יעקב טלמון
טלמון והיהדות

טלמון חקר רבות את מקומם ותפקידם של היהודים בהיסטוריה העולמית ובמיוחד בתנועות המהפכניות של העת החדשה. הוא סבר כי:
ענייננו לא רק בהשפעה רוחנית של היהדות, אלא ביהודים כגורם חי ופועל ומפעיל, כגירוי וגם כאובייקט לאחרים, כי הצורה שבה היו אובייקט משמעות רבה נודעת לה. גורלם היה להיות קורבן לפעולות של זולתם, אבן בוחן להתנהגותם האחרים.
וכי מה ההסבר שאפשר להסביר תופעה מוזרה שכזו: קבוצה קטנה במספרה, שולית, מפוזרת, בלי שום סמכות מרכזית ... הנתונה לכאורה בתוך התפוררות מתמדת – אף על פי שאך אתמול הייתה כיתה מסוגרת, הרמטית ומנודה – וכמעט בין-לילה ניתנה לה השפעה עצומה על גורלה של אירופה, ושמא אף על גורל העולם [משום מספרם הדיספרופורציוני של אנשים ונשים מזרע ישראל בקרב בעלי-ההלכה של הסוציאליזם וגו'].
רוזה לוקסמבורג וחבריה היהודים ביקשו לשכוח כי בנים הם לעם בעל היסטוריה של ארבעת אלפים שנה; לעם שתודעתו העצמית מחודדת להפליא, שדתו מכתיבה וקובעת כל רגע בחייו ... לעם שיש לו הרגלים מיוחדים לו, אורחות חיים משלו ודרכי מחשבה שהם נחלתו בלבד. וכי איך יכלו להתנער מכל הגנים שלהם, מכל תורשה ומורשת; איך יכלו לפטור עצמם מכל משקעי הרפלקסים והכפיות שירשו מאבותיהם, ולא להיות אלא תוצר טהור של מטריאליזם דיאלקטי ומאמיניו האדוקים?"... "וכי אפשר למצוא איזה מכנה 'יהודי' משותף לבני-אדם כגון קרל מרקס, פרדיננד לאסאל רוזה לוקסמבורג, טרוצקי, ראדק, קמנייב, זינובייב, סברדלוב, אוריצקי, ליטבינוב, כגנוביץ', אנה פאוקר, סלנסקי, יעקב ברמן, הילרי מינץ, מתיאש ראקושי, לאון בלום, הרולד לאסקי, דניאל כהן-בנדיט - חוץ מעצם העובדה המקרית שנולדו יהודים?
לדעתו של טלמון:
זה כמאתיים שנה רוגשת האמונה הזאת בלבבות של מיליונים... למן המאה ה-18 מלאה הארץ בנביאים, הוגים, נושאי דגל, קבוצות לוחמים, חברי מחתרת, מפלגות המוניות, אשר בצורה זו או זו מצפים ומכשירים עצמם לאותו קץ, למהפכה בסדרי עולם. במחנה הזה מילאו היהודים תפקיד כביר, ובמובנים ידועים ובסיטואציות מסוימות – אף מכריע ... היא הייתה עוגן-הצלה לאלה מבני עַמנו אשר איבדו או ניתקו את הזיקה למורשת העתיקה והכל-מקיפה של עמם, ואשר לא יכלו, לא הצליחו או לא ניתן להם, להיספח אל תרבות אחרת. לא היו אינטרנציונליסטים מהפכניים בין הגויים כדוגמת קרל מרקס, רוזה לוקסמבורג, טרוצקי, קרל ראדק, זינובייב ונביאי השמאל החדש היהודים בימינו. אף אין להתעלם מן התשוקה העזה לפעול, להשפיע, להפגין כוח, לנהוג וגם לשלוט, אשר דחפה ביודעין או שלא ביודעין צעירים יהודים שזה עתה נפתח לפניהם כר-פעולה כה נרחב וכה קוסם.
והסברו לכך:
המצב השולי של היהודים ההופכים לעצב חשוף בעל רגישות יוצאת מן הכלל, מאפשר להם לפעול כחלוצים, אך עושה אותם גם לקרבנות הראשונים של סערה או פורענות ... מצב שולי זה, העולה בד בבד עם נטייתם להתקבץ בערים גדולות וסביב עורקים מרכזיים ורגישים של ארגון חברתי, מביא לידי כך, שהיהודים נקלעים בכל מערבולת מדינית וחברתית." "נוצרה דיספוזיציה בקרב העמים העתיקים ... לראות ראיה מיוחדת את התפקיד המיוחס ליהודים ... כבר היה בהם משפט קדום, כבר הייתה שם איבה". וכך מקדמת דנא ועד ימינו, זהו הסברו לרדיפת היהודים ולאנטישמיות אשר מתגלגלת דור לדור.
כדיאלקטיקן ופולמוסן היו תפיסותיו של טלמון קוטביות לעיתים. כך לדוגמה במאמרו, "ההיסטוריה האירופית כרקע לשואה", כתב:
בפרספקטיבה הגדולה של ההיסטוריה מקבלת בעיני השואה ממדים של עימות גרנדיוזי בין שני עולמות, שתי גישות יסוד מנוגדות עליהם דיבר ניטשה: בין מוסר לפגניות, בין קדושת החיים לפולחן המלחמה, בין שוויון הברואים לעליונות הבחירים, בין בקשת האמת למפגן החיוניות (הכוח), בין חיפוש הצדק לפירוק דחפי היצרים, בין הנבואה לקבץ את כל הגויים, לחזון האדונים הרודים בעבדים.
לדעתו:
מעודו לא חזה העולם במסע השמד ככזה. מעשה בממשלה "חוקית" אשר הסגירה עם שלם בידי מרצחים, שהמשטר גייסם, אירגנם ואימנם בציד אדם ובמלאכת הרג, על מנת שיעשו כלה בבני העם הזה, בכולם עד אחד - אנשים ונשים, זקנים וטף, בריאים וחולים ומשותקים באין אף לאחד מהנדונים לכליה אפשרות כלשהי להימלט מגורלו. בכך נבדל מסע ההשמדה זה תכלית ההבדל מכל השחיטות, הרציחות ההמוניות, והמעשים של התרת דם והפקרת חיים בהיסטוריה. השמדת יהודי אירופה בידי הנאצים שונה-חורגת מכל הריגות - ההמונים הללו בתכנון המודע והמפורט והמדוקדק שקדם לה, ובמימושו השיטתי. בהחלטה המקויימת בקפדנות - לחסל הכול, עד בלתי השאיר שריד: במניעת כל אפשרות שמישהו ימלט בהגיע תורו להיות מחוסל."
לקוראיו כתב במידה רבה של כאב:
יסלחו לי הקוראים על שאני מעיז להתאכזר אליהם ואל עצמי ומעלה על הנייר מה שרבים מהרהרים בו, אך אינם מסוגלים להעלותו על דל שפתותיהם, והיא הקינה על שתנועת השחרור הלאומית הציונית השיגה את יעדה בו ברגע שאיבדה את שולחיה. הרוחות סביב אושוויץ וטרבלינקה מפזרות את אפרם של כשני מיליונים של עולים ואזרחים פוטנציאליים של מדינת ישראל שהיו חדורים מוטיבציה ציונית אינטנסיבית ואותנטית, ומונעים על ידי האילוצים החזקים ביותר, בעלי השורשיות היהודית המוצקה ביותר. להם לא נמצא תחליף.
בהיותו סקרן לרדת לפשרי העבר ונבכיו ביטא לעיתים טלמון את תסכולו באופן דרמטי ורגשני, תוך מתן צידוק לביטוי הרגשי של ההיסטוריון ולא רק שימושו בכליו הקוגניטיביים, כמו בניסיונו להבין את שורש האנטישמיות:
כל כמה שנתאמץ למסמר את הדבר בתוך הגדרה כלשהי, הוא מוסיף להתחמק כחזיון תעתועים. אי אפשר להצביע על משהו מוחשי וניתן למדידה ביהודיותו של היהודי; עם זאת מעטה דק של מודעות עצמית מפריד בינו ובין העולם. ולכן ההיסטוריון לא יכול להיות כל כולו שכלתני ... מיון העדויות, הכישרון של בלש בחיפוש אחר אי-דיוקים ואי-התאמות, כל אלה מועילים מעט כשההיסטוריון פוגע בתשתית המסתורין והתעלומה.