stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסוקי דזמרא
מבנה "פסוקי דזמרא" בימי החול > יעידון יגידון

לפי נוסח איטליה, נוהגים לומר בכל יום אחרי שירת הים פיוט המתחיל "יעידון יגידון", וכן נהגו גם בנוסח פרובאנס ונוסח קטלוניה. הפיוט חתום שלמה, ומיוחס לר' שלמה אבן גבירול.
מבנה "פסוקי דזמרא" בימי החול > ברכת ישתבח

פסוקי דזמרא נחתמים בברכת ישתבח, שהיא ברכה החותמת את אמירת פסוקי דזמרא, אשר עניינה הוא האמירה שכל השבחים שבעולם ראויים להיות מופנים כלפי הקב"ה.
הברכה מוזכרת כבר במובאה בראשונים בשם התלמוד הירושלמי.
מנהג האשכנזים לעמוד בעת אמירת ברכה זו ואילו מנהג הספרדים והתימנים לשבת.
בסיומה נוהגים הספרדים להוסיף אמן ומוזכרת דעה זו בגמרא "כל העונה אמן אחר ברכותיו הרי זה משובח" וביארו כמה ראשונים בדברי הגמרא שהכוונה היא אחר סוף סדרת ברכות כגון ברכותיהם של פסוקי דזמרא, וכתבו התוספות שלא נהגו לענות אמן אחר עצמו אלא בברכת בונה ירושלים, וזהו מנהג האשכנזים.
פסוקי דזמרא בשבת וחג

את פסוקי דזמרא בשבת ובחג נוהגים לשיר במנגינה ייחודית לשבת או לחג.
פסוקי דזמרא בשבת וחג > מזמורי תהילים נוספים

בשבת ובחג נהוג להוסיף מזמורים שונים בפסוקי דזמרא, ברוב הנוסחים לפני אמירת "ברוך שאמר" (למעט "מזמור שיר ליום השבת" והשם מלך (תהלים צב-צג) הנאמרים מיד אחרי ברוך שאמר), ובנוסח אשכנז אחרי "ברוך שאמר" ו"הודו" ולפני "יהי כבוד". הסיבה לכך שברוב המנהגים התוספת היא לפני "ברוך שאמר" היא שהוספת המזמורים היא מנהג מאוחר יחסית, ולכן חששו להפסק בין ברכת "ברוך שאמר" ל"נשמת כל חי".[דרוש מקור] ישנם מספר מנהגים באשר לאילו מזמורים נוהגים להוסיף. לפי נוסח ספרד בסיום מזמורים אלו, לפני "ברוך שאמר" מוסיפים את הפיוט "האדרת והאמונה" המושר בחזרת הש"ץ של שחרית של יום הכיפורים. הספרדים נוהגים גם כן להוסיף אותו בראש השנה.
פסוקי דזמרא בשבת וחג > נשמת כל חי

נשמת כל חי הוא פיוט הכלול בתפילת שחרית בשבתות וחגים. תפילת "נשמת כל חי" נאמרת גם בליל הסדר וכלולה בהגדה. תפילת נשמת כל חי נאמרת גם על ידי יחידים אשר ניצלו מצרה. במקורות רבים נאמר שההתחייבות לומר את נשמת כל חי בעת צרה היא סגולה להנצל מצרה.
ידועה גם בתור ברכת השיר (אם כי ישנן פרשנויות נוספות למונח זה, המופיעות במסכת פסחים), והנוסח כולו נחשב כנוסח מורחב של ברכת ישתבח.
סדר החשיבות

הפוסקים השונים תפסו חלקים שונים של פסוקי דזמרא כבעלי חשיבות רבה יותר, כמו שנובע מהנחיותיהם למאחר לבית הכנסת, אשר צריך לדלג על חלקים מפסוקי דזמרא כדי להספיק להתפלל בציבור קריאת שמע ושמונה עשרה (על פי הקבלה קיימת בעיה לדלג ויש הנוהגים בכל מקרה לומר את כל התפילה על הסדר).  להלן מובא סדר חשיבות הפרקים לפי המשנה ברורה (על פי נוסח אשכנז).  לפי פוסקים אחרים, ולפי נוסחאות אחרים, הסדר יכול להשתנות קצת.
החשיבות הגדולה ביותר היא להתפלל תפילת שמונה עשרה עם הציבור. לשם כך ניתן לדלג על כל פסוקי דזמרא ולא לאומרם כלל, ויאמר פסוקי דזמרא אחרי התפילה, חוץ מהברכות שאינו יכול לאומרם אחרי התפילה. ויש חולקים וסוברים שיותר טוב להתפלל ביחידות מאשר לדלג על כל פסוקי דזמרא.
אם יש לאדם מעט זמן יאמר הברכות "ברוך שאמר" ו"ישתבח", ומזמור אשרי יושבי ביתך. לדעת המשנה ברורה, בשבת ויום טוב חייב לומר גם נשמת כל חי.
אם יש לו יותר זמן, יאמר מזמורים "הללו את ד' מן השמים" ו"הללו א-ל בקודשו".
אם יש לאדם יותר זמן - יאמר אף שאר מזמורי הללויה.
אם יש לו יותר זמן, יאמר "ויברך דוד" עד לשם תפארתך.
ואם יש לו יותר זמן יאמר "הודו" עד "והוא רחום".
ואם יש לו יותר זמן יאמר "יהי כבוד".
ואם יש לו יותר זמן יאמר המזמור "מזמור לתודה".
ואם יש לו יותר זמן שיאמר אף את שירת הים.
כל מה שאומרים בחול (חוץ נשמת כל חי) קודם למזמורים שמוסיפים בשבת. במזמורי שבת, למנצח ולדוד בשנותו ותפלה למשה קודמים לשאר המזמורים שמוסיפים בשבת.
לפי חלק מהפוסקים, ראוי שישלים האדם מזמורים אלו לאחר התפילה, אם כי לפי תשובות הגאונים - אין צורך בהשלמה זו. בשולחן ערוך נפסק שמי שמדלג פסוקי דזמרא לגמרי ישלימנו אחרי התפילה, אבל לא ברור אם מי שדילג בפסוקי דזמרא חייב לעשות כן.
אמירתם בנחת

השו"ע פסק, כי אין לומר הזמירות במרוצה אלא בנחת. לפי ביאור המשנה ברורה, הכוונה היא שיש לאמרם כמונה מעות.
רבי דוד שלמה משרקי (מזרחי) בספרו שתילי זיתים קרא תיגר על האומרים במרוצה את פסוקי דזמרא. מדבריו שם:
"אותם שאומרים במרוצה כקורין איגרת בלי נעימה ולא שום פיסוק טעמים ובלא כוונה וחיבה...אוי לחלקם הרע, מה יענו ליום פקודה... אם כן תמה על עצמך איך בצפצוף בלי דעת ונחת יעשה דרך לתפילה, אדרבה, דרכי מוות, שנחשב כמדבר דברים בטלים במושב המלך..."
הערות שוליים

↑  יצחק בער, סידור עבודת ישראל, הוצאת רעדעלהיים תרכ"ח
↑  תשובות הגאונים החדשות סימן ל"א
↑  בביאורו לספרא דצניעותא
↑  מופיע לראשונה בתחילת "שערי אורה" לרבי יוסף ג'יקטיליה
↑  מדריך למנהג אשכנז המובהק, עמ' 23.
↑  ספר "אור זרוע" (המיוחס לר' דוד בן רבי יהודה החסיד) הוצאת אורים עמוד 124. דבריו הובאו בספר הקבלה הנפוץ "תולעת יעקב" לרבי מאיר אבן גבאי.
↑  להרחבה על כך, ראו: הרב ישראל דנדרוביץ, פתקים מן השמים, בתוך קובץ הפעמון, גיליון 4, עמודים 62-73
↑  ברכה זו נהגו בה גם לפני קבלת שבת, לפני ערבית בשבתות וי"ט.
↑  משנה ברורה סימן נ"א, א'
↑  סדור שיח ירושלם, חלק א (ימות השנה), מהדורת תשס"ה, שחסר בעמ' כ-כא, לעומת עמ' ריא ואילך שמופיע בתפלות בשבת.
↑  סדר עולם רבה, פרק יד: "בשחר היו אומרים: "הודו לה' קראו בשמו וגו'" עד: "אל תגעו במשיחי וגו'", ובין הערבים היו אומרים: "שירו לה' כל הארץ וגו'" עד: "ואמר כל העם אמן והלל לה'". וכך היו אומרים כל מ"ג שנה בציון לפני הארון, עד שהביאו שלמה לבית העולמים".
↑  הלל משה סירמניטה ואאנג'לו מרדכי פיאטילי, סדר תפלות כמנהג בני רומה, ירושלים תשע"ד, עמ' יז.
↑  מחזור רומניא, ויניציאה רפ"ג, דף י ע"א.
↑  MANN, JACOB. “GENIZAH FRAGMENTS OF THE PALESTINIAN ORDER OF SERVICE.” Hebrew Union College Annual 2 (1925): p. 276. http://www.jstor.org/stable/23502513
↑  ב"ח, אורח חיים נא ב
↑  רלב"ג, פירוש לדברים ג כג, תועלת א
↑  פני יהושע, ברכות לב.
↑  כך מביאים האבודרהם והטור
↑  מחזור כל השנה כפי מנהג ק"ק איטאלייאני, ליוורנו תרט"ז, חלק א, דף קסח ע"א.
↑  הלל משה סרמוניטה ואנג'לו מרדכי פיאטילי, סדר תפלות כמנהג בני רומה, ירושלים תשע"ד, עמ' כז.
↑  סדר התמיד, דף כ ע"א.
↑  לפיוט באתר השירה והפיוט.
↑  בית המדרש הווירטואלי
↑  ראו תוספות תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף מ"ה, עמוד ב'.
↑  מטה אפרים תרכה, מ
↑  ראו משנה ברורה נב:ה.
1 2  שולחן ערוך או"ח נב:א.
↑  ראו משנה ברורה נב: ס"ק ו.
↑  נב: ס"ק ה.
↑  שכן לדעת רש"י (שבת קיח ע"ב ד"ה פסוקי דזמרא) הם עיקר פסוקי דזמרא.
↑  משנה ברורה נב: ס"ק ד.
↑  רמ"א או"ח נב:א. וזה לכאורה דווקא לפי נוסח אשכנז שאומרים הודו אחרי ברוך שאמר.
↑  רמ"א או"ח נב:א.
↑  משנה ברורה נב: ס"ק ה. וזה לכאורה דווקא לפי נוסח אשכנז שאומרים מזמורים אלו אחרי ברוך שאמר.
↑  או"ח נב:א.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן נ"א
↑  סימן נא ס"ק י"ד
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289161405171 
פרקי הללויה ליום השבת, צרפת, המאה ה-13
"ויברך דוד..."
צינור לבה

מערת "ולנטינה", קליפורניה. בתמונה זו ניתן לראות את צורת הצינור הקלאסית ואת הסימנים על הקירות שמעידים על מפלסי לבה שונים בעבר.
צינור הלבה ת'רסטון (Thurston) שבפארק הלאומי הרי הגעש של הוואי. טביעת הנעל שעל הקיר הימני מראה את העומק של הלבה שזרמה לתקופת מה.
נטיפי לבה על התקרה של מערת משפוט (Mushpot), קליפורניה.
תקריב של צוהר במישור החוף, דרכו ניתן לראות נטיף לבה שנוצר על תקרת המערה. התמונה צולמה בפארק הוולקאני הלאומי של הוואי
מאפיינים נדירים של מערות לבה הם עמודי לבה. זהו עמוד הלבה במערת מנג'אנג באי צ'ג'ו שבקוריאה.
הקרן הקולחת, קאואיי (Kauai), הוואי.
פתח של מערת לבה באי רנגיטוטו (Rangitoto) בניו זילנד.
צינורות לבה הם תעלות טבעיות שדרכן זורמת לבה מתחת לפני השטח של זרם הלבה, שיוצא מהר הגעש בזמן התפרצות. צינורות לבה יכולים להיות "פעילים" – כלומר יכולים לנקז באופן פעיל לבה מן המקור, או "לא פעילים" – כלומר הלבה חדלה מלזרום דרכם, הסלע התקרר ונשאר ערוץ ארוך, דמוי מערה.
צינורות לבה נצפו גם על הירח.
אופן ההיווצרות

צינור לבה הוא סוג של "מערת לבה" הנוצרת כאשר זרם לבה פעיל, בעל צמיגות נמוכה, מפתח קרום ארוך וקשיח. הקרום מתעבה, ויוצר מעין גג מעל זרם הלבה (שממשיך לזרום). צינורות לבה יכולים להיווצר בשתי דרכים: על ידי יצירת קרום מעל ערוץ לבה, או על ידי זרמי חבלים (ידועים גם כפהויהוי, pāhoehoe), כאשר הלבה נעה מתחת לפני השטח.
לבה בדרך כלל עוזבת את נקודת ההתפרצות בערוצים. ערוצים אלו נוטים להישאר חמים מאוד גם כאשר סביבתם מתקררת. בהתאם לכך, הערוצים מפתחים קירות מסביבם, מכיוון שהלבה החיצונית מתקררת או מכיוון שערוץ הלבה ממיס את דרכו ושוקע עמוק יותר בפני השטח. ערוצים אלו יכולים להעשות עמוקים מספיק כדי שהקליפה תקשיח, ותיצור צינור בידוד ששומר על הלבה המומסת שזורמת בתוכו. סוגים אלו של צינורות לבה נוטים להישאר קרובים לאזור ההתפרצות.
רחוק יותר מנקודת ההתפרצות, כשהלבה עוזבת את מקורה, היא עשויה לזרום שלא בערוץ, אלא בצורה דמוית מניפה. בדרך כלל הלבה הרחוקה (שזורמת כמניפה) היא לבה שנפרדה מצינור לבה (שמוביל למקור ההתפרצות). זרמים אלו, הקרויים זרמים פהויהויים, זורמים על פני השטח ומתקררים. הם יוצרים פני שטח סיביים, חלקים או מחוספסים. הלבה ממשיכה לזרום בצורה זו עד שהיא חוסמת את המקור שלה. בשלב זה, הלבה התת-קרקעית עדיין חמה מספיק כדי לפרוץ את המחסום בנקודה מסוימת, ובנקודה זו נוצר "מקור" לבה חדש. לבה זורמת מהמקור הראשוני עד לנקודת שבירה זו בזמן שהלבה החיצונית של הזרמים הפהויהויים מתקררת. כך נוצר ערוץ תת-קרקעי שהופך לצינור לבה.
מאפיינים

שדה זרימת לבה רחב, מורכב לעיתים קרובות מצינור לבה מרכזי אחד, וסדרה של צינורות קטנים יותר, שמספקים לבה לזרמי לבה אחרים. כאשר אספקת הלבה מפסיקה (ההתפרצות נגמרת או שזרמי הלבה פונים למקום אחר), הלבה שבמערכת הצינורות מתנקזת (כלפי מטה כמובן) ומשאירה צינורות דמויי מערה, ריקים חלקית, מתחת לאדמה.
בדרך כלל ניתן לצפות בסימנים (מעין פסים אופקיים) על קירות הצינורות המרוקנים. הסימנים, המציינים את העומקים השונים שהיו ללבה שזרמה בצינורות בעבר, ידועים גם כ"מדפי זרימה" (אם הם בולטים מהקיר בצורה ניכרת) או "קווי זרימה" (אם הם טמונים בקיר). לצינורות לבה בדרך כלל יש רצפות פהויהויות, אם כי לעיתים קשה להבחין בכך מכיוון שהרצפה מתכסה בחלקים שנפלו מהתקרה. ניתן למצוא, לרוב, מגוון רחב של  ספלאותמים בצינורות לבה כולל מגוון של צורות דמויות נטיף, הידועות כ"נטיפי לבה" (הסוג הנפוץ ביותר של ספלאותמים במערות לבה). זקיף לבה עשוי להיווצר מתחת לנטיפי לבה צינוריים ולהפוך לצורה הידועה כהלקיטיט לבה צינורי. "רץ" הוא חרוז לבה שיוצא מפתח קטן בתקרת המערה ואז "רץ" במורד הקיר (זולג). מערות לבה עשויות להכיל גם משקעים מינרליים שלובשים בדרך כלל צורות של קרום, של גבישים קטנים או (פחות נפוץ) של נטיפים וזקיפים.
רוחבן של מערות לבה יכול להגיע ל-14–15 מטרים (אם כי לרוב הוא צר יותר), ועומקן נע בין 1–15 מטרים מתחת לפני השטח. צינורות לבה יכולים גם להיות מאוד ארוכים; לדוגמה: צינור הלבה שנוצר מזרם ה"מאונה לואה" (Mauna Loa) ב-1859, נכנס לים במרחק של כ-50 קילומטר מנקודת ההתפרצות שלו. עוד דוגמה הוא צינור הלבה הקרוי "מערת הרוח" (Cueva del Viento) שנמצא במערכת הצינורות השמאלית בטיידה (Teide), באי טנריפה. אורכו של צינור זה עולה על 18 קילומטרים, והוא נוצר בגלל אזורים נרחבים הבנויים בצורת מבוכים שזורים, שנמצאים בחלק העליון של מערכת הצינורות.
מערכת צינורות הלבה בקיאמה (Kiama), אוסטרליה, מורכבת מיותר מ-20 צינורות, שרובם נוצרו מהתפרצויות לבה שיצאו מהזרם הראשי. קוטרו של הגדול שבצינורות הללו הוא 2 מטרים ויש לו "חיבורים מפרקיים" בצורת עמודים, שנוצרו לאור שטח הקירור הגדול. לצינורות האחרים יש מאפיינים חיבוריים קונצנטריים או רדיאליים.
צוהר (Skylight) הוא חור שנפער בגג של צינור לבה כתוצאה מהתרוקנות הצינור (אם הדופן דקה מדי), מסחיפה, מבליה או בגלל דרדרת מקומית. במקרים רבים משמש צוהר נקודת כניסה לתוך צינור הלבה.
דוגמאות

איסלנד:
סרטשליר (Surtshellir) - מערה זו נודעה במשך זמן רב כמערת הלבה הארוכה ביותר בעולם.
ויוגלמיר (Víðgelmir) - עוד מערת לבה ארוכה באיסלנד.
פורטוגל:
גרוטה דס טורס (Gruta das Torres) - מערכת מערות הלבה של האיים האזוריים.
ספרד:
מערת הרוח (Cueva del Viento) - מערת לבה באורך של 17 קילומטרים. טנריפה, האיים הקנריים.
ארצות הברית:
מערת נהר הלבה (Lava River Cave) ביער הלאומי קוקונינו (Coconino National Forest), אריזונה.
המונומנט הלאומי שכבות לבה (Lava Beds National Monument), קליפורניה - האתר שבו הריכוז הגדול ביותר של מערות לבה בארצות הברית.
מערת קזומורה (Kazumura Cave) בהוואי - אורכה כ-65.5 ק"מ, והיא מערת הלבה הארוכה ביותר בעולם.
מערת נהר הלבה (Lava River Cave) במונומנט הלאומי הגעשי ניוברי (Newberry National Volcanic Monument), אורגון.
מערת הקוף (Ape Cave), וושינגטון - מערת הלבה השלישית באורכה בארצות הברית.
הירח: עובדות מדעיות רומזות על כך שלירח יש צינורות לבה רבים. צינורות הלבה שבגבעות מריוס (Marius Hills) (אתר על הירח), הוצעו בעבר כאזור פוטנציאלי להקמת מושבת ירח.
ראו גם

לבה
ספלאולוגיה
גאולוגיה של הירח
האי הגעשי צ'ג'ו וצינורות הלבה
הערות שוליים

↑  ניתוח "בטיחות הקרינה של מערות לבה ירחיות". פגישת המחלקה לאסטרולוגיה 2001. החברה האסטרונומית האמריקאית. נובמבר 2001.
↑  "מערת לבה", גלוסר תמונות של תנאים וולקניים. הסקר הגאולוגי של ארצות הברית. 2000. מקור.
↑  צינור הלבה הווירטואלי, אתר לימודי גדול המסביר על סוגי צינורות לבה ודרכי היווצרותם, לצד אוסף תמונות רחב.
↑  ד. בונל 2008 (Bunnell, D). מערות האש: בתוך מערות הלבה של אמריקה. החברה הלאומית לספלאולוגיה. האנטסוויל (Huntsville). אי אל (AL). מסת"ב. 9781879961319.
↑  "Surtshellir-Stefánshellir system". מערות איסלנד. מערות תצוגה.
↑  לאתר
↑  חיים במערות לבה ירחיות, Discovery.com.
צינור לבה באיי גלאפגוס
הדיקטטורה הצבאית בברזיל (1964–1985)

הדיקטטורה הצבאית בברזיל שהתקיימה בין השנים 1964-1985, הייתה תקופת שלטון כת צבאית בברזיל. במהלך התקופה שלטו בברזיל נשאים מטעם המפלגה הצבאית הברית הלאומית להתחדשות. העידן החל עם הדחת הנשיא ז'ואאו גולאר בהפיכה צבאית בשנת 1964, שהוחלף על ידי ראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של ברזיל גנרל אומברטו קסטלו ברנקו, שניסה להשיב את הדמוקרטיה, אך בשלהי שנות ה-60 ובשנות ה-70 הפכה ברזיל לדיקטטורה צבאית, שבה פועלת משטרה חשאית (המכונה שירות המידע הלאומי), בשיטות של טרור ועינויים. תחת המשטר הצבאי התרחש שגשוג כלכלי בתחילת שנות השבעים, אך לאחר מכן הפך השגשוג לחוב לאומי כבד ואינפלציה דוהרת. הנשיא הצבאי האחרון, ז'ואאו פיגיירדו, התפטר במרץ 1985, ובכך הסתיימה הדיקטטורה הצבאית.
על אף שהמשטר הצבאי בברזיל לא התקרב לרמת הדיכוי של דיקטטורות במדינות אחרות בעולם ולמרות הפיתוח הטכנולוגי הרב והקדמה אותה השיגו בתקופה זו, גרמה הדיקטטורה הצבאית לחברה הברזילאית נזקים עמוקים: הדיקטטורה הגבילה את חופש הביטוי והפעילה צנזורה, דיכאה את האופוזיציה, השתמשה באלימות ובעינויים כלפי אזרחים, הביאה למשבר כלכלי חריף וקשה שדרדר את המדינה אל סף פשיטת רגל, וגרמה לפגיעה סביבתית קשה.
ההפיכה הצבאית > ההפיכה

שלטונו של הנשיא ז'ואאו גולאר נחשד על ידי רבים בקשרים עם הקומוניזם ובנטייה שמאלה. גולאר, שכיהן כסגן נשיא ברזיל, מונה לנשיא ברזיל בשנת 1961, לאחר התפטרות תמוהה של הנשיא ז'אניו קואדרוס. בתחילה צומצמו סמכויותיו, ולצידו מונה ראש ממשלה, לו ניתנו מקצת הסמכויות. ראש הממשלה טנקרדו נווס התפטר לאחר זמן קצר, ולאחר חילופיהם של שלושה ראשי ממשלה, פנה גולאר בשנת 1963 למשאל עם בו הושבו מלוא הסמכויות למשרת הנשיא. בשנת 1964 נראה היה לאנשי הכת הצבאית כי נטייתו של גולאר שמאלה היא חזקה מדי, וקשריו עם אישים כקרלוס לואיס פרסטס, וגיסו, לאונל בריזולה, מסכנים את מעמדה של ברזיל. למרות שרוב ההיסטוריונים סבורים כי ההפיכה שהפילה את שלטונו של הנשיא האזרחי ז'ואאו גולאר הייתה תוצאה של התנהגותו של גולאר ושל חוסר היציבות של המשטר האזרחי בשנותיו האחרונות, אחרים טוענים כי התוכניות להפיכה צבאית בברזיל החלו עוד בשנת 1954.
אף פוליטיקאי אזרחי לא היה מקובל על כל הפלגים הפוליטיים והצבאיים שהתאחדו לשם הדחתו של גולאר. כך קיבל על עצמו ראש המטה הכללי של צבא ברזיל, המרשל אומברטו קסטלו ברנקו את תפקיד הנשיא, אותו מילא בין השנים 1964 ל-1967.
ההפיכה הצבאית > תפקידה של ארצות הברית

לארצות הברית היה תפקיד מורכב באירועים שהובילו לדיקטטורה הצבאית. בשנת 1963 נערך בעיתונות האמריקנית מסע כנגד הנשיא גולאר, ובשנת 1964 תמך לינדון ג'ונסון במתנגדיו של גולאר. שגריר ארצות הברית בברזיל, לינקולן גורדון, הודה בכך שהשגרירות מימנה את מתנגדי גולאר בבחירות המקומיות בשנת 1962 ואף עודדה את הקושרים כנגדו; שסוכני מודיעין אמריקנים פעלו בברזיל; ושבעת ההפיכה בשנת 1964 היו אוניות הצי האמריקני בכוננות ליד חופי ברזיל. הממשל בוושינגטון הכיר מיד בממשלה הצבאית בשנת 1964, ואף כינה אותה "כוחות דמוקרטיים" שפעלו כנגד הקומוניזם הבינלאומי. בראייה לאחור נראה שהכוח הזר היחיד שהיה מעורב באירועי ההפיכה היו האמריקנים, וגם הם היו גורם שולי למדי.
ההפיכה הצבאית > משטר ברנקו

בתחילה רצה אומברטו קסטלו ברנקו רק לפקח על רפורמה במבנה הפוליטי והכלכלי של ברזיל, ונראה כי לא היה בכוונתו ליצור שינוי בר קיימא במשטר. הוא סירב לשמש כנשיא מעבר לתקופה בה היה אמור גולאר לכהן, או למסד את אחיזתו של הצבא בכוח הפוליטי. עם זאת, דרישות ולחצים הביאו להחמרה במצב. אנשי הכת הצבאית רצו טיהור של המשטר מהשפעות שמאליות ופופוליסטיות, וטענו כי צעדיו אינם מספיקים, בעוד שפוליטיקאים אזרחיים חיבלו ברפורמות אותן ניסה ברנקו לקדם, והאשימו אותו כי הוא דיקטטור. על מנת לספק את דרישות הקיצונים מאנשי הכת הצבאית הוא השעה וטיהר את הקונגרס, פיטר כמה ממושלי המדינות, והורה בצו על הרחבה משמעותית של סמכויות הנשיא על חשבון הרשות המחוקקת והרשות השופטת. הוא הצליח בדיכוי השמאל הפופוליסטי, אך הביא לכך שהממשלות הבאות, ממשלותיו של המרשל ארטור דה קוסטה אה סילבה והגנרל אמיליו גרסטזו מדיסי יכלו לשלוט בברזיל שלטון דיקטטורי ללא מעצורים.
ברנקו ניסה לשמור על מידה מסוימת של דמוקרטיה. הרפורמות הכלכליות שלו סללו את הדרך ל"נס הכלכלי" הברזילאי של שנות ה-70, והדרך בה עיצב מחדש את המערכת הפוליטית עיצבה את היחסים שבין הממשלה ובין האופוזיציה בשני העשורים הבאים. הוא שמר על עליונות הנשיא על הצבא, והעמיד במקומם מפקדים צבאיים בעלי נטייה להפיכה צבאית. עם כל זאת, הביאה דרך פוליטית זו לשינוי חוקתי דיקטטורי מרחיק לכת באוקטובר 1965 שהביא לכך שייאלץ לקבל את קוסטה אה סילבה כיורשו.
עד שנת 1965 היו בברזיל שלוש מפלגות עיקריות. מפלגת השמאל-מרכז שנקראה מפלגת העבודה הברזילאית, מפלגת המרכז - ימין שנקראה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת הימין האיחוד הלאומי הדמוקרטי. ההפיכה הצבאית לא הביאה לאיסור כולל על פעילות מפלגתית ועל פעילותו של הקונגרס, אלא איגדה את כל המפלגות הקיימות למערכת דו מפלגתית. רוב אנשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והאיחוד הלאומי הדמוקרטי יצרו מפלגה בשם "ארנה" (ראשי תיבות בפורטוגזית של "ברית החידוש הלאומי", בעוד שאנשי השמאל והאופוזיציה, רובם יוצאי מפלגת העבודה, יצרו את התנועה הדמוקרטית הברזילאית ששימשה כמפלגת אופוזיציה. במהלך שנות המשטר הצבאי התקיימו בחירות, בהן זכתה ארנה לרוב מובטח. כאשר בשנת 1974 זכו אנשי האופוזיציה למספר מושבים גדול משציפו אנשי הכת הצבאית, העביר הקונגרס חקיקה שהגבילה את אנשי האופוזיציה, וכמה מן המושבים בקונגרס נשללו מהם. מערכת דו מפלגתית זו החזיקה מעמד עד לשנת 1979.
ההפיכה הצבאית > חילוקי הדעות בקרב הכת הצבאית

אנשי הכת הצבאית נחלקו בין אלו שהאמינו שהם צריכים לתחום את פעילויותיהם לתחום הצבאי, והקיצונים שהתייחסו לפוליטיקאים כאל ילדים סוררים המוכנים לבגוד בברזיל ולהסגירה לקומוניזם. ניצחון הקיצונים גרר את ברזיל למצב של שלטון אוטוריטארי. עם זאת, בשל העובדה שהם לא יכלו להתעלם ממשקלם של המתונים או מההתנגדות הכוללת בחברה למשטר הדיקטטורי, הם לא יכלו להביא למיסוד תחיקתי של דרישותיהם. הם לא ניסו לחסל את שרידי המשטר החוקתי הליברלי הישן, הן בשל הלחץ הפנימי והן בשל ביקורת מבחוץ, והברית עם ארצות הברית. ארצות הברית סיפקה את האידאולוגיה האנטי קומוניסטית של אנשי כת הקצינים, אך גם הטיפה לדמוקרטיה ליברלית, לה לא יכלו הקיצונים להסכים. בשל דאגתם למראית העין הם נמנעו משלטון אישי, ודרשו כי כל שינוי בשלטון ייערך בצורה חוקתית למחצה, בה העביר הנשיא את סמכויותיו ליורשו.
עם כל זאת, ידם של הקיצונים הייתה על העליונה במשטרו של יורשו של קסטלו ברנקו, קוסטה אה סילבה, והם הצליחו להביא לחקיקת חוק, ב-13 בדצמבר 1968, אשר העניק לנשיא כוחות דיקטטוריים, פיזר את הקונגרס ואת מועצות המחוקקים במדינות, השעה את החוקה, והשית צנזורה על העיתונות.
ההפיכה הצבאית > שלטונו של מדיסי

כאשר לקה הנשיא קוסטה אה סילבה במפתיע בשבץ מוחי, בספטמבר 1969, הסיר המשטר את מסכותיו. הנשיא החדש, אמיליו גרסטזו מדיסי מונה בהתייעצות של ראשי שלוש הזרועות של צבא ברזיל. קוסטה אה סילבה ומדיסי ייצגו את הקו הקיצוני של צבא ברזיל, שהיה נחוש להחזיק בשלטון לכל פרק זמן שיידרש על מנת להשיג את מטרותיו. ממשלתו של מדיסי החזיקה בשלטון ללא כל תמיכה עממית, מבלי שתהיה נתמכת על ידי מפלגה פוליטית, ומבלי שיהיה לה מצע ברור. היה זה עידן של פעולות טרור בערי ברזיל, חטיפות דיפלומטים, לרבות שגריר ארצות הברית, ומסע מקיף לדיכוי לוחמי גרילה בדרום מערב המדינה, ביער הגשם של האמזונס. סוכנויות שונות, כשירות המידע הלאומי הוקמו על מנת לרגל אחר מתנגדים פוליטיים, לענותם, "להעלימם", ולסכל את פעולותיהם. מבצעים אלו הביאו לקרע בין מנהיגות המדינה ובין הנהגת הכנסייה הקתולית בפעם הראשונה בהיסטוריה של ברזיל. הם גם יצרו הידרדרות ביחסים עם ארצות הברית שמנהיגיה ציפו לניצחון קו מתון, מסוג זה שהוביל קסטלו ברנקו.
משטרו של מדיסי ניסה לקבל תמיכה עממית כאשר זכתה ברזיל באליפות העולם בכדורגל בשנת 1970, החל לבנות את הכביש הטרנס-אמזוני, לאורך יערות הגשם הצפוניים באמזונס, והקים סכר על הנהר פראנה, איטייפו, שיצר את הסכר ההידרואלקטרי הגדול בעולם. בין 1968 ל-1974 הייתה ברזיל נתונה לדיקטטורה אכזרית, אך הכלכלה הברזילאית פרחה, והגיעה לשיעור צמיחה שנתי של התוצר הלאומי הגולמי של 12 אחוזים. נראה כאילו חלומות הברזילאים בדבר צמיחה כלכלית ומעמד של מעצמה הם אפשריים. שנים אלו, "הנס הכלכלי" הושג באמצעים של דיכוי ארגוני העובדים, מעצרים של אנשי האופוזיציה, עינויים וצנזורה. עם כל זאת, השילוב של צמיחה כלכלית עם משטר צבאי עודד כתות קצינים בארגנטינה, צ'ילה, בוליביה ואורוגוואי לכבוש את השלטון מיד המשטרים האזרחיים במדינות אלה.
ההפיכה הצבאית > משטרו של גייזל, "דיסטנסאו" ומשבר הנפט של 1973

באווירה זו עלה לשלטון הגנרל בדימוס ארנסטו גייזל בהסכמתו של מדיסי, בשנת 1974. הקיצונים מבין אנשי הכת הצבאית התנגדו למינויו לנשיא, והמתונים, תומכי קסטלו ברנקו, פעלו למענו. למזלו של גייזל, שימש אחיו, אורלנדו גייזל, כשר הצבא, וידידו הקרוב, הגנרל פיגיירדו, כראש המטה הכללי של צבאו של מדיסי.
למרות שהדבר לא התבטא באופן מיידי, סימנה עלייתו של גייזל התמתנות במשטר הדיכוי שחשו אזרחי ברזיל. גייזל הכריז על תוכנית בשם "דיסטנסאו" (distensão) שפירושה הרפיה של השלטון הדיקטטורי. במילותיו של גייזל הייתה זו "ההתפתחות המקסימלית האפשרית במינימום של ויתור על הביטחון".
גייזל קיווה כי שיעורי הצמיחה הגבוהים יישארו בעינם, אך היה עליו להתמודד עם משבר הנפט הבינלאומי. הוא המשיך בהשקעות המאסיביות של קודמו בתחום התשתית, בנה כבישים, אמצעי תקשורת, סכרים ומכרות. בפעם הראשונה מאז 1950 נפתחה ברזיל לחברות זרות בתחום הנפט.
בתחילת שנות השבעים עמד הייצוא הברזילאי בצילו של פיחות הולך וגובר בערך המטבע הברזילאי. מאזן הסחר היה נתון בלחץ מתמיד, ומשבר הנפט הביא לחוסר איזון. הדבר הביא לצורך של ממשלת גייזל בהלוואות של מיליארדי דולרים מגורמי חוץ. אסטרטגיה זו הביאה להמשך שיעורי הצמיחה הגבוהים, אך הפרה בצורה ניכרת את מאזן התשלומים, והביאה לגרעון חמור. גייזל ציפה כי לאורך זמן תניב השקעתו בתשתית פירות שיצמצמו את התלות בייבוא, ויגדילו את הייצוא במידה שתאזן את החוב הלאומי.
ברזיל שינתה את מדיניות החוץ שלה כדי להמשיך ולמשוך משקיעים מבחוץ. "פרגמטיזם אחראי" החליף את הברית ההדוקה עם ארצות הברית, ואת הלך המחשבה של המלחמה הקרה. עמדתה הפרו ישראלית המסורתית של ברזיל הוחלפה בקשרים הדוקים עם סעודיה ועיראק. ממשלת ברזיל הכירה גם בסין, אנגולה, ומוזמביק ופיתחה קשרים הדוקים יותר עם מדינות אמריקה הלטינית, אירופה ויפן. ב-1975 חתמה ממשלת גייזל על הסכם עם מערב גרמניה, לבניית כורים גרעיניים בשטחה, דבר שהביא להתנגשות עם הממשל של ג'ימי קרטר בארצות הברית, אשר זה מכבר הביט על הפרות זכויות האדם במשטרו של גייזל בעין לא אוהדת. באפריל 1977 הכריז גייזל על סיומה של הברית הצבאית עם ארצות הברית.
בשנת 1977 ו-1978 החלה סוגיית הירושה להטיל את צילה, וליצור עימות עם הקיצוניים שבאנשי כת הקצינים. באפריל 1977 ניסה גייזל להקים גוף אלקטורלי שיבחר את מחליפו, בצעד שנועד לבלום את אנשי האופוזיציה הדמוקרטית. באוקטובר 1978 פיטר את שר ההגנה, הגנרל סילביו קואטו קואליו דה פרוטה, שהיה איש הימין הקיצוני. ב-1978 התעמת גייזל עם השביתה הראשונה שידעה ברזיל מאז שנת 1964, שלוותה בהצלחות של האופוזיציה הדמוקרטית בבחירות. הוא התיר את שובם של גולים פוליטיים, החזיר את זכות הביאס קורפוס, ביטל חלק מהחקיקה האנטי דמוקרטית משנת 1969 והודיע, במרץ 1979 כי יורשו הוא הגנרל ז'ואאו פיגיירדו.
ההפיכה הצבאית > משטרו של פיגיירדו, וה"אברטורה"

הנשיא הצבאי האחרון, ז'ואאו פיגיירדו אמר שהוא השתלט על הנשיאות יותר מתוך תחושה של חובה מאשר מתוך אמביציה פוליטית. הוא חתם על חנינה כללית והפך את ה"דיסטנסאו" של גייזל ל"אברטורה" (abertura), פתיחה הדרגתית של המערכת הפוליטית, באמרו כי מטרתו היא "להפוך את המדינה לדמוקרטיה, וכי הוא יכה ויכלא את המתנגדים לכך". הקיצוניים הגיבו בסדרה של פיגועי טרור. באפריל 1981 אירע פיגוע תופת שאישר כי אכן מעורבים גורמים בצבא הברזילאי בטרור, אך פיגיירדו היה חלש מכדי להעניש את האשמים. התקרית, וחוסר התגובה של פיגיירדו, חיזקו את הנחישות הציבורית להביא את המשטר הצבאי לכדי סיום. פיגיירדו ניצב בפני בעיות אחרות, כאינפלציה גואה, ייצור פוחת והולך, וחוב לאומי גדל.