נועם עומר
אודות יצירתו

עוזי צור כתב בעיתון הארץ :
"בכל פעם שאני ניצב מול עבודותיו של נועם עומר אני עובר טלטלה. אלה יצירות שהן שדות קרב בין המבע האקספרסיבי לעוצמה הפלסטית. כשמתבוננים בהן חשים שיוצרן הוא אדם ללא עור, חשוף לחלוטין לחיים ולאמנות, וכאלו הן גם העבודות. אנטומיה של גוף ונפש שקולפה משכבת המגן וממשיכה להתקיים במצב קיצוני תמידי. לכן גם המתבונן צריך להשיל את שכבות ההגנה ולהתמסר ליצירה. ונדמה שהמושג סיזיפי נועד לעומר ויצירתו."
ב-2008 הוצגה תערוכתו היחיד הראשונה של עומר מחוץ לכותלי המדרשה : "העולם", בגלריה הקיבוץ, היא הורכבה מציורים הלקוחים משלוש חטיבות ציורים: ארבעים בצבעי פחם, ארבעים בצבעי אקרילי וארבעים בשילוב שני הצבעים. שתי החטיבות הראשונות עוסקות בעיקר בשני תחומים: האחד – ספורט תחרותי והשני – עולם הדיג. בציורי הספורט מצוירים ספורטאים כורעים תחת נטל המאמץ ונישאים בידי חבריהם או מאמניהם; בציורי הדיג מוצגים דייגים הנושאים את שלל הדגה הענקית בסיפוק. בחטיבה השלישית נראות דמויות מיתולוגיות של מפלצות וחיות הצבועות בשחור על רקע צבעוני.
ב-2011 הציג את התערוכה "עקבות", במרכז לאמנות של הקולבנבורג, גרמניה. התערוכה גוללה את קורותיהן של שתי משפחות: יהודית וגרמנית, שעברו את מלחמת העולם השנייה משני צידי המתרס ושרדו אותה. נקודת המפגש ביניהן התרחשה באמצעות ידידותם של שניים מבניהן: חיים עומר ואריסט פון שליפה. "פייטה", הציור המרכזי בתערוכה, מתאר את חווית ההצלה של שניים מבני המשפחות: יחיאל קופרמן, דוד-רבא של נועם, שהיה עצור במחנה סקרז'יסקו בפולין וניצל ממוות בידי הקאפו היהודי של המחלקה, וגונאר פון שליפה, אביו של אריסט פון שליפה, חייל הורמאכט שניצל בידי איכר פולני. בסדרת ציורים נועם מצייר את אביו במצבים שונים. הסדרה "דרך הייסורים של סבתא סוניה" מתארת תחנות בחייה וחיבוטי הנפש של אם אביו, אליה היה קשור.
ב-2012 הציג את תערוכתו "סיידלוקר". בקטלוג התערוכה מציין האוצר יניב שפירא שהביטוי 'סיידלוקר' מצביע על נקודת ההסתכלות של האמן על סביבתו, כיצד הוא נתפש בעיניה וכיצד היא נתפשת בעיניו. הדבר מודגם בעבודות "הליצן", "המשוגע" ו"השיכור" שכמו האמן, כך גם הן מציגות מראה בפני החברה ומייצגות את ה'אחר' ו'החריג', בדומה לעומר עצמו. ניתן לראות בעבודות גם את דמות ה'צופה' הנוכחת בהן, למשל בתמונה הגדולה 'המערה', שבמרכזה אדם עירום, המוקף בדמויות שונות: אחת חולמת עליו, אחת שרה עליו, אחת מביטה בו ואחת בוהה במרכז סביבו וזוהי מטפורה למפגשים בין אנשים הנותרים זרים זה לזה.
ב-2014 הוצגה התערוכה "מתחת לכר" במוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן. התמונה "מתחת לכר" מציגה את חוייתו של עומר שקיומו על קרום דק ומתחתיו מערות וחורבות.
ב-2017 הוצגה התערוכה "מבנה האדם" בבית האמנים תל אביב. העבודות מציגות חזית או פנים של מבנה ומעמתות אותה מול בן אדם. הדמויות מתכתבות עם מבנים מתקופות שונות בתולדות האדריכלות. בעבודות אין שימוש בפרספקטיבה, אלא השטחה היוצרת דיסאוריינטציה.
בתערוכה "כאב נוצץ" מוצגים הדפסי אלומיניום של הערים הערביות עזה, מוסול וחלב לאחר שהופצצו. הדימויים הם תמונות של חורבן וסבל, מאידך יציקתם בפורמט בוהק ומבריק יוצר סתירה ובאים להדגיש את הניגוד של המראות הניבטים ממרקעי הטלוויזיה בספה בסלון או בבית הקפה בהם צופים בניחותא בתמונות זוועה.
בתערוכה "האמן והמוזה" שהוצגה ב"מקום לאמנות" ב-2019 הוצגו ציורים גדולי ממדים בצבעים מונוכרומטיים, בצבעי שחור, אפור ולבן, בקווי מכחול צפופים ואובססיביים, היוצרים דינמיות המשתלטת על הבד. העבודות עמוסות בסימבוליקה מסתורית, הנעה בין טרגיות לגרוטסקיות ובין אבסורדיות להיגיון. גיבוריהן המיתולוגיים מרבים להופיע ביצירותיו. נדמה שהדמויות והרקע ניזונים זה מזה ומתחלפים בתפקידים. הדמויות נמצאות במרחב שבין עבר להווה, בין מציאות לדמיון. עומר טווה את יצירותיו משלל מקורות תרבותיים; מעולם האמנות: לוסיאן פרויד, דה וינצ'י, ואן גוך, ויליאם בלייק, אדוורד מונק; מיצירותיו של שייקספיר: המלט, המלך ליר, פלסטף ומקבת'.
בתערוכה "דאונטאון" מציג עומר את מרכז העיר משני היבטים: מאיחד כמקור משיכה צרכני, אליו נוהרים אנשים ומאידך כמקום מפחיד ודוחה, המעורר כמיהה לפרוורים, המייצגים חיים שקטים ונוחים. עומר מצייר את העיר ביופי צעקני בה שוכנות דמויות עלובות ובודדות, הכלואות במבוך בניינים, לעומת פרוורים שהם מקום לנוסטלגיה חסרת ממשות.
בתערוכה "נפילים" שהוצגה בבית האמנים בירושלים, עומר מצייר עולם הנתון במאבק תמידי ובמבול והמאוכלס בנפילים: אנשים ענקיים, אך גם גורדי שחקים שמהווים את המפלצות המודרניות. לנפילים יש צד אבסורדי וגרוטסקי, שעומד בסתירה לממדיהם המונומנטליים. הדמויות משתלבות ברקע וכמעט נבלעות בו. עומר יוצר פרשנות משלו לדמויות מתולדות התרבות והאמנות: ב"אבא-משה" אביו ניצב בתנוחה כשל משה של מיכלאנג'לו ב"אבא-ישו", אביו מתוח על הצלב בהשראת הציור "ישו על הצלב" של מתיאס גרינוואלד, בציור "לידתה של ונוס" על פי הולדת ונוס של בוטיצ'לי, ונוס היא בעלת מגדר נזיל, יש לה מעריצים הספק סוגדים, ספק לועגים לה; הדמויות כולן ענקיות ובכך נוצרת פרשנות אירונית על מושג היופי המיוחס לתמונה.