משל הדורבנים
פרויד

הפסיכואנליטקאי היהודי-אוסטרי זיגמונד פרויד ייחס חשיבות רבה למשל, והוא היווה לו מקור השראה בדיוניו המאוחרים בפסיכולוגיה חברתית.
פרויד אף החזיק פסל דורבן קטן בשולחן הכתיבה שלו בביתו בהמפסטד, בצפון־מערב רובע קמדן בלונדון, שכיום משמש כמוזיאון פרויד בלונדון.
החלק הראשון של המשל בניסוחו של שופנהאואר מצוטט בידי פרויד ונידון בהרחבה בפרק השישי ("מטלות וכיווני עבודה נוספים") של ספרו רב ההשפעה "הפסיכולוגיה של ההמון והאנליזה של האני" (אנ') משנת 1921 .
העניין הרובץ לפתחנו נוגע לטבעם של היחסים הרגשיים בין בני האדם באופן כללי. על פי "משל ה[דורבנים]" המפורסם של שופנהאואר, אף אחד אינו סובל קִרבה גדולה מדי לאחרים, ועל פי עדות הפסיכואנליזה, כל קשר רגשי ואינטימי בין שני אנשים הנמשך לאורך זמן, יהא זה קשר של נישואים, של חברות או יחסי הורים וילדים, מכיל גרעין של דחייה ושל עוינות אשר רק מכוח ההדחקה חומק מעינינו. ריבים בין שותפים לעסק ומרירותו של השכיר ביחס למעסיקו הם לרוב גלויים יותר.

 אותו הדבר מתרחש כאשר בני האדם מתקבצים ליחידות גדולות יותר. בכל עת ששתי משפחות נקשרות זו בזו בקשר נישואים, כל אחת מהן רואה את עצמה כטובה ומכובדת יותר ביחס לאחרת. בין כל שתי ערים שכנות ישרור יחס של יריבות וצרות עין, כל קנטון יביא בהתנשאות ובזלזול על הקנטון האחר. – הגרמני מהדרום לא יסבול את הגרמני מהצפון, האנגלי ייחס לסקוטי את כל הרע שבעולם, הספרדי יבוז לפורטוגזי. עצם זה שהבדלים גדולים מייצרים דחייה שקשה להתגבר עליה, כגון הגאלים כנגד הגרמנים, הארים כנגד השמים, הלבנים כנגד כהי העור, כבר אינו מפליא אותנו.
המקור בגרמנית
Wir halten uns vor, wie sich die Menschen im allgemeinen affektiv zueinander verhalten. Nach dem berühmten Schopenhauer'schen Gleichnis von den frierenden Stachelschweinen verträgt keiner eine allzu intime Annäherung des anderen. [...] Nach dem Zeugnis der Psychoanalyse hinterläßt fast jedes intime Gefühlsverhältnis zwischen zwei Personen von längerer Dauer – Ehebeziehung, 60Freundschaft, Eltern - und Kindschaft – einen Bodensatz von ablehnenden, feindseligen Gefühlen, der erst durch Verdrängung beseitigt werden muß. Unverhüllter ist es, wenn jeder Kompagnon mit seinem Gesellschafter hadert, jeder Untergebene gegen seinen Vorgesetzten murrt. Dasselbe geschieht dann, wenn die Menschen zu größeren Einheiten zusammentreten. Jedesmal, wenn sich zwei Familien durch eine Eheschließung verbinden, hält sich jede von ihnen für die bessere oder vornehmere auf Kosten der anderen. Von zwei benachbarten Städten wird jede zur mißgünstigen Konkurrentin der anderen; jedes Kantönli sieht geringschätzig auf das andere herab. Nächstverwandte Völkerstämme stoßen einander ab, der Süddeutsche mag den Norddeutschen nicht leiden, der Engländer sagt dem Schotten alles Böse nach, der Spanier verachtet den Portugiesen. Daß bei größeren Differenzen sich eine schwer zu überwindende Abneigung ergibt, des Galliers gegen den Germanen, des Ariers gegen den Semiten, des Weißen gegen den Farbigen, hat aufgehört uns zu verwundern.
פרויד חוקר בפרק זה את האפשרות להתגבר על המצב הקיומי המנוכר העולה במשל הקיפודים וטען לאפשרות החברתית של התגברות עליו בעזרת הבניות חברתיות:
ואולם האי־סובלנות הזו נעלמת כולה, באופן זמני או לאלתר, באמצעות ההבניות של ההמון. כל עוד מבנה ההמון ממשיך להתקיים, או לחלופין, על פני כל המרחב שעליו הוא חולש, מתנהגים בני האדם כאילו היו שווי ערך, כל אחד מגלה סובלנות כלפי ייחודו של האחר, מעמיד את עצמו במקומו ואינו חש כל רגש של דחייה כנגדו. על פי התפיסות התאורטיות שלנו, מגבלה כזו על הנרקיסיזם יכולה להיווצר באמצעות גורם אחד בלבד – הקשר הליבידינלי לאנשים אחרים. אהבת העצמי יכולה להיות מוגבלת רק על ידי אהבה לזר, דהיינו אהבה לאובייקט.

 [...] הלבידו נשען על סיפוקם של צורכי החיים הגדולים, והוא בוחר לו כאובייקטים ראשונים את אותם אנשים שנועדו לספקם. כמו אצל הפרט הבודד, כך גם עבור התפתחות האנושות בכללותה רק האהבה הייתה גורם תרבותי משפיע, ורק היא לבדה יכלה לחולל את המעבר מאגואיזם לאלטרואיזם.
המקור בגרמנית
Aber all diese Intoleranz schwindet, zeitweilig oder dauernd, durch die Massenbildung und in der Masse. Solange die Massenbildung anhält oder soweit sie reicht, benehmen sich die Individuen als wären sie gleichförmig, dulden sie die Eigenart des anderen, stellen sich ihm gleich und verspüren kein Gefühl der Abstoßung gegen ihn. Eine solche Einschränkung des Narzißmus kann nach unseren theoretischen Anschauungen nur durch ein Moment erzeugt werden, durch libidinöse Bindung an andere Personen. Die Selbstliebe findet nur an der Fremdliebe, Liebe zu Objekten, eine Schranke
בחיבורו "תרבות בלא נחת" משנת 1930, פרויד המשיך לפתח את העיסוק בדילומות אלו מנקודת המבט של פיתחיו המאוחרים בפסיכואנליזה. נקודת המוצא של פרויד היא שלאושר שני צדדים, האחד הוא הרצון להפחית סבל, והשני להרבות עונג. אולם, בתרבות האנושית נוצא מתח תמידי בין הדחף לעונג (הארוס), לבין הדרישה התרבותית להימנע מסיפוק ומעונג מיידיים ולעדן (סובלימצייה) אותם. במילים אחרות, מניעת הצער כרוכה בהגנות שמספקת התרבות, אך זאת במחיר של מניעת העונג המאפשר אושר. המסקנה היא שאף שלא ניתן לחיות מחוץ לתרבות ללא סכנה קיומית, יש להכיר בכך שהחיים הבטוחים כרוכים כרוכים באי נחת מתמיד ובסבל. כפי שפרויד מסכם נקודה זו: ”האדם בן התרבות המיר מידה של אפשרות לזכות באושר במידה של ביטחון”.