stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שידור רדיו בישראל
הרדיו האזורי

עוד בתקופת המנדט, התקיימו שידורי רדיו אזוריים בארץ ישראל, הן בתחנות של המנדט, והן בתחנות של המחתרות. בין השאר התקיימה בירושלים תחנת "קול המגן", תחנה בחיפה, תחנת "קול הנגב", ותחנת "קול הגליל".
עם הקמת מדינת ישראל, שידורי קול ישראל בוצעו ממספר משדרים אשר לא סיפקו כיסוי קליטה בכל רחבי ישראל. עם הזמן הוקמו משדרים על מנת להרחיב את הכיסוי לעוד אזורים. בחלק מהמשדרים בוצעו שידורים בעלי אופי מקומי, ובנוסף שידור בסינדיקציה של קול ישראל בחלק מהזמן. עם הזמן חוברו המשדרים לשידורי קול ישראל באופן מלא והשידורים המקומיים פסקו.
יוזמות נוספות להקמת רדיו אזורי במסגרת קול ישראל המשיכו עד שנות השמונים, למשל בהקמת תחנת רדיו מקומית באילת.
בשנת 1990 נחקק חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, התש"ן–1990, המסדיר את הקמתן של תחנות רדיו אזורי המופעלות על ידי בעלי זיכיון פרטיים, ואינן ממומנות בעזרת אגרת הרדיו והטלוויזיה אלא בדרך מסחרית (מכירת זמן פרסום), תחת פיקוח ציבורי. לפי החוק הזיכיון מוענק לארבע שנים בהליך של מכרז. המועצה רשאית להאריך את הזיכיון ללא מכרז לשלוש תקופות נוספות של ארבע שנים כל אחת, לפי שיקול דעתה, בהתאם לביצועי בעל הזיכיון. המועצה יכול להאריך תקופה זו בתקופה אחת נוספת בת ארבע שנים בכפוף לתנאים מסוימים.
בדצמבר 1994 פורסמו המכרזים הראשונים לתחנות רדיו אזורי, ובתום הליך המכרז נבחרו ארבע התחנות שעלו לאוויר ב-1 בספטמבר 1995. תחנות ששידרו לאזורים ירושלים רבתי (רדיו ירושלים), המרכז (רדיו ללא הפסקה), חיפה והמפרץ (רדיו חיפה) ואילת (רדיו קול הים האדום). בדצמבר 1995, התפרסם גל מכרזים השני למתן זיכיונות לשידורי רדיו אזורי (גל 2), בעבור שמונה אזורים נוספים: תחנה בשפה הערבית בצפון, אזור העמקים, הכרמל והמפרץ, עמק חפר, השרון, גוש דן, תחנה דתית בגוש דן ושפלת יהודה. תחנות שהחלו לשדר במהלך 1996 ו-1997. "הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו" חילקה את התדרים (המצומצמים) בין תחנות הרדיו האזוריות ולכל תחנה יש לפחות תדר FM אחד משלה.
התחנות, בעיקר הפריפריאליות, משרתות היטב את מטרתן (אחוזי ההאזנה להן גבוהים מאלה של התחנות הארציות באזורן) פונות אל אוכלוסיות האזור ונותנות מענה לצורכיהן (חדשות אזוריות; מידע אזורי לציבור; תוכניות צרכנות; תוכניות שבהן ראשי רשויות באזור עונים לשאלות מאזינים; סיקור אירועי אקטואליה, בידור וספורט המתרחשים באזור).
התחנות התקשו לתרגם הצלחה זו למונחים כלכליים וחמש שנים לאחר הקמתם 40% מהתחנות פעלו בהפסד וחלקם לא הצליחו להחזיר את השקעתן בתום ארבע שנות הזיכיון. ההכנסות המצרפיות של תחנות הרדיו האזורי בשנת 2001 הסתכמו ב-99 מיליון שקל.
הרדיו האזורי > הרדיו החינוכי

רדיו חינוכי הוא פרויקט משותף של קול ישראל, משרד החינוך ומשרד התקשורת. מטרתו היא לקרב את צעירי הפריפריות לתחום הרדיו והתקשורת. הרדיו החינוכי הוא בעצם הרבה תחנות רדיו המשדרות בהספק חלש יחסית לאזור מסוים והתחנות האלה נמצאות בדרך כלל במוסדות חינוך כגון מכללות, אוניברסיטאות, בתי ספר תיכון, מתנס"ים ומרכזי תקשורת שונים. התדר לרוב הוא 106FM. תחנות רדיו חינוכי רבות פזורות בכל ישראל.
תוכניות רדיו ידועות

שלושה בסירה אחת
קולה של אמא – חיילים מעבירים הווי ברדיו, אמהות מספרות על בניהן הלוחמים.
דש עם שיר – מאזינים מוסרים דרישות שלום לחבריהם או קרוביהם ומקדישים להם שירים
מחפשים את המטמון
קפד ראשו (ראו גם חידות לשוניות)
תיבת נח – תוכנית הבידור המרכזית של גלי צה"ל משנות החמישים ועד 1975
שירים ושערים – דיווחים חיים ממגרשי הכדורגל
עשרים מי יודע
פינת הילד (התוכנית לאם ולילד)
חתול בשק
מה יש – תוכניתם של ארז טל ואברי גלעד בגלי צה"ל בשנות ה-80.
שלושים בצל – תוכנית הרדיו הפופולרית של רשת ג' ששודרה בחודשי הקיץ בשנות השמונים בהגשתו של יקיר אביב ובהשתתפות להקת "פנצ'ר" שעם חבריה נמנו: אהרון קפלן, דידי הררי, יקיר אביב ואמיר כהן.
חדש חדיש ומחודש בהגשת שוש עטרי ובעריכת טוני פיין – תוכנית ששודרה בשנות השמונים ברשת ג'. הביאה את מיטב להיטי התקופה ועדכונים ממצעדי הפזמונים השונים בעולם.
מצעד הפזמונים העברי/הלועזי – דירוג שבועי של הפזמונים הפופולריים.
ראו גם

רדיו אינטרנטי בישראל
סיקור ספורט ברדיו הישראלי
השפעות הרדיו על התרבות בישראל
הערות שוליים

↑  ישראל, תקציר ונתונים סטטיסטיים באתר ספר העובדות על מדינות העולם של ה-CIA (באנגלית)
↑  לי-אור אברבך, ‏אגרת הטלוויזיה בוטלה; עבר סעיף המגביל את חופש הביטוי, באתר גלובס, 3 בספטמבר 2015
↑  קול ישראל ישדר היום באפ-אמ, על המשמר, 8 בדצמבר 1966
↑  שידורי אפ.אמ. יופעלו היום, דבר, 8 בדצמבר 1966
↑  נחום ברנע, ניסויים בשידורי רדיו סטריאופוניים, דבר, 15 במאי 1969
↑  אילנה באום, רדיו חזק, בשני קולות, מעריב, 18 בפברואר 1991
↑  רע"פ 970/10 ישראל בונדק נ' מדינת ישראל
↑  שאול הון, חמש שנים לתלם שמיר בועז, דבר, 19 בדצמבר 1952
↑  יהודית זילברשטיין, תחנת שידור של קול ישראל הופעלה באילת, מעריב, 1 באוקטובר 1986
↑  אילנה באום, קול אילת, מעריב, 20 בפברואר 1987
↑  שלומית טבת, רדיו אזורי בישראל: הכללים, באתר העין השביעית, 1 בפברואר 2017
↑  אביבה קרול, ‏עלייה של 6% בהכנסות תחנות הרדיו האזורי ב-2001 – ל-99 מיליון שקל, באתר גלובס, 17 ביולי 2002
| ישראל שידור רדיו בישראל |
| --- | --- | --- |
| תאגיד השידור הישראלי (קול ישראל) | כאן תרבות • כאן ב • כאן גימל • רדיו מַכַּאן • VoisFarsi • כאן רק"ע • כאן 88 • כאן קול המוזיקה • כאן מורשת • הרדיו החינוכי |  |
| צה"ל | גלי צה"ל • גלגלצ |  |
| הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו (רדיו אזורי) | אקו 99FM • רדיו א-שמס • רדיו 90FM • רדיו דרום • רדיו חיפה • רדיו ירושלים • רדיו לב המדינה • 103fm • רדיו קול ברמה • רדיו קול הים האדום • רדיו קול חי • רדיו קול רגע • רדיו תל אביב • 104.5FM רדיו צפון • רדיו א-נאס • רדיוס 100FM • תדרי הפיצול: 99.5 חמ-אש • הדיבור החם בדרום • פרוויה רדיו • קול פליי • קול חי מיוזיק |  |
| הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו – איו"ש | גלי ישראל |  |
| שידורי רדיו באינטרנט | הקצה |  |
| תחנות רדיו שנסגרו | תחנות רדיו שנסגרו |  |
| רשות השידור (קול ישראל) | רשת א' • רשת ב' • רשת ג' • רשת ד' (קול ישראל בערבית) • רשת ה' (קול ישראל בפרסית) • רק"ע • 88FM • קול המוסיקה • רשת מורשת • הרדיו החינוכי • קול ציון לגולה • הגל הבטוח |  |
| רדיו פיראטי | ערוץ 7 • קול השלום • רדיו כל האמת |  |
| שידורי רדיו באינטרנט | רדיו ynet |  |
רח' בן יהודה 145, תל אביב – אתר השידור הראשי של "קול ישראל במחתרת" של ההגנה
לוח הזיכרון מול רח' בן יהודה
לוחית זיכרון לתחנת השידור של לח"י ברמת גן
אולפן רשת ב' במתחם חוטים של רשות השידור בירושלים
עין גנים

ערך זה עוסק במושב בארץ ישראל שהפך לשכונה של פתח תקווה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
#invoke:תבנית מידע
עין גנים הוא מושב פועלים שהוקם בשנת 1908, ובשנת 1939 הפך לשכונה ורחוב בפתח תקווה. מצוי כ-50 מטרים מעל פני הים. מקובל להגדיר את עין גנים כמושב הפועלים הראשון.
מקור השם

שם המושב נועד לתאר את אופיו כעיר גנים ורווחה עבור הפועלים שיועדו להתיישב במקום. מקור השם הוא בעין גנים, עיר מקראית הנזכרת בספר יהושע (י"ט, כא / כ"א, כט).
היסטוריה > מושב עובדים

אנשי העלייה השנייה היו בעיקרם חסרי אמצעים שהתפרנסו בדוחק כפועלים. גורמים שונים ניסו לאפשר להם להתיישב על האדמה כדי שיוכלו להתפרנס ממנה באופן עצמאי ביגיע כפיהם. הרצון היה לבנות מודל אחר מזה של בני העלייה הראשונה שהקימו אחוזות גדולות בהם הם העסיקו פועלים, שהמבקרים ראו בה "תגרנות בקרקעות". עד תחילת 1909
נעשו ארבעה ניסיונות התיישבות של פועלים, בחוות כנרת, באר יעקב, כפר סבא ועין גנים.
המושב הוקם על ידי הוועד האודסאי, שפעל להקים מושב עבור פועלים בסביבת פתח תקווה. הוועד רכש חלקה של כ-500 דונם מאדמת פג'ה, חלקית בעזרת הלוואה שנתקבלה מהקרן הקיימת, וחילק אותה לשלושים חלקות שימכרו לפועלים שישלמו עבורן במשך שבע וחצי שנים. בביטאון הפועל הצעיר מתחילת מרץ 1908 דווח שהבית הראשון, של החבר רוצקין, כבר נבנה במקום. כן דווח שהפועלים החליטו להקצות 100 דונם לפרדס משותף וכי בחרו את "עין גנים" לשם המקום. בחול המועד סוכות של 1908 חגגו הפועלים את ייסוד המקום. הפועלים היו בעיקר בני העלייה השנייה, שהועסקו עד אותה עת אצל איכרים במושבה פתח תקווה.
המושב עוצב מתחילתו כרחוב, וחלקות הפועלים השתרעו משני צדיו. הקרקע חולקה שווה בשווה בין שלושים ואחד בתי אב. מצדו הצפוני של הרחוב השתרעו חלקות נוספות ששימשו לעיבוד חקלאי אינטנסיבי יותר ולמרעה. החלוקה המקורית הותירה גם קרקעות במרכז המושב למבני ציבור ולנותני שירות כדוגמת מורים וחנוונים.
תקנות המושב עוצבו ברוח העלייה השנייה הסוציאליסטית - על המתיישבים הוטלה חובה לעסוק בחקלאות בעצמם ולא להיות "מנהלי עבודה" כדוגמת איכרי פתח תקווה, והחובה להעסיק במידת הצורך רק פועלים יהודיים על פי העיקרון של עבודה עברית. נקבע כי כל חבר יהיה בעליה של לא יותר מחלקה אחת (כדי למנוע פערים כלכליים), וכי השפה השלטת במושב תהיה עברית. ביקורת הוטחה בהנהלת המושב על שבחפירת הבאר העסיקו עובדים ערבים.
עד מהרה הפכה עין גנים למרכז רוחני של ראשי תנועת העבודה. ב-1911 קמה זעקה גדולה בקרב היישוב הישן ובני המושבות על חילול שבת וחג פומבי במושב. הרב אברהם יצחק הכהן קוק תיאר זאת בכתביו (מאמרי הראי"ה, עמ' 451): "חלול שבת ויו"ט שנעשה בפרהסיא במושבה עין גנים על ידי אספת הפועלים בהמון, הרעיש את לב קהל ה' בכללו, את כל ישראל יושב ארץ ישראל, עד שהמחאה התפרצה כמעט באפס יד. נשמת האומה מצאה את עצמה נכאבת ועלובה על ידי אחדים מבניה, אשר ירמסו ברגלים כל כך גסות את עורק חייה. היא לא תוכל לדום, היא תמחה בכל עוז, ומלחמה תשיב אל חיק בניה מהרסיה ומחריביה". עוד ב-1911 הוקמה בה הסתדרות הפועלים החקלאיים ביהודה.
ב-1920 התכנס בעין גנים הארגון להקמת מושבי עובדים בארץ ישראל. במהלך שנותיה הראשונות התגוררו בה גם רבים מראשי תנועת העבודה, בהם דוד בן-גוריון, יוסף חיים ברנר ושמואל דיין.
ההסתמכות העצמית על עבודה של אנשי המקום נמשכה גם אל תוך שנות ה-20 של המאה ה-20. בשנת 1925 סירבה האספה הכללית של המושב להלוואה של הממשלה לתיקון בארות, כיוון שהממשלה דרשה שעבודות התיקון יימסרו לזוכה במכרז חיצוני. עם זאת, המושב לא דבק לגמרי בעקרון העבודה העצמית וספג ביקורת על כך. אנשי המושב הסכימו לעיתים לדרישות הפועלים, אך לא תמיד. בקיץ 1929 הסכימו חלק מאיכרי עין גנים לשלם מיל ליום עבודה, אך אחרים סירבו. המושב הובא כדוגמה מוצלחת לחקלאות זעירה ליד כל בית ולהצלחה כנגד תחזיות ה"מומחים" שחזו לו כישלון.
בסמוך לשכונה היה יער בבעלות המושב שהיווה מקום לטיולים לאנשי המושב ובני פתח תקווה.
היסטוריה > שינוי צביון

לקראת סוף שנות ה-20 התחלקו אנשי המקום לשתי קבוצות שהתחרו על השלטון במושבה: "מעוטי הנכסים" ו"מרובי הנכסים". בבחירות לאספת הנבחרים השלישית בשנת 1931 כבר ניתנו רוב הקולות למפלגות הימין. בבחירות נספרו 122 קולות אשר כללו 43 למפא"י, 34 לרוויזיוניסטים, 25 לציונים כלליים, 8 למפלגת הנשים, 5 לרשימה על שם בורוכוב, 3 לספרדים רביזוניטים, 2 למזרחי, 1 לספרדים של מפא"י ו-1 לפועלי ציון שמאל.
בשנת 1930 חוברה עין גנים לרשת החשמל. כבר בסוף שנות ה-20 הסתמכה עין גנים על פעילויות תרבות ופעילות הצופים בפתח תקווה, ובשנת 1930 הציעו השלטונות לאחד את עין גנים, כפר גנים ומחנה יהודה לתוך פתח תקווה.
בשנת 1937 הוכרזה פתח תקווה כעיר על ידי שלטונות המנדט הבריטי – הכרזה שהגבירה את תנופת הבנייה והביאה לכך שהעיר הלכה וגדלה, והחלה להתקרב אל המושב ו"לבלוע" אותו. בשנת 1939 סופח המושב רשמית לפתח תקווה ומאז החל לאבד את הייחודיות שלו. בשנת 1940 בקשו רבים מעין גנים לעבור להשתייך למועצה הכפרית של פתח תקווה ולא להשתייך לעירייה הכללית. השטחים החקלאים הלכו והצטמצמו עד שלבסוף הפכו כולם לשטחי נדל"ן, כשבהדרגה החלו הבתים המקוריים להיהרס. התופעה הגיעה לשיאה בשנות השמונים.
גם מבחינה דתית השתנה אופי המקום. מייסדיו הראשונים היו חילונים שלא רצו שיהיה במקום בית כנסת. אולם בשנות ה-30 כבר פעל במקום בית כנסת עם תפילות בכל מהלך השבועתבנית:הערה.
היסטוריה > מחנה עולים

בסוף שנת 1939 הוקם בעין גנים מחנה עוליםתבנית:הערה בשטח של אחד מבעלי הנחלות. במחנה התגוררו כ-70 עולים מהונגריהתבנית:הערה.
עולים רוקדים במחנה עין גנים, 1940
עיתון קיר רב לשוני על לוח המודעות במחנה העולים עין גנים, 1940
מודעה של "חבורת פועלים העובד", הממוקמת בבית איסר קוסובסקי בעין גנים, המציעה בעלי מקצוע לעבודות רפדות, נגרות ומכונאות. 1940
עין גנים כיום

כיום ניתן למצוא רק שרידים מעטים מאוד מהמושב. למעשה הזיכרון המרכזי מהמושב הוא בשמו של הרחוב שפעם היווה אותו. עניין זה הביא לכינוי הידוע "מושב שהוא רחוב".
השרידים שנותרו הם "בית פסילוב", שבו התגורר במשך תקופת מה יוסף חיים ברנר. הבית הממוקם בצומת הרחובות וולפסון ועין גנים, שוחזר על ידי חברת בנייה שבנתה בית בסמוך. השחזור מדויק מאוד ומציג את הבית בצורתו החיצונית בדיוק כפי שנראה בעת בנייתו. הבית נמצא כעת בבעלות אותה חברה והיא השכירה אותו לשימושה של מספרה. בקרב הציבור כמו גם בעיתונות המקומית נמתחה ביקורת קשה על התנהלות העירייה בפרשה זו, שכן מדובר בבית בעל ערך היסטורי וארכיטקטוני חשוב. מאז מרץ 2012, בעקבות יוזמה של איש העסקים ישראל גל, מושכר המבנה למעגל תנועות הנוער הציוניות-חלוציות בשיתוף עם עיריית פתח תקווה. במרץ 2025 נחנך במבנה מרכז חסד ונתינה של בית חב"ד בשכונה.
שריד נוסף הוא בית הכנסת אל מול בית פסילוב, שמבנהו אָמנם שרד מתקופת המושב, אך הוא שונה ושופץ לבלי הַכֵּר. מבנה אותנטי נוסף הוא בית מאירוב-פרלמן המשמש כיום כמזכירות וכחדר המורים של בית הספר היסודי-ממלכתי עין גנים. המבנה לא שוחזר והזמן נתן בו את אותותיו. בין משפחות מאירוב ופרלמן, שכל אחת מהן הייתה בעלת הבית בתקופה מסוימת, ניטש ויכוח באשר לשמו. שאר מבני המושב נהרסו כולם ובמקומם נבנו בתי קומות, בעיקר במהלך שנות השמונים.
עין גנים כיום > פארק התושבים-המוזיאון הפתוח

בקצה רחוב פוחס בתוך פארק גדול הגובל בכביש 40 נמצא מוזיאון פתוח לתולדות שכונות פתח תקווה שנחנך באוגוסט 2011. בפארק נמצאים עמודים רבים וכל אחד מוקדש לשכונה בפתח תקווה מיום היווסדה עד היום ובו צילומים, תעודות והיסטוריה של כל שכונה.
בתרבות

בעין גנים נולדו שני סופרים ידועים - יגאל מוסינזון ותמר בורנשטיין לזר שגם גדלה בשכונה. בורנשטיין-לזר ביססה את סדרת ספריה הידועה "קופיקו" כמו גם את סדרת הטלוויזיה, על אופייה של השכונה ודמויות הספר מבוססות על דמויות אמיתיות - תושבי השכונה שאיתם נמצאה בורנשטיין-לזר בקשר יומיומי. סדרת הספרים מתארת בצורה נאמנה למדי את אופי השכונה נכון לתקופה שבה נכתבו, כאשר עין גנים כבר סופחה לפתח תקווה.
יצחק קומר, גיבור הרומן "תמול שלשום" מאת ש"י עגנון, יוצא לסיור בעין גנים, והמספר מתאר את שבחי המקום: "מושב עובדים זה שנוסד בימים הרעים, בזמן שרבים הוכרחו לצאת מן הארץ, משום שלא מצאו מה יעשו, יקר הוא בעינינו, כמין עדות חיה ונאמנה לאפשרות קיומנו בארץ."תבנית:הערה
לקריאה נוספת

עדה אמיכל ייבין, עין גנים: סיפורו של מושב הפועלים הראשון, ירושלים: יד יצחק בן-צבי (מתוך סדרת ראשונים), תשס"ו 2005. (דף תיאור הספר.)
אלון שניידרמן, עין גנים קופיקו נגד חסמב"ה, "מלאבס", 7 בספטמבר 2005.
מרדכי חריזמן, עין גנים, ספרית א"י של הקק"ל, "אמנות", תל אביב, 1930.
זיוה מנדלר, בעקבות אנשי בראשית, קינג הוצאה לאור, בסיוע בית ברל, 2007.
הערות שוליים

תבנית:הערות שוליים
תבנית:בקרת זהויות
↑  עין גנים, הפועל הצעיר, 8 בפברואר 1909
↑  כרוניקה, הפועל הצעיר, 5 בינואר 1908
↑  עין גנים, הפועל הצעיר, 4 במרץ 1908
↑  מעשים ומאורעות, הפועל הצעיר, 29 בספטמבר 1908
↑  מכתב להעורך, השקפה, 10 ביולי 1908
1 2  עין גנים, דבר, 13 באוגוסט 1925.
↑  בית ציבורי בעין גנים, דבר, 13 ביולי 1927.
↑  פתח תקווה - ארגון העבודה, דבר, 11 ביולי 1929.
↑  על העיר הנשברת, דבר, 21 בפברואר 1927.
↑  יעקב רבינוביץ, מאמר, דבר, 29 בנובמבר 1926.
1 2  עין גנים, דבר, 27 במאי 1930
↑  תוצאות הבחירות לכנסת ישראל, עין גנים, דבר, 9 בינואר 1931 - מפתח הרשימות נמצא כאן: 22,475 למפלגת פועלי ארץ ישראל, דבר, 8 בינואר 1931
↑  פתח תקווה - שומרי החומות, דבר, 6 באוגוסט 1930
↑  פתח תקווה, הצופה, 1 באוגוסט 1939
↑  מפי העם, הַבֹּקֶר, 22 באוקטובר 1940
↑  תבנית:קישור כללי
↑  תבנית:קישור כללי
שלט הסבר על בית פסילוב
שלט הסבר על עין גנים
בית הכנסת בעין גנים
שלט על בית משפחת כצנלסון ברחוב פוחס
עמדה ההגנה בקצה רחוב פוחס בעין גנים, נבנתה ב-1938 בכספי כופר הישוב
המוזיאון הפתוח בקצה רחוב פוחס
ראשוני עין גנים
אוטופיה (סדרת טלוויזיה אמריקאית)

| --- | --- |
 מבוסס על:  אוטופיה 
 סוגה:  סדרת דרמה, מדע בדיוני, קומדיה שחורה 
 יוצרים:  גיליאן פלין 
 שחקנים:  ג'ון קיוזאק  Dustin Ingram  פיונה דוריף  Felisha Terrell  קריסטל פוקס  סוניה סון  רבקה ספנס  Tim Hopper  הדלי רובינסון  Ashleigh LaThrop  סשה ליין  דסמין בור'ג'ס  דן בראד  Javon Walton  ג'סיקה רות'  קורי מייקל סמית'  כריסטופר דנהם  ריין וילסון  קלום וורת'י 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  8 
 הפקה
 מוזיקה:  ג'ף רוסו 
 שידור
 רשת שידור:  אמזון פריים וידאו 
 תקופת שידור מקורית:  25 בספטמבר 2020 – הווה 
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
אוטופיה (באנגלית: Utopia) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמת מדע בדיוני, שעובדה על ידי גיליאן פלין מהסדרה הבריטית המקורית משנת 2013. היא עלתה לשידור ב-25 בספטמבר 2020 בספק שירותי הסטרימינג פריים וידאו. הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת.
עלילה

קבוצה של צעירים שנפגשים ברשת, משיגים את "אוטופיה", חוברת קומיקס מחתרתית, שלא רק שמה אותם כמטרה של ארגון אפל, אלא מכבידה עליהם במשימה המסוכנת להצלת העולם.
שחקנים ודמויות > שחקנים ראשיים

ג'ון קיוזאק בתפקיד קווין כריסטי
אשלי לטרופ בתפקיד בקי טוד
דן בירד בתפקיד איאן אקרמן
דסמין בורגס בתפקיד וילסון וילסון
ג'סיקה רות' בתפקיד סמנתה
כריסטופר דנהם בתפקיד ארבי/ג'ון הייד
ג'אבון וולטון בתפקיד גרנט בישוף
פארה מקנזי בתפקיד אליס
קורי מייקל סמית' בתפקיד תומאס כריסטי
ג'נין סראלס בתפקיד קולין סטירנס
ריין וילסון בתפקיד מייקל סטירנס
סשה ליין בתפקיד ג'סיקה הייד
שחקנים ודמויות > שחקנים משניים

פלישה טרל בתפקיד היילי אלבז
פיונה דוריף בתפקיד קארה פרוסטפילד
דסטין אינגרם בתפקיד טאלמן
מייקל ב. וודס בתפקיד רוד
קריסטל פוקס בתפקיד קים
רבקה ספנס בתפקיד לורה כריסטי
סוניה סון בתפקיד קתרין מילנר
טים הופר בתפקיד דייל וורוויק
הדלי רובינסון בתפקיד שרלוט ולילי
קלום ראוי בתור איתן
פרקים

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (ארצות הברית)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (ארצות הברית)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 8 | 8 | 25 בספטמבר 2020 | 25 בספטמבר 2020 |
הפקה > פיתוח

אוטופיה הוזמנה ישירות לסדרה ב-19 באפריל 2018, בהזמנה של תשעה פרקים. במקור היא נוצרה ב-HBO עם דייוויד פינצ'ר כבמאי, אך מעולם לא הופקה לאחר סכסוך כלכלי. ב-19 באפריל 2018 הוזמנה אוטופיה לסדרה על ידי אמזון. ב-23 ביולי 2020, במהלך כנס הקומיק-קון של סן דייגו, שוחרר הטיזר הראשון של הסדרה ואושר כי יצא לאקרנים ברבעון הרביעי של שנת 2020. ב-6 באוגוסט 2020, בפאנל הווירטואלי של TCA, הכריזה המפיקה בפועל של הסדרה, גיליאן פלין כי תהיה פחות אלימות מסדרת המקור הבריטית. הסדרה עלתה לשידור ב-25 בספטמבר 2020.
הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת.
הפקה > צילומים

ביוני 2018 הוכרז כי הסדרה תתחיל לצלם עד הרבעון הרביעי של שנת 2018. ב-8 באוגוסט 2018 הוכרז כי הסדרה תכלול תשעה פרקים, וככל הנראה תכלול במאים שונים, אחד לשלושה פרקים, אם כי מאוחר יותר אושר כי יהיו שמונה פרקים בעונה הראשונה. פלין הצהירה כי ”לא יהיה [לסדרה] במאי אחד לאורך כל הדרך. אני חושבת שכנראה יהיו לנו מספר במאים. [יש בסדרה] תשעה פרקים, אז אני חושב שנעשה את זה בבלוקים של שלושה, ולא במאי אחד לאורך כל הזמן.”
ב-17 באוקטובר 2019, יוצרת התוכנית, ג'יליאן פלין, הודיעה כי צילומי הסדרה הסתיימו.
ב-10 באוגוסט 2020 נודע כי ג'ף רוסו ילחין את המוזיקה לסדרה.
הפקה > ליהוק

במהלך פיתוחה הראשוני בשנת 2015, צוות השחקנים כלל את רוני מארה, קולם פיור, אריק מקורמק, דאלאס רוברטס, ג'ייסון ריטר, ברנדון סקוט ואגינס דיין.
בינואר 2019 הצטרפה סשה ליין לצוות השחקנים של הסדרה. בפברואר 2019 הצטרפו לצוות השחקנים ראין ווילסון, דן בירד, קורי מייקל סמית', אשלי לטרופ, דסמין בורגס, פארה מקנזי וכריסטופר דנהם. באפריל 2019 הצטרפו ג'ון קיוזאק וז'נין סראלס לצוות השחקנים של הסדרה. במאי 2019, ג'סיקה רות', פלישה טרל ודסטין אינגרם הצטרפו לצוות השחקנים בתפקידים משניים.
תגובות

באתר Rotten Tomatoes, הסדרה מחזיקה בדירוג של 51% בהתבסס על 45 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.22/10. ב-Metacritic יש לסדרה ציון ממוצע משוקלל של 56 מתוך 100 בהתבסס על 19 ביקורות, המציין "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
כינויי גנאי בשיח הפוליטי בישראל

בשיח הפוליטי והציבורי בישראל התפתחו במהלך שנות קיום המדינה כינויי גנאי וביטויי שנאה. בשיח הפוליטי בישראל נוצרו כינויי גנאי ייחודיים, הבולטים בין השאר על רקע הוויכוח המדיני סביב השליטה הישראלית בשטחים שמעבר לקו הירוק, השסע העדתי והשיח סביב יחסי דת ומדינה בישראל.
לפי מושא > הימין

פשיסטים: כינוי זה לא ייחודי לישראל, אך משמש רבות בשיח הישראלי, עוד מימיה הראשונים של המדינה, להצגת עמדות הימין כקיצוניות וכתומכות בשלטון רודני.
יהודונאצים או יודו-נאצים: כינוי שיצר פרופ' ישעיהו ליבוביץ כלפי יהודים ישראלים עם "מנטליות נאצית", לדבריו. הוא נקט בביטוי לראשונה בזמן מלחמת לבנון הראשונה. ליבוביץ השתמש בביטוי, בין היתר, לאחר שחברי ועדת לנדוי התירו "הפעלת מידה מתונה של לחץ פיזי" על נחקרים לצורך סיכול פעולות טרור, ולדעתו השופט משה לנדוי "בפירוש נתן היתר להשתמש בעינויים כדי לסחוט הודאות משבויים ערבים". הביטוי קומם רבים עקב חריפותו יוצאת הדופן.
מתנחבלים: הלחם של "מתנחלים" ו"מחבלים". הביטוי מביע שנאה או הסתייגות ממתנחלים בכלל, או נגד כאלה שיצאו לפעולות נקם או "תג מחיר" בכפרים פלסטינים. כפי הנראה הכינוי נטבע על ידי סילבי קשת.
מועצת רשע או מועצת פשע כינוי גנאי למועצת יש"ע, משמאל בגין שותפותה למפעל ההתנחלויות והמאחזים, ומימין בשל רפיסותה כביכול באירועי פירוק מאחזים ותוכנית ההתנתקות.
נוער הזוועות: כינוי גנאי לנוער הגבעות.
ביביסטים: כינויי גנאי לתומכי בנימין נתניהו.
אוכלי מוות: כינוי לממשלת נתניהו השישית או לציונות הדתית כולה, בהשאלה מאוכלי המוות בסדרת ספרי הארי פוטר. טבעה קב"נית חטיבת אלכסנדרוני עדי אגרנט, בפוסט שהוביל להדחתה משירות מילואים.
לפי מושא > השמאל

פושעי אוסלו: כינוי נגד מובילי הסכמי אוסלו, ובפרט יצחק רבין ושמעון פרס. הכינוי מופיע פעמים רבות בקריאה "פושעי אוסלו לדין" שהגתה פעילת הימין נדיה מטר.
סמול, 0מול, 0מאל: כינוי סאטירי-לעגני לשמאל בישראל.
יפי נפש: כינוי ציני שמטרתו להגחיך את דאגתם של אנשי השמאל לזכויות חד צדדיות של קבוצות מסוימות, תוך התעלמותם כביכול מזכויות אחרים או מן ההשלכות של דאגה זו.
יהודונים, יודנראטים ואוטו-אנטישמים: כינוי גנאי של אנשי ימין הן כלפי יהודים אזרחי מדינה זרה (בעיקר ארצות הברית) שהגיעו לעמדות בכירות בממשל וכדי לחפות על יהדותם הם נוקטים קו אנטי-ישראלי, והן כלפי אנשי שמאל ישראלים ששכחו לדעת המשתמש בביטוי עמדה יהודית גאה מהי. מקורו בתרגום לעברית של הביטוי האנטישמי הרוסי "ז'יד". בביטוי נקט רחבעם זאבי כלפי שגריר ארצות הברית בישראל, מרטין אינדיק, וצבי הנדל כלפי השגריר דן קרצר. הביטוי כלפי אנשי שמאל ישראלים שגור בפיו של עורך דין יורם שפטל בתוכניתו ברדיו ללא הפסקה.
הטרלול הפרוגרסיבי: כינוי גנאי לפרוגרסיביות הרדיקלית, שהקצינה אידאולוגיות ודעות - כגון פוסט-מודרניזם, פוליטיקת זהויות, תקינות פוליטית, פמיניזם רדיקלי ואנטי-ציונות - במידה שנתפשת על ידי המשתמשים בביטוי כמוגזמת ונוגדת את השכל הישר וההיגיון הבריא.
קפלנוח'בות: הלחם בסיסים של קפלן (רחוב מרכזי בתל אביב שהיווה את אתר התרחשות המחאה נגד הממשלה ה-37) + נוח'בות (יחידת העלית של חמאס). נמצא בשימוש על ידי מתנגדי המחאה בטענה כי מובילי המחאה לכאורה הובילו, במישרין או בעקיפין, לטבח שבעה באוקטובר.
לפי מושא > התקשורת

תִּשְׁקוֹרֶת: מונח בעל קונוטציה שלילית שנולד בחוגי הימין והדתיים, ומביע את סלידתם מהיעדר האובייקטיביות המשתקפת לטענתם בכלי התקשורת בישראל, שלדעת המשתמשים במושג נשלטים בידי אנשי השמאל. המונח נוצר כשׂיכול אותיות של המילה "תקשורת", והוא מרמז על "תקשורת שקרית". הרחבה של מושג זה הוא הביטוי "התשקורת העוינת". במהלך השנים אימצו את המונח גם אחרים שהתקשורת תקפה אותם, בעיקר אישי ציבור שהואשמו בשחיתות. בשפות אחרות קיימים ביטויי גנאי דומים לתקשורת, כמו Lügenpresse בגרמנית שנמצא בשימוש מהמאה ה-19.
פתחלנד: כינוי גנאי לדף האמצע בעיתון יום שישי של ידיעות אחרונות שבו כתבו עיתונאים המזוהים עם השמאל כמו סילבי קשת ועמוס קינן. במקור הביטוי התייחס לפתחלנד - אזור בדרום לבנון שבו הקים ארגון פת"ח מעין מובלעת במהלך שנות ה-70.
ביביתון: כינוי גנאי לישראל היום; הלחם בסיסים של ביבי ועיתון. כינוי זה בא לתאר הטיה פוליטית של העיתון לטובת בנימין נתניהו.
אלג'זירה: כינוי גנאי לתקשורת הישראלית ובפרט לקשת 12, אשר משווה אותה לרשת השידור הערבית אל-ג'זירה. כינוי הגנאי נולד בחוגי הימין ותחילה הופנה בעיקר כלפי ערוץ 2.
שופר: כינוי גנאי לעיתונאי או גוף תקשורת המתאר אותו כאחד שמדבר ועושה את עבודתו מטעם פוליטיקאי או מפלגה, ולא משיקולים עיתונאיים.
לפי מושא > מערכת המשפט

כנופיית שלטון החוק: כינוי גנאי למערכת המשפט בישראל, המבוסס על הכינוי "שלטון החוק" בו מרבים תומכיה להשתמש. מיוחס לרובי ריבלין, שאמרו לאחר שמערכת המשפט מנעה את מינויו לשר המשפטים בממשלת שרון הראשונה.
מפלגת בג"ץ: כינוי גנאי למערכת המשפט המבקר את הפוליטיזציה שעברה מאז המהפכה החוקתית. ספר באותו שם נכתב ב-2019 על ידי שמחה רוטמן, לימים חבר הכנסת מטעם הציונות הדתית.
החונטה המשפטית: כינוי גנאי של הימין למערכת המשפט.
לפי מושא > מערכת הביטחון

החונטה הצבאית או החונטה: כינוי גנאי של הימין לראשי מערכת הביטחון, בפרט אלה המבקרים את בנימין נתניהו או את ממשלתו.
לפי מושא > ערביי ישראל

סוכני אש"ף: כינוי גנאי לחברי הכנסת הערבים בפי אנשי ימין שרווח בשנות ה-70 וה-80.
תומכי טרור: כינוי ששמש את מפלגות הימין לתיאור המפלגות הערביות. הכינוי שימש בעיקר להגדרת ממשלת ישראל השלושים ושש כ"ממשלה הנשענת על תומכי טרור".
לפי רקע חברתי-כלכלי > דתי

אוכלי שפנים: כינוי גנאי לחילונים, שנוצר בעקבות נאום השפנים והחזירים שנשא הרב שך בכנס דגל התורה ב-26 במרץ 1990.
חרדקים (מפוענח: חרדים קלי דעת, וגם הלחם בסיסים של חרדים, חרקים וחיידקים[דרוש מקור]): כינוי גנאי בחלק מן המגזר החרדי לחרדים המתגייסים לצה"ל.
בית של גויים: כינוי גנאי שכינה הרב עובדיה יוסף את מפלגת הבית היהודי, לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה.
חראדים: הלחם בסיסים של חרא + חרדים. נפוץ ברשתות החברתיות.