אנטולי רובין
קורות חייו > החקירה והמשפט

בחקירתו סירב לשתף פעולה עם החוקרים ולמרות כל שיטות החקירה שהופעלו עליו, הוא לא נשבר, לא מסר שמות ולא אישר דבר. במהלך החקירות,
כאשר גילה שהחוקרים מצאו פתק ובו נרשם בצופן מספר טלפון של עובד שגרירות ישראל, הוא בלע את הפתק. על כך, הובל בכבלים חזרה והושם בצינוק.
יחד איתו נאסרו עוד שני אנשים, אחד שהיה אלוף הרפובליקה בהיאבקות והיה יהודי פשוט. כשנסע זה לפולין נתנו בידיו יהודים שברחו ממינסק ספרים, חוברות ועיתונים מישראל ומצרפת ברוסית, ביידיש ובעברית. בחקירה, אמר רובין, כי ניתן לאותו ספורטאי צרור עבורו וכי הלז אפילו לא הציץ לראות את תכולתו, הביאו ומסר לו את הצרור הסגור. גם הספורטאי אמר כך, אף על פי שלא נדברו מראש. עדות זו עזרה לאותו ספורטאי במשפט.
שותפו השני לאשמה של רובין היה רופא, שהיה בוגר ממנו בשנתיים, בנו של קומוניסט וותיק שהיה בעל וותק במחתרת. הוא ידע הרבה על פעילותו של רובין, אך לא הכל. אדם זה גילה התעניינות בשאלת היהודים. רובין נתן לו פרסומים והרופא הפיץ אותם בין מכריו. כשהוא נאסר הוא נשבר מיד והחל לדבר וסיפר את כל מה שידע וזכר ואף כתב מכתב הודאה וחרטה אל הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית. כששמע בחקירה על מעשים אחרים שלא ידע, הטיל את כל האשמה על רובין. לעומתו, רובין קיבל על עצמו כל אשמה שהוכחה ואמר כי שידל אותו לעשות מעשים מסוימים, נתן בידיו פרסומים וכי כל האחריות למעשיו היא עליו. הוא סבר כי לא מדובר בשאלתו האישית בלבד, אלא שרואים בהם את נציגי היהודים הציוניים. כששמע על הדרך בה נהג, התבייש שאותו רופא הוא יהודי. רופא זה היה היחיד שהעיד שרובין התכוון להתנקש בחיי ניקיטה חרושצ'וב וסיפר שביקש ממנו ציאניד כדי לשים את הרעל בקליע שנועד לחרושצ'וב ובשביל עצמו כדי לתפור את הכמוסה בדש המקטורן. מלבד נתוני הבילוש לא הייתה בידי הק.ג.ב כל הוכחה להאשמה זו למעט עדותו של הרופא.
מוגות הלב של הרופא, מילאה את רובין זעם. גם בחקירה וגם במחנה, הרגיש שאין רואים בו אדם ששמו רובין וזה הכל, אלא שהוא גם נציג של לאום מסוים שיחס האוכלוסייה אליו היה מגמתי. בהמשך התברר כי החוקרים ניסו לנפח את עניינו, לכלול בו את שגרירות ישראל ולטעון כי הוא, רובין, כביכול קיבל הוראה משגרירות ישראל להתנקש בחרושצ'וב. היה ברור כי הסעיף על ניסיון התנקשות בחרושצ'וב היה הסעיף העיקרי ועליו העונש היה עונש מוות. הוא סירב לעו"ד שיגן עליו ואמר שיגן על עצמו, אך מינו לו עו"ד שהיה יושב ראש לשכת עורכי הדין בביילורוסיה. החקירה נמשכה חמישה חודשים, במשך ארבעה מהם היה כלוא בתא ליחיד.
לאחר שנסתיימה החקירה, הוצג בפניו באופן רשמי, כתב האישום על בגידה במולדת, ניסיון לרצוח את חרושצ'וב, תעמולה אנטי סובייטית ותעמולה שכללה הפצת ספרות ציונית, קשר עם שגרירות ישראל וליבוי הליכי רוח לאומניים.
במשפט העידו כ-20 עדים, רק אלה שתמכו באישום. אחדים הכחישו את עדותם הקודמת בטענה שהפחידו אותם וכי החזיקו אותם בחקירה 6–8 שעות רצופות. התובע שם את הדגש על הכוונה להתנקש בחיי חרושצ'וב, אך בסיום נאומו הודיע שמכיוון שניסיון ההתנקשות לא הוצא לפועל והייתה כוונה בלבד – הכוונה תיכלל בסעיף 70 לקודאקס הפלילי של ביילורוסיה. בסיכום נאומו, דרש לפסוק לרובין על היותו המארגן של הקבוצה הנפשעת, 5 שנות כליאה במחנות עבודה לתיקון המידות. לרופא נפסקו שנתיים וסילוק מהמפלגה הקומוניסטית ולמתאגרף נפסקו 6 חודשים בלבד. כשניתן לרובין לומר את דברו האחרון, הוא המשיך בהגנה על עמדותיו ודיבר על האנטישמיות הממלכתית בברית המועצות, על דיכוי החיים הלאומיים של היהודים, על ההטמעה הכפויה והצהיר כי מטרתו היא לצאת למולדתו, ישראל. עד לנאומו זה, דיווח עורך דינו לקרובי המשפחה כי הוחלט לפסוק לו 3 שנים בלבד. לאחר הנאום ולאחר התייעצות, פסק לו בית המשפט 6 שנות כליאה וזאת בשל התנהגותו החצופה במשפט ועמידתו על השקפותיו הנפשעות.