עיתונות ערבית
העיתונות הערבית בעידן העצמאות המדינית > העיתונות במדינות ערביות בעלות משטר צבאי-אידאולוגי

ברוב המכריע של המדינות הערביות בהן עלו משטרים צבאיים, המבוססים בדרך כלל על אידאולוגיה חילונית בעלת קווים סוציאליסטים, דוגמת הסוציאליזם הערבי, חופש הביטוי הוגבל באופן דרמטי ודרקוני אף יותר מבתקופת מלחמת העולם השנייה. העיתונות, כמו שאר אמצעי התקשורת האחרים, הפכה במהרה לכלי לשליטה מבית, למען הפצת מסרים כלפי חוץ עבור השלטון הצבאי. תהליך ההשתלטות על העיתונות באותן מדינות נעשה בחלק מהמקרים באופן הדרגתי, כך שהשלטון הצבאי פיזר את המפלגות השונות, והוציא מחוץ לחוק גם את בטאוניהן, לצד הטלת הגבלות ואיסורים שונים על העיתונים כדי להשתיק את הקולות היריבים או הביקורתיים, כפי שאירע בעיקר במצרים. ההגבלות על חופש הביטוי לוו גם בפרסומי תעמולה מטעם המשטר באמצעי התקשורת השונים, כאשר לאורך הזמן השלטון הצבאי השתלט על העיתונים הקיימים, והפך אותם לכלים לגיוס הציבור עבור המשטר, באופן כזה שהעיתונאים הפכו לבעלי אינטרס בהפצת האידאולוגיה המהפכנית.
בחלק אחר מהמקרים ההשתלטות על העיתונות הייתה במהלך אחד כפי שאירע בסוריה ולוב למשל, אשר בהן העיתונות המשיכה לדבוק באידאולוגיה המהפכנית הקלאסית לאורך המאה ה-20. ההיבט המשמעותי בעיתונות המגויסת בכללותה הוא שהתקשורת תמיד נשלטת בידי אליטה מגויסת, שאנשיה רואים עצמם ככאלה שיודעים את האמת טוב יותר מהעם, ועל כן באמצעות השליטה על אמצעי התקשרות הם יכולים לפרש עבור כלל הציבור את העולם. לכן גם העיתונות תחת המשטרים המהפכנים בעולם הערבי תמיד רואה את עצמה כמדברת בשם העם כולו.
המדינה או החברה נמצאים תמיד במאבק נגד אויבים כגון האימפריאליזם, הציונות ומדינת ישראל (שהייתה מכונה בעיתונות זו בדרך כלל רק כ"אויב"), וכוחות הריאקציה בקרב העולם הערבי (המדינות בעלות השלטון המלוכני), המסייעות כביכול לשניים הראשונים. השלטון משתמש באידאולוגיה על מנת לתת הכשר לגיטימי ומוסרי לפעולותיו, כאשר תפקיד העיתונות והתקשורת בכלל הוא להציג את האמת הבלעדית של השלטון כלפי פנים וכלפי חוץ. צדקת האידאולוגיה עולה על כל ערך אחר כגון חופש הביטוי וכדומה. בהתאם לזאת, החוקים שנחקקו באותן מדינות עם משטרים צבאיים, תבעו שתפקיד העיתונות הוא לעמוד לצד השלטון באופן בלעדי.
בעיראק למשל, העיתונות הפרטית כולה נאסרה בעקבות חוק שאסר אותה מדצמבר 1967. כלי אחר לשליטה על העיתונות הוא מערך ההסברה השלטוני שהעומדים בראשו הם אשר ממנים או מדיחים את עורכי העיתונים, משלמים את משכורתם, וקובעים להם את מה שיש לכתוב או להימנע מלציין. במרבית המקרים העורכים הראשיים הם חברי מפלגה, והם אשר קוראים לסדר עיתונאים אשר חרגו מן הקו הרשמי. לעיתים עיתונאים נקראו לחקירות והושמו במאסרים ממושכים.
התוצאה של כל אלו היא עיתונות משמימה בה אין כלל הבדל בין העיתונים באותה מדינה, פרט לשמם, שכן הם דומים לחלוטין בתוכנם ובסגנונם, כך שאפילו מכתבי הקוראים עוברים סינון קפדני, וחלקם אף מפוברקים. הצגת הקו האחיד של השלטון, אי האמון בתוכן הכתוב, וחוסר הדיאלוג האמיתי עם הקוראים, הם גם כנראה הסיבה העיקרית לביקוש הנמוך יחסית לעיתונים במדינות עם עיתונות מגויסת.
בימי שלטונו של סדאם חוסיין למשל, או חאפז אל-אסד, נדיר היה לראות יומון בו לא בולטת תמונת המנהיג באחד מעמודי העיתונים, לרוב אפילו יותר מבעמוד הראשון. המנהיג גם זכה לשלל תארים שונים בעיתונות המגויסת, כגון "הנשיא" ("אל-ראיס"), ה"אח" ("אל-אח'"), "המפקד" ("אל-קאאד") וכדומה. בהקשר הזה העיר העיתונאי המצרי מוסטפא אמין, על התקופה בה שלט גמאל עבד אל-נאצר: ”תמונתו של הנשיא גמאל עבד אל-נאצר מופיעה פעמים אין-ספור בכל גיליון: במדורי החדשות והפוליטיקה, בעמודים הכלכליים-חברתיים, במדורי הספורט, הספרות, הנשים, ההומור. לולא ערנות הצנזור, הייתה תמונתו מופיעה גם במדור מודעות האבל”.
כמו כן, לעיתים נדירות ניתן למצוא ביקורת על מעשי השלטון ומחדליו בעיתונות המגויסת, אך הדיון הביקורתי הוא תמיד פרי יוזמתו של השלטון במטרה לשחרר לחצים בעתות משברים כלכליים, ולהפגין סולידריות עם האזרחים. באופן כזה גם ניתן להטיל את האשמה במחדלים על הפקידים הזוטרים במערכת, ולנקות תוך כדי כך את הצמרת השלטונית. בסוריה למשל שימשו הקריקטורות גם ככלי להטלת האשמה על הבירוקרטים הזוטרים בממשל במחדלים השונים, אם כי באופן כללי העיסוק של הקריקטורות בעיתונות המגויסת הוא ככלי לניגוח האויבים הקבועים של המשטר.
בהרבה מקרים, דווקא הדברים שהעיתונות המגויסת מסתירה, או מתעכבת לדווח, מסגירים בעיות בשלטון, או מחלוקות פנימיות בצמרת. כך למשל הייתה ההתעלמות של העיתונים בעיראק מלדווח על הפצצת הכור הגרעיני בעיראק ביומיים הראשונים שלאחר התקיפה, או בהתעלמות הארוכה של העיתונים בסוריה מלדווח על טבח חמאת.
אירועי האביב הערבי הביאו להיעלמותה או שינוייה של העיתונות המגויסת ברוב ארצות ערב, אך היא עדיין קיימת, בעיקר בסודאן, בסוריה, ובמאוריטניה. היומונים המגויסים המובהקים שיצאו לאור לאורך המאה ה-20 היו הירחון א-טליעה ("החלוץ") והיומון אל-גומהוריה במצרים, אל-בעת' ("התחייה" – כשם מפלגת הבעת' השולטת), תשרין, א-ת'ורה ("המהפכה"), ואל-ג'מאהיר אל-ערביה ("ההמון הערבי"), שלושת העיתונים הראשונים עדיין יוצאים לאור בסוריה שבשליטת בשאר אל-אסד, א-ת'ורה, אל-קאדסיה (על שם קרב אל-קאדסיה), באבל ("בבל"), ואל-ג'ומהוריה העיראקיים, שחדלו להתקיים לאחר נפילת צדאם חוסיין, א-שמס ("השמש"), אל-זחף אל-אח'צ'ר ("ההסתערות הירוקה"), אל-ג'מהוריה, ואל-פג'ר אל-ג'דיד ("השחר החדש") שיצאו לאור בלוב בימי מועמר קדאפי, ה-14 באוקטובר בדרום תימן, וכן אל-ג'מהוריה, וא-ת'ורה שעדיין יוצאים לאור בתימן.