stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המחברות השחורות של מרטין היידגר
ביבליוגרפיה

Peter Trawny (Hrsg.): Martin Heidegger: Überlegungen II–VI (Schwarze Hefte 1931–1938). Gesamtausgabe Band 94. Klostermann, Frankfurt am Main 2014, ISBN 978-3-465-03814-6.
Peter Trawny (Hrsg.): Martin Heidegger: Überlegungen VII–XI (Schwarze Hefte 1938/39). Gesamtausgabe Band 95. Klostermann, Frankfurt am Main 2014, ISBN 978-3-465-03832-0.
Peter Trawny (Hrsg.): Martin Heidegger: Überlegungen XII–XV (Schwarze Hefte 1939–1941). Gesamtausgabe Band 96. Klostermann, Frankfurt am Main 2014, ISBN 978-3-465-03838-2.
Peter Trawny (Hrsg.): Martin Heidegger: Anmerkungen I–V (Schwarze Hefte 1942–1948). Gesamtausgabe Band 97. Klostermann, Frankfurt am Main 2015, ISBN 978-3-465-03870-2.
Peter Trawny (Hrsg.): Martin Heidegger: Anmerkungen VI–IX (Schwarze Hefte 1948/9–1951). Gesamtausgabe Band 98. Klostermann, Frankfurt am Main 2018, ISBN 978-3-465-00583-4.
Peter Trawny (Hrsg.): Martin Heidegger: Winke I und II (Schwarze Hefte 1957–1959). Gesamtausgabe Band 101. Klostermann, Frankfurt am Main 2020, ISBN 978-3-465-01734-9.
Peter Trawny (Hrsg.): Martin Heidegger: Vorlaufiges I–IV (Schwarze Hefte 1963–1970). Gesamtausgabe Band 102. Klostermann, Frankfurt am Main 2021, ISBN 978-3-465-02687-7.
הערות שוליים

↑  Jonathan Rée (12 במרץ 2014). "In defence of Heidegger". Prospect. נבדק ב-7 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑   עופר אדרת, האנטישמיות העמוקה של היידגר מתגלה ביומנו הפילוסופי, באתר הארץ, 14 במרץ 2014
↑  Moore, Ian. "On the History and Future of Heidegger's Literary Estate, with Newly Published Passages on Nazism and Judaism: Klaus Held's Marbach-Bericht". ResearchGate. ResearchGate GmbH. נבדק ב-26 ביולי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Daniel F. Ferrer, Heidegger Anmerkungen I-V (Schwarze Hefte 1942-1948): An Index, עמ' 16
↑   Release of Heidegger’s ‘Black Notebooks’ Reignites Debate Over Nazi Ideology By Paul Hockenos February 24, 2014
↑  Philip Oltermann (13 במרץ 2014). "Heidegger's 'black notebooks' reveal antisemitism at the core of his philosophy". The Guardian. נבדק ב-7 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  פיטר א' גורדון, היידגר בשחור, באתר אלכסון (כתב עת), ‏28 באוקטובר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007592464205171  PLWABN: 9810660365205606  BnF: cb16916959b (data)  GND: 1073304302  LCCN: n2016019752  NKC: aun2018984604  SUDOC: 182135594  VIAF: 311433801   WorldCat (עם VIAF): 311433801
אייר בלטיק

בומברדיה Q400 של אייר בלטיק.
בואינג 737-300 של אייר בלטיק
אייר בלטיק (בלטבית: airBaltic) היא חברת התעופה הלאומית של לטביה. בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי של ריגה. החברה מבצעת גם טיסות מווילנה שבליטא ומטאלין שבאסטוניה. החברה מוגדרת כחברת תעופה זולה.
תולדות החברה

החברה נוסדה באוגוסט 1995 וביצעה את טיסתה הראשונה בתחילת אוקטובר של אותה שנה במטוסה הראשון מדגם SAAB 340. בשנת 1996 קיבלה החברה את מטוסה הראשון מדגם AVRO RJ-70.בשנת 1999 הוחלפו כל מטוסי הסאאב 340 במטוסי פוקר 50. בשנת 2003 הגיע המטוס הראשון מדגם בואינג 500–737.
בשנת 2004 החלה החברה לטוס גם מנמל התעופה בווילנה. בדצמבר 2006 קיבלה החברה את מטוסה הראשון מדגם בואינג 300–737.
עד ינואר 2009 החזיקה חברת התעופה סקנדינביאן איירליינס בחצי ממניות החברה. בעקבות קשיים פיננסיים שכמעט הובילו לסגירתה, השקיעה ממשלת לטביה בחברה כספים רבים וכיום היא מחזיקה ב-99.9 אחוזים ממניותיה.
בסוף שנת 2016 נכנס לשירות בחברה המטוס הראשון מדגם איירבוס A220-300, אשר עתיד עד שנת 2020 להחליף את כלל סוגי המטוסים האחרים שבשירות החברה.
צי המטוסים

צי המטוסים של החברה, נכון לאוגוסט 2020.
| כלי טיס | בצי | בהזמנה | נוסעים> Y | נוסעים> סה"כ | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| איירבוס A220-300 | 50 |  | 145 | 145 |  |

| סה"כ | 50 | לא ידוע |  |  |  |
היהדות במוזיקה

| --- | --- |

שער החוברת שיצאה בשנת 1869
 מידע כללי
 מאת:  ריכרד וגנר 
 שפת המקור:  גרמנית 
 נושא:  תורת המוזיקה, פליקס מנדלסון-ברתולדי, אנטישמיות, ג'אקומו מאיירבר 
 הוצאה
 מקום הוצאה:  לייפציג 
 תאריך הוצאה:  1850 
 
היהדות במוזיקה (בגרמנית: Das Judenthum in der Musik, לעיתים נקרא בעברית גם "היהודים במוזיקה") הוא המאמר האנטישמי המרכזי ביותר שפרסם מלחין האופרה הגרמני הנודע ריכרד וגנר. הוא פרסם אותו לראשונה בשנת 1850 בעיתון "Neue Zeitschrift für Musik" ("כתב העת החדש למוזיקה"), שיצא לאור בעיר לייפציג שבגרמניה, בזמן שישב בעיר השווייצרית ציריך, בה התיישב שנה לפני כן. המאמר פורסם תחילה תחת שם העט K. Freigedenk (מחשבה חופשית), בכרך ה-33 של "כתב העת החדש למוזיקה" בשני חלקים: גיליון 19 מ-3 בספטמבר 1850, וגיליון 20 מ-6 בספטמבר 1850. ייתכן שווגנר הסתתר תחת שם בדוי, בשל היותו גולה מדיני בשווייץ, לאחר שהשתתף במרד שפרץ ב-1849 בעיר דרזדן שבגרמניה.
המאמר נחשב לאחד הביטויים הראשונים של גישה גזענית בספרות האנטישמית המודרנית. ההתייחסות למאמר הייתה מעטה עד פרסומו מחדש על ידי וגנר, הפעם כחוברת נפרדת עם חתימת שמו בשנת 1869, כשוואגנר היה כבר מלחין מפורסם. פרסום זה עורר פולמוס נרחב, וגל מחאה אשר התבטא לראשונה בעת הצגת האופרה "אמני השירה מנירנברג".
טענות המאמר > היהודים בדם וכגזע

”כדי להסביר לעצמנו את אחיזת הדיבוק המבחילה והלא רצויה שנאחזה בנו על ידי הטבע והאישיות של היהודים, יש להתייחס להצדקה שחוסר חיבה אינסטינקטיבי שאנחנו פשוט מזהים כיותר ויותר חזק ומשתלט על המצפון שלנו שמתקנא לפטור את עצמנו ממנו.”
החיבור כינה את היהודים "תופעת טבע חריגה":
וגנר גרס שיהודים לא יכלו לדבר בשפות אירופאיות:
הוא טען שהדיבור היהודי לבש צורה של "קשקוש ערבוביה בלתי נסבל", "אנפוף מזמזם, צווחני ונדבק", ושהיהודים הוקדשו למטרות רווח בצורה אגואיסטית ולא מסוגלים לבטא תשוקה כשהם מדברים עם לא-יהודים. מכאן הסיק שהיהודים אפילו כשירים פחות לבטא את עצמם במוזיקה, ורק אמנים שהתנתקו לחלוטין מכל מקור שורשים יהודי יכולים בכלל לבטא את עצמם:
אחת מטענותיו העיקריות היא שהמוזיקה המופקת על ידי מלחינים עם רקע יהודי כדוגמת פליקס מנדלסון היא "מתוקה ומצלצלת ללא עומק", רדודה ומלאכותית, ויש בה סממנים של מוזיקה דתית הניזונה מהפולחן היהודי בבית הכנסת, המחקה באופן שטחי את המוזיקה האמיתית ששורשיה ב"רוח האמיתית של הפולק (העם)". בטיעונו התאורטי הגדול, "Oper und Drama‏ (1852), הוא יצא באותה טענה נגד ג'אקומו מאיירבר (מלחין יהודי גם הוא), אשר וגנר היה בן חסותו בתחילת דרכו.
חיבורו של וגנר טוען ש(האזכורים בעמוד מתוך התרגום לאנגלית מאת ויליאם אשטון ל'עבודות הפרוזה של ריכארד וגנר', בעקבות הבדיקה מחדש של התרגום מ-1869):
היהודים נשנאים.
היהדות מושחתת עד היסוד; זוהי דת של שנאה.
מלחינים יהודים מושווים לתולעים האוכלות בגוף האמנות.
היהודים עוינים לציוויליזציה האירופאית.
היהודים שולטים בעולם דרך הכסף.
היהודי המתורבת הוא "קשה הלב מכל בני האנוש".
היהודים צריכים, כמו "היהודי הנודד" אהסוורוס, "לכרוע ברך" במטרה להשיג "גאולה" על ידי קליטה ללאום תרבותי.
טענות המאמר > היהודים מבחינה דתית ומדינית

”על אף כל שנאמר ונכתב בזכות האמנציפציה ליהודים, תמיד חשנו באופן אינסטינקטיבי דחייה עזה מפני מגע ממשי אתם.”
וגנר צידד בטמיעתם של היהודים בתוך התרבות הגרמנית, כך שהשפעתם ה"זרה" תיפסק. חוקרים מסוימים טוענים כי רעיונותיו והאידאולוגיה שלו בענייני היהודים שבוטאו בצורה כה חריפה במאמרו זה, השפיעה על המפלגה הנאצית כמה עשרות שנים מאוחר יותר, אך הניגוד הבסיסי והמבטל הוא, שהנאצים לבסוף תמכו חד משמעית בחיסול מוחלט של היהודים, ואילו וגנר העדיף את התבוללותם בתרבות הגרמנית והעממית או התנצרות.
טענות המאמר > הפתרון הסופי של וגנר

בסופו של המאמר, כתב וגנר:
”תיתכן רק גאולה אחת מן הקללה הרובצת עליכם... האבדון! (Der Untergang)”.
למונח "Untergang" פירושים רבים בגרמנית והוא היה מושא דיון בקרב היסטוריונים וחוקרים שונים:
משמעויות שונות בגרמנית: סוף (Ende), השמדה (Zerstörung), מפלה (Niedergang), תבוסה (Niederlage).
רבים ייחסו לו כוונה להשמדה פיזית של היהודים (כגון החוקר האמריקאי פול לורנס רוז).
הכוונה במאמר היא אולי השמדת היהדות כדת וכתרבות והמרתם של היהודים לנצרות (כך גרס למשל ההיסטוריון יעקב כ"ץ).
תגובות למאמר

המאמר גרף אחריו תגובות רבות, במיוחד לאחר שווגנר פרסם אותו בחתימתו בשנת 1869.
כאשר גילה וגנר באותה שנה כי הוא המחבר האלמוני של המאמר, עורר וידויו כ-170 מחאות והתקפות בדפוס.
מספר מאמרים נגדיים פורסמו, בהם:
"ריכרד וגנר, היהודים במוזיקה, הגנה" (Richard Wagner, das Judentum in Musik, ein Abwehr) מאת יוסף אנגל.
"מכתב אהבה פתוח לריכרד וגנר" ("Offenes Billetdoux an Richard Wagner", דרזדן, 1869) מאת א.מ. אוטינגר.
"מכתב פתוח לריכרד וגנר" ("Offener Brief an Richard Wagner", סנקט פטרבורג, 1869) מאת א. טרוהארט.
כמו כן, מוזיקאים מן הגוונדהאוז בלייפציג, ובראשם איגנץ מושלס (שהיה יהודי), מחו באופן רשמי בפני הנהלת העיתון.
צ'ייקובסקי כתב בעיתון מאמר תגובה אירוני (Русские ведомости, 29.11.1872): "האם זה לא מביש שהיהודי הכשרוני ביותר הזה מצליח בערמומיות חתרנית לגרום הנאה לאנושות ביצירותיו היפות עם הכלים המוזיקליים במקום שהוא ירדים את האנושות בכנות הגרמנית כמו ואגנר - באופרות הארוכות והקשות, רבות הרעש ולעיתים המשעממות לגמרי".
לקריאה נוספת

ריכרד ואגנר, "היהדות במוזיקה" (1850) השוואת הטקסט למהדורת 1869, תרגום: א' כרמל, קונטרסים – מקורות ומחקרים סדרה ד', הוצאת מרכז דינור, ירושלים תשמ"ב
הערות שוליים

1 2  ריכרד ואגנר, "היהדות במוזיקה" (1850) השוואת הטקסט למהדורת 1869, תרגום: א' כרמל, קונטרסים – מקורות ומחקרים סדרה ד', הוצאת מרכז דינור, הקדמה מאת או"ד קולקה, עמ' ה.
↑  PW3 עמודים 90-91.
↑  PW3 עמוד 99.
↑  PW3 עמוד 84-85.
↑  PW3 עמוד 81.
↑  PW3 עמוד 87.
↑  ריכרד ואגנר, "היהדות במוזיקה" (1850) השוואת הטקסט למהדורת 1869, תרגום: א' כרמל, קונטרסים – מקורות ומחקרים סדרה ד', הוצאת מרכז דינור, עמ' 56, הערה: "אהסוורוס, על פי מסורת נוצרית מאוחרת הוא היהודי שנתאכזר לישו ועל כן הוטלה עליו הקללה להיות נודד נצחי שאינו יכול להיגאל מיסוריו בעולם הזה כדרך כל בני-תמותה".
↑  PW3 עמוד 100.
↑  ריכרד ואגנר, "היהדות במוזיקה" (1850) השוואת הטקסט למהדורת 1869, תרגום: א' כרמל, קונטרסים – מקורות ומחקרים סדרה ד', הוצאת מרכז דינור, עמ' 56–57.
↑  מיכאל מאיר (עורך), תולדות יהודי גרמניה בעת החדשה, כרך ג, פרק 7 (כתב: פטר פולצר), מרכז זלמן שזר, ירושלים, עמ' 186.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007592570405171  GND: 4606506-4  LCCN: n00076234   WorldCat (עם LCCN): n00-076234
הלנה יקובס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בפברואר 1906 פילה (פולין), הרייך הגרמני 
 פטירה:  13 באוגוסט 1993 (בגיל 87) ברלין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה, הרייך הגרמני 
 מקום קבורה:  בית קברות היער דאהלם 
 מקום מגורים:  ברלין 
 השקפה דתית:  כנסיית הווידוי 
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (28 במאי 1968)  מדליית בובר-רוזנצווייג (1983) 
 
הלנה יקובס (בגרמנית: Helene Jacobs [‏heˈleː.nə ˈja.kɔps]‏; 25 בפברואר 1906, שניידמול (Schneidemühl; כיום פילה, פולין – 13 באוגוסט 1993, ברלין) הייתה חברה בכנסיית הווידוי ואחת המתנגדות הגרמניות לנאציזם.
קורות חיים

יקובס הייתה מזכירתו של עורך פטנטים יהודי ומשנת 1934 ואילך חברה בכנסייה המוודה. היא הצטרפה לקבוצה שבמרכזה עורך הדין פרנץ קאופמן, קבוצה שמ-1940 ואילך הסתירה יהודים שנמלטו מרדיפות הנאצים ועזרה להם להימלט מגרמניה. יקובס הסתירה כמה יהודים בביתה מתוך מוטיבציה נוצרית-סוציאליסטית, עד שהוסגרה בשנת 1943, הורשעה ונדונה למאסר של שנתיים וחצי.
יקובס הייתה חברה בחברה לשיתוף פעולה נוצרי-יהודי (גר') מאז הקמתה של החברה בשנת 1949 והוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם. היא נפטרה בשנת 1993 ונקברה בוולדפרידהוף דהלם, שם הוקמה אנדרטה לזכרה בשנת 2004.
ציטוט

"לא רציתי שום קשר עם אי-חוקיות. עולמי התפרק ורציתי להגן עליו. ב-30 בינואר 1933, כשהיטלר הפך לקנצלר הרייך, איבדתי את מולדתי. חוקי נירנברג האנטישמיים (1935), שהדירו מהאזרחות באופן שרירותי חלק מהאוכלוסייה, נגעו לי במיוחד. רציתי לעזור לאנשים נרדפים אלה."
לוחית זיכרון

תרגום הכתובת על לוחית הזיכרון ברחוב בונר 2 ברובע קונסטלר-קולוני וילמרסדורף:
לקריאה נוספת

Beate Kosmala: Zivilcourage in extremer Situation: Retterinnen und Retter von Juden im „Dritten Reich“ (1941–1945. In: Gerd Meyer, Ulrich Dovermann, Siegfried Frech, Günther Gugel (Hrsg.): Zivilcourage lernen: Analysen – Modelle – Arbeitshilfen. Bundeszentrale für politische Bildung, Bonn 2004, S. 106-115, hier: S. 110. Online resource ISBN 3-89331-537-3
Katrin Rudolph: Hilfe beim Sprung ins Nichts: Franz Kaufmann und die Rettung von Juden und „nichtarischen“ Christen. Berlin: Metropol 2005. ISBN 3-936411-77-8ISBN 3-936411-77-8
Ulrich Werner Grimm: Die Berliner Gesellschaft für Christlich-Jüdische Zusammenarbeit. Geschichte(n) im Spiegel ihrer Quellen. In: Gesellschaft für Christlich-Jüdische Zusammenarbeit in Berlin e.V.  (Hrsg.): Im Gespräch. 50 Jahre Gesellschaft für Christlich-Jüdische Zusammenarbeit in Berlin e.V. - Eine Festschrift, Konzeption/Redaktion: Ulrich Werner Grimm, Berlin 1999..
Ursula Henseler (1998). "Helene Jacobs". In Bautz, Traugott (ed.). Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon (BBKL) (בגרמנית). 14 . הרצברג: באוץ. cols. 1105–1108. ISBN Ursula Henseler (1998). "Helene Jacobs". In Bautz, Traugott (ed.). Ursula Henseler (1998). "Helene Jacobs". In Bautz, Traugott (ed.).
הערות שוליים

↑  Original German - Mit Illegalität hatte ich nichts zu tun. Meine Welt ging kaputt, die wollte ich verteidigen. Ich hatte am 30. Januar 1933, als Hitler Reichskanzler wurde, mein Vaterland verloren. Besonders die antisemitischen Nürnberger Gesetze (1935), die einen Teil der Bevölkerung willkürlich aus der Gemeinschaft ausschlossen, gingen mir unter die Haut. Diesen verfolgten Menschen wollte ich helfen.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1070178497  VIAF: 315940180   WorldCat (עם VIAF): 315940180 
ערך זה הוא קצרמרבנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שלט ברחוב האוס בונר 2 בברלין-וילמרסדורף
הדיוויזיה ה-714 (ורמאכט)

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  מאי 1941 – אפריל 1943 (כשנה)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
 
הדיוויזיה ה-714 הייתה דיוויזיית חי"ר של הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה במאי 1941 בפראג, והועברה ליוגוסלביה כדי לנהל פעולות אנטי-פרטיזנים וביטחון פנים. היא הייתה מעורבת במבצע דלפין שהיה מבצע אנטי-פרטיזני בקרואטיה שהתרחש בין ה-15 בנובמבר ל-1 בדצמבר 1943. מטרת המשימה הייתה להשמיד את האלמנטים הפרטיזנים באיים הדלמטיים ליד מרכז דלמטיה. באפריל 1943 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית היגר ה-114 לאחר ארגון מחדש ועיצוב מחדש.
מפקדים

גנרל-לויטננט פרידריך שטאל (2 במאי 1941 - 31 בדצמבר 1942)
גנרל-לויטננט יוזף רייכרט (1 בינואר 1943 - 20 בפברואר 1943)
גנרל הכוחות ההרריים קרל אגלזר (20 בפברואר 1943 - אפריל 1943)
תקיפות עומק מצריות בסיני (1970)

תקיפות העומק המצריות בסיני היו שתי הפצצות שביצע חיל האוויר המצרי על בסיסי צה"ל בעומק סיני בחודש אפריל 1970, במהלך מלחמת ההתשה, בתגובה לסדרת מבצעי פריחה. שתי ההפצצות המצריות נכשלו ולאחריהן לא חזר עוד חיל האוויר המצרי לבצע חדירות עמוקות לסיני.
רקע

במטרה להתיש את צבא מצרים ולסיים את מלחמת ההתשה, יזמה ישראל בין החודשים ינואר לאפריל 1970 סדרה של 20 הפצצות על מתקנים ובסיסים של צבא מצרים בעומק אדמת מצרים שנקראו "מבצעי פריחה".
גיחות ההפצצה של חיל האוויר הישראלי בעומק מצרים התנהלו כשגרה ששחקה את צבא מצרים מבלי שהניסיונות הרבים של המצרים לסכלן יצליחו. ההרס של הבסיסים המותקפים היה רב ואילו לישראל לא היו אבדות כלל.
לאחר חלק מהתקיפות המשיכו מטוסי חיל האוויר התוקפים לפטרל מעל שטח מצרים במטרה להביא להזנקה של מטוסי ירוט מצריים ולגרור אותם לקרבות אוויר. בקרבות אוויר אלה הופלו מספר מטוסי מיג מצריים.
הלחץ שיצרו ההפצצות הישראליות על הממשל המצרי היה רב מאחר שהתקיפות נעשו בשעות היום, לעיני אזרחים מצריים רבים מערי הדלתה ומאחר שהן יצרו אווירת מלחמה מתמשכת שכללה האפלה בשעות הלילה בערי מצרים, הצבת תותחי נ"מ על גגות בתים בקהיר שירו אש מסיבית בעת ההפצצות. לחץ נוסף הוסיף חיל האוויר כאשר ביצע "בומים על קוליים" על ידי מטוסי פנטום שטסו בגובה נמוך מעל קהיר ושגרמו לניפוץ חלונות באזורים נרחבים של קהיר.
הצלחת התקיפות הישראליות הביאו למבוכה רבה בצמרת השלטון והצבא המצרי ולניסיונות שונים להתמודד עמה. אחת הדרכים להתמודד הייתה היוזמה לתקוף את בסיסי צה"ל בסיני במתווה דומה למבצעי פריחה בעזרת מפציצים מדגם איליושין Il-28.
באפריל 1970 בחן חיל האוויר המצרי יעדים לתקיפה בשטח סיני ותוכננו מבצעי הפצצה.
ההתקפות המצריות

ההפצצה האווירית הראשונה התרחשה ב-23 באפריל 1970 בשעות הלילה. מפציץ מדגם איליושין 28 יחיד חדר לרצועת החוף של סיני מזרחית לימת ברדוויל מכיוון הים התיכון.
המטוס הטיל מספר פצצות סמוך להיאחזות נח"ל ים. הפצצות נפלו באזור חולי מרוחק מההיאחזות ולא גרם לנפגעים או לנזק. לאחר ההפצצה חזר המפציץ המצרי לבסיסו בשלום.
יומיים לאחר מכן, ב-25 באפריל בשעה 01:40 בלילה ביצעו המצרים הפצצה שנייה. הפעם יעד ההפצצה היה עמוק יותר, באל עריש ובוצע על ידי זוג מטוסי איליושין 28.
עם גילוי חדירת זוג המטוסים על ידי מכ"מי הבקרה הזניק ראש מחלקת מבצעים אל"ם דוד עברי כנגדם מטוס F-4 פנטום מטייסת 201 שהיה בכוננות ירוט. באותו הלילה שרר ערפל סמיך וטייס הפנטום איתן בן-אליהו לא הצליח לאתר את המטוסים המצריים.
בינתיים החלו זוג המטוסים המצריים להטיל פצצות על מטרות מזדמנות באזור אל עריש, פגעו בבית חרושת לקרח וגרמו לו נזק ובתחנת הסגר לבעלי חיים, בו נהרגו כ-30 ראשי צאן.
בשלב זה הזניקה מפקדת חיל האוויר זוג מטוסי פנטום וזוג מטוסי מיראז' 3 לעבר המפציצים שבינתיים סיימו את ההפצצה ועשו דרכם חזרה צפונה אל הים ומערבה לכיוון מצרים. אחד ממטוסי הפנטום שהוטס על ידי מפקד הטייסת שמואל חץ הצליח לאתר את המפציצים בעזרת הכוונה מיחידת הבקרה האווירית והפיל אחד מהם בעזרת טיל אוויר-אוויר. האיליושין נפל אל תוך מי הים הרדודים צפונית לימת ברדוויל.
לאחר מכן זיהה אחד ממטוסי המיראז' שהוטס על ידי מפקד הטייסת עמוס עמיר, בסיוע יחידת הבקרה, את מטוס האיליושין השני שכבר הספיק להתקרב למצרים והיה מול חוף פורט סעיד. בשל הערפל נאלץ עמיר להתקרב מאוד לאיליושין כדי להבחין בו אך נמנע מלהפילו באמצעות התותח מחשש להתפוצצות האיליושין שתפגע גם בו. לבסוף, לאחר תמרונים הצליח להפיל את האיליושין בעזרת טיל אוויר-אוויר.
למחרת נשלחו צוללנים של חיל הים למשות ממטוס האיליושין המרוסק מול ימת ברדוויל את גופות הצוות המצרי וחלקים מהמטוס לבקשת חיל האוויר.
תוצאות ההתקפות

בהתקפות נגרם נזק לרכוש ישראלי והופלו שני מפציצי איליושין וצוותם נהרג.
לאחר כישלון שני המבצעים לא ביצעו עוד המצרים תקיפות אוויריות בעומק סיני במהלך מלחמת ההתשה אלא תקיפות מהירות באזור המערבי של סיני.
גרסת מצרים לתוצאות ההתקפות

עמדת המצרים למתקפות העומק בסיני היא:
תקיפות העומק בסיני פגעו במצבורי תחמושת של צה"ל.
כנגד שני המפצצים המצריים הוזנקו בסבב התקיפה השני 8 מטוסי פנטום ישראליים.
אחד ממטוסי הפנטום הישראלי הופל באמצעות מקלע הזנב של אחד משני המפציצים המצריים.
צוותי המפציצים המצריים נהרגו פרט לטייס רס"ן אניס חודאיר שהצליח לצנוח מהמטוס הפגוע ונמשה על ידי דייגים מצריים. צוותי המטוסים זכו לאות הכבוד והגבורה.
ראו גם

מבצעי פריחה
לקריאה נוספת

דני שלום, רוח רפאים מעל קהיר: חיל האוויר הישראלי במלחמת ההתשה (1970-1967), ראשון לציון: באויר, 2007, עמ' 736–740.
שברי מטוס איליושין מצרי שהופל בימת ברדוויל - 1970
כלי שיט בלתי מאויש

הדגמה של שימוש בכשב"ם בצי ארצות הברית
כלי שיט בלתי מאויש (בראשי תיבות: כשב"ם, באנגלית: Unmanned surface vehicles - USV או Autonomous surface vehicles - ASV) הוא כלי שיט היכול לפעול ללא צוות אנושי הנמצא עליו.
כשב"מים משמשים לאוקיינוגרפיה, הם זולים יותר מאוניות מחקר, חלק יכולים לנצל את אנרגיית הגלים כאמצעי הנעה עיקרי, ובעזרת תאים סולריים הם יכולים להפעיל את המכשור המותקן עליהם. הדבר מאפשר שהייה של חודשים במים למטרות מחקר אקדמיות או שימושים של חיל ים.
השימושים הצבאיים של כשב"מים הם רבים, ובהם הדמיית מטרות אימון ימיות, סיור, תצפית ובט"ש. הכשב"מים נחשבים כבעלי יתרון במשימות הנחשבות כ"סיזיפיות" ומחייבות חזרתיות רבה היוצרת שעמום בצוותים האנושיים, וגם במשימות הכרוכות בסיכון חיי אדם, כגון סריקה לגילוי וניטרול מיקוש ימי. חיל הים הישראלי משתמש בכשב"ם מסוג פרוטקטור - הכשב"ם הקרבי הראשון בעולם שהוכנס לשירות פעיל.
במובנים רבים, ההתפתחות של כלי השיט הבלתי מאוישים היא "מהלך טבעי" שמתחבר לפיתוח כלי טיס בלתי מאוישים, רחפנים, מכוניות אוטונומיות ורובוטים בכלל.
כוח משימה 59

בספטמבר 2021, הצי החמישי של ארצות הברית הכריז על הקמת "כוח משימה 59". כוח המשימה מורכב ממעט מאוד אנשים (קצת יותר מ-20, נכון לאוקטובר 2022) שתכליתו לפרוש יכולות מבצעיות מבוססות על מערכי כשב"ם - בים הפרסי, בים הערבי ובים האדום. "כוח משימה 59" מתכנן להפעיל למעלה מ-150 כלי שיט בלתי מאוישים תוך פחות משנה וחצי מהיווסדו כאשר מודל ההפעלה כולל מכרזים ייחודיים המאפשרים בעלות והפעלה של כלי השייט על ידי חברות מסחריות, אזרחיות ובכפוף למדינות השונות שנמצאות לאורך חופי הימים המדוברים. כלי שיט אלה אוספים מודיעין ברציפות, במשך חודשים ארוכים, ומשדרים את המידע שנאסף למרכזי שליטה ובקרה שממוקמים במדינות השונות. פרישה רחבה כזו מאפשרת לאמריקאים לשמור "תמונה ימית" בכל המרחב, למשל, באמצעות לוויינים ולשלוח כשב"ם לכל מטרה שהם מחליטים שמעניינת אותם. במהלך 2022, האיראנים "חטפו" כשב"מים אמריקאים לפחות פעמיים ואולם, שחררו אותם זמן קצר לאחר החטיפה.
סוגי כשב"מים

"אביר הים" - תוצרת רפא"ל. מטרה: הגנה וסיוע ללוחמים.
"קטאנה" - תוצרת התעשייה האווירית. מטרה: ביטחון שוטף.
"שחף" - תוצרת אלביט. מטרה: לוחמה נגד ספינות.
"מאנטה ריי" - תוצרת נורת'טרופ גרומן. מטרה: מיועד למשימות ארוכות טווח כמו: מעקב, זיהוי ונטרול מוקשים, מחקר בעומק האוקיינוסים, ומיפוי קרקעית הים. שלב התכנון: אב טיפוס. תכונות: קל משקל ומודולרי. סיימו בדיקות בהיקף מלא. הוכחה יכולת הפעלה, הנעה והיגוי במעמקים ועל פני הים.
ראו גם

כלי צלילה בלתי מאויש
הערות שוליים

↑  אלזה שורקין, העתיד כבר כאן הכירו את כלי השיט הבלתי מאוישים של צה”ל, באתר New-Tech Online,‏ 6 בנובמבר 2017
↑  כתבה באתר האינטרנט של הצי האמריקאי, ספטמבר 2021
↑  כתבה באתר האינטרנט של הצי האמריקאי, הצי החמישי, מינואר 2022
↑  דין שמואל אלמס, ‏לא רק באוויר: כלי השיט הבלתי מאויש החדש של צבא ארה"ב, באתר גלובס, 3 במאי 2024
↑  ניר דבורי, ‏הכירו: כלי השיט שלא צריך לוחמים, באתר ‏מאקו‏, 30 במרץ 2015
↑  Dubai Airshow 2021: IAI launches USV, EO/IR projects with Edge, Janes.com (באנגלית)
↑  HELRAS dipping sonar completes acceptance tests on Seagull USV, Janes.com (באנגלית)
↑  Elbit Systems to supply Seagull USVs to navy of Asia-Pacific country, Janes.com (באנגלית)
↑  Manta Ray UUV Prototype Completes In-Water Testing, www.darpa.mil
כלי שיט לא מאויש, כוח משימה 59
טנקים בשירות צה"ל

סדרת המרכבה היא סדרת טנקי מערכה ישראליים שכוללת ארבעה דורות: מרכבה סימן 1, מרכבה סימן 2, מרכבה סימן 3 ומרכבה סימן 4. הדגם החדש ביותר הוא המרכבה סימן 4 ברק. כיום כל הטנקים של חיל השריון הם מסדרת המרכבה.
טנק הוא רכב קרבי משוריין החמוש בדרך כלל בתותח ובמקלעים. הטנק מוגן בשריון עבה, העוזר לו לשרוד את האש של האויב בשדה הקרב. ערך זה סוקר את הטנקים שהיו ונמצאים בשימוש חיל השריון ויחידות עצמאיות נוספות (של שריון) ב-צבא ההגנה לישראל (צה"ל). בסך הכל לצה"ל יש למעלה מ-1,500 טנקים מדגמים שונים בשירות פעיל.
סקירה כללית

בתחילת דרכו, צה"ל לא רכש טנקים באופן מסודר אלא קיבץ טנקים מיושנים בדרכים שונות, עקב מגבלות מדיניות וחוסר ניסיון של צבא שרק נולד. כתוצאה מכך נוצר מצב בעייתי של ריבוי דגמי טנקים. המגוון הרחב הקשה על תחזוקת וחימוש הטנקים וגרם לבעיות בשיתוף כל הכלים במערכות הקרב.
עד סמוך למבצע קדש סוג הטנק היחיד של חיל השריון היה השרמן (מאוחר יותר שודרג לסופר שרמן) שצוותו כלל 5 לוחמים (מפקד, תותחן, טען-קשר, נהג ומיקלען). סמוך למבצע קדש הגיעו טנקי AMX-13 הצרפתיים שהיו טנקים קלים, ובין השאר, סייעו לצנחנים בקרב המיתלה. שני דגמים אלו יצאו משירות לאחר מלחמת ששת הימים.
לפני מלחמת ששת הימים נקלטו טנקי M48 פטון האמריקאיים והצנטוריון הבריטי.
לאחר מלחמת ששת הימים קלט צה"ל את טנקי המגח, שכבר אז נחשבו למיושנים מול צבאות ערב, שהחלו מצטיידים באותו זמן בטנקי T-62.
חלק מטנקי השלל ממלחמת ששת הימים היו טנקים סובייטיים מדגמי ‏T-54 ו-T-55 שהוכנסו לשימוש מבצעי בצה"ל ונקראו "טירנים". ואחרי מלחמת יום הכיפורים נכנס 120 יחידות מטנקי השלל של T-62 לשרות בצה"ל.
ניסיון לרכוש מבריטניה את טנק הצ'יפטיין לא יצא לפועל בגלל לחץ ערבי וכתוצאה מכך הוחלט על פיתוח טנק תוצרת ישראל. ב-1970 החל משרד הביטחון לפתח את טנק המרכבה והדגם הראשון שלו, מרכבה סימן 1, נכנס לשירות ב-1980. הטנק ערך טבילת אש במלחמת לבנון שבמהלכה התגלו כשלים הנדסיים במערכת בקרת האש שלו[דרוש מקור], אך למרות זאת נחשב להצלחה. בעקבות זאת הוחלט על המשכת פיתוח סדרת המרכבה שהפכה לטנק המערכה העיקרי של צה"ל בשנות ה-2000. במהלך האינתיפאדה השנייה פעלו טנקי מגח 6 ו-7 לצד טנקי מרכבה סימן 2 ומרכבה סימן 3 ב"ז שהוסבו ללוחמה בשטח בנוי. בשנים 2003–2004 הוצאו טנקי המגח משירות סדיר והוחלפו בטנקי מרכבה סימן 4 שהוכיחו את יעילותם בלחימה ברצועת עזה. ב-2009 החל חיל השריון בקליטת טנקי מרכבה סימן 4מ עם מערכת הגנה אקטיבית "מעיל רוח" ובסוף 2012 הוסבו כל טנקי חטיבה 401 לטנקי מרכבה סימן 4מ. ב-2014 החלו בהסבת חטיבה 7 מטנקי מרכבה סימן 2 לטנקי מרכבה סימן 4מ גם כן, וזאת הסתיימה ב-2016. ב-2019 הוסבה חטיבה 188 למרכבה סימן 4מ 400 וב-2023 קלטה חטיבה 401 את הדגם המתקדם ביותר - מרכבה סימן 4 ברק - שעתיד להיכנס לכלל החטיבות הסדירות ולהחליף את הטנקים הקיימים שיועברו למילואים.
כיום מפעיל חיל השריון טנקי מערכה על טהרת סדרת המרכבה: ארבע חטיבות סדירות של מרכבה סימן 4מ ומרכבה סימן 4 ברק (הטנק המתקדם ביותר בחיל ואחד המתקדמים ביותר בעולם), חטיבות המילואים מפעילות טנקי מרכבה סימן 3 ב"ז (שדרוג של מרכבה סימן 3), ומרכבה סימן 4. הטנקים חמושים בתותח תע"ש 120 מ"מ שיורה מגוון פגזים, בהם חץ-ח"ש, חלולן, כלנית 120 מ"מ (רב-תכליתי) וחצב 120 מ"מ (נגד מבנים וחי"ר מבוצר). בנוסף הטנקים חמושים במקלעי מאג 7.62 מ"מ, מקלעים כבדים M2 בראונינג 0.5 ומרגמות 60 חש"ן.
פלוגות הסיור (פלס"ר שריון) והפלוגות המסייעות (פלמ"ס, מסייעת שריון) מפעילים אמצעי לחימה נוספים בהם רובי M16 ו-M4A1, מקלעי נגב ומאג, רכבי HMMWV, נגמ"שים ומרגמות כולל מרגמת קשת 120 מ"מ.