ארנבת השלג
בתי גידול מועדפים

המשתנים העיקריים הקובעים את איכות בית הגידול כוללים מחסומי ראייה ממוצעים וביומסה ראויה לליחוך. ארנבות שלג מעדיפות יערות צעירים שבהם קיים תת-יער סבוך. נוכחות המחסה היא הגורם הקובע העיקרי באיכות בית הגידול, והוא חשוב יותר מזמינות מזון או הרכב המינים בבית הגידול. עם זאת, הרכב המינים משפיע על צפיפות האוכלוסייה. תת-יער עבות ביערות מחטניים מאפשר צפיפות אוכלוסייה גדולה יותר של ארנבות שלג מאשר יערות עצים רחבי עלים, בשל איכות המחסה. תצפיות במיין הוכיחו שנקבות של ארנבות שלג היו נפוצות יותר באתרים עם פחות מחסה, אבל עם יותר מזון זמין.
ליחוך ענפים בחורף תלוי בגובה סבך השיחים של תת-היער ובעומק השלג. ליחוך ענפים בחורף בשלג עמוק מתבסס על עצים צעירים בעלי גזע דק בגובה שבין 1.8 ל-2.4 מטרים.
באזורים הצפוניים שוכנות ארנבות השלג ביערות מחטניים וביערות מעורבים בכל שלבי הסוּקְצֶסְיָה, אבל יערות בשלבים הראשונים של הסוקצסיה מקיימים את התנאים לשיא בגודל האוכלוסייה. ארנבות שלג שוכנות ביערות נשירים רק בשלבים הראשונים של הסוקצסיה. בניו אינגלנד מעדיפות ארנבות השלג יערות נשירים, מחטניים ומעורבים של סוקצסיה משנית שבהם יש תת-יער סבוך. נראה שארנבות השלג מעדיפות אזורי שיחים של שדות נטושים, שטחים של סוקצסיה ראשונית לאחר שרפה בשלבים הראשונים של הסוקצסיה, ביצות-שיחים, וצמחיית קרומהולץ בחלקים הגבוהים של ההרים. במיין היו ארנבות השלג פעילות יותר בשטחים שנוקו לחלוטין מצמחייה מאשר בשטחים שנגזמו חלקית או שבכלל לא עברו גיזום. צפיפות העצים הצעירים הייתה הגבוהה ביותר בחלקות בנות 12 עד 15 שנים. הארנבות העדיפו חלקות אלו יותר מאשר חורשות צעירות יותר. בצפון יוטה הן שכנו באזורים של שלהי הסוקצסיה שבהם העצים היו צפצפה רעדנית (Populus tremuloides) ואשוחית-אשוח, אבל הם לא נצפו בערבות הדשא. באלברטה משתמשות ארנבות השלג בשטחים שבמעלה הגבעות המכוסים בסבך שיחים ועצים צעירים של צפצפות מתחדשות (לאחר שרפה או כריתה). בקולומביה הבריטית מהוות החורשות הצפופות של האורנים הצעירים מהמין אורן מפותל (Pinus contorta) בית גידול אופטימלי לארנבות השלג.
במערב וושינגטון מתיישבות ארנבות שלג במרבית השטחים שנוקו מצמחייה בין אם על ידי שרפה או בלא שרפה בתוך ארבע או חמש שנים כשהצמחייה בשטח הופכת סבוכה מספיק. בחורשות שבהן העצים מבוגרים יותר (מעל 25 שנים), מתחילה צפיפות הגזעים לקטון והמחסה לארנבות השלג מצטמצם. לעומת זאת, בצפון-מרכז וושינגטון לא מתיישבות ארנבות השלג בשטחים שנוקו מצמחייה לפני שעברו שש או שבע שנים, ועוברות בין 20 ל-25 שנים עד שצפיפות האוכלוסייה מגיעה לשיא. ספירת גללים של ארנבות שלג בחורף הייתה הגבוהה ביותר בחורשות של עצי אורן מהמין אורן מפותל בני 20 שנים, נמוכה יותר בחורשות של אורנים מבוגרים יותר מאותו מין, והנמוכה ביותר בחורשות של אשוחיות. במערב אורגון, היו ארנבות שלג מצויות בשפע רק בשלבי הסוקצסיה הראשוניים, כולל שדות שיחים יציבים. במערב-מרכז אורגון נכרת יער של עצים בוגרים של אשוח דאגלס ונוטר במשך עשר שנים של סוקצסיה. מעט ארנבות שלג נצפו ביערות הבראשיתיים הסמוכים. הן ייצגו אוכלוסיות דלילות מפוזרות. ארנבת שלג בודדה נצפתה בחלקה המופרעת שנתיים וחצי אחרי שהעצים נכרתו ונשרפו. בשלב זה הייתה תכסית הקרקע דומה לזו של יער שלא עבר כריתה. 9 שנים אחרי ההפרעה גדלה צפיפות האוכלוסייה של ארנבות השלג בצורה ניכרת.
במערב וושינגטון השתמשו ארנבות השלג בצורה שגרתית במדרונות התלולים שבהם המחסה היה מספק. עם זאת מרבית המחקרים הראו כי הן מעדיפות מדרונות מתונים. אור הירח מגדיל את מידת הפגיעות של ארנבות השלג לטריפה, בייחוד בחורף. הן מעדיפות להימנע משטחים פתוחים במהלך המצבים שבהם הירח בהיר ובמהלך השלבים בלילה מסוים שבהם הלילה בהיר. פעילותן זזה מתת-היער של יערות מחטניים בחורף לתת-יער של עצים רחבי עלים בקיץ.
מבנה הצמחייה משחק תפקיד חשוב בגודל הטריטוריה של ארנבת השלג. ארנבות השלג נודדות למרחק של עד 8 קילומטרים כאשר יש מחסור במזון. במונטנה הטריטוריה של הארנבת קטנה יותר ביערות שיחים מאשר ביערות פתוחים. בקולורדו וביוטה, היה גודל הטריטוריה הממוצע של שני הזוויגים כ-81 דונם. על האי מונטריאול בקוויבק הייתה הטריטוריה היומית הממוצעת של שני הזוויגים כ-16 דונם ביערות מעורבים מבוגרים. במונטנה היה גודל הטריטוריה הממוצע כ-100 דונם לזכרים וכ-76 דונם לנקבות. באורגון היה גודל הטריטוריה הממוצע כ-59 דונם.