stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנס אספרגר
חיים אישיים

אספרגר התחתן בשנת 1934 עם חנה לבית קלמון, ילידת הידינגזל, וסטפאליה, ונולדו לו בהמשך 5 ילדים, מתוכם ארבע בנות (גרטרוד, הדוויג, מריה, בריסיטה) מהן שתיים למדו רפואה. מריה אספרגר פלדר (ילידת 1946) היא פסיכיאטרית ילדים מומחית, שהתמחתה בטיפול בילדים אוטיסטים וחיה ופועלת בציריך. הנס אספרגר הבן ושתיים מהבנות בחרו במקצועות בתחום החקלאות.
פרסים ואותות הוקרה

1964 - יושב ראש של החברה הבינלאומית לחינוך מיוחד
1967 - נבחר לחבר באקדמיה לאופולדינה
1980-1946 יושב ראש החברה האוסטרית לחינוך טיפולי
הנצחה

1981 לורנה וינג, פסיכולוגית בריטית, כינתה את התסמונת שתוארה על ידי אספרגר ועל ידה בשם "תסמונת אספרגר"
1991 - כתביו תורגמו לאנגלית על ידי אוטה פאריח
2009 - יום הולדתו, 18 בפברואר, הוכרז "היום הבינלאומי של תסמונת אספרגר"
כתביו

במשך חייו פרסם מעל 350 מאמרים רפואיים.
Das psychisch abnorme Kind  . Wiener klinische Wochenschrift 51: 1314–1317 1938.
(הילד האנורמלי מבחינה נפשית)
Die "Autistischen Psychopathen" im Kindesalter. Archiv fur Psychiatrie und Nervenkrankheiten, 117, 76-136 יוני 1944
(פסיכופתים אוטיסטים בגיל ילדות)
"Auf die Differentialdiagnose des frühen infantilen Autismus . Acta Paedopsychiatrica 35 (4): 136–145. PMID 4880461 1968
(על האבחנה המבדלת של האוטיזם הילדותי המוקדם)
1952 Heilpädagogik - Einführung in die Psychopathologie des Kindes für Ärzte, Lehrer, Psychologen, Richter und Fürsorgerinnen '
(חינוך טיפולי - מבוא בפסיכופתולוגיה של הילד - לרופאים, מורים, פסיכולוגים, שופטים ועובדות סוציאליות)
Der frühe infantile Autismus Medizinische Klinik . 69 (49): 2024–2027. PMID 4444665 1974.
Asperger, Hans (1977). "Erlebtes Leben. Fünfzig Jahre Pädiatrie . Pädiatrie & Pädologie 12 (3): 214–223. PMID 331197.
(חיים כפי שנחיו. 50 שנות רפואת ילדים ופדולוגיה)
לקריאה נוספת

Adam Feinstein -  A History of Autism
הערות שוליים

1 2  The Nazi History Behind ‘Asperger’
↑  /?pg=19 פנקס הלידות והטבילות של פרוכיית אלטלרכנפלד 1907
1 2  2016 J.Donvan,C.Zucker
↑  יש לציין כי אוגניקה - תורת שיפור הגזע - הייתה שנים רבות בסוף המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20 באופנה בארצות רבות בעולם, לא רק בחוגים ימניים, למשל בארצות הברית, בצרפת (אלכסיס קארל ואחרים), בדרום אמריקה (סלבדור איינדה הצעיר וכו')
1 2 3  2016 S.Silberman
↑  D.Olmsted,M.Blaxill
↑  2017 A.Baum, B.Brückner
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007343139705171  PLWABN: 9810604095205606  BIBSYS: 90611775  BnF: cb12365052n (data)  CiNii: DA01800046  GND: 129015547  ICCU: SBLV005986  ISNI: 0000 0001 0959 2282  LCCN: n83828991  NDL: 00431840  NKC: mzk2013791049  NSK: 000115784  NTA: 069513384  RERO: 02-A002943220  SUDOC: 081403275  VIAF: 20750388   WorldCat (עם VIAF): 20750388 
הכניסה לביתן 17 של קליניקת  "אם שפילגרונד" ,בווינה-שטיינהוף, קליניקה להשמדת ילדים ומתבגרים, שאליה הפנה הנס אספרגר לפחות 37 ממטופליו
המרד הכורדי בעיראק (1961–1970)

המרד הכורדי בעיראק (בערבית: الثورة الكردية في العراق; תעתיק מדויק: אַלתַּ'וְרַה אַלְכֻּרְדִיַּה פִי אַלְעִרָאק), שנקרא לעיתים גם המלחמה העיראקית–כורדית הראשונה, היה מרד שהתנהל בין שנת 1961 לבין החתימה על הסכם מרץ 1970 ושהיה אחת מסבבי העימות המרכזיים בין הכוחות הלאומיים הכורדיים לבין השלטון המרכזי העיראקי במחצית השנייה של המאה ה-20. המרד, שהתנהל בין ימי שלטונו המהפכני של ראש הממשלה עבד אל-כרים קאסם ועד לימי שלטון הבעת' תחת הנהגתם של הנשיא אחמד חסן אל-בכר וסגנו הדומיננטי סדאם חוסיין, התקיים בתקופה שהתאפיינה בדינמיקה פוליטית משתנה ובתהפוכות שלטוניות תכופות בעיראק, היווה פרק מרכזי במאבקו של העם הכורדי לאוטונומיה והגדרה עצמית במסגרת המדינה העיראקית. את המרד, שהפך למלחמה ארוכה, הנהיגו מוסטפא בארזאני והמפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית (KDP) בתגובה לעשרות שנים של תחושת דיכוי תחת הממשלים העיראקיים השונים בבגדאד. המלחמה התרחשה ברובה באזורים הצפוניים ההרריים בעיראק תוך לוחמת גרילה קשה. המלחמה הסתיימה בקיפאון עד 1970, והביאה לנפילתם של 75,000–105,000 הרוגים. הסכם מרץ 1970, שסיים את הסבב הזה של המרד הכורדי, ניסה להתמודד עם הדרישות הלאומיות הכורדיות הללו, והציע לכורדים אוטונומיה, ייצוג פוליטי והגנה תרבותית. עם זאת, אתגרים ומחלוקות פנימיות שונות הדגישו את המורכבות של ביסוס אוטונומיה בתוך מסגרת לאומית גדולה יותר ומנעו מההסכם להתממש.
הרקע ההיסטורי למרד

עיראק, כמו מדינות רבות אחרות במזרח התיכון, היא אומה מגוונת עם קבוצות אתניות ודתיות שונות. הכורדים המהווים חלק מאוכלוסייתה של עיראק הם קבוצה אתנית מובהקת עם מורשת תרבותית ייחודית. האוכלוסייה הכורדית, המרוכזת בעיקר באזורים ההרריים של צפון עיראק, חיפשה זה מכבר זכויות פוליטיות והכרה בזהותם המובחנת ובזכותם להגדרה עצמית.
משמעות השם "כורדיסטן" הוא "ארץ הכורדים" שכן המושג הופיע לראשונה בימי הביניים. ניתן לתחום את אזור כורדיסטן כאזור המשתרע בין אזרבייג'ן בצפון, כרמאנשאה בדרום, מחוז המדאן במזרח ובמערב אזור אירביל שנמצא בסמיכות לגבול המודרני העיראקי-טורקי. המושג התרחב בהדרגה וכיום התחום משתרע על פני שלוש מדינות: טורקיה, עיראק ואיראן.
החברה הכורדית מבוססת על מערכת חברתית שבטית, אלמנט שהיווה בסיס מתמיד למאבק בין השבטים הכורדים למדינה זאת בשל מספר גורמים המאפיינים את החברה השבטית ומהווים בסיס לחיכוך. ראשית, מערכת השבטים הכורדית פועלת באופן מסורתי עם מבנה מבוזר, שבו הסמכות מחולקת בין מנהיגי השבטים. האופי המנהיגותי המבוזר עלול להקשות על מדינה מרכזית להפעיל את שליטתה על האוכלוסייה השבטית. שנית, בנושא אוטונומיה ועצמאות, שכן המבנה השבטי מטפח תחושה של ממשל עצמי ורצון לשמור על שליטה מקומית בעניינים קהילתיים ושבטיים. שאיפה זו לאוטונומיה התנגשה עם מודל הממשל הריכוזי שנכפה מהמדינה, מה שיצר בסיס להתנגדות ולקונפליקט. בנוסף, המערכת השבטית שקשורה קשר הדוק לשליטה ובעלות על קרקעות הובילה שבטים להתנגד למה שנתפס בעיניהם כפלישה לשטחים המסורתיים שלהם.
על אף שהכורדים הוגדרו כלאום נפרדת ובעל טריטוריה מובחנת משל עצמו, עם הקמתן של המדינות החדשות על חורבותיה של האימפריה העות'מאנית, נפקד מקומם של הכורדים מהסדר הבינלאומי החדש, שנבנה על-פי עקרון "זכות ההגדרה העצמית של הלאומים", כחלק מארבע עשרה הנקודות של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון.
פריצת המאבק הכורדי לעצמאות בעיראק > הפיכת ה-14 בספטמבר

לאחר ההפיכה הצבאית, קאסם הכשיר את הפעילות הפומבית של מפלגות רבות בעיראק, ובכללן גם המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן (KDP). קאסם אישר צעד זה לצד התנאי שבראש המפלגה יעמוד מוסטפא בארזאני, זאת בשל הנחתו של קאסם שמתינות ויציבות ייווצרו רק אם יעמוד בראש ה-KDP מישהו למוד ניסיון כדוגמת  בארזאני. בארזאני הוזמן על-ידי קאסם לחזור ממקום גלותו בברית המועצות לעיראק, לאחר שגורש ממנה בשל ניסיונות מרידה שהנהיג כעשור קודם לכן. כמו כן, במסגרת עסקה שערכו קאסם ובארזאני, הבטיח קאסם להעניק לכורדים אוטונומיה אזורית בתמורה לתמיכתו של בארזאני במדיניותו.
משטרו של קאסם הכיר ברמה העקרונית ובאופן פומבי בזכויות הלאומיות הכורדיות ואף הוסיף סעיף בחוקתה הזמנית של עיראק הקובע כי מולדתם של הכורדים והערבים אחת היא, וכך גם העתיד. אך מנגד, התביעה של המפלגה הדמוקרטית הכורדית לכלול בחוקה את ההכרה בזכותם של הכורדים לאוטונומיה במסגרת המדינה, נדחתה. אמנם, הכורדים תלו בקאסם תקוות גדולות – אולי בשל העובדה שהיה ממוצא כורדי מצד אימו – אך הם ראו בניסיונותיו של קאסם לשלב אותם באומה העיראקית, מאמץ לבטל את ייחודם הלאומי. זמן קצר לאחר עליית קאסם לשלטון הוא קיצץ בהדרגה את חופש הפעולה של ה-KDP ולאחר מכן אף צמצם את הזכויות המיוחדות שהוא עצמו העניק לכורדים.
באביב 1959 פרצו עימותים בין שבטים כורדיים לבין צבא עיראק על רקע חילוקי דעות בעניין ייצוג הכורדים במנגנוני השלטון העיראקיים ודרישתם לאוטונומיה ניהולית במחוזותיהם. בתחילת 1960 הצהיר קאסם כי הבטחתו לאוטונומיה אזורית כורדית כבר אינה בתוקף ומכאן הדרך לעימות הייתה קצרה. כתוצאה מכך, ה-KDP החל להתסיס את הציבור הכורדי ולמחות כשהאוטונומיה האזורית הכורדית הפכה למטרה המוצהרת של המרד.
פריצת המאבק הכורדי לעצמאות בעיראק > שורשי מתיחות נוספים

פערים כלכליים: החבל הכורדי בצפון עיראק היה עני ומקופח מבחינה כלכלית בהשוואה לשאר המדינה. הזנחת הפיתוח הכלכלי של השלטון המרכזי באזור זה עוררה טינה נרחבת בקרב הכורדים כנגד השלטון המרכזי בבגדאד.
דיכוי תרבותי: ממשלת עיראק נקטה במדיניות שיערוב ששאפה להטמיע את הכורדים בזהות הערבית באמצעות דיכוי השפה הכורדית, התרבות הכורדית והמורשת הכורדית.
רפורמות קרקעיות: רפורמות בקרקעות שהוחלו בעיראק השפיעו לרעה על בעלי קרקעות כורדים והחריפו את המתיחות בין השלטון המרכזי לכורדים. הצעדים שנכללו ברפורמות הקרקעות היו מגוונות ובתוכם ניתן למנות הפקעת קרקעות, חלוקה מחדש והגדלת המיסוי. המטרה העיקרית של רפורמות אלו הייתה חלוקה מחדש של קרקעות. בעוד שהרפורמות נועדו לקדם צדק חברתי ופיתוח כלכלי, היו להן השלכות שליליות על בעלי האדמות הכורדים והחריפו את המתיחות הקיימת בין השלטון המרכזי לאוכלוסייה הכורדית. אחזקות קרקע גדולות היו מיועדות להפקעה, והאדמה שחולקה מחדש ניתנה לעיתים קרובות לאיכרים וליחידים חסרי קרקע. עם זאת, בפועל, יישום הרפורמות הללו לא תמיד היה שוויוני, והיו מקרים שבהם אדמות שנלקחו מבעלי קרקעות כורדים לא זכו לפיצוי הולם או לחלוקה הוגנת שהשפיעה באופן לא פרופורציונלי על אזורים מסוימים, כולל אזורים כורדים.
תמיכה כלכלית חיצונית: המרד הכורדי התרחש בצל המלחמה הקרה. לאורך שנות ה-60, קיבלו הכורדים סיוע בנשק ובמימון בעיקר מאיראן הפרו-מערבית בעוד שעיראק קיבלה סיוע מוגבל מברית המועצות. תמיכתה של איראן בכורדים נבעה מרצונה ללחוץ על עיראק ובכך לאזן את התמיכה שהעניקה עיראק לתנועות הבדלניות הערביות באיראן.
סיום המרד – הסכם מרץ 1970

ב-11 במרץ 1970 פרסם הנשיא העיראקי אחמד חסן אל-בכר הצהרה הרשמית בדבר הגעה להסכם עם הכורדים המכיר בזכויות הכורדים ומעניק להם אוטונומיה בשלושה מתוך חמישה מחוזות כורדיים ומהצד השני מתיר לממשלת עיראק לנצל את משאבי הטבע באזורים הכורדיים. ההסכם נחתם בין שלטון הבעת' העיראקי לבין הכורדים בהנהגת בארזאני. ההסכם כלל 15 סעיפים וזכה לכינוי "הצהרת מרץ".
המשטר העיראקי בראשו עומדת מפלגת הבעת' נקט עמדה פשרנית מסוימת תוך ויתורים מסוימים לתביעות הכורדים. ההסכם הפסיק את המרד ואפשר לעיראק להתמודד מול איראן עמה הייתה מצויה בסכסוך על רקע שאיפותיה להפוך למעצמה אזורית במפרץ הפרסי, דבר הנתפס בעיני עיראק כצעד נוסף ומשמעותי בתחרות על ההגמוניה האזורית וכן, כאיום אסטרטגי משמעותי על האינטרסים העיראקיים. כמו כן, שחקנים אזוריים ובינלאומיים, לרבות ארצות הברית, ברית המועצות והליגה הערבית, דחקו לפתרון הסכסוך הכורדי–עיראקי בדרכי שלום.
ההסכם העניק אוטונומיה משמעותית לאזור הכורדי בתוך עיראק, ואפשר שלטון עצמי מקומי והקמת ממשלה אזורית. הכורדים קיבלו ייצוג בממשל המרכזי, במטרה לתת מענה לדאגותיהם ברמה הלאומית. השפה והתרבות הכורדית הוכרו ועוגנו במסגרת ההסכם במדינה העיראקית.
לאחר חתימת ההסכם נותרו מספר אתגרים ובעיות שלא ניתן עליהם מענה בהסכם. ביניהם ניתן למנות את תיחום הגבולות של האזור האוטונומי, שכלל שטחים כמו העיר כירכוכ העשירה בנפט, אשר נותרה שנויה במחלוקת. נותרו חילוקי דעות בנוגע לחלוקת הכנסות הנפט ומשאבים אחרים בין הכורדים לשלטון המרכזי בעיראק.
למרות החתימה על ההסכם, ממשלת עיראק עיכבה את יישומם של מרבית מהסיכומים, מה שהוביל למתיחות בין הצדדים ולכך שעד אמצע שנות ה-70, התסכולים הגוברים בקרב הכורדים על רקע העיכובים ביישום ההסכם, הוביל להתמוטטותו. בשנת 1974 פתחה ממשלת עיראק במתקפה צבאית נגד הכורדים, שסימנה את סופה של תקופת האוטונומיה הקצרה שהעניק הסכם מרץ 1970.
ראו גם

הסכסוך הכורדי-עיראקי (1918–2003)
הסכם האוטונומיה העיראקי–כורדי (1970)
הערות שוליים

↑  First Kurdish–Iraqi War, PWM- Polynational War Memorial, ‏2013
↑  Mahir A.Aziz, The Kurds of Iraq, New York: I.B.TAURIS, 2015, עמ' 68-69
1 2 3  סרג' גאנטנר, התנועה הלאומית הכורדית, תל אביב: עם הספר בע"מ, 1968, עמ' 1. עמ' 43-42
2. עמ' 47.
3. עמ' 48-47.
↑  David McDowall, "The Kurds", The Minority Rights Group report no. 23, London: MRG, 1989, עמ' 19
1 2 3 4 5 6 7 8 9  מיכאל אפל, עראק- מלוכה מהפכה רודנות., רעננה: בית הספר להוצאה לאור של האוניברסיטה הפתוחה, 2005, עמ' 1. עמ' 162 
 2. עמ' 197
3. עמ' 205
5. עמ' 215- 216
6. 247-248
7. 248-249
↑  דורון יצחקוב, אינטרסים מנוגדים: המשטר האיראני ושאיפותיהם הלאומיות של הכורדים בעיראק, עיונים בביטחון המזה"ת מס' 142, רמת גן: מרכז בגין סאדאת, 2017, עמ' עמ' 10
1 2 3  Deparement of State, USA, the Implication of the Iran Iraq Agreement, 1975, עמ' 6-7
↑  JOANE NAGEL and BRAD WHORTON, ETHNIC CONFLICT AND THE WORLD SYSTEM: International Competition in Iraq (1961-1991) and Angola (1974-1991), University of Florida Press, 1992, עמ' 1-35
1 2  מיכאל אפל, עראק- מלוכה, מהפכה ורודנות, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2005, עמ' 195-196
198-199
↑  עפרה בנג'ו, מרד הכורדים בעיראק, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988, עמ' 19
↑  Jawad Mella, Kurdistan and the kurds, London: Palingswick House, 2005, עמ' 132-131
133
↑  18. Iraq/Kurds (1932-present), uca.edu (באנגלית אמריקאית)
סדאם חוסיין (במרכז מימין) ומוסטפא בארזאני (במרכז משמאל), בפגישה ב-10 במרץ 1970, יום לפני החתימה על הסכם האוטונומיה.
הנהר המלאכותי העצום

שלבי המיזם השונים
תצלום לוויין של המיזם סביב מאגר "המוכתר הגדול עומר" במדבר. הצבעים אינם אמיתיים
הובלת צינורות ענק, 1988
חפירת התעלות להנחת הצינורות, 1988
הנהר המלאכותי העצום (ערבית: النهر الصناعي العظيم, אנגלית: Great Man-made river) הוא מיזם של הובלת מים, משדות שאיבה במדבר סהרה בדרום לוב אל ריכוזי האוכלוסייה ברצועת החוף בצפון המדינה.
זהו אחד המיזמים הגדולים בעולם (מגה פרויקט) בתחום ההנדסה האזרחית. נכון ל-2007 הוא כולל כ-1,300 בארות וכ-4,000 ק"מ של צינורות בטון בקוטר 4 מטרים ומוביל 6,500,000 מ"ק מים ביום. המיזם כונה על ידי שליט לוב, מועמר קדאפי, "הפלא השמיני של העולם". הפרויקט מבוסס על שאיבת מים פוסיליים מאקוויפרים שאינם מתחדשים.
רקע

האקלים במרבית שטחה של לוב הוא צחיח: בכ-95% ממנו כמות המשקעים השנתית הממוצעת נמוכה מ-100 מ"מ, ובכמחצית ממנו הכמות השנתית הממוצעת נמוכה אף מ-20 מ"מ. כתוצאה ממיעוט המשקעים ושיעור ההתאיידות הגבוה, כמות המים המתחדשים של לוב מוגבלת לכ-4.6 מיליארד מ"ק בשנה. גידול האוכלוסייה המהיר מאז אמצע המאה העשרים גרם לירידה בכמות המים המתחדשים הזמינים לנפש, מ-4,100 מ"ק לשנה ב-1955, ל-1,000 מ"ק לשנה ב-1990, ותחזית מ-2003 צופה ירידה ל-330 מ"ק לנפש בלבד ב-2025.
למרות נתונים אלו, הגדילה לוב את השטחים המעובדים בה, תוך גידול מתמיד בצריכת המים, שהביא לשאיבת יתר חמורה מהאקוויפרים באזורים הסמוכים לחופי הים התיכון. עקב כך נוצרה באחדים מהם המלחה כתוצאה מחדירת מי ים, ובאחרים ירד מפלס מי התהום באופן שהמשך השאיבה מהם אינו אפשרי. על מנת להמשיך לספק את הדרישה הגוברת, החלה לוב לחפש פתרונות חליפיים, ביניהם נשקלו התפלת מי ים, הובלת מים בצינורות מאירופה, או שימוש במי תהום מאקוויפרים בדרום המדינה, במדבר סהרה.
האקוויפרים בדרום הסהרה אינם מתמלאים מחדש, אלא מכילים מים פוסיליים שנאגרו בהם בתקופות קדומות שהיה בהן אקלים לח יותר באזור, לפני כ-20,000 שנים ולפני כ-5,000 שנים. אקוויפרים אלו הזינו במשך אלפי שנים נאות מדבר ובארות ששימשו את מעט התושבים והנוודים שם, אך רק במהלך חיפושי נפט בשנות ה-70 של המאה ה-20 הסתבר גודלם העצום.
האקוויפרים הפוסיליים מפוצלים למספר אגנים, בעומקים שונים בין 100 מ' ל-800 מ' מתחת לפני השטח. הגדול בהם הוא אגן כּוּפרה בדרום-מזרח המדינה, שהוא חלק מאקוויפר אבן החול הנובי ששטחו כ-350,000 קמ"ר (הנחלקים בין לוב, מצרים, סודאן וצ'אד). האגנים האחרים הם אגן סריר במזרח המדינה ובמרכזה, אגן מורזוק בדרום-מערב ואגן חמאדה בצפון-מערב. כמות המים הזמינים לשאיבה כדאית מבחינה כלכלית בכל האגנים מוערכת בכ-10,000 - 12,000 מיליארד מ"ק.
הקמת המיזם

לאחר השוואת עלויות בין החלופות השונות, המליצו מהנדסים על הקמת מערכת שתשאב את מי האקוויפרים במדבר ותוביל אותם צפונה. בעקבות ההמלצה, קיבלה מועצת העם הלובי באוקטובר 1983 החלטה לממן ולהקים את "הנהר המלאכותי העצום". ב-28 באוגוסט 1984 הניח מועמר קדאפי את אבן הפינה למיזם בחבל סריר. שנתיים לאחר מכן נחנך בברגה מפעל לייצור חוליות הצינור, העשויות בטון דחוס ומזוין במספר שכבות פלדה. למפעל זה, יחד עם מפעל נוסף שהוקם בסריר, כושר ייצור יומי של 200 חוליות צינור, בקוטר 4 מטר ובאורך 7.5 מטר. קוטר הצינורות במיזם נע בין 1.6 מטר ל-4 מטר.
בספטמבר 1989 נחנך השלב הראשון של המיזם, המוביל מים בגראוויטציה משדות השאיבה בסריר ותאזרבו אל מאגר ביניים באג'דביה הסמוכה לחוף הים, וממנה למאגרי קצה בסירת ובבנגזי.
במקביל לחנוכת השלב הראשון הוחל בביצוע השלב השני, מג'בל חסאונה לעיר הבירה טריפולי ולערים נוספות בסביבתה. שלב זה נחנך ב-1996. כל אחד משני השלבים הראשונים מוביל כשני מיליון מ"ק מים ביום, וכעת מוקם צינור המחבר בין שניהם. שלבים נוספים מתוכננים בצפון-מזרח ובצפון-מערב לוב, וכן מתוכננת הוספת קו אספקה מאגן כופרה הדרומי למערכת תאזרבו – אג'דביה הקיימת, על מנת להגדיל את כמות המים במערכת זו כמעט פי שניים. יעד הקיבולת של הפרויקט מתוכנן להיות 6 מיליון מ"ק ביום עם השלמת כל שלביו.
על פי דיווחי ממשלת לוב, הפרויקט כולו מבוצע ללא סיוע חיצוני, וכולו ממומן מתקציב המדינה ומהיטלים על דלק, טבק ונסיעות בינלאומיות. עד כה הושקעו במיזם למעלה מ-19 מיליארד דולר אמריקני, ומשערים כי עלות הקמתו הכוללת תהיה מעל 25 מיליארד דולר.
הקמת המיזם > תהליך ההקמה - נתונים

הקמת הפרויקט דרשה השקעות עצומות בפיתוח תעשיות ותשתיות התומכות בייצורו. שני מפעלים גדולים הוקמו לייצור חוליות צינורות הבטון הדחוס. משאיות ענק יוצרו במיוחד להובלת חוליות אלה מהמפעלים למקומות הנחתן. מאחר שמשאיות אלה אינן יכולות לנסוע בכבישים רגילים, נסללה רשת של דרכי הובלה במיוחד למיזם, באורך כולל של למעלה מ-3,700 ק"מ. עבודות עפר נרחבות, בנפח כולל של כ-250 מיליון מ"ק עד כה, נעשות בעת הנחת הצינורות, בשוחות שעומקן 7 מ' ורוחבן 10 מ'. לאורך תווי הצינור הוקמו מספר מאגרים בנפח כולל של כ-55 מיליון מ"ק. בבנייתו נעשה שימוש בכ-30 מיליון טונות חול וחצץ, כמות המספיק לבניית 20 פירמידות בגודל הפירמידה הגדולה של ח'ופו.
ספר השיאים של גינס מהדורת 2008 הכיר במיזם כמערכת ההשקיה הגדולה ביותר בעולם.
ביקורת על המיזם

המיזם, המבוסס על שאיבת מים ממאגרים תת-קרקעיים לא מתחדשים, אינו עומד בעקרונות של פיתוח בר קיימא. הביקורת מנקודת מבט זו נשענת על שתי טענות: המיזם גורם לאובדן משאב מתכלה, והוא מעתיק משאב ממקום אחד לאחר, ללא פיצוי סביבתי הולם.
ההחלטה להקים את המיזם התבססה על תחשיבי כדאיות כלכלית שלו בהשוואה להתפלת מי ים, וללא התייחסות להיבטים הסביבתיים. בעת שנערכו התחשיבים היה הפרש העלויות גבוה מאוד, אולם מתחילת שנות ה-2000 חלה ירידה משמעותית בעלויות התפלה, וההפרש הולך ומצטמצם. בעקבות זאת יצא ב-2003 מומחה לובי להנדסת מים בקריאה להפסיק את ההשקעה בנהר המלאכותי הגדול ולהשקיע במקום זאת בפיתוח מערכות התפלה. לדבריו, בעוד כמה עשרות שנים, כשמאגרי המים יאזלו, יהיה ממילא צורך בפתרונות חדשים להספקת מים, ואז לא יהיה מנוס מהקמת מתקני התפלה בכל מקרה. לפי "הרשות לניהול הנהר המלאכותי העצום" (GMRA), ניתן יהיה להפיק מים מהמאגרים עוד כ-225 שנים. הרשות אינה פוסלת תכנון מפעלי התפלה חדשים, אולם עליהם לכלול פתרונות הולמים לבעיות הסביבתיות שהם יוצרים, הכוללות הצטברות פסולת של תמלחות, פליטות חום וזיהום אוויר.
יש הטוענים שהוויכוח הפנימי בלוב מתחשב בנזקים סביבתיים רק אם הם מתרחשים סמוך לריכוז בני אדם, בעוד שנזקים לסביבה מדברית שוממה אינם חשובים בעיניה. כך למשל, היא אינה נותנת דעתה לכך שריקון האקוויפרים הפוסיליים ייבש נאות מדבר ובארות, ויחסל את חיי הבר באזורים צחיחים אלו.
הערות שוליים

↑  • Alghariani, S.A. (2003). ‘Water Transfer versus Desalination in North africa: Sustainability and Cost comparison'. Occasional Paper 49, SOAS Water Issues Study Group. University of London
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1311507361  LCCN: no2018037820  VIAF: 3152259480116980249   WorldCat (עם VIAF): 3152259480116980249
הפרקליטות הצבאית הכללית של רוסיה

| --- | --- |


מבנה הפרקליטות הצבאית במוסקבה
 מידע כללי
 מדינה:  רוסיה 
 תחום שיפוט:  Public Prosecution Service of the Russian Federation 
 gvp.gov.ru/head/gvp
 
משרד התובע הצבאי הראשי של רוסיה (ברוסית: Главная военная прокуратура Российской Федерации) הוא גוף פיקוח ואכיפת חוק בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
הפרקליט הצבאי הראשי הנוכחי הוא ולרי פטרוב, המכהן בתפקיד מאז יוני 2017.
רקע

מינויו ופיטוריו של התובע הראשי הצבאי נעשה על ידי מועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית בהמלצת התובע הכללי של רוסיה. התובע הכללי הצבאי הוא גם סגן התובע הכללי הרוסי.
משרד התובע הראשי הצבאי שימש כמשטרה צבאית והוא אחראי להעמדתם לדין של חיילים שסרו מדרך הישר עד 2017. בעקבות הרפורמה הצבאית (שיצאה לדרך ב-2007 והסתיימה ב-2017) שיזמו הנשיא דמיטרי מדבדב ושר ההגנה שלו, אנאטולי סרדיוקוב הועלה רעיון להקים בנפרד מהפרקליטות הצבאית, את המשטרה הצבאית הרוסית.
היסטוריה

משרד התובע הכללי הצבאי הוקם לראשונה ברוסיה ב-1 בספטמבר 1867, על ידי הצאר אלכסנדר השני שמינה לתפקיד התובע הכללי הצבאי הרוסי הראשון את הגנרל-אדיוטאנט ולדימיר דמיטרייביץ' פילוסופוב. משרד התובע הכללי הצבאי ביצע את תפקידו ופיקח על הצבא הרוסי עד 1917, כשאז הוקמו בתי דין שדה נפרדים שהוענקה להם סמכות לגזור את דינם של חיילים בוגדים.
ב-1957 מונה ארטיום גריגורייביץ' גורני לפרקליט הצבאי הראשי של ברית המועצות - תפקיד שמילא במשך 29 שנים רצופות, עד שנת 1986 והוא היה לדמות המשפיעה ביותר בתולדות משרד התובע הצבאי הרוסי.
ב-2006 מונה סרגיי פרידינסקי לתובע הכללי הצבאי, תפקיד שמילא במשך 11 שנים, עד אפריל 2017.
ראו גם

התובע הכללי של רוסיה
המשטרה הצבאית הרוסית
התזמורת הסימפונית של פיטסבורג

| --- | --- |

 תאריך ייסוד:  1895 
 מייסד:  אגודת האמנויות של פיטסבורג
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מיקום:  פיטסבורג 
 אולם קונצרטים:  היכל היינץ לאמנויות הבמה
 מנצח:  מנפרד הונק 
 www.pittsburghsymphony.org
 
התזמורת הסימפונית של פיטסבורג (באנגלית: Pittsburgh Symphony Orchestra) היא אחת התזמורות החשובות בארצות הברית. בסיסה הוא בפיטסבורג, פנסילבניה.
התזמורת נוסדה על ידי אגודת האמנויות של פיטסבורג בשנת 1895 והופיעה בקונצרט הראשון שלה שנה לאחר מכן. מנצחה הראשון היה פרדריק ארצ'ר, שהביא מספר רב של נגנים מן התזמורת הסימפונית של בוסטון כדי לחזק את ההרכב החדש.
ארצ'ר פרש בשנת 1898 והחליף אותו ויקטור הרברט, שלקח את התזמורת לכמה סיורים והגביר במידה רבה 
את נוכחות התזמורת. אחרי הרברט בא אמיל פאור בשנת 1904. התזמורת משכה מספר לא קטן של מנצחים אורחים בעלי שם בשנותיה הראשונות, ביניהן אדוארד אלגר וריכרד שטראוס, אבל נאלצה להתפרק בשנת 1910 מחמת קשיי מימון.
רק בשנת 1926 הוקמה התזמורת מחדש עם נגנים, שעבדו ללא שכר ותרמו כל אחד מכספו לאפשר את קיום העונה החדשה בשנה הבאה. מנהל התזמורת, אליאס בריסקין, היה גם מנצחה בשנים הראשונות לאחר שיקומה. בשנת 1930 הובא אנטוניו מודארלי כמנצח. ב-1937 הוזמן אוטו קלמפרר לארגן מחדש את התזמורת ולזכותו נרשמת העלאת התזמורת לרמה בינלאומית בתקופת זמן קצרה להפליא.
PittsburghSymphony
מאז ועד היום נמשכת פעולת התזמורת ללא הפרעה. פריץ ריינר (1938–1948) הוביל את התזמורת כמנהל מוזיקלי במשך עשור, הכפיף אותה לדרישותיו הטכניות הקפדניות והעלה עוד את המוניטין שלה. משנת 1948 עד 1952 הובילה שורה של מנצחים אורחים את התזמורת, ביניהם שמות אגדיים כמו ליאונרד ברנשטיין ולאופולד סטוקובסקי. ויליאם שטיינברג (1952 - 1976) בא בעקבותיהם להנהיג את התזמורת, הוציא אותה למסע גדול באירופה והרבה בהקלטות. הווירטואוז אנדרה פרווין (1976 - 1984) היה ממשיכו והביא את תזמורת פיטסבורג לתודעת הציבור האמריקאי בסדרת טלוויזיה ארצית. לורין מאזל (1984 - 1996) לקח את התזמורת לכמה סיורים בינלאומיים והראה לעולם, שמקומה של התזמורת הסימפונית של פיטסבורג יכירנה בין המכובדות וידועות השם בתזמורות. מאריס יאנסונס, (1996 -2004) הזריק אנרגיה חדשה ורעיונות חדשים לתזמורת, כהכנה למאה ה-21. נוסף לעבודתם בפיטסבורג, חמשת המנצחים האחרונים קצרו הצלחה בינלאומית של ממש בכמה מן התזמורות היוקרתיות ביותר בעולם, ובכך הבליטו עוד יותר את שמה של פיטסבורג ברמה העולמית.
סר אנדרו דייוויס כיהן (החל משנת 2005) כיועץ אמנותי, ומרווין האמליש כיהן כמנצח ראשי משנת 1995 עד שנת 2007.
בשנת 2004 הייתה תזמורת פיטסבורג התזמורת האמריקאית הראשונה שניגנה לפני האפיפיור. בהופעתם נכללה הסימפוניה השנייה של מאהלר, והאפיפיור, כדבר נדיר ויוצא דופן, ביקש אישית הדרן להופעה.
החל מספטמבר 2008 מכהן המנצח האוסטרי מנפרד הונק כמנצח הראשי של התזמורת.
החלטה מראש

החלטה מראש (גם החלטה מקדמית או הנחיה מקדמית), הידועה יותר בשמה האנגלי, "פרה-רולינג" (pre-ruling), היא החלטה של רשות שלטונית בעקבות פנייה של אדם או תאגיד בעניין יחסה של רשות זו לצעד שהוא מעוניין לעשות. במצב העניינים הרגיל, החלטה של הרשות ניתנת לאחר מעשה, אך התוצאה עלולה להיות לא נוחה לאדם או לתאגיד, ולכן הוא פונה לרשות בבקשה לדעת מראש את יחסה של הרשות לצעד זה, כדי לדעת האם כדאי לעשותו. לא תמיד יש צורך לפנות לרשות - פעמים רבות הוראות החוק והפסיקה אינן מותירות מקום לספק, כך שדי בייעוץ מקצועי כדי להחליט, אך במקרה שהוראות החוק והפסיקה אינן נותנות תשובה חד-משמעית, יש תועלת רבה בקבלת החלטה מראש.
דוגמאות

אדם עומד למכור נכס מקרקעין שנמצא ברשותו, ומעוניין לדעת מה יהיה גובה המס שיוטל על חלופות אחדות לביצוע העסקה, כדי לבחור בחלופה שבה ישלם את המס הנמוך יותר.
שני תאגידים מתחרים מעוניינים להקים מיזם עסקי משותף, אך רוצים לוודא שצעד כזה לא ייתקל בהתנגדות של הממונה על ההגבלים העסקיים.
אדם מעוניין לפתוח עסק באזור מסוים, וקודם שהוא נוטל על עצמו התחייבויות, כגון רכישת מבנה, הוא מעוניין לוודא שרשויות הפיקוח השונות יתירו לו את פתיחת העסק באותו אזור.
משקלה של החלטה מראש

כל רשות שלטונית כפופה לחוק, ואין היא יכולה לחרוג מהוראותיו. הסמכות לתת פירוש מחייב לחוק היא בידי מערכת בתי המשפט, ולכן החלטה מראש איננה מחייבת את בית המשפט. עם זאת, ההחלטה מראש מחייבת את הרשות השלטונית ביחסה אל הפונה, והיא אינה רשאית לחזור בה מהתשובה שנתנה לאותו פונה.
שקיפות

החוק והפסיקה, המשמשים בסיס להתנהלות עסקית, גלויים לכל, ועל כן אינם מעניקים יתרון תחרותי לגורם כלשהו. בעניין ההחלטה מראש המצב מורכב יותר. מחד, מדובר בפנייה פרטית של גוף מסוים, המעוניין בשמירה על פרטיותו, ולעיתים פרסום שאלתו עלול לגרום לו נזק. מאידך, הרשות מחויבת לתהעניק לציבור יחס שוויוני, ולכן ראוי שתביא כל החלטה מראש לידיעת הציבור. פשרה מקובלת בין שתי גישות אלה היא פרסום ההחלטה מראש בצורה שלא תחשוף כל פרט מזהה של השואל הספציפי או העסקה הספציפית, כך שיושג איזון בין שמירת פרטיותו של השואל ובין זכותו של הציבור לדעת.