stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גודרון אנסלין
סיעת הצבא האדום

ביוני 1967, במהלך מהומות הסטודנטים בגרמניה, השתתפה גודרון אנסלין בהפגנה נגד ביקורו של השאה האיראני מוחמד רזא שאה פהלווי בגרמניה. מה שהחל כהפגנה שקטה מול הבית האופרה בברלין הסלים במהרה כשפרצו תגרות בין מפגינים נגד השאה למפגינים שתמכו בשאה, ובמהלך המהומות שפרצו נהרג אחד המפגינים בידי שוטר. באותו ערב השתתפה גודרון אנסלין באספה של איגוד הסטודנטים הסוציאליסטי הגרמני, ובמהלכה כינתה את מערב ברלין מדינה פאשיסטית.
ב-23 בנובמבר 1967 זוכה השוטר שירה במפגין מכל ההאשמות, ובתחילת 1968 גודרון אנסלין החליטה לעזוב את ברנווארד וספר ואת בנם פליקס. ב-20 במרץ היא עזבה את ברלין יחד עם אנדריאס באדר וזוג פעילים נוספים. בליל ה-2 באפריל 1968 הארבעה הציתו שתי חנויות כלבו בפרנקפורט, ונעצרו שלושה ימים לאחר מכן. באוקטובר 1968 הם נשפטו ל-3 שנות מאסר באשמת הצתה. הם הגישו ערעור, ומשהערעור נדחה, גודרון אנסלין נמלטה יחד עם אנדריאס באדר ותורבאלד פרול ויחד הם הקימו את סיעת הצבא האדום.
ב-3 באפריל 1970 נעצר אנדריאס באדר, וגודרון אנסלין חברה לאולריקה מיינהוף, עיתונאית שמאלנית רדיקלית מוכרת שלימים הייתה חברה בסיעת הצבא האדום, ויחד הן סייעו לו להימלט מהכלא ב-14 במאי 1970, כשהן משאירות מאחוריהן אדם פצוע. בהמשך, הייתה גודרון אנסלין מעורבת בחמש התקפות באמצעות פצצות של סיעת הצבא האדום והייתה אחראית להריגתם של ארבעה אנשים. היא הייתה לאחת הנשים המבוקשות ביותר בגרמניה, עד שנעצרה ב-8 ביוני 1972.
מותה

פעילים נוספים בסיעת הצבא האדום ביצעו מספר ניסיונות כושלים לשחרר את גודרון אנסלין ושותפיה מהכלא, בין הניסיונות נכללה חטיפת טיסה 181 של לופטהאנזה בדרישה לחילופי שבויים.
בליל ה-18 באוקטובר 1977, מספר שעות לאחר ששוחרר המטוס של לופטהאנזה, נמצאו אנדריאס באדר, יאן-קארל ראספה וגודרון אנסלין מתים באגף השמור של כלא סטמהיים במה שנודע כ"ליל המוות". גודרון אנסלין נמצאה כשהיא תלויה מהתקרה ושני האחרים מתו מיריית אקדח. חברה נוספת בסיעת הצבא האדום, אירמגרד מלר, נמצאה גם היא באותו לילה עם ארבעה פצעי דקירה בחזה, אך שרדה את הפציעות והצהירה לאחר מכן שלא היה מדובר בהתאבדויות.
הערות שוליים

1 2  דליה קרפל, פליקס אנסלין גילה בגיל 10 שאמו הביולוגית פעילה בארגון הטרור "באדר-מיינהוף", באתר הארץ, 28 במרץ 2009
1 2  לורי שטטמאור, זוג או מרד: זוגות ששינו את ההיסטוריה, באתר ynet, 14 באוגוסט 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007454551505171  PLWABN: 9810639582005606  BnF: cb145539940 (data)  GND: 118530518  ISNI: 0000 0001 0969 9952  LCCN: n78045814  NKC: ola20191054535  NTA: 072320036  SELIBR: 276848  SUDOC: 079955436  VIAF: 50016704   WorldCat (עם VIAF): 50016704
דייוויד בריאן

| --- | --- |

דייוויד בריאן
 לידה:  7 בפברואר 1962 (בן 62) פרת' אמבוי, ניו ג'רזי, ארצות הברית
 שם לידה:  דייוויד בריאן רשבאום
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1984
 מקום לימודים:  בית הספר ג'וליארד, אוניברסיטת ראטגרס, John P. Stevens High School 
 סוגה:  רוק, הארד רוק, הבי מטאל
 כלי נגינה:  זמרה, קלידים, פסנתר, סינטיסייזר
 חברת תקליטים:  איילנד רקורדס 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
דייוויד בריאן רשבאום (נולד ב-7 בפברואר 1962), המוכר יותר כדייוויד בריאן (באנגלית: David Bryan), קלידן, ופסנתרן יהודי-אמריקאי. דייוויד בריאן הוא הקלידן של להקת הרוק בון ג'ובי.
קורות חיים

דייוויד בריאן נולד בפרת' אמבוי וגדל באדיסון, ניו ג'רזי. אביו, אדי רשבאום, ניגן בחצוצרה. בריאן גדל כיהודי, ולמד בבית הספר היסודי בקלרה בריטון, שבו ניגן בכלים רבים דוגמת כינור, ויולה, חצוצרה וקלרינט. למד גם בתיכון הרברט הובר, ולאחר מכן בתיכון ג'י.פי סטיבנס. בריאן החל ללמוד פסנתר בגיל שבע, וניגן קלידים בלהקה בשם Transition יחד עם נגן הבס סטיב סיליאו. הוא למד עם אמרי האק, פרופסור בג'וליארד, במשך שלוש עשרה שנים. בריאן התקבל לאוניברסיטת ראטגרס, אך הפסיק את הלימודים על מנת להתקבל לג'וליארד, בית הספר לאמנויות הבמה בניו יורק.
חיים אישיים

בריאן התחתן עם זוגתו מהתיכון, אפריל מקלין, ב-25 באוגוסט 1990. הזוג הביא לעולם שלושה ילדים, ובשנת 2004 הם התגרשו. ב-7 באוגוסט 2010 נישא בריאן לקסי קוואס בקולטס ניק שבניו ג'רזי.
בסוף שנות ה-90, נפצע בריאן באופן קשה באצבע בתאונה ביתית עם מסור, דבר שמנע ממנו לנגן תקופה ארוכה. בשנת 1991, השתתף בהקלטת אלבום הסולו של גיטריסט הלהקה, ריצ'י סמבורה, "Stranger In This Town", וכן היה שותף בהקלטת פסקול הסרט "העולם התחתון".
גודרון בורוויץ

| --- | --- |
גודרון בורוויץ (מימין) עם אמה, 1945
גודרון בורוויץ (מימין) עם אמה, 1945
 לידה:  8 באוגוסט 1929 מינכן, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  24 במאי 2018 (בגיל 88) מינכן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  Gudrun Margarete Elfriede Emma Anna Himmler 
 מדינה:  גרמניה, גרמניה הנאצית, רפובליקת ויימאר 
 מקום מגורים:  מינכן, גמונד על ימת טגרן, בילפלד 
 מעסיק:  שירות הביון הפדרלי 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 מספר צאצאים:  2 
 
גודרון בורוויץ (בגרמנית: Gudrun Burwitz; ‏ (8 באוגוסט 1929 - 24 במאי 2018) הייתה בתם היחידה  של היינריך הימלר מנהיג האס אס והגסטפו בגרמניה הנאצית ואשתו מרגרטה זיגרוט, אך יש לה אחים למחצה מצד אביה.
הקשר עם אביה

הימלר מת כשבתו הייתה בת פחות מ-16. הוא העריץ את בתו, והיה טס באופן קבוע למשרדיו בברלין ממינכן, שם היא גרה עם אמה. הימלר נהג לטלפן לבתו כמעט יום יום, וכתב לה כל שבוע. הוא המשיך לקרוא לה בשם החיבה מזמן ילדותה "פופי" (בגרמנית "Püppi") לאורך כל חייו. לעיתים ליוותה בורוויץ את אביה בחלק מתפקידיו הרשמיים, והיא מופיעה לידו בתמונות שונות.
הימלר מת בשבי הבריטי כשהתאבד על ידי כמוסת ציאניד סמויה, אך בורוויץ מעולם לא קיבלה את הגרסה הזו. גרסתה הייתה כי הוא נרצח בזמן מאסרו. לאחר מלחמת העולם השנייה נעצרו היא ואמה על ידי האמריקאים, והוחזקו במחנות שונים באיטליה, צרפת וגרמניה. לאחר שהובאו להעיד במשפטי נירנברג, שוחררו בנובמבר 1946. לאחר שנים היא התייחסה בחריפות לאותם זמנים כקשים ביותר בחייה, וטענה כי היא ואמה קיבלו יחס מחפיר כניסיון לכפר על חטאי אביה.
בורוויץ מעולם לא ויתרה על האידאולוגיה הנאצית, ושוב ושוב ניסתה להצדיק את מעשי אביה, ביחס לקונטקסט של זמנו. מכריה כיום טוענים כי יצרה דימוי של דמות זהב על אביה ומעשיו.
חייה לאחר מלחמת העולם השנייה ואהדתה לנאצים

בורוויץ נישאה לעיתונאי והסופר וולף דיטר בורוויץ, ונולדו להם שני ילדים. היא נשארה פעילה בקהילה הנאצית החדשה השייכת לזרם הנאו-נאציזם, ומשנת 1951 היא הייתה חברה בארגון ה"שטילה הילפה" (Stille Hilfe – פירוש השם: "עזרה שקטה"), ארגון המעניק תמיכה לאנשים אשר נעצרו בחשד להיותם פושעי מלחמה נאצים, או חברי אס אס לשעבר הנמלטים מהחוק. בשנת 1952 היא סייעה בהקמת ה"וויקינג-יוגנד" (בגרמנית Wiking-Jugend), ארגון אשר הוקם על מודל הנוער ההיטלראי.
במשך שנים רבות הייתה בורוויץ ידידתה של פלורנטין רוסט פון טוניננגן, אשר כונתה "האלמנה השחורה" בקרב חוגי החברה הנאצית של אחרי מלחמת העולם השנייה.
במשך שנים רבות, עקב מוצאה ומעשיה, זכתה בורוויץ למעמד של כוכבת בקרב חוגי החברה הנאו-נאצית, וכונתה "הנסיכה הנאצית הראוותנית".
בורוויץ העצימה את תמיכתה בפושעי המלחמה הנאצים בשנים האחרונות. במיוחד בלט מקרהו של אנטון מלות (Anton Malloth) אשר היה ממונה על הגטו במבצר טרזיינשטט שבו נרצחו כ-90% מהאסירים היהודים על ידי הנאצים. מתוך 160,000 אסירים יהודים שנשלחו לגטו, נותרו בו בסוף המלחמה 19,000 איש בלבד. אנטון מלות הוסגר לגרמניה בשנת 1988 ולאחר משפט פומבי מתמשך נידון ב-2001 למאסר עולם. בשנים בהן נערך המשפט, 1988–2001, ארגנה בורוויץ את שהותו בבית אבות יקר בלפולאך במבואותיה הדרומיים של מינכן.
ביוני 2018 הודה שירות הביון הפדרלי (גרמניה) (BND): "הגברת בורוויץ הייתה חברה בשירות תחת שם בדוי במשך כמה שנים עד 1963".
הערות שוליים

↑  ynet, גרמניה: בתו של הימלר עבדה בביון הגרמני לאחר השואה, באתר ynet, 29 ביוני 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810631491805606  GND: 121082644  VIAF: 37764587   WorldCat (עם VIAF): 37764587
דב פרומן

ערך זה עוסק במייסד השירות הלאומי והאגודה להתנדבות. אם התכוונתם לפרופסור לפיזיקה שימושית, מנכ"ל אינטל ישראל, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1929 בנדין, רפובליקת פולין 
 פטירה:  21 במרץ 2016 (בגיל 87 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  מקוה ישראל  ישיבת מרכז הרב  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מספר צאצאים:  4 
 
דב פרומן (1929 - 21 במרץ 2016) היה עובד סוציאלי ועורך דין, מייסד השירות הלאומי והאגודה להתנדבות.
קורות חיים

נולד וגדל בבנדין שבפולין. בפרוץ מלחמת העולם השנייה התייתם מהוריו וגדל אצל סבתו. בשנת 1943 נשלח למחנה הריכוז אושוויץ. בסוף המלחמה היה מילדי בוכנוואלד ששרדו את השואה. לאחר מפלת הגרמנים בשנת 1945 הגיע ארצה לבד ונשלח לעליית הנוער. שנה ראשונה היה בכפר פינס ושנה שנייה בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
לאחר לימודיו במקוה ישראל רצה להמשיך את לימודיו באוניברסיטה שהייתה בזמנו רק בירושלים, על כן יצא משערי היישוב ותפס טרמפ על משאית שהובילה תוצרת לירושלים, כאשר הגיע לירושלים פגש אדם שהיה יחד איתו באחד ממחנות הריכוז, ולאחר חילוף חוויות הביאו לישיבת מרכז הרב. בשנת 1947 החל ללמוד בישיבת מרכז הרב ונקשר לרב צבי יהודה קוק. שמע שיעורים אצל ראש הישיבה הרב יעקב משה חרל"פ ואצל המשגיח הרב יצחק אריאלי. למד חברותא עם הרב אברהם הורביץ גיסו של הרב שלמה זלמן אוירבך. משום שהיה ניצול שואה ללא קרובי משפחה הוא גר אצל הרבנית רייזה רבקה, אשתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק. לאחר זמן שלמד בישיבה בהמלצת חבריו עבר לישיבת כפר הרא"ה שם למד תקופה קצרה אצל הרב יעקב כלאב. לאחר מספר חודשים עזב הרב כלאב את הישיבה ועבר עם כל תלמידיו למכון הארי פישל בירושלים, שהיה בניהולו של חותנו. לאחר מכן שב לישיבת מרכז הרב יחד עם חבריו הרב בנימין אביעד, לימים רב מועצה אזורית שפיר, הרב דב ליאור, הרב פרופ' מיכאל צבי נהוראי, הרב פרופ' נחום רקובר, הרב צבי כהן, שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב ופרופ' אלאלוף שכיהן בעבר כיו"ר המועצה הדתית תל אביב.
בזמן מלחמת העצמאות היה חבר בההגנה ושירת בגדוד טוביה שהיה בזמנו של בחורי ישיבה ובהמשך הועבר לגדוד "חיי"ם", עד סיום מלחמת העצמאות. בשנת 1952 המשיך ללמוד בישיבה ולאחר מכן התגייס לצה"ל והיה קצין סעד חטיבתי ב"גולני". לאחר הצבא הלך ללמוד באוניברסיטה העברית משפטים ועבודה סוציאלית ועבד כמנהל לשכת הרווחה בבית שמש. שירת בתפקיד זה עד שנת 1961. משנת 1961 עבד במשרד הסעד בניהול עד שנת 1969. בשנת 1969 ייסד את השירות הלאומי לבנות ואת האגודה להתנדבות בעם בראשה עמד שנים רבות. הוא התמיד בפעילותו זו בשנים 1970- 1994 תוך שהמשיך ונשא בתפקידים שונים במשרד הסעד. בד בבד משנת 1970 ניהל גם משרד עו"ד עד לפטירתו בשנת 2016.
אב לארבעה. התגורר בירושלים.
האגודה להתנדבות בעם והשירות הלאומי

ב-1971, בעת ששימש פרומן בתפקיד בכיר במשרד הסעד, ביקש ממנו השר מיכאל חזני להכין תוכנית פעולה להקמת ארגון שיגייס בנות לשירות לאומי. פרומן הכין תוכנית מפורטת שעל עקרונותיה הוקמה "האגודה להתנדבות בעם", מייסדת השירות הלאומי בישראל. עקרונות אלה, לתפעול עמותת שירות לאומי, משמשים עד היום את תפעולה של האגודה להתנדבות, ושל עמותות אחרות המפעילות מתנדבות שירות.
פרומן עמד בראש הצוות הניהולי של האגודה (יחד עם מרים מאיר ושאול יהלום), וכיהן כמנכ"ל שלה עד התפטרותו ב-1994. הארגון שעמד בראשו הקים את השירות הלאומי, יש מאין, מיסד אותו והחדיר אותו לתודעת הציבור ולהכרת הממסד השלטוני בישראל. בתקופתו חל מהפך במגזר הדתי לאומי: עד הקמתה של האגודה, בנות המגזר קיבלו פטור משירות צבאי והמשיכו אל הפרק הבא בחייהן. האגודה פתחה להן את ערוץ ההתנדבות, ובסיום תקופת כהונתו של פרומן באגודה, כעבור 23 שנים, יצאו מדי שנה כ-4,000 בנות דתיות לשירות לאומי, רוב מוחלט של בנות המגזר.
בספר היובל של האגודה להתנדבות, על תולדות האגודה והשירות הלאומי, כותב המחבר שלומי רוזנפלד:
הישגי השירות הלאומי נזקפו בראש ובראשונה לדב פרומן.
הוא הנהיג את האגודה והיה הסמל שלה, ה"יושב ראש" הבלתי מעורער, האיש שייצג אותה בכל טקס רשמי. הוא התראיין באירועים לכבודה, וקיבל בשמה אזרחות כבוד של מועצות מקומיות, פרסים ותעודות הוקרה.
פרומן גם היה המגן הראשי שלה וניצב בחזית מול כל מי שניסה לערער על עצם קיומה או העז לפגוע בכבודה. על כך שילם במחיר כבד - יריבי האגודה ניסו לפגוע בו אישית.
ראו גם

שירות לאומי
האגודה להתנדבות
לקריאה נוספת

שלומי רוזנפלד, האגודה להתנדבות : חמישים שנות שירות לאומי. לוד: האגודה להתנדבות (ע"ר), תשפ"ב 2022.
הערות שוליים

↑  שלומי רוזנפלד, האגודה להתנדבות : חמישים שנות שירות לאומי. לוד: האגודה להתנדבות (ע"ר), תשפ"ב 2022, עמ' 189
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313401305171  VIAF: 315535400   WorldCat (עם VIAF): 315535400
ג'ייסון ויליאמס (רכז)

| --- | --- |

 לידה:  18 בנובמבר 1975 (בן 48) צ'ארלסטון שבמערב וירג'יניה
 עמדה:  רכז
 גובה:  1.85 מטר
 מספר:  3 
 מכללה:  אוניברסיטת מארשל   1995–1996   אוניברסיטת פלורידה   1997–1998  
 דראפט:  בחירה מספר 7, 1998 סקרמנטו קינגס
 קבוצות כשחקן
 1998–2001   2001–2005   2005–2008   2009–2011   2011:  סקרמנטו קינגס  ממפיס גריזליס   מיאמי היט   אורלנדו מג'יק   ממפיס גריזליס
 הישגים כשחקן
 אליפות ה-NBA‏ (2006)   חמישיית הרוקיז הראשונה (1999)
 
ג'ייסון צ'נדלר ויליאמס (באנגלית: Jason Chandler Williams; נולד ב-18 בנובמבר 1975 בצ'ארלסטון שבווירג'יניה המערבית, ארצות הברית) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA. היה ידוע באסיסטים הייחודיים שלו, לעיתים מאחורי הגב ולעיתים עם המרפק.
קריירה > קריירת תיכונים

ויליאמס נולד בבל, וירג'יניה. הוא שיחק כדורסל במסגרת תיכון דופונט. ב-1994 הוביל את קבוצתו לגמר ליגת התיכונים בווירג'יניה, שם קבוצתו הפסידה.
ויליאמס השחקן היחיד בהיסטוריה של תיכון דופונט שקלע 1,000 נקודות ומסר 500 אסיסטים.
קריירה > קריירת מכללות

לפני שהגיע ל-ליגת ה-NBA, שיחק ויליאמס באוניברסיטת מארשל בשנים 1995–1996, שם קלע בממוצע 13.4 נקודות ומסר 6.4 אסיסטים למשחק. באוניברסיטת פלורידה שיחק בשנים 1997–1998, בהן השיג ממוצעים של 14.9 נקודות, 6.5 אסיסטים, 3.3 ריבאונדים ו-2.15 חטיפות למשחק, ב-48 משחקים.
בדראפט ה-NBA ב-1998 נבחר ויליאמס במקום השביעי על ידי קבוצת סקרמנטו קינגס.
קריירה > קריירת ה-NBA > סקרמנטו קינגס

ויליאמס שיחק את שלוש עונותיו הראשונות בליגה בסקרמנטו קינגס, לצד השחקנים כריס ובר, ולאדה דיבאץ ופג'ה סטויאקוביץ'.
אחרי שנתו הראשונה (1998), בה קלע בממוצע למשחק 12.8 נקודות, הפכה חולצתו (עם מספר 55) לאחת מ-5 החולצות הנמכרות ב-NBA. בפלייאוף קלע הרכז 10 נקודות למשחק ב-5 משחקים שבהם שיחק ופתח; אך קבוצתו הודחה בסיבוב הראשון.
בעונת 1999–2000 שיחק ב-81 משחקים, ובהם קלע ויליאמס 12.3 נקודות למשחק ומסר 7.3 אסיסטים למשחק. בפלייאוף קלע 10.4 נקודות למשחק ב-5 משחקים שבכולם פתח; הקינגס הודחו בסיבוב הראשון.
בעונת 2000–2001 הושעה ויליאמס מחמשת המשחקים הראשונים. במשחקים בהם שיחק, ממוצעיו היו נמוכים יחסית. הוא שיחק 77 משחקים שבכולם פתח. בפלייאוף, שיחק ופתח ויליאמס ב-8 משחקים; הקינגס הודחו בסיבוב השני.
קריירה > קריירת ה-NBA > ממפיס גריזליס

ב-27 ביוני 2001 עבר ויליאמס לקבוצת ונקובר גריזליס, בה שיחק 4 עונות. בעונתו הראשונה בה סיפק עונת שיא בנקודות, עם 14.8 נקודות למשחק, וגם מסר 8 אסיסטים למשחק ב-65 משחקים. ממפיס לא העפילה לפלייאוף.
בעונת 2002–2003 שיחק ויליאמס ב-76 משחקים. ממוצעיו היו 12.1 נקודות ו-8.3 אסיסטים למשחק. ממפיס לא העפילה לפלייאוף. בעונת 2003–2004 המשיך ויליאמס בירידה בממוצעיו. הוא קלע 10.9 נקודות למשחק ב-72 משחקים, מתוכם פתח ב-68. בפלייאוף, ויליאמס קלע 10.8 נקודות ב-4 משחקים בהם פתח; הגריזליס הודחו בסיבוב הראשון.
בעונת 2004–2005 ירדו ממוצעיו של ויליאמס, הוא שיחק ב-71 משחקים ופתח ב-68 מהם, בהם קלע 10.1 נקודות למשחק. למרות פלייאוף מצוין של ויליאמס, בו הוא פתח ב-4 משחקים וקלע 17 נקודות בכ-52.8% מהשדה ו-47.6% מקו השלוש, ומסר 5.3 אסיסטים - ממפיס הודחו בסיבוב הראשון.
קריירה > קריירת ה-NBA > מיאמי היט

ב-2 באוגוסט 2005 עבר ויליאמס למיאמי היט. בעונתו הראשונה שיחק ויליאמס בתור הרכז הפותח של הקבוצה, וזכה ביחד עם דוויין וייד ושאקיל אוניל באליפות הראשונה שלו בקריירה, לאחר ניצחון 4-2 בסדרת הגמר על קבוצת דאלאס מאבריקס בשנת 2006. בעונה זאת שיחק ויליאמס ב-59 משחקים, בהם פתח ב-58 וקלע 12.3 נקודות למשחק. בפלייאוף פתח ויליאמס בכל 23 המשחקים בהם שיחק.
בעונת 2006–2007 פתח ויליאמס ב-55 משחקים מתוך 61 בהם שיחק. הוא קלע 10.9 נקודות למשחק, עם שיא קריירה של כ-91.7% מקו העונשין. בפלייאוף פתח ושיחק ויליאמס ב-4 משחקים, אך ההיט הפסידו בסיבוב הראשון. ויליאמס חסם 0.3 חסימות למשחק. בעונת 2007–2008 פתח ויליאמס ב-53 משחקים מתוך ה-67 בהם שיחק.
קריירה > קריירת ה-NBA > שלהי הקריירה

ב-2008, לאחר שהיה מועמד למכבי תל אביב, חתם ויליאמס לבסוף בלוס אנג'לס קליפרס. אך לאחר זמן קצר, הודיע על פרישתו מכדורסל.
ב-2009 חזר מהפרישה וחתם באורלנדו מג'יק. בעונה הראשונה שיחק ויליאמס לראשונה בקריירה בכל 82 המשחקים של העונה, ופתח ב-18 מהם. הוא קבע שיאי קריירה באחוזים מהשדה, 44.4%, ומקו השלוש, 38%.
במהלך עונת 2010/2011 הוא נופה מהסגל של המג'יק, וחזר לשחק במדיה של ממפיס גריזליס. באורלנדו שיחק ויליאמס 16 משחקים ובגריזליס 11, באף משחק ב-2 הקבוצות הוא לא פתח.
ויליאמס פרש ממשחק כדורסל פעיל ב-19 באפריל 2011 בעקבות כאבים בגב התחתון, בגיל 35.
סטטיסטיקות קריירה ב-NBA > עונה סדירה

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1998/1999 | סקרמנטו | 50 | 50 | 36.1 | .374 | .310 | .452 | 3.1 | 6.0 | 1.9 | .0 | 12.8 |
| 1999/2000 | סקרמנטו | 81 | 81 | 34.1 | .373 | .287 | .753 | 2.8 | 7.3 | 1.4 | .1 | 12.3 |
| 2000/2001 | סקרמנטו | 77 | 77 | 29.7 | .407 | .315 | .789 | 2.4 | 5.4 | 1.2 | .1 | 9.4 |
| 2001/2002 | ממפיס | 65 | 65 | 34.4 | .382 | .295 | .792 | 3.0 | 8.0 | 1.7 | .1 | 14.8 |
| 2002/2003 | ממפיס | 76 | 76 | 31.7 | .388 | .354 | .840 | 2.8 | 8.3 | 1.2 | .1 | 12.1 |
| 2003/2004 | ממפיס | 72 | 68 | 29.4 | .407 | .330 | .837 | 2.0 | 6.8 | 1.3 | .1 | 10.9 |
| 2004/2005 | ממפיס | 71 | 68 | 27.5 | .413 | .324 | .792 | 1.7 | 5.6 | 1.1 | .1 | 10.1 |
| 2005/2006 | מיאמי | 59 | 56 | 31.8 | .442 | .372 | .867 | 2.4 | 4.9 | .9 | .1 | 12.3 |
| 2006/2007 | מיאמי | 61 | 55 | 30.6 | .413 | .339 | .913 | 2.3 | 5.3 | 1.0 | .0 | 10.9 |
| 2007/2008 | מיאמי | 67 | 53 | 28.1 | .384 | .353 | .863 | 1.9 | 4.6 | 1.2 | .1 | 8.8 |
| 2009/2010 | אורלנדו | 82 | 18 | 20.8 | .444 | .380 | .756 | 1.5 | 3.6 | .6 | .0 | 6.0 |
| 2010/2011 | אורלנדו | 16 | 0 | 10.7 | .342 | .304 | .000 | 1.4 | 1.5 | .5 | .0 | 2.1 |
| 2010/2011 | ממפיס | 11 | 0 | 11.3 | .310 | .200 | .000 | .7 | 2.5 | .3 | .1 | 1.9 |
| קריירה |  | 788 | 667 | 29.4 | .398 | .327 | .813 | 2.3 | 5.9 | 1.2 | .1 | 10.5 |
סטטיסטיקות קריירה ב-NBA > פלייאוף

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים מהשלוש | אחוזים מהעונשין | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1999 | סקרמנטו | 5 | 5 | 32.6 | .356 | .310 | 1.000 | 3.6 | 4.0 | 1.6 | .2 | 10.0 |
| 2000 | סקרמנטו | 5 | 5 | 29.0 | .375 | .320 | .800 | 1.6 | 2.4 | .6 | .0 | 10.4 |
| 2001 | סקרמנטו | 8 | 8 | 23.9 | .426 | .367 | 1.000 | 2.3 | 2.9 | 1.0 | .0 | 8.8 |
| 2004 | ממפיס | 4 | 4 | 32.5 | .326 | .286 | 1.000 | 2.3 | 4.5 | .5 | .0 | 10.8 |
| 2005 | ממפיס | 4 | 4 | 28.5 | .528 | .476 | 1.000 | 2.3 | 5.3 | 1.5 | .0 | 17.0 |
| 2006 | מיאמי | 23 | 23 | 29.8 | .405 | .274 | .844 | 2.0 | 3.9 | .7 | .0 | 9.3 |
| 2007 | מיאמי | 4 | 4 | 28.0 | .250 | .294 | .800 | 2.0 | 3.5 | 1.3 | .3 | 5.8 |
| 2010 | אורלנדו | 14 | 0 | 13.7 | .342 | .250 | 1.000 | .8 | 1.6 | .3 | .0 | 2.6 |
| קריירה |  | 67 | 53 | 25.9 | .393 | .309 | .889 | 1.9 | 3.3 | .8 | .0 | 8.3 |
ב-2009 חזר ויליאמס מפרישה ושיחק שתי עונות באורלנדו מג'יק
גוהר דשתי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1980 (בת 44 בערך) אהוואז, איראן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טהראן 
 gohardashti.com
 
גוהר דשתי (گوهر دشتی, נולדה ב-1980, אהואז, איראן) היא צלמת ואמנית איראנית שזוכה להערכה בינלאומית. דשתי ידועה בעבודות הצילום והווידאו שלה המתעמקות באיראן מולדתה, בהיסטוריה ובמציאות החברתית שעיצבו את האומה האיראנית.
מבקרי אמנות מציינים שדשתי נעה בין תחומי האמנות והאקטיביזם: היא עושה שימוש בצילום אומנותי ככלי מחקר של מלחמה, עקירה ויחסי האנושות עם הטבע. כמו כן, מבקרים מציינים כי יצירותיה של דשתי משקפות את מורכבות החברה האיראנית, ואף את מורכבות המצב האנושי באופן רחב יותר.
ביוגרפיה

גוהר דשתי נולדה בשנת 1980 באהואז שבדרום איראן. מלחמת איראן-עיראק, שהתקיימה בין השנים 1980 ל-1988, הייתה גורם משפיע מרכזי על ילדותה של דשתי. ילדותה של דשתי בצל המלחמה הפכה מאוחר יותר להיבט מרכזי של הביטוי האמנותי שלה.
דשתי השלימה תואר ראשון ושני בצילום באוניברסיטת טהראן לאמנויות. הרקע האקדמי של דשתי סיפק לה כיוצרת הבנה טובה בנוגע להיבטים הטכניים של הצילום ובנוגע לפוטנציאל של הצילום כמדיום לפרשנות חברתית.
כיום, דשתי עובדת כפרופסור אורח באוניברסיטת ברלין לאומנויות.
יצירות אמנות

דשתי עוסקת בצילום, עם התמקדות בנושאים חברתיים. עבודתה מתייחסת להיסטוריה ולתרבות עכשווית, ומשלבת נקודת מבט אנתרופולוגית וסוציולוגית. מבקרי אומנות גורסים כי עבודתה מובילה להארה ולהרחבה של ההבנה בנוגע למציאות המקיפה אותה.
לאורך הקריירה שלה, דשתי חקרה את גבולות הצילום והווידאו ארט. עבודתה משיקה לעולמות סיפור הסיפורים, ומאופיינת בבניית סצנות הנחשבות משוכללות ועשירות בעומק נרטיבי ובמשמעות סמלית. באמצעות דימויים ומיצגי וידאו, דשתי עוסקת בנושאים כמו השפעת המלחמה על יחידים וקהילות, מושג הבית והשייכות, והיחסים בין בני האדם לעולם הטבע; והיא חוקרת נושאים של אובדן, עקירה וחוסן מול מצוקה. אחת הדוגמאות לכך היא הסדרה "השלל" (2013-2010), המתארת שרידים של המלחמה מפוזרים על פני המדבר האיראני.
בעבודתה בסדרות "החיים והמלחמה של היום" (2008), "איראן, ללא כותרת" (2013) ו"ללא מדינה" (2015-2014), דשתי מציגה מבט חדש על מלחמת איראן-עיראק מנקודת מבטה של אישה איראנית, ומראה כיצד הושפעו חיי אזרחים מהמלחמה. דשתי מנסה להעביר את המסר כי על אף שאנו עשויים להיות בטוחים בין כותלי ביתנו, המלחמה ממשיכה להגיע אלינו דרך העיתונים, הטלוויזיה והאינטרנט. גוף העבודה הזה מייצג את המלחמה, את מורשתה ואת הדרכים שבהן היא מחלחלת לכל ההיבטים של החברה העכשווית. התצלומים לא מציגים רק אלימות, ובשל כך הם סותרים את הדימויים הנפוצים המתארים את איראן כמדינה שסועת מלחמה.
הסדרה "איראן, ללא כותרת" (2013) כוללת תפאורות מבוימות מסוגננות המציגות בני זוג, גבר ואישה, המבצעים משימות יומיומיות או המשתתפים בחגיגות, בעודם ממוקמים בין שרידי המלחמה. כך למשל ניתן לראות בני זוג יושבים במכונית חלודה ומקולקלת ולובשים בגדי חתונה, כשברקע אורות כלי רכב צבאיים. מיצג זה מבטא את הניגוד בין המשכיות החיים ופעולות היום-יום לבין שגרת המלחמה, ומעלה שאלות על היכולת של אהבה לשרוד בתוך המלחמה, ועל האופן שבו זוגות מתמודדים עם אתגרים ועם מציאות מורכבת. דשתי מסבירה כי מיצג זה מראה כיצד המלחמה "מחלחלת לכל ההיבטים של החברה העכשווית".
בסדרה "ללא מדינה" (2015-2014) דשתי מציגה מסע נדודים בנוף מדברי. המיצג נוצר עבור התערוכה "לימבו" בעריכת סילביה סירלי (4 בפברואר - 16 באפריל 2016). הוא אף הוצג בתצוגה מקדימה ב-Arte Fiera 2016. הצילומים בסדרה זו מבטאים את העול הכבד הרובץ על כתפי המהגרים, המשוטטים ללא יעד ברור, כשהמדבר הופך לביתם החדש - השמיים הופכים לתקרה, ואילו ההרים לקירות. הדמויות בסדרה זו מוצגות במצב חסר מנוח למול המרבד המדברי עוצר הנשימה.
במיצגים "קרוב ורחוק" (2020), "ים קרוב, ים רחוק" (2022) ו-"טבע נעלם" (2022), דשתי עוסקת בחיבור בין הטבע לאדם, במורכבות הזהות ובחיפוש האוניברסלי אחר תחושת בית, תוך הכרה בפגיעות ובכושר ההסתגלות המאפיינים את המצב האנושי.
חשיבות בשדה האמנות

יצירות האמנות של דשתי זכו להכרה בינלאומית. עבודותיה הוצגו במספר רב של תערוכות יחיד ברחבי העולם, והיא אף זכתה במספר פרסים ותארים לאורך הקריירה שלה. להלן רשימה חלקית של הפרסים בהן זכתה:
פרס Civitella Ranieri Foundation באומברטידה (2024)
פרס V&A Parasol Foundation לנשים בצילום (2023)
מענק "תושב מחקר" של ISP ב־Staatliche Museen zu Berlin-Museum für Islamische Kunst (2023)
פרס DAAD בברלין (2009–2011)
פרס אמנויות הביקור עבור פרויקט 1Mile2 בברדפורד/לונדון (2011)
תערוכות שבהן הוצגו עבודותיה של דשתי (רשימה חלקית):
"הטבע הנעלם" - תערוכת יחיד בגלריה רוברט קליין בבוסטון, ארצות הברית, מ-21 במרץ עד 4 במאי 2024.
"טבע שני: צילום בעידן האנתרופוקן" - במוזיאון נאשר לאמנות בדורהאם, צפון קרוליינה, ארצות הברית, מ-29 באוגוסט 2024 ועד 5 בינואר 2025.
הערות שוליים

↑  Gohar Dashti, www.artnet.com
1 2  Gohar Dashti - Artist, MacDowell (באנגלית)
↑  About – Gohar Dashti (באנגלית אמריקאית)
↑  About – Gohar Dashti (באנגלית אמריקאית)
1 2 3  Seite per E.-Mail weiterempfehlen, Seite auf Facebook weiterempfehlen, Seite auf Twitter weiterempfehlen, Prof.in Gohar Dashti, www.udk-berlin.de (בגרמנית)
↑  Seite per E.-Mail weiterempfehlen, Seite auf Facebook weiterempfehlen, Seite auf Twitter weiterempfehlen, Prof.in Gohar Dashti, www.udk-berlin.de (בגרמנית)
↑  Gohar Dashti | Land/s, SMoCA, ‏2020-11-02 (באנגלית אמריקאית)
↑  Aesthetica Magazine - Dismantling Documentary, Aesthetica Magazine (באנגלית בריטית)
1 2  Gresh, Kristen. "Gohar Dashti's Iran, Untitled." Exposure (00988863), vol. 47, no. 2, Fall 2014, pp. 16-23.
↑  Fiona Rogers, 2023 Winners: V&A Parasol Foundation Prize for Women in Photography • V&A Blog, V&A Blog, ‏2023-05-02 (באנגלית אמריקאית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "גוהר דשתי".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 102194565X  ISNI: 0000 0004 4358 2522  LCCN: no2014152749  PIC: 387289  SUDOC: 192973304  VIAF: 311780093   WorldCat (עם VIAF): 311780093
דייוויד ברנסלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 במאי 1969 (בן 55) ניו יורק סיטי, ניו יורק
 עמדה:  פורוורד וסנטר
 גובה:  2.05 מטר
 מכללה:  מנהטן קולג'
 קבוצות כשחקן
 1995–1996 1996–1997 1997–1998 1998–1999:  הפועל ירושלים גבעת שמואל מכבי קריית מוצקין מכבי רמת גן
 הישגים כשחקן
 גביע המדינה בכדורסל 1995/1996
 
דייוויד סקוט ברנסלי (באנגלית: David Scott Bernsley;‏ נולד ב-6 במאי 1969) הוא כדורסלן עבר אמריקאי-ישראלי, בגובה 2.05 מטר ששיחק בעמדת הפורוורד והסנטר בין היתר בהפועל ירושלים ונבחרת ישראל.