אברהם הכהן מקליסק
קורות חיים

נולד בעיירה קאליסק (Kolyshki; היום בבלארוס, ממזרח לוויטבסק) שברוסיה הלבנה (אנ'), שהייתה אז בשליטת האיחוד הפולני-ליטאי, לרבי אלכסנדר. בנעוריו התפרסם כעילוי. הוא התקרב לרבי דב בער, 'המגיד ממזריטש', והפך לחסידו הנלהב. סביבו התרכזו חסידים רבים שדבקו בדרכו שהתאפיינה בהתלהבות גדולה ובדבקות עילאית. התנהגותם החריגה של חסידיו עוררה תמיהה והתנגדות עזה מצד הסובבים אותם, גויים ויהודים. לימים, טען רבי שניאור זלמן מלאדי שההתנהגות הפראית של חסידיו הייתה בין הגורמים לחרמות שהוטלו על החסידים בליטא.
נשא לאישה את רוחמה אחותו של המגיד ממזריטש ואלמנתו של ר' נח אלטשולר (בנה הוא שלום שכנא אלטשולר, חתנו של רבי שניאור זלמן מלאדי (האדמו"ר הזקן) - מייסד חסידות חב"ד, ואביו של רבי מנחם מנדל שניאורסון (צמח צדק) האדמו"ר השלישי של חסידות חב"ד).
בשנת תקל"ז (1777) הצטרף לשיירת העולים בראשות חברו־רבו רבי מנחם מנדל מוויטבסק ועמד לימינו בהנהגת השיירה הגדולה. את חתימתו ניתן למצוא על רוב האגרות שנשלחו לחוץ לארץ מצורפת לחתימת ידו של רבי מנחם מנדל מוויטבסק. רבי אברהם נשאר בצפת גם לאחר שנת תקמ"א (1781) בה נאלצו החסידים לעזוב את העיר ולעבור לטבריה. הוא עצמו הצטרף לחסידים בטבריה רק כעבור שנתיים. בטבריה ייסד בית מדרש עצמאי בסמוך לבית מדרשו של רבי מנחם מנדל מוויטבסק צמוד לבית מדרשו של רבי חיים אבועלפיא, אף כי היחסים בין שני המנהיגים היו ידידותיים.
לאחר פטירת רבי מנחם מנדל מוויטבסק בשנת תקמ"ח (1788) עמד רבי אברהם מקאליסק בראש עדת החסידים בארץ ישראל. כמנהיג היישוב החסידי בארץ ישראל זכה להערכה רבה מצד מנהיגי החסידות במזרח אירופה. באיגרת ששלח רבי שניאור זלמן מלאדי לאחר פטירת רבי מנחם מנדל מוויטבסק הוא מזכיר בהערצה את "הרב הקדוש אדמו"ר מורינו אברהם הכהן הגדול שיחיה, הממלא מקום קדושת רבינו הקדוש זלה"ה בחכמה וביראה". במשך 22 שנים היה רבי אברהם מקליסק המנהיג המוכתר של היישוב ועשה רבות להרחבתו ולביסוסו. מכתביו הרבים שנשתמרו מספקים תמונה ברורה של חיי היישוב החסידי בטבריה בתקופתו. במכתביו המריץ את חסידי חוץ לארץ לתמוך באחיהם בארץ ישראל והיה בין מקימי קופת מעות ארץ הקודש, ואף הדריכם הדרכה רוחנית.
בשלהי המאה ה-18, בעקבות יציאתו לאור של ספר התניא, פרצה מחלוקת עזה בינו לבין ידידו ותומכו, רבי שניאור זלמן מלאדי מחבר הספר. רבי אברהם מקליסק טען כנגד החיבור שהוא סוטה מדרכה המקורית של תנועת החסידות. לדבריו סטה רבי שניאור זלמן מדרך ההנהגה שסללו "רבותינו" - כלומר המגיד ממזריטש ורבי מנחם מנדל מוויטבסק "שהיו נשמרים ונזהרים מאוד בדבריהם שלא להשמיע לרוב החסידים ורובם ככולם, כי אם בדרך מוסר ולהכניסם בברית אמונת חכמים". הוא סבר שאת הנהגת כלל החסידים יש לבסס על 'אמונת חכמים' ועל יראת שמים פשוטה, בעוד שאת העיסוק ברזי תורה, אותם חשף רבי שניאור זלמן בספרו, יש להגביל לבני עלייה.
המחלוקת שפרצה לאחר הדפסת הספר בשנת תקנ"ז (1797) הלכה והסתעפה, ובמשך השנים היו מעורבים בה גדולי אדמו"רי החסידות באותה העת. אל רבי אברהם הצטרפו רבי ברוך ממז'יבוז' ורבי אשר מסטולין ואילו רבי לוי יצחק מברדיצ'ב תמך ברבי שניאור זלמן. רבי נחמן מברסלב ניסה להשכין שלום בין הצדדים בזמן ביקורו בארץ ישראל בשנת תקנ"ט (1799). המחלוקת הייתה מלווה גם במחלוקת בענייני גיוס הכספים מחו"ל לטובת יהודי ארץ ישראל. כאשר מתחילת העלייה היה הרש"ז אחראי על גיוס והעברת הכספים, ואילו במהלך המחלוקת בינו לרבי אברהם מקאליסק רבי אברהם ניסה לארגן שגיוס הכספים יהיה אצל אחראים מטעמו (והצליח רק חלקית). בעקבות המחלוקת עברו כ-15 משפחות מחסידי רבי שניאור זלמן מלאדי מטבריה לחברון, וייסדו את היישוב החב"די בעיר.
נראה שבמשך השנים סבל רבי אברהם מאסונות שונים שפגעו בבני משפחתו. נפטר בד' בשבט ה'תק"ע (1810) ונטמן בבית העלמין בטבריה. על מצבתו נכתב: "פה נטמן אדמו"ר הרב הגדול והקדוש כמוהר"ר אברהם במו"ה אלכסנדר כהן לאל עליון".
בשנת התשע"ה הושיבו ישיבה על קברו בעיר העתיקה סמוך לבית העלמין העתיק, בבית הכנסת "חסד לאברהם קאליסק", במקום פועל גם כולל גבוה להוראה, ומקווה טהרה.