stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברברה מייר

| --- | --- |

ברברה מייר, 2015
 לידה:  25 ביולי 1986 (בת 38) אמברג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 השכלה:  Regensburg University of Applied Sciences 
 מעסיק:  קוסמופוליטן, מקדונלד'ס, Yogurette, אתר הנופש דיסנילנד פריז, Pantene, מילר, סקצ'רס, מייבלין, Polar Electro, ל'אופיסייל, Elle, C&A, Madame Figaro, ווג, InStyle, Grazia, Wunderkind 
 בן או בת זוג:  Klemens Hallmann (1 ביוני 2019–?)  אוליבר ברבן (2009–2010)  Klemens Hallmann (אפריל 2016–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס התרבות האירופי (2021) 
 www.barbarameier.com
 
ברברה מייר (בגרמנית: Barbara Meier; נולדה ב-25 ביולי 1986) היא דוגמנית ושחקנית גרמנייה, היא התפרסמה כאשר זכתה בעונה השנייה של התוכנית "הטופ מודל הבאה של גרמניה".
ביוגרפיה

מייר נולדה באמברג, עיירה בבוואריה, לאחר שסיימה את התיכון, היא תכננה ללכת וללמוד מתמטיקה. היא התגלתה על ידי צייד דוגמניות במרכז קניות. הוא הזמין אותה ללכת למבחני הבד של התוכנית "הטופ מודל הבאה של גרמניה" בהנחיית היידי קלום. במהלך התוכנית היא התמודדה עם מספר אתגרים הקשורים לתחום הדוגמנות. בסוף העונה היא הוכתרה כמנצחת, בין הפרסים שניתנו לה הוא חוזה עם הסוכנות IMG, הופעה בשער הקוסמופוליטן הגרמני והובלת קמפיין עם חברת הביגוד C&A.
לאחר מכן היא הייתה בהפקות של מגזינים נוספים כמו L'Officiel ו-Madame Figaro הצרפתיים, היא הייתה הפנים המרכזיות בקמפיינים של מוצרי הטיפוח של פנטן והיורודיסני, היא הופיעה בתצוגות אופנה במספר מדינות, וצעדה בשבוע האופנה של ברלין.
היא השתתפה כשחקנית במספר הפקות לטלוויזיה ולקולנוע, וביניהם הופיעה ב-2011 בסרט האימה "Schreie der Vergessenen". בשנת 2020 שיחק בדרמה הרומנטית האמריקאית "אוהב אותך לנצח".
ב-2008 הייתה "שגרירת המתמטיקה של השנה" בפרויקט של משרד החינוך הגרמני.
הערות שוליים

↑  פרסום עבור פנטן פרו V (בגרמנית)
↑  ברברה מייר מדגימה עבור דיסנילנד (בגרמנית)
↑  הטופמודלית הבאה של גרמניה - 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1066352976  VIAF: 314791059   WorldCat (עם VIAF): 314791059
אלה שוחט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 באוגוסט 1959 (בת 65) פתח תקווה, ישראל 
 שם לידה:  אלה חביבה שוחט 
 ענף מדעי:  לימודי תרבות, ארוצנטריות, יהודים 
 מקום מגורים:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו יורק  אוניברסיטת בר-אילן 
 מוסדות:  אוניברסיטת ניו יורק 
 
אלה חביבה שוחט (נולדה ב-28 באוגוסט 1959) היא חוקרת יהודיה אמריקאית, של תרבות המזרח התיכון.
קורות חיים

שוחט נולדה וגדלה בפתח תקווה להורים יוצאי בגדאד שהיו פעילים ציונים ועלו לישראל עם הקמת המדינה. אביה היה רואה חשבון בעיראק ואמה עקרת בית. בבית דיברה עם הוריה ערבית יהודית בגדאדית, אך מחוץ לבית נהגה להתנהג לדבריה כ"אשכנזייה". שוחט למדה לתואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן ובעת לימודיה התחברה עם תקוה לוי, שהייתה פעילה בתא הסטודנטים היהודי-ערבי - קמפו"ס, ופעילה ומעורבת למען שיתוף פעולה בין יהודים וערבים הן בירושלים והן בנווה שלום (שם הן נפגשו לראשונה). אחר כך היו פעילות יחד בתנועת הפמיניסטית המזרחית.
מיד לאחר שסיימה את התואר הראשון, נסעה לניו יורק ללמוד לתואר שני ודוקטורט באוניברסיטת ניו יורק, אותו סיימה ב-1986. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בייצוג מזרחים, בקולנוע הישראלי וניתח, באמצעות הדימויים הקולנועיים בו, את הקונפליקטים בין אשכנזים, מזרחים ופלסטינים באתוס הציוני. לטענתה האשכנזים שהבילו את התנועה הציונית, אימצו לעצמם את דרכי החשיבה הקולוניאליסטיות של העולם הראשון כלפי המזרחים והפלסטינים. בריאיון עיתונאי הסבירה שבחרה לכתוב את הדוקטורט בניו יורק, מפני שהיה לה ברור שהאקדמיה הישראלית לא תסבול את סוג הביקורת והניתוח שלה את התרבות הישראלית. מחקרה זכה לחשיפה בישראל לאחר שהוזמנה להשתתף ביום עיון שנערך באוניברסיטת תל אביב על "דמות האחר בספרות ובקולנוע הישראלי״, בו הציגה את מחקרה. זמן קצר אחר כך הודיע תיאטרון "הבימה" על העלאת גרסת מחזמר חדשה של הסרט סאלח שבתי לכבוד חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל. מספר פוליטיקאים ופעילים חברתיים הביעו מחאה על העלאת המחזה שלטענתם כולל מסרים גזעניים הלועגים למזרחים. חבר הכנסת מתי פלד העלה את הנושא בוועדת החינוך של הכנסת, תוך שהוא מצטט את המחקר של שוחט. אחר כך גם כתבה מאמרים בנושא בעיתון "פעמון השכונות" שערך במאי הסרטים, בני זאדה יחד עם תקוה לוי.
לאחר סיום הדוקטורט הוזמנה להצטרף לסגל אוניברסיטת ניו יורק כחוקרת ומרצה. בהמשך מונתה כפרופסור במחלקות לאמנות, מדיניות ציבורית ולימודי המזרח התיכון.
בשנת 1989 השתתפה במפגש "המזרחי-פלסטיני" שנערך בעיר טולדו שבספרד. מפגש של פעילים מזרחים ופלסטינים, שביקשו לשתף פעולה במטרה להביא לשלום על בסיס פתרון שתי המדינות, בעת שמפגשים מסוג זה היו נדירים. בין המשתתפים במפגש יחד עם שוחט היו: לטיף דורי, חיים הנגבי, בן דרור ימיני, אבי ברדוגו, כוכבי שמש, ענת סרגוסטי, הסופר סמי מיכאל, והשחקן יוסף שילוח.
בשנת 1991 עיבדה את עבודת הדוקטורט שלה לספר בעברית בשם "הקולנוע הישראלי: היסטוריה ואידאולוגיה". הספר זכה לביקורת שלילית מצד מבקר הקולנוע מאיר שניצר וגם בריאיון שנתנה בתוכנית "סופשבוע" לגבי גזית הוא התנגד בתוקף לטיעוניה של שוחט ואף אמר לה בביטחון, "יש גזענות אולי כלפי הערבים, אבל לא כלפי יהודים מזרחיים". הספר היה לנדבך חשוב בהתפתחותו של השיח הביקורתי המזרחי, למרות שהתקבל בתדהמה בקרב רוב יוצרי הקולנוע בישראל, שהתכחשו לאפליה בייצוג בקולנוע הישראלי.
במאי 1993 הוזמנה שוחט (יחד עם פעילות נוספות) להשתתף בכנס הפמיניסטי התשיעי בגבעת חביבה, שעמד בסימן "ביחד למרות השונות". זאת על רקע הטענה של הפמיניסטיות המזרחיות שהתנועה הפמיניסטית בישראל, המתיימרת לייצג את כלל הנשים, מייצגת למעשה רק אינטרסים של נשים אשכנזיות ממעמד סוציו-אקונומי גבוה, ומתעלמת מהבעיות הייחודיות לנשים מזרחיות. הכנס, במקום לגשר על הפערים בין הקבוצות, הוביל ליצירת כינוס נפרד שנה אחר כך (הכנס הפמיניסטי העשירי בגבעת חביבה, 1994), זאת בעקבות ויכוחים ומחלוקות, כולל העלאת מחזה שהציג נשים מזרחיות באופן סטריאוטיפי. הכנס הפמיניסטי העשירי בגבעת חביבה נחשב לאירוע מכונן, המסמן את הולדתו של הפמיניזם המזרחי בישראל.
מחקריה

במרכז מחקרה שוחט לקחה את תורתו של אדוארד סעיד בספרו "אוריינטליזם", ויישמה אותה על יחסי יהודים-ערבים ויחסי אשכנזים-מזרחים במזרח התיכון. היא בודקת את הספרות והקולנוע הישראלי בהקשר לכך. שוחט סוברת שהציונות יצרה דיכוי כפול: כלפי הפלסטינים וכלפי המזרחים, שתי הקבוצות דוכאו על ידי הקבוצה ההגמונית הציונית-האשכנזית. היא מנסה להראות בספריה כיצד הציונות ניסתה להציג זהות "צברית" אחידה ראויה, המבוססת על התרבות האשכנזית-מערבית ולמחוק את הזהות המזרחית מקדמת הבימה, אותה היא מציגה רק בספרים ובסרטי הבורקס כדמות מגוחכת ונחותה.
בשנת 1989 פרסמה שוחט את ספרה "הקולנוע המזרחי/ מערבי הישראלי והפוליטיקה של ייצוג"(לא תורגם לעברית) שנטען עליו שהוא אבן הפינה במחקר. הספר אינו רק מתאר את ההיסטוריה של הקולנוע הישראלי אלא גם מסביר את המסלולים האידאולוגיים שלו ואת ההשלכות שלו. שוחט טוענת שישראל היא אומה "יותר מומצאת מאומות אחרות" בהיבט של היותה "הגילום של אידאולוגיה פוליטית מפורשת, הציונות", שכל כוונתה לבסס מערכת דימויים לאומית הנשענת על מציאות קיבוצית משותפת. מערכת דימויים זאת – ה"ישראליות" השלטת – מגלמת בעצמה ערכים מערביים שההגמוניה הציונית הזדהתה איתם משום שורשיה האירופאים/ "אשכנזיים". השיח הלאומי הציוני הוסלל "להכחיש את ה'מזרחיות' וכן את 'העולם השלישי' של ישראל" על מנת להנהיג את ההתיישרות הזאת לפי המערב. מבחינתה של שוחט, שלילה זאת הופנתה כלפי חוץ אל האוכלוסיות הערביות בתוך האזור, וכלפי פנים כלפי היהודים המזרחיים, שמוגדרים על ידה כ"יהודים-ערבים" וכך ניתן להצביע על הקישור בינם לבין התרבות הערבית שבכוונתה של הציונות לדכא.
בשנת 2001, פורסם בעברית ספרה "זיכרונות אסורים לקראת מחשבה רב-תרבותית". הספר כולל קובץ מאמרים שפרסמה במקור באנגלית, על התרבות היהודית-ערבית. המאמרים העוסקים בשאלות השיח האירופוצנטרי, המחשבה הרב-תרבותית, ההיסטוריוגרפיה הציונית והזהות המזרחית; האוריינטליזם בקולנוע, הספרות הפמיניסטית והתיאוריה הפוסט-קולוניאלית בהקשר של התרבות היהודית-ערבית. הספר הציב לראשונה בעברית את החוויה היהודית-ערבית ואת הדימוי הממוסד של מזרחים בישראל כמושא למחקר של תחום לימודי התרבות. ביוני 2021 נערך מושב בכנס ״המאבק המזרחי לאן״ שארגנה האוניברסיטה הפתוחה, במלאת 20 שנה ליציאת הספר.
בשנת 2006 כתבה אחרית דבר למהדורה העברית של הספר "מקוללים עלי אדמות" מאת פרנץ פנון. בו העלתה מספר אפשרויות ליישום רעיונותיו של פנון בהקשר הישראלי, בהם ראיית היחס לעדות המזרח בישראל דרך המושגים הפסיכואנליטיים של פנון, וראיית התנועה הציונית כקולוניאליסטית.
ספריה של שוחט זכו בפרסים רבים, היא גם עורכת של מספר כתבי עת וביימה מספר סרטים. שוחט כותבת באנגלית. ספריה תורגמו לעברית, לספרדית, לצרפתית, לפורטוגזית, לערבית, לגרמנית ולטורקית.
פרסומים > ספרים בעברית

הקולנוע הישראלי: היסטוריה ואידאולוגיה. תל אביב, ברירות, 1991.
המהפכה המזרחית: שלוש מסות על הציונות והמזרחיים. ירושלים, המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית, 1999.
זכרונות אסורים: לקראת מחשבה רב-תרבותית: אסופת מאמרים, תל אביב, בימת קדם לספרות, 2001.
הקולנוע הישראלי: מזרח/מערב והפוליטיקה של הייצוג, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ו, 2005.
פרסומים > ספרים באנגלית

On the Arab-Jew, Palestine, and Other Displacements: Selected Writings of Ella Shohat. London, Pluto Press, 2017. Winner of the Middle East Monitor Palestine Book Award).
Between the Middle East and the Americas: The Cultural Politics of Diaspora (coedited with E. Alsultany), The University of Michigan Press, 2013. Honorable Mention in the Non-Fiction category for the Arab American Book Award, The Arab American Museum.
Race in Translation: Culture Wars around the Postcolonial Atlantic (coauthored with R. Stam), New York University Press, 2012.
Flagging Patriotism: Crises of Narcissism and Anti-Americanism (co-authored with Robert Stam).
Taboo Memories, Diasporic Voices (Duke University Press, 2006).
Multiculturalism, Postcoloniality and Transnational Media (coedited, Rutgers Univ. Press, 2003).
Talking Visions: Multicultural Feminism in a Transnational Age. (MIT & The New Museum of Contemporary Art, 1998).
Dangerous Liaisons: Gender, Nation, and Postcolonial Perspectives (Co-edited with McClintock, Anne & Amir Mufti), University of Minnesota Press, 1997.
Unthinking Eurocentrism: Multiculturalism and the Media (coauthored with Robert Stam, 1994), 20th Anniversary 2nd Edition, with a new Afterward Chapter, “Thinking about Unthinking: Twenty Years After” (1-73 pp.) London: Routledge, 2014. Katherine Kovacs Singer Best Film Book Award for 1994.
Israeli Cinema: East/West and the Politics of Representation (Univ. of Texas Press, 1989), 20th Anniversary Edition with a New Postscript Chapter, London, I.B. Tauris, 2010.
פרסומים > מאמרים

אלה שוחט, "שבירה ושיבה: עיצוב של אפיסטמולוגיה מזרחית", בתוך" חזות מזרחית: הווה הנע בסבך עברו הערבי, עורך: יגאל נזרי, הוצאת בבל, תל אביב, 2004, עמ' 82-45.
“The Invention of Judeo-Arabic,” Interventions: International Journal of Postcolonial Studies, Routledge, Vol. 19, Issue 2, 2017, pp. 153-200.
Lost Homelands, Imaginary Returns, Moments of Silence: Authenticity in the Cultural Expressions of the Iran-Iraq War (1980-1988), Arta Khakpour, Mohammad Mehdi Khorrami, and Shouleh Vatanabadi, eds. New York University Press, 2016, pp. 20-58.
“The Question of Judeo-Arabic(s): Itineraries of Belonging,” Languages of Modern Jewish Cultures: Comparative Perspectives, Joshua Miller and Anita Norich, eds. University of Michigan Press, 2016, pp. 94-149.
The Specter of the Blackamoor: Figuring Africa and the Orient. In Re-Significations: European Blackamoors, Africana Reading, edited by Awam Amkpa. Rome: Postcart SRL, 2016.
“A Voyage to Toledo: 25 Years After the ‘Jews of the Orient and Palestinians’ Meeting,” Jadaliyya, Sept. 30, 2014. (Translated).
“The Question of Judeo-Arabic,” Opening Essay, Arab Studies Journal, 23:1 (Fall 2015), pp 14-76.
The Sephardi-Moorish Atlantic: Between Orientalism and Occidentalism'. In Between the Middle East and the Americas: The Cultural Politics of Diaspora, edited by Ella Habiba Shohat and Evelyn Azeeza Alsultany. Ann Arbor: University of Michigan Press, 2013.
“Transnationalizing Comparison: The Uses and Abuses of Cross-Cultural Analogy” (with R. Stam), Special focus, “Comparison,” New Literary History, 40: 3 (Summer 2009), pp. 473-499 (anthologized)
“The ‘Postcolonial’ in Translation: Reading Said in Hebrew,” (a special issue on Edward Said, edited by Rashid Khalidi,) Journal of Palestine Studies, XXXIII, no. 3 (Spring 2004), pp. 55-75.
"Notes on the" Post-Colonial"." Social text 31/32 (1992): 99-113.
Dislocated Identities: Reflections of an Arab Jew, Movement Research: Performance Journal # 5 (Fall Winter, 1992) p. 8. (anthologized, translated, and republished, including on numerous websites
"Sephardim in Israel: Zionism from the standpoint of its Jewish victims." Social Text 19/20 (1988): 1-35.
פרסומים > ייעוץ לסרטים

Samir, Forget Baghdad: Jews and Arabs – The Iraqi Connection Switzerland 2002. Documentary. (The film is the Winner of Best Documentary, Swiss Film Prize; And of the Critics Week Award, Locarno International Film Festival.
לקריאה נוספת

דני מוג'ה, על אלה שוחט, "הקולנוע הישראלי; היסטוריה ואידאולוגיה". סינמטק תל אביב 62 (1992) 24-25.
יובל עברי, החוט המקשר בין גירוש ספרד, גילוי אמריקה, גילוי הגניזה הקהירית והסכסוך הישראלי־פלסטיני, באתר הארץ, 18 ביוני 2018
רוב אסטס

| --- | --- |

רוב אסטס, 2009
 לידה:  22 ביולי 1963 (בן 61) נורפוק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1986
 מקום לימודים:  אוניברסיטת דרום קליפורניה 
 בת זוג:  ארין בולטה
 פרופיל ב-IMDb
 
רוברט אסטס (באנגלית: Rob Estes; נולד ב-22 ביולי 1963 בנורפוק, וירג'יניה) הוא שחקן אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בשל תפקידיו כהארי וילסון בסדרת הנעורים "90210", כסמל כריס לורנצו בסדרת הפשע "מיטות נשיקה" וכקייל מקברייד באופרת הסבון "מלרוז פלייס".
ביוגרפיה > קריירה

אסטס החל להביע לראשונה עניין בקריירת משחק כשהיה באימונים בתור גמד פעלולים. אחד מהתפקידים הראשונים שלו בתור שחקן היה בפריים טיים, באופרת הסבון "ימי חיינו" שבה שיחק את גלן גלגר בין השנים 1986 - 1987 ו-1999 - 2000. הוא זכה להכרה נרחבת לאחר שגילם את סמל כריס לורנצו בסדרה "מיטות נשיקה" (1991 - 1995).
ב-1993 ביצע אסטס הופעת אורח באופרת הסבון של רשת פוקס "מלרוז פלייס" בתפקיד סאם טאולר. שלוש שנים לאחר מכן הוא שב לסדרה בתפקיד אחר, בתור המסעדן קייל מקברייד. אסטס שיחק בסדרה מ-1996 עד לביטולה ב-1999.
לאחר מלרוז פלייס הוא ביצע הופעות אורח בסדרות "Providence",‏ "סוף סוף סוזן", "חוק וסדר: מדור מיוחד" ו"בנות גילמור". הוא הופיע במקביל גם בתיאטרון, ושיחק בהצגות "Same Time"‏, "Next Year"‏ (2004) ו"The Lake"‏ (2005).
אסטס כיכב בסרט הטלוויזיה הקומי "להתחתן עם הילדים" (I Do, They Don't; נקרא בהתחלה Blended), שבו שיחקה גם שותפתו לשעבר במלרוז פלייס ואשתו דאז ג'וזי ביסט. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה במרץ 2005 ברשת ABC Family. אסטס גילם את שון קול בסדרת הפשע של ABC "הראיה".
הוא גילם את ניק טאונסנד בעלה המכה של נטליה בואה ויסטה בסדרה "CSI: מיאמי". בפרק ששודר בינואר 2007, דמותו נרצחה.
אסטס גילם את סגן טום הוגאן, הבוס של לינדסי, בדרמת המשטרה "מועדון הרצח לנשים".
ב-2008 הוא לוהק לתפקיד הארי וילסון, מנהל תיכון בוורלי וסט בסדרת הנעורים של The CW‏ "90210". הסדרה, כמו גם מלרוז פלייס, היא ספין-אוף לסדרה המקורית משנות ה-90 "בוורלי הילס 90210".
בינואר 2010 אסטס דיווח לתקשורת שאינו ייקח חלק בעונה השלישית של 90210: "זוהי העונה האחרונה שלי ב-90210, ואני מאחל לסדרה, לשחקנים ולצוות רק טוב. אני מצפה לבלות זמן עם ילדיי, לבחון הזדמנויות אחרות" לדבריו.
ביוגרפיה > חיים אישיים

אסטס בוגר "תיכון סנטה מוניקה" ו"אוניברסיטת דרום קליפורניה".
ב-1992 הוא נישא לשחקנית ג'וסי ביסט, חברת צוות נוספת במלרוז פלייס. ב-2005 השניים נפרדו, לאחר שעזב את ביתם בסיאטל לבקשת אשתו. הם הביאו לעולם שני ילדים, מסון טרו (21 ביולי 1999) ומאיה רוז (14 באפריל 2002). בינואר 2006 הזוג הודיע לתקשורת על כוונתם להתגרש.
ב-15 ביוני 2010, נישא אסטס למורה והגולשת ארין בולטה. ב-29 באפריל 2011 נולד בנם המשותף. מתגורר במחוז אורנג', קליפורניה.
פילמוגרפיה נבחרת > קולנוע

Phantom of the Mall: Eric's Revenge‏ (1989)
איך להשיג דייט בקווינס (2006)
Hello Herman‏ (2012)
מכתבי אהבה לחג המולד (2014) - סרט טלוויזיה
מכתבי אהבה: שוב בבית (2017) - סרט טלוויזיה
I'll Be Watching‏ (2018) - סרט טלוויזיה
אחרי שהתנגשנו (2020)
אחרי ש... הגענו לסוף הטוב (2022)
אחרי ש...הכל נגמר (2023)
אסון יפהפה (2023)
חתונה יפהפייה (אנ') (2024)
Under the Stars‏ (2025)
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

CBS Schoolbreak Special‏ (1986)
ימי חיינו (1986 - 1987; 1999 - 2000)
Phantom of the Mall: Eric's Revenge‏ (1989)
מיטות נשיקה (1991 - 1995)
מלרוז פלייס (1993; 1996-1999)
סוף סוף סוזן (1999 - 2000)
פרובידנס (2000)
The Evidence‏ (2006)
CSI: מיאמי (2006 - 2007)
מועדון הרצח לנשים (2007 - 2008)
90210 (2008 - 2010)
קשיחות הכרחית (2012)
CSI סייבר (2015)
המפענחת: פשעים חמורים (2017)
משמרת לילה (2017)
Daytime Divas‏ (2017)
אהבה מפורסמת (2018)
כשהלב קורא (2019)
איקונוקלאזם באימפריה הביזנטית

איקונוקלאזם באימפריה הביזנטית (ביוונית: Εικονομαχία, איקונומכיה) הוא הכינוי לשתי תקופות בהיסטוריה של האימפריה הביזנטית, בה השימוש באיקונות במסגרת הפולחן הדתי נתקל בהתנגדות הרשויות הדתית והמדינית. האיקונוקלאזם הראשון התחולל בשנים 730–787, והשני בשנים 815–843. הקיסר לאון השלישי היה הראשון שאסר את פולחן האיקונות, מדיניות שממשיכיו הוסיפו לקיים אחריו. האיקונוקלאזם כלל השמדת איקונות ורדיפה של איקונופילים – התומכים באיקונות ובלגיטימיציה של השימוש בהם. אל מול האיקונופילים ניצבו האיקונוקלסטים – המתנגדים לאיקונות. שני המונחים האלה לא היו בשימוש בתקופה הנידונה, אלא נטבעו מאוחר יותר בידי היסטוריונים.
משמעות המונח איקונוקלאזם הוא "שבירת איקונות", בעוד המונח הרומי הוא איקונומכיה (iconomachy), ומשמעותו המילולית היא "הקרב על האיקונות".
רקע

השימוש באיקונות הלך והתרחב במאות השישית והשביעית, מה שהוביל לתגובת נגד גדולה והולכת בקרב אנשי כנסייה רבים. איקונות פסיפס ואיקונות מצוירים רווחו במרחב הכנסייתי והציבורי וכן במרחב הביתי. מה שעורר את חמתם של אנשים רבים על השימוש באיקונות, איננו הקיום עצמו של איקונות, אלא תפיסתם בקרב עוד ועוד אנשים כבעלי ערך רוחני-דתי, שגבר על ערכם הסימבולי-אסתטי הישיר: האיקונות עצמם החלו להיות מזוהים כבעלי הכוחות של הקדושים שהם ייצגו. במאה השישית הופצו מיתוסים בדבר אכירופואטה (acheiropoieta), שהם איקונות שיוצרו בדרך נס ולא בידי אדם. איקונות קדושים כאלו הצדיקו כביכול את פולחן האיקונות, כאשר הם לכאורה אינם מפירים את האיסור התנ"כי ומובילים לכפירה באל, משום שפולחן זה אינו נעשה לצלמים שהם מעשה יד אדם.
האיקונות נתפסו כבעלי כוחות נשגבים ועל-טבעיים, המאפשרים למאמינים גישה ישירה לעולם השמיימי, ולכן השתמשו בהם בין היתר כמגינים בקרבות. לדוגמה, איקונין אכירופואטי מאזור קפדוקיה המציג את פניו של ישו, שמיוחס לו הניצחון הביזנטי בקרב מול האימפריה הפרסית שגרם להסרת המצור על בירת האימפריה קונסטנטינופול בשנת 626. הדמויות הרווחות ביותר על האיקונות הן ישו, מריה הבתולה, מלאכים וקדושים.
עליית האסלאם במאה השביעית תרמה גם היא, ככל הנראה, להתנגדות הממוסדת של שלטונות האימפריה לשימוש בפולחן האיקונות והובילה לאיקונוקלאזם של המאה השמינית. בתחילת שנות התשעים של המאה השביעית, הקיסר יוסטיניאנוס השני הטביע את דמותו של ישו על מטבעות הזהב של האימפריה. בתגובה לכך, הח'ליף המוסלמי עבד אל-מלכ שינה את מערכת המטבעות המוסלמית מכזו שהציגה דמויות אנושיות למטבעות עם כיתוב בלבד. אחת ההנחות במחקר היא כי לאון השלישי, שנולד בקומגנה – פרובינציה סורית של האימפריה בדרום-מרכז טורקיה של ימינו – הושפע מאמונות ומפרקטיקות מוסלמיות. ייתכן והשפעה זו הובילה להתנגדותו לאיקונות.
האיקונות החזירו את הוויכוחים התאולוגיים סביב השאלה הכריסטולוגית בדבר שני הטבעים של ישו. בעיני האיקונוקלסטים, האיקונות מכילים סתירה פנימית: מצד אחד, האיקונות אינם יכולים להציג את הטבע האלוהי ואת הטבע האנושי של ישו בו בזמן, משום שאין לייצג את הטבע האלוהי באופן חזותי, וכן משום שהמתפלל עלול להתבלבל בין הטבע האנושי לבין האלוהי – בדומה לגישה המונופיזיטית; מצד שני, גם הפרדה בין שני הטבעים היא בגדר מינות, בדומה לגישה התאולוגית של נסטוריוס.
בעיית המקורות

מרבית המקורות ששרדו על מאבקי האיקונוקלזם באימפריה הביזנטית נכתבו בידי האיקונופילים, שזכו בסופו של דבר להמשיך בפולחן האיקונות לאחר סבב האיקונוקלאזם השני. המקורות ההיסטוריים המרכזיים הידועים לנו שעוסקים באיקונות ובאיקונוקלאזם הם הכרוניקות של תאופאנס ("כרונוגרפיה") ושל ניקפורוס האיקונופילים. כמו כן נשמרו הכתבים התאולוגיים של יוחנן מדמשק, של הקדוש תאודור, ושל הפטריארך ניקופרוס שתמכו באיקונות. מהידוע במחקר, התקופה אופיינה בקיטוב פנים-כנסייתי סביב שאלת השימוש באיקונות, שהביא לניסיונות של כל צד במאבק להשמיד את כתביו של הצד האחר. כך למשל, לאון השלישי הורה להשמיד את הטקסטים התומכים באיקונות עם תחילת המשבר הראשון, או שהם שונו או פוברקו – בין אם הגיוגרפיות, חיבורים היסטוריים, דרשות או חיבורים תאולוגיים. מנגד, הושמדו הטקסטים האיקונוקלסטיים כליל. למעשה, הטיעונים האיקונוקלסטיים שרדו רק בתוך כתבי האיקונופילים.
ראו גם

אמנות ביזנטית
טינו כרופאלה

טינו כרופאלה (בגרמנית: Tino Chrupalla; נולד ב-14 באפריל 1975) הוא פוליטיקאי גרמני וחבר בבונדסטאג מאז 2017 מטעם מפלגת אלטרנטיבה לגרמניה.
בנובמבר 2019 נבחר כרופאלה ליו"ר מפלגת אלטרנטיבה לגרמניה לצידה של אליס ויידל.
ביוגרפיה

כרופאלה נולד ב-1975 בוויסוואסר שבגרמניה המזרחית. ב-2003 סיים את לימודי ההסמכה שלו כצייר ומעצב פנים. לאחר מכן הוא עבד כמנהל חברת בנייה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הצטרף כרופאלה לארגון הנוער, הנוער הנוצרי-דמוקרטי שפועל מטעם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית. ב-2015 התפקד למפלגת אלטרנטיבה לגרמניה. בבחירות הכלליות שנערכו ב-2017 הוא ניצח את מייקל קרצ'מר, לימים שר-נשיא סקסוניה, במחוז הבחירות של גורליץ.
בנובמבר 2019 נבחר ליו"ר המפלגה לצידה של אליס ויידל, שניהם היו מועמדי המפלגה לתפקיד הקנצלר בבחירות שנערכו בספטמבר 2021.
עמדותיו > יחסו לישראל

כרופאלה גינה את טבח שבעה באוקטובר, אך ציין כי הוא מתאבל על מותם של כל ההרוגים משני הצדדים וקרא לדיפלומטיה ולמניעת התלקחות.  
ב-26 בספטמבר 2024, האשים את ישראל בהתעלמות מהצעות להפסקת אש בחזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל.
ב-21 באוקטובר 2024 קרא לאמברגו נשק על ישראל ואמר שעל גרמניה להפסיק את מערכת היחסים החד-צדדית שלה עם ישראל.
הערות שוליים

1 2  "Biography on the website of the Bundestag". bundestag.de. נבדק ב-15 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Fromm, Anne (2 בינואר 2018). "„Sächsische Zeitung" und die AfD: „Da gehört er hin"". Taz.de. נבדק ב-2 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  https://www.ouest-france.fr/europe/allemagne/allemagne-tino-chrupalla-le-nouveau-visage-lisse-d-une-extreme-droite-encore-plus-radicale-6637065
↑  "AfD gewinnt an der Neiße". Sächsische Zeitung (בגרמנית). 24 בספטמבר 2017. אורכב מ-המקור ב-25 בספטמבר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  ציוץ של כרופאלה ב-X (לשעבר טוויטר), ‏11 באוקטובר, 2023
↑  ציוץ של כרופאלה ב-X (לשעבר טוויטר), ‏26 בספטמבר, 2024
↑  Germany: AfD leader rejects arms exports and ‘one-sided’ support for Israel, calls for end to ‘blanket Islamophobia’, Remix News & Views, ‏21 באוקטובר, 2024
ערך זה הוא קצרמרבנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811331935105606  GND: 1198271310  VIAF: 824157282920003640004   WorldCat (עם VIAF): 824157282920003640004
אברהם אליעזר אלפרשטיין

הרב אברהם אליעזר אלפרשטיין
הרב אברהם אליעזר אלפרשטיין (ה'תרי"ג, 1853 - ה' בשבט ה'תרע"ז, 28 בינואר 1917) היה רב וראש ישיבה ליטאי-אמריקאי, פרשן התלמוד הירושלמי, מראשי הישיבה הראשונים של ישיבת רבינו יצחק אלחנן וממייסדי אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה.
ביוגרפיה

נולד בקוברין שבפלך גרודנו של האימפריה הרוסית לרב ישעיה אלפרשטיין. נסמך לרבנות בידי רבי אריה ליב ילין מבילסק ורבי מרדכי מלצר מלידא. נשא אשה מרוזאני וגר בעיר. במשך שנים ספורות כיהן כרב בית הכנסת קמניצקער בווילנה וכרבו של הפרבר הווילנאי נובוגורוד, בסוף ימיו בליטא התמנה כרב קהילת "זבח צדק" בסלובודקה. ובשנת 1881 היגר לארצות הברית.
בארצות הברית כיהן כרב ב"קהל עדת ישורון" בניו יורק במשך מספר שנים, ואחר כך בשיקגו בבית הכנסת "אוהבי שלום" של יוצאי מריאמפולה. בהיותו בשיקגו הדפיס את ספרו "הראל" (חידושי הרא"ל; שיקגו: דפוס רוזנברג, תרמ"ז-תר"ן) הכולל שלושה פירושים על מסכת ביכורים מן התלמוד הירושלמי. לאחר שנים ספורות שב לניו יורק וכיהן כרבן של כמה קהילות. הוא היה אחד הרבנים היחידים שלא נתנו הכשר, כדי לא להיות תלוי בתעשייני המזון ובאחרים. התנה עם הקהילות בהן כיהן, שמשכורתו תכסה את כל הוצאותיו ושלא יעבוד במקביל במשרות אחרות.
באוסף כתבי היד הרבניים, שבספריית מנדל גוטסמן בישיבה יוניברסיטי, נמצא ארכיון מכתבים שנשלחו אליו.
השאיר אחריו בכתב יד ספר שלם על חכמת התכונה
הוא היה בין מייסדי אגודת הרבנים ומונה לסגן נשיא וראש הסניף של ניו יורק.
הערות שוליים

↑  י. ל. הכהן פישמן, תולדות המזרחי והתפתחותו בתוך: ספר המזרחי, ירושלים תש"ו, עמ' ק"צ.
↑  יוסף אביב"י, אוסף כתבי היד הרבניים - ספריית מנדל גוטסמן, ניו יורק תשנ"ח, פריט 360. לקובץ המכתבים מצורפים תמונתו ותולדותיו באנגלית עם רשימת המכותבים.
↑  ראנד, תולדות אנשי שם בערכו (להלן "קישורים חיצוניים").
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309457205171  ISNI: 0000 0000 6835 9619  VIAF: 97387596   WorldCat (עם VIAF): 97387596