האדם הניאנדרטלי
אורח חיים > אמנות וטקס

החוקרים חלוקים ביניהם בשאלה עד כמה היו הניאנדרטלים מסוגלים לחשיבה מופשטת וסימבולית, ביטוי אמנותי, דת וחיי-רוח. מכל מקום ודאי הוא שביטויי אמנות וטקס באתריהם הם נדירים ביותר, והמועטים שנמצאו אינם מובהקים ומרשימים כמו התכשיטים, ציורי הקיר, הפסלונים והתגליפים האופייניים לאמנות הפרהיסטורית באתריהם של בני-אדם מודרניים-אנטומית בתקופה הפלאוליתית העליונה.
המספר הגדול של שלדי ניאנדרטלים שהתגלו במערות, לעיתים קרובות יותר מאחד באותו אתר, מצביעים בסבירות גבוהה על קבורה מכוונת. מבין הניאנדרטלים שהתגלו בישראל, טבון 1, כבארה 2 ועמוד 1 ו-7 הוגדרו על ידי מגליהם כקבורה. עם זאת, מחקרים נוספים טענו שבכמה מהממצאים שנחשבו לקברים, למשל שלד הילד הניאנדרטלי מאתר רוק-דה-מרסאל בצרפת, סביר יותר לייחס לגביהם את סיבת היווצרות מבנה הקבר-כביכול לגורמים טבעיים, כמו סחף מים או התמוטטות גג מערה על יושביה.
קשה אף יותר להוכיח שהקבורה הייתה טקסית ומעידה על יחס רוחני או דתי למתים. ביחד עם שלד שנידאר 4 נמצאה כמות גדולה של גרגרי אבקה מאובנים של אכילאה, סביון, יקינתון ועוד, שהובילו להשערה שהוא נקבר על מצע של זרי פרחים קטופים. ואולם חוקרים אחרים הציעו שהפרחים נאספו ונאגרו כמזון על ידי מכרסמים קטנים מהסוג מריון שהשתמשו בחלל הקבר כבמאורה. בכמה מקרים נמצאו עם השלד חפצים שאולי שימשו כמנחות לכבוד המת, כמו כלי-אבן, ושרידי צבענים כמו אוכרה אדומה, הנפוצה לצרכים טקסיים וקבורה בתרבויות אנושיות מאוחרות יותר. הילד ממערת טשיק-טאש הוא אחד המקרים המשכנעים ביותר של קבורה טקסית ניאנדרטלית – גופתו כוסתה במעין אפריון שנוצר משישה זוגות קרני יעלים.
בכמה מערות שבהן התגלו שרידי מגורים ניאנדרטלים נמצאו גם עצמות רבות של דובי מערות, שככל הנראה נהגו לבלות שם את תרדמת החורף שלהם, קרוב לוודאי באותן שנים בהן המערות לא היו מיושבות על ידי הניאנדרטלים. במספר אתרים ניאנדרטלים, מהם מפורסמת בעיקר מערה בשווייץ הנקראת דראכנלוך (Drachenloch כלומר "מערת הדרקון"), נמצאו בתחילת המאה ה-20 עצמות דובים מונחות או אף "קבורות" בצבירים שנראו כמסודרים באופן טקסי. ממצאים אלו הולידו בזמנו את הסברה הנפוצה המכונה "כת דוב המערות" (Cave Bear Cult), לפיה ניאנדרטלים עסקו בפולחן דתי או מיסטי כלשהו הקשור לדובים. ברם, תגליות אלו מעולם לא תועדו כהלכה, וארכאולוגים כיום נוטים להסביר אותן כפירוש חובבני ומוגזם של תהליכים טבעיים, כמו התמוטטות קירות במערות אבן-גיר, וחפירת מאורות תרדמת-חורף על ידי דורות עוקבים של דובים.
בשנת 1995 נמצא במערת Divje Babe שבצפון מערב סלובניה שבר מעצם ירך חלולה של דוב מערות צעיר ובו מגולפים חורים, בשכבה מוסטרית המתוארכת לגיל של כ-43 אלף שנים לפני זמננו. מספר חוקרים הציעו שמדובר בחליל, ואם השערה זו נכונה זהו כלי הנגינה העתיק ביותר שהתגלה אי-פעם. אף שלא נמצאו מאובני אדם באתר, התרבות והתיארוך שלו מצביעים על כך שדייריו היו ניאנדרטלים.
הארכאולוגים חלוקים ביניהם בשאלה האם לשייך את ממצאי התרבות השטלפרונית (אנ') לניאנדרטלים. ממצאים אלה אופייניים לשכבות בנות 35 עד 29 אלף שנה לפני זמננו במספר אתרים בצרפת ובספרד. התרבות השטלפרונית מהווה מעין מעבר מתרבויות התקופה הפלאוליתית התיכונה לתרבויות התקופה הפלאוליתית העליונה. היא מתאפיינת בכלים מוסטריים טיפוסיים אך גם בכלי-אבן מתקדמים יותר, ובחרוזים לקישוט עשויים שיני חיות מחוררות. במשך שנים רבות נחשבה תרבות זו כאחת התרבויות העתיקות ביותר של בני-אדם מודרניים אנטומית שפלשו לאירופה והחליפו את הניאנדרטלים. ואולם בשנים האחרונות מספר חוקרים החופרים באתרים אלו, ובראשם הארכאולוג האיטלקי-צרפתי פרנצ'סקו דריקו (Francesco d’Errico) מהמרכז הלאומי למחקר מדעי בצרפת (CNRS) והארכאולוג הפורטוגזי ז'ואאו זיליאו (João Zilhão, כיום באוניברסיטת בריסטול), הצביעו על כך שהשלדים היחידים המקושרים לשכבות השטלפרוניות הם ניאנדרטלים. מנגד סוברים חוקרים אחרים שקישור זה שגוי, ולכן לא ניתן להסיק שהתרבות השטלפרונית הייתה תרבות ניאנדרטלית.
מחלוקת נוספת ניטשת על התיארוך של השכבות השטלפרוניות בהשוואה לשכבות של התרבות האוריניאקית, השייכת ככל הנראה לבני-אדם מודרניים אנטומית. אם שתי תרבויות אלו התקיימו באותו זמן, כפי שטוענים מספר ארכאולוגים כמו פול מלארס מאוניברסיטת קיימברידג', ייתכן שהניאדרטלים למדו לייצר את החרוזים וכלי-האבן השטלפרוניים בהשפעת בני-האדם המודרניים, או אולי אף קיבלו אותם באמצעות סחר חליפין. ואולם אם השכבות השטלפרוניות עתיקות מהשכבות של התרבות האוריניאקית, כפי שטוענים דריקו וזיליאו, הדבר יחזק את ההשערה שהניאנדרטלים פיתחו חרוזים לקישוט וכלי-אבן משוכללים בכוחות עצמם, עוד לפני שבני-אדם מודרניים אנטומית הגיעו למערב-אירופה.
בשנת 2009 דיווח צוות בראשות זיליאו ודריקו על גילוי צדפים מחוררים במערת אנטון בדרום-ספרד, המרוחקת כ-60 ק"מ מחוף הים, באתר ארכאולוגי המיוחס לניאנדרטלים ומתוארך לגיל של כ-50 אלף שנים לפני זמננו, כלומר יותר מעשרת-אלפים שנה לפני התרבות השטלפרונית והופעתם הידועה של בני-אדם מודרניים אנטומית במערב-אירופה. על הצדפים נמצאו שרידי צבענים שונים בצבעי שחור, אדום וכתום, והחוקרים שיערו שהם שימשו לקישוט ולאיפור. בשנת 2018 דיווח צוות בינלאומי בהשתתפות זיליאו כי תיארכו ציורי מערות בצבען אדום במספר מערות בספרד לגיל עתיק אף יותר של לפחות 64,800 אלף שנה לפני זמננו בתיארוך אורניום-תוריום. כמה מחברי אותו צוות דיווחו כי תיארכו צדפים מחוררים ושרידי צבענים אדומים וצהובים במערת אביונס (Cueva de los Aviones) בדרום מזרח ספרד בשיטת סדרות אורניום לגיל של 115 אלף עד 120 אלף שנה לפני זמננו. בשנת 2019 מצאו ארכאולוגים במערה Einhornhöhle בצפון גרמניה עצם מגולפת של אייל אירי, שאותה גילפו הניאנדרטלים לפני יותר מ-51 אלף שנה, עוד לפני שהגיע האדם המודרני לאזור זה. במאמרם, שהתפרסם בשנת 2021, הם טוענים שהעצם מוכיחה את יכולת הניאנדרטלים לחשיבה מופשטת וכן את היכולת לביטויה האמנותי.
ז'ואאו זילהאו, פרופסור באוניברסיטת ליסבון, אמר שלניאנדרטלים יש את היכולת להשתמש בסמלים ולחשוב בצורה מופשטת, בהתבסס על מערות בספרד.