stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קבר תות ענח' אמון
תיאוריות וספקולציות > הקבר וכלי הקבורה

התיאוריה הזו מורכבת משני חלקים. על פי חלקה הראשון, חלק גדול מכלי הקבורה שנמצאו בקבר תות ענח' אמון לא היו שייכים לו. על פי החלק השני, תות ענח' אמון נקבר בקבר שלא יועד לו.
הארכאולוג ניקולס ריבס טוען שבדיקה מעמיקה של החפצים שנמצאו בקבר, מראה שהם אינם עשויים עבור תות ענח' אמון, בעיקר מסכת המוות שיש מאחוריה סמנים שהמסכה שונתה. השערה שהועלתה היא שבקבר נטמנו הרבה מאוצרות אל-עמארנה, העיר שנהרסה בעקבות מות אחנתון והשבת הדת הישנה, הסוגדת לאמון בידי תות ענח' אמון (לשעבר, תות ענח' אתון). פריט תומך בהשערה זו הוא העיטור על גב הכיסא המתאר את המלך ואשתו תחת האל אתון (קרני השמש).לכך יש לצרף את קיום קבר KV55, שהתגלה לפני גילוי KV62 ושהכיל מומיה שנגלה בינה ובין תות ענח' אמון קשר DNA, יש שמשערים שחלק מהרכוש שנאגר שם, נוצל עבור קברו של תות ענח' אמון.
מותו המוקדם של המלך הצעיר, בגיל 19, ללא יורשים, השאיר את הממלכה בבעיה. אחד השואפים לכתר היה איי – איש שלטון בכיר, עוד מתקופת שלטונו של אחנתון. הוא היה חייב להספיק לקבור את המלך בזמן כדי למנוע ממתחרהו, חורם ח'ב, לחזור מהקרבות נגד החיתים ולטעון לכתר.
לפי המנהג המצרי הקדום, היה צריך להביא לקבורה את המלך תוך 70 יום מיום המוות. הוא חייב להיות מצויד היטב לחיים שאחרי המוות, שכן תפקידו לדאוג בעולם הבא, לשלמות העולם הזה. בניית קבר הראוי לפרעה וציודו, לא הייתה משימה שהתאימה ללוח הזמנים הזה. היו מספר סימנים של תהליך מואץ ולא שלם:
תהליך המומיפיקציה היה פחות יסודי מהתהליך שהיה מוכר בשושלת ה-18. הפתח בגוף שנועד להוציא את האיברים הפנימיים היה הרבה יותר גדול ולא ברור אם הלב נשאר בתוך המומיה כפי שנדרש
הגופה הראתה סימנים של השהיה של תהליך הייבוש ולכן המומיפיקציה לא הייתה מושלמת
תות ענח' אמון נקבר בקבר קטן ולא יאה למעמדו. ייתכן ותות ענח' אמון התחיל להכין לעצמו קבר מפואר, כיאה לפרעה. אבל הוא לא היה מוכן. איי החליט לקבור את המלך בקבר הקטן שהוא הכין לעצמו, ולנכס לעצמו את הקבר של תות, דבר שיחזק את מעמדו כפרעה בעל קבר מפואר
על פי ניסויים שביצעו חוקרים בחומרים דומים, הסרקופג העשוי גרניט לא יכול היה להיות מוכן בזמן הקצר מאז מותו. איכות הפיסול של האלות שמקיפות אותו, ירדה בחלק התחתון שלו. נמצאו סימנים של טשטוש הכתוב על הסרקופג. ייתכן שהוא הוכן עבור מי מהמלכים הקודמים לו.
כל זה הוליך למסקנה שהקבר על תכולתו יועד למישהו אחר. במסגרת הניסיון להסיק עבור מי הוא יועד וכיצד נקבר המלך הצעיר בקבר זה, ניקולס ריבס (אנ'), בחן את התכשיטים שנמצאו בקבר. הוא מצא כרטושים עם שמו של אחנתון. הוא בדק לאיזה פרעה היה כיסוי ראש דומה לזה שמופיע על מסכת המוות ומצא דמיון רק לכיסוי הראש של אחנתון.
הריסת המקדשים בידי אחנתון כחלק מהמהפכה הדתית שלו, הייתה מלווה במשבר רוחני וכלכלי במצרים. איי ידע שעליו למחוק את זכר אל-עמארנה. הטמנת האוצרות שהובאו משם, בקבר הייתה פתרון נוח לשתי הבעיות שניצבו בפניו.
בדת המצרית הקדומה, מי שמנהל את טקס פתיחת הפה של המלך המת הוא יורשו. בעיטור שעל הקיר, על יד האיש שפותח את הפה של המלך ,יש כרטוש עם שמו של איי, כלומר זהו אקט של לגיטימציה של תפיסת השלטון.
מכל זה, מנסים להסיק שתות ענח' אמון נקבר בחופזה, בקבר לא לו, עם חפצים של אל-עמארנה על ידי איי, כדי למהר ולתפוס את השלטון.
תיאוריות וספקולציות > הפגיון המטאוריטי

על פי התיאוריה הזו, פגיון הברזל שנמצא בקבר יוצר מחומרים שהגיעו ממטאוריט, או שהובא למצרים ממקום אחר.
בקברו של תות ענח' אמון נמצאו מספר פריטי סגסוגות ברזל כולל פגיון. עיבוד הברזל לא היה נפוץ והטכנולוגיה לא הייתה ידועה באותה תקופה במצרים. מחקר משנת 2016 העלה כי הפגיון שנקבר עם תות ענח' אמון עשוי מברזל מטאוריטי בעל יחסי מתכות דומות (ברזל, ניקל וקובלט) ליחסי הברזל שהתגלו במטאוריט שהתגלה בסמוך ונקרא על שם מקום הימצאו – נווה המדבר אל-ח'ארגה (אנ').
הקבר בהווה

הקבר פתוח לציבור בעמק המלכים. מספר המבקרים הוגבל ל-400 ביום בשנת 2008. פרויקט לשימור וניהול הקבר בוצע על ידי מכון גטי לשימור. בשנת 2009 החלה קרן Factum לטכנולוגיה דיגיטלית ביצירת העתק של הקבר, שנפתח לציבור כקילומטר וחצי מהמקור בשנת 2014. מכון גטי השלים את עבודתו בשנת 2019.
בשנת 2009 עבר הקבר שיפוץ שנמשך כ-10 שנים, שנועד לנקות את הקירות מנזקי הזמן. ב-2019 נפתח שוב הקבר לציבור.
ראו גם

עמק המלכים
הווארד קרטר
ג'ורג' הרברט, הרוזן החמישי מקרנארבון
תות ענח' אמון
קללת הפרעונים
מצרים העתיקה
דת מצרים העתיקה בתקופת הממלכה החדשה
אחנתון
אל-עמארנה
לקריאה נוספת

Carter, Howard & Mace, Arthur C. The Discovery of the Tomb of Tutankhamen
תולדות מצרים הפרעונית, ד"ר גילי חסקין
שיטות מומיפיקציה, אנציקלופדיה בריטניקה (אנגלית)
הגר והמלאך (קרל פבריציוס)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  קארל פבריציוס 
 תאריך יצירה:  שנות ה־40 של המאה ה־17 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  136 ס״מ 
 גובה:  158 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  CF-100 (Leiden Collection) 
 מיקום:  Leiden Collection
 
הגר והמלאך הוא ציור מעשה ידי קרל פבריציוס, שנוצר ב-1643–1645 בקירוב. היצירה מתוארכת לתקופה שבה פבריציוס עבד בסטודיו של רמברנדט או זמן קצר לאחר מכן.
תיאור היצירה

הציור מתאר את הסיפור מתוך ספר בראשית. מכיוון שלאברהם ושרה לא היו ילדים, אברהם הוליד ילד עם הגר, שפחתה של שרה. מאחר ששרה הרגישה מושפלת, נאלצה הגר לברוח. לסיפור זה יש שתי גרסאות בתנ"ך. בגרסה הראשונה הגר בהריון ובורחת מפני שרה לאחר שזו מענה אותה. בדרך מופיע בפניה מלאך ושולח אותה חזרה אל גבירתה, תוך הבטחה שבנה, ישמעאל, יהיה אב לשושלת גדולה.
בגרסה השנייה, הנפוצה יותר באמנות, ישמעאל כבר נולד והוא זה שלועג לבנה, יצחק. בעקבות זאת, שרה מבקשת מאברהם לגרש את הגר ובנה למדבר. אברהם נותן להם "לֶחֶם וְחֵמַת מַיִם". כשהמים נגמרים, הגר משליכה את בנה תחת שיח משום שאינה מסוגלת לראותו גווע מצמא. היא מתרחקת ממנו "הַרְחֵק כִּמְטַחֲוֵי קֶשֶׁת", יושבת, מרימה את קולה ובוכה. אז מופיע בפניה מלאך המבשר לה את אותה הבטחה. אלוהים פקח "אֶת-עֵינֶיהָ, וַתֵּרֶא בְּאֵר מָיִם; וַתֵּלֶךְ וַתְּמַלֵּא אֶת-הַחֵמֶת, מַיִם, וַתַּשְׁקְ, אֶת-הַנָּעַר".
מכיוון שישמעאל והמקור חסרים במבט ראשון, חשבו זה מכבר שפבריציוס תיאר את הגרסה הראשונה של הסיפור, אך במהלך שחזור ב-2012 התגלתה ההשתקפות העדינה שבה ציין פבריציוס את המקור שהמלאך מתגלה להגר.
במשך זמן רב סברו שפבריציוס תיאר את הגרסה הראשונה של הסיפור, שכן נראה היה שישמעאל והבאר נעדרים מהציור. אך במהלך שחזור בשנת 2012 התגלתה השתקפות עדינה המעידה על נוכחות הבאר שהמלאך חושף בפני הגר. נראה שלפבריטיוס הייתה העדפה ליצור מתח בדרך זו.
סביב 1650 צייר פרדיננד בול, אחד מתלמידיו הראשונים של רמברנדט, גרסה משלו לסיפור, שהושפעה מהציור של פבריציוס. שניהם ממקדים את תשומת הלב בהגר ובמלאך, אך קיים הבדל רגשי ודרמטי בין היצירות. אצל בול, הגר והמלאך משוחחים באופן פעיל, והבאר מוצגת באופן ברור, בעוד שפבריציוס יוצר מתח: הצופה רואה את המלאך מתקרב, אך הגר טרם הבחינה בו. נראה כי פבריציוס העדיף ליצור מתח באופן זה, שכן בכל ציורי ההיסטוריה המוקדמים שלו הוא מציג את הרגע שלפני השיא: לזרוס מתחיל לעלות אך טרם ראה את ישו, הרה מביטה לאחור בבהלה, אגלאורוס על סף הפיכתה לאבן, וארגוס הישן נדמה כמגיש את צווארו למרקוריוס שיערוף את ראשו. טכניקה דומה מופיעה בציור המאוחר שלו "הזקיף", שבו כלבו של החייל ממתין בסבלנות להתעוררות אדונו.
טכניקה

גם מבחינה טכנית קיימים הבדלים בין יצירותיהם של פבריציוס ובול. בעוד שאצל בול הן הגר והן המלאך מצוירים באופן ריאליסטי באופן שווה, פבריציוס יוצר הבחנה ברורה בין הריאליזם הארצי של בגדי הגר, גזע העץ המכוסה בצמחייה והחמת, לבין הדמות העל-טבעית של המלאך, בעל ההילה הצבעונית והגלימה השקופה כמעט. תנוחת המלאך ככל הנראה מבוססת על תחריט מאת רמברנדט המתאר את ראשית הסיפור. נראה שפבריציוס ביסס את תנוחת המלאך על תחריט של רמברנדט המתאר את תחילת הסיפור.
מקור וייחוס

ייתכן שזהו הציור שהיה באוסף פיטר סיקס ונמכר באמסטרדם ב-2 בספטמבר 1704 כ"המלאך עם הגר" מאת פרדיננד בול.
היצירה נמצאה באוסף שנבורן-בוכהיים בווינה לפחות משנת 1746 (כאשר יוחסה לרמברנדט). בין השנים 1956–2010 הייתה בהשאלה ממושכת לגלריה ברזידנץ בזלצבורג. בשנת 2011 נרכשה על ידי The Leiden Collection (ניו יורק), שהשאילה אותה למוזיאון המטרופוליטן בניו יורק בין השנים 2013–2016.
במהלך השנים יוחס הציור לרמברנדט, פרדיננד בול וגוברט פלינק. לאחר גילוי הציור החתום "מרקוריוס וארגוס" בשנת 1985, יוחסה היצירה לראשונה לפבריציוס. בשנת 2005 התגלו באמצעות טכנולוגיית אינפרה-אדום עקבות חתימתו של קרל פבריציוס, ובכך הוסרה הספקנות שהעלו חלק מההיסטוריונים של האמנות".
הערות שוליים

↑  "Signaturen van Fabritius ontdekt". De Volkskrant. 5 בינואר 2005. אורכב מ-המקור ב-2020-04-07. נבדק ב-6 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKDimages ID: 102605 
פרדיננד בול, "הגר פוגשת את המלאך במדבר", בסביבות 1650, המוזיאון הלאומי, גדנסק
רמברנדט, "אברהם מגרש את הגר וישמעאל", תחריט, 1637, הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון די. סי.
יעקב בן ציון מנדלסון

הרב יעקב בן ציון הכהן מנדלסון (ט"ו בתשרי ה'תרל"ו, 14 בנובמבר 1875 – י"ב באב ה'תש"א, 5 באוגוסט 1941) היה רב בריטי-אמריקני שכיהן כרב בלידס, בגייטסהד, בגלאזגו, ובניוארק, מראשי "אגודת הרבנים" ומחבר ספרים.
תולדות חייו

נולד בקרייזבורג למנחם וביילה רחל. שם משפחתו המקורי היה מרון (לעיתים נעשה שימוש בצורה "לבית מרון"). למד בישיבה בעירו אצל הרב גדליה הרץ, בישיבה בדוינסק אצל הרב קאפיל מרגליות וב"קיבוץ" באיישישוק, אך עיקר לימודו היה בישיבה בקרייזבורג אצל הרב בנימין לייב, שממנו נסמך לרבנות. כמו כן, בידי הרב אליהו פוסק והרב עקיבא הכהן מאטלין אב"ד היינא. התארס עם בת דודתו פייגא (פאני) בת חיים יצחק סקיי, אך הנישואין נדחו בשל גיוסו בכוח לצבא הרוסי, שממנו ערק בשל קשיים בניהול אורח חיים יהודי דתי. בעקבות כך הוא שינה את שם משפחתו למנדלסון (על שם אביו), ונאלץ לברוח מרוסיה, ובשנת ה'תרנ"ט (1899) נמלט ללונדון. בגיל 22 החל לשמש כרב ודיין בבית הכנסת "חברת תורה" בלידס.
בשנת ה'תרס"ד (1904) התמנה כרבה של גייטסהד, ובשנת ה'תרס"ו (1906) נבחר לרבה של גלאזגו. אחת מפעולותיו בגלאזגו הייתה מלחמתו בקרטל המצות בעיר שהוביל לעליית מחירי המצות. הרב מנדלסון שכר בעצמו מפעל לביסקוויטים, הכשיר אותו לפסח ואפה בו מצות, שאותן מכר במחיר מוזל כדי לשבור את הקרטל.
בשנת ה'תרע"ה (1915), לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה היגר לארצות הברית מחשש שבנו יגוייס לצבא הבריטי. הוא השתקע בניוארק, ניו ג'רזי, שבה חי את שארית חייו. בשנת ה'תרע"ט (1919) התמנה לרב קהילת "תפארת ישראל" של יוצאי בריסק דליטא. בשנת ה'תרפ"א (1921) התמנה לממונה על הכשרות בעיר, והפך בכך ל"רב הכולל". בתחילה הוא פעל מבתי כנסת שונים: "עדת ישראל", "בני יעקב - אנשי גליציה" ולבסוף ייסד בשנת ה'תרצ"ד (1934) את בית הכנסת "בית מדרש הגדול". בין תלמידיו היה הרב גדליה דב שוורץ. בין שאר פעולותיו כרב היו רכישת חלקה לקהילה האורתודוקסית בבית הקברות היהודי צפון ארלינגטון בניו ג'רזי. יריבות קשה שררה בין מערכת הכשרות שלו לבין המערכת המתחרה שהקים הרב יוסף קונביץ, והיא הגיעה עד לדין תורה, כשהרב מנדלסון מגובה בתמיכתם של רבנים רבים. מחלוקת נוספת התעוררה כשהתיר במקרה מסוים לאכול משחיטתו של שוחט שאיננו שומר שבת, פסק שגרר תגובה מאת הרב שמעון יהודה הכהן שקופ. התכתב עם רבנים בולטים באירופה, בהם הרבנים מלכיאל צבי טננבוים ויחיאל מיכל הלוי אפשטיין. הרב צבי פסח פרנק התכתב עמו כשהיה צעיר.
הוא הצטרף לאגודת הרבנים, שבה נחשב למומחה לענייני כשרות, ונבחר לסגן נשיא באחת מאסיפות הארגון. הוא נאם מספר פעמים בכינוסי הרבנים, ובוועידת הארגון שהתכנסה בספטמבר 1940, יצא בקריאה ליהודי ארצות הברית לסייע לפליטים יהודים ממלחמת העולם השנייה שהשתוללה אז באירופה.
נפטר בי"ב באב ה'תש"א 5 באוגוסט 1941, ונקבר בחלקה האורתודקסית שייסד בבית הקברות בניוארק.
משפחתו

הרב מנדלסון נישא לבת דודתו פייגע (פאני) בת הרב חיים יצחק סקיי (נפטרה ב-1971). לבני הזוג נולדו אחד עשר ילדים. רבים מצאצאיו מחזיקים בעמדות מפתח בתחומי הרבנות, הכשרות והחזנות בארצות הברית ובקנדה. בהם:
בנו הארי חזר לשם המשפחה המקורי מוריין. ייסד את קהילת ישראל הצעיר בניוארק.
בנו נתן נחמיה היה חזן במונטריאול.
בנו הרב ברוך פסח חיבר את הספר "הערות כהן בעבודתו" על הש"ס.
כתביו

שערי ציון (לידס, תרס"ג) - על מסכתות ברכות, שבת, ביצה, תענית, חגיגה, גיטין וקידושין. הספר זכה להסכמה מאת הרב שלמה הכהן מוילנה.
ספר הציד (לידס תרס"ד) על הלכות כיסוי הדם.
מדרש יעבץ (גלאזגו, 1911) - הלכה ואגדה בספר בראשית.
משנת יעבץ (לידס, 1903) סיכום פסקי ההלכה של סוגיות התלמוד במסכת חגיגה.
משנת יעבץ
כרך א: על ברייתא דאנדרוגינוס.
כרך ב: חידושים על התלמוד.
כרך ג: שאלות ותשובות וקונטרס "דברי ריבות".
כמה מחידושיו נדפסו ב"המאסף" שנה ז חוברת ט סימן פו (חלק א של התשובה).
לקריאה נוספת

הקדמה לספר מדרש יעב"ץ
American Jewish Year Book 1943 עמוד 342 (באנגלית).
הרב אברהם הלוי שישא, מכתב בדברי תורה מהגאון ר' שמעון יהודה הכהן שקאפ, מוריה שנה שמינית גיליון ו-ז (צ0צא), כסלו תשל"ט, עמ' כח-לב.
הערות שוליים

↑  מסורת משפחתית מייחסת שם זה למוצאה של המשפחה ממגורשי ספרד.
↑  הרב שמעון יהודה הכהן שקאפ, בעניין שחיטת מומר לחללל שבת, מוריה צ-צא, כסלו תשל"ט, עמ' לג-לד.
↑  יעקב בן ציון מנדלסון, מדרש יעב"ץ בראשית עמ' קלה, באתר היברובוקס.
↑  צבי פסח פרנק, הר צבי חושן משפט (חלק ו) סימן צ, באתר היברובוקס. שם כתוב בטעות שהרב מנדלסון חי בניו יורק במקום בניוארק.
↑  DEATHES OF THE WEEK, The Sentinel, 14 באוגוסט 1941.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311632405171  ISNI: 0000 0004 0309 2932  LCCN: nr96036499  VIAF: 298982178   WorldCat (עם VIAF): 298982178
שמואל יצחק הילמן

| --- | --- |

הרב שמואל יצחק הילמן
 לידה:  2 ביולי 1868 י"ב בתמוז תרכ"ח קובנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1 ביוני 1953 (בגיל 84) י"ח בסיוון תשי"ג ירושלים 
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 תקופת הפעילות:  ? – 1 ביוני 1953 
 חיבוריו:  "אור הישר" - כעשרים כרכים
 
 פרסים והוקרה:  פרס הרב קוק לספרות תורנית (1948) 
 
הרב שמואל יצחק הילמן (י"ב בתמוז תרכ"ח, 2 ביולי 1868 - י"ח בסיוון תשי"ג, 1 ביוני 1953) היה הרב הראשי של גלאזגו וראב"ד לונדון, מחבר סדרת ספרי אור הישר. חמיו של הרב הראשי לישראל יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
תולדותיו

נולד בשאדובו, מחוז קובנה, ליטא, לרב אברהם חיים הילמן, מצאצאי הרב שמואל הילמן, רבה של מץ. אמו פיה רבקה הייתה מצאצאי הרב יחזקאל קצינאלפוגין, בעל "כנסת יחזקאל". בצעירותו למד תורה מדודיו, הרב מרדכי הילמן, אב"ד פסבאטין, והרב נח יעקב הילמן. למד בישיבת וולוז'ין והוסמך לרבנות על ידי הרב אליהו דוד רבינוביץ תאומים, הרב רפאל שפירא, הרב מאיר שמחה הכהן והרב יעקב דוד וילבסקי.
בשנת תר"נ (1890) נישא לחיה שיינה, בת יצחק צבי קמפנר. בשנת תרנ"ז (1897), כשהיה בן פחות משלושים, מונה לרב וראש בית דין ברזינו, פלך מינסק בבלארוס. בשנת תרס"ח (1908) היגר לבריטניה כדי לכהן כרב הראשי של גלאזגו שבסקוטלנד. בשנת תרע"ד (1914) התמנה לראב"ד לונדון. בתקופת כהונתו בלונדון פעל לסייע ליהודי בלגיה שהתגוררו כפליטים באנגליה במלחמת העולם הראשונה, ועל כך קיבל מדליית זהב מאת אלברט, מלך הבלגים. בשנת 1927 הוא פעל נגד פעילות של יוסף שפוצ'ניק בנושא עגונות.
בשנת תרצ"ד (1934) עלה לארץ ישראל והשתקע בירושלים. ייסד את ישיבת אוהל תורה בשכונת רחביה, ששימשה ככולל לאברכים תלמידי חכמים נודעים. בין חברי הכולל: הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב יוסף שלום אלישיב, הרב שמואל הלוי ואזנר, הרב בנימין יהושע זילבר והרב ברוך יצחק לוין.
את עיקר זמנו הקדיש לכתיבת סדרת ספריו – "אור הישר", המכילה כעשרים כרכים ובהם חידושים, הערות וציונים על כל ספרות המקרא, התנ"ך, המדרש, המשנה, התלמוד הבבלי, התלמוד הירושלמי והרמב"ם. בשנת תש"ח (1948) קיבל את פרס הרב קוק על שני כרכי "אור הישר" על התלמוד הירושלמי.
הרב הילמן נפטר בירושלים בשנת 1953, ונקבר בבית הקברות סנהדריה. ספדוהו חתנו הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב איסר זלמן מלצר (עמו למד בישיבת וולוז'ין), שר הדתות משה שפירא. באזכרה בלונדון נשאו דברים הרב ישראל ברודי והרב יחזקאל אברמסקי.
בתו, שרה הרצוג, הייתה אשת הרב הראשי הרצוג. בנו, דוד הילמן (1894-1974), היה אמן בלונדון, ובין השאר עיטר אחד עשר חלונות ויטראז' בבית הכנסת "רננים" בהיכל שלמה בירושלים ובמספר בתי כנסת בלונדון.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
ספרי הרב הילמן במהדורה חדשה

בשנת 2020, שיתף הרב פינחס אליעזר "פיני" דונר, רב דקהילת בוורלי הילס בארצות הברית, פעולה עם נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג, נכד של שרה הרצוג הבת של הרב הילמן, בהוצאה מחודשת של ספר שפורסם במקור בשנת 1927 על ידי הרב הילמן. הספר מכיל דרשות של הרב הילמן על ספר בראשית, וכן מספר הספדים על דמויות חשובות שנפטרו בראשית המאה העשרים.
בנוסף לתוכן המקורי, ההוצאה המחודשת כללה גם מונוגרפיה ביוגרפית בת 130 עמודים על חיי ופועלו של הרב הילמן, אשר חשפה פרטים חדשים שלא היו ידועים עד כה על הרב. הספר גם כלל הערות שוליים נרחבות על הדרשות וההספדים, עם הפניות והסברים על עבודתו של הרב הילמן.
ב-23 ביוני 2024, נפגש הרב דונר עם משלחת מבוורלי הילס בבית הנשיא הרשמי של הנשיא הרצוג בירושלים, להשקת מהדורה מחודשת של יצירתו של הרב הילמן, "אור הישר" על מסכת שבת. הספר, שפורסם במקור בשנת 1941 כחלק מספר על ארבע מסכתות, הורחב על ידי הרב דונר מהיקף של 32 עמודים על מסכת שבת לנפח של יותר מ-500 עמודים. מהדורה זו כוללת ביאורים והסברים על כל אחד מההערות של הרב הילמן על הטקסט. הנשיא הרצוג בירך על הספר החדש, וכינה אותו "הישג מדהים" ו"מחווה למורשת של סבי הגדול".
שיתוף פעולה זה בין הרב דונר לבין הנשיא הרצוג הביא לתרומה ייחודית ויקרת ערך לעולם הספרות היהודית ורבניות, וסיפק תובנות חדשות על חיי ופועלו של הרב הילמן, שהיה אחד מגדולי הרבנים של ראשית המאה העשרים. "צפה בראיון עם הרב דונר והנשיא הרצוג על הוצאתו המחודשת של ספרו של הרב הילמן". YouTube. נבדק ב-2023-05-17.
אל-אשרף סיף אל-דין קאיתבאי

| --- | --- |

 לידה:  1416? צ'רקסיה 
 פטירה:  8 באוגוסט 1496 (בגיל 80 בערך) 
 מדינה:  מצרים 
 תפקיד:  Mamluk sultan (1468–1496) 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 בן או בת זוג:  Aṣalbāy 
 
סביל קאיתבאי, הר הבית, ירושלים
אל-מלכ אל-אשרף סיף אל-דין קאיתבאי (בערבית: الأشرف سيف الدين قايت باي) (נודע גם בשם קאיתבֵּאי) היה הסולטאן הממלוכי ה-17 בשושלת הבורג'ית, מושבו היה בקהיר, מצרים, משם שלט גם על ארץ ישראל בשנים 1468–1496. הוא נחשב לגדול הסולטאנים הממלוכים. הוא שם קץ לנסיכות הטורקמנית התקיפה של שושלת ד'ו-אל-קדר בדרומה של אסיה, ולחם בהצלחה בעות'מאנים. אולם מלחמותיו דילדלו את אוצר הממלכה. קאיתביי היה שליט חזק שגילה עניין רב בנושאי דת ומדע וחי בהתנזרות מהבלי העולם. במוצאו היה צ'רקסי והובא למצרים כעבד. הסולטאן אל-אשרף סיף אל-דין ברסבאי (אנ') רכש אותו בגלל מיומנותו בירי חץ וקשת, והוא הפך  לאחד מחברי משמר ארמון המלוכה. הסולטאן אל-ט'אהר סיף אל-דין ג'קמק (אנ') שהכיר ביכולותיו הוציא אותו לחופשי והוא קיבל תפקיד בכיר בארמון. תחת שלטונם של הסולטאנים הבאים אל-אשרף סיף אל-דין אינאל אל-עילאא'י (אנ'), אל-ט'אהר סיף אל-דין ח'שקדם (אנ') ואל-ט'אהר סיף אל-דין בלבאי אל-מאיّדי (אנ') התקדם קאיתבאי בסולם הדרגות, והפך עד מהרה להיות מפקד הצבא הממלוכי. קאיתבאי זכור בעיקר בשל  מיזמי הבניה המרהיבים שמימן, וחותמו האדריכלי שהשאיר על מכה, אל-מדינה, ירושלים, דמשק, חלב, אלכסנדריה, וכל רובעיה של קהיר.
בנייה בירושלים

קאיתבאי היה בעל טעם בארכיטקטורה, והשאיר את חותמו בכל הערים בתחום ממלכתו בהם ביקר. בירושלים בה ביקר בשנת 1480 נותרו מבנים רבים שנבנו ביוזמתו ובמימונו, 2 היפים שבהם הנמצאים במערב הר הבית הם סביל קאיתבאי, ומדרסת אשרפייה.
סביל קאיתבאי נבנה עוד בשנת 1455 על ידי הסולטאן בלבאי אל-מאיّדי, ושופץ על ידי קאיתבאי בשנת 1482. הוא נבנה בסגנון של מאוזוליאומים מהתקופה הממלוכית במצרים, עם כיפה המעוטרת בערבסקות מעולם החי. הסביל נמצא במרחק 30 מטר דרומית מזרחית לשער מוכרי הכותנה, בחזיתו המזרחית, 4 מדרגות המובילות אל פתח הכניסה, ובשאר החזיתות חלונות מסורגים. בסביל, מאגר מים עם ברזי שתייה. המים מגיעים באמצעות אמת מים המגיעה מבריכות שלמה שבהרי חברון ונכנסת לעיר דרך שער השלשלת.
מדרסת אשרפיה נבנתה גם היא קודם לכן בשנת 1465, על ידי המשגיח על הר הבית ומערת המכפלה. אך בשנת 1482 ציווה קאיתבאי להורסה ולבנותה מחדש. המדרסה ממוקמת בשטח שבין שער השלשלת לבין שער מוכרי הכותנה, מערבית לסביל. מבנה המדרסה מפואר מאוד והוא עתיר עיטורים, המאפיינים את שיא האדריכלות הממלוכית כגון: קשתות, כרכובים, לולאות, סורגים ותשליבים גאומטריים.
הערות שוליים

↑  האנציקלופדיה העברית, כרך כ"ג, עמוד 811
↑  מדריך ישראל החדש: אנציקלופדיה, מסלולי טיול, כרך 12, ירושלים.
| סולטאנים ממלוכים במצרים |
| --- | --- | --- |
| סולטאנים בחרים | שג'ר א-דר • איבכ • אל-מנצור עלי • קטז • ביברס • ברקה חאן • סולמיש • קלאון • ח'ליל בן קלאון • מוחמד בן קלאון • קיטבוגה • לג'ין • ביברס אל-ג'אשנכיר |  |
| סולטאנים בורג'ים | ברקוק • ברסבאי • ג'קמק • קאיתבאי • קאנסוה אל-ע'ורי • טומאן ביי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307408305171  GND: 119375990  ISNI: 0000 0001 1557 4435  LCCN: nr92012101  NTA: 073579440  SELIBR: 223502  SUDOC: 115093443  TDVİA: kayitbay  VIAF: 98134205   WorldCat (עם VIAF): 98134205
חיים ולדר

| --- | --- |
חיים ולדר
 לידה:  15 בנובמבר 1968 כ"ד בחשוון ה'תשכ"ט חיפה, ישראל 
 התאבד:  27 בדצמבר 2021 (בגיל 53) כ"ג בטבת ה'תשפ"ב פתח תקווה, ישראל
 מדינה:  ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין סגולה, ישראל
 עיסוק:  סופר, מחנך
 מקום לימודים:  ישיבת קול תורה 
 שפות היצירה:  עברית
 יצירות בולטות:  ילדים מספרים על עצמם, אנשים מספרים על עצמם, קוראים לי צביקי גרין
 תקופת הפעילות:  1989–2021 (כ־32 שנים)
 פרסים והוקרה:  פרס ראש הממשלה "מגן הילד" מטעם המועצה הלאומית לשלום הילד
 chaimwalder.co.il
 
חיים אליעזר ולדר (כ"ד בחשוון ה'תשכ"ט, 15 בנובמבר 1968 – כ"ג בטבת ה'תשפ"ב, 27 בדצמבר 2021) היה סופר ילדים, נוער ומבוגרים חרדי־ישראלי, פובליציסט, מרצה ופעיל לרווחת הילד בחברה החרדית. חתן פרס ראש הממשלה "מגן הילד" מטעם המועצה הלאומית לשלום הילד. ייסד ושימש מנהל חינוכי של המרכז לילד ולמשפחה בעיר בני ברק.
בנובמבר 2021, פורסם תחקיר בעיתון "הארץ" ובו נטען כי ישנן עדויות ולפיהן ולדר ניצל מינית ואנס נשים, נערות ונערים. עדויות אלו הובילו לפתיחת בדיקה במשטרה ולפרסומים נוספים. בעקבות הפרשיה ולדר התאבד.
ביוגרפיה

ולדר נולד וגדל בשכונת הדר הכרמל בחיפה, לשלמה ופנינה ולדר. בילדותו השתתף במקהלת "רננו חסידים" של חיים בנט. בישיבה קטנה למד בישיבת משכן יעקב בחיפה, ובישיבה גדולה למד בישיבות קול תורה וכנסת חזקיהו.
בשנת תשמ"ט נישא. שירת כמורה חייל. לאחר שחרורו המשיך לעבוד כמחנך, ותוך כדי כך פתח בקריירה ספרותית.
משנת 1990 כתב ולדר טורי פובליציסטיקה בעיתון "יתד נאמן", שם הוא נהג לכתוב טור שבועי בשם "מול המראה" ובו העלה סוגיות שונות מן העולם החרדי ועניינים פוליטיים. מ-2013 החל לכתוב בנוסף במוסף "יתד השבוע" מדור מלווה בקריקטורה בשם "אות חיים". שידר תוכנית רדיו אישית בשם "עצות מהחיים" ברדיו קול ברמה, ובתחילת 2014 עבר להגיש את התוכנית ברדיו קול חי.
הקים רשת קייטנות לילדים בשם "ילדים מספרים על עצמם" שפעלה במשך מספר שנים בבני ברק ובירושלים.
בשנת 1997 ייסד את ה"מרכז לילד ולמשפחה" שמפעיל האגף לשירותים חברתיים של עיריית בני ברק, והוא שימש בו כמנהל חינוכי. המרכז מאתר ילדים בסיכון ומטפל בהם.
על פעילותו למען ילדים ונוער זכה בפרס ראש הממשלה "מגן הילד" לשנת 2003 של המועצה הלאומית לשלום הילד.
התגורר בבני ברק. היה נשוי לברכה, ואב לשבעה. בנו משה הוא סופר ופובליציסט. ב-2019 שכל את בנו הבכור, שהיה בן 28, בשל מחלת הסרטן.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

החל משנת 1990 שימש כפובליציסט בעיתון "יתד נאמן", שם הוא פרסם במשך כ-25 שנה את הטור "מול המראה", שעסק בסוגיות מהעולם החרדי ובעניינים פוליטיים. בשנת תשע"ג-2013 החל לכתוב במוסף "יתד השבוע" טור שבועי מלווה בקריקטורות בשם "אות חיים", העוסק בענייני חינוך, פוליטיקה ואקטואליה.
הגיש תוכנית רדיו שבועית בשם "עצות מהחיים", אשר שודרה תחילה ברדיו קול ברמה, ועד להתאבדותו שודרה ברדיו קול חי.
בשנת 1997 הצטרף לאגף הרווחה בעיריית בני ברק והקים את "המרכז לילד ולמשפחה", יחד עם הרלט מויאל, מנהלת אגף הרווחה ואנשי מקצוע נוספים. במסגרת פעילותו במרכז לילד ולמשפחה, עסק בייעוץ חינוכי פרטני להורים, לנוער ולילדים והתמקד בפתרון סוגיות ובעיות חינוכיות וחברתיות אשר הובאו בפניו. חיים ולדר ניהל את "המרכז לילד ולמשפחה" מאז הקמתו, יחד עם אורלי שלנג.
ביוגרפיה > עמדותיו וגישתו החינוכית

באוגוסט 1996 מתח ולדר ביקורת על בית המשפט העליון ונשיאו אהרן ברק, שנטל לדבריו את מושכות השלטון במדינה באמצעות שיטת האקטיביזם השיפוטי. לדבריו, לציבור החרדי יש זכות לחיות את חייו מבלי שינסו להתערב בתכנים ובדרך החינוך הייחודית שלו. עם זאת, ולדר תמך במציאת דרכים של הידברות וקירוב. כך למשל כתב שמי שאינם עומדים בצפירה בימי הזיכרון מתגרים בציבור החילוני. במאמר שכתב ביתד נאמן הסביר שעל אף שאינו רואה ערך עצמי בעמידה בצפירה, בכל זאת יש לעמוד "למען כבודם של החיים", והשווה זאת לנסיעה של חילונים בשבת בתוך רחוב חרדי.
אף על פי שספריו קוראים לפתיחות רגשית ואישית, ולדר התבטא בשמרנות בכל הנוגע להשקפת הציבור החרדי. הוא קרא להישארות של אברכים בכוללים, להימנעות משימוש בטלפונים סלולריים בקרב ילדים ונוער ודחיית מנהגם של צעירים חרדיים להוציא רישיון נהיגה לפני הנישואין.
ולדר הצביע על תהליך התדרדרות הילדים והנוער בישראל ושאר העולם, כתוצאה מפריצת גבולות וסמכויות בקרב ההורים והמחנכים. מאידך גיסא, הצביע על סגירות רגשית, וחוסר יכולת הבעה, כסיבה עיקרית לנשירת ילדים. בסדרת ספריו "עצות מהחיים" הציע להורים לעודד פתיחות רגשית אצל ילדיהם ולתת לגיטימציה להבעת רגשות ואף לדעות שונות ולחשיבה מקורית, ומאידך לשמור על מעמדם של ההורים והמורים כמובילי דרך וכבעלי סמכות
במאי 2013 פרסם מאמר ביתד נאמן, המתריע על ההסתה המתנהלת כנגד הציבור החרדי. במאמר השווה דברים שכתב יאיר לפיד על הציבור החרדי לתוכן נאום של אדולף היטלר על היהודים. בנובמבר 2016 השווה ולדר, במאמר שפורסם ב"יתד נאמן", את השמאל הפוליטי לסרטן. דבריו עוררו סערה והוא התנצל על ההשוואה.
ביוני 2017 פרסם מאמר על הגבלות התוכן בספרות החרדית, ובו כתב שגם חברות ליברליות מצנזרות דעות ותכנים המנוגדים להשקפותיהן.