מלכות המשנה של ספרד החדשה
אזורים בספרד החדשה > האזור הדרומי > יוקטן

חצי האי יוקטן יכול להיחשב כרחוב ללא מוצא, ויש לו מאפיינים ייחודיים, אך יש לו גם קווי דמיון חזקים לאזורים אחרים בדרום. חצי האי יוקטן משתרע לתוך מפרץ מקסיקו והיה מחובר לנתיבי סחר באיים הקריביים ולמקסיקו סיטי, הרבה יותר מכמה אזורים דרומיים אחרים, כמו ואחאקה. היישובים הספרדיים העיקריים כללו את העיר מרידה שבפנים הארץ, שבה היו מטותיהם של פקידים אזרחיים ודתיים ספרדים ושם התגוררו הספרדים הרבים במחוז. העיירה של קמפצ'ה הייתה הנמל של חצי האי, שער המפתח לכל האזור. קבוצת סוחרים התפתחה והתרחבה באופן דרמטי כשהמסחר פרח במהלך המאה ה-17. למרות שהתקופה הזו אופיינה פעם כ"מאת השפל של ספרד החדשה", עבור יוקטן זה בהחלט לא היה כך, עם צמיחה מתמשכת מתחילת המאה ה-17 ועד סוף התקופה הקולוניאלית.
עם אוכלוסיות בני מאיה צפופות, מערכת האנקומיינדה של יוקטן הוקמה מוקדם ונמשכה הרבה יותר מאשר במרכז מקסיקו, מכיוון שפחות ספרדים היגרו לאזור מאשר במרכז. אף על פי שיוקטן הייתה אזור פריפריאלי יותר למושבה, מכיוון שחסרו בה אזורי כרייה עשירים וללא מוצר יצוא חקלאי או אחר, היה לה מכלול של התיישבות ספרדית, עם מגוון שלם של טיפוסים חברתיים ביישובים העיקריים של מרידה והעיירות של קמפצ'ה וויאדוליד. היה מגזר חשוב של "קאסטות" מבני תערובת, שחלקם חשו לגמרי בבית הן בעולם הילידים והן בעולם ההיספני. שחורים היו מרכיב חשוב בחברה היוקטקאנית. האוכלוסייה הגדולה ביותר במחוז הייתה של בני מאיה הילידים, שחיו בקהילותיהם, אך היו בקשר עם הקהילה ההיספנית באמצעות דרישות עבודה ומסחר.
ביוקטן, השלטון הספרדי היה עקיף במידה רבה, ואיפשר לקהילות אלה אוטונומיה פוליטית ותרבותית ניכרת. קהילת המאיה, ה־cah, הייתה האמצעי שבאמצעותו נשמרה השלמות התרבותית הילידית. בתחום הכלכלי, בניגוד לאזורים רבים אחרים וקבוצות אתניות במסו-אמריקה, לבני המאיה ביוקטן לא הייתה רשת של שווקים רגילים לפני הכיבוש להחלפת סוגים שונים של מזון ומוצרי מלאכה. אולי בגלל שחצי האי היה אחיד במערכת האקולוגית שלו ייצור נישה מקומי לא התפתח. ייצור אריגי כותנה, בעיקר על ידי נשות מאיה, סייע לשלם את המיסים למשקי הבית, אך גידולים בסיסיים היו הבסיס לכלכלה. הקאה שמרה על שטחים ניכרים בשליטת אחוות דת (cofradías), האמצעי שבאמצעותו נמנעו קהילות מאיה מפקידים קולוניאליים, אנשי דת, או אפילו שליטים ילידים (gobernadores) מהפניית הכנסות הקהילה ב-cajas de comunidad שלהם (פשוטו כמשמעו שידות בבעלות הקהילה שהיו להן מנעולים ומפתחות). Cofradías היו באופן מסורתי ארגונים אדוקים ואגודות קדישא של הדיוטות, אך ביוקטן הם הפכו לבעלי קרקעות משמעותיים, מקור הכנסה למטרות אדוקה שנשמרו תחת שליטת הרשות. "[ב]יוקטן ה-Cofradía בצורתה השונה הייתה הקהילה." לכמורה הספרדית המקומית לא הייתה סיבה להתנגד להסדר שכן חלק ניכר מההכנסות הלכו לתשלום עבור המונים או עניינים רוחניים אחרים שנשלטו על ידי הכומר.
גורם מגביל בכלכלת יוקטן היה האיכות הירודה של אדמת אבן הגיר, שיכולה לתמוך ביבולים רק במשך שנתיים עד שלוש שנים עם אדמה שנוקה באמצעות חקלאות כריתה ושריפה. הגישה למים הייתה גם גורם מגביל בחקלאות, כאשר מתלול אבן הגיר מפנה את מקומו בבולענים מלאים במים (הנקראים מקומית cenotes), אך נהרות ונחלים נעדרו בדרך כלל בחצי האי. ליחידים היו זכויות על קרקע כל עוד הם פינו ועבדו אותם וכשהאדמה הותשה, הם חזרו על התהליך. באופן כללי, האינדיאנים חיו בדפוס מפוזר, שהקהילה הספרדית או יישוב מחדש כפוי ניסו לשנות. עבודה קולקטיבית טיפחה את אדמות האחוות, שכללה את גידול התירס, השעועית והכותנה המסורתיים. אבל גם אחוות אחוות רדפו אחר כך אחר גידול בקר, כמו גם גידול פרדות וסוסים, בהתאם למצב המקומי. ישנן עדויות לכך שקופרדיאס בדרום קמפצ'ה היו מעורבים בסחר בין-אזורי בקקאו וכן בגידול בקר. למרות שבדרך כלל ההכנסות מיבולים ובעלי חיים הוקדשו להוצאות בתחום הרוחני, הבקר של קופראדיאס שימש לסיוע ישיר לחברי הקהילה במהלך בצורת, וייצבו את אספקת המזון של הקהילה.
במאה ה-17, הדפוסים השתנו ביוקטן ובטבסקו, כאשר האנגלים כבשו שטח שהספרדים טענו אך לא שלטו בהם, במיוחד מה שהפך להונדורס הבריטית (כיום בליז) ובלגונה דה טרמינוס (איסלה דל כרמן), שם חתכו עצי עץ. בשנים 1716–1717 ארגן המשנה למלך ספרד החדשה ספינות מספקות כדי לגרש את הזרים, שם בנה הכתר מבצר באיסלה דל כרמן. אבל הבריטים החזיקו בשטחם בחלק המזרחי של חצי האי עד המאה ה-20. במאה ה-19, המובלעת סיפקה רובים למאיה המרדנית במלחמת הקסטות של יוקטן.