stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאורה בנקרת'
הישגים ותארים

באיירן מינכן
בונדסליגה: 2021
נבחרת גרמניה
יורו עד גיל 17: 2009
גביע העולם עד גיל 20(אנ'): 2010
גביע העולם עד גיל 20(אנ'); מקום שני: 2012
יורו 2013: 2013
אולימפיאדת ריו; מדליית זהב: 2016
תארים אישיים
גביע העולם עד גיל 20: כפפת הזהב, 2012
ראו גם

מריה לואיזה גרוס
באיירן מינכן (כדורגל נשים)
נבחרת גרמניה בכדורגל נשים
הערות שוליים

↑  המועדון התאחד עם המועדון קארל צייס יינה(אנ') ב-2020
↑  הפרופיל של לאורה בנקרת' בעונת 2014, באתר www.fussballdaten.de
↑  בנקרת': הקפטנית החדשה של פרייבורג, באתר womensoccer.de
↑  פציעה ברצועה הצולבת לבנקרת', באתר הרשמי של פרייבורג
↑  בנקרת' ומגול חתמו בבאיירן מינכן, באתר הרשמי של באיירן מינכן
↑  לאחר 14 שנה, בנקרת' עוזבת את הבונדסליגה, באתר קיקר(אנ')
↑  צרפת ניצחה בפנדלים את גרמניה, באתר הרשמי של אופ"א
↑  פרסי הטורניר, באתר הרשמי של פיפ"א
↑  המאמנת רייד בחרה סגל, בארכיון פדרציית הכדורגל הגרמנית
↑  סגל נבחרת גרמניה למשחקים האולימפיים 2016, בארכיון פיפ"א
↑  גרמניה שיחקה נגד שוודיה בגמר הטורניר האולימפי, בארכיון פיפ"א
↑  מדליית עלה הדפנה הכסוף הוענקה לשחקניות גרמניה, באתר הרשמי של נשיא גרמניה
↑  כפפת הזהב 2012, בארכיון פיפ"א
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1263809197  VIAF: 1273165930959268530000   WorldCat (עם VIAF): 1273165930959268530000 
בנקרת' במדי פרייבורג(אנ') נגד באיירן מינכן ב-2016
רולס-רויס פנטום 7

| --- | --- |

Rolls-Royce Phantom VII
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Rolls-Royce Motors
 שנות ייצור:  2003–2017
 יחידות שיוצרו:  10,327
 הרכבה:  בריטניה בריטניה
 מודל קודם:  רולס-רויס פנטום 6
 מודל אחריו:  רולס-רויס פנטום VIII
 חברת אם:  BMW
 מרכב:  מנוע קדמי, הנעה אחורית
 אורך:  5,834–6,092 מ"מ
 רוחב:  1,990 מ"מ
 גובה:  1,632–1,640 מ"מ
 משקל:  3,570–3,820 מ"מ (ריק)
 בסיס גלגלים:  3,570–3,820 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  V12 צילינדרים, 6,749 סמ"ק המפיק 454 כ"ס ב-4,350 סל"ד, מנוע BMW, יחס דחיסה 11.0:1 סדרה "BMW N73" (אנ') סוג מנוע "N73B68"
 הילוכים:  תמסורת אוטומטית – 6 מהירויות, מתוצרת "ZF Friedrichshafen" (אנ'), מסוג "ZF 6HP transmission" (אנ'), סוג תמסורת "6HP32"  תמסורת אוטומטית – 8 מהירויות, מתוצרת "ZF Friedrichshafen" (אנ'), מסוג "ZF 8HP transmission" (אנ'), סוג תמסורת "8HP70"
 מהירות מרבית:  240 קמ"ש (דגם סדאן, 4 דלתות)  250 קמ"ש (דגם קופה, 2 דלתות)
 צריכת דלק:  6.3 ק"מ ל-1 ליטר (ממוצע לדגם סדאן, 4 דלתות)  6.4 ק"מ ל-1 ליטר (ממוצע לדגם קופה, 2 דלתות)
 מעצב:  Marek Djordjevic (אנ') (עיצוב חיצוני)  Charles Coldham (עיצוב פנימי)
רולס-רויס פנטום 7 (באנגלית: Rolls-Royce Phantom VII) היא מכונית סלון יוקרתית, מתוצרת יצרנית רכבי היוקרה הבריטית רולס-רויס אשר יוצרה בין השנים 2003–2017 בבריטניה.
הדגם זכה במספר תחרויות רכב בקטגוריית מכוניות פאר-על. נמכר בעיקר בארצות הברית, בנסיכויות המפרץ הפרסי ומעט פחות באירופה, בשנת 2017 הופסק הייצור.
תצורות

4 דלתות – סלון, יוצר בין השנים 2003–2017.
2 דלתות – קופה, יוצר בין השנים 2008–2016.
2 דלתות –קבריולה, יוצר בין השנים 2016–2007.
4 דלתות – לימוזינה.
מאפיינים

יוצרו 10,327 יחידות.
בדגם סלון – 4 דלתות, 2 הדלתות האחוריות "דלתות התאבדות" (ציר פתיחת הדלת מנוגד לציר תנועת הרכב).
מנוע קדמי.
מנוע בנזין.
סוג הנעה: הנעה אחורית.
קיבולת מכל דלק – 100 ליטר.
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 5.9 שניות (דגם סדאן, 4 דלתות).
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 5.8 שניות (דגם קופה, 2 דלתות).
מחיר לדגם קופה בשנת 2006 – החל מ-375,492 אירו.
מחיר לדגם קופה בשנת 2008 – החל מ-397,460 אירו.
מחיר לדגם סדאן בשנת 2008 – החל מ-470,050 אירו.
תמונות

"רולס-רויס פנטום 7"
"רולס-רויס פנטום 7"
"רולס-רויס פנטום 7"
"רולס-רויס פנטום 7"
"רולס-רויס פנטום 7" – מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
"רולס-רויס פנטום 7"
"רולס-רויס פנטום 7" – לימוזינה
"רולס-רויס פנטום 7" – קופה
"רולס-רויס פנטום 7" – קופה
"רולס-רויס פנטום 7", שנת 2009 – קבריולה
"רולס-רויס פנטום 7" – קבריולה
"רולס-רויס פנטום 7" – קבריולה
ראו גם

רולס-רויס
רולס-רויס פנטום 8
הערות שוליים

↑  "רולס-רויס פנטום 7", שנת 2003 – מפרט
↑  "מופע המכוניות של דטרויט: צוות רולס-רויס עבר על מנת ליצור פנטום". Johnson, Richard. "DETROIT AUTO SHOW: Rolls-Royce team drew on past to create Phantom". Automotive News. Crain Communications Inc. Retrieved 22 September 2019.
↑  "רולס-רויס פנטום 7"
↑  "רולס-רויס פנטום 7"
מסטושי קושיבה

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |
מסטושי, 2002
מסטושי, 2002
 לידה:  19 בספטמבר 1926 טויואשי, יפן 
 פטירה:  12 בנובמבר 2020 (בגיל 94) טוקיו, יפן 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  יפן
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טוקיו  אוניברסיטת רוצ'סטר  אוניברסיטת מייג'י  Kanagawa Prefectural Yokosuka High School 
 מנחה לדוקטורט:  שינאיצ'ירו טומונאגה 
 מוסדות:  אוניברסיטת המבורג  אוניברסיטת טוקאי  High Energy Accelerator Research Organization  אוניברסיטת טוקיו  HFBS 
 תלמידי דוקטורט:  Atsuto Suzuki, טקאקי קג'יטה, Yoji Totsuka 
 פרסים והוקרה:  פרס ההצטיינות בתרבות (1988)  פרס אשאסי (1987)  פרס לזכר נישינה (1987)  עמית החברה הפיזיקלית האמריקאית  פרס פנופסקי (2002)  פרס הומבולדט (1997)  עמית האקדמיה למדעים של בנגלדש  עמית אלכסנדר פון הומבולדט  מדליית בנג'מין פרנקלין (2003)  מסדר השמש העולה, דרגה ראשונה (2003)  פרס נובל לפיזיקה (2002)  פרס וולף לפיזיקה (2000)  מסדר התרבות (1997)  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1985) 
 
מַסַטוֹשִׁי קוֹשִׁיבָּה (ביפנית: 小柴 昌俊;‏ 19 בספטמבר 1926 – 12 בנובמבר 2020) היה פיזיקאי יפני, חתן פרס וולף לפיזיקה לשנת 2000, וחתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2002 ביחד עם ריימונד דייוויס, על תרומה חלוצית באסטרופיזיקה ובמיוחד על גילוי נייטרינואים קוסמיים.
סיים את התואר הראשון באוניברסיטת טוקיו בשנת 1951, ואת הדוקטורט באוניברסיטת רוצ'סטר בניו יורק ב-1955. בשנים 1955–1958 היה חוקר במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת שיקגו. לאחר מכן שב ליפן כפרופסור במכון למחקר גרעיני באוניברסיטת טוקיו. חלק מתקופה זו עשה באוניברסיטת שיקגו כפרופסור-עמית, במעבדה לאנרגיות גבוהות וקרינה קוסמית. באוניברסיטת טוקיו נשאר עד שנת 1987 ולאחר מכן לימד באוניברסיטת טוקאי, במשך עשר שנים. עד מותו נשא בתפקיד פרופסור-אמריטוס באוניברסיטת טוקיו.
המחקר שזיכה אותו בפרס נובל התמקד בנייטרינו, חלקיק יסודי תת-אטומי שאיתגר מדענים זמן רב. מאז שנות ה-20 של המאה ה-20 הייתה סברה כי בשמש מתרחשות ריאקציות היתוך גרעיניות שהופכות מימן להליום ומשחררות אנרגיה. חישובים תאורטיים מתקדמים יותר הראו כי מספר רב של נייטרינואים חייבים להשתחרר כחלק מתהליך זה, ולכן כדור הארץ חייב להיות חשוף לשטף מתמיד של נייטרינואים המגיעים מהשמש. אולם, בשל התגובות החלשות יחסית של החלקיק עם חומר, היה קשה מאוד לגלותו ולמדוד אותו.
קושיבה הסתמך על עבודתו של ריימונד דייוויס כדי לבנות בשנות ה-80 גלאי ניטרינו תת-קרקעי במכרה אבץ ביפן, לו קרא "קמיוקנדה 2". הגלאי הורכב ממכל מים ענק המוקף בגלאים אלקטרוניים שתפקידם לאתר הבזקי אור אשר נוצרים כאשר ניטרינו בא במגע עם גרעין אטומי במולקולות המים. קושיבה הצליח לאשש את התאוריה של דייוויס, כי אכן השמש פולטת נייטרינואים, וכי בפועל תמדד על כדור הארץ כמות מעטה יותר מהצפויה להגיע אלינו לאחר שנפלטה מהשמש (כלומר, כי חלקם נאבדים בדרך מהשמש אלינו). ב-1987 הגלאי איתר שטף של ניטרינו מפיצוץ סופרנובה שהתרחש מחוץ לשביל החלב.
לאחר מכן בנה קושיבה גלאי גדול יותר ורגיש יותר, לו קרא "סופר-קמיוקנדה", שנכנס לשימוש ב-1996. בעזרתו הצליח לגלות עדויות מהימנות לכך שניטרונואים, המתחלקים ל-3 סוגים שונים, יכולים לשנות את סוגם מאחד לשני תוך כדי תנועתם.
נפטר בטוקיו ב-12 בנובמבר 2020.
הלוואה וחיסכון (תספורת)

קריקטורה לווריאציות של "הלוואה וחיסכון"
הלוואה וחיסכון הוא כינוי שניתן לסוג של תספורת או תסרוקת של גברים מתקרחים, שבה שיער מאזור לא מקריח בראש מסודר כך שיסתיר את הקרחת. השם "הלוואה וחיסכון" ניתן על שום המטאפורה, לפיה האזור השעיר "מלווה" את השיער לקרחת, והוא שימוש הומוריסטי בשם הבנק הלוואה וחיסכון.
יש הרואים בתסרוקת זו חיננית ונאה, אולם יש הרואים בה סירוב להודות במציאות הקרחת וניסיון לשמר את מראה הנעורים שאבד.
בין אישי הציבור שהסתרקו ב"הלוואה וחיסכון" ניתן למצוא את המשורר נתן זך, דובר צה"ל אבי בניהו, ראש עיריית ניו יורק רודולף ג'וליאני, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, השחקן שון קונרי, החקיין טוביה צפיר, המוזיקאי דני סנדרסון וראשי הממשלה אהוד אולמרט ובנימין נתניהו.
קשרה

קֶשֵרַה הוא מנהג שנערך כחלק מטקס הנישואים בביתא ישראל, בו המרכיב המרכזי הוא רצועת בד שהכהן קושר סביב מצחו של החתן.
הקשרה נערך לפני טקס הנישואים עצמו, ומתחיל בכך שהכהן קורא את פסוקים ב'-ח' מפרק י"ט שבספר תהלים, וכן פסוקים נוספים בעיקר מהתורה ומנביאים. לאחר מכאן הכהנים מתחילים בשירה, מחיאת כפיים, הכאה בקברו ובקצ'ל (כלי הקשה המלווים את שירת הקודש של ביתא ישראל. האורחים מצטרפים לשירת הכהנים ומתחילים לרקוד.
לאחר סיום הריקודים, הכהן שעורך את הנישואים לוקח קשרה, רצועת בד לבנה, שעליה ארוג פס אדום לצד פס לבן. הצבע הלבן מסמל את טוהר החתן והאדום - את טוהר הכלה. הכהן מניח את הקשרה ליד רגלי החתן. אחר כך הוא מעביר את הקשרה למעלה, דרך הברכיים ללב שלו, ולבסוף קושר את החוט על המצח של החתן. קשרות נוספות נקשרות מסביב למצחם של השושבינים; אלו מכונות "י-גר מיזה". הכהנים ממשיכים בתפילות ובברכות והקהל מצטרף בשירה ובריקוד. עם סיום הריקודים נערכת סעודת הקשרה, שבסיומה מלווים השושבינים את החתן למקום שבו נמצאת הכלה.
עם קיום יחסי המין הראשוניים בין החתן לכלה, ולאחר שהחתן מוודא שהכלה אכן בתולה, הוא מעביר את הידיעה לשושבינים, שמודיעים זאת לאורחים תוך שהם מציגים פיסת בד עם דם הבתולין לעיניהם. לאחר מכן, הכהן שעורך את הטקס חותך ממצחו של החתן את הקשרה.
האורחים מברכים את הכלה ומשפחתה על שמירת בתוליה, והחגיגה נמשכת בשירה וריקודים. ביום זה החוגגים מתייחסים לכלה ולחתן בתור מלך ומלכה ואף מכנים אותם כך; הזוג עצמו פטור מכל עבודה.
עם עליית ביתא ישראל לישראל המשיך המנהג, אך עם התאקלמות בני הקהילה החלו רבים לא לקיימו.
לקריאה נוספת

Asres Yayeh, Traditions of the Ethiopian Jews, 1995, ISBN 0969924704, p. 31 - 35
הערות שוליים

↑  אמארה טרפה, החתונה באתיופיה, באתר מאגר סיפורי מורשת
רביעיות חליל של מוצרט

וולפגנג אמדאוס מוצרט
רביעיות החליל של וולפגנג אמדאוס מוצרט הן סדרה בת ארבע יצירות הכתובות לחליל, כינור, ויולה וצ'לו. ברביעיות הללו, כמו בשאר יצירותיו של מוצרט לכלי נשיפה אחד וכלי קשת, תפקיד החליל הוא סולני באופיו. לפיכך, יצירות אלו מהוות חלק חשוב ברפרטואר לחליל, והן מנוגנות ומוקלטות באופן תדיר. רביעיות החליל כוללות את הרביעייה ברה מז'ור קכל 285, הרביעייה בסול מז'ור ק' 285a, הרביעייה בדו מז'ור ק' נספח 171 (או 285b) ואת הרביעייה בלה מז'ור, ק' 298. לרביעיות אלו אופי קליל יחסית, ורוב הפרקים בהן אינם מורכבים מאוד מבחינה מוזיקלית, אם כי הן עשירות במלודיות, במרקמים קצביים ועשירים ובפיתוח יצירתי של הנושאים בהן.
כל הרביעיות נכתבו בתקופה שבה עבר החליל שכלול מכני, שבו נוספו לו חורים ומפתחות, והתבצע במעבר שבין חליל הבארוק לחליל הקלאסי (שלו, לרוב, עד 8 מפתחות). עם זאת, כל הרביעיות אפשריות לנגינה גם על חליל בעל מפתח יחיד. ידוע גם, שעל חליל כזה ביצע אותן ידידו של מוצרט, החלילן יוהאן ונדלינג.
רביעיות וחמישיות לכלי קשת ולחליל היו הרכב קאמרי נפוץ במחצית השנייה של המאה ה-18. בין המלחינים שכתבו להרכב זה ניתן למנות את יוזף היידן, יוהאן כריסטיאן באך, לואיג'י בוקריני, דומניקו צ'ימרוזה ורבים אחרים. הרכב זה נזנח כמעט כליל בתקופה הרומנטית שבמאה ה-19, אך במאה ה-20 שבו מלחינים לכתוב לו יצירות מעטות.
הרקע לכתיבתן והמחקרים עליהן

באופן מסורתי, מיוחסות כל רביעיות החליל של מוצרט ושני הקונצ'רטי לחליל שלו, להזמנתו של החלילן ההולנדי החובב, פרדיננד דה-ז'אן (כנראה הגרסה של מוצרט ל"דה יונג"). דה ז'אן היה ביחסי ידידות עם החלילן ממשפחת ונדלינג, יוהאן ונדלינג, אשר בבית משפחתו התאכסנו מוצרט ואימו בעת שהייתם במנהיים, מאוקטובר 1777 ועד מרץ בשנה שאחר כך. הסכום אשר הובטח למוצרט, 200 גולדן, נחשב לנדיב מאוד ויכול היה לעזור היטב בכלכלת המסע שערך מוצרט. בהתכתבויותיו עם אביו נראה היה שלאופולד דחק בוולפגנג לקבל את ההצעה ועודד אותו להשלים את המלאכה במהירות.
ההנחה אם כן, כי מקורן של כל הרביעיות הללו בהזמנתו של דה ז'אן, נכונה בעיקרה לשלוש רביעיות – אלו ברה מז'ור, בסול מז'ור ובדו מז'ור. הרביעייה שלגביה ידוע בוודאות מוחלטת, שהיא חלק מן הרביעיות אשר נכתבו באותה עת ונשלחו לדה-ז'אן, היא הרביעייה ברה מז'ור, עליה כתב מוצרט במכתבו "רביעייה אחת להולנדי ההודי [הכינוי שהוצמד לדה-ז'אן], ידיד אמת של המין האנושי, כמעט הושלמה...", וזאת כמה ימים לפני התאריך שהיה נקוב על המקור, בכתב ידו של מוצרט – "25 בדצמבר 1777, במנהיים". עם זאת, את שתי הרביעיות האחרות לא הספיק לסיים אלא חודשיים אחר כך, יום אחד לפני עזיבתו של דה ז'אן לפריז.
סיפורן של הרביעייה בדו מז'ור ושל הרביעייה בסול מז'ור שונה מעט, מכיוון שלא נותר מהן כתב יד ידוע, פרט לכמה תיבות ממקור שניוני של הרביעייה בדו מז'ור. הרביעייה בסול מז'ור, אם כן, נמצאה מחדש בשנת 1882, ושיוכה למוצרט, ללא כתב יד ידוע, גורם לספק קל לגבי שיוכה למוצרט. עם זאת, מבחינה סגנונית, ומכיוון שאין עדויות הפוסלות אותה מלהיות אותנטית, היא נחשבת כיום ליצירה מן המניין. מצבה של הרביעייה בדו מז'ור מעניין מעט יותר; פרקה השני והאחרון של הרביעייה, שהוא בצורת נושא ווריאציות, הוא למעשה הפרק השישי מיצירה מאוחרת יותר וידועה של מוצרט – הגראן פרטיטה לאנסמבל כלי נשיפה משנת 1781. ההנחה שייתכן והפרק מן הגראן פרטיטה "נגנב" והועתק כולו לרביעייה ויוחס אחר כך למוצרט היא זניחה מדי, ולכן נחשבת היצירה לאחת מרביעיותיו של מוצרט, וייתכן שהיא אף אחת מהרביעיות לדה-ז'אן, משום שסביר שהיא המקור לפרק מתוך הגראן פרטיטה, ולא להפך, ולכן הייתה צריכה להיכתב קודם.
הרביעייה בלה מז'ור, אם כן, היא הרביעייה היחידה שכתב היד שלה היה זמין לחוקרים לאורך כל קיומה, והשתייכותה למוצרט אינה מוטלת כלל בספק. למרות חותמת מאוחרת שנוספה לה, הטוענת שהיא נכתבה במנהיים בשנת 1778, מחקרים חדשים הפריכו את דברי החותמת הזו. לטענתם, רביעייה זו נכתבה בווינה בסוף שנת 1786, בנסיבות לא ידועות, מאחר שסגנון כתב היד מתאים יותר לזה של מוצרט המאוחר, ומכיוון שהיא כתובה לפי אופנה מוזיקלית שהייתה נפוצה אז בפריז (ראו המשך).
כתבי היד ומשמעותם

כאמור, כתב היד אשר היה בנמצא במשך כל השנים הוא זה של הרביעייה בלה מז'ור, אם כי גם הוא מטעה במקצת בגלל החותמת אשר עליו. לשתי הרביעיות, זו בסול מז'ור וזו בדו מז'ור, אין בנמצא כתב יד שלם, אלא פרגמנט בלבד מתוך הרביעייה בדו מז'ור. לרביעייה ברה מז'ור היה קיים כתב יד ידוע, אשר עליו התבססו קכל וחוקרים אחרים במחקריהם. כתב היד אבד במלחמת העולם השנייה, וגם לא היו בנמצא צילומים שלו, לכן התבססו המחקרים על הוצאות מן המאה ה-19, אשר רמת דיוקן הייתה מוטלת בספק. כתב היד התגלה מחדש בספרייה בקרקוב, בשנת 1979. מבדיקות שנעשו, התברר באופן מפתיע, שלא היו כמעט חריגות בין ההוצאות שעליהן הסתמכו החוקרים במשך 35 שנה, לבין כתב היד.
ברביעיות של מוצרט לכלי נשיפה ולכלי קשת, בניגוד לאלו לכלי קשת בלבד, ישנם סימני דינמיקה מעטים מאוד, גם בכתבי היד. ייתכן שהדבר נבע מקוצר רוחו של מוצרט בכתיבת יצירות אלו (ידוע שהוא התמהמה בהשלמת היצירות), וכן מהעובדה שכנראה מיהר להשלימן.
הרביעיות ופרקיהן > רביעייה ברה מז'ור, ק' 285

אלגרו - הפרק הראשון ברביעייה הוא בעל אופי שמח במיוחד ובו דופק קבוע של שמיניות התורם לקצביותו. תפקידו של החליל הוא סולני כמעט תמיד, למעט מקרים בהם הוא משמש כצליל עוגב (צליל ארוך ולא משתנה). הכינור, במקרה זה, מתפקד כמעט כמו כינור שני והוא מנגן תפקיד ליווי ולעיתים קול שני לחליל. תפקיד זהה ניתן לוויולה. הצ'לו, לעומת זאת, מתבלט לעיתים נדירות, ובתפקידו הוא בעיקר משמש כנותן תמיכה הרמונית, תפקיד שכיח של צ'לו, בהיותו כלי נמוך.
אדג'ו - הפרק השני ברביעייה הוא בעל אופי שונה לחלוטין מהפרק שלפניו ומזה שיבוא אחריו. הוא איטי למדי וסולמו הוא סי מינור. נדירים המקרים בתקופה הקלאסית בהם נכתבה מוזיקה לחליל בסולם מינורי. מוצרט גם מקפיד באופן חריג על אופן הביצוע; לכל הכלים המנגנים נכתב הסימון הדינמי סמפרה פיאנו (תמיד פיאנו), ולכלי הקשת מורה מוצרט לנגן בפיציקטו, בעוד החליל מנגן קו מלודי לירי, בעל כרומטיקה עדינה, רצוף באפוג'טורות, אשר מעצימות את המתח ההרמוני.
רונדו-אלגרטו – התחלתו של הפרק האחרון היא כמו מתגנבת, המשך טבעי לסיום הלא ברור והשקט של הפרק הקודם. הפרק פותח בנושא של הרונדו (פרק בעל קטע חוזר, בדומה לפזמון), אך בדינמיקה פיאנו ובשלושת הכלים הגבוהים בלבד. הנושא חוזר שוב בפורטה בכל ההרכב. נושא הפרק הזה, כמו הפרק כולו, קולח מאוד ומלווה בחלקי שש-עשרה קבועים בכלי הליווי. המלודיה של הנושא עצמו היא קצרה וקליטה במיוחד.
הרביעיות ופרקיהן > רביעייה בסול מז'ור, ק' 285a

רביעיית החליל הקצרה ביותר ומבחינות רבות המורכבת פחות. היא מנוגנת בתדירות הנמוכה ביותר מבין רביעיות החליל של מוצרט. הרביעייה הזו והרביעייה הבאה כתובות בשני פרקים בלבד. צורת רביעייה זו הייתה שכיחה בסגנונו של יוהאן כריסטיאן באך. ייתכן שקוצרן של רביעיות אלו הוא בין הגורמים לאי-שביעות רצונו של דה-ז'אן.
אנדנטה - הרביעייה פותחת בפרק איטי יחסית. היא בנויה כצורת סונאטה ופותחת בארבע תיבות בעלות תבנית רתמית, אשר תחזורנה גם בסיומו של הפרק. נושאה השני של הרביעייה סוער ודרמטי בהשוואה לראשון ובו שינויי דינמיקה וסימני דינמיקה רבים, שאין יודעים בוודאות אם מוצרט עצמו כתב אותם.
טמפו די מנואטו - הפרק השני והאחרון ברביעייה אינו מנוגד באופיו לפרק הראשון. הוא כתוב כמנואט ומשובץ בפסאז'ים בתפקיד החליל. למנואט זה אין טריו ואחרי חלקו השני ישנה קודה קצרה, אשר בנויה כקאנון בין הכינור לחליל, ולאחריה מסתיים הפרק.
הרביעיות ופרקיהן > רביעייה בדו מז'ור, ק' 285b

אלגרו - הפרק הראשון מבין שניים ברביעייה זו, הוא במשקל משולש, בעל אופי נמרץ. צורתו צורת סונאטה פשוטה למדי. בפרק תבניות מלודיות, אשר מתחלפות תדיר בין הכינור לבין החליל. הפיתוח של הפרק עובר מסולם הדומיננטה (סול מז'ור) למינור המקביל שלו, סול מינור, ופותח בקאנון בין שני הקולות העליונים לבין שני הקולות התחתונים. הפתיחה חרישית, ולאחריה קטע רוגש, בטמפו אחיד ובפורטה. הפיתוח באופן כללי רוגש הרבה יותר משאר הפרק, שהוא מהיר אך לא מאוד דרמטי.
[נושא ווריאציות]-אנדנטינו - הפרק הזה, כאמור, יופיע שוב ביצירתו של מוצרט, הגראן פרטיטה. הפרק הזה ארוך יחסית למוזיקה קאמרית מהתקופה וביצועו אורך כ-10 דקות. הנושא הפותח את הפרק הוא פשוט, וכמקובל, בנוי משני משפטים מוזיקליים, כאשר הראשון בהם מסתיים בדומיננטה והשני חוזר אל הטוניקה. לאחריו מופיעות שש וריאציות.
הרביעיות ופרקיהן > רביעייה בלה מז'ור, ק' 298

הרביעייה המאוחרת ביותר, לפי כל הדעות, נכתבה לפי מחקרים מסוימים, בשנת 1786 בווינה, ולפי הגישה המסורתית יותר, האחרונה בסט עבור דה-ז'אן. אולם, הטוענים שמדובר ביצירה מאוחרת מביאים ראיות חותכות, אשר לא בנקל ניתן להפריכן. באותה עת היה נפוץ בפריז לכתוב יצירות על-פי נושאים קיימים, ואכן, רביעייה זו משובצת כולה במוטיבים מיצירות שונות, אשר את חלקן מוצרט בהחלט עשוי היה להכיר. פרט לכך, פרקי הרביעייה וסידורם הם לא קונבנציונליים. רביעייה זו היא בשלושה פרקים:
[נושא ווריאציות]-אנדנטה - הרביעייה פותחת במפתיע בפרק בצורת נושא ווריאציות. הנושא הוא שיר אצילי מאוד, אשר תיבותיו הראשונות זהות כמעט לשיר של פראנץ אנטון הופמייסטר, מלחין וינאי פופולרי בזמנו. שם השיר הוא An die Natur (אל הטבע). לאחריו מופיעות ארבע ווריאציות, גם במקרה הזה, בעלות אופי סולני, אשר נבדלות מאוד אחת מן השנייה גם במרקמן; הראשונה בסולו חליל קופצני, שנייה בסולו לכינור, השלישית בסולו לירי ואצילי בוויולה והרביעית בסולו לצ'לו, אשר מעליו מופיעה המנגינה בשלמותה בתפקיד החליל.
מנואט וטריו - על תקן הפרק האמצעי דווקא, מופיע מנואט. מנואט זה מבוסס על רונדו צרפתי בשם Il a des bottes, des bottes, Bastien. הטריו במנואט הזה הוא כולו בעל אופי סולני לחליל.
רונדו-אלגרטו גרציוזו - במקור: Rondieaoux, הלצה של מוצרט, כנראה על ארכנותו של הכתיב הצרפתי. הוא מוסיף גם את ההערה המשעשעת הבאה באיטלקית: ma non troppo presto, pero non troppo adagio. Cosi-cosi-con molto garbo ed espressione - לא מהיר מדי, אך גם לא איטי מדי. ככה-ככה, עם הרבה אלגנטיות ורגש. חוסר הרשמיות המובהק שמתפרש מן ההערה הזו יכול להעיד על כך שמוצרט אולי כתב יצירה זו לחוג חברים קרובים - טיעון נוסף כנגד הגישה הטוענת שיצירה זו נכתבה בעבור דה-ז'אן.
ראו גם

קונצ'רטי לחליל של מוצרט
לקריאה נוספת

K298 The Badly Mis-numbered Flute Quartet, על הרביעייה בלה מז'ור, Dennis Pajot
הערות שוליים

↑  אלפרד איינשטיין, "מוצרט", הוצאת עידית, 1957, תרגום: יצחק הירשברג, עמ' 180–181
↑  אלפרד איינשטיין, "מוצרט", הוצאת עידית, 1957, תרגום: יצחק הירשברג, עמ' 180
↑  אתר בריליאנט קלאסיקס, "מוצרט - מכלול רביעיות החליל
1 2 3  נאקסוס, הערות נלוות לתקליטור
↑  הסברים בתוכנייה
↑  The work of true professional, Mozart and the flute. Christofer Fifield, Philips, 1994
↑  Un Quatuor 'd'Airs dialogues de Mozart, in Bulletin de la Societe Francaise de Musicologie, October 1920, pp 59
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
דגם של חליל משלהי התקופה הקלאסית
התיבות הפותחות את רביעיית החליל ברה מז'ור, מתוך הוצאה ישנה של חברת ברייטקופף והרטל
התיבות אשר שרדו בכתב ידו של מוצרט (פרק ראשון, תיבות 149–158). מעברו השני של הדף קטע מתוך האופרה שלו "החטיפה מן ההרמון"
קרייזלר E קלאס

| --- | --- |

Chrysler E-Class
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  קרייזלר
 שנות ייצור:  1982–1984
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מודל קודם:  Chrysler Newport (אנ')
 מודל אחריו:  פלימות' קראוול
 מרכב:  Front-engine, front-wheel-drive layout (אנ')
 פלטפורמה:  Chrysler E platform (אנ')
 אורך:  4,717 מ"מ
 רוחב:  1,727 מ"מ
 גובה:  1,369 מ"מ
 משקל:  1,144 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,620 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 2.2 ליטר מתוצרת קרייזלר (אנ')  4 צילינדרים, 2.2 ליטר מתוצרת קרייזלר (אנ') (מגדש טורבו)  4 צילינדרים, 2.6 ליטר מתוצרת מיצובישי מסוג "Mitsubishi G54B"
 הילוכים:  תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות מתוצרת קרייזלר מסוג "TorqueFlite" (אנ') דגם "A413"  תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות מתוצרת קרייזלר מסוג "TorqueFlite" (אנ') דגם "A470"
קרייזלר E קלאס (באנגלית: Chrysler E-Class) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית קרייזלר, אשר יוצרה בין השנים 1982–1984 (משנת המודל 1983).
סך הכול יוצרו 71,495 יחידות.
"קרייזלר E קלאס"

4 דלתות.
5 נוסעים.
מנוע בנזין.
מנוע הנעה קדמית.
"קרייזלר E קלאס" > מכירות לפי שנת מודל

39,258 יחידות (שנת המודל 1983).
32,237 יחידות (שנת המודל 1984).
תמונות

"קרייזלר E קלאס"
"קרייזלר E קלאס"
"קרייזלר E קלאס"
ראו גם

קרייזלר
הערות שוליים

↑  James Flammang, Ron Kowalke, Standard Catalog of American Cars 1976-1999, Krause Publications, 1999, ISBN 0-87341-755-0.
↑  "קרייזלר E קלאס", שנת 1983 lov2xlr8.no/brochures/mopar/88ec/88ec.html
↑  "קרייזלר E קלאס" motorauthority.com/news/1071328_guilty-pleasure-chrysler-e-class
↑  "קרייזלר E קלאס" curbsideclassic.com/curbside-classics-american/curbside-classic-1983
נישואים סיניים

נישואים סיניים, שושלת צ'ינג
נישואים סיניים מסורתיים הוא טקס חגיגי בחברות בעלות תרבות סינית, המערבות נישואין עם הסדרה מוקדמת בין משפחות הנישאים. בתרבות הסינית אהבה רומנטית היא מותרת[דרושה הבהרה], ומונוגמיה היא הדרך המקובלת לחיות כנשואים לרוב האזרחים (בעבר הייתה גם הפוליגיניה מותרת).
אטימולוגיה

בכתיבה עתיקה יותר של המילה 婚姻, נכתב ה-昏 לצד השורש 女. דבר זה רומז על זמן טקס החתונה שהוא בערב, ונחשב בתרבות הסינית לזמן מזל. בדומה ל-姻 יש את אותו אופן ביטוי של 因, אשר משמעותו היא "חברות" "אהבה" ו"הרמוניה" המצביעים על האופן הרצוי לחיים בין בני זוג נשואים.
הנישואים בראייה הקונפוציאנית

בחשיבה הקונפוציאנית, לנישואים יש חשיבות מרובה הן בהיבט המשפחתי והן בהיבט החברתי, וכן לטיפוח "הטוב והישר". גילוי עריות נחשב באופן מסורתי כנישואים בין שני בני אדם בעלי אותו שם משפחה. בראייה הקונפוציאנית הנישואים מחברים יחד משפחות בעלות שם משפחה שונה, וכך ממשיכות את שם המשפחה של האב. בשל כך האירוע חשוב לכלל המשפחה ולא רק לזוג הנישא. באופן כללי זוהי הסיבה שבגינה מועדפת לידת בנים על פני בנות. בהיסטוריה הסינית היו פעמים רבות שהנישואים השפיעו על היציבות הפוליטית והקשרים הבין מדינתיים של סין.
הערות שוליים

↑  בסינית 婚姻; בפין-יין hūnyīn
↑  בפין-יין nǚ משמעות מילולית "נקבה"
↑  פין-יין: yīn
↑  על פי המילון לתוים סיניים עתיקים גואינגיה שיגו (廣雅•釋詁) של יאנג יי (張揖)
נישואים באמצעות שליח

נישואי מארי דה מדיצ'י לאנרי הרביעי, מלך צרפת, ציור מאת פטר פאול רובנס, 1622. השליח הממלא את מקום המלך הוא דודה של הכלה, פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה
נישואים באמצעות שליח הוא טקס נישואים שבו לפחות אחד מבני הזוג אינו נוכח, ואת מקומו או מקומה ממלאים שליחים. נישואים כאלה מתרחשים כאשר אחד מבני הזוג נעדר מסיבות שאינן תלויות בו כגון שירות צבאי, מאסר או גלות או כאשר נישואין בין שני בני זוג אלה אסורים מבחינה חוקית בטריטוריה בה אחד מהם או שניהם נמצאים.
היסטוריה

נישואים באמצעות שליח היו נפוצים בקרב האצולה הגבוהה ובתי המלוכה של אירופה החל מימי הביניים, כאשר אצילים נישאו בנישואים פוליטיים עם בעלי ברית מארצות מרוחקות, וביקשו לממש את חוזה הנישואים בהקדם אפשרי מבלי להגיע פיזית אל ארצה של הכלה. אמצעי התחבורה לא היו נוחים ובטוחים מספיק עבור תנועה בלתי הכרחית של מלך או אציל בכיר, ולעיתים הייתה אף סכנה בהיעדרותו מנחלתו בשל מרד העלול לפרוץ בהיעדרו. המנהג הפך לסמל סטטוס של אצולה גבוהה גם כאשר לא היה נחוץ למעשה, וכאשר בני הזוג נפגשו זמן קצר יחסית לאחר קיום הטקס. נישואים באמצעות שליח היו נוהג מקובל שגווע רק במחצית השנייה של המאה ה-19. נפוליאון בונפרטה נישא ב-1811 באמצעות שליח למארי לואיז, דוכסית פארמה (הטקס נערך ב-11 במרץ והשניים נפגשו ב-27 במרץ).
ב-10 באוגוסט 2003 נשא הקוסמונאוט יורי מלנצ'נקו, ששהה אותה עת בתחנת החלל הבינלאומית, את יקטרינה דמיטרובה באמצעות שליח.
ביהדות

הנישואים ביהדות מורכבים משני שלבים: קידושין ונישואין, שההפרש ביניהם כיום במסגרת טקס חופה וקידושין הוא דקות ספורות.
ניתן לבצע קידושי כסף ושטר באמצעות שליח. האיש יכול למנות שליח לקדש, והאישה יכולה למנות שליח לקבל את הקידושין. (משנה, מסכת קידושין, פרק ב', משנה א'). כך שתאורטית שליחו של הבעל יכול לקדש את האישה באמצעות שלוחה, ללא נוכחות שני הצדדים.
קידושין כאלו נדירים ביותר בימינו, שכן נהוג כיום להצמיד את הקידושין לנישואין, שבהם יש צורך בנוכחות החתן והכלה. מקרה מפורסם שבו נערכו קידושין בצורה זו היה בין יגאל עמיר ולריסה טרימבובלר, שאושרו כתקפים על ידי בית הדין הרבני בירושלים.
לפי פסק דין של בג"ץ יש להכיר בנישואים של אזרחים ישראלים שנערכו כנישואים אזרחיים בחו"ל באמצעות מיופי כוח, ללא נוכחות בני הזוג, בתנאי שנישואים כאלה הם חוקיים ומוכרים במדינה בה בוצעו (למשל אל סלוודור).