stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רכבת הוותיקן
תיאור

תחנת הרכבת של הוותיקן ממוקמת בקרבת החומה הדרומית של  הקריה, במרחק קצר מדרום מערב לבזיליקת פטרוס הקדוש. מסילת רכבת באורך של 290 מטר מתמשכת מן החומה צפונה לצד רציף התחנה ואל תוך מנהרה, המתמשכת מתחת לגנים האיטלקיים שבחלקה המערבי של  הקריה. מן המנהרה מתפצלים דרומה שני מסעפים נוספים, הממוקמים מצפון-מערב למבנה התחנה. הם משמשים להצבת קרונות מטען (ועל כן אורך המסילה הכולל בתחומי קריית הוותיקן עולה על 290 מטר). המסילה יוצאת את קריית הוותיקן דרומה דרך שער בחומה, שבו שני שערי הזזה מברזל (במשקל 35.5 טון כל אחד), המוגפים בכל עת שאיננו נמצא בשימוש. על קשת השער קבוע תבליט שלט האצולה של האפיפיור פיוס האחד-עשר.
570 מטר מדרום לחומת הוותיקן מגיעה המסילה אל תחנת הרכבת סן פייטרו (אנ') ברומא, מקום החיבור שלה לרשת מסילות הרכבת של איטליה. בדרכה לשם היא חולפת על גבי ויאדוקט שנבנה למטרה זו מעל רחובות רומא שמתחתיו. אורכו הוא 143 מטר ובו שמונה קשתות.
מסילת הרכבת היא בעלת רוחב סטנדרטי וחשמלית, ומשרת בה ציוד נייד השייך כולו לתאגיד הרכבת הלאומי האיטלקי (אנ'). טרקטור שנתרם בשנת 2007 על ידי חברת פיאט משמש במקום קטר לגרירת קרונות מטען בתוך תחומי  הקריה.
צילום מ-1934 של ויאדוקט הרכבת המתמשך דרומה מחומת קריית הוותיקן. ברקע נראית בזיליקת פטרוס הקדוש
רחל ראוש

| --- | --- |

גודפריד שלכקן, דיוקן של רחל ראוש, 1706
 לידה:  3 ביוני 1664 האג, הרפובליקה ההולנדית 
 פטירה:  12 באוגוסט 1750 (בגיל 86) אמסטרדם 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  רוקוקו 
 הושפעה על ידי:  וילם ואן אאלסט, מריה סיבילה מריאן 
 יצירות ידועות:  Vase of Flowers, Still Life with Flowers on a Marble Slab, Still Life with Flowers in a Glass Vase, Still-Life with Flowers 
 בן או בת זוג:  Juriaen Pool 
 
רחל ראוש (בהולנדית: Rachel Ruysch;‏ 3 ביוני 1664 – 12 באוקטובר 1750) הייתה ציירת טבע דומם מצפון הולנד. היא התמחתה בפרחים, פיתחה את הסגנון שלה והשיגה תהילה בין-לאומית בחייה. בעקבות קריירה ארוכה ומוצלחת שהתפרשה על פני שישה עשורים, היא הפכה לציירת האישה המתועדת הטובה ביותר של תור הזהב של הציור ההולנדי. אחריה יאן ואן הויסום (אנ'), לקח את ציור הפרחים לדרגה נוספת של פופולריות.
ביוגרפיה

רחל ראוש נולדה בהאג למדען פרדריק ראוש ומריה פוסט, בתו של האדריכל פיטר פוסט. אביה היה פרופסור לאנטומיה ובוטניקה. היה לו אוסף עצום של שלדי בעלי חיים, ודגימות מינרליות ובוטניקות בהן השתמשה רחל לתרגול כישורי הרישום שלה.  בגיל צעיר היא החלה לצייר פרחים וחרקים מהאוסף של אביה כדרכו הפופולרית של אוטו מרסוס ואן שרייק.  עבודתה המדויקת התאימה ליכולתו של אביה לתאר את הטבע ברמת דיוק רבה. מאוחר יותר, ככל שהתפתחה יותר, היא לימדה את אביה (וגם את אחותה, אנה ראוש) כיצד לצייר.
בשנת 1679, בגיל חמש עשרה, ראוש התקבלה לחונכות אצל וילם ואן אלסט, צייר פרחים בולט באמסטרדם. הסטודיו שלו באמסטרדם השקיף על סטודיו של ציירת הפרחים מריה ואן אוסטרוויק. ראוש למדה אצל ואן אלסט עד מותו בשנת 1683. מלבד טכניקת ציור הוא לימד אותה לסדר זר באגרטל כך שהוא ייראה ספונטני ופחות פורמלי. טכניקה זו הניבה השפעה ריאלית ותלת־ממדית יותר בציוריה. כשהייתה ראוש בת שמונה עשרה היא יצרה ומכרה יצירות חתומות באופן עצמאי. היא גם הייתה בקשרים עם ציירי פרחים נוספים יאן ומריה מונינקס, אלידה וויטוס ויוהנה הלנה הרולט-גראף, שכולם היו בערך בגילה ועבדו אצל אגנס בלוק, שכמו אביה, גם עבדה עם אספני הצמחים יאן וכספר קומלין.
בשנת 1693 התחתנה עם צייר הפורטרטים מאמסטרדם יוריאן פול, איתו נולדו לה עשרה ילדים. לאורך חיי הנישואין וחייה הבוגרים המשיכה לצייר ולהפיק יצירות לאספנים בינלאומיים. נשים אחרות בתקופה זו היו צפויות להשתתף בצורות אמנות שנעשו באופן מסורתי יותר על ידי נשים, כמו תפירה. ראוש המשיכה לעבוד כציירת לאחר שהתחתנה, ככל הנראה מכיוון שתרומתה להכנסת המשפחה אפשרה להם לשכור עזרה בטיפול בילדיהם.  לאחר מותה, למרות גישותיה המשתנות בציורי הפרחים, היא שמרה על מוניטין גבוה.
יצירתה

לא ידוע אם ראוש הייתה חברה בגילדת סנט לוק באמסטרדם, אך עבודות שנחתמו מוקדם על ידה בשנות ה-1680, מראים את השפעתו של אוטו מרסוס ואן שרייק. בשנת 1699 עברו היא ומשפחתה להאג, שם הציעו לה חברות בקונפררי פיקטורה (אקדמיה לאמנות) כאשה הראשונה שקבלו. בשנת 1701 היא ובעלה הפכו לחברי אגודת הציירים של האג. בשנת 1708 הוזמנה ראוש לעבוד בדיסלדורף ולשמש כצייר חצר הנסיך יוהאן וילהלם. היא השיגה חוזה לעבודות שצוירו בביתה שהביאה מדי פעם לדיסלדורף. היא המשיכה לעבוד בשבילו ועבור אשתו משנת 1708 ועד מות הנסיך בשנת 1716.
היסטוריונים לאמנות רואים את ראוש כאחת האמנים המוכשרים ביותר בנושא טבע דומם. עד מותה בגיל 86 היא ייצרה מאות ציורים, מתוכם למעלה מ-250 תועדו או מיוחסים לה.בעבודותיה המתוארכות עולה כי היא ציירה מגיל 15 עד שהייתה בת 83, כמה שנים לפני מותה. היסטוריונים מסוגלים לקבוע זאת בוודאות מכיוון שהיא רשמה את גילה בעת חתימתה על ציוריה.
סגנון

לראוש הייתה הבנה חזקה מאוד ברישום ובטכניקות של מסורות ציור קודמות. ידע זה שיפר את יכולות הציור שלה. מבחינה סגנונית, יצירות האמנות שלה, עם ההרכב המיוחד שלה והצבעים המבריקים, היו חלק מתנועת הרוקוקו.  היא הקדישה תשומת לב רחבה לכל הפרטים בעבודתה. כל עלה כותרת נוצר בשקדנות בעבודות מברשת עדינות.  הרקע לציוריו של ראוש הוא בדרך כלל כהה, כפי שהייתה האופנה בציור פרחים במחצית השנייה של המאה ה-17. הקומפוזיציות הא-סימטריות שלה עם פרחים שמוטים וגבעולי בר יצרו ציורים שנראו כבעלי אנרגיה רבה סביבם.
בעבודתה המוקדמת ראוש ציירה מספר תמונות של תחתית היער הכוללות חיות קטנות, זוחלים, פרפרים ופטריות. בהמשך אימצה את ציור הפרחים כהתמחות העיקרית שלה והמשיכה לצייר עד מותה ובכך המשיכה את סגנון המאה ה-17 עד אמצע המאה שלאחר מכן.
מיומנותה של ראוש טמונה בתצפית הרגעית - התייחסות לכל פרח שיצרה בסידור מורכב שקשה מאוד להשיגו במציאות. הפרחים לא תמכו זה בזה בסידור כזה. המשותף לרוב ציורי הפרחים מהשליש האחרון של המאה ה-17 שבהם צבעי הפרחים מאוזנים הרבה יותר מאשר בציורים הראשונים. מלבד יאן ואן הויסום, אף צייר פרחים מהמאה ה-18 לא הגיעה למיומנות של רחל ראוש.
תהילה

ראוש נהנתה מתהילה ומוניטין רב בחייה. כאשר נפטרה באמסטרדם בשנת 1750, אחד עשר משוררים העניקו לה כבוד בשירים שכתבו עליה. במאה ה-17 ההולנדים התעניינו מאוד בפרחים ובגינון, ולכן ציורים שהדגישו את יופיו של הטבע זכו להערכה רבה. הדבר עזר לספק את קהל הלקוחות של ראוש לאורך הקריירה שלה. במהלך חייה נמכרו ציוריה במחירים של עד 750–1200 גילדן הולנדי. לשם השוואה, רמברנדט לעיתים רחוקות קיבל יותר מ-500 גילדן לציור במהלך חייו.
בשנת 1999 התגלה ציור של ראוש בבית חווה בנורמנדי ונמכר במכירה פומבית תמורת 2.9 מיליון פרנק צרפתי, כ-508,000 דולר ארצות הברית.
הערות שוליים

1 2  Koojimans, Luuc (13 January 2014). "Ruysch, Rachel (1664-1750)". Digitaal Vrouwenlexicon van Nederland (in Dutch). Retrieved 27 February 2019.
1 2 3  Keyes, George S. (2004). Masters of Dutch Painting (1st ed.). Detroit: Detroit Institute of Arts. pp. 212–214.
↑  Chadwick, Whitney (1990). Women, Art, and Society (1st ed.). New York, NY: Thames and Hudson. p. 138.
↑  "Alida Withoos en haar werk – Bosstillevens" (in Dutch). Wageningen University and Research. p. 11. Retrieved 27 February 2019.
1 2 3  Sterling, Susan Fisher; Heller, Nancy G. (18 November 2000). Women artists : works from the National Museum of Women in the arts. Washington, D.C.: National Museum of Women in the Arts. p. 35.
1 2  Mitchell, Peter. "Ruysch, Rachel". oxfordartonline.com. Grove Art Online. Retrieved 29 October 2014.
1 2 3  "Rachel Ruysch". Encyclopedia.com. Encyclopedia of World Biography. Retrieved 29 October 2014.
↑  Russell, Margarita (1981). "The Women Painters in Houbraken's Groote Schouburgh". Woman's Art Journal. 2 (1): 7–11
↑  Vigué, Jordi (2002). Great Women Masters of Art. New York: Watson-Guptill Publications. p. 129.
↑  Renraw, R. (1933). "Art of Rachel Ruysch". The Connoisseur. Art Index Retrospective. 92 (388): 397–99.
↑  James, St. (1990). International dictionary of Art and Artists. St. James.
↑  ufts, Eleanor (1974). Our Hidden Heritage: Five Centuries Of Women Artists (1st ed.). New York: Paddington Press. pp. 99–101.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007456230505171  BIBSYS: 1602157053668  BnF: cb149662684 (data)  BPN: 34465054  DSI: 978  GND: 124707777  ISNI: 0000 0000 6663 631X  LCCN: nr97023646  NKC: ola2002161329  NTA: 182735966  RKD: 69063  SUDOC: 087380927  TePapa: 61634  ULAN: 500115798  VIAF: 66737670   WorldCat (עם VIAF): 66737670 
רחל ראוש, פרחים על עץ
רחל ראוש, סל פרחים, 1711
רחל ראוש, טבע דומם, 1665
רכבת היונגפראו

| --- | --- |


רכבת על הדרך בין קליינה-שיידג לתחנת קרחון אייגר
 מידע כללי
 סוג:  רכבת גלגלי שיניים, קו רכבת 
 על שם:  יונגפראו 
 מיקום:  לאוטרברונן 
 מדינה:  שווייץ שווייץ
 בעלים:  Jungfraubahn Holding AG
 מפעיל:  Jungfraubahnen Management
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1896–1912 (כ־16 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1912 
 מידות
 אורך:  9.3 קילומטר מטר
 רוחב:  1,000 מילימטר מטר
 גובה:  3,454 מטרים (התחנה הגבוהה ביותר) 2,061 מטרים (התחנה הנמוכה ביותר) מטר
 קואורדינטות:  46°37′00″N 8°01′34″E﻿ / ﻿46.616736°N 8.026111°E﻿ / 46.616736; 8.026111
 www.jungfrau.ch/en
 he
 
רכבת היונגפראו (בגרמנית: Jungfraubahn או בקיצור JB) הוא קו רכבת ברמה הברנית שבשווייץ, המתחיל בקליינה שיידג ומסתיים בסמוך לפסגת היונגפראו, בתחנת הרכבת הגבוהה ביותר באירופה (בגובה של 3,454 מטרים מעל פני הים).
תחנות הקו

| תמונה | תחנה | גובה (במטרים) | שנת הפתיחה | חיבור לקווים נוספים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | קליינה שיידג Kleine Scheidegg | 2,061 | 1892 | ונגרנאלפ |
|  | קרחון אייגר Eigergletscher | 2,320 | 1898 |  |
|  | אייגרוואנט Eigerwand | 2,864 | 1903 |  |
|  | אייזמיר Eismeer | 3,158 | 1905 |  |
|  | יונגפראויוך Jungfraujoch | 3,454 | 1912 |  |
גלריה

רכבת יוצאת מתחנת קליינה שיידג
רכבות סביב תחנת קרחון אייגר
רכבת חולפת על פני תחנת אייגרוואנט
החזית החיצונית של תחנת יונגפראויוך
ראו גם

רכבת ונגרנאלפ
רכיב קונדורסה

בתורת הבחירה החברתית, רכיב קונדורסה הוא קבוצת מצביעים, שחבריה מנטרלים לכאורה זה את העדפותיו של זה. למרות שהרכיב הוא כביכול נייטרלי, מתברר שהוספת רכיבים כאלה עשויה לשנות את זוכה קונדורסה. עובדה זו מחלישה את המרכזיות של תבחין קונדורסה כקריטריון לפונקציית בחירה חברתית בתורת המשחקים.
הגדרה של רכיב קונדורסה כאשר יש שלושה מועמדים

רכיב קונדורסה הוא קבוצה של 3n בוחרים, שיחסי ההעדפות שלהם הם כדלהלן:
| מספר בוחרים | מועמד ראשון | מועמד שני | מועמד שלישי |
| --- | --- | --- | --- |
| n | a | b | c |
| n | c | a | b |
| n | b | c | a |
ניתן לראות שקבוצה זו אינה משפיעה על זוכה בורדה, שכן כל מועמד מופיע בכל דירוג אותו מספר פעמים.
דוגמה לרכיב קונדורסה

הדוגמה הבאה ניתנה על ידי קונדורסה:
| מספר בוחרים | מועמד ראשון | מועמד שני | מועמד שלישי |
| --- | --- | --- | --- |
| 30 | A | B | C |
| 1 | A | C | B |
| 29 | B | A | C |
| 10 | B | C | A |
| 10 | C | A | B |
| 1 | C | B | A |
בדוגמה זו מנצח קונדורסה הוא A, מנצח בורדה הוא B, ואם מסירים את כל רכיבי קונדורסה מהדוגמה, מנצח קונדורסה הופך ל-B.
רכיבי קונדורסה בדוגמה זו הם:
| מספר בוחרים | מועמד ראשון | מועמד שני | מועמד שלישי |
| --- | --- | --- | --- |
| 10 | A | B | C |
| 10 | B | C | A |
| 10 | C | A | B |
ו-
| מספר בוחרים | מועמד ראשון | מועמד שני | מועמד שלישי |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | A | C | B |
| 1 | B | A | C |
| 1 | C | B | A |
ואם מסירים אותם נותרים עם:
| מספר בוחרים | מועמד ראשון | מועמד שני | מועמד שלישי |
| --- | --- | --- | --- |
| 20 | A | B | C |
| 28 | B | A | C |
ומנצח קונדורסה כאן הוא B.
לקריאה נוספת

זמיר משלר סולן, תורת המשחקים, מאגנס, 2008.
Balinski and Laraki, 2007.
רחל צגלה

| --- | --- |

רחל צגלה
 לידה:  5 בדצמבר 1912 המבורג, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  25 ביוני 2011 (בגיל 98) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  לוטה ויקטור
 תחום יצירה:  ציור
 יצירות ידועות:  צ'לו, אופרה, ירושלים של זהב, צפת
 
רחל צגלה (5 בדצמבר 1912 - 25 ביולי 2011) הייתה ציירת ישראלית ילידת גרמניה.
ביוגרפיה

רחל צגלה לבית ויקטור, נולדה ב-5 בדצמבר 1912 בהמבורג, גרמניה. אביה, ד"ר וילי ויקטור, היה עו"ד ונוטריון, ציר בקונגרס הציוני, חבר במועצת עיריית המבורג וראש הקהילה היהודית באזור שלזוויג-הולשטיין. אמה, ליזבט ויקטור הייתה פסנתרנית ועסקה בלימוד פסנתר.
בין השנים 1930 – 1933 למדה באקדמיה לאמנות בהמבורג. בשנת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, נאלצו היא ובני משפחתה לעזוב את מולדתם ועלו ארצה. רחל נישאה ליהודה צגלה, תעשיין ומייסד מפעל השמנים והכוספא "אוליבקס". לרחל ויהודה שני ילדים, אוריאל ומיכל.
עם עלייתה לארץ, עבדה צגלה בצמוד למספר ציירים ישראלים, אשר השפיעו רבות על יצירתה. ב-1957 הצטרפה לאגודת הציירים והפסלים בישראל והחלה להשתתף בתערוכות כלליות. בשנת 1960, עברה צגלה לקריית האמנים צפת, באותה השנה העלתה צגלה תערוכת יחיד ראשונה בגלריה לאמנות צ'מרינסקי, תל אביב. בשנים הבאות השתתפה צגלה בתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות רבות, בישראל ומחוצה לה. בין היתר, תערוכת יחיד בפואייה של האופרה הממלכתית של מינכן.
רחל צגלה נפטרה ב-25 ביולי 2011 בביתה בתל אביב.
יצירתה

צגלה השתמשה במגוון טכניקות בציוריה: צבעי מים (אקוורל), שמן, פנדה, קוביזם, מיקס מדיה ומונוטייפ. מוטיבים חוזרים ביצירתה הם נופי ארץ ישראל, העיר צפת והעיר ירושלים. מוטיב מרכזי נוסף הוא תחום המוזיקה והריקוד הקלאסי.
עבודותיה נמצאות באוספים ציבוריים ופרטיים וכן במוזיאונים בישראל ומחוצה לה.
תערוכות

1951 – תערוכה קבוצתית בחסות האגודה לקשרי ידידות ישראל-ארצות הברית בפתח-תקוה.
1953 – תערוכה קבוצתית בבית "יד לבנים" בפתח-תקוה.
1957 – חברות באגודת הציירים והפסלים בישראל. החלה להשתתף בתערוכות כלליות במוזיאון תל אביב ובתערוכות קבוצתיות בכל חלקי הארץ.
1958 – תערוכות נבחרות של אמני ישראל באירופה.
1959 – תערוכות נבחרות של אמני ישראל מטעם משרד החוץ בארצות אמריקה הלטינית.
1960 – החל משנה זו הוצגו עבודותיה בתערוכה כללית של אמני צפת בצפת.
1960 – תערוכת יחיד ראשונה בגלריה לאמנות צ'מרינסקי, תל אביב.
1963 – תערוכת יחיד שנייה בבית האמנים בירושלים
1964 – תערוכה קבוצתית בגלריה "בן אורי", לונדון.
1965 – תערוכת אקוורלים בביתן אגודת הציירים, תל אביב.
1965 – תערוכה שנתית בנושא "ירושלים", מוזיאון ישראל בירושלים ובמוזיאון החדש, רמת-גן.
1965 – יסדה קבוצה יחד עם שישה אמנים ישראלים וערכה תערוכות בבית "יד לבנים" ברחובות
1965 – תערוכות בגלריה לאמנות ישראל בתל אביב ובמוזיאון העירוני בבת-ים.
1966 – תערוכות בארץ ובציריך, שווייץ.
1966 – שתי תערוכות יחיד בניו יורק.
1972 – תערוכת יחיד בגלריה צ'מרינסקי, תל אביב.
1972 – החל משנה זו השתתפה בתערוכות אמני ישראל בסאו פאולו, ברזיל.
1976-77 – שתי תערוכות יחיד בברלין ותערוכת יחיד במינסטר, גרמניה.
1978 – תערוכה במועדון "מילוא", תל אביב.
1981 – תערוכת יחיד הגלריה לאמנות "גיא", תל אביב.
1982 – תערוכה קבוצתית בנושא "הים" בספריה שער ציון בבית אריאלה תל אביב, במוזיאון הימי, חיפה ובעכו ונהריה.
1982 – השתתפות בתערוכה "אמני ישראל" ב-Paulskirche בפרנקפורט ולאחר מכן באנטוורפן ובבריסל.
1983 – תערוכות יחיד בקאמפן ובמרכז לאמנויות הופגייסמר על ידי קאסל, גרמניה.
1983 – עבודתה מוצגת בבית הסנאט של העיר המבורג.
1984 – תערוכה קבוצתית בגלריה "אטליה 27", תל אביב.
1984 – תערוכה קבוצתית בנושא "אורבניזציה" בבית האמנים, תל אביב.
1984 – תערוכה שנתית בבית הממשל באזור קאסל, גרמניה.
1985 – תערוכת יחיד ב-Bank fuer Gemeinwirtschaft, המבורג.
1986 – ציור בנושא "מוזיקה קאמרית" מופיע בלוח השנה האמנותי מטעם הוצאת Barenreiter, קאסל.
1986 – תערוכת יחיד בפואייה של האופרה הממלכתית של מינכן על סמך ציור אקוורל שהופיע בירחון האופרה
1987 – ארבע ציירות מציגות נופי ישראל בבית האמנים, תל אביב.
1991 – תערוכה קבוצתית של אמני קריית האמנים צפת בליל, צרפת.
1992 – תערוכה קבוצתית בנושא "תפנים" בבית האמנים, תל אביב.
1992 – תערוכת יחיד בבית האמנים, תל אביב.
1993 – תערוכת יחיד בגלריה שולמית, תל אביב.
גלריה

קזאלס, אקוורל, 1974
פילהרמונית, שמן, 1973
הומאז' לדגה, אקוורל, 1982
הרקדן הכחול, אקוורל, 1983
אצילה, אקוורל
ירושלים, צבעי מים, 1962
אגרטל, צבעי מים, 1977
פנים בית צפת, שמן, 1970
ילדות, 1954
כפר ערבי, פנדה, 1955
לקריאה נוספת

איתמר יעוז-קסט, "רחל צגלה", אמני דור כור ההיתוך בישראל (כרך שני עמ' 81), עקד, תל אביב.
א. ברט (עורך), "רחל צגלה", ישארט (כרך שני, עמ' 204), שטיר, תל אביב.
"רחל צגלה", ארט 2000 ספר אמני ישראל ציירים ופסלים (עמ' 106-107), סטודיו חיט, ישראל.
"רחל צגלה", אלבום קריית האמנים צפת (עמ' 62), הוצאת קריית האמנים צפת, תל אביב.
משה אורבך, אמנים הדפוס ואני, גבעתיים: מסדה, 1991.
רחל צגלה, יפו 1957
רחל צגלה, ברלין 1977
רחל רוזנטל

| --- | --- |

 לידה:  9 בנובמבר 1926 פריז, צרפת 
 פטירה:  10 במאי 2015 (בגיל 88) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מדינה:  צרפת 
 מקום לימודים:  התיכון למוזיקה ולאמנות  Atelier 17 
 בן או בת זוג:  King Moody (1960–1979) 
 פרסים והוקרה:  פרס שדולת הנשים למפעל חיים בתחום האמנות (1994) 
 http://www.rachelrosenthal.org/
 פרופיל ב-IMDb
 
רחל רוזנטל (באנגלית: Rachel Rosenthal, ‏9 בנובמבר 1926 – 10 במאי 2015) הייתה מורה, אמנית מיצג, אקטיביסטית ושחקנית. את רוב פועלה עשתה בלוס אנג'לס, קליפורניה. היא הופיעה במוסדות רבים ברחבי העולם, בעיקר בצפון אמריקה ובאירופה. עבודותיה קטפו פרסים רבים - הבולט שבהם הוא פרס אובי, הניתן להפקות אוף-ברודוויי.
אומנותה של רוזנטל הביאה לידי ביטוי מגוון סוגיות אקטואליות כמו זכויות בעלי חיים, מקום האדם על כדור הארץ ומגדר.
ביוגרפיה > ראשית חייה

רוזנטל נולדה בפריז ב-9 בנובמבר 1926 למשפחה רוסית-יהודית עשירה. אביה, לאונרד רוזנטל, היה סוחר אבנים ובעל הון רב. לאמה קראו מארה יאקובוביץ'-רוזנטל. הוריה עודדו את עיסוקה באומנויות - היא למדה ציור, ריקוד ומוזיקה כבר מגיל צעיר. עם הסלמת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, רוזנטל ומשפחתה ברחו מאירופה. הם שהו תקופה בפורטוגל ובברזיל לפני שהתיישבו בניו יורק, שם החלה רוזנטל את לימודיה בבית הספר התיכון למוזיקה ואמנות.
לאחר שהמלחמה הסתיימה נסעה רוזנטל אל פריז, שם למדה תיאטרון בבית הספר על שם ז'אן-לואי בארו. לאחר ששבה לניו יורק ב-1953 החלה רוזנטל להיפגש עם חבורת אינטלקטואלים - בהם ג'ון קייג', ג'ספר ג'ונס ורוברט ראושנברג. היא נחשפה לרעיונות האקזיסטנציאליזם והבודהיזם והשתתפה בשיח, גם אם ברגשות הסתייגות. לבסוף, רוזנטל ניתקה את עצמה מן החבורה. לדבריה, הסביבה הגברית גרמה לה להרגיש "נמרצת אך גם נשלטת".
ביוגרפיה > שיא הקריירה האומנותית

בשנת 1955, עברה רוזנטל להוליווד, לוס אנג'לס - מקום העשייה העיקרי שלה. היא חשה כי אין בעיר את האווירה המגבילה וה"גברית" שהייתה בניו יורק. ב-1956 פתחה רוזנטל סדנה לתיאטרון אקספרימנטלי בשם “Instant Theater”, בו הופיעה וביימה במשך עשר שנים. במשך שנות פעילותה הרבות, רוזנטל היוותה דמות משמעותית ביותר בקהילת הפרפורמנס. במהלך שנות השישים והשבעים היא הקימה פרויקטים רבים, הבולט שבהם הוא “WomenSpace”. בנוסף, היו לה מגוון שיתופי פעולה עם אומניות אחרות כמו מרים שפירו או ג'ודי שיקגו.
בנוסף לתפקידה כשחקנית, רוזנטל לקחה על עצמה משרות לימוד שונות - כבר מ-1979, היא העבירה סדנאות פרפורמנס ברחבי צפון אמריקה ואירופה. מאוחר יותר בחייה היא לימדה משחק באוניברסיטת קרנגי-מלון.
רוזנטל נשארה פעילה בקהילת האומנות והעלתה מיצגים רבים לאורך השנים, כמו “The Death Show” (1978),“Rachel’s Brain” (1987), או “Pangaean Dreams” (1990).
ביוגרפיה > חיים מאוחרים ומוות

עם תחילת שנות האלפיים הפסיקה רוזנטל להופיע בעצמה. מאז, היא התמקדה יותר בבימוי אומנותי, באקטיביזם או בציור. היא תרמה חלק מיצירותיה למוזיאון סנטה מוניקה לאומנות. ב-2009 פורסם ספר שמתאר את מתודות לימוד הפרפורמנס שלה. ב-2010 רואיינה רוזנטל לסרט הדוקומנטרי “!Women Art Revolution”. [2]
רוזנטל נפטרה ב-10 במאי 2015, בעקבות כשל לב. היא הייתה בת 88 במותה.
ביוגרפיה > משפחה

רוזנטל הייתה נשואה לשחקן קינג מודי. הם נישאו ב-1960 והתגרשו ב-1978.
יצירתה ופועלה

עבודתה של רוזנטל סבבה סביב נושאים אקטואליים ומגוונים - מקומו של האדם על כדור הארץ, זיכרונות מעברה, מגדר, סתירה של ציפיות החברה וזכויות בעלי חיים. פועלה המקיף בתחום נחשב לפורץ דרך ורדיקלי, במיוחד בהתחשב בתקופה שבה התחילה לעסוק בפרפורמנס.
במיצגים רבים שלה, רוזנטל נגעה בנושאי הטראומה שעברה במהלך חייה - אכילה מרתונית ב-“Charm”; מערכת היחסים עם אביה והשליטה הפסיכולוגית שלו בה ב-“The Arousing”; הכמיהה לשינוי או ללידה מחדש ב-“Leave Her In Nexos” ועוד רבים אחרים.
הפקותיה היו ידועות בשילוב של טקסט, תנועה, אלתור, תחפושות חדשניות וסטים מגוונים.
הערות שוליים

↑  FADO Performance Art Centre, www.performanceart.ca
1 2 3  © Stanford University, Stanford, California 94305, Rachel Rosenthal, !Women Art Revolution - Spotlight at Stanford (באנגלית)
1 2 3  M. Virginia B. Bettendorf, Rachel Rosenthal: Performance Artist in Search of Transformation, Woman's Art Journal 8, 1987, עמ' 33–38 doi: 10.2307/1358164
↑  Rachel Rosenthal, Rachel Rosenthal Company (באנגלית אמריקאית)
↑  Rachel Rosenthal dies, remembered for legacy as performance artist, Daily Bruin
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267202805171  BnF: cb166683946 (data)  GND: 120459043  ISNI: 0000 0001 1511 9168  LCCN: n85819828  LNB: 000038795  NTA: 22810307X  SNAC: w64j16mh  SUDOC: 070281998  ULAN: 500083622  VIAF: 1195149068396765730004   WorldCat (עם VIAF): 1195149068396765730004 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "רחל רוזנטל".
רוברט פרדריק פרולק

רוברט פרדריק פרולק (באנגלית: Robert Frederick Froehlke;‏ 15 באוקטובר 1922 - 12 בפברואר 2016) היה איש עסקים, עורך דין ואיש ממשל אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצבא של ארצות הברית מיולי 1971 ועד מאי 1973.
ראשית חייו

רוברט פרולק נולד בנינה, ויסקונסין. הוא סיים את בית הספר התיכון במרשפילד הסמוכה. בין השנים 1940–1943 הוא למד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון. לאחר סיום לימודיו הוא התגייס לצבא ארצות הברית, שירת בחיל הרגלים באירופה במלחמת העולם השנייה, והגיע לדרגת קפטן לפני שהשתחרר ב-1946.
לאחר המלחמה למד פרולק בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ויסקונסין. הוא סיים את לימודיו שם ב-1949, התקבל ללשכת עורכי הדין ועסק בעריכת דין במדיסון במשרד עורכי הדין מקדולנד ומקדונלד. הוא גם שימש כחבר בסגל ההוראה של בית הספר למשפטים בו למד.
ב-1951 הצטרף פרולק למחלקה המשפטית של חברת הביטוח "סנטרי" ובהמשך שימש בה בתפקיד ניהולי. כידיד ותיק של מלווין ליירד הוא ניהל את מערכות הבחירות שלו לקונגרס. כאשר מונה ליירד כמזכיר ההגנה, מונה פרולק כסגנו לענייני מנהל. הוא שימש בתפקיד עד 1971 ובמהלך תקופה זו הוא קיבל את האחריות על משאבי המודיעין של מחלקת ההגנה והיה יושב ראש המועצה לסקירת ההגנה.
מזכיר הצבא

ביולי 1971 מונה פרולק כמזכיר הצבא, תפקיד בו הוא כיהן עד מאי 1973. בניהולו פינה הצבא את אחרוני חייליו מווייטנאם ועבר הסבה מגיוס חובה לגיוס התנדבותי. בנוסף, הסתיימה השליטה של הצבא על איי ריוקיו ונסגרו מתקני הלוחמה הביולוגית כדי לעמוד בדרישות של ההסכמים והאמנות הבינלאומיים.
כמזכיר הצבא היה פרולק גם אחראי על שינוי סטטוס השחרור משחרור בנסיבות לא מכובדות לשחרור בכבוד של חיילים אפרו-אמריקאים שהואשמו לשווא בפשעים בפרשת בראונסוויל (אנ') ב-1906.
קריירה מאוחרת

לאחר התפטרותו מתפקיד מזכיר הצבא שב פרולק ל"סנטרי" וכיהן כנשיא החברה עד 1976, עת הוא עזב את החברה כדי לכהן כנשיא "איגוד ביטוחי הבריאות של ארצות הברית". לאחר מכן הוא היה נשיא "המועצה לביטוחי חיים של ארצות הברית" עד 1982, כאשר הוא היה ליושב ראש מועצת המנהלים של "אגודת ביטוחי החיים השוויוניים של ארצות הברית", שם הוא כיהן עד 1987 והתמנה כנשיא וכמנהל הכללי של חברת IDS Mutual Fund Group.
לאחר פרישתו ב-1993 התגורר פרולק במיניאפוליס, שם הוא היה פעיל בגיוס כספים למטרות אזרחיות ולמטרות צדקה. יחד עם מי שהייתה אז נגידת אוניברסיטת ויסקונסין, דונה שלאלה הוא היה שותף לניהול מהלך גיוס הכספים הראשון של המוסד. הוא החזיק בבית קיץ בוואופקה שבוויסקונסין לאחר שעבר להתגורר בסקוטסדייל, אריזונה.
רוברט פרולק נפטר בסקוטסדייל ב-12 בפברואר 2016. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הערות שוליים

1 2 3 4  "Former Top Army Official with Local Ties Dies". The Post-Crescent. February 14, 2016. p. C7.
↑  Western Publishing Company, Directory of Teachers in Member Schools, 1950, page 122
↑  William Gardner Bell, Center of Military History, Secretaries of War and Secretaries of the Army: Portraits & Biographical Sketches, 2003, page 150
↑  EBONY Magazine, The Brownsville Affair, March 1973, page 31
↑  Roberts Publishing Corporation, Insurance Advocate, Volume 87, 1976, page 40
↑  Dun & Bradstreet, Reference Book of Corporate Managements, Volumes 1-3, 1991, page 1280
↑  Laird Center for Medical Research, Biography, Robert Froehlke
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2018086747  VIAF: 21153124329424492460   WorldCat (עם VIAF): 21153124329424492460
שאול אורג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 ביולי 1970 (בן 54) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב  אוניברסיטת קורנל 
 מעסיק:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
שאול אורג (נולד ב-1970) הוא פסיכולוג ופרופסור להתנהגות ארגונית בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

בנם של דבורה ויוסף אורג. למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה ומדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב וסיים בשנת 1994. את התואר השני, בפסיכולוגיה קלינית, למד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וסיים בשנת 1997. ב-1999 החל בלימודי דוקטורט בהתנהגות ארגונית בבית הספר ליחסי תעשייה ועבודה (School of Industrial and Labor Relations) באוניברסיטת קורנל.
לאחר קבלת תואר דוקטור חזר לישראל והצטרף לסגל החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה. בשנת 2011 עבר אורג לבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית.
אורג נשוי לאיילת, ואב ליונתן, דניאל ואביגיל.
מחקר

במחקריו מתמקד באופן בו מאפיינים אישיים, כגון תכונות אישיות וערכים אישיים, משתלבים עם גורמים חברתיים וארגוניים בניבוי עמדות והתנהגויות של החברים בארגון. בפרט, הוא מתמקד בניסיון להבין ולנבא תגובות של אנשים למצבי שינוי. במסגרת זו, ערך מחקרים המתמקדים בתופעת ההתנגדות לשינוי, המנבאים שלה והאופנים בהם היא באה לידי ביטוי. במחקרים אחרים מתמקד באישיות מנהיגים ובהשלכותיה על חברי הארגון ועל בעלי עניין אחרים.
מבין כתבי העת בהם פרסם את מאמריו הם ה-Academy of Management Annals, Academy of Management Review, Journal of Applied Psychology, Journal of Organizational behavior, Personnel Psychology, Journal of Personality and Social Psychology, ו-Psychological Science. הוא עורך משנה של כתב העת Personnel Psychology וחבר מערכת ב-Journal of Organizational Behavior ו-Journal of Change Management.