stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פשיעה בחברה הערבית בישראל
רצח

ערבים מעורבים בעבירות רצח וקורבנות רצח יותר מאשר חלקם באוכלוסייה. דבר זה נובע ממספר גורמים – התחזקות של ארגוני פשע מאורגן, הברחות של כלי נשק והימצאות של כלי נשק רבים ללא פיקוח בחברה הערבית, רציחות נקמה בין משפחות פשע, רצח על רקע "חילול כבוד המשפחה", פחד או חוסר רצון של משפחות הקורבנות או של עדים לחשוף מידע על הרוצחים, קושי או חוסר עניין של משטרת ישראל או גורמים בממשלה לעסוק בנושא.
לפי דו"ח שהוצג בכנסת, 60% מהנרצחים בישראל ב-2009 (71 מתוך 121) היו ערבים, ובין 2006–2009 חלה עלייה בממדי הפשיעה במגזר הערבי.
שיעור מקרי הרצח במגזר הערבי הכפיל את עצמו מאז 2015, במקביל לצניחה בשיעור מקרי הרצח בקרב יהודים. כתוצאה מכך, 80% מכלל מקרי הרצח בישראל בשנים 2020–2021 אירעו במגזר הערבי, לעומת 40% ב-2011. מחקר שערך המכון לחקר החברה הערבית במכללה האקדמית גליל מערבי מצא כי שיעור רצח הנשים לנפש בחברה הערבית בשנים 2018–2020 גבוה פי 6.4 משיעור הרצח לנפש של נשים בחברה היהודית. שיעור רצח הגברים לנפש בחברה הערבית בשנים אלו גבוה פי 21.88 משיעור הרצח לנפש של גברים בחברה היהודית.
בשנים 2018–2022 נרצחו בישראל 731 קורבנות (בממוצע 146 אנשים בשנה), מתוכם 70% היו ערבים, 24% יהודים וכ-6% אחרים. כמו כן נמצא כי מספר קורבנות הרצח במגזר הערבי גדול יותר ממספר אירועי הרצח, כלומר, היו אירועי רצח בהם היה יותר מקורבן אחד. בקבוצות האחרות כמעט אין הבדלים בין מספר האירועים למספר הקורבנות. כ-50%-70% מכתבי האישום ברצח בשנים אלו היו נגד חשודים ערבים. כאשר בוחנים את מספר כתבי האישום ביחס למספר אירועי הרצח עולה כי בקרב הערבים, בכ-29% בממוצע מאירועי הרצח בשנים 2018–2022 הוגש כתב אישום. לשם השוואה, בקרב היהודים, שיעור כתבי אישום מתוך אירועי הרצח באותה תקופה עמד על כ-69% בממוצע.
לפי יוזמות אברהם בשנת 2021 נרצחו כ-126 ערבים ישראלים על רקע אלימות ופשיעה, כ-60% מהם היו בני 30 ומטה. 7 קורבנות היו מתחת לגיל 16. ב-87% הקורבן נהרג באמצעות כלי נשק חם. מתוך 116 הקורבנות, 13 הן נשים.
האוכלוסייה הערבית היא צעירה יחסית – הגיל החציוני בה הוא 23.6 (לעומת 31.7 בקרב היהודים). מבט מעמיק יותר במבנה הגילים מגלה בליטה חריגה בשנות העשרה המאוחרות עד אמצע שנות ה-20. שיעורם של גברים ונשים ערבים בני 18–22 באוכלוסיית ישראל גבוה מן השיעור של כל קבוצת גיל אחרת – 29%, בשעה שחלקם של הערבים בכלל האוכלוסייה במדינה עומד על כ-21%. על פי מחקר של מרכז טאוב, מחקרים אמפיריים לאומיים ובין-לאומיים מראים שבחברות שיש בהן קבוצות גדולות של גברים צעירים בשילוב עם רמות גבוהות של ניתוק חברתי – אינדיקטורים סטנדרטיים לניתוק כזה כוללים שיעורים גבוהים של אבטלה ותת-תעסוקה, אי השתתפות בהשכלה גבוהה ורווקוּת – הדבר מוביל לרמות גבוהות יותר של פשיעה אלימה ורצח.
בחלק מהמקרים פני הרוצח גלויות, והרצח מבוצע בצורה פומבית – במרחבים ציבוריים, כמו ברחוב, בחנות או בחתונה, דבר המעיד על רמת הרתעה נמוכה של רשויות החוק.
רצח > ירי, רצח ואיומים על אנשי ממשל ועיתונאים

תקציבי הרשויות המקומיות מושכים את ארגוני הפשיעה להשתלט על מכרזים עתירי תקציב ברשות המקומית. בעלי תפקידים ברשות המקומית מאוימים ומשלמים מחיר אישי כבד על נכונותם להילחם בתופעות הסחיטה. כך למשל, באפריל 2011 נורה למוות ויאם זמירו, מנכ"ל עיריית קלנסווה. באוקטובר 2019 ניסו אלמונים להתנקש בחייו של אברהים אבו סהיבאן, מהנדס העיר רהט ופצעו אותו. חודש לאחר מכן נורה למוות עזמי אבו סהיבאן, אחיו ומהנדס העיר. משנת 2018 תועדו ניסיונות רבים לפגיעה בבכירים ברשויות המקומיות הערביות. בשנת 2020, עשרים בעלי תפקידים ברשויות מקומיות הוגדרו מאוימים ברמה הדורשת אבטחה צמודה – מתוכם 16 ברשויות ערביות. באפריל 2023 נרצח מאבטחו של ראש עיריית טייבה שועאע מסארווה מנצור, שנורה למוות על-ידי אלמונים מחוץ לביתו של ראש העירייה. ביולי נרצח עלאא מרעי, עוזרו של ראש מועצת פוריידיס. באוגוסט 2023 נרצח עבד א-רחמן קשוע, מנכ"ל עיריית טירה ליד תחנת המשטרה בעיר.
במקביל חלה עלייה באיומים ואלימות כלפי עיתונאים ערבים המסקרים את הנושא. ב-2012 נורו יריות לעבר מערכת "פאנט" בטייבה, ועל ביתו של לוטפי עיסא בכפר קאסם. בהמשך נורו יריות לעבר עיתונאים נוספים. בספטמבר 2022 נרצח העיתונאי נידאל אגבאריה שסיקר את מקרי הירי והרצח באום אל-פחם ובאזור ואדי עארה וכתב על המעצרים של משפחות הפשע ששולטות בעיר אום אל-פחם. לפני מותו מתח ביקורת חריפה כלפי מה שתיאר כאוזלת ידה של המשטרה מול עליית של מקרי הירי באזור המשולש, ובמיוחד באום אל-פחם. בעקבות הרצח נחשף כי עיתונאים רבים בחברה הערבית חשופים לאיומי אלימות על רקע ביקורת שלהם על ארגוני פשיעה או על ראשי ערים.
רצח > רצח על חילול כבוד המשפחה

בעוד שהחברה הערבית בישראל מהווה כ-22% מכלל האוכלוסייה בישראל, בשנים 2010–2015 כ-30%–40% מכלל הנשים שנרצחו מדי שנה היו ערביות. בשנים 2015–2018 חלקן היחסי של נשים ערביות מתוך כלל הנשים שנרצחו בישראל אף עלה, ועמד על 50%. על פי נתונים שהוצגו בפני הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי לקראת היום הבין-לאומי למאבק באלימות כלפי נשים, בשנת 2020 נרצחו 26 נשים: 15 נשים ערביות ו-11 נשים יהודיות. הדו"ח גילה גם שבמקרה של נרצחות ערביות, כמחצית (7 מ-15 נרצחות) נרצחו בידי חשוד שזהותו אינה ידועה למשטרה. בשליש מאירועי הרצח של נשים ערביות (5 אירועי רצח) החשוד ברצח היה בן זוג של הנרצחת.
מחקר משותף של שדולת הנשים יחד עם נשים נגד אלימות ומרכז "א-טֻּפ֫וּלַה" (אנ') הראה כי בין השנים 2008–2018 שיעור הגשת כתבי האישום על רצח נשים יהודיות עמד על 94.3%, לעומת 56% בלבד ממקרי הרצח של נשים בחברה הערבית. שיעור ההרשעה במקרי רצח נשים יהודיות הוא 75%, לעומת 34% בלבד על מקרי נשים ערביות. הפער נשמר גם בנוגע לגזרי דין: בעוד שהעונש המינימלי בגין הרשעה בעבירות חמורות של הריגה או רצח אצל נשים יהודיות עמד על 14–18 שנים, אצל נשים ערביות הוא הסתכם ב-5.5 שנים.
ירי בנשק חם

בשנים 2017–2020 נפגעו מנשק חם 9,548 אזרחים ערבים, פי שבעה יותר לעומת יהודים. לפי נתונים של מכון גרטנר בין השנים 2017 ל-2020 היו 1405 פצועים שנפגעו מירי והגיעו לבתי החולים (כולל אלו שמתו מפצעיהם בבתי החולים). 89% מנפגעי הירי שאושפזו היו ערבים. ערבים היו גם רוב גדול מבין הקורבנות שמתו מאוחר יותר מפצעיהם – 81% מתוך 70 הרוגים. 96% מבין הקטינים שאושפזו עקב פגיעה מירי היו ערבים. שכיחות הפגיעה בקרב צעירים ערבים בגילאי 18–24 הייתה גדולה פי 21 מזו של יהודים בני גילם. בקרב בני 25 ומעלה, השכיחות בקרב ערבים הייתה גדולה פי 36. 56% מהנפגעי הירי שאושפזו היו במחוז הצפון, שליש באזור המרכז ו-12% מאזור הדרום. במחוז הצפון ובמחוז הדרום כ-91% מהנפגעים היו ערבים, ובמחוז המרכז – כ-85%.
שיעור קורבנות הירי ל-1,000 איש בתיקי חקירה של המשטרה היה 0.03% ביישובים יהודיים חרדיים ו-0.24 ביישובים יהודיים. ביישובים מעורבים נתון זה עמד על 0.78%, ביישובים דרוזיים 2.4%, בדואיים 5%, ושיעור של 7.2% ביישובים ערביים. שכיחות תיקי החקירה שבהם הקורבן התגורר ביישוב ערבי ישראלי גדולה פי 30 מהמקבילה ביישובים יהודיים.
באוגוסט 2021 פרסם מרכז המחקר והמידע של הכנסת מסמך על פשיעה ועבריינות במחוז הצפון של המשטרה, בו חיים 14% מתושבי ישראל, מחציתם ערבים. בשנים 2017–2020 הייתה עלייה ארצית של 30% בדיווחי אזרחים (יהודים וערבים) על עבירות ירי למוקד 100 של המשטרה – מ-7,213 ל-10,169 דיווחים בשנה. הדיווחים כוללים בין היתר ירי בשטח פתוח, יריד בשטח בנוי וירי בחתונות. העלייה החדה ביותר הייתה באזור הצפון מ-1,173 ל-2,383 – הכפלה של מספר הדיווחים. באזור הדרום הייתה עלייה מ-1009 ל-1,654 דיווחים – עלייה של 64%, ובאזור ירושלים מ-512 ל-827 (עלייה של 79%) וכן הייתה עלייה מתונה יותר גם במחוזות אחרים (מחוז החוף היה כמעט ללא עלייה). כל היישובים במחוז הצפון שנרשמו בהם מעל 100 פניות למוקד היו יישובים ערביים, למעט נוף הגליל שהיא עיר מעורבת. שכיחות הפניות למוקד ביישובים ערבים ובדואים גדולה פי 8–9 לעומת יישובים יהודים. העלייה בעבירות ירי משתקפת גם במיקום פגיעות הירי בגוף – בעבר היו בעיקר פציעות קלות ברגליים מירי אקדח, ובעשור בין 2011–2021 הפציעות חמורות יותר, וממוקמות יותר בפלג הגוף העליון.
ירי בנשק חם > נשק בלתי חוקי

קיימות הערכות שונות לכמות כלי הנשק הלא חוקיים בחברה הערבית הנעות סביב עשרות אלפי כלי נשק. שלושה מקורות מרכזיים לנשק הבלתי חוקי שמגיע לחברה הערבית הם גניבות מצה"ל, הברחות מירדן וייצור בשטחי יהודה ושומרון. הברחות מצה"ל הן גורם מרכזי והן מבוצעות באמצעות תשלום לחיילים, פריצה לבסיסים, גניבה מיחידות שמתאמנות בשטח, התחזות לחיילים ועוד. לפי המשטרה, רוב אירועי גניבת אמצעי לחימה מצה"ל אינם מדווחים כלל למצ"ח. במקרים רבים הבסיסים שמהם נגנבו אמצעי הלחימה אינם מודעים לגניבה. מאות כלי נשק מוברחים מירדן, ותת-מקלעי קרלו שמיוצרים בשטחים הופכים נפוצים יותר בגלל מחירם הזול.
מאז 2010 משקיעה המשטרה מאמצים רבים בגילוי נשק לא חוקי וסחר בו. יש עלייה מתמדת בכלי נשק שנתפסים וכתבי אישום בתחום אבל דבר זה לא מצליח לבלום את מגמת העלייה בכמות כלי הנשק.
גביית דמי חסות

סחיטת דמי החסות על ידי כנופיות פשע מאורגן בישראל נעשית במסווה של חברות שמירה המעסיקות מארגני שמירה עבריינים, כך למעשה סחיטת דמי החסות נעשית בכסות של גוף חוקי המנפיק לבעלי העסקים נסחטים חשבוניות כדין, עניין המקשה את הוכחת עבירת הסחיטה באיומים. העבריינים גובים את הכסף מבעלי העסקים תוך איומים על חייהם ורכושם. "חברות השמירה" העברייניות מחלקות ביניהן את האזורים הגאוגרפיים שבהם הן גובות את דמי החסות. כך לדוגמה נחשפה בשנת 2017 פרשת סחיטת דמי חסות בצפון מהקרן הקיימת לישראל (קק"ל), עבור שירותי שמירה באתר "אגמון החולה", שירותים שלא סופקו בפועל.
בשנת 2021 נפתחו במשטרת ישראל 105 תיקי סחיטת דמי חסות: 39% מהם במחוז צפון, 18% מהם במחוז חוף ו-15% מהם במחוז דרום. על פי הנתונים, ארגוני הפשיעה בישראל עוסקים בסחיטה באיומים בהיקף של עשרות מיליוני שקלים בשנה. החל מתחילת שנות האלפיים חלק משמעותי מגביית דמי חסות עבר לידי ארגוני פשיעה ערביים. עם זאת, כיום אי אפשר לפלח את נתוני סחיטת דמי החסות לפי קבוצות אוכלוסייה (או לפי פרמטרים נוספים). ועל כן לא ניתן לדעת כמה מהאירועים נעשים בידי ערבים וכמה נעשים בידי יהודים. בחברה הערבית, סחיטת דמי חסות מאפיינת בעיקר ארגוני פשיעה. מקורם של כ–30% מאירועי הירי בחברה הערבית קשורים בעבירות "פרוטקשן" או בערבית "ח'אווה". הכנסותיהם של ארגוני הפשיעה מסחיטת דמי חסות מגיעות לכשני מיליארד שקל בשנה. גביית דמי החסות נעשית בכל אזור שיש בו פיתוח עסקי-מסחרי, בעיקר בערים מתפתחות.
ארגוני הפשיעה הערבים בצפון הם בעיקר בכפר טובא־זנגריה שבו מתנהל מאבק ישיר מול ראשי ארגוני הפשיעה ביישוב, שאחראים לסחיטת דמי החסות באזור הצפון. הקושי למגר את התופעה נובע מחוסר ראיות.
השתלטות על מכרזים

יש הזהרות מפני מעורבות הולכת וגוברת של גורמי פשיעה במכרזי מדינה בתחום התשתיות והבנייה ובמכרזים של הרשויות המקומיות. שיטות החדירה כוללות איום וסחיטת מתמודדים במכרזים, תיאום הצעות במכרזים בין המציעים השונים, שימוש בחברות או אנשי קש, רישומים כוזבים, העברת הזכייה מהזוכה לצד שלישי תמורת אחוזי רווח ועוד. מעבר לכך, גורמי הפשיעה במכרזים עוברים עבירות חמורות נוספות כגון אלימות, סחיטה, הלבנת הון, פעילות שוק אפור ומאבקי שליטה בין עבריינים המבקשים לשלוט בתחום.
ההשתלטות על מכרזים מתרחשת במספר דרכים: דרך אחת היא תמיכה של ארגון הפשע בקבלן לגיטימי שמעביר חלק מכספי המכרז לארגון הפשע. מי שמבצעים בפועל את הפרויקט הם קבלנים אחרים שכלל לא עומדים בתנאי הסף של המכרז, כלל לא ניגשו למכרז ולעיתים ללא רישיון קבלן. דרך שנייה ופופולרית יותר ויותר היא הכנסה של חברות בבעלות משפחות הפשע הגדולות למכרזים. יתר משתתפי המכרז מקבלים איומים, ואז או שהם פורשים מהמכרזים, או שהם מגישים הצעות אבסורדיות שאין להן כל סיכוי להתקבל. ההשתלטות על המכרזים מאפשרת לארגוני הפשע להלבין הון על ידי ביצוע עבודות באיכות ירודה. למשל, הלבנת כספים באמצעות מכרזים לפינוי אשפה כתוצאה מהיעדר בקרה ופיקוח על מספר המשאיות ועל היקף האשפה הנאספת.
העמדה לדין ותיקים פליליים

אחוז הערבים בקרב העומדים לדין בישראל עלה מ-28.8% בשנת 2000 ל-34.5% בשנת 2020.
הממוצע השנתי של תיקים שנפתחו במשטרת ישראל בין 2017 עד
2022 לכל 1,000 תושבים ביישובים יהודים עמד על 28. הנתון לגבי יישובים ערבים היה דומה – 29. הנתון היה גבוה במיוחד ביישובים מעורבים – 41. הנתונים הם קירוב לאוכלוסייה עצמה שכן הם מתייחסים למגזר הרשות שבה מתגורר החשוד, אשר עשוי להיות שונה ממגזרו של החשוד עצמו. ייתכנו הבדלים ניכרים בין יישובים ערבים שונים. לדוגמה, בעין קנייא נפתחו 10 תיקים ל-1,000 תושבים (נמוך מהממוצע הארצי), לעומת ג'סר א-זרקא שבה נפתחו 80 תיקים. שונות זו קיימת גם בקרב יישובים יהודים לדוגמה בגבעת שמואל נפתחו 16 תיקים לעומת דימונה שבה נפתחו 51 תיקים.
השפעות על החברה הערבית > תחושת חוסר ביטחון וחוסר אמון במשטרה

חלק מהירי ביישובים ערביים הוא אירועים של ירי מנשק אוטומטי של ארגוני פשע זה על זה. מירי זה נפגעים גם עוברי-אורח שאינם קשורים.
ב-2019 עמותת יוזמות אברהם ומוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית ערכו סקר ביטחון אישי. 38% מהנסקרים הערבים דיווחו על תחושת חוסר ביטחון במקום מגוריהם, לעומת 13% מהיהודים. כ-82% מהנסקרים הערבים השיבו כי הם מודאגים או מודאגים מאוד מירי ומשימוש בנשק באזור מגוריהם. 15% מהערבים דיווחו כי הם, בני משפחתם או חבריהם נפגעו במהלך 2019 מעבירות נשק. בקרב היהודים השיעור המקביל עמד על 1%.
בעיני הנסקרים הערבים הסיבות העיקריות לשימוש בנשק במקום מגוריהם היא זמינות הנשק וכן ענישה קלה. בסקר שערכה האגודה הערבית הארצית למחקר ושירותי בריאות ב-2019, אמרו כ-75% מהנסקרים כי שימוש בנשק לפתרון סכסוכים ובעיות הפך לדבר שגרתי בחברה הערבית. החשש מפני ארגוני הפשיעה מגביר את הביקוש לנשק גם בקרב אזרחים המבקשים להתגונן מפניהם.
בסקר של המשטרה בשנת 2015 עלה, כי הטיפול בעבירות הירי נמצא בעדיפות ראשונה מבחינת ערבי ישראל. כשני שלישים מהנשאלים בציבור הערבי הביעו חוסר שביעות רצון מהטיפול המשטרתי בעבירות האלימות ובכללן הירי. על פי דו"ח הביטחון האישי של קרן אברהם, כ-89% מהציבור הערבי רואה בתופעת הירי תופעה פסולה, גם אם היא נעשית מסיבות תרבותיות-חברתיות ולאו דווקא לשימוש פלילי מובהק.
השפעות על החברה הערבית > השלכות כלכליות

בחלק מהמקרים נגרמות פציעות קשות הדורשות שיקום ארוך ויקר ונותרת נכות לכל החיים. במקרים רבים, במיוחד כשהנפגע הוא המפרנס המשפחה, פציעות ירי עלולות לגרור הידרדרות כלכלית, הכוללת כניסה לחובות ולקיחת הלוואות. בעוד שנפגעי פעולות איבה יכולים לקבל פיצוי על פי חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה, במקרה של פגיעה עקב ירי או עבירה פלילית אחרת הרשויות כמעט לא דואגות לפיצוי הנפגעים. אם היורה נתפס והורשע ניתן לקבל פיצוי מבית המשפט או לתבוע תביעה אזרחית אך בהיעדר תפיסה או הרשעה הנפגעים זכאים רק לקצבת נכות מביטוח לאומי. קצבה זו נמוכה ועד לאישורה נכנסות משפחות רבות לחובות.
פעילות אזרחית ומחאה

ארגון יוזמות אברהם מקיים את מיזם "קהילות בטוחות" שנועד לקם שירותי אכיפה ושיטור הוגנים ומועילים עבור האזרחים הערבים בישראל, באמצעות שינוי יסודי באופן השיטור כלפיהם, רכישת אמון ולגיטימציה מצידם והגברת נכונותם לשיתוף פעולה.
אימהות למען החיים היא קבוצת אימהות ומשפחות שכולות שהחליטו לפעול יחד למאבק בתופעת האלימות והפשיעה בחברה הערבית בישראל.
פידא שחאדה, היא חברת מועצת העיר לוד ורכזת קואליציית "נשים נגד נשק" שפועלת בנושא.
בשנת 2021 החלה מחאה בקרב ערבים ויהודים ברשתות החברתיות תחת ההשטאג "חיי ערבים חשובים" Arab_lives_matter, שנועדה להפעיל לחץ על ממשלת ישראל למגר את מקרי הרצח בחברה הערבית.
במאי 2023, במחאה על רצח 80 קורבנות ערבים מתחילת השנה, יצאו שיירות כלי רכב של ערבים למחאות מהגליל עד לירושלים. ביוני 2023 עלה מספר הנרצחים הערבים לשיא של 140, בתגובה התקיימה "צעדת המתים" – הפגנה משותפת של יהודים וערבים בתל אביב שבה התקיים מיצג של ארונות מתים. המחאה – ביוזמת ע'אדה זועבי, מנהלת אתר החדשות "בוכרא", הפורום החברתי, וארגונים חברתיים כמו אג'יק - מכון הנגב – קראה לממשלה לפעול נגד הפשיעה. מיולי 2023, מאז הרצח של עלאא מרעי, עוזרו של ראש המועצה פוריידיס, תושבי פוריידיס וג'סר א-זרקא הפגינו מדי שבוע וחסמו צומת מרכזי.
ראו גם

פשע בישראל
מבצע מסלול בטוח
זלמן רונקיל

ערך זה עוסק ברב אשכנזי בתקופת הראשונים. אם התכוונתם לרב בקראקא בתקופת הרמ"א, ראו .
רבי שלמה זלמן רונקיל (או רונקֶל; נפטר בח' בחשוון, בין השנים ה'קע"א-ה'קפ"ז 1410–1426) היה רב ראש ישיבה ומקובל מגדולי רבני יהדות אשכנז במפנה המאה ה-15, רבן של מגנצא וורמיזא ורבו של מהר"י וייל.
רבי יעקב הלוי בן משה מולין (מהרי"ל) חי בזמנו במגנצא והתמנה בה כרב עוד בחייו, בדרשת שבת הגדול שלו, נהג ליטול רשות בתחילת הדרשה מרבי זלמן רונקיל מפני כבודו.
פסקי הלכה ודיונים הלכתיים שלו, הובאו בכתבי בני דורו והדור שלאחריו, כמו תלמידו מהר"י וייל, מהרי"ל, מהר"י ברונא ומהר"ם מינץ. מקובל לייחס לו את הספר "חתן דמים" (פראג שס"ה), הכולל פירושים קבליים לתורה בדרך גימטריה, דרשות ומנהגים לברית מילה וטקסי חתונה. הספר הושלם בידי רבי יצחק בן שמשון כ"ץ, אב"ד ניקלשבורג וערים נוספות, וחתנו של מהר"ל מפראג. אולם, יש המייחסים את הספר לרבי זלמן רונקיל השני.
משפחתו

מבין בניו ידוע הרב גוטליב המוזכר בשו"ת מהרי"ל. בין צאצאיו, רבני משפחת ליפשיץ: רבי ישראל ליפשיץ מחבר "תפארת ישראל", זקנו רבי ישראל ליפשיץ מקליווא ואבותיהם שכיהנו כרבנים בקהילות אשכנז ופולין.
הלכות שהובאו בשמו

אין לברך על טבילת כלים "אשר קדשנו במצוותיו וציוונו על טבילת כלים" אלא רק "... על הטבילה" (ספר מהרי"ל, מנהגים, הלכות נידה אות יג).
דיון עם מהר"ם סג"ל על חיוב ציצית במעילים שבשעה שאינם רכוסים יש להם ארבע כנפות (מהר"ז בינגא, הלכות ציצית, אות לז).
לקריאה נוספת

חיים מיכל, אור החיים, פרנקפורט תרנ"א, פריט 822, עמ' 365–366. (על ספריו)
הערות שוליים

↑  יודלוב במבוא למהדורת הצילום של ספרו נוקב בסביבת השנים קע"א-קע"ד, ואילו באנציקלופדיה היהודית נכתב "לפני 1426".
↑  שו"ת מהרי"ו סי' קנ"א. בין הדברים כתב: ”ואני למדתי בישיבה של מהר"ז רונקיל ז"ל”.
↑  מהרי"ל מנהגים, ירושלים תשמ"ט לפי מפתח בעמ' תרסג, "מה"ר זלמן רונקיל במגנצא". שו"ת מהרי"ל סימן קעג, שו"ת מהרי"ל החדשות סי' יז וסי' כח.
↑  שו"ת מהר"י ברונא, סימן קכ"ו.
↑  שו"ת מהר"ם מינץ, סימן מ"ט.
↑  ראו יצחק יודלוב, מי הוא מחבר הספר "חתן דמים"?, צפונות י, טבת תשנ"א, עמ' פ–פב, באתר היברובוקס.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522620105171  LCCN: n94122997  VIAF: 26301523   WorldCat (עם VIAF): 26301523
שלמה בונפיד

| --- | --- |
 לידה:  1370 ברצלונה, ספרד 
 פטירה:  1448 (בגיל 78 בערך) סרגוסה, ספרד 
 מדינה:  כתר אראגון, נסיכות קטלוניה 
 שפות היצירה:  עברית, קטלאנית 
 סוגה:  שירה 
 
שלמה בן ראובן בּוֹנָפֵיד (נולד בשליש האחרון של המאה ה-14 – נפטר אחרי שנת 1445) היה מאחרוני המשוררים העבריים שפעלו בספרד הנוצרית.
מספריו

רק חלק קטן מן השירים והאגרות של שלמה בן ראובן בונפיד ראו אור עד כה במקומות שונים.
ספר דברי חכמים; נקבצו על ידי אליעזר אשכנזי, מץ: J. Mayer Samuel, תר"ט, עמ' פ.
צבי הירש עדעלמאן, דברי חפץ, לונדון: [חמו"ל], תרי"ג, עמ' 21.
'הדיואן לר' שלמה בונפיד', יוצא לאור בפעם הראשונה ע"פ כ"י יחיד שבאוצר הבודלייאנא באוכספורד עם הערות מאת אהרן קאמינקא, ממזרח וממערב ב (וינה תרנ"ה 1895), 107–128.
מבחר השירה העברית: למיום חתום כתבי הקדש עד גלות ישראל מעל אדמת ספרד בשנת ה"א רנ"ב; ערוך ומתקן על ידי חיים בראדי בהשתתפות מאיר וינר, לייפציג: אינזל, תרפ"ב, עמ' שכט–שלב.
יוסף פאטאי, 'שירי חשק של שלמה בונפיד', הצופה לחכמת ישראל י (תרפ"ו), 220–223.
אהרן קאמינקא, 'שירים ומליצות להר' שלמה בהר' ראובן בונפיד', הצופה לחכמת ישראל י (תרפ"ו), 295–288; יב (תרפ"ח), 33–42.
ח. בראדי, הארץ, ט"ו באב תרצ"ח (11.8.1938).
יוסף פאטאי, 'שירי חול של שלמה בונפיד', בספרו: משפני השירה, ירושלים: ר’ מס, תרצ"ט, עמ' 85–67.
'הפולמוס של שלמה בונפיד בנכבדי סאראגוסה: קובץ מליצות חרוזות ושירים'; יוצא לאור על ידי ח. שירמן, קובץ על יד (דברים שבכתב היוצאים לאור בפעם הראשונה) סדרה חדשה ספר ד (יד) (תש"ו), י–סד.
שירי בונפיד אל משוררים שהמירו דתם, נספח למאמרו של אברהם גרוס, 'המשורר שלמה בונפיד ומאורעות דורו', בתוך: דב ולפיש (עורך), ספר זיכרון לאפרים תלמג’, כרך א, חיפה: אוניברסיטת חיפה, תשנ"ג, עמ' מט–סא.
לקריאה נוספת

אנה בז'רנו, 'שלמה בן ראובן בונפיד - עד למפגש תרבויות בספרד במאה ה-15', ברית עברית עולמית: כנס 9 (תש"ן), 122–131.
אברהם גרוס, 'המשורר שלמה בונפיד ומאורעות דורו', בתוך: דב ולפיש (עורך), ספר זיכרון לאפרים תלמג’, כרך א, חיפה: אוניברסיטת חיפה, תשנ"ג, עמ' לה–סא. (עם נספח: שירי בונפיד אל משוררים שהמירו דתם, עמ' מט–סא)
תרצה ורדי, 'חתונה באגראמונט – על שירי החתונה של שלמה בונפיד', מחקרי ירושלים בספרות עברית יד (תשנ"ג), 169–196. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
חיים שירמן, תולדות השירה העברית בספרד הנוצרית ובדרום צרפת; ערך, השלים וליווה בהערות: עזרא פליישר, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ז 1997.
אנחל סאנז-בדיליוס, 'שלמה בונפיד ושימוש הלשון העברית בספרד הנוצרית במאה ה-15', ברית עברית עולמית: כנס 15 (תשס"ב) 21–27.
הערות שוליים

↑  דיואן בונפיד, דף א87–א102.
↑  יצחק בער, תולדות היהודים בספרד הנוצרית, מהדורה ב מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1965, מפתח; ב"צ דינור, 'תנועת העלייה מספרד לארץ-ישראל אחרי גזירות קנ"א', ציון לב (תשכ"ז), 172–161.
↑  'הפולמוס של שלמה בונפיד בנכבדי סאראגוסה: קובץ מליצות חרוזות ושירים'; יוצא לאור על ידי ח. שירמן, קובץ על יד (דברים שבכתב היוצאים לאור בפעם הראשונה) סדרה חדשה ספר ד (יד) (תש"ו), שיר 453 שורה 7.
↑  שם, שם, שורה 14.
↑  (דיואן בונפיד, דף 66א).
1 2  יצחק בער, תולדות היהודים בספרד הנוצרית, עמ' 439.
↑  חיים שירמן, תולדות השירה העברית בספרד הנוצרית ובדרום צרפת; ערך, השלים וליווה בהערות: עזרא פליישר, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ז 1997.[דרוש מקור: עמודים?]
↑  שירמן, הפולמוס, שיר 454.
↑  בער, תולדות היהודים, עמ' 570.
↑  כל הידיעות על חתונה זו מתוך דיאן שלמה בונפיד כ"י 1984 בספרית בודליאנה, על פי תרצה ורדי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258944405171  BnF: cb17920169b (data)  GND: 1020798416  ISNI: 0000 0003 5633 3077  LCCN: no2011130247  NTA: 400982528  SUDOC: 176452788  VIAF: 299292058   WorldCat (עם VIAF): 299292058
בנימין זאב מארטה

.
| --- | --- |
 לידה:  1475 ה'רל"ה ארטה, יוון 
 פטירה:  1545 (בגיל 70 בערך) ה'ש"ה 
 תקופת הפעילות:  ?–1545 
 חיבוריו:  שו"ת בנימין זאב
 
רבי בנימין בן מתתיהו, המוכר בשם רבי בנימין זאב מארטה (ה'רל"ה, 1475 בערך - ה'ש"ה, 1545 בערך) היה רב טורקי-יווני, מפוסקי ההלכה והמשיבים המפורסמים בדורו, נודע על שם ספר השו"ת שלו "'בנימין זאב" שהיה ספר השו"ת הראשון שנדפס בחיי מחברו וביוזמתו.
ביוגרפיה

נולד כנראה בעיר ארטה שבאפירוס (אז חלק מהאימפריה העות'מאנית, כיום ביוון) בסביבות שנת ה'רל"ה (1475). בצעירותו למד אצל רבני ארטה: דודו הרב כלב שהיה מגדולי חכמי יוון, אצל הרב בנימין ב"ר שמריה ואצל הרב שלמה ב"ר שמואל הספרדי, שלימים נהיה חמיו. בתקופה מאוחרת יותר למד גם אצל חכמי קורפו, בהם רבי גרשון בון פאצו שהיה מראשי הפוסקים ביוון.
הוא התפרנס ממסחר ונסע לשם כך ברחבי האיים היווניים, ופסקי הלכה רבים שלו נכתבו בהיותו מחוץ לארטה. קשרים מיוחדים היו לו עם יהדות איטליה, והוא התגורר תקופה ממושכת בוונציה.
הוא נודע במספר פולמוסים הלכתיים בהם היה מעורב, הצד השווה שבהם, שרבי בנימין פרסם פסק הלכה מקל במקום שחבריו חשבו שאי אפשר להקל. מפורסם בהם הוא פולמוס עגונתו של משה סוסי, שרבי בנימין התיר אותה לפי עדותו של גוי מסיח לפי תומו. הרד"ך מקורפו התנגד להיתר זה, והפולמוס שפרץ בעקבות המחלוקת חרג מן השאלה המקורית והיו מעורבים בו רבים מגדולי הדור. שנים מעטות לאחר הפולמוס, ביקשו חכמים שונים לאסור עליו להורות הלכה בשל טענות על פסיקותיו במקרים אחרים, ואף האשימו אותו בזיוף חתימתו של רב אחר. טענה נוספת הייתה שהוא "דן יחידי כאילו לי ניתנה הארץ" ומנדה שלא כדין. לעזרתו נחלץ חתנו רבי שמואל קלעי שניהל תכתובת מול חכמי ונציה וקושטא במטרה למנוע את ביטול הסמיכה של רבי בנימין, אך ללא הועיל. בקיץ ה'רצ"א (1531) הדיחו רבני ונציה את רבי בנימין זאב ומינו תחתיו את הרב משה חנין כרבה של ארטה. בין המצטרפים להדחה היה רבי עזריאל דאיינה שכתב תשובה חריפה במיוחד בה הוא תוקף אותו בהאשמות חמורות וגוזר עליו בגזרת חרם שלא יורה הוראות, מבטל את הסמיכות שסמך תלמידי חכמים אחרים, וגוזר בחרם חמור שלא יכנו אותו יותר בתואר "מורנו הרב" בכל הארצות שסביב ארטה. רבי דוד ויטאל פרסם ספר בשם 'הצלת הרועה מיד הזאב' בו הוא מבקש לאסור על רבי בנימין לדון. בתגובה לדברים כתב רבי אליהו קפשאלי ספר בשם 'זאבים טורפים את בנימין' להגנתו של רבי בנימין.
רבי בנימין וחתנו נסעו לוונציה כדי לשכנע את חכמי העיר, כי הסנקציות נגדו ננקטו שלא בצדק וכי יד אויביו הייתה בדבר במטרה להכפישו. חכמי ונציה סירבו לדון שנית בנושא.
ספרו "בנימין זאב"

בחודש אדר ה'רצ"ט (1539) הסתיימה הדפסת ספר השו"ת "בנימין זאב". חלק מהתשובות שהודפסו בספר היו אלו שבגינן פרצו הפולמוסים שהובילו להסרת כתר הרבנות מעל ראשו של רבי בנימין.
מיד לאחר הדפסת הספר התעוררו נגדו טענות:
מהר"ם פדובה כתב עליו השגות והערות, ולהן ניתנו שתי פרשנויות בידי חכמים שפעלו בוונציה; חכם צפתי בשם ר' יצחק גרשון ששימש כמגיה בוונציה הבין מדבריו שלא ניתן לסמוך על פסקיו בצורה גורפת, ואילו רבי אליהו קפשאלי הבין שלא מצא פגמים בספר מלבד אלו שהצביע עליהם בהערותיו.
רבי שלמה לוריא (המהרש"ל) כתב אף הוא טענות על הספר, ומסקנתו: ”על כן אני אומר ומזהיר לרבים שלא ילך שום אדם אחר ספרו, אפילו לאיסור וקל וחומר להתיר, אלא שידקדק אחר דבריו היטב בסוגיות התלמוד והפוסקים ויהיה פשוטו. כי כל דבריו גנובים וארוכים בפלפול שאינו לצורך...”, הוא משליך מטענותיו אלו גם על מידת צדקותו של מחבר הספר: ”ושרי לי מרי [=ימחל לי אדוני (הקב"ה)] אם הוא צדיק, למה הביא הקב"ה תקלה על ידו? הלא הוא היה הכותב ונתן לדפוס הספר מידו ומפיו”.
ואולם הרמ"א מייחס לפסקיו חשיבות ואחיינו של הרמ"א מונה אותו בין גדולי האחרונים וגם מסתמך עליו בספר תשובותיו. דברי רבי בנימין היו לעיני הפוסקים מאז הדפסת הספר ועד ימינו, ובעקבות דברי הרמ"א כתב הרב אשר זיו: ”שו"ת בנימין זאב הפך להיות מספרי היסוד של ההלכה למרות זאת שהיו מתנגדים ועוררים לפסקיו”, ואולם לדעת מאיר בניהו אין למסקנה זו על מה לסמוך, לאור דברי הש"ך שהביא ראיה מספר בנימין זאב אך הוסיף: ”ואף על גב דידוע דאין לסמוך על תשובת בנימין זאב אלא בדבר שברור שדבריו נכונים, שרוב דבריו מעורבבים ומבלבל דבריו שלא במשפט ברוב המקומות, וגם בתשובה זו בלבל דבריו כמה עניינים... גם שאר דבריו מבולבלים ומקולקלים ונלאיתי להעתיקם ולהשיג עליהם...”, ומכאן שפסקיו התקבלו בהסתייגות ובתנאי מוקדם שיהיה ברור שדבריו נכונים מבלי להסתמך על סמכותו התורנית.
גם הרב חיד"א בערך "בנימין ב"ר מתתיה" בספרו שם הגדולים הזכיר בקצרה שהייתה ביקורת נגדו, ומעיר שרבי יוסף קארו אינו מזכיר אותו. בניהו מבליט נקודה זו, על רקע העובדה שרבי יוסף קארו עוסק ארוכות בפרשיית עגונת משה סוסי, ומביא את תשובותיהם של רבנים אחרים מן המעורבים בפרשה אך לא את אלו של רבי בנימין שבספרו מרוכזות תשובות רבות שנכתבו בפרשה זו
רבי מלאכי הכהן בספרו האנציקלופדי "יד מלאכי" מביא אף הוא את דברי הביקורת של מהרש"ל ודבר החרם נגדו. את העלאת הנושא הוא מנמק: ”ולא כתבתי דברים אלו אלא מפני שיש נפקותא לענין דינא היכא דפליג עם איזה פוסק רשום ומוחזק אצלנו לרב ועצום”.