stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי ברודי
הערות שוליים

↑  נתן מיכאל גלבר, תולדות יהודי ברודי, ערים ואמהות בישראל ו', הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים, תשט"ו, עמ' 13-14
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36 37 38 39 40 41 42 43 44 45 46 47 48 49 50 51 52 53 54 55 56 57 58 59 60 61 62 63 64 65 66 67 68 69 70 71 72 73 74  קהילת יהודי ברודי, באתר בית התפוצות
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26  עמנואל אליסף, פענוח מרשם התושבים ומיפוי בית העלמין החדש של קהילת ברודי (עמ' 36-46), באתר "שרשרת הדורות"
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36 37 38 39 40 41 42 43 44 45 46 47 48 49 50 51 52 53 54 55 56 57 58 59 60 61 62 63 64 65 66 67 68 69 70 71 72 73 74 75 76 77 78 79 80 81 82 83 84 85 86 87 88 89 90 91 92 93 94 95 96 97 98 99 100 101 102 103  אביב מלצר (עורך ראשי), נר תמיד - יזכור לברודי
↑  Brody, “Jerusalem of Austria”
1 2 3  Броды, Мой   штетл (ברוסית)
1 2 3  Brody, YIVO
1 2  Броды - карта историко-культурного наследия, Shtetl Routes (ברוסית)
↑  Броды) еврейская община, ЕжеВиКу (ברוסית)
↑  Towns & Cities: Brody, Gesher Galicia
↑  Families: The Rauch Family of Galicia, Gesher Galicia
↑  Families: The Blum Family of Galicia, Gesher Galicia
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36 37 38 39 40 41 42 43 44 45  קהילת ברודי, באתר זכור - אמונה בימי השואה
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27  פנקס הקהילות, פולין, כרך שני, גליציה המזרחית, יד ושם, ירושלים, תש"ם, היישוב היהודי בברודי מראשיתו ועד לחורבנו, עמ' 121-134
1 2  ברודי, באתר האיגוד העולמי של יוצאי ווהלין
↑  ברודי, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית)
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24  ברודי (Brody), באתר המכון הבין-לאומי לחקר השואה - יד ושם
↑  ישראל ריטוב, מסיעת נוער למחתרת לוחמת, דבר, 19 במאי 1960
↑  БРОДЫ, JWISH ROOTS (ברוסית)
↑  על פי מרשם התושבים של ברודי
1 2  הרב מאיר וונדר, קהילות ואישים בגליציה (עמודים 38–55), יהדות גליציה ובוקובינה, ירושלים (2015)
1 2 3 4  נתן מיכאל גלבר, תולדות יהודי ברודי, ערים ואמהות בישראל ו', הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים, תשט"ו, עמוד 47
↑  הקלויז בברודי, באתר המכלול
↑  אפרים זלמן מרגליות, באתר דעת
↑  Brody, JGuideEurope (באנגלית)
לבוש מסורתי של יהודי גליציה, חבל הארץ שבו שוכנת ברודי (1821)
גלויה עתיקה של ברודי משנת 1898 (בתקופת השלטון האוסטרו-הונגרי)
כיכר השוק של ברודי (1904)
כיכר השוק של ברודי (1914)
הכניסה לגטו בברודי
יהודים ממתינים לגירוש
מעבר הגבול בין האימפריה האוסטרית לאימפריה הרוסית (ברודי, 1905)
בית הכנסת בברודי
מצבות בבית הקברות היהודי "החדש" בברודי
מצבת זיכרון בישראל לקהילת ברודי (שדרת הקהילות, בית העלמין הדרום)
יחסי וייטנאם–צרפת

| יחסי וייטנאם–צרפת |
| --- | --- |
וייטנאם: צרפת


וייטנאם: צרפת
שטח (בקילומטר רבוע)
331,210: 643,801
אוכלוסייה
101,243,289: 66,591,382
תמ"ג (במיליוני דולרים)
429,717: 3,030,904
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,244: 45,515
משטר
רפובליקה סוציאליסטית חד מפלגתית: דמוקרטיה נשיאותית למחצה

יחסי וייטנאם–צרפת הם היחסים ההיסטוריים והדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם לבין הרפובליקה הצרפתית.
היסטוריה > ההתערבויות הצרפתיות הראשונות (1620–1800)

היחסים בין צרפת לווייטנאם החלו בראשית המאה ה-17 עם בואו של המיסיונר הישועי אלכסנדר דה רודוס לווייטנאם. בסביבות הזמן הזה, וייטנאם רק החלה להתפשט דרומה - כיבוש הדלתא של המקונג, שטח שהיה חלק מאימפריית החמר (קמבודיה של היום) ובמידה פחותה על חשבון ממלכת צ'אמפה, שבמרכז ווייטנאם הנוכחית, אשר הובסה בשנת 1471.
המעורבות האירופית בווייטנאם הייתה מוגבלת למסחר במאה ה-18, כתוצאת הפעולות החשובות של המיסיונרים הישועים. בשנת 1787, כומר קתולי צרפתי, עתר לממשלת צרפת וארגן מתנדבים לסיוע צבאי צרפתי למשפחת האצילים ששלטו בווייטנאם אך איבדו אדמותיהם במרד שהתרחש בשנת 1770, בראשות אנשי טאי סון. הכומר נפטר בווייטנאם, אבל כוחותיו נלחמו עד 1802 לסייע לאצולת נגואי אן שהפכו לשליטים בחלק מווייטנאם.
היסטוריה > המאה ה-19 (1800–1887)

האימפריה הקולוניאלית הצרפתית הייתה מעורבת בווייטנאם במאה ה-19. לעיתים קרובות הייתה התערבות צרפתית כדי להגן על עבודתן של אגודות דתיות ואזרחיות שפעלו מפריז במזרח הרחוק. מצד שני השושלת הווייטנאמית נגוי אן ראתה במיסיונרים הקתולים איום פוליטי בגלל עמדותיה של הקתוליות בעניין המונוגמיה, שהיה שונה לחלוטין מהמסורת המקומית והעמדות האלה היוו איום על השושלת השולטת.
בשנת 1858, האיחוד הקצר של וייטנאם תחת שושלת נגואי אן, הסתיים עם התקפה מוצלחת על העיר דה נאנג ידי אדמירל צרפתי שארל דה ג'ניוולי בפקודתו של נפוליאון השלישי. המשימה של הדיפלומט צ'ארלס דה מונטיני נכשלה, ואילו המשימה של האדמירל הצרפתי היה להפסיק את הניסיונות לגרש מיסיונרים קתולים. פקודותיו היו לעצור את רדיפת המיסיונרים ולהבטיח את התפשטות האמונה ללא הפרעה.
בספטמבר 1858 תקפו 14 ספינות קרב צרפתיות, 3,000 חיילים ו-300 חיילים פיליפינים שהובאו על ידי הספרדים. את הנמל של טוראן (היום דה נאנג ), וגרמו נזק משמעותי לעיר. לאחר מספר חודשים נאלצו הצרפתים לעזוב את העיר בשל בעיות אספקה ומחלות.
אדמירל דה ג'ניוולי המשיך עם כוחותיו לשוט דרומה, והם כבשו את העיר המבוצרת של סייגון ב 18 בפברואר 1859. ב -13 באפריל 1862, הממשלה הווייטנאמית נאלצה לוותר על שלושה מחוזות לצרפת. דה ג'נווילי ספג לביקורת על מעשיו והוחלף על ידי אדמירל פייג' בנובמבר 1859, עם הנחיות להשגת הסכם המגן על האמונה הקתולית בווייטנאם, אך נמנע מהישגים טריטוריאליים.
כעבור ארבע שנים, התהפכה המדיניות הצרפתית, והם המשיכו לספח ולכבוש שטחים. בשנת 1862, צרפת השיגה ויתורים מהקיסר ט.ס. דוק - הוא ויתור על שלושה נמלים בהסכם באזורי אנאם וטונקין, ובכל קוצינצ'ינה. אזור זה (דרום וייטנאם הנוכחי) הפך רשמית לטריטוריה צרפתית בשנת 1864. בשנת 1867 נוספו מחוזות לשליטה צרפתית.
ב־1863 ביקש המלך הקמבודי נורודום להקים משטר חסות צרפתי בארצו. בשנת 1867, סיאם (תאילנד המודרנית) ויתרה על קמבודיה והכירה רשמית בחסות הצרפתית על קמבודיה, בתמורה לשליטה של מחוזות אחדים אשר הפכו רשמית לחלק מתאילנד. (פרובינציות אלה יוחזרו לקמבודיה על ידי הסכם גבול בין צרפת לסיאם ב־1906).
היסטוריה > הקמת הפדרציה של הודו-סין (1887–1946)

צרפת קיבלה שליטה על צפון וייטנאם בעקבות ניצחונה על סין במלחמת סין–צרפת (1884–1885). הודו-סין הצרפתית הוקמה ב-17 באוקטובר 1887 מהאזורים אנאם, טונקין, קוצ'ינצ'ינה (שמרכיבות יחד את וייטנאם המודרנית) וממלכת קמבודיה. לאוס נוספה לאחר מלחמת צרפת-סיאם בשנת 1893.
הפדרציה התקיימה עד 21 ביולי 1954. בארבעה אזורי החסות, הצרפתים השאירו בשלטון רשמי את השליטים המקומיים (קיסרי וייטנאם, מלכי קמבודיה, ומלכי לואנג-פרבאנג), אך למעשה הצרפתים השאירו את כל הסמכויות בידיהם. השליטים המקומיים פעלו רק כרשות מבצעת.
היסטוריה > מלחמת הודו-סין הראשונה (1946–1954)

לאחר מלחמת העולם, עתרה צרפת לביטול האמנה הצרפתית-סיאמית של 1938 והשתלטה מחדש על האזור, אך התנגשה עם וייט מין - קואליציה של לאומנים קומוניסטים וייטנאמים בהנהגתו של הו צ'י מין, מייסד המפלגה הקומוניסטית. במהלך מלחמת העולם השנייה, ארצות הברית תמכה בויאט מין בהתנגדות ליפנים. המחתרת שלטה על האזורים הכפריים מאז שהצרפתים פינו את מקומם במרץ 1945.
נשיא ארצות הברית רוזוולט וגנרל סטילוול דגלו במפורש שהצרפתים לא ישתלטו מחדש על הודו-סין הצרפתית לאחר תום המלחמה. הוא אמר למזכיר המדינה קורדל הול שמצבם של תושבי הודו-סין היה גרוע יותר תחת השלטון הצרפתי של קרוב ל-100 שנים מכפי שהיה בתחילת הדרך. רוזוולט שאל את צ'יאנג קאי-שק אם הוא רוצה את הודו-סין, שהשיב "בשום פנים ואופן!"
לאחר המלחמה פלשו 200,000 חיילים סינים בפיקודו של צ'יאנג קאי-שק לצפון הודו-סין מצפון לקו הרוחב ה-16 כדי לקבל את הכניעה של הכוחות הכובשים היפנים, ונשאר שם עד 1946. הסינים השתמשו בסניף הווייטנאמי של הקוומינטנג הסיני, כדי להגביר את השפעתם ולהפעיל לחץ על מתנגדיהם.
צ'יאנג קאי-שק איים על הצרפתים במלחמה והכריח אותם להגיע להסכם שלום, ובפברואר 1946 הוא גם אילץ אותם למסור את כל השטחים שלהם בסין, ולוותר על זכויות היתר החוץ-טריטוריאליות שלהם בתמורה לנסיגה מצפון הודו-סין, מה שאיפשר לצרפתים לכבוש מחדש את האזור החל במרץ 1946.
ב-2 בספטמבר 1945, בדיוק באותו יום שבו התקיים טקס כניעת האימפריה היפנית והוכרז באופן רשמי על סיומה של מלחמת העולם השנייה, הכריז הו צ'י מין עצמאות לרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם לאחר ששכנע את הקיסר הווייטנאמי לוותר לטובתו. אבל לפני סוף ספטמבר, כוח של חיילים בריטים וחיילים צרפתים, יחד עם חיילים יפנים שנתפסו, החזיר את השליטה הצרפתית. הו צ'י מין הסכים לנהל משא-ומתן עם הצרפתים כדי להשיג אוטונומיה, אך הסכמי פונטנבלו מ-1946 לא הצליחו ליצור פתרון מניח את הדעת. קרבות קשים החלו במלחמת הודו-סין הראשונה, כאשר הו וממשלתו לקחו את הגבעות. ב-1949, על מנת לספק חלופה פוליטית להו צ'י מין, הצרפתים העדיפו את הקמתה של מדינת וייטנאם המאוחדת, והקיסר לשעבר הוחזר לשלטון. וייטנאם, לאוס וקמבודיה הפכו למדינות קשורות באיחוד הצרפתי וקיבלו יותר אוטונומיה.
עם זאת, 1950 הייתה נקודת המפנה של המלחמה. ממשלתו של הו הוכרה על ידי הממשלות הקומוניסטיות האחרות של סין וברית המועצות, וממשלת מאו נתנה לאחר מכן תנופה להתקפה לכוחותיו של הו, וכן אספקה נרחבת של כלי נשק. באוקטובר 1950, הצבא הצרפתי ספג את התבוסה הגדולה הראשונה שלו עם הקרב של כביש קולוניאלי 4. מאמצים מאוחרים יותר של הצבא הצרפתי הצליחו לשפר את מצבם רק בטווח הקצר. מדינת וייטנאם הוכיחה שיש בה ממשלה חלשה ולא יציבה. נורודום סיהאנוק, מלך קמבודיה, הכריז על עצמאותה בנובמבר 1953. הלחימה שנמשכה עד לחודש מאי 1954, כאשר וייט מין זכה בניצחון המוחץ נגד הכוחות הצרפתים בקרב דיין ביין פו.
היסטוריה > מלחמת הודו-סין הראשונה (1946–1954) > הסכמי ז'נבה

ב־20 ביולי 1954, הכינו את הסכמי ז'נבה בין צפון וייטנאם לצרפת. ההנחיות כללו תמיכה בשלמותה הטריטוריאלית ובריבונותה של הודו-סין, המעניקות לה עצמאות מצרפת, הכרזה על הפסקת הלחימה ומעורבות זרה בעניינים הפנימיים של האזור. תיחום אזורי הצפון והדרום שאליהם ייסוגו הכוחות המתנגדים. בהסכמים התחייבו על איחוד האזורים על בסיס בחירות חופשיות בפיקוח בינלאומי, שיתקיימו ביולי 1956.
בוועידה זו ויתרה צרפת על כל תביעה לטריטוריה בחצי האי ההודו-סיני. ארצות הברית ודרום וייטנאם דחו את הסכמי ז'נבה ולא חתמו. מנהיג דרום וייטנאם דחה את הרעיון של בחירות ארציות כפי שהוצע בהסכם, ואמר כי בחירות חופשיות בלתי אפשריות בצפון הקומוניסטי וכי ממשלתו אינה מחויבת להסכם ז'נבה, והמשטר בדרום וייטנאם זכה בתמיכה אמריקנית מלאה.
אירועי 1954 היו תחילתה של מעורבות רצינית של ארצות הברית בווייטנאם ומלחמת וייטנאם. לאוס וקמבודיה נעשו עצמאיות ב-1954, אך שתיהם נמשכו למלחמת וייטנאם.
היסטוריה > היחסים לאחר עצמאות וייטנאם (1954-הווה)

צרפת הכירה בעצמאותה של וייטנאם הצפונית וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-12 באפריל 1973.
ב-1990 היה פרנסואה מיטראן הנשיא הצרפתי הראשון שביקר בווייטנאם וזאת במטרה להגביר את שיתופי הפעולה שבין צרפת לקולוניה שלה לשעבר. מאז, צרפת ממשיכה לקיים יחסים קרובים עם וייטנאם, בעקבות הקשרים ההיסטוריים הקרובים ונוכחות וייטנאם בארגון לה פרנקופוני.
נציגויות דיפלומטיות

צרפת מיוצגת בווייטנאם בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בהאנוי, בירת המדינה. צרפת מיוצגת בווייטנאם גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בהו צ'י מין סיטי.
וייטנאם מיוצגת בצרפת בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בפריז, בירת המדינה.
שגרירות צרפת בהאנוי, בירת וייטנאם
לקריאה נוספת

Bernard, Hervé. Amiral Henri Rieunier, ministre de la marine - La vie extraordinaire d'un grand marin (1833–1918). Biarritz autoédition (2005).
Brecher, Michael & Jonathan Wilkenfeld. A Study of Crisis. University of Michigan Press (1997). ISBN 978-0-472-10806-0.
Bühler, Konrad G. State Succession and Membership in International Organizations: Legal Theories Versus Political Pragmatism. Martinus Nijhoff Publishers (2001). ISBN 90-411-1553-6.
Chapuis, Oscar. A History of Vietnam: From Hong Bang to Tu Duc. Greenwood Publishing Group (1995). ISBN 978-0-313-29622-2.
Chapuis, Oscar. The Last Emperors of Vietnam: From Tu Duc to Bao Dai. Greenwood Publishing Group (2000). ISBN 978-0-313-31170-3.
Goldstein, Erik. Wars and Peace Treaties. Routledge (1992). ISBN 978-0-415-07822-1.
Honey, P.J. Genesis of a Tragedy: The Historical Background to the Vietnam War. Benn (1968). ISBN 978-0-510-27305-7.
Kamm, Henry. Dragon Ascending: Vietnam and the Vietnamese. Arcade Publishing (1996). ISBN 978-1-55970-306-2.
Les Missions Etrangères. Trois siecles et demi d'histoire et d'aventure en Asie Editions Perrin (2008). ISBN 978-2-262-02571-7.
McLeod, Mark W. The Vietnamese Response to French Intervention, 1862-1874. Greenwood Publishing Group (1991). ISBN 978-0-275-93562-7.
Randier, Jean. La Royale. Editions MDV (2006). ISBN 2-35261-022-2.
Sondhaus, Lawrence. Navies in Modern World History. Reaktion Books (2004). ISBN 978-1-86189-202-7.
Tạ, Văn Tài. The Vietnamese Tradition of Human Rights. Institute of East Asian Studies, University of California (1989). ISBN 978-1-55729-002-1.
Tran, Nhung Tuyet & Anthony Reid. Viet Nam: Borderless Histories. University of Wisconsin Press (2006). ISBN 978-0-299-21774-7.
Tucker, Spencer C. Vietnam. University Press of Kentucky (1999). ISBN 0-8131-0966-3.
Britto, Karl Ashoka (2004). Disorientation: France, Vietnam, and the ambivalence of interculturality. Hong Kong: Hong Kong University Press. ISBN 9622096506.
עוזי ביתן

| --- | --- |

עוזי ביתן, 2023
 לידה:  1 בספטמבר 1963 (בן 61)
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום מגורים:  להבים
 השכלה:  בוגר אוניברסיטה בהנדסת תעשייה וניהול, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב  מוסמך אוניברסיטה במנהל עסקים, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
 מעסיק:  קופת חולים מאוחדת
 תפקיד:  מנכ"ל קופת חולים מאוחדת
 מספר צאצאים:  3
עוזי ביתן (נולד ב-1 בספטמבר 1963) הוא המנהל הכללי של קופת חולים מאוחדת, החל מ-9 בינואר 2023. קודם לכן מילא שורה של תפקידים ניהוליים בקופת חולים מאוחדת ובקופת חולים לאומית.
ביוגרפיה

עוזי ביתן נולד במושב יושיביה למשפחת חקלאים, הוא הרביעי מתוך 8 אחים ואחיות.
שירת בחיל האוויר וסיים את שירות המילואים בדרגת רס"ן.
בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול, ותואר שני במנהל עסקים, מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנת 2010 שימש כמרצה במחלקה לניהול מערכות בריאות בבית ספר לניהול של אוניברסיטת בן-גוריון.
בשנים 1992–1995 עבד במרכז המחשבים והתפעול של בנק לאומי, כמהנדס ארגון ושיטות ומנתח מערכות מידע.
בשנים 1995–2011 היה חבר הנהלת קופת חולים לאומית ושימש גם כמנהל ארגון ושיטות ועוזר מנכ"ל; מנהל אגף ארגון ומערכות מידע (בדרג סמנכ"ל) ומנהל מחוזות מרכז ודרום.
בשנת 2012 עבר לקופת חולים מאוחדת לתפקיד סמנכ"ל תפעול וחבר הנהלת הקופה, בשנת 2018 ניהל במשך שנה את מחוז דרום של מאוחדת ובשנת 2019 חזר לתפקיד סמנכ"ל התפעול. בתקופת מגפת הקורונה עמד בראש מנהלת הפעילות בחירום של הקופה.
בשנת 2022 נבחר ביתן למנכ"ל מאוחדת על ידי ועדת איתור בראשות שופט בית המשפט העליון (בדימוס) צבי זילברטל. נכנס לתפקידו ב-9 בינואר 2023.
ביתן משמש משנת 2013 כחבר דירקטוריון בעמותת יחדיו מקבוצת קרן רש"י, העוסקת בטיפוח וטיפול באוכלוסיות מוחלשות בפריפריה.
ביתן שימש כחבר בפורום בריאות בנגב.
חיים אישיים

ביתן גר ביישוב להבים. הוא נשוי למיכל, פסיכותרפיסטית במקצועה, ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  בעלי תפקידים במאוחדת, באתר קופת חולים מאוחדת
1 2 3 4 5  שירות גלובס, ‏מנכ"ל חדש לקופת חולים מאוחדת: חבר ההנהלה עוזי ביתן, באתר גלובס, 27 בדצמבר 2022
1 2  אדריאן פילוט, עוזי ביתן נבחר למנכ"ל קופת חולים מאוחדת, באתר כלכליסט, 27 בדצמבר 2022
↑  גאווה דרומית- עוזי ביתן, תושב להבים, מונה למנכ"ל מאוחדת, באתר רשויות
↑  מאוחדת בחרה מנכ"ל חדש: מי אתה עוזי ביתן?, באתר אייס, 27 בדצמבר 2022
↑  אדיר ינקו, עוזי ביתן מונה למנכ"ל קופת החולים מאוחדת, באתר ynet, 27 בדצמבר 2022
↑  עוזי ביתן, תושב להבים מונה למנכ"ל קופ"ח מאוחדת
אילן מנוליס

| --- | --- |
אילן מנוליס במצפה הכוכבים על שם וייז במצפה רמון
אילן מנוליס במצפה הכוכבים על שם וייז במצפה רמון
 לידה:  16 בספטמבר 1949 (בן 75)
 ענף מדעי:  אסטרונום
 מקום מגורים:  ישראל
 פרסים והוקרה:  האסטרואיד 13615 מנוליס קרוי על שמו
 www.ilan-manulis.co.il
 תרומות עיקריות
 קידום הידע האסטרונומי בישראל
אילן מנוליס (נולד ב-16 בספטמבר 1949) הוא אסטרונום ישראלי המתמחה בחקר האסטרואידים ובפרט אלו הנעים בקרבתו של כדור הארץ ומסלולם חוצה את מסלולו - גופים אלה נקראים עצמים קרובי ארץ. מרבית פעילותו הוקדשה לקידום הידע האסטרונומי בישראל ובפרט אודות אסטרואידים ושביטים. מאז שנת 1995 שם דגש מיוחד על הסברת הסכנה הנשקפת לביוספרה של כדור-הארץ כתוצאה מהתנגשות עם גופים אלו.
מנוליס, מנהל בחברות היי-טק בעברו, משמש כיום כמנהלו של מצפה הכוכבים של מכון ויצמן למדע, מצפה אותו הקים במהלך שנת 2010. במצפה מותקן טלסקופ רובוטי המתקדם בישראל, בקוטר 41 סנטימטרים. קודם לכן שימש שלוש שנים מנהל מצפה הכוכבים של הטכנודע בגבעת אולגה. בשנת 2004 מנוליס היה אחראי להקמתו של טלסקופ במפתח 46 ס"מ במצפה הכוכבים "וייז" במצפה רמון, טלסקופ זה משמש את תוכנית מגיני ארץ בישראל שמרכזה באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1984 עד 1987 שימש כיו"ר האגודה הישראלית לאסטרונומיה וניהל את מצפה הכוכבים בגבעתיים. לאחר פרישתו מתפקיד יו"ר האגודה לאסטרונומיה החל לשמש כראש החטיבה למחקר גופים קטנים במערכת השמש במסגרתה.
מנוליס הוא הישראלי הראשון שאסטרואיד נקרא על שמו. האסטרואיד (13615) מנוליס, שנתגלה על ידי האסטרונומים דייוויד לוי וד"ר קרולין שומייקר בשנת 1994, נקרא על שמו. האסטרואיד נמצא בחגורת האסטרואידים, בין המסלולים של כוכבי הלכת מאדים וצדק.
בנימין מעוז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 באוקטובר 1929 קאסל, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  28 באוגוסט 2014 (בגיל 84) אבן יהודה, ישראל 
 תפקידים:  פסיכותרפיסט, פסיכיאטר, מחבר, מרצה באוניברסיטה 
 
בנימין מעוֹז (31 באוקטובר 1929 – 28 באוגוסט 2014) היה פסיכיאטר ישראלי, פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון ומנהל המחלקה לפסיכיאטריה בבית החולים סורוקה.
ביוגרפיה

מעוז נולד בשנת 1929 בשם בנימין מוֹסבָכֶר (Mosbacher) בקאסל שבגרמניה. בילדותו, בשנת 1937, עלה לארץ ישראל והתגורר תחילה בחיפה. למד רפואה באוניברסיטת אמסטרדם, והתמחה בפסיכיאטריה בבית החולים גהה. בנוסף קיבל בשנת 1973 תואר דוקטור לפילוסופיה (PhD) בפסיכיאטריה חברתית מאוניברסיטת ליידן שבהולנד, על מחקר בנושא תפיסת גיל המעבר בקרב נשים מחמש עדות בישראל.
מעוז היה מהראשונים שהנחו קבוצות באלינט טיפוליות בישראל. הדריך והכשיר מנחים רבים של קבוצות באלינט. מעוז משמש כיו"ר כבוד של חוג באלינט בישראל וסגן יו"ר פדרציית באלינט הבינלאומית (The International Balint Federation).
בשנות ה-70 ניהל את המרפאה הפסיכיאטרית בבית החולים גהה. בין השנים 1979–1995 ניהל את השירות הפסיכיאטרי במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה. ניהל במשך שנים רבות את התוכנית לפסיכותרפיה באוניברסיטת בן-גוריון. חוקר ומקדם שיתוף פעולה בממשק שבין הרפואה הראשונית לפסיכיאטריה, רפואת "ליאזון" פסיכיאטרית.
פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
בשנת 2009 נערך לכבודו כנס על ידי איגוד הפסיכיאטריה בישראל.
חיים אישיים

בהולנד הכיר מעוז את אלי (נולדה ב-1934), שנישאה לו ובשנת 1959 עלתה עמו לישראל. לבני הזוג שלוש בנות וכן נכדים. משנת 1994 התגורר באבן יהודה. נפטר באוגוסט 2014, בגיל 85. נקבר בקיבוץ הזורע.
ספריו

בנימין מעוז, סטנלי רבין, חוה כץ, אנדרה מטלון, החולה, הרופא ומה שביניהם: הגישה הבינאישית ברפואה, תל אביב: רמות - אוניברסיטת תל אביב, תשס"ד-2004.
מאיר נדב, סטנלי רבין, אשר שיבר, יצחק בן ציון, בנימין מעוז, העצמי במראת השם: מבט תרבותי-פסיכולוגי על שמות ונרקיסיזם (עריכה: לאה שניר), בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2008.
סטנלי רבין, בנימין מעוז, יובל שורר, אנדרה מטלון, משיב הרוח: יצירתיות התלהבות ומניעת שחיקה במקצועות הרפואה, תל אביב: רמות - אוניברסיטת תל אביב, תשע"א-2010 (קישור לשני פרקים מהספר באתר פסיכולוגיה עברית).
בנימין מעוז, נילי בן צבי, בעקבות בלינט: קריאה מודרנית בספרו של מיכאל בלינט הרופא, החולה שלו והמחלה, תל אביב: דיונון, 2013. (תרגום מתומצת לעברית של דברי בלינט יחד עם הערותיהם של המחברים)
Nancy Datan, Aaron Antonovsky, Benjamin Maoz, A time to reap: the middle age of women in five Israeli subcultures, Baltimore: Johns Hopkins University Press, 1981.
ממאמריו בעברית

משה סדובסקי, הלן אנטונובסקי, בנימין מעוז, אהרן אנטונובסקי, דוד גלינסקי, "מיניות בגיל הזקנה", גרונטולוגיה: כתב-עת בנושאי הזיקנה, 23: 19-24; 83-1982
"הטיפול בתוצאות מאוחרות של הסתתרות בזמן השואה, בהולנד", שיחות: כתב-עת ישראלי לפסיכותרפיה, 1 (2): 112-115, 1987
בנימין מעוז, מיכאל הרץ, סטנלי רבינוביץ, חוה אלקון-כץ, "באיזו מידה יכולים רופאי משפחה להיות פסיכותרפויטים", שיחות: כתב-עת ישראלי לפסיכותרפיה, 7 (1): 39-44, 1992
עליאן אל-קרינאוי, בנימין מעוז, אשר שיבר, "שילוב מערכות מודרניות-רפואיות עם עממיות-דתיות בטיפול נפשי בבדווים", שיחות: כתב-עת ישראלי לפסיכותרפיה, 10 (1): 42-48, 1995
שמואל פניג, בנימין מעוז, "פסיכיאטרייה ורפואה ראשונית בישראל", חברה ורוחה: רבעון לעבודה סוציאלית, 18 (1): 65-74, 1998 (גרסת PDF באתר משרד הרווחה)
בנימין מעוז, סטנלי רבין, ‏"סלוטוגנזה - התפתחותו של רעיון", הרפואה, כרך 142 (7): 550-553, יולי 2003
בנימין מעוז, יצחק בן-ציון, ארי לאודן, ‏"המבט הפסיכו-חברתי על טקסי אבל יהודיים במסגרת אבל רגיל וחולני", הרפואה, כרך 143 (4): 287-290, 2004
בנימין מעוז, אנדרה מטלון, "דרגות של אינטימיות ומרחק ביחסי רופא-חולה" (רשמים מהרצאה שניתנה בכנס בלינט ארצי, מעלה החמישה, מאי 2007), כתב העת הישראלי לרפואת המשפחה (עדכון ברפואת המשפחה), 139: 34-35, 2008 (גרסה מקוונת באתר מדיקל מדיה)
שמואל פניג, בנימין מעוז, "בריאות הנפש ורפואה ראשונית - הפרדה או אינטגרציה", מדיסין - פסיכיאטריה, 9: 14-21, 2008 (גרסה מקוונת)
"מספר מחשבות והרהורים על בריאות וחולי", כתב העת הישראלי לרפואת המשפחה (עדכון ברפואת המשפחה), 154: 20-23, 2010 (גרסה מקוונת באתר מדיקל מדיה)
"חקלאות ומוזיקה בכפר הנוער בן-שמן", יקינתון, 239: לה-לו, 2010 (גרסה מקוונת באתר ארגון יוצאי מרכז אירופה)
"הפלורליזם הדתי של הייקים - היה ואיננו עוד", יקינתון, 241: יג-יד, 2010 (גרסה מקוונת באתר ארגון יוצאי מרכז אירופה)
הערות שוליים

↑  אלי ארנה מעוז (לבית דרוקר), באתר תיאטרון עדות.
↑  הקבר של בנימין מעוז בבית עלמין הזורע, באתר BillionGraves; בנימין מעוז: מודעת אבל באתר "אבלים".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277618505171  GND: 132320150  ISNI: 0000 0000 5547 8061  LCCN: n80129860  NTA: 074584871  VIAF: 48069931   WorldCat (עם VIAF): 48069931
אוניות המערכה מסדרת בלרופון

| --- | --- |
אה"מ סופרב עוגנת, זמן קצר לאחר כניסתה לשירות
אה"מ סופרב עוגנת, זמן קצר לאחר כניסתה לשירות
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה קודמת:  אה"מ דרדנוט
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת סנט וינסנט
 אוניות בסדרה:  אה"מ בלרופון, אה"מ טמרייר, אה"מ סופרב
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  בסיס הצי המלכותי דבונפורט 
 תחילת הבנייה:  1906
 הושקה:  1907
 תקופת הפעילות:  1909–1921 (כ־12 שנים)
 אחריתה:  נגרטו
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 18,596 טון
 אורך:  160.3 מטר
 רוחב:  25.1 מטר
 שוקע:  8.2 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  680–840
 טווח שיוט:  10,590 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  18 דוודים המזינים 4 טורבינות בהספק 23,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 203–254 מ"מ   שריון סיפון – 19–102 מ"מ   צריחי תותחים – 279 מ"מ   ברבטות – 127–254 מ"מ   מגדל הניווט – 203–279 מ"מ   מחיצות – 203 מ"מ
 חימוש:  10 תותחי Mk X BL‏ 12 אינץ' (305 מ"מ)/45 קליבר   16 תותחי Mk VII‏ 4 אינץ' (102 מ"מ)   3 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אוניות המערכה מסדרת בלרופון הייתה קבוצה של שלוש אוניות מערכה דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי בעשור הראשון של המאה ה-20. האוניות האחיות בילו את מרבית הקריירה שלהן בצי הבית ובצי הגדול. מלבד ההשתתפות בקרב יוטלנד במאי 1916, והפעולה הלא חד משמעית ב-19 באוגוסט מספר חודשים לאחר מכן, שירותם במהלך מלחמת העולם הראשונה כלל בדרך כלל סיורים ואימונים שגרתיים בים הצפוני.
בסוף 1918 הועברו טמרייר וסופרב לצי הים התיכון ותמכו בכוחות בעלות הברית בים התיכון ובים השחור לאחר שהמלחמה הסתיימה בנובמבר. אוניות הסדרה נחשבו מיושנות בשלב זה והועברו לעתודה ב-1919 ולאחר מכן שימשו כספינות אימונים. סופרב שימשה לניסויי ירי ב-1920 ולאחר מכן הפכה לספינת מטרה ב-1922 לפני שנמכרה לגרוטאות מאוחר יותר באותה שנה. בלרופון וטמרייר נמכרו בסוף 1921 ולאחר מכן נגרטו.
רקע ותיאור

טיוטת תוכנית הבנייה של האדמירליות משנת 1905 חזתה ארבע אוניות מערכה בתוכנית הימית של 1906–1907, אך הממשלה הליברלית החדשה ביטלה אחת מהאוניות הללו באמצע 1906. העיצוב של סדרת בלרופון היה גרסה קצת יותר גדולה ומשופרת של אה"מ דרדנוט המהפכנית שקדמה לה, עם הגנה תת-מימית טובה יותר וחימוש משני חזק יותר.
אוניות הסדרה היו באורך כולל של 526 רגל (160.3 מטרים), רוחב של 82 רגל 6 אינץ' (25.1 מטרים), ושוקע רגילה של 27 רגל (8.2 מטרים). הדחק האוניות היה 18,596 טונות ארוכות (18,894 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-22,211–22,540 טונות ארוכות (22,567–22,902 טונות) במעמס מלא. הצוותים שלהם מנו כ-680 קצינים ומלחים עם כניסתן לשירות ו-840 ב-1914.
אוניות הסדרה הונעו על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן שוכנה בחדר מכונות נפרד. הצילינדרים החיצוניים חוברו לטורבינות בלחץ גבוה ואלה הועברו לטורבינות בלחץ נמוך שהניעו את הצילינדרים הפנימיים. לכל צילינדר סופקו טורבינות שיוט נפרדות. הטורבינות השתמשו בקיטור משמונה-עשר דוודי צינור מים בלחץ עבודה של 235 PSI ‏(1,620 קילו-פסקל, 17 קילוגרם-כוח לסמ"ר). הם דורגו ב-23,000 כוחות סוס (17,000 קילוואט) ונועדו להעניק לאוניות מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). חידודים בצורת גוף האונייה אפשרו לאוניות הסדרה הגדולות יותר להפליג במהירות של דרדנוט למרות אותו דירוג כוחות סוס. במהלך ניסויי הים שלהם, האוניות עלו ביעילות על המהירות וכוחות הסוס שתוכננו. כדי לחסוך במשקל, הם נשאו מעט פחות דלק מדרדנוט: 2,648 טונות ארוכות (2,690 טונות) של פחם ועוד 840 טונות ארוכות (853 טונות) של מזוט שהותז על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו. זה העניק להם טווח של 5,720 מיילים ימיים (10,590 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).