stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אצטדיון בלומפילד
הערות שוליים

תבנית:הערות שוליים
תבנית:אצטדיוני ליגת העל
תבנית:אצטדיוני הליגה הלאומית
תבנית:בקרת זהויות
↑  חברת 'היכלי הספורט תל אביב-יפו בע”מ' היא תאגיד עירוני של עיריית תל אביב-יפו שעיסוקו ניהול, תפעול ופיתוח של שלושה מתקני ספורט: היכל מנורה מבטחים, היכל קבוצת שלמה ואצטדיון בלומפילד.
↑  אורי אלפרט, מזכיר המועצה משיב לטענות על ההכנסות מ"בלומפילד", דבר, 26 בנובמבר 1972
↑  החגיגה הספורטיבית של המשטרה, דואר היום, 7 באוקטובר 1927
↑  ליפא לויתן, מגרש באסה ביפו והבית"רים, חרות, 11 בפברואר 1949
↑  דבר הספורט, דבר, 19 בנובמבר 1948
↑  ליפא לויתן, ארובות השמים אינן נסגרות, חרות, 13 במרץ 1949
↑  איצטדיון חדש להפועל ביפו, מעריב, 5 בספטמבר 1960
↑  איצטדיון "הפועל" בבאסה ייהפך למגרש אולימפי, מעריב, 3 באוקטובר 1961
↑  אצטדיון בלומפילד יחנך מחר, דבר, 11 בדצמבר 1962
↑  ר. ישראל, לאחר 9 שנים חזר שוויצר להפועל ת"א, מעריב, 2 באוגוסט 1965
↑  מחר יחנך אצטדיון בלומפילד יפו, הַבֹּקֶר, 11 בדצמבר 1962
↑  דניאל זילברברג‏, סוף לבאסה, באתר וואלה, 16 באוקטובר 2009
↑  אביעד פוהורילס, ‏לרגל חגיגות ה-60 לבלומפילד: יצאנו למסע אל רגעי השיא שלו, באתר מעריב אונליין, 8 באוקטובר 2022
↑  גזבר ההסתדרות בת"א: איצטדיון בלומפילד לא כלול במכירת הפועל ת"א, באתר גלובס, 12 בנובמבר 1996
↑  יצחק דנון, ‏עיריית ת"א בכתב הגנה: אצטדיון בלומפילד הוא בבעלותנו המלאה - לחברת בצר לא מגיע פיצוי, באתר גלובס, 15 באוגוסט 2006
1 2  משה כהן, ‏בלומפילד: כמעט 30,000 מושבים ושטחים מסחריים, באתר גלובס, 6 בדצמבר 1999
↑  מאת דורון ברגרפרוינד, הלו, זה בלומפילד, באתר הארץ, 5 באוגוסט 2001
↑  20 מיליון שקל הושקעו בבלומפילד; האיצטדיון החדש יוקם בעוד 10 שנים, באתר גלובס, 2 בדצמבר 2002
↑  מיכל מרגלית, ‏אצטדיון בלומפילד יוגדל ל-18 אלף מושבים, באתר גלובס, 31 באוגוסט 2011
↑  רון עמיקם, ‏עלות שיפוץ בלומפילד: 21.3 מיליון ש', באתר גלובס, 19 באוגוסט 2012
↑  ליאור טימור, ‏רק שיגיע כדורגל טוב: צפו ביציעי בלומפילד החדש, באתר ONE‏, 17 באוגוסט 2012
↑  קשת רוזנבלום, איצטדיון בלומפילד ישופץ ויורחב ל-25 אלף מקומות, באתר הארץ, 13 באוקטובר 2013
הערת שוליים (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  יוסף סידר
 הופק בידי:  דוד מנדיל
 תסריט:  יוסף סידר
 עריכה:  עינת גלזר-זרחין
 שחקנים ראשיים:  שלמה בראבא ליאור אשכנזי
 מוזיקה:  עמית פוזננסקי
 צילום:  ירון שרף
 מדינה:  ישראל
 חברה מפיצה:  מוביפלוס, סרטי יונייטד קינג
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  צרפת צרפת: 14 במאי 2011 ישראל ישראל: 2 ביוני 2011
 משך הקרנה:  103 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  דרמה, סאטירה
 מקום התרחשות:  ירושלים 
 הכנסות באתר מוג'ו:   footnote
 פרסים:  פרס התסריט בפסטיבל קאן 2011 תשעה פרסי אופיר לשנת 2011 - הסרט העלילתי, בימוי, תסריט, שחקן ראשי, שחקן משנה, צילום, עריכה, עיצוב אמנותי ופסקול
 דף הסרט ב־IMDb
 
הערת שוליים (הופץ בעולם בשם: Footnote) הוא סרט דרמה ישראלי על פי תסריט של יוסף סידר ובבימויו, בכיכובם של ליאור אשכנזי ושלמה בראבא. הסרט עוסק באב ובנו, שניהם פרופסורים בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. האב הוא איש שיטת המחקר הישנה, המתוסכל משום שהמחקר החשוב בחייו, עליו עמל עשרות שנים, הפך למיותר עקב תגלית של חוקר אחר. הבן הוא ידוען וגיבור הממסד, המייצג את שיטות המחקר החדשות, שבעיני האב נתפסות כשטחיות.
הסרט זכה בפרס לתסריט הטוב ביותר (Prix du scénario) בפסטיבל קאן 2011, שם הוצג בהקרנת בכורה ב־14 במאי 2011, וכן בתשעה פרסי אופיר לשנת 2011, בקטגוריות: הסרט העלילתי, בימוי, תסריט, שחקן ראשי, שחקן משנה, צילום, עריכה, עיצוב אמנותי ופסקול. הסרט נמנה עם חמשת המועמדים הסופיים לזכייה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2011, והיה הסרט הישראלי המכניס ביותר בקופות הכרטיסים בישראל בשנת 2011.
בשנת 2022 יצא הסרט "מאסטרו", שהוא עיבוד צרפתי לסרט "הערת שוליים". הגרסה הצרפתית מחליפה את עולם האקדמיה באולם הקונצרטים ואת ספר התלמוד בשרביט המנצחים.
בינואר 2025 עלתה בתיאטרון "הבימה" ההצגה "הערת שוליים", המבוססת על הסרט.
הפקה

יוסף סידר, התסריטאי והבמאי של הסרט, ושאביו הוא בעצמו חתן פרס ישראל, סיפר שהרעיון שבלב הסרט נולד בעת שקיבל שיחת טלפון שבה:
מהצד השני של הקו, נספחת התרבות של שגרירות איטליה בתל־אביב. היא מודיעה לי בחגיגיות שאני זוכה בפרס מטעם ממשלת איטליה לכבוד 60 שנה לישראל, ומוסיפה פרטים על הטקס, בזמן שאני אומר לה תודה, וחושב על הרגע הזה, שבו אני חוגג את העבר אבל אין לי עכשיו כלום. ואני שואל אותה, 'מי עוד זוכה בפרס?'. 'פרופ' אהרן ברק, פרופ' צבי ינאי, פרופ' אהרן צ'חנובר', היא עונה, ומציינת עוד כמה אנשים כאלה. כל הגוף שלי נעשה רפה. אני אומר לה, 'יש לי תחושה שהתכוונת להתקשר לאבא שלי, פרופ' חיים סידר'. והמזכירה לא אומרת לי לא. היא אומרת, 'תמתין רגע על הקו'. ובשניות האלה, כשהמתנתי על הקו, נולד הסרט.
סידר הסביר מדוע בחר לעשות סרט אודות המחלקה לתלמוד של האוניברסיטה העברית בירושלים:
זו המחלקה הקטנה ביותר באוניברסיטה, אך היא מפורסמת ברחבי העולם בשיטות הבלתי מתפשרות שלה, ובחוסר הסלחנות שלה כלפי המושג 'טעות', גם אם הנושא הוא אזוטרי לחלוטין. ברגע שהתחלתי לשמוע סיפורים מתוך המחלקה הזו, על היריבות המיתולוגית בין חוקרים, עקשנות בקנה מידה אפי, פרופסורים אקסצנטריים שחיים עם שליחות אקדמית שהיא גדולה יותר מאשר החיים עצמם, אני התאהבתי בכולם, והם נהפכו למרכז של הסיפור הזה.
זו הופעתו הקולנועית הראשונה של בראבא לאחר הפסקה של 20 שנה. סידר ציין כי חשש ללהק את בראבא לדמות האבא המופנם, בגלל אופיו האנרגטי, ושלאחר בחירתו ערך חזרות לעיצוב הדמות במשך שישה חודשים. ליאור אשכנזי, שגדל בבית חילוני, התכונן לתפקיד על ידי השתתפות בשיעורי תלמוד באוניברסיטה העברית, וגידל את זקנו במשך שמונה חודשים.
הסרט צולם בירושלים, ורבים מאתריה נראים בו: מוזיאון ישראל, השביל בעמק המצלבה המוביל מרחביה לגבעת רם (כולל האנדרטה לזכר מנחם שטרן), הספרייה הלאומית (כולל מחסני הספרייה, שסגורים לקהל הרחב) וקמפוס גבעת רם שבו היא שכנה אז, בניין לב רם (שבו שוכן משרד החינוך) ובנייני האומה.
הסרט הופק על ידי סרטי יונייטד קינג ו"מובי פלוס", וקיבל תמיכה מקרן הקולנוע הישראלי, המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים, קרן אבי חי, מפעל הפיס, ערוץ 10, Yes הטלוויזיה בלוויין ופרטנר תקשורת. תקציב ההפקה הסתכם בכ־7 מיליון ש"ח. חברת סוני רכשה את זכויות הפצת הסרט בצפון ובדרום אמריקה.
בישראל הסתכמו מכירות הסרט בכ־250,000 כרטיסים והוא היה הסרט הישראלי המצליח ביותר בשנת 2011.
שחקנים

| --- | --- |
 שלמה בראבא – האב, חוקר התלמוד אליעזר שקולניק  ליאור אשכנזי – הבן, חוקר התלמוד אוריאל שקולניק  עליזה רוזן – יהודית שקולניק, אשתו של אליעזר ואמו של אוריאל  עלמה זק – דקלה שקולניק, אשתו של אוריאל  מיכה לבינסון – פרופסור יהודה גרוסמן, יריבו הרעיוני של אליעזר שקולניק ויו"ר הוועדה להענקת פרס ישראל  דניאל מרקוביץ' – יוש שקולניק, בנו של אוריאל  נינה טראוב – יונת שקולניק, בתו של אוריאל  יובל שרף – כתבת עיתון "הארץ" נועה, שמראיינת את אליעזר שקולניק לכבוד זכייתו  נבו קמחי – יאיר פינגרהוט, חבר וקולגה של אוריאל  אלברט אילוז – דביר עודד, היועץ המשפטי של משרד החינוך  ג'קי לוי – עצמו, מנחה טלוויזיה:  שמואל שילה – פרופ' הרמן  נלי תגר – אשת ביטחון  עידית טפרסון – שרה פודור, פקידה במשרד החינוך  מיכאל כורש – יונה סולומון, פקיד במשרד החינוך  עדנה בליליוס – מלבישה באולפן  דנה גלוזמן – דבורה  נטליה פאוסט  ג'וני שועלי  איתי פולישוק – מאבטח בטקס באוניברסיטה העברית  דריה רוביצ'ק – סלעית  דאלי שכנאי – אוריאל הצעיר  נתן דטנר – שחקן במחזמר "כנר על הגג", שבו צופה המשפחה
כמו כן נתלוו קולותיהם של דן כנר (בפתיחת הסרט, עם קבלתו של אוריאל כחבר האקדמיה), יונה אליאן (כשרת החינוך בטלפון של אליעזר), מוטי קירשנבאום (קולו בוקע מסרט טבע שמוקרן בטלוויזיה), מרב מילר ודני קושמרו (כמנחי טקס פרס ישראל).
פסקול

פסקול הסרט כולל מוזיקה מקורית שהלחין עמית פוזננסקי, שנוגנה על ידי התזמורת הסימפונית ירושלים והוקלטה בתיאטרון ירושלים. כן כולל הפסקול מוזיקה אתנית שמנגנים תום כהן ורביעייתו בטקס באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, שבפתיחת הסרט, וקטע בביצוע להקת "מיומנה" בטקס הענקת פרס ישראל, שבסיום הסרט.
פוזננסקי תיאר את הפסקול:
הבמאי שאף מלכתחילה לפסקול גדול, לא שגרתי, בעל אופי נאו־קלאסי, עם נגיעות מודרניות. הסכמנו שהמוזיקה לא צריכה להיות סנטימנטלית, אך עם זאת דרמתית וייצרית. בחלקים מסוימים דיברנו על סגנון כתיבה המזכיר סרטי אנימציה, ובחלק שלקראת סוף הסרט דובר רבות על מוזיקה בעלת אופי מחוספס ואכזרי, שמבטאת טרגדיה נוסח סיפור אדיפוס.
ביקורות

הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות בקרב מבקרי הקולנוע הישראלים. המבקר של אתר "וואלה", אבנר שביט, הכתיר את הסרט "חוויה מבדרת ומעשירה" וכתב כי ”מבחינה תסריטאית, סידר מגיש כאן את מה שהוא אולי הסרט דובר העברית המבריק והמעמיק אי פעם על חשיבותן של המילים. מבחינה חזותית, הבמאי מגבה את כל זה בסגנון קולנועי שנון ורב־המצאות שגורם ל'הערת שוליים' להיראות כמו התשובה הישראלית ל'יהודי טוב' של האחים כהן”. המבקר גידי אורשר ציין כי על אף הנושא האזוטרי שבו עוסק הסרט, סידר הצליח להעמיד ”סרט אנושי מאוד [...] יש כאן כמה רגעים מבריקים של פרודיה אנושית וסאטירה חברתית לצד כמה החלטות תמוהות, אולם גם אלה לא פוגעות ממש בהנאה מן הסרט. אם תחליטו שהנושא הזה, אכן מעניין אתכם”. מנגד, המבקר מאיר שניצר מתח ביקורת על הסרט, וכתב שהוא ”סובל מתסריט רפה במקצת ושינויים תכופים בסגנונות הבימוי” וש”קטעים רבים מ'הערת שוליים' שלו אכן מזכירים את ההומור המיושן ששלט בארץ... בראשית שנות השישים. ואם מוסיפים לכך את התפקוד הבלתי נסבל של הפסקול המוזיקלי בסרט... מתקבלת על הבד תוצאה לא ממש מעוררת תיאבון”.
מייסד בית הספר הדתי לקולנוע מעלה, אודי לאון, התייחס למהפכנות ולשפה הקולנועית הייחודית שלדעתו התגלמה בסרט:
יש כאן מצד אחד סיפור שהוא יהודי לחלוטין, שמתעסק בשני חוקרי תלמוד מהאוניברסיטה העברית, אב ובן, שרבים ביניהם על קוצו של יוד בתחום צדדי של העולם התלמודי. מנגד, יש כאן סיפור אוניברסלי לחלוטין על יחסי אב ובן, אהבה, שנאה וכבוד. השילוב הזה גורם להתחדשות עולם היצירה ברמה שטרם הכרנו.
הסרט קיבל 91 אחוזי טריות באתר Rotten Tomatoes. בקרב מבקרי הקולנוע הבינלאומיים קיבל הסרט ביקורות מעורבות. מבקר העיתון "לה מונד" הגדיר את הסרט "חכם, סוחף וייחודי". חלק מהמבקרים ציינו לשלילה את השפה התלמודית, שאינה מובנת לצופים בתרגום. המבקר של "לה טריבון" אהד את ההיבטים הקומיים בסרט, אך הוסיף כי ”חבל שהבמאי הציף את הסרט במשפטים למדניים שאנשים רגילים מתקשים להבין. שלא לדבר על המוזיקה הנוכחת בכל מקום, היא כה חזקה עד שהיא מעקמת את מוח הצופים”. על פי הפרופ' זיוה שמיר, הסרט זכה בפרס התסריט הטוב ביותר נגד כל הסיכויים: ”איך יוכלו 'הגויים' להבין תלמוד מהו? היוכלו להבין שמץ מן הפרובלמטיקה של יצירה שפתרונה נעוץ בגילוי פילולוגי, שגודלו כקוצו של יו"ד, ואין לו שווה ערך בשום שפה הודו-אירופית?”. היא הוסיפה שיש להניח שהנושאים האוניברסליים שבהם עוסק הסרט – יחסי אבות ובנים, חתירת היוצר להכרה וקנאותו לקנייני הרוח שלו – הם שהקנו לסרט את מעמדו בעולם.
בדצמבר 2012, אי.או סקוט, מבקר הקולנוע של "הניו יורק טיימס", בחר ב"הערת שוליים" במקום הרביעי ברשימת הסרטים הטובים ביותר שעלו על המסכים בשנת 2012. קנת טוראן, מבקר ה"לוס אנג'לס טיימס", כלל את "הערת שוליים" ברשימת "עשרת הסרטים שלהם יש בעיניי הסיכוי הטוב ביותר לעמוד במבחן הזמן".
פרשנות > שם הסרט

שם הסרט, "הערת שוליים", מרמז למקור גאוותו של אליעזר שקולניק: אזכורו בהערת שוליים בספרו החשוב של מורהו, י. נ. פיינשטיין.
המבקר שמוליק דובדבני רואה בשם רמז למעמדו של אליעזר שקולניק בצלו של בנו: ”מבלי שיכיר בכך, הוא הפך להיות "אביו של". הערת שוליים בקריירה האקדמית המזהירה של בנו, כשם שהיה במחקרו המהולל של אביו הרוחני”. המבקר מאיר שניצר רואה בשם רמז למבנהו של דף תלמוד, מושא מחקרם של האב והבן: הסרט קרוי "הערת שוליים", כלומר סוג של מבנה סיפורי המעתיק אל הבד דף תלמוד, המורכב כידוע מטקסט מרכזי, שאותו אופפות מכל עבר הערות שוליים".
פרשנות > יחסי אבות ובנים

נושא מרכזי בסרט הוא יחסי אבות ובנים. אף שהאב והבן שניהם פרופסורים בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, יש הבדלים בולטים ביניהם. האב הוא איש שיטת המחקר הישנה, ואילו הבן הוא ידוען וגיבור הממסד, המייצג את שיטות המחקר החדשות, שנתפסות כשטחיות בעיני האב.
טיב יחסו של אליעזר שקולניק לבנו ניכר כבר "בסצנת הפתיחה של הסרט, שבה המצלמה (של ירון שרף) מתעכבת בשוט אחד ארוך על פניו החתומות של האב המשתתף בטקס הנערך לכבוד בנו. צרות עין, קנאה, חוסר הערכה, התפרצות שאו-טו-טו תבוא (או שלא) וכאב נורא מפעפעים אז מתחת לכלום-מבע הנסוך על פניו". הבן, אוריאל שקולניק, מקריב את זכותו לפרס ישראל למען שלומו של אביו. האב, לעומתו, מותח בריאיון עיתונאי ביקורת חריפה על טיב מחקריו של הבן. אמו של אוריאל מצפה שבעלה יתנצל על פגיעה זו בבנם, אך הבן סבור שהתנצלות כזו לא תגיע, והיא אכן אינה מגיעה.
מבקר הקולנוע אורי קליין התייחס למרכיב זה של הסרט:
"הערת שוליים", דרך סיפורו, מבקש להיות אלגוריה על היחסים בין אבות לבנים, ודרכם בין הדורות, במציאות הישראלית העכשווית. הוא כולל יסודות ממקורות אלגוריים נוספים, התנ"ך, למשל. יעדיו של הסרט היו יכולים להפוך אותו ליצירה יוצאת מן הכלל, ליצירה חשובה בנוף התרבותי המקומי העכשווי; אולם, האם נובעת ממנו אמירה משמעותית באמת על הנושא שבו הוא מבקש לעסוק? האם דמותו של האב, בנחישותה המקצועית ובהתנהגותה האקסצנטרית, אומרת משהו בעל עומק על דור ההורים? והאם דמותו של הבן, שאינו נרתע מלהיות מוכר ופופולרי ולנצל את הפופולריות הזאת, אומרת משהו על דור הבנים שהוא שטחי יותר ומכור יותר להצלחה פומבית?
הסרט עוסק במידה מצומצמת גם ביחסים שבין אוריאל שקולניק לבנו – צעיר שאינו מוצא את מקומו בחיים. אוריאל מבקר בחריפות חידלון זה של הבן, ובכך מעניק לבנו יחס דומה לזה שהוא מקבל מאביו וכה סובל ממנו.
על כך עמד אורון שמיר:
אוריאל תוהה כל הזמן על הקשר בינו ובין אביו, מנסה לפענח את האיש כאילו היה סוגיה תלמודית. הוא מוכן להקריב מעצמו למענו, אבל רק אם אין מדובר בסיכון אמיתי. מאידך, את התנהגותו שלו כלפי בנו הוא לא מנסה לנתח ועושה את אותן הטעויות שעשה אביו איתו, אם לא חמורות מהן.
פרשנות > רעיות

בסרט מופיעות שתי רעיות: יהודית, אשתו של אליעזר, ודקלה, אשתו של אוריאל. הסרט עוסק באופן מובהק בעולמם של הגברים, ולרעיות תפקיד זניח למדי – כל אחת מהן מתפקדת רק כ"עזר כנגדו". מבקר הקולנוע אורי קליין רואה בעיצוב דמותן של הנשים את אחת מחולשותיו של הסרט: ”דמויותיהן מעוצבות כעוד נתונים במשוואה ולא כדמויות בעלות קיום עצמאי; והרי שום דרמה או קומדיה על היחסים בין אבות לבנים לא תצלח בלי שיינתן בה המקום הסימבולי הנכון לנשים שמשקיפות עליה”.
זיוה שמיר, הרואה שלל זיקות בין הסרט ובין סיפורי ספר בראשית, העירה:
הסרט "הערת שוליים" הוא סרט פטריארכלי מיסודו (באופן סימפטומטי כל הזוכים בטקס חלוקת פרס ישראל הם גברים), במתכונת סיפורי האבות של ספר בראשית, ועל כן נועד בו לנשים – ליהודית ולדקלה – מקום שולי בלבד.
פרשנות > מאבקי כוח באקדמיה

נושא מרכזי נוסף בסרט הוא מאבקי הכוח באקדמיה. האם חוסר ההערכה של פרופ' יהודה גרוסמן לפרופ' אליעזר שקולניק נובע ממניעים אישיים, כפי שטוען אוריאל (אוריאל מטיח בגרוסמן את הטענה, שגרוסמן מעכב את קבלת תואר הדוקטור לתלמידיו של אליעזר שקולניק, רק משום שהם תלמידיו) או משיקולים אקדמיים, כפי שמציג זאת גרוסמן? וביקורתו של האב על אופי מחקריו של בנו, אותה הוא מביע בריאיון לעיתונאית, האם היא נובעת מקנאה, או משקפת הבדלי גישות ביחס לדרך הנכונה למחקר? (לפני שהעיתונאית מצליחה למשוך את אליעזר בלשון, כדי שיבקר באופן ספציפי את המחקר של בנו, הוא אומר לה "לעולם לא מקנא אדם בבנו ובתלמידו".)
על מאבקי כוח אלה העיר עודד זהבי:
גם זמן רב אחרי הצפייה בסרט מהדהד בי בעוצמה הדימוי המורכב והחזק של שומרי הסף, המאבטחים, הסלקטורים, הקובעים מי ייכנס ל־"אזור הסטרילי", ומי יישאר מושפל בחוץ. דמותם של אותם מאבטחים מנומסים, מעונבים, שאינם שונים מ"שומרי הסף" של הממסד האקדמי, הקובעים מי יזכה בקידום ומי יעוכב, מי יזכה בחסדי הקרנות, המלגות, ההכרה, ומי יידחק לשוליים, מהדהדת בסרט בצורה אמיצה ומרשימה.
פרשנות > סיום הסרט

במהלך הסרט הולך ונבנה מתח סביב השאלה: "האם יקבל אליעזר שקולניק את הפרס?" סיום הסרט מותיר שאלה זו פתוחה: הסרט מגיע עד לשלב של דקות מעטות קודם תחילתו של טקס הענקת הפרס. אף שאליעזר שקולניק יודע שהפרס לא נועד לו, הוא ממשיך בהכנות לקבלת הפרס. באולם נמצאים עוד מספר אנשים היודעים שהפרס לא נועד לאליעזר שקולניק, אלא לבנו אוריאל: אוריאל עצמו, אמו יהודית (אשתו של אליעזר), ועדת הפרס, יהודה גרוסמן וכן חבר השופטים וחברי הוועדה אליה זומן שקולניק הבן קודם לכן.
המבקר מרט פרחומובסקי כתב על כך:
הצופים מגיעים לסצנה האחרונה כשהם טעונים ברגשות עזים כלפי הדמויות ומצפים לפרוק אותם במעמד רגשי עוצמתי. אלא שסידר מונע מאתנו את הקתרזיס המיוחל וקוטע את העלילה בטרם מיצתה את המהלך הטבעי שלה. הצופים נשארים תקועים בכיסאות שלהם, נועצים את עיניהם בכותרות המעוצבות היטב, בתקווה שהבמאי לא באמת מתכוון לזה. אז לצערנו, הוא כן מתכוון לזה.
גם המבקר דורון פישלר התייחס לסופו של הסרט:
שיהיה ברור, אני לא חושב שליוסף סידר נגמרו הרעיונות, הפילם או התקציב באמצע הסרט. אני בטוח שמבחינתו יש סיבה טובה לכך שהסרט נגמר בדיוק במקום שבו הוא נגמר. אבל בשבילי, ואני מאמין שבכך אני מייצג את רוב הצופים המצויים, הסוף היה מתסכל. נראה כאילו הסרט נבנה לקראת איזה שיא – טוויסט, רגע גדול, משהו – ואז הוא פשוט מפסיק. ובניסיון לחשוב ולהבין מה הייתה הכוונה אתה פתאום מגלה שיש הרבה קווים בעלילת הסרט שבעצם נשארו פרומים, ושבעצם עדיין לא למדנו מי צדק, מי טעה, מי אמר למי ובאיזה הקשר ומי בעצם הייתה האישה ההיא. העצה החשובה ביותר של רוברט מקי הבדיוני ב"אדפטיישן" הייתה "תהמם אותם בסוף". אני לא חושב שהוא היה מעריך סרט שמעדיף להיפטר מהסוף לגמרי, ובמקום זה לסיים את הסרט באמצע. "הערת שוליים" הוא סרט מעולה, עד שהוא נגמר.
פרשנות > ז'אנר

שני נושאיו המרכזיים של הסרט, יחסי אבות ובנים ומאבקי הכוח באקדמיה, מטופלים בשני ז'אנרים שונים: העיסוק ביחסי אבות ובנים הופך את הסרט לדרמה משפחתית, ואילו העיסוק במאבקי הכוח באקדמיה נושא אופי סאטירי. מבקרים אחדים עמדו על עירוב ז'אנרים זה. כך שמוליק דובדבני:
"הערת שוליים" נע בין סצינות המאופיינות בהומור אפרים קישוני של לעג לבירוקרטיה, כמו במקרה בו נדחקים חברי ועדת הפרס המכובדים בחדר צפוף אחד, כדי לדון בתסבוכת אישית ופרוצדורלית שנוצרת בעקבות פרסום ההודעה על הזכייה, לבין סצינות קודרות ורציניות שבמרכזן המתח הדרמטי המתעצם בין האב לבנו.
וכך דורון פישלר:
היו כאלה שטענו שזו דרמה משפחתית, היו שאמרו שזה סרט מתח אקדמי, והיו שאמרו שזאת קומדיה. מתברר שכולם צדקו. הסרט מזגזג בין סגנונות באופן שהיה נראה לא החלטי אם לא היה סוחף. יש בו קטעים קליפיים מהירים שמשלבים כותרות על המסך, וסצינות ארוכות שמתרחשות בחדר אחד. בשיא הדרמה הסרט מוצא את הרגעים המצחיקים.
ראו גם

הערת שוליים
פילולוגיה
דרכי לימוד התלמוד
לקריאה נוספת

זיוה שמיר, "האב, הבן ורוח כתבי הקודש", מאזנים, אוגוסט 2011, עמ' 4–7.
צחי כהן, לְמה דומה קולנוע? קריאות תרבותיות בקולנוע בן־זמננו, הוצאת כרמל, 2021, הפרק "ועכשיו: פנימה, אל האוניברסלי", עמ' 150–155.
אמיר טסלר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בינואר 2005 (בן 20)
 סוגה מועדפת:  קולנוע
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2015
 פרסים והוקרה:  פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה (2021) 
 פרופיל ב-IMDb
 
אמיר טסלר (נולד ב-15 בינואר 2005) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה

טסלר הוא בנם של רענן טסלר, במאי ועוזר במאי, וצליל טסלר. מתגורר במושב קדרון במועצה אזורית ברנר, ולמד בבית הספר היסודי בית אור הנמצא במושב קדרון.
אמיר החל את קריירתו בתור שחקן בגיל 10 וכיום משחק בסדרות וסרטים ישראליים.
משרת בצבא בתיאטרון צה"ל.
קריירה

טסלר התפרסם לראשונה בשנת 2015 כאשר גילם את דמותו של הסופר עמוס עוז בצעירותו, בסרט סיפור על אהבה וחושך, לצידה של השחקנית נטלי פורטמן.
ב-2017 שיחק בסדרת הטלוויזיה נופלות על הרגליים אשר שודרה בערוץ 2.
בשנת 2019 גילם את דמותו של יותם פלג בסרט הרפתקה בשחקים.
בשנת 2021 שיחק בסדרה "לבד בבית" אשר משודרת בערוץ כאן חינוכית את אלון ציפציף.
בשנת 2021 שיחק בסדרה "עלומים" את אושר. על תפקידו בסדרה זכה ב"פרס האקדמיה לטלוויזיה" בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר בסדרת דרמה.
בשנת 2023 שיחק בסרט "המזח" את טוראי אביחיל פלד.
גרנד קניון (סרט, 1991)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  לורנס קסדן
 הופק בידי:  לורנס קסדן, מייקל גרילו, צ'ארלס אוקון
 תסריט:  לורנס קסדן  מג קסדן
 עריכה:  קרול ליטלטון
 שחקנים ראשיים:  קווין קליין דני גלובר סטיב מרטין
 מוזיקה:  ג'יימס ניוטון הווארד
 צילום:  אוון רויזמן
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 בדצמבר 1991
 משך הקרנה:  137 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  לוס אנג'לס, אריזונה 
 הכנסות:  40,991,329 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   grandcanyon
 פרסים:  פרס דב הזהב  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
גרנד קניון (באנגלית: Grand Canyon) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1991 בבימויו של לורנס קסדן, עם קווין קליין, דני גלובר, מרי מקדונל וסטיב מרטין בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי לורנס ומג קסדן ומתאר בעיות של אנשים הגרים בעיר לוס אנג'לס ועסוקים בהישרדות יומית נוכח האלימות והפשע בעיר. מסוק משטרתי טס כל הלילה מעל העיר ומאיר בזרקור חזק את המקומות הרוויים בפשע ובאלימות. בעיותיהם מתגמדות בסוף הסרט כשהם מבקרים בגרנד קניון הענק והמדהים המגמד את בעיותיהם.
לורנס ומג קסדן היו מועמדים לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר ולפרס גילדת הכותבים של אמריקה.
לרנס קסדן זכה בפרס דב הזהב לסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
תקציר העלילה

מאק (קווין קליין) הוא עורך דין בעל משרד גדול לענייני הגירה בלוס אנג'לס. הוא נשוי לקליר (מרי מקדונל) ולהם בן בוגר בשם רוברטו (ג'רמי סיסטו). דייוויס (סטיב מרטין) הוא חברו הקרוב, מפיק סרטי פשע ואלימות מצליחים.
שניהם צופים במשחק כדורסל של הלייקרס בסופו נפרד מאק מדייביס וחברתו ואנסה (שרה טריגר) ובגלל פקק תנועה הוא בוחר לעשות קיצור דרך שעובר בשכונה רוויית פשע. שם מתקלקל רכבו והוא מזמין גורר. קבוצת אפרו-אמריקאים עוצרים לידו ומתגרים בו. הוא מרגיש סכנה לחייו אבל למקום מגיע  הגורר סיימון (דני גלובר) גם הוא אפרו אמריקאי שיודע לדבר בנחת עם ראש הכנופיה והם עוזבים את המקום. מאק מודה לסיימון על שהציל את חייו ומכאן מתפתחת ידידות בין שניהם למרות הבדלים בגזע, השכלה ומצב כלכלי.
סיימון הוא גרוש ויש לו בת חירשת שנמצאת במוסד איתה הוא מתקשר באמצעות מכשיר אלקטרוני. הוא תומך גם באחותו דבורה (טינה ליפורד) שגרה בסביבה רווייה באלימות קשה ובנה אוטיס (פטריק מאלון) מתחבר עם עבריינים.
קליר מחפשת משמעות לחייה, היא בת 50, בנה רוברטו (ג'רמי סיסטו) עומד לעזוב את הבית והיא כמהה לילד. באחד הימים היא מגלה תינוקת נטושה ולוקחת אותה לביתה ומטפלת בה. בהוראת מאק היא מוסרת אותה למשטרה אבל עם הזמן נכנע לה מאק והם מאמצים את התינוקת. קליר רואה את מציאת התינוקת והצלת מאק כהתערבות אלוהית.
דייביס שמתפרנס יפה מסרטי אלימות נפצע קשה כאשר שודד יורה ברגלו בניסיון שוד ונשאר צולע לתמיד. הוא מנתק את קשריו עם ואנסה ומפסיק להפיק סרטי אלימות.
למאק יש מערכת יחסים קצרה עם די (מרי-לואיז פארקר) שעובדת אצלו ומפתחת צפיות ממנו אבל הוא מסרב להמשיך והיא עובת את המשרד.
מאק מחבב את סיימון ועוזר לו. הוא עוזר לו להעביר את אחותו וילדיה לשכונה טובה יותר וכן מכיר לו עובדת אפרו אמריקאית בשם ג'יין (אלפרה וודארד) שהופכת לבת זוגו.
בסוף מגיעים כולם לגרנד קניון וצופים בהשתאות על הקניון האדיר הזה שלעומתו מתגמדים בעיותיהם היומיומיות.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| קווין קליין | מאק | עו"ד |
| דני גלובר | סיימון |  |
| סטיב מרטין | דייוויס | מפיק |
| שרה טריגר | ואנסה | חברתו של דייוויס |
| מרי מקדונל | קליר | אשתו של מאק |
| מרי-לואיז פארקר | די |  |
| אלפרה וודארד | ג'יין |  |
| ג'רמי סיסטו | רוברטו |  |
| טינה ליפורד | דבורה | אחותו של סיימון |
| פטריק מאלון | אוטיס | אחיינו של סיימון |
אבא חורג, אמא חורגת

| --- | --- |

פתיח הסדרה בעונות 2–5
 סוגה:  סדרת טלוויזיה קומית 
 יוצרים:  ויליאם ביקלי   מייקל וורן
 בימוי:  פטריק דאפי, ריצ'רד קורל, ג'ואל זוויק, מארק לין-בייקר 
 שחקנים:  פטריק דאפי   סוזאן סאמרס   ברנדון קול   סטייסי קינן   אנג'לה ווטסון   קריסטין לקין   כריסטופר קסטיל  
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מקום התרחשות:  ויסקונסין 
 מספר עונות:  7 
 מספר פרקים:  160 
 הפקה
 חברת הפקה:  לורימר, Bickley-Warren Productions, האחים וורנר טלוויזיה, Miller-Boyett Productions 
 הפצה:  האחים וורנר טלוויזיה, הולו 
 מוזיקה:  ג'סי פרדריק 
 אורך פרק:  23 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ABC (עונות 1–6)   CBS (עונה 7)
 רשת שידור בישראל:  ערוץ 3   ערוץ הילדים   ערוץ 2  ערוץ המזרח התיכון
 תקופת שידור מקורית:  20 בספטמבר 1991 – 26 ביוני 1998
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
אַבָּא חוֹרֵג, אִמָּא חוֹרֶגֶת (באנגלית: "Step by Step") היא קומדיית מצבים אמריקאית מצליחה ששודרה בשנים 1991–1998 ברשת ABC, ובמהלך העונה האחרונה ברשת CBS. הסדרה הופקה תחילה על ידי חברת לורימר, ולאחר מכן על ידי חברת האחים וורנר. בסה"כ הופקו ושודרו 160 פרקים בשבע עונות.
בישראל הסדרה שודרה לאורך השנים בערוץ 3, ערוץ הילדים, ערוץ 2 ובערוץ המזרח התיכון.
רקע עלילתי

פרנק למברט (פטריק דאפי) הוא קבלן בניין ושיפוצים, גרוש ואב לשלושה ילדים, וקרול פוסטר (סוזאן סאמרס), מעצבת שיער, היא אלמנה ואם לשלושה ילדים. שתי המשפחות מנהלות חיים נפרדים בוויסקונסין, עד שפרנק וקרול נפגשים במהלך שיט בג'מייקה, מתאהבים ומחליטים להינשא במהרה - להפתעת ילדיהם שאינם מגלים התלהבות. בעקבות הנישואין, פרנק ושלושת ילדיו עוברים להתגורר בבית משפחת פוסטר בעיירה פורט וושינגטון.
העלילה מגוללת את סיפורה של משפחת למברט-פוסטר, תוך הדגשת הניגודים בין בני משפחת למברט לבני משפחת פוסטר. לפרנק שני בנים ובת: ג'ון תומאס המכונה ג'יי. טי. (ברנדון קול), מתבגר עצלן; אל (קריסטין לקין), "טום בוי"; וברנדון (ג'וש בראיין). לקרול שתי בנות ובן: דיינה (סטייסי קנאן), חכמה ופרפקציוניסטית; קארן (אנג'לה ווטסון), יפה ופופולרית; ומרק (כריסטופר קסטיל), תלמיד חרשן ורכרוכי. ששת הילדים מתבגרים על מסך הטלוויזיה לאורך שבע שנותיה של הסדרה. דמות נוספת המופיעה כמעט לאורך כל שידורי הסדרה היא דמותו של קודי למברט (סשה מיטשל), אחיינו הטיפש וטוב הלב של פרנק, המתגורר במכונית מסחרית בחצר ביתה של המשפחה. בסוף העונה הרביעית הצטרפה ילדה נוספת למשפחה, לילי, בתם המשותפת של פרנק וקרול שזה עתה נולדה.
שם הסדרה

שם הסדרה במקור (Step by Step) הוא משחק מילים. הפירוש הרגיל של הביטוי הוא "צעד אחר צעד", אבל המילה Step משמעה גם "חורג" בהקשר משפחה. בישראל השם שנבחר לסדרה הוא בהתאם: "אבא חורג, אמא חורגת". גם בארצות אחרות שונה השם המקורי: בגרמניה נקראה הסדרה "Eine starke Familie" – "משפחה חזקה", בצרפת נקראה הסדרה "Notre belle famille" – "המשפחה היפה שלנו" או "המשפחה המחותנת שלנו", גם כן משחק מילים. באיטליה נקראה הסדרה "Una bionda per papà" – "בלונדינית בשביל אבא".