ולטר נוריס קונגריב
בארץ ישראל

בשנת 1918 נתמנה ולטר קונגריב לממלא מקומו של מפקד חיל המשלוח למצרים, הגנרל אדמונד אלנבי, ובשנת 1919 הוא החליף בתפקיד את הגנרל אלנבי ונתמנה למפקד חיל המשלוח למצרים. היה זה בטרם כונן המנדט הבריטי וכמפקד חיל המשלוח פיקד קונריב על הצבא הבריטי במצרים ובארץ ישראל והיה למושל הצבאי של ארץ ישראל. באותה עת החלה העלייה השלישית, גל עלייה בו הגיעו לארץ כשלושים וחמישה אלף עולים והיישוב היהודי נכנס לתנופת בנייה והתרחבות. קוגריב, כאיש המעמדות העליונים הבריטי, גילה יחס מתנשא ועוין לציונות ולאנשי היישוב.
עוד לפני כן, בשנת 1918, הגיע לארץ חיים ויצמן בראש משלחת של מנהיגים ציוניים שכונתה "ועד הצירים" על מנת לעזור ליישוב היהודי בתחום ההתיישבות והנהגת סדרי החיים בארץ. כמו כן נועד הוועד לקשר בין היישוב לבין כוחות הכיבוש הבריטיים, ולהניח את התשתית לבית הלאומי ברוח הצהרת בלפור. בעוד אנשי הוועד נמצאים על הספינה בלב ים, הודיעו אנשיו של קונגריב למפקדם, שהיה אז ממלא מקומו של אלנבי, כי ציוני ששמו ויצמן יגיע בקרוב לאלכסנדריה בדרכו לארץ ישראל, וכיוון שבואו יעורר מהומה, מוטב שלא יורשה לרדת מן הספינה.
הדבר נודע לוויצמן מפיו של ידידו הקולונל ריצ'רד מיינרצהגן, שהיה תומך נלהב של הציונות ושירת באותו זמן כקצין פוליטי במצרים. מיינרצהגן מחה בפני קונגריב, הממונה עליו, באומרו כי אין הדבר כפי שנמסר לו וכי ויצמן מגיע לארץ ישראל בידיעתם, ומעשה לפי בקשתם, של השלטונות הבריטיים. הוא הוסיף וטען כי הציונות היא חלק מן המדיניות הבריטית ובידי ויצמן מכתבים המעידים על כך מאת אלנבי ולויד ג'ורג', אך קונגריב עמד על דעתו וטען כי אינו יודע כלום על ציונות ולא אכפת לו ממנה וכי מעולם לא שמע את השם ויצמן. מיינרצהגן, ללא ידיעתו של קונגריב מפקדו, מיהר לטלגרף ללונדון וכשהגיע ויצמן לאלכסנדריה מיהר קונגריב לבקרו במלונו, נהג בו באדיבות והזמינו לסעודה.
תחילה אמנם האמין קונגריב ברעיון "הבית הלאומי" ליהודים בארץ ישראל והביע תמיכה בציונות, אך במרוצת הזמן הביע חשש שהתמיכה בציונות תחולל תבערה בעולם הערבי כולו. חיים ויצמן תיאר אותו כג'נטלמן חביב היודע מעט מדי על הציונות, אך ויצמן האמין שניתן לאלף אותו. את התנגדותו לציונות הביע קונגריב כאשר כתב על ועד הצירים כי: "קיומו של ועד הצירים מהווה עלבון מתמיד לממשל הבריטי".
הוא הביע דעה נחרצת שלילית על היהודים בכותבו:
כמו כן התבטא כי רבים מקציני הממשל הצבאי שותפים לדעתו ומשוכנעים שהציונים מבקשים להציף את הארץ ביהודים, בעיקר מבני המעמדות הנמוכים מרוסיה, פולין ורומניה, כדי ליצור בארץ רוב, וכשיתחזקו דיים ירסקו את הערבים, יגרשו אותם מעל אדמותיהם ובסוף יסלקו גם את הבריטים.
בפברואר 1920 ביקר קונגריב במחנה הגדוד העברי וציין כי הוא מורכב מחומר אנושי הנותן תקווה, אולם עם זאת הדגיש את התנגדותו המוחלטת להמשך קיומו של הגדוד מאחר שהוא עלול להשתתף במהומות פנימיות בארץ ישראל, אם תתחוללנה. בזאת ביטא קונגריב את הלך הרוח של השלטון הבריטי הצבאי בארץ ישראל, אשר לא היה תמים דעים עם הלכי הרוח הפרו-ציוניים של הממשל בלונדון ושאף לפרק את הגדודים שלראייתו היו עשויים להצית עימות עם ערביי הארץ. ואמנם לא חלף זמן רב והגדודים פורקו.
יחד עם זאת רחש קונגריב, כאיש צבא, סולידריות כלפי מי ששירתו בעבר כלוחמים בגדודים. למחווה מיוחד זכה ממנו זאב ז'בוטינסקי, מיוזמי הקמתם של הגדודים, שהשתתף כקצין בקרב על גשרי הירדן ולאחר מכן שירת תקופה קצרה כקצין במטה הכללי בירושלים. כאשר ז'בוטינסקי נאסר, לאחר מאורעות תר"פ, ונשפט על החזקת נשק והפרת הסדר במהלך המאורעות, הוא נדון לחמש עשרה שנות מאסר ועבודת פרך ונכלא בכלא עכו. הדבר עורר סערת מחאות בעיתוני לונדון וקונגריב כתב לפילדמרשל הנרי יוז וילסון ראש המטה הכללי הבריטי, כי העונש שהוטל על ז'בוטינסקי ועל יהודים אחרים שהשתתפו בפעולות ההגנה העצמית חמורים מדי וכי יש להפחית את עונשו לשנת מאסר אחת ושל יתר המגינים לשישה חודשי מאסר. המלצתו נתקבלה ואכן המשפט נפתח מחדש, ועונשו של ז'בוטינסקי הומר לשנת מאסר ועונשם של שאר המגינים לחצי שנה.
התנשאותו של הגנרל, שליטה למעשה של ארץ ישראל באותה עת, על תושבי הארץ, הייתה כמיטב המסורת הקולוניאלית הבריטית ביחס ל "ילידים", לא רק כלפי היהודים בארץ, אלא גם כלפי הערבים. הוא כתב:
על האמיר עבדאללה, מי שיהיה לימים המלך עבדאללה הראשון אמר קונגריב:
במכתב לפילדמרשל וילסון, אשר צידד ביציאת הבריטים מהארצות שכבשה במלחמה, לרבות מארץ ישראל, ולהתרכזותם רק בבריטניה ובאירלנד, כתב קונגריב כי אכן ארץ ישראל היא "ארץ מתועבת ומאד לא פופולרית בין החיילים". לדבריו הממשלה הבריטית דורשת מהצבא להשליט שלום בין היהודים לערבים. והתוצאה תהיה, לדבריו, שהצבא יילחם גם באלה וגם באלה.
ב-30 בינואר 1920 הגיע לארץ ישראל הנציב העליון הראשון, הרברט סמואל וביולי 1920 קיבל הממשל האזרחי הבריטי את סמכויות השלטון הצבאי. קונגריב המשיך לשרת בארץ כמפקד הצבא הבריטי, ללא סמכויות אזרחיות, עד לשנת 1923, אך רגשי העוינות שלו כלפי היישוב היהודי לא פחתו. ב-29 בינואר 1921 שיגר איגרת הסברה לחייליו בארץ, בה ביטא את רגשותיו אלו. באיגרת נאמר, בין השאר:
האיגרת הגיעה לידיו של ד"ר ויצמן ובמכתב לאחד הפעילים הציונים כתב:
ויצמן שלח את האיגרת של קוגריב ללויד ג'ורג' ולבלפור במצורף למכתב בו כתב:
ב-22 ביולי 1921 בא ויצמן לביתו של בלפור, על פי בקשתו. בלפור זימן לפגישה גם את ראש הממשלה לויד ג'ורג' ואת שר המושבות וינסטון צ'רצ'יל. בתום הפגישה שאל צ'רצ'יל את ויצמן אם יש משהו שהוא יכול לעשות למענו. ויצמן השיב כי הוא דורש לשלול מקונגריב את האחריות להגנה על ארץ ישראל ותיאר אותו כאויב. צ'רציל הבטיח כי יציע לממשלה שורה של צעדים לחיזוק היישוב העברי ולסלק את פקידי הממשל המתנגדים למדיניות הציונית.
ואכן לא חלף זמן רב וקונגריב סיים בשנת 1923 את תפקידו כמפקד הצבא הבריטי בארץ ישראל. בתולדות היישוב העברי ייזכר קונגריב כאחד מאנשי הממשל הבריטים שהיו עוינים ליישוב ולציונות ובדבריהם הייתה אף נימה אנטישמית, כדוגמת ארנסט ריצ'מונד, ג'יימס פולוק, אוולין יו בארקר והרולד מקמייקל.