stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תל אביב במלחמת העצמאות
כיבוש יפו ומבצע חמץ > כיבוש שכונת מנשייה על ידי האצ"ל

אחרי ש"ההגנה" כבשה את טבריה ואת חיפה באמצע אפריל, רצה האצ"ל לרשום גם לזכותו כיבוש עיר ערבית. יפו, שממנה נורו יריות על תל אביב הסמוכה, נבחרה כיעד, ולשם כיבושה גויסו כמעט כל משאבי הארגון באזור שפלת החוף. בהחלטה על היציאה לכיבוש יפו, האצ"ל פעל, בניגוד לתוכניות "ההגנה" ובנפרד מהלח"י שרצה להצטרף למבצע, אך נדחה.
ב-25 באפריל יצאו יחידות האצ"ל, שכללו כ-600 לוחמים, ממחנה הארגון ברמת גן להתקפה על יפו הערבית. הקרבות מול הקבוצות הערביות החמושות היו קשים, ובהמשך הארגון נתקל בהתנגדות עזה גם מצד הבריטים, שהפעילו נגדו משוריינים ואף כוח אווירי. הייתה זו הפעם הראשונה שבה הארגון נלחם ישירות מול כוחות צבא בריטיים. תחת פיקודו של עמיחי פאגלין "גידי", קצין המבצעים של הארגון, האצ"ל כבש לאחר קרב קשה את שכונת מנשייה שאיימה על תל אביב, התקדם עד לאזור הים ולכיוון הנמל, ובו בזמן הפגיז באש מרגמות את השכונות מדרום. פעולות אלה גרמו למנוסת תושבים ערביים מן העיר, ובמהלכן נהרגו כ-30 אנשי אצ"ל, רובם מאש הבריטים.
הבריטים תבעו את פינוי מנשייה הכבושה, אולם בעקבות הסכם עם "ההגנה", שבו הובטח כי לא תהיה נסיגה מיפו בלחץ הבריטים, העביר האצ"ל ל"הגנה" את החסות על מנשייה אותה כבש. בכך הסתיימה המתקפה העצמאית של האצ"ל על יפו. אף על פי שבמתקפה זו האצ"ל נכשל בכיבוש העיר כולה, והסתפק בכיבוש שכונת מנשייה, פעולתו האיצה משמעותית את בריחת התושבים הערבים מיפו, ותרמה רבות להתמוטטות העיר.
כיבוש יפו ומבצע חמץ > מבצע חמץ ונפילת יפו

בליל 27 באפריל נפתח מבצע חמץ, בתנועת שלוש החטיבות. לפי התוכנית, נעו חטיבת אלכסנדרוני וחטיבת גבעתי בתנועת מלקחיים וכתרו את יפו. אלכסנדרוני השלימה את כיבוש תל ליטווינסקי, והכפרים חיריה וסאקיה, אך גדוד 52 של גבעתי נסוג מפני התקפת נגד של גדוד מצבא ההצלה על תל א-ריש ב-28 באפריל, באבידות כבדות, שהגיעו לכדי 37 הרוגים ונעדרים וכ-100 פצועים, על אף השימוש במרגמת הדווידקה, ותל א-ריש נותר בידי הערבים עד לכניעתה של יפו. בלילה שלאחר מכן, כבשו כוחות קרייתי ואלכסנדרוני את היעדים החשובים סלמה ויאזור. מטרות המבצע הושגו ברובן. יפו כותרה, והאיום על התחבורה היהודית הוסר ברובו.
ביפו עצמה החלה בריחה המונית דרך הים. במשך כשבועיים נוספים נמשכה הלחימה, אך למעשה הקרב כבר הוכרע. ב-30 באפריל נמלט מפקד "צבא ההצלה" בעיר דרך הים. רוב מוחלט של תושבי העיר הערבים נמלטו ממנה וב-13 במאי חתמו מנהיגיה על הסכם כניעה. רוב תושבי העיר נמלטו דרך הנמל והפליגו בעיקר לביירות ולעזה. מאוכלוסייה של כ-70,000 ערבים לפני המלחמה נשארו בעיר כ-4,000 ערבים בלבד, בעיקר מקרב דלי האמצעים.
הכרזת העצמאות והפלישה הערבית

במאי 1948 עזב הצבא הבריטי את הארץ, והמנדט הבריטי על ארץ ישראל עמד בפני סיום. נראה היה כי פלישת צבאות ערב אל הארץ עומדת בפתח. לאחר הצבעה במנהלת העם, הוחלט להכריז על הקמת מדינה יהודית, היא מדינת ישראל. ההכרזה התקיימה ב-15 במאי 1948 בישיבת מועצת העם באולם מוזיאון תל אביב, ששכן באותה עת בבית דיזנגוף בשדרות רוטשילד. יושב ראש המועצה, דוד בן-גוריון, שהיה אז יו"ר הנהלת הסוכנות היהודית, קרא את נוסח ההכרזה - מגילת העצמאות. בתום ההכרזה חתמו חברי המועצה על מגילת העצמאות. דוד בן-גוריון היה ראשון החותמים, והתמנה לאחר מכן לראש הממשלה ושר הביטחון בממשלה הזמנית של המדינה החדשה. ההכרזה הביאה לשלב חדש במלחמה - פלישת מדינות ערב לשטח מדינת ישראל.
עוד ב-14 במאי החלה פלישת הצבא המצרי. הצבא התקדם בשני טורים. האחד לכיוון באר שבע, והשני בדרך החוף, צפונה מכיוון אל עריש. יש הסבורים כי מטרת המתקפה הייתה מתקפת רתק והסחה, שנועדה להביא לריכוז כוחות צה"ל באזור תל אביב על מנת לאפשר את כיבוש חיפה וצינור הנפט. לעומתם יש הסוברים כי מטרת הטור, שנע בדרך החוף, הייתה כיבוש תל אביב. הטור נעצר לאחר קרב הגנה קשה במרחק של 32 קילומטרים בלבד מתל אביב, במקום שנקרא בעקבות תוצאת הקרב גשר עד הלום. כאמור, אין לדעת אם מטרתו של המפקד המצרי הייתה כיבוש תל אביב, או לחבור אל הלגיון הערבי באזור לטרון או לכוחות ברמלה. מכל מקום, עצירת הטור המצרי בגשר עד הלום ב-3 ביוני 1948 הסירה את האיום האחרון למתקפה יבשתית על תל אביב.
המתקפות מהאוויר ומהים > הקרבות באוויר

תל אביב הייתה בין היישובים הראשונים שהותקפו מן האוויר, במהלך התקפת חיל האוויר המצרי על מדינת ישראל. ההפצצות על תל אביב נחלקו לשתי תקופות - הראשונה מתום המנדט הבריטי וההכרזה על הקמת מדינת ישראל ועד ההפוגה הראשונה, והשנייה במהלך קרבות עשרת הימים. סה"כ גרמו ההפצצות למותם של 150 איש ויותר, כ-130 מתוכם היו אזרחים (מתוך 180 אזרחים שנהרגו בעיר במלחמת העצמאות) והיתר חיילים. 33 מההרוגים האזרחיים היו בני פחות מ-18. כמאה נרגו בתקופת ההפצצות הראשונה וכ-50 נהרגו בתקופתה ההפצצות השנייה.
ב-15 במאי 1948, ביום שלאחר הכרזת העצמאות, התקיפו מספר רב של מטוסי ספיטפייר מצריים, במספר גיחות שהחלו בשעות הבוקר המוקדמות, את שדה התעופה בשדה דב. בהתקפה נהרגו חמישה אנשים ונפצעו תשעה, ועל אף שאחד המטוסים המצרים נפגע מאש נ"מ של צה"ל, נגרם לשדה, ולמטוסי חיל האוויר שחנו בו, נזק רב.
לאחר המתקפה התמקם מטה חיל האוויר, בראשות מפקד החיל החדש, ישראל עמיר, בבית המלון "ירקון" בתל אביב. בימים אלו עבר החיל תהליך מהיר של הצטיידות במטוסי קרב חדשים מסוג מסרשמידט 109 ובמטוסי C-46 קומנדו, וכן הצטרפו אליו מספר רב של מתנדבי חוץ לארץ בעלי ניסיון בתעופה. אך בשבועות הראשונים ללחימה פעל האויב בשמי הארץ כמעט באין מפריע.
המתקפה הקטלנית ביותר שניחתה על העיר מהאוויר התחוללה ב-18 במאי, עת מטוסי חיל האוויר המצרי הפציצו את התחנה המרכזית הישנה של תל אביב, וגרמו ל-42 הרוגים.
המפנה חל ב-3 ביוני עת תקפו שני מטוסי דקוטה מצריים את תל אביב בפצצות. המטוסים הופלו על ידי מטוסי מסרשמידט של חיל האוויר בפיקודו של מודי אלון. הייתה זו המתקפה האווירית האחרונה של הצבא המצרי על תל אביב במלחמת העצמאות. גם בעת קרבות עשרת הימים הופצצה העיר מספר פעמים ועשרות תושבים נהרגו מהפצצות מצריות אלו.
המתקפות מהאוויר ומהים > הקרבות בים

ב-4 ביוני 1948 קרב לחופי תל אביב כוח ימי מצרי בן שלוש ספינות, ספינה נושאת גייסות "אמירה פאוזיה", ושתי ספינות מלחמה. אל המקום הגיעו שתי ספינות תותחים ישראליות, "חנה סנש" ו"אילת" והתעמתו עם הספינות המצריות. הראשונים לפתוח באש היו המצרים שתחילה החטיאו, אך שני פגזים פגעו ב"אילת" והסבו לה נזקים קלים. תגובת האש של "אילת" הייתה לא יעילה ופגזיה לא עברו שליש הטווח ליעדם. חיל האוויר תקף את הספינות המצריות במטוסים הזמינים באותה העת, שלושה מטוסים קלים מסוג "דה הבילנד דראגון ראפיד", בוננזה ופיירצ'יילד ארגוס. המטוסים פעלו ללא מתקנים להטלת פצצות, ואל מול אש נ"מ חזקה. אחת הפצצות פגעה באחת הספינות, דבר שהביא את הכוח הימי המצרי לסגת לכיוון עזה. מטוסי חיל האוויר המשיכו לרדוף אחר הספינות, ובמרדף נפגע מטוס הפיירצ'יילד והתרסק לתוך הים, כאשר שני אנשי צוותו נעלמו
לאחר אירועים אלו, והקרב האווירי בשמי תל אביב ב-3 ביוני, בהם הוכיח חיל האוויר את יכולתו להגן על שמי תל אביב ועל חופיה, נהנתה תל אביב מהפוגה מתקיפות ימיות מצריות. במהלך מבצע חורב, ב-1 בינואר 1949 הגיעו אוניות מצריות לחופי תל אביב, והחלו בהפגזת העיר. הפגזים התפוצצו בים מבלי לגרום נזק, ולאחר כעשר דקות שבו האוניות כלאחר שבאו. ניסיון של אוניות חיל הים לרדוף אחר הספינות התוקפות כשל.
אלטלנה

פרשה עגומה שהתרחשה בתל אביב ביוני 1948, היא פרשת אניית הנשק "אלטלנה", שהביאה לחילופי אש בין אנשי צה"ל ובין אנשי האצ"ל. "אלטלנה" הייתה ספינה אותה ארגנו אנשי האצ"ל בצרפת, ועל סיפונה נשלחו כ-900 עולים שנועדו לגיוס ליחידות אצ"ל, וכן נשק ותחמושת רבים שנרכשו במהלך 1948. האצ"ל הודיע על הצטרפותו לצה"ל ועל הימנעות מפעולות רכש עצמאיות, אך עם הגיע הספינה לחופי הארץ דרשו אנשיו כי הנשק שעל סיפונה יועבר ליחידות האצ"ל בצה"ל. לכך בן-גוריון לא הסכים, והוא עמד על כך שהנשק יופקד ישירות בידי צה"ל.
הספינה הגיעה אל חופי הארץ ב-20 ביוני, בזמן ההפוגה הראשונה, והופנתה אל חוף כפר ויתקין, שם קיבלו את פניה חברי אצ"ל ובראשם מנחם בגין. בכפר ויתקין ירדו ממנה מרבית העולים, והוחל בפריקת הנשק. בהיעדר הסכמה על גורל הנשק התפתח עימות חמוש בין אנשי האצ"ל לכוחות צה"ל שנשלחו לתפוס את הציוד שנפרק מהספינה. בחילופי האש נהרגו שישה מאנשי האצ"ל ושניים מחיילי צה"ל. הספינה, ועליה כמאה אנשי אצ"ל, ובראשם בגין, עזבה את המקום והגיעה ב-22 ביוני אל מול חוף תל אביב, שם עלתה על שרטון מול מטה הפלמ"ח. על החוף התקבצו אנשי אצ"ל מחד, וכוחות צה"ל, ובייחוד פלמ"ח, מאידך וקרב פרץ ביניהם. הפרשה הסתיימה כאשר האוניה הופגזה מהחוף בפקודתו של בן-גוריון. אחד הפגזים גרם להתלקחותה, אנשי האצ"ל נאלצו לנוטשה, ולבסוף התחמושת שבבטנה החלה להתפוצץ. בקרב זה נהרגו עוד עשרה אנשי אצ"ל וחייל צה"ל אחד.
השבעת צה"ל

אירוע סמלי חשוב, שסימן את הקמת הצבא החדש, ואת אחדות פיקודו אל מול אירועים כפרשת "אלטלנה", התקיים ב-28 ביוני 1948, והוא השבעת צה"ל, שנערכה בכיכר הבימה. האירוע נערך בנוכחות ראש העיר ישראל רוקח ושר החוץ משה שרת. השבועה נוסחה בידי הרמטכ"ל יעקב דורי. הטקס תוכנן כעצרת פומבית, ותושבי העיר נקראו להשתתף בה ולקשט את בתיהם בדגלים. כן השתתפה בטקס התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
מצעד צה"ל

עוד במהלך ימי הלחימה, ביולי 1948, שימשה העיר כזירה למצעד צה"ל. היה זה המצעד הראשון של צה"ל, והוא נערך ב-27 ביולי 1948, שישה ימים בלבד לאחר כניסתה לתוקף של ההפוגה השנייה.
המצעד נערך לאורך הרחובות אלנבי ובן-יהודה. הוא עבר החל בשעה חמש אחר הצהרים ברחובות תל אביב, מכיכר המושבות ועד לאצטדיון המכביה שליד שפך הירקון ויריד המזרח. שם הסתדרו הכוחות הצועדים למסדר מול בימת הכבוד, שעליה ניצב ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון. לצדו עמדו הרמטכ"ל רב-אלוף יעקב דורי ושרי הממשלה, ומאחוריהם אלופי המטכ"ל במדיהם, ענודים, לראשונה, בסימני הדרגות שלהם. ראש הממשלה נשא בפני המסדר (כמנהג אותם זמנים) נאום חגיגי ארוך. מעל המסדר נערך מטס מפציצים של חיל האוויר.
המצעד שעבר ברחובות תל אביב כלל צועדים מכל חיילות וחטיבות צה"ל לרבות חיילות ח"ן. במצעד הופיעו לראשונה חיילי צה"ל כשהם ענודי דרגות. בראש המצעד צעדו דגלנים ותזמורת צבאית (מלבדה צעדו במצעד גם תזמורת המשטרה ותזמורת מכבי האש). המצעד כלל טנקים, שריוניות וארטילריה. כן צעדו במצעד יחידת מובילי פרדות ויחידת כלבנים עם בעלי החיים שלהן. במצעד הובלו שריוניות של מדינות ערב שנפלו שלל במלחמה, שעליהן נרשמה המילה "שלל". את מסלול המצעד משני עבריו ואת גגות הבתים גדש המון רב, שקיבל את המצעד בהתלהבות.
מצעד נוסף נערך ב-4 במאי 1949, בסמוך לסיומה הרשמי של המלחמה. המצעד מכונה "המצעד שלא צעד" שכן לאחר שהחל, פרצו ההמונים אל מסלול המצעד בקרבת כיכר מוגרבי, ולא איפשרו את המשך מהלכו. כשנתברר כי אין אפשרות להדוף את המתפרצים, בוטל המשך האירוע.
הנצחת אירועי המלחמה והנופלים בעיר

העיר תל אביב הנציחה את אירועי המלחמה ואת זכר הנופלים במגוון דרכים. ב-1950 נחנך גן העצמאות וניטע יער המגינים במגמה מוצהרת להנציח את אירועי המלחמה. באותה השנה הכריזה העירייה על קריאת 22 מרחובות העיר בשמות הקשורים למלחמה, לאירועיה ולאתרים ואישים הקשורים בה. בשנת 1951 הכריזה העירייה על הקמת שלוש אנדרטאות. אנדרטה מרכזית בכיכר מלכי ישראל, אנדרטה המוקדשת לכובשי יפו, ואנדרטה לזכר הטייסים שנפלו בהגנה על העיר. האנדרטה ביפו הוקמה ב-1957 בגן הכובשים ליד מסגד חסן בק, בעיצוב מיכאל קארה, והאנדרטה לטייסים, המכונה "אנדרטת השחף" הוקמה בגן העצמאות, לפי דגם של אבא אלחנני ובנימין תמוז. האנדרטה המרכזית לא הוקמה. לזכרם של הטייסים, וכן של מודי אלון, שנהרג במהלך הדיפת הפלישה המצרית באזור אשדוד, הוקמה שכונת רמת הטייסים בשנות ה-50. גם בשכונה זו הוקמה אנדרטה לזכר הטייסים שנפלו.
ב-1953 הציבו לוחמי האצ"ל, מיזמתם, לוח זיכרון על מגדל השעון ביפו. ב-1983 הוקם בגן צ'ארלס קלור "בית גידי", המנציח את לוחמי האצ"ל, ובמיוחד את אלו שלחמו בקרבות לכיבוש שכונת מנשייה. מחוץ למוזיאון, בשטח הגן, מוצבת טבלת הנצחה ובה חקוקים שמות 41 הלוחמים שנפלו בקרב. במלאת שישים שנים לטיבוע "אלטלנה" נחנכה בחוף תל אביב אנדרטה לזכר הנופלים מקרב אנשי אצ"ל (לא מוזכרים בה שלושת חיילי צה"ל שנהרגו באירוע).
ראו גם

מלחמת העצמאות
לקריאה נוספת

משה נאור, בחזית העורף : תל אביב והתגייסות היישוב במלחמת העצמאות, ירושלים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, תש"ע 2010.
הערות שוליים

↑  אורי דביר, הימים הבטוחים: מת"א לראשון בדרך הביטחון, באתר ynet, 7 בפברואר 2011
↑  נתן דונביץ', תל אביב: חולות שהיו לכרך, הוצאת שוקן, 1959, עמ' 97
↑  יוסף אוליצקי, ממאורעות למלחמה - תולדות קרייתי וגבעתי, תל אביב 1949
↑  אתר הכנסת
↑  מעמד ירושלים אתר מט"ח
↑  תולדות מלחמת הקוממיות, הוצאת מערכות, 1967, עמ' 53
↑  ישיבות הכנסת הראשונה התקיימו בבניין המוסדות הלאומיים בירושלים פרוטוקול ישיבת הפתיחה של האספה המכוננת היא הכנסת פרוטוקול הישיבה החמישית של הכנסת בה נבחר נשיא המדינה הישיבה הראשונה של הכנסת לאחר החזרה לירושלים בדצמבר 1949
↑  פגיעת הפלישות בתל־אביב, הַבֹּקֶר, 30 בדצמבר 1947
↑  עירית ת"א תטיל מס חד פעמי לצרכי שיכון, המשקיף, 19 בינואר 1948
↑  3480 משפחות פליטים נרשמו בעירית ת"א , המשקיף, 23 באפריל 1948
↑  התחלת ההתקפה הערבית על תל אביב במלחמת העצמאות אתר עיריית תל אביב
↑  תולדות מלחמת הקוממיות, עמ' 88
↑  הקרב הראשון - שכונת התקווה סיפורו של גדוד 53 בחטיבת גבעתי במלחמת העצמאות
↑  מכוניות תופת עבריות האתר של אורי מילשטיין
↑  מאורעות ראשונים אתר "על ישראל"
↑  נתנאל לורך, קורות מלחמת העצמאות, הוצאת מסדה, 1958, עמ' 88
↑  תולדות מלחמת הקוממיות, 143
↑  כיבוש תל ליטווינסקי אתר חטיבת אלכסנדרוני
↑  לורך, 134
↑  לורך, 241
↑  לורך, 249
↑  התקפה על שדה דב, באתר חיל האוויר הישראלי
↑  הפצצה כבדה בתל אביב, באתר חיל האוויר הישראלי
↑  תולדות מלחמת הקוממיות, 232
↑  תולדות מלחמת הקוממיות, 233
↑  הדף של אהרון דוד שפרינצק אתר אגף איתור נעדרים בצה"ל
↑  לזכר אנשי הצוות, הטייס אהרן דויד שפרינצק (בנו של יושב ראש הכנסת הראשון, יוסף שפרינצק) והמטילן מתתיהו סוקניק, (בנו של אליעזר ליפא סוקניק, ואחיו של יגאל ידין) הוקמה אנדרטת "השחף" בגן העצמאות. טייסים אלו עודם מוכרזים כנעדרים, על אף ששברי המטוס נצפו בים לאחר נפילתו..
↑  תולדות מלחמת הקוממיות, 363
↑  ירון דרוקמן, מצעד הבושה ביום העצמאות הראשון, באתר ynet, 3 במאי 2014
1 2  מעוז עזריהו, ‏בין שתי ערים: הנצחת מלחמת העצמאות בחיפה ובתל-אביב – מחקר בעיצוב הזכרון הישראלי, קתדרה 68, יוני 1993, עמ' 125-98
↑  מיכאל יעקובסון, סיבוב באנדרטת הטייסים בגן העצמאות, בבלוג חלון אחורי
↑  יצחק בן-חורין, אלפים בחנוכת בית האצ"ל, מעריב, 16 במאי 1983
↑  מיכל שפירא, נתניהו: עלינו להילחם באלו הרוצים לכלותנו, באתר nrg‏, 19 ביוני 2008
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
הגבול עם יפו במלחמת העצמאות באזור שפת הים
הכרזת העצמאות, תל אביב, 14 במאי 1948
לוחית זיכרון על הבניין בו היה מטה חזית הדרום בתל אביב
עוברים ושבים בשוק הכרמל תופסים מחסה מאש צלפים הנורית ממסגד חסן בק
מפת הקרב בשכונת התקווה, בדצמבר 1947
לוחמי האצ"ל בשיעור נשק בשכונת התקווה, 1947
גשר שייח' מוניס חסום בידי כוח המגן העברי מרץ 1948 ומונע מעבר רכב מהכפר ואליו
מוזיאון האצ"ל בתש"ח ("בית גידי"), בשכונת מנשייה, המנציח את לוחמי האצ"ל ואת הקרבות בהם נלחמו ביפו
הפילבוקס בתל גיבורים, היא תל א-ריש, ששימש מוקד ללחימה עזה במבצע חמץ
עמוד זיכרון מול הבית בשדרות ח"ן מס' 1 בו נחתם הסכם כניעת יפו במלחמת העצמאות
מטוס מצרי שהופל בתל אביב, 15 במאי 1948
מטוס ה-מסרשמידט 109 מסוג אלו ששימשו את חיל האוויר להדיפת ההתקפות על תל אביב, במוזיאון חיל האוויר בחצרים
"אלטלנה" עולה בלהבות ליד חופי תל אביב
תזמורת צה"ל מתכוננת לצעוד ב"מצעד שלא צעד" מאי 1949
אנדרטה לזכרם של הטייסים אהרון-דוד שפרינצק ומתי סוקניק שנפלו בקרב עם "אמירה פאוזיה", וכן לזכרו של מודי אלון שנפל בעת המתקפה על הטור המצרי באשדוד, המוצבת בשכונת רמת הטייסים המנציחה את זכר השלושה.
"אנדרטת השחף" בגן העצמאות
קוטוז

אל מלִכ אל-מזפר סיף א-דין קֻטֻז (בערבית: الملك المظفر سيف الدين قطز; מת ב-24 באוקטובר 1260) היה הסולטאן השלישי משושלת הממלוכים הבחריים. מנצח קרב עין ג'אלות. שימש כסולטאן בשנים 1259–1260. קוטוז נרצח על ידי ביברס בדרכו חזרה למצרים, לאחר הניצחון בקרב.
רקע

על שנותיו הראשונות לא ידוע הרבה ויש על כך סיפורים רבים. בגיל צעיר נשבה קוטוז על ידי המונגולים ונמכר לעבדות. אדוניו החדשים לקחו אותו לסוריה ומכרו אותו שם לסוחר עבדים של הסולטאן הממלוכי אייבכ. לפי חלק מהמקורות טען קוטוז ששמו הראשוני היה מחמוד בן מחמוד ושהוא צאצא של עלא א-דין מוחמד השני - מושל האימפריה הח'ווארזמית.
בחצרו של אייבכ הוא התקדם ונהפך לממלוכי החשוב ביותר בקרב נאמני אל-מֻעִז ולאחר מכן לסגן הסולטאן ב-1253. קוטוז נשאר לצידו של אייבכ גם כשהאחרון רצח את פריס א-דין אקטאי, מה שהוביל לשדרוג מעמדו של קוטוז בחצר אייבכ והוא מונה לסגן הסולטאן. לאחר שאייבכ נרצח עבר השלטון לבנו של אייבכ א-מנצור עלי, וקוטוז נשאר בתפקידו. כעוצר מונה סנג'ר אל-חלבי, אך קוטוז הדיח אותו ונתמנה לעוצר בעצמו.
לאחר רצח אייבכ עמד קוטוז בראש הממלוכים המועיזיים שהדיחו את אלמנתו של הסולטאן שג'ר א-דור, הוציאו אותה להורג על חלקה ברצח בעלה והעבירו את השלטון לא-מנצור עלי. מנובמבר 1257 עד אפריל 1258 הביס את כוחותיו של אל-מלכ אל-מע'ית, שנתמכו על ידי הממלוכים הבחריים וערכו פשיטות על אל-כרכ. הפשיטות גרמו למחלוקות בין הממלוכים, שכן חלק מהם רצו לתמוך בתומכיהם גם במצרים. ב-1258 כבשו המונגולים את בגדד, הוציאו להורג את הח'ליף העבאסי אל-מסתעצם וטבחו בתושבי העיר. לאחר כיבוש בגדאד שלח הולגו חאן, השליט המונגולי מכתב מאיים לשליט האיובי של סוריה א-נציר יוסף. השליט האיובי פנה לממלוכים של מצרים לעזרה. כשהממלוכים הבינו שהאיום ממשי והמצב חמור הם קיימו אספת ראשי הממשל והגיעו לידי החלטה שבשעה כל-כך גורלית עליהם להתאחד מאחורי סולטאן בעל יכולת והחליטו להדיח את א-מנצור עלי בן ה-15. במקומו מונה קוטוז. קוטוז הבטיח שלאחר הניצחון בקרב ניתן יהיה למנות סולטאן אחר.
ההכנות לקרב

קוטוז הזמין את כל המצביאים הממלוכיים הגדולים ויצא איתם מקהיר לארץ ישראל. ליד עזה נערך קרב מקדים, בו הביסו הממלוכים את כוחות החלוץ המונגולים שפגשו. הם הגיעו לעכו ובמשך שלושה ימים חנו שם והצטיידו לקרב. רוב הצלבנים תמכו בממלוכים, אך בהשפעת המסדר הטבטוני הם סירבו להצטרף ללחימה פעילה. אהדת הצלבנים הייתה מלכתחילה לצד הממלוכי בשל טבח צידון שערכו המונגולים באוכלוסייה הנוצרית זמן קצר לפני כן. ביברס הציע לכבוש את עכו הצלבנית, אך קוטוז סירב לכך, שכן צלבנים חיו בשלום עם הממלוכים ושמרו על נייטרליות במשבר עם המונגולים. מעכו יצא הצבא הממלוכי לעין ג'אלות.
הקרב

יש הטוענים שביברס ניסה למשוך את המונגולים לאזור שנוח היה לממלוכים להילחם בו, אך מקורות ממלוכיים טוענים שהמונגולים הגיעו ראשונים לשטח הקרב, ובחרו בו בגלל יתרונותיו עבורם-מקור מים להשקיית סוסיהם וקרבה לסוריה - ראש הגשר שלהם לעבר מצרים. לאחר מכן, קוטוז הצטרף לביברס עם הכוח העיקרי.
הקרב התקיים בתאריך 3 בספטמבר 1260. בעלי בריתם של המונגולים בהנהלת קיטבוגה שהיה נוצרי נסטורי. בשרות המונגולים היו גם המלך הארמני של קיליקיה והנסיך הצלבני של נסיכות אנטיוכיה. באותו זמן מצרים נשארה המעצמה המוסלמית היחידה במזרח התיכון לאחר נפילת בגדד וסוריה לידי המונגולים. בראש הצבא הממלוכי עמד ביברס. ההתקפה המונגולית הראשונה כמעט הצליחה להביס את הממלוכים, אך לאחר שקוטוז קרא לחייליו לא להיכנע בשם האסלאם ולהסתער על האויב, הממלוכים התחילו להתקדם ולאחר קרב ממושך בו הממלוכים ירו בחצים רבים על סוסיהם של המונגולים המונגולים נסו בבהלה משדה הקרב לכיוון בית שאן, ומשם שארית צבאם נסוג לכיוון חלב, וביברס רדף אחריהם עד לשערי העיר. המלומד בן התקופה, אל מקריזי, כתב שהיה קרב נוסף בבית שאן, אך זה לא נראה סביר לדעת היסטוריונים אחרים. קיטבוגה עצמו נהרג בקרב והדבר החליש מאוד את כושר עמידתם של המונגולים. בקרב נהרגו כ-15,000 מונגולים בעוד שמספר הממלוכים שנפלו בו אינו ידוע.
קוטוז לאחר הקרב

בדרכו חזרה למצרים נרצח קוטוז על ידי שלושה אמירים ממלוכיים: באדר א-דין בקטוט, אונס ובהאדיר אל-מועיזי ב-24 באוקטובר 1260 בא-צליחיה. לפי רוב ההיסטוריונים הממלוכיים בני זמנם כמו גם חוקרים מודרניים, היה ביברס שותף פעיל ברצח קוטוז, שכן לפני הקרב הבטיח לו קוטוז שבמקרה ניצחונם ימונה למושל חלב בגלל תרומתו המכרעת לניצחון, אך קוטוז מינה במקומו את אל-מליכ אל-סעאד עלאא א-דין שליט מוסול. לביברס היה חשבון נוסף עם קוטוז בשל חלקו ברצח ידידו פריס א-דין אקטאי. לאחר רצח קוטוז התמנה ביברס לסולטאן.
קוטוז נחשב לשליט אמיץ במיוחד על ידי המוסלמים. הוא היה אחד השליטים היחידים שתאריו הסולטאניים בלבד, הוטבעו על מטבעותיו ללא אזכור שמו. מסגד על שמו קיים בקהיר ברובע הליופוליס.
אירוס

ערך זה עוסק בסוג של צמח. אם התכוונתם לפירושים נוספים, ראו .
| אירוס |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד-פסיגיים
סדרה:: אספרגאים
משפחה:: אירוסיים
סוג:: אירוס
שם מדעי
 Iris ‏לינאוס, 1753
איור של פרח האירוס, עליו ועלי העטיף משלושת הדורים
שורשי האירוס
אירוס ארצישראלי
אירוס נצרתי מסקציית אירוסי ההיכל.
אִירוּס או אִירִיס (שם מדעי: Iris) הוא סוג במשפחת האירוסיים. בסוג כ-300 מינים, שהם גאופיטים רב-שנתיים, הנפוצים ברוב אזורי העולם כצמחי בר או נוי. בארץ ישנם למעלה מ-15 מינים, חלקם בעלי פקעת, חלקם בעלי בצל וחלקם בעלי קנה שורש מעובה
תיאור

גבעוליו של האירוס עגולים, צומחים ביחידים או בקבוצות, פשוטים או מתפצלים. העלים שטוחים, צרים ומוארכים, לעיתים חתכם דמוי צלב, צומחים בשושנה סביב הגבעול. מערכת השורשים קרובה לפני הקרקע. קני השורש שטוחים בדרך כלל, אוגרים מזון, מתפצלים ומתפתלים.
פרחיו של האירוס ייחודיים, שצורותיהם וצבעיהם מגוונים ומיוחדים. עטיף הפרח מורכב משלושה דורים הנבדלים זה מזה. בכל דור 3 עלים, כולם צבעוניים. הדור החיצוני, מורכב משלושה עלי עטיף. עלה העטיף החיצוני מפותח בכל מיני האירוס. חלקו התחתון, המחובר לגבעול, דומה לחצי צינור, חלקם העליון רחב, אופקי או נוטה כלפי מטה, ומשמש כמשטח נחיתה למאביקים. הדור השני, ייחודי לסוג אירוס, מורכב משלושה עמודי עלי כותרתיים, שטוחים וצבעוניים. כל עמוד העלי דומה לחצי צינור ויוצר צנור סגור עם חלקו התחתון של עלה העטיף החיצוני. הוא מתפצל בחלקו העליון ותחת הפיצול נראית הצלקת הדומה ללשון קטנה הפונה מטה. הדור הפנימי ביותר שונה ממין למין, בדרך כלל הוא זקוף ובולט, משמש כדגל המסמן את מקום האבקן. בצדו העליון של הצינור הנוצר מעלי הדור החיצוני והאמצעי נמצא אבקן שמאבקו פונה מטה, אל תוך הצינורת היינו: אל גבו של החרק הנכנס לצינור. למעשה, כל פרח הוא נכון (בעל סימטריה רדיאלית) אך הוא בנוי משלושה פרחים לא-נכונים הכוללים שני עלי עטיף, עמוד עלי ואבקן.
הפריחה בדרך כלל מתרחשת באביב. הפרי הוא הלקט הנפתח בשלוש קשוות, והוא מכיל זרעים כהים קטנים.
רבייה

בחלק ממיני האירוס קיימת אי סבילות עצמית - ההאבקה נמנעת באותו הפרח ולעיתים אף בצמחים שונים בתחומי אותה המושבה. ההאבקה מתבצעת על ידי חרקים - בעיקר דבורים, הנמשכות לפרחים בשל ההאבקה המזינה. ישנם מינים המואבקים על ידי זכרי דבורים המשתמשים בפרח כמקום לינת לילה.
הפרי הוא הלקט המכיל זרעים קטנים המופצים במספר דרכים: חלקם מופצים על ידי רוח או מי גשמים, ואחרים מופצים על ידי נמלים הלוקחות אותם בשל חלק שומני מזין הצמוד לזרע.
מלבד הרבייה המינית, מתרבה האירוס לעיתים קרובות ברבייה וגטטיבית על יד חלוקת קני השורש והצמחת גבעולים חדשים ממפרקים. לפעמים ניתן למצוא מושבת אירוסים זקנה וגדולה, שאינה אלא התפצלות של שורש אחד. במושבות כאלו הבשלת הזרעים היא נדירה מאוד.
תפוצה

אירוסי בר נפוצים באזורים ממוזגים-קרירים עד ממוזגים-יבשים בכל חצי הכדור הצפוני. רוב מיני האירוס צומחים בתצורות צומח פתוחות - חורשים פתוחים, גריגות ובעיקר בבתות עשבוניות, במקומות עשירים באור שמש.
בארץ ישראל צומחים בר שבעה עשר מינים:
אירוס עַנֵף - צומח בעמק הירדן ונחלי מישור החוף.
אירוס הביצות - גדל בביצות בבקעת הירדן, בגולן, בעמק זבולון ובעמק יזרעאל.
אירוס ארם נהריים - גדל בחרמון, בגולן, בגליל, ביהודה, בשומרון ובכרמל.
אירוס החרמון - גדל בגולן ובחרמון.
אירוס הסרגל - גדל באזורי ההרים שמצפון לבקעת באר שבע. נפוץ בכרמל.
אירוס הלבנון - בצפון ארץ ישראל ובסוריה, נאסף גם סמוך לשכם.
אירוס ארצישראלי - גדל מדרום הרי חברון ועד לטורקיה - בהרים ולרגליהם.
אירוס עוזיהו - בהר הנגב המרכזי ובהרי אדום.
אירוס לבנבן - בחבל הים תיכוני, בעיקר בעמקים.
אירוס הדור - בהרי נפתלי ובמזרח הגליל העליון.
אירוס השומרון - בהרי השומרון
אירוס הגלבוע - בגלבוע.
אירוס נצרתי - בהרי הגליל התחתון, במערב הגליל העליון ולרגלי החרמון.
אירוס שחום - באזור ערד, באר שבע, ספר מדבר יהודה ומזרח שומרון.
אירוס הנגב - במרכז הנגב ובצפון סיני.
אירוס ירוחם - באזור ירוחם ודימונה.
אירוס הארגמן - במישור החוף, מאשדוד עד לבנימינה.
אירוס וסט - בסכנת הכחדה, אנדמי לחרמון. התגלה לפני כ-20 שנה, בעבר היה מצוי בדרום לבנון אך נכחד משם. פורח בחודש מאי, מוקדם יותר מעונת הפריחה הרגילה בחרמון.
רוב מיני האירוס הצומחים בישראל נדירים, ואף אנדמיים לארץ ישראל או כמעט אנדמיים (צומחים רק בה ובדרום לבנון).
שם הצמח

שמו של האירוס ניתן לו על שמה של האלה היוונית איריס, שהייתה אלת הקשת בענן ושליחת האלים כביטוי לצבעים הססגוניים של הפרח. שם זה ניתן לו על ידי היפוקרטס, הרופא היווני בן המאה החמישית לפני הספירה.
קארולוס ליניאוס, אבי המיון המדעי המודרני ומי שהחל בהענקת שמות אחידים לצמחים, שימר את השם כפי שהוא ניתן על ידי היפוקרטס.
השם בצורתו העברית הנפוצה, אירוס, מוזכר כבר במשנה (כלאים ה' ח')- אליה חדר מן היוונית. לפי האקדמיה ללשון העברית, תקינות בעברית שתי הצורות - גם איריס וגם אירוס.
מיון

300 המינים של האירוס היו מחולקים לסקציות החל מתחילת המאה העשרים. בשנים האחרונות הוצאו מינים רבים מתוך הסוג אירוס לסוגים נפרדים, והסקציות השונות קיבלו מעמד של תת-סוגים נפרדים וחלקם חולקו לסקציות שונות.
כיום מקובלת החלוקה לשישה תתי-סוגים:
תת הסוג אירוס (Iris ), מתחלק לשש סקציות:
פוגון נציגי הסקציה בארץ ישראל: אירוס ארם נהריים
אונקוציקלוס (Oncocyclus) - ידועה גם בשם אירוסי ההיכל. נציגי הסקציה בארץ ישראל: אירוס החרמון, אירוס נצרתי, אירוס הדור, אירוס הגלבוע, אירוס שחום, אירוס השומרון, אירוס הנגב, אירוס ירוחם ואירוס הארגמן.
פסמיריס (Psammiris)
הקספוגון (Hexapogon)
רגיליה (Regelia)
פסבדורגיליה (Pseudoregelia)
תת הסוג לימנאירוס (Limniris ), מתחלק לשתי סקציות:
לומנאירוס (Limniris). נציגי הסקציה בארץ ישראל הם אירוס ענף ואירוס הביצות.
לופאירוס (Lophiris)
תת הסוג קסיפיום (Xiphiom)
תת הסוג נפלנסיס (Nepalensis)
תת הסוג סקורפאירוס (Scorpiris), בעבר נקראה יונו. נציגים בארץ ישראל: אירוס טוביה ואירוס ארצישראלי.
תת הסוג הרמודקטילואידס (Hermodactyloides ). בארץ ישראל צומחים אירוס הלבנון ואירוס הסרגל.
בעבר נמנה עם האירוס גם תת-הסוג Gynandriris, אך כיום הוא הופרד לסוג נפרד בשם צהרון, הכולל את המין צהרון מצוי שנקרא בעבר "אירוס מצוי", ובשם העממי "אירוס אחר הצהריים".
מיון > מיון מינים גנניים

אף על פי שבטבע אין האירוסים נוטים ליצור מיני כלאיים זה עם זה, בצורה מלאכותית הדבר קל ביותר לביצוע. מקובל ליצור מיני וזני כלאיים לגינון, שכן צורותיהם וצבעיהם המיוחדים של האירוסים הופכים אותם לצמח מקובל ונפוץ בגינות הנוי. בשנת 1840 היו בקטלוג זני האירוס רק כ-100 זנים גנניים, אך בסוף המאה העשרים היו כבר למעלה מ-35,000 זנים שונים. עם המינים מרובי הזנים נמנים אירוס הולנדי, אירוס יפני ואירוס גרמני.
מקובל למיין את האירוסים הגננים לפי תכונות מורפולוגיות שונות: גובהם (עד 37 ס"מ, עד 70 ס"מ ומעל 70 ס"מ), מולדת הצמח, צורת פרחיו או צבעו.