stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליעזר פיש
תולדותיו

נולד בשנת תר"מ ללאה ולרב משה בעיירה מוסיף שבמחוז מרמורש. מצד אביו היה מיוחס לרבי חיים צאנזר מהקלויז בברודי ומצד אמו היה מיוחס לשל"ה. היה תלמידו של הרב מרדכי יהודה לב (תלמידם של הכתב סופר ורבי שלמה זלמן אולמן ממאקווא ה"יריעות שלמה"). נישא ללאה אביגיל, בתו של רבי משה זאב רבה של ערד-סינזשארץ ובזיווג שני נישא לחיה גולדה בת הרב נחום צבי. לאחר חתונתו החל לנסוע לאדמו"ר מסיגט, רבי חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים שם למד עם בניו רבי חיים צבי ורבי יואל. בשנת תרס"ה החל לכהן בדיינות בניר-בוגדן שם הקים ישיבה ואף החל להתנהג באדמו"רות. לאחר מכן עבר לביקסאד (הו'), שאף שם הקים ישיבה גדולה. בזמן מלחמת העולם הראשונה עבר לסאטמר שם התפרסם שמו כבעל מופת. גם בסאטמר הקים ישיבה שמנתה 50 בחורים.  היה מפורסם גם בתפילותיו הארוכות ומלאות בבכיות ופזרנותו לצדקה. דברי תורתו הודפסו בספר "שם אליעזר".
עם סגירת יהודי סטאמר בגטו של העיר, נמלטו הרב פיש ואשתו, יחד עם רב העיר וידידו - רבי יואל טייטלבוים - האדמו"ר מסאטמר, לעיר קלוז' הסמוכה לגבול עם רומניה. בהגיעם לקלוז' נתפסו כולם ונשלחו לגטו המקומי. הרב פיש גורש לאושוויץ, מספר ימים אחר כך. נרצח בכ' בסיוון תש"ד. אשתו ובנו רבי חיים משה נרצחו איתו.
משפחתו

בנו רבי חיים משה, היה רב במנשטור והמחוז. נרצח עם אביו.  דברי תורתו הודפסו בקונטרס "בני משה" שנספח לספר "שם אליעזר".
בנו רבי נחום צבי, ניצל מהשואה וכיהן אחר אביו כאדמו"ר מביקסאד בניו יורק. נישא לבת אחותו/גיסו רבי משה אריה לעוו, ממנה יוצאי חלציו. בזיווג שני נשא את הרבנית בריינדל בת רבי יוסף מדעש. הוציא בשנת תשי"ד את כתבי אביו בספר "שם אליעזר".
בנו, מרדכי יהודה פיש, היה עילוי. נפטר בגיל 12 בכ"ט בתשרי תרפ"ב.
חתנו רבי משה אריה לב כיהן משנת תרפ"ט כאדמו"ר בטמשוואר. ניצל מהשואה וכיהן בארצות הברית כאדמו"ר מטמשוואר. חתנו היה רבי אשר ישעיה מזידיטשוב.
לאה, נפטרה בצעירותה.
בנו של רבי נחום צבי, רבי ישראל אליעזר, חתן רבי מרדכי מוויזניץ מונסי, מכהן באדמו"רות ביקסאד. בן נוסף הוא הרב יעקב שמעיה חתן רבי בן ציון יאקאבאוויטש מבני ברק שכיהן בעבר כמנהל מוסדות סאטמאר שם ומחבר ספרים.
הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית 2020

הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית 2020 הן בחירות מקדימות שבהן נבחר מועמד המפלגה הדמוקרטית שהתמודד מטעמה בבחירות 2020. ג'ו ביידן נבחר לאחר שב-6 ביוני עבר את סף 1,991 הצירים הדרושים להבטחת מועמדותו. יותר מ-270 מועמדים נרשמו להתמודדות בבחירות, המוקדמים שבהם הצהירו כבר בשנת 2017 על כוונתם להתמודד. עם זאת, רק 29 מהנרשמים החלו בפועל במסע בחירות, כאשר רובם פרשו ורק 3 נשארו במירוץ לאחר היוודע התוצאות של הסופר טיוזדיי שהתקיים ב-3 במרץ 2020.
מועמדים > מועמדים שעדיין מתמודדים

| שם ותמונה | אודות המועמד/ת | לוגו | מספר הצירים |
| --- | --- | --- | --- |
| ג'ו ביידן  |  בן 77, סגן נשיא ארצות הברית (2009–2017) סנאטור מטעם דלאוור (1973–2009)  מועמד בבחירות המוקדמות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית ב-1988 ו-2008  |  | 2,687 |
לוח זמנים > 2019

26 ביוני: החלק הראשון של העימות הדמוקרטי הרשמי הראשון. שודר ברשת NBC.
27 ביוני: החלק השני של העימות הדמוקרטי הרשמי הראשון. שודר ברשת NBC
30 ביולי: החלק הראשון של העימות הדמוקרטי הרשמי השני. שודר ברשת CNN.
31 ביולי: החלק השני של העימות הדמוקרטי הרשמי השני. שודר ברשת CNN.
12 בספטמבר: העימות הדמוקרטי הרשמי השלישי. שודר ברשת ABC.
15 באוקטובר: העימות הדמוקרטי הרשמי הרביעי. שודר ברשת CNN.
20 בנובמבר: העימות הדמוקרטי הרשמי החמישי. שודר ברשת MSNBC.
19 בדצמבר: העימות הדמוקרטי הרשמי השישי. שודר ברשת PBS.
לוח זמנים > 2020

14 בינואר: העימות הדמוקרטי הרשמי השביעי. שודר ברשת CNN.
3 בפברואר: אספות הבחירה באיווה - לאחר שגיאה ועיכוב בספירת הקולות, התברר שבוטיג'ג' זכה במקום הראשון עם 26.2% מהקולות, בפער דחוק של עשירית האחוז לפני ברני סנדרס (26.1%). אחריהם הגיעו וורן וביידן.
7 בפברואר: העימות הדמוקרטי הרשמי השמיני. שודר ברשת ABC.
11 בפברואר: הפריימריז בניו המפשייר - סנדרס זכה במקום הראשון עם 25.7%, פיט בוטיג'ג' במקום השני עם 24.4%, ואחריהם איימי קלובושר, וורן וביידן.
19 בפברואר: העימות הדמוקרטי הרשמי התשיעי. שודר ברשת MSNBC.
22 בפברואר: אסיפות הבחירה בנבדה - סנדרס במקום הראשון (46.8%), ביידן במקום השני (20.2%) כשאחריהם בוטיג'ג' וורן.
25 בפברואר: העימות הדמוקרטי הרשמי העשירי. שודר ברשת CBS.
29 בפברואר: פריימריז בקרוליינה הדרומית - ביידן במקום הראשון (48.7%), סנדרס שני (20%) והיתר קיבלו פחות מעשרה אחוזים.
3 במרץ: סופר טיוזדיי: פריימריז באלבמה, ארקנסו, קליפורניה, קולורדו, מיין, מסצ'וסטס, מינסוטה, קרוליינה הצפונית, אוקלהומה, טנסי, טקסס, יוטה, ורמונט ווירג'יניה. אסיפות בחירה בסמואה האמריקנית. פריימריז דמוקרטיים בחו"ל. כ-34% מהצירים עומדים לבחירה ביום זה.
10 במרץ: פריימריז באיידהו, מישיגן, מיסיסיפי, מיזורי, וושינגטון. אסיפות בחירה בדקוטה הצפונית.
14 במרץ: אסיפות בחירה באיי מריאנה הצפוניים
17 במרץ: פריימריז באריזונה, פלורידה, אילינוי.
4 באפריל: פריימריז באלסקה, הוואי, ולואיזיאנה. אסיפות בחירה בוויומינג
7 באפריל: פריימריז בוויסקונסין.
28 באפריל: פריימריז בדלאוור, מרילנד, ניו יורק, פנסילבניה ורוד איילנד.
2 במאי: פריימריז בקנזס. אסיפות בחירה בגואם
5 במאי: פריימריז באינדיאנה
12 במאי: פריימריז בנברסקה ווירג'יניה המערבית.
19 במאי: פריימריז בקנטקי ואורגון, ג'ורג'יה
2 ביוני: פריימריז בוושינגטון הבירה, מונטנה, ניו ג'רזי, ניו מקסיקו ודקוטה הדרומית
6 ביוני: אסיפות בחירה באיי הבתולה
12 ביולי: פריימריז בפוארטו ריקו (נדחה מ-29 במרץ)
11 באוגוסט: פריימריז בקונטיקט (נדחה מ-28 באפריל)
17-20 באוגוסט: ועידת המפלגה הדמוקרטית 2020 (אנ').
דוריס דיי

| --- | --- |

דוריס דיי בעת ביקורה בספינת חיל הים האמריקני, 1952
 לידה:  3 באפריל 1922 סינסינטי, אוהיו, ארצות הברית
 פטירה:  13 במאי 2019 (בגיל 97) Carmel Valley, ארצות הברית 
 שם לידה:  Doris Mary Anne Kappelhoff 
 סוגה מועדפת:  מוזיקת פופ מסורתית, ביג בנד, מוזיקת פופ 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1939–1989 (כ־50 שנה)
 בן או בת זוג:  Al Jorden (מרץ 1941–8 בפברואר 1943)  מרטין מלצ'ר (3 באפריל 1951–20 באפריל 1968)  George William Weidler (30 במרץ 1946–31 במאי 1949)  Barry Comden (1976–1982) 
 צאצאים:  טרי מלצ'ר 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי למפעל חיים (2008)  פרס גראמי למפעל חיים (2007)  היכל התהילה של גראמי (2011)  היכל התהילה של נשות אוהיו (1981)  היכל התהילה של גראמי (1998)  מדליית החירות הנשיאותית (2004)  פרס הנרייטה (1959)  גלובוס הזהב על שם ססיל ב. דה-מיל (1988)  פרס הנרייטה (1957)  פרס הנרייטה (1962)  פרס גראמי  גביע הכסף לנשות השנה של לוס אנג'לס טיימס  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 https://www.dorisday.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
דוריס דיי (באנגלית: Doris Day), שם הבמה של דוריס מרי אן קפלהוף (באנגלית: Doris Mary Ann Kappelhoff; ‏3 באפריל 1922 – 13 במאי 2019) הייתה שחקנית וזמרת אמריקאית. התפרסמה בזכות כשרונותיה בזימרה, ריקוד ומשחק דרמטי וקומי. כישוריה הרבים הפכוה לכוכבת קולנוע פופולרית בשנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20.
קורות חיים

דיי נולדה בסינסינטי לזוג מהגרים גרמנים. הוריה נתנו לה את שמה על שם השחקנית הנערצת על אמה, דוריס קניון.
בילדותה שאפה להיות רקדנית בלט, ואף התאמנה לתפקיד בלרינה, אך חלום זה נגדע בעקבות תאונת דרכים שגרמה לפציעתה. במקום זאת החלה דיי לשיר בלהקה מקומית, ולפתח את כישרון הזמרה, שבזכותו תהפוך למפורסמת.
החל מנערותה ועד שנות השבעים היו חייה רצופים תהפוכות בחייה הפרטיים, לצד הצלחה רבה בקולנוע. היא התחתנה לראשונה בגיל 16 עם נער שפגשה בעת מסע הופעות עם להקתה. על אף שחלקה ילד עם בעלה זה, בני הזוג התגרשו במהרה, והוא התאבד ביום הולדתה ה-17. היא נישאה בשנית ב-1946, מעט לפני עלייתה בתחום הבידור. גם נישואין אלו היו רעועים, והחזיקו, לטענת דיי באוטוביוגרפיה שפרסמה, כשמונה חודשים. דיי נישאה בשלישית ב-1951 למרטי מלצ'ר, שהיה לסוכנה ולמפיק רבים מסרטיה. מלצ'ר אימץ את בנה מנישואיה הראשונים, ונישואים אלו נראו מאושרים, ואכן החזיקו מעמד עד מותו ב-1968. למעשה לא כך היו פני הדברים, ובספרה חשפה דיי כי מלצ'ר נהג בפזרנות עם כספיה, השאירה עם חובות גדולים עם פטירתו, והיה מתעלל בבנה.
קריירת הבידור

בתחילה פנתה דיי להופעות ברדיו, שם הופיעה בשירים וזכתה להצלחה רבה. בעת הופעה מאולתרת במסיבת חברו של אמרגנה גילו אותה שני מפיקים אשר עבדו עבור אולפני האחים וורנר. המפיקים הציעו ללהק את דיי לתפקיד הראשי בסרטם "רומן בלב ים" ( "Romance on the High Seas"), וכך הפכה לכוכבת בן לילה. היא המשיכה להופיע בסרטים רבים ואף ביצעה את השיר אשר זכה בפרס האוסקר בקטגוריית שיר מקורי, בסרט המוזיקלי אודות קורותיה של קלמיטי ג'יין.
ב־1950 הופיעה בסרט "איש צעיר עם חצוצרה", לצידו של קירק דאגלס, ובסרט המוזיקלי "תה לשניים".
דיי המשיכה להופיע בסרטים רבים, ושמה הייתה למוקד משיכה בכל מקום שבו הוצגו סרטיה. ב-1955 הופיעה בסרט אהביני או עזביני לצידו של ג'יימס קאגני. הופעתה הזכורה ביותר הייתה כנראה בסרטו של אלפרד היצ'קוק "האיש שידע יותר מדי". דיי, אשר הופיעה בגרסתו השנייה של היצ'קוק לסרט, זכורה במיוחד בזכות השיר "קה סרה סרה" (מספרדית בדקדוק לקוי - "מה שיהיה יהיה"), אשר זכה אף הוא באוסקר. אחד מסרטיה המפורסמים היה "משחקי הפיג'מה" בו שיחקה בתפקיד הראשי.
ב-1958 הופיעה בסרט "מנהרת האהבה", לצידו של ריצ'רד וידמרק, בבימויו של ג'ין קלי.
לקראת שנות ה-60 שינתה דיי את רפרטואר התפקידים שלה והחלה להופיע בקומדיות רומנטיות, אשר זכו בהצלחה רבה גם כן. ב - 1958 שיחקה בסרט חביב המורה לצידו של קלארק גייבל. סרטה המצליח ביותר בתקופה זו היה "דו-שיח בחדר המיטות" (1959), שם זיכה אותה משחקה, לצידו של השחקן רוק הדסון, במועמדות לאוסקר, הפעם כשחקנית הטובה ביותר. הקהל כה אהב את שיתוף הפעולה בין דיי להדסון עד אשר אלו חזרו לשתף פעולה בשני סרטים נוספים - "אהובי חזור אלי" ו"אל תשלח לי פרחים". ב-1960 שיחקה ב"אל תאכל את המרגניות" לצידו של דייוויד ניבן ובסרט המתח "קולות בערפל" לצידו של רקס הריסון. ב-1962 שיחקה בסרט "מגע של מינק" לצידו של קרי גרנט. סרטה האחרון היה "מישהו במיטתה של אמא" לצידו של בריאן קית (1968). לקראת סוף העשור חלה דעיכה בקריירה של דיי, שתדמיתה כ"הנערה השכנה" התמימה נראה בעיני רבים כמיושן, אך זו נתעוררה מחדש בזכות מספר שירים שזכו להצלחת-מה. אך גם מצב זה היה עתיד להשתנות במהרה, עם מותו של בעלה, אשר השאיר את דיי בחובות כבדים ואילצה, לבסוף, להכריז על פשיטת רגל.
דיי זכתה להצלחה גדולה כזמרת ובין להיטיה ניתן למנות את 'מה שיהיה יהיה' ,'חביבה של המורה', 'בחור הוא בחור', 'אהבה סודית' ועוד.
דיי תבעה את שותפו לעסקים של בעלה לאחר שגילתה כי השניים בזבזו ונהגו בפזרנות ברווחיה שלה, ופוצתה ב-20 מיליון דולר בהכרעת בית המשפט. היא החלה להופיע בתוכניות טלוויזיה, עליהן הוחתמה ללא ידיעתה בידי בעלה, וזכתה להצלחה מחודשת. "המופע של דוריס דיי" שודר במשך 5 שנים, אך דמותה וגילה המתקדם של דיי הפכו את המופע, הלכה למעשה, לקץ קריירת המשחק שלה. במקומה החלה דיי לפעול למען זכויות בעלי חיים והובילה לצד אישי בידור נוספים מספר מסעות יחסי ציבור בנושא.
דיי חזרה לתודעת הציבור בשנות ה-90 עם יציאת אלבום אוסף של להיטיה, אשר הפך לפופולרי במיוחד. הוצאה הדרגתית של סרטיה בהוצאות מחודשות הגבירה את העניין בדיי, וההתעניינות בה הגיעה לשיאה עם שידורה של תוכנית אירוח בהגשתה. בשידור הראשון של אותה תוכנית התארח שותפה לסרטים רוק הדסון, אשר נראה חלוש וחולני, בשונה לגמרי מתדמיתו בתקופת הזוהר. לאחר שהתגלה כי הוא חלה באיידס, התייצבה דיי לצידו עד מותו.
ב-2004 זכתה דיי במדליית החירות הנשיאותית בזכות פועלה בתחום הבידור, אך סירבה להופיע לטקס עקב חרדתה מטיסות.
תדמיתה בעיני הציבור

דיי זכתה לתדמית טהורה המשקפת בתולים בעיני קהלה, זאת בעקבות תפקידיה הקולנועיים הרבים אשר תאמו תיאור זה. תדמית זו הייתה בעוכריה כאשר נחשבה למיושנת בעיני הציבור עת עולם הבידור נעשה פתוח יותר למיניות. באותו הזמן כינוה מבקרי הקולנוע "הבתולה הזקנה ביותר בעולם".
לימים הפכה דיי ותדמיתה כצעירה בעלת טוהר מידות וערכים שמרניים למעין אייקון תרבותי.
הוצאת האוטוביוגרפיה שכתבה חשפה בעיני רבים פן אותו לא ציפו לראות בדיי. וידויה על נישואיה בגיל 16, אשר הובילו להולדת בנה היחיד באותה השנה, עמדו בסתירה מושלמת לתדמית אשר רבים ייחסו לה. לאחר שפרשה מעולם הבידור התראיינה דיי בתוכנית האירוח של ברברה וולטרס, שם הביעה את סלידתה מתדמית זאת וטענה כי מעולם לא הבינה כיצד זה דבק בה.
דיי נפטרה ב-13 במאי 2019 כתוצאה מדלקת ריאות.
דוריס דיי בסרט "אהביני או עזביני", 1955
אודי בן-מוחה

| --- | --- |

 לידה:  1968 (בן 57 בערך) טבריה, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  בית הספר לקציני ים עכו 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1986
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 סגן מפקד יחידת אגוז  מפקד גדוד 17  מפקד גדוד שמשון  מפקד חטיבת הערבה  מפקד חטיבת שגיא  מפקד חטיבת יהודה  מפקד חטיבת כפיר  ראש מטה פיקוד הדרום  מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן
 
טקס חילופי מפקדים בחטיבת כפיר, יוני 2011. מימין: המפקד הנכנס בן מוחה, מפקד אוגדה 162, אגאי יחזקאל והמפקד היוצא, אורן אבמן
אודי בן-מוחה (נולד בשנת 1968) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף. שימש מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, ראש מטה פיקוד הדרום ומפקד חטיבת כפיר.
ביוגרפיה

בן-מוחה נולד וגדל בטבריה. בוגר בית הספר לקציני ים עכו (1986). התגייס לצה"ל בשנת 1986, והתנדב לשייטת 13. לאחר מסלול הכשרה שירת כלוחם בשייטת. בסיום קורס קציני חי"ר עבר לגדוד 13 בחטיבת גולני, שם שימש כמפקד מחלקה. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה בגדוד. בהמשך שימש כסגן מפקד גדוד 13. לאחר מכן מונה לסגן מפקד יחידת אגוז. לאחר קורס פו"ם הועלה לדרגת סא"ל, ומונה לראש ענף נשק מסייע גדודי בחטיבת ביסלמ"ח. בשנת 2001 מונה למפקד גדוד 17, והוביל את הגדוד בלחימה בין היתר במהלך מבצע חומת מגן, בתפקיד זה שימש עד שנת 2003.
בשנת 2003 מונה למפקד גדוד שמשון, שפעל באותה עת ברצועת עזה. במסגרת זו היה אחראי על אבטחת היישוב נצרים, עד לפינויה במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות. בנוסף הוביל שורה של מבצעים באזור שכונת זייתון וסביבתה. באחד מן המבצעים, מבצע "צעד מזרחי", חדר כוח מן הגדוד ללב שכונת זייתון. במהלך המבצע חוסלו מספר מחבלים מאש מדויקת של צלפי הגדוד, מחבלים נוספים נהרגו במהלך פעולות כירורגיות בתוך הרחובות הצפופים. כוח נוסף מן הגדוד בפיקודו של בן-מוחה ביצע איגוף ופגע במחבלים נוספים. בתקופת פיקודו קיבל הגדוד מכתב הערכה אישי מהרמטכ"ל על הצלחתו במבצעים אלו. פלוגת החוד הגדודית בלטה בהצלחתה במספר התקלויות עם מחבלים וזכתה להערכה רבה. הצטיינות הגדוד שימשה ככר נרחב לכתיבת טכניקות קרביות באותה העת. את תפקידו בגדוד סיים בשנת 2005.
בשנת 2005 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת הערבה, תפקיד בו כיהן עד שנת 2007, במקביל שימש כמפקד צוות בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים ולאחר מכן כמפקד קורס מג"דים במילואים. ב-28 בפברואר 2007 מונה להקים ולשמש כמפקד חטיבת שגיא, וכיהן בתפקיד עד אפריל 2008. ב-30 באפריל 2008 מונה למפקד חטיבת יהודה, ושימש בתפקיד עד 16 במאי 2010. לאחר לימודים באוניברסיטה לביטחון לאומי, בארצות הברית, מונה ב-26 ביוני 2011 למפקד חטיבת כפיר, ושימש בתפקיד עד 25 ביולי 2013. באוגוסט 2013 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש מטה פיקוד הדרום, ושימש בתפקיד בין היתר במהלך מבצע צוק איתן, בתפקיד זה שירת עד מאי 2016. ביוני 2016 מונה למפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, תפקיד אותו מילא עד אוקטובר 2019.
במלחמת חרבות ברזל, גויס למילואים לחטיבה הדרומית ושימש אחראי על מערכת מעקב אחר עזתים למיטוב פעולות צה"ל במהלך התמרון הקרקעי ברצועת עזה
בן-מוחה הוא דוקטורט בבית הספר למדעי-המדינה, המחלקה ליחסים בין־לאומיים, ועמית מחקר בקתדרת חייקין לגאואסטרטגיה, אוניברסיטת חיפה.
לקריאה נוספת

אלישיב שמשי, "ארדוף אויביי ואשיגם", הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2019
הערות שוליים

↑  שי לוי,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'‏מח"ט כפיר: "אין שום הבדל בינינו לחטיבת גולני", באתר ‏מאקו‏, 3 בספטמבר 2012
↑  אלישיב שמשי, "ארדוף אויביי ואשיגם", הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2019, עמוד 33, "התגייס לצה"ל בשנת 1986, התנדב לקומנדו הימי, עבר מסלול לוחם וקורס קצינים. לאחר הקורס עבר לשרת בגדוד 13 והיה מ"מ, מ"פ וסמג"ד"
↑  חנן גרינברג,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'"בחברון נפל האסימון: שלב האלימות נגמר", באתר ynet, 7 במאי 2010
↑  אמיר בוחבוט,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'"לא יהיה מרחץ דמים", באתר nrg‏, 25 במרץ 2005
↑  גל פרל פינקל‏, מפקד גדול מפצה בעוז רוחו על כל החסרונות, באתר וואלה, 14 באפריל 2019
↑  עפרי שובל,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'בשנת 59' נרצח יאיר פלד, מפקד סיירת צנחנים. אבל מי רצח את רוצחיו? חשיפה, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2010
↑  מערכת אתר צה"ל,'"`UNIQ--nowiki-0000000C-QINU`"'אל"מ אודי בן-מוחה מונה למפקד חטיבת "כפיר", באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 26 ביוני 2011
↑  גילי כהן,'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'המפקדים החדשים של גבעתי והצנחנים: מהמגזר הדתי-לאומי, באתר הארץ, 12 בנובמבר 2012
↑  נחשפת מערכת המעקב של צה"ל, שמראה: 700 אלף פלסטינים כבר ברחו, באתר ynet, 17 באוקטובר 2023
התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח

התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח (באנגלית: Civil Rights Movement) הייתה תנועה חברתית שניהלה מאבק ארוך, לא אלים בעיקרו, למען זכויות אזרח שוות ולהפסקת הפרדה ואפליה גזעית במסגרת החוק, בעיקר לאזרחים האפרו-אמריקאים של ארצות הברית.
תנועות רבות נוספות בארצות הברית נקראו בשמות דומים, אבל מונח זה משמש בעיקר לתיאור המאבקים בין 1955 ו-1968 לסיום האפליה כנגד אפרו-אמריקאים ולסיום ההפרדה הגזעית, במיוחד במדינות הדרום.
מרטין לותר קינג - האדם המזוהה יותר מכול עם מאבק האפרו-אמריקאיים לשוויון זכויות
הלינץ' באמט טיל באוגוסט 1955, והחלטת אימו להשאיר את ארון הקבורה פתוח, כך שהאכזריות שבה נרצח בנה תהיה גלויה, הובילה להתגייסות של הקהילה האפרו-אמריקאית ברחבי המדינה.
התנועה אופיינה בקמפיינים נרחבים של אי-ציות אזרחי והתנגדות בלתי אלימה שהבליטו את אי השוויון של אפרו-אמריקאים. צורות של מחאה או אי-ציות אזרחי כללו חרמות כמו חרם האוטובוסים של מונטגומרי באלבמה (1955-56); סירוב לשלם קנס על ישיבה במקום המיועד ללבנים בלבד (פטרישה סטיבנס דיו), מחאות-ישיבה (sit-ins) כמו מחאת הישיבה בגרינסבורו בקרוליינה הצפונית (1960) או המחאה ב-נאשוויל, טנסי; צעדות כמו צעדת ברמינגהאם והצעדות מסלמה למונטגומרי באלבמה (1965); וכן מגוון גדול של פעילויות לא אלימות אחרות. לבנים מתנגדי התנועה הפעילו מולה סוגים שונים של אלימות וכוחנות כולל קללות, מכות, מעצרים, אלימות משטרתית ואף מעשי רצח. המחויבות לאי-אלימות מצד רוב תנועות השחורים ופעילים זכויות אדם באה לידי ביטוי באימון הפעילים לאי-אלימות והימנעות מכוונת מהגררות לתגובה אלימה.
בשנות ה-1960 התנועה לזכויות האזרח ביצעה שתדלנות מול הקונגרס כדי להעביר מספר חוקים לביטול פרקטיקות מפלות. חוק זכויות האזרח מ-1964 אסר בצורה מפורשת הפליה על רקע גזע, צבע-עור, דת, מגדר או מוצא לאומי בתעסוקה; סיים יישום לא-שוויוני של דרישות של רישום מצביעים; ואסר על הפרדה גזעית בבתי ספר, בדיור או במקומות עבודה. חוק זכות ההצבעה מ-1965 שיקם והגן על זכויות בחירה עבור מיעוטים על ידי מתן הרשאה לפיקוח פדרלי על רישום תושבים ובחירות באזורים שבהם הייתה היסטוריה של
תת-ייצוג של מיעוטים כבוחרים. חוק הדיור ההוגן (Fair Housing Act) מ -1968 אסר על הפליה במכירה או השכרה בתחום הדיור. אפרו-אמריקאים נכנסו מחדש לפוליטיקה במדינות הדרום, וברחבי המדינה אנשים צעירים קיבלו השראה להשתתף בפעילות.
הופעת "תנועת הכוח השחור" (Black Power movement) שהתקיימה בשנים 1965–1985, ביקרה את ההנהגה השחורה בגלל הגישה של שיתוף פעולה עם הממשל והלבנים ובגלל דרכי הפעילות הלא-אלימות, ודרשה תחת זאת עצמאות פוליטית וכלכלית של הקהילה השחורה.
ייצוגים פופולריים רבים של התנועה מתמקדים בדמותו של מרטין לותר קינג שזכה בפרס נובל לשלום בשנת 1964 על הישגיו בתנועה. עם זאת יש חוקרים הטוענים כי התנועה הייתה מגוונות מידי מכדי לייצג אותה על ידי אדם ארגון או אסטרטגיה בודדים. במאבקים למען זכויות אזרח שוות היו שותפות קבוצות רבות מלבד קהילות של אפרו-אמריקאים, בהן ניתן למנות תנועות רעיוניות כמו הליברלים או הקומוניסטים בארצות הברית, או תנועות שניסו לייצג את האינטרסים של קבוצות מסוימות שמולן התקיימה (ולעיתים עדיין מתקיימת) אפליה מצד החוק, או התייחסות מפלה ושוביניסטית מצד קבוצות אחרות. בין הקבוצות הללו ניתן למנות נשים, מקסיקנים, אינדיאנים, יהודים ולהט"בים.
רקע

הן החוקה של ארצות הברית והן התרבות במדינה זו שמו דגש על חופש לאזרח, וכן על הרעיון של העדר אפליה בין אזרחים. עם זאת, הדרך למימוש של רעיונות אלו בפועל, הייתה ועודנה כרוכה במאבק מתמשך כנגד דעות קדומות, אפליה הנובעת מאינטרסים כלכליים, שוביניזם או שמרנות דתית.
רקע > העבדות בארצות הברית

האפרו-אמריקאים החלו את חייהם בצפון אמריקה כעבדים שהובאו החל משנת 1610 למושבות שמאוחר יותר הפכו לארצות הברית. בחוקת ארצות הברית עצמה יש הכשר ברור לעבדות, אם כי הניסוחים הם זהירים ולא מפורשים. סעיף אחד קובע כי "הבאתם של אנשים" תותר במשך עשרים השנים הראשונות לקיום הברית, והכוונה היא להתרת סחר העבדים.
כל עוד מדובר בעבדים, קשה מאוד לדבר על מאבק לשוויון זכויות - במצב זה יש להתייחס קודם כל למתן זכויות בסיסיות כלשהן, וראשונה להן הזכות לחירות. היו שחורים שזכו בחירות משום שאדוניהם החליטו לשחררם, אך עיקר המאבק לביטול העבדות התבטא במאבק בין מדינות הצפון, שהתנגדו לעבדות, ובין מדינות הדרום, שהסתמכו על עבודת עבדים. מאבק זה הגיע לשיאו במלחמת האזרחים האמריקנית שבו לחמו גם עבדים.
שחרורם הסופי של העבדים אושר בדצמבר 1865 בתיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית.
רקע > אפליות לאחר שחרור העבדים, וכנגד קבוצות אחרות

בשנים אלו למרות החוקה האמריקאית הקוראת בין היתר להעניק זכויות שוות לכל אזרחי ארצות הברית ללא קשר לדת, גזע ומין עדיין היו נהוגים בארצות הברית חוקים אשר קיפחו את זכויותיהם של השחורים. מדיניות זו נקראה מדיניות ההפרדה שבה מתקנים ציבוריים כמו ברזי מים, ספסלים ציבוריים ועוד היו שמורים ל"לבנים" בלבד. בנוסף נותני שירות פרטיים כמו מסעדות אוטובוסים וכולי לא היו חייבים לשרת "שחורים", אך האפליה הבוטה ביותר הייתה במדיניות ההפרדה בבתי הספר הציבוריים.
בנוסף לאפליה זו, הייתה אפליה כנגד שחורים (ומיעוטים נוספים, כמו יהודים, או ציבורים אחרים כמו נשים), גם במקומות העבודה, בכל הקשור לקבלה לעבודה, שכר, או קידום מקצועי. צבע עורו של אדם, המדינה ממנה היגר ודתו היו עילה למניעת כניסתו לאוניברסיטאות, חוגים, מקצועות, פירמות או למשרות ציבוריות. אפליה זו נוצרה בגלל תנאים חברתיים-כלכליים (כמו השכלה ירודה יותר, ועוני גדול יותר בקרב מיעוטים). אפליה זו הייתה לעיתים רשמית (כמו אוניברסיטאות ללבנים פרוטסטנטים בלבד), או בלתי רשמית (מוסכמה לפיה מי שמועסק בדרגי הניהול הוא פרוטסטנטי ולבן (ואספ)). בנוסף, הייתה אפליה במקומות המגורים - שכונות מגורים רבות היו שכונות ללבנים בלבד, כאשר שחורים היו עוברים לגור בשכונה זו, הם היו עלולים להתקל בגילויי אלימות, שריפת הבית או רצח.
במדינות הדרום, שחורים שסירבו לקבל 'רמזים דקים', נתלו או נשרפו על ידי הקו קלוקס קלאן. במקרים רבים אלימות כנגד שחורים קיבלה עידוד, חצי קריצה או התעלמות מצד שופטים, מחוקקים ובעיקר מהמשטרה המקומית (שכללה גם אנשי קלאן לשעבר). ואילו במקרים אחרים, היו משפטים מוטים כנגד שחורים שהואשמו בעבירות כמו אונס או רצח על סמך ראיות מפוברקות, כאשר ההרשעות ניתנות על ידי חבר מושבעים לבן. חלק מהמשפטים הללו (כמו משפט רודני קינג או סקוטסבורו) קיבלו תהודה רבה והיו לבימות של מאבק ציבורי לזיכוי הנאשמים בפרט, ולמוקדים של דיון ציבורי על זכויות השחורים ומיעוטים בכלל.
מעשי הלינץ' הרבים ואווירת השנאה והפחד, ההפרדה והאפליה עודד שחורים רבים לעזוב את מדינות הדרום במה שמכונה "ההגירה הגדולה" (The Great Migration). עד 1910 מעל 90% מהשחורים בארצות הברית גרו במדינות הדרום, רובם במחוזות כפריים. בשנים 1916–1970 מעל 6 מיליון שחורים עזבו את האזורים הכפריים בדרום ארצות הברית. בסוף ההגירה הגדולה 53% מהשחורים נותרו בדרום, 40% עברו לצפון ו-7% עברו למדינות המערב, וכן השחורים עברו מהכפר לעיר. הדבר יצר גם התנגדות לשחורים ואפליה בקרב הלבנים בצפון בעקבות הצלחת התנועה לזכויות האזרח החלה בשנות ה-70 תנועה הפוכה של הגירת שחורים חזרה למדינות הדרום.
רקע > משפט סקוטסבורו

משפט סקוטסבורו התרחש בשנות ה-30 של המאה ה-20 בעיירה סקוטסבורו שבמדינת אלבמה, כאשר תשעה נערים שחורים, שהמבוגר בהם בן 21, הואשמו באונס של שתי נשים לבנות ברכבת. לאחר משפט, שנחשב לאחת מנקודות השפל של מערכת המשפט של דרום ארצות הברית, הורשעו כל הנאשמים ושמונה מהם נדונו למוות. ההרשעה נעשתה למרות בעיות ראייתיות קשות, בהן העובדה שאחת הנשים הכחישה לאחר מכן את קיומו של האונס. לאחר הליך משפטי ארוך, שנוהל ברובו בידי הפרקליט סמואל לייבוביץ' וכלל מספר ערעורים, זוכו רוב הנאשמים או זכו לחנינה, אחדים לאחר שנים רבות בכלא. הנאשם היחיד שנשאר במאסר, הייווד פאטרסון, נמלט מהכלא.
במהלך ההליך המשפטי חשף לייבוביץ בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית את העובדה שבמחוז ג'קסון, בו נערך המשפט, לא נקראים אזרחים שחורים לשמש כמושבעים. על מנת להסתיר זאת, זויף ספר המושבעים של המחוז. משפט סקוטסבורו הביא לקדמת הבמה התקשורתית את המתח בין הליברלים תומכי זכויות האדם שבסיסם היה במדינות הצפון, לבין הלך הרוח השמרני-גזעני בקרב התושבים הלבנים של מדינות הדרום.
בית המשפט העליון

בתחילת המאה ה-20 לא טרח בית המשפט העליון למנוע ממדינות ארצות הברית להגביל את זכויות האזרח. ב-1896 אף אישר בית המשפט את זכות המדינות להפריד בין גזעים. באמצעות שימוש בפורמליזם נוקשה, שהאדיר את זכויות המדינות, ביטל למעשה בית המשפט את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, ואפשר למדינות הדרום להתעמר באזרחיהן השחורים כמעט ככל העולה על רוחן.
ב-1954 התאחדו חברי בית המשפט העליון, בראשם הנשיא ארל וורן, בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך, שבו נקבע לראשונה כי הפרדה גזעית אינה חוקתית. ניסיון לממש החלטה זו בשנת 1957 במדינת ארקנסו נתקל בהתנגדות עזה של מושל המדינה, התנגדות שגרמה להתערבות של כוח צבאי פדרלי כדי לאכוף את מימוש ההחלטה (אירוע הידוע כמשבר ליטל רוק).
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נקבע העיקרון כי לכל אדם מגיע קול שווה, קרי המחוזות בבחירות לבית הנבחרים חייבים להיות שווים באוכלוסייתם, ושונה הנוהג המקובל עד אז, שאפשר מצב שבו מחוז מרובה שחורים זכה לאותו מספר נציגים כמו מחוז קטן שאוכלוסייתו לבנה.
ב-1967 מונה ת'ורגוד מרשל לתפקיד שופט בבית המשפט העליון, על ידי לינדון ג'ונסון. מרשל היה ליברל מובהק, וגם השחור הראשון על הכס. אך נוכחותו של מרשל נוטרלה מספר שנים מאוחר יותר על ידי ריצ'רד ניקסון, יורשו של ג'ונסון, אשר בקדנציה הראשונה שלו בבית הלבן, שינה את הרכב בית המשפט בהוסיפו ארבעה שופטים שמרנים, אשר ביחד עם שופט שמונה עוד בימי קנדי יצרו בלוק שמרני אשר הדגיש זכויות קניין וחופש מהתערבות ממשלתית. במסגרת זו אושררה סמכותו של מועדון להנהיג סלקציה גזעית בכניסה אליו.
היסטוריה של התנועה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.