stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פתאח-1
הערות שוליים

↑  "موشک بالستیک هایپرسونیک «فتاح» - ایرنا". www.irna.ir. נבדק ב-2023-06-06.
↑  "ایران جزو چهار کشور دارای فناوری موشک هایپرسونیک شد/ فتاح قابل انهدام نیست - ایرنا". www.irna.ir. נבדק ב-2023-06-06.
↑  "ایران مدعی ساخت موشک فراصوتی شد که با هیچ موشکی قابل انهدام نیست". euronews (בפרסית). 2023-06-06. נבדק ב-2023-06-06.
↑  "Iran unveils first hypersonic missile named Fattah: Report". Al Arabiya English (באנגלית). 2023-06-06. נבדק ב-2023-06-06.
1 2 3  Motamedi, Maziar. "Fattah: Iran unveils its first hypersonic missile". www.aljazeera.com (באנגלית). נבדק ב-2023-06-06.
↑  "IRGC Diversifying Military Systems: Commander - Politics news - Tasnim News Agency". Tasnim News Agency (באנגלית). נבדק ב-2023-06-06.
↑  "Iran's Power Serving Regional Security: President - Politics news - Tasnim News Agency". Tasnim News Agency (באנגלית). נבדק ב-2023-06-06.
↑  Hafezi Parisa. "Iran presents its first hypersonic ballistic missile, state media reports". Reuters. נבדק ב-6 ביוני 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "«فتاح»؛ قاتل سامانه‌های ضد موشکی- اخبار نظامی | دفاعی | امنیتی - اخبار سیاسی تسنیم | Tasnim". خبرگزاری تسنیم | Tasnim (בפרסית). נבדק ב-2023-06-06.
↑  "IRGC Develops Hypersonic Ballistic Missile Beating Advanced Air Defense Systems - Politics news". Tasnim News Agency (באנגלית). נבדק ב-2022-11-10.
↑  "خبرگزاری فارس - سردار حاجی‌زاده:‌ ایران موشک جدید بالستیک هایپرسونیک ساخت/ قابلیت عبور از همه سامانه‌های سپر موشکی". خبرگزاری فارس. 2022-11-10. נבדק ב-2022-11-10.
↑  "Iran says it has built hypersonic ballistic missile -Tasnim". Reuters (באנגלית). 2022-11-10. נבדק ב-2022-11-10.
↑  "Iran says it has developed hypersonic missile". France 24 (באנגלית). 2022-11-10. נבדק ב-2022-11-10.
↑  "سردار حاجی‌زاده: موشک هایپرسونیک سپاه به زودی رونمایی می‌شود" (בפרסית). Fars News Agency. 11 בנובמבר 2022. נבדק ב-13 בנובמבר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  אוריאל לוי, ‏חגיגות בעיראק, גינוי חריף בברלין, ודיון דחוף במועצת הביטחון: העולם מגיב למתקפה האיראנית, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 2 באוקטובר 2024
↑  החות'ים הודיעו כי שיגרו הלילה טיל "היפר סוני" לעבר יפו - ומאיימים: "השיגורים יימשכו" | ישראל היום, באתר www.israelhayom.co.il, ‏2024-12-21
משיב (RF)

משיב של כביש האגרה  המהיר 407
בטלקומוניקציה, משיב (באנגלית: Transponder, הלחם של Transmitter ו-Responder) הוא אחד משני סוגים של מכשירים. בניווט אווירי או זיהוי בתדר רדיו, משיב מוטס (flight transponder) הוא מכשיר הפולט אות זיהוי כתגובה לקבלת אות מתשאל. בתקשורת לוויינית, משיב אוסף אותות במגוון תדרי "uplink" (תשדורת אל הלוויין) ומשדר אותם במגוון תדרי "Downlink" אל עבר מקלטים על פני כדור הארץ, בדרך כלל ללא התערבות בתוכן האותות ובמידע המאופנן עליהם.
כמה ראשי תיבות נפוצים באנגלית המשמשים לתיאור משיבים הם: XPDR, XPNDR, TPDR או TP.
לווין/שידור תקשורת

ערוצי לוויין תקשורת נקראים משיבים, כי כל אחד הוא משלט או Repeater נפרד. עם דחיסת נתונים וריבוב וידאו דיגיטלי. מספר ערוצי וידאו ואודיו יכולים לעבור על גל נושא אחד בפס רחב. במקור לווידאו אנלוגי היה רק ערוץ אחד לכל משיב, עם גלים שונים (subcarriers) עבור אודיו ושירות זיהוי שידור אוטומטי (ATIS). תחנות רדיו לא מרובבות יכולות לעבור במצב של ערוץ בודד לגל נושא (SCPC), עם מספר גלים נושאים (אנלוגיים או דיגיטליים) לכל משיב. זה מאפשר לכל תחנה לשדר ישירות ללוויין, לעומת לשלם עבור המשיב כולו, או להשתמש בקווים קרקעיים לשלוח לתחנה קרקעית לריבוב עם תחנות אחרות.
תקשורת אופטית

בתקשורת סיב אופטי, משיב הוא אלמנט השולח ומקבל אות אופטי מסיב. משיב בדרך כלל מאופיין על ידי קצב הנתונים והמרחק האפקטיבי המרבי שהאות יכול לעבור.
המונח "משיב" משמש לתיאור מגוון רכיבים גדול, עם הבדלים פונקציונליים, ומוזכר ברחבי הספרות האקדמאית והמסחרית:
לפי תיאור אחד, משיב ומַשלֶט (מקמ"ש) הן מבחינה תפקודית מכשירים דומים הממירים סיגנל חשמלי דו-סטרי (Full Duplex)  לסיגנל אופטי דו-סטרי. ההבדל בין השניים הוא שמשלטים מתממשקים חשמלית עם מערכת מארחת באמצעות ממשק סיריאלי (serial), בעוד משיבים משתמשים בממשק מקבילי לעשות זאת. בראייה זו, המשיבים מספקים סיגנל מקבילי בקצב נמוך הקל-יותר להתמודדות, אבל הם גדולים יותר וצורכים יותר חשמל מאשר משלטים.
לפי תיאור אחר, משלטים מוגבלים בתפקודם לאספקת פונקציונליות חשמלית-אופטית (ללא הבחנה בין ממשק חשמלי טורי או מקבילי), ואילו משיבים ממירים סיגנל אופטי באורך גל מסוים לאחר (בדרך כלל סטנדרט ITU עבור תקשורת DWDM). ככזה, משיבים יכולים להיחשב כשני משלטים המוצבים גב-אל-גב. כך למשל נתפש המושג בחברת פוג'יטסו.
כתוצאה מכך, ההבדל בין פונקציונליות של משיב עלולה להשפיע על ההגדרה התפקודית של מודלים אופטיים רלוונטיים כמו משלטים ו-"muxponders".
תעופה

סוג אחר של משיב קיים במערכות צבאיות של זיהוי עמית-טורף, בתחום התעופה הצבאית ובמערכות הכוללות מכ"ם פיקוח טיסה (מכ"ם אבוקה), במערכות תעופה כללית ותעופה מסחרית. מכ"ם ראשי עובד הכי טוב עם כלי טיס גדולים מתכתיים, אבל לא כל כך טוב עם כלי טיס קטנים ומורכבים. הטווח שלו מוגבל גם על ידי השטח, וגשם או שלג ולפעמים מזהה גם אובייקטים "לא רצויים" כגון מכוניות, גבעות ועצים. יתר על כן, זה לא תמיד ניתן להעריך את גובה כלי הטיס. מכ"ם משני מתגבר על מגבלות אלה, אבל הוא תלוי במשיב המטוס שיגיב לחקירות מן הקרקע כדי להפוך את המטוס לגלוי יותר.
בהתאם לסוג החקירה, המשיב שולח בחזרה קוד משיב (או "squawk code", מוד A) או מידע על הגובה (מוד C) כדי לעזור לפקחי טיסה לזהות את המטוס, ולשמור על הפרדה בין מטוסים. מצב נוסף הנקרא מוד S (או Mode Select) נועד לסייע במניעת תחקור-יתר של המשיב (עם רבוי מכ"מים באזורים עמוסים) ולאפשר מניעת התנגשות אוטומטית. משיבי מוד S "תואמים לאחור" עם המודים A ו-C. מוד S הוא חובה במדינות רבות שבהן מרחב אווירי מנוהל. בכמה מדינות יש גם דרישה, או נעות לכיוון המחייב כי כל כלי טיס יהא מצויד במוד S, אפילו במרחב אווירי לא מבוקר. עם זאת, בתחום התעופה הכללית היו התנגדויות למהלכים אלו, בגלל העלות, הגודל, והיתרונות המוגבלים למשתמשים במרחב לא מבוקר, וכן במקרה של בלונים ודאונים, דרישות החשמל במהלך טיסות ארוכות.
שימושים ימיים

ארגון הימאות הבינלאומי של האמנה הבינלאומית לבטיחות החיים בים, דורש שמערכת זיהוי אוטומטי (AIS) תהיה מצויה על ספינות משא עם משקל ברוטו (GT) של 300 או יותר טון, וכל ספינות הנוסעים, ללא קשר לגודל. למרות שמשדרי/מקלטי AIS נקראים בדרך כלל משיבים, בדרך כלל הם משדרים באופן עצמאי, ובנוסף תחנות חוף יכולות לחקור סוג B של משיבים קטנים יותר כלי לקבל מידע נוסף. בנוסף, עזרי ניווט לעיתים קרובות כוללים משיב הנקרא RACON (הלחם של Radar Beacon), שתוכננו נועדו לגרום להם להתבלט על מסך המכ"ם של הספינה.
רכב

לרכבים מודרניים רבים יש מפתחות עם משיבים חבויים בפלסטיק של המפתח. המשתמש לפעמים אפילו לא מודע לכך שקיים משיב כזה מכיוון שאין לו לחצנים. כאשר מוכנס המפתח והצילינדר מסובב, המחשב של הרכב שולח אות למשיב. אם המשיב לא עונה עם הקוד המתאים, המחשב לא יאפשר הנעה של הרכב. למפתח עם משיב אין סוללה; הם מונעים על ידי אות הרדיו עצמו.
כביש

מערכות איסוף אגרה אלקטרוני כגון E-ZPass במזרח ארצות הברית משתמשים במשיבי RFID כדי לזהות כלי רכב. כביש 407 באונטריו הוא אחד מהכבישים הראשונים בעולם הפועל אוטומטי לחלוטין בגביית האגרה.
ספורט מוטורי

משיבים משמשים בספורט מוטורי למדידת ותזמון הקפות. כבל לולאתי חפור במעגל הקרוב לקווי ההתחלה/סיום. לכל כלי רכב משיב פעיל המשדר קוד זיהוי ייחודי. כאשר מכונית מרוץ עוברת את קו ההתחלה/סיום, המיקום מוצג על לוח הניקוד.
מערכות RFID פסיביות ואקטיביות משמשות לאירועי "off-road", כגון אנדורו, לרוכבים יש משיב על האדם עצמו, בדרך כלל על הזרוע. כאשר הם משלימים הקפה הם מחליקים או נוגעים במקלט אשר מחובר למחשב, וזמן ההקפה מתועד.
בנאסקאר (NASCAR) נעשה שימוש במשיבים בכבלי לולאה הממוקמים במספר נקודות לאורך המסלול כדי לקבוע את ההרכב במהלך חלק ה-"cuation" (מסירת הודעות ויזואלית). מערכת זו החליפה את מערכת הסימול בדגלים המסוכנת.
תת-ימי

משיבי סונאר פועלים מתחת למים, משמשים למדידת מרחק, ומהווים את הבסיס לסימון מיקום, עקיבה וניווט תת-מימיים
קהילות מגודרות

משיבים עשויים לשמש גם על ידי התושבים כדי להיכנס אל הקהילות המגודרות שלהם. עם זאת, כאשר יש יותר ממשיב אחד עלולות להיווצר בעיות. אם מכונית של תושב עם משיב פשוט חונה באזור, כל רכב יכול לעלות אל עבר השער האוטומטי, כתוצאה מכך יופעל מנגנון החקירה של השער, אשר עשוי לקבל תגובה תקינה מהמשיב של מכונית התושב האחרת. יחידות כאלו המותקנות כראוי עשויות לכלול עיצוב אלומה, משיבים ייחודיים עבור כל כלי רכב, או פשוט לחייב מרחק מינימלי של כלי רכב מהשער.
ראו גם

משלט (משדר/מקלט)
הערות שוליים

↑  Optical Fiber Telecommunications V: Systems and networks, Academic Press, 2008, page 353-354
↑  WDM and DWDM Multiplexing Powerpoint presentation, School of Electronic and Communications Engineering, Dublin (Ireland), slide 61
↑  Fujitsu DWDM Primer, 2004
↑  International Maritime Organization.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546106005171  GND: 4185921-2  LCCN: sh85137016 
דבורה פועלת עם משיב מחובר לגבהּ
פרנקפורט (סיירת, 1915)

| --- | --- |
SMS פרנקפורט כאוניית מטרה
SMS פרנקפורט כאוניית מטרה
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת קלה
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני הצי הקיסרי הגרמני   הצי האמריקני הצי האמריקני
 דגל הצי:  
 סדרה:  ויסבאדן
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Kaiserliche Werft Kiel 
 תחילת הבנייה:  1913
 הושקה:  20 במרץ 1915
 תקופת הפעילות:  20 באוגוסט 1915 – 18 ביולי 1921 (5 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה כאוניית מטרה למטוסים
 מלחמות וקרבות:  Scuttling of the German Fleet in Scapa Flow 
 מידות
 הֶדְחֶק:  12,985 טון
 אורך:  145.3 מ'
 רוחב:  13.9 מ'
 שוקע:  5.76 מ'
 נתונים טכניים
 מהירות:  27.5 קשר (42 קמ"ש)
 גודל הצוות:  474
 טווח שיוט:  8,900 ק"מ
 הנעה:  12 דוודי קיטור, 31,000 כוחות סוס,  המניעים 2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון – 60 מ"מ  סיפון – 60 מ"מ   מגדל הניווט – 100 מ"מ
 חימוש:  8 תותחים 150 מ"מ (5.9 אינץ')   2 תותחים 88 מ"מ (3.5 אינץ')   4 צינורות טורפדו 500 מ"מ (19.7 אינץ')
 
פרנקפורט (בגרמנית: SMS Frankfurt) הייתה סיירת קלה מסדרת ויסבאדן שנבנתה עבור הצי הקיסרי הגרמני. הייתה לה אוניית אחות אחת, "ויסבאדן"; האוניות היו דומות מאוד לסיירות מסדרת קרלסרוהה. שדרית האונייה הונחה בשנת 1913, היא הושקה במרץ 1915 והושלמה באוגוסט 1915. חמושה בשמונה תותחי 15 ס"מ SK L/45, לפרנקפורט הייתה מהירות מרבית של 27.5 קשרים (50.9 קמ"ש) וההדחק שלה היה 6,601 טון (6,497 טון ארוך) במעמס מלא.
פרנקפורט ראתה פעילות נרחבת עם צי הים הפתוח במהלך מלחמת העולם הראשונה. היא שירתה בעיקר בים הצפוני, והשתתפה בהפגזת ירמות' ולואוסטופט ובקרב יוטלנד וקרב מפרץ הלגולנד השני. ביוטלנד היא נפגעה באורח קל מסיירת בריטית והצוות שלה ספג אבדות קלות. בתום המלחמה היא נכלאה עם עיקר הצי הגרמני בסקפה פלו. כאשר הצי הושמד ביוני 1919, פרנקפורט הייתה אחת הספינות הבודדות שלא הוטבעו בהצלחה. היא נמסרה לצי האמריקני כשלל מלחמה ובסופו של דבר הוצאה כמטרה לפצצה בניסויים שנערכו על ידי הצי האמריקאי וחיל האוויר של צבא ארצות הברית ביולי 1921.
תכנון

פרנקפורט הייתה באורך כולל של 145.30 מטר (477 רגל 8 אינץ') רוחב של 13.90 מטר (45 רגל 7 אינץ') ושוקע של 5.76 מטר (18 רגל 11 אינץ') בקדמת האונייה. הדחק האונייה היה 6,601 טון (6,497 טון ארוך) במעמס מלא. מערכת ההנעה שלה כללה שני סטים של טורבינות קיטור של מארין המניעות שני מדחפים בקוטר 3.5 מטר (11 רגל). הם תוכננו להפיק 31,000 כוחות סוס (23,000 קילוואט). אלו הונעו על ידי עשרה דוודים פחמיים מסוג מארין ושני דוודים על בסיס נפט. אלה העניקו לאונייה מהירות מרבית של 27.5 קשרים (50.9 קמ"ש). פרנקפורט נשאה 1,280 טונות (1,260 טון ארוך) של פחם, ועוד 470 טונות (460 טון ארוך) של נפט שהעניקו לה טווח של 4,800 מיילים ימיים (8,900 ק"מ) במהירות של 12 קשרים (22 קמ"ש). לפרנקפורט היה צוות של 17 קצינים ו-457 מלחים.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של שמונה תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45 בתושבות בודדות. שניים הוצבו זה לצד זה קדימה על המצודה, ארבעה מוקמו באמצע האונייה, שניים משני הצדדים, ושניים הוצבו בזוג ירי-על מאחור. התותחים יכלו לתקוף מטרות עד 17,600 מטרים (57,700 רגל). סופקו להם 1,024 פגזים של תחמושת, תמורת 128 פגזים לכל תותח. חימוש הנ"מ של האונייה כלל בתחילה ארבעה תותחי 5.2 ס"מ (2 אינץ') L/55, אם כי אלו הוחלפו בזוג תותחי נ"מ 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45. היא הצטיידה גם בארבעה צינורות טורפדו בקוטר 50 סנטימטרים (19.7 אינץ') עם שמונה טורפדות. שניים היו שקועים בגוף האונייה בצד הרוחב ושניים הורכבו על הסיפון באמצע האונייה. היא גם יכלה לשאת 120 מוקשים. האונייה הייתה מוגנת על ידי חגורת שריון בקו המים בעובי 60 מילימטרים (2.4 אינץ') באמצע האונייה. במגדל הניווט היו דפנות בעובי 100 מילימטרים (3.9 אינץ'), והסיפון היה מחופה בלוח שריון בעובי 60 מ"מ.
היסטוריית שירות

פרנקפורט הוזמנה תחת שם החוזה ארזאץ הלה והונחה במספנת Kaiserliche Werft בקיל בשנת 1913 והושקה ב-20 במרץ 1915, ולאחר מכן החלו עבודות ההשלמה. היא נכנסה לשירות בצי הים הפתוח ב-20 באוגוסט 1915, לאחר שהובהלה לעבור ניסויים ימיים. המבצע הראשון שבו ראתה פרנקפורט פעולה היה הפגזת ירמות' ולואוסטופט ב-24 באפריל 1916. פרנקפורט הוקצתה למסך הסיור של סיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה, בפיקודו של קונטר-אדמירל פרידריך בודיקר. במהלך הפשיטה, פרנקפורט תקפה והטביעה סירת סיור בריטית חמושה מול החוף האנגלי. עקב דיווחים על צוללות בריטיות והתקפות טורפדו, בודיקר הפסיק את המרדף, ופנה חזרה מזרחה לכיוון צי הים הפתוח. בשלב זה, מפקד הצי הגרמני, ויצה-אדמירל ריינהרד שר, שהוזהר מפני הגיחה של הצי הגדול מסקפה פלו, פנה חזרה לכיוון גרמניה.
היסטוריית שירות > קרב יוטלנד

בקרב יוטלנד ב-31 במאי – 1 ביוני 1916, פרנקפורט שימשה כאוניית הדגל של בודיקר, מפקד קבוצת הסיור השנייה. קבוצת הסיור השנייה שוב ביצעה מיסוך לסיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה, שוב בפיקודו של ויצה-אדמירל פרנץ פון היפר. פרנקפורט השתתפה בפעולה הראשונה של הקרב, כאשר מסכי הסיירות של שייטות סיירות המערכה הגרמניות והבריטיות נתקלו זו בזו. פרנקפורט, פילאו ואלבינג ירו לזמן קצר על הסיירות הקלות הבריטיות בשעה 16:17 עד שהספינות הבריטיות פנו. חצי שעה לאחר מכן, אוניות המערכה המהירות של שייטת אוניות המערכה החמישית הגיעו למקום ופתחו באש על פרנקפורט ושאר הסיירות הגרמניות, אף שהספינות ברחו במהירות מתחת למסך עשן ולא נפגעו.
מעט לפני השעה 18:00 ניסו המשחתות הבריטיות אונסלואו ומורסבי לתקוף את סיירות המערכה הגרמנית. אש כבדה מפרנקפורט ופילאו אילצה את האוניות הבריטיות להפסיק את ההתקפה. בסביבות השעה 18:30, פרנקפורט ושאר אוניות קבוצת הסיור השני נתקלו בסיירת הבריטית צ'סטר; הם פתחו באש וקלעו מספר פגיעות על האונייה. עם זאת, שלושת סיירות המערכה של אדמירל משנה הוראס הוד התערבו והשיגו פגיעה על ויסבאדן שהשביתה את האונייה. כשעה לאחר מכן, קנטרברי קלעה ארבע פגיעות על פרנקפורט ברצף מהיר: שתי פגיעות של פגזים 6 אינץ' (150 מילימטרים) באזור התורן המרכזי של פרנקפורט ושתי פגיעות פגזים 4 אינץ' (100 מילימטרים). אחד הפגזים בקוטר 4 אינץ' פגע מקדימה, הרבה מעל קו המים, והשני התפוצץ במים ליד הירכתיים ופגע בשני המדחפים.
פרנקפורט ופילאו הבחינו בסיירת קסטור וכמה משחתות זמן קצר לפני השעה 23:00. כל אחת מהן ירתה טורפדו לעבר הסיירת הבריטית לפני שפנתה חזרה לעבר המערך הגרמני מבלי להשתמש בזרקורים או בתותחים שלהן כדי להימנע מלמשוך את הבריטים לכיוון אוניות המערכה הגרמניות. כמעט שעתיים לאחר מכן, פרנקפורט נתקלה בזוג משחתות בריטיות וירתה עליהן זמן קצר עד שנסוגו במלוא המהירות. עד השעה 04:00 ב-1 ביוני, הצי הגרמני התחמק מהצי הבריטי והגיע לשונית הורנס. בפרנקפורט היו שלושה הרוגים ושמונה עשר פצועים במהלך הקרב. היא ירתה 379 פגזים בקוטר 15 ס"מ וזוג פגזים בקוטר 8.8 ס"מ, ושיגרה טורפדו בודד.
היסטוריית שירות > הפעולות הבאות

האונייה השתתפה במבצע אלביון באוקטובר 1917, מבצע לחיסול כוחות הצי הרוסי שעדיין החזיקו במפרץ ריגה. האונייה הייתה חלק מקבוצת הסיור השנייה, בפיקודו של קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר. בחודש שלאחר מכן, פרנקפורט ושאר קבוצת הסיור השנייה היו מעורבים במהלך קרב מפרץ הלגולנד השני. יחד עם שלוש סיירות נוספות מקבוצת הסיור השנייה, קניגסברג שולות מוקשים מלווות שפינו נתיבים בשדות מוקשים שהניחו הבריטים. אוניות המערכה דרדנוט קייזר וקייזרין עמדו מנגד בתמיכה מרחוק. במהלך הקרב, פרנקפורט ירתה טורפדו לעבר הסיירות הבריטיות התוקפות, אך לא הצליחה להשיג פגיעה כלשהי. הבריטים ניתקו את ההתקפה כשהגיעו אוניות המערכה הגרמניות למקום, ולאחר מכן נסוגו גם הגרמנים.
בשעה 19:08 ב-21 באוקטובר 1918, פרנקפורט נגחה והטביעה בטעות את הצוללת SM UB-89 בקיל-הולטנאו, והרגה שבעה מאנשי הצוות שלה. 27 ניצולים נמשו מהמים. UB-89 נמשתה על ידי גוררת ההצלה ציקלופ ב-30 באוקטובר, אך מאחר שהמלחמה כמעט הסתיימה, היא לא תוקנה ולא ראתה שירות נוסף.
בשבועות האחרונים של המלחמה התכוונו שר והיפר להסב נזק רב ככל האפשר לצי הבריטי, על מנת להבטיח עמדת מיקוח טובה יותר לגרמניה, תהיה העלות של הצי אשר תהיה. בבוקר 29 באוקטובר 1918, ניתנה ההוראה להפליג מווילהלמסהאפן למחרת. החל מהלילה של 29 באוקטובר, מלחים בתירינגן ולאחר מכן בכמה אוניות מערכה אחרות ערכו מרד. התסיסה אילצה בסופו של דבר את היפר ושר לבטל את הפעולה. רוב האוניות של צי הים הפתוח, כולל פרנקפורט, נכלאו בבסיס הצי הבריטי בסקפה פלו, בפיקודו של רויטר.
היסטוריית שירות > גורל

הצי נשאר בשבי במהלך המשא ומתן שהוליד את הסכם ורסאי. פון רויטר האמין שהבריטים מתכוונים לתפוס את הספינות הגרמניות ב-21 ביוני, שהיה המועד האחרון לחתימה של גרמניה על הסכם השלום. מבלי שידע שהמועד האחרון הוארך עד 23 ביוני, הורה רויטר להטביע את הספינות. בבוקר 21 ביוני יצא הצי הבריטי מסקפה פלו לביצוע תרגילי אימון, ובשעה 11:20 העביר רויטר את הפקודה לאניותיו. מלחים בריטים עלו על פרנקפורט והצמידו אותה לחוף לפני שהספיקה לשקוע. היא נמשתה בחודש הבא ולאחר מכן הועברה לצי ארצות הברית כשלל מלחמה.
היא נתפסה רשמית ב-11 במרץ 1920 באנגליה ונכנסה לשירות בצי האמריקני ב-4 ביוני. מכיוון שהיא נפגעה בניסיון ההטבעה, היא נגררה על ידי שולות המוקשים רדווינג, רייל, ופאלקון ונלקחה לברסט, צרפת, שם אוניית המערכה הגרמנית לשעבר SMS אוסטפריזלנד, שנמסרה גם היא לארצות הברית, גררה את פרנקפורט. שלושת שולות המוקשים גררו לאחר מכן שלוש ספינות טורפדו גרמניות לשעבר יחד עם אוסטפריזלנד ופרנקפורט; לאחר מכן חצתה השיירה את האוקיינוס האטלנטי אל מספנת הצי של ניו יורק. שם, הספינות נבדקו ביסודיות על ידי מהנדסים ימיים כדי לקבוע את היתרונות והחסרונות של האוניות הגרמניות, במטרה לשלב את כל הלקחים שנלמדו בעיצובים אמריקאים עתידיים. כשהיא הייתה שם, נאטמו לחלוטין התאים האטומים שלה כדי לשפר את יכולתה להישאר צפה כאשר היא ניזוקה.
ביולי 1921, שירות האוויר של הצבא והצי האמריקני ערכו סדרה של ניסויי הפצצה מול קייפ הנרי, וירג'יניה, בראשות הגנרל בילי מיטשל. המטרות כללו ספינות מלחמה אמריקאיות וגרמניות לשעבר, כולל אוניית המערכה הישנה איווה, פרנקפורט ואוסטפריזלנד. פרנקפורט תוכננה לבדיקות שנערכו ב-18 ביולי. ההתקפות התחילו עם פצצות 250 ליברות (110 קילוגרם) ו-300 ליברות (140 קילוגרם), שגרמו נזק קל לגוף. לאחר מכן החליפו המפציצים לפצצות 550 ליברות (250 קילוגרם) גדולות יותר ופצצות 600 ליברות (270 קילוגרם); מפציצים של שירות האוויר של הצבא מרטין MB-2 פגעו בפרנקפורט עם כמה מתוך פצצות ה-600 ליברות והטביעו את האונייה בשעה 18:25.
הטבעה מחוץ לכף וירג'יניה
אוסטפריזלנד, פרנקפורט, וספינות גרמניות אחרות שנתפסו ליד כף וירג'יניה, יולי 1921
צילום אווירי של פרנקפורט עוגנת במהלך הבדיקה, עם מטרות לבנות מצוירות על הסיפון שלה
תחילת הפצצה על ידי מטוסי הצי האמריקני Felixstowe F.5 צולם על ידי ספינת האוויר רומא
פרנקפורט בוערת במהלך ניסויי הפצצה
פרנקפורט טובעת
מפות המציגות את התמרונים של הצי הבריטי (כחול) והגרמני (אדום) ב-30–31 במאי 1916
פרנקפורט (משמאל) על שרטון בסקפה פלו; עבודות הצלה בעיצומן על אוניית המערכה באדן (מימין)
פצצת מילס

רימוני יד מסדרת פצצת מילס
פצצת מילס הוא שם פופולרי לסדרת רימוני יד שהיו בשימוש הצבא הבריטי. הרימונים בסדרה זו היו רימוני הרסס המודרניים הראשונים בשירות הצבא הבריטי.
מבנה ופיתוח

ויליאם מילס מפתח רימוני יד מסנדרלנד, פיתח וייצר את "פצצת מילס" ב"מפעלי מתכת מילס" בירמינגהם, אנגליה, בשנת 1915. פיתוח הרימון היה בהשראת המעצב הבלגי קפטן ליאון רולנד. רולנד ומילס היו מעורבים לאחר זמן בתביעת פטנט לגבי ההמצאה. פצצת מילס אומצה על ידי הצבא הבריטי כרימון הסטנדרטי בשנת 1915, וקיבלה את מספר הזיהוי 5.
פצצת מילס עברה שדרוגים רבים בשירות הצבא הבריטי. השדרוג הראשון החל עם השקתו של מודל 23 שהיווה וריאציה של מודל 5 עם תוספת של מוט שחובר לבסיס הרימון, שאיפשר את שיגורו באמצעות רובה. תפיסה זו התפתחה עוד יותר עם השקתו של מודל 36 אשר הוסיפה דיסקית לבסיס, על מנת לאפשר את השימוש ברימון עם רומה רימונים גלילי. הגרסה הסופית, 36M, תוכננה ועוצבה במיוחד להתאמה לתנאי האקלים של מסופוטמיה, וצופתה בציפוי שלאק מיוחד להגנה מפני נזקי לחות. עד 1918 הוצאו משירות גרסאות 5 ו-32 וגרסה 36 הוצאה משירות ב-1932. הגרסה הסופית, 36M, יוצרה במשך שנים רבות עד ראשית שנות השבעים.
העיצוב של הפצצה היה עיצוב רימון קלאסי. תרמיל ברזל יצוק "אננס" מחורץ עם מנוף יד מרכזי, מאובטח באמצעות נצרת פין. לדברי מילס, חריצי התרמיל נועדו לצורך נוחות האחיזה ולא להגברת פיזור הרסיסים, כפי שאכן הוכח בפועל כי התרמיל אינו נפיץ לאורך מקטעי השורות. הגוף הכבד של "האננס" ומבנה החריצים הוליד דפוס פיזור בלתי צפוי של הרסיסים, מה שפגע ביעילות הרימון. לאחר מלחמת העולם השנייה, אימצה בריטניה עיצוב רימונים חלק, מה ששיפר את פיזור הרסיסים והנזק של הרימון.
הרימון היה רימון הגנתי, ולאחר הטלתו היה המטיל צריך לתפוס מחסה באופן מיידי. מטיל מוסמך יכל להשתמש ברימון בטווח של 15 מטר, אך רסיסים קטלניים יכלו לפגוע במרחק גדול הרבה יותר. בשל כך, הוראות משמר המולדת הבריטי היו, כי ניתן להטיל את הרימון לטווח של 30 יארד (כ-27 מטר) עם אזור סכנה של 100 יארד (כ-91 מטר).
בראשיתו היה הרימון מצויד בפתיל השהיה של 7 שניות, אך במהלך הקרב על צרפת ב-1940, עיכוב זה התברר כרב מידי, המאפשר לאויב להסתלק מאזור הפיצוץ או אף להשליך את הרימון בחזרה ולפיכך צומצם זמן ההשהיה ל-4 שניות.
דגם ה-M36 נשאר הרימון הסטנדרטי של הכוחות המזוינים הבריטיים והוא יוצר בבריטניה עד 1972, כאשר הוחלף על ידי סדרה L2.
מבנה ופיתוח > גרסאות

No 5 MK1 הייתה הגרסה הראשונה של הרימון. מילוי חומר הנפץ נטען דרך נקב חרירי בחצי העליון, הנפץ הורכב בתחתית, ומנוף ההפעלה הוברג היטב בחלק העליון. המנוף היה מוגן על ידי אוזני מתכת משני צדדיו, שיכלו גם לשמש לאיתור הרימון בחשכה. הרימונים הראשונים יוצרו במאי 1915, אך לא היו בשימוש נרחב עד לייצור הסדרתי הנרחב שנה מאוחר יותר ב-1916. מודל No 5 MK2 היווה גרסה זהה עם שיפורי בטיחות קלים.
No 23 MK1, הופיעה לראשונה ב-1917. גרסה זו הייתה בעלת בסיס שטוח עם חוד במרכזו, על מנת להתאים לשימוש ברומה רימונים. גרסאות No 5 MK2 ו-No 5 MK3. היוו תת-גרסאות שהקלו על ייצור הרימון והוזילו את עלותו.
No 36 MK1 הוצגה לראשונה במאי 1918. גרסה זו הייתה רחבה יותר באמצעה, בעלת אוזני הגנה גדולות יותר, ועם בסיס נתיק אופציונלי שאפשר שימוש במטול רימונים. בגרסה No 36M MK1 התווסף ציפוי שלאק על מנת להגן על מנגנון הרימון מפני נזקי לחות באקלים החם של מסופוטמיה. גרסה זו שימשה כרימון יד סטנדרטי של הצבא הבריטי, מ-1930 עד 1970.
מבנה ופיתוח > סימנים חזותיים ומשמעותם

סרט ירוק באמצע הגוף, במקור (1915–1920) סימן מילוי אמטול, ואילו מאוחר יותר (1920-1970) הצביע על מילוי ברטול או TNT.
סרט ורוד באמצע הגוף, מסמן מילוי אמונאל או אלומונאל Ammonal או Alumatol מילוי.
סרט אדום מסביב לחלק העליון מסמן כי הרימון מלא בחומר נפץ ("חי").
שלושה איקסים אדומים לאורך אחד הצדדים מסמל רימון מגרסה No 36M.
מבנה ופיתוח > ירי מרובה

פצצת מילס הותאמה לשימוש עם רובה על ידי תוספת של מוט לבסיס הרימון. טווח הרימון בשימוש בתצורה זו היה 150 יארד (כ-137 מטר). אופן השימוש היה על ידי הכנסת המוט עם הרימון לתוך קנה הרובה, טעינה של מחסנית מלאה בתחמישים, ייצוב הרובה בקרקע, משיכת פין הנצרה שחרור המנוף וירי מיידי. אם החייל לא ירה את הרימון במהירות, הרימון היה מתפוצץ ופוגע בחייל היורה. בשל כך פיתחו הבריטים לאחר זמן קצר שיטה להחזקת המנוף עד לירי, על מנת למנוע תאונות ירי כאלו. למרות יעילות השיטה ושיפור הטווח, נמצא כי המוט גורם נזק לקנה הרובה בשימוש תכוף.
על מנת להימנע מבעיות אלו, פיתחו לבסוף הבריטים מטול רימונים גלילי. בעיצוב זה, חובר גליל מתכת אל פתח קנה הרובה ודיסקית אטומה לגז לתחתית הרימון. בצורה זו ניתן היה להסיר את הנצרה ללא חשש מפיצוץ עקב החזקתו של המנוף על ידי דפנות הגליל. לאחר מכן היה המפעיל טוען מחסנית תחמי"שים לרובה, מייצב את הרובה בקרקע ויורה את התחמיש. הלחץ הנוצר על ידי הגזים בקנה, היה דוחף את הדסקית בגליל וכתוצאה מכך משגר את הרימון. מטול גלילי זה היה מסוגל לשגר את הרימון לטווח של 200 יארד (כ-180 מטר). רובי לי אנפילד שצוידו ברומה זה, צופו בנחושת סביב הקנה על מנת למנוע סדיקת העץ כתוצאה מהלחץ המוגבר.
בשתי הגרסאות יכלו בשעת הצורך להשתמש כרימון יד רגיל.
שימוש

פצצת מילס הייתה בשימוש נפוץ על ידי הכנופיות במהלך המרד הערבי הגדול. באותה תקופה הוא שימש גם למלכוד מכוניות. בשנות ה-40 היה המילס בשימוש המחתרות העבריות. בשנות ה-50 שימשו רימוני מילס מסתננים לישראל מירדן.
התעשייה הצבאית החלה בייצור רימוני מילס עוד טרם הקמת המדינה והמשיכה בכך לאחר מכן. רימון מסוג מילס שימש ברצח במנזר רטיסבון ואת משה דואק, שהשליך אותו באולם הכנסת ב-29 באוקטובר 1957.
הרימון נשאר בשירות בחלקים מסוימים של העולם, כגון הודו ופקיסטן, שם הוא יוצר עד 1980. הרימון עדיין בשימוש קרבי, דוגמה לכך ניתן לראות ב-2004, במהלך מלחמת עיראק, באירוע בו נהרגו נחת ג'יסון דאנהם ונפצעו עוד שניים מחבריו.
גלריית תמונות

דגם N°5 Mk II
חתך רוחב של N°5
דגם N°5 Mk II
גרסת 36M
גרסת 36M משנת 1940
בסיס של גרסת 36M משנת 1940
גרסת 36M משנת 1942
דגם N°23 Mk II עם מוט לצורך שיגור מרומה רימונים.
שרטוט של גרסת N36 עם הדסקית לשיגור מרומה רימונים גלילי.
רומה גלילי לשימוש ברובה לי אנפילד, במוזיאון הקרב על הסום, אלבר, צרפת.