stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקאו אדום-כתפיים
תת-מינים

ישנם שני תת-מינים ידועים ומתועדים, ומין מתועד לא ידוע.
D. n. nobilis Hahn's Macaw
D. n. cumanensis Noble Macaw
המין שאינו ידוע:
D. n. longipennis Long-wing Macaw
| --- | --- |
הבדלים בין תת-המינים
Hahn's Diopsittaca nobilis: Noble Diopsittaca nobilis

מקור עליון כהה ברובו (שחור): מקור עליון בהיר ברובו (כתום בהיר מאוד)
נחיריים קרובים מאוד למקור: נחיריים רחוקים מעט מהמקור
נוצות כתומות מוסתרות ברובן (בוגר): נוצות כתומות חשופות ברובן (בוגר)
צפיפות נוצות גבוהה יותר בכנפיים ובעורף: צפיפות נוצות גבוהה יותר בבטן והצוואר
עיניים כתומות בהירות יותר: עיניים כתומות כהות יותר עד חומות
בניגוד לשם המקובל לתוכי זה, "ארה נוביליס", הוא אינו ארה, וזהו רק שם נפוץ שנתנו לו, מאותה סיבה גם השם "ארה אדומת-כתף" הוא רק כינוי.
התוכי שייך לשבט האריני, שהם בעצם ה"מקאו", והמין של תוכי זה הוא Diopsittaca, ולא Ara.
הערות שוליים

↑  מקאו אדום-כתפיים באתר הרשימה האדומה של IUCN
מרגון בינוני

| מרגון בינוני |
| --- | --- |
 
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: אווזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ברווזיים
תת־משפחה:: ברווזי ים
סוג:: מרגון
מין:: מרגון בינוני
שם מדעי
 Mergus serrator ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


Mergus serrator
מֶרְגּוֹן בֵּינוֹנִי (שם מדעי: Mergus serrator) הוא מין של עוף מים ממשפחת הברווזיים החי בחצי הכדור הצפוני.
בישראל המרגון הבינוני הוא חולף וחורף נדיר, לרוב לאורך קו החוף, נצפה לעיתים גם בכנרת.
תיאור

אורכו של המרגון הבינוני 51–62 ס"מ ומוטת כנפיו 70–86 ס"מ. צבעי הזכר בולטים וצבעוניים כשראשו ירוק, מקורו המוארך אדום וכך גם עיניו, קצה צווארו לבן, החזה חום בהיר, הכנפיים שחורות עם שוליים לבנים והרגליים אדומות. הנקבה בעלת צבעים בולטים פחות, אך בעלת מקור ועיניים אדומות, וצבעה אפור עם ראש וצוואר צהובים. לשני הזוויגים ישנה ציצה בולטת זקורה.
אקולוגיה

המרגונים חיים באגמים ונהרות באמריקה הצפונית, אירופה, גרינלנד ואסיה. הלהקות הצפוניות נודדות בחורף דרומה ולעיתים חורפות בחופים דרומיים יותר.
הוא חי במים ושוחה וצולל ביעילות במרדף אחר טרף כמו דגים קטנים, רכיכות מים ופרוקי-רגליים מימיים.
הערות שוליים

↑  מרגון בינוני באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  ערד בן דוד, מרגון בינוני, באתר הצפרות הישראלי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544501005171
מיינה מצויה

| מיינה מצויה/הודית |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: זרזיריים
סוג:: מיינה
מין:: מיינה מצויה
שם מדעי
 Acridotheres tristis ‏ליניאוס, 1766
תחום תפוצה


מיינה הודית בפארק הירקון בתל אביב
מיינה בהודו
קן עם 4 ביצים של מיינה הודית בכפר הדסים, אבן יהודה
מיינה מצויה בתל אביב
מיינה מצויה בשכונת בבלי, תל אביב
מַיְנָה מצויה או מיינה הודית (שם מדעי: Acridotheres tristis) היא עוף ממשפחת הזרזיריים שבסדרה ציפורי שיר. צבעה הכללי חום-כהה, עם כתמים לבנים בכנפיים; הראש והצוואר – בצבע אפור-כהה; המקור, סביב העיניים, והרגליים – בצהוב.
מקורה באזורים הטרופיים של דרום אסיה, היא הועברה למקומות שונים בעולם בעיקר לצורך הדברה ביולוגית של חרקים מזיקים והסתגלה היטב לסביבה האורבנית.
המיינה היא אוכלת-כול, וניזונה ממזון מגוון הכולל חסרי חוליות, פירות, גוזלים, ביצים ולטאות. היא נמנית עם העופות החקיינים (כמו מינים שונים של תוכים) ויש לה יכולת לחקות את צלילי סביבתה הקרובה.
ידועה כמתחרה עם מינים מקומיים על מזון ואתרי קינון וכגורמת נזק ליבולים חקלאיים. הוגדרה על ידי האו"ם כאחד ממאה המינים הפולשים המסוכנים בעולם.
קינון

המיינה המצויה היא מונוגמית, והקינון מתבצע באותו מקום שנה אחר שנה. בתקופת הקינון דוגרים שני בני הזוג על 4 עד 6 ביצים במשך 13–14 יום. בשונה מרוב העופות צבען של ביצי המיינה הוא תכלת כהה. הגוזלים פורחים מהקן לאחר 25 ימים, אך ההורים ממשיכים להאכיל אותם כחודש לאחר מכן. תוחלת החיים של המיינה בטבע היא כ-12 שנים בממוצע.
השפעות אקולוגיות וכלכליות של המיינה

ממחקר ראשוני שנעשה במעבדה לחקר המגוון הביולוגי באוניברסיטה העברית בירושלים, נמצא כי למיינה יש פוטנציאל לדחיקת מינים מקומיים.
המיינה היא מקננת-חורים והיא מתחרה על אותם חורי הקינון עם מינים מקנני-חורים מקומיים: דרור הבית, ירגזי מצוי, נקר סורי ושעיר. במחקר שנערך בפארק הירקון בתל אביב נצפתה המיינה משתלטת על אתרי קינון של דרורים ושל ירגזי תוך שהיא דוחקת החוצה את הזוגות המקומיים. באחד המקרים נצפתה פלישה אקטיבית לתיבת קינון בה קיננו זוג דרורים עם ארבעה גוזלים; המיינות הגיעו לתיבה והוציאו ממנה את הגוזלים, וכשבוע לאחר מכן נצפה באותה התיבה קינון של זוג המיינות. תצפיות אלו וההחלפות המרובות בפארק, של זוגות דרורים וירגזים במיינות, מצביעות על הפוטנציאל של המין לדחוק את מקנני-החורים המקומיים. בתקופת הרבייה ניתן לראות זוגות של מיינות סביב אתרי הקינון, ובפארק הן נצפו מגרשות פולשים כגון חתולים ובעיקר עורבים.
בנוסף נצפו אינטראקציות אלימות בתחרות על מקורות מזון. באחד המקרים מיינות הציקו לשלדג לבן-חזה שזה עתה תפס חרק, ולבסוף עזב השלדג את השלל והותיר אותו למיינות שאכלו אותו. במקרה נוסף, ארבע מיינות רדפו אחר בז מצוי שלכד זיקית; הבז, עוף דורס גדול מהמיינות, נכנע לבסוף להצקות האלימות ועזב את הטרף למיינות שניזונו ממנו.
מעבר לסיכון האקולוגי הכרוך בפלישת המיינות, מינים אלו מהווים סיכון גם לחקלאות, בעיקר למטעי נשירים וכרמים. פיקחותן ויכולת העברת המידע שלהן מקשות על תפיסתן והדברתן בסמיכות לאזורים חקלאיים.
בישראל

בארץ ישראל המיינה היא מין פולש. היא הובאה לישראל במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 כחיית מחמד למתחם הצפארי בפארק הירקון בתל אביב-יפו, ושוחררה או ברחה מהכלובים. תוך זמן קצר היא התפשטה מתל אביב לכל גוש דן ומשם צפונה, דרומה ומזרחה.
ב-2015 הייתה המיינה הציפור החמישית בתפוצתה בישראל, כשתפוצתה גדולה מזו של דררה, בולבול וצופית. ב-2020 הייתה הציפור הרביעית בתפוצתה בישראל (לאחר עורב אפור, צוצלת ויונת הבית) והשנייה בתפוצתה באזור מרכז הארץ (כשקדם לה העורב האפור בלבד). מספירה שנערכה בינואר 2024 עולה שהמיינה היא הציפור השנייה הנפוצה בישראל, לאחר שהופיעה ב-59.5% מהדיווחים במסגרת ספירת הציפורים השנתית (עדיין אחרי העורב האפור, ולפני יונת הבית).
מיינות מקננות גם במבנים, ארגזי חשמל, עמודי חשמל ואף בכנפיים של מטוס. בשדה דב נמצא קינון של מיינה מצויה במטוס ארקיע, שחנה במשך סוף השבוע בשדה התעופה.
יבוא של מיינות לישראל, החזקתן וסחר בהן, אינם חוקיים. לכידות חוזרות של מיינות והסחר בהן מעצימים את התופעה, מאחר שהמיינות מצטיינות בבריחה מכלובים. ב-2020 התירה רשות הטבע והגנים לירות בציפור הפולשת כדי למנוע את התפשטותה. לפי ההיתר, ציידים בעלי רישיון יכולים לירות במיינה ללא הגבלה.
מאמר אשר פורסם על ידי פרופסור אסף שוורץ וד"ר אגת קולאוני ב-2019 הראה שחברת הציפורים בפארק הירקון בת"א השתנה לחלוטין בשנים האחרונות. מחברה שבה הדומיננטיים הם מינים מקומיים, כדרור ודוכיפת, לחברה שהמינים החזקים בה הם פולשים כמו המיינות, הדררות והתוכים הנזיריים.
הערות שוליים

↑  מיינה מצויה/הודית באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2  http://www.oiseaux-birds.com/card-common-myna.html
↑  Ali, Salim; Ripley, S. Dillon (2001). Handbook of the Birds of India and Pakistan, Volume 5 (2 (paperback) ed.). India: Oxford University Press. p. 278. ISBN 0-19-565938-4.
↑   צפריר רינת, ציפור פולשת ומזיקה מתפשטת עד צפון רמת הגולן והערבה על חשבון מינים מקומיים, באתר הארץ, 29 בדצמבר 2016
↑  http://www.birds.org.il/he/species-page.aspx?speciesId=432
↑  יבגני ברזה, הארבה לא לבד: המאינות פלשו לישראל, באתר ynet, 6 במרץ 2013; במקור, מתוך כתב העת "טבע הדברים"
↑  תוצאות ספירת הציפורים - 2015, באתר פורטל צפרות
↑  סיכום ספירת ציפורים 2020
↑  ליעונה מנקלי, המיינה מצפצפת עליכם: איך ציפור אחת מצליחה לשגע מדינה שלמה?, באתר Xnet‏, 30 ביוני 2020
↑  אילנה קוריאל, הספירה השנתית: אלו 10 הציפורים הנפוצות בישראל, באתר ynet, 8 באפריל 2024
↑  מסמך ההיתר של רשות הטבע והגנים
↑  להתראות דוכיפת, באתר הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל, ‏17 בדצמבר 2019
↑  דרור רפאל, ‏ערסית, שתלטנית וצווחנית: כיצד הפכה המיינה לציפור הנפוצה בישראל?, באתר מעריב אונליין, 18 במאי 2024
זוג מיינות
מרגון גמד

| מרגון גמד |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: אווזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ברווזיים
תת־משפחה:: מרגוניים
סוג:: Mergellus
מין:: מרגון גמד
שם מדעי
 Mergellus albellus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


מרגון גמד (שם מדעי: Mergellus albellus) הוא מין יחיד בסוגו ממשפחת הברווזיים החי באגמים באירופה ואסיה. שייך לתת-משפחת המרגוניים (Merginae) יחד עם המרגון הגדול ועם מרגון הכיפה.
תיאור

מרגון גמד הוא המין הקטן ביותר בתת-משפחת המרגוניים ואורכו 38–44 ס"מ. צבעו של הזכר לבן. ראשו גדול,עם עיגולים שחורים סביב העיניים (בדומה לפנדה) וציצת ראש לבנה וגבוהה. העורף שחור, החזה לבן, הבטן אפורה ובינה לבין החלק העליון יש כמה פסים אופקיים שחורים ודקים. תחילת הכנפיים שחורה, הזנב אפור-כחול, וכך גם המקור. הנקבות בעלות ראש ועורף חומים, צוואר לבן ושאר הגוף אפור. מקורו של מרגון גמד קצר משל קרוביו, מעוקל בקצהו ונחשב ליותר פרימיטיבי.
לעיתים מתרבה מין זה עם ברווזי עבראש ירוק, הדומים לו מעט וחיים באותם אזורים בטבע.
אקולוגיה

מרגון זה מצוי בטבע בצפון אירופה ואסיה, ביערות הקרים של הטייגה ובנהרות והאגמים סביבם. בעתות קרה חלקם נודדים דרומה לעבר הים הבלטי, הים השחור, ארצות מרכז אירופה ואף למערב אירופה עד לבריטניה.
הם מקננים בעצים והנקבה מטילה 6–9 ביצים בחורי עצים, לעיתים בחורים שנבנו על ידי נקרים. מין זה לא מצוי בסכנת הכחדה אך הוא נחשב מוגן בארגון AEWA.
כמו קרובי משפחתו, המרגון הוא שחיין מיומן המשתמש בשרירי רגליו ובקרומי השחייה כדי להתקדם במים והוא ניזון בעיקר מדגים וכן מחסרי חוליות מימיים.
מרגון במעוף
Museum specimen
הערות שוליים

↑  מרגון גמד באתר הרשימה האדומה של IUCN
טקסוס מעונב

| טקסוס מעונב |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: מחטנאים
מחלקה:: מחטניים
סדרה:: מחטיים
משפחה:: טקסיים
סוג:: טקסוס
מין:: טקסוס מעונב
שם מדעי
 Taxus baccata ‏לינאוס, 1753
תחום תפוצה


פרחים של עץ טקסוס זכר
עץ הטקסוס האנגלי

טקסוס מעונב, טקסוס מצוי או טקסוס אירופי (שם מדעי: Taxus baccata) הוא עץ מחטני ממשפחת הטקסיים (Taxacea). עץ זה הוא עץ ירוק-עד המתנשא לגובה של 12–15 מטרים, חייו ארוכים מאוד וקצב צמיחתו איטי.
עצים אלו מוגנים על פי חוק במספר מדינות באירופה. במסורות היסטוריות של עמים אחדים הפכו ל"עצים קדושים" או ל"יערות קדושים", למשל באסטוריה ובבריטניה.
מקורם של עצי הטקסוס המעונב באירופה המערבית, המרכזית והדרומית, בצפון-מערב אפריקה, צפון איראן ודרום-מערב אסיה.
טקסוס מעונב
תיאור

לעצים הצעירים צורת חרוט. עצי טקסוס מבוגרים יכולים להגיע אף לגובה של 20 מטר, אבל רוב העצים הם נמוכים יותר.
עלוותם קמורה, בלתי סדירה בהופעתה וגזעם מסיבי, עבה וקשרי. ענפיו יכולים להסתעף החל מגובה של כמה סנטימטרים מעל הקרקע. לפעמים יש לעצים צורת שיח.
לקליפת העץ צבע חום עד חום אדמדם (לפעמים כהה מאוד, נוטה לסגול). קליפת העץ עדינה למדי ונתלשת בדרך כלל בקשקשים עדינים. העלים הם מחטים גמישים, שטוחים, בעלי צבע ירוק כהה מעל וירוק בהיר מתחת. אורכם של העלים הוא בערך 2–4 ס"מ. המחטים מקיפים בצורת ספירלה את הנבטים.
הטקסוס המעונב הוא מין דו-ביתי: הפרחים הצהבהבים של העצים הזכרים מיצרים אבקה צהובה באביב. פרחי עצי הנקבה הם ירקרקים ומייצרים "פרות-דמה" בשרניים, בצבע אדום כהה, הידועים בשם "ארילים" (Arilus). בשרם אינו רעיל, אבל הוא מכסה את הזרע החום הקטן שהוא רעיל לאדם ולבעלי חיים. הארילים מתוקים ונאכלים על ידי ציפורים (למשל הקיכליים), המפיצים את הזרעים בהפרשתם.
מקור ותפוצה

מקור המין טקסוס מעונב באירופה, צפון איראן, קווקז, אסיה הקטנה וצפון-מערב אפריקה (הרי האטלס).
מקור ותפוצה > בצרפת

בצרפת, שבה העץ ידוע בשם If commun, גדל העץ בשכנות עם יערות של אשורים, עצי אלון ולעיתים בסמוך לעצי אשוח. הטקסוס גדל במישור בצפון צרפת, בברטאן, נורמנדיה, בהרי הווז' ונפוץ יותר בהרים הנמוכים והבינוניים בדרום המדינה, ובקורסיקה, שבה ניתן למצוא כמה חורשות של טקסוס (הנקראים ivaie). חורשות עצי טקסוס שרדו גם בהרים מאבן גיר בפרובאנס, במיוחד במדרון המוצל של הר סנט-בום (1,148 מטרים), מזרחה ממרסיי, יחד עם עצי אדר מצוי, בסמוך ליערות של עצי אשור. שם הוא יכול להגיע לגובה של 17 מטרים ולגיל של 800 שנה. במידה פחותה נמצאים עצי טקסוס גם על המדרון המוצל של הר סנט ויקטואר (1,011 מטרים) ובהרים האורליאנים (879 מטרים), ביער מורייר ולאורך נחלים.
בקניון ורדון עדיין נמצאים בשפע וכמה מהם הם כבר בני מעל אלף שנה.
עצי טקסוס באים בשנים ניתן למצוא בכמה כפרים, בתי קברות ופרקים של טירות. למשל הטקסוס של הכפר פולבק, במחוז אר הוא בן מעל אלף שנה. גם בגרמניה, בבריטניה ובאסטוריאס ישנם עצים עתיקים כאלה.
אורך חיים

עץ הטקסוס גדל בקצב איטי ויכול להגיע לאורך חיים מופלג. בגדילתו יכול קוטר הגזע להגיע ל-4 מטרים. לעיתים רחוקות קורה שגיל היער הוא כגילו של עץ שלם. הענפים שתוכם מתרוקן עם השנים מונעים אפשרות של הערכה דנדרוכרונולוגית, לפי מספר טבעות. היו טענות על עצים בני 5,000–9,500 שנה, אך הערכות המבוססות על הוכחות כמו קצב גדילה ועבודות ארכאולוגיות במבנים הסמוכים מאששות את ההשערה כי העצים העתיקים ביותר הם כבני 2,500 שנה. בני גיל מופלג כאלה הם למשל העץ פורטינגל בפרטשייר בסקוטלנד והעץ בברמייגו (מחוז קירוס) בחבל אסטוריאס בספרד. אפילו על סמך הערכה פחותה זאת, עדיין עץ הטקסוס נחשב העץ עתיק-היומין ביותר באירופה. אחת התכונות התורמות לאורך חייו היא שהוא מסוגל להתפצל תחת עומס הגדילה המתקדמת, מבלי להיפגע במחלות בנקודות השבר של הפיצול, כפי שקורה אצל עצים אחרים.
עצים מפורסמים

בבריטניה ובנורמנדיה קיימים כמה עצי טקסוס שגילם מוערך בסביבות 1,000 שנה וכמה עצים בני כ-500 שנה.
העץ מפורטינגל בסקוטלנד נחשב העתיק ביותר, כשגילו מוערך ב-2,000–4,000 שנה. הוא נמצא בחצר של כנסייה.
עצים מפורסמים אחרים הם "העץ מלנגרניו" (סנגרניו) (Llangernyw Yew) בחבל ויילס, "סיזרסבום" (Caesarsboom) ("העץ של קיסר") בעיירה לו שבמערב-פלנדריה (בלגיה) ו"העץ מפלורנסקורט" (Florencecourt yew) בצפון אירלנד, הידוע גם כ"טקסוס האירי".
בספרד עץ הטקסוס העתיק ביותר נחשב לפי כמה מחברים, "טשו ל'איגלסיה" (Teixu l'Iglesia בניב האסטוריאני) הנמצא בברמייגו בחבל אסטוריאס. גובהו - 15 מטרים והיקף גזעו הוא 7 מטרים וקוטר עלוותו הוא 10 מטרים. הוא נשתל בסביבות שנת 1160. באפריל 1995 הוא הוכרז כ"מורשת לאומית" על ידי הממשלה האוטונומית באסטוריאס והוא נהנה מהגנת התוכנית לשמירת משאבי הטבע.
הרעילות

רעילותו של הטקסוס נגרמת על ידי תערובת של אלקלואידים: טקסואידים, דיטרפנים מעגליים שעברו אסטריפיקציה על ידי חומצות בנליות ועל ידי חומצות אמיניות או מרכיבים מקורבים שעברו אימידיפיקיצה: טקסין A, טקסין B, טקסין C, (פקליטאקסל), 10-דזאצטיל-באקאטינה III, טקסיפילין, צפאלואמאנין וכו'. בודד במעבדה גלוקוזיד אחד בשם טקסיקאטין.
הלשד של הטקסוס מכיל שמן המגרה את מערכת העיכול.
בסך הכול, בודדו בעץ הטקסוס כמאה חומרים. הטקסין היה הראשון שבהם ובדרך כלל נחשב לאחראי לרעילות. אולם ייתכן שגם חומרים נוספים פחות או יותר מעורבים ברעילות.
הרעלים גורמים למוות על ידי אנוקסיה קטלנית בלתי הפיכה - מניעת חימצון הדם.
רוב החלקים של העץ הם רעילים, כשיוצאים מן הכלל פרות-הדמה "אריל" האדומים, מה שמאפשר בליעתם והפצתם על ידי ציפורים. העלים נשארים רעילים אפילו אם נבלו או התייבשו. בין בעלי החיים הסוס הוא הפגיע ביותר לרעלי הטקסוס, הבקר והחזירים הם קצת פחות.
10 גרם "פירות" (למעשה זרעים) או 100 גרם עלים גורמים למוות של סוס ואין נגד השפעתם טיפול יעיל.
סימני ההרעלה אצל סוס הם הליכה בלתי יציבה, רעידות, פרכוסים, עלפון, קשיי נשימה, התקררות ולבסוף אי ספיקת לב. לעיתים קרובות המוות הוא מהיר מאוד.
הרעלה קטלנית בבני אדם היא נדירה מאוד, ומתרחשת רק אחרי אכילת כמות גדולה מאוד של עלי טקסוס.
גם העץ הוא רעיל. היו יוצרי חצים שנפטרו תוך כדי עבודה אחרי שעיבדו את העץ של טקסוס.
טקסונומיה, שמות ואטימולוגיה

השם האנגלי של עץ הטקסוס - Yew, בא מ-īwa או eijaz או eiwaz הפרוטו-גרמאני, שהוא גם שמה המשוחזר של אחת מהרונות. ייתכן שמילה זו הושאלה משפות קלטיות: בזמנו - בשפת הגאלים ivos באירית - iodhadh|ēo, בוולשית - ywen. מכאן שם העץ בגרמנית Eibe, בצרפתית - If, ומכאן ככל הנראה, גם השם הפרטי הזכר הנפוץ בצרפת - Yves. ייתכן כי משמעות המילה הקלטית המקורית הייתה "צבע חום".
ברוב השפות הרומאניות השמות של העץ קשורים למילה הלטינית "טקסוס" (taxus) המופיעה בכתבי ורגיליוס ופליניוס הזקן, ולמילה יוונית τἀξoς (טקסוס) - אולי מ"טאקסיס" τἀξις, שמובנה "סדר, סידור" (לפי השערה אחת - ייתכן רמז לסידור הסימטרי של המחטים).
באיטלקית tasso, בניב הקורסיקני tassu, באוקסיטנית teis, בקטלאנית teix, בגסקונית tech, בספרדית tejo, בפורטוגזית teixo, בגליסיאנית teixu וברומנית - tisă.
השפה הרוסית שאלה מילה דומה тис (טיס).
ביוונית העתיקה השתמשו גם בשם "מילאקס" (μίλαξ) או "סמילאקס" (σμίλαξ). לתאופרסטוס הטקסוס היה ידוע בשם "מילוס" (μίλος). הוא תיאר את העדפתו של העץ את קרירות ההרים והצל, כמו כן את היותו ירוק-עד וגדל בקצב איטי.
הטקסוס המצוי היה אחד מן המינים שתוארו על ידי קרל לינה. יחד עם כ-30 מינים נכלל למשפחת "טקסאצאה" - Taxaceae, סוג של עצים מסדרת המחטיים Pinales או Coniferes (בעבר הוגדרה סדרה נפרדת Taxales).
השם הלטיני Baccata מובנו - נושא ענבות אדומות.
מסורות ודתות

במיתולוגיה הקלטית, עץ הטקסוס (eburos) מילא תפקיד חשוב; יוליוס קיסר מספר בספרו על המלחמות בגאליה, איך קאטובולקוס, ראש ה"אבורונים" הרעיל את עצמו על ידי שתיית חליטה מקליפת עץ הטקסוס, כדי לא ליפול לידי הרומאים ולהיכנע להם. גם לוקיוס אנאוס פלורוס מציין כי כאשר הקנטברים נמצאו במצור שהוטל עליהם על ידי הלגאטוס גאיוס פורניוס בשנת 22 אחה"ס, רובם איבדו עצמם לדעת מי בחרב, מי באש ומי "ברעל מעץ הטקסוס" (ex arboribus taxeis).
תמונה דומה מתאר פאולוס אורוסיוס בימי המצור על "מונס מדוליוס" (22 לפנה"ס), שבו האסטורים העדיפו למות מחרב עצמם או על ידי בליעת רעל מן עץ הטקסוס מאשר להיכנע לרומאים.
העם באסטוריה מרגיש קשר הדוק לעץ הזה המאחד אותו עם אבותיו, אדמתו ודתו העתיקה. לפי המסורת, בליל כל הקדושים נהגו להביא ענף של טקסוס לקברות של אלו שנפטרו לא מזמן על מנת לעזור להם למצוא את הדרך אל ארץ הצללים.
עץ הטקסוס נמצא תדיר בסמוך לכנסיות, קפלות ובבתי קברות (בעיקר בגרמניה ובריטניה)
הוא מהווה סמל מצד אחד למוות, מצד שני לתחייה מחדש, להתגברות על המוות ולחיי נצח.
מוצאים אותו גם בכיכרות הערים, שבהם נהגו להתכנס מועצות הערים על מנת לנהל את ענייני היישובים.
גם באנגליה, אירלנד וצרפת עץ הטקסוס נמצא לעיתים קרובות בחצרות הכנסיות.
בצרפת, בנורמנדיה, ישנם עצים עתיקים הממוקמים בחצרות כנסיות. בתוך גזע חלול של עצי טקסוס נבנו קפלות. כך למשל ביישובים לה-א-דה רוטו (La-Haye-de-Routot) ולה לאנד-פאטרי (La Lande-Patry). אומרים שבתוך אחד מהעצים החלולים בלה-א-דה-רוטו יכולים לעמוד עד ארבעים בני אדם. אכן, כמה מהעצים האלה הם בעלי רוחב יוצא מן הכלל -עם קוטר מעל 3 מטרים ויכולים להיות בני מעל 2,000 שנה. בכמה מקומות כמו במנזר מוקרוס באירלנד (Muckross Abbey) ובמנזר ז'ימיאז' (Jumièges) בצרפת נזירים שתלו עצי טקסוס באמצע מנזרם. גם בוויילס ישנם כמה עצי טקסוס בכנסיית מרים הקדושה באוברטון-און-די (Overton-on-Dee).
יש משערים כי העץ הקדוש הירוק-עד במקדש באופסלה בשוודיה היה עץ טקסוס עתיק. הנוצרים אימצו אתרים פגאניים קדושים כאלה לבניית כנסיות. חושבים שהשתמשו בעלים ובענפים של הטקסוס במקום דקלים בחגיגות היום הראשון של הדקלים.
מצב החורשות, סכנות והגנה

באירופה שרדו חורשות טקסוס מעטות - במערב אירופה - בבלגיה בברבאנסון, ובמזרח אירופה - בשמורת ציסי סטארופולסקייה (Cisy Staropolskie) בפולין או למשל, בפלאבנו בסלובקיה.
למרות הסבולת היוצאת דופן שלו לצל, השיקום הטבעי של הטקסוס נתקל בקשיים רבים. מייחסים זאת למשל להתרבות בעלי החיים הפרסתנים (אחרי היעלמותן של כמה חיות טרף שנצודו) ועקב הידלדלות המגוון הגנטי של אוכלוסיות הטקסוס וסחף גנטי בקרב הקבוצות הבודדות של עצים. אם כי (כפי שנצפה בשווייץ) בדרך כלל בחורשות, ועוד יותר בקבוצות הקטנות של טקסוס ישנם יותר עצי נקבה מזכרים.
מצב החורשות, סכנות והגנה > השימור

האיחוד האירופי מגן על חורשות עצי הטקסוס כעל בית גידול (הביטט) מועדף.
בצרפת קיימת חקיקה לפיה אפשר לאסור על איסוף עצים אלה או החכרתם. היא מיושמת בעיקר במחוז האלפים העליונים. בקורסיקה (בה נמצאו סמוכים לעצי אורן שחור "פין לריצ'ו" Pin Laricio), כמו ברומניה חורשות הטקסוס כמעט חוסלו על ידי הרועים שחששו מרעילותם עבור הצאן והבקר.
נשארו רק שרידים מעטים המאוימים על ידי סכנת שריפות או התפשטות מרעי הצאן.
בקורסיקה פועלים לשיקומם ביער פיום אורבו (Fium’Orbu) ותוך קשיים מסוימים ביער טובה (Tova).
השימוש בידי האדם > ברפואה

בשנת 1021 המליץ אבן סינא ב"קנון הרפואה" על השימוש בתרופה מופקת מטקסוס מעונב.
הוא קרא לה "זרנב" ושימשה לבעיות לב. יש סבורים כי זה היה שימוש ראשון בתרופה אנטגוניסטית לתעלת סידן מן הסוג שנכנסו לשימוש בעולם המודרני בשנות השישים של המאה ה-20.
במהלך מאות שנים מצא הטקסוס דרך למאגר התרופות העממיות ולפרמקופיאה של המאות ה-18 וה-19 עם התוויות שונות ומשונות - לרבות נגד קדחת, נגד ראומטיזם ולזירוז הפלות.
אחרי שבשנת 1963 התגלה האפקט האנטי גידולי של תמצית מקליפת עצי טקסוס פסיפי (Taxus brevifolia) מאזור הפסיפיק נורת' וסט בצפון-מערב אמריקה הצפונית - בודד ממנה בשנת 1969 החומר הדיטרפנואיד פקליטקסל (Paclitaxel) או טקסול (Taxol).
הפקת התרופה Taxol מתוך ניצול עצי הטקסוס הפסיפי עוררה סוגיות אקולוגיות. בשנת 1989 התגלה כי קיים חומר מקדים לתרופה זו deacetyl baccatin-‏10 הנמצאת בכמויות גדולות יותר מהפקליטקסל עצמו בטקסוס המעונב.
אחרי שנת 1990 יוצר התרופה בדרך של חצי-סינתזה (Semisynthesis) על בסיס חומר מקדים זה שהופק מעצי טקסוס המעונב במדינת מישיגן בארצות הברית ומבריטניה. בינתיים מדענים פעלו לכיוון מציאת דרכים לסינתזה המלאה של החומר האנטי-סרטני ושל נגזרות אחרות שלו.
השימוש בידי האדם > רעל

בימי קדם שימשו עלי הטקסוס להפקת רעל. הרופא היווני דיוסקורידס, רופא צבאי בשרותו של הקיסר נירון חשש אפילו לישון תחת עץ הטקסוס שמא יורעל ממנו. גלנוס מציין את עץ הטקסוס כרעיל.
בתרגום לטיני: Taxus arbor est venenosae facultatis XII 127
השימוש בידי האדם > עצי נוי

מימים קדומים נהגו לשתול את הטקסוס בגנים ובבתי קברות (כמה או כבודדים או כגדר חיה. אולי הימצאותם בבתי קברות תרמה למניעת היעלמותו בימי הביניים).
עץ הטקסוס שימש תכופות גם כעץ נוי באדריכלות הנוף או "האמנות הטופיארית" (Topiary art) כאשר העצים עברו גיזום אמנותי בצורות שונות - של חרוטים, כדורים, צורות של בעלי חיים וכו'.
בסיווג ההורטיקולטורים קיימים מעל 200 סוגים של טקסוס מעונב לצורכי נוי.
הסוג הכי פופולרי הוא הטקסוס האירי (Irish Yew), הקרוי גם הטקסוס של פלורנסקורט (Florencecourt Yew) או בשמו המדעי Taxus baccata fastigiata.
למרות עמידותם לסביבות רבות, העץ אינו סובל הצטברות גדולה של מים וקשיי ניקוז עלולים לגרום לגידול הטפיל הפאתוגני המזיק Phytophthora cinnamomi.
צמיחתו האיטית מדי של עץ הטקסוס גרמה למעצבי גני הנוי להחליפו את הטקסוס בעץ התויה הגדל בקצב מהיר.
השימוש בידי האדם > זנים

עם התפתחות גננות הנוי האנגלית גבר העניין בזנים יוצאי דופן של הטקסוס בקאטה. ידועים בימינו כשבעים זנים כאלה, בהם:
פסטיגיאטה - Fastigiata – התפתח בסביבות שנות ה-1760 באירלנד, יש לו צורת עמוד, יכול להגיע בבריטניה לגובה 15 מטרים, בגרמניה בגובה 5 מטרים, פריחותיו נדירות. הוא נפוץ בפארקים, גנים ובתי קברות. מחטיו הם ירוקים כהים ויושבים בצורת ספירלה על הענף.
פסטיגיאטה אאוריאה Fastigiata Aurea – דומה לקודם, אך יש לו מחטים צהובים.
דובאסטוניאנה - Dovastoniana – מתוארת לראשונה בשנת 1777, צהובה, מגיעה לגובה 5 מטרים, עם גזע אחד, ענפים הגדולים אופקיים ואלו הקטנים תלויים.
פרוקטו-לוטאו Fructo-luteo – נודע לראשונה באירלנד בשנת 1817, גדל כשיח רחב, עם פירות כתומים ומחטים צהובים כהים.
הסאי Hesseii – שיח בעל גובה של 5 מטרים, וקוטר של 5 מטרים, יוצר פירות רבים.
נידיפורמיס - Nidiformis – גמדי, מגיע רק ל-1.2 מטרים גובה, עם פירות רבים וקטנים.
רפאנדנס - Repandens – מגיע ל-7.5 מטרים גובה ו-4.5 מטרים קוטר.
אדפרסה אאוריאה - Adpressa Aurea – ידוע משנת 1838, נפוץ בגנים, מגיע לגובה של 2.4 מטרים ויותר, גדל רק כשיחים ממין נקבה, עם ענפים קטנים, חלקם תלויים, המחטים הם ארוכים-סגלגלים, מתחדדים.
אמרספורט - Amersforte – עם עלים קצרים, סגלגלים, שטוחים, גדל לאט עד גובה 3 מטרים. תרמילי הזרעים הבוגרים אינם אדומים כמו בדרך כלל, אלא צהובים.
השימוש בידי האדם > מכלי נשק - קשתות ארוכות - ועד לכלי נגינה

אחד מכלי הנשק העתיקים בעולם ששרדו הוא ראש חנית באורך של 40 ס"מ, עשוי עץ טקסוס, שנתגלה בשנת 1911 בקלקטון - און-סי בדרום אנגליה. הוא נחשב עתיק מלפני 450,000 שנים.
נמצא ראש חנית כזה גם בטוראלבה בספרד. בלרינגן בגרמניה נמצאה חנית מטקסוס באורך של 240 ס"מ נעוצה בין צלעות של פיל. גם גופת האדם המכונה "אצי" מלפני 5,200 שנה, שנמצאה מוקפאת בשנת 1991 בעמק אץ (אצטל) בהרי האלפים בטירול, הייתה מצוידת בקשת בעלת אורך של 180 ס"מ עשויה מעץ טקסוס. גם הגזע של הגרזן שלו הייתה מעץ טקסוס.
בימי הביניים שימש עץ הטקסוס ליצור כלי נשק: חניתות, קשתות ארוכות וקשתות מוצלבות.
בוויילס ובאנגליה הפכו עצי הטקסוס המעונב למקור המועדף לעץ ליצור הקשתות הארוכות, זאת בגלל העמידות המיוחדת של הליבה (Heartwood) והשכבה החיצונית (Sapwood) של עץ הטקסוס. לא כל עצי הטקסוס הלמו את הדרישות של תעשיית הקשתות.
עם הימשכות השימוש בעצים המתאימים לבניית הקשתות הארוכות, ירדה אוכלוסייתם, והיה צורך לייבא עץ זה מגרמניה ומארצות אחרות.
יבוא מסוג זה תועד לראשונה בשנת 1294. ב-1350 נוצר מחסור חמור כל כך כי המלך הנרי הרביעי הורה לקשתיו לפלוש לאחוזות פרטיות ולהפיק משם את העץ הנחוץ.
כשחודשו מטווחי הכפייה בקשתות וחצים, הותר גם יצור הקשתות מעץ של לוז, מילה והלבורנום.
באמצעות התקנון של וסטמינסטר משנת 1472 חויבה כל אניה שנחתה בעיר נמל אנגלית להביא ארבעה מקלות מעץ הטקסוס על כל "טון" של יין מיובא.
המלך ריצ'רד השלישי העלה את הדרישה לעשרה מקלות. עליית הביקוש לעץ מטקסוס היווה תמריץ להתפתחות תעשיית עץ הטקסוס בדרום גרמניה ואוסטריה, שבהן היא הפכה למונופול מלכותי, כמו גם באיטליה ובספרד.
מחיר מקלות הטקסוס עלה משניים לשמונה פאונד למאה מקלות ואולם בשנת 1483 מכרו הוונציאנים מאה מקלות טקסוס תמורת שישה-עשר פאונד.
ב-1507 הקיסר הגרמני דרש מהדוכס של בוואריה לשים קץ לכריתת עצי הטקסוס, אבל המסחר המשגשג בעץ זה לא פסק.
ב-1562 בוואריה עצמה פנתה לאפיפיור עם בקשה לפעול להפסקת כריתת העצים הסלקטיבית העלולה לגרום נזק לשאר העצים. המונופול המלכותי על התעשייה הזאת הפסיק בסופו של דבר בגלל צמצום מספר העצים – ב-1568 בסקסוניה, וב-1569 בבוואריה ובאוסטריה.
האנגלים שקלו לייבא עצי טקסוס מאזור הים הבלטי אבל בינתיים מקום החצים נלקח על ידי נשק חדש: הרובים.