stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גלויות האחים אליהו
לקריאה נוספת

דוד תדהר (עורך), "מתתיהו (מיכאל) אליהו", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ח (1957), עמ' 3115
דוד תדהר (עורך), "יוסף אליהו", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ח (1957), עמ' 3116
דוד תדהר, בשירות המולדת [1960-1912], זכרונות, דמויות, תעודות ותמונות, תל אביב 1960-1961, עמ' 177.
שלמה שבא, הגלויות של האחים אליהו, עת־מול, ט', 6 (56), אב תשמ"ד אוגוסט 1984, עמ' 13-12.
דליה לוי, "תוציא את ז'. מהוויטרינה - ציווה האופיצר האנגלי", האומה, 178, קיץ תש"ע-2010, עמ' 86-82.
דליה לוי-אליהו, גלויות האחים אליהו, מראות ארץ-ישראל 1940-1920, תל אביב תשע"ד 2014.
״האחים אליהו״ בתוך: ורד נבון, השדרה - שדרות ירושלים בעיני הצלמים, הוצאת ורד נבון, מהדורה שנייה, אוגוסט 2021, עמ׳ 21, 25, 27-26.
הערות שוליים

↑  דליה לוי, "תוציא את ז'. מהוויטרינה - ציווה האופיצר האנגלי", האומה, 178, קיץ תש"ע-2010, עמ' 82.
↑  דליה לוי, שם, עמ' 82.
ארבע גלויות בהוצאת האחים אליהו ותמונת שני נערים, באיגרת לשנה טובה שהודפסה על נייר צילום, תרפ"ח 1927
גזה רווס

| --- | --- |

 לידה:  9 בדצמבר 1878 שיופוק, הונגריה 
 פטירה:  19 באוגוסט 1955 (בגיל 76) אמסטרדם, הולנד 
 שם לידה:  Rothauser Géza 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1901)  אוניברסיטת גטינגן (1905) 
 מוסדות:  אוניברסיטת אמסטרדם (9 במרץ 1923–22 ביוני 1932)  אוניברסיטת אמסטרדם (1 ביולי 1939–19 בספטמבר 1949)  אוניברסיטת אמסטרדם (1937–1 ביולי 1939)  אוניברסיטת אמסטרדם (1 באוקטובר 1932–1 ביולי 1939)  אוניברסיטת אמסטרדם (1 ביולי 1939–19 בספטמבר 1949)  אוניברסיטת אמסטרדם (19 בספטמבר 1949–19 בספטמבר 1951)  אוניברסיטת אמסטרדם (1948–19 בספטמבר 1949)  אוניברסיטת אטווש לוראנד  אוניברסיטת אמסטרדם 
 תלמידי דוקטורט:  Adriaan de Groot, Hubertus Carl Johannes Duijker 
 צאצאים:  Judith Révész 
 
גֵזָה רֵוֵוס (במקור רוטהאוזר, בהונגרית: Révész Géza; שיופוק, 9 בדצמבר 1878 – אמסטרדם, 19 באוגוסט 1955) היה פסיכולוג בתחום המוזיקה הונגרי-יהודי ופיזיולוג של השמיעה והקול, פרופסור באוניברסיטה, נציג הפסיכולוגיה הניסויית ההונגרית, הפרופסור הראשון לפסיכולוגיה באוניברסיטת בודפשט. בשנת 1918 היה מייסד המעבדה הפסיכולוגית הראשונה, ומשנת 1921 מנהל המכון לפסיכולוגיה ניסיונית באמסטרדם.
ביוגרפיה

רווס נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף רווס וינקה רוטהאוזר. אביו היה מגדל יין עשיר בעיר שיופוק שעל שפת האגם בלטון. בשנת 1896 בבודפשט סיים רווס את בחינות הבגרות בגימנסיה ברחוב מרקו ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטה. בשנת 1902 קיבל תואר דוקטור למשפטים עם תיזה בפסיכולוגיה פלילית. לאחר סיום לימודיו נסע לגטינגן, שם למד פסיכולוגיה אצל גאורג אליאס מילר(אנ'). חבריו מאותה תקופה היו דייוויד כ"ץ (1953-1884)(אנ'), גוסטב קפקא ואדגר רובין (אנ') שתרמו לימים משמעותית לבסיס הפסיכולוגיה הניסיונית המודרנית. הוא ביקר באוניברסיטה בחריצות ובהתמדה בהרצאותיהם של אדמונד הוסרל בתחום הפילוסופיה ושל מקס ורוורן בתחום הפיזיולוגיה. בהמשך עבד שנה בברלין לצד קארל שטומפף, החוקר הנודע ביותר בפסיכולוגיה של השמיעה. בתקופה זו הפנה את התעניינותו לפסיכולוגיה של המוזיקה והשמיעה. הוא המשיך במחקר במכון דובואה-ריימונד ובשנת 1906 קיבל את הדוקטורט גם בפילוסופיה עם התיזה "האם האור הלבן מחליש את האפקטיביות של גירויי אור צבעוניים" (Über die vom Weiß ausgehende Schwächung der Wirksamkeit farbiger Lichtreize ). בעבודת המחקר שלו לאחר מכן עסק בבעיות של ראיית צבעים. מאוחר יותר ביצע מחקרים גדולים בתחום הפסיכולוגיה השמיעתית ובא בקשר הדוק עם פסיכולוג מובהק אחר בן זמנו, פרנץ ברנטנו.
לאחר שחזר להונגריה עבד תחילה במעבדה של פרנץ טנגל, (פשט, 6 בינואר 1866 - בודפשט, 19 בדצמבר 1917 פיזיולוג, רופא וגם וטרינר, פרופסור, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים). הוא הסתובב בחוגיו של ברנאט אלכסנדר, בחוג יום ראשון וחוגי כתב העת "המאה העשרים". בשנת 1908 מונה על ידי האוניברסיטה כמרצה חוץ והיה הראשון שהופקד רשמית בהוראת פסיכולוגיה. ב־25 ביוני 1910 נשא לאישה את מגדולנה, בתו של אלכסנדר ברנט בבודפשט. בשנים 1909–1915 הוא למד על ילדי הפלא המוזיקליים ארווין נירג'האזי ואישטוואן פארטוש. ביתו של אלכסנדר בבודפשט ולאחר מכן ביתו של רווס באמסטרדם הפכו למקום שהיה אהוב על אמנים ומלומדים. המלחינים ההונגרים המפורסמים בלה ברטוק, זולטאן קודאי ואפילו המשורר אנדרה אדי היו מבאי הבית. בשנת 1919 מינתה אותו ממשלת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית כפרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת בודפשט. באותה השנה הוא ייסד בהונגריה את המעבדה הפסיכולוגית הראשונה. תלמידיו כללו את הפסיכולוגיות אנה גליימן, אדית לנארט ואת הפסיכואנליטיקאי היהודי גם הוא אימרה הרמן.
לאחר נפילת הרפובליקה, הוא התיישב לצמיתות בהולנד בשנת 1920, לאחר שהייה קצרה במינכן כדי לחקור את המגמות הפסיכולוגיות המוקדמות שלו ואחר כך בהיידלברג. גם באותה תקופה הוא לא שכח את חבריו או את תלמידיו; באופן קבוע חזר לביקורים בבודפשט. בשנת 1921 התמנה למנהל המכון לפסיכולוגיה ניסיונית באמסטרדם. מטרתו העיקרית הייתה פיתוח המעבדה שלו למכון הגדול ביותר באירופה. בשנת 1931 מונה לפרופסור באוניברסיטת אמסטרדם. במהלך שהותו האחרונה בהונגריה, בשנת 1947, על פי הצעתו, מונו אז החברים למחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בודפשט. הוא נפטר בהולנד ב -19 באוגוסט 1955.
כתביו העיקריים

שיטות למידה כלכליות A gazdaságos tanulás módszereiről (1908)
Zur Grund legung der Tonpsychologie (1913)
ארווין נירג'האזי Ervin Nyiregyházi (1916)
הגילוי המוקדם של כישרון A tehetség korai felismerése (1918)
הפסיכולוגיה של ילד פלא מוזיקלי The Psychology of a Musical Prodigy (1925)
Musikgenuss bei Gehörlosen (1926)
חייו של מקס נורדן Max Nordan élete (Kispest, 1940)
Einführung in die Musikpsychologie (1946)
פרסים והוקרה

חבר האקדמיה ההונגרית למדעים משנת 1947 עד הדרתו בשנת 1949;
חבר האקדמיה למדעים בבוואריה משנת 1949;
אוניברסיטת וירצבורג העניקה לו דוקטור לשם כבוד.
מידע נוסף

פרופסור דר' גזה רווס
גזה רווס (בהולנדית)
לקריאה נוספת

גזה רווס. הספרייה היהודית המקוונת
הלקסיקון הביבליוגרפי ההונגרי. גזה רווס.
Géza Révész: 1878–1955 by Henry Piéron; The American Journal of Psychology Vol. 69, No. 1 (Mar., 1956), pp. 139–141
הערות שוליים

↑  A Belügyminisztérium 1882. évi 67345. sz. rendelete. Névváltoztatási kimutatások 1882. év 13. oldal 16. sor.
↑  A házasságkötés bejegyezve Budapest IX. ker. polgári akv. 555/1910. folyószám alatt.
| פסיכולוגיה |
| --- | --- | --- |
פסיכולוג • פסיכותרפיה • פילוסופיה של הפסיכולוגיה
| ענפי מחקר | פסיכוביולוגיה • קוגניטיבית • התפתחותית • חברתית • אישיותית • השוואתית • פסיכופתולוגיה • פסיכופיזיקה • פסיכובלשנות • פסיכולוגיה אבולוציונית • נוירופסיכולוגיה  • פסיכולוגיה תרבותית • פסיכולוגיה בין תרבותית • ראו גם: פסיכיאטריה |  |
| תחומי עיסוק | קלינית • חינוכית • ארגונית/תעסוקתית • שיקומית • רפואית • משפטית • צבאית • ספורט |  |
| אסכולות | סטרוקטורליזם • פונקציונליזם • פנומנולוגיה • פסיכואנליזה • אינדיבידואלית • הומניסטית • ביהביוריזם • אקזיסטנציאליזם • גשטלט • פסיכולוגיה חיובית • פסיכודינמיקה |  |
| מושגים כלליים | תודעה • תפיסה • לא-מודע • זיכרון • למידה • רווחה נפשית • הפרעה נפשית •  טראומה נפשית • מבחני אישיות • אינטליגנציה • מיינד • רגש |  |
הקטגוריה "פסיכולוגיה" במיזמים אחרים של קרן ויקימדיה: ויקימילון • ויקיספר • ויקיציטוט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267028105171  BNE: XX1415197  BnF: cb124835795 (data)  CANTIC: a10151187  CiNii: DA07942214  GND: 116457473  ICCU: RAVV019963  ISNI: 0000 0001 0888 3387  LCCN: n50045222  MGP: 123943  NDL: 00525369  NKC: skuk0004777  NTA: 068201494  SELIBR: 336453  SUDOC: 034039236  VIAF: 37019069   WorldCat (עם VIAF): 37019069 
פרופסור גזה רווס בן 75
ג'יימס האטון

| --- | --- |
דיוקן של האטון, צייר סר הנרי רייבורן
דיוקן של האטון, צייר סר הנרי רייבורן
 לידה:  14 ביוני 1726 אדינבורו, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  26 במרץ 1797 (בגיל 70) אדינבורו, ממלכת בריטניה הגדולה 
 ענף מדעי:  גאולוגיה
 מקום מגורים:  סקוטלנד
 מקום קבורה:  גרייפריארס קירקיארד 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אדינבורו  אוניברסיטת ליידן  אוניברסיטת פריז  התיכון המלכותי של אדינבורו 
 תרומות עיקריות
 תורת הפלוטוניזם ועקרון האחידות
 
ג'יימס האטון (באנגלית: James Hutton‏; 14 ביוני 1726 – 26 במרץ 1797) היה גאולוג, רופא, חוקר טבע וכימאי סקוטי, שעסק גם בחקלאות ניסויית. נחשב לאבי הגאולוגיה המודרנית, אם כי ניתן לייחס זאת גם לגאולוגים אחרים, מאחר שבכמה אופנים חשיבתו של האטון הייתה מיושנת על-פי אמות המידה של זמננו. התאוריות שלו בדבר הזמן הגאולוגי, הקרויות גם זמן עמוק (deep time)‏, המסבירות את תכונות קרום כדור הארץ באמצעות תהליכים טבעיים ומניחות את היסוד לתורת הסטרטיגרפיה – נכללו בתאוריית הפלוטוניזם ובעקרון האחידות.
קורות חייו

האטון נולד באדינבורו שבממלכת בריטניה הגדולה ב-14 ביוני 1726,‏ כבן היחיד מבין חמשת ילדיהם של ויליאם האטון (William Hutton), סוחר שכיהן כגזבר העיר אדינבורו, ושל שרה לבית בלפור (Sarah Balfour). אביו מת ב-1729, כאשר ג'יימס היה בן 3, והותיר את משפחתו במצב כלכלי טוב: ג'יימס מעולם לא נאלץ לעבוד לפרנסתו והקדיש את זמנו ומרצו ללימודים. אמו דאגה להשכלתו ורשמה אותו ל"בית הספר התיכון המלכותי" (Royal High School) היוקרתי, שבו גילה ג'יימס הצעיר עניין בעיקר במתמטיקה ובכימיה. בגיל 14 החל ללמוד מדעי הרוח באוניברסיטה של אדינבורו, שם נכח בהרצאות שנשא ג'ון סטיבנסון (John Stevenson) על לוגיקה ורטוריקה ובהרצאות של המתמטיקאי קולין מקלורין על פיזיקה, פילוסופיה ניסויית, מתמטיקה וגאוגרפיה.
על-אף נטייתו ללימודים אקדמיים עזב האטון את האוניברסיטה בגיל 17 והתקבל לעבודה כשוליה של עורך-דין, אולם שגרת המשרד לא הייתה לרוחו והוא התעניין יותר בניסויים בכימיה מאשר בעבודה משפטית. בגיל 18 היה לעוזר לרופא, ובמקביל נכח בהרצאות על רפואה באוניברסיטת אדינבורו. החל משנת 1747 למד האטון רפואה בפריז, שם גם התוודע לראשונה לגאולוגיה ולמינרלוגיה במסגרת הרצאות בכימיה. ב-1749 עבר לאוניברסיטת ליידן, שם קיבל תואר דוקטור לרפואה (M.D.) באמצעות תזה שדנה במחזור הדם. כותרת התזה מתייחסת לגוף האנושי כאל "מיקרוקוסמוס", אשר נחשב באופן מסורתי כאנלוגיה לכדור הארץ או ליקום כולו ("מקרוקוסמוס"). תזה זו עשויה להיות הזרע שממנו נבעה התאוריה המחזורית המאוחרת של האטון על כדור הארץ.
בסוף קיץ 1750 שב האטון לאדינבורו והמשיך לערוך ניסויים בכימיה עם ידידו הקרוב, ג'יימס דייווי (James Davie). עבודתם על ייצור אמוניום כלוריד (NH4Cl) מפיח הובילה לשותפות במפעלים כימיים רווחיים שייצרו את המלח הגבישי – שנעשה בו שימוש בצביעה, במטלורגיה וכמלחי הרחה, וקודם לכן היה זמין ממקורות טבעיים בלבד ויובא ממצרים. האטון רכש והשכיר נכסים באדינבורו, ושכר מתווך לניהול עסקיו אלה.
קורות חייו > החיים בחווה ומחקריו בחקלאות ובגאולוגיה

ג'יימס האטון ירש מאביו שתי חוות: "סלייהאוזס" (Slighhouses), שהייתה בבעלות המשפחה מאז 1713 ובה בחר להתגורר, והחווה ההררית "נתר מונינט" (Nether Monynut) – שתיהן בנפת ברוויקשייר בגבול סקוטלנד ואנגליה. מאחר שרמת החקלאות בסקוטלנד באותה עת הייתה נמוכה, הוא החל לתכנן שיפורים בחוות תוך שימוש בשיטות חקלאיות שהיו נהוגות בחלקים אחרים של בריטניה וניסויים בגידול צמחים ובעלי חיים. את רעיונותיו וחידושיו כתב במסה שלא הודפסה על "יסודות החקלאות" (The Elements of Agriculture).
העיסוק בחקלאות עורר בו עניין במטאורולוגיה ובגאולוגיה. לצורך לימוד שיטות חקלאיות מתקדמות שהה האטון כשנה (1753-1752) בחווה במזרח אנגליה, שם ערך מסעות רגליים, החל לבדוק מחשופי סלעים וכמו כן "למד לאהוב את חקר פני האדמה והתבונן בשקיקה סקרנית לתוך כל בור או תעלה או קרקעית נהר שנקרו בדרכו". הטיפול בחווה סיפק להאטון הזדמנויות מרובות. הוא הבחין כי חלק נכבד מהסלעים מורכבים מחומרים שמקורם בהרס גופים, בעלי חיים, צמחים ומינרלים קדומים, ועד 1760 גובשו הרעיונות התאורטיים שלו.
האטון היה מיודד עם כמה מחברי משפחות אצולה מקומיות. משפחה אחת הייתה קלרק (Clerk) מפניקוויק (Penicuik), שבה התיידד בעיקר עם ג'ורג' קלרק מקסוול (George Clerk Maxwell) שגילה עניין במינרלוגיה, וב-1764 יצא עם האטון לסיור גאולוגי בצפון סקוטלנד. חבר נוסף של האטון – ג'יימס הול (James Hall) מדנגלס (Dunglass) – היה גאולוג, והשניים שיתפו פעולה במחקרים בנושא וולקנולוגיה. בשנת 1767 הצטרף האטון, ביחד עם קלרק והול, לוועדת הניהול של תעלת פורת וקלייד – המחברת בין הים הצפוני סמוך לאדינבורו לבין הים הצפוני סמוך לגלאזגו – והיה מעורב בפרויקט כגאולוג וכבעל מניות עד שנת 1774.
קורות חייו > חייו באדינבורו

ב-1768 – לאחר שהצליח להביא את החוות שלו למצב כלכלי טוב – השכיר אותן האטון ועבר לגור באדינבורו לשארית חייו לצד אחיותיו הנשואות, אך המשיך להביע עניין בשיפורים ובמחקרים חקלאיים ניסויים ב"סליהאוזס", ואף פיתח צבע אדום שמקורו בשורשים של הצמח פואת הצבעים שבמשפחת הפואתיים. הוא התקבל כחבר ב"חברה הפילוסופית" – שמאוחר יותר התמזגה אל תוך "החברה המלכותית של אדינבורו" – והציג בפניהם כמה מאמרים שכתב, מהם פורסם רק אחד. האטון המשיך בניסוייו הכימיים, ומבקר שהתארח בשנת 1772 בבית שבנה האטון בגבעת סנט ג'ון (St John’s Hill) המשקיפה על צוקי סולסברי (Salisbury Crags), דיווח כי "חדר העבודה שלו כל-כך מלא במאובנים ובציוד מעבדה עד כי אין כמעט מקום לשבת".
האטון היה מטבעו חברותי ומכניס אורחים והשתקע בחיים האינטלקטואליים והחברתיים של העיר. הוא היה משתתף בעל השפעה בתנועת ההשכלה הסקוטית, ביחד עם מדענים בולטים כמו המתמטיקאי ג'ון פליפייר (John Playfair, שלימים כתב ביוגרפיה על האטון), הפילוסוף דייוויד יום, המהנדס והממציא ג'יימס ואט והכלכלן אדם סמית. הרופא והפיזיקאי ג'וזף בלק (Joseph Black) הפך לחברו הקרוב ביותר של האטון, וביחד עם אדם סמית הקימו השלושה את "מועדון הצדפה" (Oyster Club) לשם מפגשים שבועיים, במקום שמצאו האטון ובלק, שהתברר בדיעבד כמוסד בעל שם מפוקפק.
בשנת 1774 ערך האטון סיור לאנגליה ולוויילס, וביחד עם ואט ביקר בברמינגהאם ובמכרות המלח של צ'שייר. במכתב לג'ורג' קלרק מקסוול כתב האטון כי עתה היה בקי בגאולוגיה של אנגליה, להוציא קורנוול. את הידע החסר השלים לימים בנו של ואט, הגאולוג גרגורי ואט, בדמות דו"ח על הגאולוגיה של קורנוול. קשריו עם ואט זימנו להאטון היכרות עם חברים בקבוצת הדיון של ברמינגהאם – שנוסדה ב-1755 ונודעה מאוחר יותר כ"אגודת הירח של ברמינגהאם" (Lunar Society of Birmingham) – כמו ארסמוס דרווין ומתיו בולטון (Matthew Boulton).
ב-1777 פרסם האטון חוברת בשם "שיקולים על טבע, איכות וההבדלים של פחם וקוּלְם", פרסום מסחרי שעזר להשיג הקלה במס הבלו על נשיאת כמות קטנה של פחם. הצלחת החוברת בהורדת המס, וחברותו בוועדת הניהול של תעלת פורת וקלייד, שבה שימש כגאולוג של הפרויקט, העידו על ההכרה הציבורית לה זכה האטון כמומחה בתחום הגאולוגיה.
כשהוקמה החברה המלכותית של אדינבורו בשנת 1783, הפך האטון אחד התומכים הפעילים ביותר שלה מתוך אמונה כי הקמתה הייתה חשובה לקידום המדע.
קורות חייו > שנותיו האחרונות

העניין הפעיל של האטון בגאולוגיה נמשך, ובשנים 1785–1788 ביקר בחלקים של סקוטלנד, באי מאן ובאנגליה על מנת להרחיב את הידע הגאולוגי שלו. ככל הידוע, היו אלה סיורי השדה האחרונים של האטון. בשנת 1788 הוא נבחר כחבר זר של האגודה המלכותית הצרפתית לחקלאות (Société Royale d'Agriculture de France), שנשיאה באותה עת היה הגאולוג ניקולה דמארה.
האטון לא נישא מעולם, אולם נולד לו בן – ג'יימס סמיטון האטון (James Smeaton Hutton), ככל הנראה בשנת 1747. הוא לא שמר על קשר עם בנו, שהיה בבגרותו פקיד דואר בלונדון ואב ל-5 ילדים, אך העניק לו סיוע כלכלי. החל משנת 1791 היה האטון נתון להתקפים חוזרים ונשנים של אבנים בשלפוחית השתן. ההתקף הראשון נפתר באמצעות ניתוח, אולם משנת 1794 רותק האטון לביתו, והמשיך בכתיבתו המדעית עד יומו האחרון. ביום זה עוד הספיק האטון לציין את הערותיו על כמה ניסיונות שנעשו בתקופה זו ליצירת מינוח מינרלוגי, ובו בערב נתקף רעד וחוסר נוחות שקדמו למותו.
האטון לא הותיר צוואה ולכן עברו נכסיו וחוותיו לאחותו איזבלה. היא הציעה דגימות גאולוגיות שאסף אחיה לג'וזף בלק, שהעניק אותן לחברה המלכותית של אדינבורו בתנאי שיקוטלגו וישומרו כהלכה. דגימות אלה נמסרו כעבור שנים למוזיאון האוניברסיטה של אדינבורו – שם אצר אותן הגאולוג וחוקר הטבע רוברט ג'יימסון (Robert Jameson). האוסף הוצג במשך זמן מה, אבל בסופו של דבר נעלם ולא נותר ממנו זכר.
מחקריו > גאולוגיה > תהליכים מחזוריים

האטון, שאיבד כנראה את האמונה הנוצרית שלו בשלב מוקדם של חייו, נחשף לעקרונות הדאיזם בעקבות היכרותו עם מקלורין. לתפיסתו של האטון, העיצוב האלוהי התבטא בטבע עצמו, גם בעיצוב ובתפקוד של אורגניזמים וגם באופן בו היה כדור הארץ מתוכנן – באמצעות אוויר, מים, קרקע, בעלי חיים וצמחים – לקיום אנושי. אולם נראה בבירור כי הקרקע נשטפת בקביעות אל הים, ומאחר והיא חיונית לאדם היא התחדשה באופן כלשהו. כדאיסט יכול היה האטון להביט בהרחבה על הזמן: כדור הארץ עשוי להיות בן מיליונים של שנים, אבל במקרה כזה האדמה הטובה הייתה נשחקת לחלוטין ומורבדת על קרקעית הים. על כן תהה האטון כיצד יכולה להיווצר אדמה גבוהה שתישחק ותיצור קרקע חדשה. את הדרך לתשובה סללו חבריו: ג'וזף בלק ערך ניסויים בחום ואילו ג'יימס ואט עסק בשיפור מנוע הקיטור של תומאס ניוקומן. יש מקום לסברה כי הם היו המקור למחשבה על חום כסיבה לשינויים גאולוגיים.
מחקריו > גאולוגיה > תאוריות על היווצרות סלעים

סלעים געשיים נחשבו בעבר לכאלה שנוצרו בסביבה ימית. לרעיון זה היו מקורות תאולוגיים מושרשים בסיפור המבול. דמות מפתח באסכולת המוצא הימי היה אברהם גוטלוב ורנר, שייחס חשיבות מועטה בלבד להרי געש, והתייחס אליהם כאל תופעה מקרית ומאוחרת להשקעה הימית. הוא הציע תאוריה לפיה בתחילת דרכו היה כדור הארץ כולו מכוסה מים, ושכבות הסלעים שאנחנו מכירים היום נוצרו במקור מהצטברות של מינרלים על קרקעית הים, תהליך שנפסק לאחר שהיבשות התרוממו. על פי התאוריה ככל שהשכבה עתיקה כך היא קשה יותר. מכך המסקנה שגרניט (שהוא סלע יסוד) הוא סלע משקע עתיק מאוד. סימן נוסף לגיל השכבה היא הימצאות מאובנים: ככל שיש יותר מאובנים, כך השכבה צעירה יותר. תומכי השיטה טענו כי בבזלת התגלו מאובנים. התאוריה של ורנר נקראה נפטוניזם, על שם נפטון – אל הים במיתולוגיה הרומית.
האטון יצא נגד הנפטוניזם בתאוריה משלו שכונתה פלוטוניזם, על שם פלוטו – אל השאול במיתולוגיה הרומית. ביסוד השקפתו נמצאה ההנחה כי התהליכים המעצבים את פני כדור הארץ הם איטיים ואחידים: הרים נוצרו באיטיות על ידי התכה איטית של חומר במעמקי האדמה, נסחפו והורבדו במעמקי הים כסלעי משקע שהתרוממו והפכו לאדמה יבשה. תהליך זה, לדבריו, נמשך כל העת ואורך זמן רב ביותר, והוא ניסח אותו בעקרון האחידות. חסידי האטון, שנקראו "פלוטוניסטים", האמינו כי הסלעים נוצרים בתהליכים געשיים מהתמצקות של לבה הפורצת מהרי געש, וראו בהיווצרות בזלת וגרניט הוכחה להמסת סלעים בטמפרטורות גבוהות בתוך כדור הארץ, וכמו כן טענו כי הבזלת נוצרה מהתקררות לבה ולא מהשקעה של מינרלים וכי המבנים שנתגלו בה אינם מאובנים כפי שטענו חסידי הנפטוניזם.
עבודה השוואתית על שתי התאוריות פורסמה על ידי ג'ון פלייפייר בשנת 1802.
התאוריה המודרנית תומכת בעיקר בתאוריה הפלוטוניסטית, אבל גם משלבת בין שתי התאוריות. התאוריה המודרנית על היווצרות סלעי משקע דומה למדי לתאוריה הנפטוניסטית.
מחקריו > גאולוגיה > תאוריות מנוגדות

התאוריות החדשות של האטון הפכו אותו ל"בר פלוגתא" של כמה תפיסות, שהיו מקובלות עד אותה עת:
הנפטוניזם של אברהם גוטלוב ורנר – לפיו כל הסלעים נוצרו ממינרלים ששקעו מתוך מבול עצום אחד. האטון העלה את ההשערה כי מרכז כדור הארץ היה לוהט, ושחום זה היה המנוע ליצירת הסלע החדש: האדמה נסחפה על ידי האוויר והמים ושקעה בים בשכבות; החום גיבש את המשקע לסלע ואז הרים אותו לאדמות חדשות. תאוריה זו כונתה פלוטוניזם.
קטסטרופיזם – תפיסה לפיה שינויים גאולוגיים התרחשו באירועים קטסטרופיים בממדים עצומים, דוגמת המבול, ולא בהשתנות איטית לאורך מיליוני שנים. בניגוד לתפיסה זו פיתח האטון את מושג "הזמן העמוק" והחזיק בדעה כי כדור הארץ חייב להיות עתיק הרבה יותר, כשההיסטוריה משתרעת עמוק לתוך העבר המרוחק. הטיעון המרכזי שלו היה שההעתקות והשינויים הכבירים בהם חזה לא אירעו בתוך פרק זמן קצר כתוצאה מקטסטרופה, אלא שתהליכים, שעדיין מתחוללים על כדור הארץ, גרמו להם. מכיוון שתהליכים אלו איטיים מאוד, כדור הארץ חייב להיות עתיק על-מנת לאפשר מספיק זמן להתרחשות השינויים. מחקרים מדעיים שהתבצעו בעקבות טיעונים אלה "דחפו" את גיל כדור הארץ אחורה לכמה מיליוני שנים – צעיר בהתחשב במידע המקובל במחקר המודרני, האומד את גילו בכ-4.57 מיליארד שנה – והיוו פריצת-דרך בחקר ההיסטוריה הגאולוגית של כדור הארץ.
מחקריו > גאולוגיה > התקבלות התאוריות הגאולוגיות

כתיבתו של האטון הייתה לא ברורה עד כי בלמה את קבלת התאוריות הגאולוגיות שלו, אולם ניסוחים מחודשים של רעיונותיו הגאולוגיים (אם כי לא רעיונות על אבולוציה) על ידי ג'ון פליפייר ב-1802 וצ'ארלס לייל ב-1830 סילקו מכשול זה. עם זאת, התאוריה נקראה בהרחבה ברחבי בריטניה ומחוץ לה: התקציר תורגם לגרמנית ולצרפתית בשנת 1788, נכתבו עליה ביקורות רבות והיא קיבלה הכרה בארצות הברית כבר ב-1805. דעותיו של האטון היו מוכרות היטב בראשית המאה ה-19. עם זאת, על אף העניין ההולך וגובר בגאולוגיה וההצטברות המהירה של תצפיות עובדתיות, טרם התקבלה התאוריה בשלמותה. לייל אמנם קיבל את מרבית דעותיו של האטון והסביר אותן בספרו, אולם הוא וחסידיו דחו את מסקנותיו של האטון הנוגעות לחשיבות הסחיפה בנהרות. העיכוב בהכרת תרומתו של האטון מיוחס למגוון סיבות שפעלו ביחד:
שמרנות טבעית של מרבית הגאולוגים בני-זמנו
הסתייגות מנטישת האמונה בהסבר המקראי לבריאה
השפעה נרחבת של האסכולה הנפטוניסטית
התגברות התמיכה בקטסטרופיזם
עם זאת, ב-1830 היו גאולוגים – גם השמרנים שבהם – מצוידים במידע תומך שאיפשר להם לתמוך בתאוריה של האטון, שקיבלה הכרה נרחבת בבריטניה ובארצות הברית. אולם, רעיונותיו של האטון התקבלו לעיתים ללא ביקורת: ההתנגדות הראשונית לרעיונות מדעיים מודרניים – דוגמת טקטוניקת הלוחות והכחדות המוניות שאירעו כתוצאה מהתנגשות עם אסטרואידים – מקורה בדבקוּת נוקשה מדי בעקרון האחידות.
מחקריו > גאולוגיה > אתרים על שם האטון

שני אתרים בפארק הולירוד הסמוך לביתו באדינבורו נקראו על שמו של האטון:
קטע האטון – בנקודה זו מצא האטון הוכחה לכך שצוקי סולסברי נוצרו מסלע מותך, שחדר לתוך שכבות סלעי משקע והתגבש. אתר זה מהווה מוקד עלייה לרגל בקרב גאולוגים.
סלע האטון – סמוך ל"קטע האטון" מצויה בליטה סלעית, בתוכה נראה עורק המטיט שעוביו כ-30 סנטימטרים החוצה את הסיל של צוקי סולסברי. בליטה זו נחשבת לאתר השימור הגאולוגי הראשון בעולם, מאחר שהאטון ביקש שלא לכרות בה, כפי שנעשה במקומות אחרים בפארק.
מחקריו > מדעים נוספים > מטאורולוגיה

האטון לא התמקד בגאולוגיה בלבד, אלא חקר במשך תקופה ארוכה גם את השינויים באטמוספירת כדור הארץ. חיבורו "תאוריה של גשם" הופיע בפרוטוקול הראשון של החברה המלכותית של אדינבורו, ובו פותח האטון בהנחה כי כמות הלחות המסוגלת להתמוסס באוויר גדלה עם הטמפרטורה, ולכן בתערובת שבין שתי מסות של אוויר בעלות טמפרטורות שונות – חלק מהלחות חייב להתעבות ולהופיע בצורה גלויה לעין. הוא חקר את המידע הזמין בנוגע לכמות גשמים ואקלים באזורים שונים על פני כדור הארץ, והגיע למסקנות כי כמות הגשם מווּסתת על ידי הלחות באוויר, וכי זרמי אוויר שונים מתערבבים בגובה האטמוספירה.
לדברי פלייפייר, תאוריה גאונית זו משכה תשומת-לב מיידית וזכתה להערכה רבה בשל יכולתה לספק מושג ברור לדרך בה פועל קור בתהליך יצירת משקעים מתוך לחות.
מחקריו > מדעים נוספים > מדעי הטבע

ב-7 באפריל 1794 הקריא האטון בפני החברה המלכותית של אדינבורו את חלקו הראשון של דיון ארוך בפיזיקה, וחלקים נוספים הוקראו על ידיו בפגישות נוספות באותה שנה. כל החלקים אוגדו לספר "מחקר על הפילוסופיה של אור, חום ואש" (A Dissertation upon the Philosophy of Light, Heat, and Fire), בו דן האטון בטבעם של חומר, נזילות, לכידות, אור, חום וחשמל. בפתח דבריו התייחס האטון לפלוגיסטון – חומר היפותטי חסר-צבע, חסר-טעם וחסר-ריח, אשר על-פי "תאוריית הפלוגיסטון" שהייתה פופולרית עד שלהי המאה ה-18 – נמצא בכל גוף בר-בעירה ומשתחרר במהלך בעירה והופך למעשה לאש:
במחקרי על פלוגיסטון הוכחתי את הטעות בתאוריה האנטי-פלוגיסטית החדשה, מאחר ששם הוכחתי כי האור והחום של אש לא נובעים מעיבוי אוויר בוער או מכל דבר העשוי להיקרא "קלוריק", אלא נדרשת בהכרח סיבה נוספת, שכנראה יכולה להיקרא "פלוגיסטון".
תאוריית הפלוגיסטון הוחלפה בסופו של דבר על ידי תאוריית החמצן של אנטואן לבואזיה. גם תאוריית הקלוריק – שגרסה כי חום הוא יסוד כימי נוזלי הזורם מגופים חמים לגופים קרים – נעלמה מאוחר יותר עם התפתחות מדע הכימיה.
מחקריו > מדעים נוספים > אבולוציה

ב-1794 פורסם "חקירה של עקרונות הידע והתקדמות השכל הישר, מהגיון למדע ופילוסופיה" 2,138 העמודים שנכללו בו הביאו את ג'ון פלייפייר להעיר כי "גודלו העצום של הספר וחוסר הבהירות, שניתן ובצדק להתנגד לו בחלקים רבים שלו, מנעו ממנו קרוב לוודאי להתקבל באופן שהוא ראוי לו באמת". האטון דגל ביישום עקרון האחידות גם לגבי יצורים חיים, ואף הציע את הברירה הטבעית כמנגנון אפשרי המשפיע עליהם. בכרך השני כתב האטון:
...אם גוף מאורגן איננו במצב ובנסיבות המותאמות בצורה הטובה ביותר לקיומו והתרבותו, אזי, מתוך קבלת ההשערה של מגוון אינסופי בין הפרטים של אותו מין, חובה עלינו להסכים ש... אלו המרחיקים להיפרד מהמצבים המתאימים להם ביותר, יהיו בעלי הסיכויים הרבים ביותר להיכחד, בעוד... אותם גופים מאורגנים, המתקרבים ביותר למצבי הקיום הטובים ביותר בתנאים הנוכחיים, יהיו מותאמים בצורה המיטבית להמשיך בשימור עצמם ובהתרבות הפרטים בגזע שלהם.
האטון נתן את הדוגמה כיצד כלבים שרדו באמצעות "זריזות הרגליים ומהירות הראייה... אלה הלוקים ביותר בתכונות הכרחיות אלו, יהיו מטרה להכחדה, בעוד שאלה שיישמו אותן בצורה המושלמת ביותר יישארו לשמר את עצמם ולהמשיך את הגזע." באופן דומה, אם חוש ריח חד היה "הכרחי יותר להישרדות החיה... אותו עיקרון ישנה את תכונות החיה, ו... יצור גזע של כלבים בעלי חוש ריח חד, במקום כזה הלוכד את טרפו בעזרת קלות רגליו". אותו "עקרון השינוי" ישפיע על "כל המינים של הצמחים, בין אם הם צומחים ביער או באחו".
הוא הגיע לרעיונות אלו כתוצאה מניסיונותיו בטיפוח צמחים וגידול בעלי חיים, שאת חלקם פירט בכתב-יד שלא פורסם: "יסודות החקלאות". הוא הבדיל בין שינוי תורשתי כתוצאה מהכלאה לבין שינוי שאינו תורשתי הנגרם מהבדלי סביבה כדוגמת קרקע ואקלים.
האטון ראה ב"עקרון השינוי" שלו תאוריה המסבירה את התפתחות המינים, אך דחה את הרעיון שהאבולוציה גורמת ליצירת מינים חדשים והגדירה "פנטסיה רומנטית". כדאיסט קיבל האטון את האפשרות כי מנגנון זה מתיר למינים ליצור סוגים המותאמים טוב יותר לתנאים מסוימים וראה בכך הוכחה של תכנון טוב-לב בטבע. רעיונותיו של האטון על גאולוגיה הובהרו בספריו של צ'ארלס לייל, שאותם קרא צ'ארלס דרווין במהלך המסע השני של האונייה "ביגל". על דרווין היה לפתח באורח עצמאי את רעיון הברירה הטבעית על-מנת להסביר את "מוצא המינים" ולהביא אותו לחזית מודעות הציבור, ובה-בעת לספק ראיות מרובות שהיו הכרחיות לשכנוע של הקהילה המדעית בנכונות התאוריה שלו.