מאורע ברנר
התגובות למאמר והתגובות שכנגד

המאמר של ברנר גרר תגובות קשות, ולא רק בציבור הדתי והמסורתי, שהיה אז רוב רובו של העם היהודי. בעיקר עוררו כעס דברי ברנר המרוממים, לכאורה, את הברית החדשה, ולצידם ביטויי בוז חריפים במיוחד כלפי כל הדתות באשר הן, כולל הדת היהודית.
בארץ ישראל הוביל את הביקורת השבועון "החרות", ביטאון העדה הספרדית בירושלים. כשבוע לאחר פרסום מאמרו של ברנר יצא "החרות" במאמר ראשי, ללא חתימה, שכותרתו "כפירה או הסתה". המאמר תקף בחריפות את מערכת "הפועל הצעיר", שפרסמה את דברי י. חבר, והאשים אותה בשיתוף פעולה עם שליחי הנצרות. מחבר המאמר עצמו זכה למטר של גידופים - "בוגד", "כופר", "מסית" ו"מסיונר-בסתר" - ונרמז שהוא מקבל שכר מהמיסיון עבור פעילותו. למתקפה של "החרות" על המאמר הצטרפו כתבי עת רבים בישראל ומחוצה לה.
ברנר הגיב ב"הפועל הצעיר" במאמר מלא בוז כלפי שבועון "החרות" ודחה את כל האשמותיו. הפעם חתם בשמו המלא. במקביל התפרסמה הודעה של גוף בשם "ועד הפועל הצעיר בירושלים" שבה תקפו הכותבים בחריפות את המאמר ב"החרות". יתר על כן, מערכת "החרות" נדרשה לפרסם את שם כותב המאמר "כפירה או הסתה" כדי לתבעו לדין, על אשר האשים את "הפועל הצעיר" בשיתוף פעולה עם הנצרות. אם לא תתמלא דרישתו לפרסם את השם, נאמר בהודעה, אין הוועד אחראי למעשי אלימות שיינקטו נגד עיתון "החרות". דרישת הוועד לא נענתה, ותוך זמן קצר אירעו מעשי אלימות: התבצעה "חבלת אזהרה" בסדר-הדפוס של "החרות", חבלה שעיכבה את יציאת העיתון ביום אחד, ולאחר יומיים נופצו חלונות מערכת העיתון ונזרקו לתוכה אבנים. אירועים אלה גררו האשמות, הכחשות, איומים בפנייה למשטרה ובתביעות משפטיות. כל אלה נשארו בגדר איומים בלבד, אך הרוחות סערו.
מוקד ההתנגדות השני היה בלונדון, שם עורר המאמר של ברנר את חמתו של אחד העם. הוא החל להריץ מכתבים זועמים לכל אנשי שלומו באירופה, ודחק בהם להגיב בחריפות על המאמר. במיוחד לחץ אחד העם על חברי הוועד האודיסאי שתמך כספית בעיתון "הפועל הצעיר". חברי הוועד אמנם היו שותפים לדעתו של אחד העם על המאמר וסגנונו הבוטה, אך הם לא מיהרו להגיב. אחד העם לא ויתר והגביר את לחצו עליהם, עד שלבסוף השיג את מבוקשו: באספת הוועד ב-18 בינואר 1911 התקבלה החלטה להסיר את התמיכה הכספית בעיתון "הפועל הצעיר". יותר מכך, חידוש התמיכה הותנה בהחלפת מערכת העיתון ושינוי התוכן שלו. זו לשון ההודעה:
בישיבת הוועד מיום י"ח טבת [תרע"א] הוחלט להפסיק מעכשיו את תמיכת
"הפועל הצעיר".
הגורם להחלטה זו היה מאמרו של מר יוסף חבר בגיליון ג'
לשנת תרע"א.
אם בעתיד תבחר מערכת אחרת וגם תכנו של העיתון ישתנה
עי"ז והמערכת החדשה תמצא לנחוץ לפנות אלינו בהצעתה לחדש את
תמיכתנו – ישוב הוועד לדון בשאלה זו.
תגובת אנשי ארץ-ישראל להחלטת הוועד האודיסאי: החלטת הוועד האודיסאי לבטל את תמיכתו הכספית בעיתון "הפועל הצעיר" עוררה סערה בארץ-ישראל. ביוזמתם של שלושה אישים (אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ, יצחק וילקנסקי-וולקני ור' בנימין) הוזמנו כל סופרי ארץ-ישראל לאספת חירום, שהתקיימה ביפו ב-11 בפברואר 1911. כל המוזמנים מיפו הגיעו, ואך מעטים מחוץ ליפו, אולם אלה שלא הגיעו שלחו מכתבים שהוקראו באספה. האספה הייתה סוערת. לצד דוברים שתקפו בחריפות את הוועד והגנו בלהט על ברנר, היו גם כאלה שהיו פחות חריפים. חלק מהדוברים הסתייגו בבירור מדברי ברנר, אך כולם הביעו תמיכה בחופש הביטוי וחופש העיתונות. מגוון דעות רחב הושמע באספה, והיה צורך במאמץ ניכר כדי להגיע לידי החלטה שתהיה מוסכמת על הכל. לבסוף התקבלה פה אחד הודעה, שניסוחה היה מתון בהרבה מרוח האספה. זאת מתוך כוונה לשמור על יחסים תקינים עם הוועד האודיסאי ולא לפגוע בכבוד האישים החשובים שכיהנו בו. בהודעה הביעו סופרי ארץ-ישראל מחאה על הפסקת התמיכה בעיתון "הפועל הצעיר", והודיעו, כי הם ידאגו בעצמם להמשך קיומו. זו לשון ההודעה:
סופרי ארץ-ישראל שהשתתפו באספה מיום י"ג שבט תרע"א מוצאים, שאפילו אם מאמרו של מר י.ח. ברנר
מכאיב לרבים בתכנו וצורתו, הנה הפסקת התמיכה של 'הפועל הצעיר' בגללו – הוא מעשה שלא כהוגן מצד הוועד האודיסאי.
בהכירם יחד עם זה ש'הפועל הצעיר' מביא תועלת רבה לברור ענייני היישוב, מודיעים הם, שהם מצדם נכונים
להיות בעוזרי העיתון הנ"ל גם להבא ולהועיל לקיומו.
עשרים וארבעה סופרים חתמו על ההחלטה ביפו: ל"א אורלוף, ז"י אנכי, דבורה בארון, ר' בנימין, בן ישראל, ש. בן ציון, א"ד גורדון, ישראל דושמן, חיים הררי, יוסף ויתקין, מאיר וילקנסקי, ח"ל זוטא, ד"ר לוריא, זאב סמילנסקי, דוד סמילנסקי, ק"ל סילמן, ש"י עגנון, א. ציוני, א"א קבק, א"ז רבינוביץ', יעקב רבינוביץ', י. שוויגר, שלמה שילר, מ. שיינקין.
הקריאה לתמיכה כספית בעיתון הצליחה מעל המשוער. מיד לאחר פרסום ההודעה החל להגיע למערכת "הפועל הצעיר" זרם של תרומות - רובן עמד על סכומים קטנים – מארגונים ומאנשים פרטיים בארץ-ישראל וגם מחוץ-לארץ. תרומות אלו לא רק הבטיחו את המשך קיומו של העיתון אלא אפשרו לו להתרחב ולהגדיל את תפוצתו.