אהרן אפלפלד
יצירתו

סיפוריו של אפלפלד מתרחשים חלקם במזרח אירופה וחלקם בארץ ישראל, וכן יש בהם המתרחשים באיטליה. רבות מיצירותיו משקפות את חוויותיו כנער בשואה או כצעיר ניצול השואה בישראל הצעירה. אם כי רבים מספריו אינם עוסקים בתיאור מאורעות השואה עצמם, אלא יותר בתיאור ההתרחשויות שקדמו לשואה. בעיקר בכל הנוגע למצבו של היהודי באירופה שלפני מלחמת העולם השנייה, הקרוע בין מסורת אבות שהוא קשור אליה ואיננו יכול להימלט ממנה מחד, ומאידך העולם הגויי, היצרי, החופשי, המושך אותו אליו.
ברבים מספריו קיימות דמויות מיסטיות המזכירות את צדיקי החסידות, ואלו משמשות כתובת לפנייתו של היהודי המתלבט הקרוע בין העולמות. רבים מספריו מתרחשים באזור הרי הקרפטים שבו גדל הבעש"ט, מייסד החסידות, ואפשר להעריך שהוא שימש השראה לחלק מהדמויות המיסטיות בספריו. לעומת דמויות הצדיקים מופיעות לא אחת בספרים דמויות נשיות, לא יהודיות, המסמלות את החיוניות הפשוטה, את החופש ואת העולם שאליו מנסה היהודי להגיע, אולם ללא הצלחה שלמה.
בין השנים 1999-1988 הוסיף אפלפלד נדבכים למפעלו הספרותי הגדול, כאשר פרסם שבעה רומנים קצרים המשרטטים את קורותיהם של יהודים במרכז אירופה שלפני מלחמת העולם השנייה. המשותף לדמויותיו הוא ניסיונן לברוח מזהותן, אשר לא מרפה מהן, עד כדי שנגזרת עליהן כליה רוחנית שהקדימה את בוא הצורר הנאצי. בין הרומנים הללו, "רצפת אש" (1988) מתאר חבורת נופשים יהודים שנלכדים בפנסיון בעיירת נופש, ושרשרת אותות רעים מבשרת את הצפוי להם. "מסילת ברזל" (1991) מגולל בגוף ראשון את קורותיו  של יהודי לאחר מלחמת העולם השנייה, המנהל את חייו בנסיעות ברכבות ובחניות קצרות ביניהן, במטרה ללכוד ולנקום בקצין גרמני שרצח את הוריו במחנה עבודה. "קאטרינה" (1992) מסופר מפי גויה קשישה שעבדה בבתי יהודים וילדה בן לגבר יהודי. לאחר שבנה נרצח בידי גוי אנטישמי, היא רוצחת את הרוצח, ומקדישה את שארית ימי חייה לזיכרון יקיריה ולזיכרון העם היהודי בכלל. "כל אשר אהבתי" (1999) הוא רומן המסופר מזווית ראייה של ילד בן תשע אשר גדל בבית יתומים. ביצירות אלה ובאחרות, העמיד אפלפלד חטיבה חשובה בסיפורת הישראלית, שנעשתה מקור השראה לסופרים צעירים.
אפלפלד העיד על יצירתו: "כתבתי 40 ספרים וכולם שייכים לסאגה של חיי. כל ספריי קשורים זה בזה, כל אחד עוסק בפינה אחרת מחיי".
פעמים אחדות ציין אפלפלד שלא נותרו לו זכרונות רבים מתקופת השואה - אף שעבר במקומות רבים, כולם נמחקו מזכרונו. עם זאת, ביצירתו הוא מנסה לשחזר תקופה זו. על כך כתב יגאל שוורץ:
את העולם הרגשי והתודעתי העולה מ"מכוות האור" - כמו גם מכל סיפוריו האחרים של אפלפלד (כולל אלה שעלילתם מתרחשת לפני השואה) - חוצים, איפוא, שני כוחות סותרים: כוח אחד שעיקרו ההכרח הלא-רצוני והרצון למחוק כל פירור של זיכרון, וכוח שני שעיקרו הניסיון לשמר את פירורי הזיכרון המעטים. שני כוחות אלה מתגלים במין תנועת מטוטלת. לעיתים גובר ההכרח או הרצון לשכוח ולעיתים גובר ההכרח או הרצון לזכור. כך או כך - המלחמה בין הכוחות ה"אימפריאליסטיים" הללו מתרחשת על כברת ארץ זיכרונית קטנה מאוד.
היבט ייחודי בכתיבתו של אפלפלד מצוי דווקא בכך שסיפוריו המתייחסים לאימת השואה אינם כתובים בסגנון ריאליסטי. על כך כתבה גיטה אבינור:
בתיאוריו האלגוריים מטשטש אפלפלד את הפרטים כדי ליצור השקפה כלל-עולמית. השואה, בסיפוריו של אפלפלד, אינה מקרית, פרי תכנונם של כמה פושעים לקויים בשכלם, אלא תוצאה הכרחית של עולם דואלי, שבו קיימים רק רודפים ונרדפים. ראיית השואה לא כפרשה היסטורית מותחמת אלא כפרינציפ כלל-עולמי היא הנותנת לסיפורי אהרון אפלפלד את טעמם המיוחד. הריחוק האמנותי אינו ניתן לכיבוש על נקלה, ומה גם כשמדובר בנושא כאוב כנושא השואה. נקודת ההשקפה האלגורית מאפשרת יצירת חוויה אמנותית מפרשת אימים אפוקליפטית שהיא כמעט מעבר לתחום שלטונה של השפה הריאליסטית.