stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המרכז לתיעוד יהודי בן זמננו
פרסומים > פרסומים מוקדמים

לפרסומים מוקדמים בשנות הארבעים הייתה חשיפה מוגבלת, כמו "היהודים תחת הכיבוש" (Les Juifs sous l'Occupation: Recueil de textes francais et allemands 1940-1944) ו"מצב היהודים תחת הכיבוש" (La Condition des Juifs sous l'occupation allemande 1940-44). משנת 1951 החלו יצירות כמו Bréviaire de la haine (קציר השנאה) של פוליאקוב, בנושא רצח העם היהודי, להגיע לקהל רחב ולקבל ביקורות וחשיפה. בכך הייתה סתירה ראשונה לדעה שרווחה באותה תקופה, לפיה רצח עם של שישה מיליון יהודים היה בלתי אפשרי מבחינה לוגיסטית ולכן לא קרה. מרבית הפרסומים של CDJC לא היו זמינים בחנויות ספרים. האינטרס הציבורי בצרפת בנוגע לשואה היה דל, וההכנסות הכספיות מפעילות ומפרסומים בנושא היו מינימליות.
תגובה לפרסומים מוקדמים של CJDC בצרפת לאחר המלחמה
עד 1955 היו מרבית הפרסומים תלויים בארכיונים גרמניים ששימרו תיעוד של רדיפות אנטי-יהודיות בצרפת, עוד מתקופת דרייפוס, ארכיונים ששירתו גם את פקידי משטר וישי וגם את הנאצים. כל מלגה או מימון למחקר שביקש להציג את אשמת הצרפתים, היה מנוגד לתחושה הציבורית בצרפת באותה תקופה, לפיה הגרמנים היו אחראים לכל רדיפת היהודים, וכי הצרפתים היו קורבנות ללא אשמה, או חברי תנועת ההתנגדות. תקופת משטר וישי והמשטר עצמו נחשבו לסטייה לא נעימה מההיסטוריה, והסנטימנט הציבורי התנגד לדיון בנושא כדי להימנע מפתיחת פצעים ישנים. שלושה הכרכים של "הנציבות הכללית לטיפול בבעיה היהודית" (Le commissariat General aux Question Juives) מאת ז'וזף ביליג (צר') שפורסמו בשנים 1955-60 הראו שתגובת הצרפתים לאיסוף היהודים ולריכוזם במחנות, גם אם לא הרוויחו באופן פעיל מביזת רכוש היהודים, הייתה אדישה במקרה הטוב. הספר זכה להתעלמות בגלל תחושת ההתעלמות הכללית שרווחה באותה תקופה, אך מאז נחשב ליצירה מכוננת. בגלל גורמים אלה ובגלל האווירה הכללית באותה תקופה, ה-CDJC פעל כמעט באופן מחתרתי. פוליאקוב כתב בזיכרונותיו כי אפילו הביטוי רצח עם נחשב כבלתי ראוי לפרסום בשנת 1951, כאשר פורסמה עבודתו לראשונה.
פרסומים > כתבי עת

ה-CDJC החל לפרסם עלון תקופתי בשנת 1945. העלון המשיך להופיע תחת שמות שונים, אל תוך המאה ה-21. באפריל 1945 פורסם "עלון המרכז לתיעוד יהודי עכשווי" שהדפיס שמונה גיליונות עד ינואר 1946. אלה לא נמכרו בגלוי. בספטמבר 1945 פנה שניאורסון לשר המידע הצרפתי בבקשה לקבל אישור לפרסום, בשם החדש Revue du Centre de Documentation Juive Contemporaine (כתב העת של המרכז לתיעוד יהודי עכשווי). שם כתב העת השתנה ל-Le Monde Juif (העולם היהודי) ביולי 1946, וכתב העת פורסם כמגזין חודשי בן 24 עמודים עם כ-1500 מנויים בתשלום. המהדורה הראשונה פורסמה באוגוסט 1946. בשנת 1995 שונה השם לRevue d'histoire de la Shoah - Le Monde Juif (כתב העת לתולדות השואה - העולם היהודי) וב-2005 שונה ל"כתב העת לתולדות השואה" (Revue d'histoire de la Shoah). ראשי התיבות של CDJC נעלמו מהעטיפה ושולבו במקום זאת כחלק מהלוגו החדש שאומץ על ידי מוזיאון השואה בפריז (אנ').
משפטי פשעי מלחמה

אחת ממשימות הליבה של ה-CDJC היא להביא למשפטיהם של מבצעי פשעי מלחמה. CDJC מילא תפקיד בנירנברג ובכמה פעולות משפטיות כגון משפט אייכמן ומשפטיהם של קלאוס ברבי ומוריס פאפון.
משפטי פשעי מלחמה > משפטי נירנברג

משפטי נירנברג החלו בנובמבר 1945. שניאורסון שלח לנירנברג כחוקר מומחה את לאון פוליאקוב, שהצטרף זה לא מכבר ל-CJDC, עם עוזרו ז'וזף ביליג. הם החלו במפעל היסטוריוגרפיה יהודית של מלחמת העולם השנייה. עדויות רבות שהובאו כעדויות בנירנברג הועברו למרכז והפכו לליבת ארכיוני התצלומים והמסמכים במרכז. לאחר מכן שימשו בצרפת במשפטי פשעי מלחמה רבים, כמו אלה של קלאוס בארבי, מוריס פאפון ואחרים. המרכז היה אחראי להצגת מסמך מפתח - המסמך המקורי שבו ההוראה על מעצרם של ילדי איזיו, שגורשו לאושוויץ ונרצחו עם בואם.
ה-CDJC היה פעיל בשנות הארבעים והחמישים, אף על פי שההיסטוריונים כמעט שלא היו מוכרים לציבור. משפט אייכמן בשנת 1961 שינה זאת, וההחלטה לשדר אותו בטלוויזיה הכניסה את המשפט ואת תולדות השואה למיליוני בתים ולתודעה הציבורית העולמית. משפט בארבי בליון בשנת 1987 שב והעלה לתודעה הציבורית את ההיסטוריה של מלחמת העולם השנייה. שוב צולמו ההליכים, בשל חשיבותם ההיסטורית יוצאת הדופן. בשני המשפטים מילאו תפקיד הארכיונים של ה-CDJC.
משפטי פשעי מלחמה > משפט אייכמן

משפטו של אדולף אייכמן בגין פשעים נגד האנושות החל בירושלים ב-11 באפריל 1961. המנהל המדעי של CDJC, ז'ורז' ולרס, היה עד במשפט. המשפט אפשר הפצת מידע על השואה לציבור, ועבור רבים שנחשפו למידע במשפט, היה המשפט העימות הראשון שלהם עם נושא השואה. המשפט עורר עניין גם באירועי המלחמה, וגדל המקום שהוקדש למלחמה בחינוך הציבורי, בזכרונות שפורסמו ובלימודים אקדמיים בנושא.[דרוש מקור]
משפטי פשעי מלחמה > משפטו של קלאוס בארבי

קלאוס ברבי היה איש גסטאפו שנודע בשם "הקצב מליון" מפני שעינה באופן סדיסטי אסירים בליון. הוא היה אחראי על מעצרו של חבר ההתנגדות הצרפתית ז'אן מולן, ועל חתימה על צו הגירוש לילדים מבית היתומים באיזיו. הוא היה מבוקש בגין פשעים שבוצעו בליון בין 1942 ל-1944.[דרוש מקור] לאחר מעקב התגלה בארבי בשנת 1971 על ידי בני הזוג ביאטה וסרג' קלארספלד. הוא חי בבוליביה והוסגר לצרפת בשנת 1983. משפטו החל ב-11 במאי 1987 בליון. כמו במשפט אייכמן, בית המשפט הכיר בחשיבותו ההיסטורית של המשפט, ובאופן חריג איפשר לצלם אותו.
ברשות ה-CDJC היה מסמך מפתח הנוגע לגירוש הילדים מאיזיו. המוסד סיפק עותק לבתי המשפט בצרפת, וכך התאפשרה העמדתו לדין של בארבי בגין פשעים נגד האנושות. ברבי הועמד לדין בהיעדרו בשנים 1952 ו--1954. החוק הצרפתי אסר האשמה כפולה אולם ההאשמות שהועלו במשפטים הקודמים לא כללו את אירועי איזיו, ולכן התאפשרו האישום החדש, מגובה בראיות שבמברק שסופק על ידי ה-CDJC, העמדתו של בארבי לדין והרשעתו. מברקו של בארבי הוקרא בפני חבר השופטים בנירנברג, אך בארבי לא צוין בשמו כי לא עמד שם לדין. המברק צוטט רק כדרך לתאר את אופיו המנהלי השגרתי של ההרג שביצעו הנאצים. רק במשפט בארבי נקשר שמו של בארבי למברק.
בארבי נידון למאסר עולם ומת בכלא בשנת 1991.
שנות השבעים והשמונים

עד שנות השבעים, כמעט כל מחקרי השואה בצרפת נבעו מ-CDJC ומההיסטוריונים שלה. בשנות השבעים והשמונים, מחקרים שפורסמו מחוץ ל-CDJC הגיעו בעיקר מארצות הברית, קנדה וגרמניה, בהם מחקרו של רוברט פקסטון (אנ'), Vichy France: Old Old and New Order, 1940-1944 שפרסומו בצרפת חולל סערה. תחילה תקפו אותו הממסד הצרפתי והיסטוריונים צרפתיים, אך בשנת 2009 הוענק לו אות לגיון הכבוד.
CDJC ויד ושם

לפני 1982 נערכה בצרפת רק ועידה אחת בנושא השואה, והיא אורגנה בשנת 1947 על ידי ה-CDJC. שניאורסון רצה להפוך את פריז למרכז עולמי עיקרי לזכר השואה, אולם הקמת יד ושם ב-1953 הביאה לריכוז רוב תחומי המחקר והתיעוד ביד ושם בישראל.
אזכרות ומונומנטים

חלק ממשימת ה-CDJC היא להקים ולתחזק אנדרטאות ולקיים אזכרות לשואה.
אזכרות ומונומנטים > אנדרטה לזכר הנספה היהודי האלמוני

מסורת של הנצחת החייל האלמוני התקיימה בצרפת מאז התקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה. כדרך למאבק בהשכחת השואה, הוסיף שניאורסון קבר זיכרון סמלי למרכז CDJC שנחנך באוקטובר 1956. האנדרטה לזכר הנספה היהודי האלמני (Mémorial du martyr juif inconnu) הוקמה ב-CDJC והפכה לאנדרטה ולסמל מרכזי לזיכרון השואה בצרפת. היא מקום מרכזי לאזכרות לזכר השואה.
בשנת 2005 התמזגו ה-CDJC והאנדרטה לזכר הנספה היהודי האלמוני, ושם הארגון המאוחד שונה ל"ממוריאל דה לה שואה" (Mémorial de la Shoah) (אנ'). הישות החדשה פתחה את שעריה ב-27 בינואר 2005.
אזכרות ומונומנטים > אנדרטה בדרנסי

במהלך הכיבוש עברו 90% מהיהודים והאחרים שגורשו למחנות הריכוז, במחנה המעצר דראנסי. בשנים 1942–1944 נכלאו במחנה זה 63,000 יהודים ונשלחו מזרחה.
אדמות לאנדרטה בדראנסי נתרמו על ידי בית העירייה של דראנסי, ובמימון הקרן לזכר השואה (אנ'). האנדרטה הייתה דרך להכיר לציבור את מחנה המעצר לשעבר כמקום אתר היסטורי ואתר הנצחה.
אנדרטת שואה נחנכה ב-21 בספטמבר 2012 בדראנסי על ידי פרנסואה הולנד, נשיא הרפובליקה.
אוספים ומחקרים נבחרים

במרכז יש ספרייה גדולה. המרכז פרסם מסמכים רבים, בהם מסמכי הגסטאפו הצרפתי, מסמכי השגרירות הגרמנית בפריס, מסמכי הפיקוד הצבאי העליון הגרמני בצרפת ומסמכי הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים. אוסף מסמכים ותמונות התקבל מבעלות הברית לאחר משפטי נירנברג.
מבחר מסמכים ופרסומים פרטניים בעלי עניין היסטורי:
reviaire de la Haine, by L. Poliakov; 1951
Commissariat Général aux Questions Juives (1955–57) by J. Billig
La Revue de l'histoire de la Shoah, a semi-annual journal by CDJC
ציר זמן

כרונולוגיה נבחרת הקשורה למרכז:
1880 - יצחק שניאורסון נולד במערב אוקראינה. הופך לרב, נכנס לפוליטיקה.
1920 - שניאורסון עובר לצרפת ומקבל אזרחות צרפתית. נישא, נולדים לו שלושה בנים, מתגורר בפריס.
1939 - עובר לבורדו וב-1941 לדורדון.
1940, מאי - הפלישה לצרפת.
1940, 22 ביוני - שביתת נשק נחתמה עם גרמניה; הקמת צרפת הכבושה, משטר וישי, והאזור האיטלקי.
1940, 16 ביולי - חוק שלילת האזרחות מיהודים, הראשון בסדרה של חוקים אנטי-יהודיים שהונהגו על ידי משטר וישי.
1942-44 - השואה בצרפת
בשנים 44–1942 גורשו 75,000 יהודים, רובם דרך מחנה המעצר דראנסי, מעטים מהם שרדו.
1942, 16-17 ביולי - גירוש היהודים מפריז
1944, 6 באפריל - גירוש ילדי איזיו
1944, 10 ביוני - טבח בטול ובאורדור-סור-גלאן
1943, 28 באפריל - הקמת CDJC במפגש בביתו של שניאורסון בגרנובל תחת הכיבוש האיטלקי, בו השתתפו 40 יהודים מראשי הקהילה והמחקר.
1944, 6 ביוני - נחיתת בעלות הברית בנורמנדי.
1944, 25 באוגוסט - שחרור פריז.
1944, אוגוסט - שניאורסון ופוליאקוב חוזרים לפריס משיגים חמישה מאגרי מסמכים, ויוצרים את הגרעין לארכיוני CDJC. מדובר במאגרי המידע של:
הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים (CGQJ)
משטר וישי
שגרירות גרמניה בפריס
מטה המטה הגרמני
הגסטאפו בפריס
1944, אוקטובר - CDJC מועבר לפריז.
1945, 8 במאי, יום הניצחון באירופה
1945, אוקטובר - תחילת משפטי נירנברג
1945-1951 - פרסומים ראשונים של CDJC. חשיפתם הייתה מוגבלת. המרכז הוציא 3–5 ספרים בשנה, בשש השנים הבאות.
1946, 14 באוקטובר - הרפובליקה הרביעית הכריזה על חוקה חדשה.
1947 - כנס ראשון נערך בנושא השואה בצרפת, בארגונו של CDJC. הכנס הבא הנושא יהיה ב-1982.
1951 - ליאון פוליאקוב מפרסם את קציר השנאה.
1953 הסכם שניאורסון עם יד ושם על חלוקת האחריות.
1953 - הנחת אבן פינה לאנדרטה לזכרו של הנספה היהודי הלא ידוע ב-CDJC פריז. האנדרטה נחנכה באוקטובר 1956.
1955-60 - מחקריו של ז'וזף ביליג, שפורסמו בשלושה כרכים במשך שש שנים.
1956 - CDJC עובר לפריס, לבניין ברובע המארה, בניין שבו גם האנדרטה לזכר הנספה היהודי האלמוני.
1961 - משפט אייכמן בירושלים
1969, 25 ביוני - שניאורסון נפטר בפריס.
1972 - עבודתו של רוברט פקסטון "הסדר הישן והסדר החדש, 1940-1944" מהווה את ראשיתה של "המהפכה הפקסטונית" בהיסטוריוגרפיה של השואה הצרפתית.
1987 - קלאוס בארבי נשפט בליון.
2005 - ה-CDJC והאנדרטה לזכר הנספה היהודי האלמוני מתמזגים.
2012 - אנדרטה לזכר השואה בדרנסי נחנכת על ידי נשיא צרפת.
ראו גם

יהדות צרפת
חוק מעמד היהודים
שואת יהודי צרפת
יד ושם
ספר ירושלים (סדרת ספרים)

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  המרכז לחקר תולדות ארץ ישראל ויישובה של יד בן-צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  מחקר ארץ ישראל
 נושא:  ירושלים
 מקום התרחשות:  ירושלים
 תקופת התרחשות:  יסוד ירושלים עד 1917
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת יד בן-צבי
 תאריך הוצאה:  1987: התקופה המוסלמית הקדומה 1991: התקופה הצלבנית והאיובית 1999: התקופה הרומית והביזנטית 2000: תקופת המקרא 2010: בשלהי התקופה העות'מאנית 2012: התקופה הממלוכית תש"ף: תקופת בית שני בעבודת הכנה: התקופה העות'מאנית המוקדמת
 סדרה
 מספר ספרים:  7
 
ספר ירושלים הוא סדרה של שישה ספרי עיון העוסקים בחקר ירושלים בתקופות שונות של ההיסטוריה. הסדרה הוצאה על ידי "המרכז לחקר תולדות ארץ ישראל ויישובה של יד בן-צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים" וכוללת עשרות מאמרים שנכתבו על ידי אנשי אקדמיה ומומחי היסטוריה.
הוצאת ספרי הסדרה לאור לא נעשתה לפי הכרונולוגיה ההיסטורית.
מבוא

ב-1956 יצא לאור הכרך הראשון של "ספר ירושלים" מראשיתה ועד חורבן הבית השני בעריכת מיכאל אבי-יונה ובהוצאת מוסד ביאליק והוצאת דביר. כוונת העורכים הייתה להוציא לאור סדרת ספרים על תולדות ירושלים לדורותיה, מיום היותה לעיר ועד לזמננו. בסופו של דבר לא יצאו ספרים נוספים בסדרה זו בידי העורכים והמוציאים הראשונים.
בשנות ה-80 קיבלה יד יצחק בן צבי את הזכויות להשלמת הוצאת הסדרה והמשימה הוטלה על "המרכז לחקר ארץ ישראל ויישובה של יד יצחק בן צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים".
הספר מ-1957 שהוזכר לעיל כיסה חלקים גדולים מהספר "תקופת המקרא" של הסדרה החדשה ונשקל אם להתבסס עליו ולהרחיב ולעדכן אותו אולם לאחר דיונים בהנהלת הוצאת הסדרה לאור הוחלט לכתוב אותו מחדש.
מבנה

כל ספר נערך במבנה אחיד שכולל:
תוכן עניינים
פתח דבר
מבוא
פרקים
נספחים (ביבליוגרפיה, איורים, מפות, מפתח אישים ומקומות)
הערות שוליים

↑  יואל רפל, ביקורת על הספר, מעריב, 5 ביוני 1987
↑  יוסף פרידלנדר, תולדות ירושלים בימי הבינים - ביקורת על הספר, מעריב, 21 באוגוסט 1987
מתאו מדווס

מתאו מדווס (באיטלקית: Matteo Medves; נולד ב-20 ביוני 1994) הוא ג'ודוקא איטלקי, המתחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג, שהוכתר פעמיים כסגן אלוף אירופה (2018 ו-2019).
בפברואר 2017, זכה מדווס לראשונה במדליית זהב באליפות איטליה. באותו החודש הוא זכה במדליית כסף טורניר 'European Open Rome'. בספטמבר 2017, מדווס זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית ארד בגראנד פרי זאגרב.
באליפות אירופה 2018 שנערכה בתל אביב, זכה מדווס במדליית כסף לאחר שניצח 4 מתוך 5 קרבות. בקרב הראשון הוא ניצח את קיליאן לה-בלוש הצרפתי, בשמינית הגמר הוא ניצח את שולט גורדיאנץ ההונגרי וברבע הגמר גבר על ניג'אט שיחאליזדה האזרי. בחצי הגמר מדווס ניצח את מרקו גוסיץ' המונטנגרי ובגמר הפסיד לאדריאן גומבוץ הסלובני. באליפות אירופה 2019 שנערכה במינסק כחלק מהמשחקים האירופיים, זכה מדווס שוב במדליית הכסף לאחר שניצח 4 מתוך 5 קרבות כאשר נכנע בגמר לגאורגי זנטראיה האוקראיני.
פרסים

מקור:
אליפות אירופה:
תחרויות מהסבב העולמי (מאסטרס, גראנד סלאם, גראנד פרי):
הערות שוליים

1 2  מידע על הג'ודוקא באתר JudoInside.
אולי ווטקינס

אוליבר "אולי" ג'ורג' ארתור ווטקינס (באנגלית: Oliver "Ollie" George Arthur Watkins; נולד ב-30 בדצמבר 1995) הוא כדורגלן אנגלי, המשחק בעמדת החלוץ באסטון וילה ובנבחרת אנגליה.
קריירה

ווטקינס שיחק באקדמיית הנוער של מועדון הכדורגל אקסטר סיטי. ב-2014 הושאל לקבוצת הבוגרים של ווסטון סופר מר נשיונל ליג דרום. בדצמבר 2015 רשם את הבכורה שלו באקסטר סיטי בפוטבול ליג השנייה. את העונה סיים עם עשרה כיבושים ב-22 הופעות. בעונה הבאה כבש שש פעמים ורשם 13 בישולים ב-52 הופעות. הוא נבחר לשחקן הצעיר של העונה במסגרת פרסי ליגות המשנה האנגליות.
ביולי 2017 חתם לחוזה בן ארבע עונות במועדון ברנטפורד מפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. הוא כבש עשרה שערים בכל אחת משתי עונותיו הראשון בקבוצה. בעונת 2019/2020 כבש 26 שערים בליגה ב-49 הופעות (כולל פלייאוף) ונבחר לשחקן העונה. לקראת עונת 2020/2021 בפרמייר ליג עבר לאסטון וילה תמורת סכום של 28 מיליון פאונד. במחזור השלישי של העונה גברה אסטון וילה על האלופה ליברפול 2–7, כשווטקינס כובש שלושער. בסך הכל כבש 14 שערים באותה העונה בפרמייר ליג.
קריירה בינלאומית

ב-25 במרץ 2021 ערך ווטקינס הופעת בכורה בנבחרת אנגליה מול סן מרינו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022 וכבש את השער החמישי בניצחון 5–0. נכלל בסגל נבחרת אגליה ליורו 2024.  ובחצי הגמר נגד הולנד נכנס כמחליף במקום הארי קיין בדקה ה-80 וכבש את שער הניצחון שהעלה את נבחרתו לגמר היורו.
הערות שוליים

↑  The Football Association, England squad named for EURO 2024, https://www.englandfootball.com (באנגלית)
| נבחרת אנגליה – יורו 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 פיקפורד •  2 ווקר •  3 שו •  4 רייס •  5 סטונס •  6 גהי •  7 סאקה •  8 אלכסנדר-ארנולד •  9 קיין •  10 בלינגהאם •   11 פודן •  12 טריפייר • 13 רמסדייל •  14 קונסה • 15 דאנק • 16 גלאגר • 17 טוני • 18 גורדון • 19 ווטקינס • 20 בואן • 21 אזה • 22 גומז • 23 הנדרסון • 24 פאלמר • 25 וורטון • 26 מיינו • מאמן: סאות'גייט |  1 פיקפורד •  2 ווקר •  3 שו •  4 רייס •  5 סטונס •  6 גהי •  7 סאקה •  8 אלכסנדר-ארנולד •  9 קיין •  10 בלינגהאם •   11 פודן •  12 טריפייר • 13 רמסדייל •  14 קונסה • 15 דאנק • 16 גלאגר • 17 טוני • 18 גורדון • 19 ווטקינס • 20 בואן • 21 אזה • 22 גומז • 23 הנדרסון • 24 פאלמר • 25 וורטון • 26 מיינו • מאמן: סאות'גייט | אנגליה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1335646884  VIAF: 6384172126414903340001   WorldCat (עם VIAF): 6384172126414903340001 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים אנגלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הווארד יוז

| --- | --- |

הווארד יוז, 1938
 לידה:  24 בדצמבר 1905 יוסטון, טקסס, ארצות הברית 
 פטירה:  5 באפריל 1976 (בגיל 70) יוסטון, טקסס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Howard Robard Hughes Jr. 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  המכון הטכנולוגי של קליפורניה  אוניברסיטת רייס  בית הספר תאצ'ר  Fessenden School 
 תקופת הפעילות:  מ-1926 
 השקפה דתית:  מתודיזם 
 בן או בת זוג:  Ella Botts Rice (יוני 1925–1929)  ג'ין פיטרס (12 בינואר 1957–18 ביוני 1971)  טרי מור (1949–1976)  קתרין הפבורן (אוגוסט 1937–1938) 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי של התעופה (1973)  מדליית הזהב של הקונגרס 
 חתימה:   
 www.hhmi.org
 
הווארד יוז עומד לפני מטוס צבאי של בואינג באינגלווד, קליפורניה
הווארד יוז (באנגלית: Howard Hughes;‏ 24 בדצמבר 1905 – 5 באפריל 1976) היה חלוץ תעופה, ממציא בתחום האווירונאוטיקה, טייס, מפיק סרטים ומיליארדר אמריקאי.
ביוגרפיה

יוז נולד ביוסטון, טקסס שבארצות הברית. כבר בילדותו הראה עניין רב וכישורים גבוהים במתמטיקה ובמקצועות הנדסיים, ובמיוחד בתחום התעופה.
אביו היה בעל חברת נפט. בשנת 1909 יצר אביו מקדחת נפט בעלת 166 ראשי חיתוך שהצליחה, לראשונה, לחדור סלעים קשים. מקדחה זו, שנרשמה כפטנט על שמו, יצרה מהפכה בתחום קידוח הנפט ברחבי העולם. אביו של יוז נפטר כאשר יוז היה בגיל 18, והווארד יוז ירש את כל הונו ואת חברת הנפט.
ביוגרפיה > קריירה קולנועית

בשנת 1925, בגיל 20, עבר ללוס אנג'לס בכוונה להפיק סרטים. ב-1927 מימן והפיק את הסרט "Two Arabian Knights", שזכה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, לבמאי לואיס מיילסטון. גם סרטיו "The Racket" ‏(1928) ו-"The Front Page" ‏(1931) היו מועמדים לפרס האוסקר.
ב-1930 החל במימון, הפקה ובימוי של סרט המלחמה האפי השאפתני מלאכי הגיהנום (אנ'). הוצאות הסרט היו גבוהות ביותר יחסית לאותה תקופה. לאחר הוצאות של קרוב ל-2 מיליון דולר, נאלץ הווארד יוז לצלם חלקים גדולים מהסרט בשנית, כדי להוסיף סאונד, מאחר שרצה להצטרף לקולנוע המדבר שהחל באותה תקופה. את השחקנית הראשית, שהייתה בעלת מבטא נורווגי כבד, החליף בג'ין הארלו, אותה בחר מבין שחקניות רבות להן ערך אודישנים. הארלו נחשבה לאחת השחקניות הבלונדיניות ההוליוודיות הראשונות.
הוצאות הסרט הסתכמו ב-3.8 מיליון דולר, והוא הצליח בקופות, עם הכנסות של 8 מיליון דולר ונחשב כיום לקלאסיקה קולנועית. עם זאת, יוז המשיך במימון סרטים שאפתניים: ב-1932 הפיק את הסרט פני צלקת, שעורר עניין ומחלוקת בנושא האלימות הרבה שהוצגה בו; וב-1943 הפיק יוז את האקדוחנים, שהיה סרט הפריצה הגדולה של ג'יין ראסל, ועורר מחלוקת בשל לבושה החושפני.
ביוגרפיה > קריירת תעופה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
במקביל לתעשיית הקולנוע, עסק יוז בהטסת מטוסים ובמימון ייצור מטוסים מהמתקדמים בתקופתו והקים את חברת יוז איירקראפט. ב-2 בנובמבר 1947 הטיס הווארד יוז את המטוס הימי הגדול ביותר שנבנה אי פעם, "יוז H-4 הרקולס", בטיסתו היחידה.
ב-1939 הוענקה ליוז מדליית הזהב של הקונגרס, העיטור הגבוה ביותר באותה עת לאזרחים אמריקאים.
מחלתו ומותו

יוז נודע כסובל מהפרעה טורדנית-כפייתית, אשר הלכה והחמירה לאורך חייו הבוגרים ובערוב ימיו. ריצ'רד פליישר, במאי הסרט "His Kind of Woman", שיוז שימש בו כמפיק, תיאר בספרו את התעקשותו האובססיבית של יוז על פרטים שוליים בהפקה, ואת התנודות הבלתי צפויות במצבי הרוח שלו. במהלך חייו הבוגרים "נעלם" יוז מהחיים הציבוריים למשך תקופות ארוכות, בהן נטען כי הוא היה חולה ולא יציב נפשית, ספון בביתו, נמנע ממגע עם אנשים וחפצים בידיים חשופות כדי לא לגעת בחיידקים, והיה מכור לקודאין, ואליום ותרופות נוספות.
יוז מת ב-1976 במהלך טיסה ליוסטון, בשל אי ספיקת כליות. גופתו הייתה קשה לזיהוי בשל ציפורניו המגודלות, שערו וזקנו העבות, שלא נגזזו מזה זמן רב, וה-FBI נדרש לטביעת אצבעות שלו על מנת לזהותו. הוא נקבר ביוסטון.
דמותו בתרבות הפופולרית

דמותו של יוז שימשה השראה למספר סרטים. בסרט "The Amazing Howard Hughes" משנת 1977, גילם את דמותו של יוז השחקן טומי לי ג'ונס, ובסרט "מלווין והווארד" משנת 1980, גילם ג'ייסון רוברדס את דמותו. אחד החשובים בסרטים על חייו, "הטייס" בבימוי מרטין סקורסזה מ-2004, היה מועמד ל-11 פרסי אוסקר וזכה ב-5. סרט זה התמקד בהישגים הראשונים בתעופה ובסרטים שיצר יוז, אותו גילם השחקן לאונרדו דיקפריו, וכן התמקד הסרט בהתנהגותו האובססיבית הקשה. בשנת 2016 יצא סרט נוסף בשם "Rules Don't Apply" ואת יוז גילם השחקן וורן בייטי, הסרט עוסק בסיפור אהבה שנרקם בין שחקנית צעירה ושאפתנית לבין נהגה האישי, העובדים תחת יוז.
דמותו של טוני סטארק בגילומו של רוברט דאוני ג'וניור בסרטי איירון מן מבוססת עליו.
Yeat

| --- | --- |

 לידה:  26 בפברואר 2000 (בן 24) אירוויין, מחוז אורנג', ארצות הברית 
 שם לידה:  Noah Oliver Smith 
 שם במה:  Yeat 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2015 
 מקום לימודים:  תיכון לייקרידג' 
 סוגה:  מוזיקת היפ הופ, מוזיקת פלאג, מאמבל ראפ, היפ הופ אלטרנטיבי, מוזיקת טראפ EDM, היפ הופ של החוף המערבי, מוזיקת רייג', קלאוד ראפ, טראפ, אינדסטריאל היפ הופ 
 שפה מועדפת:  אנגלית אמריקאית 
 חברת תקליטים:  גפן רקורדס, אינטרסקופ רקורדס, Field Trip Recordings, קפיטול רקורדס, Lyfestyle Corporation 
 www.yeatofficial.com
 פרופיל ב-IMDb
 
נואה סמית' (באנגלית: Noah Smith; נולד ב-26 בפברואר 2000), הידוע בשם הבמה Yeat, הוא ראפר, זמר ופזמונאי אמריקאי. הוא פרץ לתודעה באמצע שנת 2021, לאחר צאתו של המיקסטייפ 4L ואלבום הבכורה Up 2 Më, עם שירים מאלבום הבכורה, כגון "Gët Busy", "Turban" ו-"Monëy So Big" שזכו לפופולריות בטיקטוק.
ביוגרפיה

נואה סמית' נולד ב-26 בפברואר 2000 באירוויין שבקליפורניה. בראיון עם Our Generation Music, הוא ציין שאימו רומנית ואביו הוא חצי מקסיקני מצד סבתו, אך לא ידוע מהו מוצאו של סבו.
סמית' החל את הקריירה שלו בשנת 2015 תחת שם הבמה Lil Yeat. השירים שפרסם בתקופה זו נמחקו מהאינטרנט. ביוני 2018 הוציא סמית' את שירו הראשון תחת שמו החדש, "Blnk", בערוץ היוטיוב Elevator. בספטמבר של אותה השנה, הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, Deep Blue Streeps.
בשנת 2021 החלה המוזיקה של סמית' לצבור פופולריות בפלטפורמות כגון טיקטוק, לאחר צאתו של המיקסטייפ 4L, מתוכו השירים "Sorry Bout That" ו-"Money Twërk" הפכו לוויראליים במיוחד בפלטפורמה.
באוגוסט 2021, קטע מתוך שירו "Gët Busy", עוד לפני צאתו, הפך לוויראלי ברשת. השיר עצמו יצא לאור ב-1 בספטמבר. ב-10 בספטמבר, הוציא הראפר את אלבום הבכורה שלו, Up 2 Më, באמצעות חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס. האלבום זכה לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה. בשנת 2022 האלבום נכנס למצעד הבילבורד 200 במקום ה-183.
ב-18 בפברואר 2022 יצא אלבומו השני, 2 Alivë. האלבום נכנס למקום השישי במצעד הבילבורד 200 עם 36,000 עותקים שנמכרו. ב-1 באפריל, יצאה מהדורת הדלוקס של האלבום, שנקראה 2 Alivë (Geëk Pack). בשנה זו, הראפר הוזמן ליצור שיר לטריילר שהופק על ידי Lyrical Lemonade לסרט "המיניונים: עלייתו של גרו", שהפך גם הוא לוויראלי בפלטפורמת טיקטוק.
ב-9 בספטמבר 2022 יצא המיני-אלבום Lyfë, שהגיע למקום העשירי בבילבורד 200 ומכר 30,000 עותקים בשבוע הראשון.
אלבומו השלישי Afterlyfe שוחרר ב-14 בפברואר 2023, Yeat השתתף בשיר "IDGAF" מהאלבום For All the Dogs של הראפר הקנדי דרייק, שהגיע למקום שני בבילבורד הוט 100 ולמקום הראשון ב-Global 200(אנ'), מה שהפך אותו לשיר המצליח ביותר של Yeat.
ב-16 בפברואר 2024 הוציא את האלבום 2093 שכולל הופעות של הראפרים ליל ויין ופיוצר, בגרסת הדלוקס של האלבום קיימת הופעה של דרייק. האלבום הגיע למקום שני בבילבורד 200, מאחורי Vultures 1 של $¥ (קניה וסט וטיי דולה סיין). ב-18 באוקטובר יצא לאור האלבום Lyfestyle שהגיע למקום הראשון במצעד בילבורד 200.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2021: Up 2 Më
2022: 2 Alivë
2023: Afterlyfe
2024: 2093
2024: Lyfestyle
דיסקוגרפיה > מיקסטייפים

2019: Wake Up Call
2020: I'm So Me
2021: Alivë
2021: 4L
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2018: Deep Blue Strips
2019: Different Creature
2020: We Us
2020: Hold Ön
2021: Trëndi
2022: Lyfë