stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחנה המעצר גריני
היסטוריה

גריני נבנה במקור כבית סוהר לנשים. בנייתו של בית הכלא לנשים החלה ב-1938, אך למרות שהסתיימה בערך ב-1940, הוא לא נכנס לשימוש למטרתו המקורית: הפלישה של גרמניה הנאצית לנורווגיה ב-9 באפריל 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, שינתה את השימוש באתר למחנה מעצר של המשטר הנאצי. בתחילה השתמשו הנאצים בכלא כדי לעצור קצינים נורווגים שנתפסו במהלך הלחימה במערכה בנורווגיה. השימוש הזה הופסק ביוני 1940, כשנורווגיה נכנעה. בית הכלא שימש אז לשיכון חיילי הורמאכט עד שהוקם במקום מחנה ריכוז ב-14 ביוני 1941. העצורים הראשונים נשלחו מ-אנבילירן (אנ'), שהשימוש בו הופסק באותו זמן. זמן קצר לאחר מכן, הוגדלה כמות האסירים כשנכלאו במקום חיילים סובייטים שנלכדו במהלך מבצע ברברוסה. המחנה נוהל על ידי אנשי האס אס ואנשי הגסטפו, ששינו את שמו של המחנה ל-Polizeihäftlingslager Grini. השם תואם לחווה סמוכה ולרובע מגורים שמסביב שנקראים גריני (אנ') הממוקם במרחק קצר מדרום-מזרח למחנה.
תחילה נכלאו אסירים בשטח הכלא המקורי, אך ב-1942 היה צורך לבנות צריף נוסף כדי להגדיל את הקיבולת. באוגוסט 1942 נבנה מחנה הכלא וידל (אנ') כיחידת משנה של המחנה. גריני שימש בעיקר עבור אסירים פוליטיים נורווגים, אך לאחר מכן נכלאו בו גם פושעים רגילים. רבים הוחזקו בגריני לפני שנשלחו למחנות בגרמניה. בסך הכל עברו במחנה 3,402 אנשים בדרך למחנות בגרמניה עצמה. באופן דומה, מורים רבים שהשתתפו במרד האזרחי ב-1942 הוחזקו בגריני למשך יום אחד לפני שנלקחו לקירקנס (אנ'). במקום הוחזקו גם מספר קטן של אזרחים זרים. בסך הכל עברו בגריני 19,247 אסירים, ולכל היותר שהו במחנה בבת אחת (בפברואר 1945) 6,208 אסירים.
בין אלה היו ניצולי מבצע שחמט (אנ'), פשיטת קומנדו בריטי ב-1943, כולל מנהיגם, ג'ון גודווין (אנ'). לאחר מכן הם נשלחו למחנה הריכוז זקסנהאוזן שם הוצאו להורג בפברואר 1945.
המספר הכולל של ההרוגים בגריני אינו ידוע, אם כי הגסטפו והמשטרה השתמשו במחנה לעיתים קרובות למטרות עינויים ולפחות שמונה בני אדם הוצאו להורג שם. כוחות מוטסים בריטיים שנשלחו לחבל במפעל המים הכבדים Norsk Hydro (אנ') במהלך מבצע פרשמן (אנ') התרסקו בנורווגיה עקב מזג אוויר גרוע. חמשת הניצולים שלא נפצעו נלקחו בשבי והוחזקו במחנה הריכוז גריני עד 18 בינואר 1943, אז נלקחו ליער הסמוך, עיניהם כוסו והם נורו בחלק האחורי של הראש על ידי הגסטפו. זה היה פשע מלחמה והפרה של אמנת ז'נבה. הוצאות להורג התרחשו בדרך כלל במבצר אקרסהוס (אנ') או בטרנדומסקוגן (אנ').
מחנות ריכוז בחלקים אחרים של נורווגיה, כולל פאנרם (אנ'), מחנה הריכוז קוואנגן (אנ') ומחנה הריכוז ברדופוס (אנ'), נספחו לגריני. הכוחות הגרמניים קיימו גם מחנה צבאי בהוסבי (אנ'), לא הרחק מגריני.
חיי המחנה

מלבד שומרים הקדישו הכובשים הגרמנים מעט כוח אדם למחנה. מאחר שפוליטיקאים, אקדמאים ואישי תרבות רבים נכלאו בגריני, התקיימה במחנה רמה מסוימת של ארגון פנימי. אסירים עבדו בייצור, בחקלאות ובעבודות כפיים אחרות. חלק ניכר מעבודת כפיים זו התרחש מחוץ למחנה. כמה עצורים שמרו על התמחויותיהם מלפני המלחמה, כמו היסטוריון הספרות פרנסיס בול (אנ') שערך בחשאי כמה הרצאות, והספיק לפרסם שלושה ספרים עם חומר שנכתב במהלך שהותו בת שלוש השנים בגריני.
התזונה בגריני הייתה גרועה. לאחר המלחמה, זה עורר סערה מסוימת בציבור כאשר פורסם שהשבויים הנאצים של נורווגיה המשוחררת זוכים ליחס טוב יותר מאשר אסירי המשטר הנאצי. בין היתר התזונה בבתי הכלא הנורווגיים הייתה הרבה יותר טובה. מצד שני, בגריני היו תנאים טובים יותר מסביר פנים לאסירי התנגדות יותר מאשר המחנות הדומים בגרמניה.
שחרור המחנה

ב-7 במאי 1945 הארי סודרמן (אנ'), שהיה אחראי על חינוך חיילי המשטרה הנורווגית בשוודיה, הגיע למחנה והורה למפקד אלפרד זיידלר (אנ') לארגן אספה, תחילה ל-5,000 הגברים ולאחר מכן ל-500 הנקבות. הנשים שוחררו מיד, ואילו הגברים התבקשו לשהות במחנה מספר ימים עד לתיאום ההובלה, והנהגת המחנה הועברה לידי נציגי האסירים. אסירים מ- Møllergata 19 (אנ') וויקטוריה טראס (אנ') הועברו לגריני באותו היום.
אחרי המלחמה

לאחר שחרור נורווגיה במאי 1945, הכלא שימש לנורווגים שנשפטו או הורשעו בבגידה או בשיתוף פעולה עם הנאצים, כחלק מהטיהור המשפטי בנורווגיה לאחר מלחמת העולם השנייה (אנ'). מכיוון שהשם "גריני" נקשר כעת למחתרת הנורווגית שנתפסה כהרואית, שונה שם המחנה לאילבו. השם החדש גם שיקף טוב יותר את מיקומו בפועל של המחנה. 3,440 איש נכלאו במחנה ביולי 1945. התנאים במחנה היו קשים, ובקיץ פרצה בו בריברי. שומר דיווח כי נעשה במחנה שימוש קשה בתרגילי ענישה.
המחנה נסגר ב-1951 אך נפתח מחדש באותה שנה כבית סוהר לפושעים המרצים עונשים ארוכי טווח.
חלק ניכר מהמחנה, כולל הצריפים, נהרס. בניין צריף אחד בשימור עומד בקדטנגן (אנ'). יש במקום גם מוזיאון, מוזיאון גריני.
תיעוד

האדריכל אוד ננסן הצליח לשמר את רוב יומניו מגריני וזקסנהאוזן, ומבחר מהם הוצאו ב-1946 כספר בן שלושה כרכים "Fra dag til dag." הכרך הראשון מתאר את התקופה מינואר 1942 עד אוגוסט 1942, הכרך השני מתאר אוגוסט 1942 עד אוגוסט 1943, והכרך השלישי מתאר את שהותו של ננסן בזקסנהאוזן. בשנים 1946 ו-1947 יצא הספר בן שני הכרכים "Griniboken"‏ ("The Grini Book"), בעריכת אוגוסט לאנג (אנ') ויוהאן שריינר (אנ'), עם הוספות של כמה מהאסירים. הכרך הראשון מתאר את חיי היום-יום בגריני כפי שהתפתחו במהלך השנים, כולל מאמרים נפרדים על מחלקת הנשים, על מחלקות "הפט" (לגברים ולנשים), ועל "Fallskjermen", המחלקה לנידונים למוות המחכים להוצאה להורג. הכרך השני מתאר את הארגון הפנימי, כגון משטרי העבודה, העבודה החקלאית ושירותי הבריאות, וכן דן בחיי התרבות והדת. יש גם פרקים על ההתנגדות הסמויה בגריני, כמו שירות החדשות, הריגול ושפת חתימת האצבע הסודית שפותחה. ספרו של Børre R. Giertsen משנת 1946 Norsk fangeleksikon. Grinifangene (אנ') מכיל סקירה כללית של הצוות הגרמני בגריני, וכן רשימה מסודרת כרונולוגית של האסירים, החל מבני הערובה של סולבר שנכלאו באנבי ב-15 במרץ 1941.
ראו גם

רשימה של מחנות ריכוז נאציים
הערות שוליים

1 2 3  Borgen, Per Otto (2006). "Grini fangeleir". Asker og Bærum leksikon (בנורווגית). Drammen: Forlaget for by- og bygdehistorie. pp. 180–181. ISBN 82-91649-10-3.
1 2 3 4  "Grini – tysk fangeleir". Store norske leksikon (בנורווגית). Oslo: Kunnskapsforlaget. 2007. נבדק ב-29 במאי 2009. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6  Espeland 2002: p. 110
↑  Nøkleby, Berit (1995). "fengsler-fangeleirer". Norsk krigsleksikon 1940-45. Oslo: Cappelen. אורכב מ-המקור ב-4 בינואר 2010. נבדק ב-30 במאי 2009. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
↑  Giertsen 1946: pp. 9-11
1 2  "Grini". Budstikkas store Asker og Bærum-leksikon (בנורווגית). Oslo: Kunnskapsforlaget. 2008. p. 211. ISBN 978-82-573-1534-4.
↑  Happe, Katja, & Maja Peers. 2015. West- und Nordeuropa Juni 1942–1945. Berlin: De Gruyter Oldenbourg, p. 188.
1 2 3  "Eitinger-rapporten – del 1". NOU 1998: 12. Alta bataljon (בנורווגית). Oslo: Government of Norway. 2001. אורכב מ-המקור ב-9 באוקטובר 2012. נבדק ב-17 במאי 2009. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  Christensen 1995
↑  Espeland, 2002: p. 110
↑  "Francis Bull". Norsk biografisk leksikon (בנורווגית). Oslo: Kunnskapsforlaget. נבדק ב-30 במאי 2009. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
↑  Hydle 1946: pp. 308–312
↑  Madsen 1946: pp. 389–392
↑  Voksø 1984: p. 525
↑  Eriksen; Halvorsen 1987: pp. 161–164
↑  Söderman 1946: pp. 194–215
↑  Baalsrud, Gaute. "Odd Nansen". Norsk biografisk leksikon (בנורווגית). Oslo: Kunnskapsforlaget. נבדק ב-2 ביוני 2009. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
↑  Nansen 1946, volume 1
↑  Nansen 1946, volume 2
↑  Nansen 1946, volume 3
↑  Skodvin, Magne. "August Lange". Norsk biografisk leksikon (בנורווגית). Oslo: Kunnskapsforlaget. נבדק ב-2 ביוני 2009. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
↑  Lange; Schreiner 1946: pp. 1–446
↑  Lange; Schreiner 1947: pp. 1–605
↑  Giertsen 1946: pp. xx–xxx
↑  Giertsen 1946: pp. 1–786
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007592111605171  GND: 4288191-2  LCCN: n00145307  VIAF: 141860014   WorldCat (עם VIAF): 141860014 
המחנה בשחרור
לואיז בראיינט

| --- | --- |

 לידה:  5 בדצמבר 1885 סן פרנסיסקו, ארצות הברית 
 פטירה:  6 בינואר 1936 (בגיל 50) סבר, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות דה גונר 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת אורגון  אוניברסיטת נבדה 
 בן או בת זוג:  ויליאם בוליט ג'ון ריד פול טרלינגר 
 
לואיז בראיינט (באנגלית: Louise Bryant;‏ 5 בדצמבר 1885 - 6 בינואר 1936) הייתה פמיניסטית, פעילה פוליטית ועיתונאית אמריקאית הידועה בעיקר בסיקור האוהד שלה אודות רוסיה והבולשביקים במהלך המהפכה הרוסית של נובמבר 1917.
ראשית חייה

לואיז בראיינט נולדה בשנת 1885 בסן פרנסיסקו, קליפורניה, בשם אנה לואיז מוהן (Anna Louise Mohan). אביה, יו מוהן, יליד פנסילבניה, הפך לעיתונאי ונואם שעסק בדיני עבודה ופוליטיקת המפלגה הדמוקרטית. מוהן עבר לסן פרנסיסקו, שם המשיך בעיסוקו כעיתונאי, ונישא בשנת 1880 ללואיזה פליק, שגדלה בחווה של אביה החורג, ג'יימס סיי, ליד אגם הומבולדט (אנ') שבנבדה. לזוג נולדו שני ילדים, ברברה (1880) ולואי (1882), לפני לידתה של אנה לואיז. בסוף שנת 1885 עברה המשפחה לרינו, שם המשיך מוהן לעבוד כעיתונאי אך שתה בכבדות, ובהמשך נטש את משפחתו. אמה של בראיינט התגרשה מאביה ב-1889 ונישאה מחדש לשרידן בראיינט, משלח מטען ברכבת בחברת סאות'רן פסיפיק. לזוג נולדו שני ילדים, פלויד (1894) וויליאם (1896). על אף שהמשפחה התגוררה בוודסוורת' (אנ') שבנבדה, לואיז נעתרה להזמנה מג'יימס סיי לגור בחווה שלו, שם שהתה בין שלוש לארבע שנים, וחזרה לוודסוורת' לבקשתה של אמה בגיל 12. בראיינט אימצה את שם המשפחה של אביה החורג, אך מעולם לא שינתה את שם משפחתה חוקית ממוהן.
בראיינט למדה בתיכון בוודסוורת' וברינו ובקולג' באוניברסיטת נבדה סטייט, שם פיתחה תחומי עניין בעיתונאות, דיבייט, איור, חיי חברה, ריקוד וכדורסל. היא ערכה את "מהדורת הנשים הצעירות" של "רשומות הסטודנטים" וב-1905, כתבה סיפור קצר, "דרכו של פלרטוט" (The Way of a Flirt) עבור המגזין הספרותי צ'אקוואלה (Chuckwalla), בו פרסמה בהמשך מערכונים ופרסום נוסף, "ארטמיסיה" (Artemisia). לאחר מותו של סבה החורג ב-1906, עזבה בראיינט את לימודיה בעקבות מצבה הנפשי והחלה לעבוד בג'ולון (אנ') שבקליפורניה, שם במשך כמה חודשים עבדה בחוות בקר ולימדה ילדים, בעיקר ממוצא מקסיקני. באותו קיץ עברה ליוג'ין, אורגון, שם אחיה לואיס עבד עבור סאות'רן פסיפיק.
היא נרשמה לאוניברסיטת אורגון שביוג'ין. בראיינט נהפכה לפופולרית באוניברסיטה, שהכילה אז פחות מ-500 סטונדטים וסייעה בהקמת אחווה קטנה בשם זיטה איוטה פי והייתה לנשיאה הראשונה של האחווה. בשהותה ביוג'ין, כתבה בראיינט שירה ואיירה רישומי עט ודיו לירחון אורגון. בעיר קטנה זו שלקתה ב"מורליזם פוריטני", הייתה הראשונה שהתאפרה בסומק בקמפוס; היו לה מספר בני זוג, והיא לבשה בגדים שמרים ואן ווטרס (אנ'), עורכת ירחון אורגון, ולואלה קליי קרסון (אנ'), דיקנית הנשים, סברו שאינם ראויים בציבור. בסמסטר האביב של 1908, לקחה הפסקה מלימודיה האקדמיים והחלה ללמד בבית ספר בן חדר יחיד באי סטיוארט (אנ'), אחד מאיי סן חואן שבוושינגטון. היא חזרה ליוג'ין על מנת לסיים את התואר הראשון שלה בהיסטוריה, וסיימה את לימודיה בתחילת 1909. התזה שלה הייתה על מלחמת מודוק (אנ').
פורטלנד

באביב 1909, עברה בראיינט לפורטלנד, תחילה חלקה דירה במרכז העיר עם אחת מחברותיה לאוניברסיטה, קלרה וולד, ולאחר מכן שכרה דירה לבדה באותו הבניין. בין עבודותיה השונות, עיצבה חלון ויטראז' עבור האחים פובי (אנ'), עבדה ככתבת פרילנסרית בכתב העת "האורגוניאן" (אנ'), והפכה למאיירת ועורכת בפורטלנד ספקטייטור (Portland Spectator), מגזין חדשות שבועי. בראיינט רקמה קשרים חברתיים עם אנשים שהתעניינו בעיתונאות ובאמנויות, ביניהם קאס באר, עורך דרמה בעיתון האורגוניאן. בסוף 1909, היא פגשה את פול טרלינגר, לו נישאה, שהיה רופא שיניים שחי בסירה על גדות נהר הוילאמט, אסף אמנות, ואהב מסיבות שכללו שתייה ולעיתים הזמנות למשרדו לשאיפת דיאתיל אתר.
בראיינט שמרה את שם נעוריה והמשיכה להחזיק בדירתה במרכז העיר לאחר נישואיה לטרולינגר. היא סלדה מביצוע עבודות הבית והשתוקקה להתקדמות מקצועית. היא נמשכה לעיסוק בפוליטיקה ובפרט בתנועה למען זכות בחירה לנשים (אנ') בעקבות חברתה שרה בארד פילד (אנ'), והצטרפה לסניף אורגון של הליגה האוניבסיטאית לשוויון זכות הבחירה (אנ') ב-1912. היא ופילד נשאו נאומים בעד זכות הבחירה לנשים בערים קטנות יותר באורגון, ובראיינט רכבה על מצוף זכות הבחירה במצעד יום הדגל (אנ') השנתי של פורטלנד. בראשות אביגיל סקוט דוניוויי (אנ'), נשים השיגו זכות בחירה באורגון מאוחר יותר באותה שנה.
בראיינט הכירה את כתב העת הסוציאליסטי "ההמונים" (The Masses) דרך עורך הדין תושב פורטולנד, C.E.S. ווד (אנ') שלבסוף נישא לחברתה של בראיינט, פילד, ותרם לעיתים קרובות לכתב עת זה. נלהבת מתכני המגזין, ובפרט ממאמריו של ג'ון ריד, יליד פורטלנד, החלה בראיינט בגיוס מנויים למגזין. אמה גולדמן, אנרכיסטית ידועה שווד הגן עליה בבית המשפט, נשאה נאום לכבודו של ריד באולם ה-IWW בפורטלנד. היא ופעילים פוליטיים נוספים, כמו אלכסנדר ברקמן, אורחו במגזין על ידי בראיינט ובעלה. ב-1914, ריד, בוגר הרווארד וסופר מבוסס שגר אז בגריניץ' וילג', חזר לפורטלנד לביקור, במהלכו דיבר במועדון אוניברסיטת פורטלנד (אנ') נגד שיטת המעמדות. מיקום המפגש הראשוני ותדירות הפגישות בין בראיינט וריד אינם ידועים בבירור, אך נראה שנפגשו לראשונה ב-15 בדצמבר 1915, לפני שהופגשו על ידי חברים משותפים של השניים, קארל והלן וולטרס. סמוך לחג המולד בשנת 1915 כאשר ריד חזר בשנית לפורטלנד על מנת לבקר את אמו האלמנה, הזוג הצעיר הכריז על אהבתם במסיבת ארוחת ערב. ריד חזר לגריניץ' וילג' ב-28 בדצמבר, ובראיינט, בעזיבתה את נישואיה, עקבה אחריו שלושה ימים לאחר מכן. טרלינגר הגיש תביעת גירושין, אשר הוגשה ביולי 1916, בעילה של נטישה.
גריניץ' וילג' וקייפ קוד

ריד שכר חדר עבור בראיינט ליד דירתו בכיכר וושינגטון 43. החיים המשותפים שלהם בעודם לא נשואים עוררו מעט סקרנות בקרב חבריו של ריד בוילג', רבים מהם דחו את מוסד הנישואים ונורמות אחרות של מעמד הביניים. הם היו מאוחדים סביב "אווירה של חופש אינטלקטואלי, לסה פר מוסרי ואחווה", רובם היו מעורבים בעיסוקים ספרותיים, אמנותיים או פוליטיים בשכונה בוהמית שדמתה במובנים מסוימים לגדה השמאלית של פריז. בעת ביקור בניו יורק, פילד לקח את בראיינט לפגישה של הטרודוקסי (אנ'), קבוצת נשים שכללה את הפמיניסטית שרלוט פרקינס גילמן, העיתונאית מרי היטון וורס (אנ'), הפעילה הפוליטית קריסטל איסטמן, השחקנית אידה ראו (אנ'), הסופרות זונה גייל (אנ') ומרי אוסטין (אנ') ורבות נוספות. בין חברותיה החדשות של בראיינט היו הפמיניסטיות אינז מילהולנד (אנ'), אינז גילמור (אנ') ודוריס סטיבנס. אישים בולטים נוספים שהסתובבו בוילג' כללו את אמה גולדמן, המחזאי יוג'ין או'ניל, ואחת ממאהבותיו לשעבר של ריד, פטרונית האמנויות מייבל דודג' (אנ') .
בבניין המגורים של הזוג, המשיכו בראיינט וריד בעבודה העיתונאית בחדרי עבודה נפרדים. ארבעה חודשים לאחר עזיבה של בראיינט את אורגון, פורסמו כתביה לדפוס במאמר על שני שופטים בפורטלנד, אחד מהם דחה תיק שהוגש נגד גולדמן בגין הפצת מידע למניעת הריון. הוא פורסם בתור "שני שופטים" בגיליון אפריל 1916 של ההמונים, בעריכת מקס איסטמן, אחיה של קריסטל איסטמן. בינתיים, ריד, שדיווח אודות שביתת המשי של פטרסון (אנ') ב-1913, על פנצ'ו וייה בשנים 1913–1914 והמלחמה המתמשכת (מלחמת העולם הראשונה) באירופה, יצא למשימה בשליחות "קוליירס" (אנ') לראיין את ויליאם ג'נינגס בריאן בפלורידה.
מאוחר יותר באותו אביב בראיינט וריד נענו לקריאתה של וורס לבלות את העונה החמה בפרובינסטאון (אנ'), מסצ'וסטס, בקצה קייפ קוד, ולקחת חלק בהפקות התיאטרון הקהילתיות של שחקני פרובינסטאון. אחרים מהוילג' הצטרפו גם הם לקבוצה, שאורגנה ב-1915 על ידי ג'ורג' קראם קוק (אנ') ואשתו, סוזן גלאספל (אנ'), ששאפו להפיק מחזות פוליטיים ואמנותיים כאחד. בין היצירות שהקבוצה העלתה לבמה ב-1916 היו "דה גיים" (The Game; בעברית: המשחק) של בראיינט, שבו דמויות בשם לייפ (Life; בעברית: חיים) ודת' (Death; בעברית: מוות) משחקות בקוביות על חייהם של יות' (Youth; בעברית: צעיר) (משורר) וגירל (Girl; בעברית: ילדה) (רקדנית). המחזה הופיע באותה הכרזה של "לא חכם" (Not Smart) מאת ווילבור סטיל (אנ') ו-"בכיוון מזרח לקרדיף" (Bound East for Cardiff) מאת או'ניל.
במהלך הקיץ, ריד עזב את קייפ קוד כדי לסקר את ועידת המפלגה הפרוגרסיבית (אנ') בשיקגו, ובפעמים אחרות הוא נסוג מקבוצת השחקנים כדי לעבוד על מאמרים עבור קוליירס ומגזין מטרופוליטן (אנ'). במהלך ההיעדרויות הללו, בראיינט ואו'ניל הפכו למאהבים. ריד, שגילה על מערכת היחסים החדשה, הגיב בכך שהזמין את או'ניל להתחיל לאכול את ארוחותיו יחד איתם. בהערה לפילד, בראיינט אמרה שמערכת היחסים שלה עם ריד הייתה ”כל כך יפה וכל כך חופשית! . . . אנחנו לא "מפריעים" זה לזה בכלל... אנחנו מרגישים כמו ילדים שלעולם לא יגדלו.”.
קרוטון-און-הדסון

לאחר שבילו את חודש ספטמבר 1916 בקוטג' שקנו בטרורו (אנ'), בראיינט וריד חזרו לגריניץ' וילג', שם תכנן קולקטיב הפרובינסטאון פליירס (אנ') להקים אלטרנטיבה לתיאטראות ברודוויי. בסופי שבוע הם לנו בקרוטון-און-הדסון (אנ'), במעלה הנהר מניו יורק, שם היו לתושבי הווילג' וביניהם איסטמן, דודג' והמאייר בורדמן רובינסון ואשתו, קוטג'ים. באוקטובר, בראיינט וריד קנו מבנה משלהם בקרוטון-און-הדסון. בינתיים, לריד שסבל ממחלות כליות מילדותו נאמר על ידי רופאיו כי הוא יצטרך לבצע ניתוח להסרת כליה. הניתוח, שנחשב ל"רציני ביותר", נקבע לאמצע נובמבר. ריד הפך את בראיינט ליורשת החוקית שלו, והשניים נישאו ב-9 בנובמבר במשרדו של פקיד המחוז בפיקסקיל (אנ') לפני שריד עזב ב-12 בנובמבר לניתוח בבית החולים ג'ונס הופקינס (אנ') בבולטימור.
מערכת היחסים המתמשכת של בראיינט עם או'ניל ובעיות גינקולוגיות בגינן טופלה בזמן שריד שהה בבית החולים הוסיפו לקשיים שחווה הזוג במערכת היחסים. כשחזר מבולטימור באמצע דצמבר, הזוג נסוג במשרה מלאה לקרוטון-און-הדסון על מנת להתאושש ולהתמקד בכתיבה. הם תכננו לנסוע לסין בשנת 1917 כדי לסקר אירועים עבור פרסומים אמריקאים, אמנם בינואר התוכניות נפלו כאשר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה נגד גרמניה הפכה בסבירות גבוהה. (ארצות הברית נכנסה למלחמה ב-6 באפריל) על מנת לשפר את מצבם הכלכלי, הזוג מכר את הקוטג' בטרורו למרגרט סנגר, וריד משכן את שעון הזהב של אביו. במקביל, עמדותיו האנטי-מלחמתיות החזקות, שהובעו ב-ההמונים ובמקומות אחרים, הרחיקו את רוב מעסיקיו, והפחיתו עוד יותר את הכנסתו. נוסף על לחצים אלו, הודאתו של ריד בפני בראיינט כי קיים מערכות יחסים מרובות, והאומללות שבה שררה מערכת היחסים ביניהם לאחר מכן הובילה לפרידה זמנית. כשהביעה בראיינט רצון לנסוע לאירופה, ריד סייע לה בשכנוע ג'ון נ. ווילר (אנ'), שהקים זמן קצר קודם לכן את סינדיקט בל (אנ'), להוציא עבורה תעודת עיתונאית. ריד שילם עבור נסיעתה, ובראיינט הפליגה ביוני על מנת לסקר את המלחמה בצרפת. לפי הביוגרפית וירג'יניה גרדנר, נסיעה זו לוותה בחרטה:
ברגע שהם נפרדו על סיפון הספינה, ריד ובראיינט נתקפו בחששות. לאחר מכן, עקבה השתפכות של מכתבים משני צדי האוקיינוס האטלנטי. שניהם סבלו, שניהם היו מבולבלים, בודדים ואומללים...

[המכתבים היו] הוכחה לקשר החזק הבסיסי שאחז בין השניים, המשוררת-כתבת ומבקרת החברה והאישה הבלתי יציבה והמושכת שחילץ מבנאליות הקיום של מעמד הביניים בפורטלנד.
המקור באנגלית
No sooner had they parted on board the ship than both Reed and Bryant were assailed by misgivings. An outpouring of letters from either side of the Atlantic followed. Both were suffering, both were confused, lonely, and miserable ... [The letters were] proof of the basically strong bond that held the two, the poet-reporter and social critic and the erratic, appealing woman he had rescued from the banality of middle-class existence in Portland.
במסע מעבר לאוקיינוס האטלנטי, בראיינט ראיינה חיילי שירות רפואי ונוספים על סיפון האספנייה (Espagne) וכתבה ידיעות אודותיהם ואודות האיום מהתקפות טורפדו. כאשר הגיעה לפריז, בראיינט ניסתה במשך מספר שבועות לקבל אישור מהרשויות הצרפתיות לבקר בחזית המערבית, אך לא הצליחה במשימתה בעקבות הניסיון המוגבל שלה בעיתונאות ומינה. לבסוף, היא אספה מידע אודות המלחמה ממקורות רבים ככל שיכלה לפגוש בפריז, ושלחה את ידיעותיה לריד, שערך אותן והעביר אותם לווילר.
פטרוגרד

באמצע אוגוסט, כשבראיינט חזרה מצרפת, ריד פגש אותה ברציף ואמר לה להתכונן לנסוע לפטרוגרד ארבעה ימים לאחר מכן על מנת לסקר את המהפכה הרוסית. איסטמן מ-ההמונים גייס כספים על מנת לשלם את הוצאות הנסיעה של ריד, וסינדיקט בל הטיל על בראיינט לדווח על המלחמה "מנקודת מבט של אישה". השניים עזבו את ניו יורק ב-17 באוגוסט, והגיעו לפטרוגרד, בירת רוסיה אז, כחצי שנה לאחר שהצאר הרוסי האחרון, ניקולאי השני, הוכרח לפרוש. בראשות אלכסנדר קרנסקי, הממשלה הזמנית שירשה את הצאר כבר שרדה ניסיון הפיכה של האלוף לבר קורנילוב. בראיינט וריד נכנסו לעיר לאחר פרשת קורנילוב ולפני שהבולשביקים הפילו את ממשלת קרנסקי במהפכת אוקטובר .
השניים התפייסו כזוג, ועבדו מחדרם במלון אנגלטר (אנ'), בראיינט וריד השתתפו בהתכנסויות במכון סמולני ובמקומות אחרים בפטרוגרד וראיינו אישים פוליטיים מובילים רבים, ביניהם לנין, טרוצקי וקרנסקי, והשניים חיברו בסופו של דבר ספרים בנושא - "שישה חודשים אדומים ברוסיה" (Six Red Months in Russia) מאת בראיינט ועשרת הימים שזעזעו את העולם מאת ריד. בראיינט סיקרה את פגישות הדומה, סעדה באולמות ערב ציבוריים עם חיילים ופועלים, וראיינה נשים מהפכניות, ביניהן יקטרינה ברשקובסקיה, הידועה כ"סבתא של המהפכה", מריה ספירידונובה, שלדעת בראיינט הייתה לאישה החזקה ביותר ברוסיה, ואלכסנדרה קולונטאי, שהפכה לקומיסרית העממית לרווחה חברתית והאישה היחידה בקבינט הבולשביקי. תוך זאת, בראיינט צברה אמון ציבורי בכישורי הדיווח המקצועיים שלה. עד לחזרתה לניו יורק, עבודתה כבר נקראה ברחבי צפון אמריקה. גרדנר כתב:
אביב 1918 בארצות הברית היה זמן של סתירות. פתיחות באשר לניסוי הרוסי החדש בערים ובעורף התקיימה במקביל לפטריוטיות המועצמת של ימי המלחמה... לא משנה מה הופיע בדפי המערכת שלהם, עורכי העיתונים ידעו שסיפורים עם ידע ממקור ראשון על המהפכה מוכרים עיתונים. הסינדיקט השמרני והרפובליקני של "Philadelphia Public Ledger" קנה את שלושים ושניים הסיפורים של בראיינט ומכר אותם ל-"New York American" של הרסט וליותר ממאה עיתונים ברחבי ארצות הברית וקנדה.
המקור באנגלית
[The] springtime of 1918 in the United States was a time of heightened contradictions. Openmindedness about the new Russian experiment in cities and the hinterland coexisted with the intensified patriotism of wartime ... No matter what appeared in their editorial pages, newspaper editors knew that feature stories with first-hand knowledge of the Revolution sold papers. The conservative and Republican Philadelphia Public Ledger syndicate bought Bryant's thirty-two stories and sold them to Hearst's New York American and to more than one hundred newspapers over the United States and Canada.
התאחדות עם ריד במוסקבה

בראיינט, גם היא חסרת דרכון, נסעה מחופשת לאשתו של איש עסקים שוודי, והגיעה לפטרוגרד בסוף אוגוסט 1920. כאשר בראיינט הגיעה לפטרוגרד, ריד היה בבאקו, והשתתף ב"קונגרס הראשון של עמי המזרח" (הקונגרס המזרחי), יחד עם הוועד הפועל של הקומינטרן. הוא השאיר לה מכתב עם מספר אפשרויות ללינה, אחת מהן הייתה חדר שסידר לה במלון דילובוי במוסקבה. במלון זה, ב-15 בספטמבר, נפגשו השניים מחדש, בילו יחד את הימים שלאחר מכן וביקרו את לנין, טרוצקי, המהפכן ההונגרי בלה קון, ואנוור פאשה, שר מלחמה לשעבר באימפריה העות'מאנית . בראיינט החלה להגיש כתבות חדשותיות במוסקבה עבור שירות החדשות הבינלאומי (אנ'), שהעסיק אותה לפני שעזבה את ניו יורק.
במכתב מיום 14 בנובמבר 1920, היא הסבירה את נסיעתה והפגישה המחודשת עם ריד:
מצאתי את ג'ק אחרי המסע הלא חוקי שלי ברחבי העולם. הייתי צריכה לשוט מסביב לפינלנד, להפליג שניים עשר ימים באוקיינוס הארקטי, להתחבא בצריף של דייגים ארבעה ימים כדי להתחמק מהמשטרה עם קצין פיני וגרמני, שניהם נידונו לגזר דין מוות בארצותיהם. כשהגעתי לשטח הסובייטי הייתי בקצה הנגדי של רוסיה מג'ק. כשהגעתי למוסקבה הוא היה בבאקו בקונגרס המזרחי. מלחמת אזרחים השתוללה באוקראינה. אות צבאי הגיע אליו והוא חזר ברכבת משוריינת. בבוקר ה-15 בספטמבר הוא רץ בצעקות לחדר שלי. [...]

היה לנו רק שבוע אחד יחד לפני שהוא הלך לישון, ונורא שמחנו למצוא אחד את השני. [...]

ביקרנו יחד את לנין, טרוצקי, קמינב, אנוור פאשה, בלה קון, ראינו את הבלט ואת "הנסיך איגור" ואת הגלריות החדשות והישנות.
המקור באנגלית
I found Jack after my illegal journey across the world. I had to skirt Finland, sail twelve days in the Arctic ocean, hide in a fisherman’s shack four days to avoid the police with a Finnish officer and a German, both under sentence of death in their own countries. When I did reach Soviet territory I was at the opposite end of Russia from Jack. When I reached Moscow he was in Baku at the Oriental Congress. Civil war raged in the Ukraine. A military wire reached him and he came back in an armored train. On the morning of September 15th he ran shouting into my room. [...]
We had only one week together before he went to bed, and we were terribly happy to find each other. [...]
We visited together Lenin, Trotsky, Kaminev, Enver Pasha, Bela Kun, we saw the Ballet and "Prince Igor" and the new and old galleries.