יחידת הגששים
הבדואים בצה"ל

לאחר מלחמת ששת הימים נזקק צה"ל ליותר ויותר גששים בדואים למשימות הביטחון השוטף ולמרדפים אחר מסתננים. בתקופה זו, תרומתם של הבדואים הייתה משמעותית עד מאוד בחיסולן של עשרות חוליות מחבלים בבקעת הירדן.
בשנות השבעים הועסקו בדואים בשירות קבע ובתחילת שנות השמונים החל הנוהג של התנדבות צעירים לשירות צבאי מלא. בשנת 1986, הוקמה יחידת הסיור המדברית (היחס"ר) ביוזמת אלוף פיקוד הדרום דאז, האלוף משה בר כוכבא מטרת היחידה הייתה לבנות כוח קטן ומקצועי המסוגל ללכוד מסתננים ומבריחים פליליים וביטחוניים ממצרים. באוגוסט 1993 הפכה יחידת הסיור לגדוד סיור (גדס"ר 585), זאת ביוזמת אלוף פיקוד הדרום דאז מתן וילנאי. הגדס"ר מורכב בעיקר מלוחמים ומפקדים בדואים מצפון הארץ ומדרומה. לוחמי הגדס"ר מבצעים משימות ביטחון שוטף בגזרות עזה, מרחבי איו"ש ובגבול מצרים. קיימים קשרים בין מפקדי הגדס"ר וקציני המרחב הבדואי כפועל יוצא מהיות המרחב הבדואי העורף ה"לוגיסטי" לגיוס המתנדבים והכנתם לשירות אפקטיבי ויעיל. כמו כן, הצעירים הבדואים משתלבים במערך הלוחמים של משמר הגבול בתפקידי אבטחה, שיטור, לחימה בפשיעה ולוחמה בטרור וכמדריכי נוער במגזר הבדואי שתפקידם הדרכת בני נוער בדואים לקראת גיוסם ושילובם בצה"ל.
בצה"ל קיימת אחדות דעים כמעט מלאה לגבי נחיצות תפקיד הגשש. אחדות דעים זו מבוססת על התפיסה, לפיה היתרון הגדול של הגשש ניכר לא רק ביכולתו לזהות עקבות בשטח, אלא בהיכרות האינטימית שלו עם שטח מסוים. מסיבה זו, הנטייה היא להפעיל גששים באותו אזור גבול של גזרת פעילות מצומצמת במשך שנים. בשיטה זו הגשש משמר את הזיכרון הארגוני של הגזרה. לדוגמה כאשר לא אירעו חדירות או פיגועים בגזרה מסוימת במשך שנים וכל המפקדים והקצינים כבר הוחלפו, הגשש הוא היחיד המכיר היטב את נקודות התורפה בגזרה. יחד עם זאת, השהות הארוכה של הגשש בגזרה מצומצמת, נושאת בחובה גם סיכונים. אחד הסיכונים המרכזיים הוא יצירת קשר בין הגשש לבין גורמים עבריינים או פח"עים העלולים לנצל את קשריהם עם הגשש לקבלת מידע או להברחת סמים. קצין הגששים סא"ל מג'די מזריב מודה שהיו גם מקרים שבהם גששים קיבלו שוחד ממבריחי סמים וידעו להרחיק את סיורי צה"ל מנתיבי ההברחה.
מספר הבדואים שאינם חייבים בגיוס, אך בוחרים להצטרף לצה"ל, משתנה מאוד ממחזור למחזור. בין השנים 2008–2009, מספר זה נמצא במגמת עלייה, בעיקר מסיבות כלכליות וכתוצאה ממסע הסברה נרחב שעורך צה"ל בקרב ריכוזי הבדואים, שבו מוצג השירות הצבאי כשער הקבלה לחברה הישראלית. כשליש מהבדואים המתגייסים משרתים כגששים, שליש נוסף מגויס לגדוד הסיור המדברי המוצב ברצועת עזה, והיתר מגיעים ליחידות בכל זרועות הצבא. גם בגדוד הסיור וביחידות הגששים, למרות שהם בנויים על טהרת הבדואים, מקפידים החיילים לדבר ביניהם בשפה העברית. זהו סממן של מעמד, של מי שהתגייס ומרגיש שהצליח. רבים רוצים להמשיך לשירות קבע ורואים בכך את המפתח ליציבותם הכלכלית.
הנטייה בצה"ל היא לשבץ את הבדואים בעלי ההשכלה התיכונית המתנדבים דווקא לשירות ביחידות המסודרות, בעוד שאת המגיעים מרקע פחות מבוסס מעדיפים לשבץ כגששים. לדברי סא"ל מזריב, "הגשש הכי טוב הוא זה שיצא כל יום עם העדר. היו בעבר ניסיונות לשלב חיילים יהודים כגששים, אבל הם כשלו". "גשש לא יכול להיות יהודי", סבור מזריב, "זה ראש מיוחד שצריך. חוץ מזה, גם אם אפשר היה להכשיר יהודי כגשש, זה לא היה עובד, כי אנחנו יחידה אורגנית, קטנה ומגובשת, בנויים על מסורות משפחתיות ושבטיות. יש הרבה כבוד בתפקיד הזה. גשש הוא כמו טייס: לוחם בודד בשטח שיכול בהחלטה אחת להקפיץ או להרגיע את כל המטכ"ל".
על-פי נתוני צה"ל, בשנים האחרונות התגייסו כ-400 חיילים בדואים בלבד כל שנה. באגף כוח אדם ובפיקוד דרום שואפים לעלייה שנתית של 20% בכמות המתגייסים, בין היתר באמצעות מכינה קדם צבאית לבדואים, שיפור תנאים לקצינים ורתימת אנשי מילואים לשיחות עידוד בבתים ובבתי הספר.
אחוז גיוסם של הבדואים לצבא מבטא את תחושת שייכותם למדינה. לדעת החוקר סעיד כוזלי אין זה מספיק לעודד את הבדואים להתגייס לצבא ולהעניק להם סיוע כלכלי ולימודי לפני ובמהלך שירותם הצבאי. לדבריו הדרך להגביר את תחושת השייכות של הבדואים ומכאן את אחוז גיוסם לצבא היא ביסוס השכלתם החל מהגיל הרך.