stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסכם שבע עשרה הנקודות
המשא ומתן

המשלחת הטיבטית התנגדה בתחילה לסעיף 1 ול"פלישה של כוחות אימפריאליסטיים", אך הודתה מאוחר יותר שייתכן וישנם כוחות כאלה שפועלים בטיבט מבלי שהיו מודעים אליהם. סעיפים 2 ו-3 התייחסו ל"ממשל מקומי", אם כי המשמעות של "אוטונומיה לאומית אזורית" לא נדונה, בשל העובדה שהמשלחת מטיבט הניחה שהסטטוס קוו יישמר. המשלחת ניסתה לצמצם את ההתייחסות לפאנצ'ן לאמה בסעיפים 5 ו-6, אולם סין התעקשה שהוא והדלאי לאמה יקבלו יחס זהה; או ששניהם יוגנו בהסכם, או שאף אחד, ולכן הטיבטים קיבלו גם את סעיף זה. מחלוקת חריפה בסעיף 8, בנוגע לפירוק הצבא הטיבטי, נפתרה בהבטחה לדון בכך שוב מאוחר יותר.
הסעיף שזכה לתשומת הלב הרבה ביותר היה 15, בשל העובדה שהקמת ועדה מטעם השלטון המרכזי סותרת את סעיף 11 ובו ניתנה לטיבט הסמכות לערוך רפורמות בעצמה. יתר הסעיפים התקבלו בלי התנגדות, או עם התאמות קלות בתרגום. כדי למנוע מבוכה מהסינים, הוסכם שסוגיות כמו קיום הצבא הטיבטי יידונו בהמשך בהסכמים חשאיים.
חתימה על ההסכם

ההסכם נחתם על ידי נגופוי נגוואנג ג'יגמה, ראש המשלחת מטיבט, ואושרר על ידי ממשלת טיבט מספר חודשים מאוחר יותר. בנוסף, הדלאי לאמה ערך הצהרה לציבור ובה אשרר את ההסכם, וכן שלח לבייג'ינג טלגרף ובו הביע את הסכמתו:
”השנה, נציג הממשל המקומי בטיבט, נגופוי נגוואנג ג'יגמה, יחד עם חמישה אנשים נוספים, הגיעו לבייג'ינג בסוף אפריל 1951 כדי לקיים שיחות שלום עם האנשים המוסמכים מטעם הממשלה העממית המרכזית. על בסיס ידידות, נציגים משני הצדדים חתמו על הסכם בנוגע לצעדים לשחרור השלו של טיבט ב-23 במאי 1951. הממשלה המקומית של טיבט, כמו גם אנשים דתיים וחילוניים, תומכים פה אחד בהסכם זה, ותחת הנהגתם של היושב ראש מאו והממשלה העממית המרכזית, יתמכו באופן פעיל בגיבוש ההגנה הלאומית, יגרשו השפעות אימפריאליסטיות בטיבט, וישמרו על אחדות השטח וריבונות המולדת”
בתגובה, כתב מאו דזה-דונג:
”הטלגרף שלך מה-24 באוקטובר 1951, כבר התקבל. אני מודה לך על מאמציך ליישם את ההסכם לשחרור השלו של טיבט, ואשמח לשתף איתך את איחוליי הלבביים”
לפי הממשלה הטיבטית הגולה, כמה חברים בקבינט הטיבטי, דוגמת ראש הממשלה, לא קיבלו את ההסכם. אולם האספה הלאומית של טיבט "בעודה מכירה בנסיבות המקלות שבהן נאלצו הנציגים לחתום על "ההסכם", ביקשה מהממשלה לקבל אותו".
דחייה

החתימה על הסכם שבע עשרה הנקודות נחשבה בהמשך ללא חוקית לפי הקהילה הטיבטית הגולה, וכי הנציגים נאלצו לחתום עליו בכפייה, תוך שימוש בחותמות מזויפות. כמו כן נטען שנאסר עליהם לשנות את ההסכם או לתקשר עם להסה.
לפי מלווין גולדשטיין, מומחה לענייני טיבט, ההסכם עשוי להיות תקף גם אם נחתם תחת איום צבאי סיני, אך לא אם לנציגים לא הייתה הסמכות לחתום עליו: "הסינים אמנם הכינו חותמות חדשות, אבל אלו היו חותמות אישיות שעליהן חרוט שמו של כל נציג. מלבד זאת, לא היו חותמות ממשלתיות מזויפות. חלק מהבלבול נובע מכך שלראש המשלחת היה החותם של מושל מזרח טיבט, אך הוא בחר שלא להשתמש בו. החותם הזה לא היה הרשמי של הממשלה הטיבטית, ולכן אי השימוש בו לא הפחית מתוקף ההסכם. באוטוביוגרפיה שלו, הדלאי לאמה מציין שהנציגים הטיבטים טענו שהם נאלצו "בכפייה" לחתום על ההסכם.. תחושת הכפייה שלהם נובעת מהאיום הסיני להשתמש שוב בכוח צבאי בטיבט בהיעדר הסכם, אולם על פי המשפט הבינלאומי אין בכך כדי לפסול הסכם. כל עוד לא הייתה אלימות פיזית נגד החותמים, ההסכם תקף. אולם, תוקפו של ההסכם מושתת על סמכות החותמים לסיים את ההסכם, וזאת, כפי שראינו בבירור, לא היה כך. במובן זה, לדלאי לאמה הייתה סיבה להתנער ממנו.
בספטמבר 1951 הודיעה ארצות הברית לדלאי לאמה שכדי לקבל את תמיכתה עליו לצאת מטיבט ולהתנער פומבית מההסכמים ש"נכרתו בכפייה" בין נציגי טיבט לקומוניסטים הסינים.
ב-26 במרץ 1959, שמונה שנים אחרי החתימה והאשרור של ההסכם, הגיע הדלאי לאמה ללהונטסה דזונג, שם התנער מההסכם. ב-20 ביוני, במסיבת עיתונאים חזר ודחה את ההסכם באומרו "מאז שסין עצמה הפרה את תנאי ההסכם שלה, לא צריכה להיות כל סיבה חוקית להכיר בו".
אחרית דבר

הסעיפים הכי חשובים שסייעו לסינים היו 1, 8 ו-14. סיפוח טיבט, והטמעת המנהגים הסיניים בטיבט היו חיוניים לסין. בנוסף, הסעיף ה-14 העניק לסין את השליטה על יחסי החוץ של טיבט. כמו כן, סעיף 8 הבטיח את היטמעות האוכלוסייה הטיבטית באוכלוסייה הכללית. ביחס לשפה המדוברת, שפת להסה עברה תקופות שונות של קידום ודחייה בבתי הספר, וכיום השימוש בה פחת לעומת עשורים קודמים.
מאו דזה-דונג וראש המשלחת הטיבטית, נגופוי נגוואנג ג'יגמה, חוגגים את חתימת ההסכם, 24 במאי 1951
בית הסוהר כרמל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  בית סוהר 
 מיקום:  מועצה אזורית חוף הכרמל 
 מדינה:  ישראל 
 
 קואורדינטות:  32°42′47″N 34°58′12″E﻿ / ﻿32.713°N 34.97°E﻿ / 32.713; 34.97
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) בית הסוהר כרמל(למפת הגליל המערבי רגילה) בית הסוהר כרמל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הסוהר כרמל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הסוהר כרמל
 
כלא שש וכלא כרמל, מבט מרכס אצבע אוקטובר 2017
בית הסוהר כרמל הוא בית סוהר בחזקת שירות בתי הסוהר, שהוקם בשנת 1985, בסמוך לצומת אורן וצמוד לכלא 6.
בית הסוהר, שנקרא תחילה "כלא עתלית", בשל קרבתו לעיר עתלית, הוקם כבית סוהר זמני על חלק משטחו של כלא 6, כדי לפתור מצוקה של מקומות כליאה, בתחילה שוכנו בו האסירים באוהלים. ב-1990 הוחל בבניית מבני הקבע, והבנייה הושלמה ב-1991. ב-1997 היה בית הסוהר כרמל לבית הסוהר הראשון בישראל עליו מפקדת אישה, גנ"מ דליה ניר. ב-2009 נהרסו כמה מהמבנים, שנבנו בצורה מיושנת והיו צפופים, ובמקומם הוצבו מבנים יבילים. בנוסף, נערך שיפוץ כללי בבית הסוהר.
במהלך השרפה בכרמל בשנת 2010, פונה בית הסוהר למשך מספר ימים מכל יושביו, מחשש שהאש תגיע אליו, אך הוא לא נפגע בדליקה.
בית הסוהר מיועד ל-350 אסירים, ויש בו כ-110 אנשי סגל. הוא מוגדר כבית סוהר ברמת ביטחון בינונית, ומוחזקים בו אסירים שנדונו לתקופות שאינן עולות על 3 שנות מאסר, או שיתרת מאסרם היא עד 3 שנים. הוא כולל אגף נקי מסמים, ומתקיימות בו פעילויות חינוך, דת והכשרה מקצועית.
הערות שוליים

↑  פרוטוקול ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת מיום 19 באוקטובר 2009
אקרופוניה

אקרופוניה (מיוונית: "ἄκρος" (אקרוס) – עליון, ראש; "φωνή" (פוֹנֵה) – צליל) היא תהליך המתרחש במעבר מכתב ציורים לכתב פונטי, שבו כל סימן שסימל מילה עובר לייצג את הצליל הראשון במילה זו. לדוגמה, באלפבית העברי שמות האותיות הם מילים שאותן האותיות ייצגו בעבר, כציורים: "אלף/אלוף" הוא "שור", "בית" הוא עדיין "בית" וכו'.
האותיות התגלגלו מציורים של עצמים אלה, ולאחר שהפכו לאותיות בכתב פונטי, שם העצם הפך לשם האות. עד ימינו, שמה של כל אות מתחיל בצליל שהיא מייצגת – או ייצגה – בתקופה קדומה יותר, או, בעקבות שינויים פונטיים, כלול בשם האות.
ראו גם

כתב
השתלשלות כתבים מהכתב הפרוטו-סינאי
ערך זה הוא קצרמרבנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יצחק רביץ

יצחק רביץ במפגש עם נשיא המדינה ראובן ריבלין ומנהיגות ברשויות המקומיות. הוקרה על עשייתם למען הציבור בתקופת המאבק בנגיף הקורונה, ינואר 2021
יצחק רביץ (נולד ב-25 ביולי 1973, ה'תשל"ג) הוא פוליטיקאי ואיש ציבור חרדי ישראלי, ראש המועצה המקומית קריית יערים. היה בעבר סגן ראש עיריית ביתר עילית.
ביוגרפיה

רביץ נולד בירושלים לאביגיל ואברהם רביץ, למד בישיבה קטנה של עטרת ישראל, ולאחר מכן בישיבת חברון. לאחר נישואיו התגורר תקופה קצרה ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, עד מעברו לביתר עילית. בביתר עילית, הקים ישיבה וכולל בחצר ביתו, שם למד. פתח בעיר מספר מוסדות ציבוריים, וניהל רשת כוללים. לשם השגת מימון חלק את מקום מגוריו תקופה בין ביתר עילית לארצות הברית. היה מעורב בניהול הכספי של ישיבת חברון וממקימי קרן 'ועד הבוגרים' בישיבה שמטרתה לגייס תרומות מבוגרי הישיבה. ושימש כראש תחום החרדים בג'וינט במקביל לעבודה בקרן וולפסון. ב-2001 נבחר לכהן כחבר כחבר עירית ביתר מטעם דגל התורה. באוגוסט 2013, בהתמודדות על המקום הראשון במסגרת בחירות פנימיות לרשימת הסיעה בעיר, ניצח רביץ את יוסף שטרית בסיבוב השני שהתקיים בין שני המועמדים ונבחר ליו"ר סיעת דגל התורה בעיר. בשנת 2013 הודיע רביץ כי אם ראש עיריית ביתר עילית מאיר רובינשטיין לא יתמודד, הוא יתמודד על ראשות העיר, לאחר הבחירות שמש כסגן ראש עיריית ביתר עילית.
ביולי 2018 דודי זלץ, עוזרו של ח"כ יעקב אשר, גבר על רביץ בבחירות הפנימיות לרשימה. בספטמבר אותה שנה, לקראת הבחירות לרשויות המקומיות, הודיעה דגל התורה כי תריץ את יצחק רביץ כמועמד המפלגה לראשות מועצת קריית יערים. לצורך כך עבר רביץ להתגורר בקריית יערים. ראש המועצה המכהן, אברהם רוזנטל הודיע כי יתמודד למרות כן. לאחר משא ומתן בין רביץ ודגל התורה לבין רוזנטל, סוכם כי רוזנטל יהיה מועמד דגל התורה בעוד רביץ ישובץ ברשימתו של רוזנטל וימונה לסגנו, ולאחר שנה רוזנטל יפרוש ורביץ יתמודד לראשות המועצה. בעקבות כך הוגשה רק רשימה אחת למועצה ומועמד אחד לראשות ולא התקיימו בחירות ביישוב. שבוע וחצי לאחר מועד הבחירות נפטר רוזנטל באופן פתאומי מדום לב, וב־20 בנובמבר נבחר רביץ לראש המועצה הזמני, עד לבחירות שנערכו ב־8 בינואר 2019. בבחירות גבר רביץ על יעקב פלאי, מועמד עצמאי שרץ מולו, ברוב של 60.42%.
בבחירות למועצת קריית יערים בפברואר 2024 התמודד רביץ כמועמד יחיד לראשות המועצה. רביץ זכה ל־63.9% מקולות המצביעים כשכ־36% מצביעים בפתק ירוק (נגד). רשימתו של רביץ, שנתמכה על ידי דגל התורה, קיבלה 4 מתוך 9 מושבים בעוד המפלגה המתחרה ש"ץ קיבלה 5.
חיים אישיים

נשוי לרבקה רביץ, שכיהנה כראש הסגל בבית נשיא המדינה ראובן ריבלין, ולהם 12 ילדים.
הערות שוליים

↑  מהפך בביתר: יצחק רביץ ניצח בסיבוב שני ב'דגל', באתר בחדרי חרדים, 4 באוגוסט 2013
↑  לוי אשכנזי, רביץ: אם לא רובינשטיין, אני אתמודד על ראשות העיר, באתר לדעת
↑  אבי רבינא, ‏מהפך ב'דגל התורה' בביתר עילית: פעיל התנועה הדיח את יצחק רביץ, באתר כיכר השבת, 10 ביולי 2018
↑  אבי רבינא, ‏סופית: יצחק רביץ עבר מביתר עילית לטלז סטון, באתר כיכר השבת, 17 בספטמבר 2018
↑  אבי רבינא, ‏הלם בטלז סטון: ראש המועצה אברהם רוזנטל הלך לעולמו, באתר כיכר השבת, 9 בנובמבר 2018
↑  יצחק רביץ מונה לראש המועצה הזמני בטלזסטון, באתר בחדרי חרדים, 21 בנובמבר 2018
↑  דוד גולדברג, ‏ברוב של 60%: יצחק רביץ נבחר לראשות מועצת טלז סטון, באתר JDN‏, 8 בינואר 2019
↑  ילקוט פרסומים, חוברת 8077, ה'תשע"ט, 14 בינואר 2019, עמוד 6227
↑  הצרות של יצחק רביץ בקרית יערים: יצליח לתפקד בלי רוב במועצה?, באתר חרדים10, 28 בפברואר 2024
קונסוליית ארצות הברית בירושלים

| --- | --- |


 מידע כללי
 עיר:  ירושלים 
 קואורדינטות:  31°46′36″N 35°13′12″E﻿ / ﻿31.77666667°N 35.22°E﻿ / 31.77666667; 35.22
 תאריך פתיחה:  1844
 תאריך סגירה:  2019
 דיפלומטיה
 שטח האמנה:  האימפריה העות'מאנית ירושלים בתקופה העות'מאנית המנדט הבריטי המנדט הבריטי ירושלים הרשות הפלסטיניתהשטחים הפלסטיניים
 מדינה מיוצגת:  ארצות הברית ארצות הברית
 
 jru.usconsulate.gov
  (למפת ירושלים מוגדלת) קונסוליית ארצות הברית בירושלים(למפת ירושלים רגילה) קונסוליית ארצות הברית בירושלים(למפת הרי ירושלים רגילה) קונסוליית ארצות הברית בירושלים(למפת הרי ירושלים מוגדלת) קונסוליית ארצות הברית בירושלים
 
הקונסוליה של ארצות הברית בירושלים הייתה משלחת דיפלומטית רשמית של ארצות הברית שפעלה בירושלים מ-1844 ועד 2019.
הקונסוליה הוקמה לראשונה בירושלים באמצע המאה ה-19, ומאז כיהנו למעלה מ-50 קונסולים בתפקיד החל מימי השלטון העות'מאני, דרך תקופת המנדט הבריטי ושנות ירושלים המחולקת, ושנות ירושלים המאוחדת עד מרץ 2019, אז היא נסגרה. תפקוד הקונסוליה השתנה לאורך הדורות בהתאם לרוח התקופה, שינויי השלטון בירושלים, והאינטרסים של ממשל ארצות הברית בתקופות השונות. עיקר פעילותה המדינית של הקונסוליה בתקופתה האחרונה היה נציגות דיפלומטית של ממשל ארצות הברית כלפי הרשות הפלסטינית. הקונסוליה ייצגה את האינטרסים של הממשל ארצות הברית בשטחי יהודה ושומרון וברצועת עזה, והעניקה שירותים קונסולריים מטעם ארצות הברית לתושבי אזורים אלה ולאזרחי ארצות הברית השוהים בהם.
באוקטובר 2018 הודיעה ארצות הברית כי תסגור את הקונסוליה ותאחד אותה עם שגרירות ארצות הברית בישראל בירושלים ותפעל כמדור בתוך השגרירות, והחלטה זו מומשה במרץ 2019.
המבנים ששימשו את הקונסוליה משמשים כיום את שגרירות ארצות הברית בישראל.
במאי 2021 הודיע מזכיר המדינה של ארצות הברית, אנתוני בלינקן, כי ארצו תקדם את פתיחתה מחדש של הקונסוליה. ממשלת ישראל התנגדה לצעד זה, והוא לא יצא לפועל.
הגדרה ותפקיד

הקונסוליה בירושלים הייתה לאורך שנות קיומה משלחת דיפלומטית עצמאית, שגם לאחר הקמת מדינת ישראל לא הייתה כפופה לשגרירות ארצות הברית בישראל. בראשה עמד קונסול כללי, שדיווח ישירות למחלקת המדינה בוושינגטון ללא כפיפות לשגריר כלשהו וללא האמנה למדינה כלשהי. הקונסוליה לא פעלה מדינית אל מול ממשלת ישראל ומשרד החוץ הישראלי, אך היא קיימה פעילות מדינית ענפה מול גורמי הרשות הפלסטינית וסיפקה מטרייה למגעים בין גורמים ישראליים ופלסטיניים. אף שרשמית מעמדה היה כדרג נמוך יותר משגרירות, מבחינת גודלה ובהיבטים תפקודיים רבים פעלה הקונסוליה כדרג מקביל לשגרירות, ולאחר הקמת הרשות הפלסטינית יש שראו בה שגרירות דה פקטו של ארצות הברית ברשות.
בקונסוליה הועסקו ב-2006 כ-400 איש, מהם כ-150 דיפלומטים מארצות הברית וכ-250 עובדים מקומיים - ישראלים (כ-30%) ופלסטינים (כ-70%, בין תושבי מזרח ירושלים ובין תושבי הרשות הפלסטינית).
המחלקה הקונסולרית סיפקה שירותים לתושבי ירושלים ולתושבי הרשות הפלסטינית, בעיקר טיפול בבקשות אשרות כניסה לארצות הברית, וטיפול בענייניהם האזרחיים של למעלה מ-80,000 אזרחי ארצות הברית השוהים או מתגוררים בירושלים ובשטחי הרשות הפלסטינית. המחלקה הפוליטית בקונסוליה עקבה אחר התקדמות תהליך השלום, ועסקה בהכשרת התנאים להתקדמותו על פי מתווה ממשל ארצות הברית. יחידות נוספות בקונסוליה היוו שלוחות מקומיות של זרועות ארצות הברית וארגוניה הממשלתיים, ועוסקו בין היתר בקשרי תרבות והשכלה עם האוכלוסייה הפלסטינית, בסיוע כלכלי לרשות הפלסטינית ובסיוע לוגיסטי להקמת מנגנונים שלטוניים תוך חתירה לרפורמה מדינית ודמוקרטיזציה של הרשות הפלסטינית, כפי שהוגדר בתוכנית מפת הדרכים. ב-2005 התחילו לפעול תחת מטריית הקונסוליה כוחותיו של הגנרל קית' דייטון (USSC) באימון מנגנוני הביטחון והשיטור של הרשות הפלסטינית, ומפקדת ה-USSC ישבה בבניין הקונסוליה.
בשל הקושי של הקונסוליה לפעול בשטחי רצועת עזה שתחת שלטון החמאס, ואי-יכולתם של תושבי רצועת עזה להגיע לקונסוליה בירושלים, היא הפעילה "קונסוליה וירטואלית" באמצעות האינטרנט על מנת לאפשר לתושבי הרצועה גישה למידע ולשירותים קונסולריים.
היסטוריה > ימים ראשונים

הנציגות הקונסולרית של ארצות הברית נוסדה לראשונה בירושלים ב-1844, ומוקמה בכיכר עומר אבן אל ח'טאב ברובע הנוצרי בעיר העתיקה, בסמוך לשער יפו. באותה תקופה נפתחו בעיר בזו אחר זו נציגויות של מדינות ואימפריות שונות שהחלו לגלות עניין דתי, היסטורי ופוליטי בירושלים העות'מאנית וחפצו בדריסת רגל ובהרחבת השפעתן בה, ובין היתר נוסדו קונסוליה גרמנית, אוסטרית, צרפתית, רוסית, איטלקית ועוד. ראשוני הקונסולים היו אנשים בעלי אמונה דתית חזקה, שביקשו את התפקיד (שלא נחשב מרכזי בשירות החוץ של ארצות הברית) מתוך התעניינות דתית, היסטורית או ארכאולוגית בארץ הקודש. חלקם היו קשורים לארגונים מיסיונריים, ועל פי רוב קיבלו את התפקיד בזכות קשרים פוליטיים, יותר מאשר כישורים דיפלומטיים.
הקונסול הראשון וורדר קרסון היה נוצרי בעל רעיונות משיחיים, שהאמין שהגאולה תבוא בשיבת היהודים לציון. הוא התנדב לתפקיד ללא שכר, וזכה למינוי מידי נשיא ארצות הברית ג'ון טיילר. קרסון הגיע לירושלים בשנת 1844 והחל לפעול כקונסול, אף על פי שלא קיבל הכרה רשמית מן השער העליון באיסטנבול. גם מינויו מטעם ארצות הברית בוטל כעבור זמן קצר, משעלו פקפוקים בדבר כשירותו לתפקיד, אולם הוא המשיך לפעול כקונסול ולהציג עצמו ככזה. לימים חיסל את ענייניו בארצות הברית ואת קשריו עימה, התגייר, נישא ליהודיה והקדיש עצמו לפעילות לרווחת יהודי העיר.
היסטוריה > קונסוליה קבועה בירושלים העות׳מאנית

בשנת 1856 הוקמו משרדים קבועים לקונסוליה בסמוך לכנסיית המשיח ולקונסוליה הבריטית (כיום שוכן בבניין המרכז השוודי ללימודי נצרות). ב-1857 נכנס לתפקיד הקונסול ג'ון וורן גורהאם, שהיה הראשון שמינויו קיבל את הכרת השער העליון בקונסטנטינופול. על פי שיטת הקפיטולציות שהייתה נהוגה במזרח התיכון בשלהי התקופה העות'מאנית אחז קונסול ארצות הברית בסמכות שיפוטית על נתיני ארצות הברית בירושלים, שהוחרגו מן הסמכות השיפוטית העות'מאנית. רישומי לידות, נישואים ופטירות בקרב נתינים אלה היו מתפקידי הקונסוליה. גם יהודים בעלי זיקה כלשהי לארצות הברית היו בני חסות של הקונסול, והוא היווה גורם מפתח בהקצאת כספי החלוקה שנאספו בקהילות יהדות ארצות הברית. חסות של ארצות הברית הייתה מבוקשת ביותר בין יהודי העיר, היות שארצות הברית נחשבה כמעצמה המספקת הגנה טובה יותר לנתיניה שבאימפריה העות'מאנית מאשר מעצמות אירופה. כמה מן הקונסולים היו נוצרים-ציונים מובהקים, וגילו נדיבות רבה בהענקת כתבי חסות ואף דרכוני ארצות הברית ליהודים יוצאי אירופה, שזיקתם לארצות הברית הייתה קלושה במקרה הטוב. לעדיפות מיוחדת זכו יהודים שהמירו דתם לנצרות, וכמה מהם אף הועסקו בתקופות שונות על ידי הקונסוליה. לעומת זאת, בעת שירותו של קונסול ארצות הברית שלא אהד יהודים, קוצצו משמעותית כתבי החסות והפריבילגיות שהעניקה הקונסוליה ליהודים.
ב-1881 החלה בעיר התיישבותה של קהילה נוצרית מארצות הברית שהורכבה מפורשי הכנסייה הפרוטסטנטית בשיקגו, ונודעה בשם המושבה האמריקאית בירושלים. גם קהילה זו הייתה לכאורה בחסותו של קונסול ארצות הברית, אולם לאורך שנים ארוכות שררו יחסי עוינות ואיבה בין אנשי המושבה לבין הקונסולים שפעלו בעיר, על רקע התנגדות דתית ואידאולוגית להשקפותיה ואורחות חייה. אנשי המושבה אף התלוננו על התנכלויות חוזרות ונשנות מצד הקונסולים ד"ר סלה מריל ואדווין וואלס בפניות לשגרירות ארצות הברית בקושטא ולמחלקת המדינה בוושינגטון הבירה.
עם תהליך היציאה מן החומות עברה הקונסוליה בסוף המאה ה-19 למשכן חדש ברחוב הנביאים 48, בצד קונסוליות נוספות שהתמקמו ברחוב שנודע באותה תקופה כ"רחוב הקונסולים". ב-1912 עברה שוב הקונסוליה למשכן חדש, בית שרכשה בסמוך לבית הקברות ממילא מידי המיסיונר הגרמני פרדיננד וסטר. הבית, שנבנה במקור ב-1868 כבית מגורים של משפחת וסטר, ממשיך עדיין לשמש את שגרירות ארצות הברית, וממוקם ברחוב אגרון 18 דהיום.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

תפקיד הקונסוליה הפך למרכזי עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, ועם הצטרפות טורקיה למלחמה בנובמבר אותה שנה. בעקבות הצטרפות טורקיה למלחמה נאלצו הקונסולים של מדינות ההסכמה - בריטניה, צרפת ורוסיה לעזוב את ארץ ישראל, ואלו הפקידו בידיו של קונסול ארצות הברית ד"ר אוטיס אלן גלייזברוק את השמירה על האינטרסים שלהם. בסך הכל תפקדה הקונסוליה בתקופת המלחמה כשומרת על האינטרסים של שמונה מדינות בארץ ישראל ובכללן רוסיה, צרפת, אנגליה, איטליה, סרביה, מונטנגרו ויפן. בנוסף ניהלה הקונסוליה את חלוקת הסיוע מארצות הברית שהגיע לארץ ישראל במהלך המלחמה וסייעה לתושבים בהתמודדות עם השלטונות.
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמה באפריל 1917 נסגרה גם הקונסוליה של ארצות הברית, והקונסול גלייזברוק הועבר זמנית לתפקיד מנהלתי במחלקת המדינה בוושינגטון. עם עזיבתו העביר גלייזברוק לידי הקונסול הספרדי דון אנטוניו דה ביובר את הטיפול בסיוע ליישוב היהודי ואת הפיקוח על האינטרסים של המעצמות האירופיות שהופקדו בידו.
היסטוריה > תקופת המנדט הבריטי

לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים, נשתנה מעמד הקונסולים הזרים בעיר. הסדרי הקפיטולציות בוטלו בידי הבריטים, וכוחם הפוליטי של מרבית הקונסולים פחת. אולם דווקא חשיבותו של קונסול ארצות הברית, כנציג בעלת בריתה הגדולה והחשובה ביותר של האימפריה הבריטית, עלתה. על פי חוקי המנדט הבריטי אזרחי ארצות הברית המשיכו ליהנות מן הזכות לבחור להישפט בעניינים פליליים בפני הקונסול של ארצם, זכות שבוטלה לנתיני כל הלאומים האחרים. הקונסול גלייזברוק היה הנציג הזר הראשון שחזר לירושלים בשוך הקרבות, עוד במהלך השלטון הצבאי הבריטי, והקונסוליה נפתחה מחדש במהלך בנובמבר 1919. הקונסוליה באותה עת זכתה לאמון רב מצד האוכלוסייה הערבית והיהודית כאחד, והיוותה כתובת לטענות כל צד כלפי השני וכלפי השלטון הבריטי. הקונסוליה באותה עת ייצגה את ארצות הברית בכל שטחי ארץ ישראל המנדטורית וכן בעבר הירדן.
בעת מאורעות תר"פ (1920) השתמשו נציגי המשלחות הציוניות מארצות הברית ששהו בארץ בערוץ הקונסוליה של ארצות הברית כדי לעקוף את מגבלות הצנזורה הבריטית ולהעביר דיווחים בהולים על המצב לעמיתיהם בארצות הברית. הקונסול גלייזברוק, שנחשב אוהד ליהודים, הזרים מברקים ודו״חות למחלקת המדינה אודות מאורעות האלימות הקשים. כך עשה גם הקונסול שהחליפו, אדיסון סאות׳רד, בעת מאורעות תרפ"א (1921), אם כי דיווחיו של סאות׳רד, דיפלומט מקצועי וערביסט מובהק ששירת במספר תפקידים ברחבי עולם הערבי בשירות החוץ של ארצות הברית, נראו כפחות אוהדים לצד היהודי במאורעות הדמים.
ב-1923 מונה לתפקיד הקונסול אוסקר הייזר, שהיה אוהד גדול של המפעל הציוני. כהונתו הייתה ארוכת שנים ובמהלכה, ב-1928, שדרגה מחלקת המדינה את מעמדה של הקונסוליה בירושלים ל"קונסוליה כללית" (Consulate General).
היסטוריה > שלהי המנדט ומלחמת העצמאות

ב-1947, עם גבור המתיחות בירושלים על רקע תוכנית החלוקה ותמיכת ארצות הברית בה, הביע הקונסול רוברט מקאטי חששות הולכים וגוברים מפני התנכלות ערבית לקונסוליה של ארצות הברית ולאנשיה. באוקטובר 1947 התפוצץ מטען בקונסוליה, שלא גרם לנפגעים אך עורר בהלה. השלטונות הבריטיים העמידו אבטחה לטובת הקונסוליה, אך בה בעת החלו להתארגן לקראת עזיבתם את ארץ ישראל בתוך חודשים ספורים. הקונסול מקאטי דרש ממחלקת המדינה שתשלח כוח נחתים לאבטחת בניין הקונסוליה ולליווי אנשיה במשימותיהם ברחבי העיר, אך מחלקת המדינה דחתה את בקשתו ותחת זאת אישרה שליחת מספר מצומצם של מאבטחים אזרחיים, שהוכחו כבלתי יעילים. בפברואר 1948, שבועות אחדים לקראת עזיבת הבריטים, הורתה מחלקת המדינה לקונסוליה לצמצם את פעילותה בירושלים ולהעביר את מרבית הצוות, הציוד והמסמכים למשרדים בחיפה. בסמוך לעזיבת הבריטים ביקש מקאטי לסיים את תפקידו כקונסול, וכמחליפו מונה תומאס ואסון - דיפלומט ותיק ועתיר ניסיון שירות באזורי סיכון.
בעיצומה של המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות היה הקונסול תומאס ואסון חבר בוועדת הפסקת האש של מועצת הביטחון של האו"ם, ועסק בניסיונות דיפלומטיים לתווך הפסקת אש. במיוחד הוטרד ממצב הקמפוסים של האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה בהר הצופים, שהיו נתונים תחת הפגזה כבדה של הלגיון הערבי. ב-22 במאי 1948 השתתף בפגישה של ועדת הפסקת האש שהתקיימה בקונסוליה הצרפתית ברחוב פול-אמיל בוטה, ליד מלון המלך דוד, מרחק כמה מאות מטרים מן הקונסוליה האמריקאית שברחוב אגרון. בדרכו חזרה לקונסוליה של ארצות הברית, עת צעד ברחוב ווקופ (רחוב הס, כיום), נורה ואסון בידי צלף ומת למחרת היום. זהות המתנקש לא נודעה, וקיימים דיווחים סותרים לגבי היותו ערבי או יהודי. ואסון עצמו, לפי עדויות אחיות בית החולים שטיפלו בו על ערש דווי, מסר טרם מותו כי ערבים ירו בו. הוא הספיק לכהן בתפקידו שבעה שבועות בלבד.
בעקבות מותו של ואסון קיבל סגנו, ויליאם בורדט, מינוי זמני של קונסול בפועל ואת מושבו של ואסון בוועדת הפסקת האש. הוא המשיך במאמצי תיווך הפסקת אש בין הכוחות הלוחמים בירושלים, וביולי 1948 היה בין אדריכלי הסכם הפירוז של הר הצופים.
היסטוריה > ירושלים המחולקת

תוצאות המלחמה יצרו מציאות חדשה בירושלים, שחייבו את שינוי היערכותה של הקונסוליה. בהסכמי שביתת הנשק חולקה ירושלים בין ישראל לירדן, מעמדה הבינלאומי נותר מעורפל, והיא לא זכתה להכרה דיפלומטית בינלאומית כבירת המדינה ואף לא כחלק ממדינת ישראל. שגרירות ארצות הברית נוסדה כנציגותה הדיפלומטית הרשמית של ארצות הברית בישראל, ומוקמה בתל אביב בדומה לשגרירויות של מדינות אחרות. גם בעמאן נפתחה שגרירות, שייצגה את האינטרסים של ארצות הברית בעבר הירדן המזרחי. מעמדה של הקונסוליה בירושלים היה שנוי במחלוקת במחלקת המדינה. השגריר בתל אביב, ג'יימס מקדונלד, רצה לראות את הקונסוליה כיחידה של משלחת ארצות הברית לישראל, אולם הקונסול בירושלים סירב לקבל את מרות השגריר ועמד על היותה של הקונסוליה בירושלים משלחת עצמאית הכפופה ישירות למחלקת המדינה בוושינגטון. מצב זה נותר על כנו לאורך כ-70 שנה, עד 2019, כאשר אוחדה הקונסוליה עם השגרירות שעברה מתל אביב לירושלים. בהגדרת תפקידה בתקופת ירושלים המחולקת, הייתה הקונסוליה אחראית על האינטרסים של ארצות הברית בירושלים, הן המערבית שבשליטת ישראל והן המזרחית שבשליטת ירדן, מבלי שהכירה ארצות הברית בריבונות של מי מן המדינות על העיר.
הקונסוליה המשיכה לפעול בבניינה ברחוב אגרון שבירושלים המערבית ששימש כמשרד לשירותים קונסולריים וכמעון הקונסול, ובמקביל נפתח בית קונסוליה נוסף במזרח ירושלים שתחת שלטון ירדן, במבנה בדרך שכם שנשכר ב-1952. עדיין הוצב קונסול כללי אחד לירושלים, שהתגורר במערב העיר ועבר מדי יום בין מערב העיר למזרחה דרך מעבר מנדלבאום.
בינואר 1956, במהלך הפגנה אלימה במזרח ירושלים במחאה נגד ברית בגדאד, ניסו מפגינים להסתער על מתחם הקונסוליה בדרך שכם ולפרוץ לבניין. בניסיון לפזרם, ירו חיילי הלגיון הירדני למוות בשישה מפגינים. גם סגן הקונסול, סלייטר בלאקיסטון, איש מארינס בעברו, ירה לתוך קבוצת מפגינים וגרם לפציעת נערה. מחלקת המדינה פעלה במהירות להחזיר את בלאקיסטון לוושינגטון ובכך למנוע משבר עם השלטון הירדני והאוכלוסייה הפלסטינית.