stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זיגפלד הגדול
הערות שוליים

↑  אורי קליין, פרופיל של מלך, באתר הארץ, 11 בפברואר 2011
| פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1928‏-1940 | כנפיים (1928) • מנגינת ברודוויי (1929) • במערב אין כל חדש (1930) • סימרון (1931) • גרנד הוטל (1932) • תהלוכה (1933) • זה קרה לילה אחד (1934) • המרד על הבאונטי (1935) • זיגפלד הגדול (1936) • חייו של אמיל זולא (1937) • הן לא תקחהו עמך (1938) • חלף עם הרוח (1939) • רבקה (1940) |  |
| 1941‏-1960 | מה יפית עמק נוי (1941) • גברת מיניבר (1942) • קזבלנקה (1943) • הולך בדרכי (1944) • סוף השבוע האבוד (1945) • שנות חיינו היפות ביותר (1946) • הסכם ג'נטלמני (1947) • המלט (1948) • כל אנשי המלך (1949) • הכל אודות חוה (1950) • אמריקאי בפריז (1951) • ההצגה הגדולה בתבל (1952) • מעתה ועד עולם (1953) • חופי הכרך (1954) • מרטי (1955) • מסביב לעולם בשמונים יום (1956) • הגשר על הנהר קוואי (1957) • ז'יז'י (1958) • בן חור (1959) • הדירה (1960) |  |
| 1961‏-1980 | סיפור הפרברים (1961) • לורנס איש ערב (1962) • טום ג'ונס (1963) • גבירתי הנאווה (1964) • צלילי המוסיקה (1965) • אדם לכל עת (1966) • כחום הלילה (1967) • אוליבר! (1968) • קאובוי של חצות (1969) • פטון (1970) • הקשר הצרפתי (1971) • הסנדק (1972) • העוקץ (1973) • הסנדק חלק שני (1974) • קן הקוקייה (1975) • רוקי (1976) • הרומן שלי עם אנני (1977) • צייד הצבאים (1978) • קרמר נגד קרמר (1979) • אנשים פשוטים (1980) |  |
| 1981‏-2000 | מרכבות האש (1981) • גנדי (1982) • תנאים של חיבה (1983) • אמדאוס (1984) • זיכרונות מאפריקה (1985) • פלאטון (1986) • הקיסר האחרון (1987) • איש הגשם (1988) • הנהג של מיס דייזי (1989) • רוקד עם זאבים (1990) • שתיקת הכבשים (1991) • בלתי נסלח (1992) • רשימת שינדלר (1993) • פורסט גאמפ (1994) • לב אמיץ (1995) • הפצוע האנגלי (1996) • טיטניק (1997) • שייקספיר מאוהב (1998) • אמריקן ביוטי (1999) • גלדיאטור (2000) |  |
| 2001‏-2020 | נפלאות התבונה (2001) • שיקגו (2002) • שר הטבעות: שיבת המלך (2003) • מיליון דולר בייבי (2004) • התרסקות (2005) • השתולים (2006) • ארץ קשוחה (2007) • נער החידות ממומביי (2008) • מטען הכאב (2009) • נאום המלך (2010) • הארטיסט (2011) • ארגו (2012) • 12 שנים של עבדות (2013) • בירדמן (2014) • ספוטלייט (2015) • אור ירח (2016) • צורת המים (2017) • הספר הירוק (2018) • פרזיטים (2019) • ארץ נוודים (2020) |  |
| 2021-היום | CODA ‏(2021) • הכול בכל מקום בבת אחת (2022) • אופנהיימר (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009950593905171  BnF: cb14663393c (data)  GND: 7673357-9  MusicBrainz work: 7988707a-0b6f-42f6-8645-cd0f66ebf303  VIAF: 230983966   WorldCat (עם VIAF): 230983966
ח'אלד אבראהים

ח'אלד אבראהים א-דנחאני (בערבית: خالد إبراهيم الضنحاني, בתעתיק מדויק: ח'אלד אבראהים אלצ'נחאני; נולד ב-17 בינואר 1997 באיחוד האמירויות הערביות) הוא כדורגלן אמירתי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת א-שארג'ה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות ובנבחרת איחוד האמירויות.
קריירת מועדונים

אבראהים גדל במחלקת הנוער של דיבא אל-פוג'יירה. בשנת 2016 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של אל-וחדה במסגרת ליגת העל של איחוד האמירויות הערביות, ובסך הכל ערך 35 הופעות ליגה במדי המועדון. ב-24 בספטמבר 2019 הושאל לבניאס מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות, וערך במדיה שש הופעות ליגה.
ב-1 ביולי 2020 חתם אבראהים בא-שארג'ה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
קריירה בינלאומית

ב-29 במאי 2022 ערך אבראהים את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איחוד האמירויות הערביות, בתיקו 1-1 נגד נבחרת גמביה במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת איחוד האמירויות הערביות לטורניר גביע אסיה 2023.
הערות שוליים

↑  AFC Asian Cup 2023™ Qatar squad lists באתר הרשמי של קונפדרציית הכדורגל של אסיה, 4 בינואר 2024 (באנגלית)
| נבחרת איחוד האמירויות הערביות – גביע אסיה בכדורגל 2023 |
| --- | --- | --- |
|  1 ח'סיף •  2 אידריס •  3 סולטאן •  4 אל-האשמי •  5 סאלמין •  6 ראשד •  7 מבח'ות •  8 א-זעאבי •  9 על. סאלח •  10 לימה •   11 קאנדו •  12 אל-חמאדי • 13 אל-עטאס •  14 חמד • 15 נאדר • 16 עבאס • 17 עיסא • 18 רמדאן • 19 אבראהים • 20 א-רסאני • 21 ח. עבדאללה • 22 תווחיד • 23 עאדל • 24 א. עבדאללה • 25 עב. סאלח • 26 נאסר • מאמן: בנטו |  1 ח'סיף •  2 אידריס •  3 סולטאן •  4 אל-האשמי •  5 סאלמין •  6 ראשד •  7 מבח'ות •  8 א-זעאבי •  9 על. סאלח •  10 לימה •   11 קאנדו •  12 אל-חמאדי • 13 אל-עטאס •  14 חמד • 15 נאדר • 16 עבאס • 17 עיסא • 18 רמדאן • 19 אבראהים • 20 א-רסאני • 21 ח. עבדאללה • 22 תווחיד • 23 עאדל • 24 א. עבדאללה • 25 עב. סאלח • 26 נאסר • מאמן: בנטו | איחוד האמירויות הערביות |
יוהאן קונאו

| --- | --- |

 לידה:  6 באפריל 1660 גייזינג, נסיכות הבוחר מסקסוניה, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  5 ביוני 1722 (בגיל 62) לייפציג, נסיכות הבוחר מסקסוניה, האימפריה הרומית הקדושה 
 שם במה:  Julius Kunstlieb 
 מוקד פעילות:  האימפריה הרומית הקדושה 
 תקופת הפעילות:  מ-1689 
 מקום לימודים:  קרויצשולה 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 
יוהאן קוּנאוּ (בגרמנית: Johann Kuhnau;‏ 6 באפריל 1660 – 5 ביוני 1722) היה מלחין, נגן עוגב, צ'מבליסט ואיש אשכולות גרמני.
ביוגרפיה

קונאו נולד בגייזינג לנגר. למד פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטת לייפציג. הוא הקדים את יוהאן סבסטיאן באך כמנצח המקהלה בכנסיית תומאס הקדוש בלייפציג. בבית הספר שליד הכנסייה לימד קונאו את יוהאן דויד הייניכן ואת כריסטוף גראופנר, שהיו שניהם למלחינים. קונאו נשאר בלייפציג עד מותו.
בשנים האחרונות יש המשערים, שייתכן וקונאו הוא שכתב "קנטטת חג המולד", שיוחסה קודם לבאך כרי"ב 142. הואיל ומוזיקולוגים אינם גורסים עוד שבאך הוא מחברה של קנטטה זו, פחתו במידה רבה ביצועי הקנטטה והקלטותיה, בהשוואה למספרם בעבר.
האזנה ליצירותיו

מגניפיקט של יוהאן קונאו, סרטון  באתר יוטיוב
סרבנד של יוהאן קונאו, סרטון  באתר יוטיוב
בורה של יוהאן קונאו, סרטון  באתר יוטיוב
השיר Ich will den Namen Gottes loben שהולחן על ידי יוהאן קונאו, וידאו קליפ של השיר  באתר יוטיוב
יאשליסקה

| --- | --- |
סמל יאשליסקה

 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  פודקרפצקיה פודקרפצקיה
 מחוז:  קרוסנו
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  411 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  49°26′32″N 21°48′29″E﻿ / ﻿49.44229°N 21.80795°E﻿ / 49.44229; 21.80795 
 אזור זמן:  UTC+1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטייאשליסקה(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטייאשליסקה(למפת פרובינציית פודקרפצקיה רגילה) ז'שוב פשמישל סטאלובה וולה מיילץ שוויינטו. לובלין פולין קטן  סלובקיה אוקראינהיאשליסקה(למפת פרובינציית פודקרפצקיה מוגדלת) ז'שוב פשמישל סטאלובה וולה מיילץ שוויינטוקז'יסקיה לובלין פולין קטן  סלובקיה אוקראינהיאשליסקה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
יאשליסקה (בפולנית: Jaśliska; ביידיש: יאשליסק) הוא כפר במחוז קרוסנו שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, כ-16 ק"מ דרומית מזרחית לדוקלה, בסמוך לגבול סלובקיה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית קטנה.
תולדות היישוב

ליאשליסקה הוענקו זכויות עיר בשנת 1366, ועד שנת 1432 היה בבחינת עיר מלכותית. בשנה זו עבר היישוב לבעלות בישופים מפשמישל. בהמשך אותה מאה הוקף היישוב בחומה, ועד המאה ה-17 נודע בשל המסחר בסוסים וביינות שהתנהל בו.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכלל היישוב בתחום גליציה האוסטרית. לקראת סוף המאה ה-19 ניטל מהיישוב מעמדו העירוני.
יהודי יאשליסקה

על יהודים נאסר להתיישב בכפר במאות השנים הראשונות לקיומו, בהתאם לכתבי זכויות שהוענקו לו מעת לעת. היהודים התיישבו בכפר רק עם ביטולן של הגבלות אלה, בסוף המאה ה-18. בתחילת המאה ה-20 נמנו בכפר 293 יהודים, ורובם נמנו על החסידות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גירשו רשויות פולין את יהודי היישוב, כ-100 משפחות, לרימנוב. כאשר גורשו יהודי רימנוב בתורם בידי הגרמנים לעבר שטח הכיבוש הסובייטי, שבו יהודי יאשליסקה לכפרם, ושם הוטלו עליהם גזירות שונות, ומונה בקרבם יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים עובדי כפייה יהודים.
בתמוז ה'תש"ב גירשו הנאצים כ-400 מתושבי יאשליסקה וסביבתה לדוקלה. קוזיק, תושב דוקלה תיאר ביומנו:
”אחרי הצהריים ראינו מחזה נורא לעינינו המתקרב לעירנו, כארבע מאות איש הולכים רגלי... זקנים עם נערים, נשים עם ילדים, באו בלוויית כמה אנשים מזוינים... האנשים, בפרט הזקנים והנשים, היו מאוד עייפים מעמל הדרך כי הלכו רגלי חצי היום. ונודענו מפיהם שבאותו היום בבוקר באו הרשעים לעיר יאשליסק וגם לכפרים מסביב, אספו את כל היהודים שמספרם עלה לארבע מאות. והאנשים ברובם היו כפריים בעלי שדה, והרבה היו עשירים סוחרים, ולא נתנו להם הרשעים לקחת כלום מכל הונם, רק הכול היו מוכרחים לעזוב וללכת ברגל לעיר אחרת. ובאותו היום שבאו רעבים וצמאים נעשו למשא הקהל שלנו, ואלה שנתנו עוד אתמול מִלַחְמם לאחרים, פשטו היום את ידיהם לפיסת לחם... ואסור היה להם בעונש מוות לשוב לאלה האנשים לביתם אפילו ליום אחד.”
בספטמבר 1942 נצטוו יהודי היישוב להתכנס בכיכר המרכזית בו, ומשם הוצעדו כולם כ-28 ק"מ עד תחנת הרכבת באיבוניץ'. מהתחנה שולחו יהודי היישוב למחנה ההשמדה בלז'ץ, תוך ירי בקשישים במהלך האקציה. בתקופה זה התקיים ביאשליסקה מחנה עבודה ליהודי הסביבה, בו הועסקו אלו בעבודות פרך, עד חיסולו. מקהילת יאשליסקה שרדו את השואה חמישה עד שישה יהודים.
הערות שוליים

↑  צור ארליך, ‏"מן היומן, קיץ תש"ג", השילוח, גיליון 15, יוני 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007480119905171  BnF: cb145332265 (data)  GND: 4525702-4  LCCN: n00049183  NKC: ge797940  SUDOC: 176139303  VIAF: 125453631   WorldCat (עם VIAF): 125453631
טולוקה

טוֹלוּקַה דֶה לֶרְדוֹ (בספרדית: Toluca de Lerdo), או בקיצור טולוקה, היא בירת מדינת מקסיקו אשר נמצאת במקסיקו. טולוקה נמצאת בעמק טולוקה, במרחק של 63 קילומטרים מערבית למקסיקו סיטי, בירת מקסיקו.
היסטוריה

האזור היה מיושב על ידי בני שבט המטלסינקה החל מאזור שנת 600, והאזור נקרא על שמם "עמק מטלסינקו". מרכזם היה בעיר קליקסטלאוואקה, בקצה הצפוני של טולוקה של היום. בהמשך התיישבו באזור גם בני שבטי האוטומי, המסאווה והנאהוה, אך המטלסינקה נותרו השבט הדומיננטי. לאחר שהאצטקים כבשו את האזור ב-1478 והחריבו את קליקסטלאוואקה הם הפכו את עיר המדינה הקטנה טוֹלוֹקַן, שהוקמה על ידי הטולטקים, למרכז המנהלי של האזור, אשר דרכו גבו מיסים מתושבי העמק.
ב-1521 כבשו כוחות ספרד בהנהגת גונסלו דה סנדובל, אחד מאנשיו של הרנאן קורטס, את העמק ושינו את שמה של טולוקן לטולוקה. הספרדים התחילו להתיישב בטולוקה ב-1530, וב-1677 היא קיבלה מעמד רשמי של עיירה. ב-1793 נסללה מהעיר דרך למקסיקו סיטי, וב-1799 הוענק לה מעמד של עיר על ידי המלך קרלוס הרביעי.
ב-1825, לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו, חולקה מקסיקו למדינות וטולוקה ואזורה נכללו במדינת מקסיקו, אשר בירתה הייתה מקסיקו סיטי, אף על פי שמקסיקו סיטי הייתה במחוז פדרלי נפרד. ב-1830 בירת מדינת מקסיקו הועברה ממקסיקו סיטי לטולוקה.
ב-1861 שונה שם העיר ל"טולוקה דה לרדו", כהוקרה למיגל לרדו דה טחדה, מדינאי מקסיקני שמת באותה שנה. נהוג לחשוב בטעות שהשם שונה כהוקרה לסבסטיאן לרדו דה טחדה, אחיו הגדול של מיגל ומי שהיה גם נשיא מקסיקו, אך הוא עדיין היה בין החיים באותה שנה וכן זה קרה לפני תקופת נשיאותו, שהייתה בשנות ה-70 של המאה ה-19, לכן סביר להניח שהעיר נקראת על שמו של מיגל.
כלכלה

בתקופה הקולוניאלית הכלכלה של טולוקה הסתמכה על ייצור בשר משומר ומעושן, בעיקר נקניקיות הצ'וריסו שנחשבות לפופולריות באזור. עם זאת, במהלך השנים כלכלת העיר התרחבה מאוד וכיום היא אחד האזורים המתועשים ביותר במקסיקו. הדבר התאפשר הודות למיקומה במרכז מקסיקו, קרבתה למקסיקו סיטי, והתשתיות הנרחבות בה. בין ענפי התעשייה בעיר ניתן למנות את עיבוד המזון והמתכות, מכונאות וייצור טקסטיל, מוצרי חשמל, מוצרי נייר וכלי רכב.
בנוסף לתעשייה הכלכלה המקומית מסתמכת על תיירות, גידול מקנה וחקלאות, הכוללת בין היתר גידול תירס, חיטה, שעועית, תפוח אדמה, אפונה, עגבניות, פול ושיבולת-שועל.
גאוגרפיה

במרחק של כ-30 קילומטרים דרום-מערבית לטולוקה נמצא נבדו דה טולוקה, הר געש לא פעיל בגובה 4,680 מטרים.
גאוגרפיה > אקלים

טולוקה נמצאת באזור בו שורר אקלים סובטרופי רמתי. בדרך כלל האקלים בעיר קריר ולח. האקלים בטולוקה קר יותר באופן יחסי ממרבית המקומות במקסיקו הודות לעובדה שהיא נמצאת במיקום גבוה (כ-2,680 מטרים מעל גובה פני הים). הקיצים בדרך כלל לחים ויורדים בהם משקעים רבים, ולפעמים אף ברד, ובחורפים יש טמפרטורות נמוכות עם משקעים מועטים יותר.
| אקלים בטולוקה> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים בטולוקה> ינואר.19.1.1.2.14.0 | אקלים בטולוקה> פברואר.20.4.2.5.8.7 | אקלים בטולוקה> מרץ.22.7.4.3.12.1 | אקלים בטולוקה> אפריל.23.8.6.5.31.7 | אקלים בטולוקה> מאי.24.0.8.0.63.4 | אקלים בטולוקה> יוני.22.2.9.2.139.3 | אקלים בטולוקה> יולי.20.8.8.7.153.9 | אקלים בטולוקה> אוגוסט.20.9.8.4.140.4 | אקלים בטולוקה> ספטמבר.20.7.8.6.113.3 | אקלים בטולוקה> אוקטובר.20.9.6.4.53.5 | אקלים בטולוקה> נובמבר.20.2.3.5.10.5 | אקלים בטולוקה> דצמבר.19.0.2.4.6.9 | אקלים בטולוקה> שנה.21.2.5.8.747.5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: השירות המטאורולוגי הלאומי של מקסיקו
חינוך

בעיר נמצאות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה האוטונומית של מדינת מקסיקו, האוניברסיטה הפוליטכנית של עמק טולוקה והאוניברסיטה הטכנולוגית של עמק טולוקה.
תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי ליסנסיאדו אדולפו לופס מטאוס, שנקרא על שמו של נשיא מקסיקו אדולפו לופס מטאוס. הנמל נמצא במרחק של כ-15 קילומטרים מטולוקה ומציע טיסות ליעדים במקסיקו ובארצות הברית. הנמל נמצא גם במרחק קצר יחסית ממקסיקו סיטי (כ-60 קילומטרים) והוא משמש אותה במקרים של עומס יתר בנמל התעופה הבינלאומי של מקסיקו סיטי.
ערים תאומות

יפן סאיטאמה, יפן
איטליה ברשה, איטליה
יוון קוזני, יוון
הרפובליקה העממית של סין נאנצ'אנג, הרפובליקה העממית של סין
צרפת לוריין, צרפת
הרפובליקה הדומיניקנית קונספסיון דה לה וגה, הרפובליקה הדומיניקנית
קוסטה ריקה קרטגו, קוסטה ריקה
קוריאה הדרומית סוואן, קוריאה הדרומית
ארצות הברית פורט וורת', טקסס, ארצות הברית
מקסיקו חלפה, וראקרוס, מקסיקו
הערות שוליים

↑  Delimitación de las Zonas Metropolitanas de México 2010, המכון הלאומי של מקסיקו לסטטיסטיקה וגאוגרפיה (בספרדית).
↑  האקלים בין 1951 ו-2010, השירות המטאורולוגי הלאומי של מקסיקו (בספרדית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548039005171  BNE: XX458003  BnF: cb12066963h (data)  GND: 4119650-8  LCCN: n81007157  MusicBrainz: 89048724-9d29-48b6-acb8-860fb700bd1b  NKC: ge502098  SUDOC: 028937279  VIAF: 130190704   WorldCat (עם VIAF): 130190704
חיים בר און

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  6 ביוני 1944 רוסיה 
 פטירה:  15 בפברואר 1998 (בגיל 53) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  מוציא לאור
 
חיים בר און (6 ביוני 1944 – 15 בפברואר 1998) היה מהמוציאים לאור של העיתון הכלכלי "גלובס".
ביוגרפיה > ילדותו ונעוריו

בר און נולד בעיר דושנבה בירת רפובליקת טג'יקיסטן (אז חלק מברית המועצות), אליה נמלטה משפחתו בזמן השואה. עלה לארץ ישראל בגיל 3 ולמד בבית הספר תיכון חדש בתל אביב. את שירותו הצבאי עשה כמש"ק מודיעין בממשל הצבאי, האחראי על הכפרים הערביים בצפון.
ב-1964 החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים היסטוריה של המזרח התיכון ומזרחנות. במקביל כיהן כמזכיר מערכת עיתון הסטודנטים "פי האתון" יחד עם דוד קוליץ, מיקי אלבין, נחום ברנע ועלס דוברונסקי.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים התגייס בחזרה לצה"ל לשנת קבע, תחילה לממשל הצבאי ואחר כך ליחידת איסוף במודיעין. בתום השנה הצטרף לשורות השב"כ באגף הערבי יחד עם אהרון ברנע, תחילה בירושלים ואחר כך בעזה, לרבות השתתפות בפעולת כראמה.
ביוגרפיה > יועץ וראש לשכת יגאל אלון

את התואר השני באסטרטגיה צבאית עשה בקינגס קולג' לונדון, בשנים 1969-1971, ובמקביל עבד כמאבטח בשגרירות ישראל. בשגרירות פגש לראשונה את יגאל אלון. מיד עם חזרתו לישראל בשנת 1972 התמנה ליועץ וראש לשכתו של אלון, שכיהן כשר החינוך והתרבות. בתפקידו זה היה ממונה, בין היתר, על הקמת האוניברסיטה הפתוחה. 
בממשלת רבין הראשונה המשיך בשיתוף הפעולה עם אלון, אז שר החוץ, כיועץ וראש לשכתו (1974–1976). בין השאר היה שותף לנסיעה חשאית של אלון לאיראן בשנת 1975, במטרה לדון עם ממשלת איראן על המשך הפעלת חברת קו צינור אילת אשקלון.
ביוגרפיה > קריירה עסקית

ב-1976 נישא בר און לעדנה לייבוביץ, ביתו של יצחק לייבוביץ (מבעלי קבוצת "חיים לייבוביץ ובניו" ובנו של התעשיין חיים לייבוביץ). עם עזיבתו את שירות המדינה הצטרף לעסקי חותנו. בשנת 1978 היה שותף להקמת ירחון הכרומו העברי הראשון "מוניטין". לייבוביץ היה אחד המשקיעים בירחון וב-1980 רכש את אחזקות שאר השותפים יחד עם מיקי אלבין. במקביל להקמת וניהול הירחון, סייע בר און ליגאל אלון בארגון ריצתו לראשות מפלגת העבודה מול שמעון פרס. המירוץ נקטע בתחילת שנת 1980, עם מותו של אלון.
בר און מונה למנכ"ל "מוניטין", שהפכה לקבוצת תקשורת שהוציא לאור גם את השבועון הכלכלי "כספים" (בשנים 1980–1990); את השבועון "אנשים" (1981–1983) בעריכת רינו צרור; ושבועון הנוער "חמצן" (1984–1986), בעריכת שמוליק שם-טוב.
בשנת 1984 רכשה קבוצת "מוניטין" את "גלובס", עיתון למשקיעי בורסה, שגיליונו מנה אז 8 עמודים. בין המשקיעים בעיתון בתחילת דרכו היו האחים שוקי וזלמן ליבוביץ (אחיו של חותנו). לאחר כשנה מינה את מתי גולן כעורך "גלובס". בראון הפך אותו לעיתון הכלכלי-עסקי המרכזי בישראל, והוא גדל מכ-2,000 מנויים לכ-30,000 תוך שנים ספורות. בשנת 1992 מונה אדם ברוך לעורך ומתי גולן היה אמור להקים עיתון כלכלי בניו-יורק עבור הקבוצה (אך לאחר שנה היה בין מקימי העיתון המתחרה "טלגרף"). בשנת 1984 נכנסה קבוצת "מוניטין" לשותפות בעיתון "חדשות", יחד עם עמוס שוקן. ב-1987 מכרה הקבוצה את החזקתה ב"חדשות" חזרה לשוקן.
בתחילת 1985 עזב מיקי אלבין את ישראל אך חזר באוגוסט לצורך חקירה במשטרה. אלבין נהרג לאחר שנפל אל מותו מן הקומה השלישית של בניין שלוחת המטה הארצי של משטרת ישראל ביפו. במקומו של אלבין נכנס לשותפות בקבוצת "מוניטין" איש העסקים אליעזר פישמן.
בסוף 1988, התנדב לסייע בניהול מהלך הצלה של העיתון "דבר", ושימש כמנכ"ל במשך שלושה חודשים.
בשנת 1990 היה מעורב במגעים להקמת השבועון ג'רוזלם ריפורט, שהוקם על ידי קבוצה של פורשי העיתון ג'רוזלם פוסט, אך לבסוף בחר לא להשקיע במיזם.
בשנת 1993 רכש בר און, בשותפות עם ארנון (נוני) מוזס, את השבועון הוותיק "העולם הזה" והפך אותו לשבועון חדש "שישי" (93–94) בעריכת אדם ברוך ורינו צרור. המותג והלוגו "שישי" נותרו בטורו השבועי של אדם ברוך בעיתון "מעריב".
ביוגרפיה > בשנות התשעים

בשנות התשעים השותפים בר און ופישמן הרחיבו קבוצת התקשורת שלהם באמצעות והשקיעו במספר מיזמים:
הקבוצה הייתה שותפה להקמת חברת "גוונים" בשנת 1989, שזכתה ב-1990 בזיכיון לפריסת טלוויזיה בכבלים בקריות, השפלה (ראשון לציון, רמלה, לוד), מעלות וכרמיאל. באפריל 1998 נמכרה החברה למתחרה, חברת "תבל", תמורת 235 מיליון דולר.
הקמת החברה לשיחות טלפון בינלאומיות "קווי זהב" בשנת 1997.
השקעה בהקמת כבל תקשורת תת-ימי "לב-1" בין ישראל לאיטליה.
הקמת אתר האינטרנט של "גלובס" באפריל 1995 – העיתון העברי הראשון באינטרנט.
רכישת נתח מהיומון "ידיעות אחרונות" בספטמבר 1997.
ביוגרפיה > מותו

בגיל 54, נפטר בר און בבית החולים תל-השומר, לאחר שנה וחצי של מאבק במחלת הסרטן. הותיר אחריו את אשתו עדנה, ביתו אלונה, הקרויה על שם יגאל אלון ובנו, אמיר.
בהספד שנשא לזכרו אמר חברו נחום ברנע:
לאחר מותו

לאחר מותו עבור המניות שהחזיק בקבוצת "גלובס" לידי אשתו עדנה וילדיו. במהלך שנות ה-2000 מונתה בתו אלונה בר און לדירקטוריון הקבוצה. החל משנת 2009 נקלע לסכסוך עם פישמן, עקב הידרדרות מצבו הכספי של "גלובס" ושליטתו בתכני העיתון. בקיץ 2016, יזמה אלונה בר-און, יחד עם הנהלת "גלובס" ניסיון לרכוש את העיתון מידי פישמן שהוכרז פושט רגל. במקביל כונסי הנכסים של פישמן, שמונו על ידי הבנקים לאומי והפועלים, החלו לחפשים רוכשים למניות שהחזיק פישמן. בדצמבר 2016, הודיעו שהם ממליצים למכור את העיתון לאוליגרך דוד דוידוביץ', מקורב ושותף של רומן אברמוביץ', שהציע 45 מיליון שקל. בר-און הגישה הצעה נגדית וב-19 ביוני 2017 אישר דירקטוריון החברה את עסקת הרכישה של העיתון.
הערות שוליים

1 2 3  כתב גלובס, ‏נפטר חיים בר און, מו"ל ומנכ"ל "גלובס", באתר גלובס, 16 בפברואר 1998
↑  דני קורן יתמנה מנהל לשכת אלון, דבר, 2 במאי 1976
↑  שמואל שגב, פרסום ראשון - ישראל ואיראן שותפת בצנור הנפט אילת אשקלון, מעריב, 7 באוקטובר 1981
↑  השקעה של 2 מיליון ל"י, דבר, 28 באוגוסט 1978
↑  דרור שרביט, שינויים בבעלות על הירחון "מוניטין", דבר, 27 באוגוסט 1980
↑  יחיאל לימור, אנשי אלון חישבו ומצאו רק 40 אחוז, מעריב, 10 באפריל 1977
↑  אפי לנדאו, נסגר השבועון הכלכלי "כספים"; "גלובס" יכיל בקרוב מוסף מגזיני, חדשות, 15 ביוני 1990
↑  אבי קרטין, גלובס חוזר למשפחה, חדשות, 8 באוגוסט 1984
↑  עמירה שגב, עובר לוול-סטריט, חדשות, 27 במרץ 1992
↑  אייל ארליך, בנק־הפועלים מימן לאלבין את רכישת 'חדשות', כותרת ראשית, 7 באוגוסט 1985
↑  אורי גינוסר, מתנהל מו"מ למכירת חלקה של "מוניטין" בעיתון חדשות בחזרה למשפחת שוקן, מעריב, 9 בפברואר 1987
↑  ענת גטניו, "לא יתכן שאלבין ברח או התאבד", חדשות, 11 באוגוסט 1985
↑  נעמי לויצקי, מיקי אלבין. עלייתו ונפילתו, חדשות, 15 באפריל 1988
↑  אפי לנדאו, התפטר מנכ״ל "דבר" בראון. חנה זמר שוקלת להתפטר, חדשות, 23 בנובמבר 1988
↑  אפי לנדאו, לא רצו לדוג אותם, חדשות, 18 במאי 1990
↑  יגאל רביב, בג״ץ דתה את בקשת גולן לפסול מכרז לכבלים, חדשות, 19 בנובמבר 1989
↑  פריירים או לא?, חדשות, 15 במאי 1990
↑  אפי לנדאו, ‏נסגרה עיסקת מכירת חברת הכבלים גוונים לתבל תמורת 235 מיליון דולר, באתר גלובס, 27 באפריל 1998
↑  ערן גבאי, אליעזר פישמן מבקש מהממונה למזג קווי זהב עם נכסי משפחת פישמן ניהול ומוניטין, באתר TheMarker‏, 31 ביולי 2002
↑  אפי לנדאו, ‏כבל התקשורת התת-ימי לב יחל לפעול ב-20 בינואר, באתר גלובס, 22 בדצמבר 1998
↑  דרור יעקובסון, מנכ"ל גלובס סייטס, ‏האיש שאמר כן לאינטרנט, באתר גלובס, 16 במרץ 1998
↑  אביבה קרול וגולן פרידנפלד, ‏מילצ'ן מתעניין ברכישת מניותיו של פישמן בקבוצת "ידיעות אחרונות", באתר גלובס, 5 ביולי 2006
↑  חגי גולן, ‏"גלובס" מציין 16 שנה למותו של מו"ל "גלובס" חיים בר און, באתר גלובס, 3 ביוני 2014
1 2   נתי טוקר, אחרי כמעט עשור של סכסוכים - פישמן מאבד את האחיזה ב"גלובס", באתר TheMarker‏, 18 באוגוסט 2016
↑   נתי טוקר, חידת דויד דוידוביץ': מה מחפש בישראל האוליגרך שצפוי לרכוש את "גלובס"?, באתר TheMarker‏, 18 בדצמבר 2016
↑   נתי טוקר, יסמין גואטה, כונסי "גלובס" ממליצים למכור את העיתון לאוליגרך דווידוביץ', באתר TheMarker‏, 25 בדצמבר 2016
↑   נתי טוקר, העסקה נסגרה: אלונה בר-און וענת אגמון קיבלו השליטה ב"גלובס", באתר TheMarker‏, 19 ביוני 2017
יוהאן קמפר

| --- | --- |
 לידה:  1670 קרקוב, האיחוד הפולני-ליטאי 
 פטירה:  1716 (בגיל 46 בערך) אופסלה, שוודיה 
 שם לידה:  משה בן אהרון הכהן
 מעסיק:  אוניברסיטת אופסלה 
 השקפה דתית:  שבתאות, לותרניות
 
דף בכתב ידו של יוהאן קמפר בפתח חיבורו "מטה משה או מקל יעקב"; בדף צוין מקומו וזמנו של החיבור: "פה אופזאלא שנת אתש"י [=1710]"; כתב היד המקורי אצוּר בספריית אוניברסיטת אופסלה, שוודיה
יוהאן קֶמפֶּר (בגרמנית: Johan Christian Jacob Kemper;‏ בעברית: משה בן אהרון הכהן;‏ 1670, קרקוב, פולין – 1716, אופסלה, שוודיה) היה יהודי שבתאי, שהמיר את דתו לנצרות לותרנית. פעל בהוראת עברית וספרות תורנית באוניברסיטת אופסלה בשוודיה.
קורות חייו ופועלו

יוהאן קמפר נולד בשם משה בן אהרון הכהן (או כהנא), והתנצר בעיר שוויינפורט (Schweinfurt) שבגרמניה. עוד לפני התנצרותו עמד בקשרים עם מלומדים נוצרים וב-1696, בשהותו באוניברסיטת אלטדורף (גר'), בספרייתו של ההבראיסט יוהאן כריסטוף וגנזייל (Wagenseil), כבר היה מומר. ב-1698 עקר לשוודיה בעקבות כמה מתלמידיו ובשל הבטחת מלגה. מ-1700 ועד מותו ב-1716 הועסק קמפר באוניברסיטת אופסלה, ממעוזיה של האורתודוקסיה הלותרנית בראשית המאה ה-18, שבה זכו לימודי היהדות והלשון העברית לפריחה באותה התקופה. עם תלמידיו נמנו המלומדים השוודים מיכאל אנמאן ועמנואל סוודנבורג. בשהותו באופסלה כתב את חיבוריו העיקריים.
ב-1704 הכין תרגום לבשורה על פי מתי מנוסח הפשיטתא (מארמית סורית לעברית), ואליו הוסיף את חיבורו "מאירת עיניים" – פרשנות ברוח הקבלה הנוצרית לספר בשורה זה שבברית החדשה. ב-1713 הפיק תרגום נוסף לבשורה של מתי וצירף לו תרגום ל"האיגרת אל העברים". פרשנותו של קמפר הדגישה את אחדות הברית הישנה והברית החדשה והשתמשה במוטיבים מתורת הסוד וממסורות שבתאיות כדי לשאוב עקרונות ומובנים נוצריים מיסודות האמונה היהודית.
חיבורו של קמפר "מטה משה" מ-1711 הוא פירוש כריסטולוגי לספר הזוהר. קמפר ביקש להראות שהזוהר מכיל – גם אם בדרך מצועפת – את עיקרי האמונה הנוצרית, ובכללם עקרון השילוש. ל"מטה משה" הוסיף קמפר סדרת חיבורים משלימים הערוכים על פי סדר הפרשיות בזוהר.
חיבוריו של קמפר לא נדפסו ונותרו ככתבי-יד. אחרי מותו תרגם תלמידו אנדראס נורליוס (Andreas Norrelius) את "מאירת עיניים" ללטינית (Illuminatio oculorum) וכן תרגם קטעים נבחרים מכְּתביו של קמפר וכלל אותם בספרו מ-1720.
קמפר לא הסתיר את זהותו היהודית. בחתימותיו על כתביו ציין "אנכי משה כהנא מקראקא", ובכותר חיבורו המרכזי הנציח את שמו העברי "משה". את חיבוריו כתב בעברית, וככל הנראה הפנה אותם אל אחיו לשעבר, היהודים, כדי ליצור גשר בין הדתות. לא ידוע אם בפועל זנח את המצוות וייתכן שהמשיך להחזיק בסוג של שבתאות. עם זאת ייזכר כי קמפר היה מהראשונים שהעירו על השמטת העי"ן מן השם ישוע וכתיב ישו בעברית בר"ת לנאצה ("ימח שמו וזכרו").
הערות שוליים

↑  ככל הנראה בעקבות האכזבה מהתנבאותו של צדוק מגרודנו על התגלותו השנייה של שבתי צבי בשנת תנ"ה (1695/1694)
↑  שמו הנוסף של החיבור הוא "מקל יעקב", כהרמז לאחד משמותיו של קמפר שבהם נטבל לנצרות
↑  "בריח התיכון" (פירוש לבראשית), "קרסי המשכן" (פירוש לשמות), "עבודת הקודש" (פירוש לויקרא), "לקט העני" (פירוש לבמדבר ולדברים)
↑  בפתח "בריח התיכון", לדוגמה, ציין "רבי משה כהנא מקראקא הנקרא בין המשוחים יוחנן קעמפר"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303597005171  BnF: cb16573675k (data)  GND: 133857492  ISNI: 0000 0001 1021 0923  LCCN: nb2008007950  NTA: 306020815  SUDOC: 133266095  VcBA: 495/310751  VIAF: 11047989   WorldCat (עם VIAF): 11047989