stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליאם פוקס
ביוגרפיה > בממשלות > מזכיר ההגנה

פוקס מונה לתפקיד מזכיר ההגנה בממשלתו הראשונה של ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון ב-12 במאי 2010. באותו סוף שבוע הוא טס לאפגניסטן יחד עם שר החוץ ויליאם הייג ובכירים אחרים על מנת לבדוק את שלומם של חיילי בריטניה. באותו ביקור הוא קרא לנסיגת הכוחות הבריטים מהאזור כמה שיותר מהר.
במהלך מלחמת האזרחים בלוב אמר פוקס כי לוב עלולה להתפצל לשתי מדינות (תומכי קדאפי ומתנגדי קדאפי). עוד הוא אמר כי מועמר קדאפי שחרר את זעמו שלו באמצעות צבא לוב על ידי שליחת מטוסי קרב וכוחות קרקע על מנת לתקוף את מתנגדיו ברחבי לוב.
הוא הוביל את "מבצע אלאמי" (Operation Ellamy), חלקה של בריטניה בתקיפה הצבאית הבין-לאומית בלוב.
ביוגרפיה > בממשלות > מזכיר ההגנה > התפטרותו

באוקטובר 2011 פוקס גרם לשערורייה לאחר שהוא הותיר לחברו הקרוב להתלוות אליו שלא כדין בעבודתו. ב-14 באוקטובר הוא התפטר מתפקידו לאחר שנחשד בטובות הנאה. הוא הודה כי מקורבו ומי שהיה שושבינו, אדם ווריטי התלווה אליו בהזדמנויות רבות לביקורים רשמיים אף על פי שווריטי לא החזיק בסיווג ביטחוני כלשהו. פוקס כתב במכתב התפטרותו כי "בטעות טשטשתי את הגבולות בין ענייני האישיים לבין פעילותי בממשלה. ההשלכות למעשיי ברורות. אני מצטער על כך מאוד". שר התחבורה של בריטניה, פיליפ האמונד, מונה במקומו לתפקיד שר ההגנה.
ביוגרפיה > בממשלות > מזכיר הסחר

ב-2016 נערך בבריטניה משאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי. פוקס תמך בפרישה מהאיחוד, ובעקבות ניצחון התומכים בפרישה, ראש הממשחלה דייוויד קמרון התפטר מתפקידו. פוקס ושלושה חברי פרלמנט נוספים התמודדו על התפקיד. פוקס עבר את הסיבוב הראשון אך כשל בשני. בסופו של דבר זכתה תרזה מיי בראשות המפלגה השמרנית ועלתה לשלטון. פוקס מונה על ידה לתפקיד מזכיר המדינה לענייני סחר בין-לאומי וכיהן בתפקיד עד 2019. בבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה שב ונבחר מטעם אותו מחוז בחירה לפרלמנט, כשקיבל 32,801 קולות, שהיוו 52.9% מקולות המצביעים, אולם לא חזר לכהן בממשלה.
פוקס וישראל

פוקס הוא תומך גלוי של מדינת ישראל והוא חבר בידידי ישראל במפלגה השמרנית בשנת 2006 הוא אמר: "אויביה של ישראל הם אויבינו שלנו. זהו קרב שבו כולנו או שכולנו נופלים". בחודש מאי 2011, ציין כי ההתנחלויות הישראליות אינן חוקיות ומכשול לשלום.
ב-2011 ביקר פוקס בישראל ואף נשא דברים בפורום שרי ביטחון בכנס הרצליה, בהשתתפות שרי הביטחון של צ'כיה והונגריה והשר להגנת העורף, מתן וילנאי, והשרים דנו יחדיו באתגרים האסטרטגיים המשותפים למדינותיהם.
הערות שוליים

↑  The sad fall of Console
↑  Fox says he has 'great momentum', באתר BBC
↑   Who is Liam Fox? Meet the new Secretary of State for International Trade, The Telegraph, 14 July 2016
↑  Tory leadership: Liam Fox backs EU exit by 2019, באתר BBC
↑  Conservative leadership election: Liam Fox pencils in January 1, 2019, for Brexit
↑  Tory leadership: Theresa May tops first vote but Fox and Crabb out, באתר BBC
↑  סוכנויות הידיעות, ממשלת קמרון: הייג שר חוץ, פוקס שר ההגנה, באתר ynet, 12 במאי 2010
↑  Liam Fox calls for faster UK troop withdrawal from Afghanistan, באתר הגרדיאן
↑    Adrian Blomfield, Richard Spencer, ‏Libya could split, says Liam Fox, as regime hits rebels hard, The Telegraph, 6 March 2011
↑  nrg מעריב, האם שר ההגנה הבריטי ייפול בגלל חבר קרוב?, באתר nrg‏, 9 באוקטובר 2011
↑  AP, בריטניה: שר ההגנה התפטר בשל פרשת השושבין, באתר ynet, 14 באוקטובר 2011
↑  מערכת וואלה! חדשות‏, סערה בבריטניה: שר ההגנה התפטר, באתר וואלה, 15 באוקטובר 2011
↑  מיי מרכיבה ממשלה: בוריס ג'ונסון מונה לשר החוץ, באתר nrg
1 2  Cameron's Cabinet: Who are they?
↑  We believe in Israel: A new beginning
↑  רונה זינמן, לונדון, השר הבריטי, השושבין ו"המסע האסור" לישראל, באתר ynet, 13 באוקטובר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1138934194  ISNI: 0000 0000 4972 6436  LCCN: nr2005026962  UKPARL: dougZwFw  VIAF: 61504085   WorldCat (עם VIAF): 61504085
ראובן ויסקופר

| --- | --- |
פרופ' ראובן ויסקופר
פרופ' ראובן ויסקופר
 לידה:  20 באפריל 1938 הולנד
 פטירה:  מאי 2018 (בגיל 80) אשקלון, ישראל
 תאריך עלייה:  1966
 לימודי רפואה:  "בית ספר העירוני לרפואה של אמסטרדם" אמסטרדם
 התמחות:  פנימית ונפרולוגיה
 תואר:  פרופסור
 תפקידים:  הקים את יחידת השתלת כליות בבית החולים הדסה עין כרם  הקים וניהל את היחידה הנפרולוגית במרכז רפואי ברזילי  מנהל מחלקה פנימית במרכז רפואי ברזילי
 פרסים והוקרה:  "פרס הענקת אותות מפעל חיים ופרסומים מצטיינים" מטעם "האיגוד הישראלי לרפואה פנימית"  "פרס הוקרה על מפעל חיים במחקר ובפעילות למען בריאות הקהילה" מהחברה לרפואה פנימית בישראל, ו-ההסתדרות הרפואית בישראל
ראובן (רוברט) ויסקופר (הולנדית: Reuven (Robert) Viskoper;‏ 20 באפריל 1938 – מאי 2018) היה רופא פנימאי ונפרולוג, פרופסור לרפואה פנימית, הקים את יחידת השתלת כליות בבית החולים הדסה עין כרם, (1972), הקים וניהל את היחידה הנפרולוגית במרכז רפואי ברזילי, ניהל מחלקה פנימית ומרפאה ליתר לחץ דם ומניעת מחלות לב וכלי דם במרכז רפואי ברזילי, 1980–2003.
משפחתו של ראובן ויסקופר

ויסקופר נולד באיינדהובן בדרום הולנד, לרחל (1911–1999) ודוד ויסקופר (בן נתי ויעקב), (1904–1963). האב עבד בחברת פיליפס, אשר ייצרה מכונות גלוח חשמליות, ומנורות, תחת הנהלתו של פריץ פיליפס, אשר מונה ב-1935 לסגן מנהל וחבר מועצת המנהלים של חברת פיליפס שהחלה לייצר גם מכשירי חשמל ביתיים.
ויסקופר במלחמת העולם השנייה

במאי 1940 פלש הצבא הגרמני להולנד. כאשר הנאצים פלשו לאיינדהובן ויסקופר היה בן שנתיים. משפחת ויסקופר הועברה למחנה הריכוז פיכט. באפריל 1944 אביו דוד הצליח לבקרו בביתן הילדים, לרגל יום הולדתו השישי. ב-2 ביוני 1944 הוגלו ויסקופר ואמו רחל באמצעות רכבת שיעדה היה אושוויץ-בירקנאו. בתוך הקרון היה ויסקופר ביחד עם 14 ילדים נוספים מאיינדהובן. עם הירידה מהרכבת הופרדו בני משפחותיהם של עובדי פיליפס משאר היהודים. על זרועו של ראובן נחרטו הספרות : 188934.
איינדהובן שוחררה מהכיבוש הנאצי בספטמבר 1944, אבל הנאציים עדיין שלטו במחנה הריכוז אושוויץ. ויסקופר הועבר עם יתר הילדים לביתן של מלאך המוות יוסף מנגלה וכשחלה בדלקת ריאות הועבר לביתן של הצוענים. ב-18 בינואר 1945 היה אמור להשתתף בצעדת המוות. אמו הגיעה מביתן הנשים, לאחר ששכנעה את אחראית הביתן להצטרף אליו. הוא ואמו נותרו בצריף וכך ניצלו חייהם. ב-27 בינואר נכנס הצבא האדום ושחרר את אושוויץ. ב-7 במאי 1945 נסעו לאודיסה, משם הפליגו למרסיי, משם לאנטוורפן ומשם לעיר מגוריהם איינדהובן. לאחר שבועיים התאחדו עם האב דוד.
לבית הספר חזר ויסקופר בגיל 9, והתקבל לכתה ד', מאוחר יותר הצטיין במתמטיקה, פיזיקה וכימיה.
ויסקופר היה בין הממליצים לקבלת תואר חסיד אומות העולם למצילם פריץ פיליפס, ב-17 בינואר 1996.
למודי הרפואה באמסטרדם

ב-1956 התקבל ללימודי רפואה ב"בית ספר העירוני לרפואה של אמסטרדם". התקבלו כ-350 סטודנטים. במשך לימודיו הקליניים היה מדריך במחלקה לביוכימיה, כדי לממן את לימודיו. בסוף שנת 1963 סיים את לימודי הרפואה. בשנים 1964–1965 התמחה בביוכימיה וברפואה פנימית.
בין השנים 1958–1961 כיהן כיו"ר תנועת "הבונים" באמסטרדם.
ב-1964 התחתן עם מרים סלייפר (בת יעקב ומרגרטה), (1940–2014), ניצולת שואה, אשר הייתה סטודנטית להנדסה חקלאית. הם נפגשו ב-1960, בכינוס של נציגי תנועת הנוער בשגרירות בהאג בהשתתפותו של דוד בן-גוריון. מרים הוסמכה כמהנדסת חקלאית ובהמשך התמחתה במגמת "שיפור קרקעות". בהמשך נולדו הבנות גלית ומיכל. לויסקופר 5 נכדים ונכדות.
עבודתו הרפואית של ויסקופר במדינת ישראל

ב-1966 עלו בני הזוג ויסקופר לישראל. ויסקופר המשיך התמחות ברפואה פנימית במרכז רפואי קפלן בניהולו של פרופ' פנחס אפרתי ולאחר מכן המשיך בהתמחותו בהדסה ירושלים אצל הפרופסורים יהודה גרון ומרסל אליקים.
בשנת 1968 סיים ויסקופר את התמחותו ברפואה פנימית.
בין השנים 1968–1970 התמחה בנפרולוגיה במחלקתו של פרופ' דוד תאודור אולמן, בבית החולים הדסה עין כרם.
בין השנים 1970–1972 שירת בחיל האוויר, בכנף 4 כרופא צבאי. השתחרר בדרגת סרן.
במלחמת יום הכיפורים היה רופא מוטס ביחידה 669.
ב-1972 לפי בקשתו של מנהל מרכז רפואי הדסה הפרופ' קלמן יעקב מן הקים ביחד עם הכירורג פרופ' אריה דורסט את היחידה להשתלת כליות.
במקביל מתמנה ויסקופר למנהל יחידה מטבולית, של מחלקה פנימית א', תפקיד אשר ביצע עד 1975.
בשנת 1972 תכנן ביחד עם האורולוג פרופ' צבי ברהב את "מרכז ההשתלות הארצי".
ב-1974 יצא להשתלמות בארצות הברית בנושא של יתר לחץ דם.
ב-1975 ויסקופר מקים את היחידה הנפרולוגית במרכז רפואי ברזילי באשקלון ומנהלה עד 1982.
ב-1977 הקים בקריית גת וב-1979 באשקלון את יחידות הדיאליזה הקהילתיות.
מ-1980 ועד 2003 ניהל ויסקופר את מחלקה פנימית ב' במרכז רפואי ברזילי, (36 מיטות) ואת מרפאות יתר לחץ דם ומניעת מחלות לב וכלי דם.
בשנות התשעים של המאה העשרים המרפאה קיבלה את ההכרה של "מרכז למניעת מחלות לב וכלי דם" מטעמו של ארגון הבריאות העולמי, אשר הוכר כמרכז ה-13 בעולם. ויסקופר עסק במחקר מניעתי של מחלות קרדיו-וסקולריות.
ב-1988 התמנה לפרופסור חבר ברפואה פנימית, בבית הספר לרפואה ע"ש גולדמן באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ויסקופר כיהן כיו"ר הפורום הישראלי למניעת מחלות לב וכלי דם בין השנים 1982–2002
ב-1997 התמנה ויסקופר כמזכיר החברה הישראלית ליתר לחץ דם. ויסקופר כיהן בתפקיד עד 1999. משנת 1999 עד 2001 כיהן כנשיא החברה הישראלית ליתר לחץ דם.
מ-2002 ועד 2015 כיהן ויסקופר כיו"ר של "הפורום הישראלי למניעת מחלות לב וכלי דם", מטעם משרד הבריאות, ההסתדרות הרפואית בישראל, וארבע קופות החולים.
ב-15 באוקטובר 2013 קיבל ויסקופר "פרס הענקת אותות מפעל חיים ופרסומים מצטיינים" מטעם "האיגוד הישראלי לרפואה פנימית". כן זכו בפרס פרופ' תלמה רוזנטל ופרופ' ג'רלד ברוק.
ב-2013 קיבל ויסקופר "פרס הוקרה על מפעל חיים במחקר ובפעילות למען בריאות הקהילה" מהחברה לרפואה פנימית בישראל, ו-ההסתדרות הרפואית בישראל לרגל הענקת הפרס כינס מנהל המרכז הרפואי ברזילי הד"ר חזי לוי, את הצוות הבכיר.
נפטר במאי 2018.
ממחקריו

לויסקופר 140 פרסומים מדעיים בספרות הארצית והעולמית.
בשנת 1977 ויסקופר ערך מחקר שבו השתתפו כ-12,000 תושבי אשקלון, אשר מתוכם 10% היו בעלי סיכון ללקות במחלות לב ויתר לחץ דם. מסקנתו של ויסקופר הייתה חד משמעית : תוכנית התנהגותית לשינוי אורח חיים מובילה לירידה בתחלואה ובתמותה. המחקר השתרע על פני 10 שנים. בסיום המחקר נצפתה ירידה של תחלואה ותמותה ממחלות לב וכלי דם ב-24%.
בשנת 2016 פורסם מחקר בו השתתף ויסקופר בהרפואה. נושא המחקר : "השפעת תוכנית התערבות קהילתית במפעלים בישראל על מידת הסיכון ללקות במחלות לב וכלי דם"
לקריאה נוספת

פרס הוקרה על מפעל חיים במחקר בפעילות למען בריאות הקהילה
פרס מפעל חיים לפרופ' ראובן ויסקופר
פרס מפעל חיים לפרופ' ויסקופר (חדשות 2525)
מעדיפים אתכם שמנים - זה בדיוק מה שמטריד את פרופ' ראובן ויסקופר  (גל שגיא, דן אבן, 15.2.2008, בריאות - רפואה nrg)
שושנה חן, בדקנו: כמה אמינים מכשירי לחץ הדם הביתיים?, באתר ynet, 21 בספטמבר 2009
מה אתם יודעים על לחץ הדם שלכם?  דן אבן, מעריב, ז' אייר תשס"ח, חב"ד און ליין
הערות שוליים

↑  ויסקופר יו"ר הפורום הישראלי למניעת מחלות לב וכלי דם
↑  עידו סולומון, 40%-70% מהעובדים סובלים מיתר לחץ דם, באתר הארץ, 2 ביוני 2010
↑  "פרס הענקת אותות מפעל חיים ופרסומים מצטיינים" מטעם האיגוד הישראלי לרפואה פנימית
↑  מפרסומיו של ראובן ויסקופר, אתר pubmed
↑  עידו סולומון, 40%-70% מהעובדים סובלים מיתר לחץ דם, באתר הארץ, 2 ביוני 2010
דידי מנוסי

| --- | --- |

דידי מנוסי, 1961. בוריס כרמי, אוסף מיתר, הספרייה הלאומית
 לידה:  9 במאי 1928 המנדט הבריטי גבע, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  20 בדצמבר 2013 (בגיל 85) ישראל רמת גן, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תקופת הפעילות:  1949–2013 (כ־64 שנים)
 בן או בת זוג:  צילה מנוסי (1959–2013) 
 צאצאים:  ניר מנוסי 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  יקיר רמת גן (2000) 
 
דידי מנוסי (משמאל) עם רחל הרמתי ורפי נלסון, 1984
סגן דידי מנוסי במרכז השישי משמאל שר את התקווה עם הצנחנים ליד הכותל המערבי בהר הבית במלחמת ששת הימים. השלישי משמאל בכובע מצחיה מפקד פיקוד המרכז האלוף עוזי נרקיס, יוני 1967
דידי (ידידיה) מְנוּסי (9 במאי 1928, י"ט באייר ה'תרפ"ח – 20 בדצמבר 2013, י"ז בטבת ה'תשע"ד) היה משורר, פזמונאי, עיתונאי וסאטיריקן ישראלי.
קורות חיים

מנוסי נולד בשם ידידיה מנוסוביץ בקבוצת גבע, ובה גדל והתחנך. עזב את הקיבוץ ב-1946, שימש כמדריך מטעם הנוער העובד בהרצליה ולאחר מכן התגייס לפלמ"ח. במלחמת העצמאות היה שותף לכיבוש צפת, להגנה על נגבה ולכיבוש אשקלון. למד ספרות באוניברסיטה העברית. ערך שני מסעות סביב העולם בשנות ה-50.
פרסם פזמונים שזכו להלחנה וחלקם היו למפורסמים. בין היתר שיתף פעולה עם המלחין יוחנן זראי במחזה "סנונית בחוף מיומבה", שם התפרסם השיר "קול אורלוגין", ובסרט "סאלח שבתי", שם התפרסם השיר "לי ולך" (שאותו שר אריק איינשטיין עם גאולה נוני). כתב ללהקת גייסות השריון את "מי שחלם", שהפך לשיר ידוע לזכר הנופלים, וללהקת החלונות הגבוהים את "פגישה במילואים" ("באנו למילואים / חשבנו עושים חיים"),ללהקת פיקוד הצפון כתב את "נר בחלונך", אחד השירים הנודעים על מלחמת ששת הימים, ולאחר מלחמת יום הכיפורים כתב את "שיר הוא לא רק מילים", שאותו ביצע אריק לביא כמחאה נגד המלחמה ולמען השלום. ללהקת הגבעטרון כתב את השיר "בת שישים", לכבוד 60 שנה לקיבוץ גבע.
מנוסי כתב חמשירים ופרסם קובץ מהם בספר, וכמו כן ערך מדור בדיחות במקומונים בשם "בדיחמין לשבת", וכינס את בדיחותיו בשלושה ספרים. סמלו המסחרי היה כובע קסקט וסיגר.
בשנים 1962–2000 פרסם מדי שבוע בעיתון "ידיעות אחרונות" טור סאטירי מחורז שעסק באקטואליה. מנוסי תרם לשפה העברית מספר תחדישים, בהם 'מחזמר', 'מדרחוב' ו'חמשיר'. בשנת 2000 זכה באות יקיר העיר רמת גן.
מנוסי היה נשוי משנת 1959 ועד מותו לציירת צילה מנוסי (לונדון), שאיירה את טוריו בידיעות אחרונות. לזוג שלושה ילדים. בנו ניר (ניל) חזר בתשובה והוא עוסק בהרצאות ובכתיבה בנושאי יהדות.
בשבע השנים האחרונות לחייו היה חולה במחלת פרקינסון ורותק לכיסא גלגלים. ב-20 בדצמבר 2013 נפטר בביתו שברמת גן, בן 85 במותו. נטמן בבית העלמין בקיבוץ גבע.
ספריו

שירות בראשית; רישומים מאת ניני, תל אביב: נ. טברסקי, תשי"א 1950. (שירה)
חֻפשה ללא תשלום: פרקי הוי לגבי דידי; ציורים: ניני אַנְאֵלִי, תל אביב: חבר הקבוצות (הספריה הקטנה של חבר הקבוצות), 1951.
בִּכּוּרי בֹּקֶר: שירים, ירושלים: אחוד הקבוצות והקבוצים, תשי"ב. (שירה)
101 חמשירים; ציורים: דוש, תל אביב: ש. שפט, 1958.
כליל אותות; ציורים וכְתב מעשה ידי צלה לונדון, ניו יורק: בצרון, תש"ך 1960. (שירה) (דפוס אבן מכתיבת יד)
מעשה בעלמה ושמה לוסי: חמשירים מאת דידי מנוסי; וצלה מנוסי ציְרה, (ירושלים: ארז), [תשכ"-].
המצב חמור אבל לא רציני; ציורים: זאב, תל אביב: א. לוין-אפשטין, תש"ל 1969. (מבחר מטוריו הסאטיריים והפוליטיים)
בדיחמין לשבת: מאוצר ההומור והבדיחות, חדש יותר וחדש פחות; חשף ואסף וקיבץ ושיבץ וטרח וערך: דידי מנוסי, רמת גן: כנרת, 1986.
עוד בדיחמין: מאוצר ההומור והבדיחות, חדש יותר וחדש פחות; חשף ואסף וקיבץ ושיבץ וטרח וערך: דידי מנוסי, רמת גן: כנרת, 1987.
בדיחמין גם גם: מאוצר ההומור והבדיחות, מצחיק ומצחיק פחות; חשף ואסף וקיבץ ושיבץ וטרח וערך: דידי מנוסי, רמת-גן: כנרת, 1988.
ספר הבדיחה והבישול של דידי מנוסי ושות': מתכונים רציניים מכל העולם והומור גם; הנחתומים: עדנה ושמשון ענבל, צילה ודידי מנוסי; עיצוב ואיורים: צילה מנוסי, תל אביב: עידנים, תשמ"ח 1988. (הדפסה נוספת: הוד השרון: אסטרולוג, 2002)
דוקא בדיחמין: מאוצר ההומור והבדיחות, מצחיק יותר ומצחיק פחות; חשף ואסף וקיבץ ושיבץ וטרח וערך: דידי מנוסי, רמת גן: כנרת, 1989.
בדיחות לילדידים, רמת גן: כנרת, 1989.
מאנטארקטיקה עד פפואה: ספר המסעות, אור יהודה: כנרת, 1990. (על הכריכה: "ספר המסעות של דידי מנוסי")
בדיחמש: מאוצר ההומור והבדיחות, חדש יותר וחדש פחות; [ערך:] דידי מנוסי, תל אביב: כנרת, 1990.
ממ"ט אב"כ וכל השאר: הומור לשעות אטומות; ליקטו וציירו: צילה ודידי מנוסי, רמת גן: כנרת, 1991. (מרבית החומר הופיע לראשונה ב"ידיעות אחרונות")
בדיחמיזה?: מאוצר ההומור והבדיחות, מצחיק יותר ומצחיק פחות; חשף ואסף ... וכרך גם חידות ... : דידי מנוסי, תל אביב: כנרת, 1991.
עוד בדיחות לילדידים; איורים: חנן קמינסקי, תל אביב: כנרת, 1992.
צילה ודידי מנוסי, מתנה קטנה גדולה, תל אביב: כנרת, 1996. (לילדים)
צילה ודידי מנוסי, כובע על הגֹבה, תל אביב: כנרת, 1996. (לילדים)
דידי מנוסי, נחום רוזמן, צולי כנעני, בדיחמישים: הבדיחות שליוו את המדינה ב-50 שנותיה, חולון: כנרת, 1998.
ספר הטורים והקינטורים והקיטורים והאילתורים; עורך אחראי: דב איכנולד, תל אביב: משכל, 2000.
צילה ודידי מנוסי, המדריך הזואולוגי לפוליטיקה הישראלית, אור יהודה: כנרת, 2000. (קומיקס)
חמשירים בתרמיל לחייל ולמיל; איורים: צילה מ', תל אביב: י' גולן, תש"ס 2000.
ואם זימה אז מה?: 69 חמישגלים כפולים; כתב: דידי מנוסי; צייר: אורי ליפשיץ, הוד השרון: אסטרולוג, 2001.
ותשקוט הארץ 40 שניות: ממשלת שרון 2001–2002; איורים: צילה מנוסי; עריכה: רמי טל, תל אביב: טפר, 2003. (מבחר שירים סאטיריים ממדורו ב"מעריב")
על ארץ מרגיזה: בציור וחריזה; דידי מנוסי, שלמה כהן, תל אביב: טפר, 2004. (קטעי סאטירה מחורזים על אישים ונושאים מחיי הארץ, בלוויית דיוקנאות קריקטורה)
מבחר בדיחמין של דידי מנוסי; ערך: אלי שילר, ירושלים: אריאל, תשס"ד 2004.
דיסקוגרפיה

2003 – השירים היפים של דידי מנוסי, 2 תקליטורים; עריכה: יורם רותם; מפיק: דב זעירא; [הזמרים]: אריק איינשטיין, יהורם גאון, חיים טופול ... [ואחרים], חולון: הליקון. (במלאת לו 75)
לקריאה נוספת

מירי הורוביץ, 'המשל הפוליטי: עיון בכתיבתו המאמרנית של דידי מנוסי', חלקת לשון 19–20 (תשנ"ה), 141–168.
הערות שוליים

↑  ניר מנוסי,
מי שחלם: פרידה מאבי, דידי מנוסי ז"ל, בבלוג "הרהורי תשובה", 05/01/2014
↑  על פי ראובן קריץ, "השם "חמשיר" נולד בקפה "עטרה" בחיפה, כשעל ערשו ישבו [אורי] אבנרי, שלום כהן ומנוסי, ושני האחרונים טוענים לאבהות" (ראובן קריץ, בדרכי השיר, כרך ב, קריית מוצקין: פורה, 1984, עמ' 508).
↑  כשניר מנוסי החליף בדיחמין - בחמין לשבת, באתר ynet, 9 ביוני 2013.
↑  חן קוטס -בר, "אני לא רוצה למות", באתר nrg‏, 21 ביוני 2013.
↑  Ynet, הסאטיריקן דידי מנוסי הלך לעולמו, באתר ynet, 20 בדצמבר 2013.
↑  לדברי ראובן קריץ, "בעותקים שנועדו לידידים נוספו שם עוד עשרה חמשירים, שדידי קרא להם 'חמישגלים', שנידפסו בסתר מפחד הצנזורה" (ראובן קריץ, בדרכי השיר, כרך ב, קריית מוצקין: פורה, 1984, עמ' 508).
↑  ביקורת: ד. ל., מעט לעט | מן החמשיר – לכליל סוניטות, מעריב, 2 בספטמבר 1960.
↑  ביקורת: מאיר בראלי, מה תכליתה של חריזה נאה?, דבר, 26 בדצמבר 1969.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278019805171  BnF: cb14594829b (data)  ISNI: 0000 0000 6657 7065  LCCN: n88231821  MusicBrainz: 732804a4-1470-456b-bf47-c452afcef65a  VIAF: 39625208   WorldCat (עם VIAF): 39625208 
עומדים דידי מנוסי ורחל הרמתי. יושבים מימין לשמאל מיכאל שטראוס, עפרה שטראוס ונעמן שקולניק
אמילי דיקנסון

| --- | --- |

 לידה:  10 בדצמבר 1830 אמהרסט, ארצות הברית 
 פטירה:  15 במאי 1886 (בגיל 55) אמהרסט, ארצות הברית 
 שם לידה:  Emily Elizabeth Dickinson 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Amherst West Cemetery 
 מקום מגורים:  סאות' האדלי, אמהרסט 
 מקום לימודים:  מכללת מאונט הוליוק, Amherst Academy, Wilbraham & Monson Academy 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  שירה 
 הושפעה מ:  ראלף וולדו אמרסון 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לנשים (1973) 
 www.emilydickinson.org
 
אמילי אליזבת דיקינסון (באנגלית: Emily Elizabeth Dickinson;‏ 10 בדצמבר 1830 – 15 במאי 1886) הייתה משוררת אמריקאית. נחשבת לאחת הדמויות החשובות ביותר בשירה האמריקאית. שירתה ספוגה בהתבוננות דתית ברגעים הקטנים בחיים, כמו גם בנושאים שהעסיקו את החברה בכללותה, כמו מלחמת האזרחים האמריקנית.
דיקינסון נחשבה בעיני סביבתה כתמהונית: היא לא נישאה, וחיתה רוב חייה בפרטיות ביתה. מאוחר יותר בחייה אף סירבה לצאת מחדרה, ואת מרבית קשריה החברתיים ניהלה בהתכתבות. במהלך חייה התפרסמו שמונה שירים פרי עטה, אולם רק לאחר מותה ב-1886, גלתה אחותה את מטמון השירים שלה, ויצירותיה הפכו לציבוריות.
לפחות אחד עשר משיריה של אמילי דיקינסון הוקדשו לגיסתה סוזן הנטינגטון גילברט דיקינסון.
ביוגרפיה

דיקינסון נולדה במאה ה-19 באמהרסט, מסצ'וסטס (ארצות הברית) למשפחה אמידה, שהייתה ידועה בתמיכתה במוסדות החינוך המקומיים. סבה של אמילי, סמואל פלאור דיקינסון, היה ממייסדי אמהרסט קולג', ואביה עבד כעורך הדין ומנהל הכספים של המוסד. כמו כן שירת אביה בתפקידים מרכזיים בבית המשפט הכללי של מסצ'וסטס, בסנאט המדינה ובבית הנבחרים של ארצות הברית. כארבעה חודשים לפני יום הולדתה ה-20 פגשה דיקינסון את סוזן גילברט. לפי השירים שכתבה דיקינסון על סוזן, ולפי המכתבים שהשתיים החליפו, מאמינים היום שנרקם בניהן סיפור אהבה. לימים סוזן נישאה לאחיה של אמילי והפכה לגיסתה.[דרוש מקור] אמילי דיקנסון מעולם לא התחתנה.
דיקינסון גילתה את יעודה כמשוררת במהלך התחייה הדתית שהציפה את מערב מסצ'וסטס בעשורים 1840–1850.
דיקינסון חיה את רוב חייה בבית שבו נולדה, טיילה מספר פעמים לבקר קרובים בבוסטון, קיימברידג' וקונטיקט. מרבית עבודתה משקפת לא רק את הרגעים הקטנים של המתרחש סביבה, אלא גם את הקרבות הגדולים והנושאים שהעסיקו את החברה בכללותה. לדוגמה, מעל מחצית משיריה נכתבו במהלך שנות מלחמת האזרחים האמריקנית. דיקינסון נחשבה בעיני סביבתה כתמהונית: היא נהגה ללבוש בגדים לבנים וסירבה לקבל אורחים, ומאוחר יותר בחייה אף סירבה לצאת מחדרה, ואת מרבית קשריה החברתיים ניהלה באמצעות התכתבות.
בין הכותבים המשפיעים על השקפת עולמה וסגנון כתיבתה היו ויליאם וורדסוורת' וראלף וולדו אמרסון, שחיבוריהם הוצגו בפניה על ידי ידיד המשפחה בנג'מין פרנקלין ניוטון, אותו דיקינסון החשיבה כמדריך רוחני וכמורה דרך. יש לשער כי כתביהם של לידיה מריה צ'יילד והנרי וודסוורת' לונגפלו השפיעו עליה אף הם. ידוע כי דיקינסון קראה את ספרה של שרלוט ברונטה "ג'יין אייר", אך קשה לדעת את מידת השפעתו עליה. ניתן לציין עובדה, כי לכלבה (מסוג ניופאונדלנד) קראה "קרלו", כשם כלבו של אחד מגיבורי הספר.
במהלך חייה פורסמו רק שמונה משיריה, אך לאחר מותה נחשפו ופורסמו 1,776 השירים. שיריה שהתפרסמו בחייה עברו עריכה נרחבת כדי להתאימם לסגנון התקופה, מפני שמאפייני יצירתה נחשבו בזמנה למשונים. כיום הם מזוהים כחתימת סגנון וצורה. יצירתה מאופיינת במקצבי מזמור, אוף-מקצבים, מספר קולות ומטפורות נרחבות. דיקינסון מעצימה את הטקסט באמצעות אותיות גדולות במופעים לא שגרתיים ובריבוי, כעין-אקראי, של סימני פיסוק כמקף, קו מפריד, לוכסנים ועוד.
דיקינסון נפטרה מדלקת כליות. מילותיה האחרונות היו: "אני חייבת להיכנס, משום שהערפל עולה". בביתה, שם התגוררה מרבית חייה, קיים כיום מוזיאון.
מורשתה

שיריה התפרסמו לראשונה ב-1890 על ידי שניים ממכריה, תוך עריכה נרחבת. מהדורה שלמה וללא שינויים של שיריה יצאה לאור רק ב-1955.
בשנת 2012 הוציאה השחקנית והזמרת הישראלית אפרת בן צור את האלבום "Robin" ובו תשעה משיריה של דיקינסון אותם הלחינה.
בשנת 2019 עלתה סדרה קומית על חייה של דיקנסון בשירות הזרמת המדיה Apple TV+.
בשנת 2022 הלחין המוזיקאי אנדרו בירד את שירה "I Felt a Funeral, in My Brain" בהשתתפות הזמרת פיבי ברידג'רס.
ספריה

אמילי דיקינסון: אולי הלב, מבחר שירים, בתרגום לילך לחמן, הוצאת רסלינג.
אמילי - מבחר משיריה של אמילי דיקינסון, בתרגום לאה נאור, הוצאת שער הרצליה, 2016
אמילי דיקינסון, המוח רחב משמַים, תרגם שמעון זנדבנק, הקיבוץ המאוחד, 2022
חיי נצבו רובה טעון - אסופה משיריה של אמילי דיקינסון, בתרגום אליעזרה איג-זקוב, הוצאת קשב לשירה, תל אביב 2000
עשר עצב (אורכב 18.02.2020 בארכיון Wayback Machine) - אסופה משיריה של אמילי דיקינסון, בתרגום אליעזרה איג-זקוב, הוצאת עקד, תל אביב 1965
לקריאה נוספת

Thomas H. Johnson, Emily Dickinson: An Interpretive Biography, Harvard University Press, 2014 (הספר בקטלוג ULI)
George F. Whicher, This Was a Poet: a Critical Biography of Emily Dickinson, University of Michigan Press, 1957 (הספר בקטלוג ULI)
Vivian R. Pollak (ed.), A Historical Guide to Emily Dickinson, Oxford University Press, 2004 (הספר בקטלוג ULI)
Vivian R. Pollak, Our Emily Dickinsons: American Women Poets and the Intimacies of Difference, University of Pennsylvania Press, 2016 (הספר בקטלוג ULI)
Jadwiga Smith, Writing Life: Suffering as a Poetic Strategy of Emily Dickinson, Jagiellonian University Press, 2011 (הספר בקטלוג ULI)
Wendy Martin (ed.), The Cambridge Companion to Emily Dickinson, Cambridge University Press, 2002 (הספר בקטלוג ULI)
John Evangelist Walsh, Emily Dickinson in Love: the Case for Otis Lord, Rutgers University Press, 2012 (הספר בקטלוג ULI)
Mary Loeffelholz, The Value of Emily Dickinson, Cambridge University Press, 2016 (הספר בקטלוג ULI)
Fred D. White, Approaching Emily Dickinson: Critical Currents and Crosscurrents Since 1960, Boydell & Brewer, 2008 (הספר בקטלוג ULI)
Barbara Antonina Clarke Mossberg, Emily Dickinson: When a Writer is a Daughter, Indiana University Press, 1982 (הספר בקטלוג ULI)
Judith Farr, The Passion of Emily Dickinson, Harvard University Press, 1992 (הספר בקטלוג ULI)
Cynthia Griffin Wolff, Emily Dickinson, Knopf, 1986 (הספר בקטלוג ULI)
Cristanne Miller (ed., et al), The Emily Dickinson Handbook, University of Massachusetts Press, 1998 (הספר בקטלוג ULI)
Alfred Habegger, My Wars Are Laid Away in Books: the Life of Emily Dickinson, Random House, 2001 (הספר בקטלוג ULI)
Jerome Loving, Emily Dickinson, the Poet on the Second Story, Cambridge University Press, 1986 (הספר בקטלוג ULI)
Karen Sanchez-Eppler, Cristanne Miller (eds.), The Oxford Handbook of Emily Dickinson, Oxford University Press, 2022 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑   רן יגיל, "המוח רחב משמַים": הזדמנות לחזור אל יצירתה המכשפת של משוררת טוטאלית, באתר הארץ, 28 באפריל 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260469505171  PLWABN: 9810587896405606  BIBSYS: 90053450  BNC: 000047228  BNE: XX1160859  BnF: cb11900123s (data)  CANTIC: a10681607  CiNii: DA00354841  GND: 118525255  ICCU: CFIV004169  ISNI: 0000 0001 2126 5882  LCCN: n79054166  LNB: 000055522  MusicBrainz: 3bf47614-b5ce-4f9a-b802-02a2a0342f3b  NARA: 10580792  NDL: 00437861  NKC: jn19992000162  NLA: 35035477  NLG: 73342  NLK: KAC199607090  NSK: 000033224  NTA: 068376995  RERO: 02-A003178927  SELIBR: 183774  SNAC: w6k0750t  SUDOC: 026831260  Trove: 807855  ULAN: 500340245  VcBA: 495/111328  VIAF: 31995584   WorldCat (עם VIAF): 31995584 
דאגרוטיפ משנת 1859 (בערך), ככל הנראה של דיקנסון וחברתה קייט סקוט. התמונה פורסמה לראשונה ב-2012 על ידי מכללת אמהרסט.
מרדכי גוטמן

אין תמונה חופשית
מרדכי (מוטי) גוטמן (נולד ב-1954) הוא רופא כירורג, פרופסור לכירורגיה בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב. מנהל מחלקה כירורגית ב' (כירורגיה כללית והשתלות) בבית החולים שיבא.
גוטמן היה הכירורג שניתח את יצחק רבין וניסה להצילו לאחר ההתנקשות בחייו, ב-4 בנובמבר 1995.