stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תסמונת וריד השחלות
טיפול

הטיפול מורכב ממשככי כאבים וכריתה כירורגית לווריד המורחב. ניתן להשיג זאת באמצעות ניתוח בטן פתוח או ניתוח חור מנעול (לפרוסקופיה). לאחרונה תואר הניתוח הראשון בעזרת רובוט.
גישה אחרת לטיפול היא שימוש בצנתר (קתטר) המבוסס על אימוביליזציה, שמבוצע לעיתים קרובות על ידי פלוגרפיה (באנגלית: phlebography) אשר עוזרת לדמות את הווריד על רנטגן פלואורוסקופיה.
אימוביליזציה (באנגלית: embolization) סלילי ורידי השחלות הוא טיפול יעיל ובטוח בתסמונת גודש באגן ובדליות הגפיים התחתונות שמקורם מהאגן. חולים רבים עם דליות בגפיים תחתונות ממקור האגן מגיבים לטיפול מקומי כלומר סקלרותרפיה מונחית אולטרסאונד. במקרים אלה, יש לשקול תסחיף סלילי ורידי השחלה כטיפול קו שני לשימוש אם הוורידים חוזרים בפרק זמן קצר, כלומר 1–3 שנים. גישה זו מאפשרת לנשים להמשיך בהריונות. לא מומלץ לאימוביליזציה סלילי דו-צדדי אם ייתכן הריון עתידי. טיפול זה החליף במידה רבה אפשרויות אופרטיביות.
אימוביליזציה של סליל דורשת שלילה לפתולוגיות אחרות באגן, מומחיות בניתוחים אנדו-וסקולריים, מיקום נכון של סלילים בגודל מתאים באגן וגם בווריד השחלות השמאלי העליון, הדמיה אולטרסאונד של כלי הדם על ידי מומחים לפני ואחרי ההליך, דיון מלא בהליך עם המטופל כלומר הסכמה מדעת. סיבוכים, כגון נדידת סלילים, הם נדירים אך מתרחשת לעיתים רחוקות. ההשלכות שלהם בדרך כלל מינוריות.
אם מתגלה דחיסה של מפצח אגוזים (ראה להלן), יש לשקול הרחקה כירורגית לווריד הכלייתי לפני אימוביליזציה של וריד השחלות. לא מומלץ להשתמש בתומכנים. הפחתת חסימות יצוא צריכה להיות תמיד המטרה העיקרית.
היסטוריה

הישות תוארה לראשונה על ידי קלארק בשנת 1964. בעקבות ספקנות ראשונית ודיון ער בספרות הרפואית, היא מוכרת כיום על ידי מחברים רבים.
ראו גם

שחלה
אולטרה סאונד
הערות שוליים

↑  Laparoscopic Treatment of Ovarian Vein Syndrome, ‏2003 Jul-Sep (באנגלית)
1 2  "Laparoscopic treatment of ovarian vein syndrome". Actas Urol Esp (בספרדית). 30 (1): 85–9. בינואר 2006. PMID 16703736. אורכב מ-המקור ב-2011-07-20. נבדק ב-2020-11-28. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Ureterolysis for Extrinsic Ureteral Obstruction: A Comparison of Laparoscopic and Open Surgical Techniques, https://www.auajournals.org/ (באנגלית)
↑  Robotically Assisted Excision of Ovarian Vein for Intermittent Ureteral Obstruction, https://www.ncbi.nlm.nih.gov/, ‏2008 Apr-Jun (באנגלית)
↑  " Transcatheter Ovarian Vein Embolization Using Coils for the Treatment of Pelvic Congestion Syndrome ", https://link.springer.com/, ‏28 April 2007 (באנגלית)
↑  The ovarian vein syndrome. Its treatment by percutaneous embolization and a review of the same, https://europepmc.org/, ‏01 Nov 1993 (באנגלית)
↑  Clark JC. The right ovarian vein syndrome. Emmett J.J. ed. Clinical urography: An Atlas end Texbook of Roentgenologic Diagnosis. 2ª ed. W.B. Saunders Company. Philadelphia 1964;1227-1236.
↑  Dure-Smith P (באפריל 1979). "Ovarian syndrome: is it a myth?". Urology. 13 (4): 355–64. doi:10.1016/0090-4295(79)90330-3. PMID 107642. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Right ovarian vein syndrome. Six-year critique". Urology. 1 (5): 383–5. במאי 1973. doi:10.1016/0090-4295(73)90364-6. PMID 4204069. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  [The ovarian vein syndrome: eight cases and review of the literature], https://europepmc.org/, ‏01 Sep 2002 (באנגלית)
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
תמר רוס

| --- | --- |

 לידה:  16 בינואר 1938 (בת 86) דטרויט, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  יוסף דן 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 תחומי עניין:  פילוסופיה יהודית 
 עיסוק:  פילוסופית 
 מדינה:  ישראל 
 
תמר רוס (נולדה בי"ד בשבט ה'תרצ"ח, 16 בינואר 1938) היא פרופסור אמריטה לפילוסופיה כללית ולפילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן. רוס היא פמיניסטית דתית, ומרבה לעסוק בנושא זה גם במחקריה. בשנת 2013 נבחרה רוס להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות של יום העצמאות ה-65 למדינת ישראל.
ביוגרפיה

תמר רוס (לבית וולגלרנטר-איתמר) נולדה בדטרויט. אביה, הרב אלימלך ירחמיאל איתמר (וולגלרנטר), כיהן כרב בדטרויט ובהמילטון, ושימש סגן יו"ר הסתדרות הרבנים האורתודוקסים בארצות הברית. בשנת 1956 עלתה עם משפחתה לישראל והתיישבה בשכונת רחביה בירושלים. האב התמנה כמזכיר הראשי של הרבנות הראשית. רוס למדה בסמינר הדתי למדריכים של עליית הנוער.
בשנת 1960 נישאה ליעקב יהושע רוס, לימים פרופסור בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. הוא נפטר בכ"ו חשוון ה'תשפ"ב (31 באוקטובר 2021).
ב-2015 הוענק לה עיטור יקירת ירושלים.
לבני הזוג רוס שבעה ילדים. בנם אריאל הוא ראש כולל חרדי בדרום. בנם אברהם הוא ר"מ בישיבת ההסדר בשדרות. בנם ניחם הוא ד"ר להיסטוריה של עם ישראל ומרצה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בתם חנה רוס פרידמן היא ד"ר לתלמוד, מקימת תיכון פלך תל אביב, וראשת קהילת יחד בעיר. בעבר ניהלה את בית המדרש "עתים" באוניברסיטת תל אביב. היא נשואה לאביעד פרידמן, לשעבר מנכ"ל משרד הבינוי והשיכון. בתם דבורה היא ד"ר למתמטיקה וממקימות ארגון "קיימא" לתמיכה באמהות יחידניות דתיות.
קריירה אקדמית

את שלושת תאריה האקדמיים למדה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1960 סיימה לימודים לתואר ראשון בספרות עברית והיסטוריה של עם ישראל. בשנת 1978 סיימה לימודים לתואר שני בספרות עברית, בהנחייתו של פרופ' ישעיה תשבי. בשנת 1987 סיימה לימודיה לתואר דוקטור. עבודת הדוקטורט שלה, בהנחייתו של פרופ' יוסף דן, קרויה "פילוסופיה מוסרית בכתביהם של חסידי רבי סלנטר בתנועת המוסר". בעבודה זו היא בוחנת את כתביהם של מנהיגי תנועת המוסר, לאור תורות פילוסופיות מודרניות מן המאה ה-19 והמאה ה-20, העוסקות בתורת המוסר.
רוס לימדה שנים רבות במדרשת לינדנבאום. בשנת 1990 הצטרפה לסגל האקדמי של אוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 2005 מונתה לפרופסור מן המניין.
התמחותה היא במחשבה יהודית מסורתית, בתקופה המודרנית, הכוללת את הגות תנועת החסידות, התנגדות לחסידות, תנועת המוסר ומחשבת הרב קוק, שהיא מן החוקרים הבולטים של הגותו. היא מתמקדת בעיקר בתחומי ההשקה שבין הדת והמודרניות. הנושאים שהיא עוסקת בהם במסגרת זו הם אפיסטמולוגיה, הרמנויטיקה ומשמעותה של שפה דתית, סובלנות ופלורליזם, אפשרותה של התגלות אלוהית לאור החשיבה ההיסטורית והביקורת הפוסט-מודרנית, וכן הפילוסופיה של ההלכה.
הגות ותאולוגיה

מרכז העניין של רוס הוא במתח שבין תפיסת עולם מדעית או מוסרית לבין תפיסת עולם דתית. רוס מקדמת גישה המכונה בספרות הפילוסופית 'אנטי-ריאליזם' - גישה המאמצת את המסורת והחיים הדתיים ויחד עם זה דוחה טענות מטאפיזיות, היסטוריות ומוסריות, המונחות בבסיס הדת. בכך היא מבדילה בין המישור העובדתי למישור הדתי. היא רואה בגישה פילוסופית-דתית זו המשך של מסורת פילוסופית מבית מדרשו של הפילוסוף האוסטרי-בריטי לודוויג ויטגנשטיין.
על פי רוס, ההתגלות האלוהית נמשכת לאורך כל ההיסטוריה האנושית ולא פסקה במעמד הר סיני או כשפסקה הנבואה - מה שהיא מכנה 'ההתגלות המתמשכת'. לפי תפיסה זו, ההתגלות האלוהית מופיעה לאורך ההיסטוריה האנושית במקומות שבהם האנושות מתעלה למדרגה מוסרית גבוהה יותר (למשל, חזון הצמחונות של הרב קוק). גישה זו מעניקה בסיס דתי ורוחני להתפתחויות שונות בעולם בכלל ובעולם הדתי בפרט, כמו הליברליזם, שוויון הזכויות והפמיניזם הדתי. ההתקדמות של האנושות בכיוון זה מבטאת את התגלות האל.
לפי תפיסה זו, התנועה הפמיניסטית שפרחה במאה העשרים מבטאת את דבר ה' בעולם, ועל כן אדם האורתודוקסי שמתנגד לתפתחות זו - מתכחש בכך לדבר האל. הפמיניזם האורתודוקסי של תמר רוס הוא תולדה של תפיסתה התאולוגית, לדבריה: "עבורי הפמיניזם היווה תירוץ ודוגמה בלבד, דרכו ביקשתי להתייחס לשאלה הגדולה יותר של התגלות אלוהית בכלל'.
רוס כתבה מאמרים רבים העוסקים בסוגיה הפמיניסטית הדתית על שלל היבטיה. כך למשל, במאמר הנושא את השם 'העוד מסוגלות אנו להתפלל לאבינו שבשמים?', היא עוסקת בקושי של מאמינה הדתית בעלת מודעות פמיניסטית להשתמש בביטויים דתיים המצויים בקנון היהודי, מהמקרא ועד סידור התפילה, כשהיא מרגישה בהם תפיסות עולם שוביניסטיות. במאמר זה, רוס פורשׂת כמה אפשרויות הזמינות לאדם האורתודוקסי, להתמודד עם מתח זה. בין השאר, היא טוענת כי ניתן לאמץ תפיסה קבלית, כפי שניתן לראות בתורתו של הרב קוק, לפיה "תפקידה של הסימבוליקה הדתית אינו להביע את אופן התרשמותנו מהמציאות האלוקית במתחים אנתרופולוגיים, אלא לספק לנו כלי או משענת שיאפשרו לנו להוות את אותה המציאות בלא מיצוע של מילים ומעבר לכל הגדרה". לפי תפיסה זו, האיש או האישה בעלי המודעות הפמיניסטית יכולים לראות בטקסט ובריטואל הדתי דבר שלא בא לבטא אמיתות אודות העולם אלא בא לעורר אותו לרגשות ולפעולות מסוימים. ואם כך, אין צורך לתת חשיבות למשמעויות הקונקרטיות של המילים עצמן שמופיעות בסידור התפילה.
מכתביה > חקר הרב קוק (מבחר)

"מושג האלוהות של הרב קוק", דעת 8–9 (חורף תשמ"ב, קיץ תשמ"ב)
"הראי"ה קוק ופוסט-מודרניזם: הערך ההכרתי של טענות אמת דתיות, אקדמות י', כסלו תשס"א, עמ' 185–225
מיתוס, סטרוקטורה ומציאות בכתבי הרב קוק, מתוך "המיתוס ביהדות"
בין פלורליזם מטפיסי לליברלי: עיון מחודש בגישתו הסובלנית של הרב קוק, מתוך "יהדות פנים וחוץ: דיאלוג בין עולמות", הוצאת מאגנס
מכתביה > פמיניזם דתי

העוד מסוגלות אנו להתפלל לאבינו שבשמים, מתוך "עין טובה: דו-שיח ופולמוס בתרבות ישראל", הוצאת הקיבוץ המאוחד. מאמר העוסק בשפה ובשימוש בשמות תואר זכריים בתפילה. המאמר עוסק בקצרה גם בשאלת הפנתאיזם בהקשר לדיון זה.
"על פמיניזם והלכה מנקודת מבט תאולוגית".
השלכות הפמיניזם על תאולוגיה יהודית אורתודוקסית, מתוך "רב תרבותיות במדינה דמוקרטית ויהודית", הוצאת רמות (אוניברסיטת תל אביב)
היבטים פמיניסטיים בתפיסתו האוטופית של הראי"ה קוק, מתוך "דרך הרוח: ספר היובל לאליעזר שביד", הוצאת מאגנס
ארמון התורה ממעל לה – על אורתודוקסיה ופמיניזם, הוצאת עם עובד, 2007.
רצף ולא שבירה - עוד על דתיות נשים, דעות 41, תשס"ט, באתר נאמני תורה ועבודה.
ספר יובל לכבודה

רוח חדשה בארמון התורה – ספר יובל לכבוד פרופ' תמר רוס עם הגיעה לגבורות, עורכים: רונית עיר-שי, דב שוורץ, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשע"ח 2018.
הערות שוליים

↑  תמר רוס, 'אורתודוקסיה ואתגר ביקורת המקרא', יהודה ברנדס, טובה גנזל וחיותה דויטש (ע), בעיני אלוהים ואדם: האדם המאמין וחקר המקרא, ירושלים: בית מורשה בירושלים ופרדס הוצאה לאור, תשע"ה, עמ' 270
↑  תמר רוס, 'העוד מסוגלות אנו להתפלל אל אבינו שבשמים?', נחם אילן (ע), עין טובה: ספר היובל לטובה אילן, ישראל: הקיבוץ המאוחד ונאמני תורה ועבודה, תשנ"ט, עמ' 264-277
↑  שם, עמ' 274.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267097705171  BIBSYS: 6007882  BnF: cb14586178w (data)  GND: 132295326  ISNI: 0000 0000 6658 1398  LCCN: n88243127  NTA: 320291464  SUDOC: 131309188  VIAF: 50383745   WorldCat (עם VIAF): 50383745
סטפורדשייר

סטפורדשייר (באנגלית: Staffordshire) הוא מחוז בצפון-מערב אנגליה, באזור מערב המידלנדס. הוא גובל בנוטינגהאמשייר מצפון, דרבישייר ולסטרשייר ממזרח, ווריקשייר מדרום-מזרח,  ווסטרשייר ווסט מידלנדס מדרום, ושרופשייר ממערב.
העיר הגדולה ביותר במחוז היא סטוק-און-טרנט. 96% מהתושבים הם לבנים, ו-94% נולדו באנגליה (אחוז נוסף נולד בשאר הממלכה המאוחדת). הקהילה היהודית במחוז מונה כ-400 איש. בנוסף על כך, מתגוררים באזור כ-15,000 מוסלמים.
במועצת המחוז חברים כ-62 נציגים, מתוכם 51 משויכים למפלגה השמרנית, עשרה למפלגת הלייבור ועוד אחד עצמאי.
סוסנובה

סוסנובה (באוקראינית: Соснове; בפולנית: Ludwipol, לודביפול) היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, על גדת נהר סלוץ', בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

ראשיתה של סוסנובה, שנקראה עד התקופה הסובייטית בשם לודביפול, בכפר בבעלות משפחת אצולה פולנית. במחצית השנייה של המאה ה-19 התפתח היישוב, והוקם בו בית חרושת לנייר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הועלו רוב בתי העיירה באש, ופרצה בה מגפת טיפוס הבהרות. לאחר המלחמה נכלל היישוב בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי העיירה

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-900 יהודים, כשלושה רבעים מתושביה, והתקיימו בה פעילות ציונית ובית ספר עברי. עם הכיבוש הסובייטי של האזור בספטמבר 1939 נאסרה פעילות זו.
ב-6 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובו ביום ערכו אוקראינים מקומיים פוגרום ביהודיה, תוך אונס נשים. לאחר מספר ימים הוצאו להורג 8 יהודים מהעיירה שהואשמו בקומוניזם. בד בבד הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה.
ב-13 באוקטובר 1941 רוכזו כ-1,500 יהודי העיירה בגטו שהוקם בה. תוכנית בריחה של יהודי הגטו לא צלחה, וחלק מחברי קבוצת מחתרת יהודית מהגטו שהצליחה להימלט ליערות הסביבה נרצחו בידי פרטיזנים אוקראינים.
ב-25 בספטמבר 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נרצחו רוב יושביו ביער סמוך. בשעת האקציה הצליחו חלק מיהודי העיירה להימלט ליערות הסביבה, ולחבור ליחידות פרטיזנים סובייטיות.
תרומת איברים באוכלוסיית הכלא בארצות הברית

תרומת איברים באוכלוסיית הכלא בארצות הברית היא תרומה של רקמות ביולוגיות או איברים מאנשים כלואים למושתלים חיים הזקוקים להשתלה.
אוכלוסיית הכלא הכללית > כתורמים חיים

בתי הכלא בדרך כלל אינם מאפשרים לאסירים לתרום איברים כתורמים חיים לאף אחד מלבד בני משפחה קרובים. אין חוק נגד תרומת איברי אסיר; עם זאת, קהילת המושתלים מונעת שימוש באיברי אסירים מאז שנות ה-90 המוקדמות בשל דאגה לגבי הסביבה בעלת הסיכון הגבוה של בתי הכלא למחלות זיהומיות. גם רופאים ואתיקאים מבקרים את הרעיון משום שלשיטתם אסיר אמור להיות מסוגל לבטא הסכמה או סירוב באופן חופשי, במיוחד אם ניתנים להם תמריצים להשתתף. כמו כן, אסירים רבים לא יוכלו לתרום בשל גילם, מכיוון שרבים מהאסירים הנידונים למוות הם בשנות החמישים ומעלה. עם זאת, עם התקדמות הבדיקות המודרניות לשלילת מחלות זיהומיות בצורה וודאית יותר ועל ידי הבטחה שלא מוצעים תמריצים להשתתף, חלקם טענו כי אסירים יכולים כעת להסכים מרצונם לתרומת איברים בדיוק כפי שהם יכולים להסכים להליכים רפואיים באופן כללי. עם אמצעי הגנה זהירים, ועם יותר מ-2 מיליון אסירים בארצות הברית, הם חושבים שאסירים יכולים לספק פתרון לצמצום המחסור באיברים בארצות הברית.
אוכלוסיית הכלא הכללית > בתור מושתלים

בארצות הברית, אסירים אינם מופלים לרעה כמושתלי איברים והם זכאים באותה מידה להשתלת איברים יחד עם האוכלוסייה הכללית. בפסק דין אסטל נגד גמבל, שהוחלט ב-1976, בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע כי מניעת טיפול רפואי מאסירים מהווה "עונש אכזרי ויוצא דופן. "הרשת המאוחדת לשיתוף איברים, הארגון שמתאם בין איברים זמינים למושתלים, אינו מביא בחשבון את כליאתו של החולה בעת קביעת התאמתו להשתלה. השתלת איברים וטיפול מעקב יכולים לעלות למערכת הכליאה עד מיליון דולר. אם אסיר נמצא מתאים להשתלה, מדינה עשויה לאפשר שחרור מוקדם מטעמי חמלה כדי למנוע עלויות גבוהות הקשורות להשתלות איברים. עם זאת, במקרים מסוימים, השתלת איברים עשויה לחסוך למערכת הכלא עלויות משמעותיות הכרוכות בדיאליזה וטיפולים מאריכי חיים אחרים הנדרשים על ידי האסיר עם האיבר הכושל. לדוגמה, העלות המשוערת של השתלת כליה היא כ-111,000 דולר.  טיפולי דיאליזה של אסיר מוערכים בעלות של 120,000 דולר לכלא לשנה.
לאור המחסור באיברים מתרומה, יש יותר אנשים שמחכים להשתלה מאשר איברים זמינים. כאשר אסיר מקבל איבר, יש סבירות גבוהה שאדם אחר ימות בהמתנה לאיבר הפנוי הבא. פתרון לדילמה אתית זו קובעת כי עבריינים בעלי היסטוריה של פשע אלים, שהפרו זכויות בסיסיות של אחרים, איבדו את הזכות לקבל השתלת איברים, אם כי יצוין כי יהיה צורך "לתקן את מערכת המשפט על מנת למזער את הסיכוי שאדם חף מפשע יורשע בטעות בפשע אלים ובכך תשלל ממנו הזכות להשתלת איברים"
נידונים למוות

הנוהג לגבי נידונים למוות התורמים את איבריהם בעודם בחיים, דומה מאוד לזה שנהוג עם האסירים האחרים. ההבדל ביניהם הוא חוסר יכולתם לתרום את איבריהם לאחר הוצאתם להורג. אף על פי ששום חוק לא אוסר ספציפית על נידונים למוות לתרום איברים לאחר המוות, החל משנת 2013 כל הבקשות של נידונים למוות לתרום את איבריהם לאחר הוצאתם להורג נדחו על ידי המדינות. בנוסף, קיים ויכוח האם ההנחיות הנוכחיות לתרומת איברים, המפורטות בחוק הלאומי להשתלות איברים משנת 1984 ובחוק האחיד לתרומות אנטומיות (אנ'), אוסרים באופן מרומז על נידונים למוות להיות תורמי איברים.
שאלות הנוגעות ליתרונות, הפרקטיו, המוסר והאתיקה של מתן אפשרות לנידונים למוות לתרום את איבריהם לאחר המוות זכו לתשומת לב משמעותית בעקבות שני אירועים מתוקשרים: מאמר מערכת של האסיר המורשע כריסטיאן לונגו(אנ') שפורסם ב"ניו יורק טיימס" הדוגל בזכות עמיתיו האסירים הנידונים למוות לתרום את איבריהם, והבקשה של הנידון למוות גרגורי סקוט ג'ונסון להשהות את הוצאתו להורג עד שיוכל לתרום חלק מהכבד שלו, הנגוע בצהבת, לאחותו החולה.
התשובות לשאלות אלו נדונו על ידי הציבור, ארגונים רפואיים מקצועיים וביו-אתיקאים. מספר מצומצם של סקרי דעת קהל הצביע על הסכמה רחבה לגבי הנוהג הן בקרב הציבור הרחב והן בקרב מקבלי האיברים. לעומת זאת, בעולם ההשתלות והרפואה התנגדו בדרך כלל לפרקטיקה, והביו-אתיקאים נחלקו בנושא.
נידונים למוות > יתרונות

לתרומת איברים יש פוטנציאל לשפר מאוד את איכות החיים וכן למנוע מוות בחולים עם אי ספיקת איברים סופנית. קיים מחסור אנדמי בתורמי איברים בארצות הברית, וכתוצאה מכך צורך מיידי ומתמשך בתורמי איברים נוספים ומתאימים. נידונים למוות הם מקור פוטנציאלי לאיברים נוספים. עם זאת, איכות וכמות האיברים שנידונים למוות יכולים לתרום בפוטנציה נתונה במחלוקת, אך אין ספק כי האיברים יספיקו לצמצם רק אחוז קטן מרשימות ההמתנה להשתלות.
נידונים למוות > מחסומים פרקטיים

אותן סיבות שהופכות את אוכלוסיית הכלא הכללית לפחות מתאימה להיות תורמי איברים - בריאות לקויה וסיכוי מוגבר למחלות זיהומיות - חלות גם על נידונים למוות. עם זאת, בשל האופי המתוכנן מראש של הוצאות להורג ותקופות זמן ממושכות לפני ביצוען, לנידונים למוות יש פוטנציאל גדול יותר להיבדק ביסודיות מראש. בנוסף, נידונים למוות רבים נמצאים בבידוד מהאוכלוסייה הכללית, מה שמפחית את הסיכוי שלהם לחלות במחלה מידבקת.
עם זאת, קיימים גורמים אחרים המפחיתים באופן משתנה את התאמתם של נידונים למוות כתורמי איברים. הגיל הממוצע של הנידונים למוות הוא מעל חמישים, ומצבים רפואיים כרוניים כמו סוכרת ויתר לחץ דם הם שכיחים. ייתכן שמחצית מהנידונים למוות לא יהיו מתאימים לתרומת איברים.
שיטת ההוצאה להורג העיקרית בארצות הברית היא באמצעות הזרקה קטלנית הכוללת בדרך כלל מתן של שלוש תרופות: סודיום תיאופנטל, תרופת הרגעה המביאה לחוסר הכרה, פנקורוניום ברומיד (פאבולון), מרפה שרירים כדי לגרום להפסקת נשימה, ואשלגן כלורי לגרימת דום לב.  תרומת איברים בעקבות שיטה זו של הזרקה קטלנית מושווה לעיתים קרובות לתרומה לאחר הפסקת מחזור הדם (DCD). בדומה לתרומת איברים DCD בעקבות הזרקה קטלנית עומדת בפני האתגר של איסוף איברים לפני שהם הופכים לבלתי שמישים עקב היפוקסיה. גם האיגוד הרפואי האמריקאי וגם האיגוד האמריקאי להרדמה מונעים מחבריהם להשתתף בהוצאות להורג, אם כי יכולותיהם להטיל סנקציות על כך מוגבלות. על מנת להימנע ממעורבותו של הרופא המשתיל במותו של האסיר, יש לקבוע כי סיבת המוות היא מהזרקה קטלנית, ולא מהוצאת איברי המטופל. המשמעות היא שאחרי הזריקה הקטלנית, הרופא המפקח ממתין 10–15 דקות כדי לבדוק סימנים לפעילות לב לפני שהוא קובע את מותם. במהלך הזמן הזה היפוקסיה של האיברים הופכת לבעיה רצינית. לעומת זאת, הסרת האיברים מוקדם יותר מסתכנת בהפיכת הוצאת איברי האסיר לסיבת המוות במקום הזריקה הקטלנית.
בנוסף, המתקנים המפקחים על הוצאות להורג אינם מצוידים לטפל בניתוח הסרת האיברים. שדרוג מתקנים שלו כדי שיהיו מסוגלים להתמודד עם ניתוחים כאלה יהיה יקר מאוד. בכך נותרות שתי אפשרויות נוספות, שינוי מיקום ההוצאה להורג לבית חולים, או העברת אסירים לבית חולים לאחר הוצאתם להורג. האפשרות הראשונה תהיה מאתגרם מפני שבתי חולים לא מעוניינים לפקח על הוצאות להורג, והאפשרות השנייה מסתכנת בהיפוקסיה נוספת של האיברים במהלך הובלת האסירים.
נידונים למוות > שיקולים מוסריים ואתיים

חלק מהשיקולים לתרומת איברים מנידונים למוות דומים לשיקולים לגבי אוכלוסיית הכלא הכללית. כפייה עקיפה ולחץ נפשי עלולים לפגוע ביכולתו של נידון למוות לקבל החלטה מושכלת מלאה. הפיכתו לתורם איברים עשויה להשפיע על תהליך הערעור, שבו האהדה או הסיכוי שאדם אחר ירוויח ממותו של הנידון למוות עשויים לבוא בחשבון. בנוסף קיים חשש שהאפשרות של תרומת איברים עלולה להשפיע על חבר המושבעים שעלולים לשקול את האפשרות שמישהו יוכל לחיות על חשבון הנאשם בעת הכרעת הדין. לפיכך, השאלה האם לשלול או לאפשר לנידונים למוות לתרום את איבריהם מגינה על זכויותיהם, או שוללת אותן, נשארה שנויה במחלוקת.
ראו גם

ביואתיקה
משפט רפואי
הערות שוליים

↑  Guidelines for Preventing HIV Through Transplantation of Human Tissue and Organs, CDC Recommendations and Reports, May 20, 1994 /43(RR-8); 1–17.
↑  "Prisoner organ donation proposal worrisome". American Medical News. 2007-04-09. נבדק ב-2009-12-20.
↑  Caplan, Arthur. "The Use of Prisoners as Sources ofOrgans – An Ethically Dubious Practice" (PDF). ldihealtheconomist.com. נבדק ב-2019-06-29.
↑  http://www.gavelife.org – Organization established to advocate for organ donations from prisoners.
↑  Estelle v Gamble 429 U.S. 97, 97 S. Ct. 285 50l Ed 2d251 [1976]
↑  "U.S. Statement On Prison Status and Organ Allocation". United Network for Organ Sharing. 2002-06-02. אורכב מ-המקור ב-26 בספטמבר 2006. נבדק ב-2009-12-20. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Wiegand, Steve (25 בינואר 2002). "State inmate gets new heart; 'Medically necessary care' is required by law, an official says". The Sacramento Bee. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Prison inmate awaits organ transplant" (PDF). Association of Washington Cities. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2009-01-06. נבדק ב-2009-12-20.
↑  Attack of the Clones...And the Issue of the Clones, 3 Colum. Paul Lesko and Kevin Buckley – Sci. & Tech L. Rev. 1, 19 (2002)
↑  Killer in Need of a Kidney Starts Ethics Row, Lee Douglas – Chicago Tribune, May 29, 2003.
↑  Perry, David L. "Should Violent Felons Receive Organ Transplants?". Markkula Center for Applied Ethics. נבדק ב-2009-12-20.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17  Lin, Shu S.; Lauren Rich; Jay D. Pal; Robert M. Sade (ביולי 2012). "Prisoners on Death Row Should be Accepted as Organ Donors". The Annals of Thoracic Surgery. 93 (6): 93(6): 1773–1779. doi:10.1016/j.athoracsur.2012.03.003. PMC 3388804. PMID 22632483. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Lethal injections lead doctors to break medical oath". Amnesty International. 4 באוקטובר 2007. אורכב מ-המקור ב-23 אפר' 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Opinion 2.06 – Capital Punishment". American Medical Association. נבדק ב-21 בספטמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "תרומת איברים באוכלוסיית הכלא בארצות הברית".
סוכי שחור

| סוכי שחור |
| --- | --- |
   זכר    נקבה
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: סוכיים
סוג:: Sericulus
מין:: סוכי שחור
שם מדעי
 Sericulus chrysocephalus ‏לוין, 1808

סוכי שחור (שם מדעי: Sericulus chrysocephalus) הוא מין של סוכי שגודלו בינוני, בעל דו-צורתיות זוויגית. אורכו כ-25 ס"מ. הזכר שחור; הכיפה וחלק מהגוף זהובים. המקור וקשתית העין צהובים; הרגליים שחורות. לעומתו, ניצוי הנקבה חום, והיא מנוקדת בכתמים לבנבנים או חומים בהירים. מקורה אפור; הרגליים והכיפה שחורים. מין זה אנדמי למזרח אוסטרליה, בה הוא מצוי ביערות גשם. תחום תפוצתו מתפרש מקווינסלנד לניו סאות' ויילס. הוא ניזון בעיקר מפירות, פירות יער וחרקים.
רבייה וסוכה

מין זה פוליגמי. זכר הסוכי השחור בונה מבנה חיזור מיוחד, המכונה "סוכה" (כמו אצל שאר מיני הסוכיים). אצל הסוכי השחור, הסוכה בנויה בצורת שדרה: נוצר מעין "מסדרון" חסר גג, שמוקף ב"קירות" בנויים מזרדים. הסוכות נבנות בדרך כלל על ידי זכרים בוגרים, אך לעיתים גם זכרים צעירים מתאמנים בבנייתן. בניית הסוכה נמשכת מספר שעות, בשונה מרוב מיני הסוכיים, אצלם בניית הסוכה נמשכת מספר ימים. לרוב, זכר אחד בונה סוכה אחת, ורק לעיתים רחוקות פרט יחיד בונה שתי סוכות. הזכרים מבלים כ-3% מיומם בתחזוק הסוכה. בסמוך לסוכה, הזכר ממקם חפצים שונים, בין השאר קונכיות, זרעים, עלים ופירות יער. במהלך החיזור, הנקבה מתקרבת לסוכה; הזכר מציג בפניה את אחורי צווארו, פותח וסוגר את כנפיו לסירוגין, ומביא לה קישוטים מהסוכה שלו. אם הנקבה מעוניינת, היא צופה בזכר מציג כ-20 דקות נוספות לפני ההזדווגות.
הקן נבנה מזרדים ועלים, וממוקם בדרך כלל מעל הקרקע (בין השאר, על משטחי דבקון טפילי או על ענפים). הנקבה מטילה עד 2 ביצים, בהפרש של יומיים. הזכר אינו מעורב כלל בגידול הגוזלים ובדגירה. הנקבה דוגרת על הביצים כ-25 ימים, והגוזלים עוזבים את הקן בגיל כ-22 ימים.
הערות שוליים

↑  סוכי שחור באתר הרשימה האדומה של IUCN
תקנת 1804

תקנת 1804 (נקראה גם "חוקת היהודים" או "חוקת 1804" בפי היהודים "גזירת הפונקטין") היא תקנה שבמסגרתה ניסה אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה להתמודד עם תוספת של למעלה ממיליון יהודים לארצו, בניסיון לשלבם במדינה על פי השקפת עידן הנאורות. התקנה כללה למעשה כ-50 סעיפים שהתייחסו לשורה ארוכה של נושאים שאפיינו את החיים היהודיים ברוסיה: כלכלה, ניהול קהילה, תרבות ושפה, חינוך ועוד. התקנה שילבה 'מקלות וגזרים': חיוב הקהילות לרשום את ענייניהן בשפה הרוסית מזה, ושיפור מעמדם האזרחי של יהודים שירצו לשרת בצבא ולעסוק בחקלאות מזה. רשימת הסעיפים כולה הופיעה במחקר פרי עטו של ההיסטוריון שמואל אטינגר, שגם הוסיף רקע ופרשנות.
רקע

עד לסוף המאה ה-18 חל איסור על יהודים לחיות ברוסיה. יהודים בודדים בלבד קיבלו היתר ישיבה מוגבל. בשלהי המאה ה-18 חולקה פולין מספר פעמים בין האימפריה הרוסית, אוסטריה ופרוסיה. כתוצאה מכך התווספו לרוסיה שטחים נרחבים (אשר נמצאים היום בבלארוס, ליטא, אוקראינה המערבית ומחוזות פולין המזרחית) ובהם חיו יהודים רבים. בעקבות כך, נוספו מאות אלפי יהודים לגבולות רוסיה, ובבת אחת נוצר ברוסיה המרכז היהודי הגדול ביותר בעולם. הממשלה קבעה כי היהודים יוכלו לגור רק בשטחים הרוסיים החדשים, שבהם ישבו היהודים גם קודם. תחום זה נקרא "תחום המושב".
הצארית יקטרינה הגדולה ניסתה להנהיג רפורמות בהשפעת רעיונות הנאורות. כחלק מגישה זו ניסתה לקבל את היהודים שצורפו לממלכתה כשווים בין שווים. ליהודים הוענקו זכויות בערים, בהן הזכות לעסוק בסחר בלי כל מגבלות. כתוצאה מכך התלוננו סוחרים רוסים על כך שיהודים מתחרים בהם בצורה בלתי הוגנת.