stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי אוסטרליה–טאיוואן
היסטוריה > לפני 1972

לפני 1941 תוארו היחסים בין הרפובליקה הסינית לאוסטרליה כ"אפיזודיים". אחת הסיבות לכך הייתה הסתמכותה של אוסטרליה על בריטניה, שכן רק בשנת 1923 העניקה בריטניה את הסכמתה לכריתת חוזים עם מדינות זרות. לאחר מכן, אוסטרליה שלחה את השגריר הראשון שלה לסין, סר פרדריק אגלסטון, ב-20 באוקטובר 1941. השגרירות שבסיסה בצ'ונגצ'ינג הייתה המקום השלישי שבו ביססה אוסטרליה נציגות דיפלומטית לאחר לונדון ווושינגטון די. סי..
יחסי אוסטרליה עם ROC התקיימו בין השנים 1949 ל-1971 והיא תמכה בטענת טאיוואן לגבי 'שאלת סין', מונח ששימש להקיף את 'התחרות בין שתי רשויות מתחרות, שכל אחת מהן טוענת כי היא מייצגת את סין האחת'. מאז שנת 1949 סין התעקשה שטאיוואן היא חלק מ-PRC, בעוד שטאיוואן טענה שהיא מדינה עצמאית. בין השנים 1949 ל-1971, טאיוואן והארגונים המסונפים אליה יוצגו באו"ם על ידי פקידי הרפובליקה הסינית בטאיפיי. תחת תואר זה, טייוואן נכנסה והפכה לחלק ממספר חוזים וכנסים רב-צדדיים בחסות האו"ם וגופים אחרים, למרות שמדינות מסוימות, בעיקר בגוש המזרחי, התנגדו ליכולתה החוקית של טאיוואן להתקשר בהסדרים כאלה.
המדיניות האוסטרלית כלפי טייוואן לפני 1972 תוארה כמדינת אמביוולנטיות. במהלך שנות החמישים היחסים של אוסטרליה עם טייוואן לא היו קרובים במיוחד. היו 'יחסים דיפלומטיים רשמיים' מכיוון שאוסטרליה לא האמינה במדיניות סין האחת בשלב זה, וכמה פקידים אוסטרלים ביקרו בטאיוואן בתקופה זו.  אלה כללו את סר ארתור טנג', המזכיר לענייני חוץ באוקטובר 1957 והסנטור ג'ון גורטון בנובמבר 1960. אף על פי כן, טאיוואן סירבה למנות שגריר בין השנים 1951–1959 במחאה על אדישותה של אוסטרליה כלפי טאיוואן.
ב-11 ביוני 1966 הקימה ממשלת אוסטרליה הליברלית בראשות הרולד הולט, שגרירות בטאיפיי. זו הייתה החלטה יוצאת דופן בהתחשב באקלים החברתי-פוליטי באותה תקופה. בתקופה זו, הגוש הסובייטי, הודו, פקיסטן, בורמה וצרפת הכירו רשמית ב-PRC. ההחלטה של אוסטרליה לצאת נגד הזרם הדיפלומטי הבינלאומי נבעה משילוב של סנטימנט אנטי-קומוניסטי, השתתפות אוסטרליה במלחמת וייטנאם והקשר ההדוק של אוסטרליה עם ארצות הברית.
למרות המתחים הללו, היחסים הכלכליים של אוסטרליה עם סין גדלו משמעותית. במהלך שנות החמישים והשישים נוצרו יחסי סחר חזקים, כאשר היצוא האוסטרלי שכלל בעיקר צמר, ברזל ומאוחר יותר חיטה. בשנת 1956 נשלח נציב סחר אוסטרלי לטייפה לשקול את פיתוח הסחר בין טאיוואן לאוסטרליה. בנובמבר 1958 ובמרץ 1959 נשלח יועץ מסחרי ממנילה לטאיפיי בהוראות קנברה לחיזוק היחסים בין שתי המדינות.
היסטוריה > 1972–1990

עניינים בינלאומיים בשנת 1971 תרמו להחלטה של אוסטרליה להכיר רשמית ב-PRC. בתקופה זו התקיימה סדרה של תנועות העצמאות של איי האוקיינוס השקט, והאו"ם החליט לדחות את התביעה של הרפובליקה הסינית (טייוואן) למדינה עצמאית. בעקבות הודעה זו אומצה מדיניות של אי-התערבות בסוגיות טאיוואן על ידי האו"ם, שהצהירה כי מדובר בבעיה פנימית שיש לפתור אותה על ידי סין. אוסטרליה עקבה אחר האווירה הפוליטית הכללית של אז בהכרה בבייג'ינג, שהגיעה לשיאה ב"קומוניקט המשותף" ב-21 בדצמבר עם סין. השפה הטכנית והמונחים המוסכמים במסמך זה נוצלו גם על ידי הצהרות בין סין לבין קנדה, איטליה ומדינות אחרות.
בעקבות הקומוניקט המשותף עם הרפובליקה העממית של סין, הופסקו הקשרים הדיפלומטיים הרשמיים עם טאיוואן, וממשלת אוסטרליה אף אסרה על פקידים ובעלי דרכון מדיני לבקר בטאייואן. ארגון לא רשמי המכונה "אגודת סין ללא אוסטרליה", בראשות חבר הפרלמנט של ניו סאות' ויילס, דאגלס דרבי, הקים משרד בשנת 1974 למתן שירותים לאוסטרלים המבקרים בטאיוואן.
מאוחר יותר התחדשו היחסים באופן לא רשמי. בשנת 1981 הוקם בטאיוואן משרד המסחר והתעשייה האוסטרלי (ACIO), שפעל כארגון לא רשמי של נציגי סחר, כמו גם בקידום תיירים ובקשת אשרות. היא ממוקמת בקנברה כדי לספק חיבור פעיל בין המגזר העסקי למחלקות הממשלה לבין ACIO. באוקטובר 1988 הוקם שירות השוק של טייוואן (TMS) במטרה להקים ארגון אוסטרלי דומה ל-ACIO בטאיוואן.
במרץ 1990 הוקם מרכז חינוך אוסטרלי בטאיפיי במטרה לקדם חילופי סטודנטים ותרבות הדדיים. בנוסף, החל משנת 1989 טאיוואן החלה להתמקד במדיניות של 'דיפלומטיה גמישה', שכללה דגש על יצירת יחסים בלתי פורמליים או 'יחסים מהותיים' ולא יחסים דיפלומטיים פורמליים. מדיניות זו התגלמה ביצירת משרדים כלכליים ותרבותיים של טייפה במדינות שונות, עם יותר מ-50 משרדים כאלה הממוקמים כיום ברחבי העולם.
אוסטרליה וטאיוואן השתמשו במסמכים אחרים שלא היו מחייבים מבחינה טכנית כדי לפתח את היחסים הלא רשמיים שלהם. אלה כללו מזכרי הבנות, אשר על פי חוק אוסטרליה אינם מסמכים שעליהם חלה אמנת וינה בחוק האמנות. במקום זאת, הסכמים כאלה מעודדים יחסים בין מדינות על בסיס "מוסרי ופוליטי". הוסדרו בנושאים מגוונים כמו גישה של ספינות דיג טאיוואניות לאזור הכלכלי הבלעדי באוסטרליה, שהוקם בשנת 1979 וב-1986.
עתיד היחסים בין אוסטרליה לטאיוואן

אמנם חלה התפתחות משמעותית במונחים של קשרים תרבותיים ואחרים בלתי רשמיים, אך מדיניותה של אוסטרליה כלפי טאיוואן עדיין מוכתבת במידה רבה על ידי הכרתה של אוסטרליה ברפובליקה העממית של סין. עם זאת, לאוסטרליה יש חששות ארוכי טווח מהפוטנציאל לסכסוך צבאי עתידי בין טאיוואן וארצות הברית, שייווצר אי ודאות וחוסר יציבות בתחום ההשפעה של אוסטרליה. מנקודת מבטה של טאיוואן, אוסטרליה הייתה מקור הייבוא השמיני בגודלה ושוק הייצוא ה-13 בשנת 2000, והפכה את אוסטרליה לשותפת הסחר ה-11 בגודלה. היחסים הנוכחיים בין אוסטרליה לטאיוואן מתפקדים על פי שתי הבנות בסיסיות. ראשית, גם אוסטרליה וגם טאיוואן מכירות בכך שמדובר בקשר לא רשמי. שנית, טאיוואן מקפידה לא להביך את אוסטרליה ולדבוק בהבנות ההדדיות שעליהן הוסכם.
יחסי סחר

טאיוואן ואוסטרליה פיתחו קשרים כלכליים ומסחריים חזקים, כאשר טאיוואן כיום היא הלקוחה התשיעית בגודלה של אוסטרליה לייצוא. ערך היצוא בין שתי אוסטרליה וטאיוואן מסתכם ביותר מ-12 מיליארד דולר אוסטרלי. המועצה העסקית של אוסטרליה-טאיוואן שוכנת בסידני, ובטאיוואן קיים סניף רשמי ובחסות ממשלתית של המועצה לפיתוח סחר חיצוני בטאיוואן בסידני.
יעקב בירנבאום

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בדצמבר 1926 המבורג, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  9 באפריל 2014 (בגיל 87) מנהטן, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 
יעקב בירנבאום (ה' טבת תרפ"ז - ט' ניסן תשע"ד, 10 בדצמבר 1926 - 9 באפריל 2014) היה מנהיג חברתי והוגה דעות, ממובילי המאבק למען יהודי ברית המועצות משנות הששים של המאה העשרים. הקים את ארגון "מאבק הסטודנטים למען יהודי ברית המועצות". בירנבאום היה יהודי אמריקאי ממוצא גרמני, נכדו של נתן בירנבוים.
תולדות חייו ופעלו > ראשית חייו

יעקב בירנבאום נולד בהמבורג שבגרמניה. אביו, שלמה בירנבאום, היה חוקר יידיש ומומחה לכתבי יד עבריים. סבו נתן בירנבוים היה פובליציסט ומנהיג בתנועה הציונית (הוא נחשב לטובע המושג 'ציונות') ואחר כך ב'אגודת ישראל'.
בגיל צעיר עבר עם משפחתו להולנד ובהמשך לאנגליה, בעקבות עליית הנאצים לשלטון. בתקופה הזו עוצבה כנראה תודעתו ותפיסתו לגבי האחריות והערבות היהודית, תחת הרושם של רדיפת היהודים באירופה. משפחתו סייעה ליהודים שברחו לאנגליה ברגע האחרון, וחרדה לגורלם של קרובים שלא הצליחו להימלט. בזמן המלחמה שירת אביו בצנזורה הבריטית, ומשם למד על הזוועות הנאציות בפירוט רב יותר ממה שידע האזרח הממוצע, ובשלב מוקדם יותר.
אחרי השואה השתתף בירנבאום בשיקום פליטים יהודים ממחנות העקורים באירופה, ופגש את ניצולי הרדיפה הנאצית והסובייטית.
תולדות חייו ופעלו > תנועת המאבק למען יהודי ברית המועצות

בתחילת שנות השישים השקיע יעקב בירנבאום זמן ומאמץ בלימוד מצב היהודים הלכודים מאחורי מסך הברזל של ברית המועצות. הוא הגיע למסקנה שחובה לפעול בדחיפות לשחרורם מהרדיפה הרוחנית של הממסד הסובייטי, ומהכליאה הפיזית שלהם בתחומי ברית המועצות. זאת באמצעות הפעלת לחץ על הסובייטים במתקפה פומבית וחזיתית, בניגוד למה שהזרם המרכזי ביהדות ארצות הברית צידד בו. תוך זמן קצר הצליח למצוא הסכמה לגישתו בקרב תלמידים מישיבה יוניברסיטי בניו יורק, ובבית הכנסת של הרב שלמה ריסקין בלינקולן סקוור, בווסט סייד בניו יורק.
באספה שארגן ב-27 באפריל 1964 במועדון הסטודנטים של המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה, בנוכחות כמאתיים משתתפים שרובם סטודנטים, הקים את ארגון מאבק הסטודנטים למען יהדות ברית המועצות (אנ') (באנגלית Student Struggle for Soviet Jewry, ובראשי תיבות SSSJ) - שם שרמז למושג 'מאבק המעמדות' המרקסיסטי וניגח אותו. בנאומו שם ביסס את המאבק וקשר אותו לשני יסודות – המאבק לזכויות השחורים, שהתחולל באותן שנים וסחף צעירים יהודים באחוזים גבוהים, והעדר-המאבק שהיה בשנות השואה, וגרם לייסורי מצפון מתמידים בקרב רבים מיהודי אמריקה.
באחד במאי הסמוך לייסוד התנועה התקיימה ההפגנה הראשונה שלה, ליד משרדי משלחת ברית המועצות לאו"ם, ובעקבותיה באו רבות נוספות לאורך שנים. ההפגנות התאפיינו במבעים יצירתיים ובהתייחסויות היסטוריות, כגון מצעד עם שופרות לזכר הפלת חומות יריחו, ועוד. הן צברו לאורך השנים קהל רב ומסור והשפעתן גברה. במקביל נוצרו קשרים עם בעלי השפעה בממסד האמריקאי. כבר חצי שנה לאחר הקמת התנועה, באוקטובר 1964, הגיעו להשתתף בעצרת במנהטן שני הסנאטורים של מדינת ניו-יורק ויועצו של לינדון ג'ונסון מאיר פלדמן, שהביא מסר של תמיכה מהנשיא.
בירנבאום ניהל את התנועה בעיקר מביתו בניו יורק, בו השתקע בשנת 1963. לצדו פעלו גלן ריכטר, הרב שלמה ריסקין, הרב אבי וייס ורבים אחרים. אחד התומכים הבולטים בתנועה היה הרב שלמה קרליבך, שלבקשת בירנבאום חיבר בשנת 1964 למען המאבק את שירו המפורסם 'עוד אבינו חי'. קרליבך שר את השיר לראשונה דווקא בצ'כוסלובקיה, בביקור לכבוד פורים אצל יהודים מפראג, והופעת הבכורה של השיר בארצות הברית הייתה ב'מצעד יריחו' עם השופרות, באפריל של אותה שנה. גם השיר 'לא אמות כי אחיה' נכתב לבקשת בירנבאום. פעיל אחר שהיה קשור לתנועה היה הרב מאיר כהנא. בשנת 1968 הוא פרש ממנה על רקע חילוקי דעות לגבי שיטת המחאה, והחל לנהל - עם חבורת צעירים שהתגבשה סביבו - מאבק אלים, דבר שיעקב בירנבאום ושאר מובילי המאבק התנגדו לו נחרצות.
לאורך השנים התנועה פרצה גם מעבר לגבולות ארצות הברית, בעיקר ליהדות בריטניה. ייתכן שבעקיפין השפיעה גם על כניסת ישראל למאבק הפומבי, בשנת 1969.
תולדות חייו ופעלו > תנועת המאבק למען יהודי ברית המועצות > ייחודה של התנועה ותרומתה

גם לפני ההפגנה הראשונה של SSSJ התקיימו הפגנות ספורות נגד דיכוי היהודים בברית המועצות, אך לאף אחת מהן לא היה המשך. מאבק הסטודנטים למען יהדות ברית המועצות הצליח לנהל מסע מתמשך של מחאה ולחצים, תוך גיוס עוצמה גוברת והולכת. בכך הוא פתח למעשה לראשונה במערכה גלויה וחזיתית נגד השלטונות הסובייטיים, בדחותו את הגישה שמשלה אז בכיפה בקרב המעטים שהיו פעילים בנושא, ודגלה בדיפלומטיה שקטה.
התנועה העלתה באופן גובר והולך את המודעות לנושא יהודי ברית המועצות, ואת הנכונות של ארצות הברית לתקוף את הסובייטים וללחוץ עליהם סביב נושא זה. אחד השיאים היה תיקון ג'קסון-ואניק שנחתם בידי הנשיא ג'רלד פורד בשנת 1975, והתנה שיפורים ביחסים הכלכליים בין שתי המעצמות בהקלת הקשיים שהוטלו על המבקשים להגר מברית המועצות.
המחאה שהחלה בארצות הברית עזרה להדהודה והגברתה של מחאת הדיסידנטים ואסירי ציון מתוך ברית המועצות, ובמידה מסוימת הן הזינו זו את זו. בשנים 1971–1979 נפתחו מעט שערי ההגירה של ברית המועצות, וכ-145,000 יהודים יצאו לישראל. המחאה נמשכה כל העת עד לנפילת ברית המועצות ב-1989–1990, שבעקבותיה עלו לישראל יותר ממיליון יהודים ובני משפחות יהודיות. הגם שאין להגדיר ולבודד במדויק את גורם ההשפעה של תנועת המחאה של יעקב בירנבאום, דבר זה נחשב במידה רבה להצלחה שהוא אחד מאבותיה הראשיים.
תחום השפעה נוסף, קשה יותר למדידה, הוא תרומתה של התנועה שהקים יעקב בירנבאום בתחום החברתי-תודעתי בקרב הציבור היהודי בארצות המערב. פעילים במאבק העולמי שעורר, פעילי עלייה מתוך ברית המועצות ומשקיפים חיצוניים מתארים את התנועה ככזו שהעניקה ביטחון עצמי, זהות איתנה ואחדות ליהדות ארצות הברית. יוסי קליין הלוי כתב:
" ...מעבר לתרומתה לשחרור יהדות ברית–המועצות, לתנועה שייסד בירנבאום הייתה גם השפעה עמוקה על יהודי ארצות–הברית, שרכשו בהשראתה ביטחון עצמי רב יותר ומידה לא–מועטה של ניסיון פוליטי. עד לאמצע שנות השישים חששו היהודים האמריקנים מפעילות פומבית למען מטרות יהודיות, מכיוון שלא רצו לעורר את השד האנטישמי מרבצו ולסכן את הדרכים שסללו אל לב החברה האמריקנית. אך בדור האחרון הפך כבר האקטיביזם היהודי לדגל שהקהילה נושאת בגאון, והיא אינה מהססת עוד לקבל על עצמה אחריות רבה יותר לגורל היהודים בעולם כולו, כפי שמלמדים מאבקה הנחרץ באנטישמיות, מעורבותה במערכה להצלת יהודי אתיופיה בשנות השמונים ופעילותה הציבורית במסגרת קבוצות שדולה כדוגמת איפא"ק. לאקטיביזם ציבורי בהיקף כזה לא היה תקדים בתולדות יהדות התפוצות, ובמידה רבה יש לזקוף אותו לזכות התנועה למען יהדות ברית–המועצות; זו הכשירה דור שלם של יהודים אמריקנים צעירים להאמין שאין להם סיבה לחשוש מפני התמודדות עם כל איום שהוא על החיים היהודיים ועל הזיכרון היהודי."
הרב ריסקין תיאר את המהלך שעבר על יהודים שהצטרפו להפגנות כחזרה לזהות היהודית-מסורתית:
"ראינו מה שקרה בבית הכנסת [לינקולן סקוור] … פתאום כל יהודי שהיה חלק מהפגנה מצא את זהותו היהודית. בצורה החזקה ביותר.
... ואם בית הכנסת שלי הצליח להחזיר לתשובה במלוא מובן המילה זה לא במעט הודות להפגנות האלה. למודעות הזאת, למען יהדות רוסיה."
אסיר ציון יוסף מנדלביץ' העיד שיהודים אמריקאים רבים, בוגרי המאבק, תיארו בפניו את תקופת ההפגנות כתקופת-שיא בחייהם, שנתנה משמעות ותוכן לזהותם היהודית. מאפיין בולט בחשיבותו של המאבק, לדבריהם, היה בזה שדרש פעולה אקטיבית ונתן תחושת אחריות לפעילים, בניגוד לתמיכה במדינת ישראל - שהוותה אף היא גרעין להזדהות יהודית, אך לא הייתה תלויה כל כך בהשפעתם של אנשים מן השורה שיפגינו בעדה.
תולדות חייו ופעלו > תנועת המאבק למען יהודי ברית המועצות > ביקורת

כשהקים בירנבאום את תנועת המאבק, הגישה השלטת בקרב יהדות אמריקה גרסה פעילות דיפלומטית שקטה. היה חשש שפעילות 'רועשת' כזו שבירנבום הוביל רק תחמיר את מצבם של היהודים בברית המועצות, והיו בין יהודי ארצות הברית שחששו כי היא תעכיר את היחסים כלפיהם בתוך ארצות הברית, כקבוצה שמחבלת במדיניות המעצמה לצרכים פרטיקולריים.
רוב ההתנגדות הזו פחתה או נדחקה לשוליים ככל שההפגנות גברו ונראה שהשפעתן חיובית. מי שנשאר באופן עקבי בעמדה שלילית לגביהן היה אדמו"ר חב"ד הרבי מלובביץ', שניהל מערכת מסועפת של פעילים למען יהדות ברית המועצות בתוך המעצמה הסובייטית, וראה בהפגנות נזק ליהודים שם ולסיכויי העלייה. לדבריו, גם כל היתרי היציאה וההקלות שהושגו היו מושגים בקלות רבה יותר ובמידה רבה יותר ללא המאבק הפומבי.
התנגדות מסוג שונה לחלוטין באה מכוונו של הרב מאיר כהנא, שכאמור ראה בהפגנות השקטות והממושמעות פעילות 'רכה' מדי ובשנת 1968 פרש ובעזרת קבוצה מצומצמת של צעירים ניהל מאבק אלים, שהגיע עד רצח עובדת בקונסוליה הסובייטית.
בממסד הישראלי, שתחזק קשר רצוף עם מנהיגי יהדות אמריקה, הגישה הייתה מורכבת. כפי הנראה התפיסה המרכזית תמכה בהפגנות, אך רצתה שיהדות ארצות הברית תנהל אותן ממקומה, ושישראל עצמה לא תיקח בהן חלק. לאורך הזמן ישראל הגיעה גם היא לכיוון של פעילות פומבית, וזו נפתחה ב-10 בנובמבר 1969, כאשר גולדה מאיר קראה בשידור חי את מכתב ח"י המשפחות מגאורגיה, ובמקביל שגריר ישראל באו"ם יוסף תקוע הגיש אותו למזכיר הארגון.
חיים אישיים

יעקב בירנבאום התחתן עם פרידה בלוסטון - ממתפללות בית הכנסת לינקולן סקוור, ומחברות גרעינה הראשון של תנועת המחאה. לזוג לא היו ילדים.
את ארכיון הכתבים והתיעוד של SSSJ מסרו יעקב ופרידה בירנבאום לישיבה יוניברסיטי.
הנצחה

באוקטובר 2015, כשנה וחצי לאחר פטירתו, נקרא רחוב מגוריו של בירנבאום בשכונת וושינגטון הייטס בניו-יורק על שמו. בישראל, נכון להיום, אין הנצחה ממלכתית לבירנבאום.
לקריאה נוספת

הרב שלמה ריסקין, ציוני דרך: זכרונות וסיפורים בדרך לציון, ידיעות ספרים, תל אביב 2012.
גל בקרמן, When They Come for Us, We'll Be Gone: The Epic Struggle to Save Soviet Jewry, Houghton Mifflin Harcourt, 2013.
הערות שוליים

1 2  יוסי קליין הלוי, ‏יעקב בירנבאום והמאבק למען יהדות הדממה, תכלת תכלת 17, קיץ התשס"ד / 2004
↑  דגלס מרטין, גיבור זכויות האזרח של יהדות ברית המועצות נפטר בן 88 (אנג'), הניו יורק טיימס, 19 באפריל 2014
↑  הרב שלמה ריסקין בריאיון לתוכנית 'חלפו ימי הפחד', גלי צה"ל, 16 במאי 2015.
↑  נתונים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
↑  הרב שלמה ריסקין בריאיון לתוכנית 'חלפו ימי הפחד', גלי צה"ל, 16 במאי 2015.
↑  יוסף מנדלביץ' בריאיון לתוכנית 'חלפו ימי הפחד', גלי צה"ל, 16 במאי 2015.
↑  נחמיה לבנון, הקוד: נתיב, עם עובד, 1995.
↑  ג'ונתן זלמן, רחוב בניו יורק נקרא על שם הפעיל למען יהדות ברית המועצות יעקב בירנבאום (אנג'), מגזין טאבלט, 23 באוקטובר 2015.
כידון

ערך זה עוסק בכלי נשק קר. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
כידון הטלה רומי
כידון הוא שם של קבוצה רחבה של נשקי מוט. כידונים הם מוטות באורכים שונים, לרוב מעץ, שבקצה שלהם נמצא חוד. אין קו הפרדה ברור בין חנית שמשמשת לרוב נשק לקרב-פנים-אל-פנים לכידון שנועד בדרך כלל להטלה, אולם רוב הכידונים קצרים וקלים מהחנית.
הכידונים הראשונים היו בשימוש על ידי האדם הקדמון ובדרך כלל היו מקלות עץ שחודם חוזק במדורה. הכידון שוכלל בתקופת האבן המאוחרת, כשהתחילו להוסיף חוד מעצמות, צור ואבנים אחרות למקל עץ.
באירופה הכידונים הגיעו לשיאם בעת העתיקה, אך עם הזמן פחת השימוש בהם לטובת קשתות שונות וחניתות. הכידונים היו מקובלים באמריקה, אפריקה, אוסטרליה ומקומות אחרים עד העת החדשה.
הכידון מופיע גם בתנ"ך בשמואל א כאשר מתוארת יציאתם למלחמה של עם ישראל בפלשתים. שריונו של גוליית כלל גם כידון נחושת שהונח בין כתפיו.
כידונים פרה היסטוריים

אחת מטכניקות ייצור הכידונים בתקופה זו הייתה לחבר את החוד בצורה רופפת, כך שהתנתק ונשבר בתוך בשרו של המותקף וגרם לנזק וכאב נוספים.
ראו גם

פילום - כידון רומאי
כידון רובה
חנית
רומח
הטלת כידון
כרטיס קול

כרטיס קול Creative Sound Blaster Live בעל ממשק PCI
כרטיס קול הוא התקן המקשר את המחשב לאמצעי קלט-פלט ואחראי על עיבוד רוב המידע הקולי במחשב. עיבוד הקול בכרטיס מתבצע בעזרת שבב המרה אנלוגי-דיגיטלי (לדגימת קול ממיקרופון) או דיגיטלי-אנלוגי (ליצירת קול באמצעות רמקול).
נכון לשנת 2010, מכילים רוב כרטיסי הקול החדישים גם מיקרו-מעבד שמבצע את עיבוד האות (בעבר התבצע עיבוד זה במעבד המרכזי של המחשב). הם מכילים גם חומרה המאפשרת הקלטה קולית שממתינה לעיבוד במועד מאוחר יותר.
במחשבים רבים קיים "כרטיס קול מובנה" (באנגלית: OnBoard) שהוא שילוב הרכיבים הדרושים לעיבוד הקול על לוח האם של המחשב. במחשבים שבהם לוח האם אינו מכיל כרטיס מובנה, דרוש כרטיס קול נפרד (כרטיס הרחבה) כדי לשמוע ולהשמיע אותות קול. בעבר כרטיסי קול מובנים היו בדרך כלל כרטיסים בעלי יכולות מוגבלות יחסית, שהתאימו למשתמש ביתי בעל דרישות צנועות, למשל צליל סטריאופוני בעומק 16 ביט. כרטיסי הקול המקצועיים נרכשים בנפרד מהמחשב כרכיב חומרה נפרד, ומסוגלים לתמוך בשמונה ועד עשרים וארבעה ערוצי קול בעומק של 24 ביט ו-32 ביט. חלק מכרטיסי הקול המקצועיים מגיעים יחד עם תוכנות לעריכה וליצירת מוזיקה, עיבוד וערבול צליל. כרטיס קול מקצועי יכול להיות מורכב בחריצי ה-PCI של המחשב, או להיות כרטיס קול חיצוני, שמתחבר למחשב באמצעות USB או FireWire.
לבד מכרטיס הקול, יש אזור קטן בלוח האם המעבד קול באופן מוגבל ומכיל גם רמקול קטן. בשנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, היה אזור זה הרמקול הפנימי של המחשב (PC Speaker), ששימש אז בעיקר להשמעת צלילים ומוזיקה במשחקי מחשב וצפצופי התרעה בתוכנות ובמערכת ההפעלה עצמה. כיום משמש אזור זה בלוח האם רק למתן משוב קולי בצפצופים לגבי תקינותו של המחשב בעת הדלקת המחשב. בנוסף, החל מ-Windows XP, מערכת ההפעלה עושה שימוש ברמקול זה, כחלופה רזרבית לרמקולים חיצוניים, במידה ואין אף התקן צליל כלשהו המחובר למחשב (התכונה קיימת גם במחשבי מקינטוש).
ראו גם

מונחים בחומרה
כידון סכין

| --- | --- |

נחתים אמריקאים מתאמנים עם כידוני OKC-3S מחוברים לרובי M16
 מידע כללי
 סוג:  weapon functional class 
 
כידון סכין (באנגלית: Knife bayonet) הוא סכין אשר יכול לשמש גם ככידון רובה, סכין קרב, או סכין שימוש ככלי חיתוך ודחיפה או נשק.
מאפיינים

כידון הסכין הפך לצורת הכידון הכמעט אוניברסלית במאה ה-20 בשל הרבגוניות והיעילות שלו. כידוני ספייק (יתד או מסמר) הוכחו חסרי תועלת כשהם מופרדים מהרובה ולא יעילים בלוחמת חפירות, ולמרות שהם ורסטיליים, כידוני החרב הוכיחו את עצמם כנשק בלתי מעשי בלוחמת תעלות בגלל אורכם הכולל. כידון הסכין הראשון שראה שירות נרחב היה להב 25.4 ס"מ Seitengewehr 1871/84, שהפך לכידון חיל הרגלים הגרמני הסטנדרטי ב-1884. הנגזרת שלו, Gewehr 98, המשיך כסכין לחימה בשימוש עד 1945 בשירות הצבא הגרמני.
סכין לחימה

כידוני הסכינים הם בעצם סכיני לחימה או סכיני שימוש לחיילים עם זיז ו/או טבעת לוע להצמדה לקנה של כלי נשק כגון רובה סער, תת-מקלע או רובה ירי קרבי. כמעט כל הכידונים כיום הם כידוני סכינים המיועדים לשימוש בלחימה פנים אל פנים וגם כסכיני שימוש אישיים. לחלקם יש קצוות אחוריים משוננים כדי לשפר את יעילות החיתוך שלו וכדי להיות ניתנים לשימוש כחותכי חוט ותייל (בשימוש בשילוב עם אביזרים על הנדן).
נתונים פיזיים

לכידוני סכין מודרניים יש להבים ברוחב של 15.24 ס"מ עד 20.3 ס"מ ורוחב להבים מ-1.905 ס"מ עד3.81 ס"מ. לעיתים קרובות הם מחורצים לאורך. הם עברו חישול לעמידות, כדי לא להתכופף או להישבר בעת פיתול; זו הייתה לעיתים קרובות הבעיה עם כידוני קוצים ארוכים ודקים.
כידון סכין M9
לאון השני, קיסר האימפריה הביזנטית

לאון השני (באיטלקית: Λέων Β΄; ‏467 - 17 בנובמבר 474) היה קיסר האימפריה הביזנטית למשך תקופה בת פחות משנה במהלך שנת 474.
ביוגרפיה

לאון נולד בתאריך לא וודאי בשנת 467 באימפריה הביזנטית. אביו היה זנון, ואמו הייתה אריאדנה (אנ'), בתם של לאון הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית ושל הקיסרית ורינה. ב-18 בינואר 474, מת לאון הראשון ללא בנים. לאון השני היה הצאצא הזכר היחיד שלו, ועל כן הוא ירש את התואר קיסר האימפריה הביזנטית בעודו בן 7 בלבד. במשך שלושה שבועות הוא שלט לבדו, ואז אביו זנון מונה לקיסר עמית והם שלטו במשותף.
שלטונו נמשך 43 שבועות ו-3 ימים בלבד. ב-17 בנובמבר 474 הוא מת ממחלה. עם זאת, היו שטענו שנסיבות מותו היו חשודות. לאחר מותו, הוכתר זנון כקיסר החדש.
יחסי הודו–לאוס

| יחסי הודו–לאוס |
| --- | --- |
הודו: לאוס


הודו: לאוס
שטח (בקילומטר רבוע)
3,287,263: 236,800
אוכלוסייה
1,454,183,987: 7,795,710
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,549,919: 15,843
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,441: 2,032
משטר
רפובליקה סוציאליסטית פדרלית: רפובליקה עממית נשיאותית חד-מפלגתית

ראשי הממשלה נרנדרה מודי וטונגלון סיסוליט נפגשים בספטמבר 2016.
יחסי הודו–לאוס הם יחסים דו-צדדיים בין הודו ללאוס. היחסים בין שתי המדינות כוננו בפברואר 1956. ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו ביקר בלאוס בשנת 1954 ואילו נשיא הודו ראג'נדרה פראסאד ביקר בלאוס בשנת 1956. הודו רואה את לאוס כחשובה מבחינה אסטרטגית בהתאם לפעילות ההולכת וגדלה של סין בים סין הדרומי. לאוס תמכה במאמציה של הודו להיות חברה קבועה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
ביקורים דו-צדדיים

מאז כינון קשרים דו-צדדיים התקיימו ביקורים דו-צדדיים רבים ברמה גבוהה בין הודו ללאוס. הביקור האחרון נערך על ידי סגן נשיא הודו חמיד אנסארי בספטמבר 2015, שם חתם על 5 "פרויקטים של השפעה מהירה".  ראש ממשלת הודו מאנמוהאן סינג ביקר בלאוס בשנת 2004 בפסגת ASEAN העשירית, שם פגש את ראש ממשלת לאוס בונהאנג וורצ'יט, ונחתמו ביניהם הסכמים לגבי פסגת הודו-ASEAN השלישית.  ראש ממשלת הודו, אטאל ביהארי וג'פי, ביקר בלאוס בשנת 2002. נשיא הודו פרטיבה פטיל ביקר בלאוס בשנת 2010. ביקורים רמי דרג מלאוס בהודו היו, הנסיך סופנובונג, שהיה הנשיא הראשון של לאוס, ביקר בהודו בשנת 1975. בתקופה האחרונה ביקור ראש ממשלת לאוס Choummaly Sayasone בהודו בשנת 2008. בנוסף נערכו עוד כמה ביקורים של שרי חוץ מכל מדינה למדינה אחרת.
קשרים אסטרטגיים

בביקור של שלושה ימים בהודו של נשיא לאוס חוממאלי סייסון בשנת 2008, החליטה הודו להקים "אקדמיה לחיל האוויר" בלאוס. הודו העניקה גם 50 מצנחים ל"צבא ההגנה של לאוס" במלאת לו 60 שנה בשנת 2009. הודו קיימה את מופע האוויר של סוריה קיראן בלאוס.
קשרים כלכליים

בשנת 2013 ב"פגישת הוועדה המשותפת להודו-לאוס" (JMC) השביעית, הודו הסכימה להעניק 66.15 מיליון דולר ללאוס לצורך פרויקטים של השקיה וכוח הידרואלקטרי. זה כולל 4 פרויקטים של השקיה ב-3 מחוזות לאוס בנוסף להארכת תחנת הכוח הידרו נאם בון -2.
קשרים כלכליים > הסכמים

בעשור האחרון נחתמו הסכמים בין הודו ללאוס בנושאים הקשורים למדע וטכנולוגיה, סחר ותרבות.
קשרים כלכליים > סחר דו-צדדי

מתכות, עפרות, מכונות, ציוד אלקטרוני, תרופות ועץ הם המוצרים העיקריים הנסחרים בין שתי המדינות. בשנים 2008–2009 עמד הסחר הדו-צדדי בין שתי המדינות על 9.52 מיליון דולר בלבד, אולם הוא חווה צמיחה מהירה בשנים 2009–2010 עם סחר של 37 מיליון דולר. עם זאת, המסחר שוב הצטמצם בשנים 2010–2011 עם 13.33 מיליון דולר. מאז צמח שוב המסחר במהירות ל-167.49 מיליון דולר בשנים 2012–2013.
כידון S84/98 III

כידון S84/98
כידון S84/98 III (באנגלית: S84/98 III bayonet) היה הכידון הסטנדרטי לרובה הגרמני מאוזר 98k.
המקור

כידון S84/98 III היה הייצור האחרון של כידוני ה-S84/98 הגרמניים. מקורו בכידון 1871/1884 הכידון סכין הסטנדרטי הראשון אי פעם עבור כל צבא אשר אומץ בקיסרות הגרמנית לשימוש עם הרובה 1871/1884. זה היה שינוי ועדכון של המאוזר דגם 1871, רובה המאוזר הראשון שהתאים לו מחסנית צינורית בעלת 8 סיבובים שתוכנן על ידי אלפרד פון קרופצ'ק (Alfred von Kropatschek). זה היה "הרובה החוזר" הראשון של הכוחות המזוינים הגרמניים (רובה חוזר הוא רובה חד קנה המסוגל לפרוק חוזר בין כל טעינת תחמושת. זה מושג בדרך כלל על ידי שמירת כדורים מרובים במחסנית ולאחר מכן הזנתם בנפרד לתוך הקנה על ידי בורג חוזר), על אף שהוא הוחלף במהירות ב-"Gewer 1888" שיוצר בתגובה לרובה לבל 1886, הרובה הראשון שהשתמש באבק שריפה ללא עשן.
התבנית הראשונה של כידון S84/98 או M1884/98 הייתה כידון 1871/1884 שהותאם כך שניתן יהיה להשתמש בו על ה-Gewer 98. זה הוחלף בשירות על ידי כידון 1898/05. אולם במהלך מלחמת העולם הראשונה החלו לייצר שוב את ה-S84/98 תחת הכינוי S84/98 II. צבא הקיסרות הגרמנית השתמש בכידון זה במלחמת העולם הראשונה כדרך ל"שימור משאבים נדירים". ה-S84/98 III היה ייצור של כידון S84/98 במהלך תקופת רפובליקת ויימאר המאוחרת ובתקופת גרמניה הנאצית.
הייצור

רוב הייצור של הכידון נעשה על ידי מתקנים באזור זולינגן בגרמניה. מלבד זה יצרנים גרמנים אחרים עסקו בייצורו כמו:
Jos. Corts שיצרו כלי עבודה חשמליים,
Adler AG
Dürkopp שיצרה אופנועים וכיום מכונות תפירה Durkopp Adler
Mundlos AG שיצרה מכונות תפירה
וכן יצרניות מכשור כירורגי גדולות Jetter & Scherrer, Aesculap Werke, Tuttlingen.
הכידון יוצר גם עבור גרמניה במדינות שנכבשו על ידה, מה שנעשה באוסטריה על ידי
Genossenhaft Maschinenfabrik
Ferlach
כמו כן Manufacture d'armes de Châtellerault המפורסם בצרפת שייצרו את המקלע הקל FM 24/29.