תסריט > תסריט עלילתי

סגנון התסריט העלילתי נפוץ בעיקר בקרב אמני קומיקס עצמאיים, כאשר אמן אחד כותב את כל הקומיקס. במצב שכזה, הקומיקסאי יודע בדיוק מה הוא רוצה לעשות ולכן הוא לא צריך לכתוב את כל המידע בתסריט, אלא רק את הדברים הנחוצים כדי לבדוק אם הקומיקס ברור ו'זורם' באופן חלק. האדם שכותב את התסריט לא כותב בדיוק מה יקרה בכל פאנל ופאנל, אלא הוא כותב את העלילה הכללית והלך הרוח של הקומיקס. את הפרטים הקטנים הוא ישאיר לחלק הציור של הקומיקס, אז הוא יבליט פרטים נוספים באיוריו.
הסגנון היה נפוץ במארוול קומיקס בימי הזוהר שלה עד כדי שהסגנון זכה לכינוי "Marvel Method" - תסריט בסגנון הבית של מארוול. היסטוריון הקומיקס מארק אבנייר (אנ') כתב בהקשר של השימוש בתסריט עלילתי אצל סטן לי וג'ק קירבי כי "אמצעי שיתוף הפעולה החדש הזה ... נולד מכורח הצורך - סטן היה עמוס בעבודה - והוא ידע להשתמש במיומנותו הרבה של ג'ק עבור כל סיפור ... לפעמים סטן היה כותב את כל העלילה, ולפעמים לא".
תהליך היצירה > תסריט > תסריט מלא

הוא הסוג הנפוץ ביותר לצד תסריט עלילתי, וממלא תפקיד חשוב בעיקר בקרב כותבי קומיקס בחברות קומיקס גדולות. בחברות כגון DC קומיקס ומארוול קומיקס הכותב צריך להעביר את הקומיקס עליו חשב לקומיקסאי אחר שיאייר אותו. לכן, כדי להעביר בדיוק את מה שהוא רוצה עליו לכתוב בפירוט רב, הוא כותב את כל מה שמתרחש בקומיקס, כולל 'זווית מצלמה', צבע הדמויות, כיווני הצל ופרטים קטנים רבים נוספים.
הקומיקסאי פיטר דייוויד (אנ') תיאר את שיטת כתיבת התסריט המלא שלו כך: "אני מפרק כל עמוד לפאנלים ומסמן אותם כפאנל A, פאנל B, וכן הלאה. אז אני מתאר מה נמצא בכל פאנל, כותב את הדיאלוג, את מספר בלוני הדיבור. אני מחליף את הפאנלים באותיות ואת הבלונים במספרים, כדי למזער את הבלבול עבור הלטרר".
תהליך היצירה > תסריט > תסריט קורצמן

שיטת התסריטים של קורצמן, על שמו של עורך הקומיקס הארווי קורצמן, היא גרסה שונה של שיטת התסריט המלא. בשיטה זו, במקום לרשום את הפאנלים בשורות כתובות באופן מסודר, מציירים את הפאנלים על דף ממוזער אך ביחס זהה לזה שיהיו לפאנלים בקומיקס המוגמר. קומיקסאים שונים כגון פרנק מילר וארצ'י גודווין נודעו בשימושם בשיטה זו.
תהליך היצירה > תסריט > תסריט EC

היא שיטה דומה לשיטת תסריט קורצמן, אם כי פופולרית פחות, בה הקומיקסאי שכותב את הקומיקס מגיש עלילה כתובה למאייר, ללא חלוקה לפאנלים, והמאייר בוחר כיצד לחלק את העלילה לפאנלים על פי החזון האמנותי שלו. השיטה נותנת יותר דגש לעבודת המאייר ונותנת לו יותר מקום ליצירתיות וגמישות. עם זאת, זו השיטה הכי פחות פופולרית בקרב קומיקסאים, והיא מגבילה מאוד את תפקידו של הכותב ואת היכולת שלו להביע את הסיפור.
תהליך היצירה > אמנות

לאחר שלב התסריט, מגיע שלב האמנות (נקרא לעיתים גם 'עֶפְרוֹנוּת' ובאנגלית: Pencilling). בשלב זה, יוצר הקומיקס או המאייר מצייר בעיפרון את הקומיקס כולו, ובכך מהווה את השלב הראשוני בהפיכת הסיפור לאמנות חזותית. השם "עפרונות" מגיע מהמילה עיפרון, משום ששלב זה מאופיין באיורי העיפרון.
שלב האמנות הוא השלב החשוב ביותר עבור צייר הקומיקס, שכן בשלב זה נקבעים כל הציורים שיהיו בקומיקס. כמו כן, על הצייר לפעול ביצירתיות רבה בשלב זה ולקבוע את אופי האירועים בקומיקס, סידור הפאנלים על הדף, מראה הדמויות וכו'.
תהליך היצירה > אמנות > כלים וטכניקות

בהגדרה הפשוטה ביותר, מקובל שהאמן או העפרונאי משתמש תמיד בעיפרון. אולם מעבר לתיאור בסיסי זה, אמנים שונים בוחרים להשתמש במגוון רחב של כלים שונים, המפיקים איכות אחרת ואפשרויות יצירה נוספות בשלב האמנות. בעוד אמנים רבים משתמשים בעפרונות עץ מסורתיים, ואילו אחרים מעדיפים עפרונות מכניים, עפרונות צבעוניים ומכשירים אלקטרוניים שונים.
אמני העיפרון משתמשים בכל קשת סוגי העופרת שקיימים, אך הרוב הגדול של אמנים אלו משתמש בעופרת קשה יותר (לדוגמה: 2H) כדי ליצור קווים קלים לשרטוטים ראשוניים, ואז עופרת מעט רכה יותר (כגון HB) לצורך השלמת הרבדים השונים של הציור. ישנם אמנים המבצעים את הסקיצות הראשוניות של שרטוטם באמצעות עיפרון בצבע תכלת משום שצבע זה נוטה להיעלם במהלך הסריקה. שיטה זו מונעת את הצורך למחוק את קווי העיפרון כשמגיעים לשלב הדיו.
בתעשיית הקומיקס האמריקאית ניכר שימוש העפרונאים בדפים גדולים, לרוב בריסטולים. הגודל המקובל של דפי קומיקס בארצות הברית הוא 11 אינץ' (שהם 27.94 סנטימטר) על 17 אינץ' (שהם 43.18 סנטימטר). מאז תחילת המאה ה-21, עם הופעתן של תוכנות גרפיות כדוגמת אדובי פוטושופ, יותר ויותר אמני קומיקס מעדיפים לדלג על שלב העיפרון המסורתי ולהשתמש ישירות במחשב על מנת לשרטט בשכבה (Layer) אחת את שלב ה'עיפרון' ובשכבה נוספת את שלב הדיו והצביעה.
תהליך היצירה > דיו

הדיו הוא השלב שאחרי העפרונות, בו עוברים בקווי דיו על קווי העיפרון ומחדדים את הרישומים המקוריים. הדיו הוא שלב קריטי, שכן בו אי אפשר לטעות ולתקן כמו בשלב העפרונות. בעבר, הדיו היה הכרחי בתהליך ההדפסה המסורתי שכן מכבשים לא הצליחו לשחזר רישומים בעפרונות. עד היום ישנם קומיקסאים המתמקצעים ברישום דיו, והם נקראים "אמני דיו" (באנגלית: Inker).
לרוב אמן הדיו יעשה יותר מחידוד קווי העיפרון; אם העיפרון מהווה רק רישום קווי מתאר פשוטים, אמן הדיו יהיה אחראי להוסיף הצללה או פרטים קטנים בדמויות וברקעים. אמן דיו מנוסה המשתף פעולה עם עפרונאי חדש יחסית יכול אף לתקן טעויות אנטומיות שונות, שינוי הבעות פנים, או שדרוג והחלפה של נתונים גרפיים בקומיקס. לחלופין, לעיתים אמן הדיו ייצור קודם בסיס לקומיקס, ייתן לאמן אחר ליצור בצורה מפורטת את הציורים עצמם בעיפרון, ואז יעבור במדויק בדיו על קווי העיפרון (כפי שג'ו סימון, כותב קומיקס במארוול, נהג לאייר את הקומיקס עם ג'ק קירבי).
לרוב, כאשר אמן הדיו והעפרונאי נשכרים בנפרד על ידי המו"ל, עבודתם מאוד מוגדרת ולכל אחד יש את תפקידו שלו. לעומת זאת, כאשר אמן כלשהו יוצר קומיקס ושוכר עוזרים התפקידים עשויים 'להתגמש'; אמן יכול, למשל, לצייר רק את הדמויות בדיו ולהשאיר את הרקע לעפרונאי, ורק אחר כך לעבור על הרקע בדיו, או לעבוד בשיתוף פעולה כאשר כולם עושים את כל התפקידים. לעיתים כמה אמני דיו יעבדו יחד כאשר כל אחד מבצע עבודה אחרת. למשל, בקומיקס Crusty Bunkers של ניל אדמס עבודת הדיו חולקה כאשר אמן אחד צייר את הדמויות, אחד את הרקעים ואחד יצר הצללה ופירוט.
תהליך היצירה > צביעה

הצביעה הוא השלב ביצירת קומיקס בו הצַבָּעִי (באנגלית: Colorist) צובע את איורי הדיו. לעיתים הוראותיו של הכותב לצבעי מוזכרות כבר בתסריט (כלומר, בקומיקס של סופרמן יצוין לצורך העיניין "גלימה אדומה, חולצה ומכנסיים כחולים"). לעיתים הצבעי יבצע את עבודתו כראות עיניו, בהסתמך על החוש האמנותי שלו.
השילוב בין קומיקס לצבע לא היה קיים תמיד - בתחילה, הקומיקס המסרותי צויר בשחור לבן, בין היתר כיוון שלא היה מספיק כסף כדי להדפיס את הקומיקס בצבע. בספרו להבין קומיקס, הקומיקסאי סקוט מקלאוד מקדיש פרק ליחסים שבין הקומיקס לצבע, ומגדיר אותם "סוערים", משום שהשימוש בצבע בקומיקס תמיד היה מותנה בשני מונחים - מסחר וטכנולוגיה. בשנות החמישים והשישים החלו אמני קומיקס לצייר קומיקס בצבע, בסגנון שנוצר כהכרח: צביעה אחידה כאשר הצבעים מופרדים על ידי קווי מתאר שחורים. אמנים שנודעו בצביעתם זו היו בין השאר ג'ק קירבי, וינזור מקיי, סטיב דיטקו, קרל ברקס, פ. קרייג ראסל ועוד.
באמריקה של תחילת המחצית השנייה של המאה ה-20, הייתה תעשיית הקומיקס זולה ולא איכותית, וקומיקסאים באותה תקופה היו נאלצים לצבוע באותם שישה צבעים את כל הסיפורים. בגלל הנייר הזול עליו הדפיסו את הקומיקס, לא הייתה ברירה אלא להשתמש בסגנון הצביעה האחיד שלא איפשר חריגות קלות ביותר. לעומת זאת, באותה תקופה ההדפסה באירופה הייתה איכותית הרבה יותר, וקומיקסאים הרשו לעצמם להשתחרר ולהשתמש בקשת של צבעים לקומיקס, אשר לא מופרדים זה מזה על ידי קווי מתאר. אמנים כגון ארז'ה וז'אן ז'ירו נודעו בצביעה הייחודית שלהם.
תהליך היצירה > צביעה > כלים וטכניקות

במשך מרבית המאה ה-20 הדבר נעשה באמצעות מברשות ופיגמנטי צביעה אשר שימשו אז כמדריכים לייצור לוחות ההדפסה. הצבעים הפופולריים בתעשייה באותו זמן היו "צבעי ד"ר מרטין" והיו בשימוש אצל כמעט כל יוצר קומיקס בארצות הברית.
במשך שנים רבות, עד סוף שנות השמונים, היו הקומיקסאים באמריקה ובאירופה משתמשים רק בצבע חי עבור עבודותיהם. אחד מהראשונים שהשתמש בצביעה דיגיטלית היה הקומיקסאי סטיב אוליף וסטודיו הצביעה שלו, Olyoptics. אף על פי שחברות אחרות באותה תקופה החלו להתנסות המחשבים, אוליף וצוותו היו הראשונים שהפרידו את הצבעים בצורה דיגיטלית. בשנת 1987, סדרת המאנגה היפנית אקירה עמדה להתפרסם בתרגום אנגלי בארצות הברית, ועל כן אוליף נבחר לשמש כצבעי משום שבמאנגה האיורים הם כמעט תמיד בשחור-לבן. אוליף ידע לנצל את ההזדמנות, והציע למוציאה לאור, מארוול קומיקס, להשתמש בצבעים דיגיטליים. לאחר פרסום אקירה בשנת 1988, צביעה במחשב נעשתה נפוצה יותר ויותר בתעשיית הקומיקס.
כיום כמעט כל חוברות הקומיקס שמוציאות חברות הקומיקס הגדולות (מארוול ו-DC) משתמשות בצביעה ממוחשבת. כמו כן, השימוש בצבע דיגיטלי הוביל אמנים לצייר סיפורים מלאים במחשב.
תהליך היצירה > אמנות שער

יצירת אמנות שער (באנגלית: Cover art) כרוכה בשרטוט וציור של הנושא של החוברת, ולפעמים היא מתארת סצנה מתוך החוברת. תחילה, אמן השער משרטט בעיפרון את הציור, ולאחר מכן הוא יכול לבחור אם לעבור עליו באופן ידני, כלומר, עם דיו או עטים שונים, או באופן דיגיטלי, באמצעות לוח גרפי או באמצעות טאבלט מיוחד לציור. לאחר מכן, האמן יכול לצבוע את העטיפה במספר טכניקות שונות: צבעי מים, טושים, באמצעות תוכנות דיגיטליות ועוד. לאמנות השער תפקיד שיווקי חשוב עבור חוברות קומיקס, כאשר מטרתה לעורר עניין לקורא הפוטנציאלי הבוחן את החוברת על מדף בחנות. אמנות שער בדרך כלל תהיה מוקפדת ואף ברמת גימור גבוהה מהאמנות הפנימית. לעיתים אמן השער יתייחס באופן מודע לשם הכותר המופיע על החוברת או לברקוד ואלמנטים גרפיים אחרים שמודפסים על השער. שערים מסוימים (כגון של חוברת אקס-מן מס׳ 141) נעשו אייקוניים וזוכים למחוות ופרודיות תכופות. חוברות מיוחדות לעיתים יזכו בשערים חלופיים (באנגלית: Variant Cover), שיוכנו בדרך כלל בידי אמנים שונים.
תהליך היצירה > לטרינג

לטרינג הוא השלב בתהליך יצירת קומיקס בו משלבים את כל האלמנטים של טקסט ביצירה - כולל דיאלוג בבועות דיבור, טקסט נרטיב ובלוני מחשבה, ואפקטים קוליים. הקומיקסאי המבצע זאת נקרא "לטרר". לטרינג מקצועי יכול לכלול ציור של גופנים וקליגרפיה. ישנן שתי שיטות ללטרינג:
תהליך היצירה > לטרינג > לטרינג ידני

בשיטה זו, הלטרר משתמש אך ורק בתבנית הלטרינג, מברשת או עט, דיו הודי וצבע לבן למחיקה ותיקונים. לפעמים הלטרר משתמש בקלף כציפוי על עבודת האומנות שלו.
תהליך היצירה > לטרינג > לטרינג ממוחשב

בחוברות קומיקס כמו אלו היוצאות לאור בידי חברות כגון מארוול ו-DC קומיקס, הלטרינג מתבצע באמצעות תוכנות דיגיטליות כגון אדובי פוטושופ ואדובי אילוסטרייטור, והגופנים שנמצאים בהן דומים לכתב יד. השיטה הזאת יעילה יותר בזכות העובדה שכל אות וסימן זהים אחד לשני בכל פאנל אשר הם נמצאים בו, ואין צורך לנסות להעתיק כל אחת בצורה מדויקת שתהיה זהה לקודמת לה. את מהפיכת המחשוב של הלטרינג הוביל הקומיקסאי ריצ'רד סטארקינגס, מקים חברת Comicraft. תחילה, הלטרינג של סטארקינגס היה מודפס ומודבק בשיטה המסורתית, אולם במהרה הוחלף בלטרינג דיגיטלי מלא, לרוב על פי הנוסח של Comicraft אך לעיתים עדיין בשיטות אחרות.
קומיקסאים ישראלים > לפני קום המדינה

תרבות הקומיקס הישראלית החלה בשנות ה-30 של המאה ה-20. בעיתונים כגון "דבר לילדים", "משמר לילדים" ו"הארץ שלנו", היו מפרסמים רצועות קומיקס קצרות. הקומיקס הארץ-ישראלי שהתפרסם במשך המחצית הראשונה של המאה העשרים לא נקרא קומיקס ישראלי אלא קומיקס עברי. רק בשנות השבעים התרחש המהפך בהגדרת הקומיקס הישראלי.
הקומיקסים העבריים הראשונים פורסמו דווקא באירופה ואמריקה, בעמודים האחרונים של עיתוני הקהילה היהודית בוורשה וארצות הברית. רק בשנת 1935 הגיע לראשונה הקומיקס לישראל, שם היה נחשב, כמו ברוב העולם, בידור לילדים קטנים. רצועת הקומיקס העברית-ישראלית הראשונה פורסמה בעיתון הילדים "עתוננו לקטנים", והיא נקראה "מאורעות דובון", תרגום יהודי לסיפוריו הבריטיים של הדוב רופרט. את הקומיקס הבריטי תרגם אברהם אבן-שושן, מחבר מילון אבן-שושן. קומיקס נוסף שפורסם באותו עיתון באותו הזמן הייתה הסדרה מיקי-מהו ואליהו מאת עמנואל יפה, שהייתה בעתיד סדרת הקומיקס העברית הראשונה.
אחד האמנים הבולטים ביותר בעשייתם במדיום זה היה אריה נבון שיצר, החל משנת 1936, שורה של רצועות קומיקס שליוו סיפורים מחורזים שנוצרו בשיתוף פעולה עם הסופרת והמשוררת לאה גולדברג. העבודות התמקדו לרוב בדמויות של ילדים, כגון "אורי מורי" (1936) או דמויות אחרות.
בשנת 1947 פורסם מגזין הקומיקס הישראלי הראשון, מיקי מעוז, שכלל חיקוי של דמות דיסני הפופולרית מיקי מאוס. כיום פרסום של מגזין כזה הייתה הפרה בוטה של זכויות יוצרים, אך אז הפיקוח על חוקים אלה בארץ ישראל, עוד בתקופת המנדט הבריטי, היה לוקה בחסר עד מאוד. את הקומיקס שפורסם במגזין יצרו יעקב מיבר ועמנואל יפה, והוצא לאור בתל אביב על ידי יהושע טן-פי. המגזין היה אבן דרך בהיסטורית הקומיקס הישראלי, אך הוא נסגר לאחר כמה גליונות בלבד מפאת חוסר עניין. כיום העותקים של החוברת נחשבים לפרטי אספנות. בשלב זה, עמנואל יפה היה הקומיקסאי המוערך בארץ, כאשר כתב ואייר קומיקס בכמה עיתונים שונים במקביל.
קומיקסאים ישראלים > ראשית מדינת ישראל

הקומיקס העברי התפתח משמעותית עם סוף שנות השישים, כאשר הופיעו בעיתונים קומיקסים שונים על דמויות צבריות כגון יואב בן-חלב, אשר נוצר על ידי האמן "גור" במטרה לעודד ילדים לשתות חלב. יואב תואר כילד בן עשר עם שיער בלונדיני שבזכות שתיית שתי כוסות הוא מסוגל לגבור על כנופיות של שודדים ומחבלים.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 החלו אמנים ישראלים ליצור יצירות קומיקס שחרגו מן הערכים שאפיינו את הקומיקסים הארצישראלים. יוצרים אלו התנערו מביטוי הערכים הציוניים החלוציים והמירו אותם בביקורת חברתית וביצירה אישית, המעניקה משקל מרכזי לחוויותיו האישיות של היוצר. מעבר זה נעשה על רקע המשברים שעברו על החברה הישראלית במהלך שנות ה-70.
את ההסתייגות מהערכים הציוניים ניתן למצוא ביצירותיהם של דודו גבע ועידו אמין, שהחלו לפעול במחצית הראשונה של שנות ה-70. אמין אייר בשנת 1973 את חוברת הקומיקס "פריקי", שהיוותה ביטוי אנרכיסטי כנגד המיליטריזם הישראלי. לעומתו, יצירותיו של גבע כללו רצועות קומיקס קצרות שהופיעו כמדורים שבועיים בעיתונים ישראליים עד שנות ה-2000. יצירות אלו אופיינו בסגנון ציור מופשט ובשפה ויזואלית "רזה", שתאמו את עלילותיהם של סיפורי הקומיקס שיצר. בין הגיבורים שיצר ניתן למנות את "יוסף הפקיד" או "הברווז", אשר הוצגו כ"אנטי גיבורים" בתוך סיפורים אירוניים, אשר מהווים משל לחברה הישראלית.
בין היתר, גם האסתטיקה של הקומיקס השתנתה ונלקחה מקומיקסים אמריקאיים. דוגמה לכך אפשר למצוא בקומיקס של גיורא רוטמן, "יוסקה מאיור", שסגנון הציור של יצירותיו אופיינו בריאליזם חריף, שנשען על תחקיר ויזואלי והקפדה על דיוק היסטורי בפרטים ויזואליים, שספיקו לסיפור ממדים אפיים-קולנועיים.
קומיקסאים ישראלים > שנות ה-80 ואילך

במחצית שנות ה-80 המדיום של הקומיקס כבר היה מקובל בישראל וזכה לאהדה רבה בקרב ילדים ובני נוער. בין הקומיקסאים שפרצו דרך באותן שנים ניתן למצוא את אורי פינק עם הקומיקס "זבנג!", אשר זכה לאהדה רבה בארץ ואף פורסם בקביעות במעריב לנוער. הקומיקס הפך להצלחה מסחררת שבעקבותיו נכתבו יותר מ-30 ספרים בסדרה, הופקה סדרת טלוויזיה באותו השם, יצאו סדרות בת כגון "זבנגלה" ו"זבנג! הדור הבא" ואף הוקם ירחון העוסק בקומיקס ומיועד לבני נוער.
בירחון פורסמו סיפורים של קומיקסאים שונים, אשר נחשבים כיום ליוצרים הבולטים במדיום בישראל. בין הקומיקסאים ניתן למנות את דורית מיה-גור, ארז צדוק, ולדיק סנדלר וניר שחרור.
עם גיחתו של גל הפנזינים שצץ בשנות התשעים בישראל, קמו ירחונים נוספים, ובינם ניתן למצוא את "סטיות של פינגווינים". הירחון נוצר על ידי אייל בן משה, יואב סגל, ירון ניסקי ואמיתי סנדי, ועסק בנושאים כגון מין, מסרים פוליטיים הומור שחור ונקרופיליה. הירחון זכה להצלחה ופעל כשבע שנים. הפנזין צבר תאוצה רק לאחר שנתיים-שלוש מתאריך יסודו.
מאז תחילתו של הענקת פרס אייזנר בסוף שנות השמונים, קומיקסאים ישראלים התפרסמו במהלך השנים בישראל ובעולם, וביניהם ניתן למצוא את רותו מודן שהתפרסמה בזכות ספרה "קרוב רחוק", ואת אסף חנוכה עם ספרו "הריאליסט".
בשנות התשעים, התפתחה בישראל סוגה של קומיקס דתי. בסוגה זו, הקומיקס מספר מעשיות של רבנים, סיפורים מהתנ"ך או סיפורי עם, או שהוא עוסק בסיפור בדיוני פרי עטו של היוצר, שהנושא הסובב אותו עוסק ביהדות. בין הקומיקסים הבולטים בסוגה ניתן למצוא את בבא של שי צ'רקה ואת הגיע הזמן שיצרו נתנאל ובת-אל אפשטיין.
מסוף שנות התשעים-תחילת שנות האלפיים, קומיקסאים ישראלים החלו לפרסם יותר ויותר סיפורים מסוגת האימה, סוגה שלא הייתה נפוצה עד אז בקרב קהל הקוראים. בין חלוציהם בישראל ניתן למנות את דדי (דובי) ונגר, עם הקומיקס פטאימו. הקומיקס עוקב אחר פטאימו (שילוב של פט - שמן בשפה האנגלית, ואימו), נער בגיל ההתבגרות אשר ליבו נשבר בידי ילדה חדשה בכיתתו, בה היה מאוהב. חיו של פטאימו משתנים כאשר הוא מנסה לשרוד מתקפת זומבים שנגרמה עקב תאונה, בה הייתה מעורבת עסקת נשק רדיואקטיבית.
כיום ישנם יותר אמני קומיקס מאז ומתמיד, והמדיום פורץ את גבולות הדפים. כך למשל הדמות של "חמודי" שיצרה הקומיקסאית דניאלה לונדון דקל, אשר נעשה הקמע של קופת החולים "כללית" ואף הופיע בפרסומות בטלוויזיה מספר פעמים.
ראו גם

קומיקס
קומיקס בישראל
פרס אייזנר
קריקטורה
מאנגה
לקריאה נוספת > קומיקס מערבי

פול גרווט וטרי גיליאם, 1001 קומיקס, הוצאת מסת"ב 9781743364543 .Quintessence Editions.
סקוט מקלאוד, להבין קומיקס: האמנות הנסתרת מעין, הוצאת הקיבוץ המאוחד וכנרת זמורה ביתן דביר. ISBN 978-0-87816-243-7.
ארט ווד, Great Cartoonists and Their Art, הוצאת Pelican. ‏ISBN 9781455605293.
אדריאן טומיין, The Loneliness of the Long-Distance Cartoonist, הוצאת Drawn & Quarterly. ‏ISBN 9781770463950‏.
לקריאה נוספת > מאנגה

קאסי בריאנזה, Global Manga: 'Japanese' Comics without Japan?, הוצאת Routledge. ‏ISBN 9781317127659.
שוטרו אישינומורי, Japan, Inc.: Introduction to Japanese Economics (The Comic Book), הוצאת אוניברסיטת קליפורניה. ISBN 9780520062894
רומן רושנבאום, Manga and the Representation of Japanese History, הוצאת Routledge. ‏ISBN 9780415694230.
לאון פרודובסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 במאי 1978 (בן 46) לנינגרד, ברית המועצות
 מדינה:  ישראל, ברית המועצות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרופיל ב-IMDb
 
לאון פרודובסקי (נולד ב-24 במאי 1978) הוא יוצר קולנוע ישראלי. נולד בלנינגרד (סנקט פטרבורג), שאז הייתה שייכת לברית המועצות.
הוא בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
פילמוגרפיה > במאי קולנוע

לילה אפל, 2005, הסרט שודר בערוץ 2, והיה מועמד לפרס אוסקר האמריקאי בקטגוריית סרטי סטודנטים וזכה בפרסים בפסטיבל הקולנוע ירושלים, פסטיבל ונציה, בייג'ינג, פאלם ספרינגס ועוד.
כמו דג בלי מים, 2007, הסרט שודר בערוץ 2.
חמש שעות מפריז, 2009, תסריט מאת ארז קו-אל ולאון פרודובסקי, בוים על ידי לאון פרודובסקי, זכה בפרס הסרט והתסריט בפסטיבל חיפה 2009 ויצא להפצה בארץ ובצרפת, הוחרם להקרנה בחברת d'art et essai Utopia
השכן שלי אדולף, 2022 - תסריט לאון פרודובסקי ודמיטרי מלינסקי ובימוי של לאון פרודובסקי
פילמוגרפיה > במאי טלוויזיה

טרויקה, 2010 - מיני סדרה בת 4 פרקים, שודרה בערוץ 3 של הכבלים (הוט 3)
הנספח, 2019 - במאי שותף לצד אלי בן דוד שהוא גם יוצר הסדרה. שודרה ב-HOT3.
הערות שוליים

↑   The Internet Movie Database
↑  לדברי העיתון לה פיגרו בפריז
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009464269605171  BnF: cb167526878 (data)  ISNI: 0000 0001 4078 117X  LCCN: no2014078156  SUDOC: 152504133  VIAF: 311204524   WorldCat (עם VIAF): 311204524
ריקוד הציפורים

לנופף בכנפיים
מקור הציפור
ריקוד הציפורים הוא קטע כלי שהלחין תומאס ורנר, נגן אקורדיון שווייצרי מדבוס, ב-1950. הקטע הפך לפזמון ולריקוד פופולריים. באירופה ובישראל הוא היה להיט בשנת 1981 ובמשך כל אותו עשור, והוא מוכר גם היום ומנוגן במסיבות ילדים רבות.
היסטוריה

שמו המקורי של השיר הוא Der Ententanz (ריקוד הברווז). ורנר תומאס החל לנגן את השיר בשנת 1963 במסעדות ובמלונות שונים. באחת מהופעותיו של תומאס, שמע את השיר מפיק בלגי בשם לואי ואן ריימנאנט. בשלב מאוחר יותר ואן ריימנאנט כתב לשיר מילים ובשנת 1970 החל בהפצתו לציבור, כמעט ללא הצלחה.
ההצלחה בשנות ה-80 של המאה ה-20

בשנת 1980 להקה הולנדית בשם De Electronica's הקליטה גרסה אינסטרומנטלית מחודשת לקטע, ובשנת 1981 הופקה בבריטניה גרסה תחת שם ההרכב The Tweets שהצליחה במצעדים בכל אירופה. בחלק מההקלטות השונות מופיע ורנר תומאס כמלחין בעוד שביצירות אחרות מופיעים תומאס/רנדל/האוס (בהתאם ליצירה).
הגרסה שהושמעה בישראל הופיעה בשנת 1981 על תקליטון של Bobby Setter Showband (הרכב של האומן הבלגי Bob Verhelst). זה היה מיקס חדש, בליווי אקורדיון, לגרסה שהוקלטה כבר ב-1974 על ידי אומן המוג סינתיסייזר הבלגי דן לקסמן (Dan Lacksman), והופיעה במקור באלבומו Tchip tchip תחת שם ההרכב The discotheque sound. גרסה זו לא זכתה להצלחה באותה שנה, והפכה ללהיט רק ב-1981 כשהשיר הפך לאופנה עולמית עם הצלחה עצומה במדינות רבות.
מהרגע שהשיר התפרסם, התווספו אליו שמות "ציפוריים" רבים: ריקוד הציפורים, ריקוד הגוזל, ריקוד התרנגולות וכו'.
השיר הוקלט ביותר מ-140 גרסאות, בכל רחבי העולם, כולל אחת של וולט דיסני, ונמכר ביותר מ-40 מיליון עותקים.
צעדי הריקוד

תחילה, עליכם ליצור בעזרת כפות הידיים מקור של ציפור ולפתוח ולסגור ארבע פעמים במקביל לארבע הנקישות הראשונות בשיר.
לאחר מכן עליכם ליצור כנף בעזרת זרועות הידיים. לנופף בכנפיים ארבע פעמים במקביל לארבע הנקישות הבאות.
עכשיו עליכם לדמיין זנב (אזור הישבן) ולנענע אותו מצד לצד 4 פעמים לפי 4 הנקישות הבאות.
כעת מחאו כפיים ארבע פעמים במקביל לארבע הנקישות הבאות.
יש לחזור על התהליך 4 פעמים.
במעבר עליכם להצליב ידיים עם בן הזוג לריקוד ולחוג במעגל עד שהמעבר נגמר – 8 צעדים לצד ימין ו-8 צעדים לצד שמאל.
הריקוד ממשיך ומגביר את הקצב עד לתומו.
מילות השיר בעברית

בידיים נשקשק
ומרפק אל עוד מרפק
המתניים נסובב
וכף נמחא
בידיים נשקשק
ומרפק אל עוד מרפק
עם היד נמחא בקצב
חה חה חה
בידיים נשקשק
ומרפק אל עוד מרפק
המתניים נסובב
וכף נמחא
זה את זה קצת נדגדג
נשתולל ונתנדנד
יהיה פה כיף
נסתובב ביחד
עם חיוך גדול
נסתובב ביחד
תהיה קצת נחת
וזה הכל
בידיים נשקשק...
כמה טוב בשניים
כיף להסתובב
נסתובב ביחד 
תהיה קצת נחת
וחם בלב...
מילות השיר בעברית > גרסה אלטרנטיבית

בקלטת האודיו "פיץ העכבר ופיצה העכברה" כתב גידי קורן מילים אחרות למנגינה, "לו היינו ציפורים".
שם השיר בשפות שונות

אנגלית: Chicken Dance (ריקוד התרנגולת), The Birdie Song (שיר הציפור)
השם המקורי: Tchip tchip
בולגרית: Патешкият танц (ריקוד הברווזים)
צ'כית: Ptačí tanec kuřátka (ריקוד התרנגולות)
הולנדית: De Vogeltjesdans (ריקוד הציפורים)
אסטונית: Tibutants
פינית: Tiputanssi (ריקוד הציפורים)
צרפתית: La danse des canards (ריקוד הברווזים)
גרמנית: Vogerltanz, Ententanz (ריקוד הברווזים)
יוונית: Ta papakya stee seera – Gr. Τα παπάκια στη σειρά (הברווז הקטן בדרך)
הונגרית: Kacsatánc
איסלנדית: Fugladansinn
איטלקית: Il ballo del qua qua (ריקוד הקואה קואה)
יפנית: Okashi Tori (הציפור המטורפת)
קוריאנית: 모두가 천사라면 – Moduga cheonsaramyeon (אם כולם היו מלאכים)
ליטאית: Ančiukų šokis (ריקוד הברווזון)
נורווגית: Fugledansen
פורטוגזית: A dança do passarinho (ריקוד הציפורים)
פולנית: Kaczuszki (ברווזים)
רומנית: Gaina (התרנגולת)
רוסית: Танец маленьких утят (ריקוד הברווזונים)
סלובנית: Račke (ברווזים)
ספרדית: Pajaritos a bailar / El baile de los pajaritos (ריקוד הציפורים)
שוודית: Fågeldansen Kycklingdansen (ריקוד הציפורים)
הערות שוליים

↑  נוסטלגיה ישראלית (2018-10-10), גידי קורן - מתוך סיפורי פיץ העכבר - פיץ העכבר ופיצה העכברה, נבדק ב-2025-01-03
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 324ff9b2-4466-4712-902f-a2179ce878c7
עינת וילף

עינת וִילְף (‏נולדה ב־11 בדצמבר 1970, י"ג בכסלו ה'תשל"א) היא דוקטור למדע המדינה שכיהנה כחברת הכנסת ה-18, מטעם סיעות "העבודה" ו"העצמאות", וכיושבת ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט. וילף מגדירה את עצמה מבחינה פוליטית כשמאל מרכז ניצי דמוי מפא"י.
ביוגרפיה

וילף היא בוגרת התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים, ושירתה בצה"ל כקצינה ביחידה 8200. בעלת תואר ראשון במדע המדינה ותולדות האמנות מאוניברסיטת הרווארד שבארצות הברית, תואר שני במנהל עסקים מ-INSEAD שבצרפת, ותואר דוקטור במדע המדינה מאוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה. בשנים 2006-2002 שימשה כיועצת מדינית למשנה לראש הממשלה, שמעון פרס. הייתה יועצת אסטרטגית בנושא קרנות השקעות בתאגיד הייעוץ הבין-לאומי מקינזי, ולאחר מכן שותפה מנהלת בקרן ההון סיכון של "כור תעשיות". עד חברותה בכנסת הייתה עמיתת מחקר במכון לתכנון מדיניות העם היהודי.