הל גייט ניו יורק
היסטוריה > הסרת ופינוי הסלעים

מעת לעת, סוחרים ובעלי עניין אחרים ניסו לעשות משהו בנוגע לקושי בניווט דרך שער הגיהנום. בשנת 1832, הוגשה לבית המחוקקים של מדינת ניו יורק עתירה לבניית תעלה דרך Hallet's Point הסמוכה, ובכך להימנע לחלוטין מ-Hell Gate. במקום זאת, המחוקק הגיב בכך שסיפק לספינות נווטים שהוכשרו לנווט בלהקות במשך 15 השנים הבאות.
בשנת 1849, מהנדס צרפתי, בנג'מין מיילפרט(אנ'), שהתמחותו הייתה פיצוץ תת-מימי, פינה חלק מהסלעים, אשר יחד עם תערובת הגאות והשפל, הפכו את קטע ההל גייט של הנהר למסוכן כל כך לניווט. אבנעזר מרים ארגנה מנויים למעבר, כדי לאפשר תשלום של 6,000 דולר למיילפרט כדי לרדד את "Pot Rock" למשל, ולספק עומק של 7.3 מ' במים הנמוכים. בעוד שספינות המשיכו לעלות על שרטון (בשנות ה-50 כ-2% מהספינות עשו זאת) והעצומות המשיכו לקרוא לפעולה. הממשל הפדרלי ביצע סקרים של האזור שהסתיימו ב-1851 עם מפה מפורטת ומדויקת שפורסמה בשנת 1885.
עד אז פינה מיילפרט את הסלע "Baldheaded Billy", ודווח שה-Pot Rock הצטמצם לגובה של 6.2 מ', מה שעודד את הקונגרס של ארצות הברית להעניק 20,000 דולר להמשך פינוי המצר. עם זאת, סקר מדויק יותר הראה שעומקו של ה-Pot Rock היה למעשה קצת יותר מ-5.5 מ', ובסופו של דבר הקונגרס משך את המימון שלו.
בערוצי הספנות העיקריים דרך המצר אל מפרץ ניו יורק (הנמל), העומק התרדד עקב סחף חוף, ובכך סיפקו לאוניות פחות עומק, ודור חדש של ספינות גדולות יותר, שמגיעות לשוקע - המתגלם ב-גרייט איסטרן (אונייה) של מתכנן הרכבות והספינות איזמבארד קינגדום ברונל, הידועה בכינויה " לויתן" – ניו יורק, החלה להדאיג את קברניטי העיר, שהנמל יתחיל לאבד את מעמדו כנמל גדול, אם לא תיווצר כניסה של "דלת אחורית" לנמל. בשנות ה-50 של המאה ה-19 העומק המשיך להתרדד - ועדת הנמל אמרה ב-1850 כי נומך המים הממוצע היה 7.3 מ', ושפל המים הקיצוני היה 7.0 מ' - בעוד השוקע הנדרש על ידי הספינות החדשות המשיך לגדול, כלומר זה היה בטוח עבורם להיכנס לנמל רק בשעת הגאות.
הקונגרס של ארצות הברית, שהבין שצריך לטפל בבעיה, הקצה 20,000 דולר לחיל ההנדסה של הצבא, כדי להמשיך בעבודתו של מיילפרט, אבל הכסף הוצא עד מהרה ללא שינוי ניכר בסכנות הניווט במצר. מועצה מייעצת המליצה ב-1856 לפנות את המצר מכל המכשולים, אך דבר לא נעשה, ומלחמת האזרחים פרצה במהרה.
בסוף שנות ה-60, לאחר מלחמת האזרחים, הבין הקונגרס את החשיבות הצבאית של קיום דרכי מים הניתנות לשיט בקלות, והטיל על חיל ההנדסה של הצבא לנקות את ההל גייט מהסלעים שם, שגרמו לסכנה לניווט. קולונל הנדסה ג'יימס ניוטון העריך שהפרויקט יעלה מיליון דולר, בהשוואה להפסד השנתי המשוער במניעת מעבר הסחורות של 2 מיליון דולר. גנרל הנדסה ניוטון(אנ') (שקודם בינתיים לדרגת גנרל), השתלט על השליטה הישירה בפרויקט. בשנת 1868 החליט ניוטון, בתמיכת מעמד הסוחרים בניו יורק ואינטרסים מקומיים בתחום הנדל"ן, להתמקד בשונית האלרט'ס פוינט (Hallert's Point Reef) ששטחה היה 12.14 דונם מול קווינס. הפרויקט אמור היה לכלול 2,100 מ' של מנהרות המצוידות ברכבות כדי לגרור פסולת מהשונית החוצה. זה יצר שונית הבנויה כמו גבינה שווייצרית, שניוטון יפוצץ אז. לאחר שבע שנים של חפירת שבעת אלפים בורות, ומילוי ארבעת אלפים מהם ב-14 טון דינמיט, ב-24 בספטמבר 1876, מול קהל של אנשים, כולל תושבי בית החולים לחולי נפש באי וורדס, אבל לא האסירים של האי בלקוול (הידוע כיום בשם האי רוזוולט) שנשארו בתאים שלהם, בתו של ניוטון הפעילה את הפיצוץ. ההשפעה הייתה מידית בירידה במערבולות במיצר, ובפחות תאונות וספינות טרופות. לשכת המסחר של העיר מסרה כי "שנת המאה תהיה ידועה לעד בדברי ימי המסחר על הרס זה, של אחד מאימת הניווט בנתיבי המים". פינוי הפסולת מהפיצוץ נמשך עד 1891.
ניוטון החל לחתור תחת Flood Rock, שונית בגודל 36.5 דונם, עוד לפני שהתחיל בשונית האלרט'ס פוינט המוזכרת לעיל, והסיר כ-6,100 מ"ק של סלע מהשונית. בספטמבר 1885 פוצץ Flood Rock גם כן, עם גנרל מלחמת האזרחים פיליפ שרידן בין הנוכחים, ובתו של ניוטון שהפעילה שוב את הפיצוץ, הגדול ביותר אי פעם עד לאותו תאריך. לאחר מכן דווחה כפיצוץ מעשה ידי אדם הגדול ביותר עד להופעת פצצת האטום, אם כי הפיצוץ בקרב מסין (1917) בשנת 1917 היה גדול פי כמה. שנתיים לאחר מכן, היו תוכניות לחפור בשער הגיהנום לעומק עקבי של 7.9 מ'.