stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ימ"מ
פעולות ומבצעים > פעולות מבצעיות בשנים 2000–2005 (האינתיפאדה השנייה)

במהלך האינתיפאדה השנייה ביצעה הימ"מ מספר רב של מבצעים ופעולות סיכול נגד הטרור הפלסטיני שהתבטא באלפי פיגועי ירי ולמעלה מ-140 פיגועי התאבדות בישראל. המפורסמים שבמבצעי הימ"מ הם:
2 ו-3 באוקטובר 2000: הפעלת צלפים באום אל-פחם ובנצרת כחלק מאירועי אוקטובר שכללו הפרות סדר אלימות.
3 באוקטובר 2001: צלפי הימ"מ ירו למוות בשני מחבלים שחדרו ליישוב אלי סיני, רצחו שני ישראלים והתבצרו בבית ביישוב. מאחר שהיה חשש לפיגוע מיקוח הוזנקו צוותים של הימ"מ ויחידת המשא ומתן המשטרתית, שכיתרו את הבית. לוחמי הימ"מ פרצו לבית אך גילו שהיה ריק.
22 בינואר 2002: "מבצע שירת הברבור" – בעקבות מידע מודיעיני שסיפקו השב"כ וצה"ל, פשט כוח משולב מיחידת שלדג[דרוש מקור] ומהימ"מ, בפיקוד מפקד שלדג,[דרוש מקור] על מעבדת נפץ גדולה בשכם. במהלך קרב קצר שהתחולל הרג הכוח 4 מחבלים שהסתתרו במבנה. בתום הקרב כוחות של חיל ההנדסה הקרבית השמידו את מעבדת החבלה ואמצעי הלחימה שבתוכה.
17 באפריל 2002: "מבצע הליכה מזרחה" – צה"ל, הימ"מ והשב"כ איתרו את קייס עדואן, מחבל בכיר בחמאס שהיה אחראי על הפיגוע במלון פארק, נתניה. עדואן התבצר בבית בטובאס ביחד עם עוד ארבעה מחבלים חמושים. הכוחות הטילו מצור על המבנה והפילו נוהל סיר לחץ. במהלך הפעולה התנהלו חילופי אש כבדים ואף פוצצה מכונית תופת שחנתה ליד הבית. צלפי הימ"מ הרגו שני מחבלים וצה"ל אף הפגיז את הבית באמצעות טנקים. אחרי 12 שעות של חילופי אש הרס דחפור D9 משוריין של צה"ל את הבית. גופתו של עדואן נמצאה מתחת להריסות.
23 ביוני 2003: כוח של הימ"מ הרג את עבדאללה קוואסמה, ראש חמאס בחברון, אחרי שהאחרון ניסה להתנגד למעצר.
16 ביולי 2003: כוח של הימ"מ וסיירת מטכ"ל חילץ את נהג המונית אליהו גוראל, שנחטף בידי פלסטינים והוחזק כבן-ערובה בתוך בור.
4 באוקטובר 2003: "מבצע סדרה מוגבלת" – כוח של הימ"מ הרג את סרחאן סרחאן, מחבל פלסטיני מהפת"ח שביצע את הפיגוע במצר ב-10 בנובמבר 2002 ובו רצח חמישה אנשים בקיבוץ מצר, ובהם אם ושני ילדיה. הלוחמים איתרו את המחבל בטולכרם מוקף במאבטחים חמושים. בתום קרב קצר נהרג סרחאן ללא נפגעים ללוחמי הימ"מ.
3 בדצמבר 2003: כוח של הימ"מ סיכל ניסיון לפיגוע המוני בבית ספר ביקנעם עילית, בעקבות תפיסת שני מחבלים בכפר בדראן.
כוח של הימ"מ, בשיתוף יחידות עילית של צה"ל, עצר 12 מחבלים מגדודי חללי אל-אקצא, שהתחבאו בבית חולים לחולי נפש בבית לחם ותכננו לבצע פיגוע בפסח.
25 ביולי 2004: כוח של הימ"מ הרג שישה מחבלים של גדודי חללי אל-אקצא בטולכרם, כולל את המנהיג המקומי ואיש קשר של חזבאללה.
21 בנובמבר 2004: כוח של הימ"מ הרג שלושה מחבלים של הפת"ח בקרב יריות. אחד מההרוגים היה מוחמד ע'סאן אל-פתאווי א-שייח', בכיר בפת"ח שהסתתר במוקטעה עם יאסר ערפאת במשך זמן רב.
17 ביולי 2005: צלפים של הימ"מ הרגו את בכיר חמאס ואבי מנהרות התופת סעיד ציאם בח'אן יונס. לטענת הפלסטינים, הצלפים ביצעו את הירי ממגדל שמירה בנווה דקלים.
11 באוקטובר 2005: כוח של הימ"מ עצר את אבראהים ע'נימאת, מחבל מחמאס שהיה מבוקש כעשור על פיגועים רבים, ביניהם הפיגוע בקפה אפרופו ב-1997 וחטיפת ורצח החייל שרון אדרי.
22 בדצמבר 2005: כוח של הימ"מ, בשילוב כוח צנחנים, הרגו בשכם שני מחבלים מהחזית העממית לשחרור פלסטין ומחבל אחד מגדודי חללי אל-אקצא.
במבצעים רבים אלה הרגו לוחמי הימ"מ 179 מחבלים, מהם 50 שהיו בדרכם לפיגועי התאבדות ועצרו מאות מחבלים אחרים. הימ"מ לא איבדה אף לוחם בפעילות מבצעית במהלך האינתיפאדה השנייה.
פעולות ומבצעים > טבח שבעה באוקטובר (7–8 באוקטובר 2023)

בלילה בין ה-6 באוקטובר ל-7 באוקטובר התקיים קשר בין הימ"מ לשב"כ בנוגע להתרעות על חשש לפעולת חדירה או פעילות התקפית מצד החמאס, וכוחות של הימ"מ הוקפצו יחד עם צוותי טקילה של השב"כ לעוטף עזה לפני השעה 6:00 בבוקר, טרם תחילת המתקפה.
ב-7 באוקטובר וב-8 באוקטובר 2023, במהלך טבח שבעה באוקטובר, הוזנקו כוחות ימ"מ גדולים לעוטף עזה וערי הדרום שדרות, אופקים ונתיבות והרגו כ-200 מחבלים בקרבות קשים. תשעה לוחמי וקציני ימ"מ נהרגו בקרבות.
ב-7 באוקטובר 2023 לוחמי ימ"מ חילצו רופא ערבי-ישראלי מערערה שנלקח כבן ערובה בידי מחבלים בצומת שדרות. הלוחמים הרגו את המחבלים, שחררו את הרופא והעניקו לו טיפול רפואי מציל חיים. הרופא פונה באמבולנס לבית חולים ואחרי טיפול שוחרר.
ב-7 באוקטובר 2023 לוחמי ימ"מ הרגו 60 מחבלים במסגרת הקרבות בקיבוץ בארי.
קרב יד מרדכי: ב-7 באוקטובר 2023 לוחמי ימ"מ הוקפצו מוקדם בבוקר בנוהל חירום לסייע לקיבוץ יד מרדכי להתגונן בפני שתי חוליות גדולות ומאומנות של חמאס שתקפו את הקיבוץ על גבי טנדר ואופנועים. לוחמי משמר הגבול וכיתת הכוננות של הקיבוץ הצליחו לבלום את המחבלים ולוחמי הימ"מ הרגו את המחבלים בקרבות ירי ושבו אחד מהם. בכך סוכלה חדירת המחבלים לקיבוץ.
ב-8 באוקטובר 2023 חילץ כוח ימ"מ את רחל ודוד אדרי שהוחזקו כבני ערובה באופקים, והרג את חמשת המחבלים החוטפים תוך 20 שניות אחרי משא ומתן שנמשך שעות, שלושה לוחמי ימ"מ נפצעו בפעולה.
ב-8 באוקטובר 2023, בסיוע שופל צה"לי, טנק ומסוק קרב, טיהרו לוחמי ימ"מ את תחנת המשטרה בשדרות והרגו את 25 המחבלים שהשתלטו עליה. בפעולה זו נהרג קצין הימ"מ אלכסיי שמקלוב שהציל וחילץ בגופו את שוטרי התחנה. הימ"מ לחם בקרב שדרות והרג מחבלים נוספים.
מפקדי הימ"מ

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שם | תקופת כהונה כמפקד היחידה | הערות |
| ראובן יעקב (נמרוד) | 1974–1975 | מקים היחידה ומפקדה הראשון |
| מאוד הלוי | 1975–1976 |   |
| אסף חפץ | 1976–1980 |  לימים מפכ"ל המשטרה |
| שמואל צוקר | 1980–1981 |  לימים תא"ל |
| גבי כהן | 1981–1984 |   |
| צפריר ניר | 1984–1987 |   |
| אליק רון | 1987–1991 |  מפקד הימ"מ באינתיפאדה הראשונה, לימים מפקד המחוז הצפוני במשטרה |
| דוד צור | 1992–1995 |  לימים מפקד מחוז תל אביב במשטרה, מפקד משמר הגבול וחבר הכנסת |
| דוד בן-שימול | 1995–1999 |   |
| חגי פלג (פדידה) | 1999–2001 |  מפקד הימ"מ באינתיפאדה השנייה, לימים מנכ"ל המשרד לביטחון הפנים |
| זהר דביר | 2001–2007 |  מפקד הימ"מ באינתיפאדה השנייה, לימים מפקד המחוז הצפוני במשטרה וסגן המפכ"ל |
| יורם הלוי | 2007–2009 |  לימים מפקד המחוז הדרומי במשטרה ומפקד מחוז ירושלים |
| בועז הרשקוביץ | 2009–2012 |  מפקד יחידת שלדג בעבר |
| שלומי מיכאל | 2012–2015 |  לימים מפקד מחוז ש"י במשטרה |
| נחשון נגלר | 2015–2021 |  הועלה לדרגת ניצב-משנה ולאחר מכן לתת-ניצב במהלך פיקודו על הימ"מ. לימים מפקד מרחב הנגב, סגן מפקד משמר הגבול ומפקד המשמר הלאומי של ישראל בדרגת ניצב |
| תת-ניצב ח' | 2021–2024 | הועלה לדרגת תת-ניצב במהלך פיקודו על הימ"מ. פיקד על היחידה במהלך בלימת טבח שבעה באוקטובר שבה שכל את בנו עידו, ובמלחמת חרבות ברזל. היה הראשון מאנשי קהיליית הביטחון שהשיא משואה ביום העצמאות ה-74 למדינת ישראל. במהלך כהונתו היחידה הוכרזה כיחידה הלאומית ללוחמה בטרור. באותה שנה, לראשונה בתולדותיה קיבלה הימ"מ צל"ש רמטכ"ל. בנוסף קיבלה צל"ש מפכ"ל ותעודת הצטיינות מראש הממשלה על מבצעים יוצאי דופן לסיכול טרור וחילוץ חטופים. |
| תת-ניצב ע' | 2025–מכהן | לוחם ומפקד בימ"מ, פיקד בעבר על יחידת הגדעונים, נכנס לתפקיד בינואר 2025. |
ראו גם

לוחמי ימ"מ שיש עליהם ערך בוויקיפדיה
מפקדי ימ"מ שיש עליהם ערך בוויקיפדיה
צליפה בימ"מ
לוחמה בטרור
יחידה משטרתית טקטית
יחידות השתלטות אחרות בישראל:
סיירת מטכ"ל – יחידת עילית של צה"ל שבין ייעודיה הוא חילוץ בני ערובה מחוץ לגבולות ישראל
שייטת 13 – יחידית עילית וקומנדו ימי של צה"ל שמתמחית בזירה הימית, כולל באירועי השתלטות על כלי שיט
לוט"ר אילת – יחידת מילואים מובחרת של צה"ל שמהווה יחידת השתלטות ולוחמה בטרור באזור אילת והערבה
יחידת הלוט"ר – בית הספר לקליעה, צליפה ולוחמה בטרור של צה"ל
יחידת מצדה – יחידת ההשתלטות של שירות בתי הסוהר, מתמחה באירועי קיצון במתקני כליאה ובנשק אל-הרג
יחידות השתלטות אחרות בעולם:
גרמניה GSG-9 (גרמניה)
צרפת GIGN ו-RAID (צרפת)
ארצות הברית יחידת חילוץ בני הערובה של ה-FBI ויחידות SWAT (ארצות הברית)
רוסיה אלפא (רוסיה)
אוסטריה יחידת קוברה (אוסטריה)
לקריאה נוספת

משה גבעתי, אביר 21 – סיפורו של אלי אברם מפקד יחידת המסתערבים. ירושלים: הוצאת 'רעות', תשס"ג–2003.
רחלי דור-רפפורט, עד קצה הגבול: פסקל אברהמי – לוחם היחידה ללוחמה בטרור. הוצאת אופיר-ביכורים, ישראל ה'תשע"ה–2015.
ביאורים

↑  הפירוש המקורי הוא "יחידה מרכזית מיוחדת" אך הפירוש השגוי והנפוץ "יחידה משטרתית מיוחדת" השתרש עמוקות, כולל בקרב המשטרה עצמה.
↑  רובי הצלפים שבשירות הימ"מ הם בעלי דיוק של 0.5–0.75 דקת קשת. דיוק של 0.5 דקת קשת נחשב למעולה ומתאפיין במקבצים של כ-15 מילימטר בירי לטווח 100 מטר.
↑  לרשימה מורחבת ראו צליפה בימ"מ: רובי הצלפים של הימ"מ.
חטא העגל

.
מעשה חטא העגל בציורו של ניקולא פוסן
עגל הזהב כסמל לנחיתות רוחנית ונהירה אחר החומרנות (איור לשיר מאת היינה)
חֵטְא הָעֵגֶל הוא סיפור מקראי על חטא ועונשו, המופיע בפרשת כי תשא. בני ישראל יצרו פסל זהב בדמות עגל כדי שיוכלו לסגוד לו לאחר שמשה נעלם לכאורה. הדבר אירע במדבר סיני בתאריך שבעה עשר בתמוז, ארבעים יום לאחר מתן תורה וכשלושה חודשים לאחר יציאת מצרים. בימינו הביטוי "עגל הזהב" משמש כמטפורה ומוזכר בהקשרים של סגידה לחומר ורדיפה אחר עושר וממון.
הסיפור מופיע בספר שמות, פרק ל"ב. החטא מתואר בפסוקים א'–ו', והעונש וההשלכות המיידיות של החטא מתוארים בהמשך הפרק.
מעשה חטא העגל > סיפור החטא

כחמישים יום לאחר יציאת מצרים הגיעו בני ישראל להר סיני. בהר סיני קיבלו את עשרת הדיברות במעמד הר סיני, לאחר מכן עלה משה רבנו להר (לפי התלמוד, בז' בסיוון) למשך ארבעים יום, כדי לקבל מה' את התורה, ואת לוחות הברית.
בטקסט נאמר כי מי שניהל את יצירת העגל ועבודתו הוא אהרון, דבר היוצר קושי שכן אהרון מצטייר כחוטא. כדי ליישב את הקושי, פרשנים שונים גרסו כי כדי לעכב את העם ממעשי עבודה זרה עד לשובו של משה, ביקש מהם אהרן להביא את נזמי נשיהם בניהם ובנותיהם, בתקוה שאלו תסרבנה לוותר על התכשיטים; אך הנשים הביאו בשמחה את תכשיטיהן, ובעל כרחו זרק אהרן את התכשיטים לאש, מחשש שהעם ירצח אותו אם לא ימלא את רצונם. מיכה (מיוצאי מצרים) זרק לאש טס זהב שהיה חרוט עליו "עלה שור" (בטס זה השתמש משה רבנו להעלאת ארונו של יוסף ממימי היאור בו היה מונח). ומכל זאת נוצר "עגל הזהב". אהרן הכריז כי "חג לה' מחר" במטרה לדחותם עד לשובו של משה, אך למחרת העם השכים קום ועבד את העגל.
מעשה העגל מפורט בספר שמות, פרק ל"ב:
"וַיַּרְא הָעָם כִּי-בֹשֵׁשׁ מֹשֶׁה לָרֶדֶת מִן-הָהָר וַיִּקָּהֵל הָעָם עַל-אַהֲרֹן וַיֹּאמְרוּ אֵלָיו קוּם עֲשֵׂה-לָנוּ אֱלֹהִים אֲשֶׁר יֵלְכוּ לְפָנֵינוּ כִּי-זֶה מֹשֶׁה הָאִישׁ אֲשֶׁר הֶעֱלָנוּ מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם לֹא יָדַעְנוּ מֶה-הָיָה לוֹ. וַיֹּאמֶר אֲלֵהֶם אַהֲרֹן, פָּרְקוּ נִזְמֵי הַזָּהָב אֲשֶׁר בְּאָזְנֵי נְשֵׁיכֶם בְּנֵיכֶם וּבְנֹתֵיכֶם וְהָבִיאוּ, אֵלָי. וַיִּתְפָּרְקוּ כָּל-הָעָם אֶת-נִזְמֵי הַזָּהָב אֲשֶׁר בְּאָזְנֵיהֶם וַיָּבִיאוּ אֶל-אַהֲרֹן. וַיִּקַּח מִיָּדָם, וַיָּצַר אֹתוֹ בַּחֶרֶט וַיַּעֲשֵׂהוּ עֵגֶל מַסֵּכָה וַיֹּאמְרוּ אֵלֶּה אֱלֹהֶיךָ יִשְׂרָאֵל אֲשֶׁר הֶעֱלוּךָ מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם. וַיַּרְא אַהֲרֹן וַיִּבֶן מִזְבֵּחַ לְפָנָיו וַיִּקְרָא אַהֲרֹן וַיֹּאמַר, חַג לַה' מָחָר. וַיַּשְׁכִּימוּ מִמָּחֳרָת וַיַּעֲלוּ עֹלֹת וַיַּגִּשׁוּ שְׁלָמִים וַיֵּשֶׁב הָעָם לֶאֱכֹל וְשָׁתוֹ וַיָּקֻמוּ לְצַחֵק.
מעשה חטא העגל > לאחר החטא

בזמן שמשה היה על ההר וקיבל את לוחות הברית, שלח אותו אלוהים לרדת מן ההר אל העם: ”לֶךְ-רֵד – כִּי שִׁחֵת עַמְּךָ” (שמות, ל"ב, ז'). כאשר משה ירד מההר, מצא את העם חוגג ועובד לעגל הזהב. בזעמו והפתעתו שבר משה את לוחות הברית בתחתית ההר.
משה שרף את העגל וטחן אותו, פיזר את אפרו על פני המים והשקה את בני ישראל במים אלו. בנוסף הוא אסף אליו את בני לוי, אשר לא עבדו לעגל, והורה להם להרוג את כל אלו שעבדו לעגל. בני לוי הרגו כ־3,000 איש, כאשר בנוסף מתו מספר לא ידוע במגפה, ועל פי דרשת חז"ל גם עקב שתיית המים.
המניעים לחטא

לפי רש"י הסיבה לחטא העגל היא טעות בחשבונם של בני ישראל, שכן הם ספרו ארבעים יום מהבטחתו של משה לשוב מן ההר כולל יום עלייתו, ומשה התכוון לארבעים יום שלמים, מלבד היום שבו עלה להר. בני ישראל, חשבו כי משה מת, (חז"ל מספרים כי השטן הראה להם את דמותו של משה בענן כשהוא שוכב כמת) פנו אל אהרן ובקשו ממנו לעשות להם אלוהים אחרים אשר ילכו לפניהם.
פרשנים רבים ניסו לעמוד על הסיבה ליצירתו של עגל הזהב, מעבר לעיכובו של משה. פרשנות מקובלת היא שבני ישראל כמהו לסמל מוחשי אותו יוכלו לעבוד, מפני שלא הורגלו לרעיון החדשני (יחסית לעמים אחרים באותו הזמן, ובייחוד מצרים) של אל בלתי נתפש שאינו בעל ממשות באופן פיזי.
על פי שמות רבה, הגורמים המרכזיים לחטא העגל היו הערב רב שנספחו לבני ישראל כאשר יצאו ממצרים, ונתקבלו על דעתו של משה. ההוכחה לכך היא בדברי החוטאים, שאמרו: "אלה אלהיך ישראל אשר העלוך מארץ מצרים", ולא "אלה אלהינו ישראל".
לפי הכוזרי לא היה החטא חטא של עבודה זרה, אלא של ניסיון לעבוד את הקב"ה דרך צורה חומרית לעובדו ולהתחבר אליו דרכה, וחטאו בכך שלא שעו לאזהרתו להתרחק מן הצורות והפסלים ולא להשתמש בהם אף לא במשמעות ומטרה כגון זו. ”וְלֹא הָיָה הֶעָוֹן הַהוּא יְצִיאָה מִכְּלָל עֲבוֹדַת מוֹצִיאָם מִמִּצְרַיִם, אַךְ הָיָה מְרִי לִקְצָת מִצְוֹתָיו, כִּי הוּא יִתְבָּרַךְ הִזְהִיר מִן הַצּוּרוֹת, וְהֵם עָשׂוּ צוּרָה”. ראיה חזקה לדברי הכוזרי ישנה בפסוקים בהם רואים הקבלה בין יחסם של בני ישראל למשה לבין יחסם לעגל – "קום עשה לנו אלהים אשר ילכו לפנינו כי זה משה האיש אשר העלנו מארץ מצרים לא ידענו מה היה לו... ויעשהו עגל מסכה ויאמרו אלה אלהיך ישראל אשר העלוך מארץ מצרים". מפסוקים אלה נראה כי העם ראה במשה כמתווך בינם לבין האל וכמנהיג בשם האל, וכאשר הוא לא ירד מההר, הם ביקשו ליצור מתווך ומנהיג חלופי, באופן שבו היה נהוג באותם ימים של עבודת אלילים, בניית פסל שמייצג את האל.
חטא העגל בפרשנות הנוצרית

חטא העגל נוצל כדי לנגח את ישראל. לפי הפרשנות הנוצרית, חטא העגל מהווה מעשה של בגידה בה' והפרת ברית-סיני. לפי פרשנות נוצרית זו גם המשמעות הסמלית של שבירת הלוחות על ידי משה, שהבין כי משהפר העם את הברית הוא אינו ראוי לה יותר.
על פי פרשנות זו, המצוות שניתנו לבני-ישראל לאחר חטא העגל אינן אישוש של הברית, אלא עונש או אפילו קללה שהוטלה על בני ישראל כדי למרקם מעוונם ולרסן את נטיותיהם השליליות. כך הם מסבירים למה אין יותר צורך בעול-עונש זה עבור מי שקבל את האמונה הנוצרית.
חטא העגל בפרשנות היהודית

הפרשנות היהודית בימי הביניים הרבתה להתמודד עם הפרשנות הנוצרית. יש פרשנים (רש"י, לדוגמה) שהדגישו הן את חומרת החטא, הן את כוחה של תשובה ואת חידוש הברית עם כתיבת הלוחות השניים. ויש פרשנים (רשב"ם, לדוגמה) שסברו שאין החטא מהווה בגידה אלא רק שטעו בני ישראל לחשוב שרוח הקודש ידבר אליהם דרך העגל, כפי שהוא מדבר אליהם דרך הנביאים. ויש שפרשו, כמו ריה״ל בכוזרי, שחטא העגל היה ניסיון לעבוד את אלוהי ישראל דרך צורה חומרית, באופן שנוגד את אזהרתו להתרחק מן הפסלים. בכך, החטא נותר בעינו, אך הוא איננו בגדר עבודה זרה, שכן הפולחן עדיין מוכוון כלפי אלוהי ישראל.
השוואה לפולחני עגל אחרים > במקרא

פולחן לעגל זהב מוזכר במקומות נוספים במקרא. המוכר שבהם הוא סיפור ירבעם בן נבט שהציב שני עגלי זהב בבית אל ובדן לאחר פיצול ממלכות ישראל ויהודה, ואף הציגם במשפט זהה לזה של אהרן: "-הִנֵּה אֱלֹהֶיךָ יִשְׂרָאֵל, אֲשֶׁר הֶעֱלוּךָ מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם". (מלכים א', י"ב, כ"ח)
יש הרואים בהחלטתו של ירבעם להציב את העגלים, תולדה מאוחרת של עגל הזהב מימות משה. יוסף בן מתתיהו שם נאום בפי ירבעם, בו הוא מציג את החלטתו למנות כהנים ולוויים מבני עשרת השבטים, תוך הסתמכות על התקדים של אהרן הכהן הראשון, שאף הוא אפשר לכל אדם להקריב לעגל. בדומה לכך כתב הרמב"ן בפירושו לתורה: "נראה שרצה אונקלוס לפרש, כי העגל אשר עשו יהיה שמץ רעה בדורות ישראל, כי יאמרו לא לחינם עשו אבותינו את העגל ועבדוהו, רק שידעו בו כי הוא אשר העלם מארץ מצרים, [...] כאשר היה הדבר בירבעם". והרלב"ג כתב: "שכבר ראו בימי שלמה שנעשו בירושלים תועבות מתועבות הגוים אשר נתחתן בהם שלמה. [...] וידמה שאמר להם [ירבעם]: טוב, שנעבוד האלהים שעבדו אבותינו שהיה נעשה על ידי אהרן שהיה נביא להיות לישראל, תמורת משה". יהודה קיל הוסיף שירבעם קרא לבניו (אביה ונדב) על שם בני אהרן הגדולים (נדב ואביהוא) שעליהם אמר משה: "בקרבי אקדש ועל פני כל העם אכבד", אלא שהשם 'אביהוא' הוחלף ב'אביה' בשביל לשוות לו סגנון תאופורי.
לפי חלק מחוקרי ספרות המקרא היחס בין העגלים הוא הפוך; חטא העגל המופיע בספר שמות, לא קדם לעגלי ירבעם, אלא נועד לביטוי יחסו העוין של המקרא כלפי דמותו של ירבעם, ובמקביל נועד לבקר את דמותו של אהרן, על ידי השוואתו לירבעם.
אזכורים נוספים של פולחן עגלים בישראל קיימים גם אצל הנביא הושע (עַתָּה יוֹסִפוּ לַחֲטֹא וַיַּעְשׂוּ לָהֶם מַסֵּכָה מִכַּסְפָּם כִּתְבוּנָם עֲצַבִּים מַעֲשֵׂה חָרָשִׁים כֻּלֹּה לָהֶם הֵם אֹמְרִים זֹבְחֵי אָדָם עֲגָלִים יִשָּׁקוּן, הושע, י"ג, ב'). סיפורי אליהו הנביא מתארים את מאבקו של אליהו בעובדי הבעל, אך אין בהם התייחסות לפולחן העגלים. גם המלך יהוא, שפעל בקנאות נגד פולחן הבעל, המשיך את פולחן העגל (מלכים ב', י', כ"ט: רַק חֲטָאֵי יָרָבְעָם בֶּן נְבָט אֲשֶׁר הֶחֱטִיא אֶת יִשְׂרָאֵל לֹא סָר יֵהוּא מֵאַחֲרֵיהֶם עֶגְלֵי הַזָּהָב אֲשֶׁר בֵּית אֵל וַאֲשֶׁר בְּדָן). מסקנה אפשרית מכך היא שפולחן העגל היה נפוץ ולגיטימי בממלכת ישראל, אך כותב סיפור העגל, המופיע בספר שמות, היה ממתנגדיו.
השוואה לפולחני עגל אחרים > בעמים אחרים > במצרים

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: חסרים מקורות.
פולחן פרים ופרות היה פולחן מקובל וידוע במצרים העתיקה. הפר סימל את האל אפיס, והיה מקודש, וכן דמותה של האלה בת, אלה קדומה שהוחלפה באלה חתחור, הייתה דמות פרה. גם חתחור עצמה תוארה בדמות פרה, או כאישה בעלת קרני פרה.
בנקרופוליס של העיר ממפיס (סקארה) נמצא אתר קבורה תת-קרקעי לפרים (סרפאום) ובו כ-60 פרים חנוטים בארונות אבן. כל אחד בתורו היווה אליל חי, ששירתו אותו שתי תאומות בתולות. סביר מאוד להניח שפולחן זה היווה מקור השראה לעגל הזהב. השערה זו הוצגה כבר במדרש שמות רבה (מג' ח'), כלימוד זכות על חטא העגל: "למה ה' יחרה אפך בעמך אשר הוצאת מארץ מצרים" – מה ראה להזכיר כאן יציאת מצרים, אלא אמר משה, רבון העולם! מהיכן הוצאת אותם? לא ממצרים שהיו כולם עובדי טלאים? [...] ולמדו מהם בניך, ואף הם עשו העגל".
השוואה לפולחני עגל אחרים > בעמים אחרים > בכנען

ראש האלים בפנתיאון הכנעני, אל, מתואר לעיתים כשור וגם כאשר מופיע בדמות אדם יש לו קרני שור. מקובל לחשוב שפולחן העגל בממלכת הצפון המשיך את המורשת הכנענית הזו. ישראל קנוהל הציע שייצוג יהוה כעגל היה חלק מתהליך של חיבור אל ויהוה לישות אלוהית אחת, בה הם מיוצגים כאב ובן – שור ועגל. התייחסות זו עולה בקנה אחד גם עם קריאת העם "אלה אלוהיך ישראל אשר העלוך מארץ מצרים" – אלים ברבים. התייחסות כזו לאלים רבים כאחראים להעלאת ישראל ממצרים מצויה במקומות נוספים במקרא (למשל, בסיפור מלחמת אבן-העזר נגד הפלשתים בספר שמואל א').
בתרבות

חטא העגל מוזכר בשיר "אהרון אהרון" של טיפקס.
ראו גם

מעמד הר סיני
ערב רב
לקריאה נוספת

בנימין אופנהיימר, הנבואה הקלאסית – התודעה הנבואית, ירושלים: מאגנס, תשס"א, עמ' 239–268.
יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן, לא כך כתוב בתנ"ך, תל אביב: ידיעות ספרים, 2004. עמ' 96–102.
ישראל קנוהל, השם: המספרים הסודיים של התנ"ך ויציאת מצריים, ישראל: דביר, 2012. פרק שמיני: עגל הזהב והאל סין, עמ' 89–94.
הרב ישראל דנדרוביץ, העגל והמשכן – חטא העגל ותיקון הענווה, בתוך: קובץ היכל הבעש"ט, גיליון כט – ניסן תש"ע, עמודים ל–מ.
הרב שמעון כהן. מעשה העגל, מפי כהן – שמות, הוצאת בית מוריה, 2016, עמודים 377–392.
רזי ברקאי

| --- | --- |

ברקאי בתחילת שנות ה-90
 לידה:  24 בפברואר 1949 (בן 76) חולון, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 תקופת הפעילות:  מ-1970
 פרסים והוקרה:  פרס סוקולוב 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר (X):  razibarcay
 
ראובן זאב (רזי) ברקאי (נולד ב-24 בפברואר 1949) הוא איש רדיו ותקשורת ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בחולון לרינה ושמואל ברקאי (ברקוביץ), שהיה מפקד מחוז תל אביב מטעם ההגנה. הוא בוגר מחזור י"ג של הפנימייה הצבאית לפיקוד שבבית הספר הריאלי בחיפה. בגיל 17 שכל את אחיו הבכור צחי, שנהרג בתאונת אימונים במהלך תרגיל, בהיותו צוער בבית הספר לקצינים של צה"ל.
עם גיוסו לצה"ל התנדב ברקאי לצנחנים ושובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לצנחנים כמפקד מחלקה בגדוד 202. במהלך שירותו הצבאי היה מפקד כיתה של בנימין נתניהו בטירונות, ומפקד צוות של שאול מופז בקורס קצינים.
ברקאי בעל תואר ראשון במדעי המדינה, תואר ראשון בפילוסופיה ותואר שני בתקשורת.
קריירה מקצועית

ב-1970, לאחר שחרורו מהצבא, החל לעבוד בעיתון "דבר" וביוני 1971 ב"קול ישראל".
ב-1977, מונה לכתב קול ישראל בכנסת. עד 1983, היה ראש הדסק המדיני, ובשנה זו היה לשליח הרדיו בוושינגטון.
ב-1986, שב ברקאי לארץ ומונה לתפקיד כתב לענייני מפלגות.
ב-1989, החל ברקאי להגיש את התוכנית "הכל דיבורים" אותה ייסד.
בשנת 1993, לאחר שהגיש שבע מהדורות של התוכנית "ערוץ 1" בערוץ הראשון, עבר לגלי צה"ל והחל להגיש שם את יומן הערב ותוכנית אקטואליה בשם "שעה לפני".
ב-1995, עבר להגיש בתחנה הצבאית את תוכנית הבוקר "מה בוער".
בשנת 1997, עבר להנחיית התוכנית "תיק תקשורת" בטלוויזיה החינוכית. שנה לאחר מכן פרש מהנחיית "תיק תקשורת", כאשר, הוא שב להנחות את התוכנית בשנת 2003, אך פרש ממנה פעם נוספת לאחר כשנה וחצי.
בין הראיונות הבולטים שערך, ניתן למנות את הריאיון ב-1989 עם מנחם בגין, שבו דיבר בגין לראשונה מאז התפטרותו מראשות הממשלה ב-1983, וכן את הריאיון האחרון עם יצחק רבין ב־1995, לפני הירצחו, שבו שאל ברקאי את רבין לגבי דעתו על ההתרעות הרבות להתנקשות בו, ורבין ענה: "אני לא פוחד".
בעת שנחתמו הסכמי קמפ דייוויד בין ישראל, מצרים וארצות הברית, הסכמים שהובילו לחתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, שהה ברקאי בקרבת הבית הלבן. לטענתו, הוא הבחין במסוקים נוחתים על המדשאה של בית הנשיא, והניח שהם מגיעים מקמפ דייוויד, המקום בו נערכו שיחות השלום, ומהגעתם לבית הלבן הסיק שההסכם הבשיל. הוא חדר אל מתחם הבית ללא אישור, והקליט ראיונות עם ראשי המדינות שחתמו על ההסכם: אנואר סאדאת, ג'ימי קרטר ומנחם בגין ועם בכירים נוספים. מזכיר של נשיא ארצות הברית דרש מברקאי למסור את מכשיר ההקלטה ואת הקלטת. בהתערבותו של שר החוץ של ישראל, משה דיין, נשארה הקלטת בידיו של ברקאי, ותוכן הראיונות הבלעדיים שודרו למחרת ברדיו הישראלי.
בתחילת 2017 צורפו לתוכנית "מה בוער" כמה מראיינים שהגישו את התוכנית לצדו, בהמשך בוטלה ההגשה המשותפת.
מתחילת 2019 קוצרה תוכניתו "מה בוער" משעתיים לשעה אחת, מהשעה 09:00-10:00. באירועים מיוחדים הגיש ברקאי בשידור משותף את תוכניתו עם רינו צרור.
בינואר 2022 הודיע ברקאי על פרישתו מגלי צה"ל. ב-26 בינואר הגיש את התכנית בפעם האחרונה.
באוגוסט 2022 חזר לגלי צה"ל והגיש תוכנית שבועית.
החל משנת 2023 ברקאי הפך לפרשן בתוכנית אזור בחירה ברשת 13.
במאי 2024 עזב סופית את גלי צה"ל אחרי 30 שנה בתחנה.
פרסים והוקרה

ב-1996, ביקש בשידור חי ממפיקת תוכניתו להשיג לו בטלפון את "האחראי על האינטרנט". אמירה זו הפכה עם השנים ל"מיתולוגית" ומצוטטת בספר "הוצא מהקשרו - משפטי המחץ של התקשורת הישראלית" (2004).
פרס סוקולוב לשנת 2002, על הישגים מקצועיים ברדיו ובטלוויזיה.
בכנס הרדיו בשנת 2008 זכה בפרס "שדרן הרדיו המצטיין ע"ש שוש עטרי.
התוכנית "מה בוער" בהגשתו, זכתה בפרס מפקד גלי צה"ל לשנת 2009.
בשנת 2011 זכה באות אומ"ץ.
דעותיו

ברקאי מזוהה עם השמאל. בשנת 2013, התראיין למגזין "ליידי גלובס" וטען שאין הבדל בין מעריצי אייל גולן לאלה של הרב עובדיה יוסף. בשנת 2016, עורר סערה כאשר בריאיון עם השר לביטחון הפנים, גלעד ארדן, השווה בין רצונן של משפחות מחבלים להביא לקבורה מחבלים שנהרגו בפיגוע, לרצונם של הורי חיילים ישראלים שנהרגו להביאם לקבורה, ובעקבות זאת התווכח בעניין עם שמחה גולדין, אביו של הקצין הדר גולדין, שחלקים מגופתו מוחזקים בידי החמאס. בעוד מפקד גלי צה"ל, ירון דקל, התנצל על דברי ברקאי, הצדיק ברקאי את גישתו באומרו: "השכול הוא שכול, גם כאן וגם מעבר לגדר".
חיים אישיים

נשוי לדבורה ואב לבן ולבת. מתגורר בקרית אונו.
הערות שוליים

↑  ראובן ברקאי, באתר "בהשקט ובבטחה".
↑  רונית ורדי, ביבי – מי אתה אדוני ראש הממשלה?, הוצאת כתר, 1997, עמוד 93.
↑  משה זונדר, "בלילה כזה נולדים רמטכ"לים", מעריב "סופשבוע", ‏ 27.03.1998, עמודים 23–28, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  עמוד התוכנית "מה בוער", באתר גלי צה"ל.
↑  של מי הסקופ?, באתר העין השביעית, 1 במרץ 1999
↑   ירמי עמיר, הקרקע בוערת תחת רגליו של רזי ברקאי, באתר הארץ, 6 במרץ 2017
↑  נועם כהן, ‏אחרי 27 שנה: רזי ברקאי פורש מהגשת התוכנית "מה בוער" בגל"צ, באתר ‏מאקו‏, 23 בינואר 2022
↑  איתי שטרן, לאחר 27 שנים, רזי ברקאי פורש מהגשת "מה בוער" בגלי צה"ל, באתר הארץ, 23 בינואר 2022
↑  רזי ברקאי נפרד מתכניתו "מה בוער" בגלי צה"ל, נבדק ב-2022-01-27
↑  נמרוד צוק, האחראי על התמונות של האינטרנט, באתר nana10‏, 2 בפברואר 2004
↑  רוגל אלפר, הטוקבקיסט כבר לא שולטתתת, באתר nrg‏, 25 בינואר 2008
↑  מהג'ונגל האלקטרוני ועד האחראי על האינטרנט, באתר ynet, 15 באוקטובר 2004
↑  רזי ברקאי זכה בפרס שדרן הרדיו המצטיין לשנת 2008, אתר הרשות השנייה
↑  אביעד פוהרילס, רזי ברקאי: התפכחתי מהרומנטיקה של השמאל אבל לא מרעיון חלוקת הארץ, באתר nrg‏, 24 בספטמבר 2014
↑  לסלק את רזי ברקאי - ולסגור את גלי צה"ל, באתר Opinions (הקישור אינו פעיל)
↑  ערן סויסה, דני ברנר, נצחיה יעקב, ברקאי בוער: "מתנצל, אך לא חוזר בי", באתר ישראל היום, 14 בפברואר 2016
↑  אביעד פוהורילס, רזי ברקאי: התפכחתי מהרומנטיקה של השמאל, באתר nrg‏, 24 בספטמבר 2014
רזי ברקאי משדר לכאן 11 בהלווייתו של הסופר מאיר שלו, 13 באפריל 2023
הרפובליקה ההלווטית

| --- | --- |
דגל

 
 ממשל
 שפה נפוצה:  גרמנית, צרפתית, איטלקית, רומאנש
 עיר בירה:  אראו (1798)   לוצרן (1798–1799)   ברן (1799–1803)
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה
 היסטוריה
 הקמה:  כיבוש המדינה על ידי הצבא הצרפתי
   תאריך:  12 באפריל 1798
 פירוק:  בוררות נפוליאון
 תאריך:  19 בפברואר 1803
 ישות קודמת:   הקונפדרציה השווייצרית הישנה
 ישות יורשת:   הקונפדרציה השווייצרית הנפוליאונית  הרפובליקה הרודנית
 כלכלה
 מטבע:  מטבע הרפובליקה הלווטית (צר.)
 
פסל האריה הגוסס בלוצרן מאת ברטל תורוואלסן
הרפובליקה ההלווטית (בגרמנית: Helvetische Republik; בצרפתית: République helvétique; באיטלקית: Repubblica Elvetica) הייתה מדינה שהתקיימה למשך חמש שנים, מ-1798 עד 1803, וקדמה לשווייץ המודרנית.
היסטוריה > רקע

תקופת המהפכה הצרפתית החלה עבור השווייצרים בתקרית חמורה שהטילה את צילה על שווייץ. ההמון המוסת שכבש את גני הטיולרי, ב-10 באוגוסט 1792, מצא שם את שומרי ראשו השווייצרים של לואי ה-16 והרג אותם עד האחרון שבהם. אירוע זה הונצח בפסלו המפורסם של הפסל ברטל תורוואלסן, המוצב בלוצרן המראה אריה פצוע פצעי מוות, גוסס, כשהוא שומר על סמליו השבורים של בית המלוכה הצרפתי.