stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רן ארז
ארגון המורים

בשנים 2005–2007 עמד ארז בראש מאבקם של ארגוני המורים בעד שיפור תנאי עבודתם. לאחר שפורסמה הרפורמה של ועדת דברת, נפתח משא ומתן בין הממשלה ומשרד החינוך לבין הארגונים. הסתדרות המורים החליטה להגיע להסכם, אך הארגון בראשותו של ארז סירב, והחריף את המאבק. בשנת 2006, בהנהגתו של ארז, שיבשו מורי הארגון את הלימודים בבתי הספר בחינוך העל-יסודי, וב-10 באוקטובר 2007 פתחו בשביתה, שהפכה לארוכה ביותר בהיסטוריה של מערכת החינוך בישראל, בת 64 ימים ללא לימודים. השביתה הסתיימה ב-12 בדצמבר, בסוף חופשת החנוכה.
ארז עמד בראש היוזמה החינוכית "עוז לתמורה". היוזמה נוסתה במספר בתי ספר בהצלחה רבה, וזכתה לתגובות חיוביות מצד המורים, ההורים והתלמידים. התוכנית לא יושמה בכל בתי הספר בישראל עקב התנגדותה של שרת החינוך לימור לבנת.
בשנת 2003 טען העיתון "ידיעות אחרונות" בסדרת כתבות, כי ארז נהג להיעדר באופן שיטתי לתקופות ארוכות מעבודתו כמורה לחינוך גופני בבית ספר באשדוד, ולמרות זאת קיבל משכורת ממשרד החינוך בגין עבודה שבפועל לא בוצעה, בסכומים מצטברים ניכרים ביותר. ארז הועמד לדין משמעתי פנים-משרדי, בפני סמנכ"ל משרד החינוך, וקיבל "הערה" על כך שקיבל שכר מבלי שעבד בפועל. בעקבות כך הוגשה עתירה לבג"ץ כנגד היועץ המשפטי לממשלה, בדרישה להעמיד את ארז לדין פלילי או לדין משמעתי, ולהפסיק את עבודתו במשרד החינוך בשל קבלת הטבות שכר שלא כדין. לאחר הגשת העתירה התקיים בשנת 2006 דיון משמעתי חוזר, הפעם בפני מנכ"ל משרד החינוך, שהמיר את ההערה לנזיפה. ב-2009 דחה בג"ץ את העתירה, אך מתח ביקורת על התנהלותו של ארז, וקבע כי היא היוותה סטייה משמעותית מהנוהל התקין המחייב עובד בשירות המדינה.
ארז שותף ליוזמה החינוכית "תנו למורים ללמד" בשיתוף עם ד"ר עינת וילף. היוזמה קוראת להחזרת הסמכות לידי המורים והמנהלים ולהקשחת המשמעת בבתי הספר.
בשיא ההתמודדות עם מגפת הקורונה נאבק ארז נגד כוונת משרד החינוך להוציא לחופשה ללא תשלום מורים שיסרבו להתחסן או להיבדק תכופות.
לאחר שבוטלו ימי למידה רבים בתשפ"א (2020) ביקש משרד החינוך להוסיף תשעה ימי לימודים בסוף השנה, על מנת להשלים את פערי הקורונה שנוצרו בסגרים והלמידה מרחוק התקשתה לסגור. המשא ומתן עם ארגון המורים נכשל, ובית הדין הארצי לעבודה הכריע שהתלמידים יצאו לחופש הגדול בתאריך הקבוע. בעקבות זאת נסוגה גם הסתדרות המורים מהסכמותיה להאריך את שנת הלימודים. כתוצאה מכך יצאו גם תלמידי היסודי לחופשה בתאריך הקבוע, על אף פערים לימודיים גדולים עוד יותר.
מאבקיו של רן ארז לא היו רק על תנאי העסקה אלא גם על רפורמות פדגוגיות ומבניות. ב-2013, כאשר היו שמועות על כוונת משרד להעביר את כיתות ז-ח לבתי הספר היסודיים ואת כיתות ט' לתיכונים, טען ארז כי זהו צעד בלתי אפשרי. באגרת ששלח למורי הארגון "מיותר לציין שחוץ מההשקעה התקציבית האדירה, זו תהיה פגיעה במבנה השש־שנתי שלא לדבר על העברת אלפי מורים מהחינוך העל־יסודי לחינוך היסודי. מורים אלו שהם עובדי משרד החינוך ויעברו לחינוך היסודי ייאלצו ללמד בכיתות א'-ח' במקום ז'-י"ב".
כאשר הכריזה שרת החינוך יפעת שאשא-ביטון על רפורמה בבחינות הבגרות במקצועות ההומניים, שלח ארז איגרת למורים החברים בארגון בה כתב: "מערכת החינוך זקוקה לתהליכי עומק ארוכי טווח, ואין תלמידי ומורי ישראל בגדר שפני ניסיונות ליוזמות שטרם נוסו, שעוד לא נבדקו ושלא הוכחה מידת התאמתם לצורכי התלמידים והמערכת". בעקבות כך שיגר ארז אולטימטום למשרד החינוך והצהיר כי המורים לא ישתפו פעולה עם הרפורמה.
ב-1 בספטמבר 2024 פתח ארגון המורים בהנהגת ארז בשביתה, וכתוצאה מכך לא נפתחה שנת הלימודים בבתי הספר התיכוניים בישראל. השביתה נסתיימה כעבור כשבוע.
טענות לשחיתות

יש המבקרים את התנהלותו של רן ארז בהנהגת ארגון המורים. הם טוענים כי הוא האריך את כהונתו בתפקיד בדרכים לא הוגנות, שהוא דיכא את יריביו, ושהוא לא השיג הישגים מספקים לציבור עובדי ההוראה בעשרות שנותיו בתפקיד. הבחירות להנהגת ארגון המורים נערכות כל ארבע שנים, ו-59 צירים, עובדים בכירים בארגון, הם בעלי זכות ההצבעה. לפיכך, יש הטוענים כי הצירים הבוחרים את רן ארז למעשה כפופים לו מאחר שהם עובדים ומקבלים את משכורתם ממנו, מה שעלול להוביל לשחיתות.
בבחירות שנערכו לתפקיד בשנת 2014 התמודד רן ארז מול ענת שניידר, ולאחר שניצח אותה השעה אותה מתפקידה.
קיים חוק בתקנון הארגון שאדם הרוצה להמשיך לכהן מעבר לשתי קדנציות צריך לנצח ברוב של שני שלישים לפחות. אך, בבחירות 2018, רן ארז היה עלול להפסיד, ולכן ערב הבחירות שינה את התקנון לכך שרוב של 60% יספיק לו, וכך נשאר בתפקידו ברוב של 64%.
בבחירות 2022 רץ ארז כמועמד יחיד, ולכן קיבל 58 מתוך 59 קולות הצירים, כשהאחרון נמנע, ונשאר בתפקידו. רבים ביקרו את חוסר הדמוקרטיה בארגון המורים כתוצאה מכך, ואף לאחר מכן ארז האריך את כהונתו בתפקיד עד לשנת 2027.
הערות שוליים

↑  רן ארז, באתר רשת 13
↑  בג"ץ 4230/05 שמואל כהן נ' היועץ המשפטי לממשלה, ניתן ב־11 ביוני 2009
↑   ליאור דטל, רן ארז: לא נאפשר שלילת שכר למורי התיכונים; חייבו את התלמידים להתחסן, באתר TheMarker‏, 30 באוגוסט 2021
↑   שירה קדרי־עובדיה, נדחתה עתירת הממשלה; שנת הלימודים לא תוארך בכל שכבות הגיל, באתר הארץ, 19 ביוני 2020
↑   ליאור דטל, יו"ר ארגון המורים: משרד החינוך שקל לבטל את חטיבות הביניים, באתר הארץ, 24 בדצמבר 2013
↑  תמר טרבלסי חדד, "המורים והתלמידים לא שפני ניסיון": רן ארז יוצא נגד הרפורמה בבגרויות - ומציב אולטימטום, באתר ynet, 2 במאי 2022
↑  https://mako.co.il/news-channel2/Six-Newscast/Article-ba008846a4c4541004.htm
↑  https://calcalist.co.il/Article.aspx?guid=3734660
↑  איציק וולף, רן ארז נבחר לכהונה נוספת כיור ארגון המורים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 6 באפריל 2022
↑   ליאור דטל, שליט יחיד: רן ארז נבחר שוב לראשות ארגון המורים, באתר TheMarker‏, 6 באפריל 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299547705171  ISNI: 0000 0000 7017 8091  VIAF: 97443352   WorldCat (עם VIAF): 97443352
רעיה המאיר

| --- | --- |

 לידה:  28 באוגוסט 1945 הרי אורל, רוסיה 
 פטירה:  18 בפברואר 2021 (בגיל 75) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום מגורים:  נתניה 
 עיסוק:  משוררת
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית
 
רעיה המאיר בהשקת הספר "טיפות אחרונות", שהוקדש לזכרו של בעלה, יגאל המאיר.
רעיה המאיר (28 באוגוסט 1945 – 18 בפברואר 2021) הייתה אשת חינוך ומשוררת ישראלית.
ביוגרפיה

רעיה המאיר נולדה בברית המועצות באוגוסט 1945, באזור הרי אורל. היא עלתה לארץ ישראל בגיל 14, בשנת 1960, עם אימה פניה ואחותה נילי. אביה בני שהיה מסורב עלייה נשאר ברוסיה עוד כשנתיים. היא גדלה והתחנכה בנתניה, ולמדה בתיכון בר-אילן בנתניה.
עם תום לימודיה בתיכון התקבלה המאיר לאוניברסיטה העברית בירושלים ללימודי לשון עברית וספרות רוסית. שם למדה אצל המשוררת פרופ' לאה גולדברג. כמו כן הייתה בוגרת בית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב.
ב־1986 יצאה לשליחות עם בעלה יגאל המאיר למקסיקו, שם שהו שנתיים. לאחר מכן יצאו לשליחות בסנט פטרסבורג ברוסיה מטעם הסוכנות היהודית, שם היא ריכזה את החינוך היהודי-ציוני ברחבי ברית המועצות. עבודתה כללה השתלמויות והכשרת מורים לעברית, ושליחות חינוכית ציונית מטעם משרד החינוך והסוכנות היהודית בסנט פטרסבורג.
המאיר הייתה מנהלת היחידה לחבר העמים בסוכנות היהודית והייתה פעילה במאבק לשחרור אסירי ציון. כמו כן לימדה עולים חדשים עברית במסגרת נעל"ה. בנוסף, היא שימשה מורה ומנחה להנחלת הלשון העברית מטעם משרד החינוך והתרבות וכן לימדה הנחיית הורים וייעוץ חינוכי.
המאיר התגוררה בנתניה עם בעלה, יגאל המאיר, שבין השאר עסק בציור והציג תערוכות. היא הייתה אם לשלושה ילדים וסבתא. בפברואר 2021, היא נהרגה בתאונת דרכים ליד ביתה, בגיל 75, והובאה למנוחת עולמים בבית העלמין "מנוחת עולם" בנתניה.
עם היוודע דבר מותה, פורסמה בחדשות נתניה כתבה על אודות חייה ופועלה. בנה, עמית המאיר, מספר כי אמא חינכה דורות לשפה העברית. היא קשרה את נפשה עם הארץ הזאת. ושושנה ויג, חברה קרובה והמו"לית של ספריה, סיפרה כי היא מאוד רצתה לשתף אנשים ביצירות שלה... היא היתה רוצה שנזכור אותה כמשוררת ומילותיה יישארו איתנו לנצח.
יצירתה וספריה

המאיר הייתה חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים. היא הייתה חלק מקבוצת "שיח כותבים", שנוסדה על ידי שושנה ויג, והשתתפה באירועים תרבותיים שונים בעיר נתניה. שיריה פורסמו במספר במות ואנתולוגיות, ביניהן: "זכויות יוצרות" (פיוטית, 2015), "שירה על שירה" (פיוטית, 2016), "בשבילי הבחירה" (פיוטית, 2019). כמו כן, השתתפה באסופת היצירות "תמונת עיר" שיצאה לכבוד שנת ה-90 של העיר נתניה (פיוטית, 2018) ולקחה חלק באירוע ההשקה בהיכל התרבות.
בין השנים 2015 ל-2020 פרסמה המאיר ארבעה ספרי שירה:
בצֵל האלמוגן, בעריכת שושנה ויג (הוצאת פיוטית, 2015)
זה לא וידוי, בעריכת שושנה ויג ונורית צין (הוצאת פיוטית, 2017)
טיפות אחרונות, בעריכת ציפי הראל (הוצאת פיוטית, 2019)
סוסים רעבים מחכים לשמש, בעריכת ציפי הראל (הוצאת פיוטית, 2020)
עטיפות ספריה של המאיר עוצבו על ידי בנה עמית המאיר. ספר שיריה השלישי "טיפות אחרונות" הוקדש לזכרו של בעלה, יגאל המאיר.
הערות שוליים

↑  "פני הדברים" – תערוכת ציוריו של יגאל המאיר, באתר היכל התרבות נתניה
↑  מודעת אבל על פטירתה של רעיה המאיר, באתר אגודת הסופרות והסופרים העבריים בישראל, ‏21.2.2021
↑  רותי בירמן, רעיה המאיר מנתניה נדרסה למוות ליד ביתה, באתר חדשות נתניה, ‏2.3.2021
↑  רשימת חברים, באתר אגודת הסופרות והסופרים העבריים
↑  נתניה חוגגת את יום האישה הבינ"ל 8-6 במרץ 2017, באתר Go Netanya, ‏5.3.2017
↑  השקת הספר תמונת עיר בהיכל התרבות נתניה, באתר עירית נתניה, ‏30.5.2018
↑  הספר "בצל האלמוגן" מאת רעיה המאיר, באתר פיוטית
↑  הספר "זה לא וידוי" מאת רעיה המאיר, באתר פיוטית
↑  עטיפת הספר "טיפות אחרונות" מאת רעיה המאיר, באתר פיוטית
↑  על הספר "סוסים רעבים מחייכים לשמש" מאת רעיה המאיר, באתר פיוטית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007574629805171  BnF: cb171296089 (data)  ISNI: 0000 0004 5222 7426  LCCN: no2015153738  VIAF: 317133411   WorldCat (עם VIAF): 317133411
קטורה (דמות מקראית)

ערך זה עוסק באשת אברהם. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
משפחתו של אברהם, איור מתוך הגדת ונציה, 1630; קטורה עומדת עם ששת ילדיה מאברהם מימין; אוסף ספריית אוניברסיטת ייל
 לידה:  המאה ה-17 לפנה"ס ?
 פטירה:  המאה ה-16 לפנה"ס כנען
 בן זוג:  אברהם
 צאצאים:  זמרן, יקשן, מדן, מדין, ישבק, ושוח.
 מספר צאצאים:  6
 תקופה:  בראשית
קְטוּרָה היא אשתו השלישית של אברהם, אותה נשא לעת זקנתו, כמתואר במקרא בספר בראשית בפרשת חיי שרה: ”וַיֹּסֶף אַבְרָהָם וַיִּקַּח אִשָּׁה וּשְׁמָהּ קְטוּרָה” (ספר בראשית, פרק כ"ה, פסוק א'). בפשטות הדברים מדובר באשתו השלישית של אברהם, לאחר שכבר גירש את הגר, ושרה נפטרה. על פי מדרש בראשית רבה סא, קטורה נקראת על שם קטר=קשר. יש אומרים שנקראת על שם קטורת, בה סחרו נודדי המדבר אנשי הקדם, לשם נשלחו בניה, בני אברהם בעלה. שמה יכול שנשתקף במדינת קטאר העכשווית שהיא כנראה חלק מארץ קדם לשם נשלחו בניה. 
בהמשך הפרק בספר בראשית נזכרים "בְנֵי הַפִּילַגְשִׁים אֲשֶׁר לְאַבְרָהָם". על פי הכתוב בספר דברי הימים א', פרק א', פסוקים ל"ב–ל"ג "וּבְנֵי קְטוּרָה פִּילֶגֶשׁ אַבְרָהָם, יָלְדָה אֶת-זִמְרָן וְיָקְשָׁן וּמְדָן וּמִדְיָן--וְיִשְׁבָּק וְשׁוּחַ; וּבְנֵי יָקְשָׁן, שְׁבָא וּדְדָן. וּבְנֵי מִדְיָן, עֵיפָה וָעֵפֶר וַחֲנוֹךְ, וַאֲבִידָע, וְאֶלְדָּעָה; כָּל-אֵלֶּה, בְּנֵי קְטוּרָה." ביטוי זה כולל גם את בני קטורה, ואם כן, מעמדה של קטורה היה של פילגש ולא של אישה גמורה. לעומת זאת, הרמב"ן סובר שבניגוד להגר שאכן הייתה פילגש, מעמדה של קטורה היה כשל אישה גמורה, והיא מכונה פילגש רק כדי להבהיר שבנו העיקר של אברהם הוא יצחק בנה של שרה.
קיבוץ קטורה שבערבה נקרא על שמה.
בני קטורה

קטורה ילדה לאברהם שישה בנים: זמרן, יקשן, מדן, מדין, ישבק ושוח. ידועים שבטים בשמות אלה שחיו בספר ארץ ישראל ובחצי האי ערב, כדוגמת המדיינים.
בני קטורה > מעמדם של בני קטורה

המלבי"ם על הביטוי "ויסף אברהם" מסביר את היחס בין יצחק לבין ישמעאל מצד אחד ובני קטורה מצד שני. הוא נעזר במשל העץ, ואומר שיצחק משול לפרי, בעוד ישמעאל משול לעלים, ובני קטורה לקליפה. פירושו מבוסס על המדרש על תהילים א, ג: "אשר פריו יתן בעתו זה יצחק, ועלהו לא יבול זה ישמעאל וכל אשר יעשה יצליח אלו בני קטורה"
זיהויה עם הגר

בדברי חז"ל קיימת דעה שקטורה היא הגר, שגורשה בעבר בידי אברהם וכעת החזיר אברהם את גרושתו. לשיטה זו, הגר נתכנתה כעת קטורה כרמז על מעשיה הנאים כקטורת או מלשון קשר, שקשרה את פתחה ולא נישאה לאדם אחר בינתיים. זיהוי זה מופיע גם בתרגום המיוחס ליונתן. דעות אחרות במדרש אינן מקבלות את הזיהוי. גם בקרב פרשני המקרא יש שאמצו את הזיהוי, למשל רש"י, ויש שדחו אותו, כדוגמת רבי אברהם אבן עזרא.
הכלי יקר מדייק כפי הדעה שקטורה היא הגר מהשימוש במילה "ויוסף", שמרמזת שאברהם כבר נשאה בעבר, וכעת הוסיף ונשאה שנית. הוא מבאר שהיה צורך לשנות את שמה כדי להראות שחזרה בתשובה ולכן החזירה אברהם.
לפי ישעיהו ליבוביץ, יצחק הלך לבאר לחי ראי להחזיר את הגר לאביו לאחר מות שרה, אשר בגללה הורחקה.
למרות האמור לעיל, ישנן דעות נוספות המזהות את קטורה כאישה אחרת, ולא כהגר:
בילקוט שמעוני נאמר: ”שלש נשים נשא אברהם: שרה בתו של שם: קטורה בתו של יפת: הגר, בתו של חם.” מדרש זה רואה באברהם כאב אוניברסלי לכל הגזעים של המין האנושי, ולכן מפרש ששלוש נשותיו באו כל אחת מענף אחר של האנושות.
לפי "ספר היובלים": קטורה הייתה "מילודי עבדי ביתו", ואברהם לקחה לאישה "כי מתה הגר לפני שרה".
דעה נוספת בנושא מובאת ברמב"ן: "על דרך הפשט ... אברהם לקח לו אשה מבנות כנען ... שלא אמר הכתוב 'וייקח אשה קטורה בת פלוני החוי או הפלשתי והמצרי מארץ פלונית' כאשר אמר בנשי עשו וזולתן, אבל הזכיר שמה בלבד כי היא כנענית".
חשוב להעיר כי לא מן הנמנע להניח, כי שלוש הדעות הללו עולות בקנה אחד: לשיטת חכמים במדרש אשר אינם מקבלים את זיהויה של קטורה כהגר, ייתכן לומר כי קטורה הייתה אישה כנענית מקרב עבדיו של אברהם, השייכת לזרעו של יפת בן נח.
ביאורים

↑  אין הכוונה שהן היו בנות ישירות של שם חם ויפת, אלא צאצאיות שלהם
הערות שוליים

↑  כדי שהקו יסמן הורות עליו לרדת למטה
↑  בראשית רבה, פרשה ס"א, פסקה ד', מדרש תנחומא, פרשת חיי שרה, סימן ח.
↑  רש"י, ספר בראשית, פרק כ"ה, פסוק א'
↑  אבן עזרא, ספר בראשית, פרק כ"ה, פסוק א'
↑  כלי יקר, ספר בראשית, פרק כ"ה, פסוק א'
↑  הערות לפרשיות השבוע, פרק 5
↑  ילקוט שמעוני, איוב, רמז תתק"ד
↑  ספר היובלים, פרק י"ט, סימן י"ג
↑  רמב"ן, ספר בראשית, פרק כ"ה, פסוק ו'
↑  שי יעקובי, בני קטורה, לימודים - דעת 19, 2023
| ספר בראשית |
| --- | --- | --- |
| פרשת בראשית | בריאת העולם • תוהו ובוהו • רקיע • המים העליונים • בריאת אדם וחוה • אדם וחוה • פרייה ורבייה • גן עדן • נחש הקדמוני • חטא עץ הדעת • קללת האדם והאשה • עץ החיים • קין והבל • שירת למך • מעשה בני האלוהים |  |
| פרשת נח | תיבת נח • המבול • ברית הקשת • שבע מצוות בני נח • שכרות נח • תולדות בני נח • מגדל בבל |  |
| פרשת לך לך | מסע אברהם לארץ כנען • ירידת אברהם למצרים • פרידת אברהם ולוט • מלחמת ארבעת המלכים את החמישה • מלכי-צדק • ברית בין הבתרים • בריחת הגר ולידת ישמעאל • ברית המילה |  |
| פרשת וירא | ביקור המלאכים באוהל אברהם • מהפכת סדום ועמורה • לוט ובנותיו • ירידת אברהם לגרר • גירוש הגר וישמעאל • ברית אברהם ואבימלך • עקדת יצחק |  |
| פרשת חיי שרה | רכישת מערת המכפלה • מציאת אישה ליצחק • נישואי אברהם וקטורה • תולדות ישמעאל |  |
| פרשת תולדות | לידת יעקב ועשו • מכירת הבכורה • ירידת יצחק לגרר • הריב על הבארות • ברית יצחק ואבימלך • גנבת הברכות • בריחת יעקב מעשו |  |
| פרשת ויצא | חלום יעקב • נישואי יעקב עם רחל ולאה • לידת בני יעקב • מעשה הדודאים • בריחת יעקב מלבן • ברית יעקב ולבן |  |
| פרשת וישלח | מפגש יעקב ועשו • מאבק יעקב והמלאך • מעשה שכם ודינה • מעשה שמעון ולוי • קיום הנדר בבית אל • מות רחל וקבורתה • מעשה ראובן ובלהה • פרשת שמונת מלכי אדום |  |
| פרשת וישב | מכירת יוסף • מעשה יהודה ותמר • לידת פרץ וזרח • יוסף ואשת פוטיפר • חלומות שר המשקים ושר האופים |  |
| פרשת מקץ | חלומות פרעה • ירידת אחי יוסף למצרים |  |
| פרשת ויגש | התוודעות יוסף לאחיו • ירידת יעקב למצרים • מכירת ארץ מצרים לפרעה |  |
| פרשת ויחי | שבועת יוסף ליעקב • ברכת אפרים ומנשה • ברכת יעקב לבניו • מות יעקב וקבורתו |  |
| דמויות מרכזיות | אדם וחוה • קין והבל • נח • אברהם ושרה • לוט • הגר וישמעאל • יצחק ורבקה • עשו • יעקב רחל ולאה • בלהה וזלפה • ראובן • שמעון • לוי • יהודה • תמר • יששכר • זבולון • דן • נפתלי • גד • אשר • יוסף • בנימין |  |
ספר בראשית • ספר שמות • ספר ויקרא • ספר במדבר • ספר דברים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007515300205171
רות סירקיס

| --- | --- |

 לידה:  1937 (בת 88 בערך) תל אביב, פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תחום כתיבה:  קולינריה
 סוגה:  ספר בישול
 יצירות בולטות:  מהמטבח באהבה  ילדים מבשלים  המטבח הסיני
 בן או בת זוג:  רפי סירקיס 
 צאצאים:  נורית סירקיס בנק 
 http://www.sirkis.co.il
 
סמל המותג "רות סירקיס"
רות סירקיס (נולדה ב-1937) היא מחברת ומוציאה לאור של ספרי בישול בישראל, מחלוצי הספרות הקולינרית בישראל ובין התורמים להתפתחות התרבות הקולינרית בה. מאמריה וספריה של סירקיס תרמו להעלאת המודעות לתרבות האוכל, והתחילו סוגה של ספרי בישול ישראלים בעלי דגש על עיצוב וכתיבה בהירה ומדויקת. ספרי הבישול בהוצאתה הפכו פופולריים בבתים בישראל.
ביוגרפיה

רות סירקיס נולדה בשנת 1937 בתל אביב להורים ילידי פולין שעלו לארץ בשנות ה-30 מתוך ציונות. את שירותה בצה"ל עשתה כמש"קית ת"ש בתותחנים. היא בוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים בעבודה סוציאלית ואף עבדה כעובדת סוציאלית במשך תקופה קצרה.
זמן קצר לאחר תום לימודיה האקדמיים נסעה עם בעלה, רפי סירקיס, לבוסטון, לצורך לימודיו לתואר שני בהנדסה. בתקופה זאת, שהתה זמן רב בביתם עקב הריונה, וכך, שאבה השראה מתוכניות הטלוויזיה של ג'וליה צ'יילד, בהן נהגה צ'יילד ללמד בישול לעקרות בית אמריקאיות. לאחר שובה של סירקיס לישראל עם תום תקופת הלימודים, הציגה בפני חבריה סדרת צילומים שצילם בעלה, ובהם תבשילים שבישלה במהלך השהות בארצות הברית. החברים עודדו אותה לפנות למו"לים כדי להוציא ספר שיאגד את בישוליה, אולם משנתקלה בטומי לפיד שהקים באותה עת את הירחון לנשים "את" מבית "מעריב", סיכם עמה לפיד שבמקום ספר, תכתוב במגזין החדש. כך, ב-1967 החלה בפרסום מאמרים וכעבור זמן קצר כתבה וערכה את מדור הבישול בירחון.
בשנים 1968–1972 התגוררה בלוס אנג'לס במסגרת שירות דיפלומטי של בעלה. בתקופה זו כתבה טור מתכונים שבועי שהתפרסם בעשרות עיתונים יהודיים אמריקניים מחוף אל חוף, והוציאה לאור שני ספרי בישול באנגלית, שהתמקדו בבישול יהודי וישראלי: ''A Taste of Tradition: The How and Why of Jewish Gourmet Holiday Cooking‏ (1972) ו-Popular Food From Israel‏ (1975).
בין השנים 1973–1980 הגישה ברדיו פינת מתכונים פופולרית בשם "מהמטבח באהבה" בתוכנית "כאן בבית" ברשת ב' של קול ישראל.
ספרה המפורסם ביותר, "מהמטבח באהבה" ראה אור ב-1975. הספר, שנכתב לאחר השהות מחוץ לישראל, הביא לקהל הישראלי מהנעשה בעולם בתחום הקולינריה וגרם למהפך בתרבות הקולינרית בארץ. הספר חידש ובלט בפישוט ופירוט המתכונים לשלבים קלים לביצוע, בעיצוב שכלל צילומים ואיורים רבים שהקלו על המשתמש, ובמבוא מפורט כיצד לתכנן ארוחות, אירוח וכדומה. הספר זכה להצלחה מיידית, ומאז נדפסו יותר מ-90 מהדורות ונמכרו מאות אלפי עותקים.
ספרה "המטבח הסיני" (1979) היה הספר הראשון בעברית בתחום המטבח הסיני. ייחודו של הספר היה במתכונים כשרים המבוססים על חומרי גלם זמינים בישראל באותה תקופה.
בשנת 1983 הקימה סירקיס חברת הוצאה לאור בשם "ר. סירקיס מוציאים לאור בע"מ". במסגרת זו ראו אור כ-100 ספרים, רובם ספרי בישול, אך גם ספרי ילדים, ספרי בית ומשפחה וספרי עשה זאת בעצמך. חלק מהספרים שראו אור הם ספרי-מקור ואחרים, מתורגמים ומעובדים משפות שונות. כמה מהספרים המקוריים זכו בפרסי עיצוב בארץ ומחוצה לה, ואף הוצגו בתערוכות ברחבי העולם.
בסוף שנת 2002 החלה להפיק מגזין אוכל שבועי באינטרנט בשם "מהמטבח באהבה" המיועד למנויים, ובו חדשות קולינריות, מתכונים, צילומי המאכלים וגם סרטי וידאו המדגימים את הכנת המנות.
רבים מספריה הם רבי-מכר, שהודפסו בעשרות מהדורות והפכו לנכסי צאן ברזל במטבח הישראלי. מראשית כתיבתה, הקפידה על כך שכל המתכונים בכתביה יהיו כשרים.
סירקיס מרבה לנסוע ברחבי העולם, ועל חוויותיה והתנסויותיה היא מפרסמת מאמרים ומתכונים. בעשור השני של המאה ה-21 היא עוסקת בניהול פעיל של ההוצאה לאור שלה ובכתיבת מאמרים וספרים.
ביוגרפיה > הוקרה

2015: יקירת העיר תל אביב-יפו.
2018: פרס מפעל חיים על תרומתה לקולינריה הישראלית בטקס פרסי האוכל של Time Out.
אפריל 2024: קיבלה פרס מפעל חיים בטקס חלוקת פרסי המטבח הישראלי.
חיים אישיים

מתגוררת בשכונת רמת אביב בתל אביב עם בעלה רפי, איש הייטק. היא אם לשלושה: תמי סירקיס-אקרמן (מרצה בנושא מזון ומחברת ספרי בישול), ד"ר נורית סירקיס בנק (אוצרת תערוכות) ודני סירקיס.
מספריה

מהמטבח באהבה (1975)
ילדים מבשלים (1975)
המטבח הסיני (1979)
מהמטבח בהנאה (1982)
פפריקה (בשיתוף עם טומי לפיד) (1986)
מהמטבח בקלי קלות (2001)
פשטידות עולמיות (2002)
סלטים עולמיים (2003)
מהמטבח בבריאות (2005)
משווייץ באהבה: ארבעה מטבחים בצלחת אחת (2011)
ארוחות חגיגיות: מאכלים ביתיים, קלים ובריאים (2013)
A Taste of Tradition: The How and Why of Jewish Gourmet Holiday Cooking (1972)
Popular Food From Israel (1975)
בתרבות

בשיר: ׳טוחנים טוחנים׳: הבעל מספר שכדי להכין תבשיל הוא עיין בספר בישול של סירקיס.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  לפי דבריה של סירקיס בריאיון לאהרון ברנע בתוכנית "היו ימים", ערוץ הכנסת, 11 באוקטובר 2016
↑  מתוך מאסטר שך עונה 10 פרק בהשתתפותה
↑  תואר יקירות העיר ת"א הוענק לגילה אלמגור, רות סירקיס ונורית הירש, באתר ynet, 23 באפריל 2015
↑  שירי כץ, ‏מתכון להצלחה: רות סירקיס היא כלת פרס מפעל חיים בטקס פרסי האוכל, באתר "Time Out ישראל", 26 בדצמבר 2018
↑  אמיר קמינר, רות סירקיס: "היום לא הייתי כותבת ספר בישול בלשון נקבה", באתר ynet, 14 באפריל 2024
↑  הרצאה מאת נורית סירקיס-בנק, באתר "הידברות"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312201405171  VIAF: 21069968   WorldCat (עם VIAF): 21069968 
כריכת הספר "מהמטבח באהבה"
מוזיקה קלאסית ישראלית

נגני התזמורת הפילהרמונית הישראלית עם המנצח זובין מהטה ביום השנה ה-70 להיווסדה, 2006
האורקסטרה של ראשון לציון, לפני 1899
תלמידי פסנתר בקונסרבטוריון כפר סבא בשנות ה-30 של המאה ה-20
מוזיקה לילדי מעברה בישראל שנת 1949–1950
שיעור נגינה קבוצתי, נתיבות, שנות ה-70'
מקהלת כפר ורבורג, 1973
הרביעייה הישראלית החדשה. משמאל: אלכסנדר טל
מוזיקה קלאסית ישראלית החלה להתפתח בארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20. ראשוני המלחינים הגיעו מאירופה – חלקם כמוזיקאים ותיקים, שכבר עשו להם שם בארצות מוצאם (כמו פאול בן-חיים, עדן פרטוש, יהויכין סטוצ'בסקי ואלכסנדר אוריה בוסקוביץ'), ואחרים כצעירים בראשית הקריירה (כמו גארי ברתיני, יוסף טל ואבל ארליך) או כילדים (כמו מרדכי סתר ויצחק סדאי). בין מלחינים אלה היו שעסקו בחקר מסורות עבר ובמוזיקה אתנית-יהודית לענפיה השונים, והיו שהשתדלו לעקוב אחר המהלכים במוזיקה החדשה בארצות אירופה. במוזיקה הישראלית אפשר למצוא כל שילוב אפשרי בין מרכיבים אלה, אם בדרך של סימביוזה ואם בדרך של סינתזה.
האבות המייסדים

ראשוני המלחינים הקלאסיים שהגיעו ארצה באמצע שנות ה-30 הגיעו מתרבות מוזיקלית עשירה וענפה, שהקיפה מאות שנים של מסורות מוזיקליות, אסכולות שונות והתפתחות הדרגתית. מעושר התזמורות, המקהלות, ההרכבים הקאמריים והמוסדות להוראת מוזיקה שבמרכז אירופה, הגיעו אל חברה צעירה, חדשה ומתחבטת בבעיות קיום קשות. המוזיקה שהייתה קיימת אותן שנים בארץ ישראל התמקדה בזמר העברי, שמרכזו בקיבוצים ובתנועות הנוער מחד גיסא, ובמוזיקה האירופית הוותיקה והבטוחה, שהסתופפה בבתי האיכרים האמידים במושבות הוותיקות, אלה שלצד לימודי הצרפתית חינכו את בנותיהם לפרוט על פסנתר ולזמר לידר, מאידך גיסא.
המלחינים שזה מקרוב הגיעו מאירופה רדופת הנאציזם פיתחו להם סגנון ישראלי ייחודי, שלא היה קיים עד אז. הם הושפעו מסביבתם, מסממני הפולקלור והתרבות שמצאו בבואם ואף זה מזה. פאול בן-חיים הקנה במכוון למוזיקה שלו סגנון ארץ-ישראלי, ובמבט לאחור מסתבר שמלחינים אחרים, שיצרו יחד איתו את הסגנון הים תיכוני, סיגלו לעצמם גם הם נופך משפת המוזיקה האישית שלו. בניגוד לבן חיים, שראשית הסגנון הארץ-ישראלי שפיתח מופיעה כבר באורטוריה יורם, שכתב לפני עלייתו ארצה, מלחינים אחרים פיתחו הבעה ישראלית ייחודית רק לאחר עלייתם לארץ. כך מרק לברי, ששילב בקונצ'רטו שלו לאבוב סממנים ערביים ושאב השראה מן השפה העברית וכך עדן פרטוש, שמיזג ב"שיר תהילה" שלו ערכים עתיקים מן המזרח עם טכניקות אירופיות.
המכנה המשותף לכל המלחינים הללו, הכלולים בהגדרה "האבות המייסדים", הייתה הראשוניות שביצירת שפה מוזיקלית חדשה, מיזוג הרקע המוזיקלי והתרבותי והניסיון שצברו בחייהם הקודמים עם האלמנטים החדשים, השונים והמאתגרים שפגשו בארצם החדשה. לפניהם לא הייתה מוזיקה קלאסית ישראלית. הם ותלמידיהם אחריהם יצרו אותה ואת הכלים להבאתה אל ציבור חובבי המוזיקה ואל המוזיקאים בדורות הבאים בישראל.