stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמיקם

ערך זה עוסק במושב בישראל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
הכניסה למושב עמיקם
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: חיפה
מועצה אזורית: אלונה
גובה ממוצע: ‎82 מטר
תאריך ייסוד: 1950
תנועה מיישבת: חרות בית"ר
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 761 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 730 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הכרמל מוגדלת) עמיקם(למפת הכרמל רגילה) עמיקם(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עמיקם(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עמיקם32°33′47″N 35°01′15″E﻿ / ﻿32.5631919171289°N 35.0208665986555°E﻿ / 32.5631919171289; 35.0208665986555  heמפת היישובים של מועצה אזורית אלונה באדום - עמיקם בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 8 מתוך 10

צילום רחפן של עמיקם
עַמִּיקָם הוא מושב באזור מערב רמות מנשה, ליד זכרון יעקב, שנמצא במועצה אזורית אלונה.
היסטוריה

היישוב הוקם בשנת 1950 על ידי עולים יהודים יוצאי העיר חרבין שבסין. בשנת 1953 הצטרפו עולים יוצאי צפון אפריקה. בשנה 1956 הצטרפו למושב גם משפחות ממזרח אירופה. היישוב הוקם בעזרת תנועת החרות בית"ר, שטיפלה בעלייה מסין ובהקמת המושב. בתקופה הראשונה להקמת היישוב גרו הילדים והנשים בשולי פארק ז'בוטינסקי שליד בנימינה.
חלק מהמשפחות עוסקות בחקלאות הכוללת מטעים של אפרסקים, שזיפים, נקטרינות, שסק ועוד.
כיום מונה המושב כ-145 משפחות. במושב שוכן בית הספר היסודי "תל"י אלונה". בתוך המושב עובר נחל תנינים.
במושב מתגורר שר הביטחון לשעבר יואב גלנט ובו גם גדל הכדורגלן יהב גורפינקל.
ההר העגול

ממזרח למושב, מעל נחל תנינים, נמצאת גבעה המשקיפה על האזור, ומכונה "ההר העגול". משפחת גלקין טיפחה את הגבעה לזכרו של הצנחן, בן המושב, רב-טוראי ראובן גלקין, שנפל במלחמת יום הכיפורים בהתקפה אווירית על אזור הגשרים על תעלת סואץ, יום לאחר קרב החווה הסינית. על לחימתו בחווה הסינית הוענק לו צל"ש אלוף הפיקוד. הגבעה היא אתר לנופש בטבע ובראשה אנדרטה, לזכרו של ראובן. האנדרטה הוקמה בשנת 2010 על ידי הפסל אורי סיגל גלקין, אחיו של ראובן.
בשנת 2018 הפך האתר לאתר הנצחה לכלל חללי גדוד 890 במלחמת יום הכיפורים והוקמו בו אנדרטות פלוגתיות.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588173305171  VIAF: 317132351   WorldCat (עם VIAF): 317132351
מונדק לוקביצקי

| --- | --- |
מונדק לוקביצקי (1943)
מונדק לוקביצקי (1943)
 לידה:  20 בדצמבר 1921 לבוב, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  7 ביולי 2004 (בגיל 82) ישראל 
 שם לידה:  משה מתיתיהו וולף לוקביצקי
 תאריך עלייה:  אוקטובר 1948
 ידוע בשל:  מפקד יחידת פרטיזנים יהודים 1941–1944
 מקצוע:  צלם
 בת זוג:  חנה ברן (15 ביולי 1921 – 12 בנובמבר 1990)
 צאצאים:  יוסף לביא, שמעון לביא
 מספר צאצאים:  2
 
עטיפת הספר דרכי האחרונה, מונדק וחנה
מונדק לוקביצקי וחנה – פרטיזנים יהודים ביער (1943)
מונדק (משה מתיתיהו וולף) לוקביצקי (Mundek Łukawiecki) (20 בדצמבר 1921 – 24 ביוני 2004) היה מפקד של יחידת פרטיזנים יהודים במלחמת העולם השנייה תחת פיקוד המחתרת הפולנית ארמייה קריובה (Ak – Armia Krajowa). בקבוצה הייתה גם אשתו לעתיד, חנה ברן, שנטלה חלק פעיל בפעולות. הוא היה צלם מקצועי וצילם במצלמת הלייקה שלו צילומים רבים מתקופת חייו כפרטיזן בשנים 1941–1944.
קורות חיים

מונדק היה הבכור להוריו יוסף ושרה לוקביצקי, משפחה מבוססת בלבוב בעלת רשת מזקקות; אחריו נולדו זיגמונט (1924), רפאל (1925), מינה (1926) ויהודית (1933). הוא הצטיין בספורט. במהלך שתי חופשות קיץ בשנים 1937 ו- 1938 עבר אימונים צבאיים של הקורפוס השישי של צבא פולין, שכלל אימוני ירי ושדאות. כתחביב למד צילום וקנה מצלמת לייקה.
משפחת לוקביצקי הרחיקה מעצמה סממני יהדות ושינתה את שמה מכהן ללוקביצקי על רקע עסקי המזקקות. שפת הדיבור בבית הייתה פולנית, גרמנית, רוסית או אוקראינית.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, ב-17 בספטמבר 1939 עברה לבוב לריבונות סובייטית, על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. ברית המועצות הלאימה נכסים ורכוש לרבות של כל היהודים והוציאה להורג אינטלקטואלים פולניים וקציני צבא. משפחת לוקביצקי, ירדה באחת מנכסיה והתעוררה חרדה לגורלו האישי של יוסף לוקביצקי בהיותו קצין בצבא הפולני.
הגרמנים נכנסו ללבוב ב-22 ביוני 1941, היום הראשון של מבצע ברברוסה ומיד החלו בהרג יהודים. מונדק עם אביו ואחייו זיגמונט נאלצו לסחוב גופות ולהעמיסן על רכבים תוך שהם סובלים מכות וגידופים. מונדק וזיגמונט נתפסו אחר כך ושולחו למחדה עבודה/השמדה ב-Sokolniki, משם שוחררו לאחר כשלושה חודשים.
יוזף קולפה, ידיד פולני של המשפחה, הצליח לגייס את מונדק ל-AK כלוחם לא יהודי ועזר לשאר בני המשפחה לעבור מלבוב לחווה חקלאית של סבו של מונדק בעיירה בשם Ostroviec (אנ'), לימים פרוור של לובצ'וב, מתוך תקווה ששם יוכלו להסתתר. על זאת זכה קולפה, לאחר מותו, בתואר חסיד אומות העולם. עם זאת משפחת לוקביצקי נתפסה, והעובר יחד שאר יהודי הסביבה לגטו שהוקם בלובצ'וב.
על לובצ'וב העיירה הושלטה משטרת עזר אוקראינית, שאכזריותה לא הייתה פחותה מאכזריות הגרמנים. היהודים כונסו בשני גיטאות.
חנה ברן, ילידת 15 ביולי 1922, בת למשפחת חסידי בעלז, הייתה נערה חרדית שמעולם לא יצאה משערי לובצ'וב. היא נחטפה על ידי מפקד משטרת העזר האוקראינית, באמתלה כי תהיה טבחית, והוא הפך אותה לשפחת מין ובמשך 3 ימים  אנס אותה. בערב חג המולד, 1941, חזר מפקד משטרת העזר האוקראינית שיכור כלוט ותקף שוב את חנה ברן. היא הרגה אותו בסכין מטבח, הציתה את מפקדת העזר וברחה למקום המסתור של משפחתה, בגיטו לובצ'וב, שם הסתתרה גם ארוסתו של מונדק לוקביצקי.
מונדק הגיע ללובצ'וב לבוש אזרחית לאחר שנודע לו שהגרמנים עומדים לחסל את הגיטו. הוא נפגש עם רבני הגיטו וניסה לשכנע אותם לברוח אך הם גירשו אותו. בהוראת רבני לובצ'וב סירבו כולם. מונדק נעתר לבקשת אביה של חנה ברן לקחתה ליער וכתמריץ נתן לו זהב, היא נענתה לו בחוסר ברירה, אחרת היה גורלה נחרץ.
הם הצליחו לצאת מהגטו, הלכו בשלג כשחנה לוקה בעיוורון שלג זמני והגיעו לחוותו של קולפה שהודיע להם כי יציל אותם במצוותה של מריה הקדושה שהתגלתה לו.
ב-6 בינואר 1942 סיפר להם קולפה כי יהודיי לובצ'וב מוצאים להורג בירי וגופותיהם מושלכות לתעלת נ"ט שחפר הצבא האדום. הוא הציע להם ללכת לשולי היער ולראות את ההוצאות להורג. הם הלכו ומונדק ראה איך בני משפחתו מוצאים להורג בירי. אח אחד לא "התגלגל" לתחתית התעלה ו"זכה" לבעיטה מגרמני. גם חנה ראתה את בני משפחתה מוצאים להורג. גיא הריגה ליד Dachnow (אנ') מונצח כיום באנדרטה. היה זה רגע מכונן של מונדק וחנה להחלטתם לנקום בגרמנים, אוקראינים ומשתפי הפעולה.
קורות חיים > מפקד יחידת פרטיזנית יהודים

ב-6 בספטמבר 1941 חזר מונדק ל-AK, הושבע כלוחם, קיבל נשק והחל להילחם במסגרת פלוגה של AK בפיקוד Marian Varda. משימת חיילי הפלוגה ובהם גם מונדק, הייתה מניעת התיישבות ותיקי צבא גרמנים בעיר זמושץ' שהגרמנים הסבו שמה ל-Himmlerstadt (אנ') ולשם התיישבותם גירשו כ-350,000 פולנים (Aktion Zamość). פלוגת Varda נהלו מלחמת גרילה נגד הגרמנים – חיסלו את המפקד הגרמני של זמושץ', שרפו חוות, מתבנים ובתי מגורים של מתיישבים גרמניים. בנובמבר 1941 חדלה גרמניה בניסיון הזה.
ה-AK היו אנטישמיים וכאשר הביא את חנה ונתגלה כי הוא יהודי, איפשרו לו להקים יחידת חיסול עצמאית של יהודים שתהיה כפופה לפקודות AK. בפברואר 1942 אנשי הפלוגה בפיקוד Warda חשפו כי מונדק וחנה יהודיים. באחד הלילות, שעה שיצאו חיילי AK למבצע לחימה נשארה במחנה יחד עם שני חיילי AK נוספים. הם ניסו לאנסה והיא הבריחה אותם בירי. עם שוב יתר הפלוגה, התגלה הדבר ומונדק ירה בהם והרגם.
כתוצאה מחשיפת יהדותם, בעצה אחת עם קולפה הם עברו ליער Janowskie, חפרו בונקר מבצעי שפרט לאמצעי לחימה, נשק שלל ומדים גרמניים לא היה בו דבר ושימש כנקודת יציאה למבצעים. באותה תקופה, מרץ 1942 התחוור כי חנה בהריון. קולפה העבירה לביתו ואשתו רוזלי ביצעה גרידה. היחידה לחמה ביערות Ruda Rozaniecka (אנ') נגד מטרות גרמנית ואוקראיניות והייתה יחידת חיסול ונקם של AK נגד משתפי פעולה וביצוע פסקי דין של AK כנגד משתפי פעולה. חברי היחידה לבשו מדי הצבא הפולני. חלק ממבצעיה בוצעו בלבוש הצבא הגרמני בשל שליטת הפרטיזנים בגרמנית ואוקראינית.
במהלך כל תקופת המלחמה נשא מונדק לוקביצקי את מצלמת הלייקה שלו ותיעד את פעילותה בזמן אמת.
היחידה פעלה ביערות במרכז גליציה בסביבות העיירה לובצ'וב. בראשית פעילותה, הפרטיזנים של AK לא ידעו כי מונדק לוקביצקי הוא יהודי. לאחר שנודע הדבר הוא הקים את יחידת החיסול והנקם העצמאית גם היא הייתה תחת פיקוד AK. במהלך כל תקופת המלחמה נשא מונדק לוקביצקי את מצלמת הלייקה ותיעד את פעילותה בזמן אמת. התמונות פותחו בסמוך לצילומם לובצ'וב. רבים מתושבי לובצ'וב ידעו על היחידה ולא הסגירו אותם. גם לא ידוע על יהודי כלשהו באזור הפעולה שהוסגר לגרמנים. היחידה המשיכה בלחימתה עד ל-22 ביולי 1944 כאשר הצבא האדום שחרר השטחים בהם פעלה.
AK שיתף את יחידת הפרטיזנים של מונדק בשני סוגי מבצעים – חיסול משתפי פעולה ותקיפת מטרות גרמניות. בכל מבצע בו גילה יהודי הוא צרף אותו ליחידתו. גודלה בעת השחרור עמד על 15 לוחמים – 13 יהודים ו-2 לא יהודים. מונדק היה חמוש בנשק אישי, רימונים, שרשרת כדורים ומצלמת הלייקה. קולפה סיפק לחנה אקדח פרבלום. מונדק אימן את אנשי היחידה, תכנן מבצעים שהוטלו עליהם, ציוות לתפקידים. הוא היה מפקד קשוח, לא סבל שימרו את הוראותיו. לדבריו "אף אחד לא רצה להתעסק איתי". הוא קבע את הכלל כי אין מבצעים מיבצעים בסמוך לבונקר, מחשש כי ייחשפו לכן כל מבצעיהם בוצעו במרחק של 30 ק"מ מהבונקר.
קורות חיים > מבצעים

AK ניצל את היחידה לאיסוף מודיעין בשל יכולתה לפעול כגרמנים. היחידה הניחה מארבים בדרכים, לכדה קצינים גרמנים לאיסוף מידע והביאה אותם לחקירה. הקצינים הגרמנים שיתפו פעולה ולאחר מכן הוצאו להורג.
AK הטיל על היחידה לבצע פסקי דין מוות נגד משתפי פעולה. המפקד האוקראיני של משטרת יבוריב הסגיר משפחה פולנית שנתנה מחסה ליהודים. האוקראיני קיבל לרשותו את כל רכושם של היהודים והפולנים. בית דין של AK דן למוות את המשפחה האוקראינית. היחידה קיבלה הוראה לבצע את פסק הדין. גם חנה השתתפה בהוצאה לפועל של גזר הדין.
ב-29 בדצמבר 1942 חיסל מונדק באופן אישי את מפקד הז'נדרמריה של נובי מיידן כאשר הוא מתחזה לקצין וורמכט, בשל הסגרת פולנים שהסתירו יהודים.
ב-26 באפריל 1943 השמידה היחידה עם יחידות AK נוספות בקרבת העיירה Susiec (אנ') רכבת דלק משוריינת בדרכה למחנה ההשמדה בלזץ. הרכבת פוצצה, חיילי המשמר וצוות הרכבת נהרגו. כתגמול הרגו הגרמנים את מחצית הגברים של העיירה Susiec.
ב-אפריל 1944 חיסלה היחידה 8 חיילים גרמנים שטענו כי השתייכו להיטלר יוגנד שהובאו לביצוע חיפושים ביערות.
ב-22 ביולי 1944 עמדה היחידה לפוצץ גשר על דנייסטר ששימש את נסיגת הצבא הגרמני. הם שמעו את רעש הצבא האדום המתקרב, יצאו מהיער ורצו לקראתם אך נתקלו באש ונסוגו ליער. כאמור הם היו בעיצומו של מבצע חבלה נגד הצבא הגרמני הנסוג, לכן כולם היה לבושים מדי צבא גרמניים. בזריזות החליפו למדי צבא הפולני, ויצאו לקראת הצבא האדום.
קורות חיים > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה התגייס מונדק לקוביצקי למשטרה החשאית הקומוניסטית הפולנית (UB) (אנ') בה המשיך בחשאי במבצע הנקם שלו כנגד הנאצים ומשתפי הפעולות.
ב-1945 נישאו מונדק וחנה ונולדו להם יוסף (1945) ושמעון (1947). לאחר שמעשיו נחשפו ב-1946 הם נאלצו להימלט מפולין והגיעו למחנה עקורים באנסבך. הם עלו לישראל באוניה פאן-יורק שגורשה לקפריסין והגיעו לארץ באוקטובר 1948. בישראל המשיך מונדק לעבוד כצלם. הוא נתן ביד ושם עדות מוקלטת בפולנית על התקופה בה היה מפקד יחידת פרטיזנים יהודים.
בשנת 1995, פרסם מורי הופמן, אחד מחברי היחידה, את הספר Keep Yelling המתאר את קורותיה של היחידה ומבצעים בהם השתתפה.
בשנת 2010 פרסם היסטוריון וחוקר תולדות AK, ספר בשם Konspiracja Powiecie Lubaczwskim המתאר את היחידה.
בשנת 2015 פורסם הבן שמעון לביא (לוקביצקי) את הספר Jewish Hit Squad שתורגם לעברית, פולנית וגרמנית המגולל את כל פרשת היחידה.
דינה פורת בספרה "לי נקם ושילם היישוב השואה וקבוצת הנוקמים של אבא קובנר", מזכירה בספרה את היחידה של מונדק.
בשנת 2022 הופק סרט טלוויזיה תעודתי בשם הפרטיזן עם מצלמת הלייקה בבימויה של רות ולק ששודר בכאן 11 המתאר היבטים שונים על היחידה ועל חייהם של מונדק וחנה המסופרים על ידי בנם שמעון לביא (לוקביצקי).
קורות חיים > לקריאה נוספת

Simon Lavee (Lukawiecki): The Jewish Hit Squad; 2015
שמעון לביא (לקוביצקי): דרכי האחרונה; יחידת הפרטיזנים היהודית של מונדק לקוביצקי בצבא המולדת הפלני, הוצאת אפי מלצר, 2018
Hoffman, Maurie:Keep Yelling, 1995
נערי הכרך

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  סוזן אלואיז הינטון
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן התבגרות
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1967
 מספר עמודים:  158
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת ידיעות ספרים
 תאריך:  2012
 תרגום:  מאירה פירון
 סדרה
 הספר הבא:  That Was Then, This Is Now 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003466883
 
נערי הכרך (באנגלית: The Outsiders) הוא רומן התבגרות שנכתב על ידי הסופרת האמריקאית סוזן אלואיז הינטון בשנת 1967.
הינטון הייתה בת 15 כשהחלה לכתוב את הרומן, וסיימה אותו כשהייתה בת 16. היא חתמה על הספר בראשי התיבות של שמה בלבד, כדי להימנע מביקורות שליליות עקב היותה אישה. הספר מספר על שתי קבוצות יריבות בעלות מאפיינים סוציו אקונומיים שונים, ה"גריזרים", העניים והמרוחקים, ו"הסוצים" האמידים וההוללים. הינטון כתבה את הספר בעקבות חברהּ אשר רצה להיות גריזר. בשנת 1983 הופק סרט בשם זהה לספר בבימויו של פרנסיס פורד קופולה, ובשנת 1990 הופקה סדרת טלוויזיה שממשיכה את עלילתה מהמקום שהסרט הפסיק. בשנת 2012 הספר תורגם לעברית בהוצאת ידיעות אחרונות על ידי המתרגמת מאירה פירון. נכון לשנת 2018 נמנה עם יצירות הספרות המומלצות על ידי משרד החינוך לשימוש לצורך לימודי הספרות במסגרת תוכנית הלימודים באנגלית (בהיקף של 5 יחידות לימוד)
הערות שוליים

↑  תמר גלבץ, הו קופולה, ימים קשים - "נערי הכרך", במאי: פראנסיס פורד קופולה, על־פי ספרה של סוזאן אי. הינטון, שחקנים: מאטדילון, תומאס האוול, רוב לאו, אמיליו אסטבז, כל העיר, 5 ביולי 1985
המדפיסים העליץ

דף השער של שו"ת רבי שלום שכנא מלובלין שהודפס על ידי יוהנס העליץ לאחר שהמיר את דתו. קרקוב שנת ה'ש'.
המדפיסים הֶעלִיץ (או האליץ; בכתיב עברי: הליץ) היו שלושה אחים יהודיים בפולין של אמצע המאה ה-16, שייסדו את בית הדפוס היהודי הראשון בקרקוב בסביבות שנת ה'ר"ץ (1530). האחים התנצרו ועסקו בהטפה לנצרות על ידי הדפסת ספרי מיסיון בד בבד עם הדפסת ספרים יהודיים. הקהילה היהודית בקרקוב הטילה חרם על הספרים שהודפסו בבית הדפוס שבבעלותם, וחויבה בקנסות כבדים עקב כך. אחד האחים שב ליהדותו בקושטא כעבור זמן, ובנו המשיך את המסורת המשפחתית בהדפסת ספרות תורנית.
הקמת והפעלת בית הדפוס

שלושת האחים, שמואל אשר ואליקים, היו בניו של חיים מהעיר האליץ' (העליץ' או העליטש, ביידיש) שעל הדנייסטר, בגליציה המזרחית (כיום במערב אוקראינה). לפי המשוער למדו את מלאכת ההדפסה בפראג אצל המדפיס גרשון הכהן.
הם הקימו את בית הדפוס, שהיה הדפוס היהודי הראשון בפולין, בסביבות שנת ה'ר"ץ.
בשנים הראשונות הדפיסו בו חמישה חומשי תורה (ה'ר"ץ), ארבעה טורים חלק יורה דעה (ה'ר"ץ), הגדה של פסח (ה'רצ"א), "איסור והיתר" לרבי יצחק מדורא (ה'רצ"ד), "מרכבת המשנה" ("ספר של רבי אנשיל") (ה'רצ"ד).

בסביבות שנת ה'רצ"ה נפרד אשר משני אחיו, והם המשיכו להדפיס בעיקר ספרים שימושיים ביידיש כמו "אזהרת נשים" (ה'רצ"ה-ה'רצ"ו), "קערת כסף", ו"אורח חיים" לרא"ש (ה'רצ"ה-ה'רצ"ו), שהעידו על חוש מסחרי מפותח. למרות פירוק השותפות בהדפסה, המשיכו האחים להיות שותפים במסחר הספרים.
המרת הדת

בשנת ה'רצ"ז התנצרו שלושת האחים עקב סיבה בלתי ידועה, ייתכן שבעקבות קשיים כלכליים, והם החליפו את שמותיהם לשמות נוצריים: אנדריי (שמואל), פאולוס (אשר) ויוהנס (אליקים). בעקבות כך הפסיקו היהודים לקנות ספרים שהודפסו בבית הדפוס שלהם או שנמכרו על ידם, ואף שרפו את הספרים שכבר היו ברשותם (אפילו דגים מלוחים לא הותרו לעטוף בדפי הספרים, מחשש טריפה). האחים פנו למלך פולין זיגמונט הראשון בתלונה על ההפסדים הכספיים שנגרמו להם, והוא הטיל איסור על ייבוא ספרים יהודיים לפולין, כדי לאפשר לאחים מונופול על הספרים היהודיים בפולין, וכן אישר להם לגבות חובות מבעלי חוב יהודים על פי עדים נוצריים.
לאחר התנצרותם המשיך יוהנס להדפיס ספרים יהודיים. יוהנס הדפיס ארבעה טורים חלק אורח חיים בשנת ה'רצ"ח, ומחזור כמנהג פולין בתקופה זו. לפי אברהם מאיר הברמן כתבו המגיהים, שהיו יהודים, בקולופון של המחזור ברמז על ייעודו של המחזור לשריפה:
”סליק תפלת היהודים אשר יקראו מגזור, נדפס על ידי יהניס העליץ בקראקו הבירה” (ההדגשה אינה במקור), אם כי יצחק יודלוב טוען שמדובר בשיבוש יהודי נפוץ בין האות ח' לאות ג', והמדפיסים שהתנצרו כינוהו בשם המקובל אצל ההמון. ממהדורה זו שרד עותק אחד בלבד ב"אוסף שוקן" המצוי כיום בספרייה הלאומית.
בשנת ה'ש' הדפיס פסקים ושו"ת רבי שלום שכנא מלובלין ככל הנראה בלי הסכמתו.
מצבם הכלכלי של האחים הורע ביותר מחמת החרם היהודי על סחורתם, והם לוו כסף מסוחר ספרים נוצרי בשם מרטין זיבנאייך שקיבל את הספרים שהיו במחסניהם כפיקדון. הסוחר ניסה להחליף את הספרים בסחורה אחרת על ידי סוחר יהודי בשם שמעון מבוכניה, אך הלה לא הסכים להחליף את הספרים. זיבנאייך פנה בתלונה למלך.
המלך הטיל ב-31 בדצמבר 1539 (כ' בטבת ה'ש') על ועדה המורכבת מאנשי כמורה להעריך את שוויים של כ-3,500 ספרים והם אמדו אותם בסכום של 1,600 פלורינים. הקהילות היהודיות של קראקוב ופוזנן הוכרחו לקנות את הספרים בסכום זה שאותו שילמו במשך שלוש שנים. לפירעון צורפה גם הקהילה היהודית בלבוב לפי בקשתן של שתי הקהילות שלא יכלו לעמוד בתשלומים לבדן. הקהילות אמנם שילמו את הסכום, אך השמידו את הספרים. לאחר פרשה זו חדל יוהנס מהדפסת ספרים עבריים ועבר להדפסת ספרים לועזיים. בנו של יוהנס, לוקאס העליץ, שימש אף הוא כמדפיס בפוזנן.
פאולוס (אשר) עבר לאחר ההתנצרות לשמש כמיסיונר והדפיס ספרים נוצריים לקהל יהודי, או ספרים שנועדו לחשוף בפני נוצרים את סתרי היהדות: פאולוס הוציא לאור בשנת ה'ש"א את תרגום הברית החדשה ליידיש בשם "דאס נויי טעסטימענט", ובשנת ה'ש"ג ספר לימוד שפות העברית והיידיש, כשבשער הספר נכתב כי הוא הודפס מתוך מגמה ללמד את הנוצרים לגלות סודות יהודיים.
שיבתו של שמואל ליהדות

בסביבות שנת ש"י שב שמואל (אנדריי) ליהדותו בקונסטנטינופול, וחזר לעסוק במלאכת הדפוס. בשנים ה'שי"ב–ה'שי"ג הוא הדפיס את התנ"ך בשם "ארבעה ועשרים" בתחילת הספר כתב: ”אמר שמואל, אל תקרי שמואל אלא שבואל, אחרי שובי כי נחמתי, אמרתי זה ינחמני ממעשי ומעצבון ידי”. את הדברים האלו כתב גם בספר "מעשה יהודית" ובספר שערי דורא שהדפיס בשנית.
בנו חיים עסק גם הוא במלאכת הדפוס והוא נזכר כמדפיס ב"שו"ת מהריב"ל" של מהר"י בן לב.
הערות שוליים

↑  א.מ. הברמן, "המדפיסים בני חיים העליץ", בתוך: "קריית ספר", כרך ל"ג, עמ' 509–520.
↑  לאחר מכן נפרדו גם שמואל ואליקים, ובעוד אליקים נותר בבית הדפוס בקרקוב, הדפיס שמואל סידור "תפלות מכל השנה" באילז'ה ה'רצ"ו יחד עם אליעזר ב"ר משה במהדורה שנשרפה כליל.
↑  הדפוס היהודי בקרקוב.
↑  יצחק יודלוב, "לקוטים לתולדות הדפוס העברי בפולין", בתוך: ישורון, קובץ א', ירושלים תשנ"ו, עמ' תנ"ב, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  אשר זיו, "רבנו שלום שכנא מלובלין", בתוך: הדרום, גיליון נ"ז, ניו יורק אלול תשמ"ח, עמ' 124.
↑  חיים דב פרידברג, תולדות הדפוס העברי בפולניה, תל אביב תש"י, עמ' 1–4.
↑  לדעתו של מאיר בלבן היו חלק מהספרים מדפוסי אילז'ה ופראג, ולא כולם נדפסו על ידי האחים.
↑  אריה באומינגר, קהילת קראקוב, תל אביב תש"ל, עמ' 11.
↑  קונסטנטינופול שכ"ב, סימן כ"ד.
ספר התנ"ך שהדפיס שמואל העליץ בקושטא בין השנים שי"א-שי"ב. בקולופון שבדף השער נרמזה שיבתו של שמואל ליהדות
ברצלונה (כדוריד)

ברצלונה היא קבוצת כדוריד מהעיר ברצלונה שבספרד והיא משחקת בליגה הספרדית בכדוריד ואולמה הביתי הוא הפלאו בלאוגראנה, המכיל 7,585 מקומות ישיבה. הקבוצה נוסדה ב-29 בנובמבר 1942 ומאז היא קבוצת פאר שמשחקת ברמות הגבוהות באירופה. מדי הבית של בקבוצה הם בצבעים אדום וכחול ומדי החוץ הם בצבע תכלת.
תארים

ליגת האלופות: 12
1990-91, 1995-96, 1996-97, 1997-98, 1998-99, 1999-2000, 2004-05, 2010-11, 2014-15, 2020-21, ,2023-2024 2021-22
גביע המחזיקות: 5
1983-84, 1984-85, 1985-86, 1993-94, 1994-95*
גביע EHF: אחד
2002-2003
הליגה הספרדית בכדוריד: 31
1968-69, 1972-73, 1979-80, 1981-82, 1985-86, 1987-88, 1988-89, 1989-90, 1990-91, 1991-92, 1995-96, 1996-97, 1997-98, 1998-99, 1999-2000, 2002-03, 2005-06, 2010-11, 2011-12, 2012-13, 2013-14, 2014-15, 2015-16, 2016-17, 2017-18, 2018-19, 2019-20, 2020-21, 2021-22, 2022-23, 2023-24
גביע המלך: 26
1968-69, 1971-72, 1972-73, 1982-83, 1983-84, 1984-85, 1987-88, 1989-90, 1992-93, 1993-94, 1996-97, 1997-98, 1999-00, 2003-04, 2006-07, 2013-14, 2014-15, 2015-16, 2016-17, 2017-18, 2018-19, 2019-20, 2020-21, 2021-22, 2022-23, 2023-24
גביע המדינה הספרדי: 16
1994-95, 1995-96, 1999-00, 2000-01, 2001-02, 2009-10, 2010-11, 2012-13, 2013-14, 2014-15, 2015-16, 2016-17, 2017-18, 2018-19, 2019-20, 2020-21
הסופרקאפ הספרדי: 24
1986-87, 1988-89, 1989-90, 1990-91, 1991-92, 1993-94, 1996-97, 1997-98, 1999-00, 2000-01, 2003-04, 2006-07, 2008-09, 2009-10, 2012-13, 2013-14, 2014-15, 2015-16, 2016-17, 2017-18, 2018-19, 2019-20, 2020-21, 2021-22
הליגה הקטלונית בכדוריד: 12
1981-82, 1982-83, 1983-84, 1984-85, 1986-87, 1987-88, 1990-91, 1991-92, 1992-93, 1993-94, 1994-95, 1996-97
שחקנים מפורסמים

שוער: ארפד סטרביק
אלברט רוקאס - פעמיים אלוף עולם
גלריה

ברצלונה בליגת האלופות
הפלאו בלאוגרנה
יונס טורקוב

| --- | --- |

יונס טורקוב ודיאנה בלומנפלד במהלך ההצגה "תורת החלומות של פרויד", שהועלתה בגטו ורשה
 לידה:  15 בפברואר 1892 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1 במאי 1982 (בגיל 90) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  פולין 
 תקופת הפעילות:  מ-1916 
 בן או בת זוג:  דיאנה בלומנפלד 
 פרסים והוקרה:  פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש (1980) 
 פרופיל ב-IMDb
 
טורקוב מתוך הסרט היידי "דער למד וואוו'ניק" (ה"למד וו"ניק - אחד מל"ו הצדיקים, 1925).
טורקוב וקבוצת שחקני תיאטרון יהודים בפולין בפברואר 1928, טורקוב: יושב ראשון משמאל
יונס (יונה) טורקוב (נכתב גם יונאס, בכתב יידי: יאנאס טורקאוו, בפולנית: Jonas Turkow, ‏ 1898 – 4 בדצמבר 1988) היה שחקן, מייסד תיאטרון יידיש, במאי וסופר יהודי פולני.
קורות חיים

טורקוב נולד בוורשה (אז בירת גוברניית ורשה של האימפריה הרוסית). אחיו של השחקן זיגמונט טורקוב, השחקן והסופר יצחק טורקוב והעיתונאי מארק טורקוב ובעלה של השחקנית דיאנה בלומנפלד.
בשנת 1916 ארגן וביצע, יחד עם אחיו זיגמונט, את הDOS artistishe vinkele(הפינה האמנותית). בשנים 1917–1920 שיחק ביידיש בתיאטרון של אסתר רחל קמינסקה. בשנת 1921 ארגן סיבוב הופעות לDos baveglekhe dramatishe teater בפולין וגליציה.
בשנת 1926 נשכר לביים את תיאטרון היידיש בקרקוב וקיבל מטעם המדינה את הסבסוד הראשון לתיאטרון יידי בפולין.
בשנת 1929 ייסד את ה"וואַרשעווער ניַיער יידישער טעאַטער" ("וְונִיט" – 'התיאטרון היהודי החדש של וורשה).
בשנות השלושים היה במאי תיאטרון ה"kleynkunst revi" בקובנה והופיע עם "אנסמבל" שהקים יחד עם אשתו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה לקח טורקוב חלק בארגון 'העזרה העצמית' שפעל בווארשה באמצעות כספי הג'וינט.
בין השנים 1940–1943 היה אסיר בגטו ורשה. בגטו סייע להקמת הארכיון המחתרתי "עונג שבת" והיה מפעיליו; היה ראש ועד העזרה העצמית היהודית בגטו, ובמהלך שהותו כתב עיתון אותו ודברי זכרונות אותם הסתיר בין מסמכים אחרים ומצאם לאחר השואה. טורקוב נמלט מהגטו לאחר חיסולו בשנת 1943, בעזרת אלה גולומב-גרינברג תוך שהוא משתמש בתעודת זהות "ארית" מזויפת על שם יאן טטרקייביץ' (Jan Tatarkiewicz), והצטרף למחתרת הפולנית ארמייה קריובה.
בתום מלחמת העולם השנייה עבד ברדיו הפולני בלובלין, שימש חבר בוועד היהודי המרכזי של פולין וחקר 18 מקרים של שיתוף פעולה בין יהודים לגסטאפו.
שנתיים לאחר תום מלחמת העולם השנייה, טורקוב כתב את סיפור חיי היום יום של "הרובע היהודי" בורשה בשנים 1939-1943. בספרו "אזוי איז עס געווען", ציין כי היו כ-250 מקרי מוות בגטו כתוצאה ממגפה או רעב, זאת רק במשך שנה אחת. הוא ניתח את הטקטיקה הגרמנית בה שמרו בגטו לא רק על אווירה של אימה וטרור, אלא גם של כאוס ודמורליזציה. בנוסף, ציין את ספרי ה"ממורבוך" בהם יהודים ציינו ברשימות ארוכות את חללי משפחותיהם מאז תקופת ימי הביניים כדי להעביר את הזיכרון של הקהילות שהושמדו לדורות הבאים.
בשנת 1949 פרסם ביידיש בואנוס איירס את הכרך השני של זיכרונותיו "אין קאמף פארן לעבן" (המאבק על החיים) בו הוא מגולל את זיכרונותיו מאביב 1943 בסוף המלחמה. הוא כותב על הבריחה עם חיסול הגטו, הפעילות של היהודים והפולנים, מותם של יקירים וחיפוש הניצולים לאחר המלחמה.
בשנת 1950 עלה לישראל, עד לשנת 1966 התגורר בעיקר בארצות הברית, ולאחריה התגורר בתל אביב.
היה נשיא ארגון לוחמי גטו ורשה עם הקמתו בשנת 1963.
בשנת 1970 זכה בפרס מטעם יד בן-צבי על ספרו "היה הייתה יהדות ורשה".
בשנת 1977 זכה בפרס ע"ש מארק דבורז'צקי על מכלול יצירותיו בנושא השואה.
בשנת 1980 היה חתן פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
ב-4 בדצמבר 1988 נפטר ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
פרסומיו

וועגווייזער פאר דראמאטישע קרייזן, ווארשע: (דפוס Rekord),‏1924 (ביידיש)
אזוי איז עס געווען (ככה זה היה), בואנוס איירס: צענטראל-פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע, 1948 (ביידיש)
אין קאמף פארן לעבן (המאבק על החיים), בואנוס איירס: צענטראל-פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע, 1949 (ביידיש)
פארלאשענע שטערן, בוענאס-איירעס: צענטראל-פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע, תשי"ד/1953. (2 כרכים) (ביידיש)
נאך דער באפרייאונג (זכרונות), בוענאס איירעס: צענטראל-פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע, תשי"ט 1959
דזשאו פאול, בוענאס איירעס-ניו-יארק: [חמו"ל], 1959 (ביידיש)
יידישער טעאטער אין אייראפע: צווישן ביידע וועלט מלחמות: <מאטעריאלן צו דער געשיכטע פון יידישן טעאטער> ... / מערכת העיתון: איציק מאנגער, יאנאס טורקאוו, משה פערענסאן, ניו יארק: אלוועלטלעכער יידישער קולטור קאנגרעס, תשכ"ט 1968-תשל"א (ביידיש)
היה הייתה ורשה יהודית, (תל אביב) : תרבות וחינוך, (תש"ל 1969)
אלא גאלאמב-גרינבערג: די קראנקנשוועסטער אין ווארשעווער געטא, הביא לדפוס יעקב אלטער, (תל אביב) : ארגון יוצאי מלאבה בישראל, תש"ל 1970 (ביידיש)
דער סוף פון אילוזיעס: פון פאקט אין מינכען ביז צו דער גאזקאמערן אין אוישווייץ, תל אביב: המנורה, תשל"ב 1972 (ביידיש)
סופן של אשליות: מהסכם מינכן עד תאי-הגזים באושוויץ, תרגם שלמה שנהוד, תל אביב: המנורה, תשל"ג. 1973
ילדי הגיטו-גיבורי התהילה: 1939-1945, תרגם ישעיהו אוסטרידן, הביאה לדפוס סיגלית יפה, תל אביב: עקד, תשמ"ב 1982
קריירת המשחק > סרטים בכיכובו

"Tkies khaf" (1924)
"Lamedvovnik" (1925) - "הלמד ווניקים" בבימויו של הנריק שארו.
"Huragan" (1928)
"Mlody las" (1934).
קריירת המשחק > סרטים בבימויו

"In die poylishe velder" (1929)