stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאחזים

להלן רשימת המאחזים ביהודה ושומרון, מצפון לדרום, על פי האזור בו הם נמצאים ויישוב-האם שלהם, שלרוב מספק להם שירותים מנהליים.
מאחזים קיימים
♦ אש קודש
♦ בני אדם
♦ גבעת אוהבי יה
♦ גבעת אסף
♦ גבעת העיטם
♦ גבעת להבה
♦ גבעת שורק
♦ גבעת תקומה
♦ דרך אמונה
♦ חוות מעון
♦ חוות סקאלי
♦ חורש ירון
♦ טל בנימין
♦ יד יאיר
♦ יחי"ש ציון
♦ יש"א ברכה
♦ ישוב הדעת
♦ מגיני ארץ
♦ מגן דן
♦ מעוז אסתר
♦ מעוז צבי
♦ מעלה ישראל
♦ מעלה רחבעם
♦ מעלה שלמה
♦ מעלות חלחול
♦ מצפה אביחי
♦ מצפה חגית
♦ מצפה יאיר
♦ מצפה יצהר
♦ מרחבי דוד
♦ נווה ארז
♦ נחלת צבי
♦ עדי עד
♦ עוז ציון
♦ צור הראל
♦ קומי אורי
♦ קידה
♦ רמת השלושה
♦ רמת מגרון
♦ שיר חדש
♦ שכונת גל
♦ שכונת הרחיבי
♦ שלהבת
♦ שלהבת יה
מאחזים שפונו ואינם מיושבים
♦ אלון מורה דרום
♦ גבעת גל יוסף
♦ גבעת אורות נתנאל
♦ גינות אריה	
♦ טל בנימין	
♦ כרם עצמונה	
♦ מגרון
♦ מעוז הים
♦ מעלה יהונתן
♦ עלי עין
♦ עמונה
♦ שבות עמי
♦ שבי שומרון מערב
♦ שירת הים
♦ תפארת ישראל
מערב השומרון

| יישוב אם | מאחז | הקמה | תיאור |
| --- | --- | --- | --- |
| אלקנה |  מגן דן | מאי 1999 | מגן דן מכביש חוצה שומרון מיקום: דרומית-מערבית לאלקנה. אוכלוסייה: כ-20 משפחות במאחז 26 מבנים ארעיים (קרוואנים) ומבנה קבע אחד המשמש לבית כנסת. בצמידות למאחז יושבת פלוגה של צה"ל. |
| ברקן |  מעלה ישראל (נקרא גם מעלה אורן) | 1995 | מיקום: צפונית לברקן. המאחז הנמצא מחוץ לתחום שיפוט של יישוב או מועצה אזורית. הקמה: המאחז הוקם בשנת 1995. אוכלוסייה: במאחז מתגוררות כחמש משפחות נכון לשנת 2005. במאחז פועלת החווה הטיפולית "חוות המערב הפרוע". |
| מבוא דותן |  מעוז צבי (או: חוות עמק דותן) |   ערך מורחב – מעוז צבי  |   ערך מורחב – מעוז צבי  |
| קדומים | חוות גלעד |   ערך מורחב – חוות גלעד  |   ערך מורחב – חוות גלעד  |
| קרני שומרון | מצפה צבאים |  | מצפה צבאים הוא מאחז בתחומי קרני שומרון. המאחז הוקם על ידי משה זר על אדמה פרטית שנרכשה על ידו ומאוחר יותר נכללה בשטח השיפוט של המועצה המקומית קרני שומרון. קודם שנקראה בשמה הנוכחי, הוקמה בשם כרמים. עקב התנגדות המנהל האזרחי לא ניתנו היתרי בנייה, למעט ביתו של משה זר הניצב על ראש הגבעה. הגבעה עליה נקודת היישוב נמצאת נקראת "קרנין אשמאילה", שהיא הגבעה הצפונית מבין שתי הגבעות שעל שמן קרוי היישוב. |
מאחזים שפונו

להלן רשימה של מאחזים שפונו ולא שוקמו:
| המאחז | מיקום | תאריך הקמה | תאריך פינוי | תיאור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אלון מורה דרום | השומרון | אוגוסט 2002 | יוני 2003 | 3.5 ק"מ דרומית מזרחית לאלון מורה. |
| גבעת אורות נתנאל | הר חברון |  | 2024 | בעבר נקראה "גבעה 26", בגבעה התגורר נתנאל עוזרי שנרצח בגבעה ב-2003 על ידי מחבלים. ב-2024 עלו מספר נערי גבעות לגבעה ופונו. מאז המקום תחת צו שטח צבאי סגור. |
| גבעת גל יוסף | הרי בנימין | 2009 | 2012 | נקרא על שמם של גדעון ליכטרמן שנרצח באזור החווה ב-2003 ויוסף חיים שוקר, שהקים את משק אחיה. הגבעה שבה המאחז הוקם נמצאת ממערב לכביש אלון ומזרחית לעדי עד. בגבעה גרו שלוש משפחות באוטובוסים שהוסבו למגורים. |
| גינות אריה | הרי בנימין | פברואר 2001 | מאי 2004 | 1.4 ק"מ מזרחית לעפרה. פונה מרצון במסגרת הסכם בין מועצת יש"ע למשרד הביטחון, לאחר שהוצא למקום צו הריסה. נקרא על שמו של אריה הרשקוביץ, תושב עפרה שנרצח בפיגוע ב-2001. |
| טל בנימין | הרי בנימין | יולי 2002 | מאי 2004 | 590 מ' דרומית לעפרה. פונה מרצון במסגרת הסכם בין מועצת יש"ע למשרד הביטחון, לאחר שהוצא למקום צו הריסה. נקרא על שמם של בנימין זאב כהנא ואשתו טליה, שנרצחו סמוך למקום בפיגוע. |
| כרם עצמונה | גוש קטיף | 2000 | 2005 | פונה במסגרת תוכנית ההתנתקות, במאחז התגוררו כ-20 משפחות, רובן משפחות של אברכים בישיבת תורת החיים. |
| מגרון | הרי בנימין | 1999 | 2012 | המאחז מנה 50 משפחות ופונה לגבעה סמוכה שהוקם בה יישוב מוכר, בלא הריסת בתיו. במקום נותרו אנטנות של חברות סלולר ישראליות. |
| מעוז הים | גוש קטיף |  | 2005 | הוקם על חורבות מלון חוף הדקלים, פונה במסגרת תוכנית ההתנתקות. |
| מעלה יהונתן | השומרון | יולי 2022 | אוגוסט 2022 | נקרא על שמו של יוני נתניהו. הוקם סמוך ליישוב רבבה במסגרת "מבצע מקימים יישובים חדשים" של תנועת נחלה. ביולי 2022 הגיעו למקום פעילי ארגון "מסתכלים לכיבוש בעיניים" והשחיתו את התשתיות במאחז, הארגון פרסם את תמונות ההשחתה בעמוד הפייסבוק שלו. באוגוסט 2022 נהרסו שני מבנים במאחז על ידי כוחות הביטחון. |
| עלי עין | הרי בנימין | 2009 | 2011 | הוקם על ידי איתן זאב ויהודה סנה. המאחז לא חובר לחשמל מתוך עיקרון. בעבר נבנו בה בתי אבן מאבן מקומית אך בשנת התשע"א פונתה כמה פעמים, תוך עימותים אלימים שבמהלכם נשרפה מכוניתו של מפקד משטרת בנימין. בשנת 2017 חזר איתן זאב לאזור והקים את חוות צאן קידה שבה מתגוררות מספר משפחות. |
| עמונה | הרי בנימין | 1996 | 2017 | מאחז בן כ-50 משפחות, בבעל חצור, מזרחית לעפרה, פונה בעקבות פסיקת הבג"ץ. |
| שבות עמי | השומרון |  | מאי 2009 |  הוקם בבית ליד קדומים. על הבית הוצבו דגלי ישראל והוא כונה זמן מה בתור "בית הדגלים". הבית אמור היה לשמש כמרפאה שבה יטפלו רופאים מההתנחלויות בתושבי המקום.[דרושה הבהרה] עד ל-1 בינואר 2008 פונה המאחז 14 פעמים אך הנוכחות בו הייתה כמעט רצופה. היה בו בית כנסת לזכרו של עידו זולדן שנרצח בסמוך. המאחז אינו מיושב. |
| שבי שומרון מערב | השומרון | דצמבר 2001 | יולי 2003 | 500 מ' דרומית מערבית לשבי שומרון. |
| שירת הים | גוש קטיף | 2001 | 2005 | פונה במסגרת תוכנית ההתנתקות. |
| תפארת ישראל | גוש קטיף | 2004 | 2005 | בפאתי נווה דקלים, פונה במסגרת תוכנית ההתנתקות, נקרא על שמם של תפארת טרטנר וישראל לוטטי. |
יישובים שהוקמו כמאחזים והוסדרו

| היישוב | מיקום | שנת הקמה | שנת הסדרה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אביגיל | דרום הר חברון | 2001 | 2023 |  |
| אדוריים | הר חברון | 2016 | 2024 | שוכן במקום בו היה בסיס אדוריים |
| אחיה (יישוב) | גוש שילה | 1997 | 2025 |  |
| איבי הנחל | גוש עציון | 1999 | 2022 | נחשב לשכונה של מעלה עמוס |
| אלוני שילה | קרני שומרון | 1999 |  | נחשבים לשכונות של קרני שומרון |
| אל מתן | השומרון | 2000 | 2012 | נחשבים לשכונות של קרני שומרון |
| אביתר | השומרון | 2021 | 2024 |  |
| בית חגלה | בקעת הירדן | 1983 | 2023 | נקרא גם רואה נבו |
| גבעות הרואה | הרי בנימין | 1998 | 2023 | כולל את גבעת הראל וגבעת הרואה |
| גבעת אסף | הרי בנימין | 2001 | 2024 |  |
| גבעת ארנון | גב ההר | 1999 | 2023 |  |
| גבעת סלעית | בקעת הירדן | 2001 | 2019 | נחשבת באופן רשמי לשכונה במחולה |
| חוות גלעד | קרני שומרון | 2002 | 2018 | הוגדר כשכונה של קרני שומרון |
| חוות יאיר | השומרון | 1999 | 2021 |  |
| חוות שדה בר | גוש עציון | 1998 | 2011 | מוגדר כשכונה בתקוע |
| חרשה | גוש טלמונים | 1997 | 2020 | מוגדר כשכונה בטלמון |
| כרם רעים | גוש טלמונים | 2005 | 2013 | מוגדר כשכונה בטלמון |
| מבואות יריחו | בקעת הירדן | 1999 | 2020 |  |
| מגרון | הרי בנימין | 1999 | 2012 | הועתק |
| מלאכי השלום | הרי בנימין | 2015 | 2023 |  |
| מצפה אשתמוע | דרום הר חברון | 2002 | 2012 |  |
| מצפה יהודה | מעלה אדומים | 2019 | 2023 |  |
| מצפה כרמים | כוכב השחר | 1999 | 2010 | עבר הליך משפטי; מוגדר כשכונה של כוכב השחר |
| מצפה לכיש | מערב הר חברון | 2002 | 2014 | שכונה בנגוהות |
| משמר יהודה | גוש עציון | 2019 | 2023 |  |
| נופי נחמיה | השומרון | 2002 | 2017 | מוגדר כשכונה של רחלים |
| בר כוכבא | גוש עציון | 2019 | 2024 | נקראת גם נווה אורי על שם אורי אנסבכר ובעבר נקראה נחל חלץ |
| פני קדם | גוש עציון | 2000 | 2023 | מוגדר כשכונה של מיצד |
| עשהאל | הר חברון | 2001 | 2023 |  |
| קדם ערבה | בקעת הירדן | 2016 | 2024 |  |
| רחלים | השומרון | 1991 | 2014/2017 | התקיים לתקופה כהיאחזות נח"ל |
| רמת גלעד | קרני שומרון | 2002 | 2011 |  |
| שדה אפרים | גוש טלמונים | 2018 | 2024 |  |
| שדה בועז | גוש עציון | 2002 | 2023 | נקרא גם נווה דניאל צפון |
| שחרית | גוש מערבא | 2014 | 2023 |  |
ראו גם

חוות דעת ביניים על מאחזים בלתי מורשים (דו"ח ששון)
הוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון (דו"ח לוי)
היאחזות נח"ל
גל גפן

| --- | --- |

 תדירות:  שבועון
 סוגה:  מקומון
 פורמט:  A5
 מו"ל:  גל גפן
 מנכ"ל:  שלמה גל
 תאריכי הופעה:  1974–הווה (כ־51 שנים)
 מערכת:  ראשון לציון
 תפוצה:  327,000
 מדינה:  ישראל ישראל
 https://gal-gefen.co.il
 
גל גפן היא רשת של תשעה מקומונים שבועיים שמופצים בחינם במישור החוף הדרומי ובשפלה. ראשיתה במקומון שהחל לצאת לאור בשנת 1974 בראשון לציון. העיתון נקרא על שם צמד מייסדותיו מירה גל ואילנה ויינבוים (גפן). גל יזמה את הוצאת המקומון לאחר שעברה לגור בראשון לציון וביקשה לפרסם מודעה בעיתון מקומי, אך גילתה שזה אינו קיים. המקומונים ברשת כוללים ידיעות חדשותיות בנושאים מקומיים לצד פרסומות של עסקים ולוחות מודעות שונים. הפצתם של המקומונים נעשית בדיוור ישיר לתיבות הדואר, וחלק מגיליונות המקומון זמינים גם באינטרנט.
תחילה עמדה תפוצתו של המקומון על כ-5,000 עותקים והוא נפרש על פני 16 עמודים בלבד. ב-1990 החלה הפצתו של מקומון נוסף תחת אותו שם בבקעת אונו, ולאורך שנות ה-90 של המאה ה-20 התרחבה תפוצת הרשת גם לאזור רחובות ונס ציונה (1994), מודיעין (1998), חולון, אזור ובת ים (1999). ב-2008 החל לצאת לאור המקומון גם באזור רמלה, לוד ובאר יעקב, וב-2011 באזור יבנה ואשדוד. באמצע שנות ה-90 אורכם הממוצע של המקומונים עמד על כ-60 עמודים ותפוצתם הכוללת עמדה על כ-140 אלף עותקים. נכון ל-2015, על פי נתוני הרשת עומדת תפוצתם הכוללת של המקומונים על 327 אלף עותקים בשבוע.
בשנת 2014 נקרא אחד מרחובות ראשון לציון על שמה של מייסדת העיתון מירה גל.
הערות שוליים

↑  שרה ומאיר אהרוני (עורכים), אישים ומעשים בראשון-לציון רחובות, נס ציונה והסביבה, כפר סבא: מקסם בע"מ, ינואר 1995, עמוד 384.
↑  עמוד אודות באתר האינטרנט של רשת גל גפן.
↑  זהבה הבר, נחנך רחוב על שם מירה גל, מייסדת "גל גפן", גל-גפן ראשון לציון, גיליון 2266, 20 בנובמבר 2014, עמ' 18-20.
מאיר פרימן

| --- | --- |

הרב מאיר פרימן בשמחת בית השואבה בישיבת מרכז הרב.
 לידה:  31 בינואר 1965 (בן 60) כ"ח בשבט ה'תשכ"ה ירושלים
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  ירושלים, תל אביב
 השתייכות:  ציונות דתית
 תחומי עיסוק:  תלמוד, דיינות, הלכה
 רבותיו:  הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא
 בת זוג:  יונת פרימן
 אב:  מרדכי פרימן 
 
 תפקידים נוספים:  דיין, ראש כולל
 
הרב מאיר פרימן (נולד ב-31 בינואר 1965) הוא אב בית דין בבית הדין הרבני בירושלים וחבר במינוי זמני בבית הדין הרבני הגדול. שימש כראש "כולל עיון" בישיבת מרכז הרב.
ביוגרפיה

נולד בירושלים למרדכי פרימן, מוותיקי הקריינים בקול ישראל, עורך ומגיש תוכניות רדיו וטלוויזיה, ולרחל. גדל כבן יחידי עם עוד שתי אחיות. צאצא של משה יפה, שעלה לארץ ישראל בשנות ה-90 של המאה ה-18 והתיישב בחברון בהוראת "האדמו"ר הזקן" של חב"ד, רבי שניאור זלמן מלאדי, בעל התניא, והיה שליח דרבנן של אותו אדמו"ר לחיפוש אחר עשרת השבטים במזרח הרחוק. הרב פרימן הוא דור שמיני לילידי ישראל, ודור רביעי בירושלים.
למד בישיבת נתיב מאיר ולאחריה בישיבת מרכז הרב והיה לאחד מתלמידיו הקרובים של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא. הוסמך לרבנות ולדיינות. במשך מספר שנים בודדות שימש כר"מ בישיבת מרכז הרב ולימד בעיקר גמרא בעיון. בנובמבר 2002 התמנה לכהן כדיין, וכיהן במקביל כדיין בבתי הדין בחיפה, בתל אביב ובאריאל. באוקטובר 2015 התמנה לכהן כאב בית הדין בבית הדין הרבני בתל אביב. ובשנת תש"פ התמנה לכהן כאב"ד בבית הדין הרבני בירושלים. ב-2024 התמנה על ידי הראשון לציון הרב דוד יוסף לחבר במינוי זמני בבית הדין הרבני הגדול.
בשנת 1998 התמנה לראש 'כולל עיון' בישיבת מרכז הרב בירושלים.
חיים אישיים

נשוי ליונת (בתו של הרב דוד מצגר מהמועצה הדתית בחיפה, אחיייניתו של הרב יונה מצגר) ולזוג 10 ילדים, מתגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים.
הערות שוליים

↑  דביר עמר, רחל פרימן, אשתו של השדרן מרדכי פרימן, הלכה לעולמה, באתר ערוץ 7, 11 באפריל 2024
↑  חגית רוטנברג, אבי התלמידים, באתר ערוץ 7, 11 באוקטובר 2007
↑  מינויים ראשונים > הגר"ד יוסף חתם: אלו שלושת דייני ביה"ד הגדול הזמניים | המחדש | כל החדשות והעדכונים, באתר hm-news.co.il, ‏2024-11-10
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007395097805171  VIAF: 66156674994133581260   WorldCat (עם VIAF): 66156674994133581260
רנדולף פרדריק צ'רצ'יל

רנדולף פרדריק אדוארד ספנסר-צ'רצ'יל (באנגלית: Randolph Frederick Edward Spencer-Churchill‏; 28 במאי 1911 - 6 ביוני 1968) היה עיתונאי ופוליטיקאי בריטי.
ביוגרפיה

רנדולף צ'רצ'יל נולד ב-28 במאי 1911 בלונדון, והיה בנם של ראש ממשלת בריטניה לעתיד וינסטון צ'רצ'יל ורעייתו קלמנטיין. הוא היה השני מבין חמישה ילדים ובנם היחיד של הוריו.
לאחר שלמד בבית הספר הפרטי איטון קולג' ובמכללת כרייסט צ'רץ' באוניברסיטת אוקספורד, שאותה עזב מוקדם ללא תואר, החל צ'רצ'יל לעבוד כעיתונאי.
כעיתונאי עבד צ'רצ'יל בגרמניה ב-1932, שם, בתיווכו של חברו ארנסט האנפשטנגל, ליווה את מסעות הבחירות של אדולף היטלר בפמליית העיתונות. הניסיון של רנדולף והנפסטאנגל בזמן זה לארגן פגישה בין אביו להיטלר במינכן נכשל ברגע האחרון.
בשנות ה-30, רנדולף צ'רצ'יל, שבלט במראהו הטוב ובלבושו שנבחר בקפידה, היה מצד אחד "דנדי" צעיר ידוע בארץ, אך מצד שני נחשב בעל התנהגות קלוקלת בשל צריכת האלכוהול המוגזמת שלו, אופיו ה"לא מנומס" והתנהגותו הכללית הייתה של "תינוק נורא".
בשנת 1935, צ'רצ'יל עמד כשמרן עצמאי בבחירות משנה בליברפול. הוא התבטא נגד הצעת חוק הודו ו"הסיט" קולות מהמועמד השמרני הרשמי. הוא תרם לניצחונו של המועמד השלישי, שהשתייך למפלגת הלייבור. גם ניסיונו להיבחר לבית הנבחרים עבור וסט טוקטת' בבחירות הסתיו של אותה שנה, הפעם כמועמד השמרני הרשמי, נכשל. גם ניסיונו השלישי, בבחירות משנה בפברואר 1936, נגד מלקולם מקדונלד, מזכיר הדומיניונים של ממשלת הקואליציה דאז, לא צלח. עבור אביו, שחיפש אז תפקיד בקבינט, היה זה עוד כישלון בשורה ארוכה של תבוסות במהלך אותה תקופה.
ב-1940 הצליח רנדולף צ'רצ'יל סוף סוף להיכנס לבית הנבחרים עבור מחוז הבחירה פרסטון כחלק מ"הפוגה" של כל המפלגות הבריטיות. הוא איבד את מושבו שם שוב בבחירות 1945. כמייג'ור ברגימנט ההוסרים של המלכה ה-4, צ'רצ'יל השתתף במלחמה כקצין מטה במטה המזרח התיכון הבריטי. ב-1944, יחד עם פרדריק סמית', הרוזן השני מבירקנהד ואוולין וו, הוא הוצנח לתוך יוגוסלביה כחלק ממשימת פיצרוי מקלין לתמוך במנהיג הפרטיזנים המקומי טיטו.
בשנים הבאות, רנדולף צ'רצ'יל עבד לעיתים קרובות כעיתונאי ודיווח בעיתונים ומגזינים בריטיים, בין היתר, על מערכת היחסים של יוניטי מיטפורד, בת דודתה של קלמנטיין צ'רצ'יל, עם היטלר.
רנדולף צ'רצ'יל מת מהתקף לב באיסט ברגהולט, סאפוק ב-6 ביוני 1968 בגיל 57.
אישיות

צ'רצ'יל מתואר כמעט בכל הדיווחים על ידי אנשים שהכירו אותו כאדם עם מצב רוח מאוד משתנה. גם בצעירותו הוא נחשב לפטפטן ולפזיז יתר. ג'ון קולוויל, המזכיר הפרטי של אביו, כינה אותו בדיעבד "אחד האנשים הכי מעוררי התנגדות שפגשתי אי פעם".
תפקיד לא מבוטל בהתקפי הזעם הידועים לשמצה של צ'רצ'יל מיוחס לצריכת האלכוהול המוגזמת שלו, שהחלה בגיל צעיר. כילד בן שמונה עשרה, הוא כבר שתה כמה ברנדי כפול מדי יום. וינסטון צ'רצ'יל לא ראה בעין יפה את מידותיו של בנו, אך אמר בהשלמה: "צעירים יעשו מה שהם אוהבים. הפעם היחידה שבה הורים באמת שולטים בילדיהם היא לפני שהם נולדים. לאחר מכן טבעם נפרש ללא רחמים כעלה כותרת על פרח.") מערכת היחסים עם אביו הייתה בעייתית לאורך חייו: למרות שצ'רצ'יל תמיד הראה לבנו חיבה בלתי מוגבלת, הוא גם התעצבן מאוד עליו.
ביוגרפים רבים של צ'רצ'יל, כמו ויליאם מנצ'סטר וכריסטיאן גראף פון קרוקוב, מדגישים גם הם שצ'רצ'יל פינק את רנדולף יותר מדי. במבט על חיי המשפחה של צ'רצ'יל בשנות ה-20 וחוסר יכולתו "לתפוס קצר" את רנדולף, אמר קרוקוב: "יום אחד הוא יקצור כאן סערה".
למרות שלרנדולף לא היו הכישרונות הפוליטיים של אביו, הוא היה סופר ונואם מוכשר מגיל צעיר. הוא גם היה תומך נלהב, אם כי לפעמים באופן מזיק, במטרותיו הפוליטיות של אביו.
בשנות ה-60 החל לכתוב את הביוגרפיה הרשמית של אביו, שאת שני הכרכים הראשונים שלה הצליח להשלים לפני מותו. עוזר המחקר שלו מרטין גילברט השלים לבסוף את ששת הכרכים הנותרים, המכסים את השנים 1914 עד 1965.
לעיתים קרובות טוענים כי וינסטון צ'רצ'יל סירב לתואר אצולה כדי לא לסכל את סיכוייו של בנו רנדולף לקריירה פוליטית (מאז 1911 היה נהוג שראשי ממשלות בריטניה מגיעים מבית הנבחרים ולא מבית הלורדים). אם וינסטון צ'רצ'יל היה מקבל את התואר, בנו רנדולף צ'רצ'יל היה הופך לחבר בבית הלורדים לאחר מותו.
משפחתו

רנדולף צ'רצ'יל היה נשוי פעמיים: נישואיו הראשונים היו בשנת 1939 לפמלה דיגבי (שנודעה מאוחר יותר בשם פמלה הרימן), ונולד להם בנם וינסטון צ'רצ'יל. השניים התגרשו בשנת 1946, ובשנת 1948 הוא התחתן בשנית עם ג'ון אוסבורן, ממנה נולדה לו בתו ארבלה צ'רצ'יל. בשנת 1961 הוא התגרש גם מאשתו השנייה.
הסנדק של רנדולף היה שר החוץ הבריטי הוותיק אדוארד גריי, שהיה בממשלה יחד עם וינסטון צ'רצ'יל בזמן לידתו של רנדולף.
גשר הקונקורד

| --- | --- |

גשר הקונקורד
 מידע כללי
 סוג:  גשר קשתות
 על שם:  כיכר הקונקורד
 כתובת:  פריז 
 מיקום:  פריז
 מדינה:  צרפת צרפת
 בעלים:  עיריית פריז 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1787–1791 (כ־4 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1791 
 חומרי בנייה:  אבן
 אדריכל:  גשר ראשון: ז'אן-רודולף פרונה (צר') ודניאל-צ'ארלס טרודיין (צר') אנרי לאנג (צר')
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית
 מידות
 אורך:  153 מטר
 רוחב:  גשר ראשון: 17 מטר גשר שני: 34 מטר
 מידע טכני
 מפתחים:  25 מטר – 28 מטר – 31 מטר – 28 מטר – 25 מטר
 מִפְתָּח מרבי:  31 מטר
 
 קואורדינטות:  48°51′48″N 2°19′10″E﻿ / ﻿48.863422°N 2.319581°E﻿ / 48.863422; 2.319581
 he (למפת פריז מוגדלת) גשר הקונקורד(למפת פריז רגילה) גשר הקונקורד
 
גשר הקונקורד (בצרפתית: Pont de la Concorde) הוא גשר מעל נהר הסן בפריז המחבר את כיכר הקונקורד והרובע השמיני בגדה הימנית עם ארמון בורבון והרובע השביעי בגדה השמאלית. הגשר נבנה ב-1791 ושמו הנוכחי התקבע ב-1830. ב-1932 הושלמה הרחבתו כדי להתמודד עם עומס התנועה עליו. במאה ה-19 קושט הגשר, לאורכו, בפסלי שיש אך לאחר שמשקלם איים על יציבות הגשר הם הועברו לאתרים אחרים.
ההיסטוריה של הגשר > הגשר הראשון

ב-1725 הורה מלך צרפת, לואי החמישה עשר, לגילדת הסוחרים של פריז (צר') לבנות במקום גשר שיחליף שירות מעבורות שהתקיים. ההוראה ניתנה כדי להקל על הגישה לכיכר הקונקורד[דרושה הבהרה] שנבנה באותו זמן. עקב מחסור תקציבי לא החלה הבנייה בתקופתו של לואי ה-15.
ב-1787 גויס הכסף הנדרש והחלה עבודת תכנון הגשר. העבודה נמסרה לארכיטקטים ז'אן-רודולף פרונה (צר') ודניאל-צ'ארלס טרודיין (צר') שהיו מעורבים בפרויקטים אחרים בפריז. הארכיטקטים תכננו גשר קשתות בעל חמש קשתות אבן בסגנון נאו-קלאסי. בניית הגשר בפועל התרחשה במהלך המהפכה הצרפתית כשרבות מהאבנים לבניית הגשר נלקחו מהריסות הבסטיליה שנפלה ביולי 1789 כשלפי בוני הגשר זה נעשה "כדי שהאנשים יוכלו לרמוס ללא הרף את הבסטיליה". אורך הגשר היה 153 מטר ורוחבו כ-17 מטר כש-6 מטר יועדו להולכי רגל. חמשת הקשתות לא היו זהות במפתחן ונבנו במפתחים של 25 מטר – 28 מטר – 31 מטר – 28 מטר – 25 מטר.
הגשר נחנך ב-1791 ונקרא על שם מלך צרפת באותו זמן,  לואי השישה עשר. ב-1792 שונה שמו של הגשר ל"גשר המהפכה" (Pont de la Révolution), ב-1795 שונה שמו ל"גשר הקונקורד", ב-1814 הוחזר השם המקורי "גשר לואי השישה עשר" וב-1830 שונה שם הגשר בחזרה ל"גשר הקונקורד", שם שנשאר עד היום.
ההיסטוריה של הגשר > פסלי הגשר

ב-1810 הורה נפוליאון בונפרטה להציב על הגשר פסלים של שמונה קצינים בכירים שנהרגו בתקופת הקיסרות הראשונה. ב-1816, תקופת הרסטורציה הצרפתית, הוחלפו שמונת הפסלים, לפי הנחיית מלך צרפת  לואי השמונה עשר, ב-12 פסלי שיש של אישים דגולים . הצבת הפסלים הסתיימה ב-1829.
בתקופת המלך  לואי פיליפ התברר שמשקלם הרב של הפסלים מהווה סיכון ליציבות הגשר ולכן פורקו והועברו לארמון ורסאי כשבהמשך פוזרו במספר אתרים.
ההיסטוריה של הגשר > הגשר הנוכחי

בתחילת המאה ה-20 התברר שהגשר אינו עונה על הגידול בעומס התנועה ויש להכפיל את רוחבו. ב-1925 התקיימה בפריז התערוכה הבין-לאומית לאמנויות דקורטיביות ותעשייתיות מודרניות שגרמה לחסימת גשר אלכסנדר השלישי, המקביל לגשר הקונקורד, וגרמה לגידול העומס עליו. על מנת להקל על העומס הפכו מדרכות הולכי הרגל של הגשר למסלולי רכב וגשר זמני ברוחב שישה מטר עבור הולכי רגל נבנה לייד הגשר. עם סיום התערוכה הגיעה מחלקת התחבורה למסקנה כי לא ניתן להחזיר את המצב לקדמותו ויש צורך להגיע לפתרון קבע על ידי הרחבת הגשר.
בשנים 1930–1932 הורחב הגשר כשאדריכל הפרויקט, אנרי לאנג (צר'), הקפיד לשמור על הסגנון הנאו-קלאסי על פיו נבנה הגשר המקורי. רוחב הגשר החדש היה 35 מטר וההרחבה בוצעה משני צידי הגשר על ידי תקיעת כלונסאות עץ בעזרת פטיש אוויר.
ב-1975 נכנס הגשר לרשימת המונומנטים ההיסטוריים של צרפת (צר').
ב-1983 שופץ הגשר.
גלריה

גשר הקונקורד ומאחוריו ארמון בורבון על הגדה השמאלית
ציור מ-1829 של גשר הקונקורד הראשון. ניתן להבחין ב-12 הפסלים שהוצבו על הגשר בתקופת הרסטורציה הצרפתית
שילוט הגשר
תחריט מ-1855 של הגשר וארמון בורבון
ציור מ-1830 של הגשר והגדה השמאלית של פרוספר ברבוט (צר')
צילום על גלויה מ-1910 של הגשר וכיכר הקונקורד
ביאורים

↑  פרונה ייסד את בית הספר לגשרים ודרכים בפריז (צר')
↑  בין השאר הוצבו פסלים של ז'אן-בטיסט קולבר, הקרדינל רישלייה, סוגריוס, פייר טראי דה באיאר, לואי השני, נסיך דה קונדה
לקריאה נוספת

F. de Dartein, Le Pont de la Concorde sur la seine, à Paris, Paris, C. Béranger, 1907, 47 p
Félix Lazare et Louis Lazare, Dictionnaire historique des rues et monuments de Paris [en] 1855 : avec les plans des 48 quartiers, Maisonneuve & Larose, 2003, 796 p. (ISBN 978-2-86877-184-1, ISBN 2-86877-184-X)
משה קלמר

משה קֶלְמֶר (1 בנובמבר 1901 – 11 בספטמבר 1970) היה חבר הכנסת מטעם המפד"ל.
ביוגרפיה

קלמר נולד בז'יכלין שבפולין ליעקב ולחנה בת יצחק אברך ריסטער. למד בישיבה ובנעוריו הצטרף לארגון צעירי מזרחי בעיירתו. בשנת 1921 עלה לארץ ישראל, למד בבית המדרש למורים של המזרחי בירושלים וסיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. קלמר נמנה בין מייסדי "הפועל המזרחי" ובשנת 1926 נבחר למזכיר הסניף המקומי.
במסגרת פעילותו התנועתית הקים קלמר את חברות השיכון "הבונה" (1937) ו"משכנות" (1938) ושימש יו"ר מועצות המנהלים של שתי החברות. לאחר איחודן לחברת משהב היה ליו"ר ההנהלה שלה. כמו כן הוא הקים את "בנק אדנים למשכנתאות" ושימש יו"ר מועצת המנהלים של הבנק.
בשנת 1949 נבחר קלמר לכנסת הראשונה, אך התפטר ממנה כעבור שבועות ספורים, כדי לפנות מקום לנציג אגודת ישראל שטענה שקופחה לאור תוצאות הבחירות. לאחר מכן הוא נבחר לכנסת השנייה מטעם הפועל המזרחי ולכנסת השלישית מטעם חזית דתית לאומית, רשימה משותפת למזרחי ולפועל המזרחי, וכיהן בכנסת בשנים 1951–1959. לקראת הבחירות לכנסת הרביעית החליטו בהנהלת מפד"ל לרענן את הרשימה והוציאו את הרב מרדכי נורוק, את אהרן-יעקב גרינברג ואת קלמר מהרשימה. שני הראשונים הושבו לרשימה בלחצם של הרב יהודה לייב פישמן מימון וזרח ורהפטיג, וקלמר היה היחיד מחברי הכנסת השלישית שהושאר מחוץ לכנסת הרביעית, למרות איום חבריו מהפועל המזרחי שהם ירוצו ברשימה נפרדת אם קלמר לא ייכלל ברשימה. קלמר הוצב במקום ה־14 ברשימה, שנחשב ללא־ריאלי., ולא נבחר לכנסת לאחר שהרשימה קיבלה 12 מושבים.
בבחירות לכנסת החמישית ב־1961 הוצב בשנית במקום ה־14. הרשימה קיבלה שוב 12 מושבים, וקלמר שוב לא נבחר. באפריל 1963, בעקבות פטירת מרדכי נורוק ואהרן-יעקב גרינברג נכנס קלמר כחבר הכנסת החמישית.. בבחירות לכנסת השישית ב־1965 הוצב קלמר פעם נוספת במקום ה־14 ולא נבחר לכנסת.
ביולי 1963 קיבל קלמר תואר בוגר למשפטים, ובפבואר 1966 הוסמך כעורך דין.
בשנת 1953 היה מבין אלו שזכו לביקורת מצד מלכיאל גרינוולד, אשר לאחר מכן פרסם התנצלות וכתב שדבריו נגדו היו חסרי כל יסוד.
אשתו הייתה טובה בת מנחם מאיר רוזנבוים ולזוג היו שלושה ילדים.
על שם קלמר נקראו רחובות בשכונת קריית שמואל בחיפה ובשכונת יד אליהו בתל אביב.
לקריאה נוספת

ש. דניאל, בעול העשייה – משה קלמר ופעלו, 1976.
הערות שוליים

↑  יואל מרכוס, המאבק אצל הדתיים, דבר, 24 באוגוסט 1959
↑  רשימת המועמדים לכנסת הרביעית, ילקוט הפרסומים 704, עמ' 43, ט"ז בתשרי תש"ך 18 באוקטובר 1959
↑  הדתיים יחליפו שני חברי כנסת, דבר, 6 באוגוסט 1959
↑  רשימת המועמדים לכנסת החמישים, ילקוט הפרסומים 863, עמ' 1798, י"ז באב תשכ"א 30 ביולי 1961
↑  י. ר., מת סגן יו"ר הכנסת א. י. גרינברג, הארץ, 3 באפריל 1963
↑  רשימת המועמדים לכנסת השישית, ילקוט הפרסומים 1222, עמ' 116, כ"T בתשרי תשכ"ו 17 באוקטובר 1965
↑  ברכות (מודעה), הצופה, 8 ביולי 1963
↑  ברכות (מודעה), הצופה, 28 בפברואר 1966
↑  מלכיאל גרינוולד, גילוי-דעת, דבר, 16 בדצמבר 1953
| חברי הכנסת הראשונה |
| --- | --- | --- |
| מפא"י | דוד בן-גוריון • משה שרת • אליעזר קפלן • (דוד רמז) • יוסף שפרינצק* • גולדה מאיר • יצחק בן-צבי • זלמן שזר • דב יוסף • חיים בן אשר • אברהם הרצפלד • עדה מימון • שלמה לביא • שמואל דיין • יוסף ברץ • יחיאל דובדבני • בבה אידלסון • פרץ נפתלי • פנחס לבון • זלמן ארן • בן-ציון דינור • אליהו הכרמלי • נטע הרפז • (יהודית שמחוני) • (אבא חושי) • יזהר סמילנסקי • ראובן שרי • יונה כסה • אפרים תבורי • (יוסף מיכאל לם) • (אריה שפטל) • (אברהם טביב) • צבי יהודה • עקיבא גוברין • יוסף אפרתי • אריה בהיר • חסיה דרורי • אליעזר ליבנה • דוד הכהן • ישראל גורי • עמי אסף • מאיר ארגוב • דבורה נצר • שרגא גורן • השל פרומקין • דוד בר-רב-האי • (יצחק קנב) • (הרצל ברגר) • (ז'ניה טברסקי) • (ישראל ישעיהו-שרעבי) • (ברוך אזניה) • (מנחם כהן) • (רפאל בש) |  |
| מפ"ם | (יצחק טבנקין) • מאיר יערי • יעקב חזן • נחום ניר-רפאלקס • אהרן ציזלינג • מרדכי בנטוב • ישראל גלילי • יעקב ריפתין • משה סנה • ברל רפטור • אליעזר פרי • משה ארם • חנה למדן • חנן רובין • ישראל בר-יהודה • מנחם בדר • פייגה אילנית • יצחק בן-אהרן • (דב בר-ניר) • (מנחם רצון) • (דוד ליבשיץ) |  |
| החזית הדתית המאוחדת | יהודה לייב פישמן מימון • יצחק מאיר לוין • חיים משה שפירא • משה אונא • בנימין מינץ • דוד צבי פנקס • מאיר דוד לוונשטיין • זרח ורהפטיג • אליהו-משה גנחובסקי • קלמן כהנא • מרדכי נורוק • יוסף בורג • אהרן-יעקב גרינברג • אברהם יהודה גולדראט • אברהם-חיים שאג • (משה קלמר) • (אליהו מזור) |  |
| תנועת החירות | מנחם בגין • אורי צבי גרינברג • יעקב מרידור • אריה בן-אליעזר • אברהם רקנאטי • יוחנן בדר • הלל קוק • חיים לנדאו • שמואל מרלין • חיים כהן-מגורי • אליהו לנקין • שמואל כץ • ערי ז'בוטינסקי • אסתר רזיאל-נאור |  |
| הציונים הכלליים | פרץ ברנשטיין • ישראל רוקח • שושנה פרסיץ • יוסף ספיר • יעקב קליבנוב • יעקב גיל • יוסף סרלין |  |
| המפלגה הפרוגרסיבית | פנחס רוזן • אברהם גרנות • אידוב כהן • יזהר הררי • ישעיהו פורדר |  |
| ספרדים ועדות מזרח | בכור-שלום שטרית • אליהו אלישר • אברהם אלמליח • משה בן-עמי |  |
| מק"י | שמואל מיקוניס • תופיק טובי • אליעזר פרמינגר • מאיר וילנר |  |
| הרשימה הדמוקרטית של נצרת | סיף א-דין א-זועבי, אמין-סלים ג'רג'ורה |  |
| מפלגת הלוחמים | נתן ילין-מור |  |
| ויצו | רחל כהן-כגן |  |
| התאחדות התימנים בישראל | זכריה גלוסקא |  |
בסוגריים - כהונה חלקית, * יו"ר הכנסת
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.