stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאט הארפרינג
קריירת משחק

בדראפט ה-NBA‏ 1998 נלקח הארפרינג בבחירה ה-15, על ידי אורלנדו מג'יק. לאורך עונת הרוקי שלו קלע 8.2 נקודות בממוצע למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה. במשחק הרביעי של עונתו השנייה נפצע בקרסול רגלו השמאלית, ונאלץ להחמיץ את כל המשך אותה עונה.
באוגוסט 2000 נשלח הארפרינג בטרייד לקליבלנד קאבלירס, ובעונתו היחידה בקבוצה קלע 11.1 נקודות בממוצע למשחק כשחקן חמישייה. לקראת עונת 2001/2002 הועבר לפילדלפיה 76', במדיה קלע 11.8 נקודות למשחק.
בקיץ 2002 חתם על חוזה ביוטה ג'אז, בה שיתף פעולה עם חברי היכל התהילה לעתיד קארל מלון וג'ון סטוקטון. בעונת 2002/2003 קלע שיא קריירה של 17.6 נקודות בממוצע למשחק, וסיים במקום השני בהצבעות לפרס השחקן המשתפר של העונה, אחרי הזוכה גילברט ארינאס. גם בעונה העוקבת היה הקלעי השני של הקבוצה, עם ממוצע של 16.2 נקודות למשחק, אך הג'אז החמיצו את הפלייאוף לאחר 20 העפלות רצופות. בעונת 2006/2007 סייע לג'אז להעפיל לגמר האזור המערבי לראשונה מאז עונת 1997/1998, כשקלע 11.2 נקודות למשחק כמחליפו מהספסל של אנדריי קירילנקו. בסדרת גמר המערב הפסידה יוטה לאלופה שבדרך, סן אנטוניו ספרס, בתוצאה 1–4.
בדצמבר 2009, לאחר 7 עונות ביוטה, נשלח הארפרינג בטרייד לאוקלהומה סיטי ת'אנדר, ממנה שוחרר בפברואר 2010 מבלי ששיחק עבורה. מאז לא חזר הארפרינג לשחק, בשל מספר פציעות מהן סבל, ובכך למעשה פרש ממשחק בגיל 33.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות ה-NBA של הארפרינג, באתר basketball-reference.com
↑  הארפרינג רואה את המשחק בצורה שונה כפרשן, באתר deseret.com,‏ 5 במרץ 2018
↑  סטטיסטיקות המכללות של הארפרינג, באתר sports-reference.com
↑  מדריך לעונת 2018/2019 של קבוצת ג'ורג'יה טק
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 198, באתר basketball-reference.com
↑  George's recovery 'shocks' those who had endured injuries, באתר indystar.com,‏ 18 בפברואר 2016
↑  הארפרינג נשלח בטרייד לקליבלנד, באתר news-herald.com,‏ 3 באוגוסט 2000
↑  הארפרינג נשלח בטרייד לפילדלפיה, באתר ESPN,‏ 3 באוגוסט 2001
↑  הארפרינג חותם על חוזה ביוטה, באתר upi.com,‏ 16 באוגוסט 2002
↑  תוצאות ההצבעות לפרסי עונת 2002/2003, באתר basketball-reference.com
↑  הת'אנדר מצרפים את הארפרינג ומיינור, באתר הקבוצה, 22 בדצמבר 2009
↑  הארפרינג לא צפוי לחזור לשחק, באתר deseret.com,‏ 4 בדצמבר 2009
לי אייזנברג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 באפריל 1977 (בן 47) נידהם, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית של אמריקה
 מקום לימודים:  קולג' קונטיקט  בית ספר התיכון נידהם 
 פרסים והוקרה:  פרס גילדת הכותבים של אמריקה 
 פרופיל ב-IMDb
 
לי אייזנברג (באנגלית: Lee Eisenberg; נולד ב-5 באפריל 1977) הוא תסריטאי ומפיק קולנוע וטלוויזיה יהודי אמריקאי. לרוב עובד יחד עם ג'ין סטפינצקי (אנ') איתה הקים את חברת ההפקה "Quantity Entertainment".
ביוגרפיה וקריירה

נולד בנידהם (אנ') שבמסצ'וסטס ב-1977. אביו היה מהגר מישראל. ב-1999 סיים את לימודיו בקולג' קונטיקט (אנ'), עם הסרט הקצר העצמאי שכתב "Flush".
ביוגרפיה וקריירה > טלוויזיה

ב-2005 הצטרף יחד עם ג'ין סטפינצקי (אנ') לצוות של הסדרה "המשרד" של רשת NBC שם עבד בעונות 2–5. בנוסף לכתיבה, שימש כמפיק בפועל שותף וכבמאי של שני הפרקים "Michael Scott Paper Company" (אנ') ו-"The Lover" (אנ') מתוך הסדרה. ביים יחד עם סטפינצקי גם את סדרת הרשת The Outburst ששודרה ב-2008, מבית "המשרד". הופיע גם בשחקן משנה במספר פרקים של "המשרד". ב-2013, יחד עם סטפן מרצ'נט (אנ') יצר, הפיק בפועל וכתב את קומדיית המצבים Hello Ladies של רשת HBO. היה מפיק בפועל יחד עם ספינצקי בצוות קומדיית המצבים האמריקאית Trophy Wife (אנ') של רשת ABC . הצמד הפיק בפועל גם את הסיטקום מורה רעה (אנ') המבוסס על תסריט מקורי שכתבו. ב-2023 יצר את הסדרה שיעורים בכימיה המבוססת על ספר שכתבה בוני גרמוס.
ביוגרפיה וקריירה > סרטים

יחד עם ספינצקי, כתב והפיק אייזנברג מספר סרטים; בשיתוף עם הארולד ראמיס כתבו הצמד את התסריט לסרט Year One (אנ') שיצא לאקרנים ב-2009. הצמד כתב גם את התסריט לסרט מורה רעה, ואת התסריט של הסרט Good Boys (אנ') שיצא ב-2019.
פילמוגרפיה > סרטים

| שנה | סרט | תסריט | הפקה בפועל |
| --- | --- | --- | --- |
| 2009 | Year One | כן | לא |
| 2011 | מורה רעה | כן | כן |
| 2019 | Good Boys | כן | לא |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | תוכנית | בימוי | תסריט | הפקה בפועל | יצירה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2002 | The Mind of the Married Man | לא | כן | לא | לא | הפרק "Never Stop" |
| 2005-2010 | המשרד | כן | כן | כן | לא | 15 פרקים (תסריט); בימוי הפרקים "Michael Scott Paper Company" (ללא קרדיט) ו-"The Lover" |
| 2013-2014 | Hello Ladies | לא | כן | כן | כן | 9 פרקים |
| 2014 | מורה רעה | לא | לא | כן | לא |  |
| 2014 | Trophy Wife | לא | כן | כן | לא | הפרק "Mother's Day" |
| 2016 | Gorgeous Morons | לא | כן | כן | לא | סרט טלוויזיה |
| 2017 | Downward Dog | לא | לא | כן | לא | הפרק "Pilot" |
| 2017 | SMILF | לא | לא | כן | לא | 9 פרקים |
| 2020 | Little America | לא | כן | כן | כן | הפרק "The Rock" |
| 2022 | התרסקנו | לא | כן | כן | כן | 8 פרקים |
| 2023 | Jury Duty | לא | לא | כן | כן | 8 פרקים |
| 2023 | שיעורים בכימיה | לא | כן | כן | כן | יוצר, תסריט של 5 פרקים |
הערות שוליים

↑  The Creators of Little America in Conversation, נבדק ב-2023-10-31
↑  הוא לא קיבל קרדיט על אחד מהפרקים, כמו גם ג'ין סטפינצקי, בשל העובדה שרק אדם אחד יכול לקבל קרדיט על בימוי פרק.
↑  Lessons in Chemistry, Apple TV+ Press (באנגלית אמריקאית)
↑  Anthony D'Alessandro, Universal R-Rated Kids Comedy ‘Good Boys’ From Seth Rogen’s Point Grey Adds Four, Deadline, ‏2018-07-20 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810566121505606  BNE: XX4927817  ISNI: 0000 0003 7465 9513  LCCN: no2011158703  VIAF: 169126204   WorldCat (עם VIAF): 169126204
לי אנפילד

| --- | --- |
רובה לי אנפילד (מס' 1 סימן 3)
רובה לי אנפילד (מס' 1 סימן 3)
 מידע כללי
 סוג:  רובה בריחי, רובה שירות
 נגזרות:  דגמים בייצור מקומי, נשקי צלפים ונשקים אוטומטים נסיוניים.
 תכנון:  ג'יימס פריס לי, מפעל הנשק הקל המלכותי 
 מדינה מייצרת:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 יצרן:  מפעל הנשק הקל המלכותי
 מעצב:  ג'יימס פריס לי, מפעל הנשק הקל המלכותי 
 תקופת השימוש:  1895–1957 (כ־62 שנים) 
 מלחמות:  מלחמת הבורים, מלחמת העצמאות של אירלנד, מלחמת האזרחים האירית, מרידת חג הפסחא, מלחמת העולם השנייה, מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העצמאות של אינדונזיה 
 יחידות שיוצרו:  כ-17 מיליון
 מידע טכני
 קליבר:  0.303 בריטי (7.7x56 מ"מ)   (0.303{\mbox{ in}})\ 7.7\times 56{\mbox{ mm}}
 פעולה:  רובה בריחי
 חירוק קנה:  1:12
 הזנה:  מחסנית חיצונית של 10 כדורים
 כוונות:  כוונות ברזל עם אפשרות לכוונת טלסקופית
 אורך כולל:  1.12 מטר
 אורך קנה:  522 מילימטרים (20.6 אינץ')
 משקל ריק:  4.1 קילוגרם (9.0 ליברות)
 קצב אש:  בודדות
 מהירות לוע:  743 מטר לשנייה
 טווח אפקטיבי:  550 מטר
 טווח מקסימלי:  2,700 מטר
 דיוק:  3.0–1.5 דקת קשת (בדגם הצלפים)
 
לי אנפילד (באנגלית: Lee–Enfield; בישראל כונה בשם "רובה בריטי" ו"רובה אנגלי"), הוא רובה בריחי ששימש כרובה השירות העיקרי של כוחות החי"ר של האימפריה הבריטית ומדינות חבר העמים הבריטי משנת 1895 ועד שנת 1957. הדגמים הראשונים של האנפילד שימשו כוחות בריטיים כבר במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה, גם כיום ניתן למצוא את הנשק בשימוש רשמי במספר מקומות סביב העולם - מה שהופך את הלי אנפילד לרובה בעל השימוש הרשמי השני הארוך ביותר בהיסטוריה (אחרי המוסין נגאן).
זהו רובה בריחי שהיה למעשה פיתוח נוסף של סדרת לי-אנפילד, שייצורה החל בסוף המאה ה-19 בבריטניה. רובים אלה הצטיינו בטווח ודיוק, בנוסף לתחמושת חזקה. הרובה ארוך, כבד ובעל מנגנון בריחי המאפשר טעינה עילית של 5 או 10 כדורים. המגרעות העיקריות של הרובה נעוצות בקנה קצר ביחס לאורך הכולל של הרובה, פגמי ייצור בחלק מרובי הייצור הראשוניים, כידון רובה מגושם וגדול מדי, וכוונות לא מוצלחות ברובים מתחילת הייצור. בהמשך נפתרו רוב הבעיות, ובסופו של דבר הנשק נחשב למצוין עד שהתיישן לאחר כניסת רובים חצי-אוטומטיים לשירות בצבאות העולם.
הלי אנפילד שימש צבאות רבים בעולם, כולל חלק מצבאות ערב, המחתרות היהודיות לפני קום המדינה וצה"ל.
הדגמים לי אנפילד מס' 4 ולי אנפילד מס' 4 סימן 1 הוסבו לרובי צלפים בשל דיוקם, ושודרגו בכוונת טלסקופית ותמוכת לחי בקת. דגמים אלה שימשו בין היתר כרובי הצלפים של צה"ל עד תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20.
נתונים (לי אנפילד דגם מס' 4)

קליבר: 7.7 מילימטר (0.303 בריטי)
מנגנון: בריחי, ירי בודדת בלבד
אורך: 1.12 מטר
משקל: 4.1 קילוגרם (9.0 ליברות)
אורך קנה: 522 מילימטרים (20.6 אינץ')
מחסנית: חיצונית, 10 כדורים
מהירות לוע: 743 מטר לשנייה
דגמים עיקריים

לי אנפילד מחסנית (MLE): הדגם הראשוני שנכנס לשירות בשנת 1895, נקרא בראשי התיבות MLE (או בכינוי 'אמלי').
קרבין פרשים (LEC): דגם קרבין מקוצר של ה-MLE לשימוש יחידות פרשים, נקרא בראשי התיבות LEC. אורך הקנה של הקרבין קוצר ל-540 מ"מ לעומת 770 מ"מ בדגם המקורי.
לי אנפילד מחסנית קצרה (SMLE): בתחילת 1904 הוכנס לשירות דגם קל יותר, קצר יותר ובעל מחסית קצרה מהדגם המקורי. ה-SMLE על שלל תתי הדגמים שלו, היווה את נשק החי"ר העיקרי ששימש את הצבא הבריטי, כוחות האימפריה הבריטית ורבות מבעלות בריתה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
רובה מס' 1 (No. 1): לאחר המלחמה בשנת 1926, כחלק מארגון מחדש נרחב בצבא הבריטי, הוצאו משירות הדגמים הישנים של הלי אנפילד. הדגם השלישי של הלי אנפילד נותר הנשק העיקרי של הכוחות ושונה שמו לרובה מס' 1, סימן 3 (MK.III). מספר רובים הומרו לקליבר קטן יותר למטרות אימון ונקראו 'רובה מס' 2', האנפילד דגם 1914 (שלא התבסס על הלי אנפילד) כונה 'רובה מס' 3'.
רובה מס' 1, סימן 5 (MK.V): דגם שלא הוכנס לשירות ופותח החל משנת 1922. הסימן 5 כלל מספר שינויים בעיקר לכוונת האחורית ולמבנה הקנה, סך הכל יוצרו כ-20,000 נשקים מסוג זה והניסויים בו היוו את הבסיס לפיתוח הדגמים העתידיים.
רובה מס' 4 (No. 4): דגם שהוכנס לשירות בשנת 1941 והיווה את הנשק הבסיסי ששימש את כוחות האימפריה וחבר העמים הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה. המס' 4 היה למעשה גרסה קלה יותר, חזקה ופשוטה יותר לייצור מאשר הדגמים המאוחרים של המס' 1. הוא כלל 'כוונת קרב' אחורית ותפסן קדמי לכידון רובה חדש שפותח לאנפילד.
רובה מס' 5 (No. 5) "קרבין ג'ונגל": בשלבים המאוחרים של המלחמה עלה הצורך לפתח דגם קל וקצר יותר של הלי אנפילד, בשנת 1944 החל יצור המס' 5 והוא הוכנס לשירות במספרים יחסית קטנים בחודשי המלחמה האחרונים. הרובה מס' 5 היה קצר יותר מהמס' 4 ושקל כמעט קילוגרם פחות, בנוסף הוא כלל סתרשף בקצה הקנה ועקב קת מגומי במקום ברזל. יצורו הפסיק בשנת 1947 לאחר שכ-250,000 רובים מדגם זה יוצרו, למרות בעיות דיוק ברובה הוא היה פופולרי בקרב הלוחמים משום משקלו הקל.
רובה L8 קוטר 7.62 נאט"ו: בשנות ה-60 המס' 4 הומר לקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו בהתאם לקוד נאט"ו החדש, במטרה למחזר את הנשקים הוותיקים לשימוש יחידות עתודה. מראה ה-L8 היה זהה לרובה מס' 4 אך כלל קנה, מנגנון טעינה ומחסנית חדשה בהתאם לקליבר החדש. סדרת ה-L8 כללה את ה-L8A1 (על בסיס מס' 4 סימן 2), ה-L8A2 (על בסיס סימן 1/2), ה-L8A3 (על בסיס סימן 1/3), ה-L8A4 (על בסיס סימן 1) וה-L8A5 (על בסיס מס' 4 סימן 1*).
אישפור 2A ו-2A1: במהלך שנות ה-60 פותח במפעל הרובים אישפור שבהודו דגם ביצור מקומי שהתבסס על ה-SMLE סימן 3*. ה-2A והדגם העוקב ה-2A1, היו העתק כמעט מדויק של ה-SMLE, ההבדלים העיקריים היו מחסנית מעט מרובעת יותר (שכללה 12 כדורים במקום 10) וקנה המתאים לירי כדורי 7.62x51 מ"מ נאט"ו. משום המעבר לחימוש החדש, גם המתכת ממנה הורכבו החלקים הפנימיים של הרובה, הייתה בתרכובת חזקה יותר כדי לעמוד בלחץ המוגבר של החימוש החדש. רובי אישפור משמשים עד היום בעיקר את כוחות המשטרה בהודו, כאשר לאורך שנות יצור הרובה (1962–1975) יוצרו כחצי מיליון רובים סך הכל.
משתמשים

בריטניה בריטניה
ארצות הברית ארצות הברית
גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית רובי לי אנפילד נלקחו כשלל מלחמה והיו בשימוש הפולקסשטורם ב-1944 וב-1945.
אוסטרליה אוסטרליה
קנדה קנדה
ישראל ישראל: בשימוש מחתרות עבריות בארץ ישראל וצה"ל בשנים הראשונות לקיומו, שירת בצה"ל כרובה צלפים עד תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20.
צרפת צרפת: בשימוש צרפת החופשית ותנועת ההתנגדות הצרפתית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הודו הודו
איטליה איטליה
ירדן ירדן: בשימוש הלגיון הערבי
עיראק עיראק
אירלנד אירלנד
מלזיה מלזיה
נפאל נפאל
ניו זילנד ניו זילנד
פקיסטן פקיסטן
דרום אפריקה דרום אפריקה
לקריאה נוספת

Maj. E.G.B. Reynolds, The Lee-Enfield Rifle, London:Herbert Jenkins, 1962
הערות שוליים

↑  דיוק (יכולת הקביצה) של רובה נמדד בדקות קשת (MOA). מספר זה מייצג את הסטייה הזוויתית המרבית מנקודת הפגיעה וככל שהוא נמוך יותר כך הרובה מדויק יותר. לדוגמה: רובה צלפים בעל דיוק של 1 MOA מקבץ (יורה מספר קליעים אל עבר אותה מטרה) בפיזור של 3 ס"מ בירי למרחק 100 מטר (1.047 אינץ' בירי למרחק 100 יארד).
↑  מנגנון של כוונת ברזל קבועה לטווח 270 מטר (300 יארד) וכוונת מתקפלת לטווחים משתנים - בין 180 ל-1,180 מטר (200–1,300 יארד), לירי מדויק יותר.
1 2  סימון כוכבית בדגמי הנשקים מתייחס לגרסה מפושטת של הדגם, לרוב למטרות הוזלה והפשטת תהליך הייצור של הנשק.
↑  Scarlata, Paul (20 בינואר 2011). "Small arms of the Deutscher Volkssturm part I". www.thefreelibrary.com. Shotgun News. נבדק ב-6 ביולי 2015. The Volkssturm even received some No. 1 Mk. III* Lee-Enfields that had been abandoned by the British during their evacuation from Dunkirk or captured in North Africa. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560517205171  LCCN: sh85075684 
לי אנפילד SMLE סימן 3
רובה מס' 4 סימן 1
רובה אישפור 2A1 אשר יוצר בהודו
נשק צלפים L42A1 (קוטר 7.62X51 מ"מ נאט"ו)
רובה מס' 5 "קרבין ג'ונגל"
חיילות צה"ל עם הלי אנפילד (SMLE MK.III) במהלך מלחמת העצמאות.
צלף קנדי מצויד בלי אנפילד עם כוונת טלסקופית, 1944
כדור רובה קליבר 7.7 מילימטר ( 0.303 בריטי)
לילט (משקה)

| --- | --- |

 מוצא:  צרפת 
 מועד הכנה ראשוני:  1872 
 צבע:  זהוב / אדום
 
לילט - (באנגלית: Lillet) אפריטיף איכותי המיוצר בצרפת. לילט מכיל 85% תערובות של יין בורדו ו 15% ליקרי פירות הדר. לילט מיושן בחביות עץ אלון. בעוד שייצור הלילט החל בסוף המאה ה-19, המתכון הנוכחי נוצר רק בשנת 1986.
בשנת 1872 האחים פול וריימונד לילט שהיו יצרני וסוחרי יינות וכהילים ייסדו את המזקקה שלהם בפודנסאק שבדרום בורדו בצרפת.
טעמים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
לילט מגיע במספר טעמים, מהם:
לילט בלאנק
לילט רוז'
צורת הגשה

מכיוון שאפריטיף זה הוא על בסיס יין יש להגיש אותו צונן, בין 6-8°C מעלות צלזיוס. בצרפת מגישים אותו עם קרח ופלח לימון, תפוז או ליים.
לילי אונדן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בפברואר 1908 לונגווי, צרפת 
 פטירה:  5 בספטמבר 1989 (בגיל 81) לוקסמבורג, לוקסמבורג 
 
לאוני (לילי) אונדן (בגרמנית: Léonie (Lily) Unden ‏ 26 בפברואר 1908 - 5 בספטמבר 1989) הייתה משוררת, ציירת ומחנכת מלוקסמבורג. אונדן חברת המחתרת של לוקסנבורג נגד הנאצים, נשלחה למחנה הריכוז ראוונסבריק במהלך מלחמת העולם השנייה. הודות לציורי הפרחים שלה, היא זכורה כאחת הציירות המפורסמות ביותר של לוקסמבורג.
ביוגרפיה

ילידת לונגווי, צרפת, לילי אונדן הייתה בתו של אמיל צ'ארלס אונדן, יליד לוקסמבורג, היה מהנדס אזרחי במפעל בלונגווי-באס.  היא חזרה ללוקסמבורג עם משפחתה מעט לפני מלחמת העולם הראשונה, והתיישבה ברובע מוהלנבאך בעיר לוקסמבורג. היא סיימה את לימודיה באקול סן-ז'וזף, ולאחר מכן למדה אמנות בבריסל, פריז, מץ ושטרסבורג.
אונדן עבדה כציירת עד הכיבוש הגרמני, אך מכיוון שסירבה להצטרף לתנועת פולקסדויטשה הנאצית, היא חויבה לעבוד בבית מרקחת. היא הפכה לחברה במחתרת של לוקסמבורג ונעצרה על ידי הגסטפו ב-3 בנובמבר 1942 ונשלחה למחנה הריכוז ראוונסבריק. בזמן שהותה במחנה, היא פגשה את המשוררת ססיל ריס (1911–1985) שעודדה אותה לכתוב שירה על חוויותיה במחנה.
היא חזרה ללוקסמבורג לאחר ששוחררה ב-1945 ולימדה ב-Lycée de jeunes filles או בתיכון לבנות. בשנים 1947 ו-1948 היא למדה אמנות באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ולאחר מכן עמדה בראש מגמת החינוך לאמנות ב־Lycée de jeunes filles. ב-1949 לימדה צרפתית ב-École professionalnelle de l'État ב- אש-סור-אלזטה.
כאמנית, בנוסף לטבע הדומם ולנופיה של לוקסנבורג, היא איירה אוספי שירה, כולל אלה של ססיל ריס ואן ברגר (ילידת 1951). כמשוררת, היא זכורה בעיקר בזכות יצירותיה בהשראת חוויותיה בתקופת המלחמה, במיוחד מתקופת מאסרה ברוואנסבריק.
לילי אונדן מתה בעיר לוקסמבורג. בשנת 2015 נפתח בית לפליטים בלימרצברג שנקרא על שמה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Conter, Claude D. "Lily Unden" (בצרפתית). Government of the Grand-Duchy of Luxembourg: Centre national de littérature. נבדק ב-26 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Rodrigues, Fabien. "Huit femmes en or: Lily Unden". City, March 2019: Ville de Luxembourg. נבדק ב-26 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Bureau technique Emile Unden - Thiry" (בצרפתית). industrie.lu. נבדק ב-26 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Goetzinger, Germaine. "Cécile Ries" (בצרפתית). Government of the Grand-Duchy of Luxembourg: Centre national de littérature. נבדק ב-26 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Inauguration du Foyer Lily Unden, centre de premier accueil pour DPI" (בצרפתית). Croix-rouge luxembourgeoise. 12 ביולי 2015. נבדק ב-26 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 5780 1474  VIAF: 66145003816161341391   WorldCat (עם VIAF): 66145003816161341391 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לילי אונדן".
מאיר רונן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1926 מלבורן, אוסטרליה
 פטירה:  30 באוגוסט 2009 (בגיל 83 בערך) ישראל
 שם לידה:  מאיר אייזקמן
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  קריקטורה, ציור, איור, עריכה, ביקורת אמנות, ביקורת ספרים
 
מאיר "מייק" רונן (1926 – 30 באוגוסט 2009) היה עיתונאי, מאייר, קריקטוריסט ומבקר אמנות ישראלי.
חייו

רונן נולד במלבורן, אוסטרליה כמאיר אייזקמן (Myer Isaacman /Meir Eiseckmann), לאב יליד ירושלים שהיגר מארץ ישראל ולאם ילידת ליברפול, ולמד אמנות ואדריכלות בקולג' הטכני המלכותי במלבורן. הוא התגייס לצבא האוסטרלי ושרת כמדריך חי"ר. לאחר מלחמת העולם השנייה הוצב ביפן הכבושה כעיתונאי צבאי, שם למד את השפה היפנית ורכש טכניקות אמנותיות יפניות ובכללן ציורי מאנגה וקליגרפיה. בשהותו בטוקיו סיקר את הדיונים בבית הדין הצבאי הבינלאומי למזרח הרחוק וצייר את דיוקניהם של פושעי המלחמה היפנים. לאחר שחרורו החל לפרסם קריקטורות בעיתון ה"סנדיי טלגרף" של סידני.
רונן עלה לישראל בשנת 1949 והצטרף לסגל העיתון בשפה האנגלית פלסטיין פוסט, שזמן קצר לאחר מכן שינה את שמו ל"ג'רוזלם פוסט" על פי הצעתו של רונן. תפקידו הראשון היה רישום מפות, אך במהרה התגלה השילוב של כישרון גרפי ושנינות, ורונן החל לפרסם קריקטורות פוליטיות עוקצניות, שבתחילה התקבלו בהסתייגות מצד העורך טד לוריא. בשנים 1956–1958 שימש שליח עלייה בדרום אפריקה וברודזיה. ב-1959 ביקשו העורך המייסד גרשון אגרון להקים ולערוך את מהדורת השבועון הבינלאומי של העיתון. הוא אייר ספרים, ביניהם כמה מספרי הסאטיריקן אפרים קישון, וערך ספרי צילומים. הוא זכה להכרה גם בארצות הברית, וכתביו ואיוריו התפרסמו גם בכתבי עת אמריקאיים מובילים בתחום האמנות.
רונן המשיך לעבוד בג'רוזלם פוסט לאורך כל חייו, גם לאחר יציאתו לגמלאות, והיה לאחד האישים המזוהים ביותר עם העיתון. לאורך השנים פרסם אלפי מאמרי ביקורת בנושאים מגוונים, מסקירה של ספרי אמנות, ביקורת על מוזיאונים ותערוכות, ועד היסטוריה וענייני השעה. משך שנים ארוכות שימש כעורך האמנות של העיתון, ופרסם קריקטורות בעיתונו וכן בידיעות אחרונות בחתימתו "מייק". שנינותו שבאה לידי ביטוי בכתיבתו ובאיוריו הצמיחה לו קהל קוראים נאמן, בצד מבקרים ויריבים. על קהילת האמנים לא תמיד היה אהוד, בשל גישתו כי על ביקורת אמנות "לעסוק באמנות ולא באמנים", ואף שהקפיד כעורך אמנותי לאזכר כל תערוכה שמתקיימת בישראל, גרס שאין אזכורה של תערוכה מחייב בהכרח סקירתה. גישתו כלפי הנושאים שסיקר נודעה כמעמיקה וביקורתית ללא פשרות, והוא התנגד בחריפות לכל שימוש בעיתונאות ובביקורת אמנות לקידום אמנים. עם זאת, ליוויו הצמוד את מוזיאון ישראל מיום היווסדו והסקירה המתמשכת של מוצגיו ותערוכותיו הוכרו בידי המוזיאון כגורם משמעותי במוניטין הבינלאומיים שזכה להם המוזיאון, והקנו לרונן אות "עמית המוזיאון" בשנת 2003.
בתו של רונן, מיכל, נשואה לאדריכל הישראלי-בינלאומי משה ספדיה. רונן נפטר ממחלה באוגוסט 2009 בירושלים, בגיל 83. ב-2014 העבירו ילדיו את עיזבונו האמנותי למוזיאון הישראלי לקריקטורה וקומיקס שבחולון.
הערות שוליים

↑  [https://trove.nla.gov.au/newspaper/article/1105153 תצלום בו הוא מופיע בעת לימודיו, בהכנות לתערוכת אמנות. מתוך עיתון שיצא לאור במלבורן  The Argus     
 Page 9 
 Schools' Art Show Preparations], באתר הספרייה הלאומית של אוסטרליה, ‏4 באפריל 1945
↑  מפות סרוקות עם איורים פרי עטו וחתימתו Myer Isaacman בהוצאת יוסף שפירא, 1950-1951, באתר אוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 277734  NLI: 987007267240305171  ISNI: 0000 0000 3128 8554  LCCN: n87864602  NTA: 175882185  RERO: 02-A011680889  ULAN: 500476943  VIAF: 45828240   WorldCat (עם VIAF): 45828240 
איור קריקטורי מעטו של מאיר רונן
מאיר ריבקין

| --- | --- |

מאיר ריבקין, מרץ 2022
 לידה:  1934 חיפה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  20 בספטמבר 2022 (בגיל 88 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 זרם ספרותי:  רומן
 
מאיר ריבקין (1934–20 בספטמבר 2022) היה סופר ישראלי.
חייו

בילדותו התגורר בנשר בה עברו עליו ימי ילדותו ונעוריו. בתקופת ילדותו הייתה נשר שכונת פועלים ליד בית החרושת נשר.
בשנת 1951 עזב את נשר ועבר להתגורר בחיפה. בגיל 14 החל לעבוד במקביל ללימודיו. בעת שירותו הצבאי שימש כסמל מחלקת חרמ"ש. את כתיבתו החל בצעירותו, כתב בעיקר שירים. מאיר ריבקין מרבה להזכיר בספריו את עיר ילדותו ונעוריו נשר. אחותו מלכה מיכאל (ריבקין) כתבה את הספר קטיה אשר עוסק גם הוא בהווי של שכונת פועלים.
בין ספריו וליבה נקרע לגזרים בהוצאת אסטרולוג, 2004. הספר מספר על ילד בשם רובי אשר הוא בן דמותו של מאיר ריבקין. בהיותו בן ארבע עשרה, בעיצומה של מלחמת 1948, נכנס ליישוב ערבי סמוך לשכונת מגוריו, מוצא כי תושביו נמלטו, נפוצו כפליטים לכל עבר, באחד הבתים הנטושים הוא מגלה ארגז כלי - עבודה של סנדלר ומביאו הביתה כשלל.
ספרו השני הוא: נשות הגאות והשפל שיצא ב-2012 בהוצאת בת אור. רומן המספר על ארבע נשים מחיפה וקשריהן עם גבר אחד. השקת הספר נשות הגאות והשפל נעשתה ב-23 באוקטובר 2012 במשרדי העמותה לתולדות חיפה. נשאו דברים הסופר סמי מיכאל והמשוררת יהודית מליק שירן.
ריבקין נפטר ב-20 בספטמבר 2022 ותרם את גופתו למדע.
הערות שוליים

↑  מאיר ריבקין ז"ל - מודעת אבל
↑  המשורר מיכאל רייך על הספר "נשות הגאות והשפל" 1 בפברואר 2021.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290046905171  BnF: cb15003120g (data)  ISNI: 0000 0000 7845 8696  LCCN: no2005026862  VIAF: 31724304   WorldCat (עם VIAF): 31724304
מאט דראדג'

| --- | --- |

 לידה:  27 באוקטובר 1966 (בן 57) טקומה פארק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  Northwood High School 
 סוג כתב:  עורך חדשות אינטרנט
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  DRUDGE
 דו"ח דראדג'
 
מת'יו ניית'ן "מאט" דראדג' (נולד ב-27 באוקטובר 1966) הוא היוצר והעורך של אתר החדשות האמריקאי "דראדג' ריפורט" (אנ'). באתר פורסמו לראשונה מספר סיפורים חדשותיים חשובים, כגון פרשת מוניקה לווינסקי,. דראדג' מגדיר את עצמו כשמרן וכפופוליסט. כמו כן, דראדג' הנחה תוכניות רדיו וטלוויזיה ואף הוציא לאור ספר. דראדג' פגש את אנדרו ברייטברט בשנות ה-90 בלוס אנג'לס והפך למורה הרוחני של ברייטברט, שעזר לדראדג' בניהול האתר.
ספרו

דראדג' כתב עם ג'וליה פיליפס את הספר דראדג' מניפסט שיצא לאור בשנת 2000. הספר היה ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. הספר כולל תמליל של שאלות ותשובות שנערכו במועדון העיתונות הלאומי ב -2 ביונים 1998, שפורש את סיבת פועלו של דראדג' בתחום החדשות.
הספר מכיל גם עותקים של הודעות דואר אלקטרוני שנשלחו לדראדג' על ידי קוראיו, תיאור מקיף של מסיבות בהן דראדג' נכח וכן האופן שבו הסלבריטאים במסיבות הללו הגיבו אליו.
בביקורת על הספר בוושינגטון פוסט נאמר ש "אכן, בעוד שאורכו של הספר הוא 247 עמודים ... מה שמשאיר, בסופו של דבר, 112 דפים של מידע חדש, כולל תשעה דפים של שירה".
לקריאה נוספת

Drudge Manifesto
הערות שוליים

↑  "Newsweek Kills Story On White House Intern" DrudgeReportArchives 1998
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007428421705171  ISNI: 0000 0000 3896 4471  LCCN: no00080809  VIAF: 58629358   WorldCat (עם VIAF): 58629358
לי אורפז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1977 (בת 47 בערך) ניו יורק, ארצות הברית
 תחום יצירה:  צילום, וידאו ארט
 
לי אורפז (נולדה ב-1977) היא אמנית ומרצה לאמנות ישראלית, עוסקת בצילום ווידאו ארט.
ביוגרפיה

אורפז נולדה בניו יורק, והיא בוגרת המחלקה לצילום בבצלאל (BFA), בעלת תואר שני מבצלאל באמנות ובצילום (MFA).
אורפז עסקה בראשית דרכה בהדרכת ילדים ונוער בצילום, בבית ספר בלוד במסגרת קרן קרב ובמוזיאון הרצליה, ושמשה כאסיסטנטית לצלם מיכה קירשנר. אורפז לימדה צילום בגימנסיה הרצליה, במכון אבני, ובמוסררה. כיום מלמדת במכללת אורנים, ובבצלאל, האקדמיה לאמנות ירושלים. בנוסף לכך, אורפז היא צלמת עצמאית, העוסקת בצילום פורטרטים, צילום למגזינים, צילום מוצרים, רפרודוקציות, עבודות אמנות, עיצוב פנים ואופנה.