stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מעלית סקי

רכבל מושבים (chairlift) באתר הסקי בצחקדזור, ארמניה
וידאו המדגים פעולת מעלית סקי (מסוג surface lift) הגוררת גולשים במעלה המדרון.
מעלית סקי היא כלי תחבורה מונע באמצעות כבל, בדומה לרכבל או פוניקולר. כלי זה מיועד להעלות נופשים וספורטאים במעלה מדרון המשמש לסקי באתרי סקי. ההסעה היא לרוב בכיוון אחד - במעלה המדרון, כאשר במורדו מבוצעת הגלישה.
בשונה מרכבל, המעלית אינה כוללת תא, ולרוב פתוחה (מאחר שהנוסעים לרוב כבר מצוידים במגלשיים). השם "מעלית סקי" מתייחס לסוגים שונים של מתקנים. כך למשל ברכבל מושבים (chairlift), הנוסעים יושבים על מושב המוסע בגובה של מטרים בודדים מעל המדרון באמצעות כבל בין שתי התחנות. קיימים גם אמצעים המושכים גולשים על גבי המדרון (surface lift). לעיתים רחוקות מדובר באמצעי נייד כגון מסוק או חתול שלג.
מערך מעליות הסקי משתנה מאתר סקי אחד למשנהו, בהתאם לטופוגרפיה של האתר ולמדרונות ההחלקה שבו. לעיתים המעלית מובילה את הגולשים לנקודה אחת בפסגת ההר, ולעיתים מספר מעליות יוצאות מנקודה אחת לאתרים שונים בפסגה, או מעלית אחת מביאה את הגולשים לנקודה ממנה הם נדרשים לעלות על מעליות אחרות על מנת להגיע למדרון ההחלקה.
בישראל מספר מעליות סקי באתר הגלישה בחרמון.
ראו גם

רכבל
פוניקולר
אתר סקי
מנזר גרארד

הכניסה למנזר. משמאל נראה הגאוויט (נרתקס) ומאחוריו כיפת הקתוליקון. מימין נראים מבני שירות
מנזר גרארד (בארמנית: Գեղարդավանք - "גרארדוואנק") הוא מנזר השוכן במעלה עמק הנהר אזאט (Ազատ) בדרום מערבו של מחוז קוטאיק בארמניה, כ-30 ק"מ מזרחית לבירה ירוואן וכ-5 ק"מ צפונית-מזרחית לכפר גרני. המנזר שוכן בגובה של 1,750 מטר, בקצהו העליון של יובל משני של הנהר, ובחלקו הוא חצוב בסלע.
הקהילה הנזירית בגרארד נוסדה לפי המסורת במאה ה-4 על ידי גרגוריוס המאיר (Գրիգոր Լուսաւորիչ - "גריגור לוסווריץ'"), במערה סמוך למעיין שנחשב לקדוש עוד לפני הגעת הנצרות לארמניה, ולכן כונה המקום "אייריוואנק", היינו, "מנזר המערה". משמעותו של השם הנוכחי שניתן למקום במאה ה-13, היא "מנזר הרומח", וזה מתייחס להרומח הקדוש בו דקר החייל הרומי את ישו בעת צליבתו. לפי המסורת המקומית הובא הרומח למנזר ומשם הועבר לקתדרלת אצ'מיאדזין. המנזר נחשב לאתר הדתי החשוב ביותר בארמניה, ובשנת 2000 הוא הוכרז, יחד עם צוקי נהר אזאט שסביבו, כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה

אף שלפי המסורת תחילתו של המנזר הייתה במאה ה-4, הכנסייה העתיקה ביותר במקום, השוכנת מחוץ לחומות המתחם, היא מהמאה ה-7. במהלך המאה ה-9 סבל המקום מפלישות הערבים ובשנת 923 חרבו המבנים המקוריים והועלו באש. אוצרות המנזר, כולל כתבי יד יקרי ערך, נשדדו, ודבר לא שרד ממנו.
המנזר נוסד מחדש במאה ה-12 וידוע כי במאה ה-13 שב ושגשג תחת שליטתם של נסיכי פרושיאן הסמוכה, שאף נקברו בתחומו. בתקופה זו נודע המנזר גם בשמות "מנזר שבע הכנסיות" ו"מנזר ארבעים המזבחים", ובאותה עת הוקמו בו כל בנייניו. הכנסייה המרכזית הוקמה בשנת 1215 והנרתקס (המינוח הארמני הוא "גאוויט") נוסף לה לאחר עשר שנים. מספר כנסיות נוספות נחצבו בסלע החל באמצע המאה ה-13, ולאלה נוספו אולם כינוסים ולימודים שקרס במאה ה-20, אחוזות קבר, מערכת השקיה ומבנים נוספים. במהלך המאה ה-12 הובאו למנזר שרידיהם של השליחים תדאוס הקדוש ואנדראס הקדוש, והרומח שעל שמו הוא קרוי נזכר בהקשרו לראשונה בשנת 1250.
המנזר עדיין נחשב ליעד חשוב לצליינים, אם כי הנוכחות הנזירית בו מצומצמת.
האתר

אורכו של המתחם כ-100 מטר ורוחבו כ-70 מטר לכל היותר. הוא מוקף חומה שבה קבועים שני שערים - השער הראשי בצידה המערבי, ושער נוסף משני בצידה המזרחי. החומה מקיפה את המתחם משלושת צדדיו ובצד המערבי הוא מוגן באופן טבעי על ידי הסלע. בחומה המזרחית והדרומית נקבעו מבנים ותאים במהלך המאה ה-17, חלקם הרוס וחלקם שוחזר. סביב המנזר נחצבו בסלע קפלות פשוטות ותאי מגורים אשר שימשו למגוריהם של רוב הנזירים במתחם, וכן הוקמו בשטחו ובסביבתו חצ'קרים (לוחות אבן מגולפים שבמרכזם צלב) מעוטרים רבים.
החלק העתיק ביותר במנזר הוא קפלת גרגוריוס המאיר, שנקראה בעבר קפלת אם האלוהים, ואשר שוכנת מחוץ למתחם, ממערב לו וסמוך לכניסה אליו (ראו במפת האתר - 1). הקפלה נחצבה בסלע ועבודות הקמתה לא הסתיימו מעולם. הכתובת המוקדמת ביותר על קירות הקפלה החיצוניים היא משנת 1177 והחזית מעוטרת בעיטורי צלבים.
הכנסייה המרכזית, או הקתוליקון (ראו במפת האתר - 2), הוקמה בשנת 1215 בצורת צלב בסגנון ארמני קלאסי. מרכזה של הכנסייה נושא כיפה שבסיסה רבוע, והאפסיס שוכן בצידו המזרחי של המבנה. מצפון ומדרום שוכנות שתי קפלות שלהן שתי קומות ותקרתן עשויה בצורת קמרון חבית. דלת מעוטרת בעיטורים עשירים מובילה מהקפלה הדרומית ישירות אל חצר המנזר.
כמו במנזר הארפאט בצפון ארמניה, הנרתקס, או "גאוויט", גדול מהכנסייה עצמה (ראו במפת האתר - 3). הוא צמוד לה ממזרח והוקם עשר שנים לאחריה, בשנת 1225. הוא שימש לעריכת מפגשים, ללימוד ולהקבלת פניהם של צליינים. במרכזו של המבנה ארבעה עמודים גדולים התומכים בתקרת קורות עץ. עמודים אלה מחלקים את הגאוויט לתשעה חלקים ומעל לחלק המרכזי קבועה כיפה שבמרכזה פתח המאפשר חדירת אור, וממנה תולים "נטיפים".
"הכנסייה הראשונה החצובה בסלע" (ראו במפת האתר - 4) הוקמה לפני שנת 1250 במקום בו נבע המעיין הקדוש העתיק. היא שוכנת בצמוד מצפון לגאוויט, צורתה כשל צלב יווני והיא חצובה כולה בסלע. חללה הפנימי מקורה בשתי קשתות צולבות הנושאות כיפה שגם ממנה תלויים נטיפים.
ממזרח לכנסייה זו שוכן ה"ז'מאטון" (ראו במפת האתר - 7), קברם של נסיכי פרושיאן שהוקם בשנת 1238, וגם הוא נגיש מהגאוויט. הקבר רבוע וגם הוא חצוב בסלע.
מה"ז'מאטון" מוביל מעבר צר אל "הכנסייה השנייה החצובה בסלע" (ראו במפת האתר - 8) המתוארכת גם היא לשנת 1238 על בסיס כתובת שנמצאת במקום. על קירות המבנה תבליטים של בעלי חיים, בהם תבליט של שני אריות הקשורים זה לזה בשרשרת הכרוכה על צוואריהם, לוחמים, צלבים ומוטיבים מעולם הצומח.
ה"ז'מאטון העילי" (ראו במפת האתר - 10) שוכן מצפון לז'אמטון המקורי ולכנסייה השנייה החצובה בסלע. המבנה רבוע ודומה בתוכניתו ובממדיו לגאוויט. הוא חצוב בסלע ובמרכזו ארבעה עמודים המחלקים אותו לתשעה חלקים. בז'מאטון העילי קברים של שני נסיכים וקברים לא מזוהים נוספים, וכתובת מעידה כי בנייתו הושלמה ב-1288.
גלריה

המנזר בחורף
מראה הגאוויט
תבליטי האריות בכנסייה השנייה החצובה בסלע
הקתוליקון והגאוויט. מראה ממזרח ולעבר שער הכניסה הראשי
הדלת המעוטרת בחזית הדרומית של הקתוליקון
חצ'קרים קבועים בקירות המנזר
עמק האזאט סמוך לגרני
ממלכת מרסיה

| --- | --- |
דגל

 
 ממשל
 משטר:  מונרכיה אבסולוטית
 ראש המדינה:  מלך מרסיה
 מלך מרסיה:  מלכי מרסיה
 שפה נפוצה:  אנגלית עתיקה לטינית
 עיר בירה:  טאמוורת', סטפורדשייר
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה
 היסטוריה
 הקמה:  527
 חסות של וסקס פירוק:  879 918
 תאריכי פירוק:  918 
 ישות יורשת:  ממלכת וסקס ממלכת וסקס
 שליטים בולטים:  איקלינגאס
 דמוגרפיה
 דת:  פגניות, נצרות
 
ממלכת מֶרְסְיָה (באנגלית עתיקה: Miercna rīce ובלטינית: Regnum Mercia) הייתה אחת משבע הממלכות שהתקיימו באנגליה בתקופת ההפטרכיה, בין סוף השלטון הרומאי במאה ה-5 ועד לאיחודה של הארץ לממלכה אחת תחת כתר אחד במאה ה-10. מרסיה שכנה במרכזה של אנגליה, במיוחד סביב נהר הטרנט. היא גבלה בשתי ממלכות אנגליות נוספות: נורת'מבריה אשר שכנה מצפון, ומזרח אנגליה שכנתה ממזרח. מדרום היא גבלה בשתי ממלכות סקסוניות: אסקס ווסקס. במערב היא החזיקה בגבול ארוך עם ויילס הקלטית, ומעצם עובדה זאת נגזר שמה – משמעות השם "מרסיה" באנגלית עתיקה הוא "עם הגבול".
ברוב ימיה הייתה מרסיה הממלכה הגדולה ביותר באנגליה, ולצד ממלכת וסקס הייתה בדרך כלל גם בעלת העוצמה הפוליטית הגדולה ביותר.
היסטוריה

ממלכת מרסיה הוקמה בשנת 527 על ידי האנגלים, אשר פלשו לאזור מצפון גרמניה במהלך המאה ה-5. במקור הייתה האוכלוסייה פגנית בעיקרה, אך תחת מלכותו של המלך פידה, סביב שנת 656, מרסיה התנצרה. במהלך המאה ה-8 הגיעה מרסיה לשיא עוצמתה, כאשר הדבר בא לידי הביטוי הרחב ביותר תחת מלכותו של אופה האדיר. בשנים אלו, אשר זכו לכנוי "תור הזהב של מרסיה" (Golden Age of Mercia), הרחיבה מרסיה את גבולותיה, והממלכות קנט, סאסקס ומזרח אנגליה סרו למרותה. לאורך המאה ה-9 נקלעה מרסיה לשורה של אתגרים מדיניים שונים. שורה של פלישות ויקינגיות שחקו את גבולות הממלכה, המיטו עליה הרס והביאו להחלשתה. במקביל לפלישות ממזרח, מדרום האמיר כוחה של ממלכת וסקס, אשר באותן השנים הפכה לממלכה הדומיננטית באנגליה. בתוך כך, איבדה מרסיה את הבכורה בקנט וסקס לטובת וסקס, ובמקביל מזרח אנגליה חידשה את ריבונותה. בשנת 879, כנגד עוצמתה העולה של וסקס תחת אלפרד הגדול, הפכה מרסיה למדינת חסות של שכנתה הדרומית. מצב עניינים זה נמשך עד לשנת 918, אז מרסיה פורקה, ושטחה שולב בווסקס.
ראו גם

מלכי מרסיה
הפטרכיה
ממלכת וסקס
ממלכת נורת'מבריה
הרגימנט המרסיאני
ויילס
מנזר דיר אנטוניוס

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מנזר 
 על שם:  אנטוניוס הגדול 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°46′43″N 35°13′49″E﻿ / ﻿31.77861111°N 35.23027778°E﻿ / 31.77861111; 35.23027778
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) מנזר דיר אנטוניוס(למפת ירושלים העתיקה רגילה) מנזר דיר אנטוניוס(למפת ירושלים רגילה) מנזר דיר אנטוניוס(למפת ירושלים מוגדלת) מנזר דיר אנטוניוס
 
כנסיית הלנה
הירידה ל"בור הלנה"
מנזר דיר אנטוניוס (בקופטית: אָנְבָּה אָנְטוּניוּס) הוא מנזר ברובע הנוצרי השייך לעדה הקופטית, סמוך לתחנה התשיעית בדרך הייסורים. המנזר, הבנוי על גג כנסיית הקבר, סמוך למתחם דיר אל סולטאן, מנציח את שמו של אנטוניוס הקדוש, הראשון מהקופטים שיצא להתבודד כנזיר במדבר. במתחם הקופטי חיים כ-20 נזירים שמוצאם במצרים. ראשית המנזר במבנים שהיו קשורים לקפלת הלנה  שבכנסיית הקבר, והוא נזכר בכתבי עולי רגל. המנזר שוקם ב-1875 בסיוע קופטים אמידים ממצרים, על-מנת להכשיר בו מגורי נזירים ואכסניית צליינים. ב-1912 הפך המקום רשמית למושב הארכיבישוף הקופטי של ירושלים ולמרכז הפטריארכיה הקופטית של העיר.
במתחם שלוש כנסיות: כנסיית הלנה, מעליה כנסיית סנט אנטוניוס ומעליה כנסיית הבתולה. בקומה הרביעית נמצאים מגורי הארכיבישוף הקופטי של ירושלים וטרקלין לקבלת אורחים.
כנסיית סנט הלנה

בכנסייה אולם מאורך מעוטר באיקוניות בהן ג'ורג' הקדוש ו"הבשורה". מתחתיה שוכן "בור הלנה" (או בריכת הלנה) - מאגר מים גדול אליו מובילות 51 מדרגות. הכנסייה שוקמה בשנות ה-80 של המאה ה-20. טקסים מתקיימים במקום מדי יום ה'.
כנסיית סנט אנטוניוס

כנסייה זו היא הכנסייה המרכזית של המתחם וצמודה לכנסיית הקבר מצפון. הכנסייה הוקמה ב-1903 והוקדשה לבזילאוס, הפטריארך הקופטי הראשון של ירושלים, שהתמנה לתפקידו ב-1266. בשנת 1960 עברה הכנסייה שיפוץ נרחב. זוהי אחת הכנסיות הקופטיות הבודדות שפתחן פונה מזרחה. שוכנת ליד תיכון טרה סנטה.
כנסיית הבתולה

הכנסייה היא חדר במתחם בו אירע אירוע מוזר וניסי בו התגלתה מרים לסטודנטים בשנת 1954. יעקובוס, הארכיבישוף של ירושלים, הקדיש את החדר לכנסייה. במקום פרסקאות מודרניים ואיקוניות של מרים. כיוון שמרים התגלתה ביום שני בבוקר, נערך טקס במקום בכל יום שני בבוקר.
ממלכת אפגניסטן

ממלכת אפגניסטן (בפשטו: د افغانستان واکمنان; בפרסית: پادشاهي افغانستان) הייתה מונרכיה חוקתית בדרום ומרכז אסיה. הוקמה בשנת 1926 והחליפה את אמירות אפגניסטן. בראשה עמד שאה משושלת ברקזאי. היא הוכרזה על ידי השאה הראשון שלה, אמנואללה חאן, שבע שנים לאחר תחילת שליטתו על אפגניסטן. התואר המלא שלו ושל ממשיכיו היה "שָׁאָה (מֶלֶךְ) מַמְלֶכֶת אַפְגָנִיסְטָן וְרִבּוֹנוּתָהּ הַנִּתֶּנֶת בְּיָדִי הָאֵל." המלוכה הסתיימה בהפיכה לא אלימה בשנת 1973.
היסטוריה

אמנואללה חאן חנך סדרה מקיפה של רפורמות משפטיות, חברתיות, כלכליות, צבאיות ופוליטיות. רפורמות אלו כללו תיעוש, מודרניזציה וחילון. הוא נחשב לאחד מבין השליטים המוסלמים שקראו למודרניזציה, ביחד עם רזא שאה פהלווי ומוסטפא כמאל אטאטורק. בעקבות הרפורמות, הפכה אפגניסטן למלוכה חוקתית ואמאנואלה ח'אן הפך לשאה.
בסוף שנת 1928 הודיע על תוכנית רפורמה מורחבת מאוד, אך זו הופרעה בתחילת 1929 על ידי מרד שבטי גדול אחר שכלל כוחות פשטונים וטג'יקים יחדיו. מרד זה הפך בסופו של דבר למלחמת האזרחים האפגנית הראשונה שהפילה את משטרו של אמאנואלה. הכוחות, שהתנגדו למודרניזציה, השתלטו צבאית על קאבול בהובלת חביבאללה קלקאני בינואר 1929.
הנסיך מוחמד נאדיר שאה, בן דודו של אמאנאללה, הביס מאוחר יותר (נובמבר 1929) את כוחותיו של חביבאללה, ובמהרה הוא מונה להיות מלך אפגניסטן. בתקופת שלטונו הוא זנח את הרפורמות של אמאנאללה ודגל במודרניזציה יותר הדרגתית. עם זאת בשנת 1933. סטודנט מקאבול התנקש בחייו על רקע נקמה אישית. בין 1933 ל-1973 שררה יציבות יחסית במדינה, תחת שלטונו של המלך מוחמד זאהיר שאה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, זאהיר שאה הכיר בצורך למודרניזציה של אפגניסטן וגייס מספר יועצים זרים לסיוע בתהליך. בתקופה זו האוניברסיטה המודרנית הראשונה של אפגניסטן נוסדה. עם זאת במהלך תקופת שלטונו מספר התקדמויות פוטנציאליות ורפורמות לא יצאו לפועל כתוצאה מפלגנות וסכסוכים פוליטיים. בתחילה הושפע שלטונו מפעילות ראשי ממשלה פעלתנים ממשפחת המלוכה. לאחר התפטרות דודו, מוחמד דאוד ח'אן, זאהיר שאה החל לנכס לעצמו סמכויות רבות יותר והחל להיות אקטיבי יותר בענייני המדינה. כך בשנת 1964 העביר זאהיר שאה חוקה שיצרה דמוקרטיה פרלמנטרית מוגבלת.
בשנת 1973, בעוד שזאהיר שאה היה באיטליה, שם עבר ניתוח עיניים וטיפול במתנת, מוחמד דאוד חאן ביים הפיכה והקים ממשלה רפובליקנית. זאת לאחר שעשור קודם לכן, מוחמד דאוד חאן אולץ להתפטר מראשות הממשלה על ידי זאהיר שאה. זאהיר שאה לא הסתכן במלחמת אזרחים וויתר על השלטון. כך תמה מלוכה במדינה.
יחסי חוץ

אמנאללה חאן קידם מדיניות פרו-סובייטית אך ברגע שהסובייטים סיימו את האוטונומיה של בוכרה, השאה היה מאוכזב מהיחס למוסלמים והיחסים התקררו. ארצות הברית, בגלל ההשפעה הבריטית והיעדר אינטרסים מסחריים או תרבותיים שם, לא הכירה רשמית באפגניסטן עד 21 באוגוסט 1934. שגרירות אמריקאית לא נפתחה בקאבול עד יוני 1942. בהודו הבריטית פקידים התקשו לקבל את עצמאותה המוחלטת של אפגניסטן, לשעבר פרוטקטורט בריטי, ואילו האפגנים התרעמו בצורה מרה על עמדות פטרוניות של בריטניה.
ב-27 בספטמבר 1934, בתקופת שלטונו של זהיר שאה, הצטרפה ממלכת אפגניסטן לחבר הלאומים. עד סוף שנות ה-30 אפגניסטן הגיעה להסכמים על סיוע וסחר חוץ עם מדינות רבות, בעיקר גרמניה, איטליה ויפן. במהלך מלחמת העולם השנייה, אפגניסטן נותרה נייטרלית. אף על פי שכן, לאפגניסטן היו יחסים עם גרמניה הנאצית, אך אלה נותקו לאחר הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן.
אפגניסטן התקבלה לארגון האומות המאוחדות ב-29 באוגוסט 1946. בשנת 1947, אפגניסטן הייתה החברה היחידה שהצביעה נגד הכנסת פקיסטן לארגון, אם כי חודשים ספורים לאחר מכן שינתה את החלטתה. הדבר נעשה בעיקר בגלל קריאת הממלכה להקמת "פשטוניסטן", מדינה שתאחד את כל הפשטונים (רובם גרים בשתי המדינות). ניקיטה חרושצ'וב ביקר בבירה קאבול ואישר את הטענות האפגניות לפשטוניסטן בשנת 1955. יחסי אפגניסטן–פקיסטן המשיכו לכלול תקופות של מתיחות.
בהנהגתו של זהיר שאה חיפשה הממשלה האפגנית מערכות יחסים בעיקר עם ברית המועצות, צרפת, בריטניה וארצות הברית. ארצות הברית וברית המועצות השקיעו שניהן בכלכלת אפגניסטן כדי לנסות להשיג השפעה במהלך המלחמה הקרה. כמו תוכנית ארבע הנקודות בשנת 1951, כאשר אפגניסטן וארצות הברית חתמו על הסכם לסיוע בפיתוח הכלכלי במשק, ובניית צינור של 100 ק"מ מטרמז למזר-א-שריף שנבנה על ידי טכנאים סובייטים והחלו בשנת 1954. אפגניסטן קיבלה 18,500,000 דולר מבנק הייצוא –יבוא של ארצות הברית כדי לסייע להם ברכישת חומרים, ציוד ושירותים אמריקאים לפרויקט הפיתוח של עמק הלמנד. אפגניסטן הפכה לחברה בגוש המדינות הבלתי-מזדהות בשנת 1961.
ראו גם

היסטוריה של אפגניסטן
הערות שוליים

↑  סוכנות הידיעות הארץ‏, המלך שב הביתה, באתר וואלה, 20 באפריל 2002 (הקישור אינו פעיל, 16.8.2021)
1 2  "CHAPTER ONE THE AFGHAN COMMUNISTS"
↑  INDEPENDENT PAKISTAN, countrystudies.us
↑  Rubin, Barnett. "DĀWŪD KHAN".  In Ehsan Yarshater (ed.). Encyclopædia Iranica (Online ed.). United States: Columbia University. נבדק ב-20 במרץ 2009. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
ממלכת אפגניסטן ושכנותיה לאחר תחילת שנות ה-50. היא גבלה באיראן במערב, בפקיסטן בדרום ובמזרח, בברית המועצות בצפון (לאורך נהר קושק) ובצפון מזרח וברפובליקה העממית של סין בחלק המזרחי ביותר של הממלכה.
מירון ראובן

מירון ראובן (נולד ב-1961) הוא דיפלומט ישראלי המכהן משנת 2020 כקונסול ישראל בבוסטון.
ביוגרפיה

ראובן נולד בקייפטאון שבדרום אפריקה, ובשנת 1974 עלה לישראל. בשנת 1980 התגייס לצה"ל ושירת בחיל האוויר עד לשנת 1983. לאחר שירותו הצבאי למד דיפלומטיה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1988 הצטרף ראובן לשירות במשרד החוץ וכיהן בתפקידים שונים. תחילה עבד במחלקה לענייני אירופה במשרד ובמחלקת המידע. בשנים שלאחר מכן יצא לדרום אמריקה ועסק בתפקידם שונים בשגרירויות ישראל במקסיקו ובצ'ילה. בשנת 1997 שב לישראל והיה מנהל מחלקת יהדות התפוצות ומנהל המחלקה לענייני הפלסטינים. בין השנים 2000–2002 היה שגריר ישראל בפרגוואי ובין השנים 2002–2003 בבוליביה.
לאחר תקופה שהיה מנהל המחלקה לענייני אמריקה הלטינית והאיים הקריביים במשרד החוץ, מונה ראובן בשנת 2007 לשגריר ישראל בקולומביה. בספטמבר 2010 מונה לכהן כממלא מקום השגריר באומות המאוחדות. מינויו היה פשרה בין ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר החוץ אביגדור ליברמן שלא הגיעו להסכמה על זהות השגריר באו"ם. במרץ 2011 סיים את שירותו באו"ם.
בשנת 2015 מונה לתפקיד ראש הטקס במשרד החוץ.
באוגוסט 2020 מונה ראובן לתפקיד הקונסול הכללי בבוסטון.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ראובן גרוש ואב לשתי בנות.
הערות שוליים

↑  רוני סופר, מירון ראובן מונה למ"מ שגריר ישראל באו"ם, באתר ynet, 16 ביולי 2010
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מעלית הזמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מולטימדיה
 כתובת:  שדרות ממילא, ירושלים
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1988
 תאריך פתיחה רשמי:  1988 
 קואורדינטות:  31°46′38″N 35°13′29″E﻿ / ﻿31.777357357283°N 35.224855871128°E﻿ / 31.777357357283; 35.224855871128
 www.time-elevator.co.il
 he
 
מעלית הזמן היא אטרקציה תיירותית הממוקמת בשכונת ממילא בירושלים, שהוקמה בשנת 1988 בידי היזם אורי ירדני. במקום מוצגים מספר מיצגי מולטימדיה העוסקים בהיסטוריה של ירושלים, בגוף האדם ובאסטרונומיה.
האולם בו מוקרנים המיצגים כולל 250 מ"ר של מסכי לד היקפיים המציגים לקהל מידע ב-180 מעלות, מערכות שמע ותאורה, 104 מושבים, 98 מהם נעים על 6 צירי תנועה ו- 6 מהם נייחים.
במהלך התצוגות קיים שימוש במערכות סימולציה, הקרנה וקול חזקים ורוב המושבים במוזיאון נעים לאורך המיצג, ולכן לא מתאימים לחולי לב, נשים בהריון, הסובלים מבעיות גב, תנועה וסחרחורות. אלה מתבקשים להשתמש במושבים הקבועים שאינם נעים במהלך הפעילות.
המיצגים

מעלית הזמן - מסע המעלית מתחיל במעמקי האדמה של ירושלים התנכ"ית, ועולה דרך 3,000 שנות ההיסטוריה של ירושלים וכל אירועיה החשובים.
אני ירושלים - מיצג מולטימדיה המשלב את מראות העיר, צליליה ואף הריחות המזוהים ביותר עם ירושלים.
מסע ביקום - סיור במערכת השמש שלנו, כדור הארץ, הירח והפלנטות השכנות לנו.
מסע בגוף האדם - מיצג הכולל הדמיות תלת-ממדיות של גוף האדם.
הערות שוליים

↑  יהודית יהב, אורי ירדני: משחק עם הזמן, באתר ynet, 1 ביולי 2003
↑  'מעלית הזמן בירושלים' חוגגת 20 שנה
מעבר חונג'ראב

| --- | --- |
מעבר חונג'ראב מבט מפקיסטן אל עבר סין
מעבר חונג'ראב מבט מפקיסטן אל עבר סין
 מידע כללי
 גובה:  4,693 מטר
 מדינה:  פקיסטן, הרפובליקה העממית של סין 
 מיקום:  גבול הרפובליקה העממית של סיןסין - פקיסטן פקיסטן
 רכס הרים:  קארקוראם
 מסלול ההעפלה הקל:  כביש
 מחבר בין:  סין ופקיסטן
 פתיחת הכביש:  1986 המעבר הושלם ב-1982
 קואורדינטות:  36°51′00″N 75°25′41″E﻿ / ﻿36.85°N 75.428°E﻿ / 36.85; 75.428
  (למפת פקיסטן מוגדלת) אסלאמאבאד רוואלפינדי קראצ'י לאהור פייסלאבאד מולטאן פשאוור היידראבאד כוויתה הודו סין קשמיר אפגניסטן טורקמניסטן איראן הים הערבימעבר הרים חונג'ראב(למפת פקיסטן רגילה) אסלאמאבאד רוואלפינדי קראצ'י לאהור פייסלאבאד מולטאן פשאוור היידראבאד כוויתה הודו סין קשמיר אפגניסטן טורקמניסטן איראן הים הערבימעבר הרים חונג'ראב(למפת הרפובליקה העממית של סין רגילה) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןמעבר הרים חונג'ראב(למפת הרפובליקה העממית של סין מוגדלת) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןמעבר הרים חונג'ראב
 
מעבר חונג'ראב (גובה 4,693 מטר) הוא מעבר הרים גבוה בחבל קשמיר, בגבול שבין פקיסטן לחבל שינג'יאנג שבסין. פירוש שמו של המעבר הוא "עמק הדם" בשפת הוואחי.
זהו מעבר הגבול הסלול הגבוה ביותר בעולם. המעבר הוא גם הנקודה הגבוהה ביותר על כביש קארקוראם. קטע זה של הכביש הושלם בשנת 1982 והחליף שני מעברי הרים אחרים (מעבר מינטאקה ומעבר קיליק - שניהם לא סלולים).
המעבר שוכן בעמק ארוך ושטוח המכוסה שלג בעת החורף וסגור לתנועה מדי שנה, בין 15 באוקטובר ל-1 במאי. בצידו הסיני של המעבר קיימים מרחבי מרעה עשב בהם רועים עדרי יאק. בצידו הפקיסטני של המעבר הכביש עובר לאורך כ-50 ק"מ בתוך הפארק הלאומי חונג'ראב, בטרם הוא מגיע לעמדת המשמר של דיה. משם, לאחר כ-35 ק"מ נוספים קיימת נקודת ביקורת הגבולות והמכס בסוסט.
ב-1 ביוני 2006 נחנך שירות אוטובוס יומי מן העיירה גילגיט בפקיסטן אל העיר קאשגאר שבסין. בשנת 2007 התבצע סקר מומחים באזור המעבר כדי לבחון אפשרות של בניית מסילת רכבת אשר תחצה את המעבר ותקשר בין סין ופקיסטן.
לקריאה נוספת

King, John 1989. Karakoram Highway : the high road to China. Hawthorn, Victoria, Lonely Planet Publications. ISBN 0-86442-065-X
ממלכת אלבניה

ממלכת אלבניה (באלבנית: Mbretëria Shqiptare) הייתה מלוכה חוקתית בחצי האי הבלקני, בטריטוריה בו התקיימה אלבניה, בין השנים 1928–1939.
ב-1912, לאחר מלחמת הבלקן הראשונה הוכרזה אלבניה כמדינה עצמאית ומשטרה היה רפובליקני. ב-1925 נבחר לנשיא אהמט זוגו, שהכריז על עצמו, ב-1928, כזוגו הראשון, מלך אלבניה ועל ארצו כממלכה חוקתית. ההכרזה אושרה בבית הנבחרים האלבני.
יחסי ממלכת אלבניה עם איטליה הפשיסטית היו טובים מאוד והיו גם שראו באלבניה מין ארץ חסות של איטליה. למרות יחסים טובים אלה, ב-1939 החליט בניטו מוסוליני לפלוש ולכבוש את אלבניה כצעד נוסף בתוכניתו לבניית לאימפריה איטלקית. כיבוש זה שם קץ לעצמאות אלבניה, המלך הודח וויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה הוכרז גם כמלך ממלכת אלבניה החדשה (שהייתה בפועל מדינת בובות של האיטלקים).
לאחר מכן

אלבניה הכריזה מלחמה על בריטניה וצרפת, ביום בו עשתה זאת איטליה, 10 ביוני 1940, ושימשה בסיס למתקפה על יוון במלחמת איטליה–יוון ב-1940. היוונים הדפו את המתקפה והחזיקו בחלקה הדרומי של אלבניה עד אפריל 1941 כאשר התערבות גרמנית הכריעה את הכף, והביאה לכניעת יוון. לאחר כיבושה ופירוקה של יוגוסלביה סופחה מונטנגרו לשטח אלבניה. ויטוריו אמנואלה הכריז מלחמה בשם אלבניה על ברית המועצות בשנת 1941 ועל ארצות הברית בשנת 1942.
ב-10 בספטמבר 1943 בעקבות הדחתו של מוסוליני וכריתת הסכם שביתת הנשק עם בעלות הברית הודיע ויטוריו אמנואלה כי הוא מוותר על כתר אלבניה. לאחר מכן פלשו הגרמנים לאלבניה, והחזיקו אותה כמדינה כבושה, אל מול התנגדות עממית עזה, עד לשחרורה על ידי הבריטים ב-29 בספטמבר 1944.
ראו גם

אלבניה תחת השלטון האיטלקי
הערות שוליים

1 2  Italian Penetration
1 2  Zog's Kingdom
↑  Italian Occupation
↑  מוסוליני מתכונן לכבוש את אלבניה, המשקיף, 2 באפריל 1939
↑  איטליה מרכזת צבא מול חופי אלבניה?, הצופה, 5 באפריל 1939
↑  אלבניה לא תסכים לפגיעה בעצמאותה, המשקיף, 5 באפריל 1939
↑  אלבניה מכחישה: לא יספחוה לאיטליה, דבר, 5 באפריל 1939
↑  איטליה השתלטה על אלבניה בכח הנשק, המשקיף, 9 באפריל 1939
↑  צרפת ואנגליה לא תהיינה פעילות בעניין אלבאניה, דבר, 9 באפריל 1939
מנזר דונסקוי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מנזר אורתודוקסי, סימן נוף 
 מיקום:  דונסקוי ראיון 
 מדינה:  רוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1591
 תאריך פתיחה רשמי:  1591 
 קואורדינטות:  55°42′52″N 37°36′07″E﻿ / ﻿55.714444444444°N 37.602083333333°E﻿ / 55.714444444444; 37.602083333333
 donskoi.org
  (למפת מוסקבה מוגדלת) מנזר דונסקוי(למפת מוסקבה רגילה) מנזר דונסקוי
 
מנזר דונסקוי
מנזר דונסקוי (ברוסית: Донско́й монасты́рь) הוא מנזר גדול מדרום למרכז מוסקבה. המנזר הוקם ב-1591. נודע כמקום קבורה לאנשי שם.
היסטוריה

המנזר הוקם בנקודה בה שכנה כנסייה בימי בוריס גודונוב, שהכילה את האיקונה "גבירתנו של נהר הדון" (Донская икона Божией Матери) מאת תאופנוס היווני. לפי האגדה לקח דמיטרי דונסקוי את האיקונה איתו לקרב קרב קוליקובו עם אורדת הזהב בשנת 1380 וניצח בעזרתה בקרב. המנזר מנציח את שמו.
המנזר שימש כמוצב צבאי שהגן על הדרך הראשית מן הקרמלין דרומה. כך למשל ב-1618 נהדפה הסתערות כוחות קוזאקים אוקראינים למרגלות חומות המנזר.
ב--1683 הועלה ראש המנזר לרמת ארכימנדריט, והמנזר זכה לעצמאות ולנחלות.
ב-1711 הוקמה הקתדרלה הגדולה ובה נקברו הצארים משושלת בגרטיוני ודוכסי מינגרליה מבית דאדיאני. ב-1812 תקף צבא נפוליאון את המנזר, אך אוצרותיו (בראשם האיקונה גבירתנו של נהר הדון) הועברו לוולוגדה מבעוד מועד וניצלו.
בעת מהפכת אוקטובר 1917 שהו במנזר 48 נזירים. טיכון, פטריארך מוסקבה ורוס כולה, נכלא במזנר בשנת 1922 על ידי שלטונות ברית המועצות ולא יצא ממנו עד מותו שלוש שנים לאחר מכן. הוא גם נקבר במנזר בקבר לא מסומן שהתגלה רק ב-1992.
ב-1924 השתמשו השלטונות במקום כמושבת עונשין. כן אוחסנו במקום שרידים ממנזרים וכנסיות שהרסו הקומוניסטים ברחבי מוסקבה (בהם קתדרלת ישו המושיע, מגדל סוחארב ועוד).
מקום קבורה > בית הקברות הישן

משפחות אצולה רבות בחרו לקבור את מתיהן בכנסיות ובקפלות בתחומי הממנזר. בית הקברות הישן (Некрополь Донского монастыря) ממוקם בדרום-מזרח המתחם ובמהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 נקברו בו מדינאים והיסטוריונים, סופרים ומשוררים, מדענים ופילוסופים, ציירים וארכיטקטים. בהם ניקולאי רפנין, אוסיפ בובה, וסילי פרוב, ניקולאי ז'וקובסקיו ועוד. לאחר התפרקות ברית המועצות נקברו במקום עצמותיהם של רוסים שנמלטו מברית המועצות ומתו בגלות, בהם הגנרלים ולדימיר קאפל ואנטון דניקין וכן הסופר אלכסנדר סולז'ניצין.
מקום קבורה > בית הקברות החדש

מדרום למנזר, בסמוך אך מחוץ לחומותיו, נפתח ב-1910 בית קברות נוסף, שכונה "בית הקברות החדש" (Новое Донское кладбище). בית קברות זה הפסיק לקלוט נפטרים בסוף שנות השמונים. בין היתר נקברו במקום מריה, בתו של אלכסנדר פושקין, רודולף אבל, פאינה רנייבסקיה, פאבל סודופלאטוב ואחרים.
בתקופת הטיהורים הגדולים של סטלין, נקברו במקום קרבנות הוצאה להורג בקברי אחים. בין היתר נקברו במקום ככל הנראה שרידיהם של וסילי בליוכר, סטניסלב קוסיאור, מיכאיל טוכאצ'בסקי, ניקולאי יז'וב, וסבולוד מיירהולד, איסאק באבל, אולג פנקובסקי, גריגורי קוליק, אלכסנדר יגורוב וכן פיוטר קרסנוב, שהוצא להורג בעוון שיתוף פעולה עם הנאצים ב-1947.
בין 1927 לאמצע שנות השבעים פעל במקום קרמטוריום (משרפת גופות), היחיד במוסקבה.
הערות שוליים

↑  The Recovery of St. Tikhon’s relics in February 1992, דיווח על מציאת השרידים באתר הכנסייה הפרבוסלבית באמריקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 150937709   WorldCat (עם VIAF): 150937709 
בית הקברות של מנזר דונסקוי בשלג