יהדות מוסקבה
רוסיה הקיסרית

מתחילת המאה ה-16 ועד אמצע המאה ה-17 ליהודים לא הותר להתגורר במוסקבה, רוסיה בגלל האיבה הדתית כלפיהם. התנאים השתנו בתקופת יקתרינה השנייה. עם הפרדתה של רוסיה הלבנה מפולין וסיפוחה לרוסיה (1772), האוכלוסיות היהודיות הרבות ברוסיה הלבנה היו תחת שלטון רוסי. הם היו הרוסים-יהודים הראשונים. סוחרים יהודים מרוסיה הלבנה, בעיקר מהעיירה שקלוב, החלו להגיע למוסקבה, אך הם נשארו רק לתקופות קצרות. עם התוספת הנוספת לרוסיה של שטחים פולניים, הגיעו יהודים ממחוזות אחרות למוסקבה. כל המבקרים הזמניים הללו הורשו לשהות רק בפונדק מסוים, Glebovskoye Podvoriye, המכונה גם "הפונדק היהודי". מכיוון שהפונדק היה המקום היחיד בו יכלו היהודים הללו לשהות, המחירים היו גבוהים במיוחד.
החל מהעשור השני של המאה ה-19 החלה האוכלוסייה היהודית במוסקבה לגדול. משנת 1827, בתקופת שלטונו של ניקולאי הראשון, נאלצו היהודים לשרת במשך 25 שנה בצבא. הרבה חיילים יהודים כאלה נשלחו למוסקבה. מרבית היהודים הראשונים שהתיישבו במוסקבה היו קנטוניסטים אלה, יהודים אשר גויסו לצבא כילדים וכעת סיימו את שירותם הצבאי. חלקם היו נשים יהודיות הנשואות מתחום המושב, שבו הרוב המכריע של היהודים נאסר מהם מלהגיע למוסקבה. בשנת 1858 האוכלוסייה היהודית במחוז מוסקבה כללה 340 גברים ו-104 נשים. בתקופת שלטונו של הצאר אלכסנדר השני הורשו יהודים שעמדו בקריטריונים מסוימים להתגורר בעיר. אלה היו: יהודים בעלי תארים באוניברסיטה, סיימו שירות צבאי, או שהיו רוקחים, רופאי שיניים, מיילדות או סוחרים מהגילדה הראשונה. ככל שהאוכלוסייה היהודית גדלה, יהודים רבים שהגיעו לא התאימו לקריטריונים והיו בלתי חוקיים ולא רשומים. אלא שראשי ערים ליברליים באותה העת היו עסוקים בעניינים אחרים. בשנת 1871 האוכלוסייה היהודית הייתה כ-8,000 נפש. בתקופה זו הונחו יסודות הקהילה, כולל הקמת בית הקברות היהודי הראשון בשנת 1860 ופתיחת בית ספר יהודי ובית כנסת רשמי ראשון בשנת 1871.
כאשר אלכסנדר השלישי הפך לצאר בשנת 1881, הוא נקט בעמדות קשות יותר כלפי יהודים ברוסיה. בשלב זה, בשנת 1882, האוכלוסייה היהודית בעיר הגיעה ל-12,000-16,000 מהם הרוב לא היה רשום כחוק. יהודים תרמו רבות למשק והחזיקו בבעלותם 29.3 אחוזים מההון שהוכרז על ידי סוחרי הגילדה הראשונה, והיו כמה מהבנקאים והיזמים החשובים ביותר. עם זאת, חרף ההצלחה הזו, הגיע גל של אי שקט מצד כמה רוסים מההשפעה היהודית החדשה בעיר והקהילה שכעת מנתה 35,000 בשנת 1890 (3% מכלל האוכלוסייה). כאשר הדוכס הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ' הפך למושל הכללי של מוסקבה בשנת 1891, הוא כינה את אחת ממטרותיו כ"להציל את מוסקבה מהיהודים." צו קיסרי (28 במרץ 1891) שהורה על גירושם מהעיר מוסקבה של כל בעלי המלאכה, המבשלות והמזקקות היהודים. אנשים שנולדו במוסקבה ולא ידעו מקום מגורים אחר, נאלצו לחפש בית חדש. כ-20,000 יהודים גורשו מהעיר תוך זמן קצר והאירועים שיגרו גלי הלם בכל הקהילה היהודית ברוסיה. יהודים עניים נשלחו להתיישב באזורים מפוקפקים ותגמולים גדולים הוצעו למי שתפס יהודים מסתתרים בעיר. בית הכנסת הכוראלי שנבנה לאחרונה (ונפתח שנה לפני כן) נסגר בנוסף לשמונה בתי כנסת נוספים מתוך הארבעה עשר שהיו בעיר אז. כך, בשנת 1897 האוכלוסייה היהודית בעיר עמדה על 8,095, פחות מרבע ממה שהיה לפני הגירוש.
מלחמת העולם הראשונה גרמה לגל הגירה יהודית למוסקבה שעזר להחיות את הקהילה היהודית למצב של פריחה שוב. בנוסף, במשך שנים יותר סטודנטים יהודים הגיעו לעיר ללמוד באוניברסיטה. מספר מהיהודים שזה עתה התיישבו השתתפו גם בתעשיית המלחמה וצברו הון קטן. מוסקבה הפכה למרכז של התרבות היהודית והציונית ובתי הדפוס היהודיים והעבריים, בתיאטרון, וגורמים חברתיים ופוליטיים שגשגו. יהודים במוסקבה היו פעילים בכל צדדי המהפכה הרוסית וחלקם נלחמו בעד וחלקם נגד הבולשביקים.