stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית אורי צבי
כתב העת יהי

בית אורי צבי הקים כחלק מפעילותו את "יהי", כתב עת רבעוני לשירה, ספרות ואומנות פוליטית. במקביל למהדורה המודפסת פועלים אתר אינטרנט ועמוד פייסבוק, בהם מפורסמות יצירות פואטיות-פוליטיות על בסיס יומי, מכל גוני הקשת האומנותית והפוליטית.
כתב העת נועד לשמש במה מרכזית לפרסום אומנות פוליטית, מתוך תפיסת מקימיו, שבמה כזאת לא מתקיימת כיום בישראל. על אף שהוא אינו מזדהה עם מפלגה או זרם פוליטי כלשהו – ואף קורא לפרסום של שירה פוליטית מכל הזרמים וההשקפות – מבקש כתב העת לאפשר במה לקולות פוליטיים שאינם מקבלים די ביטוי בבמות ההגמוניות של התרבות והאומנות בישראל, למשל קולות ימניים מהמחנה הלאומי.
את כתב-העת עורך המשורר אלחי סלומון, וכחברי מערכת משמשים צור ארליך, טלילה ציפר, רחל גץ סלומון ויוסי סוויד.
'יהי' מבקש לפעול ברוחו של אצ"ג, בין השאר על ידי יצירת במה המאפשרת פתחון פה לקולות פוליטיים רדיקליים, שהודרו מהשיח המרכזי, וכן בעיצובו החדשני של כתב העת מבחינה גרפית, בהשראת אצ"ג, שהקנה חשיבות לפן הגרפי המודרני של ספריו.
זיהוי פוליטי

בית אורי צבי נוסד להנצחתו ולזכרו של אצ"ג, שהיה משורר פוליטי, ואף נטל תפקיד בזירה הפוליטית בישראל בשבתו כחבר הכנסת הראשונה מטעם "חרות". מטבע הדברים שואב בית אורי צבי השראה מיצירתו ומפועלו של המשורר אותו הוא מבקש להנציח. עם זאת, המוסד אינו מזוהה עם אף מפלגה או דרך פוליטית מוגדרת. הוא מבקש לפעול לאור הערכים שהתבטאו ביצירתו של אצ"ג ובאישיותו בפרשנות הרחבה ביותר, וכן לאפשר במה סובלנית וביקורתית לזהויות ולעמדות שונות בציבוריות הישראלית.
ראו גם

אורי צבי גרינברג
גאולה כהן
זאב סולטנוביץ'
פורטל:ירושלים/מבנים ומקומות בירושלים
המשורר אורי צבי גרינברג
אירוע שירה בבית אורי צבי
אייל בן דב ואליעז כהן בשיחה לקראת פרויקט 'פוטופואטיקה #6' בבית אורי צבי
מיימי טיל

| --- | --- |

מיימי טיל בהלוויית בנה אמט
 לידה:  23 בנובמבר 1921 Webb, ארצות הברית 
 פטירה:  6 בינואר 2003 (בגיל 81) שיקגו, ארצות הברית 
 שם לידה:  Mamie Elizabeth Carthan 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות בור אואק 
 השכלה:  בית הספר התיכון הקהילתי בארגו  אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת לויולה בשיקגו 
 תקופת הפעילות:  מ-1955 
 מעסיק:  חיל האוויר של ארצות הברית, מנהל הביטוח הלאומי, Chicago Public Schools 
 בן או בת זוג:  לואיס טיל (14 באוקטובר 1940–1942) 
 פרסים והוקרה:  מדליית הזהב של הקונגרס (5 בינואר 2023) 
 
מיימי אליזבת טיל-מובלי (באנגלית: Mamie Elizabeth Till-Moble נולדה בשם מיימי אליזבת קארט'ן ; 23 בנובמבר 1921 – 6 בינואר 2003) הייתה אשת חינוך ופעילת זכויות אדם אמריקאית. היא הייתה אמו של אמט טיל, נער בן 14 שנרצח באכזריות במיסיסיפי ב-28 באוגוסט 1955, לאחר שנטען שהטריד מינית אישה לבנה, קופאית בחנות מכולת, בשם קרולין בראיינט. בהלוויה של אמט, שנערכה בשיקגו, התעקשה מיימי טיל שהארון המכיל את גופת בנה יישאר פתוח, כי, במילותיה, "רציתי שהעולם יראה מה הם עשו לילד שלי".
ביוגרפיה

נולדה כמאמי אליזבת קארט'ן ב-23 בנובמבר 1921 בווב, מיסיסיפי, היא הייתה צעירה כשמשפחתה עברה מדרום ארצות הברית במהלך ההגירה הגדולה, התקופה שבה מיליוני אפרו-אמריקאים עברו לצפון המדינה.
ב-1922, זמן קצר לאחר לידתה, עבר אביה, נאש קרת'ן, לארגו, אילינוי, ליד שיקגו. שם הוא מצא עבודה בחברת זיקוק מוצרי תירס "ארגו". אלמה קארט'ן הצטרפה לבעלה בינואר 1924, והביאה איתה את מיימי בת השנתיים ואחיה, ג'ון. הם התיישבו בשכונה שבה חיו בעיקר אפרו-אמריקאית בארגו.
בגיל 18 הכירה מיימי בחור צעיר מניו מדריד, מיזורי בשם לואיס טיל. הוא הועסק בחברת תירס ארגו, והיה מתאגרף חובב, שהיה פופולרי בקרב נשים. הוריה לא ראו בעין יפה, וחשבו שטיל הכריזמטי היה "מתוחכם מדי" עבור בתם. על פי התעקשותה של אמה, היא הפסיקה את הקשר ביניהם. אבל למורת רוחה, הם נישאו ב-14 באוקטובר 1940. שניהם היו בני 18. בנם היחיד, אמט, נולד תשעה חודשים לאחר מכן. הם נפרדו ב-1942 לאחר שמיימי גילתה שהוא לא נאמן. מאוחר יותר חנק אותה לואיס עד לחוסר הכרה, ועל כך הגיבה בזריקת מים צורבים לעברו. בסופו של דבר, היא השיגה נגדו צו הרחקה. לאחר שלואי הפר שוב ושוב את צו ההרחקה, שופט אילץ אותו לבחור בין גיוס לצבא ארצות הברית או זמן מאסר. לאחר שבחר בראשון, הוא התגייס לצבא ב-1943.
בשנת 1945 קיבלה גב' טיל הודעה ממחלקת המלחמה של ארצות הברית שבזמן שירותה באיטליה, בעלה הוצא להורג עקב "התנהגות בלתי הולמת בכוונה". ניסיונותיה ללמוד יותר נחסמו באופן מקיף על ידי הבירוקרטיה של צבא ארצות הברית. הפרטים המלאים על האישומים הפליליים וההוצאה להורג של לואיס טיל הופיעו רק עשר שנים מאוחר יותר. הוא (יחד עם השותף פרד א. מקמורי) הואשמו באונס אישה איטלקייה. שני הגברים נשפטו והורשעו על ידי בית משפט צבאי כללי של צבא ארצות הברית וגזר דינם היה מוות בתלייה. על גזר דינם הוגש ערעור אך נדחה. הגופות של שניהם נקברו ליד בית הקברות של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה שנמצא באואז-איסנה באזור המכונה חלקה E, או השדה החמישי. חקירה מאוחרת יותר של המקרה על ידי ג'ון אדגר וידמן יעמיד בספק את אשמתו של לואיס טיל.
בתחילת שנות ה-50, מיימי ואמט עברו לסאות' סייד של שיקגו. מיימי הכירה ונישאה ל"פינק" בראדלי, אך הם התגרשו שנתיים לאחר מכן.
רצח אמט טיל

בשנת 1955, כאשר אמט היה בן 14, אמו העלתה אותו על הרכבת כדי לבלות את הקיץ בביקור אצל בני דודיו במאני, מיסיסיפי. היא לא ראתה אותו שוב בחיים. בנה נחטף ונרצח באכזריות ב-28 באוגוסט 1955, לאחר שהואשם באינטראקציה בלתי הולמת עם אישה לבנה. בחודש שלאחר מכן, רוי בראיינט ואחיו למחצה ג'יי. וו. מילאם עמדו למשפט בגין חטיפתו ורציחתו של טיל אך זוכו על ידי חבר המושבעים שהיה מורכב כולו מלבנים לאחר משפט של חמישה ימים ודיונים של 67 דקות. אחד המושבעים אמר, "אם לא היינו עוצרים לשתות פופ, זה לא היה לוקח כל כך הרבה זמן". חודשים בלבד לאחר מכן, בראיון למגזין Look ב-1956, מוגנים מפני סיכון כפול, הודו בראיינט ומילאם שהרגו את אמט טיל.
בהלוויה של בנה, טיל התעקשה שהארון המכיל את גופתו יישאר פתוח, כי, במילותיה, "רציתי שהעולם יראה מה הם עשו לתינוק שלי". עשרות אלפי אנשים צפו בגופה של אמט, ותצלומים נפוצו במדינה. בזכות תשומת הלב המתמדת שהמקרה זכה לו, הפך תיק טיל לסמל של פערי הצדק לשחורים בדרום. ה-NAACP ביקש ממיימי לצאת למסע הסברה במדינה תוך התייחסות לאירועי חייו של בנה, מותו ומשפטם של רוצחיו. זה היה אחד ממסעות הגיוס המוצלחים ביותר שידע NAACP.
פעילות הסברה

לאחר רצח בנה, הפכה במהירות טיל-מובלי לדוברת פעילה. היא נהנתה ממערכת יחסים קרובה עם כלי תקשורת אפרו-אמריקאים רבים, וה - NAACP שכר אותה לצאת למסע נאומים ברחבי הארץ ולשתף את סיפורו של בנה. זה היה אחד מסיורי גיוס הכספים המוצלחים ביותר בתולדות ה-NAACP, אם כי המסע נקטע בשל סכסוך עסקי עם מזכיר ה-NAACP, רוי וילקינס, על התשלום עבור הסיור. טיל-מובלי המשיכה לדבר, ובמאמץ להשפיע על חבר המושבעים במהלך משפטם של רוצחי בנה היא טסה למיסיסיפי והעידה.
האקטיביזם של טיל-מובלי התרחב הרבה מעבר למה שעשתה בעקבות מותו של בנה. עם זאת, מאז מותו של אמט שהפך לסמל בשנות החמישים, היא נותרה ידועה ביותר בהקשר זה.
חלק גדול מעבודתה ופעילותה התרכזו בחינוך, שכן היא תמכה בילדים החיים בעוני במשך למעלה מ-40 שנה, בהן 23 שנות הוראה במערכת בתי הספר הציבוריים בשיקגו. טיל-מובלי הקימה את "The Emmett Till Players", קבוצת תיאטרון שעבדה עם ילדי בית ספר מחוץ למסגרת בית הספר, למדה והשמיעה נאומים מפורסמים של מנהיגי זכויות אזרח כמו מרטין לותר קינג כדי לעורר תקווה, אחדות, ונחישות.
לאחר המקרה

מיימי נישאה לג'ין מובלי ב-24 ביוני 1957. היא סיימה את לימודיה במכללת המורים של שיקגו בשנת 1960 (כיום אוניברסיטת שיקגו סטייט, 1971). היא הפכה למורה, שינתה את שם משפחתה לטיל-מובלי, והמשיכה את פעילותה.
בשנת 1976, היא סיימה תואר שני במנהל מערכות חינוך מאוניברסיטת לויולה בשיקגו.
מיימי וג'ין מובלי נשארו נשואים עד מותו של ג'ין משבץ מוחי ב-18 במרץ 2000.
מותה

ב-6 בינואר 2003, טיל-מובלי מתה מאי ספיקת לב בגיל 81. טיל-מובלי נקברה ליד בנה בבית הקברות בור אוק, שם נכתב על המצבה שלה, "כאבה איחד אומה".
ספר זכרונותיה

טיל-מובלי כתבה יחד עם כריסטופר בנסון את ספר הזיכרונות שלה, Death of Innocence: The Story of the Hate Crime that Changed America, שפורסם בהוצאת רנדום האוס ב-2003, כמעט 50 שנה לאחר מות בנה. היא מתה כמה חודשים לפני פרסום ספרה.
בתרבות

וופי גולדברג הכריזה ב-2015 על תוכניות לסרט בשם סיפורו של אמט טיל, המבוסס על ספרה של טיל-מובלי והמחזה שלה, The Face of Emmett Till. דניאל דדווילר מגלמת את טיל-מובלי, ג'לין הול בתור אמט וגולדברג בתור אלמה קרת'ן. הסרט ייצא לאקרנים ב-7 באוקטובר 2022.
טיל-מובלי מוצגת על ידי אדריאן וורן בדרמת הטלוויזיה בת שישה חלקים משנת 2022, " נשות התנועה".
ביוגרפיה

Federal Bureau of Investigation (February 9, 2006). Prosecutive Report of Investigation Concerning (Emmett Till) (Flash Video or PDF). Retrieved October 2011.
Hampton, Henry, Fayer, S. (1990). Voices of Freedom: An Oral History of the Civil Rights Movement from the 1950s through the 1980s. Bantam Books. ISBN 978-0-553-05734-8
Houck, Davis; Grindy, Matthew (2008). Emmett Till and the Mississippi Press, University Press of Mississippi. ISBN 1-934110-15-9
Till-Mobley, Mamie; Benson, Christopher (2003). The Death of Innocence: The Story of the Hate Crime That Changed America, Random House. ISBN 1-4000-6117-2
Whitaker, Hugh Stephen (1963). A Case Study in Southern Justice: The Emmett Till Case, Florida State University (M.A. thesis). Retrieved October 2010.
Whitfield, Stephen (1991). A Death in the Delta: The story of Emmett Till, JHU Press. ISBN 978-0-8018-4326-6
הערות שוליים

1 2 3  "American Experience | The Murder of Emmett Till | People & Events". PBS. אורכב מ-המקור ב-2003-01-19.
↑  Till-Mobley and Benson, pp. 14–17.
↑  Whitfield, Stephen (1991). A Death in the Delta: The Story of Emmett Till. JHU Press. p. 117. ISBN 978-0-8018-4326-6.
↑  MacLean, Colonel French L., U.S. Army (Ret). The Fifth Field-The Story Of The 96 American Soldiers Sentenced To Death And Executed In Europe And North Africa In World War II. p. 212.
↑  Buckley, Gail Lumet (14 בדצמבר 2016). "The Eerie Tragedy of Emmett Till's Father, Told by John Edgar Wideman". The New York Times Book Review. נבדק ב-16 באפריל 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Whitfield, p. 52.
↑  Recollection by Joyce Ladner of conversation with Till's mother, in the context of a Brookings Institution panel discussion on the Civil Rights Movement (אורכב 06.06.2010 בארכיון Wayback Machine).
↑  "EMMETT TILL DIES in MISSISSIPPI".
↑  Till-Mobley and Benson, pp. 191–196.
1 2  Bush, Harold (2013). "Continuing Bonds and Emmett Till's Mother". Southern Quarterly. 50: 9–27.
↑  Houck & Dixon, Davis & David (2009). Women and the Civil Rights. University Press of Mississippi. pp. 17. ISBN 9781604731071.
↑  "Mamie Till-Mobley; Civil Rights Figure (obituary)". Washington Post. 8 בינואר 2003. נבדק ב-2009-05-25. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Till-Mobley and Benson
↑  BoweanKoeske, Zak; Bowean, Lolly (12 ביולי 2018). "'Trayvon Martin before Trayvon Martin': 63 years after slaying, Emmett Till still visited daily at Alsip cemetery". Daily Southtown (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-07-14. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "American Experience. The Murder of Emmett Till. People & Events | PBS". www.pbs.org. נבדק ב-2016-12-05.
↑  Latson, Jennifer. "How Emmett Till's Murder Changed the World". TIME.com. נבדק ב-2016-12-05.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007327577505171  PLWABN: 9813157712605606  BIBSYS: 1678691874518  GND: 1257255177  ISNI: 0000 0001 1474 9301  LCCN: n2003104465  SNAC: w65c23sg  VIAF: 73236251   WorldCat (עם VIAF): 73236251
דב בר רטנר

| --- | --- |

 לידה:  4 ביולי 1852 קלווריה, ליטא 
 פטירה:  24 בינואר 1917 (בגיל 64) וילנה, אובר אוסט 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 
שער הספר אהבת ציון וירושלים על מסכת ברכות
דב בר רטנר (בכתיב ארכאי דוב בער ראטנער; י"ז תמוז תרי"ב, קלווריה - א' בשבט תרע"ז, ווילנא) היה חוקר תלמוד, מחבר סדרת הספרים אהבת ציון וירושלים.
ביוגרפיה

רטנר נולד בשנת תרי"ב בקלווריה לאביו, אברהם בצלאל אייזנשטדט ולאמו בלומה רחל. הוא למד בישיבות מיר ווולוז'ין. בגיל 17 התחתן עם אסתר מרים (בת צבי אדלשטיין), וזמן מה לאחר החתונה הפסיק את לימודו ופנה לעסוק במסחר. הוא עבד בייבוא זיפים למברשות, וכחלק מעבודתו נסע למקומות רבים, בין היתר לקניגסברג, שם נפגש עם המלבי"ם, וכן נסע פעמים רבות לפטרסבורג, ובאזור שנת 1879 עבר להתגורר שם. בשנת תרמ"ט, עקב גירוש היהודים מהעיר, עבר להתגורר בווילנא, שם המשיך לעסוק במשך שנים אחדות במסחר, אך בשלב מסוים עבר לעסוק במחקר, ואת פרנסתו מצא מהשכרת בית שבנה בעיר. בשנת תרנ"ד הוציא לאור את חיבורו הראשון מבוא לסדר עולם רבא, ובשנת תרנ"ז הוציא את חלקו השני של החיבור, מהדורה מדעית של סדר עולם רבה. בשנת תרס"א הוציא לאור את הכרך הראשון של מפעלו הגדול, סדרת הספרים "אהבת ציון וירושלים".
ב"אהבת ציון וירושלים" אסף רטנר את הנוסחאות של התלמוד הירושלמי מכתבי יד שונים, ומעדויות של ראשונים שמצטטים את הירושלמי. בהמשך, ועד שנת תרע"ז (השנה בה נפטר), הוציא לאור עוד אחד עשר כרכים, שהקיפו את כל הסדרים זרעים ומועד, מלבד מסכת עירובין פרופסור יעקב זוסמן משער שהכרך על מסכת עירובין היה מוכן אצלו, וכן שהיה לו חומר גלם מוכן לכל הירושלמי. בראש חודש שבט תרע"ז נפטר בווילנא, ולמחרת נקבר בבית הקברות העיר.
רטנר היה מספרני ספריית שטראשון, לה הוריש את ספרייתו (כ־2000 ספרים). כתב מאמרים רבים שהתפרסמו בעיתוני התקופה, בעיקר בהמליץ.
ממאמריו

בית חוניו, המליץ, 17 במאי 1898, המשך, המשך, המשך, המשך
מצב האשה העברייה בימי הביניים (מאמר א), הצפירה, 15 בינואר 1901, המשך; (מאמר ב), הצפירה, 26 בינואר 1901, המשך, המשך, המשך
הערות שוליים

↑  נכדו של הרב מאיר איזנשטט, מחבר הספר פנים מאירות. שם המשפחה רטנר הגיע אל דב ממשפחת אמו, כיוון שהוא אומץ על ידי דודו, אליהו צבי, שהיה חשוך ילדים. על פי עדות בתו, הדבר נעשה כדי לפוטרו מן הצבא.
↑  טוביה פרשל, ר' דוב בער ראטנער, הקדמה לסדר עולם רבה מהדורת רטנר, פרק א
↑  טוביה פרשל, ר' דוב בער ראטנער, הקדמה לסדר עולם רבה מהדורת רטנר, פרק ב
↑  בשורת ספרים חדשים, המליץ, 22 במרץ 1894, מבוא להסדר עולם רבה, באתר היברובוקס
↑  בשורת ספרים חדשים, המליץ, 2 במרץ 1897, סדר עולם רבה, באתר היברובוקס
↑  בשורת ספרים חדשים, המליץ, 22 בספטמבר 1901; בשוק הספרים והסופרים, הצפירה, 17 באוקטובר 1901 אהבת ציון וירושלים מסכת ברכות, באתר היברובוקס
↑  טוביה פרשל, ר' דוב בער ראטנער, הקדמה לסדר עולם רבה מהדורת רטנר,  פרק ג
↑  יעקב זוסמן, מאה שנים להופעת 'אהבת ציון וירושלים' (תרס"א–תשס"א), בתוך: רון מרגולין וחים וייס (עורכים) מדעי היהדות 41, (תשס"ב), עמוד 19
↑  טוביה פרשל, ר' דוב בער ראטנער, הקדמה לסדר עולם רבה מהדורת רטנר,  פרק ה
↑  ע"ד בית אוצה"ס העברי שבוולנא, הצפירה, 26 באוגוסט 1901, ראו רשימת הספרנים בסוף הכתבה
↑  פרידה שור, מ"לקוטי שושנים" ועד "בריגדת הנייר": סיפורו של בית עקד הספרים ע"ש שטראשון בווילנה, דיונון 2012, עמוד 55
↑  טוביה פרשל, ר' דוב בער ראטנער, הקדמה לסדר עולם רבה מהדורת רטנר, פרק ד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312956205171  CANTIC: a19931499  GND: 139723501  ICCU: USMV656396  ISNI: 0000 0001 1297 2948  LCCN: no95058786  NKC: zmp2013742813  NTA: 101850379  SELIBR: 86208  SUDOC: 271075546  VIAF: 31584120   WorldCat (עם VIAF): 31584120
שיחות השולחן של היטלר

שיחות השולחן של היטלר (בגרמנית: Tischgespräche im Führerhauptquartier) הוא הכותרת שניתנה לסדרת מונולוגים מתקופת מלחמת העולם השנייה שנשא הפיהרר וקנצלר גרמניה, אדולף היטלר, שתומללו בין השנים 1941 ל-1944. דבריו של היטלר הוקלטו על ידי הפקידים היינריך היים, הנרי פיקר ומזכירו האישי של היטלר, מרטין בורמן ולאחר מכן פורסמו תחת כותרות שונות בארבע שפות שונות.
בורמן שכנע את היטלר לאפשר לצוות של קצינים שנבחרו במיוחד להקליט באמצעות קצרנות את שיחותיו הפרטיות "למען הדורות הבאים". השיחות הראשונות תומללו על ידי עורך הדין היינריך היים, החל מ-5 ביולי 1941 עד אמצע מרץ 1942. בתפקידו, הנרי פיקר רשם הערות מ-21 במרץ 1942 עד 2 באוגוסט 1942, ולאחר מכן המשיכו היינריך היים ומרטין בורמן לצרף חומר לסירוגין עד 1944.
השיחות התנהלו באתרי המפקדה של אדולף היטלר ובעיקר בקרב המעגל הפנימי של היטלר. השיחות עסקו במלחמת העולם השנייה וביחסי חוץ, אך גם בעמדות של היטלר לגבי דת, תרבות, פילוסופיה ובשאיפותיו ורגשותיו כלפי אויביו וחבריו. אף על פי שהמונולוגים של שיחת השולחן נחשבים בדרך כלל לאותנטיים ומהימנים, יש מספר נושאים שנויים במחלוקת הקשורים למונולוגים.
היסטוריה

ההיסטוריה של המסמך מורכבת יחסית, שכן מספר אנשים היו מעורבים בכתיבתו ועבדו בזמנים שונים וכתבו חלקים שונים מסדרת המונולוגים. בעקבות כך, סדרת המונולוגים הורכבה בפועל משתי מחברות נפרדות, שתורגמו למספר שפות וכיסו בחלק מהמקרים פרקי זמן שאינם חופפים..
כל המהדורות והתרגומים מבוססים על שתי המחברות הגרמניות המקוריות, אחת מאת הנרי פיקר ואחרת מבוססת על מחברת שלמה יותר מאת מרטין בורמן. פיקר היה הראשון לפרסם את שיחת השולחן כשפרסם אותן ב-1951 בגרמנית. לאחר מכן, התרגום הצרפתי ב-1952 פורסם על ידי פרנסואה ז'נו, איש כספים שווייצרי שהיה ידוע בזה שסייע כספית לפושעי מלחמה נאצים להימלט מפני בעלות הברית. המהדורה האנגלית הגיעה ב-1953, שתורגמה על ידי נורמן קמרון ופורסמה עם הקדמה מאת ההיסטוריון הבריטי יו טרבור-רופר. הן התרגום לצרפתית והן לאנגלית התבססו לכאורה על כתביו של בורמן ואילו הגרסה של פיקר התבססה על גם על הערות ישירות מהיינריך היים. כיום, נראה שכתבי היד המקוריים של היים ושל פיקר אבדו ומקום הימצאם לא ידוע.
אלברט שפר, שהיה שר החימוש של גרמניה והאדריכל האישי של היטלר, אישר ביומניו (שהתפרסמו כחלק מהספר "בתוככי הרייך השלישי") את האותנטיות של כתביו של פיקר. שפר הצהיר כי היטלר דיבר ארוכות על הנושאים האהובים עליו בזמן שאורחי ארוחת הערב הפכו ל"מאזינים אילמים" והסביר כי היטלר עשה מאמץ כן "להציג את מחשבותיו בצורה מרשימה ככל האפשר". מגדה גבלס סיפרה לגליאצו צ'אנו "תמיד היטלר הוא שמדבר! הוא תמיד חוזר על עצמו ומשעמם את האורחים שלו".
מחלוקות

אף על פי שהמונולוגים של שיחת השולחן נחשבים בדרך כלל לאותנטיים, קיימים מספר נושאים שנויים במחלוקת בנוגע ל"שיחות השולחן". אלה כוללים את המהימנות של הצהרות מתורגמות מסוימות במהדורות הצרפתית והאנגלית. עיקר המחלוקות הן שאלות לגבי על האופן שבו מרטין בורמן ערך את תמלולי השיחות. פרנסואה ז'נו הכחיש את הטענות כי הוא הכניס תוכן נוסף לכתב היד הגרמני המקורי מעבר להערותיו של בורמן.
מחלוקות > הערותיו של היטלר על הדת

שיחת השולחן של היטלר מגלה שהוא המשיך לייחל לכנסייה פרוטסטנטית גרמנית מאוחדת במשך זמן מה גם לאחר 1937, רעיון שהוכח פעמים רבות כלא פרקטי ולא ריאלי. רצונו זה עלה בקנה אחד עם המדיניות הקודמת שלו לאחד את כל הכנסיות הפרוטסטנטיות כדי שיעבירו את הדוקטרינות הגזעיות והלאומניות החדשות של המשטר ויפעלו ככוח מאחד ולא מפלג בגרמניה. ב-1940, היטלר נטש אפילו של תהליך סינקרטיזם לאיחוד הכנסיות. לפי תומאס צ'ילדרס, לאחר 1938 החל היטלר לתמוך בפומבי בגרסה נאצית של המדע, במיוחד בתורת הדרוויניזם חברתי, שהפכה לחלק מליבת האידאולוגיה הנאצית במקום הליבה הדתית, התפתחות שבאה לידי ביטוי בהערותיו העוינות יותר ויותר כלפי הנצרות. ההיסטוריון ריצ'רד ווייקארט אפיין את אמונתו של היטלר על פי שיחות השולחן כ"אמונה באתיקה אבולוציונית כביטוי של רצון האל" והתייחס באופן שגרתי את חוקי הטבע ורצון ההשגחה. לעומת זאת, ריצ'רד שטייגמן-גל טען כי היטלר היה מעריץ גדול של ישו וכי "לא ניתנה שום אינדיקציה לכך שהוא עכשיו אגנוסטי או אתאיסט", הוא מייחס את הזעם של היטלר על כישלונו להפעיל שליטה על הכנסיות הגרמניות ולאחדן ולא לכעס על הנצרות עצמה. עם זאת, התזה הרחבה יותר של שטייגמן-גל התגלתה שנויה במחלוקת רבה על ידי מרבית החוקרים.
הערות שוליים

1 2  Trevor-Roper, H.R. (1953). Hitler's Table Talk 1941–1944. Trans. Norman Cameron and R.H. Stevens. London: Weidenfeld and Nicolson. 2nd ed. 1972; 3rd ed. 2000; 4th ed. 2013.
↑  An Italian translation by Emmerico Guiscardi, based on the German edition, was published by Longanesi (Milan) in 1970 under the title Conversazioni di Hitler a tavola: 1941-1942.
1 2  Genoud, François (1952). Adolf Hitler: Libres Propos sur la Guerre et la Paix. Paris: Flammarion.
1 2  Picker, Henry and Gerhard Ritter, eds. (1951). Tischgespräche im Führerhauptquartier 1941–1942. Bonn: Athenäum.
1 2 3 4  Trevor-Roper, H.R. (2000). Hitler's Table Talk 1941–1944. New York: Enigma Books, p. vii.
↑  Kershaw, Ian (2001). Hitler 1936–1945: Nemesis. London: Penguin, pp. 32–33
↑  Vollnhals, Clemens (2005). "Hitler's Table Talk" In Richard Levy, ed., Antisemitism. Santa Barbara: ABC-CLIO, pp. 308–309.
↑  Rosenbaum, Ron (1999). Explaining Hitler. New York: Harper Collins, pp. 74–77.
↑  Carrier, R.C. (2003). "'Hitler's Table Talk': Troubling Finds"(הקישור אינו פעיל, October 2022) German Studies Review 26 (3): 561–576.
↑  Sisman, Adam (2011). An Honourable Englishman: The Life of Hugh Trevor-Roper. New York: Random House, pp. 227–230.
↑  Trevor-Roper, H.R. (2000). Hitler's Table Talk 1941–1944. New York: Enigma Books, p. viii.
1 2  Nilsson, Mikael (2016). "Hugh Trevor-Roper and the English editions of Hitler's Table Talk and Testament." Journal of Contemporary History 51 (4): 788–812.
1 2  Speer, Albert (1976). Spandau: The Secret Diaries. New York: Macmillan, p. 237.
↑  Stoltzfus, Nathan (2016). Hitler's Compromises: Coercion and Consensus in Nazi Germany. New Haven: Yale University Press, p. 305.
↑  Laqueur, Walter (1978). Fascism: A Reader's Guide. Berkeley: University of California Press, p. 177.
↑  Rich, Norman (1992). Hitler's War Aims. New York: W.W. Norton & Company, p. 270.
↑  Jochmann, Werner (1980). Monologe im Führerhauptquartier 1941–1944. Hamburg: Albrecht Knaus Verlag.
↑  Bormann, Martin (2012). Hitler's Table Talk: Introduction. Ostara Publications. p. ii.
↑  Steigmann-Gall, Richard (2003). The Holy Reich: Nazi conceptions of Christianity, 1919–1945, pp. 255–256.
↑  Evans, Richard J. (2005). The Third Reich in Power 1933–39. London: Penguin. pp. 220–260. ISBN 0-7139-9649-8.
↑  Poewe, Karla (2006). New Religions and the Nazis. New York: Routledge, p. 28.
↑  Peukart, Detlev (1993). "The Genesis of the 'Final Solution' from the Spirit of Science." Reevaluating the Third Reich. Eds. Thomas Childers and Jane Caplan. New York: Holmes & Meier Publishing, pp. 234–252.
↑  Weikart, Richard (2009). Hitler's Ethic: The Nazi Pursuit of Evolutionary Progress. New York: Palgrave Macmillan, p. 40
↑  Steigmann-Gall, Richard (2003). The Holy Reich. Cambridge: Cambridge University Press, pp. 252–254
↑  Steigmann-Gall (2003), p. 253, cf. 265.
↑  Evans, Richard J. (בינואר 2007). "Nazism, Christianity and Political Religion: A Debate". Journal of Contemporary History. 42 (1): 5–7. doi:10.1177/0022009407071627. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 9903152502830210800005   WorldCat (עם VIAF): 9903152502830210800005
הגייה ספרדית

הגייה ספרדית (או הברה ספרדית) היא הגיית השפה העברית כפי שהתקיימה אצל יהודי ארצות האסלאם, מתקופת הגאונים ועד ימינו. בתוך ההגייה הספרדית יש מגוון גדול של דרכי הגייה שונות, אך יש להן קווים משותפים המבדילים אותן מן ההגייה האשכנזית וההגייה התימנית. ככל הגיות העברית בימי הביניים אף היא לא שימשה לדיבור עברי, מפני שזה לא היה קיים כמעט בימי הביניים, אלא בעיקר לצרכים ליטורגיים (פולחניים).
מאפיינים

ההגייה הספרדית מקיימת מערכת של חמש תנועות רגילות, מה שמלמד על היותה מושפעת, ככל הנראה, ממערכת הניקוד הארץ־ישראלי, להבדיל מן הניקוד הטברני שבו שבע תנועות. פתח וקמץ נהגים שניהם בתנועת a, וצירי וסגול נהגים שניהם בתנועת e. לעומת זאת בתוך תנועת הקמץ יש פיצול לקמץ גדול, הנהגה בתנועת a ומקורו בתנועת a קדומה, לבין קמץ קטן, הנהגה בתנועת o ומקורו בתנועת u קדומה. חיריק, חולם ושורוק נהגים בתנועות u ,o ,i בהתאמה. שווא נע התקיים, שלא כבהגייה האשכנזית, אבל נהגה תמיד בתנועת e, שלא כבהגייה התימנית שבה ביצועו מושפע מן העיצור שבא אחריו.
המערכת העיצורית השתמרה בדרך כלל כפי שהייתה בעברית הקלאסית. העיצורים הלועיים ח וע השתמרו ברוב המקומות; לעומת זאת הגיית העיצורים הנחציים השתמרה רק בחלק מן העדות (בעיקר אצל יהודי עיראק) ובשאר המקומות נעלמה. ההגייה הכפולה של עיצורי בג"ד כפ"ת נשמרה רק בשלושת העיצורים בכ"פ. (ראו להלן פירוט על הגיית העיצורים השונים). הגיית דגש חזק נשמרה בדרך כלל. גם ההטעמה נשארה כפי שהייתה בעברית המקראית.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
השוואה בין הגיות העברית בתקופת הביניים
|  | הגייה אשכנזית | הגייה ספרדית | הגייה תימנית |
| תנועות | שבע | חמש | שש |
| עיצורים לועיים | התקיימו חלקית | התקיימו | התקיימו |
| עיצורים נחציים | לא התקיימו | התקיימו | התקיימו |
| ביצוע כפול של בג"ד כפ"ת | בכפ"ת(ג) | בכ"פ(ג) | בג"ד כפ"ת |
| שווא נע | לא התקיים | תנועת e | משתנה, נקבע על־פי העיצור שאחריו |
| דגש חזק | לא התקיים | התקיים | התקיים |
| הטעמה | מלעילית | דקדוקית | דקדוקית |
היסטוריה

ההגייה הספרדית הגיעה מיהדות ארץ ישראל. לפי עדויות שונות מניחים שגם יהודי אשכנז, או לפחות חלקם, דיברו בהגייה ספרדית עד המאה ה-13, מה שמכונה במחקר כ"הגייה קדם-אשכנזית". ההגייה הספרדית דוברה בכל קהילות עדות המזרח עד העת החדשה, ואף הושפעה מן השפות שדוברו באותן ארצות. היא נשמעת עד היום אצל זקני העדות ובבתי הכנסת.
בשנת 1808, פרסם המשכיל ההולנדי משה למנס מאמר בשם "אמרה צרופה" שקרא לאשכנזים לאמץ את ההגייה הספרדית שהיא מקורית יותר לדעתו. טענותיו עוררו פולמוס ביהדות הולנד שבמסגרתו הודפסו החוברות "מענה רך", "רודף מישרים", "דברי מישרים" ו"משיב חימה".
כשהחלה החייאת הדיבור העברי בארץ ישראל, בראשית המאה ה-20, הוחלט לאחר דיונים בוועד הלשון לאמץ את ההגייה הספרדית כהגייה התקנית של העברית. מה שאירע למעשה הוא יצירתה של הגייה עברית חדשה המשלבת בין ההגייה האשכנזית והספרדית: בשטח התנועות – נשתמרה מערכת חמש התנועות של ההגייה הספרדית, ואולם לא התקיים ביצוע השווא הנע והדגש החזק, שהיו בהגייה הספרדית. בשטח העיצורים – נשתמר אי ביצועם של העיצורים הנחציים, כפי שהיה נהוג בהגייה האשכנזית ואצל מרבית דוברי ההגייה הספרדית. את העיצורים הלועיים (ח וע, ובמידה פחותה יותר ר) יש כאלה שהוגים (חלק מהמזרחים) ויש כאלה שאינם (אשכנזים וחלק מהמזרחים). בניגוד להגייה הספרדית, ובהתאם לזו האשכנזית, הגיית דגש חזק לא נשמרה. בניגוד להגייה האשכנזית, ובהתאם לזו הספרדית, לא השתמר ההבדל בין ת רפה ודגושה. בשטח ההטעמה – נשתמרה ההטעמה הספרדית, הדקדוקית.
ראו גם

הגייה תימנית
הגייה אשכנזית