אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית
מפרט האוניות > שריון

שלא כמו אוניות המערכה הקודמות מסדרת קרוליינה הצפונית, האוניות בסדרת דקוטה הדרומית תוכננו להיות עמידים בפני ירי פגזים של 16 אינץ'. אזור ההגנה מפני הקליע של 2,240 ק"ג שנורה על ידי תותחי 16 אינץ'/45 קליבר של סדרת קולורדו היה 17,700 עד 30,900 יארד (16.2 עד 28.3 ק"מ). כדי להישאר בגבולות התפוסה של האמנה, שריון החגורה היה רק מעט עבה יותר בעוד שהוא נוטה במידה ניכרת; הדבר חייב סידור חגורה פנימי על מנת לשמור על רוחב קו מים מספק ליציבות. אזור המיגון של שריון הצד נגד תותחי ה-16 אינץ' המשמשים את אוניות דקוטה הדרומית עצמם היה קטן יותר עקב הצגת המעטפת של 2,700 פאונד Mark 8 Super Heavy; כנגד פגז כזה, השריון היה יעיל רק בטווחים שבין 20,500 ל-26,400 יארד (18.7 ו-24.1 ק"מ).
לצד הציפוי החיצוני של פלדת ה-Special Treatment Steel‏ (STS) בעובי 1.25 אינץ' (32 מ"מ), חגורת השריון הפנימית של סדרת דקוטה הדרומית הורכבה מחגורת שריון פנימית של 12.2 אינץ' (310 מ"מ) עבה מסוג שריון קרופ מוצק (KC) מותקן על לוח STS בעובי של 0.875 אינץ' (22 מ"מ), והיה נוטה ב-19 מעלות מהאנך. זה היה שווה ל-17.3 אינץ' (440 מ"מ) של שריון חגורה אנכי ב-19,000 יארד (9.4 מיל ימי; 17 ק"מ). שריון החגורה נמשך לתחתית המשולשת עם חגורה תחתונה הומוגנית מסוג קרופ מסוג B והצטמצם מהעובי המרבי שלה של 12.2 אינץ' (310 מ"מ) עד 1 אינץ' (25 מ"מ) בחלק הנמוך ביותר בתחתית המשולשת. תכונה זו נבחרה כדי להגן מפני חדירת קליעי תותחים בעלי קליבר כבד שהצליחו לפגוע בספינה מתחת לקו המים. הקצוות של המצודה המשוריינת היו מוגנים על ידי מחיצות חוצות בעובי של 11.3 אינץ' (287 מ"מ). הגנת הסיפון האופקי הייתה עשויה משלוש שכבות: סיפון מזג אוויר בעובי 1.5 אינץ' (38 מ"מ) STS (נקרא גם "סיפון פצצה"), סיפון משולב בגודל 5.75–6.05 אינץ' (146–154 מ"מ) Class B וסיפון שני STS, וסיפון רסיסי STS בעובי 0.625 אינץ' (16 מ"מ) מעל חללי המכונות. מעל מחסני התחמושת, סיפון הפיצול מוחלף בסיפון STS שלישי בגודל 1 אינץ' (25 מ"מ).
לדקוטה הדרומית הייתה הגנה ניכרת על צריחי הסוללה הראשית; לוחות הפנים לצריח היו בעובי 18 אינץ' (457 מ"מ) Class B, הצדדים היו בעובי 9.5 אינץ' (241 מ"מ) Class A, החלק האחורי היה בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) Class A, והגג בעובי 7.25 אינץ' (184) מ"מ) Class B. הברבטות היו מוגנות על ידי שריון Class A בעובי 11.3 אינץ' (287 מ"מ) לאורך קו האמצע ו-17.3 אינץ' (439 מ"מ) בצדדים. צריחי הסוללה המשנית ומרחבי טיפול היו מוגנים בעובי 2 אינץ' (51 מ"מ) STS. מגדל הניווט היה מוגן על ידי שריון בעובי 16 אינץ' (406 מ"מ).
ההגנה התת-ימית הייתה "בליטה" פנימית המורכבת מארבעה מחיצות טורפדו אורכיות היוצרות מערכת רב-שכבתית שנועדה לספוג את האנרגיה מפיצוץ תת-מימי שווה ערך ל-700 פאונד של TNT‏ (1.3 ג'אול). מערכת ההגנה תוכננה עבור מחיצות הטורפדו לעיוות ולספוג אנרגיה בעוד מספר תאים הועמסו בנוזל על מנת לשבש את בועת הגז ולעצור שברי; עומק המערכת הכולל היה 17.9 רגל (5.46 מ'). יש לציין כי חגורת השריון עצמה, שהשתרעה לתחתית המשולשת, שם הצטמצמה ל-1 אינץ' (25 מ"מ), היוותה את מחיצת הטורפדו השלישית. הקצה התחתון של החגורה רותך למבנה התחתון המשולש והמפרק חוזק ברצועות תחתיות עקב אי המשכיות המבנית מהמפרק הקל. קיוו שהרחבת חגורת השריון לתחתית המשולשת כאחד ממחוצות הטורפדו יכולה לעזור להגביר את ההגנה על המערכת בהשוואה לזו ששימשה את הסדרה הקודמת של קרוליינה הצפונית. עם זאת, בדיקות קיסון בשנת 1939 הצביעו על כך שסדרת דקוטה הדרומית הייתה פחות יעילה בגלל הקשיחות של חגורת השריון שגרמה לכוח הפיצוץ לעקור משמעותית את מחיצת האחיזה הסופית פנימה למרות שנותרה אטומה למים. זה ועוד כמה בדיקות קיסון תת-סקאלה הביאו למספר שינויים, כולל ערכת טעינת הנוזל של המערכת; בעוד שהתאים של קרוליינה הצפונית היו עמוסים נוזלים בתאים החיצוניים השלישיים והרביעיים, בדקוטה הדרומית שני התאים החיצוניים היו מלאים בנוזל, בדרך כלל שמן מזוט, בעוד ששני התאים הפנימיים היו חללים ריקים; זה נעשה כדי לצמצם את פוטנציאל הרישום ממתקפת טורפדו. המערכת ראתה חיזוקים ושכלולים נוספים בסדרת איווה שלאחר מכן, שחלקה גאומטריות דומות.