stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גוד'מונדור קמבן
ביוגרפיה

הוא נולד בחווה של ליטליבר (Litlibær) בגארד'סוקן (Garðasókn) באיסלנד, בן לסוחר ממשפחה איסלנדית ותיקה וידועה. הוא סיים את לימודיו במכללת רייקיאוויק (אנ'), שם קיבל דוקטור לשם כבוד בספרות ובשפה. עוד במכללה, הוא מונה לעוזר עורך של העיתון הידוע ביותר באיסלנד, בעריכת ביורן יונסון. ב-1906 נחקרו יכולותיו העל-טבעיות על ידי האגודה הנסיינית שנוסדה על ידי איינר היגרלייפסון קוורן (אנ'): כבעל ראיה מרחוק, הוא הצליח לנחש את תוכנם של ספרים סגורים, וכסופר אוטומטי כתב יצירות כביכול מאת הנס כריסטיאן אנדרסן, יונאס האלגרימסון (אנ'), וסנורי סטורלוסון. אבל הוא איבד את יכולותיו כמדיום לאחר מחלה קשה.
בשנת 1908 הוא אימץ את שם המשפחה קמבן במקום שם הולדתו (Guðmundur Jónsson) ודגל בשינוי מוסכמות השמות באיסלנד.
ב-1910 המשיך לאוניברסיטת קופנהגן, שם התמחה בספרות וקיבל תואר שני.
ב-1914 פרסם את המחזה הראשון שלו, Hadda Padda שהומלץ על ידי גאורג ברנדס והוצג בתיאטרון המלכותי הדני (אנ') עם קמבן כעוזר במאי. מאוחר יותר התחתן עם שחקנית מההצגה, אוניטה איבר (Agnete Egeberg), ונולדה להם בת ב-1921.
בשנת 1915 עבר קמבן לניו יורק, מתוך כוונה לבסס את עצמו כסופר בשפה האנגלית. הוא לא הצליח ועבר חזרה לקופנהגן עם אשתו בשנת 1917. בשנת 1920 הוא זכה להצלחה בתיאטרון דגמרטיאטרט (דנ') עם "אנחנו הרוצחים" ( Vi mordere) והועסק כבמאי בתיאטרון.
הוא גם מחברם של רומנים היסטוריים רעננים ומלומדים המבוססים על הסאגות האיסלנדיות, כולל סקאלהולט (Skálholt, 4 כרכים; 1930–32), על בת בישוף שחיה באיסלנד במאה ה-17, ו"אני רואה ארץ גדולה ויפה" (Jeg ser et stort skönt land‏; 1936) על רקע ההיסטוריה של איסלנד במאה ה-11.
קמבן ביים מחזות, כתב רומנים והפיק סרטי קולנוע בקופנהגן עד 1934, אז עבר ללונדון. לאחר שלא מצא שם הצלחה, הוא עבר לברלין ב-1935 והתגורר שם עד 1938, אז חזר לקופנהגן.
ביוגרפיה > מותו

ב-5 במאי 1945, כשהכוחות הגרמנים בדנמרק נכנעו, נרצח קמבן במסעדה בקופנהגן לעיני אשתו ובתו, על ידי פרטיזנים דנים. גופתו הוחזרה לאיסלנד והוא נקבר בטקס מכובד ברייקיאוויק. אף על פי שהיה ידוע לרשויות הדניות, שמו של הרוצח של קמבן מעולם לא נחשף בפומבי. במהלך הכיבוש הגרמני של דנמרק, קמבן קיבל מימון מחקר גרמני ונראה כמשתף פעולה למרות שחקירת משטרה לא מצאה עדות לכך שהוא בגד במחתרת הדנית.
במלאת 100 שנה להולדתו, הופק מחזהו שיש (Marmari), על ידי התיאטרון הלאומי של איסלנד (אנ').
ב-1990 הוצבה לוחית לזכרו על קיר הבניין שבו נרצח ביוזמת אחותו, אבל ב-2021 היא הוסרה עקב דרישת דיירי הבניין.
הערות שוליים

1 2  "Guðmundur Kamban drepinn í K.höfn". Morgunblaðið (באיסלנדית). 8 במאי 1945. p. 12. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  William H. Swatos and Loftur Reimar Gissurarson, Icelandic Spiritualism: Mediumship and Modernity in Iceland, New Brunswick, NJ: Transaction, 1997, ISBN 1-56000-273-5, p. 93.
↑  הערך קַמְבַּן, גוּדְ'מוּנְדוּר באנציקלופדיה העברית, כרך כ"ט, עמוד 806
↑  Borgþór Arngrímsson (5 במאי 2015). "Sjötíu ár liðin frá uppgjöf Þjóðverja og morðinu á Guðmundi Kamban". Kjarninn (באיסלנדית). {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Markús Þ. Þórhallsson (10 באוקטובר 2021). "Minningarskjöldur um Kamban fjarlægður". RÚV (באיסלנדית). {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12071627t (data)  GND: 1042485321  ISNI: 0000 0003 5874 6780  LCCN: n84802684  NKC: jn19990004153  NTA: 070603936  SELIBR: 188824  SUDOC: 08497494X  VIAF: 22151291   WorldCat (עם VIAF): 22151291 
הלוחית שהוצבה (והוסרה) לזכרו
ג'מאל א-דין אל-אפגאני

| --- | --- |

ג'מאל א-דין אל-אפגאני, 1883
 לידה:  1838 אסדאבאד, אפגניסטן 
 פטירה:  9 במרץ 1897 (בגיל 59 בערך) איסטנבול, האימפריה העות'מאנית 
 מדינה:  אפגניסטן 
 מקום קבורה:  קאבול 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 
ג'מאל א-דין אל-אפגאני (תעתוק מדויק "אל-אפע'אני; בערבית: جمال الدين الأفغاني) 1838, אסאדאבאד, פרס - 9 במרץ 1897, איסטנבול, האימפריה העות'מאנית) היה מחלוצי התנועה המודרניסטית באסלאם, קרא להשתחרר מכבלי האסלאם המסורתי ולהתנער מאמונות טפלות שהתקבעו בו. אל-אפגאני קרא לרפורמה חינוכית אך בעיקר מדינית, שלטעמו תאחד את כל ארצות האסלאם אל מול העולם המערבי, שבו ראה איום.
קורות חייו > ילדותו

קיים קושי למחקר למקם את אל-אפגאני מבחינת מיקום גאוגרפי עבור כל נקודת זמן. הוא מצידו טרח לטעון כל העת שהוא גדל כמוסלמי סוני באפגניסטן ומכאן גם מגיע שם משפחתו אל-אפגאני. 
במחקרים שנעשו על מוצאו הוכח שככל הנראה הוא נולד למשפחת סעידים בעיר אסאדאבאד שבאיראן ב-1838 ומכאן שהוא קיבל חינוך מוסלמי שיעי בביתו עד גיל 10. לאחר מכן נשלח ללימודי דת בטהראן ובערי הקודש בעיראק.
החוקר אלי כדורי טוען שליסודות השיעיים של אפגאני הייתה השפעה ניכרת על הרעיונות שפיתח שנים רבות לאחר מכן שהיו שונים מהחשיבה הסונית המסורתית.
קורות חייו > בחרותו ואחריתו

הוא נדד בהודו, באיראן ולבסוף התיישב בקאבול והועסק בתפקיד ממשלתי. ב-1868 פוטר אל-אפגאני בשל דעותיו האנטי-בריטיות, טייל במצרים ולבסוף עבר לאיסטנבול. ב-1871 עבר למצרים באישורו של הנשיא ריאד פאשא, שם לימד באל-אזהר והטיף את דעותיו הפוליטיות. אל-אפגאני קיים דיונים על רפורמה דתית, בין היתר יחד עם אדיב אסחק עורך העיתון "מצר" שבו גם כתב מאמרים, והקים אגודה פוליטית. עם תחילת מרד עוראבי אולץ אל-אפגאני על ידי הבריטים לעבור להודו ורק לאחר הרגיעה הורשה לשוב. אולם, הוא העדיף לעבור לפריז, שם הקים יחד עם עבדו את העיתון "אל-ערוה אל-ות'קה" ("הקשר האמיץ"), שבו קראו למוסלמים להתאחד פוליטית ודתית. העיתון נאסר להפצה בפריז. אפגאני כתב על היסטוריה, פילוסופיה ושפות של עמים ומקומות שונים: המוסלמים, הפרסים והאירופים. הוא בילה את שנותיו האחרונות כשהוא כלוא לכאורה באיסטנבול ומת מסרטן ב-1897.
פעילותו ומשנתו הדתית-פוליטית

אל-אפגאני נחשב לאבי המודרניזם האיסלאמי וביחד עם מוחמד עבדו תלמידו פיתחו את תאוריית הפיגור המעמיק של האסלאם אחרי המערב, תוך ביקורת פנימית נוקבת על אופן התנהלות העולם ההלכתי האסלאמי.
אביו ואמו של המדע הם ההוכחה, אשר לא טמונה באריסטו או בגלילאו. האמת נמצאת היכן שיש הוכחה, ולפיכך אלו שאוסרים על ידע ומדע בטענה שהם מגנים על האסלאם הם למעשה אויביו. האסלאם היא הדת הקרובה ביותר מכל הדתות למדע והידע, ואין כל סתירה בין המדע והידע לבין יסודות האמונה האסלאמית
החוקר סעיד בדאוי טוען כי העובדה שהוא הסתיר את זהותו השיעית ואימץ במקומה זהות סונית הייתה הכרח בתקופה שבה היה מתח רב בין השיעים לסונים ולנוכח העובדה שהוא רצה לזכות לקונצנזוס בקרב הרוב הסוני [דרוש מקור].
ניקי קדי טוענת במספר ספרים שהיצמדותו של אפגאני לאסלאם היוותה יותר "תירוץ" שסייע לו לגייס את תמיכת העולם הערבי אל מול המערב, יותר מאשר אמונה דתית אמיתית [דרוש מקור].
אלי כדורי טוען שהמחויבות שהייתה לו לאסלאם הייתה מטעמים תכליתיים בלבד.
בעוד שכמעט בלתי-אפשרי לגלות מה הייתה אמונתו האמיתית של אפגאני, ניתן בפירוש לומר שכתביו הושפעו מהמתח שסביבו סבבו חייו, מצד אחד, הדחייה של הכפירה המערבית ושלטון הכיבוש האימפריאליסטי שהם כפו על מדינות ערב, ומאידך, ההערכה הרבה שרכש ליכולת הטכנולוגית והמדעית שלהם וההבנה שאימוץ של יכולות מסוג זה הכרחיות כדי לפתח כוח פוליטי שישפר את מצבם של המוסלמים .
גישתו האנטי-אימפריאליסטית ליוותה את אפגאני במהלך כל חיו הבוגרים. מאז שעזב את איראן כילד הוא קרא לאיחוד המדינות האסלאמיות (פן-אסלאם) ויצא כנגד הכיבוש האירופאי בארצות האסלאם.
פעילותו הפוליטית המתועדת הראשונה היא בהודו, לשם הוא עבר מאיראן בסביבות 1855-1856. בהודו נחשף לראשונה לכיבוש הבריטי במלוא עוצמתו, ושם הוא גם בא לראשונה במגע עם המדעים והטכנולוגיה האירופיים.
ב-1866 הוא הגיע לאפגניסטן, שם הוא הצטייר כמתנגד מובהק לאימפריאליזם ולכיבוש הבריטי. גורש משם ב-1868, לאחר שעורר את חשדו של האמיר המקומי. ב-1869 הוא הגיע לאיסטנבול וגם משם הוא גורש ב-1870 לאחר שנשא הרצאה שמשווה בין הנבואה האסלאמית לפילוסופיה.
לאחר שגורש מאיסטנבול בגלל ההרצאות שנתן שם, הוא הגיע לקהיר ושהה שם במשך 8 שנים כשהוא נתמך על ידי הממשלה. במצרים הוא ריכז סביבו קבוצה של צעירים משכילים שנמשכו לרעיונותיו כנגד האימפריאליזם והגותו על הפילוסופיה האסלאמית. אחד מהצעירים הללו היה מוחמד עבדו. ב-1879 לאחר שתאופיק פאשא עלה לשלטון בהתערבות הבריטים והצרפתים הוא גורש להודו.
מאוחר יותר, ב-1885, הגיע אל-אפגאני ללונדון בהזמנתו של מכובד אנגלי בשם ווילפריד בלאנט. הוא ניסה לנהל איתו משא ומתן ולגרום לכך שהבריטים יצאו ממצרים אבל ניסיון זה לא צלח. לבסוף, בדומה לשאירע בשאר המקומות אליהם הגיע, הוא נצטווה לעזוב את ביתו של בלאנט.
הוא המשיך משם לאיראן, רוסיה ובחזרה לאיראן, שם הוא שימש כיועץ לשאה. גם משם הוא גורש בסופו של דבר, לאחר שלקח חלק במרד הטבק כנגד השאה, והגיע לאיסטנבול בעקבות הזמנתו של הסולטאן עבד אל-חמיד השני. לא עבר זמן רב עד שהוא עורר את חמתו של הסולטאן, וזאת לאחר שדיבר בעד הצורך בהקמת ח'ליפות אסלאמית ובכך בעצם קרא תיגר על השלטון העות'מאני על האומה הערבית. בנוסף, רצח השאה הפרסי נאסר א-דין שאה קאג'אר ב-1896, אשר אל-אפגאני נחשד בסיוע עקיף לו, עורר את חששו של הסולטאן מאפגאני ולכן הוא אסר עליו לצאת מאיסטנבול.
לקריאה נוספת

Iraj Bashiri, Bashiri Working Papers on Central Asia and Iran, 2000.
Black, Antony (2001). The History of Islamic Political Thought. New York: Routledge. ISBN 0-415-93243-2.
Cleveland, William (2004). A History of the Modern Middle East. Boulder, CO: Westview Press. ISBN 0-8133-4048-9.
Nikki Ragozin Keddie. Sayyid Jamal ad-Din al-Afghani: A Political biography. Berkeley: University of California Press, 1972. ISBN 978-0520019867
Watt, William Montgomery (1985). Islamic Philosophy and Theology. Edinburgh: Edinburgh University Press. ISBN 0-7486-0749-8.
Mehrdad Kia, Pan-Islamism in Late Nineteenth-Century Iran, Middle Eastern Studies, Vol. 32, No. 1, pp. 30–52 (1996).
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300397305171  PLWABN: 9810545796705606  BIBSYS: 97026380  BnF: cb12820103j (data)  CiNii: DA07706211  GND: 118500902  ISNI: 0000 0001 2144 5680  LCCN: n80009822  NKC: mzk2003187407  NLA: 35791953  NSK: 000715256  NTA: 072921935  RERO: 02-A013492908  SELIBR: 176063  SUDOC: 112945724  TDVİA: efgani-cemaleddin  Trove: 1089775  VIAF: 96977760   WorldCat (עם VIAF): 96977760
גאורג וילהלם, נסיך הנובר (1880–1912)

גאורג וילהלם, נסיך הנובר (בגרמנית: Georg Wilhelm von Hanover; ‏28 באוקטובר 1880 – 20 במאי 1912), היה נכדם של גאורג החמישי, מלך הנובר, ושל כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
ביוגרפיה

גאורג וילהלם נולד ב-28 באוקטובר 1880 בגמונדן, לארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר ולתירה, נסיכת דנמרק, בתם של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל. גאורג וילהלם היה בן דודם של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, ניקולאי השני, קיסר רוסיה, כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק, הוקון השביעי, מלך נורווגיה, וקונסטנטינוס הראשון, מלך יוון.
גאורג וילהלם היה האופטמן ברגימנט ה-42 בצבא האוסטרו-הונגרי, וב-8 ביוני 1910 קיבל את עיטור אביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי מג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת. בנוסף היה גאורג וילהלם חובב ציד ומרוץ מכוניות, ובשנת 1910 הוציא רישיון נהיגה, ולאחר מכן נטל חלק במרוצים שונים. בשל בריאותו העדינה שהה גאורג וילהלם הרבה באזור הים התיכון, וביקר כמה פעמים במצרים.
ב-20 במאי 1912 נהג גאורג וילהלם במכוניתו, בדרך להלוויית דודו פרדריק השמיני, מלך דנמרק, וכשנסע על יד העיר נאקל בברנדנבורג סטה לפתע עם מכוניתו מהכביש ונהרג במקום.
ג'וזף דאנקן

ג'וזף דאנקן (באנגלית: Joseph Duncan;‏ 22 בפברואר 1794 –  15 בינואר 1844) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, שכיהן כמושל אילינוי השישי בשנים 1834–1838, היחידי מטעם המפלגה הוויגית שמשל במדינה. לפני היותו מושל, כיהן דאנקן ארבע תקופות כהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ראשית חייו

ג'וזף דאנקן נולד בפריז, קנטקי. הוא שירת במלחמת 1812 ובמלחמת בלאק הוק (אנ').
ראשית הקריירה הפוליטית

ב-1818, השנה בה הפכה אילינוי למדינה בארצות הברית, עבר אליה דאנקן, והתיישב בבראונסוויל שבמחוז ג'קסון. כאן הוא היה חבר בלשכת הבונים החופשיים. ב-1830 הוא עבר לג'קסונוויל.
לפני היותו מושל, הייתה לדאנקן קריירה פוליטית מרשימה. הבחירות הראשונות בהן הוא ניצח היו לתפקיד נציג בבית הנבחרים של אילינוי, בו הוא כיהן בשנים 1825–1829. ב-1829 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, אז הייתה אילינוי בכללותה מחוז בחירה אחד לקונגרס. הוא נבחר לתפקיד לאחר שניצח את מתנגד העבדות וחבר בית הנבחרים הוותיק, דניאל פופ קוק. כוחם של חברי סיעתו של אנדרו ג'קסון במפלגה הדמוקרטית עלה אז באילינוי, וחנו של קוק סר בעיניהם כאשר הוא הצביע נגד ג'קסון בבחירות לנשיאות של 1824, שהוכרעו בהצבעת בית הנבחרים. דאנקן התמודד בבחירות בהצלחה כחבר סיעת הג'קסונים, וזכה ב-6,322 קולות מול 5,619 הקולות של קוק. הוא נבחר לשתי כהונות נוספות בבית הנבחרים כנציג אילינוי בכללותה, וב-1832 הוא נבחר לכהונה רביעית, הפעם מטעם מחוז הבחירה השלישי שנוצר אז. בראשית ימיו בקונגרס היה דאנקן דמוקרט ג'קסוני, אך יחסיו עם מפלגתו של הנשיא ג'קסון הורעו במהלך שנותיו כמחוקק. ב-1834 הוא כבר הצביע יותר ויותר עם האופוזיציה הוויגית. הניתוק הסופי שלו עם הדמוקרטים התרחש ביוני 1834,כאשר הוא הצביע בעד הארכת הזיכיון של הבנק השני של ארצות הברית (אנ'). בסיועם של הדמוקרטים, שלא היו מודעים לשינוי בעמדתו הפוליטית של דאנקן, הוא נבחר באותה שנה כמושל אילינוי, זאת מבלי שניהל כלל מסע בחירות, ומבלי שהגיע בכלל לאילינוי.
מושל אילינוי

בנאום אמצע הכהונה שלו שנתיים לאחר מכן, ביקש דאנקן מבית המחוקקים המדינתי להעביר חוק לעבודות ציבוריות, שיאפשר את סלילתם של כבישים, מסילות ברזל וכבישים רבים, וביצוע שיפורים בנמל ובתעלות בכל רחבי המדינה. בנסותו להתמודד עם הפאניקה של 1837 (אנ') שהכתה בכל ארצות הברית, ובראותו שהעלויות של העבודות הציבוריות הלכו וגדלו, ביקש דאנקן מבית המחוקקים לבטל את התוכנית. המחוקקים התעלמו מבקשתו, ואף הוסיפו מיזמים נוספים לתוכנית. בעוד שמספר העבודות הציבוריות היה קטן, התוכנית גרמה לצבירת חוב שכמעט גרם למדינה לפשיטת רגל. החוק הראשון, על הלוואה של 15 מיליון דולר לתשלום התוכנית, יותר מהכפיל את ההכנסה השנתית של המדינה. החוב שנוצר כתוצאה מחוק העבודות הציבוריות לא שולם במלואו עד 1882, ועלה למדינה בריבית שערכה עלה על עלות העבודות עצמן.
במהלך כהונתו כמושל עברה בירת אילינוי מוואנדליה שבמחוז פאייט, לבירה הנוכחית ספרינגפילד שבמחוז סאנגמון. מהלך שנוי במחלוקת זה בוצע בין השאר כתוצאה ממהלכי מנהיגות מוצלחים של הנציגים מספרינגפילד, שנודעו כ"תשעת הארוכים", שאחד מהם היה אברהם לינקולן. לינקולן ושמונת הנציגים האחרים הצליחו להעביר את בירת המדינה לספרינגפילד לאחר שהבטיחו לנציגים אחרים בבית הנבחרים שתמכו בהחלטה שיתבצעו מיזמי עבודות במחוזותיהם. מהלך זה הוביל לתוכנית העבודות הציבוריות הכושלת.
ב-1842, ארבע שנים לאחר תום כהונתו כמושל, ניסה דאנקן להתמודד פעם נוספת בבחירות לתפקיד. על אף שיריבו המרכזי במערכת הבחירות נפטר במאי אותה שנה, נבחר בסופו של דבר הדמוקרט תומאס פורד כמושל אילינוי השמיני, ובאותה שנה השיגו הדמוקרטים את השליטה על שני בתי המחוקקים של המדינה.
מותו

ג'וזף דאנקן נפטר בג'קסונוויל ב-15 בינואר 1844, זמן קצר לפני שמלאו לו 50. הוא נטמן בבית הקברות דיימונד גרוב שבעיר.
ביתו בג'קסונוויל רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הערות שוליים

↑  אתר הבית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1189921758  LCCN: nr95003709  SNAC: w6ww7qzr  US Congress: D000535  VIAF: 41727765   WorldCat (עם VIAF): 41727765
גארי תומאס

| --- | --- |

 לידה:  1962 (בן 62 בערך) אוסטין, טקסס, ארצות הברית 
 השכלה:  האוניברסיטה לביטחון לאומי בארה"ב (NDU) 
 השתייכות:  חיל הנחתים של ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1984–2021 (כ־37 שנים)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד כנף הנחתים השנייה  ראש אגף תוכניות ומשאבים של חיל הנחתים  סגן מפקד חיל הנחתים
 פעולות ומבצעים
 מלחמת המפרץ מלחמת עיראק מלחמת אפגניסטן
 עיטורים
   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה (2)  לגיון ההצטיינות   כוכב הארד   מדליית האוויר (8 כולל אות V)
 
גארי ל. תומאס (באנגלית: Gary L. Thomas) הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל ששירת כסגן מפקד חיל הנחתים.
ביוגרפיה

תומאס נולד באוסטין שבטקסס. ב-1984 סיים לימודיו באוניברסיטת טקסס באוסטין והתגייס לחיל הנחתים.
סיים קורס טייסי קרב והוכשר כטייס F/A-18 הורנט. במהלך מלחמת עיראק פיקד על טייסת 323 מנושאת המטוסים "קונסטליישן". פיקד על טייסת ההדרכה של הנחתים (MAWTS-1). שירת כעוזר מפקד כנף הנחתים השנייה. שימש עוזרו של ראש אגף תעופה במטה חיל הנחתים ועוזר קצין אג"ם במטה החיל. בפברואר 2013 מונה למפקד השלוחה הקדמית של כנף הנחתים השנייה באפגניסטן ופיקד עליה עד סוף השנה. שימש סגן בתחום ניהול הכוח לראש אגף ניהול המשאבים במטות המשולבים.
ביולי 2015 מונה למפקד כנף הנחתים השנייה. ביוני 2016 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה לסגן לענייני תוכניות ומשאבים של חיל הנחתים. באוקטובר 2018 הועלה לדרגת גנרל ומונה לסגן מפקד חיל הנחתים. הוא כיהן בתפקיד עד אוקטובר 2021.
במהלך שירותו עוטר באות לגיון ההצטיינות, בכוכב הארד, ושמונה פעמים במדליית האוויר - שש פעמים עיטור על השתתפות במשימות היחידה ושני עיטורים אישים, כולל סימון V לאומץ לב.
תומאס בוגר המכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר ובעל תואר שני בביטחון לאומי מהאוניברסיטה לביטחון לאומי. הוא נשוי לקתרין והם הורים לשלושה.
גוז'וב ויילקופולסקי

גוז'וב ויילקופולסקי (בפולנית: ‏Gorzów Wielkopolskiקובץ:Pl-Gorzów Wielkopolski-2.ogg‏Ⓘ‏; בגרמנית: Landsberg an der Warthe, נהגה: לנדסברג אן דר ורתה, מילולית: "לנדסברג על הוורטה"), או בקיצור גוז'וב, היא אחת משתי ערי הבירה של פרובינציית לובוש בפולין (ביחד עם ז'לונה גורה), כאשר היא מקום מושבו של מושל הפרובינציה. בעיר, השוכנת על גדות נהר ורטה, מתגוררים 124,145 תושבים (נכון ל-2015).
בין 1975 ו-1998 היא הייתה בירת פרובינציית גוז'וב.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
בתקופת שושלת פיאסט הוקם יישוב באזור שהתקיים עד המאה ה-13. בשנת 1249 האזור נמכר לשליטי מרקיזות ברנדנבורג. בשנת 1257 הוקמה עיר בשם Landsberg an der Warthe. בתחילת המאה ה-15 העיר הועברה לשליטת המסדר הטבטוני אך כבר בשנת 1454 חזרה לשליטת ברנדנבורג.
בשנת 1939 בעיר התגוררו כ-50 אלף תושבים, רובם גרמנים. עיר ניזוקה קשות במהלך מלחמת העולם השנייה ובסופה הועברה לשליטת פולין. האוכלוסייה הגרמנית גורשה מהעיר ובמקומה הגיעו פולנים. העיר קיבלה את השמה הנוכחי ב-5 בנובמבר 1946.
כלכלה

לפני מלחמת העולם השנייה העיר הייתה מרכז תעשייתי חשוב. במהלך המלחמה מפעלי התעשייה ניזוקו. לאחר שגרמנים עזבו את העיר, ציוד תעשייתי רב הועבר לשטחי ברית המועצות.
בשנות ה-50 בעיר הוקמו מפעלי תעשייה חדשים. בין המפעלים היה מפעל של חברת "URSUS" לייצור טרקטורים. בעקבות הקמתו ייצור דגם Ursus C-45 עבר ממפעל בוורשה למפעל החדש.
לאחר סיום השלטון הקומוניסטי בפולין, לעיר הגיעו חברות מגרמניה ומיפן והקימו בעיר מפעלים חדשים. בין המעסיקים העיקריים בעיר נמנית Biowet Vetoquinol, חברה עם ניסיון של יותר מ-100 שנים בייצור ציוד רפואי.
הקהילה היהודית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ערים תאומות

ערב הסעודית ג'דה, ערב הסעודית
איטליה קבה דה' טירני (אנ'), איטליה
איטליה טראמו, איטליה
גרמניה פרנקפורט על האודר, גרמניה
גרמניה הרפורד, גרמניה
רוסיה סרנסק, רוסיה
ארצות הברית הייזלטון, פנסילבניה, ארצות הברית
אוקראינה סומי, אוקראינה
הערות שוליים

↑  שטח ואוכלוסייה בפרופיל הטריטוריאלי ב-2015, משרד הסטטיסטיקה המרכזי של פולין.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564470905171  BnF: cb155346150 (data)  GND: 4034340-6  LCCN: n82047256  MusicBrainz: 8440d5f3-6ff6-47cb-894e-9f9345c2dd74  NKC: ge191169  VIAF: 131368942   WorldCat (עם VIAF): 131368942 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בפולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גביע העולם בחתירה

| --- | --- |
 ענף:  חתירה
 תאריך ייסוד:  1997
 ארגון מפעיל:  פדרציית החתירה הבינלאומית
 זוכה:  גרמניה
 הכי הרבה זכיות:  גרמניה (11)
 אתר רשמי
 
FISA הארגון שמקיים את התחרות
גביע העולם בחתירה הוא תחרות חתירה בינלאומית המאורגנת על ידי פדרציית החתירה הבינלאומית (FISA).
התחרות החלה בשנת 1997 עם שלושה מרוצים (מלבד שנת 2001 בה הוסף מרוץ), ונערכת בתחילת הקיץ. בכל אירוע ניתנות נקודות לשבע הסירות שמסיימות ראשונות, והמנצח הכללי מוכרז אחרי מרוץ גביע העולם האחרון. במהלך המרוצים חייב המוביל הנוכחי בכל אירוע ללבוש רצועת בד צהובה. משנת 2003 עד 2005 האירוע מומן בידי חברת הטכנולוגיה "BearingPoint".
נכון ל-2016 נערכו מרבית המרוצים באירופה, מלבד שלושה שנערכו מחוץ לתחומה (בפרינסטון שבארצות הברית ב-2001, ובסידני שבאוסטרליה ב-2013 וב-2014)..
גזע חג המולד

ערך זה עוסק במנהג של חג המולד. אם התכוונתם לקינוח מסורתי, ראו .
גזע חג המולד, גזע יול או גזע העץ של היול הוא מנהג של חג המולד להדליק באח הבית גזע עץ קשה במיוחד. מנהג זה אופייני למדינות צפון אירופה הקרות, בהם מכונה החג בשם "יול", אך גם מקובל בארצות הברית ובבריטניה. בתקופת האימפריה הבריטית, מתיישבים בריטיים הביאו מנהג זה גם לארצות בהם חג המולד חל בחודשי הקיץ (כגון אוסטרליה וניו זילנד).
איור משנת 1864 - אנשים המביאים לביתם את "גזע חג המולד" מתוך "The Book of Days" מאת רוברט צ'יימברס.
בעבר נהוג היה לשרוף גזע עץ שלם שהוכנס אל הבית ברוב טקס לפני החג, ובכך איפשר את חימום הבית במהלך ימי החג הקרים. ההיסטוריון הבריטי הנרי בורן סבר כי מקורו של המנהג במאה השישית או במאה השביעית, והוא מבוסס על מנהג פגאני שקדם לנצרות, וכך גם כתב רוברט צ'יימברס בספרו משנת 1864.
כינויים

גזע העץ מכונה "Yule log" או "Yule Clog" באנגליה, ו-"Christklotz", "Christbrand" או "Weihnachtsscheit" בגרמניה.
גאורג וילהלם פון ראומר

| --- | --- |
 לידה:  19 בנובמבר 1800 ברלין, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  11 במרץ 1856 (בגיל 55) ברלין, ממלכת פרוסיה 
 מדינה:  ממלכת פרוסיה 
 השכלה:  אוניברסיטת גטינגן  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  אוניברסיטת היידלברג 
 תפקיד:  גהימרט 
 
גֶאוֹרְג וִילְהֶלְם פוֹן רַאוּמֶר (בגרמנית: Georg Wilhelm von Raumer; 19 בנובמבר 1800 –  11 במרץ 1856) היה היסטוריון, משפטן, פקיד מנהל פרוסי ומנהל ארכיון המדינה הסודי של פרוסיה (אנ'). גאורג וילהלם פון ראומר היה בן למשפחת האצולה של פון ראומר.
קורות חיים ועבודתו

בנו של יועץ המשלחת ומנהל הארכיון הסודי של פרוסיה קרל גאורג פון ראומר (1753–1833), ולואיזה לקה, בתו של ראש עיריית איסרלון, יוהאן קספר לקה (גר'), למד בגימנסיה פרידריכסוורדרשה בברלין ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטאות גטינגן, ברלין והיידלברג. לאחר שצלח את הבחינות המשפטיות, ראומר התקבל לבית המשפט לערעורים בברלין (אנ') בשנת 1823, תחילה כסטאז'ר ובשנת 1825 כעורך דין חניך. כאן הוא גם רכש את חוויותיו הראשונות בארכיון הפיאודלי של קורמרק (אנ') ולכן החליט ללמוד היסטוריה.
לאחר שעבד כעוזר במשרד האוצר משנת 1829, הועבר פון ראומר למשרד בית המלוכה (גר') ב-6 ביולי 1833, שם קודם לראשות מועצה ממשלתית וארבע שנים לאחר מכן לראשות המועצה ממשלתית תחת של וילהלם צו זיין-ויטגנשטיין- הוהנשטיין (אנ') והועסק בניהול הארכיון. ב-1 בנובמבר 1839 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת ברלין. בשנת 1842 הוא הפך לחבר בוועדת הסדר הכללי (גר').
שנה לאחר מכן, ב-17 במרץ 1843, לאחר קידומו ליועץ ממשלתי בכיר במשרד הבית, השתלט פון ראומר גם על המנהלת של ארכיון המדינה הסודי, שאביו כבר עמד בראשה בין 1822 ל-1833. גאורג פון ראומר היה בתפקיד זה עד 1852 והתפטר מתפקיד זה כאשר ארכיון בית המלוכה הופרד מארכיון המדינה הסודי. בנוסף, הוא מונה למועצת המדינה הפרוסית (גר') בשנת 1844.
פון ראומר התאבד ב-11 במרץ 1856 בגיל 56 בלבד. מקום מנוחתו האחרון, הוא קבר כבוד (אנ') של העיר ברלין, בחצר כנסיית השילוש הקדוש.
גאורג וילהלם פון ראומר משך תשומת לב בעיקר עם יצירותיו העיקריות: Codex diplomaticus Brandenburgensis continuatus (בלטינית: "הקוד הדיפלומטי המתמשך של ברנדנבורג") ו-Regesta Historiae Brandenburgensis (בלטינית: "ההיסטוריה של יורש העצר של ברנדנבורג"), שאותן עודד אותו לכתוב ההיסטוריון יוהאן פרידריך בהמר (אנ'). הביוגרפיות המפורטות המאוחרות יותר שלו והמכתבים שנאספו מפרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה ועל אודותיו, כמו גם ההיסטוריה של ארכיון המדינה הסודי, הם בין יצירותיו החשובות ביותר.
מספריו

Codex diplomaticus Brandenburgensis continuatus, 2 Bände 1831–1833 (Neudruck Olms, Hildesheim) – "הקוד הדיפלומטי המתמשך של ברנדנבורג"
Regesta Historiae Brandenburgensis , Nicolaische Buchhandlung, Berlin, 1836.1837 – "ההיסטוריה של יורש העצר של ברנדנבורג"
Historische Charten und Stammtafeln zu den Regesta Historiae Brandenburgensis, Nicolai Berlin 1837 Text – תרשימים היסטוריים וטבלאות משפחתיות עבור "ההיסטוריה של יורש העצר של ברנדנבורג"
Die Neumark Brandenburg im Jahre 1337 oder Markgraf Ludwig's des Aelteren Neumärkisches Landbuch aus dieser Zeit. Nicolaische Buchhandlung, Berlin 1837 (Volltext) – "הנוימרק ברנדנבורג ב-1337 או מרשם המקרקעין של המרקגרף לודוויג הזקן מהתקופה הזו"
Die Steuerverfassung der Mark Brandenburg zur Zeit Kurfürst Joachim II, Märkische Forschungen. - Berlin : Ernst & Korn, ISSN 0934-120X, 1850 – "חוקת המס של מארק ברנדנבורג בזמנו של הנסיך הבוחר יואכים השני"
Friedrich Wilhelm des Großen, Kurfürsten von Brandenburg Kinderjahre : aus archivalischen Quellen, Decker, Berlin, 1850 – "פרידריך וילהלם הגדול, הנסיך הבוחר של ברנדנבורג מילדות: ממקורות ארכיוניים"
Die Insel Wollin und das Seebad Misdroy, Decker, Berlin, 1851 – "האי וולין ואתר הנופש על חוף הים של מיסדרוי"
Geschichte des Geheimen Staats- und Cabinetts-Archivs zu Berlin bis zum Jahre 1820 (hrsg. von Eckart Henning). In: Archivalische Zeitschrift, hrsg. von der Generaldirektion der Staatlichen Archive Bayerns. Köln ; Weimar ; Wien : Böhlau, Band 72, 1976, S. 30–75. – "תולדות ארכיון המדינה הסודת וארכיון הקבינט בברלין עד 1820"
הוא גם כתב אוטוביוגרפיה, שפורסמה לאחר מותו ב-1866.
הערות שוליים

↑  Chambers' Encyclopaedia: A Dictionary of Universal Knowledge Google Books
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810547318205606  GND: 116364963  ISNI: 0000 0001 0904 848X  LCCN: nr2001049001  SUDOC: 180894102  VcBA: 495/242883  VIAF: 57364994   WorldCat (עם VIAF): 57364994