stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיל רגלים קל

חייל רגלים קל של צבא פורטוגל במלחמת חצי האי האיברי.
חיל רגלים קל הוא הסוג הקדום ביותר של חיל הרגלים. בעת העתיקה וימי הביניים חימושם היה דל וכלל קשתות וכלי הטלה למיניהם. הם נלחמו בדרך כלל במערך מפוזר, לעומת החי"ר הכבד שנלחם במערכים מוצקים. חיל הרגלים הקל קיים גם בצבאות מודרניים.
בצה"ל, המונח חי"ר קל מתייחס ליחידות חיל רגלים הנושאות ציוד קל (נשק קל אישי, רובי סער, רימוני יד, מקלעים ורובי צלפים), שנועדו בעיקר לפעולות ביטחון שוטף ושמירה על הגבולות. בחי"ר הקל משרתים גדודים מעורבים (גברים ונשים). הדרישות הפיזיות בהם נמוכות יותר וכך גם רמת ההכשרה. לוחמי חי"ר קל אינם מיועדים ללחימה אינטנסיבית (כגון מלחמה כוללת) אלא לפעולות אבטחה וביטחון שוטף. לפי אמיר אבשטיין ומידד אבידר המונח חי"ר קל הוצמד בתחילה ללוחמים ביחידת קרקל כדי לציין שמדובר בלוחמי חי"ר בעלי הכשרה פחותה, אך השימוש במושג הוא שגוי, שכן בעולם המושג light infantry מתייחס באופן כללי לחי"ר מוצנח או רגלי, ללא קשר לרמת ההכשרה.
היסטוריה > היסטוריה עתיקה

המושג של הסתערות הוא עתיק מאוד והיה מבוסס כבר בתקופות יוון העתיקה והרפובליקה הרומית, כדוגמת הפלטסטים והפסילוי היווניים, והוליטים הרומאים. כמו ב"מערך חי"ר קל" בתקופות מאוחרות יותר, המונח תיאר יותר את תפקיד הלוחמים מאשר את משקל ציודם בפועל. ציוד הפלסטים, לדוגמה, הלך ונהיה כבד יותר באותו הזמן שציודם של לוחמי ההופליטים הלך והוקל. מה שהפך את הפלסטים לחי"ר קל היה העובדה שנלחמו במערך פתוח כלוחמים ניידים, בעוד שההופליטים לחמו בשורה אחת במערך הפלנקס, ולכן נחשבו לחי"ר כבד.
היסטוריה > היסטוריה מודרנית

בצבאות הסדירים המוקדמים של העת החדשה נהגו להסתמך לעיתים קרובות על כוחות בלתי-סדירים לצורך ביצוע משימות של חי"ר קל. הצבא הצרפתי, לדוגמה, העסיק יחידות שכירי חרב מגרמניה והבלקן ששימשו כסיירים באזורים קשים עד להקמת חיל קבוע של רובאי הרים ("Fusiliers des Montagnes") בשנות ה-40 של המאה ה-18. במאה ה-17, נהגו לעיתים להפעיל את הדרגונים כלוחמי הסתערות ניידים של אותה תקופה – חיל רגלים רכוב שדוהר לקרב על גבי סוסים, אך נלחם כשהוא רגלי, מה שהעניק לו יתרון של ניידות שחסרה לחי"ר הרגיל.
במאה ה-18 ובמאה ה-19, לרוב גדודי החי"ר היה פלוגת חי"ר קל שהייתה חלק אינטגרלי מהמערך שלהם. חברי הפלוגות הללו היו בדרך כלל חיילים קטני גוף, זריזים ובעלי יכולת ירי מדויקת, אשר התאפיינו ביוזמה אישית. הם לא לחמו לרוב במערכים מסודרים כמו שאר החי"ר, אלא בקבוצות מפוזרות. הם היו אמורים להימנע ממעורבות בקרב פנים-אל-פנים אלא אם כן היה צורך בכך, ופעלו בדרך כלל לפני קו הלחימה הראשי במטרה להטריד את האויב ולסגת לעמדת האם.
במהלך השנים 1777–1781, אימץ הצבא הקונטיננטלי של ארצות הברית את השיטה הבריטית של גיוס עונתי של גדודי חי"ר קל כיחידות זמניות לפעילות שטח, על ידי איחוד פלוגות החי"ר הקלות שהופרדו מגדודיהן המקוריים.
לעיתים נשאו חיילי החי"ר הקל רובים קלים יותר מאשר יתר לוחמי החי"ר, ולעיתים נשאו רובים ייעודיים ולבשו מדים ירוקים. בבריטניה כונו יחידות אלו כגדודי רובאים, ובמדינות דוברות גרמנית כונו יגר (Jäger) ושוצן (Schützen). בצרפת, בתקופת המלחמות הנפוליאוניות, כונה החי"ר הקל "וולטיז'ר" (Voltigeurs) ו"שאסר" (Chasseurs), והצלפים כונו "טיראייר" (Tirailleurs). הצבא האוסטרי הפעיל החל מאמצע המאה ה-18 את רגימנטי הגרנזרים (Grenzer), שהחלו את דרכם כיחידות מליציה בלתי סדירות שגויסו מאזורים גבוליים. הם השתלבו בהדרגה בחי"ר הסדיר והפכו לסוג היברידי שהצליח להתמודד מול הצבא הצרפתי. בעקבות ניצחונו של נפוליאון על אוסטריה בשנת 1809, אולצו האוסטרים לוותר על שטחים מהם גויסו הגרנזרים המסורתיים, ונפוליאון צירף כמה מהיחידות הללו לצבאו שלו. בשנת 1797 הוקמו בפורטוגל פלוגות "ציידים" ("Caçadores") בצבא הפורטוגזי, ובשנת 1808 הן הפכו לגדודי ציידים עצמאיים, שהתפרסמו ביכולת קליעה מדויקת למרחקים ארוכים.
קציני החי"ר הקל נשאו לעיתים קרובות רובים או מוסקטים במקום אקדחים, וחרבותיהם היו סיף מעוקל וקל, בניגוד לחרבות הכבדות והישרות של קציני חי"ר אחרים. הפקודות ניתנו באמצעות ביוגל או משרוקית במקום תופים צבאיים (אנ'), שכן צליל הקרן נישא למרחק רב יותר, וקשה להתקדם במהירות כשנושאים תוף. כמה צבאות, בהם הצבא הבריטי והצרפתי, גייסו רגימנטים שלמים (או הסבו יחידות קיימות) לחי"ר קל. אלה נחשבו ליחידות עילית, שכן נדרשו הכשרה מיוחדת, דגש על משמעת עצמית, יכולת תמרון ויוזמה אישית לביצוע משימות של חי"ר קל וגם של חי"ר רגיל.
היסטוריה > המאה ה-19 והלאה

לקראת סוף המאה ה-19, עם התקדמות הנשק האישי, החלה דעיכת הלחימה במערכים גדולים, וההבדלים בין חי"ר קל לחי"ר כבד החלו להיטשטש. למעשה, כל החי"ר הפך לחי"ר קל במונחים של פעילות בשדה הקרב. מספר רגימנטים שמרו על שמם ומסורותיהם, אך בפועל לא היה הבדל משמעותי ביניהם לבין יחידות חי"ר אחרות.
בפתח מלחמת העולם הראשונה, כללו הצבא הבריטי שבעה רגימנטים של חי"ר קל, אשר נבדלו מיתר יחידות החי"ר רק בתחזוקת סמלים מסורתיים כגון קרן סמלים, קסדות ירוקות במדי טקס וצעדה מהירה יותר במצעדים.[3]
היסטוריה > תקופה עכשווית

כיום המונח "קל" מתאר, בטבלת הארגון והציוד של צבא ארצות הברית, יחידות שאין להן כלי נשק כבדים או שריון, או שלהן פחות אמצעי רכב. יחידות חי"ר קל חסרות את עוצמת האש, הניידות המבצעית וההגנה של יחידות ממוכנות או משוריינות, אך הן נהנות מניידות טקטית גבוהה יותר ויכולת לבצע משימות בתנאי שטח קשים ובתנאי מזג אוויר המונעים תנועה של רכבים.
כוחות חי"ר קל מסתמכים על יכולתם לפעול בתנאים מגבילים, על אפקט ההפתעה, עוצמת פעולה מהירה, מיומנות גבוהה, התגנבות, ידע בשטח ורמת כושר גבוהה של החיילים כדי לפצות על חוסר בעוצמת אש. אף על פי שהמונח "קל" מתאר אותם, חיילים בכוח כזה נושאים בדרך כלל עומס אישי כבד יותר מזה של כוחות אחרים; עליהם לשאת את כל הדרוש להם כדי להילחם, לשרוד ולנצח בשל היעדר כלי רכב תומכים.
כוחות כמו הדיוויזיה המוטסת ה-101 והדיוויזיה המוטסת ה-82 מסווגים כחי"ר מוטס ומוטס-תקיפה בהתאמה, אך נכללים תחת הקטגוריה של חי"ר קל. הם מיועדים לרוב ללחימה בתנאים קשים כגון הרים או תנאי קור (הדיוויזיה ההררית העשירית, חיל הנחתים המלכותי יחידת אלפיני ועוד) או בג'ונגל (כגון רגימנט הסיור הראשון בפיליפינים והגדודים בג'ונגל של הצבא הברזילאי).
היסטוריה > המאה ה-20 וה-21

בשנות ה-80 של המאה ה-20 הגדיל צבא ארצות הברית את כוחותיו הקלים כדי להתמודד עם איומים חדשים שדרשו כוחות ניידים יותר המסוגלים לפעול בסביבות מגבילות לפרקי זמן מוגבלים. בשיאו, כלל המערך את הדיוויזיות ה-6 וה-7 (חי"ר קל), הדיוויזיה ההררית ה-10, הדיוויזיה ה-25 ורגימנט הריינג'רס ה-75. הפלישה האמריקאית לפנמה מצוטטת לעיתים קרובות כהוכחה לקונספט. כמעט 30,000 כוחות אמריקאים, רובם קלים, נפרסו לפנמה תוך פרק זמן של 48 שעות כדי לבצע פעולות לחימה. ב-30 בספטמבר 1985 הופעלה מחדש דיוויזיית הרגלים ה-29 (המשמר הלאומי של צבא מרילנד ווירג'יניה) בפורט בלוואר, וירג'יניה כדיוויזיית החי"ר הקלה היחידה ברכיבי המילואים של צבא ארצות הברית.
במהלך שנות ה-90, הרעיון של כוחות קלים גרידא בצבא ארצות הברית נבדק עקב הירידה בקטלניות ובכושר השרידות שלהם. בדיקה זו הביאה לצוות הלחימה של חטיבת סטרייקר, התמקדות רבה יותר ביחידות מאורגנות משימות (כגון יחידות משלחת ימיות ) וצמצום של כוחות קלים בלבד.
למרות צמצומם, כוחות קלים הוכיחו את עצמם כמוצלחים באפגניסטן והדגישו את הצורך המתמשך בחיל רגלים קל.
ראו גם

יגר (חיל רגלים קל בארצות דוברות גרמנית)
שאסור אה פייד (חיל רגלים קל בארצות דוברות צרפתית)
רובאי (חיל רגלים קל בארצות דוברות אנגלית)
פרשים קלים
הערות שוליים

↑  אמיר אבשטיין ומידד אבידר, "צבא ההגנה - בין זהות לאתוס", בין הקטבים (22–23), אוקטובר 2019, עמ' 155
↑  Chartrand, Rene (1997). Louis XV's Army (4) Light Troops and Specialists. Bloomsbury USA. p. 37. ISBN 1-85532-624-8.
↑  Chartrand, Rene (1988). Louis XIV's Army. Bloomsbury USA. p. 37. ISBN 0-85045-850-1.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4167223-9 
פלטסט אגריאני, המאה הרביעית לפני הספירה
חי"ר קל צרפתי ביער בתקופת המלחמות הנפוליאוניות, מאת ויקטור הואן.
הפלוגה החלוצית של גדוד יגר ה-27 של צבא פינלנד חוזרת ממצעד בלייפאיה (ליבאו) ב-1917.
מארק אזאדובסקי

| --- | --- |

 לידה:  6 בדצמבר 1888 (יוליאני) אירקוטסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  24 בנובמבר 1954 (בגיל 65) סנקט פטרבורג, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 ענף מדעי:  פולקלוריסטיקה, אתנוגרפיה, לימודי ספרות, ביבליוגרפיה 
 מקום לימודים:  Faculty of History and Philology of St. Petersburg University (1913) 
 מוסדות:  אוניברסיטת סנקט פטרבורג (1949)  אוניברסיטת המדינה של אירקוטסק (1923–1930)  אוניברסיטת טומסק (1918–1921)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  עיטור הדגל האדום של העמל (1945) 
 
מארק אזאדובסקי (ברוסית: Марк Константинович Азадовский ‏; (18 בדצמבר 1888 - 24 בנובמבר 1954) היה חוקר ספרות ופולקלור רוסי-סובייטי ממוצא יהודי. קונסטנטין אזאדובסקי הוא בנו.
קורות חיים

מארק אזאדובסקי נולד בשנת 1888 באירקוטסק למשפחה יהודים שהתנצרו. סבו היה קנטוניסט, יליד ברדיצ'ב שאחרי סיום השירות הצבאי התיישב באירקוטסק. קוסמונאוט בוריס וולינוב קרוב משפחתו.
עד לשנת 1907 מארק אזאדובסקי למד באירקוטסק. בשנה זו הוא נעצר והואשם באחזקת ספרות מהפכנית. הוא שוחרר מחוסר הוכחות. אביו העביר אותו לחברובסק בה הוא הצליח לקבל "תעודת יושר". זה איפשר לו להתקבל ללימודים באוניברסיטת סנקט פטרבורג בה הוא למד עד לשנת 1913.
בשנים 1913–1915 אזאדובסקי השתתף בסיור מדעי בסיביר המזרחית. במהלך הסיור הוא אסף סיפורי עם רבים.
בשנת 1921 אזאדובסקי החל ללמד במוסד להשכלה גבוהה בעיר צ'יטה ובשנת 1923 עבד לאוניברסיטת אירקוטסק. הוא השתתף במספר סיורים מדעיים באזור. בשנת 1925 הוא קיבל מדליית זהב של האגודה הגאוגרפית הרוסית על ממצאי סיוריו.
בשנת 1930 אזאדובסקי הגיע ללנינגרד והיה פרופסור במכון לחקר דיבור. בשנת 1935 הוא קיבל תואר "דוקטור למדעים".
במרץ 1942 ביחד עם המשפחה הוא הצליח לצאת מלנינגרד הנצורה ועד לשנת 1945 היה מלמד באוניברסיטת אירקוטסק. לאחר סיום המלחמה הוא חזר ללנינגרד.
בשנת 1948, בתחילת המאבק נגד קוסמופוליטיות הוא ביחד עם פרופסורים נוספים ויקטור ז'ירמונסקי, גריגורי גוקובסקי ובוריס אייכנבאום פוטרו מהאוניברסיטה. אזאדובסקי שכבר היה לאחר התקף לב איבד את ההכרה עוד במהלך הישיבה.
לאור מצבו הבריאותי הוא היה מרותק למיטה, עבר כמה ניתוחים ונפטר בשנת 1954 בלנינגרד.
הפיגוע בקניון וסטגייט

| --- | --- |

 תאריך:  21 בספטמבר 2013
 מקום:  קניון וסטגייט, ניירובי, קניה
 קואורדינטות:  1°15′24″S 36°48′12″E﻿ / ﻿1.256803°S 36.803283°E﻿ / -1.256803; 36.803283
 סוג:  רצח המוני, פיגוע 
 נשק:  רובי סער מדגם AK-47 ורימונים
 הרוגים:  67
 פצועים:  175
 מבצע:   א-שבאב
 מספר מפגעים:  5
  (למפת ניירובי מוגדלת) הפיגוע בקניון וסטגייט(למפת ניירובי רגילה) הפיגוע בקניון וסטגייט
 
פיגוע הירי בקניון וסטגייט שבניירובי הוא פיגוע טרור אסלאמי שהחל ב-21 בספטמבר 2013 בניירובי, בירת קניה.
הפיגוע

בצהרי 21 בספטמבר 2013 תקפה קבוצת מחבלים חמושים ברובי סער מדגם AK-47 ורימונים את קניון וסטגייט בניירובי, בירת קניה. ארגון הטרור המוסלמי א-שבאב הסומלי, המזוהה עם אל-קאעידה, נטל אחריות על הפיגוע. תוך כדי מהלך האירועים פרסמו נציגי הארגון באמצעות חשבון הטוויטר של הארגון הודעות אודות האירוע בזמן אמת. טוויטר בתגובה השעתה את פעילות החשבון.
על פי דיווחים שונים, בעת ההתקפה הבדילו החמושים בין מוסלמים לשאינם מוסלמים, בין השאר בשאלה "מי היא אם הנביא?".
בנוסף לירי בעשרות אזרחים החזיקו המחבלים עשרות בני ערובה. ב-23 בספטמבר החלה פעולה לשחרור בני הערובה. במהלך הפעולה נשמעו פיצוצים וחלקים מהקניון קרסו. הפעולה הסתיימה למחרת, כאשר כוחות הביטחון השיגו שליטה על הקניון ושחררו את בני הערובה. בליל 24 בספטמבר הודיעה קניה רשמית על סיום פעולת השחרור ואמרה שבפעולה נהרגו 5 מחבלים ועוד 11 מחבלים נעצרו. בפיגוע נהרגו 67 אזרחים (מתוכם 5 אנשי כוחות ביטחון) ונפצעו כמאתיים.
הפיגוע > התערבות ישראלית

בזמן הפיגועים היה הקניון בבעלות ישראלים, ולפחות ארבעה מסעדות בקניון נמצאות בבעלות/מופעלת על ידי ישראלים, לפי מקורות ישראלים. ה-International Business Times קבע כי לקניה ולישראל יש הסכם ביטחון סודי. החלו דיווחים על חיילי צה"ל שהשתתפו במתקפה הנגדית נגד המחבלים והצטרפו ללחימה לצד צבא קניה, למרות שמשרד החוץ הישראלי סירב לאשר או להכחיש את נוכחותם של כוחותיה.
ראו גם

מתקפת הטרור באוניברסיטת גאריסה בקניה
ההתקפות על שגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה
מתקפת הטרור בניירובי 2019
הערות שוליים

↑  הפיגוע בקינון וסטגייט, באתר האינדיפנדנט (באנגלית)
↑  רויטרס‏, תם המצור בקניה: 11 מחבלים נלכדו, 3 קומות קרסו, באתר וואלה, 24 בספטמבר 2013
↑  David M. Anderson and Jacob McKnight, "Kenya at war: Al-Shabaab and its enemies in Eastern Africa", African Affairs vol. 114 (2015), p. 16
שאול דגן

| --- | --- |

 לידה:  6 באוקטובר 1930 (בן 94) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  בית הספר תחכמוני  האוניברסיטה העברית בירושלים  מקוה ישראל  בית הספר לקציני ים עכו 
 shauldagan.wordpress.com
 
שאול דגן (נולד ב-6 באוקטובר 1930) הוא חקלאי, מחנך, ארכיונאי וסופר ישראלי, מחברם של ספרים רבים על תולדות היישוב.
ביוגרפיה > ילדות

שאול נולד בירושלים ב-1930 (ערב סוכות תרצ"א) בשכונת כרם אברהם, למשה יהודה בר (למשפחת לדרברג) ופרידה (לבית מרגוליס). המשפחה הייתה מסורתית ושני ההורים באו ממשפחות חרדיות. למד בבית הספר תחכמוני בירושלים וב-1944 המשיך ללימודי חקלאות במקווה ישראל שם למד עד 1947.
ביוגרפיה > מלחמות ישראל

כחבר בארגון ההגנה נטל חלק במבצע הגידם, 1946. ולקח חלק בעלייה לביריה ב' ולביריה ג'. היה בין אלו שהורשו להישאר בנקודה המבודדת לאחר ההסכם עם הבריטים. בשלב מסוים חזר למקווה ישראל להשלים את לימודיו. ב-1948 גויס לצה"ל.
במהלך מלחמת העצמאות גויס לגדוד 12 של חטיבת גולני והשתתף בקרבות העמק ובמבצע חירם לשחרור הגליל העליון. בדצמבר 1948 ירד עם גדודו לנגב המערבי במסגרת מבצע יואב ונשלח עם יחידתו לפעולת הסחה בעזה כחלק מפעולה לכיתור הצבא המצרי באבו עגילה. פעולה זו הסתבכה ולכוח היו נפגעים רבים.
עם סיום המלחמה חזר שאול לביריה לטיפול בעדר צאן שנאסף בתקופת הקרבות ונשאר עם חברי גרעין ו' של בני עקיבא עד שהישוב התפרק. עבר עם אנשי הקבוצה ליישוב עין צורים בדרום ונשאר שם שנתיים כחקלאי.
שאול המשיך לשרת בצה"ל במסגרת שירות המילואים והשתתף במבצע קדש, מלחמת ששת הימים, מלחמת יום כיפור ומלחמת שלום הגליל.
ביוגרפיה > פעילותו החקלאית

לאחר שעזב את עין צורים הצטרף שאול למחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית ונשלח תחילה למושב פטיש שם הקים משתלת עצי פרי ולאחר מכן הועבר סמוך לכפר אוריה שם הקים משתלה נוספת שמרבית העובדים בה היו עולי תימן ממרבד הקסמים. חלק מהעובדים במשתלה הגיעו מקיבוץ הראל הסמוך ואחת מהן הייתה רותי קיטאי (לימים אשתו). המשתלה בכפר אוריה סיפקה שתילים של עצי פרי ליישובים רבים ברחבי הארץ.
ב-1955 עברו שאול ורות לגור בבית הספר החקלאי כדורי שם היה אחראי על המטעים והכשרת הקרקע.
ביוגרפיה > פעילותו החינוכית

ב-1958 החל ללמוד תנ"ך והיסטוריה של עם ישראל בשלוחת חיפה של האוניברסיטה העברית בירושלים. עם סיום לימודיו ב-1963 החל ללמד בבית הספר לקציני ים ובהמשך בבית הספר בסמ"ת, כמחנך וכמורה לתנך ולהיסטוריה.
במקביל לעבודתו החינוכית החל שאול לבקר בישובי העלייה הראשונה והשנייה שם ראיין את ותיקי היישובים ואסף מידע היסטורי שהיווה בהמשך, בסיס לספריו הרבים על תולדות היישוב.
שאול היה בין מקימי ארגון המורים התיכוניים ואף השתתף בארגון שביתת המורים הגדולה בשנת 1970. היה בין מקימי בטאון ארגון המורים "מעלות" והיה הכתב הראשי שלו.
כתיבה ותיעוד > ארכיונאות ומוזיאונים

דגן נתבקש על ידי אוניברסיטת חיפה להקים את ארכיון אבא חושי וריכז בו 45 אוספים אישיים (בנוסף לארכיונו האישי של אבא חושי). עקב מחסור תקציבי נסגר הארכיון.
ב-1982 התבקש דגן, על ידי ראש המועצה המקומית ישי שיבובסקי, להקים ארכיון היסטורי בזכרון יעקב לציון שנת המאה לעלייה הראשונה. הארכיון שכן במרתף בית המועצה, בבית הפקידות והחומרים נאספו מעזבונות ותיקי המושבה וכן מהארכיון הציוני, הספרייה הלאומית ומארכיונים ברחבי הארץ.
ב-2010 מסר דגן את ארכיונו הפרטי לרשות "המוזיאון לעלייה ראשונה" בזכרון יעקב.
בנוסף היה דגן מעורב בהקמת מוזיאון העלייה הראשונה ומוזיאון מחתרת ניל"י בבית אהרנסון (שניהם בזכרון יעקב) כאיש תוכן מוביל.
כתיבה ותיעוד > כתיבה, פרסומים והרצאות

דגן פרסם מעל עשרים ספרים העוסקים בתולדות היישוב. חלק מהם שיתופי פעולה עם מחברים עמיתים, ורבים בשיתוף רעייתו רות דגן. הוא כתב על תולדות השומר, על אישים ופרשיות, הקמת יישובים בימי העליות הראשונות ועל אירועים בתולדות ההגנה ומלחמת השחרור.
בשנים האחרונות חזר דגן אל ההקלטות (באודיו ובווידאו) של שיחותיו עם אנשי ההתיישבות והוציא לאור שלוש אסופות, בהן סיפורי הגליל התחתון, הגליל העליון ומעשי ראשונים (כולל פרק מחווה ארוך ומפורט לאליהו קראוזה, מנהל בית הספר החקלאי מקוה ישראל).
דגן מרצה בחוגי בית ובקרב ותיקי דור תש"ח. כמו כן הוא מוזמן לכנסים ולאירועי מורשת.
פרסם מאמרים רבים בביטאונים שונים שהופצו בישראל (מעלות, טבע וארץ,) המאמרים רוכזו בבלוג אינטרנטי בשם "ראשונים בארץ ישראל".
משפחה

שאול דגן נישא ב-1955 לרות דגן (לבית קיטאי) אותה הכיר בתקופת היותה חברת קיבוץ הראל. רות היא העורכת והמוציאה לאור של ספריו והם גרים בחיפה.
ספריו

שנים של זהב (1980) הוצאת החברה למחקר מדעי שימושי. אוניברסיטת חיפה.
לזכרו של ראובן אבירם (1980) הוצאת מעלות.
פרקי חיים, בין קסטינה לנהלל (1981) שושנה וזלמן אייזנברג - פלד. בהוצאת המשפחות פלד ובן חיים.
בסמ"ת ביובלו (1983) חלוץ מערכת החינוך הטכנולוגי בארץ ישראל. תרצ"ג –תשמ"ג. הוצאת בית הספר להנדסאים ולטכנאים – בסמ"ת.
סיפורים גליליים מופלאים (1984) הוצאת משרד החינוך והתרבות, אגף הנוער,
ראשונים באום- ג'וני (1986) האברמסונים, הוצאת משפחת אברמסון.
מזמארין לזכרון יעקב (1988) החברה להגנת הטבע והמועצה המקומית זכרון יעקב.
בין תל-עדש לחמארה (1988) זכרונותיו של משה לויט - חבר ה"שומר", החברה להגנת הטבע.
פל-היב בדווים בפלמ"ח בימי תש"ח (1993) המרכז לחקר כוח המגן ע"ש ישראל גלילי. עם אבנר קוזוינר
אבירי מסדר המלריה (1993) רשימות, סיפורים, וזכרונות מהמושבות זכרון יעקב, בת שלמה, מאיר שפיה ועתלית, הארכיון ההיסטורי והמועצה המקומית זכרון יעקב.
תוכנית הצפון (1994) היערכות ארגון ה"הגנה" מול סכנת הפלישה במלחמת העולם השנייה. המרכז לחקר כוח המגן ע"ש ישראל גלילי וההוצאה לאור של משרד הביטחון.
ספר הפו"ש (1995) פלוגות השדה של ארגון ה"הגנה". המרכז לחקר כוח המגן וההוצאה לאור של משרד הביטחון.
שמעון אבידן – האיש שהיה לחטיבה (1995) חטיבת "גבעתי" במלחמת העצמאות. עם אליהו יקיר. הוצאת יד יערי בגבעת חביבה.
הגדוד השלישי בבריגדה היהודית חי"ל (1996) החטיבה היהודית הלוחמת -חי"ל, במלחמת העולם השנייה. הקרן הישראלית ע"ש תד אריסון.
בדרך הראשונה לציון (1998) מושבות העלייה הראשונה. הקרן הישראלית ע"ש תד אריסון.
On The First Road To Zion, 1998
זמן החלום (2000) ראשונים בדרך לא סלולה – הקרן הישראלית ע"ש תד אריסון.
בדרך לא סלולה – סיפורו של כפר חיטים (2001) ראשון המושבים השיתופיים בארץ, עם אליהו יקיר - בני כפר חיטים והקרן הקיימת.
פלמ"ח - הראל, ספר לוחמי גדוד הפורצים (2004) הוצא לאור על ידי לוחמי הגדוד.
בין הדגניות לכנרת- אסופת זכרונות של ותיקים. (2007) הוצאה עצמית, בסיוע תרומה של קרן ברל כצנלסון.
היה חלום (2009)  קיבוץ הראל 1948 - 1955. הוצאת חברי הראל.
מושבות הגליל התחתון – ערש הפלאחות העברית. (2010) אסופת זיכרונות. הוצאה עצמית, בסיוע קרן ברל כצנלסון.
עקשנים על ההר (2012) זכרון יעקב ובנותיה, 1882 -1918, מוזיאון העלייה הראשונה והמועצה המקומית זכרון יעקב לציון 130 שנים לזכרון יעקב.
את גבול גליל העליון אנחנו שומרים (2015) מזיכרונותיהם של בני הדור הראשון והשני למתיישבי הגליל העליון בשנים 1882- 1920. הוצאה פרטית חיפה תשע"ה
ראשונים תמיד (2019) ב"כיבוש הקרקע", העבודה והשמירה, הוצאה פרטית חיפה, תשע"ט
הערות שוליים

↑  נולד בבבית החולים שערי צדק
↑  נחום ברוכי, ביריה שלנו, מקוה ישראל: מועצה לשימור אתרים ספרית יהודה דקל, 2013
↑  שאול דגן בראיון על הקמת ארגון המורים, באתר youtube, ‏26.3.2011
↑  שאול דגן, שביתת המורים 1970, מעריב, 15 בנובמבר 1970
↑  שאול דגן, מאמרים ב"מעלות", באתר ראשונים בארץ ישראל, ‏1969-1972
↑  אוסף שאול דגן במוזיאון העלייה הראשונה ע"ש משה ושרה אריזון בזכרון יעקב באתר "יד בן צבי"
↑  ספרי שאול דגן, באתר סימניה
↑  היסטוריה מתוך הספר: בסמ"ת ביובלו 1983 - 1933, מאת שאול דגן
↑  פרסומים חדשים - מזאמארין לזכרון יעקב, מעריב, 4 ביולי 1988
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298293605171  VIAF: 11435902   WorldCat (עם VIAF): 11435902
דניאל פרנסוורת'

דניאל דואן טומפקינס פרנסוורת' (באנגלית: Daniel Duane Tompkins Farnsworth;‏ 23 בדצמבר 1819 –  5 בדצמבר 1892) היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כנשיא הסנאט של מדינתו בשנים 1869–1871, ובמהלך שבוע אחד ב-1869, כיהן מתוקף תפקידו כמושל וירג'יניה המערבית השני.
ביוגרפיה

דניאל פרנסוורת' נולד בסטטן איילנד שבניו יורק. כשהיה בן שנתיים עברה משפחתו לבאקהנון שבמחוז אפשור שבווירג'יניה (כיום בתחומי וירג'יניה המערבית). הוא נשא לאישה את מרי אירלנד. ב-1869 היה פרנסוורת' נשיא הסנאט של וירג'יניה המערבית כאשר התפטר המושל ארתור בורמן כדי לכהן בסנאט של ארצות הברית. לאחר מכן כיהן פרנסוורת' כמושל וירג'יניה המערבית במשך שבעה ימים.
דניאל פרנסוורת' נפטר בבאקהנון ב-5 בדצמבר 1892. נטמן בבית הקברות היבנר שבעיר.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 1692
ממלכות הארץ התיכונה

ממלכות הארץ התיכונה הן ממלכות בדיוניות בעולמו הפנטזי של ג'.ר.ר. טולקין, כפי שהופיעו בספריו השונים ובראשם שר הטבעות והסילמריליון.
ממלכות העלפים > דוריאת (נחרבה)

הממלכה הראשית של הארץ התיכונה בעידן הראשון, שמלכה היה אלו תינגול ומלכתה הייתה מלין המיא.
הממלכה הייתה בתוך יער גדול המכותר בחומת כשפים בלתי-נראית שיצרה מלין, שחסמה את הכניסה מפני כל אותם שתינגול לא רצה בהם, מלבד אם היו חזקים מהמלכה מלין. שוכני דוריאת היו הסינדר, העלפים האפורים (תת-עדה של הטלרי) ובעיניהם היה תינגול אדיר כאחד המיאר, כיוון שהיה היחיד מכל בני הטלרי בארץ התיכונה שראה את אור שני העצים של ולינור. בירת דוריאת הייתה "מנגרות" (אלף-המערות), ששכנה תחת האדמה ונודעה בתפארתה. לאחר מות תינגול, שבה מלין אל ולינור בחשאי וסיפרה זאת רק לשר הצבא. במקומם, משלו שם לעת קצרה הנסיך קלבורן, בן-משפחה לתינגול, ורעייתו הגבירה גלדריאל, שהייתה בת-מלוכה של הנולדור וידידה קרובה למלין.
ממלכות העלפים > גונדולין (נחרבה)

פירוש שמה: הסלע הנסתר. היא העיר הנסתרת שנוסדה בעמק טומלדן המוקף בהרים גדולים ובמשכנות העיטים. ממלכה זו נבנתה על הסלע הענק שבלב העמק, המוקף מזרקות טבעיות. מלך גונדולין היה טורגון בן פינגולפין, המלך העליון של הנולדור. טורגון התבקש לבנות אותה במצוות אולמו, אל המים. בתו של טורגון הייתה הנסיכה ידריל קלברינדל. רוב תושבי גונדולין היו נולדור מאנשי טורגון, אך גם היו מעט מן הסינדר. כאשר הושלמה בניית גונדולין, יצאו כל אלה בעת לילה בחשאי להתיישב בעיר הנסתרת. הממלכה הזו נבנתה במתכונת העיר טיריון שבולינור, שנודעה כיפה מכל הערים בעולם. היא הייתה לבנה, ומוקפת חומות ומדרגות, ובלבה היה צריח-המלך הגבוה. נאמר שמלמעלה נראתה כיהלום. העיר נתגלתה ונחרבה לקראת סוף העידן הראשון על ידי צבא מורגות, ורבים מניצוליה נחשבים לחכמים ולאדירים שבעלפים, ביניהם אקת'ליון וגלורפינדל.
ממלכות העלפים > נרגותרונד (נחרבה)

ממלכה זו ידועה כאחת האדירות בממלכות העלפים העתיקות. החלו לבנות אותה הגמדאים אך נטשוה. היא שכנה ממערב לדוריאת', ובהשראת עיר בירתה, הוקמה תחת אדמת הנהר "נרוג". מלכה היה פינרוד פלגונד בן פינרפין, שהיה גם אהוב על בני-האדם והגמדאים. פינרוד התבקש לבנות אותה במצוות אולמו, אל המים, כמקום מחסה מפני צבאות מורגות. בתו של פינרוד הייתה הנסיכה פינדוילס, שנודעה בכינוי "העלמה הבתולה" מאחר שנהרגה בצעירותה. נרגותרונד מתוארת כממלכה מפוארת מאוד, מחסן-נשק ומצבור אוצרות. תושביה היו עלפי נולדור. העיר נחרבה לבסוף על ידי גלאורונג, אבי הדרקונים של מורגות, ושימשה אותו כמשכנו בשל חמדנותו לאוצרות, עד שנהרג על ידי טורין כנקמת ילידי הורין.
ממלכות העלפים > הפלס (נחרבה)

משמעות המילה "קו-הגלים", "החוף" של בלריאנד, ממזרח לנרגותרונד. באזור זה חיו עלפי הנמלים, ובארץ זו הם הקימו את הערים בריתומבר ואגלרסט. עלפי הנמלים במוצאם הם טלרי, ולפיכך הם נחשבים לסינדר, עלפים אפורים. מכאן שהם בני-ברית לשוכני דוריאת' ורעות שוררת ביניהם. אדון הפלס היה קירדן חרש הספינות, שהיה לשר תחת המלך תינגול. כל שוכני הפלס היו עלפים יורדי-ים וחרשי-ספינות שאהבו את הים יותר מכל דבר אחר. ערי הפלס נחרבו לקראת סוף העידן הראשון, וכל ניצוליה נמלטו עם קירדן בחשאי לאי בלר שלחופי הארץ התיכונה, ועמם רבים מניצולי גונדולין ונרגותרונד. אלה שנותרו בארץ התיכונה לאחר העידן הראשון היו שוכני מיתלונד.
ממלכות העלפים > ארגיון (נחרבה)

פשר שמה "ארץ עצי-הצינית", והיא מכונה גם "עיר הצורפים". ארץ זו נוסדה לקראת סוף העידן הראשון במחוז אריאדור, על הרי האובך, ליד משכנות קהזד-דום (מוריה) של הגמדאים. מייסדיה היו הגבירה גלדריאל והאדון קלבורן (בעלה), ואנשיהם היו נולדור ברובם, והיתר סינדר. הנולדור אפיינו את רוחה, בעיקר מבחינת האהבה למלאכות כפיים, יצירה, חישול וחרישה. העיר הראשית של ממלכת ארגיון הייתה אוסט-אין-אד'יל. בשונה משאר ממלכות העלפים של העידן השני, בארגיון דווקא התקבל סאורון בברכה, בתחפושת של אל טהור וטוב בשם אנטר, "שר המתנות", כי שוכני ארגיון השתוקקו ללמוד מחוכמתו. אז קלבורן וגלדריאל ומעט מאנשיהם נטשו את ארגיון לטובת לות'לוריין משנאתם את אנטר, וקלברימבור נכדו של פאנור משל בה במקומם. כמו כן, בעיר הראשית של ארגיון חושלו טבעות הכוח בעזרת אנטר על ידי הטובים בחרשי הנולדור, ובפרט קלברימבור. ארגיון נחרבה בשנת 1967 לעידן השני, לאחר מלחמה קשה שבה נהרגו עלפים רבים ובהם קלברימבור שגופתו משמשת לעת הזו כשלט לפני צבאות סאורון, שמוצא את כל טבעות-הכוח מלבד השלוש האדירות.
ממלכות העלפים > לינדון

בעידן הראשון היה זה כינוים של ארד לוין, "ההרים הכחולים", כי הם כונו ארד לינדון, "הרי המנגינה". הם היו בדרום מזרח בלריאנד, ליד אוסיריאנד שבה חיו מעט ננדור, עלפי יערות נודדים שאכן הרבו לנגן. לאחר שבלריאנד שקעה תחת הים, הרי לינדון היו השרידים היחידים ממנה, ונהפכו לצפון-מערב אריאדור. בעידן השני יסד שם גיל גלד, המלך העליון האחרון של הנולדור, את הממלכה הראשית של העלפים, ובשלב מסוים לינדון השתרעה אפילו עד להרי האובך. שוכניה היו עלפים מעממים שונים, כגון נולדור רבים, ננדור מניצולי אוסיריאנד, וסינדר שברובם היו עלפי-נמלים שניצלו מחורבן הפלס. העיר הידועה והיפה ביותר בלינדון הייתה מיתלונד, "הנמלים האפורים", שנוסדה סביב לשון ים, ליד שפכי נהר לון. היא שימשה את כל העלפים בארץ התיכונה, אשר התעייפו מהארץ התיכונה והשתוקקו לעקור לולינור שבמערב מבלי לשוב. שר מיתלונד היה קירדן חרש-הספינות שנחשב לאחד מראשי העלפים בארץ התיכונה. לאחר מות המלך גיל-גלד והקמת ארנור, ממלכת בני-האדם, לינדון הצטמצמה והייתה ברובה השטח שממערב להרי לינדון, כולל הנמלים האפורים של קירדן.