stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שועל קטן-אוזן
הערות שוליים

↑  שועל קטן-אוזן באתר הרשימה האדומה של IUCN
| כַּלְבִּיִּים (מתת-משפחת הכלבים) |
| --- | --- | --- |
| שבט כלבים, תת-שבט כלבים ("דמויי-זאב") | סוג כלב, מינים: זאב מצוי · (תת-מין כלב הבית) • זאב ערבות • זאב אדמוני • זאב אלגונקווין • זאב חבשי • זאב זהוב אפריקאי • תן זהוב ♦ סוג ומין יחיד זאב טלוא ♦ סוג תן, מינים: תן שחור-גב • תן לבן-פס ♦ סוג ומין יחיד דול מצוי |   |
| שבט כלבים, תת-שבט כלביים דרום-אמריקאיים | סוג ומין יחיד זאב הרעמה ♦ סוג ומין יחיד זאב היער ♦ סוג שועל דרום אמריקאי, מינים: שועל הפמפס • שועל דרווין • שועל ארגנטינאי אפור • שועל ארגנטינאי לבן • שועל ערבות פרואני • שועל קולפאו ♦ סוג ומין יחיד שועל הסרטנים ♦ סוג ומין יחיד שועל קטן-אוזן |   |
| שבט שועלים אפורים | סוג שועל אפור, מינים: שועל אפור מצוי • שועל איים אפור |   |
| שבט שועלים | סוג שועל-רקון, מינים: שועל-רקון מצוי • שועל-רקון יפני ♦ סוג ומין יחיד שועל אוזנן ♦ סוג שועל (שועלים אמיתיים), מינים: שועל מצוי (אדום) • שועל פנק • שועל החולות • שועל הכף • שועל שלג • שועל צוקים • שועל בנגלי • שועל קורסאקי • שועל מקרוטיס • שועל מהיר • שועל חיוור • שועל חול טיבטי |   |
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קתרין מקולי

| --- | --- |

דיוקן של מקולי מאת רוברט אדג' פיין
 לידה:  2 באפריל 1731 אולנטאי, קנט, אנגליה
 פטירה:  22 ביוני 1791 (בגיל 60) בינפילד, ברקשייר, אנגליה
 שם לידה:  קתרין סוברידג'
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה 
 לאום:  אנגלי
 מקום קבורה:  Church of All Saints, Binfield 
 עיסוק:  היסטוריונית, מחברת
 שפות היצירה:  אנגלית
 תחום כתיבה:  היסטוריה של אנגליה, מחשבה מדינית, חינוך
 יצירות בולטות:  ההיסטוריה של אנגליה מעליית ג'יימס הראשון לשלטון ועד עלייתו של בית ברנזוויק מכתבים על החינוך
 השפיעה על:  מרי וולסטונקראפט
 בן זוג:  ד"ר ג'ורג' מקולי (1760–1766) ויליאם גראהם (1778–1791)
 צאצאים:  קתרין סופיה מקולי
 
קתרין מקולי (באנגלית: Catharine Macaulay;‏ 2 באפריל 1731 – 22 ביוני 1791) הייתה היסטוריונית אנגלית, מסאית ומחברת. עמדותיה של מקולי היו רפובליקניות ווויגיות. בעבודתה הידועה ביותר, "ההיסטוריה של אנגליה מעליית ג'יימס הראשון לשלטון ועד עלייתו של בית ברנזוויק", שפורסמה בשמונה כרכים בשנים 1763–1783, היא כתבה על מלחמת האזרחים האנגלית והאירועים שהובילו אליה, ועל המאבק של העם האנגלי לחירות. בנוסף לספר ההיסטוריה, פרסמה מקולי מסות ופמפלטים פוליטיים, ביניהם ביקורות על הגישה המלוכנית של תומאס הובס ועל השמרנות של אדמונד ברק. היא כתבה גם את "מכתבים על החינוך", טקסט שהשפיע על מרי וולסטונקראפט.
מקולי זכתה להערכה מצד בני תקופתה, בעיקר מצד קוראים וויגים שקראו את כתביה כתשובה ל"ההיסטוריה של אנגליה" של דייוויד יום. היא הייתה בין הנשים הראשונות שהורשו להיכנס לחדר הקריאה במוזיאון הבריטי וכונתה "ההיסטוריונית האנגלית הראשונה". היא תמכה בזכות המתיישבים האמריקאים לעצמאות והצדיקה את מלחמת העצמאות של ארצות הברית ואת המהפכה הצרפתית. על כך היא זכתה להערכת רפובליקנים אמריקאים וצרפתים. לאחר הכרזת העצמאות של ארצות הברית היא ביקרה שם ונפגשה עם נשיא ארצות הברית לעתיד ג'ורג' וושינגטון במאונט ורנון.
ראשית חייה, משפחה והשכלה

קתרין סוברדיג' נולדה באחוזת אולנטאי (Olantigh) ליד וואי (Wye) שבמחוז קנט. היא הייתה בתו של ג'ון סוברידג', בעל אדמות, ואשתו השנייה, דורותי, בתו של הבנקאי הלונדוני ג'ורג' ויינלי. סבה מצד אביה הפך לאדם עשיר לאחר שהתמוטטה חברת הים הדרומי (אנ'). היו לקתרין אחות בכורה, מרי, ואח בכור, ג'ון סוברידג', שהיה חבר פרלמנט וויג רדיקלי. אמה מתה בלידה של אחיה הצעיר, ויינלי סוברדיג', ב-1733. לאחר מות האם, ירש האב הון רב.
מעט ידוע על ראשית חייה והשכלתה של מקולי. לפי מרי הייס, שכתבה ביוגרפיה על מקולי ב-1803, האב לא היה מעורב בחינוך של בנותיו. הן הופקדו בידי אומנת "מיושנת עם המלצות וכוונות טובות, אך בורה וחסרת כישורים למשימה שלקחה על עצמה". הייס מתארת את מקולי כאוטודידקטית מגיל צעיר. לטענתה, מקולי השיגה גישה לספרייה של אביה ובעקבות זאת החלה לקרוא בעצמה על היסטוריה יוונית ורומית, ופיתחה עניין מיוחד בתפיסת החירות הרפובליקנית. תיאור זה של השכלתה תואם את הדברים המוצגים בהקדמה של מקולי לכרך הראשון של ההיסטוריה של אנגליה. עם זאת, מקולי אמרה מאוחר יותר לחברה בנג'מין ראש שהיא הייתה "ילדה חסרת מחשבה עד שהגיעה לגיל עשרים". מקולי לא קראה ביוונית ולטינית.
בשנת 1760 התחתנה עם ד"ר ג'ורג' מקולי, רופא מיילד בבית חולים ליולדות בלונדון. הוא היה סקוטי, בנו של ארצ'יבלד מקולי, הלורד פרובוסט של אדינבורו, והכובענית קרולה מקולי. החתונה נערכה מספר חודשים לאחר שאשתו הראשונה נפטרה. הייתה להם בת אחת, קתרין סופיה (1765–1821). בזמן נישואיהם החלה קתרין להתעניין בכתיבת היסטוריה, וג'ורג' עודד אותה לכתוב את הכרך הראשון של ההיסטוריה של אנגליה. יחס זה לא היה מובן מאליו בתקופה שבה למדנות של נשים לא הייתה מקובלת. הוא היה גאה בהישגיה, ואף כתב לדייוויד יום בקשה לתגובה על הכרך הראשון שנשלח אליו. ג'ורג' נפטר ב-16 בספטמבר 1766 בגיל 49.
בדצמבר 1778 התחתנה מקולי בשנית, עם ויליאם גראהם. בזמן נישואיהם גראהם היה בן 21, צעיר ממקולי ב-26 שנים. הוא היה עוזר מנתח ממעמד נמוך מזה של מקולי. הנישואים נתפסו כסקנדל, גם בגלל הפרש הגילאים והמעמדות, וגם בגלל שמועות על כך שמקולי ניהלה רומן עם אחיו הבכור של החתן, שהיה רופא וסייע למקולי להתמודד עם בעיות בריאות. הנישואים פגעו במוניטין של מקולי, והיא איבדה רבים מחבריה, אך היא המשיכה לכתוב ולפרסם, ונראה שהנישואים היו מאושרים.
ב-1787 נכחה מקולי בחתונת בתה, קתרין סופיה, עם צ'ארלס גרגורי (1751–1796), בן דודה של הכלה וקפטיין של ספינה של חברת הודו המזרחית. למקולי היו בעיות בריאות שנמשכו מאז תחילת שנות ה-70 ועד מותה ב-22 ביוני 1791 בבינפילד, ברקשייר.
ההיסטוריה של אנגליה > חידושים מחקריים וסביבה לימודית

מקולי הייתה בין הנשים הראשונות שהורשו לקרוא בספרייה של המוזיאון הבריטי, והיא עשתה בה שימוש נרחב. אחד החידושים שהובילה בכתיבה היסטוריוגרפית הוא השימוש הרב במקורות ראשוניים. היא פרסמה קטלוג בן 200 עמודים, שכלל כמעט 5,000 פמפלטים ודרשות, בעיקר מהמאה ה-17. בנוסף, היא השתמשה במקורות משניים מקובלים, ועבודתה מראה על הכרות עם הכתיבה של היסטוריונים אחרים בני זמנה.
בנוסף לספריית המוזיאון, הציעה לונדון למקולי חיי חברה וקשרים עם אינטקלטואלים בולטים. היא הייתה קשורה למעגל הבלוסטוקינג, אך נשות המעגל היו שמרניות ממנה ולא העריכו את דעותיה הרפובליקניות, כך שחייה כהיסטוריונית ואינטלקטואלית היו מבודדים מנשים אחרות.
לאחר פרסום הכרך הרביעי החליטה מקולי לעזוב את לונדון. העדר הגישה לספרות מקצועית הקשה עליה להשלים את הכרכים הבאים. היא הגיעה לבאת', שם הציע לה תומאס וילסון, איש כנסייה אלמן בן 73, שהיא ובתה יגורו בביתו. וילסון אימץ רשמית את הבת והבטיח למקולי גישה חופשית לספרייתו. על אף נדיבותו, השהייה בבית של וילסון לא היטיבה עם מקולי. שמועות הופצו לגבי יחסיהם, ווילסון עצמו, שככל הנראה היה סנילי ומאוהב במקולי, הרעיף עליה חיבה ושבחים באופן פומבי, מה שלא סייע למוניטין של מקולי או לבריאותה. כדי לשפר את מצבה הבריאותי החליטה מקולי לעזוב את באת' ולנסוע לצרפת. היא הגיעה לפריז, שם מצבה השתפר, ולאחר מכן חזרה לאנגליה והשלימה את "ההיסטוריה של אנגליה".
מקולי והמהפכה האמריקאית > ביקור בארצות הברית

לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית, יצאה מקולי למסע בארצות הברית יחד עם בעלה השני, ויליאם גראהם. בבריטניה המוניטין של מקולי היה בנסיגה, בעיקר בגלל הנישואים, אך בארצות הברית היא התקבלה בחום ובאהדה. היא התארחה אצל רבות מהמשפחות המכובדות ביותר בקולוניות לשעבר. ה"פנייה לעם בנוגע למשבר החשוב בענייני השעה" הודפסה לכבודה בעיתון בבוסטון, והחלה יוזמה לצבירת מנויים למהדורה אמריקאית של "ההיסטוריה של אנגליה". שמועות נפוצו שמקולי שוקלת לכתוב חיבור על ההיסטוריה של המהפכה האמריקאית, רעיון שהאמריקאים קיבלו בהתלהבות, וייתכן שזוהי אחת הסיבות לקבלת הפנים החמה שלה היא זכתה.
שיא הביקור של הזוג היה שהות בת עשרה ימים במאונט ורנון, בביתו של ג'ורג' וושינגטון. וושינגטון הרשה למקולי לעיין במסמכיו הצבאיים. הוא לא הסכים עם דעתה של מקולי, שעל האמריקאים למסד שלטון עם חלופה מתמדת של בעלי תפקידים. במכתב ששלח לריצ'רד הנרי לי (אנ') אחרי הביקור, הוא הודה לו על שהכיר לו "גברת שהמוניטין שלה בין אנשי הספרות הוא גבוה, ואשר עקרונותיה זוכים בצדק להערצה של ידידי החירות והמין האנושי".
לאחר שחזרה לבריטניה, נטשה מקולי את הרעיון לכתוב היסטוריה של המהפכה. היא נשארה בקשרי התכתבות עם אישים שונים בארצות הברית, ובמיוחד עם מרסי אוטיס לי. בעקבות הדיווחים של אוטיס לי, הייתה מקולי חשדנית כלפי החוקה האמריקאית. היא סברה שיש צורך בחסמים גבוהים יותר בפני כוח הממשל המרכזי ומפני שאפתנות ורדיפת בצע של בעלי תפקידים.
מכתבים על החינוך ופמיניזם

בשנת 1790 פרסמה מקולי את "מכתבים על החינוך: עם הבחנות לגבי נושאים מטאפיזיים". החיבור עוסק בסוגיות שונות הקשורות לחינוך, וכן בהמלצות פרקטיות לגבי גידול וחינוך בנים ובנות בריאים מבחינה נפשית וגופנית. בנוסף לסוגיות חינוכיות גרידא, עוסקת מקולי בחיבור בתחום רחב של נושאים, כגון אכילת בשר וחובות כלפי בעלי חיים, וכן הוא כולל חלק נכבד ממסה שכתבה מקולי שבע שנים לפני כן על תאוריות של מוסר וצדק ("Treatise on the immutability of moral truth"). למשל, היא מביעה בחיבור את התנגדותה לעונש המוות ולעבדות.
בנוגע לחינוך ציבורי טוענת מקולי, שאף על פי שזו מטרה ראויה, היא אינה חושבת שניתן לסמוך על הממשלה להעניק חינוך ראוי לילדים, ולכן ממליצה על חינוך פרטי. עם זאת, מקולי ראתה בחינוך עניין ציבורי, והיא כתבה מתוך אמונה שהקידמה החברתית והפוליטית של האומה, כמו גם הסיכוי ליצירת שוויון פוליטי, תלויים בחינוך ילדים. בהשפעת מחשבות אחדות אודות החינוך של ג'ון לוק, נקודת המוצא של מקולי היא שאופיים של בני אדם ומידת מוסריותם אינם נתונים מראש, אלא מעוצבים במהלך חייו של אדם. מכך מסיקה מקולי לגבי האחריות מרחיקת הלכת של המדינה והחברה כלפי מהלך החיים של האזרחים:
לעיתים קרובות חייכתי כששמעתי אנשים מדברים על נטיותיהם הטבעיות; כי משוכנעת אני שנטיות אלה עברו שינויים כה רבים באמצעות החינוך הביתי והלכי העולם, שאופניהן הפרימיטיביים אינם ניתנים להבחנה בקלות אצל רוב הבריות. לא; אין מידה טובה או רעה ששייכת למין האנושי ואשר אותה איננו יוצרים בעצמנו; ואילו כאשר איכויותיהן מזיקות לאושרנו, יכולים אנו לייחס את רשעותם לפעולה אנושית. לא קיים חדל האישים שמסיים את חייו האומללים... כקנס על עוונותיו כנגד החברה, שאינו יכול להשליך את כל האשמה בגין פשעיו על חינוכו; שלא יכול לראות את הממשל עצמו, שבשל חוקיו המחמירים הוא מוכרח לסבול, כיוצר של אסונו.
המקור באנגלית
I have often smiled when I have heard persons talk of their natural propensities; for I am convinced, that these have undergone so great a change by domestic education, and the converse of the world, that their primitive modes are not in many beings even discernible. No; there is not a virtue or a vice that belongs to humanity, which we do not make ourselves; and  if  their  qualities  should  be  hostile  to  our  happiness,  we  may  ascribe  their  malignancy  to human  agency. There is not a wretch who ends his miserable being on a wheel, as the forfeit of his offenses against society, who may not throw the whole blame of his misdemeanors on his education; who may not look up to the very government, by whose severe laws he is made to suffer, as the author of his misfortunes.
בדומה לז'אן-ז'אק רוסו, ממליצה מקולי על תהליך הדרגתי של לימוד, שמתחיל ממשחק וריקוד ומתפתח לנושאים רציניים יותר רק כאשר הילדים גדלים ומסוגלים לחשוב בעצמם. הניסיונות לכפות על ילדים רעיונות, דוקטרינה דתית, וקריאה בגיל מוקדם אינם מועילים ומחבלים במחשבה העצמאית. בנוסף לרעיונות כלליים מעין זה, מקולי מספקת שלל המלצות פרקטיות, כגון לא להפריז באכילת בשר, לבסס את התזונה של הילדים על ביצים וירקות, לא לתת לילדים לאכול הרבה סוכר, שכן הוא מזיק לשיניים, לא לעטוף ילדים בשכבות מרובות של ביגוד כמנהג הצרפתים, לעשות מקלחות קרות, לא לדבר לילדים כמו תינוקות וכדומה. המגמה הכללית של עצותיה היא חינוך המוכוון ליצירת הרגלים ועקרונות בריאים, והשגת משמעת ללא ענישה וללא דוקטרינה.
ראו גם

בלוסטוקינג
תומאס בבינגטון מקולי
היסטוריה של אנגליה
לקריאה נוספת

ההיסטוריה של אנגליה, בשמונה כרכים, באתר הספרייה הדיגיטלית של HathiTrust,‏ 1763–1783 (באנגלית)
הבחנות לגבי פמפלט שכותרתו 'מחשבות על הגורמים לאי שביעות הרצון הנוכחית' (ביקורת על פמפלט של אדמונד ברק), טקסט מלא באתר גוגל בוקס, 1770.
פנייה לעם באנגליה, סקוטלנד ואירלנד, לגבי המשבר החשוב בענייני השעה, באתר הספרייה הדיגיטלית של HathiTrust,‏ 1775 (באנגלית)
ההיסטוריה של אנגליה מהמהפכה ועד ההווה בסדרה של מכתבים לידיד, באתר הספרייה הדיגיטלית של HathiTrust,‏ 1778 (באנגלית)
מכתבים על החינוך: עם הבחנות לגבי נושאים דתיים ומטאפיזיים, טקסט מלא באתר גוגל בוקס, 1790 (באנגלית)
הבחנות לגבי ההרהורים של מר ברק הנכבד על המהפכה בצרפת, באתר Liberty Fund,‏ (1790) (באנגלית)
שאול קוסובסקי שחור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 באוגוסט 1933 ל' באב תרצ"ג תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  28 בספטמבר 1967 (בגיל 34) כ"ג באלול תשכ"ז בית החולים אסותא רמת החייל, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות שומרי שבת 
 השכלה:  ישיבת היישוב החדש  ישיבת חברון כנסת ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 28 בספטמבר 1967 
 תפקידים נוספים:  עורך דין
 רבותיו:  אברהם ישעיהו קרליץ, חיים שאול גריינימן 
 חיבוריו:  דבר שאול
 
הרב שאול קוסובסקי שחור (ל' באב תרצ"ג, 22 באוגוסט 1933 - כ"ג באלול תשכ"ז, 28 בספטמבר 1967) היה משפטן ותלמיד חכם חרדי, מחבר הספר 'דבר שאול' ומרבני חוג חזון איש.
ביוגרפיה

שאול קוסובסקי שחור נולד בתל אביב לרב דוד שלמה קוסובסקי שחור בנו של הרב יצחק קוסובסקי ולליפשא, בגיל חמש נסע לווילנא לבקר את דוד אביו הרב חיים עוזר גרודזנסקי, למד בתלמוד תורה בתל אביב ולאחר מכן למד בישיבת הרב עמיאל, בגיל שבע עשרה נסע לבקר את סבו הרב יצחק קוסובסקי שחור ביוהנסבורג.
למד בישיבת חברון כנסת ישראל שם הכיר את גיסו לעתיד - הרב דב יפה, בהשפעתו התקרב ל"חזון איש".
בטבת תשי"ג התחתן עם ויכנה ורדה, בת הרב יוסף כהן, שהתייתמה בגיל צעיר וגדלה בבית דודה הרב אהרן כהן ראש ישיבת חברון.
בתקופת אירוסיו למד בישיבת פוניבז' בבני ברק, אחרי החתונה למד בכולל האברכים של ישיבת מיר בירושלים, בתקופה זו החל ללמוד משפטים וכמקובל בקרב חלק מחברי חוג חזון איש שלא להתפרנס מלימוד תורה.
בשנת תשי"ט עבר לגור בבני ברק בסמיכות לרבו הרב חיים גריינמן והחל ללמוד בכולל חזון איש, בקיץ תשכ"א חלה בסרטן, ממנו נפטר בכ"ג באלול תשכ"ז. בהלווייתו שיצאה מכולל חזון איש הספידוהו הרבנים ניסים קרליץ, משה טיקוצ'ינסקי, גיסו הרב דב יפה ועוד רבנים, נקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
לקריאה נוספת

תולדות הרה"ג ר' שאול קוסובסקי-שחור זללה"ה, תפארת שאול, באתר אוצר החכמה
הערות שוליים

↑  מודעת אבל, הצופה, 29 בספטמבר 1967
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310543705171  GND: 1041845049  ISNI: 0000 0000 6693 8270  LCCN: n80148215  VIAF: 11156781   WorldCat (עם VIAF): 11156781
שאול פלדמן

שאול פלדמן
שאול פלדמן (1923 - 16 בספטמבר 2011) היה נוירולוג קליני וחוקר מוביל בתחומי הנוירופיזיולוגיה ונוירואנדוקרינולוגיה. חתן פרס ישראל לחקר הרפואה לשנת תשס"ה - 2005.
ביוגרפיה

פלדמן נולד באודסה (כיום באוקראינה). אביו ד"ר פנחס פלדמן היה רופא עצבים ידוע באודסה. גם אימו ד"ר ברטה פלדמן הייתה רופאה. עלה לארץ עם הוריו בהיותו בן 11, ב-1934, כאשר אביו מביא עימם גם את עצמותיו של יהודה לייב פינסקר, מראשי תנועת "חיבת ציון". למד במשך שנתיים ב"פנימיית בירם" סמוך לבית הספר הריאלי שבחיפה, יחד עם עזר ויצמן, לימים נשיא המדינה ומשעברה המשפחה לתל אביב המשיך את לימודי התיכון בגימנסיה הרצליה. ב-1943 החל ללמוד רפואה באוניברסיטה האמריקאית בביירות ובין השנים 1948-1946 למד רפואה באוניברסיטת ז'נבה. חזר לארץ במלחמת העצמאות ושירת בצה"ל כרופא צבאי בבית החולים בתל השומר. המשיך בלימודיו משנת 1950 במסגרת מחזור הבוגרים הראשון של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1952 סיים את לימודיו בהצטיינות. נשא את הנאום בשם הבוגרים בטקס הסיום.
שירת בתום לימודיו, כרופא בעין גב למשך שנה ואחר כך התמחה בנוירולוגיה והצטרף לסגל בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית. בשנת 1962 התמנה לרופא ראשי במחלקת העצבים בבית החולים הדסה עין כרם. בשנת 1965 מונה למנהל המעבדה הנוירופיזיולוגית בבית החולים. עם פטירתו של מייסד המחלקה הנוירולוגית של "הדסה", פרופסור ליפא הלפרין, בשנת 1963 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1969, הוענקה לו דרגת פרופסור מן המניין והוא מונה למנהל המחלקה, תפקיד אותו מילא מאז ועד מועד פרישתו ב-1988. בשנת 1977 נבחר לדיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית ושימש בתפקיד ארבע שנים.
היה נשוי לאביבה (בן ארצי), אחות במקצועה, ולהם שלושה ילדים.
נפטר בשנת 2011, ונקבר בהר המנוחות.
עבודתו

במחקריו עסק בקשר בין המוח לבין מערכת ההורמונים וגילה את המנגנונים הקובעים את תופעת הדחק בבני אדם. בעבודתו היה מן הרופאים הראשונים, בארץ ובעולם, לעשות שימוש בהורמונים סטרואידים לטיפול במחלות זיהומיות ודלקתיות. לאורך השנים פרסם למעלה מ-300 מאמרים בעיתונות המדעית.
לצד עבודתו המקצועית והאקדמית, פלדמן היה חבר בוועד המרכזי של ההסתדרות הרפואית בישראל ובין השנים 1970–1977 היה יו"ר המועצה המדעית של ההסתדרות. מלבד זאת שימש פלדמן יו"ר האגודה הישראלית לאלקטרואנצפלוגרפיה ונויריופיזיולוגיה (1963–1969) ויו"ר החברה הנוירולוגית בישראל (1970–1973). בין השנים 1985–1989 כיהן כסגן נשיא הפדרציה העולמית לנויורולוגיה, ובשנת 1999 היה נשיא כבוד של הקונגרס הבינלאומי לחקר המוח שהתכנס בירושלים.
פלדמן היה חבר כבוד של האגודה האירופית לנוירולוגיה ובאגודות של ארצות הברית, צרפת, איטליה וברזיל. בשנת ה'תשס"ה 2005 הוענק לו פרס ישראל לחקר הרפואה.
הערות שוליים

↑  הועלו לדרגת פרופסור, הַבֹּקֶר, 25 בדצמבר 1963
↑  3 בוגרי בית־הספר לרפואה נתמנו לראשי מחלקות, הצופה, 5 בנובמבר 1969
ריימונד ויליס

ריימונד יוג'ין ויליס (באנגלית: Raymond Eugene Willis; 11 באוגוסט 1875 –  21 במרץ 1956) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אינדיאנה בשנים 1941–1947.
ביוגרפיה

ויליס נולד בווטרלו (Waterloo) שבצפון-מזרח אינדיאנה, ולמד בבתי ספר ציבוריים בטרם השלים את לימודיו הגבוהים במכללת ואבאש (אנ') בשנת 1896. בעיר הולדתו למד את מקצוע המדפיס ולאחר מכן עבר לעיר אנגולה שגם כן שוכנת באינדיאנה, והחל ב-1898 לעסוק בהוצאה לאור של עיתונים.
בשנים 1910–1914 היה המנהל הכללי של שירותי הדואר באנגולה. במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש ויליס כיושב ראש מועצת ההגנה של מחוז סטובן בין השנים 1917–1918. מ-1919 עד 1921 היה ויליס חבר בית הנבחרים של אינדיאנה (אנ'), וב-1938 התמודד לראשונה לסנאט של ארצות הברית, אך הפסיד בבחירות הכלליות לדמוקרט המתון פרדריק ואן נאיס (אנ') בפער של כ-5,100 קולות.
בבחירות 1940 נבחר ויליס לסנאט של ארצות הברית, לאחר שבקושי רב גבר על הסנאטור המכהן מטעם המפלגה הדמוקרטית, שרמן מינטון, וכהונתו החלה ב-3 בינואר 1941. בבחירות שלאחר מכן ב-1946 לא העמיד עצמו לבחירה מחדש, וחידש את עיסוקיו בתחום ההוצאה לאור כנשיא החברה "".Steuben Printing Co". בנוסף, היה ויליס חבר במועצת הנאמנים של אוניברסיטת טריי-סטייט (שהפכה בהמשך לאוניברסיטת טריין).
במרץ 1956 הלך לעולמו, ונטמן בבית העלמין סירקל הייל.
הערות שוליים

↑  ריימונד ויליס, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n91091927  NARA: 10571151  SNAC: w6mx8kjz  US Congress: W000563  VIAF: 9027969   WorldCat (עם VIAF): 9027969
ראס נצרני

| --- | --- |

חוף ראס נצרני והמגדלור שבו (2013)
 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  ים סוף 
 קואורדינטות:  27°57′53″N 34°24′58″E﻿ / ﻿27.964719444444°N 34.416111111111°E﻿ / 27.964719444444; 34.416111111111
 נתונים מדיניים
 מדינה:  מצרים 
 אוכלוסייה:  474 (11 בנובמבר 2006)
  (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףראס נצרני(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףראס נצרני
 
אחד מתותחי החוף שהיו מוצבים במקום במלחמת סיני, המשקיף על מצרי טיראן ועל האי טיראן
תותחי ראס נצרני המשופצים במוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל
ראס נצרני (בערבית: رأس نصراني, נהגה: ראס נסראני) הוא כף בחוף הדרום-מזרחי של חצי האי סיני שבמצרים, מול מצרי טיראן. המקום התפרסם בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 כאשר מצרים בנתה בו מתחם מבוצר שכלל גם שני תותחי חוף, שהיוו את הנשק העיקרי לחסימת מצרי טיראן - חסימה שהיוותה זרז לשני עימותים צבאיים מרכזיים בין ישראל ובין מצרים: מלחמת סיני ומלחמת ששת הימים. בימינו מהווה ראס נצרני חלק ממתחם התיירות הרחב של שארם א-שייח'. כמו כן, משמש החוף כאתר צלילה כחלק מאזור החוף הדרום-מזרחי של סיני. נמל התעופה הבינלאומי שארם א-שייח' נמצא כשני קילומטרים ממערב לראס נצרני.
גאוגרפיה

השם ראס נצרני לא נזכר לפני שנות ה-50 של המאה ה-20. אין בו לא ישוב ולא נאת מדבר או מקור מים. פירוש השם הוא ראש הנוצרי ומקורו אינו ידוע. הכף נמצא באזור המלחות המאפיינות את החלק הדרומי של החוף המזרחי של דרום סיני. עד ראס אתנתור שמצפון לנבק הרי הגרניט סמוכים לחוף. משם דרומה ועד ראס נצרני, רוחבו של עמק החוף הוא כ-5 קילומטרים והוא מחולק לשניים: עמק החוף מתחלק לשניים: רצועה מערבית (הסמוכה להרים) שעיקרה מניפות סחף חוליות של הוואדיות, ורצועה מזרחית (הסמוכה לים) של מלחות. ההר הבולט באזור הוא ג'בל אצווירה (Jabal Asāwirah) שגובהו 580 מטר ופסגתו נמצאת כ-10 ק"מ מצפון מערב לראס נצרני.
בגלל חוסר המים הצמחייה במקום דלה ביותר. עם זאת, במלחות החוף גדלים זוגן לבן, זוגן אדום, אוכם מדברי וימלוח. במניפות הסחף המערביות ניתן למצוא שיחי סלוודורה פרסית.
מלחמת סיני

ב-1953, כחלק ממאמצי ההסגר המצרי על מפרץ אילת ועל הסחורות המועברות לנמל אילת, הוצבו בראס נצראני תותחי חוף ארוכי טווח ויחידה של משמר החופים שביצעה חיפושים אחר סחורות ישראליות וכאלו המועברות לישראל. הסגר זה היה אחת הסיבות שהביאו את ישראל לפתוח ב"מבצע קדש" ב-29 באוקטובר 1956. ביום החמישי למלחמה, ב-2 בנובמבר, תקף חיל האוויר הישראלי את מתחם ראס נצרני. בתקיפה נפגע מטוס המיסטר של בני פלד מאש נ"מ חזקה ופלד נחלץ באמצעות כסא מפלט. לטייסי חיל האוויר הישראלי התברר מאוחר יותר כי המתחם היה מוגן בסוללת תותחי נ"מ 37 מ"מ מוכווני מכ"ם שיצרה קושי רב בתקיפה ואף הפילה את אחד מטייסי רביעיית מטוסי מוסטנג שליוו את מטוסי המיסטר, יונתן אטקס, שנפל בשבי המצרי. ראס נצרני נכבשה ב-4 בנובמבר,, ללא קרב על ידי יחידת הסיור של חטיבה 9 (לאחר שחצתה במסע רכוב את כל מזרח סיני) לאחר שהמצרים העדיפו לרכז את כח המגן סביב נמל שארם א-שייך למקרה נסיגה. תותחי החוף חובלו על ידי היחידה המצרית שנסוגה ממתחם ראס נצרני. לאחר נסיגת צה"ל מסיני ב-1957 אויש המקום על ידי חיילים יוגוסלבים מכוח החירום של האומות המאוחדות.
מלחמת ששת הימים

לאחר שהתברר לפיקוד צה"ל כי חיל האוויר המצרי חדל לתפקד בעקבות מבצע מוקד, וכי כוחות היבשה בצפון סיני הגיעו לג'בל ליבני, ניתנה בליל 6–7 ביוני הוראה לכבוש את שארם א-שיח' ואת ראס נצרני. התכנון היה כי כוח צנחנים מוסק בפיקוד אל"ם אהרון דווידי, ישתלט על שדה התעופה המצרי ליד שארם א-שיח' וינחית או יצניח ממטוסי תובלה כוחות נוספים, שישתלטו על ראס נצרני, ישמידו את תותחי החוף במצרי טיראן, יפתחו את המצר לשיט חופשי ויכבשו את שארם א-שיח' ואת הנמל שלה. במקביל נשלח מבסיס אילת, צוות קרב ימי של חיל הים הישראלי, שכלל שלוש טרפדות וארבע נחתות הנושאות ארבעה טנקי AMX-13, בפיקוד אל"ם אברהם בוצר. הכוח הימי עבר במצרי טיראן ומצא את נמל שארם א-שיח' נטוש. הכוח תפס ב-7 ביוני את הנמל הקטן והניף בו את דגל ישראל. כוח חיל הים הודיע לכוחות שהוטסו במסוקים ובמטוסי תובלה כי הם יכולים לנחות בבטחה, ללא צורך לצנוח, כיוון שהכוח המצרי נטש את שדה התעופה. לאחר המלחמה נטען כי נמצא במקום מתקן סובייטי לשיגור טילים, ומאות טונות של נשק ותחמושת, כמו גם ביצורים וגדרות מוקפים מוקשים.
תקופת השלטון הישראלי בדרום סיני (1982-1967)

לאחר המלחמה הכשיר חיל האוויר הישראלי באתר שדה התעופה הקטן שהיה במקום, את שדה אופיר שהיווה שדה תעופה אזרחי וצבאי. נסלל כביש אל אתר התותחים ששופצו. עם זאת, החוף בראס נצרני לא היווה יעד לתיירות ישראלית במידה שהיו שארם א-שייח' ומפרץ נעמה שמדרום וחוף המנגרובים בנבק שבצפון. בפרוץ מלחמת יום הכיפורים, ב-6 באוקטובר 1973, התרחש מעל שדה אופיר קרב האוויר הראשון במלחמת יום הכיפורים.
בימינו

בעקבות יישום הנסיגה מסיני בהסכם השלום בין ישראל ומצרים, וחזרת המצרים לדרום סיני באפריל 1982, החלה מצרים לפתח את אזור שארם א-שייח' כאזור תיירות בינלאומית. שדה אופיר הוסב לנמל התעופה של ראס נצרני והמשך שונה שמו לנמל תעופה שארם א-שייח'. רצועת החוף מנבק וצפונה הוגדרה כשמורת טבע - שמורת נבק, באזור ראס נצרני נבנו בתי מלון שמגיעים עד סמוך לקו החוף. חוף ראס נצרני משמש כאתר צלילה. במקום ניצב גם מגדלור (מעל מלון Melia Sinai Hotel).
תותחי ראס נצרני

תותחי ראס נצרני היו שני תותחי חוף בקוטר 6 אינץ' (152 מ"מ). לאחר שחובלו במהלך מלחמת סיני, נותרו התותחים הרוסים גם לאחר מכן, כיוון שבמקום ישב כוח או"ם. ב-1974 שופצו והושמו במקומם כדאי להוות נקודת תיירות. לפני הנסיגה הישראלית מסיני ב-1982, פורקו תותחי ראס נצרני והועברו אל מוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל. שם הם נמצאים גם בימינו.
הערות שוליים

1 2   וידאו צוות. מגזין 55. סיפורו של הטייס יונתן אטקס, החל מ-1:08 דקות לאחר תחילת הסרטון), סרטון  באתר יוטיוב
1 2 3 4 5  מנחם זהרוני, "משרם א-שייח' לנבק", בתוך "נופים ואתרים", הוצאת משרד הביטחון, 1973, עמ' 317-314
↑  זאב וילנאי, סיני עבר והווה, הוצאת אחיעבר, 1969, עמ' 276
1 2  זאב משל, דרום סיני, עמ' 43, שהל"י-שרותי הוצאה לאור ישראליים, 1971
↑  זוגן לבן, באתר "צמח השדה"
↑  זוגן אדום, באתר "צמח השדה"
↑  איתן הבר, זאב שיף, לקסיקון לביטחון ישראל, זמורה, ביתן, מודן, 1976, עמ' 228
↑  מלחמת סיני - מבצע קדש, באתר צה"ל
↑  אוריאל ריינגולד, המסע לשארם א-שייך, תל אביב: מעריב, 1966
↑  על פי צילום שלט הסבר באתר ב-1974. Sign near the cannons in Ras Nasrani in Sinai
↑   מאיר פעיל, מלחמת ששת הימים - מהלך הקרבות, הכיבושים והשאלות העולות בסביב ההשגים, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, מתוך: מלחמות ישראל: מלחמת ששת הימים, ב"אישים ומעשים בישראל - ספר היובל", עורכים מאיר אהרוני, שרה אהרוני הוצאת מקסם, 1998
1 2  עמי שמיר, שנית בשארם א-שיך, למרחב, 4 באוקטובר 1967
1 2  חניון למטיילים הותקן בראס-מוחמד, מעריב, 12 במרץ 1974
↑  צור שיזף, החוף האחרון (סיני), באתר של צור שיזף, 8 ביולי 1998
↑  Ras Nasrani, באתר PADI
↑  מייק הולר, טנק ה"פנצר" - בלעדיות עולמית, מעריב, 15 באפריל 1988
ריאן מקגיניס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 במאי 1993 (בן 31) דאלאס, טקסס, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2007
 עיסוק:  שחקן, רקדן
 פרופיל ב-IMDb
 
ריאן מקגיניס (באנגלית: Ryan McGinnis; נולד ב-15 במאי 1993) הוא שחקן ורקדן אמריקאי, הידוע בעיקר בשל תפקידו בסדרה הקומית "בטי" של רשת ABC, אוסטין מארלי. הוא הופיע גם בתפקיד גלן צ'יילדס ג'וניור בשני פרקים בעונתה השנייה של סדרת הדרמה "האישה הטובה" של רשת CBS.