stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברונו ליליפורס
הערות שוליים

1 2 3 4  Hammond, Nicholas, Modern Wildlife Painting, Pica Press, 1998, ISBN 1-873403-55-0, pp. 31–40.
↑  "Liljefors, Bruno Andreas". Svenskt biografiskt handlexikon. 1906
↑  "No Greater Naturalist: Paintings of Bruno Liljefors". The Electric Lighting Company. March 3,
↑  Tor Harald Hedberg (2010) Bruno Liljefors (Nabu Press)
↑  Brita Linde. "Bruno A Liljefors". Svenskt biografiskt lexikon
↑  "Bruno Liljefors". Nationalmuseum
↑  "Liljefors, Bruno Anders". Vem är det - Svensk biografisk handbok. 1925.
↑  Allan Ellenius (1996) Bruno Liljefors: Naturen som livsrum (Bonnier Alba)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810644901705606  BIBSYS: 90163068  BNE: XX1068019  BnF: cb11953791p (data)  DSI: 1109  GND: 121741753  ISNI: 0000 0001 0901 5725  KulturNav: c8fb8fc0-63e2-4cb4-9ba9-ecf3e3688257  LCCN: n81145857  LNB: 000132091  MusicBrainz: fa6426a7-e834-4fba-ae4c-51725cf08394  NLA: 35122666  NTA: 157214753  RERO: 02-A003521645  RKD: 50057  SELIBR: 222092  SNAC: w6932pz7  SUDOC: 027514277  Trove: 833010  ULAN: 500018964  VcBA: 495/135371  VIAF: 52553206   WorldCat (עם VIAF): 52553206 
אביו של הצייר
אנה, אשתו הראשונה, 1885
ביטוח חיים

ביטוח חיים הוא הסכם ביטוח בין חברת ביטוח למבוטח, המקנה הטבה כספית במקרה של פגיעה בגופו של המבוטח, ובעיקר במקרה מותו. ההטבה הכספית ניתנת בצורה של סכום חד-פעמי, או בצורה של קצבה חודשית. בתמורה לביטוח משלם המבוטח פרמיה חד-פעמית או תקופתית (לרוב חודשית).
מאפיינים

ביטוח חיים בא להגן מפני הסיכון של אובדן היכולת להתפרנס, ובהתאם לכך, ההטבה הכספית למבוטח (או למוטבים שבחר) משולמת כאשר קורה אחד המקרים הבאים (הפירוט המדויק משתנה בהתאם לסוג הביטוח):
מות המבוטח.
הגעת המבוטח לגיל שנקבע בפוליסה (בדרך כלל גיל פרישה).
הפיכת המבוטח לנכה, כך שנפגעת יכולתו לפרנס את עצמו.
פוליסות ביטוח חיים הן משלושה סוגים:
פוליסת ריסק: פוליסה שבה התשלום החודשי משמש לביטוח מפני סיכון מוות בלבד (או מוות ונכות), ללא מרכיב של חיסכון. פוליסה זו אינה מבטיחה כלל פרנסה לעת זקנה. בין פוליסות הריסק ניתן למצוא גם את ביטוח החיים למשכנתא.
פוליסת חיסכון: פוליסה שבה התשלום החודשי משמש לחיסכון בלבד, ללא התייחסות לסיכוני מוות ונכות. במקרה של מוות או נכות מקבל המבוטח (או מוטביו) את הסכום שנצבר בפוליסה (כך שלמעשה אין בה מרכיב של ביטוח). עד לסוף 2007 יכול היה מבוטח בישראל במסלול זה למשוך את כספו, בבוא העת, בבת אחת (מסלול הוני) או בתשלומים חודשיים (מסלול קצבתי). מתחילת 2008 ניתן להפקיד כספים במסלול קצבתי בלבד.
ביטוח מעורב: זהו הדגם הנפוץ של ביטוח חיים, הכולל מענה לכל שלושת הסיכונים: מוות, נכות וזקנה. הוא למעשה תערובת של שני הסוגים הקודמים - יש בו מרכיב של ריסק ומרכיב של חיסכון. כאשר ביטוח זה נרכש במסגרת מקום העבודה נהוג לכנותו "ביטוח מנהלים", אך אין בינו ובין ניהול ולא כלום, והוא נמכר גם לעובדים זוטרים.
סוג שונה של ביטוח חיים הוא ביטוח אריכות ימים, שבו מבוטח שהגיע לגיל פרישה, ומתכנן לחיות מחסכונותיו במשך עשרים שנה, למשל, מבטח עצמו מפני הסיכון שיאריך ימים גם לאחר שיכלה את כל חסכונותיו.
ביטוח חיים בספרות ההלכה

ביטוח החיים נדון בספרות השו"ת במאה העשרים. הדיונים נדונו סביב השאלות:
האם ביטוח חיים מצביע על חוסר ביטחון באל מבחינה כלכלית;
האם חתימה על ביטוח חיים יש בה פתיחת פה לשטן. בנוסף נידונו השאלות:
איזה סוג ביטוח חיים מועדף לפי היהדות;
התמודדות עם סעיף בביטוח המחייב ניתוח בגופה לאחר המוות.
פוסקים שונים הצביעו על כך שחובת ההשתדלות לפרנסה מצדיקה אף רכישת ביטוח חיים, כשלדעתם ההשתדלות אינה סותרת את הביטחון באל; אחרים ציינו לפי התלמוד שמעלה גדולה יותר היא להימנע מביטוח חיים אף שאין איסור בכך.
ביחס למושג פתיחת פה לשטן בשו"ת לחם שלמה קבע שמותר לאדם להכין את עצמו למוות; כשהוא מציין שגם דודו שהיה בקיא בחכמת התורה ביטח את עצמו.
הרב משה פיינשטיין טוען שאף שאין זו הלכה, לפי השקפת היהדות מומלץ שאדם ירכוש ביטוח חיים אשר התגמולים מתקבלים לאחר מותו יותר מאשר ביטוח המעניק את התגמולים בגיל מסוים.
ראו גם

ביטוח חיים תקופתי
ערך סילוק
לקריאה נוספת

יהודה כהנא, ספר ביטוח החיים, הפנסיה והגמל בישראל, הוצאת עתרת, 1988, חלק ו': הסדרי ביטוח חיים.
הערות שוליים

↑  שו"ת אגרות משה, או"ח חלק ב, סימן קיא; שו"ת יחווה דעת, חלק ג סימן פה
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף מ"ח, עמוד ב'
↑  חלק ב, ערך יורה-דעה סימן סז
↑  שו"ת אגרות משה, או"ח חלק ד, סימן מח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4034928-7  LNB: 000077583  NDL: 00570346  NKC: ph128027
בריט

ערך זה עוסק במינרל סולפטי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

בריט עם גלניט והמטיט
 תכונות המינרל
 הרכב כימי:  BaSO4
 מערך קריסטלוגרפי:  אורתורומבי,
 צורת הגביש:  בעיקר להבי, אבל גם לוחי וסיבי.
 צבע:  לרוב לבן או חסר צבע. יכול להופיע גם בצבעים: כחול, אפור, צהוב וחום.
 ברק:  זגוגי
 שקיפות:  שקוף עד שקוף למחצה
 פצילות:  מושלמת בשני כיוונים, גרועה בכיוון השלישי.
 שבירה:  דמוית קונכייה.
 קשיות:  3 - 3.5 בסולם מוס.
 משקל סגולי:  4.5
 שרטוט:  לבן
 מינרלים נלווים:  כלקופיריט, קלציט, ארגוניט, גופרית קוורץ.
בריט (Barite) הוא מינרל לבן (לעיתים חסר צבע) שנוסחתו BaSO4. בריט הוא המקור העיקרי לבריום. מקור השם "בריט" הוא במילה היוונית "ברוס" שמשמעותה "כבד".
בריט מופיע בטבע לעיתים קרובות בעורקי עופרת-אבץ באבני גיר (CaCO3), יחד עם המטיט (Fe2O3) ובסלעי משקע.
לבריט תפקיד בייצור צבעים, גומי ונייר. למרות שהוא מכיל בריום, בריט אינו רעיל מכיוון שמסיסותו נמוכה להפליא.
בריט התגלה ב-1888 בארקנסו ונכרה שם בין השנים 1944 ל-1966, כיום (2008) הוא נכרה בעיקר בקזחסטן.
בית הכנסת בשומן

| --- | --- |

מבנה בית הכנסת בשומן  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 מיקום:  שומן
 מדינה:  בולגריה
 רב בית הכנסת:  מתתיהו צורמני, יעקב סטרומזה
 נוסח תפילה:  נוסח הספרדים
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1860
 תאריך פתיחה רשמי:  1860 
 תאריך פירוק:  1995
 מידות
 קומות:  2
 קואורדינטות:  43°16′06″N 26°54′46″E﻿ / ﻿43.26833°N 26.91278°E﻿ / 43.26833; 26.91278
  (למפת בולגריה מוגדלת) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור בית הכנסת בשומן(למפת בולגריה רגילה) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור בית הכנסת בשומן
 
בית הכנסת בשומן היה בית כנסת אשר פעל בעיר שומן בבולגריה מ-1860 ועד 1950.
היסטוריה

ב-1780 הוצב בשומן הקצין היהודי חיים אהרן אשכנזי אשר שרת בצבא העות'מאני כרופא חיל המצב שחנה בעיר. הוא קיבל היתר מהשלטונות להתיישבות יהודים ובהדרגה זרמו לעיר משפחות יהודיות להן הוקצתה חלקת קרקע בין מסגד טומבול (אנ') והמדרסה, ובתוכה נבנתה שכונת חצר (מלאדינו: קורטיז'ו). ב-1830 נבנה במרכז שכונת החצר בית כנסת מעץ. לאור הגידול המואץ במספר בני הקהילה הוחלט להקים מבנה בית כנסת חדש וזה נחנך ב-1860. ב-1878, ציינה הוועדה הרומנית לקונגרס ברלין כי בשומן מתגוררת קהילה יהודית בת 1,000 נפשות. ב-1900 נמנתה קהילת שומן ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות בולגריה ומנתה 1,200 נפשות. לאחר מלחמת העולם הראשונה, חל קיטון הדרגתי במספר בני הקהילה ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 616 נפשות. במאי 1943 הגיעו לעיר מאות מיהודי סופיה אשר גורשו לערי השדה, ומקצתם נותרו להתגורר בשומן. עם סיום המלחמה נמנו בעיר 1,000 יהודים, רובם עלו לישראל לאחר הקמתה. ב-1949 התגוררו בשומן 84 יהודים ובראשית המאה ה-21 נמנו בה 40 יהודים.
המבנה

כאמור, ב-1830 הוקם צריף בית כנסת במרכז שכונת החצר, אשר הפך לצר מלהכיל את מספר המתפללים. כאשר הוחלט להקים מבנה חדש ומודרני פרצה מחלוקת בין צעירי הקהילה אשר ביקשו להקים מבנה מפואר ברוח עידן התחייה הלאומית הבולגרית לבין הוותיקים שביקשו להקים מבנה צנוע כדוגמת קודמו. ידם של הצעירים הייתה על העליונה וב-1860 נחנך המבנה החדש בן שתי הקומות. ב-1943 התקין מהנדס ממגורשי סופיה שעון שמש על קיר המבנה וזה הפך לאחד מסמלי העיר. ב-1950, לאחר העלייה ההמונית לישראל פסק השימוש בבית הכנסת והוא הפך למחסן. ב-1964 הועברו שתי פרוכות מבית הכנסת בשומן לבית הכנסת בסופיה. בתקופת הרפובליקה העממית של בולגריה תוכנן להסב את המבנה לאולם קונצרטים, אך התוכניות לא מומשו. ב-1975 הוכרז המבנה אתר מורשת בולגרי, אך לא בוצעו בו עבודות שיקום כלשהן. ב-1995 קרסה תקרת המבנה ומספר שנים לאחר מכן נהרס באופן יזום על ידי הרשות המקומית. שתי מזרקות אבן שהיו בחזית בית הכנסת שרדו. על אחת מהן חקוקה כתובת בעברית: "כל ישראל ערבים זה לזה". שתי המזרקות הועברו לחצר מוזיאון ההיסטוריה של שומן.
הערות שוליים

↑  נתן מיכאל גלבר, שאלת יהודי בולגריה בקונגרס של ברלין (1878), בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 155.
↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בעשרים השנים הראשונות לאחר שחרורה מעול העותומנים (1878-1898), בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 65.
↑  צבי קרן, הקהילה היהודית בשומן, באתר "כולנו בולגרים".
↑  הקהילה היהודית בשומן, באתר בית התפוצות.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה - כרך ד', מאחורי מסך הברזל, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמוד 296.
↑  .Dimana Trankova, Anthony Georgieff, A Guide to Jewish Bulgaria, Vagabond Media Ltd, 2011, ISBN 9549230635, pages 94-95.
בית הכנסת גלוקנגאסה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת, בית כנסת שנחרב 
 מיקום:  אלשטאדט-נורד 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1857
 תאריך פתיחה רשמי:  1861 
 אדריכל:  ארנסנט פרידריך צווירנר 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-מורית 
 קואורדינטות:  50°56′18″N 6°57′10″E﻿ / ﻿50.9382°N 6.9528°E﻿ / 50.9382; 6.9528
  (למפת נורדריין-וסטפאליה מוגדלת) דיסלדורף קלן דורטמונד אסן דיסבורג וופרטל בילפלד בון מינסטר סקסוניה התחתונה הסן ריינלנד פפאלץ  בלגיה הולנדבית הכנסת גלוקנגאסה(למפת נורדריין-וסטפאליה רגילה) דיסלדורף קלן דורטמונד אסן דיסבורג וופרטל בילפלד בון מינסטר סקסוניה התחתונה הסן ריינלנד פפאלץ  בלגיה הולנדבית הכנסת גלוקנגאסה
 
פנים בית הכנסת, על פי ליתוגרפיה מהמאה ה-19
חזית בית הכנסת
בית הכנסת גלוקנגאסה (Glockengasse; רחוב הפעמון) היה אחד משני בתי הכנסת הגדולים בעיר קלן בגרמניה לפני מלחמת העולם השנייה. נחנך בשנת 1861, ונהרס יחד עם יתר כ-600 בתי הכנסת בגרמניה במהלך אירועי ליל הבדולח ב-9 - 10 בנובמבר 1938.
עיצובו הפנימי והחיצוני של המבנה מזכירים את ימי הזוהר של התרבות היהודית בספרד במאה ה-11, תחת שלטון המוריש. בית הכנסת וצריחיו המזרחיים עם הכיפה בציפוי נחושת, היה בעל חזית של אבן חול עם פסים רוחביים אדומים. עיצוב הפנים תוכנן בהשראת אלהמברה בעיר גרנדה. המתחם, שהתקבל על ידי רוב תושבי קלן באהדה רבה, הציע 226 מקומות ישיבה לגברים ו-140 לנשים באולם התפילה.
אדריכלות

תכנון בית הכנסת בצורת סמל צלב יווני שמכוסה בכיפה, הוא ייחודי וראשוני. ארבע זרועות הצלב הן בגודל זהה, כמקובל בארכיטקטורה הביזנטית. בארבע הפינות בחלק הממוקם בין הצלב והריבוע החוסם שלו, נמצאים ארבעה חללים קטנים המשמשים כחדרי כניסה. גרמי מדרגות הגישה לעזרת הנשים ממוקמות בשני חדרי הכניסה הצפוניים המשקיפות אל חזית בית הכנסת.
בתוכנית הבנייה, הכיפה משורטטת באמצעיתו של ריבוע הצלב מעל מיקום הבימה. מיקומה של הבימה במרכז מצביע על אורח החיים המסורתי בקהילה, בעת שבית הכנסת הגדול השני בקלן שברחוב Roonstrasse (נבנה בשנים 1895 - 1897), הציג חלוקה חדשה של המרחב, שהתבססה על הלך המחשבה הרפורמי. בצד הפונה לרחוב וממול לכיכר בית הכנסת הוקם מבנה נמוך יותר שחולק לחמישה חלקים. הוא אפשר גישה למדרגות הנשים, וכן שימש כשער כניסה לאולם התפילה הראשי לגברים, ולמגורי שומר בית הכנסת.
אדריכלות > חיצון המבנה

המבנה המרכזי הגבוה יותר ושני האגפים הצדדיים מוכתרים בחגורה דמוית חומה. האדריכל צווירנר הוסיף ארבעה מגדלונים כעין צריחי מסגד, שמעליהם כיפת בצל בתור קישוט מעל הכרכוב, ובזאת הם נבדלים מצריחי בית הכנסת טמפלגאסה (1858 - 1938) בווינה שבו המגדלונים מכתרים את העמודים.
תבליט הרוזטה בחלון הגדול בחזית הוא בהשפעת האדריכלות הגותית. מעל לצלב נמצא התוף של הכיפה ובו חלונות גבוהים. לראש התוף כיפה בצורת חצי כדור שמוכתרת בפתחי תאורה, ומעליו כיפת בצל קטנה נוספת.
אדריכלות > פנים המבנה

כאמור, בית הכנסת תוכנן בצורת צלב יווני שמעליו כיפה. ארבע הזרועות השוות של הצלב הביזנטי מכוסות כולן בגג קימרון בצורת עריסה, סמכיו וקורותיו נתמכים בעמודים ממתכת יצוקה.
פרט לזרוע המזרחית, שלוש הזרועות האחרות של הצלב מכילות שתי קומות יציע לנשים, ואילו ארון הקודש ממוקם בזרוע המזרח. קיר הזרוע המזרחית מקושט במעוינים בעלי מוטיב של ריבועים משולבים בסטוקו (להלן "תבליט"), שיוצרו על ידי ג'וזף הרצהיים ונצבעו על ידי פרדריק פטרי בצבעי כחול, אדום וזהב. גם כאן עבודת התבליט מזכירה את זו של אלהמברה.
יציעי עזרת נשים נתמכים בשישה עמודים ממתכת יצוקה, שצורתם דקה ומעודנת מאוד. המעקה עוטר בתבליט של הרצהיים, ונצבע בגוון זהב על ידי פטרי. ארבע הקשתות הגדולות התומכות בכיפה מקושטות גם כן בעבודת תבליט וצבועות בכחול, אדום וזהב כדי לדמות אותן לאלו של אלהמברה. הכיפה וקמרונות החבית הם המרכיבים היחידים של המבנה שאינם מכוסים בתבליט. פטרי צבע אותם בכחול עם כוכבים מוזהבים כייצוג של כיפת השמיים.
ארון הקודש הוא פרי יצירתו של הפסל סטפן מקולן, שהשתמש בשיש לבן מהעיר קרארה שבאיטליה. חלקו המרכזי עשוי צורת פרסה, וכדי להזכיר את אלהמברה ואת חזית בית הכנסת, הפסל הוסיף משני הצדדים מבנים בסגנון צריחי מסגד עם כיפות דמויות בצל. בחלקו העליון של הגמלון עומדים לוחות הברית.
המקווה במרתף נבנה גם הוא על ידי סטפן ומאותו שיש בו נבנה ארון הקודש.
תוכנית קומת הקרקע של בית הכנסת
ארון הקודש
ארמית יהודית

תפוצה של שפות ודיאלקטים ארמיות יהודיות מודרניות לפני הכרזת העצמאות הישראלית ב-1948
שפות ארמיות - יהודיות מייצגות קבוצה של ארמית וארמית חדשה, המושפעות כולן מעברית.
שימוש מוקדם

ארמית, כמו עברית, היא שפה שמית צפון-מערבית, והשתיים חולקות תכונות רבות. מהמאה ה-7 לפני הספירה, הארמית הפכה ללינגואה פרנקה של המזרח התיכון ושימשה לתקשר בין תושבים מאזורים שונים. השפה הפכה לשפת הדיפלומטיה והמסחר, אבל היא עדיין לא הייתה בשימוש על ידי עברים רגילים. כפי שמתואר במלכים ב י"ח כו-כח, שליחי חזקיהו מלך יהודה דורשים לנהל משא ומתן עם שגרירים בארמית ולא ביהודית (עברית) כדי שפשוטי העם לא יבינו.
אימוץ הדרגתי

במהלך המאה ה-6 לפני הספירה, גלות בבל הביא את שפת העבודה של מסופוטמיה לחיי היומיום של יהודים רגילים. בסביבות שנת 500 לפני הספירה, דריווש הראשון מפרס הכריז שהארמית תהיה השפה הרשמית למחצית המערבית של האימפריה שלו, והדיאלקט הארמי המזרחי של בבל הפך לסטנדרט הרשמי. ב-1955, ריצ'רד פריי הטיל ספק בסיווגה של ארמית אימפריאלית כ"שפה רשמית", וציין כי אף צו ששרד לא העניק מעמד זה במפורש וחד משמעי לשפה מסוימת.
עדויות תיעודיות מראות את המעבר ההדרגתי מעברית לארמית:
העברית משמשת כשפה ראשונה ובחברה; שפות כנעניות דומות אחרות ידועות ומובנות.
ארמית משמשת בדיפלומטיה בינלאומית ובסחר חוץ.
הארמית משמשת לתקשורת בין נתינים ובממשל הקיסרי.
הארמית הופכת בהדרגה לשפת החיים החיצוניים (בשוק, למשל).
הארמית מחליפה את העברית בהדרגה, וזו האחרונה משמשת רק בפעילות דתית.
השלבים התרחשו על פני תקופה ממושכת, וקצב השינוי השתנה בהתאם למקום ולמעמד החברתי המדובר: השימוש בשפה כלשהי היה כנראה ברומטר חברתי, פוליטי ודתי.
מהכיבוש היווני ועד לתפוצות

כיבוש המזרח התיכון על ידי אלכסנדר הגדול מ-331 לפנה"ס הפך מאות שנים של שליטה מסופוטמית והוביל לעליית השפה היוונית, שהפכה לשפה השלטת בכל האימפריה הסלאוקית, אך כיסים משמעותיים של התנגדות דוברת ארמית נשארו.
יהודה הייתה אחד המקומות שבהם הארמית נותרה דומיננטית, והשימוש בה נמשך גם בקרב יהודי בבל. השמדת השלטון הפרסי והחלפתו בשלטון היווני סייעו לירידה הסופית של העברית לשולי החברה היהודית. כתבים מהתקופות הסלאוקית והחשמונאית מלמדים על ההשתלטות המוחלטת על הארמית כשפת העם היהודי. לעומת זאת, העברית הייתה לשון הקודש. העדות המוקדמת לתקופת השינוי היא הארמית המקראית של ספרי דניאל ועזרא. מספר מאפיינים עבריים הושאלו לארמית יהודית: האות ה משמשת לעיתים קרובות במקום א כדי לסמן מילה-סופית ארוכה ולשון זכר - ים מחליפה לעיתים קרובות את "אין" הארמית.
ניבים שונים של השפה הארמית החלו להופיע בתקופת החשמונאים, ובמסמכים משפטיים, דתיים ואישיים מופיעים נבים שונים של השפה העברית. הניב של בבל, הבסיס לארמית תקנית תחת הפרסים, המשיך להיות נחשב יותר, וכתביהם של יהודים במזרח זכו להערכה עליונה יותר בגללו. החלוקה בין ניבים מערביים (ארמית גלילית) למזרחיים (ארמית בבלית) בארמית התפתחה בין קהילות יהודיות שונות. תרגומי כתבי הקודש היהודיים לארמית, הפכו חשובים יותר מאז שהאוכלוסייה הכללית חדלה להכיר את המקור. ככל הנראה המהלך החל ככתבים של פרשנויות בהתחלה שנכתבו והופצו בהדרגה, עד שנעשו תרגום סטנדרטיים 'רשמיים', בעיקר תרגום אונקלוס (תרגום לארמית מהמאה השנייה לספירה של חמשת חומשי התורה) ותרגום יונתן (תרגום ספרי הנביאים לארמית גלילית מהמאה השביעית לספירה). ספרים אלו נתבו במקור בניב עברי אך שונו במידה מסוימת בהתאם לשימוש הבבלי. בסופו של דבר, התרגום הפך לסטנדרט גם ביהודה ובגליל. הארמית הליטורגית, כפי ששימשה בקדיש ובכמה תפילות אחרות, הייתה ניב מעורב, המושפע במידה מסוימת מהארמית המקראית ומהתרגום. בקרב חוקרי דת המשיכה העברית להיות מובנת, אך הארמית הופיעה אפילו בכתבים הדתיים ביותר. נעשה שימוש נרחב בארמית בכתבי מגילות ים המלח, ובמידה מסוימת במשנה ובתוספתא לצד העברית.
תפוצה

המלחמה היהודית-רומית הראשונה בשנת 70 לספירה ומרד בר כוכבא בשנת 135, עם פעולות התגמול הרומיות הקשות שלהם, הביאו להתפרקות חלק גדול מהחברה היהודית וחיי הדת. אולם בתי הספר היהודיים בבבל המשיכו לפרוח, וארץ ישראל התיישבו הרבנים בגליל כדי להמשיך בלימודם. הארמית היהודית הפכה די נבדלת מהארמית הרשמית של האימפריה הפרסית בתקופה זו. הארמית הבבלית התיכונה הייתה הניב השולט, והיא הבסיס לתלמוד הבבלי. ארמית גלילית תיכונה, בעבר ניב צפוני שגור, השפיעה על הכתבים בישראל. והכי חשוב, היה זה הניב הגלילי בארמית שהיה ככל הנראה השפה הראשונה של בעלי המסורה, שחיברו סימנים כדי לסייע בהגיית הכתובים, עברית וארמית. לפיכך, סימני התנועות הסטנדרטיים המלווים את הגרסאות המפורטות של התנ"ך עשויים להיות מייצגים יותר את ההגייה של הארמית הגלילית התיכונה מאשר את העברית של תקופות קודמות.
ככל שהגלות היהודית התפשטה יותר, החלה הארמית לפנות את מקומה לשפות אחרות כשפה הראשונה של קהילות יהודיות נרחבות. כמו העברית לפניה, הפכה הארמית בסופו של דבר לשפתם של חוקרי דת. ספר הזוהר מהמאה ה-13, שיצא בספרד, ושיר הפסח הפופולרי מהמאה ה-16, חד גדיא, שיצא לאור בבוהמיה, מעידים על חשיבותה המתמשכת של שפת התלמוד הרבה לאחר שחדלה להיות שפת העם.
תפוצה > המאה ה-20

הארמית המשיכה להיות השפה הראשונה של הקהילות היהודיות שנותרו באזורים דוברי ארמית ברחבי מסופוטמיה. בתחילת המאה ה-20, עשרות קהילות יהודיות קטנות דוברות ארמית היו פזורות על פני שטח רחב המשתרע בין אגם אורמיה למישור מוסול, ועד לסננדג'. בכל אותו אזור היו גם אוכלוסיות נוצריות רבות דוברות ארמית. במקומות מסוימים, זאכו למשל, הקהילה היהודית והנוצרית הבינו בקלות זו את הארמית של זה. באחרים, כמו סננדג', יהודים ונוצרים שדיברו צורות שונות של ארמית לא יכלו להבין זה את זה. בין הניבים היהודיים השונים, הפכה ההבנה ההדדית די רנדומלית, לעיתים הבינו אילו את אילו ולעיתים לא.
באמצע המאה ה-20, הקמת מדינת ישראל הובילה לפירוק של קהילות דוברות ארמית בנות מאות שנים. כיום, רוב דוברי הארמית היהודית כשפה ראשונה חיים בישראל, אך הניבים השונים שלהם נעלמים ומפנים את מקומם בהדרגה לעברית מודרנית.
ניבים של ארמית יהודית

ניבים של ארמית יהודית, שהיו נהוגים לפני העלייה לארץ ישראל כוללים:
לישאנא דני – הניב שדובר במחוז כורדיסטן בצפון עיראק ובדרום מזרח טורקיה
לישאן דידן – הניב שדובר באזרבייג'ן האיראנית ובאזור אגם ואן בטורקיה
לישאניד נושאן – הניב שדובר בצפון מזרח עיראק באזור ארביל
ארמית חדשה יהודית טרנס-זאבּית – הניב שדובר בכורדיסטן האיראנית
ברזאנית יהודית – או לישאניד ד'יאנן –הניב שדובר בשלושה כפרים ליד עקרה בעיראק
בתנוראית יהודית – או לישאן חודיי הניב שדובר בכפר בית תנורא בעיראק
לימודי ארמית יהודית

לימודי הארמית יהודית מבוססים היטב כתחום בינתחומי ייחודי של שיתוף פעולה בין לימודי יהדות ולימודי ארמית. ההיקף המלא של לימודי השפה הארמית יהודית כולל לא רק את המורשת הלשונית, אלא את כל המורשת התרבותית של קהילות יהודיות דוברות ארמית, הן ההיסטוריות והן המודרניות.
ראו גם

ארמית בבלית
ארמית גלילית
עברית ישראלית
שפות שמיות
פרסית יהודית
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיה יהודית דעת - ארמית ;, באתר www.daat.ac.il
↑  F. Rosenthal; J. C. Greenfield; S. Shaked (15 בדצמבר 1986), "Aramaic", Encyclopaedia Iranica, Iranica Online {{citation}}:  (עזרה)
↑  Frye, Richard N.; Driver, G. R. (1955). "Review of G. R. Driver's "Aramaic Documents of the Fifth Century B. C."". Harvard Journal of Asiatic Studies. 18 (3/4): 456–461. doi:10.2307/2718444. JSTOR 2718444. p. 457.
↑  ⁨ארמית־יהודית *"יד • : . ⁩ | ⁨הארץ⁩ | 30 אוגוסט 1918 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  Israel Science Foundation/הקרן הלאומית למדע, מילון מדעי ללהגי הארמית החדשה היהודית – רגע לפני היכחדותה, באתר isf.org.il
↑  Matthew Morgenstern, Studies in Jewish Babylonian Aramaic: Based upon Early Eastern Manuscripts, BRILL, 2018-08-14, ISBN 978-90-04-37012-8. (באנגלית)
קערת כישוף, עם כיתוב כתוב בשפה ארמית יהודית
כתובת ארמית יהודית ממצחתה, גאורגיה, המתוארכת למאה ה-4–6 לספירה
בעל אידיאלי (סרט, 1935)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  המחזה "בעל אידיאלי" מאת אוסקר ויילד
 בימוי:  הרברט סלפין 
 הופק בידי:  הארי דטמן
 תסריט:  תיאה פון הארבו 
 עריכה:  לנה ניומן 
 שחקנים ראשיים:  בריג'יט הלם סיביל שמיץ קרל לודוויג דיהל
 מוזיקה:  Werner Bochmann 
 צילום:  אמיל שונמן 
 מדינה:  גרמניה 
 חברת הפקה:  Terra Film
 חברה מפיצה:  Terra Film
 הקרנת בכורה:  6 בספטמבר 1935
 משך הקרנה:  85 דק' 
 שפת הסרט:  גרמנית 
 סוגה:  סרט קומדיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
בעל אידיאלי (בגרמנית: Ein idealer Gatte) הוא סרט קומדיה גרמני משנת 1935 שביים הרברט סלפין. מככבים בסרט בריג'יט הלם, סיביל שמיץ וקארל לודוויג דיהל. הסרט מבוסס על המחזה "בעל אידיאלי" מאת אוסקר ויילד משנת 1895, קומדיה רומנטית המייצגת את המאה ה-19. העיבוד נאמן מאוד למקור הספרותי.
את התפאורה עיצבו הארט דיירקטורים ארתור גונתר ובנו פון ארנט. צילומי הפנים נערכו באולפנים בברלין, ואילו צילומי החוץ נערכו ברובם בלונדון.
צוות השחקנים

בריג'יט הלם – ליידי גרטרוד צ'ילטרן
סיביל שמיץ – גלוריה שיבלי
קרל לודוויג דיהל – לורד רוברט צ'ילטרן
גאורג אלכסנדר – לורד ארתור גורינג
אנני מרקארט – מייבל צ'ילטרן
פאול הנקלס – לורד קאוורשם
ורנר שארף – ויקונט דה ננז'אק
קרל דאנמן – פארקר
היינץ פורסטר-לודוויג – מאסון, משרת אצל משפחת צ'ילטרן
קרל פלאטן – פיפס, משרת אישי של גורינג
אריך וולטר – מונפורט, מזכיר של צ'ילטרן
הרמן פריק – ויקרס
לקריאה נוספת

Hull, David Stewart. Film in the Third Reich: a study of the German cinema, 1933-1945. University of California Press, 1969.
הערות שוליים

↑  Hull p.85
ברונו מונטלאונה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 ביוני 1996 (בן 28) ריו דה ז'ניירו, ברזיל 
 מדינה:  ברזיל 
 תקופת הפעילות:  מ-2015 
 פרופיל ב-IMDb
 
ברונו מונטליאונה (בפורטוגזית: Bruno Montaleone; נולד ב-19 ביוני 1996) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ברזילאי.
ביוגרפיה

מונטלאונה נולד בעיר ריו דה ז'ניירו. כאשר למד תיאטרון, עבד כדוגמן. ברונו למד שני סמסטרים בבית ספר למשפטים אך בסופו של דבר נשר מהמכללה כדי להתמסר למשחק.
קריירה

בתחילת 2015 נבחן לתפקיד בסדרת הטלוויזיה "Malhação." בשנת 2017 הופיע בסדרת הטלוויזיה "Os Dias Eram Assim", ובשנת 2018 שיחק את ג'וני בסדרת הטלוויזיה  "O Outros Lado do Paraíso" ובנטו בבסדרת הטלוויזיה "O Tempo Não Para", דמות שמתחזה למשורר מרדן ומהפכני. בשנת 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בתפקיד ראשי בסרט, "יומנה הסודי של סטודנטית זרה" מבית נטפליקס, לצד לריסה מנואלה, טאטי לופס ודוד ג'יימס.
חיים אישיים

בין 2017 ל-2019 יצא עם הסטייליסטית סשה מנגל.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | כותרת | דמות | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2021 | יומנה הסודי של סטודנטית זרה | לוקאס |  |
| 2023 | Perdida | איאן קלארק |  |
| 2023 | יתרונות הבגידה | טיאגו פריאס |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | דמות | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2015 - 2016 | Malhação | גלאוק פאראס | 254 פרקים |
| 2017 | Os Dias Eram Assim | תלמיד של נטליה | פרקים: "13-16 ביוני" |
| 2017 | Os Trapalhões | חבר של דידי ודדה | פרק: "27 ביולי" |
| 2018 | O Outro Lado do Paraíso | ז'ואו דה אסיס ("ג'וני") | פרקים: "12 במרץ - 11 במאי" |
| 2018 | O Tempo Não Para | פרנסיסקו בנטו דה קסטרו דומינגז ("בנטו") | טלנובלה |
| 2019 | רוקדים עם כוכבים | משתתף בעונה ה-16 בגרסה הברזילאית | עונה 16 |
| 2021 | Verdades Secretas | מתיו | 37 פרקים |
| 2022 - 2023 | שוב בת 15 | פבריסיו (בגיל 30) | 2 פרקים |
הערות שוליים

↑  Purepeople (2016-05-04). "Biografia de Bruno Montaleone". Purepeople. נבדק ב-2018-06-23.
↑  EGO (2015-08-17). "MALHAÇÃOː QUEM É QUEM 2015". EGO.com. נבדק ב-2018-06-23.
↑  Gshow (2015-08-14). "Glauco (Bruno Montaleone)". Gshow. נבדק ב-2018-06-23.
↑  Thaís Dias (2016-10-27). "Bruno Montaleone comemora retorno de Glauco em 'Malhação': 'Chega para abalar as estruturas'". Gshow. נבדק ב-2018-06-23.
↑  Flávio Ricco (2018-02-15). "Namorado da Sasha vai entrar em novela da Globo". UOL.com. נבדק ב-2018-02-15.
↑  Marilise Gomes (2018-02-15). "Bruno Montaleone integra elenco de 'O Outro Lado do Paraíso': 'Irmão do Mariano'". Purepeople. נבדק ב-2018-06-23.
↑  Gshow (2018-06-17). "Conheça a história de O Tempo Não Para". Gshow. נבדק ב-2018-06-23.
↑  Gshow (2018-06-12). "'O Tempo Não Para': conheça o elenco da nova novela das 7". Gshow. נבדק ב-2018-06-23.
↑  Patrícia Dias (2018-05-23). "Montaleone será congelado e apaixonado por Ju Paiva em trama". terra. נבדק ב-2018-06-23.
↑  Gshow (2018-05-21). "Bruno Montaleone vive par romântico com Juliana Paiva em 'O Tempo Não Para'". Gshow. נבדק ב-2018-06-23.
↑  Vianna, Katiúscia (2020-01-21). "Diários de Intercambio: Começam filmagens do novo projeto de Larissa Manoela e Thati Lopes". Adoro Cinema. נבדק ב-2020-01-21.
↑  Marilise Gomes (2018-01-01). "Sasha Meneghel e Bruno Montaleone assumem relação no Réveillon: 'Namorando'". Purepeople. נבדק ב-2018-06-23.
↑  Patrícia Kogut (2021-08-02). "Bruno Montaleone é escalado para substituir ator em 'Verdades secretas' 2. Saiba tudo". O Globo. נבדק ב-2021-08-21.
ברנהרד יאנצ'ק

ברנהרד יאנצ'ק (בגרמנית: Bernhard Janeczek; נולד ב-10 במרץ 1992 בווינה שבאוסטריה) הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת בלאו-וייס לינץ.