stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קאוטוקיינו
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה > שנות ה-60

בסוף 1960 נפתח הכביש מקאוטוקיינו לגבול פינלנד, אם כי חלקו היה באיכות ירודה. 37 מתוך 42 הקילומטרים של הכביש מומנו מתקציב מטרופולין קאוטוקיינו, באמצעות הלוואות שלקח המטרופולין.
בסוף 1962 נשרף לחלוטין בית ההארחה בקאוטוקיינו, לא היו נפגעים בנפש.
אוכלוסיית המטרופולין הגיעה ל-2,063 תושבים בינואר 1963, ובכך עברה את רף 2,000 התושבים.
ב-1963 נוסד ארגון הסאמים של קאוטוקיינו (נו'). אסלאק לוסו (נו') נבחר לעמוד בראש הסניף המקומי. באותה שנה נפתח קו החשמל מנורד-טרומס לקאוטוקיינו, ואספקת החשמל הופכת יציבה יותר, אחרי תקופה של קיצוב חשמל מאחר שהתחנות הקיימות לא הצליחו לעמוד בצריכה המקומית.
ב-1965 ניצודה לראשונה אונדטרה (חולדת מושק) 13 ק"מ דרומית-מערבית לכפר קאוטוקיינו.
ב-1966 נפתח מלון בקאוטוקיינו, עם 100 מיטות, ובעלות של 5 מיליון קרונות נורווגיות (שווה ערך ל-59 מיליון קרונות נורווגיות של 2022).
ב-1969 ביקרו יורש העצר האראלד ואשתו סוניה בקאוטוקיינו. הם הגיעו מקאראשוק במסלול משולב באופנועי שלג, צפלין ומסוק. בקאוטוקיינו השתתפו בטקס בכנסייה ולאחר מכן ביקרו במכרות באזור.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה > שנות ה-70

ב-1973 צייד שכווי לבן בן 74 מוכרז נעדר בכפר סיהצ'איאוורי בדרום מטרופולין קאוטוקיינו. על אף מבצע חיפושים נרחב בן שבוע שכלל 150 מתנדבים וצוותים מתחנת חיל האוויר ומהמשמר המקומי, האיש לא נמצא מעולם.
ב-1974 בוצע משאל עם בקאוטוקיינו בשאלה אם יש לאפשר מכירת בירה בחנויות. מכירת הבירה נאסרה לבסוף ברוב של 393 מצביעים שהתנגדו מול 192 שתמכו במכירה. סך הכל הצביעו 40% מבעלי זכות ההצבעה.
ב-1976 נפתח לתנועת מכוניות המקטע של כביש 92 בין קאוטוקיינו לקאראשוק, וקיצר את מרחק הנסיעה בין השניים מ-378 ק"מ ל-146 ק"מ.
ב-1977 הוקמה ועדת החינוך הסאמית, והמזכירות שלה התמקמה בקאוטוקיינו, משם הגיעו שלושה מתוך שמונה חברי הוועדה הראשונים. הוועדה הוגדרה תחת משרד הכנסיות והחינוך וסיפקה מתחילת דרכה סיפקה הדרכה, מידע ותיאום לתוכנית הלימודים ולדרכי ההוראה הסאמיים, כאשר בהמשך קיבלה גם סמכויות בתחום החינוך הסאמי. כעבור 25 שנות עבודה, בשנת 2000, נסגרה הוועדה כאשר סמכויותיה ומשימותיה הועברו למחלקת החינוך של הפרלמנט הסאמי של נורווגיה (אנ'), מחלקה שבשנת 2012 שינתה את שמה ל"מחלקת החינוך וההכשרה של הפרלמנט הסאמי".
ב-30 בנובמבר 1978 החלטה של הפרלמנט של נורווגיה להרחיב את נהר קאוטוקיינו-אלטה (נו') הובילה לגל הפגנות שנודעו מאוחר יותר בתור "ההתנגדות לפיתוח נהר קאוטוקיינו-אלטה".
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה > שנות ה-80

ב-1981 השוותה מועצת המטרופולין את מעמד השם הסאמי "גוודאגיינו" לשם הנורווגי "קאוטוקיינו" בהתייחסות למטרופולין. ההחלטה עברה ברוב דחוק של עשרה מול תשעה, כאשר המתנגדים לא פסלו שימוש בשמות סאמיים אך טענו שהשם הרשמי צריך להישאר השם הנורווגי. באותה שנה נפתחה גם משחטת איילים חדשה, בנוכחותו של שר החקלאות הנורווגי יוהאן ס. לאקן (אנ'), בעלות של 32 מיליון קרונות נורווגיות (שווה ערך ל-120 מיליון קרונות נורווגיות של 2022).
ב-1987 קמה תחנת הכוח באלטה (אנ'), תחנת כוח הידראולית שמבוססת על האגם המלאכותי וירדניאוורי (אנ') שנמצא בצפון מטרופולין קאטוקיינו.
ב-1989 נבחר אולה הנריק מאגה (אנ') מקאוטוקיינו לנשיא הראשון של הפרלמנט הסאמי בנורווגיה.
ב-1989 גם התרסק מסוק מדגם בל 206 ג'ט ריינג'ר בסוולובוופמי, בקצה הצפוני של מטרופולין קאוטוקיינו. המסוק היה בדרכו מקוונאנגן למאסי, ושני נוסעי המסוק נהרגו בהתרסקות.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה > שנות ה-90

אוכלוסיית המטרופולין הגיעה ל-3,011 תושבים בינואר 1992 ול-3,176 תושבים בינואר 1997, ובכך עברה את רף 3,000 התושבים. ב-1992 נפתח גם אולם באקטהארי (נו') העירוני, בו מתקיים מאז 1993 הסאמי גרנד פרי של חג הפסחא.
ב-1992 ביקרו המלך הראלד והמלכה סוניה בקאוטוקיינו כחלק מסיור בצפון נורווגיה. הזוג המלכותי הגיע במסוק ונשאר בקאוטוקיינו כ-3 שעות. באותה שנה ביקרה בקאוטוקיינו זוכת פרס נובל לשלום ריגוברטה מנצ'ו בהזמנת נשיא הפרלמנט הסאמי אולה הנריק מאגה. היא השתתפה בטקסט בכנסייה.
ב-1993 נפתחה חנות משקאות אלכוהוליים בקאוטוקיינו, ולראשונה מזה 20 שנה ניתן היה לקנות באזור בירה ללא מרשם.
ב-1994 נפתחה תוכנית נסיונית לציד אביב של ברווזים בקאוטוקיינו כפיילוט ל-3 לשנים, שמאוחר יותר הוארך, ובהמשך מתוכנן להימשך על בסיס קבוע. ציד הברווזים באביב והחורף הוא מסורת סאמית, שהממשל איפשר בהעלמת עין מאז 1950. דו"ח משנת 2020 שיזם הממשל בקאוטוקיינו נועד להסביר לרשויות כי מדובר במנהג חשוב שנושא ידע סאמי מסורתי ומהווה נושא מרכזי בתרבות הסאמית.
ב-1996 ביקר הדלאי לאמה בקאוטוקיינו ליום אחד בחג הפנטקוסט. בקאוטוקיינו נפגש עם נשיאי הפרלמנטים הסאמיים של נורווגיה (אולה הנריק מאגה), שוודיה (אינגוור אוהרן (שו')) ופינלנד (פקה אייקיו (אנ')). בהצהרה משותפת שהוציאו שלושת הפרלמנטים הסאמיים באירוע, גינו את הפרות זכויות האדם של סין נגד העם הטיבטי, ואף קבעו שטיבט היא מדינה כבושה ושהכיבוש הסיני הוא הפרה של החוק הבינלאומי ושל שלטון החוק.
ב-1997 בילה ראש ממשלת נורווגיה תורביורן יאגלן (אנ') את חופשת הפסחא שלו בקאוטוקיינו. במהלך החופשה יאגלן ומשפחתו השתכנו בביתו של ראש המטרופולין אנטון דאהל.
ביולי 1997 נסגר אתר הפסולת בקאוטוקיינו, והחלה העברת פסולת לאלטה.
ב-1999 נסגרה חנות הכלבו של הכפר קאוטוקיינו "החנות של הטה" (Hættas Landhandel), ונפתחה מחדש חודשיים לאחר מכן כסניף של הרשת הבינלאומית REMA 1000 (אנ').
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה > שנות ה-2000

בספטמבר 2000 נפתח מרכז בריאות חדש בכפר קאוטוקיינו, בעלות של 50 מיליון קרונות נורווגיות (כ81 מיליון קרונות של 2022).
ב-2002 נפתחה עמדת דואר (נו') בתוך מתחם חנות קופ פריקס (אנ') בכפר קאוטוקיינו. סניף הדואר המקומי נסגר. בסוף אותה שנה נפתח בכפר סניף של מונופול האלכוהול הממשלתי של נורווגיה (אנ').
בחודש יולי 2003 נשרף לחלוטין מלון נורדלנדיה בקאוטוקיינו, אך ב-2008 פתחה רשת תון (אנ'), רשת המלונות השלישית בגודלה בנורווגיה, מלון חדש בקאוטוקיינו.
ב-2005 ירדה שוב אוכלוסיית המטרופולין מתחת ל-3,000 איש עם 2,997 תושבים.
בנובמבר 2015 נפתחה בכפר קאוטוקיינו סניף של המותג אקסטרה (אנ') של קופ נורווגיה (אנ'). זהו הסניף השישי של המותג אקסטרה.
ב-2021 החלה בניה של גן ילדים חדש וחטיבת ביניים חדשה בקאוטוקיינו, בעלות של 207 מיליון אירו ובשטח של שישה דונם. מסירת המקום למועצה המקומית נקבעה ל-16 בינואר 2023, ותחילת הלימודים במקום נקבעה ל-16 בפברואר באותה השנה. ב-2022 החלו בקאוטוקיינו בניית בית ספר תיכון ובניית בית ספר לרעיית איילים, בעלות כוללת של 485 מיליון קרונות עם שטח של 7.3 דונם בשתי קומות. תחילת הלימודים במבנים החדשים נקבעה ל-1 באוגוסט 2024 והמבנה מיועד להכיל גם את התיאטרון הלאומי הסאמי בייוואש.
אקדמיה > האוניברסיטה הסאמית

האוניברסיטה הסאמית, שמכונה גם "האוניברסיטה הסאמית למדעים שימושיים", הוקמה בכפר קאוטוקיינו בשנת 1989, ונכון לשנת 2020 היו בה כ-200 סטודנטים מכל הארצות ברחבי הסאפמי (נורווגיה, פינלנד, שוודיה ורוסיה), ו-110 עובדים. היא מוגדרת מוסד להשכלה גבוהה ומחקר, ומהווה אחת מ-25 מוסדות הלימוד האקדמיים הציבוריים בנורווגיה, ואחת משש האוניברסיטאות הציבוריות במדינה. האוניברסיטה קיבלה את האחריות הלאומית לחינוך אקדמי סאמי, כולל חשיפה בתוכניות לימוד ובעיתונות, מפתחת את הסילבוסים שלה על בסיס צורכי הסאמים, ושואפת לפתח את השפות הסאמיות לשפות אקדמיה, בהוראה, באדמיניסטרציה ובין הסטודנטים.
האוניברסיטה מציעה את התארים הבאים:
תואר ראשון ושני בדווג'י (אנ') (מלאכה סאמית) ועיצוב.
תואר ראשון ברעיית איילי צפון (אנ').
תואר ראשון בעיתונאות ילידית.
תואר שני בחינוך יסודי לכיתות א'–ז'.
תואר שני בחינוך יסודי לכיתות ה'–י'.
תואר שני ודוקטורט בשפה וספרות סאמית (נו').
בנוסף מקיימת האוניברסיטה על בסיס לא קבוע קורסים, השתלמויות והכשרה ראשונית בשפה הסאמית.
באוניברסיטה שני מכוני מחקר:
המכון להכשרת מורים סאמיים ולעיתונות ילידית.
המכון לשפה, דוודג'י, רעיית איילי צפון ומדעי החברה הסאמית.
כמו כן פעיל בה המרכז לסאמים בחינוך, מרכז מיומנויות ארצי למערכת החינוך מגיל גן עד לאקדמיה, המקדם שימוש בשפות הסאמיות בדיבור ובכתב בקרב האוכלוסייה.
בשנת 2009 נפתח קמפוס דייהטוסידה (אנ') בקאוטוקיינו, ואליו עברו האוניברסיטה הסאמית, המכון הסאמי הנורדי, הארכיון הסאמי (אנ'), ארגון רווחת הסטודנט של פנים פינמרק (אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה הסאמית), מחלקת השפה של הפרלמנט הסאמי של נורווגיה, המרכז הבינלאומי לרעיית איילי צפון ומרכז המידע הבינלאומי לזכויות ילידים.
אקדמיה > האוניברסיטה הסאמית > הנהלת האוניברסיטה

לאוניברסיטה הסאמית רקטור ומנכ"ל. הרקטור נבחר מקרב העובדים והסטודנטים לארבע שנים, ולכל היותר שתי קדנציות. המנכ"ל ממונה על ידי הדירקטוריון. לרקטור יש אחריות כוללת על האוניברסיטה, והוא ראש המועצה שלה, בעוד שהאחריות הניהולית נמצאת אצל המנכ"ל.
רקטורים
1989–1996 יאן הנרי קסקיטאלו (נו')
1996–2000 אסטה באלטו (נו')
2000–2003 של קמי (נו')
2003–2007 מאי בריט אוטסי (נו')
2007–2011 סטיינאר פדרסן (נו')
2011–2015 ילנה פושאנגר (נו')
2015–2019 גונוור גוטורם (נו')
מאז 2019 ליילה סוזאנה וואש (נו')
מנכ"לים
1994–1996 אסלאק נילס סארה (נו')
1996–1999 מארט גוהטור (נו')
1999–2002 יוהאן קלמט הטה (נו')
2002–2004 מאריט ברייה הנריקסן (נו')
2005–2011 אנדרס י. ה. איירה (נו')
2011–2017 מארן פאליסמה (נו')
2017–2021 יוהאן איילו קאלסטה (נו')
מאז 2021 אנה-מאריה גאינו (נו')
אקדמיה > המכון הסאמי הנורדי

ב-1973 הוקם בקאוטוקיינו המכון הסאמי הנורדי (אנ') כגוף של מועצת השרים הנורדית (אנ'), ומאוחר יותר הוסב לעיסוק בנושאים בהקשר הסאמי. נכון לשנת 2022 המכון מסונף לאוניברסיטה הסאמית למדעים שימושיים (אנ'), ומטרתו לחזק ולפתח את התרבות, השפות וחיי החברה הסאמיים באשר הם. המכון מקבל מימון ממועצת השרים הנורדית, משרד התרבות והמחקר הנורווגי (נו'), משרד החינוך, המחקר והתרבות השוודי ומשרד החינוך הפיני על פי חלוקה מוגדרת מראש.
נכון לשנת 2022 מעסיק המכון כ-20 חוקרים בתחומי השפה הסאמית, המשפט והחברה, מבצע מחקרים בשיתוף עם מוסדות מחקר וחינוך אחרים, ומגדיר לעצמו כמטרה פיתוח של המחקר הילידי ברחבי העולם.
בריאות > מגפת השחפת

בתחילת המאה ה-20 הכתה מגפת השחפת בנורווגיה, כאשר פגיעתה במחוז פינמרק הייתה קשה במיוחד. מאז 1901 ועד 1950 בערך שיעור התמותה משחפת בפינמרק היה כפול משיעור התמותה הארצי, ולאורך שנות ה-50 שיעור מקרי השחפת החדשים היה גם הוא פי שניים מהממוצע הארצי.
במסגרת זו השחפת הגיעה גם לקאוטוקיינו, אך הייתה בבקרה: סקרי בריאות דו-שנתיים מאז 1946 והגעה של מומוחה ריאות לאזור מדי פעם הביאו לגילוי שניים–שלושה מקרי שחפת מדי שנה בשנים 1953–1956. עם זאת שירותי הרפואה היו מוגבלים: עד שנת 1952 וכן גם ב-1957–1958 לא היה רופא קבוע בקאוטוקיינו, והרופא הקרוב ביותר היה באלטה, כ-130 ק"מ צפונה. גם בית החולים הקרוב היה מרוחק: בהמרפסט, מרחק של 270 ק"מ, אם כי מרכזי חולים בעלי 16 מיטות הוקמו בכנסייה בקאוטוקיינו ובמאסי. גם כשהיה רופא קבוע, התקשורת הייתה קשה כי האוכלוסייה דיברה נורווגית בסיסית בלבד, ותרגום לסאמית נעשה על ידי גורמים מזדמנים. ואולם למרות הקשיים הללו ולמרות שהפעילות נגד שחפת הייתה חלק מפעולות הנורווגיזציה הממשלתיות, מערכת הבריאות כן זכתה לאמון מצד האוכלוסייה הסאמית ולשיתוף פעולה של השלטונות המקומיים.
ב-1957 החלה התפרצות קשה של שחפת בקאוטוקיינו, לפני שהספיקו לשקם את התשתיות מההרס של מלחמת העולם השנייה, ובעיצומו של תהליך מעבר מאורח חיים נוודי להתיישבות קבע בקרב חלק מן האוכלוסייה. ההדבקה התקדמה דרך בני משפחה, ומשם בין ילדים בפנימיה. אורח החיים הנוודי בשילוב המגורים הצפופים בתוך קבוצות הרועים יצר תנאים להדבקה בקנה מידה רחב. ב-1959 התגלו מספר מקרי שחפת אצל ילדים (קרובי משפחה של נדבקים מ-1957) ומבוגרים, שכולם הספיקו להדביק אחרים לפני שאובחנו. בשנים 1958–1961 התגלו 45 מקרי שחפת בקרב אוכלוסייה של כ-2,000 איש, משמע 2.5% מהאוכלוסייה, נתון גבוה בצורה חריגה בנורווגיה.
נראה שצעדים של השלטונות בשנות ה-50, שלקחו בחשבון את אורח החיים והתרבות והשפה הסאמיים שיפרו את התקשורת בנוגע למחלה. כך שלמרות ההתפרצות ב-1957, בשנת 1962 כבר לא נתגלו מקרי שחפת חדשים.
תרבות

קואוטקיינו נחשב (ביחד עם קאראשוק) לבירת התרבות הסאמית הצפונית, וכ-90% מהתושבים בו דוברים סאמית צפונית. זהו המטרופולין הראשון, ובמשך תקופה ארוכה גם היה היחיד, שנתן לשפה סאמית מעמד שווה לנורווגית בענייני מנהל ציבורי.
ב-1925 היה קאוטוקיינו מוקד מרד קאוטוקיינו.
סמל המטרופולין הוא מגן כחול ועליו לאבו (אנ') (מבנה סאמי מסורתי) בזהב.
קאוטוקיינו הוא מקום מושבם של מספר מוסדות חינוך ותרבות סאמיים, כמו גם אטרקציות תיירותיות כגון מרוצי איילים ומרוצי קטנועים. במטרופולין נמצאים התיאטרון הסאמי הלאומי בייוואש, התיאטרון הפרטי גווסו (נו'), מרכז הסרטים הסאמי, הפרלמנט הסאמי, המטה של ארגון רועי האיילים העולמי, המשרד הראשי של קונפדרציית הסאמים הנורווגים, משרדים של העיתון הסאמי "אוויר (אנ')", משרדי ההוצאה לאור וחברת התקליטים DAT הסאמית והארכיון הסאמי (אנ'). בשנים 1996–2012 נערך בקאוטוקיינו פסטיבל סרטים בינלאומי שנתי (אנ'). בשנת 2005 צורף קאוטוקיינו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו כנושא שתי נקודות מדידה מייצגות של הקשת הגאודזית של שטרובה: נקודת מובראווארי (סמ') ונקודת באליאשווארי (נו').
זוכה תוכנית הראליטי "החווה (אנ')" עונת 2007, מיקל איסאק איירה, וזוכה תוכנית הריאליטי הנורווגית 71° צפון (נו') בעונת 2002 יוהאן מאתיס בוליו, שניהם מקאוטוקיינו. להקת הראפ הסאמית דולווה דוטאר (נו') שהשתתפה בתוכנית הכישרונות "כישרון נורווגי (אנ')" בערוץ TV2, גם היא מקאוטוקיינו.
בחודש אוגוסט מדי שנה מתקיימים פסטיבל הדגים הלבן ופסטיבל הסתיו. פסטיבל הסתיו נמשך כל סוף השבוע וכולל קונצרטים ומרוצי גלישת רכבי שלג על גבי מי הנהר. במרוצים הללו, אם הנסיעה איטית מדי או הסיבובים חדים מדי, כלי הרכב שוקע במים.
תרבות > אתר המילניום

במסגרת יוזמת משרד התרבות הנורווגי, לפיו כל רשות מקומית בוחרת "אתר מילניום (אנ')" המסמל את המעבר למילניום החדש בשנת 2000, נבחר בקאוטוקיינו ההר דורקיהאנווארי (נו'), בעקבות אגדה שמקושרת אליו.
תרבות > התיאטרון הסאמי הלאומי בייוואש

ב-1981 הוקם בקאוטוקיינו התיאטרון הסאמי הלאומי "בייוואש", התיאטרון היחיד בנורווגיה שההצגות בו הן בשפה הסאמית. התיאטרון מגיע גם לאזורים הסאמיים במדינות השכנות, במסעות הכוללים 70–80 ימי מסעות בשנה, ונסיעות למרחק של כ-6,000 ק"מ. במקור היה התיאטרון קבוצה עצמאית, אולם מאז 1991 הוא נתמך על ידי המדינה, ומאז 2002 הוא נתמך על ידי הפרלמנט הסאמי.
התיאטרון מקיים שיתופי פעולה אמנותיים וחינוכיים עם האוניברסיטה הסאמית (נו'), עם התיאטרון הסאמי בקירונה שבשוודיה, עם תיאטרון הסאמית הדרומית (נו') שבעיירות מו אי ראנה (אנ') בנורווגיה ובטארנבי (אנ') בשוודיה, ועם תיאטרון הולוגאלנד במחוז טרומס.
נכון ל-2007 הועסקו בתיאטרון ארבעה שחקנים קבועים, ושישה עובדי מעטפת. מדי שנה פועלים בו כ-20 אנשים בו זמנית, חצי מהם מדריכים, מחזאים, מעצבי במה, מעצבי תלבושות, אנשי קולנוע, מאפרות וכו'.
בשנת 2011 חגג התיאטרון 30 שנות פעילות עם בכורה של ההצגה "המרחבים שלנו" בבימויו של נילס גאופ (נו'). ישנן תוכניות להעביר את התיאטרון מהיכל התרבות של קאוטוקיינו לבניין בית הספר התיכון החדש שנמצא בבניה מאז 2022.
תרבות > התיאטרון הסאמי הלאומי בייוואש > מנהלי התיאטרון

1991–1996: הבמאי האיסלנדי האוקור יון גונרסון (אנ').
1997–2002: הבמאי והשחקן הגרמני-נורווגי אלכס שרפף (נו').
2002–2006: השחקנית והמחזאית הסאמית-שוודית הארייט נורדלונד (אנ').
2007–2015: האוקור יון גונרסון (כהונה שנייה).
מאז 2016: הבמאי והשחקן השוודי רולף דגרלונד (אנ').
תרבות > פסטיבל הפסחא של קאוטוקיינו

החל מ-1971 מתקיים פסטיבל הפסחא של קאוטוקיינו (Kautokeino påskefestival), פסטיבל חורף שהוקם על ידי האמן נילס אסלאק ואלקפאה (אנ') ומתמקד בקידום מוזיקה, בידור אמנות ותרבות סאמיים.
תרבות > פסטיבל הפסחא של קאוטוקיינו > סאמי גרנד פרי

ב-1990 נוספה לפסטיבל תחרות שירים בשם "סאמי גרנד פרי (אנ')" שצברה מאז פופולריות, החלה להיות משודרת בטלוויזיה, ונעשתה למוקד משיכה לבני סאמי מכל רחבי הסאפמי: שוודי, פינלנד ורוסיה. במסגרת התחרות מוצגים שירים מודרניים בשפות הסאמיות ושירת יוייק.
דת

במטרופולין שלוש כנסיות: כנסיית קאוטוקיינו שנבנתה מחדש ב-1958, כנסיית מאסי מ-1965 וכנסיית לאהפולופל מ-1967. הכנסית נחשבות בשטח בישופות נורד-האלוגאלנד (אנ').
דת > כנסיית קאוטוקיינו

ב-1958 נחנכה כנסייה חדשה בקאוטוקיינו. הכנסייה, שמשמשת מאז אתר תיירותי מרכזי, בנויה במקומה של הכנסייה המקורית ששרפו הנאצים ב-1944, ותלויות בה אותן נברשות שהיו תלויות בכנסייה המקורית וניצלו מן השריפה. הכנסייה שימשה גם להופעות, עד שבאוקטובר 2013 אסרה מועצת הקהילה של קאוטוקיינו על המשך קיום הופעות לא-נוצריות בה, לאחר שהחצוצרן אולה אדווארד אנטונסן השמיע שירת יוייק על הבמה שם. מועצת הקהילה, לדברי הנציגה אינגה גונהילד בוליו קמי, אינה מרשה השמעת יוייק בכנסייה, ואינה רואה ביוייק כחלק טבעי מהחיים הנוצריים. הרתיעה מן היוייק יכולה להיות מוסברת בהיותה שירה עממית יומיומית, אולם לדברי הפרופסור לספרות סאמית האראלד גאסקי, הרתיעה נובעת מחלקו של היויק בדת הסאמית, שגרם לדחייתו על ידי הנוצרים, בעיקר בקאוטוקיינו ובקאראשוק.
דת > פרשת לינגמו

באפריל 1997 התקיים בכנסיית קאוטוקיינו הטקס בו הוסמך בורה קנודסן (אנ') לבישוף "דיקנאט סטראנדבארם (אנ')", שידוע גם כ"כנסייה הנורווגית הגולה". הטקס היה אירוע שנוי במחלוקת מאחר שדיקנאט סטראנדבארם הוא ממסד כנסייתי אלטרנטיבי שנקרע מהכנסיה הלותרנית הנורווגית (אנ') בשל התנגדותו החריפה להפלות ומה שהוא רואה כליברליזם של הכנסייה הנורווגית.
קיום האירוע התאפשר מאחר שהכומר של קאוטוקיינו, אולף ברג לינגמו תמך בעמדתו של קנודסן ובהתנגדות להפלות ולהומוסקסואליות אל מול הכנסייה הנורווגית.
ביולי 1998 החליט שר הכנסיות, החינוך והמחקר הנורווגי יון לילטון (אנ') לפטר את הכומר לינגמו, כשהסיבה המוצהרת היא התנגדותו לבישוף הלותרני אולה מרקוס שטיינהולט (אנ') וסירובו לקבל את סמכות הבישוף. לינגמו התנגד לפיטורין והמקרה הגיע לבית המשפט המחוזי, שם הפסידה המדינה בפסק הדין שניתן בינואר 2000, ולינגמו נשאר בתפקידו. חודשיים לאחר מכן ערערה המדינה על פסק הדין, בהובלת שר התרבות והכנסיות טרון ייסקה (אנ'). הערעור התקבל פה אחד בינואר 2001 בבית המשפט לערעורים, ולינגמו פוטר ונדרש גם לשלם הוצאות משפט על הערעור. לינגמו ערער לבית המשפט העליון, אולם הערעור נדחה, ובמאי 2001 הפיטורין קיבלו תוקף משפטי.
מוסדות נוספים

בקאוטוקיינו נמצאים משרד מחוזי של הרשות הנורווגית לבטיחות במזון (אנ'), מוזיאון החצר הכפרית של קאוטוקיינו, מכון הדווג'י, תחנת מכ"ם שיתה בעבר בסיס של חיל האוויר הנורווגי, כנסיית קאוטוקיינו שזכתה לפרסום, ומכרות ביידזווואגי שידועים בהתנגדות שהם מעוררים באזור.
יצרן הלאבו (מבנים סאמיים)
מוסדות נוספים > תחנת המכ"ם (לשעבר בסיס חיל האויר) בקאוטוקיינו

ב-1955 הוקם בסיס חיל האוויר הנורווגי בקאוטוקיינו בעקבות תחנת רדיו שהופעלה שם עוד משנת 1945. הבסיס שימש החל מ-1972 חלק ממערכת ההגנה האווירית האינטגרלית של ברית נאט"ו (אנ'), ואף זיהה טילי שיוט רוסיים מעל המרחב האווירי של נורווגיה ופינלנד במהלך 1982. הבסיס המשיך לפעול במקום במשך 40 שנה עד שנסגר בשנת 1995 והפך לתחנת מכ"ם בשליטה מרוחקת של בסיס טייסת 131 של חיל האויר הנורווגי בסורייסה (נו').
בעבר היה בקאוטוקיינו מפעל של חברת Venor המקומית לייצור לאבו (מבנים סאמיים). המותג נקנה על ידי חברת "Arctic Lavvo", אולם הייצור בקאוטוקיינו ממשיך.
מוסדות נוספים > מכרות ביידזווואגי

מכרות ביידזווואגי בקאוטוקיינו היו במשך זמן רב ממכרות הזהב הגדולים בצפון אירופה. בשנת 1970 פתחה חברת חברת בידיווואגה גרובר A/S (נו') את מכרות ביידזווואגי (שו') (כך בסאמי. בנורווגית: ביידיווואגי) בקאוטוקיינו. המכרות ניצלו מרבצי נחושת משובצי זהב שהיו מוכרים עוד משנות ה-50, אם כי עד שנות ה-80 לא ידעו להעריך את תפוצתו ומשקלו של הזהב במתכות המכרה. בשנת 1974 רכשה חברת הכרייה הממשלתית A/S סידוואראנגר (נו') את בידיווואגה גרובר A/S ובכללה את המכרה, אולם עם ירידת מחירי הנחושת ב-1976 נפסקה עבודת הכריה.
בידיווואגה גרובר A/S חידשה את הכריה ב-1985, הפעם בבעלות החברה הפינית אוטוקומפו (אנ'), אולם עם נפילת מחירי הזהב והידלדלות המרבצים במכרה בתחילת שנות ה-90 הופסקה שוב הכריה, והמכרה נסגר לגמרי ב-1993. לאורך תקופת הכריה של שנות ה-80 וה-90 הוצאו מהמכרה כ-24,000 טונות של נחושת וכ6 טון זהב.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 ניתנו הערכות כי באזור יש סימנים לעוד מיליוני טונות של נחושת וזהב, וב-2018 חברת Arctic Gold (חברת בת של Arctic Minerals) קיבלה מרשות הכריה של נורווגיה ארבעה אישורי כריה באזור. אולם מטרופולין קאוטוקיינו מסרב מאז 2012 לאשר את פתיחת המכרה, מתוך חשש לתעשיית רעיית האיילים הסאמית, וב-16 בדצמבר 2013 אף דחתה המועצה המקומית, בהצבעת רוב של תשעה מתוך עשרה חברי מועצה, בקשה של החברה לבצע הערכות להשפעות העבודות במכרה.
מוסדות נוספים > מוזיאון החצר הכפרית של קאוטוקיינו

מוזיאון החצר הכפרית של קאוטוקיינו (נו') (בסאמית צפונית Guovdageainnu gilišillju "גוודגיינו גילישילו"), הוא מוזיאון לאמנות, תרבות והיסטוריה סאמית, שמהווה חלק מהמוזיאונים של קרן מוזיאוני RiddoDuottar (נו').
המוזיאון נפתח בשנת 1987 במבנה ששימש בעבר בית ספר, ובו תערוכת קבע של התרבות הסאמית באזור. בנוסף ישנו חלק המשמש מוזיאון פתוח. המוזיאון מחזיק גם אוסף של כעשרת אלפים תמונות.
אישים ידועים מקאוטוקיינו > מרד קאוטוקיינו ב-1852

אסלאק יאקובסן הטה (אנ') (1824–1854), ממנהיגי מרד קאוטוקיינו, בסופו הוצא להורג.
מונס אשלאקסן סומבי (אנ') (1827–1854), ממנהיגי מרד קאוטוקיינו, בסופו הוצא להורג.
אלן אסלאקסדטר סקום (1827–1895), רועת איילים שהשתתפה במרד בקאוטוקיינו.
לארס יאקובסן הטה (אנ') רועה איילים שנידון למוות לאחר המרד בקאוטוקיינו ולבסוף נכלא למאסר עולם. מגלף עצים ומתרגם התנ"ך לסאמית צפונית. אחיו של אסלאק יאקובסן הטה.
אישים ידועים מקאוטוקיינו > אמנות ותרבות

יוהאן טורי (1854–1936), הסופר הסאמי הראשון שפרסם טקסט חילוני בשפה סאמית.
אדל הטה אריקסן (נולדה 1921), מורה, מנהלת בית ספר ופוליטיקאית. אבירת מסדר אולף הקדוש.
ליילה מאטסון מאגה (נולדה 1942), מורה לסאמית דרומית, סופרת ילדים ומילונאית.
איילו גאופ (אנ') (1944–2014), סופר, מחזאי ונואיידי (אנ') (שאמאן סאמי). היה בין מקימי התיאטרון הסאמי הלאומי בייוואש, וכתב לו מחזות.
יוסף האלסה (נו') (נולד 1951), אמן חזותי. אח של אולה הנריק מאגה.
ריסטין סוקי (אנ') (נולדה 1954), סופרת בשפה הסאמית.
אלן מריה ואש (נולדה 1955), סופרת.
נילס גאופ (אנ') (נולד 1955), במאי סרטים.
מאטיס הטה (אנ') (1959–2022), זמר.
אינגור אנטה איילו גאופ (אנ') (נולד 1960), שחקן, מלחין, מוזיקאי וזמר יוייק. אח של אולה הנריק מאגה.
יוהאן סארה (אנ') (נולד 1963), מוזיקאי, מלחין, זמר ושחקן.
רוגר לודויגסן (אנ') (נולד 1965), נגן ומלחין.
סולאוג סארגון (אנ') (נולד 1965), משוררת, זוכת פרס הספרות של המועצה הנורדית לשנת 2013.
מיקל גאופ (אנ') (נולד 1968), שחקן.
ניקו ואלקאפאה (אנ') (נולד 1968), זמר.
רודנה כאריטה איירה (אנ') (נולדה 1970), מחזאית, כותבת שירים, זוכת פרס הספרות של המועצה הנורדית לשנת 2012. חיה בקאוטוקיינו.
שרה מרגרטה אוסקאל (אנ') (נולדה 1970), משוררת, שחקנית, אמנית, במית ומפיקת סרטים.
מארט אנה סארה (ילידת 1983), אמנית וסופרת סאמית. חיה ועובדת בקאוטוקיינו.
פרד-רנה בוליו (יליד 1988), מוזיקאי ומפיק מוזיקלי.
נילס רונה אוטסי (סלינקרייז) (נו') (נולד 1990), ראפר.
אולה ניקלאס מיינה גוטורם (נו') (נולד 1996), שחקן.
אישים ידועים מקאוטוקיינו > קהילה ופוליטיקה

אולה מאתיס הטה (נו') (1946–2017) רופא קהילתי ופוליטיקאי. פעיל להתאמת שירותי הרפואה לתרבות הסאמית ומועמד ההתאחדות הלאומית של הסאמים הנורווגים לפרלמנט הסאמי ב-2013.
אולה הנריק מאגה (נו') (נולד 1947) בלשן סאמי ופרופסור ללשונות פינו-אוגריות באוניברסיטת אוסלו ולאחר מכן באוניברסיטה הסאמית, הנשיא הראשון של הפרלמנט הסאמי בנורווגיה, חבר האקדמיה הנורווגית למדעים וספרות (אנ').
נילס הנריק סארה (נו') (נולד 1955), לשער ראש האיגוד הלאומי הנורווגי של רועי האיילים הסאמים.
מיקל איסאק איירה (נו') (נולד 1968), מגדל איילים, פוליטיקאי ומנצח תוכנית הראליטי "החווה".
בריט מריה איירה (אנ') (נולדה 1968), מגדלת איילים ופוליטיקאית, עובדת במטרופולין קאוטוקיינו.
אוני טורטיני (אנ') (נולדה 1972), סופרת, עורכת דין, פעילה חברתית ודוברת בינלאומית.
ברברו-ליל הטה-יעקובסן (אנ') (נולדה 1972), רופאה ופוליטיקאית.
אינגר אלין אוטסי (נולדה 1975), פוליטיקאית ושחקנית, נולדה בקאוטוקיינו וחיה באלטה.
ליילה סוזאנה וואש (אנ') (נולדה 1976) עורכת דין, פוליטיקאית לשעבר, האישה הסאמית הראשונה שקיבלה תואר דוקטור במשפטים, מומחית בפורום הקבוע של האו"ם לנושאים ילידיים (אנ').
יוהאן מאתיס בוליו (נו') (נולד 1978), מנצח בתוכנית הריאליטי "71° צפון".
אישים ידועים מקאוטוקיינו > תעשייה

פרנק יוהלס (1931–2020) ורגינה יוהלס (נולדה 1939), הצורפים הראשונים בפינמרק, מייסד ובעלים של חנות התכשיטים ותצוגת האמנות "גלריית הכסף של יוהלס (נו')", זוכה פרס התרבות של מחוז פינמרק לשנת 2009.
אישים ידועים מקאוטוקיינו > ספורט

הווארד קלמטסן (אנ') (נולד 1979), אלוף אולימפי בגלישת סקי משולבת.
איילו מוקלסן גאופ (אנ') (נולד 1979), רוכב מוטוקרוס.
נביעות (יישוב)

| --- | --- |
מושב נביעות לפני פינויו, 1979
מושב נביעות לפני פינויו, 1979
 מדינה:  ישראל ישראל
 מחוז:  מרחב שלמה
 תאריך ייסוד:  1971
 סיבת נטישה:  הסכם השלום בין ישראל למצרים
 תאריך נטישה:  1982
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  150 (1977)
 קואורדינטות:  29°2′N 34°40′E﻿ / ﻿29.033°N 34.667°E﻿ / 29.033; 34.667
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףנביעות(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףנביעות  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
נביעות היה מושב והתנחלות ישראלית ששכנה בצדו המזרחי של חצי האי סיני, בנואיבה, לחוף מפרץ אילת, כ-65 ק"מ מדרום לאילת וכ-150 ק"מ מצפון לאופירה. המושב נביעות נכלל בשטח מחוז מרחב שלמה, שטחו הגיע ל-2,500 דונם, והיה אחד משלושת היישובים הישראלים שהוקמו לאורך מפרץ אילת.