stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיים סבתו

| --- | --- |

הרב חיים סבתו, 2017
 לידה:  31 בינואר 1952 (בן 72) ד' בשבט תשי"ב מצרים קהיר, מצרים
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  ישיבת מרכז הרב  ישיבת הכותל 
 מקום פעילות:  מעלה אדומים
 השתייכות:  ציונות דתית
 תחומי עיסוק:  תלמוד, הלכה
 רבותיו:  הרב ישעיהו הדרי, הרב אריה בינה, הרב אביגדר נבנצל
 חיבוריו:  ראה להלן
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבת ברכת משה, סופר
 
 פרסים והוקרה:  פרס ספיר (2000)  פרס היצירה לסופרים עבריים (2009)  פרס ניומן (2009)  פרס כץ 
 
הרב חיים הכהן סַבָּתו (נולד בד' בשבט תשי"ב, 31 בינואר 1952) הוא רב דתי לאומי, ממייסדי ישיבת ההסדר ברכת משה במעלה אדומים, וראש הישיבה שלה מאז ה'תשע"ה. מחבר ספרים תורניים וספרות יפה. הרב סבתו היה הזוכה הראשון בפרס ספיר.
ביוגרפיה

נולד בקהיר לדוד ומרסל סבתו, משפחה מיוצאי חלב, צפון סוריה. סבו היה הרב אהרון שויקה (שוויכה), שהיה ראש ישיבה במצרים.
אביו היה בעל השכלה תורנית ואמו בעלת השכלה כללית רחבה. משפחתו עלתה לישראל בהיותו בן חמש, עם גירוש יהודי מצרים, לאחר שאביו נעצר בגין פעילות ציונית. הוא גדל ב"שיכון העולים" ב"בית מזמיל" בירושלים במצוקה כלכלית קשה, ולמד בשכונה הסמוכה, בית וגן, בתלמוד-תורה "לויכטר" של הרב יצחק יעקב לויכטר. בהמשך למד בישיבה התיכונית "נתיב מאיר".
הרב סבתו למד בישיבת הכותל בעיר העתיקה בירושלים, מפי הרב ישעיהו הדרי, הרב אביגדר נבנצל ועוד. התגייס לצה"ל במסגרת מסלול ההסדר לנח"ל מוצנח. לפני קורס צניחה, נשלח להסבה לשריון על טנק השיוט, צנטוריון, בתפקיד תותחן, בסיום ההסבה לשריון הוצב בחטיבה 679, השתחרר משירות סדיר בשנת 1973. כחייל מילואים, גויס ללחימה במלחמת יום הכיפורים, במסגרת חטיבה 679 והשתתף בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן. בעקבות החוויות שעברו עליו במלחמה, החליט להקדיש את חייו ללימוד תורה. את חוויותיו במלחמה הוא מתאר בספרו "תיאום כוונות".
בשנת תשל"ז (1977) ייסד, עם הרב יצחק שילת את ישיבת ההסדר "ברכת משה", שבה הוא מכהן, מאז הקמתה, כר"מ של שיעור א' - תלמידי השנה הראשונה. הוא מלמד בהיקף שעות מצומצם בחודשים האחרונים של השנה וכך מתפנה ללימוד עצמאי. בעת הקמתה, הזמינו שניהם את הרב נחום רבינוביץ' לכהן בראשותה. בשנת תשע"ה, מונה יחד עם הרב שילת לראשות הישיבה, לצדו של הרב נחום רבינוביץ' ולבקשתו.
מעבר להוראת תלמוד בעיון, הרב סבתו מרבה ללמוד וללמד נושאים הנוגעים להלכה, מוסר, מחשבת ישראל, חינוך יהודי ופרשת השבוע.
בשנת תשע"ב קיבל הרב סבתו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
משמש כחבר בוועדת השיפוט במיזם "קנה לך חבר", תחרות החיבורים התורניים לבני הציונות הדתית של מפעל הפיס.
יצירתו

יצירתו של הרב סבתו כוללת מאמרים תורניים המתפרסמים בבמות שונות, ספרים בנושאים יהודיים הפונים גם לציבור הרחב, וכן סיפורים קצרים וספרי פרוזה. בסוף שנות ה-80 פרסם ספר שירים לילדים בנושא השבת, תחת שם העט "חיים שבתי". יש הרואים ברב סבתו מקור השראה לסופרים נוספים בוגרי ישיבתו שכתבו על השירות הצבאי ועל השותפות במערכות ישראל.
ספרי הפרוזה שלו, שיצאו החל משנת 2001, מכילים פרטים ביוגרפיים רבים. הספרים מספרים על אודות משפחתו בחלב, במצרים ובישראל (בספר "אמת מארץ תצמח"), חוויות מילדותו (בספרים "בואי הרוח", "כעפעפי שחר", "תיאום כוונות" ו"בשפריר חביון") וחוויות ממלחמת יום הכיפורים (ב"תיאום כוונות" ו"בשפריר חביון"). לשון כתיבתו מושפעת מלשון המשנה ומן העברית הרבנית, באופן הדומה לכתיבתו של ש"י עגנון.
הרב סבתו זכה בפרס ספיר על ספרו "תיאום כוונות" שיצא, כמרבית ספריו, בהוצאת "פרוזה" של ידיעות ספרים, תורגם לאנגלית ולרוסית ואף עובד לקולנוע בשנת 2003. כמו כן זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית, בפרס הציונות הדתית ובפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים. בשנת 2008 (תשס"ח) נבחר לחבר יועץ באקדמיה ללשון העברית. בשנת 2009 (ה'תשס"ט) זכה בפרס ניומן. בשנת 2016 זכה בפרס שר החינוך לתרבות יהודית בתחום הספרות. כל ספריו זכו באות ספר זהב של התאחדות הוצאות הספרים.
בשנת 2010, ה'תש"ע, תורגם ספרו "בואי הרוח" לאנגלית. התרגום הצרפתי לספר "תיאום כוונות" זכה בפרס ויצו לשנת 2011.
הרב סבתו עוסק גם בכתיבת שירה, וסגנונו מושפע מלשון הפיוט. בין השאר כתב קינה על השואה הפותחת במילים "איך על אחי נגזר דין ונחתם". ישנן קהילות שהפכו קינה זו לקינה לתשעה באב.
באלול תשע"א (2011) יצא לאור ספרו "מבקשי פניך" בהוצאת ידיעות ספרים. הספר מבוסס על שיחות שניהל הרב סבתו במשך כחצי שנה עם הרב אהרן ליכטנשטיין בנושאי השקפה ויהדות. הספר זכה להצלחה רבה, וכל עותקי המהדורה הראשונה הוזמנו מראש ונמכרו עוד קודם הדפסת הספר והגעתו לחנויות.
ב-2019 יצא ספרו לאור "לקראתי מצאתיך" הנוגע בפרקי אמונה.
ב- 2019 הוציא ביחד עם אחיו ניסים את ספר המצוות לרס"ג, ניסים ההדיר ותרגם והרב חיים כתב ביאור.
ב-2022 יצא ספרו "טוב עין" הכולל מבחר שיעורים בתלמוד שנמסרו בישיבת ברכת משה ונערכו על ידי בנו ישראל מאיר.
ב-2024 יצא לאור ספרו "התנערי", ספר שירים שכתב במהלך השנים.
הרב הוא מהעומדים בראש תוכנית הרמב"ם היומי.
משפחתו

אמו של הרב סבתו, מרסל, הייתה אחותם של פרופסור יעקב שויקה, פרופסור יצחק שווה והקבלן אברהם שוויקה. אחיו הם: הרב שבתי סבתו, ראש הישיבה התיכונית והגבוהה "נתיבות יוסף" במצפה יריחו; פרופ' מרדכי סבתו, מרצה לתלמוד ולתנ"ך; אהרון סבתו, מנהל בחברת הייטק; וד"ר ניסים סבתו, העובד במכון "יד יצחק בן-צבי" במחקר הגניזה הקהירית במסגרת פרויקט פרידברג. הרב סבתו הוא גיסו של הרב מיכה הלוי, רבה של פתח תקווה וראש ישיבת "עטרת נחמיה" בשכונת נחלת יצחק בתל אביב (השניים נשואים לאחיות).
קרוב משפחתו הוא הוגה הדעות והפילוסוף הצרפתי-יהודי פרופסור בני לוי, גיבור סיפורו "גלגל חוזר בעולם" (המופיע בספרו "אמת מארץ תצמח").
הרב סבתו גר בשכונת מצפה נבו במעלה אדומים, נשוי לשושנה (לבית ציטרין) ואב לשני בנים.
ספריו > ספרים תורניים

אהבת תורה - דברי תורה לפרשות השבוע
באור פניך - עיונים בסוגיות תלמודיות-הלכתיות
אני לדודי - שיחות לימים נוראים
מנחת אהרן (עורך, יחד עם יעקב שויקה) - מאסף תורני לזכר סבו הרב אהרן שויקה, ירושלים, ה'תש"ם
טל אורות (עורך) - מאמרים בנושא שמירת הלשון, ירושלים ה'תשמ"ו
מבקשי פניך, שיחות עם הרב אהרן ליכטנשטיין בנושאים שונים, ידיעות ספרים 2011 (הספר בקטלוג ULI)
לקראתי מצאתיך - פרקי אמונה, ידיעות ספרים 2019
טוב עין - עיונים בסוגיות תלמודיות-הלכתיות, ידיעות ספרים 2022
התנערי - ספר שירים שכתב במהלך השנים
ספריו > ספרי פרוזה

אמת מארץ תצמח (1997) - שלושה סיפורים המתארים את עולמה המפואר של יהדות ארם צובא במשברי המודרנה והעלייה. הסיפור הראשון והמרכזי - "גלגל חוזר בעולם" - נרקם סביב דמותו של בני לוי שעליו שמע סבתו, אך נפגש עמו לראשונה רק לאחר יציאת הספר לאור.
תיאום כוונות (1999) - ספר המתאר את חוויות המלחמה והשכול שחווה במלחמת יום הכיפורים.
כעפעפי שחר (2005) - סיפורו של עזרא סימן-טוב, יהודי ירושלמי מן הדור הישן המתמודד עם תמורות העת החדשה.
בואי הרוח (2007) - סיפורו של ילד עולה ממצרים לשיכון העולים "בית מזמיל" בירושלים, הספר יצא בהוצאת עליית הגג וידיעות ספרים.
בשפריר חביון (2014) - אסופה של סיפורים, חלקם מחיי המחבר וחלקם סיפורים של אחרים. התמה המרכזית של רוב הסיפורים היא העלייה לארץ ישראל והקליטה בה. בספר זה מתייחס סבתו גם לספריו הקודמים.
ספריו > אחר

מי ימלוך על השבוע? - ספר שירי ילדים על השבת
לקריאה נוספת

חיים סבתו, אכלתי דגים מתוקים בסיפורי עגנון: עגנון מזווית אישית, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 477–484, הוצאת כרמל, 2017.
הערות שוליים

↑  דבריו בכנס מנהלי החמד בכנסת תשעח
↑  כיום שכונת קריית היובל.
↑  גל פרל, "מה שיכריע את המלחמה הזאת הם האנשים. לא הכֵּלים", הבלוג על הכוונת, ‏ 29 באוקטובר 2024.
↑  חנן גרינווד, הרבנים סבתו ושילת יצטרפו לרב רבינוביץ בראשות ישיבת מעלה אדומים, ‏כ תמוז תשע"ה
↑  על קבלת הפרס
↑  הוכרזו הזוכים בתחרות החיבורים התורניים ,כ"ד בחשון תשע"ג, באתר 'ערוץ 7'
↑  דב שוורץ, הציונות הדתית ורעיון האדם החדש, ישראל (כתב עת) 16, 2009 עמוד 154, מונה בהקשר זה את מיכאל (מיקי) שיינפלד, בא מלבנון: בכל מקום שהם, תל–אביב 2007; עשהאל לובוצקי, מן המדבר והלבנון, תל–אביב 2008; יאיר אנסבכר, כצל ציפור, תל–אביב 2009.
↑  דב אלבוים, "מעשה בשני עגנונים שהיו בעירנו", באתר הארץ, 21 במרץ 2005
↑  הרב חיים סבתו - זוכה פרס שר החינוך
↑  מרדכי מאיר, זכור הנאקות ורעש הצעקות, ירושלים תשס"ד, עמ' 31, באתר אוצר החכמה ועמ' נה–נו;  הפיוט איך על אחי, באתר הפיוט והתפילה.
↑  אורי פולק, כל המהדורה הראשונה של "מבקשי פניך" נמכרה מראש באתר כיפה, 22 באוגוסט 2011
↑  "התנערי מעפר": פואמה היסטורית מאת הרב חיים סבתו, באתר www.inn.co.il
↑  ביניהם: החוויה הדתית של העוסק בתורה, היחס לציונות ולמדינת ישראל, היחס לציבור החילוני, התחדשות ההלכה ועוד.
↑  טוב עין - חיים סבתו | ידיעות ספרים שאוהבים, באתר www.ybook.co.il
↑  "התנערי מעפר": פואמה היסטורית מאת הרב חיים סבתו
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: - | פרס ספיר  2000 "תיאום כוונות" | הבא: דויד גרוסמן, מישהו לרוץ איתו |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267321905171  BnF: cb14542889p (data)  CiNii: DA17807113  GND: 132310929  ISNI: 0000 0000 7843 0474  LCCN: n84077492  NTA: 284863289  SELIBR: 273902  SUDOC: 124928498  VIAF: 42995454   WorldCat (עם VIAF): 42995454 
עם זוכי פרס כץ, 2017, יושב מימין
הרב חיים סבתו בשנת 2006
דינקו שאקיץ'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 בספטמבר 1921 אימוטסקי, קרואטיה 
 פטירה:  20 ביולי 2008 (בגיל 86) זאגרב, קרואטיה 
 מדינה:  המדינה העצמאית של קרואטיה 
 מקום קבורה:  Gaj urni Cemetery 
 בן או בת זוג:  נאדה שאקיץ' 
 
דינקו ליובומיר שאקיץ' (בקרואטית: ‏Dinko Ljubomir Šakićקובץ:En-us-Dinko Sakic from Croatia pronunciation (Voice of America).ogg‏Ⓘ‏; 8 בספטמבר 1921 – 20 ביולי 2008) היה פושע מלחמה קרואטי. מפקד מחנה המוות יאסנובאץ בתקופת מלחמת העולם השנייה. הוא נמלט לאחר המלחמה לארגנטינה, שם אותר באפריל 1998 בסיועו של צייד הנאצים אפרים זורוף. שאקיץ הוסגר לקרואטיה ב-17 ביוני 1998 שם הועמד לדין. בתם משפט שנמשך שישה חודשים הוא נדון באוקטובר 1999 ל-20 שנות מאסר, בגיל 78. גם אשתו נאדה שאקיץ' הוסגרה ביחד איתו. היא הועמדה לדין בזאגרב באשמת פשעי מלחמה אך שוחררה בטענה שלא נמצאו כל עדויות או ראיות של-ממש נגדה. נאדה, אחותו של המפקד הראשון של מחנה יאסנובאץ, פיקדה על סטארה גרדישקה, מחנה לוויין של יאסנובאץ.
כתב האישום ופשעיו של שאקיץ'

דינקו שאקיץ' שירת במחנה יאסנובאץ מדצמבר 1942 עד נובמבר 1944. מתחילת אפריל 1944 עד נובמבר אותה שנה הוא פיקד על המחנה, תוך שהוא מעורב באופן אישי בעינויים, התעללויות ורציחות של אסירי המחנה.
הוא הרעיב את האסירים, שלח אותם לעבודות כפייה והתעלל בהם פיזית ונפשית, התעללות שהביאה במקרים רבים למותם. מכתב האישום עולה עוד כי אסירים חולים או כאלה שלא נמצאו מתאימים לעבודה עונו והוצאו להורג.
שאקיץ' גם הואשם בכך שביוני 1944 הוציא להורג במו ידיו, ביריות מאקדחו, שני אסירים יהודים, אברהם מונטיליו ולאון פררה, בפני כל אסירי המחנה. העילה לרצח – ניסיון בריחה, לכאורה, של מוזיקאי בשם וולנר. שני הנרצחים היו מוזיקאים יהודים. באותו זמן, נשלחו עוד 25 יהודים לעינויים והרעבה בזבונארה או "הפעמונייה", מחסן עינויים קטן.
תליית קבוצת-בושקוביץ' : ב-21 בספטמבר 1944, בעקבות ניסיון התארגנות של האסירים, הוצאה להורג בתלייה קבוצה של 20 אסירים, תחת הנהגת רבאץ' רמזייה וד"ר מילאן בושקוביץ', וגופותיהם נשארו תלויות על הגרדומים במשך מספר ימים. שאקיץ' עצמו ירה למוות באחד האסירים, ד"ר מילה בושקוביץ', וכן עינה את רמזייה בלהביור. בה בעת, נתלתה במחנה "קוז'ארה" שבעיירה יאסנובאץ קבוצה שהייתה בקשרים עם "קבוצת בושקוביץ'", וכללה את מנהל בית-החולים של האוסטאשה, ד"ר מארין יורצ'ב, אשתו, קצין אוסטאשי בשם נמט, ואי-אלו אסירים. אנדריה ארטוקוביץ' בעצמו, חזה בגופות שנותרו תלויות שלושה ימים.
שאקיץ' הואשם כאחראי לעוד מספר ענישות שנערכו במסדרי-מחנה או מחוצה להם: הוא הואשם בירי באלברט יזרעאל בעורפו, ובתלייתו של ניסים קפר. ניסים היה חייט, אשר תפר כומתות לשניים–שלושה קצינים אוסטאשים בלי-שנתבקש (ייתכן, שהקצינים הפילו אותו בפח, באומרם לו שייקבל מזון אם יתפור להם, ואז באו אל המפקד בתלונות, מקרים כגון אלו היו שכיחים). ניסים נתלה, ובמשך התלייה: "שאקיץ' אמר שעל ניסים להיתלות עתה, ולאחר שנתלה בא אוסטאשה גדול וניער את ניסים התלוי מרגליו עד ששמענו את ורידיו ועצמותיו של ניסים נשברים". שלושה ימים לפני-כן, נתלו באותו מקום שלושה אסירים ש"לא כיבדו את הסמכויות האוסטאשיות ולכן גמרו פה במחנה ועתה ניסו כוחם בבריחה". כשנתלו אמר שאקיץ' לאסירים שלא ניתן לברוח מהמחנה "כי יאסנובאץ סגור הרמטית". אחד האסירים אמר לצופים: "להתראות, ילדים שלי" ושאקיץ' ענה לו: "וכי למה זה לא חשבת על ילדיך קודם?" במסדר אחר, שנערך בסטארה גרדישקה, סייע שאקיץ' ביד מילה בושאק לבחור 36 אסירים שבילו חודשיים בעינויים והרעבה ב"מלון גאגרו". הוא גם נחשד בקשר להמתה בגז של נשים וילדים שהובאו מג'אקובו.
כמו כן הוא הואשם באחריות לרציחתם של אלפי אסירים אחרים שהובאו במשלוחים למחנה והוצאו להורג באתרי הוצאה להורג סמוכים.
גזר הדין

בתם משפט שנמשך שישה חודשים, שזכה לסיקור נרחב בקרואטיה ובתקשורת הבינלאומית ואיפשר לקרואטים להתמודד לראשונה עם עברם, הורשע שאקיץ' בפשעים נגד האנושות ונדון ל-20 שנות מאסר, העונש המקסימלי בחוק הקרואטי. בפסק הדין הורשע שאקיץ' באחריות לסבל הרב שנגרם לאסירי יאסנובץ', כולל מוות בהרעבה, עבודת פרך ועינויים. כמו כן הורשע באחריות להוצאתם להורג של אסירים חולים ו"בלתי מתאימים" לעבודה. האסירים נלקחו למבנה במחנה שנקרא "זבונרה" (פעמונייה), שם עונו ונרצחו. שאקיץ' נמצא אשם גם באחריות לפשעים שביצעו אוסטאשים אחרים תחת פיקודו.
השופטים מצאו את שאקיץ' אשם ברציחת קבוצה של 20 אסירים, בראשות מילה בושקוביץ'. בוסקוביץ' הוצא להורג על ידי שאקיץ' עצמו. כמו כן הורשע שאקיץ' ברציחתם של שני אסירים יהודים, אלברט ישראל וניסים קפר (חייט שתפר מספר כומתות לקצינים ללא בקשתם). ההוצאה להורג נעשתה במהלך מסדר של האסירים. שאקיץ' הורה לשני היהודים לצעוד צעד אחד קדימה ואז ירה בהם והרג אותם במקום. הגופות עברו תלייה והשפלה משך ימים מספר. באופן דומה רצח שאקיץ' שני יהודים נוספים, אברהם מונטיליו ולאון פררה.
שאקיץ' טען להגנתו כי הוא חף מפשע. הוא הכחיש כי בתקופתו נעשו פשעים כלשהם וטען כי העדים בודים את הסיפורים מדמיונם או שמדובר בתעמולה אנטי קרואטית. כשהעד יעקב פינצי טען שכשהצעידו אותו עם עוד 700 איש בצעדת מוות בת-עשר-שעות את כל 37 הקילומטרים מסטארה-גרדישקה ליאסנובאץ, ב-23 בספטמבר 1944, ושאוסטאשה הכה אותו בעורף בקת-רובה ואמר: "אתה עינית את ישו", שאקיץ' צחק, והשופט גער בו, והוא ענה: "אני קורא כדי להימנע מלהקשיב לשטויות". הגם שמעולם לא הכחיש שהיה אוסטאשה במחנה, ואף התגאה בזאת, הכחיש במצח נחושה כל קשר לתליית קבוצת-בושקוביץ' או לעצם קיומה, אך לקראת סוף המשפט, כשהראיות קרמו עור וגידים, שאקיץ' שינה את גרסתו וטען שמש"ק אוסטאשי שהיה חלק מהערכאה הצבאית-הניידת, רב-סמל מילאן סודאר, ירה בבושקוביץ'. שאקיץ' שיבח את אנטה פאבליץ' ואת וייקוסלאב לובוריץ' כגיבורים לאומיים. שאקיץ' קיבל את גזר הדין בתשואות לעג. דבריו האחרונים במשפט היו: "אין לי שום ייסורי מצפון".
משפטו של דינקו שאקיץ' זכה לביקורות שונות: מצד אחד, המשפט התנהל באופן סדיר ודינקו שאקיץ' זכה לגזר הדין המקסימלי בחוק הקרואטי. עם זאת, רבת חשיבות היא העובדה, ששאקיץ' לא הואשם כלל מלכתחילה ברצח-עם. ככלל, משפטו של דינקו שאקיץ' הצליח לאשרר את המידע הכתוב בדו"ח ועדת-החקר הממלכתית של קרואטיה לחקר פשעי הכוחות הכובשים ועוזריהם, שנחשב לעיתים כלא-מהימן. יתרה מזאת, במשפט הוזמו עדויותיהם של שאקיץ' עצמו ושל יוסיפ קולאנוביץ', היסטוריון שסינגר עליו בעדותו. בכלל, כל ההיסטוריונים שהעידו במשפט דיברו על מספרי מתים נמוכים במחנה, והועמדו על טעותם. בכתב-האישום גם נאמר, כי עדויות-שמיעה של עדים, על אירועים שלא חזו בהם במו עיניהם, אף הם מהימנים.
שאקיץ' מת ב-20 ביולי 2008, ובהלוויתו נשרף במדי האוסטאשה כמחווה של מאמיני תנועת-האוסטאשה, נאו-נאצים, אשר אחד מהם, כומר קתולי, שיבח את שאקיץ' כ"דוגמה ומופת לכל קרואטי".
הערות שוליים

↑  וועת-החקר הממלכתית, עמ' 52-53
↑  ועדת-החקר הממלכתית של קרואטיה בדבר חקר פשעי הכוחות הכובשים ועוזריהם, עמ' 53-55.
↑  ראו כתב-אישום נגד שאקיץ', וכן עדות מילקה זאביצ'יץ', שראתה את ארטוקוביץ' אוכל בהביטו בגופות. גב' יורצ'ב נפלה מעניבת-החנק שלוש פעמים, ובכל פעם אישה אוסטאשית משכה את גופתה מהשיערות חזרה לגרדום.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012427756605171  GND: 123000351  ISNI: 0000 0000 4519 9747  LCCN: n99260233  VIAF: 4268395   WorldCat (עם VIAF): 4268395 
כלא לפוגלבה שבו ריצה את מאסרו
1944 בברית המועצות

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| «««  1943   1942  1941 | דגל רוסיה | 1944  בברית המועצות |  »»»  1945   1946  1947 |
כל ערכי השנים בברית המועצות אירועים בולטים בעולם ב-1944 לוח שנה של שנת 1944
1944 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-27 למהפכת אוקטובר.
ב-22 ביוני 1941 החלה המלחמה בין גרמניה לבין ברית המועצות הידועה ברוסיה כ"מלחמת הפטריוטית הגדולה" ושהייתה חלק של מלחמת העולם השנייה. המלחמה הסתיימה בשנת 1945 בתבוסה מוחצת של גרמניה.
הנהגה

ראש הממשלה - יוסיף סטלין.
יושב ראש הסובייט העליון של ברית המועצות - מיכאיל קלינין
מעשית, יוסיף סטלין בתפקיד המזכיר של המפלגה הבולשביקית והחל ממאי 1941 בתפקיד ראש הממשלה, מרכז בידיו את השלטון במדינה.
אירועים בולטים

11 בינואר – ממשלת ברית המועצות מודיעה שהיא מוכנה לכך שהבסיס לקביעת גבולות פולין לאחר המלחמה יהיה קו קרזון שהוגדר בשנות ה-20.
24 בינואר – 16 בפברואר - קרבות באזור קורסון-צ'רקאסי בין הצבא האדום לבין כ-60 אלף חיילים גרמנים מכותרים. בסופו של דבר הצליח חלק משמעותי של הכוח הגרמני לפרוץ את המצור, תוך ספיגת אבדות כבדות, ולחבור לכוח העיקרי.
27 בינואר – התקדמות נוספת של הצבא האדום באזור לנינגרד. כוחות הוורמאכט מורחקים מהעיר.
23 בפברואר – תחילת גירוש הצ'צ'נים והאינגושים לסיביר. במהלך המבצע גורשו כ-500 אלף איש.
26 במרץ – במהלך קידום הכוחות מערבה, יחידות של הצבא האדום הגיעו לגבול ברית המועצות שהיה לפני תחילת הקרבות.
10 באפריל – שחרור אודסה.
9 במאי – שחרור סבסטופול.
18 במאי – גירוש מסיבי של הטטרים מחצי האי קרים. במהלך המבצע גורשו כ-194 אלף טטרים. בין 30 ל-46% נפטרו תוך שנה וחצי לאחר הגירוש.
10 ביוני – מתקפת הצבא האדום באזור קרליה במטרה לאלץ את פינלנד לסיים את השתתפותה במלחמה.
23 ביוני – תחילת מערכה התקפית רחבה לשחרור בלארוס - מבצע בגרטיון. כתוצאה ממערכה זו קרסה החזית של וורמאכט וקו ההגנה החדש התייצב רק הרבה יותר מערבה ותוך אבדות קשות.
29 ביוני – דרישה של מספר חברי הפרלמנט הפיני להגיע להפסקת לחימה עם ברית המועצות.
3 ביולי – הצבא האדום שחרר את העיר מינסק.
8 ביולי – תחילת ייצור משאיות במפעל אוראל (יצרנית רכב).
16 ביולי – מצעד פרטיזנים במינסק. במצעד השתתפו כ-30 יחידות של פרטיזנים שכללו כ-30 אלף לוחמים.
17 ביולי – מצעד שבויים גרמניים ברחובות מוסקבה (1944) במצעד השתתפו 57 אלף שבוים.
27 ביולי – הצבא האדום נכנס ללבוב.
13 ביולי – הצבא האדום נכנס לוילנה.
21 ביולי – בשטחים של פולין ששוחררו על ידי הצבא האדום השלטון מועבר לממשלת פולין הפרו-סובייטית שהוקמה בחסות סובייטית. זאת למרות קיום ממשלת גולה הממוקמת בלונדון שנמצאת ביחסים דיפלומטיים עם ברית המועצות.
28 ביולי – לציון התייצבות החיים הוחלט על חידוש משחקי הכדורגל. ב-28 ביולי נערך משחק הגמר לגביע המדינה לשנת 1944. הזוכה זניט לנינגרד.
2 באוגוסט – הצבא האדום התחיל פעילות צבאית בקרבת ורשה.
24 באוגוסט – שחרור קישינב כחלק של מבצע יאשי-קישינב.
31 באוגוסט – הצבא האדום נכנס לבוקרשט.
12 בספטמבר – חתימת הסכם הפסקת לחימה עם רומניה.
19 בספטמבר – חתימת הסכם הפסקת לחימה עם פינלנד.
22 בספטמבר – שחרור טאלין.
9 באוקטובר – פגישת מדינאי ברית המועצות, בריטניה וארצות הברית במוסקבה. במהלך הדיונים הועלו נושאים כמו עתיד פולין, כניסת ברית המועצות ללחימה נגד יפן ועתיד הבלקן.
10 באוקטובר – כ-200 אלף חיילי וורמאכט כותרו באזור קורלנד. לכוחות הגרמנים הייתה גישה לים הבלטי ולכן הם יכלו לקבל אספקה סדירה יחסית דרך הים.
13 באוקטובר – שחרור ריגה.
28 באוקטובר – חתימת הסכם הפסקת אש עם בולגריה.
26 בנובמבר – אספת נציגי העם באזורים מעבר לקרפטים מקבלת החלטה על הצטרפות האזור לברית המועצות. לפני המלחמה השטח היה שייך לצ'כוסלובקיה, אך רוב האוכלוסייה היה ממוצא אוקראיני.
נובמבר – גירוש אוכלוסייה מוסלמית שהתגוררה לאורך גבול גאורגיה עם טורקיה. במהלך המבצע גורשו כ-90 אלף אזרחים.
10 בדצמבר – חתימת הסכם ברית עם צרפת.
16 בדצמבר – בהתאם לפקודת ועדת ההגנה העליונה, אזרחי גרמניה שנמצאים בשטחים שבשליטת הצבא האדום מועברים לברית המועצות לעבודות בתעשייה.
29 בדצמבר – תחילת קרבות באזור בודפשט.
נולדו

15 בפברואר – אלכסנדר סרברוב, קוסמונאוט סובייטי (נפטר ב-2013)
23 בפברואר – אולג ינקובסקי, שחקן סובייטי ורוסי (נפטר ב-2011)
13 במרץ – איגור קיו, שחקן סובייטי ורוסי (נפטר ב-2006)
26 ביוני – גנאדי זיוגאנוב, מדינאי רוסי
1 באוגוסט – יורי רומננקו, קוסמונאוט סובייטי
27 באוקטובר – ניקולאי קאראצ'נצב, שחקן סובייטי ורוסי
10 בנובמבר – אסקר אקייב, מדינאי סובייטי וקירגיזי
נפטרו

15 באפריל – ניקולאי ואטוטין, מצביא סובייטי, נהרג בקרב (נולד ב-1901)
15 במאי – סרגיי הראשון, ראש הכנסייה הרוסית, (נולד ב-1866).
30 ביולי – ניקולאי פוליקרפוב, מתכנן מטוסים סובייטי (נולד ב-1892)
7 בנובמבר – ריכרד זורגה, מרגל סובייטי, הוצא להורג ביפן (נולד ב-1894)
13 בדצמבר – וסילי קנדינסקי, צייר רוסי (נולד ב-1867)
שינויים במצב הכוחות בחזית במהלך שנת 1944
וסילי קנדינסקי
יערה רשף נהור

| --- | --- |

 לידה:  26 ביולי 1981 (בת 43) ישראל
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  במאית   מחזאית
 https://www.yaara-reshef-nahor.com/
 
רשף נהור
יערה רשף נהור (נולדה ב-26 ביולי 1981) היא מחזאית, במאית ושחקנית ישראלית. מחזאית השנה לשנת 2020 על המחזה "איינשטיין" בפרס הבמה לילדים ונוער.
ביוגרפיה

רשף נהור גדלה בבסיסי חיל האוויר יחד עם הוריה ושתי אחיותיה. אביה שירת כנווט קרב, ואמה הייתה מורה. בגיל 12 עברה עם משפחתה ליישוב מכבים-רעות ולמדה בתיכון מו"ר, במגמת תיאטרון וספרות. בצבא שירתה כמורה חיילת בחברה להגנת הטבע, בבית ספר שדה גולן וחרמונים.
לאחר שירותה הצבאי התקבלה ללימודי משחק בית צבי. בהמשך למדה לימודי תואר ראשון בסמינר הקיבוצים, בימוי והוראת תיאטרון. במהלך לימודיה בשנה א' כתבה וביימה את ההצגה הראשונה שלה "האחות של נדב". הצגה זו נכתבה בהשראת נפילתו של חבר ילדותה אמיר בן אריה קצין צנחנים שנהג בקרב בשכם. בהמשך כתבתה וביימה עשרות הצגות לתיאטרון. יצרה את הפודקסט המצליח לילדים "מרבד הסיפורים" בשיתוף תיאטרון חיפה. כיום היא כותבת ומביימת לתיאטרון,  מרצה ללימודי בימוי ותיאטרון למורים וסטודנטים, ומלמדת סדנאות כתיבה.
רשף נהור מתגוררת ביישוב רעות, נשואה ואם לשלוש בנות.
כתיבה ובימוי לתיאטרון

האחות של נדב - מחזה ובימוי, תיאטרון המדיטק 2011. זוכה ציון לשבח ועדת סל תרבות ארצי.
למונה ליזה יש שפם - מחזה, צוותא, בכורה בפסטיבל עכו, 2014. בימוי: יעל סלור.
הצרצר והנמלה - מחזה ובימוי, תיאטרון ארצי לילדים ונוער, 2015.
כפתור ופרח - מחזה ובימוי, תיאטרון ארצי לנוער, 2016.
הר של ספגטי - מחזה ובימוי, תיאטרון ארצי לילדים ולנוער, 2016.
הנשיקה הראשונה – עיבוד לבמה ובימוי, ע"פ שיריו של יורם טהרלב, תיאטרון הנפש 2016. זוכה פרס ההצגה הטובה ביותר לנוער, ופרס הבימוי בפסטיבל הבינלאומי להצגות ילדים חיפה 2016.
נשיקה בכיס - מחזה ובימוי, ע"פ שיריה של שלומית כהן-אסיף, המדיטק, 2017.
דרקון עפיפון - מחזה ובימוי, תיאטרון ארצי לנוער 2017. זוכה ציון לשבח ועדת סל תרבות ארצי.
קול הזה"ב שלי - מחזה ובימוי, תיאטרון ארצי לנוער, 2018.
מלך הטבע - מחזה ובימוי, תיאטרון המדיטק, 2018.
המתנה של ג'ק - מחזה, תיאטרון אורנה פורת, 2019 בימוי: רבקה וולמן.
הולכת ישר בספירלה - בימוי, כתיבה שלומית בכר. בית ציוני אמריקה, 2019.
איינשטיין - הילד שלא הפסיק לשאול - מחזה, תיאטרון המדיטק, 2019 בימוי: נועם שמואל. זוכה פרס הצגת השנה 2020, פרס המחזה הטוב ביותר 2020 בטקס פרסי הבמה לילדים ונוער אסיטז' וציון לשבח ועדת סל תרבות ארצי.
העורלה/ ליל מטאורים - מחזות קצרים בפרויקט 14/48 צוותא, 2019.
גוליבר - מחזה ובימוי, תיאטרון המדיטק, 2020.
הרפתקה בחלל - מחזה, פסטיבל קצר, צוותא, 2021 בימוי: עומר בולנג'ר כהן.
לעוף- משחק, כתיבה ובימוי, תיאטרון הקרון 2022.
מהומה במוזיאון - מחזה, מרכז רבין, 2022 בימוי: גמא פריד, תיאטרון השעה.
אי הילדים - מחזה, תיאטרון המדיטק 2022 בימוי: נועם שמואל.
נוצה ברוח - מחזה ובימוי, תיאטרון תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, 2023.
הנסיך הקטן- מחזה ובימוי, תיאטרון נא לגעת, הצגה בשילוב שפת הסימנים, 2023
פרסים ותארים

בשנת 2020 זכתה בפרס מחזאית השנה של פרס הבמה לילדים ונוער.
בשנת 2016 זכתה בפרס הבימוי הטוב ביותר על ההצגה "הנשיקה הראשונה" בפסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות לילדים ולנוער, ובפרס ההצגה הטובה ביותר לנוער.
בשנת 2008 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל smallbama על תפקידה בהצגה "צוצי" באוניברסיטת תל אביב.
הערות שוליים

↑  אתר הנצחת אמיר בן אריה
↑  האחות של נדב
↑  למונה ליזה יש שפם
↑  הצרצר והנמלה
↑  הנשיקה הראשונה
↑  מרב יודילוביץ, הזוכה בפסטיבל להצגות ילדים בחיפה: "הקסם של מוצרט", באתר ynet, 26 באפריל 2016
↑  נשיקה בכיס
↑  מלך הטבע
↑  העורלה/ ליל מטאורים
פמיניזם שוויוני

פמיניזם שוויוני הוא תת-תחום של הפמיניזם הכללי, המתמקד בנקודות הדמיון הבסיסיות בין המינים ושואף לשוויון מגדרי בכל התחומים, כולל פוליטיקה, כלכלה ועבודה.