stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אצטדיון סן ממס

ערך זה עוסק באצטדיון שנפתח ב-2013. אם התכוונתם לאצטדיון באותו השם שנפתח ב-1913, ראו .
| --- | --- |


 כתובת:  Rafael Moreno Pitxitxi, s/n, 48013
 מיקום:  ספרד בילבאו, חבל הבסקים, ספרד
 קואורדינטות:  43°15′51″N 2°56′58″W﻿ / ﻿43.264205°N 2.949369°W﻿ / 43.264205; -2.949369
 אבן יסוד:  25 במאי 2010
 תקופת הפעילות:  16 בספטמבר 2013 – הווה (11 שנים)
 הורחב:  25 באוגוסט 2014
 בעלים:  אתלטיק בילבאו, בילבאו ביסקאיה קוטצ'ה, Biscay Foral Council, ממשל הבאסקים, עיריית בילבאו 
 מפעיל:  אתלטיק בילבאו 
 משטח:  דשא
 אדריכל:  IDOM, סזאר אזקרטה 
 קבוצות:  אתלטיק בילבאו
 מושבים:  53,289‏
 ממדי משטח:  105x68
 אתר רשמי
 he
 
אצטדיון סַן מָמֵּס (בבסקית: San Mamés, ובספרדית: Estadio de San Mamés) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר בילבאו בחבל הבסקים שבספרד ומכיל 53,289 מקומות ישיבה, והוא האצטדיון השביעי בגודלו בספרד. האצטדיון משמש בתור מגרשה הביתי של קבוצת אתלטיק בילבאו המקומית.
האצטדיון נבנה על שטח החופף בחלקו את שטח האצטדיון הקודם של הקבוצה, שנקרא אף הוא אצטדיון סן ממס. העבודות החלו בשנת 2010 והסתיימו ב-2013, כאשר בשלב הזה לא נבנה היציע הדרומי של האצטדיון, עקב העובדה ששטחו המיועד חפף בחלקו את שטח האצטדיון הישן, שהיה בשימוש עד לחניכת האצטדיון הישן. לאחר חניכת האצטדיון החדש והריסת האצטדיון הישן, החלו העבודות להקמת היציע הדרומי, שהסתיימו באוגוסט 2014. השלמת היציע הדרומי היאה לסגירת המגרש מכל כיווניו והעלו את תכולת האצטדיון לתכולתו הנוכחית.
עקב תלונות צופים שישבו במפלס התחתון של האצטדיון על חשיפתם לגשם, הוחלט על הרחבת הגג כך שיכסה גם את המפלס התחתון. העבודות החלו במאי 2016 והסתיימו בחודש אוקטובר של אותה השנה.
האצטדיון נכלל בהצעה המשותפת של ספרד ופורטוגל לאירח מונדיאל 2018.
גלריה

האצטדיון מבחוץ
האצטדיון בלילה על רקע הנהר
גג האצטדיון
הערות שוליים

↑  UEFA EURO 2020 Evaluation Report
↑  Las obras de la ampliación de cubierta de San Mamés comenzarán el 16 de mayo, באתר deia.com, ‏8 באפריל 2016
↑  The derby baptizes the cover of San Mamés, באתר deia.com, ‏11 באוקטובר 2016
ארמיית העמק

| --- | --- |

הדגל הצבאי של הקונפדרציה
 פרטים
 מדינה:   הקונפדרציה
 שיוך:   צבא הקונפדרציה
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  12 ביוני 1864 – 27 בפברואר 1865 (261 ימים)
 מקים היחידה:  רוברט אי לי
 מלחמות:  מלחמת האזרחים האמריקנית
 פיקוד
 מפקדים:  ג'ובל ארלי
ארמיית העמק (באנגלית: Army of the Valley) הייתה ארמייה של צבא הקונפדרציה אשר נטלה חלק במלחמת האזרחים האמריקנית.
היסטוריה

במהלך המצור על פיטסבורג, שאף מפקד כוחות הקונפדרציה רוברט אי לי להקל מעט את המצור באמצעות הסטת חלק מכוחות האיחוד שצרו על העיר. כמו כן הוא היה מודאג מאוד מהתקדמותם המהירה של כוחות האיחוד במערכת עמק השננדואה - אשר היווה מקור אספקה חשוב עבורו. הוא הגה תוכנית נועזת לפתור את שתי הבעיות בו זמנית. ב-12 ביוני 1864 הוא הפריש מכוחותיו את הקורפוס ה-2 ושינה את שמו ל"ארמיית העמק". הוא מינה את ג'ובל ארלי כמפקד הארמייה. מטרתו של ארלי הייתה לחצות את עמק השננדואה, ואז לעבור את נהר הפוטומוק אל מרילנד ולאיים על בולטימור או וושינגטון די סי.
עם זאת, תקוותם של לי וארלי לחצות את עמק השננדואה במהירות לא התממשה כאשר גנרל האיחוד דייוויד האנטר זיהה את התנועה ומיהר לשלוח כוחות לעמק לקדם את פניו של ארלי. בעמק השננדואה, פגשו יחידות ארמיית העמק יחידות נוספות בפיקודו של ג'ון ברקינרידג', והללו הסתפחו אל ארמיית העמק. הארמייה הצליחה להתקדם צפונה וניצחה את כוחות האיחוד בקרב מונוקאצ'י. ב-11 ביולי פלשה הארמייה לשטחי מדינות האיחוד, ובמשך יומיים איימה על וושינגטון לפני שנאלצה לסגת. ב-24 ביולי היא חזרה לעמק השננדואה, וזכתה בניצחון נוסף בקרב קרנסטאון השני. ארלי שלח יחידות פרשים בפיקודו של ג'ון מקאוסלנד, אשר הציתו חלקים ניכרים מהעיר צ'מברסבורג כנקמה על שריפת המכון הצבאי של וירג'יניה בידי כוחות הצפון.
בסוף יולי, נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן, נפגש עם מפקד צבאו יוליסס גרנט כדי לדון בהשמדת ארמיית העמק. האנטר הודח מהפיקוד ובמקומו הובא לזירה פיליפ שרידן. לאחר סדרת קרבות קשים, נאלצה ארמיית העמק לסגת דרומה וכעת לא היוותה איום משמעותי על האיחוד. הארמייה התדלדלה בהדרגה, ורבים מאנשיה נהרגו או ערקו. ב-27 בפברואר 1865 פתח שרידן במתקפה אחרונה כנגד ארמיית העמק ליד וינסבורו. 1,500 מחיילי הארמייה נפלו בשבי, והשאר נפוצו לכל רוח. ארלי הצליח להימלט, אולם לי פיטר אותו מהשירות.
אצטדיון סנט'אליה

| --- | --- |
היציע המרכזי באצטדיון, 2009
היציע המרכזי באצטדיון, 2009
 כינוי:  הסנט'אליה
 על שם:  Nuovo Borgo Sant'Elia 
 כתובת:  via Amerigo Vespucci, 09126 Cagliari CA 
 מיקום:  איטליה קליארי, איטליה
 קואורדינטות:  39°11′58″N 9°08′05″E﻿ / ﻿39.199416666667°N 9.1348055555556°E﻿ / 39.199416666667; 9.1348055555556
 אבן יסוד:  1965
 תקופת הפעילות:  1970–2017 (כ־47 שנים)
 שופץ:  1989, 2003, 2013
 נהרס:  2017-2019
 עלות הבנייה:  1,950,000,000 לירה איטלקית 
 בעלים:  עיריית קליארי
 משטח:  דשא
 קבוצות:  קלאירי קלצ'יו (1970-2017)
 מושבים:  במקור: 40,919 /לאחר מכן 16,000
 ממדי משטח:  105x66.5 מטר
 אתר רשמי
  מפת מיקום  מפה מפורטת  he  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אצטדיון סנט'אליה (באיטלקית: Stadio Comunale Sant'Elia) היה אצטדיון שמוקם בקליארי שבאיטליה. במשך כ-40 שנים שימש האצטדיון בתור מגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל של קליארי מהסרייה א'. האצטדיון נהרס בשנת 2017 ולידו נבנה אצטדיון זמני בשם ה"סרדיניה ארנה" שם שיחקה קליארי עד לבנית אצטדיונה החדש.
היסטוריה

אצטדיון סנט'אליה נפתח בשנת 1970 לאחר תואר ה"סקודטו" (אליפות איטליה) הראשון (ועד היום היחידי) של קבוצת קליארי, והחליף את האצטדיון הישן של הקבוצה אצטדיון אמסיקורה. האצטדיון היה יכול להכיל כ-60 אלף מקומות (אולם האצטדיון הכיל עוד יותר מכך בשיאו כ-70 אלף צופים במשחק של קליארי נגד סנט אטיין).
האצטדיון עבר שינויים נרחבים לקראת מונדיאל 1990 שנערך באיטליה, על מנת להתאימו לסטנדרט של פיפ״א, במסגרתם הופחתה תכולתו לכ-40 אלף צופים. במונדיאל עצמו אירח האצטדיון 3 משחקים של בית ו' שכלל את נבחרות: אנגליה, הולנד, מצרים ואירלנד. האצטדיון שימש גם לאירועי ספורט רבים אחרים. לפני עונת 2002/2003 האצטדיון עבר בנייה מחדש, גם בעקבות מצבה הרעוע של הקבוצה שהתנדנדה בין סרייה א' לסרייה ב', ונבנה יציע חדש מעל מסלול הריצה שהיה בעבר והיציעים האחרים קורבו לדשא, אך החלק האחורי של היציעים לא היו כשירים לאכלוס, ותכולת האצטדיון לאחר בנייתו מחדש הופחתה בכחצי ל-23,486 מקומות, ובעקבות כך הגורמים הקשורים למהלך זה ספגו ביקורת קשה בעיתונות.
נשיא מועדון הכדורגל של קליארי, מאסימו סלינו, הכריז כי ברצונו לבנות אצטדיון חדש לקבוצה, אולם ראש העירייה של קליארי, אמיליו פלוריס, התנגד למהלך וזאת למרות רצונו של סלינו לממן את הבנייה. למרות זאת התוכנית לבניית האצטדיון החדש הוצגה בספטמבר 2007, כשמועדון הכדורגל קליארי בעצמו נושא בהוצאות. הפרויקט הציג אצטדיון בן 25 אלף מקומות, שבנייתו הייתה צפויה להתחיל באוגוסט 2009 ולהארך שנה בלבד. יותר מאוחר ב-2009 הציגה הקבוצה תוכניות לרצונה לבנות את ה"קאראליס ארנה" ושיהיה מועמד לאירוח משחקים ביורו 2016, אצטדיון שהיה צפוי להכיל 30 אלף צופים, חדר אירוח מיוחד, מסעדה ובית קפה, אך הפרויקט לבסוף לא יצא אל הפועל.
במשך השנים הבאות לקליארי היו בעיות בטיחות באצטדיון והיא עזבה אותו לסירוגין במשך השנים בעקבות חוסר הסכמות או חוסר באישורים לאצטדיון מצד ההתאחדות האיטלקית, והתכולה שלו הופחתה לכ-16 אלף בלבד בעקבות בעיות בטיחותיות.
היסטוריה > אצטדיון ה"סרדיניה ארנה"

הסרדיניה ארנה הוא האצטדיון הזמני של המועדון שם הוא משחק נכון להיום. בדצמבר 2015 הציג המועדון קליארי את פרויקט האצטדיון החדש שנבנה בין ה-21 אלף מקומות כולל מתחם חנויות ומסעדה. התוכנית אושרה על ידי המועצה המקומית בפברואר 2017, והעבודות החלו כבר באפריל 2017.
מכיוון שעזיבה של התחום המוניציפלי לא באה בחשבון עבור האוהדים והמועדון, עלה רעיון לבנות אצטדיון זמני בצמוד לסנט'אליה על מנת לאפשר לקבוצה לארח את משחקיה במקביל לבנייה של האצטדיון המתוכנן החדש. באביב 2017 החלו העבודות לבניית האצטדיון הזמני בחניון הסמוך לסנט'אליה, שנקרא "הסרדיניה ארנה" (Sardegna Arena). האצטדיון נבנה באופן מינימליסטי ביותר עם מבנה מתכתי בנוי מראש שמחופה חיצונית על ידי פאנל עץ ופלסטיק. סה"כ האצטדיון מכיל 16,416 מקומות, ועלות הקמתו הייתה 8 מיליון יורו בלבד, סכום נמוך במיוחד לבניית אצטדיון שמאושר למשחק בסרייה א'. האצטדיון החדש של הקבוצה, שנבנה על הריסות הסנט'אליה הישן, צפוי להיות מוכן בשנת 2021.
אצטדיון הסרדיניה ארנה, 2017
ביווה

琵琶-ביווה
הבִּיוָה (גם ביווא, 琵琶) היא לאוטה יפנית קצרת צוואר בעלת שריגים וארבעה מיתרים. הביווה נמנית עם כלי הנגינה המסורתיים העיקריים של יפן, ומרובה הייתה השפעתה על עיצוב המוזיקה היפנית האמנותית. על פי רוב, הזמרה הנרטיבית היפנית מלווה על ידי הביווה. בבודהיזם היפני, נודעת הביווה ככלי הנגינה של בנטן, אלת המוזיקה והאסתטיקה.
תחילה היו נפוצים ביפן שני סוגים של ביווה, אך עם השנים נוצרו והתווספו למעלה מפי ארבעה סוגים חדשים. בעקבות רפורמות תרבותיות ביפן ברוח רסטורציית מייג'י, אשר הובילו לתיעוש ולמודרניזציה של המדינה על פי המודל המערבי, החלה למשול בכיפה התפיסה, לפיה מסורות יפן העתיקות היו ברמה תרבותית נמוכה ביחס לתרבות המערבית. תפיסה זה נתנה אותותיה אף בתחום המוזיקה, כך שעד לשנות הארבעים המאוחרות למאה העשרים, כמעט ונזנחה אף הביווה כליל לטובת כלים מערביים כגון כינור ופסנתר. אפס כי בעשורים האחרונים החלו מוזיקאים יפניים וזרים בניסיון להשיב את הביווה לקדמת הבמה התרבותית ביפן.
היסטוריה > כללי

ממצאים ארכאולוגיים מן המאה החמישית, המכונים הניוה (Haniwa), מהווים עדות ראשונית לקיום פעילות מוזיקלית ביפן. במאה הששית התפתחה מוזיקה פולחנית בודהיסטית הקרויה שומיו (Shomyo), עקב השפעה הודית אשר חדרה ליפן דרך סין.
נהוג לראות בגאגאקו (Gagaku), מוזיקת חצר הקיסר מן המאה השביעית, כסגנון המוזיקה היפנית האומנותית העתיק ביותר. תחילה היו ניכרות בו השפעות מוזיקליות של יבשת אסיה, במיוחד אלו של סין וקוריאה. אולם במהלך שתי המאות הבאות עוצב סגנון זה בהתאם לעקרונות האומנות והאסתטיקה של יפן תחת ההשפעות הזרות.
למן המאה השלוש-עשרה התפתחו צורות מוזיקליות נוספות הייחודיות אך ליפן, באלו משל סגנון הזמרה הנרטיבי, שבכללו ליווי הביווה, ותוכנו היה נועזותם של לוחמי משפחת הייקה.
היסטוריה > ביווה

הביווה התפתחה ביפן במאה השביעית מן הפיפה הסינית, כאשר זו האחרונה עצמה התפתחה מכלי פריטה ממערב אסיה. סוג ראשוני זה של ביווה, השכיח ביותר, מכונה 'גאקו-ביווה' והיה בשימוש נרחב בהרכבי גאגקו (ראו למעלה). סוג נוסף של ביווה, בשם קוז'ין-ביווה, התפתח באי הדרומי של יפן, קיושו, ונעשה בו שימוש בטקסים ציבוריים ופולחניים.
עד לתקופת קמקורה, ההייקה-ביווה, מעין שילוב של שני הסוגים הקודמים, היה לכלי פופולרי. הביוות המודרניות, הסטסומה-ביוה והצ'יקוזן-ביוה התפתחו מן הקוז'ין-ביווה. בסטסומה-ביווה נעשה שימוש לצורך אימונים מנטליים על ידי סמוראים יפנים במהלך תקופת המדינות הלוחמות. בצ'יקוזן-ביווה נעשה שימוש על ידי נזירים בודהיסטים יפנים בטקסים ציבוריים ופולחן, כמו גם לשם ליווי סיפור סיפורים ודיווח חדשות.
אסתטיקה

ככלל, ממאפייניה העיקריים של המוזיקה היפנית המסורתית הוא היעדר אירועים מוזיקליים מפתיעים ובלתי צפויים, הואיל וזו מתרכזת בדקויות מוזיקליות, דקות מדקות, של צבע ועצמת צליל, הדורשות מלוא הקשב והריכוז האינטלקטואלי מצד המאזין. המלל עוסק לרוב ברגשות האדם נוכח עולם הטבע.
אשר לביווה, זו בעלת ארבעה מיתרי משי, אם כי ביווה מסוג סטסומה או צ'יקוזן עשויה לכלול מיתר נוסף. המיתר הראשון הוא העבה ביותר והרביעי הדק ביותר. בשל שונות זו בעובי המיתרים מופק גוון קול שונה כאשר פורטים על הביווה מכיוונים שונים.
כוונון הביווה משתנה לפי היצירה. מפאת קשיים מסוימים בכיוון כלי זה, הנובעים ממבנו, נגני ביווה אחדים מצוידים בהופעותיהם מלכתחילה במספר ביוות המכוונות בהתאמה לרפרטואר. הנגינה מבוססת ברובה על הסולם הפנטטוני ומאופיינת בשימוש רב באפקט הגליסנדו. על פי רוב, ישנה גמישות קצבית ולעיתים אין כלל משקל, הואיל ודיוק אומנותי כאמור הוא לב העניין המוזיקלי. לעיתים קרובות ישנה עלייה טונאלית נמשכת במהלך הנגינה. לצליל הייחודי של הביווה תורם אף מפרט דמוי מניפה הקרוי 'באצ'י'. ישנם סוגי באצ'י שונים בהתאם לסוג הביווה.
הערות שוליים

↑  מבוא לביווה (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282682305171  BnF: cb12307414f (data)  GND: 4315917-5  LCCN: sh85014494  LNB: 000260023  MusicBrainz: 1b165fa4-8510-4a3e-a2b5-2d38baf55176  NDL: 00560696 
מיצירת האוקיו-אה "מאה מופעים של הירח" מאת יושיטושי.
בית הכנסת הנאולוגי בקלוז'

בית הכנסת הנאולוגי של קלוז'-נאפוקה
בית הכנסת הנאולוגי של קלוז'-נפוקה
בית הכנסת הנאולוגי בקלוז', המכונה גם "היכל הזיכרון של המוגלים" (הכוונה היא ליהודים שהוגלו ונספו בשואת יהודי צפון טרנסילבניה) (ברומנית Templul Memorial al Deportaţilor), שוכן ברחוב חוראה מס' 21.
בית הכנסת נבנה על ידי האדריכל איזידור הגנר ונחנך ב-4 בספטמבר 1887. הוא שימש את הקהילה הנאולוגית בעיר. ב-13 בספטמבר 1927 נגרמו לו נזקים כבדים מידיהם של פורעים לגיונרים. הנזקים שופצו בעזרת סיוע ממשלתי רומני. בתקופת מלחמת העולם השנייה, כאשר המקום היה בשליטת הונגריה והיהודים נשלחו למחנות, ניזוק בית הכנסת מהפצצות שפגעו באזור.
בית הכנסת נקרא תחילה 'בית הכנסת החדש', אך לאחר מלחמת העולם השנייה קיבל את הכינוי "היכל הזיכרון של המוגלים", על שם היהודים שנלקחו למחנות ההשמדה בתקופת שלטון הונגריה בצפון טרנסילבניה, שלטון שהיה שותף בשואת יהודי צפון טרנסילבניה. בית הכנסת שופץ פעם נוספת בשנת 1951.
בין השנים 1891 - 1931 שירת בבית כנסת זה הרב הראשי הנאולוגי של העיר קלוז', ד"ר מתיאש אייסלר, שהיה ידוע גם כמומחה בשפות השמיות והיסטוריון של יהדות טרנסילבניה.
ביסטריצה (בלארוס)

| --- | --- |
כנסייה בביסטריצה בתצלום משנת 1900
כנסייה בביסטריצה בתצלום משנת 1900
 מדינה:  בלארוס בלארוס
 וובלסט:  גרודנו (מחוז) גרודנו
 ראיון:  אסטרבייץ'
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  154 (2014)
 קואורדינטות:  54°48′N 25°52′E﻿ / ﻿54.800°N 25.867°E﻿ / 54.800; 25.867
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בלארוס מוגדלת) מינסק פינסק ברסט הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיהביסטריצה(למפת בלארוס רגילה) מינסק פינסק ברסט הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיהביסטריצה(למפת מחוז גרודנו רגילה) גרודנו לידא סלונים וולקוביסק סמרגון נבהרדק ליטא ויטבסק מינסק ברסט פוליןביסטריצה(למפת מחוז גרודנו מוגדלת) גרודנו לידא סלונים וולקוביסק סמרגון נבהרדק ליטא ויטבסק מינסק ברסט פוליןביסטריצה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ביסטריצה (בבלארוסית: Бы́стрыца; בפולנית: Bystrzyca, ביסטשיצה) הוא כפר קטן במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, על גדת נהר נריס (Neris), בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב

ביסטריצה נזכר לראשונה בשנת 1390 עת נוסדה בו כנסייה קתולית. במאה ה-16 נכלל היישוב בנפת וילנה.
בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכלל היישוב באימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי ביסטריצה

לאחר מלחמת העולם הראשונה נמנו בביסטריצה 154 יהודים. עם כניסת הסובייטים לכפר בספטמבר 1939, הולאמו בו עסקיהם הפרטיים של היהודים.
ב-24 ביוני 1941 נכנסו לכפר הגרמנים, ואלו הקימו בו יודנרט, והטילו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, מגבלות תנועה וחובת ביצוע עבודות כפייה. בהמשך, רוכזו יהודי הכפר בגטו, בו שוכנו בצפיפות רבה.
ב-24 באוקטובר 1942 רצחו הגרמנים את כל יושבי הגטו. יהודים בודדים מצאו מקלט אצל איכרים מהסביבה, שמונה לפחות שרדו עד בוא הצבא האדום ב-1944.
לקריאה נוספת

רחל גרוסבאום-פסטרנק, "בִּיסטשִיצָה", בתוך: שמואל ספקטור וברכה פרוינדליך (עורכים), פנקס הקהילות: (4) פולין, כרך ח: מחוזות וילנה–ביאליסטוק–נובוגרודק, ירושלים: יד ושם, תשס"ו 2005, עמ' 174–176.
מצבת הנצחה ליהודי ביסטריצה שנרצחו בשואה
ארמיית המשמר התשיעית

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 שיוך:  הצבא האדום הצבא האדום
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1945–1946
 מקים היחידה:  סטאבקה
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
ארמיית המשמר התשיעית (ברוסית: гвардейская армия ‏я‏-9) הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

ארמיית המשמר התשיעית הוקמה ב-5 בינואר 1945 על בסיס הארמייה ה-7 תוך הוספת יחידות נוספות שכבר היו בעלי תואר כבוד "המשמר". במהלך פברואר 1945 יחידות הארמייה התרכזו דרום-מזרחית מבודפשט.
במרץ 1945 הארמייה החלה את השתתפותה במתקפת וינה. תוך שילוב כוחות עם ארמיית המשמר ה-4 יחידות הצבא האדום פרצו את קווי ההגנה הגרמנים ונכנסו לעורף של ארמיית הפאנצר השישית. בתחילת אפריל 1945 תוך שילוב כוחות עם ארמיית משמר הטנקים השישית יחידות של הארמייה פרצו קווי ההגנה של ורמאכט והגיעו לגדות הדנובה. ב-13 באפריל הם נכנסו לווינה.
במהלך 1946 פיקוד ארמיית המשמר התשיעית הועבר למפקדת כוחות הצנחנים של ברית המועצות.
אצטדיון סן דייגו

| --- | --- |

אצטדיון קוואלקום
 על שם:  סן דייגו 
 שמות קודמים:  אצטדיון ג'ק מרפי אצטדיון קוואלקום
 כתובת:  9449 Friars Road 
 מיקום:  ארצות הברית סן דייגו, קליפורניה, ארצות הברית
 קואורדינטות:  32°46′59″N 117°07′10″W﻿ / ﻿32.783055555556°N 117.11944444444°W﻿ / 32.783055555556; -117.11944444444
 תקופת הפעילות:  1967–2020 (כ־53 שנים)
 נהרס:  2021
 עלות הבנייה:  27 מיליון דולר
 בעלים:  עיריית סן דייגו
 מפעיל:  עיריית סן דייגו
 משטח:  דשא
 אדריכל:  פרנק ל. הופ ושות' 
 קבוצות:  סן דייגו צ'רג'רס האזטקס
 מושבים:  71,294 (פוטבול) 67,544 (בייסבול)
 www.sandiego.gov/stadium
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סן דייגו מוגדלת) אצטדיון סן דייגו(למפת סן דייגו רגילה) אצטדיון סן דייגו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אצטדיון סן דייגו (באנגלית: San Diego Stadium) אשר היה ידוע גם כאצטדיון ג'ק מרפי ואצטדיון קוואלקום, היה אצטדיון בעיר סן דייגו שבקליפורניה, ששימש בתור מגרשן הביתי של סן דייגו צ'רג'רס מליגת ה-NFL והאזטקס מאוניברסיטת המדינה בסן דייגו. סן דייגו פאדרס, קבוצת הבייסבול של העיר, השתמשה גם היא במגרש זה עד לשנת 2003 עת עברה לפטקו פארק החדיש אשר ממוקם במרכז העיר.
אצטדיון זה אף אירח שלושה משחקי סופרבול בשנים 1988, 1998 ו-2003, ושני משחקי אולסטאר של ליגת הבייסבול בשנים 1978 ו-1992.
היסטוריה

בשנות ה-60 המוקדמות, כתב הספורט ג'ק מרפי, (שאחיו בוב היה שדר משחקי הניו יורק מטס), החל לקדם את הרעיון לבנות מגרש רב-תכליתי בסן דייגו. בנובמבר 1965 נמצאו המקורות הכספיים לבנייתו ופחות משנתיים לאחר מכן, ב-20 באוגוסט 1967, נערך משחקה הראשון של הסן דייגו צ'רג'רס באצטדיון זה. בשנת 1969 נוספה דיירת נוספת במגרש, הסן דייגו פאדרס.
לאחר פטירתו של ג'ק מרפי בשנת 1981, הוחלט לשנות את שם המגרש ולקרוא לו על שמו, אצטדיון ג'ק מרפי. בשנת 1997 שינו את שם המגרש בפעם השלישית, כאשר חברת התקשורת קוואלקום שילמה 18 מיליון דולר כדי לפרוש את חסותה על המגרש. תרומת חברת קוואלקום לעיר סן דייגו להשלמת הרחבת האצטדיון נעשתה בתמורה לזכויות שמות עד 2017. המעורבות של קוואלקום הבטיחה את השלמת שדרוגי האצטדיון הדרושים והפכה את האצטדיון למתקן ספורט ואירועים מוביל, והבטיחה מעמדו של סן דייגו כעיר ליגה מרכזית. האצטדיון אירח הרבה אירועים שנצפו ברחבי העולם, כמו שני סופרבולס, שתי סדרות עולם, משחקי הכדורגל הגדולים של ליגת העל ובייסבול, ה-Holiday Bowl, ואירועי הופעה גדולים הכוללים את הרולינג סטונס, אלטון ג'ון ובילי ג'ואל.
גם מבחינת הקיבולת שלו עבר המגרש מספר שינויים: בעוד שבעת הקמתו הכיל האצטדיון כ-50,000 מקומות, הרי שמאז שנת 1997 הכיל כ-71,000 מקומות ישיבה.
בשנת 2016 עזבה סן דייגו צ'רג'רס את העיר לטובת לוס אנג'לס ובכך סיימה לעשות שימוש באצטדיון. בשנת 2018 הודיעה אוניברסיטת המדינה בסן דייגו על בנייה של אצטדיון חדש שנחנך בשנת 2022, ועברה באופן זמני לשחק באצטדיון דיגניטי הלת' ספורטס פארק עד לסיום בניית אצטדיונה החדש. לאחר שנותר ללא שימוש, נסגר האצטדיון בשנת 2020 ונהרס שנה לאחר מכן.
הערות שוליים

↑  qualcomm.com, Qualcomm Stadium
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295406605171  LCCN: sh2002007397  MusicBrainz: 31faaa3e-fc98-437c-bdcd-9b58f579cdcf 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוטבול. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ביזון קדמוני

| ביזון קדמוני |
| --- | --- |

תקופה
פליסטוקן-הולוקן כ-240–9 אלף שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
תת־משפחה:: פרים
סוג:: ביזון
מין:: ביזון קדמוני
שם מדעי
 Bison antiquus ‏ליידי, 1852

ביזון קדמוני או ביזון קדמון (שם מדעי: Bison antiquus) הוא מין ביזון גדול שנכחד מאמריקה הצפונית והיה אביו הקדמון של המין ביזון אמריקני. הוא חי בתקופת הפליסטוקן ונכחד בתחילת ההולוקן, לפני כ-10,000 - 9,000 שנים.
זה היה ביזון גדול יחסית לקרוביו המודרניים. אורכו היה 4.6 מ' בקרוב, גובהו היה למעלה משני מטרים והוא שקל כטון וחצי.
ממצאים ארכאולוגיים מורים כי ראשוני האנשים שהגיעו לאמריקה בסוף הפליסטוקן נהגו לצוד אותו.
ארמיית הניימן (האימפריה הגרמנית)

| --- | --- |

סמל המטה הכללי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 שיוך:   צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  26 במאי 1915 – 30 בדצמבר 1915 (219 ימים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 פיקוד
 מפקדים:  אוטו פון בלו
ארמיית הניימן הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית.
היסטוריה

ארמיית הניימן הוקמה ב-26 במאי 1915 על בסיס יחידות שהשתייכו קודם לכן לארמייה השמינית, ולמפקדה מונה גנרל אוטו פון בלו. הארמייה השתתפה במתקפת גורליצה-טרנוב, ולאחר מכן בנסיגה הגדולה, וב-30 בדצמבר 1915 שונה שמה לארמייה השמינית.
ראו גם

החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה
בועז פלדי

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  שחייה
 תת-ענף:  סגנון חזה
 
בועז פלדי, שחיין עבר ישראלי, אלוף ישראל במשחה ל-100 מטר חזה (1973-1971), ובמשחה ל-200 מטר חזה (1972 ו-1973).
ביוגרפיה

פלדי נולד וגדל בקיבוץ שמיר. הוא התאמן בקבוצת הפועל של הקיבוץ בהדרכת מיכה שטראוס.
ביוגרפיה > 1970

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1970 זכה פלדי במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:18.5 דקות, אחרי יואל קנדה מהפועל תל אביב (1:14.2 דקות) ורמי יהודאי מהפועל גוש זבולון (1:17.4 דקות).
ביוגרפיה > 1971 > אלוף ישראל

באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר 1971 זכה פלדי במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:14.8 דקות, לפני גרשון שפע מהפועל גבעת חיים (1:17.3 דקות) וגדעון לוי מהפועל כפר הנשיא (1:19.0 דקות).
ביוגרפיה > 1972

בתחרות שחייה במסגרת ספורט הפועלים שנערכה בצרפת במאי 1972 זכה פלדי במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:14.7 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף ספטמבר אותה שנה זכה פלדי בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:14.7 דקות, לפני דן קצין מברית מכבים עתיד (1:18.9 דקות) וארז הנדלמן מהפועל תל אביב (1:20.5 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:47.0 דקות, לפני דן קצין (2:51.5 דקות) וסמי הירשהורן מהפועל טבעון (2:51.6 דקות).
ביוגרפיה > 1973

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בספטמבר 1973 זכה פלדי, בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:15.2 דקות, לפני עופר קוגל מהפועל כפר בלום (1:18.0 דקות) ויואב קובץ (1:19.5 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:45.0 דקות, לפני רון קרמן ממכבי חיפה שקבע שיא ישראלי חדש לנוער של 2:45.4 דקות ועופר קוגל (2:47.9 דקות).
הערות שוליים

↑  שלמה מוזר, שיאיו של גרטל המתיקו מי המלח בבת גלים, דבר, 18 באוקטובר 1970
↑  שלמה מוזר, גרינשפן הפתיע את שטרן במשחה דרמטי ב-100 מ' פרפר, דבר, 8 באוקטובר 1971
↑  9 מדליות לשחייני הפועל בתחרות בצרפת, דבר, 22 במאי 1972
↑  רק שני שיאי נוער הושגו באליפות ישראל בשחיה, דבר, 24 בספטמבר 1972
↑  שלמה מוזר, שיא לבוגרות ושיא נוער בפתיחת אליפות השחיה, דבר, 16 בספטמבר 1973
בית הכנסת הכוראלי הראשי (רוסטוב על הדון)

| --- | --- |

בית הכנסת הכוראלי הראשי (רוסטוב על הדון)
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 כתובת:  רחוב באומן 70
 מיקום:  רוסטוב על הדון
 מדינה:  רוסיה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1868
 תאריך פתיחה רשמי:  1868 
 קואורדינטות:  47°13′02″N 39°43′10″E﻿ / ﻿47.21734722°N 39.71946944°E﻿ / 47.21734722; 39.71946944
 he
 
מבנה בית הכנסת, ינואר 2019.
בית הכנסת הכוראלי הראשי הוא בית הכנסת הראשי של הקהילה ובית הכנסת לשעבר ברוסטוב על הדון. בניין בית הכנסת ממוקם ברחוב באומן 70. הוא נפתח בשנת 1868. כיום משמש המבנה כבית חולים ממלכתי למחלות עור ומין, לאחר שבמהפכת אוקטובר הבניין הולאם ולאחר מכן נבנה מחדש.
עם זאת, לבניין בית הכנסת יש מעמד של אתר מורשת תרבותית בעלת משמעות מחוזית.
היסטוריה

בית הכנסת הראשון (שהיה מעץ) ברוסטוב נבנה בשנת 1855. הוא היה ממוקם בין הרחובות באומן ואוליאנובסק שליד שדרות וורושילוב. בשנת 1863 נבנה בית כנסת מלבנים. אבל הבניין היה חלש ובשנת 1866 נהרס. בשנת 1868 נבנה במקום בית כנסת חדש בן שתי קומות.
יצירת פרויקט בית הכנסת מיוחסת לאדריכל סוביצקי, ואדריכל העיר הבכיר. א. קאפלון, ש. פריי-שפיסט, א. דנציגר השתתף גם בעבודות בנייה. את איסוף הכספים ארגן הרב פ. גנסין, שהיה אביו של מיכאיל גנסין, מלחין מפורסם. בסוף נאסף סכום של 16,342 רובל.
ב-30 באוגוסט 1868 נחנך בית הכנסת. בטקס נכחו ראש העיר א.מ. באיקוב. הוא ציין בנאומו כי הוא שואף "להשוות את היהודים במונחים של מעמד חברתי עם שאר אזרחי העיר".
בשנת 1881 נבנה בבית הכנסת בית תפילה אשר יכול להכיל עד 150 אנשים. הספרייה היהודית וחדר הקריאה נפתחו בבית הכנסת ב-1903. כמו כן, הוא שכן ליד התלמוד תורה. כך הפך בית הכנסת הראשי למכלול דתי וחינוכי. הרב האחרון של בית הכנסת לפני מהפכת 1917 היה ז.מ. גולדנברג.
בשנת 1924 הפך בית הכנסת לעירוני, אבל הבניין המשיך להיות מנוהל על ידי הקהילה היהודית. בקיץ 1935 הולאם בית הכנסת, והוקם בבנין בית חולים לדרמטולוגיה ולמחלות מין. הבניין נבנה מחדש באופן משמעותי, והופעתו האדריכלית השתנתה. גם מבפנים עבר שיפוץ, וכן אולם התפילה נהרס. גם מראה חזית בית הכנסת עוות בצורה בולטת: החלונות הישנים הורחבו, והרבה מעיטורי הטיח הושמדו. על פי צו של ראש המינהל של אזור 411 ברוסטוב מה-9 באוקטובר 1998 הבניין הראשי של בית הכנסת נמצא תחת הגנת המדינה כאתר של מורשת תרבותית בעלת משמעות אזורית.
בשנת 2016 החליטה ממשלת רוסטוב להחזיר את בית הכנסת לקהילה היהודית של רוסטוב בהליך שאמור להיות מושלם עד ינואר 2018. בפועל ממשיך לשמש את בית החולים לדרמטולוגיה של מחוז רוסטוב (Кожно-венерологический диспансер Ростовской области, אתר בית החולים: http://kvdro.ru/).
הערות שוליים

1 2  רשימת אובייקטים של מורשת תרבותית בעלת משמעות אזורית ברוסטוב על הדון, באתר הפורטל הרשמי של ממשלת מחוז רוסטוב
↑  משמעות הדבר, שהוא זוכה לאבטחה ממשלתית מפני ונדליזם
↑  בתי כנסת יהודיים ברוסטוב על הדון, באתר Донской временник, ‏2013-10-17.
↑  Ростовский театр кукол переедет на Красноармейскую, а старое здание передадут епархии