stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המאסף
היסטוריה

בסוף 1782 הוקמה בקניגסברג "חברת דורשי לשון עבר", חבורה של משכילים צעירים ששמה לה למטרה להפיץ השכלה בעולם היהודי ולהרחיב את השימוש בשפה העברית. בראשה עמדו יצחק אייכל, מנחם מנדל ברסלוי והאחים שמעון וזנוויל פרידלנדר. פעילותה המרכזית של החברה נועדה להיות הוצאת כתב עת עברי. לצורך זה הוציאה החברה ב-1783 חוברת בשם "נחל הבשור", ובה הודיעו המייסדים על כוונתם להתחיל בהפצת העלון, תיארו את תוכנו ומטרתו והחלו להחתים מנויים בקהילות היהודיות ברחבי אירופה.
כמאתיים מנויים חתמו על כתב העת והוא החל לצאת ב-1784. בשלוש השנים 1784 - 1786 יצא בקניגסברג פעם בחודש. העורך היה יצחק אייכל, והתוכן כלל ביוגרפיות של חכמי ישראל, ביאורים למקרא, שירים בעברית וכן תרגומים של יצירות של משוררים גרמניים. כן התפרסמו מזמן לזמן מאמרים בשאלות השעה וביקורת על ספרים חדשים - בעיקר ספרים הלכתיים שחיברו רבנים. בשלב מסוים נוסף לכתב העת חלק בגרמנית שהלך וגדל עם הזמן. הכותבים קראו להפצת הנאורות והתבונה הרציונלית, ביקרו את ההנהגה הרבנית ופרסמו חדשות אופטימיות על התמורות ההיסטוריות ברחבי אירופה. עורכיו הושפעו, ככל הנראה, מכתבי עת גרמניים שעסקו בנאורות שהחלו לצאת אז בברלין, ובראשם ה-Berlinische Monatsschrift, שהחל לצאת ב-1783.
ב-1786 עבר אייכל לברלין, מרכז ההשכלה היהודית באותן שנים. הוצאת כתב העת נפסקה לזמן קצר, ו"חברת דורשי לשון עבר" התמזגה עם "חברת שוחרי הטוב והתושיה" של משכילי ברלין. כתב העת יצא שוב בשנים 1788–1790 ונדפס בדפוס המשכילי "חינוך נערים". העריכה עברה לידיהם של יואל ברי"ל ואהרן האלה-וולפסון, שהחלו לבטא דעות יותר קיצוניות וביקורתיות כלפי העולם הרבני והמסורתי. היקפו של כתב העת הוכפל, ובכל שנה הודפסו כ-400 עמודים של "המאסף".
מ-1790 החלה האטה ביציאת העלון והתעוררו קשיים כספיים ניכרים. ב-1791 פסקה הוצאת העלון, והוא יצא שוב בתדירות נמוכה יותר ובהיקף נמוך יותר בברסלאו בין 1794–1797. דמותו בשנות התשעים שקפה את המשבר שעבר על ההשכלה הברלינית באותו זמן: המשכילים הצעירים ועשירי ברלין הלכו ונעשו יותר ויותר חופשיים וביקורתיים ביחסם ליהדות, לעם היהודי ולעברית וחלק גדול מהם התנצר[דרוש מקור]. גם "המאסף" החל נוקט עמדה קיצונית ופרובוקטיבית ואף החל לדון בפולמוסים פנימיים בין המשכילים לבין עצמם. השמרנים שבין המשכילים לא ראו בעין יפה את התהליך הזה, וכך למשל חדל נפתלי הרץ וייזל לפרסם יצירות שלו בכתב העת. הוצאת "המאסף" פסקה לחלוטין בשנת 1797. בשנת 1800 כתב אייכל לשלום הכהן, שהציע לו לנסות להוציא שוב את "המאסף", כי לדעתו אפסו סיכויי ההצלחה למהלך כזה ותם זמנה ההיסטורי של תנועת ההשכלה.
בשנת 1809 ניסה בכל זאת שלום הכהן להחיות את "המאסף", ואף הצליח להוציא את העלון במשך כשלוש שנים. ב-1829 נעשה ניסיון נוסף לפרסם את "המאסף", אך רק כרך אחד יצא. חלקים ומאמרים מתוך "המאסף" נדפסו שוב במהלך המאה ה-19 על ידי אנשי תנועת ההשכלה במזרח אירופה.
תוכן

תוכן העלון הושפע כל העת משני מוקדים שונים: הראשון הוא הספרות העברית הקלאסית, ובעיקר המקרא וכן ספרות ימי הביניים שנכתבה על ידי מי שהעורכים ראו כראשוני המשכילים, כגון הרמב"ם ואברבנאל; השני הוא עולם הנאורות האירופית (ה-Aufklärung) והספרות האירופית בת התקופה. לנגד עיני העורכים עמד גם "קהלת מוסר", ניסיונו של משה מנדלסון להוציא כתב עת עברי בשנות החמישים של המאה בברלין שלא עלה יפה.
עורכי כתב העת הציבו כאחת ממטרותיו את הכתיבה בעברית. הם ראו את העברית, ובעיקר את לשון המקרא, כשפה גבוהה ואיכותית לעומת הלשון הרבנית הבלולה בארמית וביידיש. הודגש גם הצורך בהרחבת השפה לעולם החול ובשימוש בה לצורך הבעת רעיונות של אסתטיקה, רגש, אמנות, מדע והשכלה, להשתלבות בעמי אירופה וגם לקשר בין קהילות ישראל בתפוצות השונות.
הז'אנרים העיקריים של החיבורים ב"המאסף" היו:
שירה - הז'אנר החשוב ביותר, שפתח כל גיליון של "המאסף". השיר נתפס כמכשיר להשפעה על נפש הקורא וכפסגת היצירה העברית. נדפסו שירי טבע ועונות השנה, שירי ידידות בין המשכילים ושירי הערכה למלכים אירופיים, שירי מוסר ותוכחה, שירים מקראיים, שירים מתורגמים ממשוררי אירופה, וכן מכתמים (אפיגרמים) - חרוזים קצרים ומחודדים להדגשת רעיון.
סיפורת - סיפורים על מוסר השכל, משלים ואלגוריות, אידיליות, פרוזה הגותית, עיבודים של סיפורי המקרא, סיפורי מסעות וקובצי איגרות, דיאלוגים בין דמויות חיות וגם בין מתים (למשל דיאלוג בין הרמב"ם ומשה מנדלסון לרב מפולין).
ביוגרפיות - בעיקר של חכמי ישראל שנתפסו כמי שמחזיקים ברעיונות ההשכלה, כגון הרמב"ם, מנשה בן ישראל או יוסף דלמדיגו. בנוסף נתפרסמו ביוגרפיות של המשכילים עצמם אחרי מותם, החשובה שבהן הביוגרפיה שפרסם יצחק אייכל על משה מנדלסון שנפטר ב-1786 ויצאה לאור לאחר מכן כספר.
"תולדות הזמן", סקירות קצרות על אירועים באירופה, ו"בשורת ספרים חדשים" - ביקורות על ספרים, הן משכיליים והן רבניים.
הערכת "המאסף"

הדורות הראשונים של המשכילים התייחסו בהערכה רבה ובגעגוע אל "המאסף", וכאמור ניסו לחדש את הופעתו והדפיסו מחדש חלקים מתוכו. בדורות מאוחרים יותר נשתנה היחס והפך לביקורת שלילית יותר, במקביל ליחס שלילי שהתפתח כלפי השכלת ברלין בכלל. מבקרי "המאסף" טענו שרמתו הספרותית לא הייתה גבוהה; שהוא לא עסק באירועי הזמן באירופה, למשל כמעט שלא הזכיר את המהפכה הצרפתית; שבין הכותבים בו לא היו אנשים גדולים אלא רק דמויות בינוניות; ושהכותבים בו עסקו בשעשועי לשון ובכתיבה בטלנית במקום לפעול לטובת היהודים, שמחוץ לגרמניה היו נתונים לגזרות ולרדיפות.
ממחצית המאה העשרים השתנתה שוב ההערכה של "המאסף", והחלו לראות אותו על רקע תקופתו ומקומו. ההיסטוריונים וחוקרי הספרות הצביעו על חשיבותו כמפעל ראשוני וכנקודת פתיחה למפעלים נוספים בתנועת ההשכלה ובספרות העברית. הודגשה גם חשיבותו כשלב מוקדם בתחיית הלשון העברית הספרותית. הוא היה גם במה ראשונה למבחר ז'אנרים ספרותיים, שרווחו בספרות האירופית בת הזמן ויובאו אל הספרות העברית דרך "המאסף".
חשיבותו של "המאסף" הייתה בעיקר בהיותו כלי הביטוי המרכזי של המהפכה שחוללו משכילי ברלין בעולם היהודי, היצירה של אליטה אינטלקטואלית מודרנית המהווה אלטרנטיבה לעולם הרבני. "המאסף" שימש מכשיר להפצת בשורת ההשכלה מברלין אל הקהילות היהודיות במערב אירופה ובמזרחה, ואפשר למשכילים צעירים לפרסם את דעותיהם ולמצוא הד לרעיונותיהם אצל משכילים אחרים. בין "המאספים" היו גם כמה מראשוני היוצרים של הספרות העברית החדשה ובהם אייכל, וולפסון וברי"ל הנזכרים, נפתלי הרץ וייזל, יהודה ליב בן-זאב, ברוך לינדא, דוד פרידלנדר, דוד פרנקו-מנדס, יוסף האפרתי מטרופלוביץ, יצחק סטנוב, אליהו מורפורגו, שלום הכהן ואחרים.
לקריאה נוספת

יוסף קלוזנר, היסטוריה של הספרות העברית החדשה, כרך א, ירושלים תשי"ב, עמ' 151–164.
צמח צמריון, המאסף - כתב העת המודרני הראשון בעברית, תל אביב תשמ"ח.
משה פלאי, שער להשכלה - מפתח מוּער להמאסף, כתב העת העברי הראשון, תקמ"ד-תקע"א, ירושלים תשס"א.
משה פלאי, דור המאספים בשחר ההשכלה - תרומתם הסיפרותית [!] של חלוצי המאסף, כתב-העת העברי הראשון, להשכלה העברית בראשיתה, תקמ"ד-תקע"א, הוצאת הקיבוץ המאוחד תשס"א.
שמואל פיינר, מהפכת הנאורות - תנועת ההשכלה היהודית במאה ה-18, ירושלים תשס"ב.
דוד רזיאל

| --- | --- |
דוד רזיאל, 1 במאי 1941
דוד רזיאל, 1 במאי 1941
 לידה:  19 בנובמבר 1910 סמרגון, מחוז וילנה
 נהרג:  20 במאי 1941  (בגיל 30) כ"ג באייר ה'תש"א בגדאד, ממלכת עיראק 
 מקום קבורה:  הר הרצל 
 תאריך עלייה:  1914
 מדינה:  האימפריה הרוסית, פלשתינה (א"י) 
 כינוי:  אלוף בן ענת (שם מחתרתי)
 השכלה:  ישיבת מרכז הרב 
 בן או בת זוג:  שושנה רזיאל 
 השתייכות:   ההגנה  אצ"ל הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 תקופת הפעילות:  1929–1941 (כ־12 שנים)
 דרגה:    אלוף בצה"ל (לאחר מותו)
 תפקידים בשירות
 מפקד האצ"ל, מפקד יחידת קומנדו
 פעולות ומבצעים
 המרד הערבי הגדול, מלחמת העולם השנייה
 תפקידים אזרחיים
 נציב בית"ר בארץ ישראל
 הנצחה
 היישוב רמת רזיאל, בית הספר רזיאל בגבעת האירוסים בדרום נתניה, כפר הנוער עתיד ע"ש דוד רזיאל בהרצליה.
 
דוד רזיאל (רוזנסון) (י"ז בחשון ה'תרע"א, 19 בנובמבר 1910 – כ"ג באייר ה'תש"א, 20 במאי 1941), "האלוף בן ענת", היה ממייסדי האצ"ל ומפקדו הרביעי ונציב בית"ר בארץ ישראל. נהרג בעיראק בשליחות צבאית מטעם בריטניה.
תולדות חייו > תחילת הדרך

נולד בעיירה סמרגון, בפלך וילנה של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), כנצר למשפחת רבנים, בנם של בלומה לבית גורדין (בתו של רבי יהודה ליב גורדין ואחותו של אבא גורדין) ומרדכי רזיאל (רוזנסון) (1880–1962), מחנך עברי. בבית דיברו עברית. ב-1914 עלה עם הוריו ואחותו אסתר לארץ ישראל, בעקבות הזמנה שקיבל אביהם ללמד בבית הספר "תחכמוני" בתל אביב. במלחמת העולם הראשונה הוגלתה משפחתו למצרים על ידי הטורקים יחד עם כל יהודי הארץ שהיו נתינים רוסים, משם חזרה לרוסיה ושבה לארץ בשנת 1923.
בשנת 1928, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר "תחכמוני" שבתל אביב, עלה לירושלים ולמד בישיבת מרכז הרב, שם היה חברותא של הרצי"ה קוק ושל הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא[דרושה הבהרה]. בנוסף לכך למד מדעי היהדות, מתמטיקה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית.
בעקבות מאורעות תרפ"ט (1929) הזדעזע רזיאל והצטרף לארגון ההגנה בירושלים. לאחר זמן קצר סיים קורס מפקדים.
תולדות חייו > באצ"ל

ב-1931 התפצל האצ"ל מתוך ההגנה, ורזיאל נמנה עם מקימי הארגון. בזמן מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט היה רזיאל ממצדדי שבירת מדיניות ההבלגה כלפי הערבים. ב-1936 יצאו לאור בהוצאת הספרייה המרכזית של ברית חיילי החזית היהודית ספר "האקדח" מאת ד. ראש (שם עט של דוד רזיאל ואברהם שטרן), וכן הספר "תרגילי הסדר המכונס והמרווח" מאת י. גוש-חלב (דוד רזיאל). הספר הראשון שימש באצ"ל ובמחתרות במשך שנים אחרי פרסומו, בהיותו ראשון מסוגו בעברית. ב-1937 הגיעו לידי הסכם המאחד את האצ"ל עם "ההגנה" אך רזיאל נשאר באצ"ל עם רוויזיוניסטים ואנשי בית"ר. במחתרת ראו בו רבים סמל של מופת והקרבה עצמית.
באותה תקופה נשא את שושנה, בתם של יוסף חיים צבי (בנו של שמואל זנוויל שפיצר) וחנה שפיצר, שהייתה מייסדת ומנהלת בית הספר לבנות שפיצר בירושלים.
תולדות חייו > מפקד האצ"ל

בשנת 1938 מינה זאב ז'בוטינסקי את דוד רזיאל למפקד האצ"ל, וכך היה למפקדו הרביעי של הארגון. ההחלטה הראשונה שקיבל הייתה לבטל את התואר "ראש המפקדה", ולהציע שמעמדו כראש המפקדה יהיה "ראשון בין שווים", בהמשך הרחיב את פעולותיו של הארגון גם לליטא ולפולין. כינויו המחתרתי של רזיאל היה "בן ענת", על שם השופט שמגר בן ענת.
תחת פיקודו, החל מיולי 1938, בוצעו פעולות טרור רבות נגד ערבים ברחבי הארץ, וזאת כתגובה להירצחם של יהודים רבים במאורעות. כך למשל, בירושלים בוצעו מספר רב של פעולות ירי וחבלה, ובהן התקפת אוטובוס ערבי בפצצה ברחוב יפו, ופיצוץ מוקש בשוק הירקות בעיר העתיקה בירושלים. בפעולות אלה נרצחו מעל ל-200 אזרחים ערבים, לפחות 70 מהם באירועים שהיו לאחר תום המאורעות.
מעשים אלו הביאו לידי קיטוב ביישוב היהודי בארץ. ראשי המוסדות הלאומיים גינו אותם בלשון חריפה ואנשי מחנה הפועלים החליטו החלטות אופרטיביות כדי להחליש את האצ"ל ולבודדם מהיישוב היהודי.
בינואר 1939 יצא רזיאל מהארץ בזהות בדויה. בפברואר השתתף בוועידה בפריז שעניינה היה הסדרת עליית אף על פי, ושם נפגש, בפעם היחידה, עם זאב ז'בוטינסקי.
אישיותו הותירה רושם רב על ז'בוטינסקי, שאמר כי חיכה לאדם כמותו 15 שנה, ומינה אותו לנציב בית"ר בארץ.
במאי 1939 חזר מהשליחות מארצות הברית. בהגיעו עצרו אותו הבריטים, אך רזיאל הצליח להימלט. רזיאל, שהסתתר מפני הבריטים, לא יכול היה לישון באופן קבוע באותו מקום, והיה מגיע ללון מדי פעם בבית משפחת שפירא בשכונת גאולה. כשהיה מגיע, היה הרב אברהם אלקנה שפירא מפנה את מיטתו והולך ללימוד "משמר".
ב-19 במאי עלה בידי הבריטים לאוסרו שנית והוא נכלא בכלא עכו.
באוקטובר 1939 שוחרר עם חברי מפקדת אצ"ל נוספים בערבותו של פנחס רוטנברג.
תחת הנהגת רזיאל הוחלט כי האצ"ל לא ייאבק בבריטים בזמן מלחמת העולם השנייה, ותחת זאת יסייע להם במלחמה בגרמניה הנאצית. הדבר הביא לפרישת חברים מן האצ"ל, ובראשם חברו ושותפו לדרך עד אז, אברהם שטרן (יאיר), ולהקמת הלח"י.
תולדות חייו > מותו ודבר קבורתו

בשנת 1941, לאחר שפרץ בעיראק מרד אנטי-בריטי בראשות רשיד עאלי אל-כילאני, נענה רזיאל לבקשת הבריטים לשגר יחידת קומנדו לחבל במתקני זיקוק הנפט ליד בגדאד, שהיו חיוניים לצבא הגרמני. רזיאל אף החליט, למגינת לבם של חבריו, לעמוד בראשה של היחידה, בת ארבעה אנשים שכללה את יעקב מרידור, יעקב סיקא אהרוני ויעקב טרזי. הוא אף סבר שיוכל להקים תאים של האצ"ל בקרב יהודי עיראק. היחידה יצאה לפעולת האצ"ל בעיראק ב-17 במאי 1941 משדה התעופה הצבאי בתל נוף, ונחתה בשדה התעופה בחבניה, שבעיראק. בהגיעם שונתה התוכנית, והם קיבלו משימת מודיעין לקראת כיבוש העיר פלוג'ה. בפעולה זו נהרג רזיאל, ב-20 במאי, ביחד עם קצין בריטי מלווה, מהפצצה של מטוס גרמני, והוא בן 30. נסים כהן שנשאר בארץ ישראל החליפו כמפקד האצ"ל, אולם לאחר זמן קצר המליץ כהן על חברו יעקב מרידור, שיעמוד בראש הארגון. בסיכון חיים ובהצלחה, השלימו יעקב סיקא אהרוני ויעקב טרזי את הפעולה.
רזיאל נטמן על ידי הבריטים בעיראק, בבית עלמין צבאי בחבניה. על מצבתו נכתב השם 'בן משה'. בני משפחתו ומשרד החוץ עשו מאמצים רבים להביא את ארונו לקבר ישראל, כולל ביקור אישי של אלמנתו בעיראק, אולם רק בשנת 1955 הסכימה ממשלת עיראק לאפשר לבריטים להוציא את הארון מארצם, בתנאי שלא יובא לקבורה בישראל, אלא בקפריסין, שהייתה אז מושבה בריטית.
קונסול ישראל בניקוסיה אליעזר מרום פעל להסדרת הנושא. עצמותיו הובאו לקבורה בבית הקברות היהודי במארגו, ליד ניקוסיה, בה' בטבת תשט"ז.
בספטמבר 1960, זמן קצר לאחר שקפריסין זכתה בעצמאות, פנה חבר הכנסת מנחם בגין אל נשיא הרפובליקה החדשה, הארכיהגמון מקאריוס השלישי, בבקשה לאפשר את העברת הארון למדינת ישראל.
הפנייה נענתה בחיוב, וב־16 במרץ 1961 (כ"ח באדר תשכ"א) נערכה לדוד רזיאל הלוויה צבאית, בהשתתפות המונים. ארונו נטמן בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים, בחלקת חללי הבריגדה היהודית.
לאחר מותו של רזיאל הוענקה לו דרגת אלוף בצה"ל.
יום מותו, כ"ג באייר, נקבע על ידי מנחם בגין בשנת תש"ו כיום התייחדות עם כל חללי האצ"ל.
ב-2021, 80 שנה לאחר שרזיאל נהרג, קיבל באופן אקראי, בן משפחתו הפרופ' אריה נאור, מצבת עץ עם כיתוב זהה לזה שהיה על המצבה בקפריסין. המצבה הועברה למכון ז'בוטינסקי לבדיקה, וכך נמצאו מסמכים שונים הנוגעים לקבורתו של רזיאל בעיראק, בקפריסין ובישראל.
בנו

כאשר רזיאל נהרג, רעייתו שושנה לא ידעה כי היא בהיריון. התינוק שנולד נקרא דוד על שם אביו, אך הוא נפטר בבית החולים. הוא נטמן בהר הזיתים ולימים התברר שקברו נהרס בתקופת השלטון הירדני.
הנצחה

מושב רמת רזיאל בהרי יהודה, נקרא על שמו, והוקם על ידי יוצאי בית"ר והאצ"ל. כמו כן, נקרא על שמו כפר נוער דוד רזיאל שבהרצליה.
על שמו נקראים רחובות בערי ישראל, כדלקמן: ירושלים, תל אביב, בית שמש, רמלה, נתניה, בת ים, ראשון לציון, פתח תקווה, גבעת שמואל, ואשקלון.
עיריית תל אביב הציבה לוחית זיכרון ליד הבית בו התגורר, ברחוב הנביאים 30 בתל אביב.
ב- 23 באפריל 1978, דאר ישראל הנפיק סדרה של 5 בולי דאר שעליהם מופיעים דיוקנם של אישים מן ההיסטוריה המודרנית של ישראל. אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של דוד רזיאל. על השובל של הבול הופיעה הכיתובית: " 30 שנה לעצמאות ישראל ". האמן צבי נרקיס עיצב את הבול. דאר ישראל מכר 1,499,000 של בול זה  עד להפסקת המכירה.
לקריאה נוספת

אריה נאור (אחיינו של רזיאל), דוד רזיאל, ידיעות ספרים, 1990.
משה נחמני, בכוח וברוח: חייו וכתביו של דוד רזיאל (2024)
יעקב סיקא אהרוני, "בעקבות המופתי עם דוד רזיאל"
משה בן-שאול, מעלות לוחמים - עשרים ושלשה פרקי לוחמים, הוצאת הדר, 1967, עמודים 58–72 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "אברהם מרדכי רזיאל (רוזנסון)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 987; א. ר., ר' מרדכי רזיאל איננו, חרות, 2 בינואר 1962.
↑  יוסף קיסטר, האצ"ל, הוצאת משרד הביטחון, 1993, עמוד 28.
↑  אפרת שטרן, "שנפתחו השערים, נהיה ריח של קדושה", באתר ערוץ 7, 1 ביוני 2016
↑  פרטי המשימה מתוארים בספרו של סיקא אהרוני, "בעקבות המופתי עם דוד רזיאל"
↑  יהודה לפידות, ‏היום שרה הקטנה, באתר "דעת"
↑  עיראק, מוזיאון הלוחם היהודי
↑  קבר דוד רזיאל, בית הקברות הצבאי הבריטי, חבניה, עיראק
1 2  קורין אלבז-אלוש, מזכרת מהמחתרת, ידיעות אחרונות 28.5.2021, עמ' 9
↑  דוד תדהר (עורך), "דוד רזיאל", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ז (1956), עמ' 2972
↑   גופתו של דוד רזיאל הובאה למנוחות בארץ, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים, 1961
↑  דוד תדהר (עורך), "דוד רזיאל", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יא (1961), עמ' 3881
↑  אריה נאור, דוד רזיאל, עמוד 277
↑  ניר מן, הראיון האחרון עם שושנה רזיאל, אלמנתו של מפקד האצ"ל הרביעי דוד רזיאל, באתר הארץ, 23 באפריל 2010
↑  יעקב צחור (עורך), בולי ישראל תש"ח -  תשס"ב, קטלוג מס' 14, רשות הדאר - השירות הבולאי, כתר הוצאה לאור, 2008, עמ' 187
↑  יוני רוטנברג, רוּח דוד, באתר ערוץ 7, 30 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007502537505171  GND: 119067463  ISNI: 0000 0000 6675 9053  LCCN: no91018584  NTA: 112100120  VIAF: 25404632   WorldCat (עם VIAF): 25404632 
קבר דוד רזיאל בבית הקברות הצבאי בהר הרצל
לוחית זיכרון על הבניין בו התגורר דוד רזיאל בתל אביב
הפוגס

| --- | --- |

 מקום הקמה:  לונדון 
 תקופת הפעילות:  מ-1982 
 סוגה:  פאנק רוק, פאנק קלטי 
 חברת תקליטים:  וורנר מיוזיק גרופ, סטיף רקורדס 
 פרסים והוקרה:  MOJO Awards 
 pogues.com
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 שיין מקגוואן 
 
הפוגס (The Pogues) הייתה להקה אנגלו-אירית, בראשות שיין מקגוון ואחרים, שנוסדה בשנת 1982 בלונדון. היא שילבה מיזוג של מוזיקת פאנק רוק עם מוזיקת פולק אירית, ושימוש בכלי נגינה דוגמת: חלילית אירית, בנג'ו, בוזוקי אירי, ציתרן, מנדולינה ואקורדיון. הלהקה לא התקבלה בתחילה בחוגי המוזיקה האירית המסורתית - המוזיקאי הנודע טומי מאקם כינה אותם "האסון הגדול ביותר אי פעם שפגע במוזיקה האירית", אך לאחר מכן יוחסו לה את החייאת הז'אנר. מאוחר יותר שילבה הלהקה השפעות ממסורות מוזיקליות אחרות, כולל ג'אז, פלמנקו ומוזיקה מזרח תיכונית.
היסטוריה

הלהקה הוקמה בשם Pogue Mahone - אנגליזציה של הביטוי האירי póg mo thóin, כלומר "נשק לי את התחת". היא התחילה לנגן בפאבים ובמועדונים בלונדון, ונודעה בהופעות החיות האנרגטיות שלה. לאחר שזכתה לחשיפה רחבה כלהקת החימום של להקת הפאנק רוק "הקאלש", בסיבוב ההופעות שלהם ב-1984, קוצר שם הלהקה ל-Pogues, כדי לעקוף את הצנזורה של ה-BBC, בעקבות תלונות של דוברי גאלית סקוטית. הלהקה הוציא לאור את אלבום האולפן הראשון שלה, "Red Roses for Me", באוקטובר 1984. האלבום, שנקרא על שם מחזה מ-1942 של המחזאי האירי שון או'קייסי, הכיל שילוב של שירים איריים מסורתיים ושירים מקוריים שכתב והלחין שיין מקגואן, והופק על ידי אלביס קוסטלו.
אלבום האולפן השני של ההלהקה, "Rum Sodomy & the Lash" - ששמו הוא מציטוט המיוחס לווינסטון צ'רצ'יל, יצא לאור באוגוסט 1985.
ב-1987, העיבוד של הלהקה לשיר העם "The Irish Rover", יחד עם להקת הדבלינרס, הגיע למקום הראשון באירלנד ולמקום השמיני בבריטניה. מאוחר יותר ב-1987, הוציאה הלהקה את סינגל חג המולד "Fairytale of New York", שנכתב על ידי מקגוון וג'ם פינר והוקלט כדואט בין מקגוון לקירסטי מקקול. הוא הגיע למקום הראשון באירלנד ולמקום השני בבריטניה. השיר נותר להיט חג המולד בבריטניה ובאירלנד; בדצמבר 2022, הוא קיבל אישור של סינגל פלטינה מחומשת בבריטניה, לאחר שצבר מכירות של יותר שלושה מיליון עותקים. הוא הופיע באלבום האולפן השלישי של הלהקה מ-1988, שזכה לשבחי הביקורות והצליח מסחרית, "If I Should Fall from Grace with God".
הפוגס הקליטו שני אלבומים נוספים בהשתתפות שיין מקגואן: "Peace and Love" שיצא לאור ב-1989, ו-"Hell's Ditch" שיצא לאור ב-1990, אחר כך פוטר מקגואן מהלהקה, במהלך סיבוב הופעות ב-1991, עקב התלות שלו בסמים ובאלכוהול שהשפיעה יותר ויותר על יכולתם להופיע בפני קהל.
הלהקה המשיכה לאחר עזיבתו של מקגוון, תחילה עם ג'ו סטרומר ולאחר מכן עם חבר הלהקה הוותיק ספיידר סטייסי כסולנים, והוציאה אלבום נוסף ""Waiting for Herb" (1993). הם נפרדו בעקבות הכישלון הביקורתי והמסחרי של אלבום האולפן השביעי והאחרון שלהם, Pogue Mahone" (1996)".
הלהקה התאחדה שוב עם מקגואן לסיבוב הופעות בסוף 2001. והמשיכה להופיעה בקביעות ברחבי בריטניה ואירלנד; בחוף המזרחי של ארצות הברית וביבשת אירופה. לציון 30 שנה להקמתם, הם הוציאו את אלבום ההופעה וקליפ ההופעה The Pogues in Paris: 30th Anniversary and the box Set Pogues 30, המכיל גרסאות מחודשות של כל אלבומי האולפן שלהם, בתוספת אלבום הופעה חיה שלא יצא בעבר. הגיטריסט פיליפ שברון מת באוקטובר 2013. הפוגס ביצעו את ההופעות החיות האחרונות שלהם בקיץ 2014, לפני שהתפרקו סופית. הבסיסט דריל האנט מת באוגוסט 2022 ומקגואן מת בנובמבר 2023.
הערות שוליים

↑  שירה נאות, שיין מקגוון ("הפוגס") מת בגיל 65, באתר הארץ, 30 בנובמבר 2023
↑  בועז כהן, ר ו ק הסלידה הופכת להתרגשות [ הפוגז - "שלו□ ואהבה־- יבוא (באדיבות בית 1 התקליט), חדשות, 3 באוגוסט 1989
↑  ניסן שור, במשך עשורים הם שתו, עישנו, הסניפו והזריקו מכל הבא ליד. עכשיו הם סתם קשישים מחוקים, באתר הארץ, 28 בינואר 2021
↑  ליה פן, להקת הפולק-פאנק האירית "הפוגס" מתפרקת בפעם השנייה, באתר הארץ, 2 בספטמבר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 6085267  BnF: cb13905843t (data)  GND: 7648850-0  ISNI: 0000 0001 1503 4615  LCCN: n91124247  MusicBrainz: d41a6875-b626-4c0f-89a1-aecb643d29ff  NKC: xx0026292  VIAF: 124475138   WorldCat (עם VIAF): 124475138
גלפירה

| --- | --- |

איור משנת 1553
 לידה:  35 לפנה״ס? 
 פטירה:  7 (בגיל 41 בערך) 
 בן או בת זוג:  יובה השני ארכלאוס 
 
גְלָפִירָה (ביוונית: Γλαφύρα;‏ 35 לפנה"ס בערך – 7 לספירה בערך) הייתה נסיכה קפדוקית, בתו של ארכלאוס (אנ'), מלך קפדוקיה האחרון.
חייה

גלפירה נולדה במחצית השנייה של המאה ה-1 לפנה"ס. היא נישאה לאלכסנדר, בנם של הורדוס ומרים החשמונאית, ולזוג נולדו שלושה ילדים: טיגראנס החמישי, מלך ארמניה (אנ'), אלכסנדר (אנ'), ובת נוספת.[דרוש מקור] בשל התנהגותה היהירה, שאולי נבעה מהיותה בת למשפחת מלוכה, גלפירה הייתה שנואה על חברים אחרים בבית הורדוס. בתקופה זו נחקרה על ידי הורדוס על דבר ידיעתה על "מזימה שנחרשה" עליו. לאחר שהורדוס הוציא את אלכסנדר להורג, הוא שלח אותה בחזרה לממלכת אביה, יחד עם הנדוניה שלה. ילדיה מאלכסנדר "עזבו את מנהגי היהודים ושמירתם מיד עם הולדתם ועברו למנהגי האבות של ההלנים".
גלפירה פגשה את יובה השני, מלך מאוריטניה בערך בשנת 2 לספירה. אשתו של יובה השני, קלאופטרה סלנה השנייה נפטרה בשנת 6 לספירה, וגלפירה נישאה לו. יוסף בן מתתיהו כתב כי יובה נפטר וגלפירה האלמנה שבה לבית אביה, שם פגשה את ארכלאוס, נשיא יהודה, שהיה בנו של הורדוס מאשתו מלתקי השומרונית. אולם מאחר שיובה מת רק בשנת 23 לספירה, מסתבר כי גלפירה לא התאלמנה אלא יובה כנראה גירש אותה, ככל הנראה בשנת 7 לספירה.[דרוש מקור] ליובה וגלפירה לא היו ילדים משותפים.
גלפירה חזרה ליהודה ונישאה לארכלאוס, לאחר שהתגרש בשל כך מאשתו מרים. מאחר שגלפירה ילדה לאחיו ילדים, הנישואים היו בניגוד לחוקי הייבום. זמן קצר אחרי נישואים אלו, נפטרה גלפירה.
הערות שוליים

↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר א, פרק כג, פסקה א.
1 2  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר א, פרק כח, פסקה א.
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר א, פרק כד, פסקאות ב-ג.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 16, פרק י, פסקה ז, סעיף 331-328.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 17, פרק א, פסקה א, סעיף 11.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק ה, פסקה ד, סעיף 141.
1 2  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ב, פרק ז, פסקה ד.
1 2  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 17, פרק יג, פסקה ד, סעיף 350.
↑  תולדות מלחמת היהודים ברומאים (תרגום אולמן, הערות מאת ישראל שצמן), הערה לסעיף 115.
↑  על פי ספר ויקרא, פרק י"ח, פסוק ט"ז; פרק כ', פסוק כ"א.
↑  אריה כשר ואליעזר ויצטום, הורדוס: מלך רודף ורדוף, הערות לפרק 13, הערה 32, עמ' 497.
שני קוני למל

ערך זה עוסק במחזה של אברהם גולדפדן. אם התכוונתם לסרט המבוסס על המחזה, ראו .
| --- | --- |

ניו יורק תר"ס?
 כתיבה:  אברהם גולדפדן
 מקום ההתרחשות:  מזרח אירופה היהודית
 סוגה:  מחזה קומי
 מספר מערכות:  4
 שפה:  יידיש
שני קוני למל או הקנאי (ביידיש: דער פֿאַנאַטיקער אָדער די בײדע קוני לעמעל) הוא מחזה קומי פופולרי מאת אברהם גולדפדן מתקופת ראשית התיאטרון היידי, שנכתב בין השנים 1880-1878.
רקע

אברהם גולדפדן נחשב לאבי התיאטרון ביידיש. כבר במחזותיו הראשונים "די באבא מיט די אייניקלין" (הסבתא והנכדה) ושמנדריק שנכתבו בשנת 1877 חוזר מוטיב של הבת המשכילה המסרבת לרצון הוריה להשיאה לחתן אדוק. במחזה שמנדריק מופיע גם מוטיב החלפת הזהויות. מוטיבים אלו חוזרים במחזה שני קוני למל.
פירוש המילה "לעמל" ביידיש הוא כבשה, ו"קוני למל" הוא "כבשה טיפשה". בדרך כלל מובן השם כאדם שלומיאל, חסר ביטחון עצמי, תמים ומטופש, חסיד שוטה. לא ברור אם קוני למל הוא חידוש לשוני של גולדפדן או שכבר היה בשימוש בשפת יידיש.
הדמויות

ר' פנחסיל: סוחר חסידי אדוק ועשיר, לבוש בקפוטה, כיפה ושטריימל, דיבורו איטי.
רבקה: אשתו של ר' פנחסיל. חובשת פאה אדומה, מודרנית יותר מבעלה, כבת ארבעים.
חיה'לה - קרולינה: בתם של ר' פנחסיל ורבקה, נערה בת שבע עשרה.
ר' שלומניו: יהודי גליציאני הגון מקרקוב, לבוש במעיל ארוך, עם צילינדר על הראש.
קונילמל: בנו החורג של ר' שלומניו, חסיד כבן עשרים, עיוור בעין אחת, חיגר ומגמגם, חובש קפלוטש עגול.
קלמן-שדכן: יהודי כבן ארבעים, מדבר מהר ולא ברור, מדיף ריח טבק.
ליבניו: בתו של קלמן שדכן, בת תשע עשרה, טיפשה וגסה.
מקס: סטודנט בן עשרים ושתיים, אחיינו של ר' שלומניו.
עלילה

ר' פנחס'ל מעוניין לשדך את בתו חיה'לה עם חסיד אדוק, אך בתו מאוהבת במורה המשכיל מקס. קלמן-שדכן מוצא לחיה'לה שידוך הגון – את קוני למל, בנו החורג של ר' שלומניו, גבאי ופרנס החודש בעיר שחרייווקה. לקוני למל כמה חסרונות "קטנים": הוא עיוור בעין שמאל, צולע, מגמגם, נאיבי וילדותי.
חיה'לה, המכנה את עצמה קרולינה, נפגשת עם מקס אהובה בגן העיר ומספרת לו על השידוך המיועד. מקס מבין שמדובר בקוני למל בנו החורג של דודו. הוא מציע שיתחפש לקוני למל ויגיע לבית קלמן-שדכן כחתן המיועד לחיה-קרולינה. ליבניו, בת השדכן, נמצאת לבדה בבית כשמגיע מקס המחופש לקוני למל. הלה מהלל את יופייה, נשבע באהבתו לה ומשכנעה לברוח אתו.
קוני למל נתבקש להגיע הישר לבית הכלה. ר' פנחס'ל רב עם רבקה אשתו, הטוענת שחיה'לה בתם תתחתן רק עם מי שהיא תבחר. חיה'לה, המצפה לאהובה המחופש מקס, מודיעה שבחירת אביה מקובלת עליה. קוני למל (האמיתי) מגיע ומזועזע שחיה'לה אינה יודעת מהי פרשת השבוע, לא מאמינה בשדים, ברוחות וברבנים. חיה'לה, הבטוחה שמדובר במקס המחופש, מנסה לנשק אותו, וקוני למל בורח בצעקות "שמע ישראל".
מקס מגיע לביתו של ר' פנחס'ל מחופש לקוני למל. הוא מנצל את אמונתו של רב פנחס'ל על כך שקוני למל הוא צדיק נסתר. ר' פנחס'ל נכנס לחדר ומוצא את קוני למל-מקס מדבר ללא גמגום עם הנשמות הקדושות של סבותיו, ושואל אם חיה'לה היא באמת זיווגו. בהשפעת האירוע נשבע ר' פנחס'ל, בתקיעת כף לתת את בתו למקס לאישה. לחדר נכנסות דמויות סטודנטים מחופשות לרוחות רפאים ומאשרות שקוני למל-מקס הוא זיווגה של חיה'לה.
בזמן כתיבת התנאים עם קוני למל-מקס נכנסים קוני למל האמיתי בלווית קלמן-שדכן וליבניו בתו. כל אחד מהקוני למלים טוען שהוא הקוני למל האמיתי. ר' שלמניו מגיע באיחור ופותר את התסבוכת. הוא מבהיר שקוני למל הוא בנו החורג ומקס הוא בן אחיו. מקס משתדך עם חיה'לה וקוני למל מקבל את בת השדכן.
בסצנת הסיום מגרשים הסטודנטים את החסידים. מקס שר שיר המסביר שהמיוחס האמיתי הוא רק מי שרכש השכלה. כולם רוקדים ומאחלים מזל טוב לזוגות החדשים.