stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מתניה בן ארצי
ביוגרפיה

בן ארצי נולד בשנת 1948 במחניים, ממנה עבר עם משפחתו לכפר חיטים וקריית טבעון. הוא בנם של הסופר שמואל בן ארצי וחוה, דור שביעי בארץ, מצאצאי תלמידיו של הגאון מווילנה, ואחיהם של שרה נתניהו, ד"ר חגי בן ארצי וד"ר אמציה בן ארצי. הוא גדל במשפחה מפא"יניקית ששמה דגש על לימוד התנ"ך ובגיל 10 הוא זכה במקום השני בחידון התנ"ך לילדים. שנים מאוחר יותר הוא השתתף במחנה של נוער שוחר מדע במכון ויצמן. בן ארצי קפץ מספר כיתות ובגיל 15 סיים תיכון עם תעודת בגרות והחל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית. עם תום לימודיו התגייס לצה"ל ויצא לקורס טיס, אך פרש באמצע ועבר לסיירת גולני. בהמשך עבר לרפא"ל שבה עבד כ-12 שנים. במקביל השלים תואר שני בטכניון ודוקטורט באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופסור שמואל אגמון, אותו סיים בשנת 1976. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "תכונות ספקטרליות של אופרטורים דיפרנציאליים רגילים סימטריים, שמקדמיהם יורדים לאט". הוא השלים פוסט דוקטורט במתמטיקה של הפיזיקה באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו. בשנת 2008 נערך לכבודו כנס באורך שלושה ימים במכון אנרי פואנקרה באוניברסיטת פייר ומארי קירי בנושא משוואות של מכניקת נוזלים.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים הוא גיבש את עמדתו ההפוכה מזאת של התנועה למען ארץ ישראל השלמה ויותר מאוחר נהג להגיע לפגישות של תנועת תכלת-אדום. בשנות ה-70 שירת במילואים באזור שכם ולבסוף ב-1980 הוא נשפט על סירוב לשרת בשטחים והוצב בקריה.
בן ארצי נמנה עם התומכים בתנועת ארמגדון, המבקשת לעורר דיון ציבורי בנשק להשמדה המונית שבידי ישראל.
הוא פרסם ספר הכנה לחידון התנ"ך, "חידון זוגון לתנ"ך : 600 שאלות כפולות לנוער ותשובותיהן בצידן", שיצא לאור בהוצאת קריית-ספר. המהדורה הראשונה של הספר, ובה 500 שאלות, יצאה לאור בשנת 1959, בהיותו בן 11 בלבד.
מתניה בן ארצי נשוי לעפרה לבית קסטלר, מצאצאי ר' שלמה מטולוצין והראש"ז, ואב לשלושה. שניים מבניו, יונתן ואחיקם, הם דוקטורים למתמטיקה. בִּתו, רות, היא פרופסור למדע המדינה במכללת פרובידנס. בנו יונתן היה סרבן מצפון ובילה כשנתיים בכלא. מתגורר בירושלים.
הערות שוליים

↑  Emeritus, באתר של מכון איינשטיין למתמטיקה
↑  רות בונדי, ראשון מתוך רבבה, דבר, 30 בינואר 1959
↑  נוסטלגיה, חזון, ומה שביניהם, המכון, חדשות מדע בשפה ידידותית, יוני 2000
↑  אתר הכנס
↑  אביבה לורי, הוא יהיה גיבור, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2002
↑  ארמגדון, מי אנחנו
↑  חידון זוגון לתנ"ך : 500 שאלות כפולות לנוער ותשובותיהן בצידן / מאת מתניה בן ארצי .. | בן ארצי, מתניה, 1948- | | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  Jonathan Ben-Artzi
↑  אורי פסובסקי, סרבן המצפון של וול סטריט, באתר כלכליסט, 26 באוגוסט 2016
↑   נטע אחיטוב, פרופ' רות בן ארצי, אחייניתה של שרה נתניהו, מתביישת. ראיון, באתר הארץ, 22 במרץ 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258581905171  BnF: cb15032045x (data)  GND: 1020431679  ISNI: 0000 0000 8374 6000  LCCN: n85275158  MGP: 56368  NKC: ctu2014806773  SUDOC: 079076513  VIAF: 39659170   WorldCat (עם VIAF): 39659170 
↑  כדי שהקו יסמן הורות הוא צריך לרדת למטה
↑  בחלק מהמקרים משך הנשואין מופיע מעל הקו
פיסול ישראלי

אברהם מלניקוב
האריה השואג, 1928–1934
אבן 
 תל חי
פיסול ישראלי הוא שם כולל ליצירות פיסול שנוצרו בארץ ישראל החל משנת 1906, שנת ייסוד "בצלאל". תהליך התגבשותו של הפיסול הישראלי לווה בהשפעה מתמדת של האמנות הבינלאומית. בראשית ימיה של האמנות הישראלית עלו לארץ ישראל מרבית הפסלים המרכזיים, ואמנותם היוותה סינתזה של השפעת הפיסול האירופי עם האופן שבו עוצבה התודעה הלאומית והאמנותית בארץ ישראל ואחר כך במדינת ישראל.
השאיפה ליצירת סגנון פיסול מקומי מובהק החלה להתפתח בסוף שנות השלושים של המאה ה-20, עם יצירת הפיסול ה"כנעני", שבו שולבה השפעת האמנות האירופית עם מוטיבים הלקוחים מאמנות המזרח ובעיקר ממסופוטמיה. מוטיבים אלו נוסחו במונחים לאומיים, וביקשו להציג את הקשר שבין הציונות לבין אדמת המולדת. למרות שאיפתו של הפיסול המופשט, שצמח בישראל במחצית המאה במסגרת תנועת "אופקים חדשים", להציג פיסול בעל שפה אוניברסלית, אמנותם הכילה מאפיינים רבים של התפיסה ה"כנענית" הקודמת. במהלך שנות השבעים חדרו לפיסול ולאמנות הישראלית צורות ביטוי חדשות, בהשפעת האמנות המושגית הבינלאומית. טכניקות אלה שינו באופן מהותי את הגדרתו של הפיסול, ובנוסף אפשרו גם ביטויי מחאה פוליטיים וחברתיים, שהוצנעו עד אז בפיסול הישראלי.
היסטוריה

הניסיון למצוא מקורות פנים ארצישראליים להתפתחות הפיסול ה"ישראלי" במהלך המאה ה-19 הוא בעייתי משני היבטים. ראשית, הן האמנים והן החברה היהודית בארץ ישראל היו חסרים את המוטיב הציוני-לאומי שילווה את התפתחותו של הפיסול הישראלי בעתיד; הדבר תופס גם ביצירתם של אמנים לא-יהודים מאותה תקופה. שנית, מחקר תולדות האמנות לא מצא מסורת של יצירה פיסולית בקרב הקהילות היהודיות בארץ ישראל או בקרב התושבים הערבים המוסלמים והנוצרים במאה ה-19. במחקר שנערך על ידי יצחק איינהורן, חביבה פלד ויונה פישר זוהו מסורות אמנותיות שהתקיימו בתקופה זו, שכללו בעיקר אמנות עיטורית בעלת מאפיינים דתיים (יהודיים ונוצריים), שנוצרה עבור עולי רגל וכן ליצוא ולצריכה מקומית. חפצים אלו כללו לוחות מעוטרים, סבונים ועליהם תבליטים, חותמות וכדומה ועליהם מוטיבים שהושאלו בחלקם הגדול ממסורת של אמנויות גרפיות.
בחיבורו "מקורות הפיסול הארצישראלי" זיהה גדעון עפרת את ראשיתו של הפיסול עם הקמת "בצלאל" בשנת 1906. עם זאת, הוא זיהה קושי בהצגת תמונה אחידה של פיסול זה. הסיבות לכך היו מגוון ההשפעות האירופיות על הפסלים הארצישראליים, והמיעוט היחסי של פסלים פעילים בארץ, שרבים מהם עבדו תקופות ארוכות בארצות אירופה.
עם זאת, גם ב"בצלאל" – בית ספר לאמנות שהוקם בידי פסל – נתפס הפיסול כאמנות זניחה, והלימודים בבית הספר התרכזו באמנות הציור ובמלאכות הגרפיקה והעיצוב. אף ב"בצלאל החדש", שהוקם בשנת 1935, לא תפס הפיסול מקום משמעותי. אמנם הוקמה בבית הספר מחלקה לפיסול, אך זו נסגרה כעבור שנה, כיוון שהיא נתפסה כמכשיר–עזר לתלמידים בעיצוב תלת-ממדי, ולא כמחלקה עצמאית. במקומה נפתחה ושגשגה מחלקה לקדרות. אמנם, בשנים אלה הוצגו תערוכות יחיד של פסלים מרכזיים בבית הנכות בצלאל ובמוזיאון תל אביב, אולם אלה היו מקרים בודדים שאינם מצביעים על היחס הכולל לפיסול ולאמנות התלת-ממדית. גישה מסויגת זו של הממסד האמנותי בארץ ישראל כלפי אמנות הפיסול נמשכה באופנים שונים עד לשנות השישים של המאה ה-20.
היסטוריה > מכנעניות להפשטה: 1939–1967 > דנציגר והפיסול הכנעני

בסוף שנות השלושים קמה בארץ ישראל קבוצת "הכנענים" – תנועה תרבותית רחבה, ספרותית בעיקרה, אשר שאפה ליצור קו ישיר בין העמים שחיו בארץ ישראל באלף השני לפנה"ס ובין העם העברי בארץ ישראל במאה העשרים, תוך ניסיון ליצור תרבות חדשה-ישנה ולהתנתק מהמסורת היהודית. האמן אשר זוהה יותר מכל עם תנועה זו היה הפסל יצחק דנציגר, אשר חזר לארץ בשנת 1938 לאחר לימודי אמנות באנגליה. הלאומיות החדשה שהציעה אמנותו ה"כנענית" של דנציגר, לאומיות אנטי-אירופית מלאת חושניות ואקזוטיקה מזרחית, שיקפה את תודעתם של רבים מבני היישוב היהודי בארץ ישראל. החלום של בני דורו של דנציגר, כתב עמוס קינן לאחר מותו של דנציגר, היה "להתאחד עם הארץ ועל אדמתה, ליצור דמות ספציפית עם סימני היכר, משהו שהוא מכאן והוא אנחנו, ולהטביע את חותמו של אותו משהו מיוחד שהוא אנחנו, בהיסטוריה". לבד מלאומיות הציגו הפסלים סגנון אקספרסיוניסטי-סימבולי, ברוחו של הפיסול הבריטי בן התקופה.
בתל אביב הקים דנציגר סטודיו לפיסול בחצר בית החולים של אביו, ובו ביקרו ולמדו פסלים צעירים כבנימין תמוז, קוסו אלול, יחיאל שמי, מרדכי גומפל ואחרים. מלבד תלמידיו של דנציגר, הפך הסטודיו לאתר מפגש פופולרי גם בקרב אמנים מתחומים אחרים. בסטודיו זה יצר דנציגר את יצירותיו המשמעותיות הראשונות – הפסלים "נמרוד" (1939) ו"שבזיה" (1939).
מיד עם הצגתו הפך הפסל "נמרוד" לסלע מחלוקת מרכזי בתרבות הארצישראלית; בפסל הציג דנציגר את דמותו של נמרוד, הצייד המקראי, כנער צנום, עירום ולא־נימול, לגופו צמודה חרב ועל כתפו יושב בז. צורתו של הפסל הזכירה את הפיסול הפרימיטיבי מן התרבויות האשורית, המצרית והיוונית, ברוח הפיסול האירופי בן התקופה. בצורתו הציג הפסל שילוב ייחודי בין יופי הומוארוטי לבין פגאניות ואלילות. שילוב זה עמד במרכז ביקורתם של חוגים דתיים ביישוב היהודי, וכנגד זאת היו קולות אחרים שביקשו לראות בו מודל חדש לאדם "העברי" החדש. בעיתון "הבוקר" נכתב בשנת 1942 כי "נמרוד איננו רק פסל, הוא בשר מבשרנו, רוח מרוחנו. הוא ציון-דרך והוא אנדרטה. סיכום של מעוף והעזה, של מונומנטליות, של התמרדות נעורים המציינת דור שלם... נמרוד יהיה צעיר לעד."
הצגתו של הפסל, שהוצב לראשונה ב"תערוכה הכללית של ציירי ארץ-ישראל" בבית "הבימה" בתחילת מאי 1944, עוררה את הוויכוח הייצרי סביב תנועת "הכנענים". בעקבות התצוגה, סיפר דנציגר, פנה אליו יונתן רטוש, ממייסדי התנועה, וביקש להיפגש עמו. הביקורת כנגד "נמרוד" והכנענים נשמעה לא רק מצד גורמים דתיים, שכאמור מחו על הנציג הפגאני-אלילי, אלא גם מקרב אנשי תרבות חילוניים שמחו על שלילת ה"יהודיות". במידה רבה ניצב נמרוד במרכזו של ויכוח שהחל עוד קודם לכן.
אף שדנציגר הסתייג בדיעבד מ"נמרוד" כמודל תרבותי ישראלי, אימצו אמנים רבים את הגישה הכנענית בפיסול. דימויים של אלילים ושל דמויות בסגנון "פרימיטיבי" הופיעו באמנות הישראלית עד שנות השבעים של המאה ה-20. בנוסף, ניכרת ההשפעה של פיסול זה גם בפיסול של קבוצת "אופקים חדשים", שרבים מן הפַּסלים שבה התנסו בפיסול כנעני בראשית דרכם האמנותית.
היסטוריה > תומרקין ופיסול המחאה

במהלך שנות השישים החלו להגיע לישראל השפעות של האמנות האמריקאית, בייחוד זו של האקספרסיוניזם המופשט, הפופ ארט ומאוחר יותר האמנות המושגית. בנוסף לצורות אמנותיות חדשות, הפופ ארט והאמנות המושגית העלו גם התייחסות ישירה למציאות הפוליטית והחברתית של אותה עת. לעומתם, הזרם המרכזי של אמני ישראל נטה לעיסוק במרחב האישי והאמנותי, והתעלם במידה רבה מעיסוק ודיון בהוויה הפוליטית הישראלית. אמנים שעסקו בתכנים חברתיים או יהודיים נתפסו בעיני הממסד האמנותי כאנכרוניסטיים.
אחד מן האמנים הראשונים שיצירתם ביטאה לא רק את ההשפעות הבינלאומיות האמנותיות, אלא גם את הנטייה לעיסוק בשאלות הפוליטיות המידיות היה הפסל יגאל תומרקין, אשר חזר לישראל בשנת 1961 בעידודם של יונה פישר וסם דובינר, לאחר שעבד כתפאורן בתיאטרון ברלינר אנסמבל של ברטולט ברכט. עבודותיו הראשונות של תומרקין נוצרו כפסלי אסמבלאז' העשויים מחלקי נשק שונים. בפסל "הכניסיני תחת כנפך" (1964–1965) יצר תומרקין מעין מעטפת ברזל שממנה מגיחים קנים של רובים. העירוב המתקיים בפסל בין ממד לאומי, לבין ממד לירי ואף אירוטי, יהפוך במהלך שנות השישים והשבעים, למאפיין בולט של אמנותו הפוליטית של תומרקין. גישה דומה התבטאה גם ביצירת פסלו הידוע "הוא הלך בשדות" (1967), המתריס כנגד דמות ה"צבר" המיתולוגי, מפשיט את "עורו" וחושף את קרביו הקרועים, שמהם מגיחים תחמושת וכלי נשק, ואת בטנו המכילה – כמעין רחם – פצצה עגולה. במהלך שנות השבעים התפתחה יצירתו של תומרקין ושילבה בתוכה חומרי אמנות חדשים, בהשפעת "אמנות האדמה" כגון אדמה, ענפי עצים ובדים. בעזרתם ביקש תומרקין לחדד את המחאה הפוליטית כנגד תפיסתה החד-צדדית של החברה הישראלית את הסכסוך הישראלי-ערבי.
היסטוריה > גבולות הפיסול: 1967–1979

לאחר מלחמת ששת הימים החלו להופיע באמנות הישראלית ביטויי מחאה נוספים על אלו של תומרקין. יחד עם זאת, עבודות אלה לא נראו כפיסול קונבנציונלי, עשוי עץ או מתכת. הסיבה המרכזית לכך הייתה ההשפעה של סוגי אמנות אוונגרדיים שהתפתחו בעיקר בארצות הברית, והשפיעו על האמנים הישראלים הצעירים. רוחה של אותה השפעה הייתה השאיפה ליצירת פעילות אמנותית שתתנער מן החלוקה הברורה שבין תחומי האמנות השונים, ועל ההפרדה שבין האמנות לבין החיים החברתיים והפוליטיים. הפיסול של אותה עת לא נתפס עוד כאובייקט אמנותי עצמאי, אלא כביטוי אינהרנטי של החלל הפיזי והחברתי.
היסטוריה > גבולות הפיסול: 1967–1979 > פיסול מופשט: בין מיתולוגיה למודרניזם

אל הפיסול המופשט הגיע מנשה קדישמן בתחילת שנות השישים, בעת לימודיו בלונדון. הסגנון האמנותי שפיתח בשנים אלה הושפע מאוד מן הפיסול האנגלי של אותה עת, כדוגמת יצירתו של אנתוני קארו (Caro), ששימש כאחד ממוריו. יחד עם זאת, חִלחל אל עבודתו יחס לנוף ולאובייקטים פולחניים, הדומה לזה של דנציגר ופסלים ישראליים אחרים. בתקופת שהותו באירופה יצר קדישמן שורה של דמויות טוטם אנושיות, שערים, ומזבחות בעלי אופי קמעי או פרימיטיבי. חלק מאותן יצירות, כגון "מתח" (1966) או "התרוממות" (1967–1976), עובדו אחר-כך לצורות גאומטריות טהורות.
בסוף אותו עשור, בעבודות כגון "אקוודוקט" (1968–1970) או "פלחים" (1969), שילב קדישמן חלקי זכוכית המפרידים בין גושי האבן, תוך שהוא יוצר מתח צורני בין חלקי הפסל השונים. עם שובו לארץ, בתחילת שנות השבעים, החל קדישמן ליצור יצירות ברוח אמנות האדמה. אחד הפרויקטים המרכזיים נוצר בשנת 1972 ובמסגרתו צבע קדישמן ריבוע של צבע אורגני צהוב על גבי אדמת עמק המצלבה, למרגלות מוזיאון ישראל. העבודה היוותה "מונומנט של טבע גלובאלי, שהנוף בו הוא גם סובייקט וגם אובייקט של תהליך היצירה.
גם אמנים ישראלים אחרים יצרו פיסול מופשט בעל מטען סימבולי. פסליו של מיכאל גרוס יצרו הפשטה של הנוף הישראלי, בעוד אלו של יעקב אגם הכילו ממד תאולוגי-יהודי. הפיסול שלו היה אף חדשני בניסיון ליצור אמנות קינטית. עבודותיו, כגון הפסל "18 מעלות" (1971), לא רק ערערו על התהום שבין הצופה לעבודה, אלה קראו להתבוננות אקטיבית ביצירה.
סימבוליקה מסוג שונה מופיע ביצירותיו של דני קרוון. פסלי החוצות שיצר קרוון בטבע, החל מ"אנדרטת חטיבת הנגב" (1963–1968) ועד ל"כיכר לבנה" (1989), השתמשו באמנות של האוונגרד האירופי לשם הפשטה סימבולית של הנוף הישראלי. בשימוש של קרוון בטכניקות של אדריכלות מודרניסטית ובעיקר ברוטליסטית, כמו גם במיצבים בחללים מוזיאליים, יצר קרוון מעין סביבות חלופיות לנוף, המעצבות אותו מחדש כאוטופיה, או כאלה המצהירות על ניסיון לדיאלוג עם אותו נוף.
מיכה אולמן המשיך ופיתח את מושג הטבע ואת מבני החפירות שביצע למערכות של מבנים תת-קרקעיים המנוסחים באסתטיקה מינימליסטית. ממבנים אלו, כמו בעבודה "אשמורת שלישית" (1980), שהוצגו כתעלות התגוננות עשויים עפר, הכילו בתוכם גם יסודות של קיום אנושי קבוע.
בוקי שוורץ ספג השפעות מן האמנות המושגית, בעיקר בנוסח האמריקאי שלה, בעת שהותו בניו יורק. יצירתו של שוורץ עסקה באופן שבו נבנה ומתפרק יחסו של הצופה ביחס לעבודת האמנות. בסרטון הווידאו ארט "מבני וידאו" (1978–1980) הדגים שוורץ את פירוק האשליה הגאומטרית באמצעים אופטיים, על ידי סימון צורה אשלייתית בחלל ופירוקה עם כניסת נוכחותו של הגוף. בפסלים כדוגמת "ריחוף" (1976) או "משולש השתקפות/חשיבה" (1980) ערער שוורץ את הצורה הגאומטרית החמורה של הפסלים על ידי הוספת מראות, היוצרות אשליה של ריחוף באוויר, באופן דומה לעבודות הזכוכית של קדישמן.
היסטוריה > פיסול ישראלי בשנות השמונים והתשעים

במהלך שנות השמונים של המאה ה-20 החלו לחלחל לתרבות ישראלית השפעות מן השיח הפוסטמודרני העולמי. בעיקר בולטת השפעתם העקיפה של הוגים כגון ז'אק דרידה וז'אן בודריאר, אשר ניסחו בכתיבתם הפילוסופית תפיסה סמנטית ויחסית של המציאות. הרעיון כי הייצוג מהווה "סימולקרה", כלומר אובייקט שהיחס הפנימי בו בין המסומן לבין המסמן שלו אינו ישיר, יצר תחושה של ערעור מעמדו של האובייקט האמנותי בכלל ושל הפיסול בפרט.
ביצירתו של גדעון גכטמן התבטא המעבר מן הגישה המושגית של שנות השבעים אל שנות השמונים באימוץ אסטרטגיות חדשות שבהן מומר האובייקט הממשי (מודעת אבל, מיטת בית חולים או עגלת משחק של ילדים) והופך בהדרגה ליצירת אמנות. הפריטים הממשיים יוצרו מחדש בעזרת חומרים מלאכותיים שונים. מודעת האבל, לדוגמה, נוצרה כעשויה מאורות ניאון צבעוניים כשל שלט פרסומת. חומרים נוספים שאימץ גכטמן בתקופה זו היו פורמייקה ושיש מלאכותי, שהעידו אף הם על המלאכותיות של הייצוג האמנותי והפרדתו מן המישור הביוגרפי.
היסטוריה > פיסול ישראלי בשנות השמונים והתשעים > פיסול ה"דיקט" בשנות השמונים

במהלך שנות השמונים התאפיין הפיסול של כמה אמנים ישראלים בשימוש בעץ לבוד ("דיקט"). השימוש בחומר זה נטה להגדיש את האופן שבו נבנה אובייקט בעל נפח, פעמים רבות מתוך מסורת של נגרות ביתית. תפיסת פיסול זו, המדגישה את חוסר ההרואיות של יצירת האמנות, קשורה אל סגנון "דלות החומר", שהגיע לשיא פריחתו בשנים אלה. בין האמנים הראשונים שעסקו בצורה זו של פיסול בולט נחום טבת, אשר החל את עבודתו בשנות השבעים כפסל בסגנון מינימליסטי ומושגי. בעוד עבודותיו משנות השבעים הכילו אסתטיקה חמורה וכמעט נזירית, עבודותיו החל משנות השמונים נבנו כמערך מורכב יותר ויותר של מבנים ההולכים ומפורקים, עשויים בנגרות ביתית. העבודות תוארו כ"תצורת מלכודת, המפתות את העין לחדור לתוכן [...] – אך מתגלות כפיתויי שווא, כמה שחוסם את הדרך יותר מאשר מוביל למקום". קבוצת הפסלים המכונה "שיעורי ציור" ממחצית העשור, ויצירות אחרות כגון "הדובה הגדולה (עם ליקוי)" (1984) ו"ג'מעין" (1986), יצרה ריבוי של נקודות מבט, אי-סדר ואובדן האוריינטציה בחלל, אשר "ממחישים את אבדן יציבותו של הסובייקט בעולם הפוסט־מודרני".
גם פסליה של דרורה דומיני עסקו בפירוק ובהרכבה של מבנים בעלי הקשרים ביתיים. רבים מהם הציגו דמויים מפורקים של רהיטים. המבנים המופשטים שיצרה, בקנה מידה קטן באופן יחסי, הכילו חיבורים אבסורדים בין פריטים שונים. לקראת סוף העשור החלה דומיני לשלב בעבודתה דימויים נוספים אשר הוצגו בקומפוזיציות בעלות ממד ארס פואטי.
אמן נוסף שעסק בבניית מבנים מעץ היה הפסל יצחק גולומבק. עבודותיו מסוף העשור הציגו פריטים מזוהים אשר נבנו מחדש בעץ לבוד (דיקט) ומידתם הטבעית שובשה. הפריטים יצרו מבנים ומערכים זה על גבו של זה. איתמר לוי תיאר במאמרו "ראש קטן גדול" את היחס בין הצופה לעבודותיו של גולומבק כניסיון ליצירת הפרדה בין חוש הראייה לחוש המגע והמישוש. הגופים שמתאר גולמבק הם גופים מפורקים, המנהלים דיאלוג מתריס כנגד מבטו של הצופה, השואף לקביעתה של זהות הומוגנית ואחידה הניתנת לפרשנות. בעוד צורתם של האובייקטים מציגה זהות ברורה ("מפתח", "טיפה", "שן"), אופן עשייתם מרחיק את השימושיות של האובייקטים ומשבש את תחושת הגופניות של הפריטים.
סוג שונה של בנייה נוצר במסגרת שורת מיצגים שיצרה קבוצת זיק החל ממחצית שנות השמונים. במסגרת מיצגיה בנתה הקבוצה פסלי עץ גדולי-ממדים וקיימה סביבם פעולות טקסיות ששילבו טכניקות אמנותיות מגוונות. בשיאם של מייצגים אלו נערך טקס שרפה פומבי של הפסל. בשנות התשעים התמקדו פעילותיה של הקבוצה לצד הכיליון, גם בטרנספורמציה של חומרים, תוך שהיא זונחת את טקסי השרפה.
מאפייני הפיסול הישראלי

מבחינת תוכנית, בולט בפיסול הישראלי היחס המורכב כלפי תיאור ריאליסטי של הגוף האנושי. לידתו של הפיסול הישראלי התרחשה במקביל לפריחת האמנות האוונגרדית והמודרניסטית באירופה, שהשפעתה ניכרת בפיסול שנוצר החל משנות השלושים של המאה ה-20 ועד ימינו. במהלך שנות הארבעים התגברה בקרב האמנים המקומיים הנטייה לפרימיטיביזם. הופעת הפיסול ה"כנעני" התבטאה בהפיכתו של הגוף האנושי המתואר לחלק מהדימוי של הנוף הארצישראלי. אותו נוף מדברי ושומם הפך למוטיב מרכזי ביצירות אמנות רבות עד שנות השמונים.
מבחינה חומרית בולט מיעוט השימוש באבן ובשיש ובטכניקות מסורתיות של חציבה וגילוף, והעדפה של טכניקות כגון יציקה וריתוך. הדבר הודגש בעיקר במהלך שנות החמישים, בעקבות הפופולריות של הפיסול המופשט של תנועת "אופקים חדשים". בנוסף, פיסול זה אִפשר לאמנים ליצור אמנות בקנה מידה מונומנטלי, שלא היה נפוץ באמנות הישראלית עד אז.
פרסים ישראליים לפיסול

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  זוכי פרס ישראל לפיסול 1953 – זאב בן-צבי  1955 – זהרה שץ (פרס לציור ופיסול)  1968 – יצחק דנציגר  1977 – דני קרוון  1986 – יחיאל שמי  1988 – בתיה לישנסקי  1995 – מנשה קדישמן  2000 – מיכאל גרוס (פרס לציור ופיסול)  2004 – יגאל תומרקין  2009 – מיכה אולמן  2011 – יעקב דורצ'ין |  זוכי פרס דיזנגוף לפיסול 1938 - טרודה חיים  1940 – וילי לוין  1943 – משה שטרנשוס  1944 – בתיה לישנסקי  1945-46 – יצחק דנציגר, דב פייגין  1947-48 – אהרן פריבר, משה ציפר ומיכאל קרא  1950-51 – קוסו אלול, שושנה היימן, רודי להמן, אריה רזניק  1953 – זאב בן-צבי  1954 – יחיאל שמי  1956 – משה שטרנשוס  1956 – בתיה לישנסקי  1958 – מרדכי פיטקין  1959 – זהרה שץ  1960 – אהרן פריבר  1963 – צבי אלדובי  1965 – בוקי שוורץ  1966 – רודי להמן, פנחס עשת  1967 – שושנה היימן  1969 – רוברט בזה  1976 – יעקב לוצ'אנסקי  1985 – יגאל תומרקין  1990 – מנשה קדישמן  2001 - דרורה דומיני  2011 – נחום טבת  2017 – אורי קצנשטיין |  פסלים זוכי פרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר 1997 – יואב שמואלי  1998 – אוהד מרומי  1999 – יהודית סספורטס  2003 – נלי אגסי  2004 – סיגלית לנדאו  2007 – טליה קינן  2010 – יאן טיכי זוכי פרס דן סנדל לפיסול 2001 – מוטי מזרחי  2002 – עמנואל הצופה  2004 – מאיה כהן לוי  2005 – צדוק בן דוד  2006 – בוקי שוורץ  2008 – סיגלית לנדאו  2009 – ארז ישראלי  2013 – ישראל הדני  2014 - אורי קצנשטיין  2021 - יצחק גולומבק |
ראו גם

רשימת פסלים ישראלים בעלי ערך בוויקיפדיה
רשימת יצירות פיסוליות ישראליות בוויקיפדיה
לקריאה נוספת

תמר גולדשמיד, מיכאל לוין, יגאל צלמונה (אוצרים), 80 שנות פיסול בישראל, ירושלים: מוזיאון ישראל, תשמ"ד 1984.
אלן גינתון, "העיניים של המדינה": אמנות חזותית במדינה ללא גבולות, תל אביב: מוזיאון תל אביב, 1998
משה טמיר, אמנות יהודית-ישראלית – הפיסול: 12 פסלים ומעצבי אנדרטאות מראשית קום המדינה ועד היום, ירושלים: משרד החינוך והתרבות – המזכירות הפדגוגית – הפיקוח על ציור ואמנות, תש"ם.
גילה בלס, אפקים חדשים, תל אביב: פפירוס, בית ההוצאה אגודת הסטודנטים – אוניברסיטת תל אביב, רשפים, תש"מ 1980.
מרדכי עומר (אוצר), אופקים חדשים: פיסול, תל אביב: מוזיאון תל אביב, 1996.
גדעון עפרת, מקורות הפיסול הארצישראלי: 1906–1939, הרצליה: מוזיאון הרצליה, 1990
גדעון עפרת (עורך), סטודיו 40 (ינואר 1993). (גיליון בנושא "התאים האפורים: מבט מחודש על שנות ה-70")
דורית לויטה, גדעון עפרת; בנימין תמוז (עורך), סיפורה של אמנות ישראל, גבעתיים: מסדה, 1980.
עמוס קינן, חנה קופלר (אותרים), סימני דרך: פיסול ישראלי 1948–1998, תפן: המוזיאון הפתוח – גן התעשייה תפן, 1998.
חיים גמזו, ציור ופסול בישראל: האמנות הפלסטית מתקופת "בצלאל" ועד עתה, הוצאת אשכול, תל אביב, תשי"א\1951
קרב שג'אעייה (2023)

ערך זה עוסק בקרב במלחמת חרבות ברזל. אם התכוונתם לקרב במבצע צוק איתן, ראו .
קרב שׁג'אעייה השני היה קרב בין מחבלי חמאס לחיילי צה"ל בשכונת שג'אעייה שבמזרח העיר עזה במסגרת הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, שהחל ב-4 בדצמבר 2023 והסתיים ב-26 בדצמבר 2023.
שני האירועים המשמעותיים בקרב היו היתקלות ב-12 בדצמבר 2023 שבה נהרגו תשעה חיילי צה"ל: שישה חיילים מגדודים 51 ו-13 של חטיבת גולני (בהם מפקד גדוד 13 סגן-אלוף תומר גרינברג), שני חיילים מיחידת החילוץ 669, ומפקד חפ"ק מח"ט גולני, אלוף-משנה יצחק בן בשט.
אירוע שני היה הקרב בו חטיבה 188 כבשה את כיכר פלסטין תוך חיסול עשרות מחבלי חמאס והשמדת אנדרטה שפיארה פגיעה בחטיבת גולני (הפגיעה בנגמ"ש וחטיפת גופתו של אורון שאול בקרב שג'אעייה במבצע צוק איתן). אירוע בולט נוסף היה הריגתם בשוגג של שלושה חטופים ישראלים על ידי כוח צה"ל ב-15 בדצמבר.
ב-26 בדצמבר דובר צה״ל הכריז כי כוחות צה״ל הצליחו להכריע את גדוד שג'אעייה של החמאס.
מהלך הקרב

הקרב התקיים תוך כדי טיהור האזור, לאחר שלדברי צה"ל, מאות מחבלים נהרגו בימים שקדמו לכן.
בקרב על שג'אעייה השתתפו חטיבת גולני, חטיבה 188 וחטיבת הצנחנים בקסבה, וחטיבת כפיר וחטיבה 828 (חטיבת ביסל"ח) בפאתי השכונה.
הקרב החל בלילה שבין 3 בדצמבר ל-4 בדצמבר, כאשר החטיבה הראשונה היא חטיבת השריון 188 שפרצה את הציר המרכזי של השכונה מכיוון הארץ עד מרכז השכונה ואזור בתי הקברות. עשרות מחבלים תקפו את החטיבה והצליחו לשרוף פומ"ה ואכזרית, החטיבה כתגובה הרגה כ-50 מחבלים באותו יום. בימים שלאחר מכן תקפה חטיבת גולני מהמערב וחטיבת הצנחנים מהדרום. לאחר שפתחו החטיבות האמורות ציר לוגיסטי לשכונה, חיסלו האחרונות, ובעיקרן חטיבה 188, מאות מחבלים, והשמידו מבנים ופירים.
צה"ל הסתער על גדוד מחבלי חמאס שג'אעייה בלפיתה משלושה כיוונים: ממזרח, כלומר מצד ישראל, עם חטיבות כפיר ו־188 של השריון, וממערב, מכיוון החוף, עם חטיבות גולני והצנחנים. מדרום כוחות צה"ל היו כוחות במסדרון נצרים שביתר את הרצועה. מצפון פעלו כוחות בעיר ג'באליה.
מהלך הקרב > 12 בדצמבר

ההיתקלות של 12 בדצמבר החלה בשעה 16:30 ונמשכה כשעתיים וחצי במתחם של כמה מבנים שלא טוהרו. ארבעה לוחמים מצוות הקרב של גדוד 51 נכנסו לתוך מבנה שבו אותר קודם לכן פיר מנהרה. כוח נוסף המתין מחוץ למבנה. מתוך המבנה נפתחה אש לעבר הכוח, הופעל מטען חבלה והושלכו רימונים. ארבעת הלוחמים נפגעו. הכוחות שבחוץ ניסו להסתער פנימה, ואף לעברם נפתחה אש.
בשלב זה התעורר חשש שהמחבלים ינסו לחטוף חייל דרך המנהרה. בעקבות כך הופנו כל הכוחות באזור למקום. יאיר פלאי, מח"ט גולני, חילק את הגזרות בין הכוחות. מג"ד 13, תומר גרינברג, איגף את המבנה ופתח באש כדי לרתק את המחבלים ששהו בפנים; מפקד סיירת גולני התייצב מול פתח נוסף וסגר אותו כדי למנוע מהמחבלים להימלט; ואילו מפקד גדוד 51 ריכז כוחות במטרה לקלוט פצועים ולעצור את המחבלים אם ינסו להימלט. עם רדת החשכה נעשה שימוש בפצצות תאורה כדי להאיר את השטח.
הערכה על פי תחקיר הקרב היא כי במארב השתתפו 4 עד 6 מחבלים מהם חוסל אחד ונפצע שני, השאר ברחו.
מהלך הקרב > 14 בדצמבר

הרמטכ"ל הרצי הלוי ביקר בגזרת השכונה וקיים הערכת מצב בשג'אעייה שברצועת עזה עם מפקד אוגדה 36 ומפקד חטיבת ברק 188 וחטיבת גולני. באותו היום חטיבת כפיר לחמה בשג'אעייה בהובלת סיירת חרוב. החטיבה חיסלה וטיהרה מתחם בית ספר שהכיל אמצעי לחימה רבים.
מהלך הקרב > 15 בדצמבר

צה"ל הרג שלושה חטופים ישראלים, שאותם זיהה בטעות כמחבלים.
מהלך הקרב > 16 בדצמבר

לוחמי צוות הקרב של חטיבת הצנחנים, בשיתוף כוחות מגדוד השריון 7421 מחטיבה 4 וגדוד ההנדסה 8219 מחטיבה 551, פשטו על דירה מבצעית בשכונה. בפשיטה זו נמצאו אמצעי לחימה הכוללים מטענים, רובי קלאצ'ניקוב, מטענים ורימונים. בנוסף, נחשף פיר התקפי שאורכו למעלה מ-15 מטר. לוחמי החטיבה הכווינו כלי טיס של חיל האוויר לתקיפת הפיר.
מהלך הקרב > 18 בדצמבר

צוות הקרב 188 השתלטו והשמידו את הכיכר המרכזית של שג'אעייה, "כיכר פלסטין", בה חמאס הקים אנדרטה המפארת את אסון הנגמ"ש ממבצע צוק איתן ובו שחררו חטופים. הפסל הופל ונמעך על ידי דחפור D9 משוריין ולהשמדה עצמה החטיבה הזמינה את גדוד 13 מגולני, שהאנדרטה פיארה את ההיתקלות עימו והוא אף הופיע על האנדרטה.
מהלך הקרב > 21 בדצמבר

ביום זה התפרסם כי צה"ל השיג אחיזה מבצעית בשכונת שג'אעייה. במהלך הלחימה, הכוחות הסתערו על מחבלים שירו לעברם והשליכו מטענים מתוך מבנים צפופים. עשרות פירי מנהרות אותרו בבתי ספר ובמרפאות. הם הושמדו. צוות הקרב החטיבתי של חטיבת גולני פשט על בתי בכירים של חמאס וחטיבה 188 השתלטה על מפקדת גדוד שג'אעייה.
ראו גם

חטיבת גולני במלחמת חרבות ברזל
קרב שג'אעייה (2014)