stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדוויג גרוסמן להמן
ביוגרפיה

הדוויג גרוסמן נולדה בברלין למשפחת תעשיין חילונית. במהלך שנות העשרים של המאה ה-20 הייתה גרוסמן פעילה בתנועת הנוער היהודית בלאו-וייס. במסגרת זו אף השתתפה ב"סמינר לפוליטיקה" שארגנה התנועה. בנוסף, ארגנה גרוסמן מחלקה לנשים צעירות בתנועת "החלוץ", ונבחרה כנציגת ויצו לקונגרס הציוני העולמי בווינה בשנת 1925. עם התפרקות תנועת בלאו-וייס עזבה גרוסמן את פעילותה הציבורית ונרשמה ללימודי אמנות וקרמיקה בברלין.
בשנת 1933 עלתה לארץ-ישראל, ביחד עם בעלה רודי להמן, אותו הכירה במסגרת לימודי אמנות בברלין, והתיישבה באזור חיפה. בתקופה זו עסקה גרוסמן במחקר אודות חומרי גלם לקרמיקה ובניסיון להקמת מפעל לייצור עציצי חרס בקיבוץ יגור. בשנת 1937 עברו בני הזוג לירושלים, שם הקימו סטודיו ובו תנור מוסק בעצים, שנבנה בהשראת התנורים של הקדרים הערביים. בראיון הסבירה גרוסמן כי בתנור זה "הכדים עומדים ממש בתוך האש והאש היא שמתווה את משחק הצבעים בכד." בשנת 1953 היו בני הזוג להמן ממקימי כפר האמנים בעין הוד, שם שהו עד לשנת 1957. בשנת 1959 עברו בני הזוג להתגורר בגבעתיים, שם הקימו בית ספר עירוני לאמנות.
בשנת 1972 יצא ספרה "החרס", ובו תיאור של שיטות עבודה על אובניים, לצד תיעוד עבודותיה של גרוסמן.
ביצירתה הקרמית הדגישה גרוסמן את השימוש בחומריות הארץ-ישראלית. חלק מן הצורות אף הושפעו מממצאים ארכאולוגיים מקומיים, כפי שמתבטא ב-כד משנת 1943. טכניקת העיבוד של החומר כללה עיטור גאומטרי בסיסי, תוך שימוש בצבעי אנגוב מקומיים בגוונים טבעיים. בין השנים 1954-1953 יצרה גרוסמן סדרה של פסלי טרקוטה, חלקם בעלי מטען אוטוביוגרפי במהלך שנות החמישים המוקדמות שבה ליצור פיסול קרמי ואף החלה ליצור יצירות גרפיות בטכניקה של חיתוך עץ.
אוסף של 30 הדפסים בטכניקה של חיתוך עץ מעיזבונה, מתוך כ-60 הדפסים שיצרה בחייה, וכן לוחות ההדפס שיצרה עבור יצירתה, נמצא בסדנת ההדפס ירושלים.
גלריה

ה. ג. עם בקבוק בידה ואובניים (1953)
חיתוך-עץ
אוסף סדנת ההדפס ירושלים
קוף מפוחד (1958)
חיתוך-עץ
אוסף סדנת ההדפס ירושלים
ילדה עם חתול (1958)
חיתוך-עץ
אוסף סדנת ההדפס ירושלים
המטבח שלנו בירושלים (1960)
חיתוך-עץ
אוסף סדנת ההדפס ירושלים
פלפלים (1963)
חיתוך-עץ
אוסף סדנת ההדפס ירושלים
השכלה

עברית, סמינר גבוה למדעי היהדות, ברלין.
1923-1920 - סמינר לגננות ומדריכי נוער, Pestalozzi Freiwillhaus, ברלין.
כלכלה, סוציולוגיה וגאופוליטיקה, סמינר לפוליטיקה של תנועת בלאו-וייס, ברלין.
פיסול, קרמיקה וגרפיקה אמנותית, בית הספר לאמנות ואומנות של עיריית ברלין, ברלין, גרמניה.
הנדסה ומעבדה קרמית, הטכניון, ברלין, גרמניה.
1928-1927 - בית הספר המקצועי לקרמיקה, בונצלאו, גרמניה.
1929-1928 - בית הספר לאמנות ואומנות, האלה, גרמניה.
הוראה

1923-1919 - מדריכה ב"אהבה", מוסד ליתומי מלחמה מפולין ובמרכז הנוער "Jüdisches Volksheim", ברלין.
1957-1937 - הוראה בסטודיו פרטי, ירושלים.
1956-1959 - הוראה בסטודיו פרטי, עין הוד.
1964 - שנות השמונים של המאה ה-20 המכון האמנותי של עיריית גבעתיים, גבעתיים.
פרסים

מדליית כסף, הטריאנלה לאמנויות שימושיות, מילאנו.
1955 - פרס שני, פרס חיפה לתעשיית קרמיקה, המוזיאון לאמנות חדשה, חיפה.
1973 - ציון מיוחד על הספר "החרס", התחרות השלישית לספרי אמנות, מוזיאון ישראל, ירושלים.
ראו גם

ה. ג. עם בקבוק בידה ואובניים.
לקריאה נוספת

הלגה קלר, פיסול כמולדת: רודי להמן והדוויג גרוסמן - חייהם ויצירתם, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2005.
הערות שוליים

↑  הקדרית החלוצה, גזיר עיתון ללא מקור, תיק הדוויג גרוסמן, מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל.
↑  ראו: קלר, הלגה, פיסול כמולדת, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2005, עמ' 81.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 272888  NLI: 987007314063605171  BnF: cb15532828d (data)  GND: 136445500  ISNI: 0000 0000 6687 4166  LCCN: nr2006020939  ULAN: 500484402  VIAF: 44262422   WorldCat (עם VIAF): 44262422
המלוריאן

| --- | --- |

עטיפת שומרי המערב, הספר הפותח את הסדרה
 
 ספרי הסדרה
 שומרי המערב (1987) מלך המורגו (1988) שר השדים של קרנדה (1988) המכשפה מדרשיווא (1989) החוזה מקל (1991)
 מידע כללי
 מאת:  דייוויד אדינגס 
 שפת המקור:  אנגלית אמריקאית 
 סוגה:  פנטזיה, פנטזיה אפית 
 הוצאה
 הוצאה:  ספרי בלנטיין 
 תאריך הוצאה:  1987 
 סדרה
 ספר קודם:  הבלגריאד 
 הספר הבא:  קורות בלגראת הקוסם 
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  978-0-345-33000-0
 
המלוריאן היא סדרת ספרי פנטזיה אפית בת חמישה ספרים (פנטלוגיה), אשר נכתבה על ידי סופר הפנטזיה האמריקאי דייוויד אדינגס. הסדרה מהווה המשך ישיר לסדרת הבלגריאד.
עלילת הסדרה מתמקדת בגאריון הבוגר, גיבור הבלגריאד, שהפך למלך האי ריבא, ובארנד, נער עם עבר מסתורי, כאשר צילו של ילד אופל חדש מאיים על חייהם ועל גורל עולמם.
כל ספרי הסדרה תורגמו לעברית בהוצאת אופוס.
ספרי הסדרה > שומרי המערב

הספר המקשר בין הבלגריאד למלוריאן. בספר מתוארת גדילתו של הנער ארנד תחת חסותם של פולגרה הקוסמת ובעלה, דורניק. במקביל לומד גאריון את תפקידו כמלך ריבא וכבעלה של צ'נדרה, מלכתו. גאריון וארנד מוזהרים מפני ילד האופל החדש, זנדרמאס. בזמן שגאריון נמצא במלחמה בחרק עם שאר המלכים נגד כת הדוב בשל תקיפת צ'נדרה, מתגנב ילד האופל לארמון וחוטף את בנו של המלך הצעיר. גאריון וחבריו יוצאים בעקבותיו.
ספרי הסדרה > מלך המורגו

המשך עלילותיהם של שומרי המערב שממשיכים במרדף אחרי ילד האופל המסתורי, זנדרמאס. במערות האולגו פוגשים ארנד וגאריון באול, אבי האלים, והוא מחליף את שמו של ארנד לאריונד. להפתעתם, מגלים גאריון ופולגרה שזנדרמאס היא אישה. חברים נוספים מצטרפים לחבורה, מונעים על ידי הנבואה הקדומה. המרדף מוביל את החבורה לארמונו של מלך המורגו החלש, השקוע במלחמה עם קיסר מלוריאה. גאריון וחבריו מגלים עובדה מדהימה לגבי מוצאו של המלך, שמשנה לחלוטין את המצב הפוליטי באזור.
ספרי הסדרה > שר השדים של קרנדה

קיסר מלוריאה לוכד את החבורה, והם יוצאים לכיוון בירתו של הקיסר, שמתגלה כאדם מורכב עד מאוד. בין הקיסר קאל זאקאת' לבין גאריון נרקמים קשרי ידידות זהירים, שנקטעים בפתאומיות כאשר בני החבורה נאלצים לעזוב את העיר בשל מגפה נוראית שפרצה בה. הם ממשיכים במרדפם עד לביתו של טוראק באשבא, אויבו הקדום של גאריון. שם הם מגלים את אורבון, שליחו אחרון של טוראק, שבטירופו מכר את נשמתו לשר השדים נהאז. גאריון וחבורתו עוזבים את המקום וממשיכים את מסעם הנואש נגד הזמן.
ספרי הסדרה > המכשפה מדרשיווא

הספר הרביעי של הסדרה מקרב את גאריון וחבריו למטרתם הסופית. הפער בין גאריון לזנדרמאס הולך ומצטמצם, והרמזים הולכים ומצטברים, רמזים שיאפשרו להם לגלות היכן אמורה להתרחש הפגישה הסופית שתכריע את גורל הבריאה כולה: מקום מסתורי בעל שם פרדוקסלי - "המקום שאינו עוד". הזמן הולך ואוזל. למרבה ההפתעה, מצטרף זאקאת' לחבורה, נענה אף הוא לקריאתה של הנבואה. בסוף הספר מועלה דורניק לדרגת שליח של האל אלדור, מצטרף בכך לבלגראת', בלדין, פולגרה, בלקירא ובלטירא, לאחר שהוא מביס את שר השדים נהאז.
ספרי הסדרה > החוזה מקל

הספר האחרון של הסאגה מוביל את החבורה למקום שאינו עוד לאחר מאמצים כה רבים. החברה האחרונה שמצטרפת היא פולדרה, אשתו של בלגראת, שחשב שהיא מתה לאחר לידתה של פולגרה ובלדראן. במקום שאינו עוד מתרחשת הפגישה האחרונה בין ילד האור לילד האופל, ובפגישה זו בוחרת החוזה מקל בילד האור, ומביאה בכך לגירוש האופל אחת ולתמיד. אריונד הופך לאלוהי האנגראקים, גאריון וצ'נדרה לוקחים את בנם בחזרה לריבא והחבורה מתפזרת.
הממלכה הקטנה (סדרת טלוויזיה, 2009)

| --- | --- |
 מבוסס על:  פפה פיג
 סוגה:  סדרת אנימציה לילדים
 מדבבים בעברית:  יואב שרת, בר סביר, בר פאר, יהלי מרגלית טופול, גלעד קלטר, הדר שחף-מעיין, נורית בנאי קורן, אמנון וולף, טליה ברקאי, יורם יוספסברג, גדי לוי, עדי קורן,  עדן ורדי
 ארץ מקור:  בריטניה בריטניה
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  104
 הפקה
 הפצה:  אנטרטיינמנט ואן, Tubi 
 מוזיקה:  ג'וליאן נוט 
 אורך פרק:  11 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ניקלודיאון
 רשת שידור בישראל:  ניקלודיאון ניק ג'וניור
 תקופת שידור מקורית:  24 בדצמבר 2013 – 6 באפריל 2009
 תקופת שידור בישראל:  2010
 קישורים חיצוניים
 www.littlekingdom.co.uk
 דף התוכנית ב-IMDb
 
הממלכה הקטנה (באנגלית: Ben & Holly's Little Kingdom) היא סדרת אנימציה בריטית לילדים. הסדרה שודרה לראשונה ב-6 באפריל 2009 בניקלודיאון. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2010 בניק ג'וניור. הסדרה היא בת 2 עונות ו-104 פרקים באורך 11 דקות כל אחד.
ב-31 באוקטובר 2020 הסדרה הסתיימה. והחליפה את הסדרה בשם "פפה פיג" שעשוי רק בערוץ הופ! בערוץ לולי ובערוץ פלא.
עלילה

העלילה מספרת על בן השדון והולי הפיה קטנה, אשר חיים בארץ קסומה המיושבת בפיות, שדונים וחרקים.
דמויות ומדבבים

במאית הדיבוב בעברית הייתה אפרת קרצמן, ומפיקת הדיבוב בעברית הייתה אסנת סדן.
| שם הדמות | שם המדבב/ת בעברית |
| --- | --- |
בן שדוני: יואב שרת
הולי טיסטל: בר סביר
דייזי טיסטל: בר פאר
פופי טיסטל: יהלי מרגלית טופול
מלך טיסטל: גלעד קלטר
מלכת טיסטל: הדר שחף-מעיין
גברת פלאם: נורית בנאי קורן
מר שדוני: אמנון וולף
גברת שדוני: טליה ברקאי
מספר / דמויות שונות: יורם יוספסברג
דמויות שונות: גדי לוי
דמויות שונות: עדי קורן
דמויות שונות: עדן ורדי
שידור

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (בריטניה)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (בריטניה)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 52 | 52 | 6 באפריל 2009 | 7 בפברואר 2011 |
|  | 2 | 52 | 52 | 2 ביולי 2012 | 24 בדצמבר 2013 |
היסטוריה של הרעיונות

היסטוריה של הרעיונות היא תחום מחקר בהיסטוריה ובתחומים הקרובים, כגון: היסטוריה של הפילוסופיה והיסטוריה תרבותית. התחום עוסק בביטוי, שימור ושינוי של רעיונות אנושיים במשך הזמן. חוקרים רבים מתייחסים להיסטוריה של הרעיונות לעיתים, כתת-תחום של היסטוריה אינטלקטואלית.
רעיונות יסוד

ההיסטוריון ארתור לבג'ויי, היה הראשון שהשתמש בביטוי היסטוריה של הרעיונות בעשורים הראשונים של המאה ה-20. למשך כמה עשורים, לבג'ויי היה היושב ראש של הפגישות הקבועות של "מועדון ההיסטוריה של הרעיונות" באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם הוא עבד כפרופסור להיסטוריה משנת 1910 ועד לשנת 1939. מלבד תלמידים וקולגות שעסקו בנושאים דומים, כגון רנה וולק ולאו ספיצר, איתם התדיין לבג'ויי ארוכות, הושפעו ממחקריו חוקרים כמו מישל פוקו. רבים אחרים ממשיכים לעבוד ברוח הקרובה להיסטוריה של הרעיונות של לבג'ויי.
ההיסטוריה של הרעיונות של לבג'ויי, מנתחת את הרעיון על פי יחידת היסוד של יחידת-רעיון, או המושג היחידאי. יחידות-רעיון אלה פועלות כאבני היסוד של ההיסטוריה של הרעיונות. אף שהם עצמם אינם משתנים כמעט במשך ההיסטוריה, הם מתרכבים בתבניות חדשות ומבוטאים באופנים שונים בתקופות שונות. כפי שלבג'ויי ראה זאת, התפקיד של ההיסטוריון של הרעיונות הוא לזהות את רעיונות היסוד האלה ולתאר את התפתחותם והתרכבותם ההיסטורית.
ראו גם

סוציולוגיה של הידע
ישעיה ברלין
היום הבין-לאומי של כוחות שמירת השלום של האו"ם

| --- | --- |

הקסדה הכחולה שחובשים שומרי השלום של האו"ם
 סוג:  מועד בין-לאומי 
 סיבה:  הנצחת ההקרבה של אנשי כוחות שמירת השלום של האו"ם
 חוגגים:  האומות המאוחדות ברחבי העולם
 חגיגות:  הצגת הזוכה במדליית דאג המרשלד
 מועד
 תאריך:  29 במאי
 
היום הבין-לאומי של כוחות שמירת השלום של האו"ם (באנגלית: International Day of United Nations Peacekeepers) מצוין ב-29 במאי, והוא היום הבין-לאומי "להוקרה לכל הגברים והנשים ששירתו וממשיכים לשרת בפעולות שמירת השלום של האו"ם על רמת המקצועיות הגבוהה, המסירות והאומץ שלהם ולהנצחתם של אלה שאיבדו את חייהם למען השלום".
יצירה

ב-11 בדצמבר 2002, התקבל בהחלטה 57/129 במהלך העצרת הכללית של האו"ם להקדיש יום ייעודי לכוחות שמירת השלום. הבקשה הרשמית לאו"ם על יום זה הוגשה על ידי התאחדות שומרי השלום האוקראינית וממשלת אוקראינה, היום צוין לראשונה ב-2003. התאריך, 29 במאי, מציין את יום השנה להקמת ארגון הפיקוח על הפסקת אש של האו"ם (UNTSO) בשנת 1948, שמטרתו הייתה לפקח על הפסקת האש לאחר מלחמת העצמאות, שהייתה המשימה הראשונה אי פעם של האו"ם לשמירת השלום.
ציון

היום מצוין במטה האומות המאוחדות בניו יורק עם הצגת מדליית דאג המרשלד, הצהרות של נשיא העצרת הכללית והמזכיר הכללי, וכן הודעה לעיתונות בנוגע למצב המשימות של האו"ם לשמירת השלום והנחיצות המתמשכת של עבודתם.
היום מצוין גם ברחבי העולם; לעיתים קרובות מדינות מוקירות כבוד לשומרי השלום מטעמן בחו"ל, אבל האו"ם מארגן בנוסף פסטיבלים, פורומי דיונים ואנדרטאות בשיתוף פעולה עם קבוצות מקומיות ולאומיות.
בשנת 2009, האו"ם שם דגש מיוחד על התפקיד והצורך של נשים בשמירה על השלום, הן כמודל לחיקוי והן לשרת במספר תפקידים המותאמים למגדר שלהן.
יום שומרי השלום הלאומי מונצח בקנדה ב-9 באוגוסט לזכר אובדן החיים כאשר מטוס נוסעים לבן שסומן על ידי האו"ם הופל על ידי סוריה.
ראו גם

יום השלום הבין-לאומי
הערות שוליים

↑  "Resolution 57/129 International Day of United Nations Peacekeepers".(הקישור אינו פעיל, January 2020)
↑  "Women in Peacekeeping: Power to Empower". www.un.org.
↑  "National Peacekeepers' Day – August 9th - Veterans Affairs Canada". www.veterans.gc.ca. 30 ביולי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
הגלריה הלאומית (לונדון)

| --- | --- |

בניין הגלריה הלאומית
בניין הגלריה הלאומית
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לאומנות
 כתובת:  Trafalgar Square, London
 מיקום:  הסיטי של וסטמינסטר 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מייסדים:  Sir George Beaumont, 7th Baronet 
 מבקרים בשנה:  6,011,007 (נכון ל־2019)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1824
 תאריך פתיחה רשמי:  1824 
 אדריכל:  ויליאם וילקינס 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות ג'ורג'יאנית 
 קואורדינטות:  51°30′32″N 0°07′42″W﻿ / ﻿51.508888888889°N 0.12833333333333°W﻿ / 51.508888888889; -0.12833333333333
 www.nationalgallery.org.uk
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסהגלריה הלאומית(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסהגלריה הלאומית(למפת הסיטי של וסטמינסטר רגילה) הפרלמנט הבריטיהגלריה הלאומית(למפת הסיטי של וסטמינסטר מוגדלת) הפרלמנט הבריטיהגלריה הלאומית
 
הגלריה הלאומית (באנגלית: National Gallery) היא מוזיאון שנוסד בשנת 1824 וממוקם בצידה הצפוני של כיכר טרפלגר בלונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
המוזיאון מציג כ-2,300 יצירות אמנות מהמאה ה-13 ועד שלהי המאה ה-19. אוסף המוזיאון שייך לכלל הציבור הבריטי, והכניסה למוזיאון אינה בתשלום (אולם המבקרים מתבקשים לתרום למוזיאון את דמי הכניסה).
בשונה ממוזיאון הלובר בפריז וממוזיאון פראדו במדריד, מקורם של אוספי הגלריה אינו באוסף מלכותי. המוזיאון נוסד כמוסד ציבורי כאשר ממשלת בריטניה רכשה 36 תמונות מהבנקאי ג'ון ג'וליוס אנגרשטין. במהלך השנים גדל אוסף הגלריה באמצעות תרומות (המהוות למעלה משני שלישים מהאוסף הנוכחי) ורכישת יצירות שונות.
היסטוריה > היוזמות להקמת גלריה לאומית

ממלכת בריטניה החלה ביוזמה להקמת גלריה לאומית לאחר מדינות רבות אחרות באירופה. לממשלת בריטניה הייתה הזדמנות להקים גלריה לאומית בשנת 1777 כאשר צאצאיו של סר רוברט וולפול שקלו להעמיד את אוספו למכירה, והנשוא נדון בבית התחתון של הפרלמנט הבריטי וחבר הפרלמנט ג'ון וילקס הציע לרכוש את האוסף ולהקים את הגלריה בחצר המוזיאון הבריטי. בעקבות סירובה של ממשלת בריטניה, נמכר האוסף לצאריצה יקטרינה הגדולה, וכיום הוא מוצג במוזיאון הארמיטאז' שבסנקט פטרבורג.
בעקבות מכירת אוסף וולפול, פנו הציירים ג'יימס בארי וג'ון פלקסמן לממשלת בריטניה בקריאה להקים גלריה לאומית, בטענה כי בהיעדר גישה ליצירות אמנות אירופאיות לא יכולה האמנות להתפתח באנגליה. המכון הבריטי שנוסד בשנת 1805 ניסה לתת מענה לבעיה זו והציג יצירות אמנות אירופאיות שהושאלו מאוספים פרטיים, אולם ספג ביקורת בשל הטענות בדבר האיכות הנמוכה של יצירות אלה.
בשנת 1811 הוענק האוסף שנועד במקור עבור הגלריה הלאומית של פולין, ואשר נאסף על ידי סר פרנסיס בורג'ווה למכללת דאליץ', וכיום מוצג אוסף זה בגלריית דאליץ'. אוסף זה אכן שימש את אמני בריטניה, אולם שכן במכללה פרטית בפרוור דרומי של לונדון, ולא ניתן היה להשוות את הגלריה לגלריה לאומית במימון ממשלתי.
היסטוריה > הקמת הגלריה

לאחר מלחמות נפוליאון, שילמה במפתיע ממשלת אוסטריה את חובותיה לממשלת בריטניה, וזו החליטה להקצות את הכספים להקמת גלריה לאומית. באותה שנה הוצא למכירה אוספו של הבנקאי הגרמני ג'ון ג'וליוס אנגרסטין. ב-2 באפריל 1824 הצביע הפרלמנט הבריטי בעד רכישת 38 יצירות מהאוסף, בהן יצירות מעשה ידי רפאל וויליאם הוגארת', בעלות כוללת של 57,000 ליש"ט.
הגלריה נפתחה לציבור ב-10 במאי 1824, בבית מס' 100 ברחוב פאל מאל, שהיה שייך לאנגרסטין. בשנת 1826 נוספו לאוסף יצירות מאוספי סר ג'ורג' בומונט, הבארונט השביעי (שהתנה את מתן האוסף לציבור בבניית מבנה נאות עבורם), ובשנת 1828 נוספו אוספי הכומר ויליאם הולוול גארק. ביולי 1824 הוקם חבר נאמנים לנהל את הגלריה.
בשל מספר התמונות, וגודלו הקטן של המבנה, הוחלט להקים מבנה ייעודי. היצירות הועברו זמנית לרחוב פאל מאל מס' 105, ובשנת 1832 החלו עבודות הבנייה להקמת הגלריה, על פי תכנונו של האדריכל ויליאם וילקינס במקום בו עמדו האורוות המלכותיות, בצ'רינג קרוס, בחזית המבנה הוקמה כיכר גדולה - לימים כיכר טרפלגר.
היסטוריה > אוספי הגלריה גדלים

במשך שלושים השנים הראשונות לפעילותה של הגלריה, מרבית המוצגים בה היו יצירות אמנות שמקורן באיטליה, מהמאות ה-15 וה-16. בשנת 1851 ביקר דוח של הפרלמנט הבריטי את המצב, וקרא למינוי מנהל לגלריה. אחד המועמדים לתפקיד היה היסטוריון האמנות הגרמני גוסטב פרידריך ואגן, בו התייעצה הגלריה בשאלות של תאורת היצירות ואופן הצגתם, אולם לבסוף בחרו המלכה ויקטוריה ובעלה הנסיך אלברט וכן ראש ממשלת בריטניה ג'ון ראסל בסר צ'ארלס לוק איסטלייק לתפקיד.
בעקבות מינויו של איסטלייק נרכשו יצירות אמנות מראשיתה של תקופת הרנסאנס, בייחוד מאזור איטליה, כאשר 148 יצירות נרכשו באירופה ו-46 בבריטניה עצמה. במהלך נסיעותיו איסטלייק רכש יצירות אמנות רבות אשר קלעו לטעמו האישי, ולא לטעמם של חבר המנהלים של הגלריה, כאשר כוונתו הייתה להוריש יצירות אלה לגלריה לאחר מותו.
השלישי במנהלי הגלריה, סר פרדריק ויליאם ברטון החל ברכישת אמנות מהמאה ה-18 וכן רכש כמה יצירות אמנות מאוספים פרטיים ובהם "השגרירים" מעשה ידי האנס הולביין הבן.
עם ייסודה של גלריית טייט לאמנות בריטית בשנת 1897 השפיעה אף היא על אוספי הגלריה הלאומית, שבחרה לשלוח את כל יצירות האמנות שנוצרו על ידי אמנים בריטים לאחר 1790 לגלריית טייט, למעט יצירותיהם של ויליאם הוגרת', טרנר וג'ון קונסטבל. באותה עת היו לגלריה הלאומית 15 אולמות תצוגה בלבד, וחסר המקום להציג יצירות רבות, ולכן העברתם לגלריית טייט איפשרה הצגת יצירות אמנות בריטיות אלה לציבור.
היסטוריה > ראשית המאה העשרים

בשנת 1906 נרכשה את היצירה "ונוס מול המראה" מעשה ידי דייגו ולאסקז על ידי קרן אוספי האמנות הלאומית עבור הגלריה. בשנת 1914 ניזוקה יצירה זו על ידי מרי ריצ'רדסון כחלק ממחאתה הפוליטית על מאסרה של אמלין פנקהרסט במסגרת המאבק למתן זכויות לנשים. כמה ימים לאחר מכן ניזוקו חמש יצירות מעשה ידי ג'וואני בליני על ידי נשים סופרג'יסטיות, ובעקבות אירועים אלה נסגרה הגלריה, ונותרה סגורה עד למלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1909 נתרמו לגלריה 42 יצירות מאוספי ד"ר לודוויג מונד.
עד שנת 1917 כלל האוסף רק יצירות אמנות שקדמו למאה ה-19. בשנה זו נתרמו לראשונה יצירות מודרניות לגלריה - אוספיו של סר יו ליין של יצירות אימפרסיוניסטיות. כמו כן, בשנת 1924 רכש סמיואל קורטלנד את "מתרחצים באנייר", יצירתו של ז'ורז' סרה עבור הגלריה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה הועברו יצירות הגלריה למכרה מנוד (Manod Quarry) שבסמוך לעיר פסטיניוג שבצפון ויילס על מנת להגן עליהם. מנהל הגלריה, קנת קלארק שקל להעביר את היצירות לקנדה אולם וינסטון צ'רצ'יל אסר עליו להוציא את התמונות מהאיים הבריטים. באולמות הריקים של בניין הגלריה הלאומית נהגה הפסנתרנית מיירה הס לתת קונצרטים לציבור. בשנת 1941 ביקש אמן בריטי לצפות ביצירתו של רמברנדט "דיוקנה של מרגרתה דה גיר" והוחלט על מיזם "תמונת החודש" במסגרתו הובאה כל חודש תמונה אחת מהמכרה והוצגה לציבור (על אף הסיכון לתמונה בשל הפצצות הבליץ).
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר תום מלחמת העולם השנייה עלו מחירי יצירות האמנות של האמנים האירופאים (ובעיקר מחירי היצירות האימפרסיוניסטיות והפוסט אמפרסיוניסטיות), והגלריה נמנעה, משיקולי תקציב, לרכוש יצירות אלו. יחד עם זאת בשנת 1962 רכשה הגלריה את "המדונה והילד, אן הקדושה ויוחנן המטביל" מעשה ידי לאונרדו דה וינצ'י, בשנת 1972 את "מותו של אקטאון" מעשה ידי טיציאן, ובשנת 2004 את "המדונה של הציפורנים" מעשה ידי רפאל. רכישות אלה נעשו מכספי תרומות, כגון תרומתו של סר פול גטי אשר בשנת 1985 תרם לגלריה סכום של 50 מיליון ליש"ט.
בשנת 1985 תרמו סר ג'ון סיינסבורי, ברון סיינסבורי, ואחיו סימון סיינסבורי וסר טימותי סיינסבורי סכום כסף אשר שימש להקמת אגף סיינסבורי של הגלריה.
בשנת 1996 החליטה הגלריה כי לא ירכשו יצירות שנוצרו לאחר שנת 1900 ו-60 יצירות הועברו בהשאלה לגלריית טייט בתמורה ליצירות שקדמו לשנה זו, בהן יצירות של פול גוגן.
מבנה הגלריה > בניין ויליאם וילקינס

ההצעה הראשונה להקים מבנה עבור הגלריה הלאומית בכיכר טרפלגר הייתה הצעתו של האדריכל ג'ון נאש. נאש הציע להקים את הגלריה במקום בו עמדו קודם לכן האורוות המלכותיות. כמו כן הציע נאש להקים מבנה דמוי הפרתנון עבור האקדמיה המלכותית לאמנויות. תחרות אדריכלית נערכה בשנת 1832, במסגרתה הציעו נאש צ'ארלס רוברט קוקרל תוכנית להקמת המבנה, אולם דווקא ויליאם וילקינס זכה בתחרות. בשל שיקולים תקציביים ותכנוניים שונתה התוכנית והמבנה שנועד להיות "מקדש לאמנויות" ספג ביקורות רבות על אי התאמתו למטרתו: המבנה שהוקם היה צר ביותר (בשל מבני המשמר המלכותי שהיו מאחוריו), וכן בשל הצורך לאפשר מעבר למבנה נבנו אכסדראות עמודים בצידו המזרחי והמערבי של המבנה (עמודים שנלקחו מבית קארלטון שנהרס באותה עת) - עמודים שלא התאימו לפרופורציות של המבנה. במבנה ישנן כ-4 קומות.
מבנה הגלריה > הרחבת מבנה הגלריה

בשנת 1860–1861 הורחב המבנה ונבנתה הגלריה הארוכה על פי תכנונו של סר ג'יימס פנת'ורן. גלריה זו הרחיבה את שטחי התצוגה אולם נבנתה במקום בו עמד קודם לכן אולם הכניסה למבנה, ולכן הקשתה למעשה על המבקרים במבנה ועל ההתמצאות זו. כמו כן גלריה זו עוטרה בפרטים רבים והייתה שונה באופן משמעותי בצורתה מהחדרים שתוכננו בפשטות על ידי וילקינס. הרחבה זו בוצעה לאחר מספר הצעות לשיפוץ המבנה (בהן הצעה של סר צ'ארלס בארי משנת 1853, ואף הצעות להעביר את הגלריה לאתר אחר בעיר (לאזור קנזינגטון). 
בשנת 1867 הציע אדוארד מידלטון בארי (בנו של צ'ארלס בארי) להרוס את המבנה ולבנות מבנה חדש בסגנון נאו קלאסי ולו ארבע כיפות. ההצעה נדחתה מאחד וראו בה ניסיון להעתיק את קתדרלת סנט פול.
הרס המבנים שעמדו מאחורי הגלריה ואשר שימשו כמחסנים, מבני עבודה ומגורים עבור המשמר המלכותי איפשר הרחבת המבנה. האולמות החדשים נבנו על פי תכנונו של אדוארד מידלטון בארי בין השנים 1872–1876. חדרים אלו נבנו בסגנון נאו רנסננס ותוכננו בצורת צלב יווני סביב חדר מרכזי בצורת מתומן. המבנה שהוקם הגדיל באופן משמעותי את שטחי התצוגה של המבנה, אולם ספג ביקורת בטענה שהמבנה המעוטר "גונב" את תשומת הלב מיצירות האמנות שהוצגו בו. כמו כן עיטורי המבנה לא התחשבו באמנות שהוצגה בו - כך לדוגמה בתקרת החדר בו הוצגו יצירות אמנות איטלקית מהמאה ה-15 והמאה ה-16 נכתבו שמות אמנים בריטיים מהמאה ה-19. יחד עם זאת הרחבה זו יצרה את הבסיס לאולמות התצוגה של הגלריה של ימינו, וכל ההרחבות העתידיות נעשו על בסיס ההרחבה של בארי ובהתאם לה, תוך שמירה על הסימטריות של המבנה שהקים בארי.
בהתאם לתוכנית ההרחבה של האדריכל סר ג'ון טיילור נהרס האולם שנבנה על ידי פנת'ורן, ונבנה אולם כניסה חדש שעוטר על ידי ג'ון דיבלי קרייס.
בין השנים 1928–1952 עוטרו מדרגות אולם הכניסה בפסיפסים מעשה ידי בוריס אנרפ. פסיפסים אלה היוו סטירה על המוסכמות של עיצוב הבניינים במאה ה-19 בעקבות השפעת קבוצת בלומסברי על אנרפ. אנרפ יצר למעשה פרודיה לעיטורי אנדרטת אלברט כאשר בעוד שבאנדרטת אלברט מוצגות האנשות של המדעים והמוסר, ביצירתו של אנרפ מואנשות ה"הומור" ו"הנאות חיים" (כך למשל מוצג בפסיפס פודינג חג המולד). הפסיפס המתארת את האמנות מציג את דיוקנן של וירג'יניה וולף ושל גרטה גרבו ובפסיפס המתאר את המוסר מוצגים דיוקני וינסטון צ'רצ'יל, ברטרנד ראסל ות"ס אליוט.
מבנה הגלריה > הקמת האגפים המערבי והצפוני

הקמת אגפי המבנה הנוספים נעשתה תוך שמירת ציר מזרח - מערב של המבנה והסימטריה של המבנה שתוכנן על ידי בארי. כמו כן, בהתאם לסגנונו של בארי נבנו דלתות המבנה בשיש כהה. רק הקמת האגף הצפוני של המבנה בשנת 1975 "שברה" את הסימטריה של המבנה. גלריות אלה נבנו בסגנון מודרניסטי, וספגו ביקורת של התאורה המועטה בהם והסגנון הארכיטקטוני חסר העיטורים שלא תאם את יתר חלקי המבנה. בשנות ה-90 של המאה ה-20 שופצו גלריות האגף הצפוני ועוטרו בסגנון האופייני ליתר חלקי המבנה.
מבנה הגלריה > הקמת אגף סיינסבורי

בשנת 1991 הוקם אגף סיינסברי של המבנה על פי תכנון האדריכלים רוברט ונטורי ודניס סקוט בראון. תוכנית משנת 1984 להקמת האגף בסגנון מודרני נדחתה בעקבות ביקורת רבה של הנסיך צ'ארלס כנגד פגיעה במבנה. האגף הוקם בעקבות תרומה של ג'ון סיינסבורי, ברון סייסבורי ואחיו. בעקבות הביקורת, האגף נבנה בסגנון המשלים את החזית שתוכננה על ידי וילקינס, אולם אולמות התצוגה במבנה נבנו בסגנון פשוט ומודרני. האולמות הצפוניים באגף שומרים על ציר מזרח מערב של המבנה שתוכנן על ידי בארי ומהווים המשכיות של אלמות התצוגה של המבנה הראשי.
בקומה התחתונה של המבנה נבנו חדרי משרדים עבור הגלריה, אולם אזורים אלה מתוכננים להפוך לאולמות תצוגה עתידיים.
מחלוקות

לאורך תקופת פעילותה של הגלריה לוותה הפעילות במחלוקות רבות. מרביתן קשורות לאי התאמת המבנה למטרתו וחלקם בדבר מדיניות הגלריה בדבר שיקום ושימור יצירות. שיקום היצירות הראשון החל בשנת 1844 תוך התעלמות מטענות בדבר פגיעה ביצירות. הביקורת הביאה להקמת ועדה של הפרלמנט הבריטי בשנת 1853 אשר קבעה שהגלריה לא הזיקה ליצירות.
ביקורת זו שבה והועלתה לאחר מלחמת העולם השנייה (כאשר בתקופה המלחמה, הוצאו היצירות מלונדון והועברו למכרה מנוד, הוחלט על ביצוע פעולות שימור ביצירות תוך ניצול התקופה בהן אינן מוצגות לקהל). בשנת 1946 הוצגו היצירות לאחר שהורד מהן ציפוי הלכה שהושם על היצירות במהלך המאה ה-19. לקה זו התכהתה במהלך השנים והחשיכה את היצירות - אולם הסרתה פגעה באחידות של הציפוי של היצירות.