stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון מרטין (צייר)
חייו המאוחרים

הפרסום שלו גבר עוד יותר בפברואר 1829 כאשר אחיו הבכור, הלא קונפורמיסט ג'ונתן מרטין, הצית במכוון את הכנסייה יורק מינסטר. השרפה גרמה נזק נרחב והמקום נראה כאילו לקוח מעבודתו של מרטין, שלא התעלם מהעובדה שהאירוע קשור אליו יותר ממה שנראה בתחילה. הגנתו של ג'ונתן מרטין במשפטו שולמה בכספו של ג'ון מרטין. ג'ונתן מרטין, המכונה "מרטין המשוגע", נמצא בסופו של דבר אשם, אך לא הוצא להורג בטענה לאי שפיות.
מרטין בערך 1827 עזב את הציור והיה מעורב בתוכניות והמצאות רבות. הוא תרם לפתרון בעיות המים והביוב של לונדון, כולל יצירת סוללת התמזה, המכילה מערכת ניקוז מרכזית. התוכניות שלו היו בעלות חזון, והיוו את הבסיס לעיצובים הנדסיים מאוחרים יותר. תוכניותיו בשנת 1834 למערכת הביוב של לונדון הקדימו בערך 25 שנה את הצעותיו של ג'וזף בזלגט מ-1859 ליצור מערכת ביוב עם שבילים לאורך שתי גדות נהר התמזה. הוא גם ערך תוכניות לרכבת, כולל קווים משתי גדות התמזה. התוכניות, יחד עם רעיונות למגדלורים באיים שוממים, חלקם עדיין שורדים.
לחצים וחובות משפחתיים, כולל התאבדות אחיינו (בנו של ג'ונתן ריצ'רד), הביאו אותו לדיכאון שהגיעה לשיאו בשנת 1838.
משנת 1839 מצבו הכלכלי של מרטין השתפר, והוא הציג עבודות רבות בשנות הארבעים של המאה ה-19. במהלך ארבע השנים האחרונות לחייו עסק מרטין בטרילוגיה של ציורים גדולים על נושאים תנ"כיים, שניים מהם נמצאים בטייט בריטניה משנת 1974, לאחר שנרכשו ציורים נוספים כמה שנים קודם לכן. הציורים הושלמו בשנת 1853, קצת לפני השבץ ששיתק את הצד הימני שלו. הוא מעולם לא היה להתאושש ונפטר ב-17 בפברואר 1854, באי מאן. הוא קבור בבית הקברות קירק בראדן.
מורשת

מרטין נהנה מפופולריות עצומה והשפעתו שרדה. אחד מחסידיו היה תומאס קול, מייסד ציור נוף אמריקאי. הוא השפיע על דמיונם של אנשים רבים כולל האחיות ברונטה. עבודותיו היו בעלות השפעה ישירה על כתבי שרלוט ואחיותיה, שכילדים שיחקו עם דוגמאות שלו. ארכיטקטורת הפנטסטיות של מרטין השפיעה על התיאורים בסיפורים של האחיות ברונטה, והוא עצמו מופיע כאדוארד דה ליזל מוורדופוליס.
מרטין נהנה ממוניטין אירופי והשפעה רבה. היינריך היינה כתב על המוזיקה של הקטור ברליוז כי "הציורים של מרטין גורמים לי לראות חזיונות של אימפריות מדהימות... הגנים הקסומים של בבל, הגנים התלויים של סמירמיס, פלאי נינוה, הבניינים האדירים של המזרח, כפי שאנו מזהים אותם בתמונותיו של הצייר האנגלי מרטין."
סופרים כמו ריידר הגרד, ז'ול ורן וה. ג. ולס הושפעו מהמושג שלו הנשגב. התנועה הרומנטית הצרפתית, הן באמנות והן בספרות, קיבלה השראה ממנו. אדריכלות הרכבת הוויקטוריאנית הועתקה הרבה מהמוטיבים שלו. מספר תוכניות הנדסיות של מרטין ללונדון שכללו מסילת חיבור מעגלית, אף כי לא הצליחו להיבנות במהלך חייו, יצאו לפועל שנים רבות אחר כך. ביצוע זה היה משמח אותו מאוד - ידוע שהוא הצהיר בפני בנו, ליאופולד, שהוא מעדיף היה להיות מהנדס מאשר צייר.
כמו כמה אמנים פופולריים אחרים, מרטין נפל קורבן לשינויים באופנה ובטעם הציבורי. חזיונותיו הגרנדיוזיים נראו תיאטרליים ומיושנים באמצע התקופה הוויקטוריאנית, ואחרי שמרטין נפטר יצירותיו הוזנחו ונשכחו בהדרגה. "מעט אמנים היו נתונים לקצוות כה גדולים של הון קריטי, שכן בשנות השלושים של המאה ה-20 הציורים העצומים שלו היו שווים ליש"ט אחת או שתיים, ואילו עכשיו הם מוערכים באלפים רבים."
ג'ון מרטין כתב שתי אוטוביוגרפיות, הראשון מאמר ב-The Atheneum מיום 14 ביוני 1834, עמוד 459 והרחבה ביותר ב-The Illustrated London News, במרץ 1849, עמוד 176–177. מקור עיקרי לחייו הוא סדרת זיכרונות מאת בנו ליאופולד, שפורסמה בשישה עשר חלקים ב"ניו - קאסל וויקלין כרוניקל " בשנת 1889.
הביוגרפיה המלאה הראשונה הייתה של מאת מרי ל. פנדרנדר, שמקורה הראשי היה חברו של מרטין, ראלף תומאס, שכתב יומן - על ידידותם. תומאס בלסטון כתב שתי ביוגרפיות על האמן, הראשון ב-1934, והשנייה (עדיין הביוגרפיה המובילה) בשנת 1947. כריסטופר ג'ונסטון הפיק ספר על מרטין 1974, ובשנת 1975 מבקר האמנות ויליאם פיבר חבר ספר נרחב על האמן ויצירותיו.
בשנת 2011 טייט בריטניה וניוקאסל הציגו תערוכה רטרוספקטיבית גדולה של עבודתו של מרטין בכל הז'אנרים - "ג'ון מרטין - אפוקליפסה" - כולל תרומתו כמהנדס אזרחי.
לקריאה נוספת

Adams, Max. The Prometheans: John Martin and the generation that stole the future. London, Quercus, 2010. ISBN 978-1-84916-173-2
Balston, Thomas "John Martin, 1789–1854,. Illustrator and Pamphleteer" (The Bibliographical Society, London, 1934).
Balston, Thomas "John Martin, 1789–1854. His Life and Works" (Duckworth & Co. Ltd., London, 1947).
Baronnet, M. John Martin. Nancy, Lulu, 2010. ISBN 978-1-4452-7931-2
Campbell, Michael J. John Martin – Visionary Printmaker (Campbell Fine Art / York City Art Gallery, 1992). The primary catalogue raisonne on the prints of John Martin. ISBN 0-9519387-0-3
Campbell, Michael J. John Martin, 1789–1854. Creation of Light (Calcografia Nacional, Real Academia de Bellas Artes de San Fernando, Madrid / Museo de Bellas Artes de Bilbao, 2006) Published by the Royal Academy of Fine Arts, Madrid, Spain in 2006, this is by far the most extensive publication ever issued on John Martin and is the most comprehensive publication on his prints. Printed in both English and Spanish. ISBN 84-96406-05-9
Campbell, Michael J. & J. Dustin Wees. Darkness Visible. The Prints of John Martin (Sterling & Francine Clark Art Institute, Williamstown, Massachusetts, 1896) ISBN 0-931102-20-0
Feaver, William. The Art of John Martin. Oxford University Press, 1975. ISBN 0-19-817334-2
Johnstone, Christopher. John Martin. London, Academy Editions, 1974. ISBN 0-85670-175-0
Morden, Barbara C. 'John Martin: Apocalypse Now!' (2010, 2015, 3rd reprint 2019) McNidder & Grace, ISBN 978-1-904794-99-8
הערות שוליים

↑  "Martin, John". Encyclopædia Britannica. 17 (11th ed.). 1911. p. 794.
↑  https://www.telegraph.co.uk/culture/art/art-features/8376637/John-Martin-the-Laing-Gallery-Newcastle.html
↑  End of the world visions Viewspaper 14–15". The Independent. London. 19 September 2011.
↑  UK Retail Price Index inflation figures are based on data from Clark, Gregory (2017). "The Annual RPI and Average Earnings for Britain, 1209 to Present (New Series)". MeasuringWorth. Retrieved 27 January 2019.
↑  Heine, "Lutetia", quoted in the memoirs of Berlioz, translated and edited by David Cairns, 1970. See [1] for the German.
↑  Reminicences of John Martin, the Newcastle Weekly Chronicle, Supplement, 1889.
↑  Lambourne, Lionel (1999). Victorian Painting. London: Phaidon Press. p. 160. ISBN 0714837768.
↑  Mark Brown, arts correspondent (4 March 2011). "John Martin makes a dramatic come-back". London: the Guardian. Retrieved 25 April 2013.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274277905171  PLWABN: 9810566133405606  AAG: 1075  AGSA: 3416  BIBSYS: 12044126  BNE: XX1086739  BnF: cb124991233 (data)  CiNii: DA06052550  DSI: 6703  GND: 11878224X  ISNI: 0000 0000 8164 7113  LCCN: n50040933  MusicBrainz: 1042f351-543d-4e10-bc50-b2cf0a4cefcd  NDL: 00514844  NGV: 3969  NTA: 070736766  RERO: 02-A018727127  RKD: 52936  SNAC: w6183hc5  SUDOC: 034211373  TePapa: 5547  ULAN: 500023063  VcBA: 495/171935  VIAF: 92133015   WorldCat (עם VIAF): 92133015 
ג'ון מרטין, משתה בלשצר, 1820
ג'ון מרטין, המכה השביעית על מצריים, 1823
הכתרת המלכה ויקטוריה, מאת ג'ון מרטין, המתאר את המלכה מתקדמת לקצה הרציף כדי לפגוש את לורד רול, 1839
ג'ון מרטין, הרס צור, 1840
ג'ון מרטין, חורבן סדום ועמורה, 1852
רנא בשארה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1971 (בת 54 בערך) תרשיחא, ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חיפה 
 תחום יצירה:  ציור, מיצג, וידאו ארט 
 ranabishara.wordpress.com
 
רנא בשארה (בערבית: رنا بشارة, נולדה ב-1971) היא אמנית רב-תחומית, ציירת, אמנית פרופורמנס ווידאו ארט ערבייה פלסטינית.
ביוגרפיה

רנא בשארה נולדה בכפר תרשיחא, בת לאחת המשפחות המכובדות והאמידות ביותר בכפר, קרובת משפחתו של יו"ר בל"ד, הח"כ לשעבר עזמי בשארה. רנא בשארה החלה לצייר כבר בגיל 15, לדבריה היא חייבת לאביה את כישוריה האקספרסיביים ואת היכולת ליצור מתוך ההתבוננות באביה, הצורף, בעת שיצר בחנות ובסדנת התכשיטים של המשפחה.
ב-1994 סיימה את לימודיה באוניברסיטת חיפה כבוגרת הפקולטה לאמנות ויצירה, ולאחר מכן נשארה להתגורר ולעבוד בחיפה. בנוסף על היותה אמנית פעילה ויוצרת עבדה גם כמורה לאמנות בבית הספר המקיף בתרשיחא וניהלה את הגלריה לאמנות עכשווית בכפר. לאחר כחמש שנים בחיפה עזבה לשווייץ ללימודי המשך לאחר קבלת מלגת פרו-אלווטיאה (Pro Helvetia). ב-2001 יצאה ללימודים בארצות הברית. יצירתה בשנים אלו הופכת ליצירה בועטת, פוליטית ולא מתנצלת. לשאלתה של הלן מורגן בראיון עמה: "איך את רואה את התפקיד של היצירה שלך בהתנגדות פעילה בפלסטין? עונה האמנית כי היא רואה תפקיד חשוב מאוד בעבודתה בהתנגדות פעילה, משום שהיא מעניקה להתנגדות זהות, צורה ומשמעות עמוקה. זה מאפשר לאנשים לחשוב ומעודד אותם לשאול שאלות".
בסגנונה משלבת חומרי ציור מקובלים (אקריליק, צבעי מים, הדפס רשת) עם צבעים וחומרים מסורתיים כצבעי החינה, משתמשת בהדפסי משי, בצילום ובכל אלמנט שמעורר את דמיונה ואת רגשותיה וזיכרונותיה. יצירתה נעה בתווך שבין אמנות קונצפטואלית, אינטואיטיבית ואקספרסיוניסטית, לדבריה היא מעבדת וחוקרת שוב ושוב את הדבר שתפס את מבטה, יורדת ליסוד הטהור של קיומו בזיכרונה עד שמביאה אותו למקום שהוא יכול לבוא לידי ביטוי.
בשארה הציגה במסגרת תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד בחללי תצוגה בחיפה, בנצרת ובמזרח ירושלים והשתתפה בתערוכות אמנים פלסטינים ברחבי העולם. עבודותיה עוסקות בבית ובשיבה. בשארה מפנה חצי ביקורת נוקבים, לעולם ולישראל. עבודותיה משתייכות לעבודות פוליטיות מוצהרות היוצאות נגד הכיבוש ונגד הישות הציונית. דרך הזיכרון הקולקטיבי ודרך חוויותיה. משלבת צילומים היסטוריים המעוררים שיח וטלטלה בנוגע לכיבוש הישראלי זאת ללא תיווך וללא פילטרים. האמנות והתרבות צריכים להפנות את תשומת לב העולם לקורה בחברה הפלסטינית וליחסו של הצבא הציוני לחברה זו.
ביוגרפיה > השכלה

1994 - BFA בציור, לימודי נשים ופילוסופיה, אוניברסיטת חיפה, ישראל
2003 - MFA בציור, G.A, ארצות הברית
עבודותיה

בשנת 1996 השתתפה בתערוכה "אינתיפדה נשית אמנותית: אמניות ערביות בישראל", בבית האמנים, תערוכה שמהווה את החשיפה הראשונה שלה כאמן לקהל יהודי ישראלי השייך ללב התרבותי של תל אביב. בשלוש מעבודותיה שהוצגו בתערוכה שילבה קליגרפיה ערבית בצבעי חינה, אקריליק ומים על בד. באחד מהם כתוב בכתב מסולסל: "לא תרצח!" הקליגרפיה ביצירתה, משמשת ככלי לביטוי אמנותי מעבר למשמעות המילה, ביטוי כמעט רוחני הניתן לראות גם ביצירה "המונה ליזה שלי".
ב-1996 הציגה בשארה בתערוכה משותפת "שתי וערב" שאצרה חנה קופלר, התערוכה התקיימה בוואדי ניסנאס, שבחיפה במסגרת אירוע "החג של החגים". בעבודת המייצג שהציגה בתערוכה "צעקת הוואדי", הוואדי משמש נקודת אחיזה, היצירה נעשתה ישירות בהקשר למקום ולנושא התערוכה. ישירות ובכוונה שתהיה לה אמירה חברתית-פוליטית המתייחסת לשכונות כוואדי ניסנאס או ואדי סליב, שבתיהן נהרסו ונאטמו במהלך השנים. במייצב רנא מציגה קיר, הקיר הוא שריד של בית עתיק שנהרס, עליו נראים מעט שכבות צבע מקולפות כעדים לחיים שהתקלפו. על הקיר עיצבה עלי צבר/גדר חיה השומרת על השריד. עלי קקטוס שהפכו לסמל הכפר הערבי ולדברי האמנית לסמל של "יום הנכבה", סמל הטרגדיה של הפלסטינים ב 48, לצד עלי הקקטוסים שילבה האמנית גם שברי מרצפות שנותרו בשטח, שברים אלו כעדות לבית שעמד שם פעם ולחיים שרחשו בו.
ב-2009 הציגה בתערוכה "הומאז' לפלסטין" בפריז. התערוכה עוררה הדים רבים ומחאה בקרב יהודי צרפת קולות אלו ביטאו את חוסר הבנה לעוצמת הרגשות והתסכול שהביא עמו הכיבוש ובא לידי ביטוי ביצירותיה. בעבודה אותה היא מכנה בשם "רצח העם הפלסטיני" מאשימה האמנית את צה"ל בביצוע טיהור אתני בשטחים. התערוכה נפתחה ב-27 באפריל בפרבר ארקויי שבדרום פריז, והוצגה שם עד 12 במאי. מלבד עבודתה נראה לצידה גם שורה נוספת של יצירות פרובוקטיביות שנועדו לעורר, להכעיס, לזעזע והניע את הצופים להתנגדות ולהציג את חיילי צה"ל בשטחים כפוגעים בנשים ובילדים.
בדברי ההסבר לתערוכה כתבה בשארה כי "הזיכרונות מתייחסים לקטסטרופה הפלסטינית, שמתרחשת מאז תקופת סוף המנדט הבריטי בפלסטין מ-1947 ועד ימינו. "מדובר כאן על סבל אנושי, תאמר בפתיחת התערוכה: טיהור אתני ורצח עם, שהם התוצאה של מה שאני קוראת 'האידאולוגיה הציונית שנכפתה בידי בנות הברית של ישראל, כשאני משתמשת במילים 'רצח עם', כמובן שאני יודעת מה המילים האלה רוצות להגיד. המילים האלה לא אומרות שיש בי שנאה או שאני נגד השלום."
ב-2012 הציגה סדרה בשם "היסטוריה עיוורת": תצלומים פוליטיים והיסטוריים, המופיעים על זכוכית עליהם רשמה בשוקולד. הרעיון נולד לאחר שעזבה את ישראל ב-2001, בשנים של האינתיפאדה השנייה.
מבחר עבודות

מי קונה את מפת הדרכים ל"שלום בפלסטין", 2005
צרחה של כבוד, 2012
הסבלנות, 2013
עץ הקירות - חג המולד, 2013
מחווה לאסירים פלסטינים בשביתת רעב, 2013
סברה ושתלה, 2013
לחם לפלסטין, 2013
מחווה לילדים בעזה תחת טבח פלילי, 2013
מחווה לילדות - אמנות התקנה, 2013
שמות משפחה של משפחות תרשיחא, 2013
מחווה ל -12,000 אסירים פלסטינים בבתי הכלא בישראל, 2013
כריות חסרות בית, 2013
פרסים

1994 - בניה בתהליך, מוזיאון האמנים, נגב, פלסטין, ישראל
1996 - ארט אומי (Art Omi), תוכנית עבור אמנים בינלאומיים, ניו יורק, ארצות הברית
1996 - מתמחה מטעם קרן פרוהלוטיאה וגסטאטלייר קרון אאראו, שווייץ
1997 - אמנות ודיאלוג בית האמנים הערבי הים תיכוני, רבאט, מרוקו
1999 - דאראת אל-פנון (Darat Al-Funun), לימודי קיץ עמאן, ירדן
2003 - מלגות פולברייט, ציור MFA, מכללת סוואנה לאמנות ועיצוב
2004 - פרס קסנאדו ניו יורק, ארצות הברית.
תערוכות

1993 - תערוכת יחיד ראשונה, נצרת, ישראל (סולו)
1994 - בנייה בתהליך "מוזיאון האמנים" מגב, פלסטין / ישראל
1994 - מהגליל לירושלים, למרכז לאמנות "אל-וושיטי", ירושלים, פלסטין / ישראל
1995 - מוזיאון האמנים, לודז ', פולין
1995 - קוקב אבו אלחיה גן הפסלים בגליל, פלסטין / ישראל
1996 - מרכז אומנויות אמנויות, אמנויות, אמנויות, ניו יורק, ארצות הברית 1996 Rathhaus, Aarau, שווייץ (סולו)
1996 - ג'ולס גלור גלרי, עיר אארו, שווייץ (סולו)
1996 - ווהין?, תערוכה אחת לשנה בגרמניה
1997 - צעקת הוואדי', מיצב חוץ, העיר חיפה, פלסטין / ישראל
1998 - פלסטין (א), תערוכות נשים, מרכז ואסיטי לאמנות, ירושלים, פלסטין / ישראל
1998 - גלריה עמי שטיינץ, תל אביב 1998 גלריה אום אל-פחם, פלסטין / ישראל
1998 - האקדמיה המלכותית לאמנות "אמנות פלסטינית", סטוקהולם, שוודיה
1998 - דף הבית, גלריה אנדיאל ירושלים, פלסטין / ישראל 1997אמנות ודיאלוג, אמן ערבי הים התיכון ", רבאט מרוקו
1999 - שער, הגלריה הלאומית לאמנויות, עמאן, ירדן
1999 - 50 שנות יצירה, מרכז תרבות נצרת, פלסטין
2005 - ביקור בארץ-ישראל: מסע באמצעות אמנות עכשווית
2005 - עשר אמן עשר שנים ", אמן בתערוכת האיחוד המחודש ההודי-פלסטיני, Aarau, שווייץ
2005 - ליאו קומונס, אספייס אוסקר נימאייר, לגלרי, מיינס ד'אוור, CGT, פריז, צרפת
2005 - טו ווד גלריה לאמנות ואמנות, "תוצרת פלסטין" מונטפלייר, ורמונט
2005 - מוזיאון לאמנות דפול, "נושא פלסטין" שיקגו, אילינוי
2006 - תוצרת פלסטין" הגלריה גשר, ניו יורק, ארצות הברית.
מרכז התרבות סומארטס, "תוצרת פלסטין", סן פרנסיסקו, קליפורניה יופי אמיתי (פרויקט נשים בינלאומי בובות אוצרת על ידי קלאודיה דה מונטה)
מרכז אמנות עכשווית ניו אורלינס
אוניברסיטת מרילנד
אוניברסיטת ניו אינגלנד
Creation' Xanadu Gallery, ניו יורק, ארצות הברית (סולו)
גלריית ברגן הול, מכללת סוואנה לאמנות ועיצוב, סוואנה GA, ארצות הברית (סולו)
מוזיאון לאמנות, "תוצרת ארץ ישראל", יוסטון טקסס, ארצות הברית מערב סוואנה הגדה המערבית, סוואנה GA, ארצות הברית
ויליאמסבורג גשרים פלסטינה, המרכז לאמנות היסטורית ויליאמסבורג, ברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית
ויוה לה קברט! אומנות, בזמן, מלחמה, אטלנטה, GA, ארצות הברית
הגשר, סטודנט לתארים מתקדמים, ציור סיני האמן הפלסטיני היום, WUK Projektraum וינה, אוסטריה
ישות, אמנית פלסטינית, מרכז תרבות נצרת פלסטין / ישראל ארט אנד קרפט וילג 'עזה, פלסטין
Art & Craft Village עזה, ישראל (סולו)
מרכז תרבות ח'ליל סככיני, העיר רמאללה, פלסטין (סולו) מרכז תרבות נצרת, נצרת, ישראל (סולו)
האמן הפלסטיני כיום, מוזיאון דרמנס עבור Kunst OG Kulturhistorie, נורווגיה גלריה דראט אל-פון, עמאן, ירדן
הערות שוליים

1 2 3 4  Samia A. Halaby, Rana Bishara in Tarsheeha, ‏1999
1 2  קרן שווייצרית התומכת ומפיצה אמנויות ותרבות ברחבי העולם Pro Helvetia
1 2  Morgan, H', The Art of Resistance: Interview with Ranan Bishara, ‏2014 ,June 13
↑  Bashir Makhoul and Gordon Hon, The Origins of Palestinian Art, ,Liverpool University Press, Liverpool, 2013. p.18(הקישור אינו פעיל)
1 2  חיים מאור, אינתיפדה נשית אמנותית: אמניות ערביות בישראל, דבר ראשון, דבר השבוע, (עמ' עמ' 23, 30,), באתר דבר ראשון, דבר השבוע,, ‏ינואר  1996,
↑   על חנה קופלר ופסטיבל החג של החגים
↑  תיאטרון החג של החגים
↑  טל בן צבי, נקודת אחיזה: אמנים ערבים ואמנות פלסטינית בתערוכות בפסטיבל "החג של החגים", ואדי ניסנאס, חיפה, ‏23 במאי 2016
↑  Steeve Cannon, HOMAGE TO PALESTINE" BY RANA BISHARA, ‏February 2, 2008
↑  אור הלר, מורן כץ, רצח העם הפלשתיני רנה בשארה אמנית ישראלית וקרובת משפחתו של יו"ר בל"ד מציגה תערוכת ציורים    פרובוקטיבית בצרפת המאשימה: צה"ל מבצע טיהור אתני בשטחים,, באתר nrg
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007525017705171  SUDOC: 241360986  ULAN: 500486101  VIAF: 308269402   WorldCat (עם VIAF): 308269402
יעקב העליון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 באוקטובר 1937 המנדט הבריטי רמת גן, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  1 באפריל 2021  (בגיל 83) ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 מדינה:  ישראל
 עיסוק:  עיתונאי, סופר ("רגל של בובה")
 מעסיק:  מעריב
 סוג כתב:  עורך מוסף במעריב
 בן או בת זוג:  יעל העליון 
 
יעקב העליון (23 באוקטובר 1937 – 1 באפריל 2021) היה עיתונאי ישראלי. מחבר רב המכר "רגל של בובה", על לחימתו בקרב תל פאחר במלחמת ששת הימים, פציעתו הקשה ושיקומו.
הוא הורשע בנובמבר 2008 בבעילה אסורה בהסכמה בקטינה בת 14 ובמעשה מגונה באחותה.
קורות חייו

יעקב העליון נולד ברמת גן, ליוסף ולמרים. הוא התגייס לחיל השריון ובמסגרתו לחם במלחמת סיני. העליון נטל חלק במערכת אום כתף - אבו עגילה ב-1956. פלוגתו, שעליה פיקד משה בריל, זכתה בעקבות הקרב בציון לשבח קולקטיבי. לאחר שהשתחרר החל לעבוד כעיתונאי בעיתון "מעריב".
במלחמת ששת הימים התגייס למילואים, ולחם בגזרת רמת הגולן. בקרב על מוצב תל פאחר נפצע קשה, איבד עין ורגל, ואושפז לתקופה ממושכת. לאחר שחרורו מבית חולים כתב את ספרו "רגל של בובה", על המלחמה האישית שלו. בעקבות פרסום הספר הפך העליון למרצה מבוקש, ואף השתתף במשך שנים בסיורים להנחלת מורשת הקרבות ברמת הגולן. הוא שב לעבוד ב"מעריב", וכתב בנושאי פלילים וצרכנות ובמוסף השבת. ב-1970 קיבל את פרס שלמה מרץ לעיתונאות של מסדר ז'בוטינסקי, על סדרת כתבות שפרסם. הוא היה חבר המועצה לביקורת סרטים ומחזות.
העליון היה נשוי ליעל העליון, בתו של יוסף פעמוני, שייסדה את בית הספר לאמנויות תל אביב וניהלה אותו עד מותה. באוקטובר 2002 התאבדה יעל לאחר שגילתה כי בעלה קיים קשרים מיניים עם שתי אחיות, תלמידות בבית הספר שניהלה, אחת מהן בת 14. מותה עורר הדים בציבור, הן בגלל היותה דמות מוערכת בקרב תלמידיה ובוגרי בית ספרה הן בשל נסיבות מותה.
העליון, שהיה מיוצג במשפטו על ידי עוה"ד רונאל פישר, הורשע בנובמבר 2008 בבעילה אסורה בהסכמה בקטינה ובמעשה מגונה באחותה. "בעילה" כאן היא במשמעותה בחוק העונשין, ובמקרה זה אין פירושה קיום יחסי מין מלאים. באפריל 2009 נגזר עליו עונש של 12 חודשי מאסר בפועל ושישה חודשי מאסר על תנאי, ופיצוי לנפגע עבירה בסך 15,000 ש"ח לאחות הצעירה ו-5,000 ש"ח לאחות המבוגרת. העליון ערער על חומרת העונש, אך ערעורו נדחה.
העליון נפטר באפריל 2021. הותיר אחריו בן, בת ונכדים. התגורר בתל אביב.
ספרו "רגל של בובה"

ב-1967 השתתף יעקב העליון במלחמת ששת הימים ברמת הגולן כמפקד טנק בחטיבה 37, ובקרב על מוצב תל פאחר נפצע פעמיים: בפעם הראשונה, כשעמד חשוף בצריח הטנק, ואחר-כך מפגיעה ישירה בטנק כאשר שכב לידו פצוע. הוא נזקק לניתוחים רבים ולתקופת אשפוז שנמשכה שנתיים, ונותר קטוע רגל, עיוור בעין אחת, וחבול מכוויות בכל גופו. העליון תיעד את חוויותיו האישיות מהקרבות ומהתקופה שאחריהן, את פציעתו, את ההתמודדויות היומיומיות שלו עם פרוטזה, ואת התהליך הממושך של שיקומו. לספר קרא "רגל של בובה", על שם הקמע שנטל בצאתו לקרב – רגל של בובה של בתו הקטנה. הספר יצא לאור ביוני 1973, וחודשים ספורים אחר-כך הפך לרב-מכר, בין היתר בקרב פצועי מלחמת יום הכיפורים. הספר, שיצא ב-16 מהדורות, נחשב אחד מספרי המורשת המרכזיים של מלחמת ששת הימים.
הערות שוליים

↑  יעקב העליון באתר GRAVEZ
↑  יעל העליון גילתה על מעשי בעלה והתאבדה, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2008
 התאבדות יעל העליון: המשטרה בודקת מידע חדש, באתר וואלה, 21 באוקטובר 2002
↑  פ 6606/02 מדינת ישראל נגד יעקב העליון, ניתן ב-11.11.2008
↑  עדי שמחוביץ‏, מאסר לעיתונאי יעקב העליון, באתר וואלה, 20 באפריל 2009
↑  ע"פ (ת"א) 7522/09 יעקב העליון נגד מדינת ישראל, ניתן ב-9.12.2009
↑  יעקב העליון, חזרתי אליך תל-פאחר, מעריב, 7 ביוני 1968, המשך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296516805171  ISNI: 0000 0000 7007 5324  LCCN: no2020141357  NLA: 35589677  Trove: 1006125  VIAF: 97404712   WorldCat (עם VIAF): 97404712
סאדקין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 ביוני 1923 אמרוהה, הודו 
 פטירה:  10 בפברואר 1987 (בגיל 63) קראצ'י, פקיסטן 
 תחום יצירה:  ציור, קליגרפיה
 יצירות ידועות:  אוצר הזמן, האבולוציה של האנושות, שמיים וארץ
 פרסים והוקרה:  פרס גאווה בהופעה  סיטרה א-אימטיאז 
 www.sadequain.foundation.com
 
סאדקין היה כינויו של סיד סאדִקַיְן אחמד נקווי (באורדו: سیّد صادِقَین احمد نقوی; 30 ביוני 1923–10 בפברואר 1987), אמן פקיסטני שנודע בזכות כישורי הקליגרפיה והציור שלו. הוא נחשב לאחד מטובי הציירים והקליגרפים בפקיסטן. הוא גם חיבר שירה, בעיקר מרובעים, בדומה לעומר ח'יאם וסרמד כאשאני.
ביוגרפיה

סאדקין נולד באמרוהה למשפחת אמני קליגרפיה. בסוף שנות הארבעים של המאה ה-20 הוא הצטרף לתנועת הסופרים והאמנים הפרוגרסיביים. חוסיין שהיד סוהרוורדי, ראש הממשלה, שימש כפטרונו. סאדקין בילה זמן מה בפריז, שם הרחיב את אופקיו וידיעותיו.
סאדקין השתייך לזרם אמנותי באסלאם שהתפתח בצפון אפריקה ובאסיה בשנות החמישים של המאה ה-20 - זרם החורופיה. בזרם אמנותי זה ניסו האמנים לשלב צורות אמנותיות מסורתיות, בעיקר קליגרפיה, עם אלמנטים צורניים מודרניים. אמני החורופיה דחו את התפיסות המערביות את האמנות וניסו ליצור שפה אמנותית חדשה שתשקף את התרבות והמורשת המיוחדת להם. אמני החורופיה הצליחו להשתמש בקליגרפיה ככלי אסתטי מודרני וייחודי.
סאדקין צייר בקליגרפיה מיצירותיהם של ע'אלב, אקבאל ופאיז, כמו גם אייר את ספריו של אלבר קאמי.
ציורי קיר

חלק ניכר מעבודתו נעשה כציורי קיר גדולים במבנים ציבוריים או בשטחים הפתוחים לקהל; הוא נמנע במודע מלצייר ציורים שיישארו ספונים בחדריהם הפרטיים של אנשים עשירים, ואף תרם רבות מיצירותיו לטובת הציבור. חלק מציורי הקיר שלו נמצאים במקומות הבאים:
המשרד הראשי של הבנק הלאומי של פקיסטן - "אוצר הזמן" (1961)
תחנת הכוח בסכר מנגלא - "הסאגה של העבודה"
אולם הכניסה במוזיאון לאהור - "אבולוציה של האנושות"
האוניברסיטה המוסלמית בעליגר
האוניברסיטה ההינדית בואראנסי
המכון הגאולוגי של הודו
אולם פרר בקראצ'י - "שמיים וארץ"; סאדקין נפטר לפני שהספיק להשלים את היצירה
תחנת כוח באבו דאבי
ספריית אוניברסיטת פנג'אב
קרן סאדקין

ארגון שלא למטרות רווח שמטרתו להפיץ את אמנותו של סאדקין בציבור.[דרושה הבהרה] הקרן פרסמה ספרים וקטלוגים רבים העוסקים ביצירותיו של סאדקין, והיא מארגנת תערוכות אמנות בהן מוצגות יצירותיו השונות.
פרסים והוקרה

1960 - עיטור הצטיינות מטעם ממשלת פקיסטן
1961 - פרס הביאנלה של פריז
1962 - פרס הביצוע מטעם נשיא פקיסטן
1975 - פרס תרבות מטעם ממשלת אוסטרליה
1980 - כוכב ההצטיינות מטעם ממשלת פקיסטן
2000 - הקמת מכון סאדקין לאמנות וטכנולוגית מידע
2003 - פורסם הקטלוג The Holy Sinner: Sadequain, כרך בן 700 עמ' השוקל יותר מ-10 ק"ג, בהוצאת מוזיאון ארמון מוהאטה
2006 - דואר פקיסטן הנפיק דף בולים לכבוד עשרה אמנים פקיסטניים נודעים, ביניהם גם סאדקין
2007 - דודל לכבוד יום הולדתו ה-87
הערות שוליים

↑  Iftikhar Dadi, Modernism and the Art of Muslim South Asia, Uni. of North Carolina Press, 2010, 170-171.
↑  Nadia Mavrakis, "The Hurufiyah Art Movement in Middle Eastern Art", McGill Journal of Middle Eastern Studies Blog.
↑  I. Dadi, Modernism and the Art of Muslim South Asia, 134-135.
↑  I. Dadi, Modernism and the Art of Muslim South Asia, 158.
↑  Sonia Malik, "Sadequain mural: Long process of restoration begins", The Express Tribune (10 September 2012).
↑  עמוד הבית של קרן סאדקין.
↑  אודות הספר באתר artsandculture.google.com.
↑  "דואר פקיסטן מנציח אמנים".
↑  הסבר על הדודל.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb145276815 (data)  GND: 1145626025  ISNI: 0000 0000 8103 8908  LCCN: n84202622  NTA: 355260298  RKD: 322198  SUDOC: 195000986  ULAN: 500123053  VIAF: 24836977   WorldCat (עם VIAF): 24836977 
פרט מתוך "שמיים וארץ", אולם פרר
פרט מתוך "שמיים וארץ", אולם פרר
ועדת השרים להצטיידות

ועדת שרים לעניין אישור תוכניות פיתוח והצטיידות של מערכת הביטחון המכונה בקצרה "ועדת השרים להצטיידות" היא ועדה בממשלת ישראל, בראשות ראש הממשלה המוסמכת לאשר רכישת ציוד צבאי או תוכנית פיתוח לצה"ל, הוועדה דנה בעיקר בצורך הצבאי בציוד, האם יש לו חלופות אפשריות, מה יהיו ההשלכות של הציוד על תקציב מערכת הביטחון בשנים שלאחר האישור, כיצד ימומן וכו'.
הוועדה מתכנסת לאשר תוכניות פיתוח או הצטיידות צבאית רק כאשר מדובר על סכומים הגבוהים מכ-500 מיליון שקלים כאשר יש תקציב מדינה רב-שנתי או 200 מיליון שקלים במקרה ויש תקציב מדינה שנתי.