stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליכטנשטיין
כלכלה

אף על פי ששטחה מצומצם ואוצרות הטבע שבה דלים יחסית, כלכלת ליכטנשטיין פורחת ותושביה נהנים מרמת חיים מהגבוהות בעולם. שיעור האבטלה בה הוא הנמוך ביותר מבין הכלכלות האירופיות, ועמד בסוף 2004 על כ-2.2%. נסיך ליכטנשטיין נחשב אחד מראשי המדינה העשירים בעולם, והונו האישי נאמד בכ-3.5 מיליארד דולר.
ליכטנשטיין אינה חברה באיחוד האירופי אלא באיגוד הסחר החופשי האירופי (EFTA), מסגרת מקבילה לאיחוד שהוקמה בשנת 1960. רוב מדינות האיגוד, וליכטנשטיין בהן, מסדירות את קשרי הסחר שלהן עם האיחוד האירופי במסגרת הקרויה "האזור הכלכלי האירופי" (EEA), המבטיחה למדינות החברות בה חופש של תנועה לאנשים, סחורות, שירותים והון, אך אינה מטילה על מדינות שאינן חברות באיחוד האירופי את החובות המוטלות על חברות האיחוד.
מאז 1923 ליכטנשטיין קשורה בברית מכס עם שווייץ, והמטבע המשמש בה הוא הפרנק השווייצרי.
מגזר השירותים הפיננסיים הוא הדומיננטי ביותר בכלכלתה. חוקים גמישים לרישום חברות ומס חברות מהנמוכים בעולם הפכו את ליכטנשטיין במשך שנים רבות למקלט מס מועדף, עם למעלה מ-70,000 חברות זרות (יותר מכפליים מאוכלוסיית המדינה) שנרשמו בה נומינלית כמטה פעולתן, והן אחראיות לכ-30% מהכנסות המדינה. בתחילת 2008 החלה חקירה של מספר מדינות בהם, גרמניה, צרפת, הממלכה המאוחדת וארצות הברית לבדיקה אם אזרחיהן התחמקו מתשלום מיסים באמצעות חשבונות בנק חשאיים בליכטנשטיין. בהמשך גם ישראל הצטרפה לבדיקה. בקיץ 2008 החלה גרמניה במסע לחצים על ליכטנשטיין להגדיל במהירות את השקיפות של המערכת הפיננסית שלה, על רקע חקירה רחבת היקף של העלמות מס של אנשי עסקים ופוליטיקאים במדינה. משרד האוצר הגרמני חשף כי גרמנים עשירים הסתירו כ-6 מיליארד דולר דרך קרנות בליכטנשטיין, ומנעו מגרמניה הכנסות ממסים בהיקף של מאות מיליוני יורו. בעקבות לחצים מצד ארצות הברית והאיחוד האירופי ביטלה ליכטנשטיין ב-2009 את חוקי הסודיות הבנקאית. אחר כך, תוך 4 שנים, היקף ההון בבנקים שלה צנח ב-30%.
לאחר מלחמת העולם השנייה פיתחה ליכטנשטיין גם את מגזר התעשייה. תעשיות הפועלות במדינה כוללות אלקטרוניקה, טקסטיל, מכשירים מדויקים, ייצור מתכת, כלי עבודה חשמליים, תרופות ומוצרי מזון. כמחצית מהעובדים בתעשייה אינם תושבי המדינה ומגיעים מאוסטריה מדי יום. החברה הבינלאומית המוכרת ביותר והמעסיקה הגדולה ביותר במדינה היא Hilti, יצרנית של כלי עבודה, מערכות וכלים חשמליים מתקדמים אחרים. מגזר החקלאות במדינה כולל שדות מעובדים רבים וחוות קטנות הן באזור אוברלנד והן באונטרלנד. ליכטנשטיין מייצרת חיטה, שעורה, תירס, תפוחי אדמה, מוצרי חלב, בעלי חיים ויין.
תחבורה

ישנם כ-250 ק"מ של כביש סלול בתוך ליכטנשטיין, עם 90 ק"מ של שבילי אופניים מסומנים.
רכבת של 9.5 ק"מ (5.9 מייל) מחברת בין אוסטריה ושווייץ דרך ליכטנשטיין. הרכבות של המדינה מנוהלות על ידי הרכבת הפדרלית האוסטרית כחלק מהמסלול בין פלדקירך, אוסטריה ובוכס, שווייץ. ליכטנשטיין נמצאת באופן נומינלי בתוך אזור התעריף האוסטרי Verkehrsverbund Vorarlberg.
חברת האוטובוסים של ליכטנשטיין מתחברת לרשת האוטובוסים השווייצרית בערים בוכס וסרגנס. אוטובוסים נוסעים גם לעיירה האוסטרית פלדקירך.
לליכטנשטיין אין נמל תעופה. שדה התעופה הגדול הקרוב ביותר הוא נמל התעופה הבינלאומי ציריך קלוטן, שווייץ (130 ק"מ). שדה התעופה הקטן הקרוב ביותר הוא נמל התעופה סנט גאלן (50 ק"מ). נמל התעופה פרידריכסהאפן (Friedrichshafen Airport) מספק גם הוא גישה לליכטנשטיין, הנמצאת במרחק 85 ק"מ משם. בעיירה בלצרס יש מנחת מסוקים קטן הזמין לטיסות שכר.
גאוגרפיה

הנסיכות ממוקמת בעמק הריין שבהרי האלפים, על הגדה המזרחית של נהר הריין, המהווה את גבולה המערבי (עם שווייץ). ממזרח היא גובלת באוסטריה. פני השטח הרריים, בפרט בחלק המזרחי, והפסגה הגבוהה ביותר היא בגובה 2,600 מטר.
ליכטנשטיין היא אחת משתי המדינות היחידות בעולם (יחד עם אוזבקיסטן) שיש להן חסימה כפולה לים, כלומר הן לא רק מוקפות יבשה מכל עבר, אלא גם כל המדינות המקיפות אותן מוקפות יבשה מכל עבר ואין להן מוצא לים הפתוח.
דמוגרפיה

ליכטנשטיין היא המדינה הרביעית הקטנה ביותר באירופה, לאחר קריית הוותיקן, מונקו וסן מרינו. שליש מאוכלוסייתה המקומית מורכבת מזרים, בעיקר גרמנים, אוסטרים ושווייצרים.
השפה הרשמית במדינה היא גרמנית, אם כי רבים מדברים אלמאנית (ניב של גרמנית).
מבחינה דתית כ-76% מהאוכלוסייה הם קתולים, 8.5% הם פרוטסטנטים, 1.4% הם נוצרים מסוגים אחרים (אורתודוקסים וכו') ו-4% הם מוסלמים. 5.4% הגדירו עצמם כחסרי דת.
בליכטנשטיין חיים כמה עשרות יהודים בלבד, המהווים 0.1% מן האוכלוסייה. מספרם הולך ופוחת. במדינה אין בתי-ספר יהודיים. תפילות וטקסים דתיים נערכים בבתים פרטיים.
ב-27 בנובמבר 2005 הצביעו תושבי המדינה נגד היוזמה למניעת הפלות. היוזמה הוצעה על ידי הארכיבישוף הקתולי-רומי וולפגנג האס ונתמכה בתחילה על ידי הנסיך הנס אדם השני, שלאור ההתנגדות ליוזמה החליט להיות נייטרלי.
ספורט

חלק ניכר מתושבי ליכטנשטיין עוסקים באופן פעיל בענפי ספורט שונים, על פי הוועד האולימפי של ליכטנשטיין למעלה משליש מהאוכלוסייה רשומה במועדוני ספורט. מועדוני קליעה החלו לפעול בנסיכות כבר בשנת 1800, וגלישת הסקי במדרון מקורה בסוף המאה ה-19.
הספורט הלאומי של ליכטנשטיין הוא סקי אלפיני, הכדורגל הוא הענף הפופולרי ביותר. קבוצות הכדורגל של ליכטנשטיין משחקות בליגות הכדורגל של שווייץ, הקבוצה הבכירה ביותר היא ואדוץ המשחקת בליגה השווייצרית הראשונה. נבחרת ליכטנשטיין בכדורגל נחשבת לאחת החלשות באופ"א ומעולם לא העפילה לטורניר משמעותי.
במשחקים האולימפיים משתתפת המדינה מאז 1936, למרות מספר התושבים הקטן היא הגיעה להישגים משמעותיים באולימפיאדות החורף כשזכתה ב-10 מדליות, כולן בתחרויות הסקי האלפיני. ביחס למספר אזרחיה היא המדינה בעלת מספר המדליות הגבוה ביותר.
מלבד הנסיך, האישיות המפורסמת ביותר במדינה היא הני ונצל, ספורטאית ממוצא גרמני, אשר זכתה ב-4 מדליות באולימפיאדות ו-5 באליפויות עולם בסקי אלפיני.
לקריאה נוספת

יוסף ולק, ליכטנשטיין בתקופת הרייך השלישי מתוך: כיום אתמול, הוצאת ששר, אוניברסיטת בר-אילן ומכון ליאו בק, 1997. עמ' 89–107.
ארטיגס (מחוז)

מחוז ארטיגס (בספרדית: Departamento de Artigas) הוא אחד מתשעה עשר המחוזות באורוגוואי. בירתו היא ארטיגס, הסמוכה לעיר הברזילאית קואראי.
מיקום המחוז הוא בקצה הצפוני מערבי של אורוגוואי, והוא גובל במערב בנהר אורוגוואי המפריד בינו לבין ארגנטינה, בצפון ובמזרח בברזיל, כשבין המדינות זורם נהר קואריים ובדרום במחוז סלטו.
שטח המחוז 11,928 קמ"ר. והוא המחוז החמישי בגודלו באורוגוואי, אחרי המחוזות טקוארמבו סלטו פאיסנדו וסרו לרגו. מספר תושביו 74,325 נכון לשנת 2019, וצפיפות האוכלסייה בו היא 6.23 תושבים לקמ"ר.
בקצה הצפון-מערבי של המחוז נמצאת העיר בז'ה אוניון, (בתרגום לעברית: "האיחוד היפה") שקיבלה את שמה בגלל מיקומה המיוחד במפגש הנהרות קואריים ואורוגוואי, ובגבול המשולש של אורוגוואי עם ברזיל וארגנטינה (המחוז היחיד באורוגוואי הגובל ב-2 מדינות).
במחוז ישנם שני אזורים, (המכונים במפות הגאוגרפיה של אורוגוואי "גבולות שנויים במחלוקת"), השנויים במחלוקת גבול עם ברזיל: אזור רינקון דה ארטיגס (ספ') ואזור האי הברזילאי (ספ'), אך למרות המחלוקת הדבר לא פוגע ביחסים הידידותיים בין שתי המדינות.
היסטוריה של ארטיגס

באזור גרו שנים ארוכות ילידים מקומיים מהשבט צ'רואס (ספ'). במאה ה-17 הפך אזור זה ל"שטח הפקר" בין האימפריה הספרדית לפורטוגזית.
בשנת 1817 התחולל במקום קרב הקטלונים, בין כוחות כוחותיו של הגנרל חוסה ארטיגס, בפיקודו של אנדרס לטורה (ספ'), לבין הפולשים הפורטוגזים, במסגרת הפלישה הפורטוגזית שהחלה בשנת 1816.
מחוז ארטיגס הוקם ב-1 באוקטובר 1884, על שטח שהיה חלק ממחוז סלטו, ובאותו זמן הוכרזה הבירה בעיירה ויז'ה דה סן אאוחניו, אשר בשנת 1915 הפכה לעיר בשם ארטיגס, כמחווה לגיבור הלאומי של אורוגוואי חוסה חרוואסיו ארטיגס.
העיר בז'ה אוניון נוסדה בשנת 1829 ככפר בשם "סנטה רוסה דל קואריים". בשנת 1852, בתום המלחמה הגדולה עם ברזיל, ומסירת השטחים שמצפון לנהר קואריים לברזיל, עזבו תושבי האזור את המקום. בשנת 1853 היא נוסדה מחדש בשם סנטה רוסה דה לה בז'ה אוניון דל קואריים. ובשנת 1929, לרגל מאה שנה לייסודה, הוכזה כעיר בשם בז'ה אוניון.
איים במחוז

על פי ההסכם שנחתם עם ארגנטינה ב-7 באפריל 1961, 7 איים גדולים על נהר אורוגוואי נותרו בתחום השיפוט של אורוגוואי במחוז ארטיגס. ואלה הם:
איסלה דל פדרה (isla del padre) ממוקם בין שפכי הנחלים לנגואסו ונאקיניה.
איסלה דל (isla del zapallo) אורכו 5500 מטר ורחבו 750 מטר, ממוקם בשפך נחל מנדיז'ו.
איסלה ריקה (isla rica) אורכו 3500 מטר, ורוחבו 650 מטר, ממוקם מעט דרומי לאי ספז'ו
איסלה קרבונרה (isla carbonera) ממוקם סמוך לשפך נחל סיגרה
איסלה מסיונרה (isla misionera) אורכו 1400 מטר, ורחבו 200 מטר. נמצא 80 מטר מהחוף, וכשהמפלס בנהר נמוך, ניתן להגיע אליו רגלית.
איסלה גביז'ו (Isla Guaviyú) בסמוך לשפך הנחל גביז'ו
אי נוסף ללא שם, נעלם מתחת למאגר המים שנוצר בהקמת הסכר ובניית תחנת הכוח סלטו גרנדה.
אי נוסף, המכונה איסלה ברסילרה (בעברית: האי הברזילאי)(ספ'), נמצא בגבול המשולש בין אורוגוואי ברזיל וארגנטינה, אורכו כ-7 ק"מ ורוחבו כ-4 ק"מ, אורוגוואי טוענת מאז 1940 כי האי הוענק בטעות לברזיל כאשר סומן הגבול בשנת 1862, לטענתה האי ממוקם על נהר אורוגוואי ולא על נהר קואריים, ולכן הוא צריך להיות שייך למחוז ארטיגס האורוגוואי, טענה זו אינה מקובלת על ברזיל.
גשרים בינלאומיים

שני גשרים בין לאומיים מחברים בין מחוז ארטיגס לברזיל, אחד נמצא בין העיר בז'ה אוניון, לעיר ברה דו קואריי הברזילאית, והשני מחבר בין העיר ארטיגס לעיר קואריי הברזילאית.
בתכנון נמצא גשר נוסף מעל נהר אורוגוואיי שיחבר את מחוז ארטיגס לארגנטינה.
כלכלה

כלכלת המחוז מבוססת על חקלאות בעלי חיים, בקר וצאן, גידול קני סוכר, וייצור מעל 50% מתצרוכת הסוכר של אורוגוואי, גידול אורז שהתפתח מאד בשנים האחרונות, גידולי טבק, וכרייה של אבנים יקרות כאגט ואחלמה. במחוז ישנם גם אזורי חנויות ללא מכס, בערים ארטיגס ובז'ה אוניון, המייצרות תיירות קניות, בעיקר לתיירים מברזיל.
דמוגרפיה

מספר התושבים נכון לשנת 2019, היה 74,325 נפש, (מתוכם 36,781 גברים ו-37,544 נשים). תוחלת חיים הממוצעת (נכון למפקד 2011) 75.43 שנים (גברים: 72.03 שנה, ונשים: 79.35 שנה)
רשימת ערים עיקריות והאוכלסיה בהם (2011):
| עיר | תושבים |
| --- | --- |
ארטיגס: 43,567
בז'ה אוניון: 17,377
תומאס גומנוסורו: 2,659
בלטסר ברום: 2,531
סקיירה: 1,149

האוכלסיה הכפרית במחוז ארטיגס היא 3,494 תושבים.
ממשל > מוניציפלית

ראש העיר נבחר בבחירה ישירה, עם ארבעה ממלאי מקום, לתקופה של חמש שנים. לאחר מכן יכול להיבחר מחדש.
ממשל > חוקתית

הרשות המחוקקת היא מועצה מחוזית המורכבת מ-31 חברי מועצה, הנבחרים באופן דמוקרטי. חברי המועצה מופקדים על הצעת רפורמות עירוניות, צווים ומיסים, כמו גם כל פרויקט אחר שהם מוצאים לנכון בתאום עם ראש העיר.
ממשל > עיריות (ניהול אזורי)

במחוז קיימים 3 עיריות אזורית.
בעיריות מתקיימים בחירות אחת ל-5 שנים, בהם נבחר ראש העירייה ו-4 חברי מועצה, האחראים על הנושאים המוניציפליים באזור בחירתם.
| מפה | שטח שיפוט (km²) | מספר תושבים (מפקד 2011) | שם העירייה | תאריך הקמה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 754 | 2,608 | בלטסר ברום | מרץ 2010 |
|  | 547 | 18,406 | בז'ה אוניון | מרץ 2010 |
|  | 804 | 2,902 | גומס חומנסורו | מרץ 2010 |
הערות שוליים

↑  המצב המדיני של האי הברזילאי (בספרדית)
↑  כתבה בנושא בכתב עת מקומי (בספרדית)
↑  המקור ברשימות הלשכה הלאומית לסטטיסטיקה באורוגוואי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: be86ade4-0166-44e7-82d1-7625a5d6156c 
הגשר הבינלאומי בין בז'ה אוניון לברה דו קואריי
אגט
אחלמה
אנדרטה לזכרו של חוסה ארטיגס בבז'ה אוניון
נהר אורוגוואי סמוך לבז'ה אוניון
העיריות במחוז ארטיגס בשנת 2020:

1) בלטסר ברום.

2) בז'ה אוניון.

3) גומס חומנסורו.

השטח האפור הוא שטח כפרי שלא מחולק לעיריות.
היינריך בארת

| --- | --- |

 לידה:  16 בפברואר 1821 המבורג, הקונפדרציה הגרמנית 
 פטירה:  25 בנובמבר 1865 (בגיל 44) ברלין, ממלכת פרוסיה 
 ענף מדעי:  גאוגרפיה 
 מקום קבורה:  Friedhof III der Gemeinde Jerusalems- und Neue Kirche 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  יוהאנאום 
 מוסדות:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב (פטרון) של החברה הגאוגרפית המלכותית (1856)  מדליית הזהב של החברה הגאוגרפית הצרפתית (1856) 
 
היינריך בארת (בגרמנית: Heinrich Barth; ‏16 בפברואר 1821 - 25 בנובמבר 1865) היה חוקר גרמני של אפריקה וחוקר וארצות המזרח התיכון.
בארת נחשב לאחד מגדולי החוקרים האירופיים של אפריקה, שכן הכנותיו הלמדניות, יכולתו לדבר ולכתוב ערבית, ללמוד שפות אפריקאיות, דייקנותו הרבה, סייעו בידו לתעד בקפידה את פרטי התרבויות שבהן ביקר. הוא היה בין הראשונים להבין את השימושים של ההיסטוריה שבעל-פה של עמים, ואסף סיפוריותם של שני חבריו האירופיים למשלחת, הוא סיים את מסעותיו בעזרת אפריקאים. לאחר מכן הוא כתב ופרסם חמישה דוחות על מסעותיו באנגלית ובגרמנית. דוחות יקרי ערך מדעי עד ימינו.
ראשית חייו וחינוך

היינריך בארת נולד בהמבורג ב-16 בפברואר 1821. הוא היה הילד השלישי של יוהאן כריסטוף היינריך בארת ואשתו שרלוט קרוליין לבית זאדו. יוהאן בא מרקע חברתי נמוך יחסית, אבל בנה עסק מסחרי מצליח. שני ההורים היו לותרנים אורתודוקסים והם ציפו שילדיהם ימשיכו להאמין ברעיונותיהם הקפדניים על מוסר ומשמעת עצמית. מגיל אחת עשרה בארת למד בבית הספר תיכון יוקרתי, בהמבורג. הוא היה מאוד שקדן אבל לא פופולרי בקרב חבריו לכיתה. הוא הצטיין בלשונות ולימד את עצמו ערבית. בארת עזב את בית הספר בגיל 18 בשנת 1839 ומיד נרשם לאוניברסיטת ברלין, שם השתתף בקורסים שניתנו על ידי הגאוגרף קרל ריטר, החוקר הקלאסי אוגוסט בוש וההיסטוריון יעקוב גרים.
אחרי השנה הראשונה הוא הפסיק את לימודיו והמשיך בסיור באיטליה ביקר בוונציה, בפירנצה, ברומא, בנאפולי ובסיציליה, חזר לגרמניה באמצע מאי 1841. בשנת החופשה של השנה שלאחר מכן הוא ביקר בריין ובשווייץ. הוא הגן על עבודת הדוקטורט שלו על יחסי הסחר של קורינתוס העתיקה ביולי 1844.
המסע בצפון אפריקה ובמזרח הקרוב

בארת תכנן תוכנית למסע גדול בצפון אפריקה ובמזרח התיכון שאביו הסכים לממן. הוא עזב את בית הוריו בסוף ינואר 1845, וביקר לראשונה בלונדון, שם בילה חודשיים ללמוד ערבית, ביקר במוזיאון הבריטי והבטיח את הגנת הקונסולים הבריטיים לנסיעתו. בעת שהותו בלונדון פגש את השגריר הפרוסי בבריטניה, כריסטיאן פון בונסן, שהיה עתיד למלא תפקיד חשוב במסעו למרכז אפריקה. הוא עזב את לונדון ונסע ברחבי צרפת וספרד. ב-7 באוגוסט הוא עלה על מעבורת מגיברלטר לטנג'יר לביקור הראשון שלו לאפריקה. מטנג'יר הוא עשה את דרכו על פני צפון אפריקה. הוא גם נסע דרך מצרים, עלה לאורך הנילוס אל ואדי ח'לפה וחצה את המדבר לנמל ברניקי שעל הים האדום. במצרים הוא הותקף ונפצע בידי שודדים. חצה את חצי האי סיני, עבר משם אל ארץ ישראל, סוריה, אסיה הקטנה, ויוון, בכל מקום שהגיע בחן את שרידי העתיקות. הוא חזר לבית הוריו בהמבורג ב-27 בדצמבר 1847 לאחר נסיעה של כמעט שלוש שנים. במשך זמן מה הוא היה מרצה מהחוץ באקדמיה. הוא כתב על מסעותיו בכרך הראשון של ספרו ״מסעות דרך מדינות החוף של הים התיכון״ אשר פורסם בשנת 1849. הכרך השני מעולם לא הופיע. [15]
המשלחת לסודאן, לסהרה ולמערב אפריקה

כריסטיאן בונזן, השגריר הפרוסי בווסטמינסטר, עודד את מינויים של חוקרים, ביניהם בארת ואדולף אוברווג, אסטרונום פרוסי, למשלחת של ג'יימס ריצ'רדסון, חוקר הסהרה. הוא נבחר על ידי ממשלת בריטניה לפתח קשרים מסחריים עם מדינות מרכז סודאן ומערבה. חבורת החוקרים עזבה את מרסיי בסוף 1849, ויצאה מטריפולי בתחילת 1850. הם חצו את מדבר סהרה בקושי רב. הוא הגיע לעיר אגדז באוקטובר 1850, שם שהה כמה ימים. קיים שם לוח זיכרון המכבד אותו כאירופאי הראשון שנכנס אי פעם לעיר.
מותם של ריצ'רדסון (מארס 1851) ואוברווג (ספטמבר 1852), ממחלות לא ידועות, הותיר את בארת להמשיך את המשימה המדעית לבדו. בארת היה האירופאי הראשון שהגיע לאזור אדמאווה ב-1851. כשחזר לטריפולי בספטמבר 1855, המסע שלו התקיים לאורך קו רוחב של 24 ° ו-20 מעלות אורך, מטריפולי בצפון ועד אדמאווה וקמרון בדרום, ומשם לאגם צ'אד במזרח ועד טימבוקטו (ספטמבר 1853) במערב - למעלה מ-19,000 קילומטרים. הוא חקר את הטופוגרפיה, ההיסטוריה, הציוויליזציות, השפות והמשאבים של הארצות שבהן ביקר. הצלחתו כחוקר והיסטוריון של אפריקה התבססה הן על אופיו והן על חינוכו הקפדני.
בארת התעניין בהיסטוריה ובתרבות של העמים האפריקאים, ולא הדגיש את חקר האפשרויות לניצול מסחרי. בשל רמת התיעוד שלו, היומן שלו הפך למקור רב ערך לחקר אפריקה הסודנית של המאה ה-19. אמנם בארת לא היה האירופי הראשון ששם לב למסורת הסיפורית המקומית, אבל הוא היה הראשון שקבע ברצינות את המתודולוגיה והשתמש בה למחקר היסטורי. בארת היה החוקר האמיתי הראשון שנסע ללמוד את מערב אפריקה. לחוקרים מוקדמים יותר לא היה רקע ובסיס אקדמי מספיק.
בארת היה דובר ערבית וכמה שפות אפריקאיות (פולאני, האוסה וקנורי) והיה מסוגל לחקור את ההיסטוריה של אזורים מסוימים, ובמיוחד האימפריה של סונגהי. הוא יצר קשר הדוק עם מספר חוקרים אפריקאים ושליטים, כמו עומר בן מוחמד אל-אמין בבורנו, דרך קטסינה וסוקוטו. אזורים שעבר כדי להגיע לטימבוקטו. שם הובילה הידידות שלו עם אחמד אל-בקעי אל-קונטי לביתו. הוא גם קיבל הגנה מאל-קונטי נגד ניסיון לחטוף אותו.
לאחר שובו ללונדון, בארת כתב ופרסם את דיווחיו על מסעותיו בעת ובעונה אחת באנגלית ובגרמנית, תחת הכותרת Reisen and Entdeckungen ב- Nord-und Centralafrika (מסעות וגילויים בצפון אפריקה ובמרכזה, 1857-1858, 5 כרכים, 3,500 עמודים). הכרכים כללו איורים צבעוניים שהופקו על ידי יוהאן מרטין ברנאץ על סמך רישומיו המקוריים של בארת. [16] היצירה נחשבה לאחת הטובות מסוגה, שצוטטה על ידי דרווין. [17] היא עדיין משמשת את ההיסטוריונים של אפריקה, ונשארה כעבודה מדעית חשובה על תרבויות אפריקאיות.
בשנותיו האחרונות

בארת חזר מבריטניה לגרמניה, שם הכין אוסף של אוצר מילים ממרכז אפריקה (גותא, 1862-1866). בשנת 1858 יצא למסע נוסף באסיה הקטנה, וב-1862 ביקר במחוזות העות'מאניים באירופה. חיבורו על מסעותיו אלה פורסם בברלין ב-1864.
ב-1863 השיג משרה של מרצה לגאוגרפיה באוניברסיטת ברלין וירש את מקומו של קרל ריטר כנשיא החברה הגאוגרפית של ברלין (Gesellschaft für Erdkunde zu Berlin). בקשתו להתקבל לאקדמיה הפרוסית למדעים נדחתה, שכן נטען שהוא לא חידש דבר בתחומי ההיסטוריוגרפיה והבלשנות. הישגיו, שאושרו בהמשך על ידי חוקרים, לא הובנו. פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה העניק לו קיצבה שסייעה בפרנסתו.
בארת נפטר בברלין ב-25 בנובמבר 1865 בגיל 44 ונטמן בבית הקברות הפרוטסטנטי של כנסיית ירושלים, בקרויצברג, ברלין.
ב-1856 קיבל את מדליית הפטרון של החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית על מסעותיו באפריקה, וב-1862 הוענק לו תואר עמית במסדר האמבט הבריטי (CB). המכון ללימודי הארכאולוגיה של אפריקה באוניברסיטת קלן, שנוסד ב-1898, נקרא על שמו.
יפים לדיז'ינסקי

| --- | --- |

 לידה:  21 ביולי 1911 (יוליאני) אודסה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית 
 התאבד:  3 באפריל 1982 (בגיל 70) ירושלים, ישראל ישראל
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות באודסה על שם גרקוב 
 תחום יצירה:  ציור 
 
חדשות הערב
יפים לָדיז'ינסקי (1911 – 3 באפריל 1982) היה צייר ישראלי.
ביוגרפיה

יפים לדיז'ינסקי נולד באודסה. כבר בגיל צעיר התגלה כישרונו האמנותי ובגיל שלש עשרה החל ללמוד ציור בסטודיו הידוע של ברשדסקי בעיר. הוא המשיך את לימודיו באקדמיה לאמנות של אודסה במגמת תיאטרון בשנים 1928 - 1931. במהלך שנות ה-1930 עבד כמעצב במה בתיאטרון ובקולנוע בערים שונות בברית המועצות, ביניהן מוסקבה, סטלינגרד וטשקנט. מאז שנות ה-1950 חי בעיקר במוסקבה והקדיש את רוב זמנו לציור, כשהוא מצייר במקביל כמה סדרות המאופיינות בנושאים שונים ובסגנונות ציור שונים.
לדיז'ינסקי היה חבר באגודת האמנים של ברית המועצות ועבודותיו הוצגו בתערוכות קבוצתיות במוסקבה ובערים אחרות בברית המועצות. ב-1969 הוצגו עבודותיו בתערוכת יחיד גדולה בבית האמנים במוסקבה וב-1975 יצא לאור אלבום מעבודותיו. עם זאת גבר חששו שהמשטר הסובייטי לא יאפשר לו להציג עוד מיצירותיו.
ב-1977 הגישה משפחת לדיז'ינסקי בקשה לעלייה לישראל. המכשולים שהוצבו בפניו היו קשים אף יותר מאלה שהוערמו באותה תקופה בפני כל מבקשי העלייה מברית המועצות. כדי להוציא את ציוריו מברית המועצות הוא נדרש לשלם מס בסכום עתק שלא הייתה כל אפשרות שיוכל לעמוד בו. באקט של יאוש ומחאה שרף כ-2,000 מעבודותיו. כ-620 עבודות נפדו והובאו לישראל בעת עלייתו ב-1978 ועוד כמה עשרות הגיעו כמה שנים אחר כך. שנותיו של לדיז'ינסקי בירושלים הושפעו מהטראומה של אובדן מרבית יצירתו וממשבר ההגירה. על אף שזמן קצר אחר הגיעו לישראל הוצגה תערוכת יחיד מעבודותיו במוזיאון ישראל, ותערוכה נוספת בגלריה לאמנות באוניברסיטת חיפה, היה לדיז'ינסקי מתוסכל מאוד ומאוכזב מהדרך שבה התקבל בישראל. הוא ציפה להכרה משמעותית יותר בערכו כאמן והתקשה לקבל את כללי המשחק של שוק האמנות המערבי. אי ידיעת השפה, החיים בדירת שיכון קטנה בפאתי ירושלים, בה התגורר עם ויקטוריה בתו ונכדתו אסיה, והניתוק מידידים ומסביבתו התרבותית העיקו עליו יותר ויותר. תחושות הבדידות והאכזבה גברו וב-3 באפריל 1982 שם קץ לחייו, שעות ספורות לפני פתיחת תערוכה של יצירותיו במשכן לאמנות בעין חרוד
בשנים הבאות נערכו כמה תערוכות יחיד מעבודותיו בלונדון, בניו יורק ובישראל. עבודותיו נמצאות כיום במספר אוספים פרטיים ובגלריות.
יצירתו

עבודותיו  נכללו בתערוכה של אמני התיאטרון של ברית המועצות ב-1967 ובעקבותיה בביאנלה לאמנות בסאו פאולו. מעבודות התיאטרון, שהצטיינו בצבעוניות רבה ובדגש על פרטים המשקפים את רוח המחזה, נותרו רק סקצ'ים מועטים.
עיקר יצירתו מאז סוף שנות ה-1940 התמקדה בציור סדרות המתייחדות זו מזו בנושא המרכזי ובטכניקה, שאותן יצר קודם במוסקבה ואחר כך בירושלים לעיתים במקביל. המקיפה והחשובה שבהן היא הסדרה אודסה של ימי נעורי. ציורים שהם "מסע אישי בזיכרון אל העיר שבה נולד וגדל. אל הרחובות הסואנים, הפארקים והשדרות ההומים ממטיילים ונופשים, השווקים הצבעוניים, חופי הים, חצרות הבתים, סדנאות בעלי המלאכה, ובתי הקפה".
ציורי הטמפרה על קנבס של אודסה הם מעין סיפור מתמשך או סצנות במחזה על החיים בעיר. הציור הכמו נאיבי נעדר פרספקטיבה, כך שגם הצייר וגם המתבונן בציור נמצאים בנקודה שמשקיפה על המתרחש מבחוץ ואינם שייכים למרחב שהוא תוחם, כי המתואר בו כבר אינו קיים. הוא נמצא רק בזיכרון ובדמיון של האמן. אודסה של לדיז'ינסקי היא עיר שוקקת חיים ושטופת שמש, שהחיים בה נעימים ועליזים. ואמנם כך מתוארת אודסה על ידי סופרים שחיו בעיר בשלהי המאה ה-19 ועד שנות ה-1920. רק ציורים מעטים בסדרה מתארים את הצד האפל של החיים שחווה האמן בעיר בימי נעוריו: שנות מלחמות האזרחים שבהן שלטו בעיר הרעב, המגפות והפוגרומים. כמה מציורי הסדרה מתכתבים עם סיפורי אודסה של איסאק באבל שלסיפורי חיל הפרשים שלו הקדיש לדיז'ינסקי סידרה אחרת.
את דמות אמו בסדרה מאמא צייר לדיז'ינסקי בטכניקות שונות: בצבעי מים, טמפרה, ורישום. הסדרה Carcases, (גוויות או שלדים) שונה מכל האחרות גם בנושא וגם בטכניקה. אלו רישומי דיו של דמות אחת ולעיתים שתי דמויות, העשויות מפיסות עץ ומחוטי תיל המחוברים ביניהם כאילו בצורה מרושלת. בדמויות האניגמטיות יש ביטוי ליאוש הקודר ולפסימיזם שהשתלטו על נפשו של האמן בשנותיו האחרונות. כך גם הסדרה האחרונה שיצר היהודי הנצחי משקפת באופן ישיר וגלוי את הכאב והשבר שחש בירושלים.
אמא חולה
לקריאה נוספת

חיל הפרשים ועוד סיפורים (תרגמה: נילי מירסקי), הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1987
רחל ארבל, עורכת, מחווה לאודסה בית התפוצות ע"ש נחום גולדמן, תל אביב, 2002
1985 ,Yefim Ladizhinsky Odessa Moscow Jerusalem 1911 - 1982, Ladizhinsky Memorial Foundation, Jerusalem
YEFIM LADIZHINSKY 1911 - 1982 A Retrospective Exhibition CONCOURSE GALLERY Barbican Centre, London, 1992
Matthew Baigell Yefim Ladyzhensky, Zimmerli Art Museum, the State University of New Jersey, 2002
יוסף הופמן, "לדיז'ינסקי והאיקונוגרפיה של אודסה", אוצר: אברהם קאמפף, קטלוג תערוכת לדיז'ינסקי, הגלריה של אוניברסיטת חיפה, 1980, ללא מספרי עמודים.
הערות שוליים

↑  רחל ארבל, עורכת, מחווה לאודסה בית התפוצות ע"ש נחום גולדמן, תל אביב, 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007521049405171  GND: 1065322194  ISNI: 0000 0000 6699 5558  LCCN: n86013345  VIAF: 82936495   WorldCat (עם VIAF): 82936495 
דיוקן עצמי
מתוך הסדרה איסאק באבל חיל הפרשים
אגוז (ספינה)

אנדרטה במתנ"ס חצור הגלילית לציון 50 שנה לטביעת "אגוז"
אנדרטה באשדוד לנספים בספינה "אגוז", יצר ברוך וינד
טבלת הנצחה באשדוד להעפלה ממרוקו
טבועי אגוז מובלים לקבורה ממלכתית בהר הרצל, 1992
אגוז (במקור: פִּיסס, Pisces) הייתה ספינה ששימשה לעליית יהודי מרוקו למדינת ישראל, תוך יציאה מארצם בניגוד למדיניותה, שאסרה עליית יהודים לישראל. הספינה פעלה בחשאי, ונודעה בעקבות טביעתה בליל כ"ג בטבת תשכ"א, הלילה שבין 10 ל-11 בינואר 1961, ואובדן 45 מנוסעיה.
רקע

בשנת 1956, לאחר מאבק לאומי ממושך, קיבלה מרוקו את עצמאותה מצרפת. לאחר עצמאותה, מרוקו אסרה על עליית יהודים לישראל, ובמשך השנים 1956–1961 העלייה ממרוקו נערכה באופן חשאי, בעיקר באמצעות המחתרת היהודית במרוקו. היהודים נאלצו לעזוב את בתיהם בחשכה, לעלות על ספינות ליעדים אירופאים ומאירופה להמשיך לישראל. בצורה זאת עלו כ-30,000 יהודים במהלך תקופת העלייה החשאית.
קורות הספינה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הספינה, שנשכרה בשנת 1960 על ידי "המוסד", נהגה (באמצעות המחתרת היהודית במרוקו) לצאת מחוף אל-חוסיימה שבמרוקו לגיברלטר ומשם היו העולים ממשיכים בדרכם לישראל. על סיפונה של הספינה היו לרוב בין 40 ל-50 עולים.
בלילה שבין 10 ל-11 בינואר 1961 (כ"ג בטבת תשכ"א), בפעם ה-14 שבה עשתה את דרכה לגיברלטר, טבעה הספינה, ככל הנראה עקב עליה על שרטון, ויחד עמה אבדו 43 העולים שבה, מחציתם היו ילדים, וכן אלחוטן ישראלי – איש "המוסד" חיים צרפתי, שליווה את המעפילים על הספינה – ואחד מאנשי הצוות הספרדים, פרנסיסקו (פקו) פרס רולדן. היחידים ששרדו היו שלושה מאנשי הצוות הספרדים. 22 גופות נמצאו, והשאר אבדו במצולות. 22 הגופות הובאו לקבורה בבית העלמין היהודי העתיק שבאל-חוסימה. את טקסי הקבורה החפוזים ערכו אנשי קהילת יהודי תטואן.
בעקבות האסון

אסון טביעת "אגוז" היה זרז להשגת הסכם ליציאת יהודים ממרוקו, בתנאים מסוימים - ממשלת ישראל נאלצה לשלם כופר בעד כל יהודי לממשלת מרוקו, והעלייה נערכה באמצעות ארגון "היא"ס" שאינו ציוני דרך מסלול שאינו נסיעה ישירה לישראל, אלא עובר בתחנת ביניים. עד 1964 יצאו ממרוקו כ-80 אלף יהודים במבצע יכין, מרביתם הגיעו לישראל.