stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועדת הבחירות המרכזית לכנסת
הרכב ועדת הבחירות המרכזית > חברי ועדת הבחירות המרכזית

ועדת הבחירות המרכזית היא, ברובה, גוף פוליטי (למעט יושב הראש, שהוא שופט). נוסף על הסגנים, המייצגים את הסיעות הגדולות בכנסת היוצאת, מכהנים בה נציגי כל סיעות הכנסת היוצאת.
המפתח לחלוקת מס' חברי הוועדה נקבע בסעיפים 16(ב) ו-(ג) לחוק, והוא כדלקמן:
כמו כן קובע סעיף 16(ד) כי "לכל חבר הוועדה המרכזית יהיה ממלא מקום קבוע".
על פי מפתח זה, בוועדת הבחירות המרכזית לכנסת השבע עשרה כיהנו, נוסף ליושב ראש ולחמשת סגניו, עוד 30 חברים (ו-35 ממלאי מקום, שכן חמשת סגני היושב ראש הם גם חברים מן המניין בוועדה, ועל כן גם להם יש ממלא מקום).
הרכב ועדת הבחירות המרכזית > חברי ועדת הבחירות המרכזית > סיעות שלא יוצגו בכנסת היוצאת

ועדת הבחירות המרכזית מורכבת רק מסיעות שהיו מיוצגות בכנסת היוצאת. לעניין הסיעות המתמודדות לכנסת, ולא היו חברות בכנסת היוצאת, קובע סעיף 24(ד) לחוק כי "בישיבות של הוועדה המרכזית, של הוועדות האזוריות ושל ועדות הקלפי רשאים להיות נוכחים, כמשקיפים בלבד, נציג אחד של כל רשימת מועמדים שפורסמה בהתאם לסעיף 65 ואינה מיוצגת באותה ועדה".
הפולמוס סביב האופי הפוליטי של הוועדה

לכאורה, ישנה הצדקה מסוימת לאופי הפוליטי של הוועדה, ככל שמדובר בפיקוח על הקיום התקין של הבחירות, היות שהייצוג הפוליטי מאפשר לסיעות לפקח מקרוב על טוהר הבחירות. אך מאידך, לא כך הם פני הדברים בהפעלת סמכויות שיפוט שהוועדה מפעילה, ובעיקר הסמכות של הוועדה שלא לאשר השתתפות בבחירות של רשימה או מועמד, מחמת מטרותיהם או מעשיהם (סעיף 7א לחוק יסוד: הכנסת, כפי שהורחב בשנת 2002), היות שהענקת סמכויות שפיטה וביצוע לגוף פוליטי, אינה עולה בקנה אחד עם "עקרון הפרדת הרשויות", המחייב את מסירת סמכות השפיטה לגוף שאינו פוליטי. עמד על כך השופט יואל זוסמן בפסק דין ירדור, באומרו כי מתן שיקול דעת לוועדת הבחירות למנוע השתתפותה של רשימת מועמדים "אינו עולה בקנה אחד עם הרכב הוועדה שהוא גוף המורכב על טהרת עקרונות פוליטיים, לפי מתכונת הכנסת היוצאת, פרט ליושב ראש הוועדה שהוא שופט בית המשפט העליון". [דבריו צוטטו בשני פסקי דין מרכזיים נוספים, אשר עסקו בעניין פסילת רשימות, והם: בן-שלום – בעניין הרשימה המתקדמת לשלום, וטיבי – בעניין פסילתו האישית של ח"כ אחמד טיבי].
בדומה לו כתב השופט מנחם אלון בפס"ד ניימן, בעניין פסילת רשימת כך, כי אין זה רצוי "למסור הסמכות לפסילת רשימה על פי נימוקים של תוכן ומהות לגוף, המורכב ברובו המכריע – פרט ליושב-ראש – מנציגים, המייצגים גופים פוליטיים, וששיקוליהם עשויים להיות אידאולוגיים – פוליטיים".
במערכת הבחירות לכנסת השש עשרה בא לידי ביטוי חמור החשש מפני הכרעות פוליטיות בפסילת רשימות ומועמדים, בכך שכל ההכרעות נתקבלו בוועדה על פי השיוך הפוליטי של חבריה. בית המשפט העליון דחה את החלטות הפסילה על רקע פוליטי שנתקבלו בוועדה.
ביקורת ברוח זו הביאה להעברת הסמכות לדון בערעורים על תוצאות הבחירות מן הכנסת אל בית המשפט. הדבר אירע לאחר הבחירות לכנסת השתים עשרה, בעת שהכנסת דנה בערעורים, והיו מספר חברי כנסת שהעדיפו למשוך ידיהם מלדון בערעורים, היות שקבלת הערעורים עלולה הייתה לגרום לכך שסיעת דגל התורה תאבד את אחד משני המקומות בכנסת אשר זכתה בהם בבחירות. לבסוף, קיבלה הכנסת ב-17 ביולי 1989 תיקון לחוק הבחירות, שתיקן את סעיף 86 לחוק, וקבע שערעורים על תוצאות הבחירות ידונו בבית המשפט המחוזי בירושלים (כיום – בשבתו כבית משפט לעניינים מינהליים).
מינוי חברי ועדת הבחירות המרכזית

סעיף 16(ה) לחוק קובע "כל סיעה תגיש ליושב ראש הכנסת, תוך 50 יום מיום כינוס הכנסת, רשימה של נציגיה בוועדה המרכזית ושל ממלאי מקומם, על שמות משפחותיהם, שמותיהם הפרטיים ומענם". סעיף 16(ו) קובע מי אינו כשיר לכהן כחבר הוועדה "שר, סגן שר, עובד מדינה – פרט למורה – וחייל בשירות סדיר לפי חוק שירות ביטחון או בשירות קבע של צבא ההגנה לישראל, לא יהיו חברים, ולא ממלאי מקום של חברים, בוועדה המרכזית".
אם סיעה רוצה לשנות את נציגיה בוועדה – סעיף 22 לחוק קובע "כל סיעה רשאית להחליף את נציגיה בוועדה המרכזית ובוועדה האזורית ואת ממלאי מקומם על ידי מתן הודעה של בא כוחה ליושב ראש הוועדה המרכזית ולשר הפנים".
תחילת עבודתה של ועדת הבחירות המרכזית

סעיף 23(א) לחוק קובע "הודעה על הרכבה של הוועדה המרכזית תינתן בכנסת על ידי יושב ראש הכנסת תוך 14 יום מיום הקמת הוועדה המרכזית ותפורסם על ידי שר הפנים ברשומות תוך 10 ימים מן היום שניתנה בכנסת". ועל פי סעיף 18 לחוק "יושב ראש הכנסת יזמן את הוועדה המרכזית לישיבתה הראשונה שתתקיים לא יאוחר מהיום ה-15 שלאחר מסירת ההודעה בכנסת על הרכבה של הוועדה".
שינוי בחלוקת המושבים בוועדת הבחירות

חוק הבחירות לכנסת ער לתנועה המתמדת מסיעה לסיעה, לפיצולים הרבים ולאיחודים בין סיעות. בהתאם לכך קובע סעיף 25(ג) לחוק כי אם "השתנה הרכבה הסיעתי של הכנסת, או שמה של סיעה או מספר חבריה, ואישרה ועדת הכנסת את השינוי, ישתנה בהתאם לכך ההרכב הסיעתי של כל ועדות הבחירות, או שם הסיעה", תוך קביעת כלל ש"לסיעה שנותרה ללא ייצוג בעקבות השינוי יהיה בוועדה המרכזית ובוועדות האזוריות חבר אחד בדעה מייעצת".
ועדות משנה של ועדת הבחירות המרכזית

כדי להקל על עבודתה של ועדת הבחירות המרכזית, ממנה ועדת הבחירות המרכזית ועדות משנה אשר מרכזות את ענייני הוועדה השוטפים. ההחלטות המתקבלות בוועדות המשנה מובאות לאישורה של ועדת הבחירות המרכזית.
בוועדת הבחירות המרכזית לכנסת השבע עשרה היו חמש ועדות משנה:
ועדת משנה לענייני כספים (7 חברים)
ועדת משנה לענייני חקיקה (7 חברים)
ועדת משנה למיקום קלפיות והסעת בוחרים (9 חברים)
ועדת משנה להצבעות מיוחדות (7 חברים)
ועדת משנה להדרכה (7 חברים)
ועדת בחירות אזורית

להבדיל מוועדת הבחירות המרכזית, אשר נבחרת מיד עם תחילת כהונת הכנסת, ומכהנת לכל אורך הקדנציה, ועדת הבחירות האזורית נבחרת סמוך למועד הבחירות. סעיף 19(א) לחוק קובע "הוועדות האזוריות יתמנו על ידי הוועדה המרכזית לא יאוחר מהיום ה־52 שלפני יום הבחירות". מספר החברים בוועדה זו, והמפתח על פיו הם מתמנים, קבוע בחוק. סעיף 19(ב) קובע "מספר חבריה של כל ועדה אזורית והרכבה הסיעתי יהיו כשל הוועדה המרכזית", וסעיף 19(ג) קובע "לחברים של ועדה אזורית יהיו ממלאי מקום, שיתמנו על ידי הוועדה המרכזית בזמן מינוי הוועדה האזורית; מספרם והרכבם הסיעתי של ממלאי המקום יהיו כשל אותה ועדה אזורית".
אף חברי ועדת הבחירות האזורית, בדומה לחברי ועדת הבחירות המרכזית הם מינויים פוליטיים. בראש הוועדה עומד שופט בית המשפט המחוזי שמונה על ידי נשיא בית המשפט העליון, ולו שלושה סגנים בלבד מקרב חברי הוועדה האזורית.
במערכת הבחירות לכנסת השבע עשרה הוקמו שמונה עשרה ועדות אזוריות, אשר חלקן פוצלו במהלך הקדנציה בשל גודל האזור עליו היו אחראיות.
ועדות הקלפי > חברי ועדת הקלפי

ועדת קלפי מורכבת מלפחות שלושה אנשים: יושב ראש, סגן יושב ראש וחברי הוועדה; המינויים הללו ממונים על פי מפתח סיעתי שקובעת ועדת הבחירות המרכזית. כל אחד מנושאי התפקידים הללו מייצג סיעה אחת מסיעות הכנסת היוצאת. נוסף לכך, רשאית כל רשימת מועמדים שאינה מיוצגת בוועדת הקלפי לשלוח מטעמה משקיף לפקח על התנהלות הבחירות.
חלוקת התפקידים אמורה להתבצע כך שלא יהיה נוכח בחדר ההצבעה יותר מנציג אחד בלבד של כל סיעה או רשימה.
ועדות הקלפי > מי כשיר לכהן כחבר בוועדת הקלפי

ב-21 במאי 1973, לקראת הבחירות לכנסת השמינית, נתקבל בכנסת תיקון מס' 5 לחוק, ובו תוקן סעיף 21(ז) לחוק הבחירות, וקבע "מי שביום הבחירות הוא בן שבע עשרה ומעלה כשיר להיות חבר ועדת קלפי". יש בדבר, מחד – ערך חינוכי חשוב להבנת ערכה של הדמוקרטיה, אך מאידך – יש בו סכנה רבה הצפויה לאותו צעיר, אם איתרע מזלו והוא מכהן בקלפי בה הליך הבחירות התנהל באופן לא תקין.
ועדות הקלפי > מזכיר ועדת הקלפי

היות שמינויי ועדת הקלפי הם מינויים פוליטיים, הסיעות עושות מאמץ ניכר לוודא שהנציגים אשר נמצאים מטעמם בקלפיות הם נאמנים למפלגתם. לפעמים הדבר אף גובל בהגזמה ובניסיונות ל"שפץ" את תוצאות ההצבעה. בניסיון למנוע חריגות ממהלך הצבעה תקין, קובע סעיף 21א(א) לחוק כי "יושב ראש הוועדה המרכזית ימנה, לאחר התייעצות בסגניו, מזכיר לוועדת קלפי, והוא רשאי להסמיך יושב ראש של ועדה אזורית למנות, לאחר התייעצות בסגניו הוא, מזכיר לוועדת הקלפי". אותו המזכיר אמור, לכאורה, להיות נקי משיקולים פוליטיים, היות שאחד התנאים שקובע החוק למינויו (בסעיף 21א(ב)) הוא "אלא אם כן הצהיר כי לא היה חבר מפלגה, או כי לא נטל חלק בפעילות מטעם מפלגה בשלוש השנים שקדמו ליום הבחירות".
מזכיר ועדת הקלפי צריך להיות בן 21 ביום הבחירות, לפי התאריך העברי או הלועזי, המוקדם שביניהם.
תפקידי ועדת הבחירות האזורית וועדת הקלפי

תפקידן של ועדת הבחירות האזורית ושל ועדת הקלפי הוא מנהלי בלבד: לפקח על ההצבעה ועל ספירת הקולות בסיומה. אף על פי כן, גם הרכבן של ועדות הקלפי הוא פוליטי: סעיף 21(א) לחוק הבחירות לכנסת קובע כי "הוועדה המרכזית תקבע לא יאוחר מהיום ה-40 לפני הבחירות את מספר חבריה של כל אחת מועדות הקלפי ואת הרכבה הסיעתי מבין הסיעות המיוצגות בוועדה המרכזית, וכן תקבע את הסיעות שמהן יהיו היושב ראש של ועדת הקלפי וסגן היושב ראש, ובלבד שבכל ועדת קלפי יהיו מיוצגות לא פחות משלוש סיעות".
יושבי ראש ועדת הבחירות המרכזית > עד תשכ"ט

עד חקיקת חוק הבחירות לכנסת [נוסח משולב] בכ"ט באדר ה'תשכ"ט (17 במרץ 1969), סמוך לבחירות לכנסת השביעית, היה נבחר יו"ר ועדת הבחירות סמוך למועד הבחירות, והיה מנהל את הבחירות לכנסת, וממשיך לכהן כיו"ר ועדת הבחירות עד לבחירות לכנסת הבאה.
יושבי ראש ועדות הבחירות:
| בחירות | שנים | יושב ראש | תמונה | סגן |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| הבחירות לאספה המכוננת (הכנסת הראשונה) | 1949–1951 | מנחם דונקלבלום |  | דוד בר-רב-האי |
| הבחירות לכנסת השנייה | 1951–1955 | יצחק אולשן |  |  |
| הבחירות לכנסת השלישית | 1955–1959 | שמעון אגרנט |  |  |
| הבחירות לכנסת הרביעית | 1959–1961 | יואל זוסמן |  |  |
| הבחירות לכנסת החמישית | 1961–1965 | צבי ברנזון |  |  |
| הבחירות לכנסת השישית | 1965–1969 | משה לנדוי |  |  |
יושבי ראש ועדת הבחירות המרכזית > לאחר תשכ"ט

לאחר שנחקק חוק הבחירות לכנסת (נוסח משולב), החלו לבחור יו"ר ועדת בחירות מיד לאחר מערכת הבחירות (סעיף 15 לחוק), והוא כיהן משך כל הקדנציה של הכנסת, וכן עד לבחירת ועדה חדשה – 60 יום לאחר כינוסה של הכנסת החדשה:
| בחירות | שנה | יושב ראש | תמונה |
| --- | --- | --- | --- |
| הבחירות לכנסת השביעית | 1969 | אלפרד ויתקון |  |
| הבחירות לכנסת השמינית | 1969–1973 | חיים כהן |  |
| הבחירות לכנסת התשיעית | 1973–1977 | אליהו מני |  |
| הבחירות לכנסת העשירית | 1977–1981 | משה עציוני (עד פרישתו מכס השיפוט) |  |
| הבחירות לכנסת האחת עשרה | 1981–1982 | יצחק כהן עד מינויו לנשיא בית המשפט העליון |  |
| הבחירות לכנסת האחת עשרה | 1982–1983 | מאיר שמגר עד מינויו לנשיא בית המשפט העליון |  |
| הבחירות לכנסת האחת עשרה | 1983–1984 | גבריאל בך |  |
| הבחירות לכנסת השתים עשרה | 1984–1988 | מרים בן-פורת |  |
| הבחירות לכנסת השתים עשרה | 1988 | מנחם אלון |  |
| הבחירות לכנסת השתים עשרה | 1988–1992 | אליעזר גולדברג |  |
| הבחירות לכנסת השלוש עשרה | 1992–1996 | אברהם חלימה |  |
| הבחירות לכנסת הארבע עשרה | 1996–1999 | תיאודור אור |  |
| הבחירות לכנסת החמש עשרה | 1999–2001 | אליהו מצא |  |
| הבחירות לכנסת השש עשרה | 2001–2003 | מישאל חשין |  |
| הבחירות לכנסת השבע עשרה | 2003–2004 | דליה דורנר |  |
| הבחירות לכנסת השבע עשרה | 2004–2005 | יעקב טירקל |  |
| הבחירות לכנסת השבע עשרה | 2006–2005 | דורית ביניש |  |
| הבחירות לכנסת השמונה עשרה | 2006–2009 | אליעזר ריבלין |  |
| הבחירות לכנסת התשע עשרה | 2009–2011 | אילה פרוקצ'יה |  |
| הבחירות לכנסת התשע עשרה | 2011–2012 | מרים נאור |  |
| הבחירות לכנסת התשע עשרה | 2012–2013 | אליקים רובינשטיין |  |
| הבחירות לכנסת העשרים | 2013–2015 | סלים ג'ובראן |  |
| הבחירות לכנסת העשרים ואחת | 2015–2017 | אסתר חיות |  |
| הבחירות לכנסת העשרים ואחת | 2017–2019 | חנן מלצר |  |
| הבחירות לכנסת העשרים ושתיים | 2017–2019 | חנן מלצר |  |
| הבחירות לכנסת העשרים ושלוש | 2019–2020 | ניל הנדל |  |
| הבחירות לכנסת העשרים וארבע | 2021 | עוזי פוגלמן |  |
| הבחירות לכנסת העשרים וחמש | 2021–2022 | יצחק עמית |  |
| הבחירות לכנסת העשרים ושש | 2023–מכהן | נעם סולברג |  |
מטה ועדת הבחירות המרכזית

ליד ועדת הבחירות המרכזית פועל מטה קבוע, הפועל בין בחירות לבחירות, ומתפקידו, בכפוף להנחיות יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית, נשיאות הוועדה ומליאתה, להכין את הבחירות הבאות, לטפל בהצטיידות הנרחבת שנדרשת לוועדה, ולייעץ למוסדות הוועדה בעניינים הנובעים מסמכויותיהם. בראש מטה הוועדה מכהנת המנהלת הכללית – עו"ד אורלי עדס.
המטה מורכב מ-12 אגפים:
אגף הביטחון
אגף הדוברות, ההסברה ופניות הציבור
אגף הארגון, התכנון והבקרה
אגף ההצבעות המיוחדות
אגף החשבות
אגף ביקורת הפנים
הלשכה המשפטית
המרכז המבצעי הלוגיסטי
אגף הטכנולוגיות הדיגיטליות והמידע
אגף מיקום הקלפיות וספירת הקולות
אגף מנהל ומשאבי אנוש
אגף ההדרכה
החלטות מרכזיות שנתקבלו בוועדת הבחירות בשנים האחרונות

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
החלטות מרכזיות שנתקבלו בוועדת הבחירות בשנים האחרונות > ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השבע עשרה

לצורך הקביעה מיהו היושב ראש שקיבל את ההחלטה, להלן תאריכי כהונתם של יושבי ראש הוועדה:
דליה דורנר: החל מ-26 במרץ 2003 עד 3 במרץ 2004
יעקב טירקל: החל מ-3 במרץ 2004 עד 24 במרץ 2005
דורית ביניש: החל מ-24 במרץ 2005 עד 14 ביוני 2006
קביעת יו"ר הוועדה כי מועד הבחירות יהיה בסוף שנת 2007 (3 במרץ 2004). ההחלטה נהפכה על ידי בג"ץ בתאריך 6 ביולי 2004, והוא קבע שהבחירות יתקיימו בסוף 2006. מנימוקי השופטים עולה כי מדובר בבעיה חד פעמית של חוסר עקביות, שנגרמה כתוצאה מטעות בחקיקה בראשית 1999 ותוקנה בחוק החדש משנת 2001, ולפי חוקים אלה הבחירות אכן היו נערכות בסוף 2007.
קביעת יו"ר הוועדה כי אין קלון במעשיו של משה פייגלין [סמכות המסורה להכרעת היושב ראש, על פי סעיף 56ב לחוק הבחירות] (6 בינואר 2005)
תזכורת מטעם יו"ר הוועדה על האיסור על שימוש בנכסי ציבור לצורכי תעמולת בחירות (1 בינואר 2006)
קביעת יו"ר הוועדה כי הוראות "חוק הבחירות (דרכי תעמולה)" אינן מגבילות את דרכי התעמולה באינטרנט (2 בפברואר 2006)
קביעת יו"ר הוועדה כי על פי החוק, מותר לשדר תשדירי תעמולה בבתי קולנוע (12 בפברואר 2006)
קביעת יו"ר הוועדה כי יש לציין את שם רשימת המועמדים גם בתעמולת בחירות הנעשית בדרך של שילוט חוצות (12 בפברואר 2006)
הרחבת טווח הזמן המותר להתפטרות על פי סעיף 6א לחוק יסוד הכנסת (פסיקת יו"ר הוועדה בעניין פרס, רמון ואיציק) (21 בפברואר 2006). ההחלטה אושרה על ידי בג"ץ ביום 28 בפברואר 2006.
החלטת מליאת הוועדה שלא לפסול את סיעת רע"מ-תע"ל (28 בפברואר 2006)
צו מניעה שהוצא על ידי יו"ר הוועדה נגד סיעת ש"ס בגין חלוקת ספרי תהילים לציבור במסגרת תעמולת הבחירות לכנסת. יו"ר הוועדה אישרה לחלק את ספרי התהילים לאחר שיוצאו מהם דברי הברכה שצורפו אליהם (2 במרץ 2006)
פסילת חלקים מתשדירי בחירות על ידי יו"ר הוועדה: שתי שורות מתוך תשדיר הבחירות שהכינה רשימת "חרות - התנועה הלאומית" עבור תעמולת הבחירות המשודרת ברדיו: "ערבי טוב הוא לא ערבי מת, ערבי טוב לפעמים רוצה לצאת" (7 במרץ 2006), וקטעים מתשדיר התעמולה של רשימת "שינוי", בהם מופיעות דמויות של אנשים הלבושים כחרדים הנדבקים לרגלו של אדם חילוני ההולך ברחוב, ונגררים אחריו על הכביש. בסוף התשדיר מתפוגגים החרדים בצורה לא ברורה ונותרת מגבעת אחת על הרצפה. (8 במרץ 2006)
החלטות מרכזיות שנתקבלו בוועדת הבחירות בשנים האחרונות > ועדת הבחירות המרכזית לכנסת העשרים

כיושב ראש ועדת הבחירות המרכזית כיהן שופט בית המשפט העליון סלים ג'ובראן.
ב-26 בינואר פסלה הוועדה את מועמדותה של צגה מלקו, שהוצבה במקום השלישי ברשימת "כולנו", משום שלא השלימה את תקופת הצינון הנדרשת מעובדי מדינה.
ב-13 בפברואר פסלה הוועדה את מועמדותה של חברת הכנסת חנין זועבי לכנסת. כן פסלה הוועדה באותו יום את מועמדותו של ברוך מרזל. שתי הפסילות לא אושרו בבית המשפט העליון.
יו"ר "ישראל ביתנו", אביגדור ליברמן, הודיע שצעירי מפלגתו יפיצו בחינם את גיליונות העיתון "שרלי הבדו", אך השופט ג'ובראן אסר זאת עקב האיסור על חלוקת מתנות. עתירה של "ישראל ביתנו" לבג"ץ הביאה לביטול החלטתו של השופט ג'ובראן. בדיון נוסף בעתירה זו, לבקשת של ח"כ אחמד טיבי, נפסק שנית שחלוקת השבועון אינה בגדר מתנה אסורה.
בבוקר יום הבחירות אסר השופט ג'ובראן על "הליכוד" להמשיך להפיץ הקלטה, שנעשתה לקראת הבחירות הקודמות, ובה משה כחלון קורא לבחור ב"ליכוד" (מפלגתו באותה עת). נימוקו של השופט ג'ובראן להחלטה: "קיימת ודאות גבוהה ששליחת ההודעה המוקלטת יום לפני הבחירות תגרום לבוחרים לחשוב שמדובר בפנייה מכחלון לתמיכה בליכוד".
החלטות מרכזיות שנתקבלו בוועדת הבחירות בשנים האחרונות > ועדת הבחירות המרכזית לכנסת העשרים ואחת

כיושב ראש ועדת הבחירות המרכזית כיהן שופט בית המשפט העליון חנן מלצר.
לוועדה הוגשו בקשות אחדות לפסילה של אישים ורשימות מהשתתפות בבחירות. הוועדה דחתה את הבקשות לפסילת מועמדותם של מיכאל בן-ארי ואיתמר בן-גביר, ולפסילת הרשימות איחוד מפלגות הימין וחד"ש-תע"ל. הוועדה פסלה את מועמדותו של עופר כסיף ואת רשימת רע"מ-בל"ד. בעקבות ערעורים על החלטות אלה שהוגשו לבית המשפט העליון, פסל בית המשפט את בן-ארי ואישר את רשימת חד"ש-תע"ל ואת כסיף.
החלטות מרכזיות שנתקבלו בוועדת הבחירות בשנים האחרונות > ועדת הבחירות המרכזית לכנסת העשרים ושתיים

כיושב ראש ועדת הבחירות המרכזית כיהן שופט בית המשפט העליון חנן מלצר.
היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, המליץ לוועדה לפסול את מועמדי "עוצמה יהודית" ברוך מרזל ובנצי גופשטיין, אך לא לפסול את המפלגה עצמה ואת העומד בראשה, איתמר בן-גביר. הדיון בוועדת הבחירות המרכזית הסתיים בהחלטה שלא לפסול את "עוצמה יהודית" ומועמדיה. ההחלטה נהפכה חלקית בבית המשפט העליון, שפסל את מרזל וגופשטיין.
החלטות מרכזיות שנתקבלו בוועדת הבחירות בשנים האחרונות > ועדת הבחירות המרכזית לכנסת העשרים ושלוש

כיושב ראש ועדת הבחירות המרכזית כיהן שופט בית המשפט העליון ניל הנדל.
בינואר 2020 החליטה הוועדה לפסול את מועמדותה לכנסת של ח"כ היבה יזבק, אך בית המשפט העליון לא אישר את הפסילה ברוב של חמישה מתנגדים מול ארבעה תומכים. כמו כן בוטלה החלטתה של הוועדה לפסול את רשימת "משפט צדק".
החלטות מרכזיות שנתקבלו בוועדת הבחירות בשנים האחרונות > ועדת הבחירות המרכזית לכנסת העשרים וחמש

ועדת הבחירות פסלה את מפלגת בל"ד מהתמודדות בבחירות לכנסת העשרים וחמש. בל"ד הודיעה כי תגיש ערעור לבית המשפט העליון.
ראו גם

היחידה לפיקוח ארצי על הבחירות
ועדת אלמוג

ועדת אלמוג הייתה צוות חקירה בראשות האלוף במיל' דורון אלמוג שבדק את הגורמים לאירוע חטיפת החיילים אהוד גולדווסר ואלדד רגב ב-12 ביולי 2006 בגבול הצפון. הוועדה מונתה על ידי הרמטכ"ל רא"ל דן חלוץ ב-18 בספטמבר 2006.
באירוע זה הצליח חזבאללה לחטוף את חיילי המילואים רס"ל אהוד גולדווסר וסמ"ר אלדד רגב, להרוג שלושה חיילים ולפצוע שני חיילים נוספים. בהמשך ישיר לאירוע זה נהרגו ארבעה חיילי צוות טנק שניסו לסכל את החטיפה, כתוצאה מהתפוצצות מטען גחון רב-עוצמה במאחז "כיפת הדגל" של החזבאללה.
ועדת אלמוג התמנתה לאחר שהרמטכ"ל דאז רא"ל דן חלוץ לא קיבל את מסקנותיו של צוות בראש תא"ל אבי אשכנזי.
המנדט שקיבלה ועדת אלמוג היה להרחיב את הבדיקה, מעל ומעבר לעוצבת הגליל, לכיוון פיקוד הצפון והמטכ"ל. ועדת אלמוג מיקדה את עבודתה בשני צירים – המודיעיני והמבצעי – תוך התמקדות בהערכות הדרגים הצבאיים השונים להתממשות איום החטיפה בשלושה קבועי זמן – טרום החטיפה, במהלכה, ולאחריה.
דרכי פעולת הוועדה:
לימוד מעמיק של תחקירי אירועי חטיפה שהתרחשו בעבר, בהם התחקיר שבוצע על ידי אלוף (מיל') יוסי פלד ביחס לחטיפת חיילי צה"ל בהר דב ב-7 באוקטובר 2000, והתחקיר שבוצע על ידי אלוף (מיל') גיורא איילנד הנוגע לחטיפת החייל גלעד שליט בגזרת כרם-שלום (עזה) ב-25 ביוני 2006.
בחינת מאפייני כלל האירועים המרכזיים שהתרחשו בגזרת עוצבת הגליל מאז יציאת כוחות צה"ל מלבנון (24 במאי 2000) בדגש על אירועי חדירת מחבלים לשטח ישראל מלבנון בחמש השנים שקדמו לחטיפת גולדווסר ורגב.
בחינת סיכומי הביקורות שנערכו בעוצבת הגליל וביחידות הכפופות לה על ידי המטה הכללי בשלוש השנים שקדמו לחטיפה.
לימוד התפיסות המבצעיות, סיכומי הערכות מצב במטכ"ל בפיקוד הצפון ובעוצבת הגליל והפקודות שביטאו אותן
ביצוע ראיונות עם 20 מפקדי-גדודים שיחידותיהם ביצעו פעילות תעסוקה-מבצעית בגזרת עוצבת הגליל משנת 2002 ואילך.
ביצוע ראיונות עומק עם מפקדים בדרגים השונים בעוצבת הגליל ועם בכירים באמ"ן (בהווה ובעבר) ובמטכ"ל.
ביקורת

במספר התבטאויות בספרו "סיפור מלחמה סיפור אהבה" תיאר תא"ל גל הירש, מי שהיה מפקד עוצבת הגליל במלחמת לבנון השנייה, את עבודת ועדת אלמוג כשטחית, חסרה ופגומה, עוד טען הירש כי הוועדה פעלה מתוך אג'נדה מוקדמת, וכי לא ביצעה את מלאכתה נאמנה. טענותיו כי דו"ח הוועדה פסול משפטית, התקבלו על ידי הפצ"ר, ובהמלצתו נקבע כי יבוצע לתא"ל הירש שימוע מיוחד בראשות הרמטכ"ל וצוות אלופים.
הוועדה הורכבה בעיקרה מאנשי מודיעין בראשותו של תא"ל (מיל') פנחס בוכריס. במסקנות הוועדה לא זוהה כל כשל מודיעיני. סוגיה זו עומדת בסתירה לפרסומים שונים אודות קיומו של מידע מודיעיני שלא הועבר לעוצבת הגליל ולפיקוד הצפון ערב החטיפה. בספרו, "סיפור מלחמה סיפור אהבה", מתאר תא"ל גל הירש את הכשל המודיעיני ואת האופן שבו בחרה ועדת אלמוג להתעלם מקיומו: "אבי (קמ"ן האוגדה) עבר איתי על פרטי מידע רבים. כל אחד מהם זיעזע אותי בפני עצמו. הכרתי את סוג החומר הזה. הוא חיוני! לוּ הייתה בידי אפילו ידיעה אחת מכל אלה, לא הייתה הכוננות יורדת. לא היו נפתחים הכבישים לתנועה באזור. ממילא לא יכולה הייתה החטיפה להתרחש. הסתחררתי לרגע".
ב-8 ביוני 2010, פרסם עמוס הראל מעיתון הארץ, כי "אלמוג חיפש עריפת ראשים שתזעזע את המערכת הצבאית. מסקנותיו אכן הביאו להתפטרותו של תא"ל הירש, ובעקיפין גם להתפטרות חלוץ".
בתחילת 2014 שלח השופט אליהו וינוגרד לרמטכ"ל בני גנץ מכתב ובו בין היתר כתב שגל הירש הכין היטב את הכוחות לאירוע החטיפה, שאנשי הוועדה סברו שיש להחזיר את גל הירש לצבא, ושהוא מצטער שלא הוסיף המלצה בדו"ח להחזיר את גל הירש לתפקידו.
הערות שוליים

↑  מתוך ספרו של הירש, סיפור מלחמה סיפור אהבה
↑  עפר שלח, פוסט טראומה: מה למדנו ממלחמת לבנון השנייה?, באתר nrg,‏ 9 ביולי 2011
↑  הארץ, אמיר אורן, 7 ביוני 2010
↑  עמוס הראל, המשט לעזה | גיורא איילנד - האיש הנכון, בזמן הנכון, באתר הארץ, 8 ביוני 2010
↑  וינוגרד מכה על חטא: "היה צריך לגבות את תא"ל גל הירש", באתר מעריב אונליין, 16 ביולי 2015
משה מטלון

ערך זה עוסק בחבר הכנסת. אם התכוונתם לפעיל ציבור מבוני תל אביב ופתח תקווה, ראו .
משה "מוּץ" מטלון (נולד ב-12 במאי 1953, כ"ז באייר ה'תשי"ג בתל אביב) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם ישראל ביתנו בכנסת ה-18, המשמש יושב ראש הוועד הפאראלימפי הישראלי.
ביוגרפיה

מטלון התגייס לשירות צבאי במסגרת הנח"ל. בהיותו באימון מתקדם בגדוד 50 (שהשתייך אז לחטיבת הצנחנים) נפצע קשה בתאונת משאית עמוסה בתחמושת, פלג גופו התחתון נותר משותק והוא הוכר כנכה 100%, מאז מרותק מטלון לכסא גלגלים. הוא השתתף במשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976) בתחרויות הטלת כידון והדיפת כדור ברזל. מטלון שימש יועץ ליוצרי הסרט "לא שם זין" המתאר את התמודדותו של חייל צה"ל עם נכותו, ואף השתתף באחת הסצנות.
מטלון למד קרימינולוגיה וסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, וכן לימודי גמולוגיה, עסק בתחום היהלומים מספר שנים, היה בעל סוכנות נסיעות, חנות מזון וסוכן של המועצה להסדר ההימורים בספורט.
בשנת 1994 הצטרף לליכוד וכיהן כחבר מועצת העיר הרצליה עד שנת 2000. מטלון כיהן בהנהלת אגודת הספורט מכבי הרצליה והיה ראש משלחת ישראל למשחקים הפאראלימפיים באתונה 2004 ובייג'ינג 2008.
בשנת 1992 הצטרף להנהלת ארגון נכי צה"ל, מאוחר יותר נבחר למזכיר מחוז תל אביב וב-2001 נבחר ליו"ר הארגון. בשנת 2008 התפטר מכהונתו בארגון נכי צה"ל לשם התמודדות ברשימת ישראל ביתנו בבחירות לכנסת ה-18, ושובץ במקום ה-13 ברשימה. עם כניסתו לכנסת היה האדם הראשון שמרותק דרך קבע לכיסא גלגלים שנבחר לכהונה כחבר כנסת. הדבר הצריך את הכנסת לשפר את נגישותה כדי לאפשר למטלון לתפקד כחבר כנסת.
במהלך כהונתו הגיש מטלון הצעת חוק שנועדה לאפשר לרשתות המזון להציג מחירים על צגים אלקטרונים. ההצעה קודמה הודות למשרד הלובינג "גורן עמיר" העובד עם איגוד רשתות השיווק ונועדה להקל על הרשתות ולהפחית עלויות. בעקבות ביקורת ציבורית לא קודמה ההצעה. לאחר שהוצב במקום ה-44 הלא ריאלי ברשימת הליכוד-ביתנו לכנסת ה-19, פרש מטלון מפעילות פוליטית ומונה לדירקטוריון דיסקונט השקעות.
לקראת הבחירות לכנסת ה-20 הוצב מטלון במקום ה-16 ברשימת ישראל ביתנו לכנסת, אולם לא נבחר לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ב-6 מנדטים בלבד.
לקראת הבחירות לכנסת ה־21 הצטרף למפלגת תל"ם של משה יעלון אשר התמודדה יחד עם יש עתיד וחוסן לישראל תחת השם כחול לבן והוצב במקום ה-36 ברשימה, אך לא נכנס לכנסת. גם בבחירות לכנסת ה-22 הוצב במקום ה-36 ברשימת "כחול לבן" ולא נבחר לכנסת. בבחירות לכנסת ה-23 לא נכלל ברשימת כחול לבן.
ב-11 בספטמבר 2023 נבחר מטלון ליו"ר הוועד הפאראלימפי.
חיים אישיים

מטלון מתגורר בהרצליה, נשוי בפעם השנייה ואב לארבעה. מאז שנת 2000 מתאמן ומתחרה באופני יד.