stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איי הבתולה הבריטיים
היסטוריה

האיים יושבו בתחילה על ידי שבט אראוואק הדרום אמריקאי, בסביבות 100 לפנה"ס (אם כי ישנן עדויות לנוכחות של אינדיאנים כבר בשנת 1500 לפנה"ס). השבט שכן באי עד המאה ה-15 עת שנושלו על ידי שבט תוקפני יותר, שבט הקָאריבּים, מאיי האנטילים הקטנים (על שמם קרוי הים הקאריבי).
אירופה גילתה את איי הבתולה הבריטיים דרך כריסטופר קולומבוס ב-1493 במסעו השני לאמריקה. קולומבוס כינה את האי "Santa Ursula y las Once Mil Vírgenes" ("אורסולה הקדושה ו-11,000 הבתולות שלה"), על פי האגדה על אורסולה הקדושה, אך שם זה קוצר ל-"Las Vírgenes" ("הבתולות").
האימפריה הספרדית רכשה את האיים בתחילת המאה ה-16, והחלה בכריית נחושת באי וירג'ין גורדה. בשנים שלאחר מכן ניסו האנגלים, הספרדים, ההולנדים, הצרפתים והדנים להשיג שליטה על האזור, שהפך בינתיים למקום מרבצם של שודדי ים. במהלך הקמת המושבות הושמדה מרבית האוכלוסייה האינדיאנית.
ההולנדים הקימו יישובי קבע באי טורטולה בשנת 1648. הבריטים כבשו את האי ב-1672, וסיפחו לעצמם את האיים אנגאדה ווירג'ין גורדה ב-1680. בינתיים, בין השנים 1672 ו-1733, השיגו הדנים שליטה בסנט תומאס, בסנט ג'ון ובסנט קרויקס.
איי הבתולה הבריטיים נחשבו בעיקר לנכסים אסטרטגיים, אך עובדו כאשר היה זה כדאי מבחינה כלכלית. הבריטים הקימו באיים מטעי קנה סוכר, שהפך מאוחר יותר לתוצרת עיקרית ומקור לסחר חוץ. לצורך גידולו הם הביאו עבדים מאפריקה. האי שגשג מבחינה כלכלית עד צמיחתו של סלק סוכר באירופה ובארצות הברית אשר גרם לצמצום משמעותי בתפוקת קנה הסוכר.
ארצות הברית רכשה בשנת 1917 את סנט תומאס, סנט ג'ון וסנט קרויקס מדנמרק עבור 25 מיליון דולר, ושינתה את שמם ל"איי הבתולה של ארצות הברית". לאחר מכן שינתה בריטניה את שמם של האיים שבשליטתה ל"איי הבתולה הבריטיים".
איי הבתולה הבריטיים נוהלו בדרכים שונות מאיי ליווארד או יחד עם סנט קיטס ונוויס, כשמנהלן מייצג את הממשלה הבריטית באיים. האי קיבל מעמד של מושבה נפרדת בשנת 1960, וב-1967 הפך לטריטוריה ריבונית. מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 התרחקו האיים אט אט מהמסורת הכלכלית המבוססת על חקלאות, ועברה לעסוק גם בשירותים פיננסיים ותיירות.
פוליטיקה

הרשות המבצעת באיי הבתולה הבריטיים נתונה בידי צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, והיא פועלת בשמו על ידי מושל איי הבתולה הבריטיים. המושל ממונה על ידי המלך על פי עצת הממשלה הבריטית. הביטחון וענייני החוץ הם באחריותה של בריטניה.
חוקתה של האיים הוצגה לראשונה בשנת 1971. ראש הממשלה נבחר באמצעות בחירות כלליות, יחד עם שאר חברי הממשלה. ראש הממשלה מציע מועצה ביצועית, והיא ממונה על ידי המושל. ישנה מועצה מחוקקת חד-ביתית המורכבת מ-13 מושבים.
מושל האיים מאז שנת 2006 הוא דייוויד פרי, הוא המייצג את המלך. ראש הממשלה הוא אורלנדו סמית', מאז 17 ביוני 2003.
כלכלה

איי הבתולה הבריטיים הם אחת מקבוצות האיים המשגשגות ביותר מבין איי הודו המערבית, עם תמ"ג של כ-$38,500 לנפש (2004).
שני מקורות ההכנסה העיקריים של איי הבתולה הבריטיים הם תיירות ושירותים פיננסיים. מבחינה פוליטית, החשובה שבהם היא התיירות, מכיוון ששוק התיירות מעסיקה מספר גדול מאוד של עובדים; יחס גדול יותר של עסקי התיירות נמצא בבעלות מקומית; ושווקים שלמים מתבססים על התיירות (נהגי מוניות, מוכרים וכדומה). מאידך גיסא, מבחינה כלכלית, השירותים הפיננסיים חשובים בהרבה מהתיירות - כ-50% מהכנסות הממשלה מקורם באגרות רישוי של חברות מחוץ למדינה. סכומים ניכרים נוספים נגבים בצורה עקיפה או ישירה משכרם של העובדים בחברות לנאמנות (אשר נוטים להיות גבוהים יותר משכרם של עובדי מגזר התיירות).
למעלה מ-45% מההכנסה הלאומית נובעת מהתיירות. האיים מהווים מוקד מושך במיוחד עבור אזרחי ארצות הברית, המבקרים את האיים במאות אלפים בשנה. התיירים פוקדים את החופים החוליים הרבים ומבקרים באתרי תיירות שונים נוספים. תיירים רבים מבקרים את האיים במסגרת טיולי שיט, אולם הם מייצרים הכנסה לנפש קטנה בהרבה מתיירים השוכרים סירות ומבקרים בבתי המלון באיים. יחז עם זאת, קבוצה זו של תיירים חשובה לשוק נהגי המוניות.
סכום לא מבוטל מהכנסות האי מגיע מרישומן של חברות רבות הפועלות מחוץ לטריטורייה, מטעמי מס. בשנת 2004 נרשמו מעל 550,000 חברות כאלו. בשנת 2000 דיווחה KPMG (חברה בינלאומית לחשבונאות וייעוץ פיננסי) כי בסקר שערכה עבור ממשלת בריטניה, בעניין חברות הפועלות מחוץ למדינה שבה נרשמו, נמצא כי מעל 41% מחברות מסוג זה נפתחו באיי הבתולה הבריטיים. מאז 2001 מוסדרים השירותים הפיננסיים באיי הבתולה הבריטיים על ידי חברה בלתי תלויה.
חקלאות ותעשייה מהוות חלק קטן מהתמ"ג של האי. חקלאות האיים מתבססת על גידול פירות וירקות, קנה סוכר, בקר ועופות. התעשייה כוללת בתי זיקוק לייצור רום, בניין, ובניית סירות.
המטבע הנהוג הוא הדולר אמריקני.
גאוגרפיה

איי הבתולה הבריטיים ממוקמים בין הים הקריבי וצפון האוקיינוס האטלנטי. הם חלק מארכיפלג איי הבתולה, על יד איי הבתולה של ארצות הברית. קובצת האיים כוללת כחמישים איים טרופיים למחצה, מתוכם 16 איים מיושבים, הגדול שבהם הוא טורטולה. שטחם הכולל של איי הבתולה הבריטיים כ-153 קמ"ר. מרבית האיים מקורם געשי עם שטח הררי. האי אנגאדה שונה משאר האיים מבחינה גאולוגית - הוא שטוח ומורכב מאבני גיר ואלמוגים.
גאוגרפיה > איים

טורטולה שטח: 54 קמ"ר אוכלוסייה: 23,908
אנגדה שטח: 39 קמ"ר אוכלוסייה: 285
וירג'ין גורדה שטח: 21 קמ"ר אוכלוסייה: 3,930
ג'וסט ואן דייק שטח: 9 קמ"ר אוכלוסייה: 298
דמוגרפיה

נכון ל-2010 היו באיי הבתולה הבריטיים כ-28,054 תושבים. 76.9% מהאוכלוסייה הם אפרו-קאריביים, צאצאי עבדים שהובאו לאזור על ידי הבריטים. קבוצות אתניות גדולות נוספות כוללות תושבים ממוצא אירופי, ובפרט ממוצא בריטי.
הדת הדומיננטית באיים היא נצרות, במפקד האוכלוסין שנערך ב-2010 נמצא שלמעלה מ-90% מתושבי האיים הם נוצרים. הזרמים העיקריים הם מתודיסטים (17.6%), אנגליקנים (9.5%), כנסיית האל (10.6%%), קתולים (8.9%), אדוונטיסטים של היום השביעי (9%), בפטיסטים (7.4%) ועדי יהוה (2.5%).
תקשורת

נכון לשנת 1994 היו באיים 9,000 קווי טלפון, 5 תחנות רדיו (4 FM, ו-1 AM, אין תחנות גלים קצרים), תחנת טלוויזיה אחת (נכון ל-1997) ותחנת כבלים אחת (נכון ל-1997).
נכון לשנת 1997, לתושבי האיים 9,000 מקלטי רדיו ו-4,000 מקלטי טלוויזיה.
תחבורה

באיי הבתולה הבריטיים אין מסילות ברזל. באיים 113 ק"מ של כבישים סלולים (נכון לשנת 1995); עיר נמל אחת (רואוד טאון) ושלושה שדות תעופה (מתוכם רק לשני שדות תעופה מסלולים סלולים).
צבא

צבא בריטניה שומר על ביטחונם של תושבי האיים.
הערות שוליים

↑  דירוג שטח יבשתי - מתוך אתר Worldometer, כפי שפורסם ב-28 במאי 2021
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: UN_PPP2024_Output_PopTot.xlsx, שם החוצץ: Median - מתוך אתר האו"ם
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: WPP2024_POP_F01_1_POPULATION _SINGLE_AGE_BOTH_SEXES.xlsx, שם החוצץ: Medium variant - מתוך אתר האו"ם, הערכה 1 ביולי 2024
↑  Wilson, Samuel M. ed. The Indigenous People of the Caribbean. Gainesville: University Press of Florida, 1997. ISBN 0813016924
↑  CIA. Economy: British Virgin Islands. The World Factbook, CIA publications, 19 December. 2006. Retrieved 25 December. 2006.
| מדינות ושטחים תלויים באמריקה הצפונית (לרבות אמריקה המרכזית) |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אל סלוודור • אנטיגואה וברבודה • ארצות הברית • איי בהאמה • בליז • ברבדוס • גואטמלה • ג'מייקה • גרנדה • דומיניקה • האיטי • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • טרינידד וטובגו • מקסיקו • ניקרגואה • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • פנמה • קובה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| שטחים תלויים | איי הבתולה הבריטיים • איי הבתולה של ארצות הברית • איי טרקס וקייקוס • איי קיימן • אנגווילה • ארובה • ברמודה • גוואדלופ • גרינלנד • הולנד הקריבית (בונייר, סאבא, סנט אוסטתיוס) • מרטיניק • מונטסראט • נבאסה • סנט מארטן • סן מרטן • פוארטו ריקו • קוראסאו |  |
| הקהילייה הקריבית (CARICOM) |
| --- | --- | --- |
| חברות | אנטיגואה וברבודה • בהאמה[1] • בליז • ברבדוס • גרנדה • גיאנה • ג'מייקה • דומיניקה • האיטי • טרינידד וטובגו • מונטסראט • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • סורינאם |  |
| חברות נילוות | איי הבתולה הבריטיים • איי קיימן • אנגווילה • ברמודה • איי טרקס וקייקוס |  |
| מדינות משקיפות | ארובה • ונצואלה • הרפובליקה הדומיניקנית • מקסיקו • סנט מארטן • פוארטו ריקו • קולומביה • קוראסאו |  |
[1] חברה בקהילייה אך לא בשוק המשותף
| מדינות האיים הקריביים |
| --- | --- | --- |
| מדינות האיים הקריביים | אנטיגואה וברבודה • בהאמה • ברבדוס • ג'מייקה • גרנדה • דומיניקה • האיטי • הרפובליקה הדומיניקנית • טרינידד וטובגו • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • קובה |  |
| שטחים תלויים | איי הבתולה הבריטיים • איי הבתולה של ארצות הברית • איי טרקס וקייקוס • איי קיימן • אנגווילה • ארובה • גוואדלופ •הולנד הקריבית (בונייר, סאבא, סנט אוסטתיוס) • מונטסראט • מרטיניק • נבאסה • סנט מארטן • סן מרטן • פוארטו ריקו •קוראסאו |  |
| ארגון מדינות מזרח הקריביים (OECS) |
| --- | --- | --- |
| חברות | אנטיגואה וברבודה אנטיגואה וברבודה • גרנדה (מדינה) גרנדה • דומיניקה דומיניקה • מונטסראט מונטסראט • סנט וינסנט והגרנדינים סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס סנט קיטס ונוויס |   |
| חברות נילוות | איי הבתולה הבריטיים איי הבתולה הבריטיים • אנגווילה אנגווילה • גוואדלופ גוואדלופ • מרטיניק מרטיניק |   |
| מוסדות פיננסיים | הבורסה של מזרח הקריביים • הבנק המרכזי של מזרח הקריביים • דולר מזרח קריבי |   |
| מוסדות אחרים | בית המשפט העליון של מזרח הקריביים |   |
| שיתוף פעולה צבאי | מבצע זעם דחוף |   |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559748205171  GND: 4063590-9  LCCN: n82031609  MusicBrainz: 8562c2e5-eabb-3fad-96f2-f536a93a2957  NARA: 10044948  NKC: ge212910  Trove: 796293  UKPARL: vL8gbvo1  VIAF: 124830565   WorldCat (עם VIAF): 124830565
אלסנדרו בלאזטי

| --- | --- |

 לידה:  3 ביולי 1900 רומא, ממלכת איטליה 
 פטירה:  1 בפברואר 1987 (בגיל 86) רומא, איטליה 
 מקום קבורה:  קמפו ורנו 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 מקום לימודים:  ספיינצה – אוניברסיטת רומא 
 פרסים והוקרה:  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (20 ביולי 1980)  פרס דוד דה דונטלו לבמאי הטוב ביותר  פרס אריה הזהב  סרט הכסף לבמאי הטוב ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלסנדרו בלאזטי (באיטלקית: Alessandro Blasetti; ‏ 3 ביולי 1900 – 1 בפברואר 1987) היה במאי קולנוע איטלקי שהשפיע על זרם הניאו ריאליזם האיטלקי באמצעות סרטו "הליכה בעננים" (Quattro passi fra le nuvole) משנת 1934. הוא השתתף בסרטו של לוקינו ויסקונטי "בליסימה" בתפקיד עצמו. בלאזטי נחשב לקולנוען נחוש וסמכותי (ומכאן הכינוי "מנהל במגפיים"), ולמומחה באמנות הקולנוע. בין היתר כיהן כנשיא חבר השופטים בפסטיבל קאן בשנת 1967. בלאזטי נולד ברומא, שם גם נפטר.
חייו

בלאזטי בנעוריו, החל את דרכו כמבקר קולנוע של עיתונים ומגזינים. בשנת 1927 הקים ביחד עם קבוצת חברים את אולפני "אוגוסטוס", ושנה לאחר מכן יצר את סרטו הראשון "יום ראשון" שהושפע רבות מהריאליזם הסובייטי ונחשב לאחת מיצירותיו החשובות ביותר של בלאזטי, אך לא נותר זכר מסרטו.
מאוחר יותר הוא הופך למנהל האולפן ונחשב ליוצר הפורה והבולט של האולפן.
בשנת 1934 בלאזטי יוצר את סרטו 1860, המתאר את קרב קלטפימי שנערך בסיציליה, סרט שנחשב לאחד מיסודות הנאו-ריאליזם איטלקי.
סרטיו של בלאזטי הורישו לנאו-ריאליזם את הסגנון והעיצוב הפשוטים והריאליסטיים. סרטיו צולמו מחוץ לאולפן, באור טבעי, תוך שימוש בשחקנים לא-מקצועיים בכוונה תחילה.
בשנת 1935, יצר את הסרט "המשמר הישן" שהציג את חגיגות ההצלחה של המהפכה הפשיסטית בידי החולצות השחורות.ב-1942, יצר את סרטו "הליכה בעננים" שנחשב ליצירה הטובה ביותר של בלאזטי ובין המשפיעות על זרם הניאו ריאליזם של הקולנוע האיטלקי.
אף על פי שנחשב לפציפיסט נמנע בלאזטי מלבקר את השלטונות הדיקטטוריים במאה ה-20 ובמידה רבה הוא מזוהה עם המשטר הפשיסטי של בניטו מוסוליני. רק בסרטו "כתר הברזל" משנת 1940, הכניס רמזים פוליטיים וביקורת על שר התעמולה של גרמניה הנאצית, יוזף גבלס.
לאחר המלחמה, הוא מפיק סרטים אומנותיים טהורים מלבד אחד שיצר כמחווה לפרטיזנים, "יום בחיי" משנת 1946. לאחר מכן יצר מספר סרטים בעלי אופי אומנותי אחר, "חבל שהיא רעה" משנת 1954 שנחשב לסרט קומדיה עדין.
בשנת 1958 יצר את סרטו "אירופה בלילה", סרט דוקומנטרי הסוקר את חיי הלילה בערי אירופה המערבית. הסרט, בעל סממנים ארוטיים עם מאפיינים של סרטי מתח, נחשב כפורץ דרך בקולנוע והיווה את יריית הפתיחה ליצירת סרטים באסתטיקה קולנועית מזן חדש ושימוש בארוטיקה ומיניות.
הערות שוליים

↑  Charles Silver, The Films of Alessandro Blasetti, אתר המוזיאון לאמנות מודרנית, 2 בנובמבר 2010
↑  Biografia di Alessandro Blasetti, אתר Rai, איטלקית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007439952905171  PLWABN: 9812199494005606  BNC: 000046900  BNE: XX1600635  BnF: cb12024726f (data)  CANTIC: a12364095  GND: 119044803  ICCU: RAVV054055  ISNI: 0000 0001 2135 616X  LCCN: n82094446  NKC: ola2002153310  NTA: 146624890  RKD: 393140  SNAC: w6g309hn  SUDOC: 028406001  ULAN: 500473919  VIAF: 61559882   WorldCat (עם VIAF): 61559882
אלסנדרו אלגארדי

| --- | --- |

 לידה:  31 ביולי 1595 בולוניה, מדינת האפיפיור 
 פטירה:  10 ביוני 1654 (בגיל 58) רומא, מדינת האפיפיור 
 זרם באמנות:  בארוק 
 הושפע על ידי:  לודוביקו קראצ'י 
 
אלסנדרו אלגארדי (באיטלקית: Alessandro Algardi;‏ 1598, בולוניה – 1654, רומא) היה פסל איטלקי.
ביוגרפיה

אלגארדי התמחה בסטודיו של אגוסטינו קראצ'י אבל כישרונו בפיסול הביא אותו לעבוד אצל ג'וליו צ'זארה קונוונטי, לאחר שהות קצרה בוונציה, בשנת 1625 עבר אלגארדי לרומא שם הוצג על ידי דוכס מנטובה, בפני הקרדינל לודוביקו לודוביסי (אחיינו של האפיפיור העתידי גרגוריוס החמישה עשר) שהעסיק אותו בשיקום פסלים עתיקים.
בזמן שבית בורגזה ומשפחת ברבריני הזמינו עבודות בעיקר מג'ובאני לורנצו ברניני אלגארדי נאבק בהכרה ונעזר בחבריו הציירים פייטרו דה קורטונה ודומניקו זמפיירי.
לאחר מות אורבנוס השמיני מבית ברבריני ועליית אינוקנטיוס העשירי פחתו ההזמנות מג'ובאני לורנצו ברניני ועלתה קרנו של אלגארדי.
בשנת 1650 אלגארדי פגש את דייגו ולאסקס והוזמנו ממנו עבודות עבור ארמון המלוכה הספרדי.
בשנים 1646 - 1653 אלגארדי עבד על תבליט "הפגישה בין לאו ואטילה ההוני" עבור בזיליקת פטרוס הקדוש.
לאחר מכן החזיק סטודיו גדול.
בין תלמידיו: ארקולה פראטה, דומניקו גווידי ואנטוניו ראגי.
גלריה

תבליט "הפגישה בין לאו ואטילה ההוני" במזבח בקפלה של גבירתנו בבזיליקת פטרוס הקדוש
פסל אינוקנטיוס העשירי במוזיאון הקפיטוליני
פרוטומה במוזיאון בודה
הרקולס הורג את ההידרה בהעתק רומי עתיק ממקור יווני משוחזר על ידי אלגארדי במוזיאון הקפיטוליני
המלאך מיכאל מכניע את השטן במוזיאון האזרחי של ימי הביניים בבולוניה
אלפרד קאפי

| --- | --- |

 לידה:  25 בנובמבר 1857 אקס-אן-פרובאנס, צרפת 
 פטירה:  1 בנובמבר 1922 (בגיל 64) ניי-סיר-סן, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 אירועים משמעותיים:  הלוויה 
 שם עט:  Canalis, Graindorge 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה למכרות 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 יצירות בולטות:  Qui perd gagne 
 תקופת הפעילות:  מ-1878 
 פרסים והוקרה:  Prix Toirac (1905)  מפקד בלגיון הכבוד 
 חתימה:   
 
אלפרד קאפי
אלפרד קאפי (בצרפתית: Alfred Capus;‏ 25 בנובמבר 1857 - 1 בנובמבר 1922) היה מחזאי, סופר ועיתונאי צרפתי.
ביוגרפיה

אלפרד קאפי נולד בעיר אקס-אן-פרובאנס שבדרום צרפת לאב שהיה פרקליט במרסיי. לאחר שסיים את חוק לימודיו בבית ספר תיכון בטולון, לא הצליח להתקבל לאקול פוליטקניק בפריז, ולמד בבית הספר למכרות שבעיר - אחד המוסדות החשובים להכשרת מהנדסים - אך לא קיבל הסמכה כמהנדס.
ב-1878 פרסם סיפורים קצרים בשיתוף עם ל. וונובן, ובשנה שלאחריה הם שיתפו פעולה בכתיבת המחזה "נשוי בעל כורחו" שהוצג בתיאטרון קלוני בפריז. ב-1886 הפך לעיתונאי וכתב דברי הספד על מותו של צ'ארלס דרווין. הוא התפרסם בשל כתבותיו העסיסיות ומלאות הדמיון בעיתונים היומיים "לה גולואה" ו"ל'אקו דה פארי" ובשבועון "ל'אילוסטראסיון".
אלפרד קאפי החל לפרסם סדרת נובלות: "המפסיד מרוויח" (1890), "הבחנה כוזבת" (1891) ו "שנים הרפתקניות" (1895). נובלות אלה מתארות את מאבקיהם של שלושה צעירים בתחילת הקריירה שלהם כסופרים. על בסיס הנובלה האחרונה הוא כתב את הקומדיה הראשונה שלו "ביניול ובתו" (1895). ב-1896 כתב את המחזה "הזכאי" בשיתוף עם אלפונס אלה. ב-1900 כתב את הקומדיה "הגברים של לאונטין" (שעובדה ב-1928 לסרט קולנוע גרמני בהשתתפות השחקנית ההולנדית טרוס ואן אלטן). ב- 1902 כתב את המחזה "גבירת הארמון" שהוצג באותה שנה בהשתתפות לוסיין גיטרי, וב-1904 - את המחזה "נעורינו" שהיה המחזה הראשון שלו שהועלה על הבמה על ידי הקומדי פראנסז.
הוא שימש כנשיא אגודת הסופרים וקיבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי. ב-1909 וב-1911 ניסה להיבחר לחבר האקדמיה הצרפתית ללא הצלחה, אך ב-12 בפברואר 1914 נבחר לחבר אקדמיה זו במקומו של אנרי פואנקרה שמת ב-1912. הוא כתב כמה מאמרים בעיתון "לה פיגארו" תחת שם העט גרנדורז'. ב-1914, עם מותו של גאסטון קאלמט, שהיה מנהל עיתון זה, אלפרד קאפי הפך לעורך ומנהל של העיתון. במשך ארבע שנות מלחמת העולם הראשונה ערך את החדשות בעיתון זה בפטריוטיות רבה.
למרות הצלחותיו כסופר וכעיתונאי, כישרונותיו של אלפרד קאפי באו על ביטוים בעיקר במחזותיו שהוצגו בתקופת הבל אפוק. המחזאי הצרפתי רובר דה פלר שיבח מחזות אלה ואמר כי מדובר ב"אחת ההצלחות הנדירות ביותר של התיאטרון הצרפתי". ב-1923, כאשר הסופר והמהנדס הצרפתי אדואר אסטונייה נבחר לאקדמיה הצרפתית במקומו של אלפרד קאפי, הוא תיאר אותו כ"פילוסוף אדיב שהאירוניה שלו חותכת כסכין, אך לעולם איננה מסתיימת ללא חיוך".
אל הנשק

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  אליוט נאג'ט 
 הופק בידי:  סמואל גולדווין 
 תסריט:  דון הרטמן, אלן בורטז, רוברט פירוש 
 עריכה:  דניאל מנדל, ג'יימס ניוקום, ג'ון לינק 
 שחקנים ראשיים:  דני קיי דיינה אנדרוז דינה שור לואיס קלהרן קונסטנס דוולינג (אנ')
 מוזיקה:  ריי היינדורף
 צילום:  ריי רנאהאן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סמואל גולדווין הפקות 
 חברה מפיצה:  RKO
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  17 בפברואר 1944
 משך הקרנה:  106 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מוזיקלי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אל הנשק (באנגלית: Up in Arms) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1944 עם דני קיי, דיינה אנדרוז, דינה שור, קונסטנס דוולינג (אנ') ולואיס קלהרן בתפקידים הראשיים.
זה הסרט הראשון באורך מלא בו שיחק דני קיי בתפקיד ראשי והדגים את יכולות השירה והעוויות הפנים המצחיקות שאפיינו אותו. הצלחת הסרט הזניקה את הקריירה שלו. הסרט נועד לבדר את חיילי צבא ארצות הברית שהייו אז לוחמים במלחמת העולם השנייה. החיילים היפנים מוצגים כאידיוטים וחסרי מוח עד כדי כך שחייל מבולבל כמו דני וימס (דני קיי) יכול לגבור עליהם.
דינה שור מופיעה בקטעי שירה. השיר "Now I Know" בקולה, היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר. הסרט היה מועמד גם לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
תקציר העלילה

דני וימס (דני קיי) עובד כאיש מעלית בבניין רופאים במנהטן. הוא היפוכונדר חסר תקנה ומשגע את הרופאים, האחיות והמטופלים בבניין. האחות וירג'יניה (דינה שור) מאוהבת בו אבל הוא דווקא מאוהב באחות מרי (קונסטנס דוולינג)(אנ'). דני גר ביחד עם ג'ו (דיינה אנדרוז) וארבעתם יוצאים למסעדה שם מתחיל דני לשיר ולהתפרע ומתחיל קשר אהבה בין ג'ו למרי.
דני מקבל צו התגייסות וחרד לגורלו בצבא, ג'ו מחליט להתגייס ביחד איתו כדי להגן עליו. הם עוברים טירונות ומוצבים בבסיס לפני שליחה לחזית. בבסיס הם פוגשים במרי ווירג'יניה שהתגייסו כאחיות ועתה הן קצינות בדרגת לוטננט.
דני מתנהג מוזר והחיילים בביתן מתחילים להתנכל לו עד שג'ו מתערב למענו. ניתנת פקודה לעלות לאניית הקרב השטה לחזית. וירג'יניה עולה ונמצאת באגף הנשים ומרי אמורה להישאר בבסיס, אבל כדי להתחמק משוטרים הצבאיים היא מתחבאת בג'יפ שמועמס על האונייה אליה עולים גם דני וג'ו.
עתה מתחילים הניסיונות של דני להעביר את מרי לאגף הנשים. באמצע הדרך הם מתחבאים בחדר שמסתבר שהוא של מפקד האנייה, קולונל אשלי (לואיס קלהרן). הם מצליחים להתחמק משם אבל המפקד מבחין בדמות אישה. נפתחת חקירה ווירג'יניה אומרת למפקד כי היא האישה שהתגנבה לאוניה, אך דני אומר את האמת שהוא הגניב את מרי לאוניה. בתגובה הוא מושם במעצר על האנייה.
כשהם נוחתים על אי באוקיינוס השקט מועבר דני לתא מעצר בתוך חורשת דקלים. פטרול יפני "משחרר" אותו והוא מובל כשבוי למפקד היפני. בדרך הוא קולט את המילים היפניות "הוי דנאזאי" (קדימה) שבהן ישתמש הלאה.
בעזרת תחבולה הוא משתלט על המפקד היפני, קושר אותו, מתלבש במדיו כולל משקפיים ונראה כמוהו. הוא מוליך את החיילים היפנים בקריאות "הוי דנאזאי" לעבר שביל שיש בו בוץ ובור עמוק. כולם מועדים ונופלים בבוץ ובהמשך כולם נופלים לבור ונופלים בשבי האמריקאים בזכותו של דני שמוכתר על ידי כל החיילים כגיבור והם נושאים אותו על גבם לעבר המחנה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| דני קיי | דני ווימס | חייל |
| דיינה אנדרוז | ג'ו נלסון | חייל |
| דינה שור | וירג'יניה מריל | אחות |
| קונסטנס דוולינג (אנ') | מרי מורגן | אחות |
| לואיס קלהרן | קולונל אשלי | מפקד בכיר |
אמילקר

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 מייסדים:  Joseph Lamy 
 תקופת הפעילות:  1921–1939 (כ־18 שנים) 
 חברות בנות:  לקו 
 מיקום המטה:  סן-דני 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הרכב 
 מוצרים עיקריים:  סייקלקאר 
 
אמילקר (בצרפתית "Amilcar") - הייתה חברה צרפתית לייצור כלי-רכב (1921–1939).
בין השנים 1921–1939 ייצרה חברת "אמליקר" כ־26,000 מכוניות. בין השנים 1921–1927 החברה התמקדה בייצור מכוניות ספורט - קבריולה קטנות בסגנון טורפדו, ומשנת 1928 עברה לייצור מכוניות סדאן ומכוניות סלון.
היסטוריה חברת "אמילקר"

"אמילקר" הייתה חברה צרפתית לייצור מכוניות. החברה נוסדה בשנת 1921 ופעלה עד שנת 1939.
החברה נוסדה ביולי1921 על ידי האחים Joseph Lamy ו- Emile Akar. שם החברה נגזר משמות השותפים. בשנת 1924 עברה החברה לרובע "סן-דניס" בפריז.
חברת "אמילקר" התמקדה בכלי רכב שמשקלם אינו עולה על 350 ק"ג, בעלי 2 מקומות ישיבה ומנוע בנפח של עד 1,100 סמ"ק.
כלי הרכב הראשון שפיתחה החברה היה ה-אמילקר CC, אשר הוצג בסלון המכוניות של פריז בשנת 1921
בשנת 1928 התחילה חברת "אמילקר" לייצר מכוניות בתצורת סדאן, כדוגמת : אמילקר סוג M.
בשנות השלושים של המאה העשרים השתלטה על חברת "אמילקר" חברת "Sofia" (פרוש: Societe financiere pour l'automobile).
לפני פלישת גרמניה בחודשי מאי-יוני 1940 הסתיים ייצור הרכב של החברה, לאחר מלחמת העולם השנייה הייצור לא חודש.
מהדגמים שייצרה חברת "אמילקר"

אמילקר CC (יוצרו 5,000 יחידות)
אמילקר C4 (יוצרו 4,950 יחידות)
אמילקר C6 (יוצרו 50–60 יחידות)
אמילקר CGS (יוצרו 2,925 יחידות)
"Amilcar CGS3" (יוצרו 697 יחידות)
אמילקר CS (יוצרו 1400 יחידות)
אמילקר CGSS (יוצרו 984 יחידות)
אמילקר סוג G (יוצרו 2,500 יחידות)
"Amilcar Type L" (יוצרו 1,500 יחידות)
אמילקר סוג M (יוצרו 1,174 יחידות)
Amilcar Type M2 (1930-32) (יוצרו 2,650 יחידות)
Amilcar Type M3 (1932-35) (יוצרו 2,726 יחידות)
Amilcar Type M4 (1935) (יוצרו 70 מכוניות)
אמילקר Compound (יוצרו 841 יחידות)
אמילקר פגאז (יוצרו 300 יחידות)
תמונות

אמילקר CC
אמילקר CC ספורט, שנת 1923
אמילקר C4, שנת 1923
אמילקר C6
אמילקר CGS
אמילקר CGSS
אמילקר Compound
לוגו חברת "Amilcar" על חרטום דגם ה"אמילקר Compound"
אמילקר פגאז קבריולה (דגם G36 Racer)
אמילקר פגאז, שנת 1935
לקריאה נוספת

דגמי אמילקר (אורכב 13.03.2018 בארכיון Wayback Machine) (Amilcar displayed at the Classic Car Museum on display )
הערות שוליים

↑  חברת אמילקרThe Amilcar Marque
↑  דגמי חברת אמיקלר 1928 Amilcar Type M, Automobiles de Collection, Motos et
↑  לוגו של חברת " Amilcar"
↑  היסטוריה של אמילקר C4
אמילקר Compound
אלפרד פרג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 ביוני 1929 זקאזיק, מצרים 
 פטירה:  4 בדצמבר 2005 (בגיל 76) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  מצרים 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אלכסנדריה 
 
אלפרד פרג (ألفريد مرقس فرج, ‏14 ביוני 1929, זקאזיק במצרים - 4 בדצמבר 2005, לונדון) היה אחד המחזאים המצריים הבולטים ביותר.
ביוגרפיה

פרג למד ספרות אנגלית באוניברסיטת אלכסנדריה, וסיים את לימודיו בשנת 1949. עד שנת 1955 הוא לימד, ואז עבר לכתוב ביקורות בעיתונים שונים. הוא היה שותף לפרויקטים רבים בתחום התרבות ולייסוד קבוצות תיאטרון שונות. יחד עם אחרים, כמו יוסף אידריס יצר את "תחיית התיאטרון" בשנות השישים.
פרג כתב את מחזהו הראשון "נפילת פרעה" (1957) בגיל 26. לאחר מכן המשיך בקריירה שלו כסופר. הוא כתב כ -52 מחזות, כולל: "הספר של בגדאד" (1964), "סולימאן אל-חלבי" (1965), "אלזייר סלים" (1967) ו"עטווה עם סכין הג'ק "(1993), בנוסף לכמה מחזות אחד כמו "קול מצרים" (1956) ו"המלכודת "(1965). בהצגותיו הוא דן בסוגיות חמורות כמו בעיית העצמאות הלאומית ב"אגרותיו של שופט סביליה "(1987), ובנושא הפלסטיני ב"אש וזיתים" (1970). חלק מיצירותיו תורגמו לגרמנית ואנגלית כמו "עלי ג'נאח אל - טבריזי ומשרתו קופה" (1969) או לאנגלית בלבד כגון "נישואין בהודעת גירושין" (1973). בנוסף להיותו מחזאי, כתב גם רומנים כמו "סיפור הזמן האבוד" (1977) ו"הימים והלילות של סינדבאד "(1988), וסיפורים קצרים.
במחזותיו הוא עירב ערבית מצרית עממית עם ערבית ספרותית, וזכה לפרסים שונים.
אלפרד פרו

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1863 מץ, צרפת 
 פטירה:  28 בנובמבר 1925 (בגיל 62) פריז, צרפת 
 ענף מדעי:  פיזיקה 
 מקום לימודים:  אקול פוליטקניק 
 פרסים והוקרה:  מדליית רמפורד (1918)  מדליית ז'נסן (1912) 
 מספר צאצאים:  4 
 
ז'אן-בטיסט אלפרד פֶּרוֹ (בצרפתית: Alfred Perot;‏ 3 בנובמבר 1863, מץ, צרפת – 28 בנובמבר 1925, פריז, צרפת) היה פיזיקאי צרפתי, אשר פיתח את אינטרפרומטר פברי-פרו ביחד עם עמיתו ללימודים שארל פברי.
פרו נולד למשפחה אריסטוקרטית ששירתה בצבא בצרפת. הוא למד בתיכון ליד ננסי, ואת לימודיו האקדמיים עשה באקול פוליטקניק שבפריז. ב-1884 עם סיום לימודיו שב לננסי שבה עסק במחקרים בתחום הפיזיקה תחת הנחייתו של פרוספר-רנה בלונדלוט (אנ'). ב-1888 מונה פרו למרצה במרסיי, שם המשיך בעבודות המחקר שלו, לצד עמיתו שארל פברי. הם פיתחו יחד את אינטרפרומטר פברי-פרו.
פרו היה נשוי ואב לארבעה.
הערות שוליים

↑  ישנו בלבול לגבי האיות של שם משפחתו: בפרסומים מדעיים השתמש פרו באיות Pérot, אבל על פי הרישום האזרחי הצרפתי, שם משפחתו היה Perot, ללא סימן הטעמה עלי (Acute Accent).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272266005171  BnF: cb13168643v (data)  GND: 117694258  ISNI: 0000 0000 7835 9700  LCCN: n87108514  NTA: 217674658  SUDOC: 035120533  VIAF: 25386422   WorldCat (עם VIAF): 25386422 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.