stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הספר של הצי ללימודים מתקדמים

| --- | --- |


 אוניברסיטה צבאית
 תקופת הפעילות:  1909–הווה (כ־116 שנים)
 בעלי תפקידים
 סגל:  918 (נכון ל־אוגוסט 2020) 
 תלמידים
 :  2,866 (נכון ל־אוגוסט 2020) 
 מיקום
 מיקום:  מונטריי, קליפורניה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  36°35′52″N 121°52′23″W﻿ / ﻿36.5979°N 121.873°W﻿ / 36.5979; -121.873
 www.nps.edu
  (למפת קליפורניה מוגדלת) סקרמנטו לוס אנג'לס סן פרנסיסקו סן דייגו סן חוזה פרזנו בייקרספילד אורגון נבדה א ר י ז ו נ ה  מקסיקו האוקיינוס השקטבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים(למפת קליפורניה רגילה) סקרמנטו לוס אנג'לס סן פרנסיסקו סן דייגו סן חוזה פרזנו בייקרספילד אורגון נבדה א ר י ז ו נ ה  מקסיקו האוקיינוס השקטבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים
 
בית הספר של הצי ללימודי מוסמכים (באנגלית: Naval Postgraduate School ובקיצור: NPS) הוא אוניברסיטה מחקרית מוסמכת הממומנת בידי הצי האמריקני וממוקמת במונטריי. האוניברסיטה מספקת תוארי מוסמך אוניברסיטה ודוקטור וכן מענקי מחקר לפוסט-דוקטורט. היא אחת מתשע עשרה האקדמיות הפדרליות של ארצות הברית.
אוכלוסיית הסטודנטים היא בעיקרה קצינים פעילים משלל זרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, וגם אזרחים עובדי ממשלת ארצות הברית וקצינים מצבאות זרים לומדים בה במסגרת תוכניות שונות. חברי הסגל הם ברובם אזרחים.
היסטוריה

האוניברסיטה הוקמה בשנת 1909 ועברה בשנת 1951 למושבה הנוכחי בקליפורניה. טרם נרכשו בידי ממשלת ארצות הברית, הקמפוס ומתקני האוניברסיטה שימשו כמלון דל-מונטה ועד היום מספר בניינים וגנים נשמרו מתקופה זו.
הרכב התלמידים

בשנת הלימודים 2024 למדו באוניברסיטה 1,955 תלמידים בתוארי מוסמך ודוקטור. 91% מתלמידי האוניברסיטה הגיעו מזרועות הצבא האמריקני ומסוכנויות ממשלתיות אחרות. היתר, 9% מהתלמידים או 172 במספר, הם תלמידים זרים הנשלחים על ידי הצבאות במדינותיהם. התלמידים הזרים מגיעים מכ-40 מדינות שונות, ובשנת 2009, בלטו במיוחד  יוון (40 סטודנטים), טורקיה (32 סטודנטים) וסינגפור (30 סטודנטים). גם מישראל נשלח נציג אחד.
בוגרי האוניברסיטה

נכון לשנת 2009, במהלך 100 שנות קיומה 46,000 בוגרים סיימו את לימודיהם במסגרת האוניברסיטה, מתוכם 4,913 קצינים מצבאות זרים, 33 אסטרונאוטים וכ-25% מהקצונה הבכירה של הצי האמריקני.
רבים מבוגרי האוניברסיטה משתלבים ברמות הניהול הבכירות של זרועות הצבא במדינותיהם. בין בוגרי האוניברסיטה:
ארצות הברית:
היימן ריקובר - אדמירל אמריקני ו"אבי הצי הגרעיני" של ארצות הברית.
אדמירל מייקל מאלן - יושב ראש המטות המשולבים ה-17 של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
ריצ'רד גורדון, יוג'ין סרנן - אסטרונאוטים אמריקנים.
מדינות אחרות:
אליעזר שקדי - מפקד חיל האוויר הישראלי
הוקאן סירן - מפקד הכוחות המזוינים השוודיים.
עבדאללה השני, מלך ירדן.
בויאר נישני - נשיא אלבניה.
הערות שוליים

↑  Fact Sheet - Naval Postgraduate School, nps.edu
↑  Command Brief, Spring (3rd) Quarter, Academic Year 2009
, NPS (באנגלית)
| צי ארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| מחלקת הצי של ארצות הברית | מזכיר הצי של ארצות הברית • ראש המבצעים הימיים |  |
| פיקודים מרכזיים | פיקוד כוחות הצי • צי האוקיינוס השקט  • פיקוד אירופה ואפריקה • פיקוד מרכז • פיקוד דרום  • פיקוד הלוחמה המיוחדת • פיקוד הסייבר |  |
| ציים פעילים | הצי השני • הצי השלישי • הצי הרביעי • הצי החמישי • הצי השישי • הצי השביעי • הצי העשירי |  |
| מוסדות הדרכה | האקדמיה הימית של ארצות הברית • מכללת המלחמה של הצי • בית הספר של הצי ללימודים מתקדמים • בית ספר לטיסה קרבית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265813505171  CiNii: DA00450197  GND: 136475-3  ISNI: 0000 0004 1937 1282  LCCN: n80090620  Trove: 1246465  VIAF: 146017734   WorldCat (עם VIAF): 146017734 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חינוך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נשות הטייסים

| --- | --- |

פתיח הסדרה
 סוגה:  דרמה יומית
 יוצרים:  גל פרידמן רונית סופר-פרידמן
 כותבים:  גל פרידמן
 בימוי:  אהרן קפלן, אייל סלע 
 שחקנים:  טל טלמון איתמר צור עדו ברטל גלית גוטמן נתן רביץ לירון לבו יעל גולדמן נועה מימן גיא אריאלי רון שחר שרי גבעתי מייקל לואיס נטע פורת הנרי דוד עומר ברנע אור גרוסמן
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  125
 הפקה
 חברת הפקה:  אולפני הרצליה
 אתר צילומים:  המכללה האקדמית אשקלון
 אורך פרק:  33-35 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 10
 תקופת שידור מקורית:  27 בדצמבר 2009 – 11 ביולי 2010
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
נשות הטייסים היא סדרת אופרת סבון יומית ששודרה בערוץ 10. שודרה לראשונה ב-27 בדצמבר 2009 והסדרה הסתיימה לאחר 2 עונות ו-125 פרקים ב-11 ביולי 2010. העלילה סובבת סביב נשות טייסים, התמודדותן עם המקצוע של בעליהן ועם בעיות נוספות.
הפקה ושידור

הסדרה הופקה על ידי אולפני הרצליה כחלק מהמחויבות של ערוץ 10 להפקות מקור. הסדרה שודרה כסדרה יומית בימי ראשון עד חמישי בשעות הערב. בערוץ 10 התקבלה ההחלטה על שיבוץ הסדרה בסמוך לשעת שידור של תוכנית האקטואליה היומית "לונדון וקירשנבאום", לקצר אותה ברבע שעה ל-45 דקות. הסדרה צולמה במרכז הכנסים הבינלאומי במכללה האקדמית אשקלון.
הערות שוליים

↑  סמדר שילוני, נשות הטייסים. הסדרה נגמרה, הרושם נשאר, באתר ynet, 31 באוקטובר 2010
↑  חן חדד, עכבר העיר, המדריך המלא לעונת החורף בטלוויזיה, באתר הארץ, 31 בדצמבר 2009
↑  לי-אור אברבך, ‏ערוץ 10: התוכנית "לונדון וקירשנבאום" תקוצר ל-45 דקות, באתר גלובס, 9 בדצמבר 2009
↑  Facebook, www.facebook.com
1 2  ערן בר-און, "נשות הטייסים": לירון לבו והנרי דוד בפנים, באתר ynet, 13 באוגוסט 2009
↑  ערן בר-און, שרי גבעתי ל"נשות הטייסים", באתר ynet, 26 באוגוסט 2009
↑  ערן בר-און, ליטל רוזנצוייג מצטרפת ל"נשות הטייסים", באתר ynet, 27 באוגוסט 2009
וולגוגרד (מחוז)

מחוז וולגוגרד (רוסית: Волгоградская область, בתעתיק: וולגוגרדסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. נמצא בשטח של המחוז הפדרלי הדרומי. בחלקו המזרחי המחוז גובל עם קזחסטן.
המחוז הוקם ב-10 בינואר 1934.
נכון לינואר 2024 התגוררו במחוז 2,453,898 תושבים.
בשטח המחוז עוברות נהרות וולגה ודון.
היסטוריה

במאה ה-7 לפנה"ס באזור התגוררו סקיתים. בהמשך הגיעו סרמטים שהשתלטו על האזור. החל מהמאה ה-2 באזור שלטו הונים.
החל מימי הביניים האזור היה חלק של ממלכת הכוזרים, הורדת הזהב, חאנות אסטרחן. בהמשך השטח היה בשליטה של מדינות מוסלמיות שהיו תלויות בחאנות קרים והאימפריה העות'מאנית.
התיישבות רוסית באזור ידוע מהמאה ה-16. במשך מאות ה-17-18 האזור היה בגבול הדרומי של האימפריה הרוסית והוקמו מספר מבצרים להגנת הגבול מפני פלישות של הטטרים מאזור קרים וקובן. מבחינה מנהלית השטח היה חלק של "חבל חיל הקוזאקים של דון".
בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה סביב העיר וולגוגרד (אז בשם צריצין) התחוללו קרבות קשות. יוסיף סטלין עמד בראש הגנת העיר ויחידות הצבא הלבן כבשו את העיר רק מניסיון הרביעי. בשנת 1920 השליטה חזרה לשלטון הסובייטי. בשנת 1925 שמה של העיר "צריצין" שונה ל"סטלינגרד".
בשנים הראשונות של ברית המועצות "חבל חיל הקוזאקים של דון" פוצל בין יחידות מנהליות שונות. לאחר מספר שינויים בשנת 1934 הוקם "חבל סטלינגרד" ובשנת 1936 הוקם מחוז סטלינגרד. גבולותיו לא היו יציבים והשתנו מספר פעמים.
במהלך מלחמת העולם השנייה באזור התרחש אחד הקרבות החשובים ביותר במלחמה - קרב סטלינגרד.
בשנת 1944 חלקים של קלמיקיה שבוטלה כיחידה מנהלית נכללו בשטחי המחוז.
בשנת 1961 שמה של העיר מרכזי של המחוז ומחוז עצמו שונו ל"מחוז וולגוגרד".
ממשל

הרשות המחוקקת היא "דומה של מחוז וולגוגרד" שכוללת 38 חברים. בראש המחוז עומד מושל שנבחר ל-5 שנים. באפריל 2014 לתפקיד נבחר אנדריי בוצ'ארוב. בשנת 2024 הוא נבחר לכהונה השלישית.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-33 ראיונים ו-6 ערים בעלי חשיבות מחוזית.
דמוגרפיה

נכון לינואר 2024 התגוררו במחוז 2,453,898 תושבים. זאת לעומת 2.7 מיליון בשנת 1994. כ-78.7% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה - וולגוגרד מתגוררים כמיליון תושבים. ערים גדולות נוספות הם וולז'סקי (כ-320 אלף תושבים) וקמישין (כ-107 אלף).
הרוסים מהווים כ-80% מאוכלוסיית המחוז, האוקראינים כ-1.4%, הקזחים כ-1.5% והארמנים כ-0.6%.
בתקופת האימפריה הרוסית באזור הייתה נוכחות יהודית בשנת 1959 במחוז התגוררו כ-5 אלף יהודים. בשנת 2021 מספרם היה כ-500 בלבד.
כלכלה

בשטח המחוז קיימות שדות גז טבעי ונפט.
קיימים מפעלי תעשייה כבדה, במיוחד בערים הגדולות (וולגוגרד ווולז'סקי). על נהרות וולגה ודון הוקמו מספר תחנות כוח הידרו-אלקטריות.
לצורכי שינוע מטענים וחקלאות נבנתה תעלת הוולגה-דון. במספר ערי המחוז פועלים נמלים על נהר וולגה.
דרך המחוז עוברות מספר כבישים בעלי חשיבות ארצית: R-22 "קספי" מוסקבה-אסטרחן, A-260 מוולגוגרד לאוקראינה ו-R-228 סיזרן-וולגוגרד
מסילת ברזל ראשונה באזור החלה לפעול בשנת 1862. היום פועלת רשת מסילות ברזל ענפה.
נמל תעופה ראשי של המחוז הוא נמל התעופה הבין-לאומי וולגוגרד.
אנדריה בלנצ'יוודזה

| --- | --- |
אנדריה בלנצ'יוודזה
אנדריה בלנצ'יוודזה
 לידה:  19 במאי 1906 (יוליאני) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  28 באפריל 1992 (בגיל 85) טביליסי, גאורגיה 
 שם לידה:  ანდრია ბალანჩივაძე 
 מקום קבורה:  פנתאון דידובה 
 מוקד פעילות:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות, גאורגיה 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי, הקונסרבטריון של סנקט פטרבורג 
 סוגה:  מוזיקת תיאטרון, מוזיקה סימפונית 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין, דרגה 1 (1947)  עיטור לנין (1986)  פרס שותא רוסתוולי (1969)  פרס סטלין, דרגה 2 (1946)  Honored Artist of the Georgian SSR (1941)  עיטור הדגל האדום של העמל (1946)  עיטור הדגל האדום של העמל (1971)  עיטור הדגל האדום של העמל (1966)  אזרחות כבוד של טביליסי (1981)  מדליה על גבורת העמל (1953)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציליסטית של גאורגיה (1957)  עיטור אות הכבוד (1941)  אמן העם של ברית המועצות (1968)  עיטור הידידות בין העמים (1976)  עיטור הדגל האדום של העמל (1944)  עיטור לנין (1958)  גיבור העמל הסוציאליסטי (1986)  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליית ותיק העמל  National artist of the Abkhaz ASSR  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרופיל ב-IMDb
 
אַנדריַה בַּלַנצ'יווַדזֵה (בגאורגית: ანდრია ბალანჩივაძე‏, 1 ביוני 1906 – 28 באפריל 1992) היה מלחין גאורגי.
ביוגרפיה

אנדריה בלנצ'יוודזה נולד בשנת 1906 בסנקט פטרבורג, שהייתה אז בירת האימפריה הרוסית; אביו היה הזמר והמלחין הגאורגי, מליטון בלנצ'יוודזה, שבאותה תקופה חי ברוסיה. אנדריה בלנצ'יוודזה החל בלימודי מוזיקה בסנקט פטרבורג ובשנת 1918 המשיך ללמוד בבית הספר למוזיקה של כותאיסי, שהוקם על ידי אביו אחרי השיבה לגאורגיה.
בשנים 1927-1921 בלנצ'יוודזה למד בקונסרבטוריון ממלכתי של טביליסי; הוא התמקצע במגמות ההלחנה (בהדרכתו של מיכאיל איפוליטוב-איבנוב) והפסנתר (אצל המורה י' אייסברג). בשנים 1927-1925, בזמן לימודיו בקונסרבטוריון, בלנצ'יוודזה היה המנהל המוזיקלי בתיאטרון הפועלים הצעירים של טביליסי (תיאטרון, שהיה באחריותם של צעירים קומוניסטים פעילים פוליטית).
בשנים 1931-1927 בלנצ'יוודזה למד בקונסרבטוריון של לנינגרד ע"ש רימסקי-קורסקוב; הוא המשיך להתמחות בהלחנה ובפסנתר, בהדרכתם של אלכסנדר ז'יטומירסקי ומריה יודינה (בהתאמה).
בשנת 1931 בלנצ'יוודזה חזר לגאורגיה והוזמן על ידי קוטה מרג'נישווילי להיות מנהלוֹ המוזיקלי של התיאטרון שהקים; בלנצ'יוודזה המשיך לכתוב מוזיקה עבור ההצגות של תיאטרון מרג'נישווילי עד שנת 1933. בשנת 1932, עם הקמתהּ של התאחדות המלחינים הגאורגים, בלנצ'יוודזה החל לשמש כחבר בהנהלה שלה - בתור יו"ר מחלקת היצירה ויו"ר מחלקת האופרה והסימפוניות.
בשנת 1936 בלנצ'יוודזה הלחין את המוזיקה לבלט הגאורגי הראשון: עֶלֶם-שֶׁמֶשׁ (בגאורגית: מזֵצַ'בּוּקי - על שם גיבור של סיפור עם גאורגי); הצגת הבלט הועלתה בבית האופרה והבלט של טביליסי (כוריאוגרף: וַחטַנג צַ'בוּקיאני, מלחין התזמורת: אבגני מיכלדזה). הבלט עלם-שמש שילב יסודות כוראוגרפיים של ריקודי עם גאורגיים עם חוקי היסוד של הבלט הקלאסי; בשנת 1938 הבלט עבר עריכה סופית והועלה בתיאטרון הבלט של לנינגרד בשם "לב ההרים".
בשנים הבאות, הבלט "לב ההרים" הופק גם על ידי תיאטראות הבלט של כותאיסי, אשגבאט, סראטוב, חרקוב, דניפרופטרובסק וקייב. בלנצ'יוודזה הלחין מוזיקה עבור שתי הצגות בלט נוספות, וכן לשתי אופרות.
בשנת 1937 אנדריה בלנצ'יוודזה החל ללמד בקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי (משנת 1942 כפרופסור, משנת 1962 עמד בראש הקתדרה להלחנה). בשנים 1949-1941 בלנצ'יוודזה שימש כמנהלהּ האמנותי של התזמורת הסימפונית הגאורגית; בשנים 1961-1953 ו-1973-1968 בלנצ'יוודזה היה יו"ר ההנהלה של התאחדות המלחינים הגאורגים, ואילו בשנים 1979-1973 נשא בתואר יו"ר הכבוד של ההנהלה. בשנים 1991-1957 שימש כחבר בהנהלת התאחדות המלחינים של ברית המועצות.
בשנים 1962-1938 בלנצ'יוודזה היה חבר המועצה העליונה (הפרלמנט) של גאורגיה הסובייטית (חמש קדנציות רצופות); בשנים 1974-1970 הוא שימש גם כחבר המועצה העליונה של ברית המועצות (במושב השמיני).
אנדריה בלנצ'יוודזה זכה בחייו בתארים ובפרסים הבאים: פעיל אמנות נכבד של גאורגיה הסובייטית (בשנת 1941), אות כבוד של ברית המועצות (1941), ארבעה עיטורי הדגל האדום של העמל (1944, 1946, 1966 ו-1971), פרס סטלין מדרגה שנייה (1946), פרס סטלין מדרגה ראשונה (1947), אמן העם של גאורגיה הסובייטית (1957), שני עיטורי לנין (1958 ו-1986), פעיל אמנות נכבד של אבחזיה הסובייטית (1963), אמן העם של אבחזיה הסובייטית (1967), אמן העם של ברית המועצות (1968), פרס שותא רוסתוולי של גאורגיה הסובייטית (1969), אזרח הכבוד של טביליסי (1981) וגיבור העמל הסוציאליסטי של ברית המועצות (1986).
אנדריה בלנצ'יוודזה מת בשנת 1992 בטביליסי ונקבר בפנתאון דידובה שבעיר.
יצירות > הצגות בלט

"עֶלֶם שֶׁמֶשׁ" (1936, בית האופרה והבלט של טביליסי, כוריאוגרף: וַחטַנג צַ'בּוּקיאני)
"דפי חיים" (1961, תיאטרון בולשוי במוסקבה, כוריאוגרף: לאוניד לברובסקי)
"מצירי" (1964, בית האופרה והבלט של טביליסי, לפי הפואמה מאת מיכאיל לרמונטוב, כוריאוגרף: ר' צוּלוּקידזֵה)
יצירות > אופרות

"מזיַה" (1949)
"חתונת הזהב" (1970)
שתי האופרות הן ליריות-קומיות, שתיהן הועלה בבית האופרה והבלט של טביליסי.
יצירות > סימפוניות

סימפוניה מס' 1 (1944, זיכתה את בלנצ'יוודזה בפרס סטלין מדרגה שנייה בשנת 1946)
סימפוניה מס' 2 (1959)
סימפוניה מס' 3 (1979)
סימפוניה מס' 4 (1984)
סימפוניה מס' 5 (1989)
יצירות > תמונות מוזיקליות בולטות עבור תזמורת סימפונית

"אגם ריצַה" (1940
"קרב קרצניסי" (1943)
"ים" (1952)
"דנייפר" (1955)
יצירות > קונצ'רטי

קונצ'רטי לפסנתר עם תזמורת:
קונצ'רטו מס' 1 (1936)
קונצ'רטו מס' 2 (1946, זיכה את בלנצ'יוודזה בפרס סטלין מדרגה ראשונה בשנת 1947)
קונצ'רטו מס' 3 (עם תזמורת מיתרים) (1952)
קונצ'רטו מס' 4 (1967, זיכה את בלנצ'יוודזה בפרס שותא רוסתוולי של גאורגיה הסובייטית בשנת 1969)
קונצ'רטו לבסון עם תזמורת (1954)
קונצ'רטו לכינור עם תזמורת:
"פואמה" (1976)
קונצ'רטי בולטות לפסנתר:
"נוקטורן" (1948)
"סַמאיה" (1949)
"בלדה" (1951)
"ריקוד" (1951)
"אנרגיה" (1951)
"פרלוד" (1951)
"רפסודיה" (1964)
"פנטזיה" (1967)
"מחזות רומנטיים" (1972)
יצירות > נעימות למקהלה בלי ליווי

"מינדַלי" (מילים: נ' צַ'צַ'ווַה)
"שתי צפצפות (מילים: מוּחרַן מַצַ'ווַריאני)
יצירות > יצירות בולטות לפסנתר בליווי ווקלי

רומנסות:
"אל נינוֹ צָ'בצָ'בַדזֶה" (מילים: גיוֹרגי לֵאוֹנידזֵה)
"בגן שלנו" (מילים: איליַה מוֹסַשווילי)
שירים:
"נשבע באדמתי" (מילים: ש' אבחאידזֵה)
"שיר על סַמגוֹרי" (מילים: קַרלוֹ קַלַדזֵה)
"אל היבול" (מילים: אלכסנדר ז'רוב)
"שיר חגיגי" (מילים: נאום לבּקובסקי)
יצירות > יצירה קאמרית

"אובליסקים" (1989)
יצירות > הצגות תיאטרון בולטות

בתיאטרון מרג'נישווילי: "שלושה שמנים" (לפי סיפור מאת יורי אולשה), "שיר על אַרסֵנַה" (לפי פואמה עממית), "האירו לנו, כוכבים!" (לפי המחזה מאת איוון מיקיטנקו) (שלושתן בשנת 1931); "הרחוק" (לפי המחזה מאת אלכסנדר אפינוגנוב), "העצים מתים בעמידה" (1957, לפי המחזה מאת אלחנדרו קסונה), "קיסר וקלאופטרה" (1960, לפי המחזה מאת ג'ורג' ברנרד שו)
בתיאטרון רוסתוולי: "אולקו דונדיץ'" (1942, לפי המחזה מאת מ' כץ ואלכסנדר רז'שבסקי), "גיבורי קרצניסי" (1943, לפי המחזה מאת סַנדרוֹ שַנשיאשווילי), "סיראנו דה ברז'ראק" (1944, לפי המחזה מאת אדמון רוסטאן), "המלך ליר" (1948, לפי המחזה מאת ויליאם שייקספיר), "הצעד הראשון" (1948, לפי הרומן מאת גיוֹרגי צֵרֵתֵלי)
יצירות > סרטי קולנוע בולטים

"אַרשַאוּלַה" (1935 - הסרט המדבר הגאורגי הראשון), "פרומתאוס" (1936, בשיתוף המלחין פ' טולסטיאקוב), "גן העדן האבוד" (1937), "מולדת" (1939), "בהרים השחורים" (1941 - סרט קצר), "להבות קולכתי" (1941), "יאן הבלתי-לכיד" (1942 "גיוֹרגי סאקדזֵה" (1943-1942 - סרט בן שני פרקים, בשיתוף עם המלחין האזרי הוזייר הג'יבקוב), "הוא עוד יחזור" (1943), "מלחוב קורגן" (1944 - סרט רוסי), "המגן של ג'וּרר'אי" (1944), "דוד גורמישווילי" (1946), "הקשר" (1946), "כובשי הפסגות" (1952 - בשיתוף עם המלחין ר' גַבּיצ'ווַדזֵה), "הם ירדו מההר" (1954), "הממלוכי" (1958).
פסנתר

| --- | --- |

פסנתר כנף
 
 סיווג:  קורדופוניים
 קבוצה:  כלי מקלדת, כלי הקשה, כלי מיתר
 נגנים:  פסנתרנים
 מנעד
 
צלילי נגינה על פסנתר
ילדה מנגנת על פסנתר
מיתרי הפסנתר
פסנתר אקוסטי
כיכר הפסנתר בראש העין
פסנתר רחוב לשימושם של העוברים ושבים בסמוך לרחוב רוטשילד בראשון לציון
פסנתר הוא כלי נגינה ממשפחת כלי המקלדת שהומצא בתחילת המאה ה־18. מנעד הצלילים של הפסנתר הוא הגדול ביותר מבין כל כלי הנגינה מלבד
העוגב, ומתפרש על 7.25 אוקטבות. כמעט כל הפסנתרים בעלי 88 קלידים, ומגיעים מלה נמוך (במפתח פה, אוקטבה מתחת לשישה קווי עזר נוספים לחמשה) ועד דו גבוה (במפתח סול, שתי אוקטבות מעל ל־9 קווי עזר נוספים לחמשה), אך יש גם פסנתרים יוצאי דופן המגיעים עד ל־97 קלידים.
במאה האחרונה נפוצים שני סוגים של פסנתרים: פסנתר כנף, שבו המנגנון המכני של הפסנתר מקביל לקרקע, ופסנתר אקוסטי פסנתר שבו המנגנון המכני נמצא במאונך לקרקע, המכונה גם "פסנתר קיר" או "פסנתר מוצב".
היסטוריה

הפסנתר הומצא על ידי ברתולומאו כריסטופורי, אוצר כלי הנגינה של משפחת מדיצ'י בפירנצה שבאיטליה בשנת 1699. החידוש בפסנתר, בשונה מכלי המקלדת האחרים שהיו קיימים עד אז, הוא שבפסנתר היה אפשר לשלוט על חוזק הצליל בהתאם לעוצמת הלחיצה על הקליד, ולכן זכה הפסנתר לשם "פיאנו־פורטה" (Piano-Forte, באיטלקית חלש־חזק), כיום, בשפות רבות נקרא הפסנתר "פיאנו" (Piano), כקיצור של פיאנו פורטה. ניתן לנגן חזק יותר וחלש יותר במנגינות שונות ומגוונות. ברוב היצירות הביטויים פיאנו ופורטה כתובים כ־p שזה פיאנו וכ־f שזה פורטה.
בעברית מופיע השם לראשונה בספר דניאל (בצורה "פסנתרין"), ומקורו ביוונית עתיקה (פְסַלְטֶרִיוֹן, שפירושו "נבל"; מאותו השורש גם המילה הלועזית למזמור תהילים, psalm, שבמקורה הייתה שיר שהושר לצלילי נבל).
הפסנתר הוא התפתחות של כלי מקלדת שכבר היו קיימים מאות שנים לפני הפסנתר, לדוגמה – הצ'מבלו והקלוויקורד. כמו הצ'מבלו גם הפסנתר הוא כלי מקלדת וכלי מיתר, אך בעוד שהצ'מבלו הוא כלי פריטה, הרי שבפסנתר מופקים הצלילים על ידי "פטישים" המקישים על המיתר, ולכן הפסנתר הוא גם כלי הקשה. ההקשה בפסנתר מאפשרת שליטה באצבעות על חוזק הצלילים, שליטה שלא הייתה קיימת בצ'מבלו. כלי דומה הוא העוגב שגם לו יש מנענעים, אך הוא שונה משאר כלי המקלדת, כיוון שמבחינת הפקת הצליל הוא כלי נשיפה ואין בו מיתרים.
במנגנון הפסנתר חלו שינויים ונוספו המצאות במשך מאות שנים. כך לדוגמה, את פטישי העור המעובד החליפו פטישים מצופים בד לבד דחוס, המאפשרים צליל עמוק וחזק יותר. באופן דומה, מנגנון הפסנתר עבר שינויים רבים שאיפשרו החזרה מהירה יותר של הפטישים, על מנת לאפשר נגינת אותו צליל פעמים רבות ככל הניתן בשנייה. למעשה, המנגנון הטוב ביותר נמצא בפסנתרי כנף הנעזרים בכוח המשיכה של כדור הארץ על מנת ליצור התנגדות לכוח שמפעיל הנגן. פסנתר עומד מחקה מנגנון זה על ידי שילובם של קפיצים ומשקולות המבטיחים החזרה מהירה. מנגנון הפסנתר משלב מספר אלמנטים מרכזיים נוספים, כגון אטמים, שתפקידם לחסום את הצליל כאשר נפסקת הלחיצה על הקליד, וכן מספר דוושות. הדוושה הימנית, הקרויה דוושת השהייה, תפקידה לבטל באופן זמני את פעולת האטמים. הדוושה השמאלית מחלישה את הצליל. בפסנתר הכנף הפטיש מוסט הצידה, כך שהוא פוגע במיתר אחד או שניים, ולא בשלושת המיתרים הזהים. בפסנתר העומד הלחיצה מקרבת את כל הפטישים אל המיתרים, ובכך מסייעת להחליש את עוצמת הצלילים. בהרבה פסנתרי-קיר נמצאת בין שתי הדוושות גם "דוושת אימון", שלחיצה עליה מורידה יריעת לבד בין הפטישים למיתרים, מה שמאפשר נגינה בעוצמת צליל נמוכה בהרבה, לצורכי אימוני תלמידים בלבד. אין לה חשיבות מוזיקלית. לעומתה – הדוושה האמצעית בפסנתרי כנף חשובה ביותר אבל מוזנחת. היא דומה בתפקודה לדוושה הימנית אבל בצורה סלקטיבית, ומשמשת בעיקר נגנים מקצועיים.
עם המעבר למסגרת פלדה (בשנת 1820 לפסנתר כנף וב־1825 לפסנתר עומד), שהחליפה את מסגרת העץ, התאפשר לבוני הפסנתרים למתוח את מיתרי הפסנתר למתח גבוה מאוד, של כעשרים טונות. מתח זה מאפשר לפסנתר ליהנות מצליל חזק ומתמשך, בשונה מהפסנתרים של המאה ה־18 שצלילם היה קטן בהרבה. הפסנתר המודרני, שצלילו חזק ובהיר, איננו הפסנתר עליו נכתבו היצירות הקלאסיות לפסנתר ממאה זו.
מיתרי הפסנתר עשויים פלדה. לכל צליל (מבין הגבוהים) יש שלושה מיתרים (זהים), שעליהם הפטיש מכה, לצלילים הבינוניים יש שני מיתרים, ואילו לצלילים הנמוכים ביותר יש מיתר אחד, כי צלילם חזק יותר. כך נוצר יותר איזון בעוצמה בין הצלילים הנמוכים והגבוהים.
היסטוריה > יצרנים

עקב תכונותיו הייחודיות, והקלות היחסית של הפקת הצליל בו, הפך הפסנתר לכלי נפוץ מאוד. בתחילת המאה העשרים, לאחר שהושלמה מלאכת פיתוחו של הפסנתר המודרני, פעלו בעולם אלפי חברות לייצור פסנתר. כיום, עם העלייה בשימוש בכלי מקלדת דיגיטליים, פחת מספרם של הפסנתרים המיוצרים. הפסנתרים הטובים ביותר נחשבים אלו המיוצרים בגרמניה, בצ'כיה, במזרח הרחוק ובאוסטרליה.
במשך מאה וחמישים השנים האחרונות התייחסו המומחים לשלושה יצרנים מובילים: Steinway & Sons, ‏ Bechstein,‏ Boesendorfer כיצרני הפסנתרים הטובים בעולם. בשנת 1981 הוקם באיטליה מפעל חדש לייצור פסנתרים שהתיימר להיות הטוב בעולם, ושמו פציולי. המפעל, שעושה שימוש בעץ ממנו נבנו כלי המיתר של סטרדיווריוס, הוקם על ידי המהנדס והפסנתרן פאולו פאציולי.
במקביל לירידה המתמשכת בביקוש לפסנתרים, שתי מלחמות העולם פגעו קשות ביצרני הפסנתרים הגרמנים שהוזכרו לעיל, שאף אחד מהם איננו עוד בבעלות גרמנית. סיפורו של מפעל בכשטיין טיפוסי: עקב הקשרים ההדוקים בין בעלת המפעל, הלנה בכשטיין לאדולף היטלר, הועבר המפעל לידי הממשלה הגרמנית במסגרת תהליך של נאציפיקציה. צליל הבכשטיין המקורי אבד עם חורבן המפעל במהלך המלחמה. פסנתרי בכשטיין עדיין מיוצרים כיום, אך החברה נרכשה לאחרונה על ידי סאמיק, החברה הדרום קוריאנית המייצרת פסנתרים זולים בייצור המוני. לשם הוזלת המחיר, מיוצרים הפסנתרים במפעל חדש מתוך שיתוף פעולה עם יצרני פסנתרים צ'כים.
מקומו של הפסנתר במוזיקה

הפסנתר משתתף בסוגי מוזיקה רבים מאוד. בין השאר יש לפסנתר חלק חשוב מאוד במוזיקה הקלאסית. רוב המלחינים הגדולים של התקופה הקלאסית, כגון מוצרט ובטהובן ניגנו בפסנתר, וכתבו עבורו. בתקופה הרומנטית: פרדריק שופן, פליקס מנדלסון. עם הזמן, היצירות לפסנתר נהיו יותר ויותר מסובכות, ואפשר לראות את היצירות האלה אצל ליסט בעיקר, ועוד מלחינים לפסנתר בתקופה מאוחרת יותר. בנוסף, הפסנתר גם משמש כלי עזר למלחינים רבים, ומקל עליהם את ההלחנה; מכיוון שבפסנתר ניתן לנגן צלילים רבים בו זמנית, מלחין הכותב לתזמורת, יכול לנגן חלק ניכר מן התזמור באמצעות מקלדת הפסנתר, וכך לדמות את התוצאה הסופית. עקב כך, מלחינים רבים נעזרים בפסנתר בכתיבתם, ורבות היצירות שנכתבו במקור לפסנתר או עובדו לנגינה בו לאחר מכן.
במאה העשרים השתלב הפסנתר גם במוזיקה הקלה. בג'אז מספק הפסנתר בדרך כלל את ההרמוניה, ככלי מלווה, וכסולן. בהרכבים מסוימים, למשל שלישיית ג'אז, משמש הפסנתר ככלי מוביל. פסנתרנים מפורסמים בג'אז הם ריי צ'ארלס, נינה סימון, ביל אוונס, ת'לוניוס מונק, בובי טימונס, הרבי הנקוק, וינטון קלי, קית' ג'ארט ובאד פאוול. כמו כן, משתמשים בפסנתר גם בפופ, ברוק, בקאנטרי, ובמוזיקה אפרו־אמריקנית כמו בלוז.
איכות הפסנתר

שאלה העולה תדיר ביחס לפסנתרים היא כיצד ניתן למדוד את איכותו של הפסנתר. שאלה זו חשובה שכן פסנתר הוא כלי נגינה מורכב מבחינה טכנית, ומכאן שאין די בצליל טוב כמדד יחיד לאיכותו. גם שם טוב איננו בהכרח מעיד על טיבו של הפסנתר או אמינותו – מפעלים רבים החליפו בעלים, ורבים אף יותר המפעלים בעלי השמות המבטיחים לכאורה שתוצרתם ירודה. יתרה מכך, בשונה ממוצרים ביתיים אחרים, פסנתר ישן איננו בהכרח גרוע מפסנתר חדש. איכותו של פסנתר תלויה בשילוב בין צלילים נעימים לאמינות מכנית גבוהה.
צליל טוב תלוי לא רק באופי הצליל הנשמע אלא גם ביכולתו הדינמית של הפסנתר, היכולת להשמיע צלילים נעימים במגוון רחב של עוצמות. צליל טוב נובע משילוב של גורמים רבים ומגוונים – החל מאיכות העץ ממנו נבנה לוח התהודה של הפסנתר, סוג העץ, הדבק המשמש להדבקת לוח התהודה וכלה במצבם של המיתרים והפטישים. יש המטילים יהבם על פטישים מתוצרת גרמנית, אך גם פטישים מהאיכות הטובה ביותר אינם יכולים לפצות על בנייה ירודה, עץ שלא עבר תהליך נכון של יבוש, ועוד. פסנתר עומד שגובהו מתחת לכ־1.16 מטר יתקשה להשמיע צליל טוב מאוקטבות הבס, שכן מיתרי הבס זקוקים לאורך רב יותר על מנת להתנודד ולהשמיע צליל. מכאן, שבפסנתרים שגובהם נמוך מ־1.16 מטר יש להאזין לבסים (במיוחד אלה שמנוגנים לעיתים קרובות) בקשב רב על מנת לעמוד על טיבם. האזנה זו עתידה להיות מלווה באכזבה שכן מעטים הפסנתרים העומדים המסוגלים להפיק צלילי באס שדומים באופיים לזה של פסנתר כנף. ביחס לפסנתרי כנף, ממד האורך אף הוא מהווה קושי, פסנתר קצר (פחות מכ־1.55 מטר) יתקשה לעיתים קרובות להפיק צליל עשיר. אורכו האידיאלי של פסנתר כנף המיועד לבית מגורים הוא כ־1.85 מטר לערך. פסנתרים ארוכים יותר מכונים "כנף קונצרטנטי", והם מיועדים לאולמות. הכנף משמשת בפסנתרים המצוידים בה כמגבר אקוסטי שמקרין את הצליל. יכולת ההקרנה של הצליל בפסנתרי כנף גבוהה מזו של פסנתרים עומדים בין היתר מכיוון שמקור הצליל הוא אופקי ולא אנכי.