stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הבובות (להקה)
היסטוריה > אלבום ראשון, "מדפים" (2005)

בשנת 2005 יצא "מדפים", אלבומה הראשון של הלהקה, בהוצאת "נענע דיסק" ו"בארבי רקורדס". האלבום זכה להצלחה מסחרית גדולה, הגיע למעמד של אלבום זהב (20,000 עותקים) בנובמבר 2005, ואף זיכה את בית הבובות בפרסי "הרכב השנה" ו"תגלית השנה" בטקס פרסי עמ"י ב־2006. במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשס"ו זכתה הלהקה בתואר "להקת השנה". מתוך האלבום התפרסמו השירים "סיגפו", "למעני", "שיר בעיפרון", ו"שמש", שזכו כולם להשמעות רבות בתחנות הרדיו. כשנתיים לאחר מכן היה מספר המכירות כבר קרוב לפלטינה כפולה (80,000 עותקים). בשנת 2015 הגיע האלבום למעמד של פלטינה משולשת (למעלה מ-100,000 מכירות) וצוין באירוע חגיגי בבארבי תל אביב.
נתן סלומון עיבד והפיק מוזיקלית את האלבום הראשון של להקת בית הבובות. את המופע שנלווה לאלבום הפיקו חברי הלהקה במשותף.
היסטוריה > "שוב החיוך" (2007)

בספטמבר 2007 הוציאה הלהקה את אלבומה השני, "שוב החיוך", בהוצאת חברת התקליטים "התו השמיני". האלבום נמכר, תוך עשרה ימים, ביותר מ-10,000 עותקים. את רוב שירי האלבום כתב והלחין אמיר אטיאס. איתי שיף כתב את "כי אם לא אז בשביל מה", "משחק סימולטני" ו"חלומות שפיספסת", ובן פרגר כתב את "ליד הגורל". באלבום זה השתתפו כל חברי הלהקה בעיבודי השירים.
כסינגלים יצאו השירים "אל תדאג" שזכה להצלחה והגיע למקום הראשון במצעדים השונים, "כי אם לא אז בשביל מה", "עד שבאת" שזכה להצלחה רבה וממושכת במצעדים, "קטע מעבר" ו"חלומות שפיספסת". האלבום כלל נגיעות של רגאיי, מוזיקה ספרדית וקאנטרי.
היסטוריה > "בכל הדרכים" (2011)

במאי 2011 הוציאה הלהקה את הסינגל "אתם תשבו ואני אספר", שכתב והלחין אטיאס והפיק אסי אילון. השיר זכה להצלחה, והגיע לראש מצעדי הפזמונים. אחריו הוציאה הלהקה גם את הסינגל " איזה יום יפה בחוץ" ו"לא שם לא כאן" שזכה להצלחה והגיע לראש המצעדים השונים. לאחר מכן יצאו גם השירים "בכל הדרכים" ו"מחשבות מקולקלות" כסינגלים.
ב-15 בספטמבר 2011 יצא אלבומה השלישי של הלהקה, שנקרא "בכל הדרכים". הרכב הלהקה באלבום השתנה מעט; הגיטריסט נתן סלומון והקלידן זיו לביא עזבו את הלהקה, ובמקום הצטרפו בהתאמה רן כהן ואיתי בן מרגי.
בשנת 2012 השתתפו בפרויקט "עוד מעט נהפוך לשיר" והוציאו את השיר "ניהול עיזבון" לרדיו. השיר זכה להצלחה בפלייליסט של גלגלצ.
בשנת 2013 הוציאו שיר בשם "סיבובים של חורף" כסינגל לרדיו.
היסטוריה > "רני" (2014)

במרץ 2014 הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי "רני". האלבום כולל את הסינגלים "עד מתי" ואיפה היית, "איך אני רוצה" ו"זה לא כל מה שקרה". בנוסף מכיל האלבום את השיר "שירו של ניוטון" שכתבו בית הבובות לסדרה עספור. השירים "איפה היית" ו"איך אני רוצה" הגיעו למקום הראשון במצעד גלגלצ ובמצעדים רבים נוספים.
היסטוריה > "המיטב" - אוסף כפול (2016)

באפריל 2016 הוציאה הלהקה אלבום אוסף עם 25 שירים מכל האלבומים. באלבום זה יצא עיבוד מחודש לשיר "איפה היית" בשיתוף עם יסמין לוי ובהפקתו של יוסי פיין.
היסטוריה > "מישהו שומע" (2018)

באפריל 2018 הוציאה הלהקה סינגל בשם "מישהו שומע" בו הלחינו את שירו של רפנאל מוסקל שנפל במלחמת לבנון השנייה. השיר נוצר בשיתוף פעולה עם היוצר והמפיק דודי לוי.
חברי הלהקה

אמיר אטיאס - שירה וגיטרה
איתי שיף - שירה וגיטרה
דני מקוב - תופים
יניב דדון - גיטרה (מ-2012)
איתי בן מרגי - קלידים (מ-2011)
מאור ויזל - בס (מ-2018)
דודו לוי - גיטרה (מ-2018)
חברים לשעבר:
רן כהן - גיטרה (מ-2011 עד 2015)
שי חלמיש - בס (באלבום השני והשלישי)
נתן סלומון - גיטרה (שני האלבומים הראשונים)
זיו לביא - קלידים (שני האלבומים הראשונים)
דיסקוגרפיה

מדפים (2005)
שוב החיוך (2007)
בכל הדרכים (2011)
רני (2014)
המיטב (2016)
הערות שוליים

↑  ynet, הדרכים מובילות לבית הבובות, באתר ynet, 31 במאי 2011
| פרס עמ"י |
| --- | --- | --- |
| תגלית השנה | מאיה בוסקילה (פריצת השנה, 2005) • שירי מימון (זינוק השנה, 2006) • בית הבובות (תגלית השנה, 2006) • קרן פלס (2007) • רן דנקר ועילי בוטנר (2008) |  |
| זמר השנה | אהוד בנאי (2005) • עברי לידר (2006) • הראל סקעת (2007) • עידן יניב (2008) |  |
| זמרת השנה | מאיה בוסקילה (2005) • מירי מסיקה (2006) • נינט טייב (2007) • מירי מסיקה (2008) |  |
| הרכב השנה | הדג נחש (2005) • בית הבובות (2006) • סינרגיה (2007) • סינרגיה (2008) |  |
| אלבום השנה | ענה לי (2005) • מטרופולין (2006) • בעזרת הג'אם (2007) • פורטה (2008) |  |
| שיר השנה | "מי אוהב אותך יותר ממני" - ארקדי דוכין (2005) • "הוא" - איזבו ושוטי הנבואה (2006) • "ואת" - הראל סקעת (2007) • "זה ששומר עליי" - שרית חדד; "בואי נעזוב" - רן דנקר ועילי בוטנר (2008) |  |
| קליפ השנה | "שירת הסטיקר" - הדג נחש (2005) • "Perfect Cure" ‏- My Second Surprise‏ (2006) • "עם הזמן" - אביב גפן (2007) • "מכונת השירים הגדולה" - חמי רודנר (2008) |  |
| במאי השנה | ליאור מולכו (2005) • עמית עייני וקובי פלשמן (2006) • אסף בילט (2007) |  |
| תרומה מיוחדת למוזיקה העברית | שמוליק קראוס (2005) • אריק איינשטיין (2006) • שלמה ארצי (2008) |  |
| קטגוריות נוספות | די.וי.די השנה: משינה (2005) • "שבלול" - חבורת לול (2006) • מלחין השנה: ארקדי דוכין (2005) • תמלילן השנה: אהוד בנאי (2005) • צלם הקליפים של השנה: ניתאי נצר (2005) • מופע השנה: עברי לידר (2006) • חביבי הקהל: סינרגיה (2008) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311704905171  MusicBrainz: ca3279ad-dda2-49dd-827e-ae8444bbb502  VIAF: 122527083   WorldCat (עם VIAF): 122527083
מוניקה סקס

| --- | --- |

 מוקד פעילות:  ישראל
 תקופת הפעילות:  1993–1996 2000–היום
 סוגה:  רוק • רוק אלטרנטיבי • פופ רוק • הארד רוק
 שפה מועדפת:  עברית
 חברת תקליטים:  הד ארצי • ארומה מיוזיק • נענע דיסק
 חברים
 יהלי סובול  פיטר רוט  שחר אבן צור ספי אפרתי
 חברים לשעבר
 יוסי חממי  אלדד גואטה
מוניקה סקס בהופעה חיה - 2015
מוניקה סקס היא להקת רוק ישראלית שהוקמה ב-1992. הלהקה נקראת על שם מוניקה פרידמן, הבסיסטית של להקת הפאנק "קילר הלוהטת", ששם הבמה שלה היה "מוניקה סקס". הלהקה נחשבת לאחת מהבולטות בגל להקות רוק ישראלי שצמחו בתחילת שנות התשעים.
חברי ההרכב

יהלי סובול - גיטרה, שירה, קולות רקע
פיטר רוט - גיטרה, גיטרה בס, קולות רקע
שחר אבן צור - תופים, שירה, גיטרה, כלי הקשה, קולות רקע
ספי אפרתי - גיטרה בס, קולות רקע (2010–)
יוסי חממי - בס, קולות רקע (1993–1996)
אלדד גואטה - בס (2000–2009)
דיסקוגרפיה

פצעים ונשיקות (1995)
יחסים פתוחים (2001)
חיות מחמד (2003)
מנגינה (2011)
Spine EP ‏(2012)
מקצועות חופשיים (2014)
לילה חדש (2019)
הערות שוליים

↑  דודי פטימר, ‏"לא יצא לי טייק, אז זרקתי את הגיטרה": פיטר רוט חושף סודות, באתר מעריב אונליין, 23 באפריל 2017
↑  איתי נאור‏, רוקנרול, איתי נאור שמח לבשר כי מוניקה סקס עדיין בכושר, באתר וואלה, 10 בפברואר 2003
↑   מספיק בן אדם - יזהר אשדות על הפקת מוניקה סקס, ראיון  באתר יוטיוב, 11 במרץ 2020
↑  בן שלו, למה הקרח לא נמס? על האלבומים החדשים של מוניקה סקס ואייל אבן צור, באתר הארץ, 11 בפברואר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302868405171  MusicBrainz: 9de40d5c-b93b-49a9-921f-0edbf65d6b16  VIAF: 4153470898645081301   WorldCat (עם VIAF): 4153470898645081301
Take Me Out

| --- | --- |

Take Me Out
 כתיבה:  ריצ'רד גרינברג 
 הצגת בכורה:  2002 
 שפה:  אנגלית 
 
Take Me Out הוא מחזה משנת 2002 מאת המחזאי האמריקאי ריצ'רד גרינברג אשר הועלה לראשונה על ידי "דונמר ווארהאוס" שבקובנט גרדן, לונדון, בשיתוף עם "התיאטרון הציבורי".
הצגת הבכורה של המחזה באוף ברודוויי התקיימה ב-5 בספטמבר 2002, בתיאטרון הציבורי ג'וזף פפה, והצגת הבכורה בברודוויי התקיימה ב-27 בפברואר 2003, בתיאטרון וולטר קר, שם הוצג המחזה 355 פעמים. בשנת 2003 המחזה זכה בפרס טוני למחזה הטוב ביותר.
תקציר העלילה

חלק גדול מעלילת ההצגה מתרחש בחדר הלבשה של קבוצת בייסבול מקצועית, בו צוות השחקנים משוחח על נושאים רבים, בהם הומופוביה, גזענות, מעמד וגבריות בספורט.
הדמות הראשית של המחזה, דארן למינג, היא של שחקן בייסבול רב-גזעי פופולרי ומצליח שנמצא בשיא הקריירה שלו כשהוא מחליט לצאת מהארון. חבריו לקבוצה מגיבים בצורות שונות - חלקם תומכים ומקבלים, וחלקם לא. הדרמה נמשכת לאורך כל עונת הבייסבול, עד לסופה הטרגי.
רקע

על אף שגלן בורק יצא מהארון בפני חבריו לקבוצה ובעליה בשנות השבעים ובילי בין יצא מהארון בשנת 1999 אחרי שכבר פרש מליגת MLB אחרי 8 עונות, בזמן כתיבת המחזה "Take Me Out" מעולם לא היה אף שחקן בייסבול מקצועי פעיל שיצא מהארון. מחזה זה הוא תיאור דרמטי של איך יכול אירוע שכזה להתרחש.
המחזאי ריצ'רד גרינברג סיפר כי אחת הסיבות שמשכו אותו לכתוב מחזה על בייסבול הייתה עונת 1998, במהלכה לניו יורק יאנקיז היה שיא של 114 ניצחונות בעונה, שהחלו במשחק מושלם של דייוויד וולס. רבים מאמינים כי ההשראה לדמותו של למינג היא שחקן הבייסבול האמריקאי לשעבר של נשיונל ליג, דרק ג'יטר מהיאנקיז, וכי ההשראה לדמותו של המגיש (pitcher) הגזען שיין מונגיט היא ג'ון רוקר מהאטלנטה ברייבס.
הפקות

בבריטניה, המחזה Take Me Out הוצג ב-Donmar Warehouse שבלונדון ה-20 ביוני ל-3 באוגוסט 2002.‏
בארצות הברית, לאחר שהוצג ב-The Public Theater שבאוף ברודוויי, המחזה Take Me Out עלה לראשונה בברודוויי ב-Walter Kerr Theatre, החל מה-27 בפברואר 2003 ועד ל-4 בינואר 2004. הפקה מחודשת של המחזה צפויה להעלות ב-Hayes Theater שברודוויי במהלך 2020, עם הצגות הרצה החל מה-2 באפריל והצגת בכורה רשמית ב-23 באפריל.
דמויות ושחקנים

| הדמות | הפקת וסט אנד המקורית (2002) | הפקת ברודוויי המקורית (2003–2004) | הפקת ברודוויי המחודשת (2020) |
| --- | --- | --- | --- |
| דארן למינג | דניאל סונג'אטה | דניאל סונג'אטה | ג'סי ויליאמס |
| מייסון מארזק | דניס או'הר | דניס או'הר | ג'סי טיילר פרגוסון |
| קיפי סאנדרסטורם | ניל הוף | ניל הוף | פטריק ג'יי אדמס / ביל האק |
| שיין מאנגיט | פרד ולר | פרד ולר | ברנדון ג'יי. דירדן |
| דייווי באטל | קווין קרול | קווין קרול |  |
| טודי קוביץ' | דומיניק פומוסה | דייוויד אייגנברג |  |
| רודריגז / שוטר | ג'ין גבריאל | ג'ין גבריאל |  |
| מרטינז / שוטר | רוברט מ. חימנס | רוברט מ. חימנס |  |
| סקיפר / ויליאם ר. דנציגר | ג'ו ליסי | ג'ו ליסי |  |
| ג'ייסון שנייה | קול סודות' | קול סודות' |  |
| טקאשי קאוובטה | טקאשי קאוובטה | טקאשי קאוובטה |  |
פרסים ומועמדויות > הפקת ברודוויי המקורית

| שנה | פרס | קטגוריה | מועמדות | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2003 | פרס טוני | המחזה הטוב ביותר | המחזה הטוב ביותר | זכייה |
| 2003 | פרס טוני | השחקן הטוב ביותר במחזה | דניס או'הר | זכייה |
| 2003 | פרס טוני | השחקן הטוב ביותר במחזה | דניאל סונג'אטה | מועמדות |
| 2003 | פרס טוני | הבימוי הטוב ביותר של מחזה | ג'ו מנטלו | זכייה |
| 2003 | Drama Desk Award | המחזה הטוב ביותר | המחזה הטוב ביותר | זכייה |
| 2003 | Drama Desk Award | השחקן הראשי הטוב ביותר במחזה | דניאל סונג'אטה | זכייה |
| 2003 | Drama Desk Award | הבימוי הטוב ביותר של מחזה | ג'ו מנטלו | מועמדות |
| 2003 | Drama Desk Award | השחקן הטוב ביותר במחזה | דניס או'הר | זכייה |
| 2003 | Drama Desk Award | השחקן הטוב ביותר במחזה | פרד ולר | מועמדות |
| 2003 | Drama Desk Award | עיצוב התפאורה הטוב ביותר | סקוט פאסק | מועמדות |
| 2003 | Drama Desk Award | עיצוב הקול הטוב ביותר במחזה | ג'נט קאלאס | מועמדות |
| 2003 | Drama Desk Award | עיצוב התאורה הטוב ביותר | קווין אדמס | מועמדות |
| 2003 | Drama League Award | הפקת מחזה הטובה ביותר | הפקת מחזה הטובה ביותר | זכייה |
| 2003 | Lucille Lortel Award | המחזה הטוב ביותר | המחזה הטוב ביותר | זכייה |
| 2003 | New York Drama Critics' Circle Award | המחזה הטוב ביותר | המחזה הטוב ביותר | זכייה |
| 2003 | פרס פוליצר | פרס פוליצר לדרמה | פרס פוליצר לדרמה | מועמדות |
לקריאה נוספת

Greenberg, Richard (2003). Take Me Out: A Play. New York: Faber and Faber. ISBN 0-571-21118-6. OCLC 52722075.
דודו טסה

| --- | --- |

 לידה:  10 בפברואר 1977 (בן 48) כ"ב בשבט ה'תשל"ז תל אביב-יפו, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1992
 עיסוק:  זמר-יוצר ומפיק מוזיקלי
 סוגה:  רוק, מוזיקה ערבית, מוזיקה מזרחית, פופ, זמר עברי
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  גיטרה, גיטרה בס, קלידים
 חברת תקליטים:  הליקון, BMG Rights Management  (חברה)
 בת זוג:  נועה קרם
 מספר צאצאים:  3
 https://www.dudu-tassa.com
 פרופיל ב-IMDb
 
דודו טסה (משמאל), אורי גבריאל (באמצע) וניר לוי (מימין), בסרטו של בני תורתי "בלדה לאביב הבוכה"
דודו טַסָּה (נולד ב-10 בפברואר 1977) הוא זמר-יוצר, מוזיקאי, מלחין, פזמונאי, מפיק מוזיקלי ושחקן ישראלי.
חיים אישיים

ב-30 בספטמבר 2014 נישא טסה לנועה קרם, אחותו של המתופף בלהקתו ברק קרם, וב-2015 נולדה בתם הבכורה, נור. בפברואר 2017 נולד לזוג בנם השני, נח.
מתגורר בתל אביב.
דיסקוגרפיה > אלבומי סולו

אוהב את השירים (יצא בילדותו) (1992)
יותר ברור (2000)
מתוך בחירה (2003)
בדיוק בזמן (2004)
לולה (2006)
בסוף מתרגלים להכל (2009)
סחרחורת (2012)
עיר ובהלות (2014)
הגולה (2016)
איגרת אל הילדים (2018)
שמש וענן (2023)
דיסקוגרפיה > דודו טסה והכוויתים

דודו טסה והכוויתים (2011)
עלא שוואטי (2015)
El Hajar‏ (2019)
דיסקוגרפיה > אלבומי הופעה

אחרי לילה של רעש (2010)
דודו טסה בהופעה (2017)
אקוסטי בהופעה חיה (2020)
שירים מדלת אל דלת (2024)
דיסקוגרפיה > שיתופי פעולה

בדל של אור עם ברי סחרוף (2020)
Jarak Qaribak (בתרגום מערבית: "שכנך הוא קרובך")(אנ') עם ג'וני גרינווד (2023)
הערות שוליים

↑  שי להב, ביעור חמץ: הטוב, הרע והלא נורא, 10 באפריל 2003, nrg
↑  פוג אל נחל באתר מימה
↑  עמי פרידמן, דודו טסה יחמם את רדיוהד בסיבוב ההופעות שלהם, באתר ynet, 21 במרץ 2017
↑  וואלה! תרבות‏, המצעד הישראלי השנתי של גלגלצ ווואלה! NEWS, באתר וואלה, 19 בספטמבר 2017
↑  יובל אראל‏, דודו טסה וג׳וני גרינווד – Jarak Qaribak, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 11 ביוני 2023
↑  נינט טייב משחררת את "קמתי לרקוד" בדרך לאלבום חדש, באתר ‏מאקו‏, 7 ביולי 2021
↑  עמי פרידמן, אחרי 3 שנים: נינט חוזרת לעברית, וגם מסלסלת, באתר ynet, 9 בינואר 2018
↑  נינט טייב / קמתי לרקוד | הליקון ארומה מיוזיק גרופ, באתר heliconaroma.co.il, ‏2023-07-05
↑  פוסט, בדף הפייסבוק של גלגלצ
↑  יובל אראל, דודו טסה – עת לאהוב, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 1 בפברואר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298228505171  ISNI: 0000 0001 1938 0793  LCCN: no2011068030  MusicBrainz: feeb07b4-4cfd-4c47-b985-dc864805f84d  VIAF: 97326775   WorldCat (עם VIAF): 97326775
ויליאם הזליט

| --- | --- |

הזליט, דיוקן עצמי משנת 1802
 לידה:  10 באפריל 1778 מיידסטון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  18 בספטמבר 1830 (בגיל 52) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום מגורים:  בית הזליט 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  Characters of Shakespear's Plays, Table-Talk, רוח התקופה 
 בת זוג:  שרה סטודרט (1 במאי 1808–17 ביולי 1822) איזבלה ברידג'ווטר (1824–1827)
 צאצאים:  ויליאם הזליט
 חתימה:   
 
ויליאם הזליט (באנגלית: William Hazlitt;‏ 10 באפריל 1778 – 18 בספטמבר 1830) היה מסאי, מבקר ספרות ואמנות, עיתונאי, פילוסוף וצייר אנגלי. נחשב לאחד מגדולי המסאים והמבקרים בתקופתו ולדמות בולטת בתנועת הרומנטיקה הבריטית.
הזליט נולד למשפחה אוניטאריאנית ממוצא אירי למחצה בקנט. אביו, שנחשב לרדיקל, ייעד אותו להיות איש דת, אך בתקופת לימודיו בקולג' התוודע הזליט לזרמי מחשבה אחרים והתרחק מהדת. אהדתו למהפכה הצרפתית וכן פגישתו עם המשוררים הרומנטיים סמואל קולרידג' וויליאם וורדסוורת' השפיעו רבות על תפיסת עולמו הפילוסופית והפוליטית. לאחר פרישתו מהקולג' חיבר ספר פילוסופיה בשם "מסה על עקרונות הפעולה האנושית" (An Essay on the Principles of Human Action), שלא נחל הצלחה. בספר הוא גיבש תפיסה שמחד מבקרת את הדגשת היתר של האינטרס העצמי בפילוסופיה של העת החדשה, ומאידך מדגישה את תפקיד הדמיון בהבניית התפיסה העצמית של הפרט ואת חשיבות הניסיון לגיבוש יחסו לאחרים. באותה תקופה התיישב הזליט בלונדון, ניסה לפתח קריירה כצייר דיוקנאות והחל להתעניין בביקורת אמנות, ספרות ותיאטרון.
החל מהעשור השני של המאה ה-19 התמסר הזליט לכתיבת מאמרי עיתונות ומסות, שעסקו בנושאים מגוונים ובמקרים רבים שילבו ביקורת תרבות, ביקורת פוליטית והתבוננות על הבטים של התרבות הפופולרית. מסותיו התפרסמו באסופות שזכו להצלחה. בין השאר, כתב הזליט את המסה "הקרב", שנחשבת לעיתים לראשית פרשנות הספורט המודרנית ולמופת של כתיבה על תרבות פופולרית. הרצאותיו על ההיסטוריה של התיאטרון והספרות בבריטניה, שיצאו לאור גם כן כאסופות של מסות, השפיעו על יוצרים כגון ג'ון קיטס, ועל הביקורת בתחומים שונים, כגון לימודי שייקספיר. נאמנותו לערכי ראשית המהפכה הצרפתית, גם בשעה שבה חלק ניכר מהעולם האינטלקטואלי בבריטניה פנה נגדה, סלידתו מאמנות מגויסת ונכונותו לבקר בחריפות גם אישים שנחשבו לידידיו, העניקו למסותיו ממד עצמאי, רדיקלי ועוקצני, שתרם לבידודו החברתי. מאפיינים כגון הדגשת החוויה האסתטית הסובייקטיבית של המבקר, תפקידם של הדמיון ושל העוצמה הפנימית ("גוסטו") הגלומה באובייקט האמנותי הקנו לכתיבתו ממד רומנטי. הזליט כתב גם ספר אוטוביוגרפי חושפני שפגע במוניטין שלו על פרשת אהבים שהותירה אותו פגוע, אסופה של דיוקנאות ספרותיים של אינטלקטואלים בני זמנו ("רוח התקופה") וארבעה כרכים על חייו של נפוליאון. כתיבתו לאורך השנים ממלאת יותר מ-20 כרכים. הוא נפטר עני ובחובות; מעמדו כמסאי חשוב הידרדר במהלך המאה ה-20, עד ששוקם בסופה ובעשורים הראשונים של המאה ה-21.
ראשית חייו, משפחתו והשכלה > ימי הקולג'

בשנת 1793 יצא הזליט בן ה-15 ללימודים בקולג' ברובע האקני בלונדון. שתי האוניברסיטאות היחידות באנגליה, אוקספורד וקיימברידג' חייבו את הסטודנטים להצהיר על נאמנותם לכנסייה האנגליקנית, כך שהן לא היו אופציה עבורו. הקולג' בהאקני הוקם על ידי ריצ'רד פרייס ואוניטריאנים אחרים, והוא נועד להכשרה של צעירים לתפקידים בכנסייה. לסטודנטים הוצעה תוכנית לימודים רחבה יותר וליברלית יותר מבאוניברסיטאות, שהדגישו עדיין לימודי שפות קלאסיות ולמדנות סכולסטית. הזליט עצמו סלד מההשכלה הנהוגה באוניברסיטאות; ב-1822 הוא כתב תחת הכותרת "על הבורות של המלומדים": "תוכלו לשמוע יותר דברים טובים מחוץ לכרכרת נוסעים בדרך מלונדון לאוקספורד, מאשר אם הייתם מעבירים שנים-עשר חודשים עם הסטודנטים או ראשי הקולג'ים של האוניברסיטה המפורסמת הזו".
על אף שמטרת הקולג' הייתה להכשיר צעירים כאנשי דת, המורים עודדו את הסטודנטים לקרוא יצירות חילוניות. הזליט קרא, לדוגמה, חיבורים של דייוויד יום ושל ויליאם גודווין, הרדיקל והאתאיסט. מעבר ללימודים עצמם, החיים בלונדון הרחיבו את אופקיו. הוא החל ללכת לתיאטרון ופגש את גודווין עצמו, שהיה חבר של אחיו והיה לחברו. לפי דנקן וו, בתקופה זו החל הזליט לפקוד גם את בתי הבושת של לונדון. הצירוף של חוויות אלה הרחיק את הזליט מהדת, וב-1795, לאכזבתו המרה של אביו, הוא החליט שלא להמשיך בלימודים ובנתיב שהותווה לו מילדותו כאיש דת אוניטריאני.
לפי ג'ון קיניירד, בשלב זה נטש הזליט לחלוטין, לא רק את השאיפה לכהונה כאיש דת, אלא גם את עקרונות התאולוגיה האוניטריאנית; עם זאת, הוא מעולם לא הכריז בפומבי על אובדן אמונתו הדתית, ונותרה בו הערכה לבדלנים הדתיים. במסה מאוחרת יותר, "על השפעת החצר", הוא כתב בהערכה על דמותו של הבדלן (dissenter), כאדם הגון, נאמן למצפונו, לחוק, לאמת ולחירות: "הבדלן אינו משנה את רגשותיו עם העונות; הוא אינו מתאים את מצפונו לנוחותו... הוא לא מוותר על עקרונותיו משום שהם אינם אופנתיים, ולפיכך אין לסמוך עליו. הוא מדבר בבוטות וכנות, לפיכך הוא מפריע בסתר לשלום, קונספירטור אפל כנגד המדינה. היפוכו של דבר, הפלגים [הבדלנים] השונים במדינה זו הם, או היו, התומכים היציבים ביותר של חירויותיה וחוקיה: הם בלמים ומחסומים נגד ההסתננות החתרנית או המוצהרת של הכוח השרירותי... יהיה זה קשה לכל אדם שלא נולד וגדל כבדלן להיות פוליטיקאי הגון". מאידך, במכתב שכתב לבנו ב-1822 הוא הביע ביקורת על הסגירות של הבדלנים ודעותיהם הקדומות כלפי אחרים: "היה זה אולי חוסר המזל שלי לגדול עם הבדלנים, שמביטים בעין צרה מידי על אחרים... מהיותם מוקעים בעצמם, הם לומדים להוקיע אחרים... הוּלַּכְתִּי שולל להביט על אלה שלא השתייכו לקבוצה של 'בדלנים רציונלים' כלא ראויים כלל לשם יצורים תבוניים".
השנים לאחר פרישתו מהלימודים היו פורות מבחינת היכרותו עם העולם האינטלקטואלי ויצירות תרבות. הוא חזר למשך תקופה קצרה לבית אביו בוום, ולאחר מכן התיישב בבית אחיו בלונדון. שם, הוא קרא לראשונה מסה של אדמונד ברק (Letter to a Noble Lord), שאת סגנונו הוא העריץ, אך התנגד לדעותיו; רומנים צרפתיים, ביניהם "ז'ולי, או אלואיז החדשה" של ז'אן-ז'אק רוסו, שאותו הוא העריץ; ופגש את מרי וולסטונקראפט ואת המשורר ג'וזף פאוסֵט, שכתיבתו השאירה עליו חותם עמוק.
ראשית חייו, משפחתו והשכלה > פגישה עם המשוררים

בינואר 1798 הגיע המשורר והפילוסוף סמואל קולרידג' לשרוסברי, כדי לדרוש בקפלה האוניטריאנית המקומית. הזליט שמע על האירוע, והחליט לצעוד בכפור מבית אביו, מרחק עשרה מיל, כדי לשמוע את המשורר. על המפגש בין השניים ועל החותם שהוא השאיר אצל הזליט, ידוע ממסה שכתב כרבע מאה לאחר מכן, "היכרותי הראשונה עם המשוררים". "כשלעצמי", כתב הזליט על הדרשה, "לא הייתי יכול להתענג יותר אילו שמעתי את מוזיקת הסְפֵרוֹת השמיימית. שירה ופילוסופיה נפגשו יחד. אמת ועילוי חבקו, תחת העין והאישור של הדת".
מספר ימים מאוחר יותר הגיע קולרידג' לבית האב והזמין את הזליט לבקר אותו בביתו בנת'ר סטואי שבסאמרסט. הזליט נענה להזמנה, ובמאי 1798 יצא למסע רגלי של שבוע לעבר ביתו של קולרידג'. מעט אחרי שהגיע, הצטרף גם ויליאם וורדסוורת' (אחותו דורותי הייתה כבר שם) והם שהו יחד למשך שלושה שבועות. קולרידג' קרא להזליט פואמות של וורדסוורת' מתוך "בלדות ליריות" – קובץ השירים שבישר את תחילת התנועה הרומנטית בבריטניה, ואשר עדיין לא יצא לאור. הזליט תיאר את המפגש עם השירה הזו כמפגש עם עולם יצירתי חדש: "הרגשתי את הכוח העמוק ואת הפאתוס שהפכו מאז למזוהים עם המחבר הזה; והתחושה של סגנון חדש ורוח חדשה בשירה השתלטה עלי. היה בזה משהו מהאפקט שעולה מהפיכה של אדמה טרייה, או מהנשימה המבורכת הראשונה של האביב". עם זאת, הזליט לא התמלא רק בהערצה. הוא התלהב משירת יורד-הים הישיש, אחד משיריו המפורסמים ביותר של קולרידג', אבל כשקולרידג' הקריא לו את השורות הראשונות של קובלא חאן הזליט לא הבין דבר (בהמשך כתב הזליט את הביקורת השלילית הראשונה על הפואמה, בה הוא טען שקולרידג' הוכיח שהוא "יכול לכתוב שירת נונסנס יותר טוב מכל אדם אחר באנגלית"). עם וורדסוורת' נכנס הזליט לוויכוח פילוסופי, מאחר שלא השתכנע מהתאוריה המטאפיזית של המשורר. וורדסוורת' הגיב לוויכוח בהמשך בשתי פואמות סרדוניות, "Expostulation and Reply" ו-"The Tables Turned".
הזליט חלק על המשוררים בעניינים רבים, אך להיכרותו עם וורדסוורת' וקולרידג' הייתה השפעה מכרעת על התפתחותו האינטלקטואלית. לדבריו, "את זה שההבנה שלי לא נשארה סתומה וגסה, או שלאורך זמן היא מצאה שפה לבטא את עצמה, אני חייב לקולרידג'". לפי דנקן וו, המפגש עם המשוררים היה "הניסיון המכונן בחייו". בהמשך, כשהרגיש הזליט שהמשוררים בגדו בערכי המהפכה, הוא ביקר אותם שוב ושוב בחריפות.
יצירות ראשונות: ציור ופילוסופיה > ציור

בשנת 1798 החל הזליט להתעניין בציור כמקצוע. אחיו, ג'ון, היה צייר מצליח, בעיקר של דיוקנאות מיניאטוריים. הזליט ביקר בתערוכות בלונדון, והתרשם במיוחד מתערוכה שהציגה ציורים מאוסף אורליאן (אנ'). במסה שכתב מאוחר יותר הוא תיאר את ההשפעה שהייתה לתערוכה זו עליו ועל סגנונו: "החניכה הראשונה שלי למסתורין של אומנות [הציור] הייתה בגלריה אורליאן: היה זה שם שעיצבתי את טעמי, כפי שהוא; כך שאני שייך, ללא תקנה, לאסכולה הישנה של הציור". שני הציירים שהרשימו אותו במיוחד היו אניבלה קראצ'י וטיציאן. הוא החל ללמוד את המלאכה מאחיו, ובשנתיים הבאות קיבל הזמנות לציור דיוקנאות של אישים אמידים, אותם הוא צייר בסגנון רמברנדט. בחורף 1802 הוא יצר דיוקן של אביו, אשר הוצג בקיץ באקדמיה המלכותית ומוצג כיום במוזיאון במיידסטון.
במרץ 1802 נחתמה אמנת אמיין בין צרפת לבריטניה. הזליט נסע לפריז לארבעה חודשים, לשם הוא הוזמן כדי לעבוד בהעתקה של ציורים במוזיאון הלובר. את הביקור בגלריות של הלובר הוא תיאר מאוחר יותר כחוויה של התעלות. הוא סיים להעתיק עשר יצירות בפברואר 1803, בזמן לחזור לבריטניה לפני שקרס השלום בין המדינות.
עם חזרתו לאנגליה היה הזליט לאורח קבוע בביתו של ויליאם גודווין, שם הוא פגש את המשורר והמסאי צ'ארלס לם, שהיה לחברו הטוב. הוא קיבל הזמנות לציור של מספר דיוקנאות, אך באופן כללי התקשה להתפרנס מציור והשתמש בזמנו הפנוי כדי להשלים את המסה על עקרונות הפעולה האנושית. ב-1803 הוא הוזמן לצייר דיוקנאות של וורדסוורת', הארטלי וורדסוורת' (בנו), וקולרידג'. דיוקנאות אלה לא שרדו, אולי משום ששני המשוררים לא חיבבו את התוצאה. פגישה מחודשת זו עם המשוררים הביאה לריב ולמתח בינם לבין הזליט. הנסיבות שהובילו לריב אינן ברורות לחלוטין, אך נראה שהאופי האימפולסיבי ונעדר הנימוסין של הזליט היה אחד הגורמים. קולרידג' כתב על כך: "ויליאם הזליט הוא אדם חושב, עירני ומקורי, עם כישרון רב כצייר... אך הנימוסים שלו הם ב-99 מתוך 100 מקרים דוחים בצורה יוצאת דופן". ייתכן גם שהזליט כעס על קולרידג', על שינוי דעותיו הפוליטיות ועל נכונותו להציג עמדות סותרות בפני אנשים שונים. נטען גם שכשנסע הזליט לוורדסוורת' הוא הסתבך בעימות אלים עם אישה זרה, ושהוא התאהב בדורותי וורדסוורת' והציע לה נישואים (לפי הסיפור היא סרבה), אך לפי ג'ונתן בייטס לא קיימים לכך מקורות אמינים.
בשנת 1804 צייר הזליט את חברו צ'ארלס לם, לבוש חליפה של סנאטור ונציאני. הדיוקן, בסגנון של טיציאן, נמצא כיום בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון. דיוקן זה נחשב לציור הטוב ביותר של הזליט. עם זאת, בשלב זה התפכח הזליט מהחלום לפתח קריירה משמעותית כצייר, והוא החל להתמקד בכתיבה של ביקורות ומסות.
עיתונות ופמפלטים (1806–1814)

הזליט החל להתרחק מעולם הציור (אף שחזר לצייר למשך תקופה קצרה ב-1811), ואגב כך החל לחפש עבודה כמחבר. ב-1806 הוא הדפיס בהוצאה עצמית פמפלט שקרא לסיום המלחמה עם צרפת. בשנת 1807 הוא פרסם אסופה של קטעים מנאומים בפרלמנט האנגלי, מימי צ'ארלס הראשון עד להווה, וחיבר מאמרים ביוגרפיים קצרים שהציגו את הנואמים. בנוסף, הוא פרסם מספר מאמרים נגד תומאס מלתוס, שהתפרסמו בתחילה במגזין, ולאחר מכן כספר. המאמרים תקפו את ההסתמכות של מלתוס על אינטרס עצמי כבסיס לפעולה פוליטית, בהתאם לביקורת של הזליט במסה על עקרונות הפעולה האנושית.
ב-1808 התחתן הזליט עם שרה סטודרט. הם הכירו דרך חברם המשותף, צ'ארלס לם, והחליטו להינשא זמן קצר לאחר מכן. לסטודרט היו שני נכסים והכנסה שנתית של 80 פאונד, שהעניקה למשפחה הצעירה מידה מסוימת של ביטחון כלכלי. הם התגוררו בתחילה באחד מנכסיה בווילטשייר, שם נולד להם בשנת 1809 בן, ויליאם, שבהמשך היה לעורך ומתרגם. לאחר מכן חזר הזליט ללונדון, כדי למצוא מקור פרנסה, בעוד אשתו ובנו נשארו בוילטשייר. בשנת 1812 התקבל הזליט לעבודה ככתב פרלמנטרי של המורנינג כרוניקל (The Morning Chronicle). העבודה הקבועה איפשרה להזליט לשכור בית בלונדון (בעל הבית היה ג'רמי בנת'ם) ולהביא את אשתו ובנו לעיר.