stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בני סוהילה
היסטוריה

קבוצת עולי רגל נוצרים (1839) הזכירה את המקום בַּנִי סֻהֵיל.
משלחת של יהודי ירושלים, שבראשה עמד יואל משה סלומון, ביקרה בבני סוהילה ב-1910 במסעה לחבל עזה כדי לרכוש קרקע להתיישבות וציינה ששמו בְּנֵי סֶלַע.
במפקד האוכלוסין בארץ ישראל בשנת 1922, נמנו בבני סוהילה 1,043 תושבים, כולם מוסלמים.
במפקד האוכלוסין בארץ ישראל בשנת 1931 נמנו 2,063 תושבים, עדיין כולם מוסלמים, ב-406 בתים. בשנות ה-30 הגיעו עשרות מבני הכפר לאזור יפו למצוא עבודה, והתגוררו במחנה אוהלים ליד יפו.
לאחר מלחמת העצמאות עברו לגור בכפר פליטים רבים.
בעקבות מלחמת סיני הייתה בני סוהילה נתונה תחת שליטת צה"ל, אשר מינה בה מועצה והעמיד בראשה את חמדאן אבו עמר. ב-1957 נמנו בעיירה 3,600 תושבים קבועים ו-2,500 פליטים.
ביולי 1972 ביקר משה דיין בכפר והוא נתבקש להרחיב את שטח השיפוט של הכפר, לאור צפיפות האוכלוסייה בכפר. באותה עת רבים מתושבי הכפר עבדו בישראל.
לאחר חטיפת האוטובוס מאשקלון באפריל 1984, הרס צה"ל בכפר ארבעה בתים, של משפחות החוטפים.
לפי מפקד התושבים של שנת 2006 חיו בעיר 32,800 תושבים, כולם מוסלמים.
ב-7 באוקטובר 2023 השתתפו פעילי חמאס ותושבים במתקפה על אזור עוטף עזה. בתגובה לכך פשט צה"ל על בני סוהילה במהלך מלחמת חרבות ברזל, כבש את העיירה, והשמיד בה את תשתיות האויב ואת בתי פעילי הטרור.
הערות שוליים

↑  עמנואל הראובני, לקסיקון ארץ ישראל, משרד החינוך ומטח, 2010
↑  J.b barron, Palestine Report and General Abstract of the Census of 1922, 1922, page 9
↑  Edward Miles, Census of Palestine 1931. Population of villages, towns and administrative areas, 1931, page 2
↑  סילוק מחנה צריפים, דבר, 25 בדצמבר 1936
↑  מועצה כפרית בבני סוהילה, דבר, 5 בפברואר 1957
↑  הכפריים בדרום הרצועה ביקשו מדיין מימון לפיתוח, דבר, 4 ביולי 1972
↑  רונית ורדי, ארבעה בתים הרוסים, חדשות, 15 באפריל 1984
יצחק רביחיא, הרצחת וגם הרסת, כל העיר, 8 ביוני 1984
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 104146461679627732678   WorldCat (עם VIAF): 104146461679627732678
תושיה (יישוב)

| --- | --- |
שלט הכניסה למושב
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הדרום
מועצה אזורית: שדות נגב
גובה ממוצע: ‎107 מטר
תאריך ייסוד: 1958
סוג יישוב: יישוב כפרי אחר
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 473 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎-46.9% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת מערב הנגב מוגדלת) תּוּשִׁיָּה(למפת מערב הנגב רגילה) תּוּשִׁיָּה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תּוּשִׁיָּה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תּוּשִׁיָּה31°25′58″N 34°32′26″E﻿ / ﻿31.4328955468165°N 34.54042074637°E﻿ / 31.4328955468165; 34.54042074637  heמפת היישובים של מועצה אזורית שדות נגב (in English: Sdot Negev Regional Council) באדום - תושיה] בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 6 מתוך 10

תּוּשִׁיָּה הוא יישוב כפרי דתי בנגב הצפוני-מערבי, השוכן 5 ק"מ מנתיבות, וממזרח לכפר מימון. היישוב משתייך למועצה האזורית שדות נגב. שם היישוב מן התנ"ך, מהפסוק ”יִצְפֹּן לַיְשָׁרִים תּוּשִׁיָּה” שבספר משלי.
היסטוריה

נוסד בשנת 1957 בשם "שובה ה'" (ששונה מאוחר יותר) כחלק מגוש ההתיישבותי של יישובי "השובות" (שובה א', שובה ב' שהפך לזמרת, שובה ג' שהפך לשוקדה, שובה ד' שהפך לצומחה, תקומה ויושיביה)
במתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר 2023 מסוקי תובלה עם חיילים שנחתו סמוך ליישוב, נלחמו בעשרות מחבלים שהתכוונו לתקוף את היישוב והרגו אותם. סא"ל במיל' איציק עמר רבש"צ תושייה וסגנו שהיו היחידים עם נשקים ארוכים, שבו שני מחבלים שחדרו ליישוב מהשער האחורי.
היסטוריה > גודל היישוב

היושב היום מונה כ-100 משפחות, רוב המשפחות ביישוב הם משפחות צעירות עם ילדים בגלאים מגוונים.
ביישוב הייתה הרחבה לפני כעשור[דרושה הבהרה], והרחבה שנייה מתוכננת בקרוב.
היישוב צמוד לכפר מימון, וחלק נכבד מן השירותים הקהילתיים משותפים לשני היישובים. ישיבת בני עקיבא "בית יהודה", הידועה כישיבת כפר מימון, ממוקמת למעשה בתושיה.
היסטוריה > אופיו

האוכלוסייה ביישוב היא דתית תורנית, רוב התושבים עובדים במקצועות חופשיים, ומקצתם אף עובדים כמורים וגננות ביישוב עצמו.
חיי הקהילה מגוונים ומשותפים לשני היישובים, תושיה וכפר מימון הסמוך, וכוללים תלמוד תורה, חוגים ועוד.
גלריית תמונות

ישיבת בני עקיבא בית יהודה
רחוב ביישוב
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוגוסט 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  ספר משלי, פרק ב', פסוק ז'
↑  עדות רבש"צ תושייה, ישראל במלחמה, איילה חסון, ערוץ כאן11, 17 בינואר 2024
ערך זה הוא קצרמרבנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שער ברנדנבורג

ערך זה עוסק בשער ניצחון בברלין. אם התכוונתם לשער ניצחון בפוטסדאם, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שער ניצחון
 על שם:  ברנדנבורג 
 כתובת:  דורות'ינשטט 
 מיקום:  ברלין 
 מדינה:  גרמניה 
 בעלים:  ברלין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1791
 תאריך פתיחה רשמי:  6 באוגוסט 1791 
 חומרי בנייה:  אבן חול 
 אדריכל:  קארל גוטהארד לאנגהאנס 
 סגנון אדריכלי:  התחייה היוונית 
 מידות
 גובה:  26 מ' 
 קואורדינטות:  52°30′59″N 13°22′40″E﻿ / ﻿52.516272222222°N 13.377722222222°E﻿ / 52.516272222222; 13.377722222222
 אתר רשמי
  (למפת ברלין מוגדלת) שער ברנדנבורג(למפת ברלין רגילה) שער ברנדנבורג
 
שער ברנדנבורג בלילה
הקוודריגה בראשו של השער
שער ברנדנבורג (בגרמנית: Brandenburger Tor) הוא שער ניצחון ואחד מסמליה החשובים ביותר של גרמניה בכלל וברלין בפרט. השער ממוקם בפאריזר פלאץ, והוא השער היחיד שנותר מתוך מספר שערים שבעבר שימשו ככניסה ראשית לעיר. מאז הקמתו (בנייתו הייתה כנראה בין השנים 1788 עד 1791), שימש כמה משטרים כסמל לשלטונם, תוך שינויים רבים בתפקודו ובסמליו החיצוניים.
מבנה השער

השער מתנשא לגובה של 26 מטרים, רוחבו 65.5 מטרים ועוביו 11 מטרים. השער מעוצב בהשראת הפרופילאה, ששימש ככניסה לאקרופוליס באתונה, יוון והיווה חלק מגישה אדריכלית רחבה יותר של הקלאסיציזם שהייתה נפוצה באותה תקופה ושאבה אלמנטים רבים מהתקופה היוונית.
השער כולל 12 עמודים דורים המתנשאים לגובה של 15 מטרים ובקוטר של מטר וחצי, שישה בכל צד, אשר דרכו מתאפשרים חמישה מעברים, אף על פי שבעת פתיחתו הורשה שימוש בשני מעברים בלבד. כיום השער פתוח להולכי רגל בלבד.
היסטוריה

שער ברנדנבורג הוזמן על ידי פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה כסימן לשלום, ונבנה בין השנים 1788–1791 על ידי קארל גוטהארד לאנגהאנס.
על קצהו העליון של השער, הוצבה קוודריגה, מרכבה המובלת על ידי ארבעה סוסים, כאשר אלת הניצחון (ויקטוריה) הנושאת ענף זית רוכבת בה, אך היא נבזזה על ידי נפוליאון בשנת 1806 ונלקחה לפריז לאחר כיבוש ברלין. הקוודריגה הושבה ב-1814, אך ענף הזית הוחלף לצלב ברזל.
עם עליית השלטון הנאצי, שימש השער כסמל לכוחם והוא המבנה היחידי ששרד, מלבד האקדמיה לאמנות בכיכר פאריזר עד שנת 1945. השער שופץ לאחר המלחמה, אך ב-13 באוגוסט 1961, עם בניית חומת ברלין, נהפך האזור לשטח סגור. ב-14 באוגוסט השער נסגר לתנועה ונאסר כל מעבר בין צידה המזרחי לצידה המערבי. החיילים המזרח גרמניים היו היחידים שיכלו להתקרב לשער.
ב-12 ביוני 1987, נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, נאם בצידה המערבי של החומה לאנשי מערב גרמניה, כאשר למעשה הנאום כוון גם לצידה המזרחי ולאנשיה. בנאום זה קרא רייגן את קריאתו המפורסמת, "מר גורבצ'וב, הפל חומה זו!".
28 שנים לאחר בנייתה, נפלה חומת ברלין ב-1989, וב-22 בדצמבר, כחודש וחצי לאחר נפילתה, נפתח השער מחדש.
ב-21 בדצמבר 2000, בעלות של קרוב ל-3 מיליון דולר, שופץ ושומר השער. בנוסף, כאחד מסמליה של גרמניה, מוטבע השער על מטבעות אירו גרמנים בסך 10 אירו-סנט, 20 אירו-סנט ו-50 אירו-סנט וכיום הוא פתוח לתנועה ומשמש כאתר תיירות וכאחד מסמליה החשובים ביותר של העיר ברלין.
ב-9 בינואר 2017 הואר השער בדגלי ישראל כמחוה לפיגוע הטרור שאירע יום קודם לכן בירושלים, בו מחבל פלשתינאי נהוג במשאית זיהה קבוצה של חיילים יורדת מאוטובוס סמוך לטיילת בארמון הנציב, ורצח 4 חיילים.
היסטוריה > שער ברנדנבורג במהלך מלחמת חרבות ברזל

ב-7 באוקטובר 2023, בעקבות מתקפת הטרור של חמאס על ישראל בה אלפי מחבלים טבחו וביצעו פשעים נגד האנושות בכ-1,163 ישראלים וחטפו 251 בני אדם נוספים - בהם קשישים, נשים וילדים - הואר השער בצבעי דגל ישראל. ב-9 בנובמבר הואר השער בצבעי כחול-לבן ועליו היה כתוב "לעולם לא עוד זה עכשיו!" בגרמנית.
ב-7 באוקטובר 2024, שנה לאחר מתקפת הטרור של חמאס על ישראל, הואר שוב השער בצבעי דגל ישראל כאות הזדהות.
ראו גם

קוודריגה
חומת ברלין
פאריזר פלאץ
אונטר דן לינדן
לקריאה נוספת

פרדריק טיילור, חומת ברלין: 13 באוגוסט 1961- 9 בנובמבר 1989, (מאנגלית: עדי גינצבורג-הירש), הוצאת מטר, תל אביב תשס"ט, 2008.
הערות שוליים

↑  איילה גושן, "צמרמורת, הרגשת ניצחון": דגל ישראל על שער ברנדנבורג בברלין, באתר ynet, 10 בינואר 2017
↑  ※ ישראל במלחמה - תמונת מצב, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי (טבח ה-7 באוקטובר, שקף 4) מעודכן ל-20 באוקטובר 2024
↑  ※ ישראל במלחמה - תמונת מצב, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי מעודכן ל-20 באוקטובר 2024
↑  ציקי ברנדוין, "לעולם לא עוד זה עכשיו!" הכיתוב על השער המפורסם בגרמניה | צפו, באתר ערוץ 7, 9 בנובמבר 2023.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541825005171  GND: 4236650-1  LCCN: sh91005932  LNB: 000298713  MusicBrainz: a9588250-0810-4b3e-8773-aeea7634bce9  NARA: 10665913  NKC: ph217749 
השער והריסות המבנים סביבו בתום הקרב על ברלין
נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין צועד בשער ברנדנבורג עם ראש עיריית ברלין מיכאל מולר, ושגריר ישראל בגרמניה יעקב הדס-הנדלסמן (מאחוריו במשקפי שמש), מאי 2015
דגל ישראל מתנוסס ליד שער ברנדנבורג בהפגנת סולדריות עם ישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל
טל בן ארצי

טל בן ארצי (נולדה בשנת 1993) היא אתלטית ישראלית, שלוש פעמים ברציפות אלופת ישראל בקרב שבע (2010–2012) ואלופת ישראל בקפיצה לרוחק (2012) ובריצת 100 מטר משוכות (2011).
ביוגרפיה

בן ארצי נולדה וגדלה בקיבוץ גזית. בשל עבודתו של אביה היא עברה עם משפחתה לבוסטון ארצות הברית למשך שנה וחצי בהיותה בת שמונה. באותה התקופה היא החלה להתאמן באתלטיקה. לאחר ששבה לארץ היא התאמנה בקבוצת עמק הירדן ובגיל 13 עברה להתאמן בקבוצת מכבי חיפה בהדרכתם של דני וולפברג וסלבה איזמאילוב.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2008 זכתה בן ארצי במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.52 מטר, אחרי רותם בטאט-גולן (6.09 מטר) וסבטלנה גנזדילוב (5.65 מטר), שתיהן ממכבי ראשון לציון.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השמונה-עשרה שנערכו ביולי 2009 זכתה בן ארצי במדליית כסף, בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 15.26 שניות, אחרי הלי מישאל מפינלנד (14.67 שניות) ולפני דיה חי מישראל (15.77 שניות).
ביוגרפיה > אלופת ישראל

באליפות ישראל בקרב שבע שנערכה באפריל 2010 זכתה בן ארצי במדליית זהב בשיא אישי חדש של 4,372 נקודות (מקום 11 בכל הזמנים), לפני ב-1,215 נקודות את מיטב רוטפלד מהפועל אתלטי אורן השרון (3,157 נקודות) וג'נאן שהאב מעירוני אחי נצרת (2,482 נקודות). במסגרת גביע אירופה בקרב רב לנבחרות דרג ב', שנערכה בסוף יוני אותה שנה היא קבעה שיא אישי חדש של 4,804 נקודות (מקום שביעי בכל הזמנים). בתחרות היא שיפרה ארבעה שיאים אישיים מתוך שבעה אפשריים: בריצת 100 מטר משוכות (14.96 שניות), בקפיצה לגובה (1.72 מטר), בריצת 200 מטר (25.09 שניות) ובריצת 800 מטר (2:20.09 דקות). בקפיצה לרוחק (5.40 מטר) ובהטלת כידון (19.76 מטר).
באליפות ישראל בקרב שבע שנערכה באפריל 2011, שבוע לאחר סיום הטירונות שלה, הגנה בן ארצי על תוארה לאחר שזכתה במדליית זהב בתוצאה של 4,476 נקודות, לפני אולגה ברונשטיין בת ה-35 ממכבי ראשון לציון (4,272 נקודות) וג'ומאן ג'וברן מעירוני אחי נצרת (4,110 נקודות). באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי אותה שנה היא זכתה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב, בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 15.62 שניות לפני דיה חי. מדליית כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.47 שניות, אחרי אולגה לנסקי שקבעה שיא אישי חדש של (24.38 שניות) ולפני ליאת ענו (25.56 שניות) ומדליית ארד, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.71 מטר, אחרי דניאל פרנקל (1.89 מטר) ומעיין שחף (1.76 מטר).
באליפות ישראל בקרב שבע שנערכה באפריל 2012, זכתה בן ארצי בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בשיא אישי חדש של 4838 נקודות, לפני אולגה ברונשטיין. באליפות פורטוגל הפתוחה בקרב שבע שנערכה בסוף מאי אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בשיא אישי חדש של 5,079 נקודות. באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביוני אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 5.64 מטר. מדליית כסף, בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 14.39 שניות, אחרי אירנה לנסקי (14.13 שניות).
שיאים אישיים

ריצת 100 מטר משוכות: 14.39 שניות (2012)
קפיצה לגובה: 1.75 מטר (2011)
הדיפת כדור ברזל: 10.12 מטר (2012)
ריצת 200 מטר: 25.06 שניות (2012)
קפיצה לרוחק: 5.64 מטר (2012)
הטלת כידון: 30.30 מטר (2012)
ריצת 800 מטר: 2:20.09 דקות (2010)
קרב שבע: 5,079 נקודות (2012)
הערות שוליים

↑  אורן אהרוני, אנטולי מיננקו וטל בן-ארצי אלופי ישראל בקרב רב, באתר ynet, 22 באפריל 2010
↑  נ‏, קרב רב: שלושת הישראלים שברו את שיאם, באתר וואלה, 27 ביוני 2010
↑  ניר שועלי, אנטולי מיננקו וטל בן ארצי אלופי ישראל בקרב רב, באתר nrg‏, 14 באפריל 2011
↑  אורן בוקשטיין, סיכום אליפות ישראל בקרב רב 2012, באתר SPORTWEB‏ 17 באפריל 2012
↑  אורן אהרוני, אתלטיקה: אליפות ישראל ללא קריטריונים, באתר ynet, 14 ביוני 2012
קבורה זמנית במלחמות ישראל

חלקה בבית הקברות הארעי בקיבוץ בארי לאחר מלחמת ששת הימים
קבורת חללים זמנית במלחמות ישראל התקיימה בחמש מלחמות על ארץ ישראל: מלחמת העצמאות, מלחמת סיני, מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים, ומלחמת חרבות ברזל; כשבשתיים האחרונות נעשתה גם קבורה זמנית של אזרחים ישראלים.
הקבורה הזמנית במלחמת העצמאות נערכה כי נסיבותיה לא אפשרו לעיתים קבורת קבע ומשום שטרם התפתחו סדרי הקבורה הצבאית ביישוב ובמדינת ישראל. בארבע המלחמות האחרות לא אפשר מצב החירום קבורה צבאית מסודרת של חללי צה"ל כבימי שגרה. לאחר שוך הקרבות בארבע המלחמות, הוכרזו חלק מהקברים הזמניים לקבועים ואילו מהיתר הועברו גופות החללים למקומות קבורה קבועים.
מלחמת העצמאות

בפרוץ מלחמת העצמאות טרם התגבשו סדרי הקבורה הצבאית ביישוב. על כן נקברו חללי הקרבות בחלקי הארץ השונים ללא מדיניות אחידה ויד מכוונת. בחלק מהמקומות הוקצו לחללי המערכה חלקות קבורה נפרדות - "חלקות קדושים" - בבתי הקברות האזרחיים. היה זה לפי מנהג שהחל כבר במהלך המאורעות בשנות השלושים. במקומות אחרים החלו לקבור את החללים באתרי קבורה חדשים שאותרו לצורך כך. בין אלו היו ראש פינה, צפת, כפר תבור, דגניה א', בן שמן, קריית ענבים (בית קברות של חטיבת הראל), נען (שבו נקברו חללי חטיבה 7 בקרבות לטרון) ונגבה.
לקראת תום המלחמה ויסוד הרבנות הצבאית והמחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון הוחל בגיבוש מדיניות מסודרת להקמת בתי קברות צבאיים, אשר מצאה את ביטויה בחוק בתי קברות צבאיים, שנחקק ב-1950. אז הוכרזו חלק מאתרי הקבורה המלחמתיים וחלקות הקדושים כבתי קברות צבאיים קבועים. מקצתם, הקטנים יותר, פונו כליל. כך, החללים שנקברו בבן שמן ובנען הועברו מהם לבית הקברות הצבאי נחלת יצחק שבתל אביב. פונה גם אתר הקבורה שהוקם בכפר תבור. כארבעים חללי המלחמה נקברו ב-1951 בבית הקברות הצבאי החדש בקריית שאול.
בנובמבר 1949 נפתח בירושלים בית הקברות הצבאי בהר הרצל. אז הועברו אליו בהלוויה המונית 323 חללים של המלחמה. בהם היו כל חללי מחלקת הל"ה, שארונותיהם הועברו מהחלקה שבה נקברו בכפר עציון לאחר נפילתם. יחד עמם נקברו בהר הרצל חללים משדות הקרב של גוש עציון, לטרון, גבעת הרדאר ונווה יעקב, שרובם לא זכו לפני כן לקבורה מסודרת ושרידיהם נאספו משדות הקרב על ידי הרב הצבאי הראשי, שלמה גורן, ואנשיו. עד 1953 נערכו בהר הרצל עוד 13 הלוויות המוניות ל-663 חללים מהמלחמה, שהועברו ממקומות קבורתם המקוריים בירושלים (ראו להלן) ובחלקים אחרים של הארץ.
מלחמת העצמאות > ירושלים

מצב הקבורה בירושלים בימי המלחמה היה החמור ביותר ביישוב, לחיילים ולאזרחים גם יחד. בית הקברות היהודי העירוני נמצא בהר הזיתים, כשלושה קילומטרים ממזרח לשכונות היהודיות בעיר. מראשית המלחמה סבלו מסעות ההלוויות אליו מהתנכלות בעת מעברם בשכונות הערביות ובמיוחד במהלך טקסי ההלוויה עצמם. בשל ההתנכלויות נערכה הקבורה בהר הזיתים בליווי צבאי בריטי, שחייליו נאלצו בדרך כלל לפתוח באש כנגד הערבים התוקפים. הקבורה בהר הזיתים צומצמה על ידי הבריטים לשני מועדים בשבוע עד שפסקה כליל בשל ההתקפות הערביות העזות בשלהי פברואר 1948. באותו מועד נותרו יהודי העיר ללא בית קברות פעיל.
הצורך לקבור את קרבנות הפיגוע ברחוב בן-יהודה ב-22 בפברואר חידד עוד יותר את הצורך באיתור אתר קבורה חלופי ליהודי העיר. כצעד של יאוש הוצע לקבור את המתים בגן ברחוב המלך ג'ורג' בעיר, דבר שלא נעשה לבסוף. לאחר חיפושים רבים אותר שטח מתאים בחוות ניסיונות חקלאית בריטית בצפון העיר. במקום נוסד בית הקברות סנהדריה. הוא פעל במשך 11 שבועות מפברואר ועד מאי 1948, אך מיד לאחר תום המנדט הבריטי נאלצו יהודי ירושלים להפסיק את השימוש בו. היה זה לאחר שהלגיון הערבי תפס שטחים שולטים על בית הקברות - בית הספר לשוטרים וגבעת התחמושת - וירה מהם על האתר (במהלך ארבעת שבועות ההפוגה הראשונה שוב נערכו בו הלוויות). במקביל עלה מספר החללים בעיר שנזקקו לקבורה לאחר שהלגיון החל להפגיז אותה בתותחים.
ב-23 במאי 1948 יצא קצין הנדסה של "ההגנה" לחפש אתר חלופי לבית קברות. בעמק הסמוך לשכונת נחלאות (גן סאקר) הלך ונבנה באותו עת מסלול טיסה למטוסי חיל האוויר. בסיוע הפועלים שעבדו במקום איתר הקצין בשוליים המערביים של העמק מחצבה נטושה. היא הייתה מלאה בפסולת אבן ולפיכך ניתן היה לרוקן ולהכשיר אותה במהירות כבור קבורה. בנוסף היה האתר מוגן על ידי הרכס שמעליו מפני אש ערבית מכיוון דרום-מערב. השימוש במחצבה לקבורה החל מיד בעזרת הפועלים שבנו את מסלול הטיסה. הקבורה בה הוגדרה כזמנית והיה מדובר למעשה בקבר אחים. לכן הוחלט לקבור שם את כל הנפטרים בתוך ארונות, הגם שהדבר לא היה נהוג על פי ההלכה. הארונות הונחו בבור המחצבה בשתי קומות וכוסו במעטה דק של עפר ואדמה. המקום כונה בית הקברות שייח' באדר (על שם הכפר הערבי ששכן בסמוך).
כ-1,050 חללים ונפטרים נקברו במחצבה בשיח' באדר. בשלהי המלחמה, כשהתברר שלא יהיה לעיר פתרון קבורה קבוע בקרוב, החלה שם קבורת שדה רגילה בחלקה שמדרום למחצבה. זו נמשכה עד נובמבר 1951.
בקיץ 1950 החלה העברת כל ארונות החללים והנפטרים מהמחצבה בשיח' באדר. ארונות 229 חיילים הועברו בשלוש הלוויות לקבורת קבע בבית הקברות הצבאי בהר הרצל. כמו כן הועברו מהמחצבה כ-800 ארונות של אזרחים לקבורת קבע בבית הקברות העירוני החדש שנפתח בהר המנוחות. בחלקה הדרומית בשייח' באדר נותרו קבורים בקברים רגילים 2,400 אזרחים.
במהלך השנים 1951–1953 הועברו מבית הקברות סנהדריה ארונותיהם של למעלה ממאה חיילים. הם נקברו בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בשש הלוויות המוניות.
מלחמת סיני

בפרוס מלחמת סיני החליטה הרבנות הצבאית לקבור את חללי המלחמה בבתי קברות ארעיים, שכן תנאי המלחמה לא איפשרו קיום הלוויות צבאיות מסודרות בבתי הקברות הצבאיים הקבועים. לצורך כך אותרו שטחים לשני בתי קברות ארעיים בקרבת הגבול עם מצרים. האחד הוקם ליד קיבוץ בארי שבנגב המערבי, על גבי גבעה המוכרת בקיבוץ כ"גבעת שולה". בית הקברות הארעי האחר הוקם בשלח שליד ניצנה. בשלח נקברו בסופו של דבר 83 חללים ובבארי נקברו עשרות. כמו כן נקברו 11 חללים באילת; מרביתם היו חיילי חטיבה 9, שנעה במלחמה לאורך חופו המזרחי של חצי האי סיני עד לשארם א-שייח'.
קבורת החללים הארעית נעשתה בארונות. בבתי הקברות הארעיים תוחמה כל חלקת קבר בלבנים לבנות. בראשה הוצב שלט עץ פשוט שעליו הופיע סמל צה"ל ונרשמו שם החלל, מספרו האישי והמילים "נפל בקרב".
משמעותה של הקבורה הארעית הייתה בין היתר שהחללים הובאו לקבורה ללא נוכחות בני משפחתם. העיד חייל הרבנות הצבאית:
אנחנו והרבנים הצבאיים היינו הולכים אחרי כל חייל וחייל, אחרי כל ארון וארון, והיינו במקום אבא ובמקום אמא. הרב הצבאי אמר קדיש, ואזכרה, ואל מלא רחמים, ואחר כך היינו חוזרים והולכים אחרי עוד אחד. ואחר כך אחרי עוד אחד. שעות על שעות ליווינו את החיילים, אחד אחרי השני.
בדצמבר 1956, במלאת שלושים לנפילת חללי מלחמת סיני, נערכו בשלושת אתרי הקבורה הזמניים טקסי אזכרה. בטקס בבארי הבטיח הרב הצבאי הראשי שלמה גורן כי הקבורה בשלושת האתרים היא ארעית וכי החללים יועברו משם לקבורה באתרים לפי רצון משפחותיהם. גם ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל במאי 1957 נערכו טקסי זיכרון בשלושת האתרים.
בהתאם להלכה היהודית הועברו החללים מהאתרים הזמניים לקבורת קבע לקראת מלאת שנה לנפילתם. מקום קבורת הקבע שלהם נבחר על ידי בני משפחותיהם. העברתם מהנגב לבתי הקברות הצבאיים והחלקות הצבאיות הקבועים ברחבי ישראל החלה בספטמבר 1957. התהליך הגיע לשיאו בשלוש הלוויות צבאיות המוניות:
54 חללים נטמנו בהר הרצל בירושלים ב-23 באוקטובר 1957, במעמד קהל גדול ובנוכחות ראש הממשלה דוד בן-גוריון, אשת נשיא המדינה רחל ינאית בן-צבי והרמטכ"ל משה דיין.
21 חללים נקברו בחיפה ב-30 באוקטובר. מאות תושבים השתתפו בטקס ונכחו בו שר המשפטים פנחס רוזן וראש העירייה אבא חושי.
32 חללים נטמנו בקריית שאול ב-6 בנובמבר. בהלוויה נכחו למעלה מאלף איש ובהם שר הפנים ישראל בר-יהודה ואלוף פיקוד המרכז צבי צור.
תהליך פירוק בתי הקברות הארעיים והעברת החללים הושלם בסוף ינואר 1958, עת הועברו 11 החללים שבאילת לקבורת קבע.
מלחמת ששת הימים

גם במלחמת ששת הימים ערכה הרבנות הצבאית קבורה ארעית של חיילים. אתר בית הקברות בבארי נוצל פעם נוספת: נקברו בו 293 חיילים שנפלו במלחמה ברצועת עזה ובסיני. חללי חזית הצפון וצפון השומרון נקברו ארעית בבתי הקברות הצבאיים בעפולה (140 חללים) ובנהריה. כ-180 חללים מהקרב על ירושלים נקברו ארעית בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
לאחר המלחמה נקבע כי בית הקברות בבארי יפונה כולו, ואילו בשלושת האתרים האחרים יוכלו בני משפחות החללים לבחור להותיר את קבריהם במקומם או להעבירם לקבורת קבע באתר אחר. בולטת העובדה שלבקשת בני משפחותיהם הושארו בהר הרצל קברי כ-150 מתוך 182 חללי הקרב על ירושלים.
ב-4 ביולי נערך טקס רב רושם בבית הקברות בבארי, במלאת שלושים לנפילת חללי המלחמה, בנוכחות קהל של כ-5,000 איש, רובם בני המשפחות השכולות. בטקס נכחו אלוף פיקוד הדרום ישעיהו גביש, מפקדי שלוש האוגדות שלחמו בסיני - האלופים ישראל טל, אברהם יפה ואריאל שרון, ראש אגף כח אדם האלוף שמואל איל והרב הצבאי הראשי האלוף שלמה גורן. למחרת, ב-5 ביולי 1967, נערך טקס אזכרה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל, בנוכחות קהל אלפים. בטקס נשאו דברים ראש הממשלה לוי אשכול, אלוף פיקוד המרכז עוזי נרקיס והרב גורן. ב-10 ביולי השתתפו כעשרת אלפים איש וביניהם אלוף פיקוד הצפון דוד אלעזר באזכרה שנערכה בבית הקברות הצבאי בעפולה.
ב-2 במאי 1968, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, נערכה אזכרה המונית נוספת בבית הקברות בבארי בנוכחות שר הביטחון משה דיין, אלוף פיקוד הדרום גביש ושלושת מפקדי האוגדות שלחמו בסיני.
העברת החללים לקבורת קבע במאות יישובים ברחבי הארץ החלה במאי 1968, ימים אחדים לאחר יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל. נערכה שורה של הלוויות קבוצתיות (הרשימה שלהלן אינה מלאה):
ב-7 במאי הועברו 89 חללים מאתר בארי לבית הקברות בהר הרצל בירושלים. הם נקברו שם לצד חללי הקרבות בירושלים.
ב-9 במאי הובאו 13 חללים לקבורת קבע בבאר שבע.
ב-14 במאי הועברו 87 חללים מאתר בארי לבית הקברות הצבאי בקרית שאול.
ב-22 במאי נקברו בנתניה 11 חללים.
ב-23 במאי נקברו בקבורת קבע בחדרה תשעה חללים. באותו יום נערכו הלוויות קבוצתיות לחללים גם בהרצליה, רעננה, כפר סבא ונהריה.
ב-19 ביוני נקברו בחיפה בקבורת קבע 39 חללים.
ב-18 ביולי נקברו בעפולה תשעה חללים.
ההלוויות נערכו בנוכחות נציגי הממשלה וצה"ל והשתתף בהן קהל אלפים. בהלוויה בהר הרצל השתתף ראש הממשלה לוי אשכול. בעת הלוויה זו נגרמה עגמת נפש למשפחות השכולות: עקב מספרם הרב של החללים שנקברו שם בו זמנית הוצב סביב החלקה משמר חיילים, שמנע מבני המשפחות השכולות לגשת אל הקברים עד לאחר סתימת הגולל עליהם. מחסום זה גרם להתמרמרות רבה. לבסוף הוא נפרץ, חלק מבני המשפחות נהרו לתוך החלקה והשתררו בה מהומה וצפיפות שהכבידו על סתימת הגולל, העיבו על הטקס וגרמו סבל נוסף לאבלים.
מלחמת יום הכיפורים

מספרם הרב של החללים שנפלו במלחמת יום הכיפורים חייב היערכות נרחבת לקבורתם הארעית. בימי המלחמה סגרה הרבנות הצבאית את בסיס הקבע שלה והקצתה כמעט את כל חייליה לפעולות זיהוי וקבורה.
בחזית הדרום נקברו בשבועות הראשונים למלחמה למעלה מאלף חללים. אתר בארי נוצל בפעם השלישית ונקברו בו 460 חללים. מלבדו נקברו חללים מחזית זו גם באתרים ארעיים בבאר שבע (206 חללים) ובמשמר הנגב. בחזית הצפון נקברו החללים בנהריה (400 חללים) ובעפולה (221 חללים) וכן באתר ארעי שנפתח ליד היישובים לוחמי הגטאות ושבי ציון בגליל המערבי (146 חללים). נערכה קבורה ארעית גם בבית הקברות הצבאי בקריית שאול. בסך הכל נקברו ארעית במלחמה זו 1,850 חללי צה"ל. מספר חללים בחזית הדרום נקברו במעוזי התעלה על ידי חבריהם לנשק תוך כדי הלחימה. גופותיהם הועברו משם לישראל חודשים ולעיתים שנים לאחר תום המלחמה. הקבורה הארעית נמשכה עד 28 באוקטובר 1973, ואז שב צה"ל לקבור את החללים בבתי הקברות הצבאיים הקבועים.
ב-7 בנובמבר 1973 ובימים שלאחריו נערכו אזכרות לנופלים בשבעת בתי הקברות הארעיים במלאת שלושים לנפילתם. בין המשתתפים באזכרות היו רעיית נשיא המדינה נינה קציר, אלוף פיקוד הדרום שמואל גונן, אלוף פיקוד המרכז יונה אפרת, האלוף רפאל איתן והרב הצבאי הראשי מרדכי פירון וכן אנשי ציבור רבים.
מבצע ההעברה לקבורת קבע של החללים בקיץ 1974 היה הגדול בתולדות המדינה. הוא תוכנן והוצא לפועל בקפדנות והופקו בו הלקחים מניסיון העבר. הוא נמשך שישה שבועות, מ-6 באוגוסט ועד 15 בספטמבר. החללים הועברו לקבורת קבע ב-224 בתי קברות קבועים וחלקות צבאיות ברחבי הארץ. מדי יום נערכו עד 100 הלוויות. במקום הלוויות המוניות כבעבר נערכו באתר אחד לכל היותר שתי הלוויות במקביל מדי שעה וחצי. באופן זה ניתן לקרובי החללים לגשת אל ארונותיהם ואל חלקות הקבר ללא הפרעה. בהלוויות השתתפו מאות אלפי אזרחים.
באתר בית הקברות הארעי בבארי הוצבה אנדרטה לזכר הנופלים שנקברו שם.
מאז מלחמת יום הכיפורים לא נקברו חללי צה"ל בקבורה זמנית.
מלחמת חרבות ברזל

בעקבות מספר הנרצחים האזרחים הגבוה במתקפת הפתע בתחילת המלחמה, המשרד לשירותי דת אישר קבורה זמנית לנרצחים תושבי עוטף עזה בבית העלמין ירקון. בהמשך המלחמה החלה העברתם לקבורה קבועה.