stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
For the First Time in Forever
תקציר > חזרה > גרסת מחזמר

בשידור החוזר, אלמנטים מהגרסה של דמי לובאטו לשיר "Let It Go" משולבים בצד של אלזה בדואט, אם כי עם טקסטים מתוקנים מעט.
גרסאות בין-לאומיות

כמה גרסאות שפה אחרות של השיר הצליחו. את הגרסה בשפה היפנית בשם "Umarete Hajimete" שרו טקאקו מאצו וסאיאקה קנדה, שגילמו את אלזה ואנה בהתאמה. הוא הופיע ב-Billboard Japan Hot 100 בין אפריל ליוני 2014, והגיע לשיא במקום ה-19, והיה פופולרי מספיק כדי לקבל אישור פלטינה עבור 250,000 הורדות דיגיטליות על ידי ה-RIAJ בספטמבר 2014. הגרסה בשפה הקוריאנית, שבה שרו פארק ג'י-יון ופארק היינה, הגיע ל-129 במצעד הסינגלים של גאון, הורדה 14,000 פעמים, בעוד שגרסת החזרה הגיעה לשיא של 192 עם 8,000 הורדות. הגרסה האיטלקית, יחד עם כל העיבוד האיטלקי לסרט, זכתה בדיבוב הזר הטוב ביותר בעולם על ידי דיסני.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2013–2014)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2013–2014)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2013–2014)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2013–2014)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 62 |  |
|  אירלנד | מצעד הסינגלים האירי | 54 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 57 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 38 |  |
|  יפן | יפן הוט 100 | 14 |  |
|  סקוטלנד | מצעד הסינגלים הסקוטי | 37 |  |
|  קוריאה הדרומית | סירקל צ'ארט | 4 |  |
|  קנדה | קנדה הוט 100 | 70 |  |
|  שוודיה | סוורייטופליסטן | 19 |  |
ביקורות

שני האיטרציות זכו לביקורות חיוביות מאוד. NeonTommy תיאר אותו כ"שיר "אני רוצה" קלאסי (תחשוב "Part of Your World" או "When Will My Life Begin?") עם טיפה של מודעות עצמית", ואמר "השיר הזה נותן ספין חדש ויפה לצורה מוכרת. . . לופז ואנדרסון-לופז שומרים על המנגינה הרעננה, וההגשה המקסימה והבהירה של קריסטן בל של המילים המעודדות חביבה." GeeksOfDoom אמר "מי היה מנחש שקריסטן בל ואידינה מנזל יהיו צמד נחמד כזה? בל מוסיפה קצת הומור עם רוחה המבעבעת והמילים המשעשעות שלה, בעוד שמנזל מעניק את הקול המיוחד בברודוויי. אתה יודע ששיר מספק משמעות נוספת כאשר הוא מניע את הסיפור, בניגוד לעצור את הסרט לחלוטין, והשיר הזה מייצג בצורה מושלמת את הראשון. "פעם ראשונה" מעביר את התקווה והפתיחות של אנה, בניגוד לאווירה הקרובה והמפחידה של אלזה." בביקורת שלילית, SputnikMusic אמרה שהשיר "For the First Time in Forever", עם הלחצנים הליריים שלה כמו "לא יודע אם אני מתמוגג או מתנשא / אבל אני איפשהו באזור הזה" והחלטות ביצוע גרועות כמו הפסקה עם אגרוף חזיר לפני שאלזה "פותחת את השערים" וההרמוניזציה חסרת המשמעות של אנה זמן קצר לאחר מכן, מייצגת את ההחלקה במורד ואת נחיתת הבוץ של הפסקול שלאחר מכן עם הפנים הראשונה במהלך תקופת ההרצה שלו". ה"הוליווד ריפורטר" תיאר את זה כ"מספר גדול", ו"המרכז של השירים המקוריים". StitchKingdom אמר: "השיר 'I Want', הלחן והמילים ניזונים מהאנרגיה התזזיתית והחרדה והסרבול של אנה, דוגמה קלאסית לשילוב של תחכום עם טיפשות". עיתון רוצ'סטר סיטי כתב " לראשונה ב-Forever סובל ממנגינת פזמון די רציפה, אבל מפצה על זה בחוכמה עם פסוקים קליטים, מילים משעשעות ("לא יודע אם אני מתמוגג או מתנשא / אבל אני איפשהו באזור הזה!") והופעה נהדרת של קריסטן בל, שמציגה את הצד המוזר של הגיבורה הנסיכה אנה בעודה מתגעגעת לנשף, לגבר ואיזו אינטראקציה אנושית בסיסית."
ביקורות > חזרה

NeonTommy כתב "השיר הזה מאזן טוב מאוד בין משפטים ארוכים ועוצמתיים ורציטטיב דמוי הלחש, והוא המחשה נהדרת לדינמיקה בין אנה ואלזה. זו גם הפעם הראשונה שבה אנחנו זוכים לשמוע את אנה ואלזה שרות כשוות ערך (הגרסה המוקדמת יותר של השיר הזה היא יותר על אנה מאשר על אלזה), אז זה די כיף לשמוע את השיר הזה בין שתי אחיות." GeeksOfDoom כתבה "החזרה של "שיר האחות" מסמלת כיצד אלזה השתנתה, בניגוד לאנה, שעדיין רואה את הפוטנציאל של מערכת היחסים שלהם. השיר משלב פוליפוניה ומעצים את רגשותיהם כשהיא נבנית לקרשנדו. למרות שזו לא תוספת מהותית - הסצנה הייתה יכולה להתנגן באותה מידה ללא מוזיקה - היא עדיין מבדרת". StitchKingdom כתב "המילים והלחן הם כמעט הדבר היחיד שמשותף לשיר הזה עם שמו. התחינה הנואשת של אנה לאלזה, השיר הזה כולל גם את אחד העיבודים המורכבים ביותר שנמצאו בפסקול, ונותן לו אפקט רודף ומקצועי באופן שרואים לעיתים רחוקות על הבמה, שלא לדבר על סרטי משפחה. השיר גם צועד בצורה מסוכנת לאורך קו האופרטה לפעמים, מה שמעניק לו ספין ייחודי."
ביקורות > נתוני מכירות

| אזור | תואר | מכירות |
| --- | --- | --- |
| אוסטרליה (ARIA) | זהב | 35,000 |
| הממלכה המאוחדת (BPI) | פלטינה | 600,000 |
| ארצות הברית (RIAA) | זהב | 500,000 |
הופעות

קריסטן בל ואידינה מנזל ביצעו את שני השירים יחד במועדון הג'אז של Vibrato Grill בלוס אנג'לס כדי לחגוג את הסרט. במהלך ההופעה הראשונה אי פעם של Rose Parade Halftime, צוות סיבוב ההופעות בצפון אמריקה של התוכנית בברודוויי ביצע את הביצוע הראשון, עם אנה באינטראקציה עם הצופים.
פרארה

ערך זה עוסק בעיר באיטליה. אם התכוונתם לנפה בה שוכנת העיר, ראו .
פרארה (באיטלקית: Ferrara) היא עיר בצפון איטליה ובירת הנפה הנושאת את שמה.
רחוב Corso Ercole I d'Este במרכז העיר, מרץ 2002
תרבות

בתקופת הרנסאנס הייתה פרארה, בירת דוכסות פרארה, מרכז מוזיקלי חשוב באירופה. מוזיקאים רבים, הן איטלקים כמו צ'יפריאנו דה רורה, לוצאסקו לוצאסקי וקרלו ג'זואלדו והן פרנקו-פלמים כמו גיום דופאי, ז'וסקן דה פרה וז'אק דה ורט עבדו בחצרות הדוכסים ממשפחת ד'אסטה כממונים על המוזיקה. ארקולה השני ד'אסטה, דוכס פרארה החזיק בחצרו, כמוהו כאצילים רבים באירופה של אותה תקופה, תזמורת ומקהלה, ושכר מוזיקאים ידועי-שם לעמוד בראשן. קרלו ג'זואלדו, שנשא לאישה את אחייניתו של הדוכס אלפונסו השני ד'אסטה, כתב בפרארה ארבעה ספרי מדריגלים. ג'ירולאמו פרסקובלדי נולד בפרארה והיה תלמידו של ג'זואלדו.
העיר מפורסמת באוניברסיטה הממוקמת בה, אוניברסיטת פרארה. בין בוגריה המפורסמים נמנים אמטוס לוזיטנוס, ניקולאוס קופרניקוס, פאראצלסוס ורבים אחרים.
הקהילה היהודית

בפרארה הייתה כנראה קהילה יהודית עוד בזמן הרומאים. מסמכים מסוף המאה ה-10 מעידים על חיי יהודים במקום.
ידוע על חכמים שחיו בעיר במאה ה-13. הידיעה המוסמכת על קיום קהילה יהודית מאורגנת היא צו משנת 1275, המבטיח הגנה ליהודים בשל התועלת שהם מביאים. במקביל הוקמו על ידי היהודים מוסדות למתן הלוואות.
בשנים 1300–1310 הענישה האינקוויזיציה יהודים מתושבי העיר, ביניהם רופא בשם בונאוונטורה. על מעמדם בעיר תעיד העובדה כי משורר חצר בשם פרנצ'סקו די-ואנוצו פרסם בשנת 1376 חרוזים בגנות היהודים. במאה ה-15 הייתה הקהילה היהודית אחת החשובות והפעילות באיטליה כולה. הוקם בה בית דפוס. התגורר בה רבי אברהם פירצול, ואחד מחבריה רבי אליהו מפרארה עלה לארץ ישראל בשנת 1435.
הקהילה התבססה והתפתחה מהמאה ה-13 ועד סוף המאה ה-15, בחסות הדוכסים לבית אסטה, שהגנו על היהודים וסירבו לצו הגירוש שהוציא באמצע המאה ה-15 האפיפיור. בני אסטה העניקו מקלט לפליטים יהודים, בעיקר אמידים ומועילים. הם קידמו בברכה את מגורשי ספרד בשנת 1492 ואפשרו להם לייסד בפרארה קהילה ספרדית נפרדת, ולהקים בית כנסת ספרדי. אנוסי פורטוגל הגיעו לפרארה ב-1524 והורשו לשוב בגלוי ליהדות. גם יהודים שגורשו מגרמניה (1530), ממילנו (1540), מנאפולי (1541) וממדינות האפיפיור (1569) נקלטו בפרארה.
בפרארה היו עשרה בתי כנסת, והרבה בתי דפוס עבריים. תנ"ך פרארה נדפס ב-1553. באותה שנה שרפו את התלמוד בפרארה, הדוכסים לא מנעו את המעשה, אבל הגנו על היהודים מפרעות. באותה התקופה היו בעיר כ-2000 יהודים.
ב־1554 התכנסו בפרארה נציגי הקהילות היהודיות באיטליה, ודנו באמצעים לשיפור יחסי הקנאה והמתח עם שכניהם, בין היתר על ידי שיתלבשו היהודים בלבוש צנוע יותר. הם החליטו גם על צנזורה עצמית על דברי דפוס בעברית. יצחק בן עמנואל מלאטאש היה בין רבני העיר הבולטים.
בשנת 1598 עברה פרארה תחת שלטון מדינת האפיפיור. בית אסטה עבר למודנה ועמה יהודים רבים. בפרארה נותרו כ־1,500 יהודים. הוטלו עליהם מגבלות ואפליות, למשל לבישת סימן היכר, איסור להחזיק נדל"ן, וסגירתם של שבעה בתי כנסת. בשנת 1627 נאלצו היהודים לעבור לגטו של פרארה, שחמישה שערים סגרו אותו, שם גרו במשך מאה שנים.
למן המאה ה-17 ועד לאיחוד איטליה בסוף המאה ה-19 סבלו יהודי פרארה מתקיפות ופרעות מצד המון נוצרי. בשנת 1721 נפוצה בעיר עלילת דם, ובעקבותיה מהומות אלימות נגד יהודים.
בעקבות כיבושיו של נפוליון (1797) קיבלו היהודים שוויון זכויות אזרחי, ושערי הגטו הוסרו. אבל ב-1826 העירה חזרה אל תחת שלטון מדינת האפיפיור, ושוב הותקנו השערים.
במאה ה-18 חי בעיר הרב והרופא יצחק למפרונטי - מחבר האנציקלופדיה "פחד יצחק". בשנת 1859 הוענקו ליהודים זכויות מלאות.
גודל הקהילה היהודית היה 800 איש ואישה ערב מלחמת העולם השנייה. במהלך המלחמה, הפשיסטים פגעו מאוד בבתי הכנסת העתיקים ובקהילה. היהודים האמידים ברחו לשווייץ, אחרים נמלטו בחלקם אל מחוץ לעיר. עד סוף מלחמת העולם השנייה, 20% מאנשי הקהילה נספו באושוויץ. חלק מהשורדים לא שבו לעיר והקהילה נשארה בת 400 איש ואישה.
בשנת 1997 נפתח בפרארה מוזיאון יהדות איטליה והשואה, בקרבת בית הכנסת והמרכז הקהילתי, בבניין שהעניק לקהילה סמואל מליני בשנת 1481. במוזיאון מסמכים על הקהילה מהמאה ה-13. בימינו מתגוררים בעיר כ-30 יהודים.
הקהילה היהודית > בית הכנסת והמוזיאון היהודי

בית הכנסת והמוזיאון היהודי נמצאים במרכזה של העיר בימי הביניים. הרחוב היה חלק מהגיטו היהודי בו נאלצו היהודים לחיות בין השנים 1627–1859. חלק מתצוגת המוזיאון מוקדשת לרב משה מטראצ'ינה שפעל בעיר במחצית הראשונה של המאה ה-17.
בתי הכנסת, שלושה במספר, מצויים בקומה הראשונה של הבניין: נוסח אשכנז, נוסח איטליאני ולפי נוסח של יהודי פאנו (Fano) - עיר סמוכה - אשר עדיין פעיל. לבית הכנסת האיטלקי יש אולם גדול ולכן הוא משמש לאירועי תרבות. בית הכנסת בנוסח אשכנז הוא מרשים ביופיו ומשמש לתפילה בימי החגים. קירותיו מעוטרים על ידי האמן, אשר עיצב גם קירות התיאטרון העירוני.
הקהילה היהודית > גן פינצי קונטיני

הסופר היהודי יליד בולוניה, ג'ורג'ו באסאני, גדל בפרארה וכתב שם את ספריו. ספרו "גן פינצי קונטיני", שגם עובד לסרט באותו שם על ידי ויטוריו דה סיקה, הוא מצבה לקהילה היהודית של פרארה שחרבה בשואה. באסאני מתאר בהרחבה את העיר ותושביה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, ובעיקר את הקהילה היהודית על רקע עליית הפאשיזם והתקרבות מלחמת העולם השנייה. במרכז העלילה, המבוססת על דמויות אמיתיות, עומדת משפחת פינצי-קונטיני העשירה והמתבדלת מאחורי חומות גנה היחיד במינו, שכל אלפי עציו המפוארים נכרתו להסקה בתקופת המלחמה, כשהמשפחה נשלחה למחנות ההשמדה.
ערים תאומות

הונגריה סומבטהיי, הונגריה
הערות שוליים

↑  טלי פרקש, מתור הזהב לגיל הזהב: כך דועכת הקהילה היהודית בפרארה, באתר ynet, 15 באפריל 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554957105171  BNE: XX450971  BnF: cb128985438 (data)  GND: 4092153-0  ISNI: 0000 0001 2248 5377  LCCN: n79021863  MusicBrainz: 3a385259-5254-4655-b11b-51aaa58a2860  NKC: ge134163  NLA: 36570495  RERO: 02-A003239108  SUDOC: 142313122  VcBA: 497/3963  VIAF: 248098723   WorldCat (עם VIAF): 248098723
פרייזר סטנדרט

| --- | --- |

Frazer Standard, שנת 1948
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  קייזר-פרייזר
 שנות ייצור:  1947–1951
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 סיווג:  מכונית סלון
 מרכב:  מנוע קדמי, הנעה אחורית
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, 3,707 סמ"ק המפיק 100 כ"ס (1949)  6 צילינדרים, 3,707 סמ"ק המפיק 112 כ"ס (1949)  6 צילינדרים, 3,707 סמ"ק המפיק 115 כ"ס (1951)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות
פרייזר סטנדרט (באנגלית: Frazer Standard) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית קייזר-פרייזר (באנגלית: Kaiser-Frazer) אשר יוצרה בין השנים 1947–1951 בארצות הברית.
הגרסה המפוארת והמהודרת ביותר הייתה קרויה פרייזר מנהטן (באנגלית: Frazer Manhattan).
"פרייזר סטנדרט"

4 דלתות.
6 נוסעים.
מנוע קדמי.
מנוע בנזין.
מנוע הנעה אחורית.
"פרייזר סטנדרט" > דגמים "פרייזר סטנדרט"

"Standard F 47" - יוצרו 36,120 יחידות.
"Standard F 48" - יוצרו 29,480 יחידות.
"Standard F 49" - יוצרו 14,700 יחידות.
"Standard F 50".
"Standard F 51" - יוצרו 9,931 יחידות.
"פרייזר סטנדרט" > דגמים "פרייזר מנהטן"

"Manhattan F 47 C" - יוצרו 32,655 יחידות.
"Manhattan F 48" - יוצרו 18,591 יחידות.
"Manhattan F 49" - יוצרו 10,012 יחידות.
"Manhattan F 50".
"Manhattan F 51" - יוצרו 283 יחידות.
תמונות

"פרייזר מנהטן" שנת 1947
"פרייזר מנהטן" שנת 1947
"פרייזר מנהטן" שנת 1949 - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
"פרייזר מנהטן" שנת 1949 - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
"פרייזר מנהטן" - לוגו הדגם
ראו גם

פרייזר (מכונית)
קייזר מנהטן
הנרי ג'יי
הערות שוליים

↑  "קייזר-פרייזר" - היסטוריה ateupwithmotor.com/model-histories/kaiser-frazer
↑  "פרייזר סטנדרט" hemmings.com/blog/article/1949-1950-frazer-standard
↑  John Gunnell, Standard Catalog of American Cars 1946–1975, Krause Publications, 2002, ISBN 0-87341-027-0.
↑  "קייזר-פרייזר" / ראו "פרייזר סטנדרט" books.google.co.il/books
↑  פרייזר סטנדרט - מפרט howstuffworks.com/1947-frazer-standard
↑  "פרייזר סטנדרט" - תמונות car.info/en-se/frazer/standard
ולריקה גמאן

מריוס ולריו גמאן (ברומנית: Valerică Găman, נולד ב-25 בפברואר 1989) הוא כדורגלן רומני, המשחק כבלם בקבוצת הרמנשטאדט.
קריירת מועדונים

גאמאן החל את הקריירה המקצוענית בקבוצת אוניברסיטטה קראיובה, בשנת 2006. לאחר ששימש כקפטן הקבוצה, ובילה בה 5 שנים, חתם לתקופת האביב בשנת 2011 כשחקן חופשי בדינמו בוקרשט, ולאחר ששותף ב-7 משחקים בלבד בשורות דינמו, שב מחדש לקראיובה ב-1 ביולי 2011. בעקבות תקופה זו, חל סכסוך בינו לבין הנהלת אוניברסיטטה קראיובה, דבר שהוביל לחתימתו באסטרה ג'יורג'יו ב-3 באוגוסט 2011, חודש בלבד לאחר ששב לקראיובה. בג'יורג'יו, חתם גאמאן על חוזה לחמש שנים. במדי אסטרה, היה שותף להצלחה היסטורית של המועדון, לאחר שזכה בתואר הגביע הרומני לראשונה בתולדותיו, בעונת 2013–2014, ושנתיים לאחר מכן אף זכו בתואר אליפות היסטורי. ב-16 ביוני 2016 חתם בקרדמיר קרבוקספור הטורקית. ב-19 בינואר 2018 חתם בסטיאווה בוקרשט. ב-1 ביולי 2018 חתם בא-שבאב הסעודית.
קריירה בינלאומית

משחק הבכורה של גאמאן במדי נבחרת רומניה היה ב-11 בנובמבר 2011, בו הפסידה רומניה בתוצאה 1–2 מול בלגיה. ב-11 בספטמבר 2012, כבש את שער הבכורה שלו עבור רומניה, כבש במשחק הניצחון 0–4 מול אנדורה, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. גאמאן נכלל בסגל הנבחרת הרומנית לקראת טורניר הגמר של יורו 2016 בצרפת.
תארים > אסטרה ג'יורג'יו

ליגת העל הרומנית: 2015-2015.
הגביע הרומני: 2013-2014.
הסופרקאפ הרומני: 2014.
הסופר קאפ הרומני: 2021
מולייר

ערך זה עוסק במחזאי והבמאי הצרפתי, להבדיל משחקן פורנו שכונה מולייר. אם התכוונתם לסרט על המחזאי הנושא שם זה, ראו .
| --- | --- |

מולייר
 לידה:  15 בינואר 1622 פריז, ממלכת צרפת 
 פטירה:  17 בפברואר 1673 (בגיל 51) פריז, ממלכת צרפת 
 שם לידה:  Jean-Baptiste Poquelin 
 מדינה:  ממלכת צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 שם עט:  Molière 
 מקום לימודים:  תיכון לואי הגדול, האוניברסיטה הישנה של אורליאן 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 סוגה:  קומדיה, פארסה 
 זרם ספרותי:  קלאסיציזם 
 יצירות בולטות:  תעלולי סקפן, Les Fâcheux, Les Femmes Savantes, הענוגות הנלעגות, הקמצן, L'Amour médecin, L'Impromptu de Versailles, Les amants magnifiques, Le Médecin volant, Lovers' quarrels, Le Sicilien ou l'Amour peintre, Marriage by Compulsion, הרופא בעל כורחו, Princess of Elis, The School for Husbands, Monsieur de Pourceaugnac, שונא הבריות, טרטיף, החולה המדומה, גם הוא באצילים, The Blunderer, or the Counterplots, דון ז'ואן, The Imaginary Cuckold, Mélicerte, בית ספר לנשים, Pastorale comique, Psyché, La jalousie du barbouillé 
 תקופת הפעילות:  מ-1643 
 הושפע מ:  טיטוס מאקיוס פלאוטוס, קומדיה דל'ארטה 
 בן או בת זוג:  ארמנד בז'ר (20 בפברואר 1662–17 בפברואר 1673)   Madeleine Béjart 
 צאצאים:  Esprit-Madeleine Poquelin 
 חתימה:   
 
ז'אן-בטיסט פּוֹקלֶן (בצרפתית: Jean-Baptiste Poquelin;‏ 15 בינואר 1622 – 17 בפברואר 1673), שנודע בפסבדונים מוֹלְיֵיר (Molière), היה מחזאי, במאי ושחקן צרפתי, גדול המחזאים בלשון הצרפתית ואחד מהחשובים בתולדות התיאטרון בכלל.
חייו

אביו של מולייר, ז'אן פוקלן, היה הדקורטור-רפד של מלך צרפת לואי ה-14 והוריש לבנו את תוארו. מולייר, שנשא את שם אביו, הוטבל ב-15 בינואר 1622 בכנסיית סנט-אסטאש (אין מידע על תאריך לידתו, אך ידוע שהוריו היו נשואים באותו יום שמונה חודשים ושמונה-עשר ימים). שמו שונה לז'אן-בטיסט בגיל שנתיים, כשנולד בן נוסף, שקיבל אותו שם.
אמו של מולייר, מרי קרֶסֶה (Marie Cressé), בת למשפחה בורגנית, ידעה קרוא וכתוב; היא נפטרה בהיותו בן עשר. עם סיום לימודיו בבית ספר של המסדר הישועי בפריז, פנה מולייר ללימודי משפטים בעיר אורליאן, וסיים עם תואר ראשון.
ראשית דרכו של מולייר בתיאטרון קשורה בשמה של השחקנית מדלן בֶּזָ'ר (Béjart). מולייר הכיר את בז'ר ב-1640, ובתחילת עלייתו על במת התיאטרון בחר בכינוי "מולייר", שלא לבייש את שם משפחתו. ב-1643 הוא החליט להתמסר כליל לתיאטרון. בראשית דרכו כשחקן, שכרו הוא ובז'ר מבנים ציבוריים, בעיקר מגרשי טניס, להצגת המחזות. לבסוף, ביוני 1643 קם "התיאטרון המהולל" (L'Illustre Theatre) בהשתתפותם של מולייר, בז'ר ושני אחיה. לאחר זמן קצר התברר כי אין בכוחו של התיאטרון החדש להתחרות בלהקות המנוסות שהופיעו אז בפריז. "התיאטרון המהולל" נסגר, ומולייר נאסר בגין חובות, עד שאביו נחלץ לעזרתו. להקת "מולייר-בז'ר" המשיכה להציג וב-1645 יצאה למסע הופעות ברחבי צרפת שנמשך 13 שנה.
ב-1650 ויתר מולייר על התואר "הדקורטור של המלך" לטובת אחיו הצעיר ז'אן. ב-1653 פגש מולייר בנסיך מקונטי (שהיה מושל חבל לאנגדוק שבדרום צרפת), שהפך לפטרונו. להקתו זכתה בתואר הנכבד "שחקני הנסיך דה-קונטי" ובמשכורת קבועה מהנסיך. ואולם, ב-1655 הצטרף הנסיך מקונטי לאויביו של מולייר. ב-1658 החזיר מולייר את להקתו לפריז, שם הציגה בפני המלך את מחזהו המבדח "האוהב המאוכזב" ואת הטרגדיה "ניקומד" של פייר קורניי. ב־1659 הוצג המחזה "הענוגות הנלעגות", שוב בנוכחותו של המלך לואי ה-14 הצעיר ואנשי חצרו. מולייר כבש את לבו של המלך במשחקו והמלך העניק לו את חסותו; להקת מולייר קיבלה אז מעמד של "להקת המלך".
ב-1662 נשא מולייר לאישה את ארמנד בז'ר בת ה-20, בתה של מדלן, כשלמעשה היו שאמרו כי הוא נשא לאישה את בתו; הדבר יצר שערורייה, אותה ניצל כדי לקדם את המחזה שעלה באותה שנה, "בית ספר לנשים". ב-1664 הועלה על הבמה מחזהו "טרטיף". מחזה זה קומם את אנשי הדת כנגד מולייר, ונאסר עליו להציגו בפני הציבור, אך המחזה הוצג בפני המלך ואנשי חצרו בארמון המלכות. ב-1665 לקה מולייר בשחפת, מחלה ממנה סבל במשך שאר ימי חייו. על אף מחלתו המשיך לכתוב מחזות ולשחק בהם בעצמו - יתר על כן, בתקופה זו יצר את מרבית יצירותיו החשובות. ב-1666 עלה לבמה מחזהו "שונא הבריות", וב-1668 "הקמצן". ב-1669 בוטל האיסור על הצגת המחזה "טרטיף", מה שהיווה ניצחון של מולייר על רודפיו. ב-1672 נפטרה מדלן בז'ר, השחקנית הוותיקה של מולייר.
מולייר התמוטט על הבמה ב-17 בפברואר 1673, כששיחק את החולה במחזהו האחרון  "החולה המדומה". הוא נלקח לביתו ונפטר שם באותו יום. סיבת מותו הייתה מחלת השחפת ממנה סבל. שלטונות הכנסייה סירבו לערוך לו הלוויה, בגלל אורח חייו ובעיקר גילוי העריות לכאורה עם בתו. הוא נקבר בלילה בנוכחותם של מאות אנשים, במקום המוקצה לילדים שמתו בטרם נטבלו. לבסוף, לאחר שאשתו (ובתו) ארמנד בז'ר שכנעה את המלך לקבור את בעלה (ואביה) קבורה מכובדת, הוא נקבר כראוי. ב-1817 הועברו עצמותיו לבית הקברות פר לשז. עד היום, יש רבים המאמינים שמקום קבורתו המקורי והאמיתי אינו ידוע.
התיאטרון הלאומי ה"קומדי פראנסז" מעלה מאז הקמתו ועד היום את מחזות מולייר, ובכך משמר את דמותו, לשונו ומורשתו.
יצירותיו

מחזותיו הראשונים של מולייר הושפעו מן הקומדיה האיטלקית של זמנו. מולייר הושפע גם מן הפילוסופים, המשוררים והמחזאים של העת העתיקה, כמו לוקרטיוס וטרנטיוס. מולייר פעל בתקופה הנאו-קלאסית, אשר התאפיינה בהקפדה על חוקים קלאסיים מיוון ורומא העתיקות. מולייר ובני תקופתו נדרשו לכתוב תחת חוקיות "טוהר הז'אנרים" או טרגדיה מובהקת, או קומדיה מובהקת. כמו כן לשמור על אחדות העלילה, הזמן והמקום במחזה, סיפורים עם עלילה אחת, המתרחשים בזמן ובמקום מוגדרים. כמו כן להימנע מרכיבים דמיוניים ופנטסטיים ביצירות, להיצמד למציאות הקיימת. מולייר כתב קומדיות בנושא מעמדה של האישה בצרפת של זמנו, כמו: "הענוגות הנלעגות" ו"בית ספר לנשים", הוא כתב גם קומדיות בלט לבקשתו של המלך לואי ה-14, כמו: "האוהבים הנפלאים" ו"גם הוא באצילים". אך יצירות המופת של מולייר הן אלה המטפלות באופי האדם, כמו: "טרטיף", "החולה המדומה", "שונא הבריות" ו"הקמצן". במחזות אלה מולייר חשף את הצביעות ששררה בחוגי החברה הגבוהה, השלטון ובחוגים הדתיים בצרפת של זמנו, ובמיוחד את הצביעות המתחסדת במעטה של דת. בסגנונו העוקצני והסאטירי הוא הסיר את המסכה מעל פניהם של המתחסדים ביניהם, המתחנפים והמעמידים פנים. במקום לכעוס הוא לגלג עליהם, דבר שהיווה ביקורת קשה יותר מן הכעס. לכן, הוא עורר את חמתם של חוגי החברה הגבוהה והחוגים הדתיים.
מולייר מעולם לא תקף את הנצרות במחזותיו, אך התעוררו ויכוחים בציבור בדבר נאמנותו הדתית. כך למשל, עם העלאתו על הבמה של המחזה "טרטיף" במאי 1664, פסח המלך לואי ה-14 על שני הסעיפים. מצד אחד אסר על העלאת המחזה על הבמה בפרהסיה, אולם העלים עין מהצגתו במסגרות פרטיות. רק ב-5 בפברואר 1669 הרשה המלך למולייר לשוב ולהציג בפני הציבור את המחזה "טרטיף" בגרסתו המלאה. מאז זכה מחזה זה למספר הצגות גדול יותר מכל מחזה של מולייר.
רבים בתקופתו טענו שהם מופיעים במחזותיו, תחת הכיסוי של דמויות בדיוניות. מולייר הכחיש זאת מכול וכול וטען שדמויותיו, או לפחות רובן הגדול, נועדו להדגים תכונות אנושיות כלליות (לרוב שליליות) ולא להגחיך דמות ספציפית. כך, למשל, הוא מתייחס לטענות שכאלו במחזהו "אימפרוביזציה בוורסאי". במחזה, שני מרקיזים טוענים שהם המרקיז שהופיע במחזה אחר של מולייר, "ביקורת בית הספר לנשים", ומתווכחים על כך. הם הסכימו להתערב על כך ובחרו כשופט בן אצולה שלישי, שעונה להם:
מדוע אתם קופצים־בראש לקבל דברים אלה על חשבונכם? מעניין שלא מכבר שמעתי את מולייר רוגז על כך בשיחה עם אנשים שטפלו עליו בדיוק מה שאתם טופלים עליו כעת. הוא טען שאין בעולם עניין שמרגיז אותו יותר מרינונים אלה, המנחשים אל מי הוא מתכוון בדמויות שהוא מציג על הבמה. כוונתו, הוא אומר, לתאר את המידות בלי לגעת באנשים, וגיבורי הקומדיות שלו הם טיפוסים בדויים שאין בהם ממש, רוחות ערטילאיות שדמיונו מלביש אותן גוף ודמות הגוף, כדי לשעשע את הצופים; והוא היה מצטער מאוד אילו פגע מעולם במישהו פגיעה כלשהי, ואם יש בעולם עניין העשוי להשניא עליו את מלאכת חיבור הקומדיות הרי זה אותו מנהג לבקש ולמצוא במחזותיו רמזים אישיים, בעוד אויביו מעירים ומעוררים לכך את הקהל, כדי לסכסך בינו לבין אנשים שלא עלו כלל על דעתו... מאחר שתכליתה של הקומדיה היא לתאר באופן כללי את מומיו של האדם, בייחוד את מומיהם של בני דורנו, הרי ברור כי כל דמות שמולייר מציג לפנינו אינה יכולה שלא להזכיר את מישהו; ואם נגזר עליו שיאשימוהו כי הוא מרמז בכוונה־תחילה אל כל אלה שאותם מומים מצויים בהם, הרי מוטב שימשוך ידו בכלל מכל אותו עסק של חיבור קומדיות.
בשנת 1673 יצאו לאור כל מחזותיו של מולייר בשבעה עשר כרכים.
מחזות חשובים

החולה המדומה (Le Malade imaginaire)
שונא הבריות (המיזנתרופ) (Le Misanthrope ou L'Atrabilaire amoureux)
הקמצן (L'Avare ou L'École du mensonge)
טרטיף (Tartuffe ou L'Imposteur)
דון ז'ואן (Dom Juan ou Le Festin de pierre)
גם הוא באצילים (Le Bourgeois gentilhomme)
בית ספר לנשים (L'École des femmes)
תעלולי סקפן (Les Fourberies de Scapin)
הענוגות הנלעגות (Les Précieuses ridicules)
אימפרוביזציה בוורסאי (L'Impromptu de Versailles)
הרופא בעל כרחו (Le Médecin malgré lui)
ז'ורז' דנדן (George Dandin ou Le Mari confondu)
מר פורסוניק (Monsieur de Pourceaugnac)
ראו גם

פרס מולייר
לקריאה נוספת

מנחם דורמן, מולייר: לדמותו ויצירתו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1956.
דן אוריין, מולייר בתיאטרון, פרק 7 בתוך: "קומדיה - מאריסטופנס עד סיינפלד" כרך א', עמ' 387 - 500, האוניברסיטה הפתוחה, 2017.
הערות שוליים

↑  מוליר באתר www.mccarter.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265401105171  PLWABN: 9810591871205606  BIBSYS: 90060933  BNC: 000036129  BNE: XX1032034  BnF: cb11916418p (data)  CANTIC: a10456089  CiNii: DA00821914  GND: 11858331X  ICCU: CFIV001062  ISNI: 0000 0001 2319 7131  KulturNav: b0a1bb0d-8176-4e28-8c25-caca1d7854c8  LCCN: n79043851  LNB: 000034676  MusicBrainz: d00eb657-1a93-4e8b-adb6-5b5fa8c38395  NDL: 00450291  NKC: jn19981001860  NLA: 35358005  NLG: 116550  NLK: KAC199619127  NSK: 000100409  NTA: 06841501X  RERO: 02-A000115116  SELIBR: 207024  SNAC: w66v7145  SUDOC: 027033430  Trove: 924338  VcBA: 495/15666  VIAF: 2474502   WorldCat (עם VIAF): 2474502 
סצנה מהמחזה של מולייר "הרופא בעל כורחו" (תיאטרון באר שבע, 1974)
בומילקר (שופט)

ערך זה עוסק בשופט בן קרתגו. אם התכוונתם למצביא, ראו .
| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־3 לפנה״ס 
 פטירה:  המאה ה־3 לפנה״ס 
 בת זוג:  בתו של חמילקרת ברקה
 
בּוֹמִילְקָר (במקור הפיניקי בדמלקרת; בלטינית: Bomilcar, ביוונית: Βομίλκας) היה אציל בן קרתגו, במאה ה-3 לפנה"ס.
בומילקר זה, שאין לטעות בינו לבין מצביא בעל אותו השם, היה נשוי לבתו הבכורה של חמלקרת ברקה, אביו של חניבעל. בנו, חנו היה אחד ממפקדי צבא קרתגו במהלך מסע המלחמה נגד רומא שניהל חניבעל במסגרת המלחמה הפונית השנייה.
בומילקר שימש כשופט במהלך המלחמה הפונית השנייה, כלומר אחד משני שליטים בני קרתגו (בדומה למגיסטראטים ברפובליקה הרומית), אשר נבחרו על ידי העם לעמוד בראש המעצמה והיו כפופים למועצת הבכירים ולמועצת ה-104 של הסנאט. מתוקף תפקידו ריכז את כל הסמכויות הפוליטיות של הרפובליקה, פרט לניהול הצבא.
הערות שוליים

↑  נחום סלושץ, אוצר הכתובות הפניקיות, דביר, 1942, עמ' 260