stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גרנד פרי מונקו

| --- | --- |

 ענף:  מרוץ מכוניות
 תאריך ייסוד:  1929 
 ארגון מפעיל:  Automobile Club de Monaco 
 עיר מארחת:  Circuit de Monaco 
 הכי הרבה זכיות:  נהגים: איירטון סנה (6)   יצרנים: מקלארן (15)
 www.formula1monaco.com
 
 קואורדינטות:  43°44′04″N 7°25′17″E﻿ / ﻿43.73444444°N 7.42138889°E﻿ / 43.73444444; 7.42138889
 he
 
גרנד פרי מונקו הוא מרוץ גרנד פרי שנתי הנערך מדי שנה כחלק מאליפות הפורמולה 1. המרוץ התקיים לראשונה בשנת 1929 ונחשב לאחד המרוצים היוקרתיים והחשובים בעולם הספורט המוטורי. המרוץ מהווה, ביחד עם האינדיאנפוליס 500 ומרוץ 24 השעות של לה מאן, חלק מהכתר המשולש של הספורט המוטורי, אותו השיג רק נהג אחד, גרהאם היל.
מסלול המרוץ העובר ברחובות מונקו כולל שינויי גובה, פניות רבות ומעבר במנהרה ונחשב לאחד המסלולים התובעניים באליפות. אף על פי שהמהירות הממוצעת לאורך המסלול היא נמוכה יחסית, הוא מסוכן ובמהלך המרוץ נעשה שימוש רב במכונית הבטיחות. אורך המרוץ הוא כ-260 קילומטרים, והוא היחידי שלא מחויב במגבלה של הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) לאורך מינימלי של 305 קילומטרים (190 מייל).
לאחר מלחמת העולם השנייה היה המרוץ לחלק מאליפות אירופה. בשנת 1950, עונת הבכורה של אליפות הפורמולה 1, נכלל המרוץ כחלק מהאליפות. איירטון סנה ניצח במרוץ יותר פעמים מכל נהג אחר - שישה ניצחונות, חמישה מתוכם ברציפות (1989-1993). פרננדו אלונסו הוא הנהג היחיד שניצח במרוץ עבור שתי קבוצות שונות: רנו (2006) ומקלארן (2007).
היסטוריה

אנטוני נוגה, נשיא מועדון הרכב של מונקו (Automobile Club de Monaco או ACM), יזם את המרוץ בתמיכתו של לואי השני, נסיך מונקו. המועדון יזם את ראלי מונטה קרלו בשנת 1911. בשנת 1928 הגיש המועדון בקשה להתאחדות הבינלאומית למועדוני רכב (Association Internationale des Automobiles Clubs Reconnus) לשדרוג במעמדו של המועדון ממועדון אזורי בצרפת למועדון במעמד של מדינה עצמאית. הבקשה נדחתה בשל העובדה שבאותו הזמן לא התקיימו מרוצים שנערכו בתחומה הבלעדי של מונקו. על מנת לזכות בהכרה יזם נוגה את קיומו של הגרנד פרי ברחובות הנסיכות.
המרוץ הראשון התקיים ב-14 באפריל 1929. ויליאם גרובר-ויליאמס, שנהג בבוגאטי B35, ניצח במרוץ. המרוץ היה מרוץ למוזמנים בלבד, אך לא כל מי שהוזמן להתחרות בחר לקחת חלק. הנהגים המובילים של אלפא רומיאו ומזארטי סירבו להזמנה, בעוד בוגאטי ומרצדס בחרו להשתתף. רודולף קרצ'יולה, הנהג המוביל של מרצדס, זינק מהמקום ה-15, אך הצליח לקחת את ההובלה במרוץ. עצירה לתדלוק והחלפת צמיגים, שנמשכה 4 וחצי דקות, גרמה לו לאבד את המקום הראשון ולסיים שני אחרי גרובר-ויליאמס. לואי שירון, שהיה מעורב בתכנון המרוץ, לא לקח חלק במרוץ מפני שהתחרה באותו היום במרוץ האינדי 500.
בקשתו של קרצ'יולה להתחרות בשנה השנייה של המרוץ נדחתה. שירון לקח חלק במרוץ, וסיים במקום השני. ב-1931 ניצח שירון במרוץ והוא יליד מונקו היחיד שניצח במרוץ.
המרוץ צבר חשיבות בזמן קצר. ריבוי מרוצי הגרנד פרי הוביל את ההתאחדות הבינלאומית למועדוני רכב להכיר רשמית במרוץ החשוב בכל מדינה. בשנת 1933 הוכר הגרנד פרי של מונקו לצד המרוצים בצרפת, בלגיה, איטליה וספרד. באותה שנה נקבע לראשונה כי סדר הנהגים בזינוק יקבע על ידי מקצה דירוג ולא על ידי החלטה של המארגנים, כפי שהיה נהוג עד אז. בשנת 1936 הצטרף המרוץ כחלק מאליפות אירופה. מזג אוויר סוער ודליפת שמן על המסלול הובילו לסדרה של התנגשויות. שירון, לואיג'י פגיולי ומנפרד פון בראוצ'יץ', נהגי מרצדס, נאלצו לפרוש מהמרוץ. אליהם הצטרף ברנד רוזמאייר, נהגה של קבוצת אוטו יוניון. קרצ'יולה ניצח במרוץ בפעם השנייה. קרצ'יולה ופון בראוצ'יץ' נאבקו על הניצחון בשנת 1937 אותו ניצח האחרון. הדרישה לתשלום של 500 ליש"ט (2450 דולר) מכל משתתף הובילה לביטול האירוע בשנת 1938. בעקבות מלחמת העולם השנייה הופסקו המרוצים המאורגנים באירופה עד לשנת 1945.
שבוע לאחר סיום המלחמה התחדשו המרוצים. לקראת שנת 1946 הציגה ההתאחדות הבינלאומית לרכב (FIA), הגוף שהחליף את ההתאחדות הבינלאומית למועדוני רכב, קטגוריה חדשה: מרוצי גרנד פרי. הגרנד פרי של מונקו, במתכונת זאת, התקיים לראשונה בשנת 1948. ג'וזפה פארינה ניצח במרוץ. שנה לאחר מכן בוטל המרוץ בשל מחלתו של הנסיך לואי.
היסטוריה > פורמולה 1

עונת הבכורה של אליפות הפורמולה 1 התקיימה בשנת 1950. המרוץ במונקו היה המרוץ השני של העונה. חואן מנואל פנג'יו רשם את ניצחון הבכורה שלו באליפות. לואי שירון, בן ה-51 באותה עת, סיים מקום השלישי. הישגו הטוב ביותר באליפות. בשנים 1951 ו-1952 התקיימה האליפות תחת הכללים של פורמולה 2. הגרנד פרי במונקו התקיים תחת הכללים של מכוניות ספורט ולא נכלל כחלק ממרוצי הפורמולה 1. בשנתיים הבאות לא התקיים המרוץ כלל.
המרוץ שב לאליפות בשנת 1955 ומתקיים מאז ברציפות מדי שנה. באותה שנה ניצח במרוץ מוריס טרטינייה בפעם הראשונה. שירון התחרה במרוץ בגיל 56, הנהג המבוגר ביותר בתולדות האליפות. פנג'יו ניצח בפעם השנייה בשנת 1957. סטירלינג מוס היה הראשון שניצח במרוץ שלוש פעמים (1956, 1960, 1961).
היסטוריה > פורמולה 1 > שנות השישים: עידן גרהאם היל

גרהאם היל זכה במרוץ חמש פעמים במהלך שנות ה-60 וזכה בשל כך לכינוי "מלך מונקו" ו"מר מונקו". הניצחון הראשון הושג בשנת 1963, בשנתיים הבאות הוסיף צמד זכיות. בגרנד פרי של שנת 1965 זינק מהפול פוזישן והוביל מתחילתו. במהלך ההקפה ה-25 נאלץ לסטות מהמסלול על מנת להימנע מהתנגשות בנהג איטי שהיה בפיגור של הקפה שלמה. הוא חזר למסלול, כשהוא במקום החמישי, הצליח לעקוף את ארבעת הנהגים שלפניו תוך שהוא קובע שיאים חדשים בזמני הקפה וסיים את המרוץ כמנצח. המרוץ באותה שנה מפורסם גם בשל היעדרותו של ג'ים קלארק, שבחר להתחרות במרוץ האינדי 500 ובשל התאונה של פול הוקינס, נהגה של קבוצת לוטוס שנפל עם רכבו למי הנמל. ג'קי סטיוארט ניצח במרוץ בשנת 1966 ודני הולם ניצח שנה לאחר מכן. היל שב וניצח במרוץ בשנתיים הבאות. הניצחון בשנת 1969 היה הניצחון האחרון בקריירה.
היסטוריה > פורמולה 1 > שינויים במסלול, בטיחות ואינטרסים כלכליים

בשנת 1969 הוצבו לראשונה מעקות בטיחות בנקודות מסוימות לאורך המסלול משיקולי בטיחות. עד להצבת המעקות היו התנאים לאורך המסלול זהים לנסיעה בכביש רגיל: כל סטייה מהמסלול הובילה להתנגשות בבניינים, עצים, עמודי תאורה וחלונות ראווה שהיו סמוכים לכביש. אלברטו אסקרי ופול הוקינס נפלו, כל אחד בנפרד, למי הנמל עקב העדר אמצעי בטיחות. בשנתיים הבאות נוספו מעקות בנקודות נוספות לאורך המסלול ובשנת 1972 היו מעקות הבטיחות פרושים לאורך רוב המסלול. באותה שנה שונה תוואי המסלול ושונה מקומן של עצירות הטיפולים. בשנת 1973 שונה המסלול פעם נוספת: קומפלקס השחייה רייניר III הוקם על הישורת שמאחורי עמדות הטיפולים. במסלול החדש נוצרו שתי פניות שהובילו מסביב לבריכת השחייה ומיקומן של עמדות הטיפול שונה. בשנת 1976 בוצע שינוי נוסף במסלול, פניית סיינט דווט (Sainte Devote) נעשתה איטית יותר ופינות הטיפול הועברו שוב למיקום חדש.
מספר הנהגים המשתתפים במרוץ נקבע על ידי מארגני המרוץ, שבדרך כלל הגבילו את מספר המשתתפים ל-16. ברני אקלסטון, הבעלים של קבוצת ברבהאם וראש התאחדות יצרני הפורמולה 1 (FOCA) בתחילת שנות ה-70, נאבק על מנת להגדיל את מספר המשתתפים. בשנת 1972 הוא החל במשא ומתן להגדיל את מספר המשתתפים ל-18. קיפאון המשא ומתן העמיד את קיומו של המרוץ באותה השנה בסכנה. לבסוף הוסכם על שיתופם של 26 נהגים, כנהוג במרוצים אחרים. בשנת 1974 צומצם המספר ל-18 נהגים.
בשנת 1983 התעוררה מחלוקת קשה בין הפדרציה הבינלאומית לספורט מוטורי (FISA) ובין FOCA. מועדון הרכב של מונקו, בהסכמתו של אקלסטון, ניהלו מגעים לזכויות שידור טלוויזיוניות של המרוץ בארצות הברית עם רשת ABC. הדבר עמד בניגוד לכללים של FISA שדרשו לקיים משא ומתן מרוכז לזכויות השידור לכל המרוצים. ז'אן-מארי בלסטרה, נשיא הארגון, הכריז כי הגרנד פרי במונקו לא יהיה חלק מתוכנית המרוצים בעונת 1985. מועדון הרכב של מונקו עתר לבית המשפט הצרפתי, שפסק לטובתו. בעקבות כך הוחזר המרוץ ללוח התחרויות.
היסטוריה > פורמולה 1 > עידן פרוסט וסנה

בין השנים 1984 עד 1993 ניצחו במרוץ רק שני נהגים - אלן פרוסט הצרפתי ואיירטון סנה הברזילאי. פרוסט, שניצח במסלול זה את מרוץ הפורמולה 3 בשנת 1979, השיג את הניצחון הראשון בשנת 1984. גשם כבד הוביל לדחייה של הזינוק למרוץ ב-45 דקות. פרוסט הוביל בתחילת המרוץ, אך נעקף על ידי נייג'ל מנסל בהקפה ה-11. חמש הקפות לאחר מכן נאלץ מנסל לפרוש לאחר התנגשות ופרוסט לקח את ההובלה. סנה וסטפן בלוף החלו לצמצם את הפער מפרוסט, אך בהקפה ה-31 הופסק המרוץ בשל תנאי מזג האוויר באופן שעורר תרעומת רבה מצד הקבוצות. מאוחר יותר קנסה FISA את ג'קי איקס, שהיה הפקיד הממונה במרוץ ושללה ממנו את הרישיון משום שלא התייעץ עם הדיילים במסלול לפני שקיבל את ההחלטה. בשל העובדה שהמרוץ הופסק לפני שהנהגים עברו שני שלישים מאורך המסלול הוחלט כי כל נהג יקבל רק חצי מכמות הנקודות הרגילה.
סנה זינק מהפול פוזישן למרוץ בשנת 1985, אך נאלץ לפרוש בהקפה ה-13 לאחר התפוצצות מנוע הרנו ברכב של קבוצת לוטוס, בה נהג. מישל אלבורטו לקח את ההובלה במרוץ, שברים שנותרו על המסלול בעקבות תאונה שאירעה בין נלסון פיקה וריקארדו פטרזה גרמו לתקר בגלגל ואיפשרו לפרוסט, שזינק מהמקום החמישי לעלות למקום הראשון ולנצח במרוץ. שנה לאחר מכן היה זה פרוסט שזינק מהפול פוזישן. הוא שמר על ההובלה לאורך כל המרוץ והשיג ניצחון שלישי ברציפות.
נייג'ל מנסל נאלץ לפרוש במהלך המרוץ של שנת 1987 עקב בעיות באגזוז. סנה ניצל את ההזדמנות והשיג את ניצחונו הראשון במרוץ. יום לאחר המרוץ נעצר סנה על ידי המשטרה המקומית לאחר שרכב על אופנוע ללא קסדה, אך שוחרר באופן מיידי לאחר שזהותו התבררה לשוטרים. סנה הוביל לאורך מרבית המרוץ שנה לאחר מכן. גרהרד ברגר היה במקום השני ופרוסט בשלישי. הצרפתי הצליח לבסוף לעקוף את ברגר והחל לצמצם את הפער מסנה, כשהוא קובע זמן הקפה מהיר מהברזילאי בכ-6 שניות. סנה ניסה להגביר גם הוא את המהירות, אך פגע במעקה הבטיחות ונאלץ לפרוש. פרוסט השיג את הניצחון הרביעי. סנה ניצח במרוץ בשלוש השנים הבאות, כשהוא מזנק מהפול פוזישן בכל שלוש הפעמים. נייג'ל מנסל ניצח חמישה המרוצים בעונת 1992 לפני הגרנד פרי במונקו. הוא זינק מהפול פוזישן והוביל לאורך מרבית המרוץ. שבע הקפות לסיום נאלץ להיכנס לרחבת הטיפולים בשל גלגל רופף. סנה ניצל את ההזדמנות ולקח את ההובלה. מנסל ניסה לצמצם את הפער והתקרב עד למרחק של 1.9 שניות, אך לא הצליח לעקוף את סנה בשתי ההקפות שנותרו לסיום. סנה התרסק במהלך מקצה האימון לפני המרוץ בשנת 1993 וזינק מהמקום השלישי אחרי פרוסט ומיכאל שומאכר. פרוסט ספג עונש בשל זינוק מוקדם, שומאכר פרש בשל בעיות במערכת ההידראולית וסנה השיג ניצחון חמישי ברציפות.
היסטוריה > פורמולה 1 > עידן מיכאל שומאכר

המרוץ בשנת 1994 התרחש שבועיים אחרי המרוץ באימולה בו נהרגו רולנד רצנברגר ואיירטון סנה. במהלך מקצה האימון איבד קארל ונדלינגר, נהגה של קבוצת סאובר, את השליטה על רכבו ביציאה מהמנהרה ופגע בקיר בעוצמה. כתוצאה מהתאונה נכנס לתרדמת ונאלץ להפסיד את המשך העונה. במרוץ עצמו ניצח מיכאל שומאכר, שגם זינק מהפול פוזישן. שנתיים אחר כך זינק שומאכר שוב מהפול פוזישן, אך פרש בהקפה הראשונה לאחר שנעקף על ידי דיימון היל. היל שמר על ההובלה במשך 40 הקפות עד שמנועו התפוצץ במנהרה. אוליבייה פאניס, שהתחיל את המרוץ במקום ה-14, לקח את ההובלה וניצח במרוץ. היה זה הניצחון הראשון והאחרון בקריירה של פאניס. את קו הסיום במרוץ חצו רק שלוש מכוניות, אך עשרה נהגים דורגו וקיבלו נקודות.
בשנים 1997,1999 ו-2001 זינק שומאכר מהמקום השני, אך הצליח לנצח במרוץ ולהשוות את הישג חמשת הניצחונות של גרהאם. במהלך מקצה הדירוג לקראת המרוץ בשנת 2006 זכה שומאכר לביקורת רבה. הוא הוביל את מקצה הדירוג, במטרה להבטיח לעצמו את הזינוק מהפול פוזישן, הוא האט את רכבו ונסע בצורה שלא איפשרה למתחרים האחרים לעקוף אותו. אף על פי שטען שהדבר לא נעשה במכוון הוא נענש בפסילת תוצאות הדירוג וזינוק מאזור הטיפולים. את המרוץ ניצח פרננדו אלונסו, נהגה של קבוצת רנו. שנה לאחר מכן ניצח אלונסו שוב את המרוץ, הפעם כנהגה של קבוצת מקלארן. הנהג היחיד שניצח את המרוץ שנתיים ברציפות עבור שתי קבוצות שונות.
יוקרה

גרנד פרי מונקו נחשב לאחד המרוצים החשובים והיוקרתיים בעולם הספורט המוטורי. המרוץ, יחד עם מרוץ 24 השעות של לה מאן ומרוץ האינדיאנפוליס 500 נחשבים כככתר המשולש של הספורט המוטורי. גרהאם היל הוא הנהג היחיד שניצח בכל שלושת המרוצים וזכה בתואר הלא רשמי. החל משנת 1987 גרנד פרי מונקו והאינדיאנפוליס 500 מתקיימים באותו התאריך, כך שלא ניתן לנצח את שני המרוצים באותה השנה.
לאורך השנים נהנה המרוץ מתמיכה וחסות של משפחת המלוכה של מונקו: הנסיך לואי השני, הנסיך רנייה השלישי והנסיך אלבר השני. בטקס הענקת מדליית זהב לספורט מוטורי לנסיך רנייה על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב הוגדר המרוץ כ"מיקום יוצא מן הכלל של זוהר ויוקרה".
מנצחים > מספר ניצחונות לפי נהגים

נהגים המופיעים בכתב מודגש עדיין פעילים
| # ניצחונות | נהג | שנים |
| --- | --- | --- |
| 6 | ברזיל איירטון סנה | 1987, 1989, 1990, 1991, 1992, 1993 |
| 5 | בריטניה גרהאם היל | 1963, 1964, 1965, 1968, 1969 |
| 5 | גרמניה מיכאל שומאכר | 1994, 1995, 1997, 1999, 2001 |
| 4 | צרפת אלן פרוסט | 1984, 1985, 1986, 1988 |
| 3 | בריטניה סטירלינג מוס | 1965, 1960, 1961 |
| 3 | בריטניה ג'קי סטיוארט | 1966, 1971, 1973 |
| 3 | גרמניה ניקו רוזברג | 2013, 2014, 2015 |
| 3 | בריטניה לואיס המילטון | 2008, 2016, 2019 |
| 2 | ארגנטינה חואן מנואל פנג'יו | 1950, 1957 |
| 2 | צרפת מוריס טרטינייה | 1955, 1958 |
| 2 | אוסטריה ניקי לאודה | 1975, 1976 |
| 2 | דרום אפריקה (1928–1994) ג'ודי שכטר | 1977, 1979 |
| 2 | בריטניה דייוויד קולטהרד | 2000, 2002 |
| 2 | ספרד פרננדו אלונסו | 2006, 2007 |
| 2 | אוסטרליה מארק ובר | 2010, 2012 |
| 2 | גרמניה סבסטיאן פטל | 2011, 2017 |
| 2 | הולנד מקס ורסטאפן | 2021, 2023 |
מנצחים > מספר ניצחונות לפי קבוצה

שנים המופיעות על רקע ורוד הן שנים שלא היו חלק מאליפות הפורמולה 1
שנים המופיעות על רקע קרם הן שנים בן היה האירוע חלק מאליפות אירופה לפני מלחמת העולם השנייה
קבוצות מודגשות הן קבוצות שעדיין פעילות באליפות הפורמולה 1
| # ניצחונות | קבוצה | שנים | שנים |
| --- | --- | --- | --- |
| 15 | בריטניה מקלארן | 1984, 1985, 1986, 1988, 1989, 1990, 1991, 1992, 1993, 1998, 2000, 2002, 2005, 2007, 2008 |  |
| 11 | איטליה פרארי | 1952, 1955, 1975, 1976, 1979, 1981, 1997, 1999, 2001, 2017, 2024 |  |
| 8 | גרמניה מרצדס | 1935, 1936, 1937, 2013, 2014, 2015, 2016, 2019 |  |
| 7 | בריטניה לוטוס | 1960, 1961, 1968, 1969, 1970, 1974, 1987 |  |
| 7 | אוסטריה רד בול | 2010, 2011, 2012, 2018, 2021, 2022, 2023 |  |
| 5 | בריטניה BRM | 1963, 1964, 1965, 1966, 1972 |  |
| 4 | צרפת בוגאטי | 1929, 1930, 1931, 1933 |  |
| 3 | איטליה אלפא רומיאו | 1932, 1934, 1950 |  |
| 3 | איטליה מזארטי | 1948, 1956, 1957 |  |
| 3 | בריטניה קופר | 1958, 1959, 1962 |  |
| 3 | בריטניה טיירל | 1971, 1973, 1978 |  |
| 3 | בריטניה ויליאמס | 1980, 1983, 2003 |  |
| 2 | בריטניה ברבהאם | 1967, 1982 |  |
| 2 | בריטניה בנטון | 1994, 1995 |  |
| 2 | צרפת רנו | 2004, 2006 |  |
הערות שוליים

↑  Points, classification and race distance
↑  ראלי מונטה קרלו נערך גם בחלקים של דרום צרפת, מחוץ לגבולות מונקו
↑  The first Grand Prix of Monaco, MotorSport Magazine, 11 May 1929
↑  The Golden Era - 1933
↑  1950 Monaco Grand Prix
↑  The King of Monaco, The designs of Graham Hill
↑  More than Mister Monaco: Graham Hill – all-rounder extraordinary
↑  Monte Carlo RacinigCurcuits.info
↑  1984 Monaco Grand Prix
↑  Monaco Grand Prix 1984: They call it Ayrton Senna's arrival race, FirstSpot.com, 23 May 2014
↑  Monaco Grand Prix – 1987
↑  History of the Monaco Grand Prix
↑  Nick Heidfeld's classic F1 - Monaco Grand Prix 1988, BBC, 24 May 2011
↑  Monaco GP, 1992, GrandPrix.com
↑  Monaco GP, 1993, GrandPrix.com
↑  Karl Wendlinger in focus, 31 December 1997
↑  Monaco GP, 1994, GrandPrix.com
↑  In memory of... 1996 Monaco GP, F1's Wackiest Race, Crash.net, 20 May 2014
↑  Schumacher in the dock, BBC, 28 May 2006
↑  Schumacher is stripped of pole, Formula1.com, 27 May 2006
↑  What is motorsport’s ‘Triple Crown’ and why does it matter?, Top Gear, 27 May 2017
↑  His Serene Highness Prince Rainier of Monte Carlo awarded the first FIA Gold Medal for Motor Sport., FIA.com, 14 October 2014
1 2  "1950–present race results".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12294403r (data)  LCCN: n2015027169  VIAF: 35145857898523021673   WorldCat (עם VIAF): 35145857898523021673 
גרהאם היל ניצח חמש פעמים במרוץ במהלך שנות השישים
איירטון סנה ניצח במרוץ שש פעמים. יותר מכל נהג אחר
מפת המרוץ נוכחית (2020)
דוד גוברין

דוד גוברין (נולד בשנת 1963) הוא דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר הראשון של ישראל במרוקו וראש נציגות ישראל ברבאט. לשעבר שגריר ישראל במצרים.
ביוגרפיה

גוברין נולד וגדל בירושלים. אביו יוסף גוברין היה דיפלומט, שכיהן בין היתר כשגריר ישראל ברומניה ואוסטריה.
לאחר שירות צבאי בחיל האוויר, החל לימודי תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1989 החל לעבוד בשגרירות ישראל בקהיר. באמצע שנות התשעים שימש כמזכיר ראשון של השגרירות. בהמשך עבד במשלחת ישראל לאו"ם בניו יורק בתפקיד יועץ מדיני.
מילא תפקידים שונים במטה משרד החוץ בירושלים, לרבות כראש מחלקת ירדן.
גוברין הוא בעל תואר דוקטור בלימודי המזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית בירושלים והוא דובר ערבית שוטפת. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בשיח הליברלי על רפורמות ודמוקרטיזציה בעולם הערבי בין השנים 1990–2005. שימש כחוקר ב"מכון טרומן".
ב-10 בפברואר 2016 בחרה ועדת המינויים של משרד החוץ את גוברין לשגריר ישראל במצרים במקומו של חיים קורן, אשר ביקש לשוב ארצה אחרי שכיהן כשנתיים בתפקיד. ב-31 באוגוסט 2016 מונה גוברין רשמית לתפקיד שגריר ישראל ה-13 במצרים, לאחר שהגיש את כתב המינוי שלו לנשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי.
בספטמבר 2016 ביקר בעיר אלכסנדריה שבצפון מצרים יחד עם צוות השגרירות, ונפגש עם ראש הקהילה היהודית במקום. ביקור זה היה הראשון מזה שנים של נציגות ישראלית באלכסנדריה.
בדצמבר 2016 הוחזר גוברין לישראל ביחד עם דוברו וקונסול ישראל במצרים, עקב התרעות על איום ביטחוני בעקבות מספר פיגועי טרור שהתרחשו במצרים באותה שנה. ב-7 במאי 2017 פורסם כי מטעמי ביטחון השגרירות בקהיר עומדת ריקה מזה חמישה חודשים, וגוברין וצוותו עובדים מירושלים. הוא היה אמור לסיים את תפקידו ב-2018 עם מינויה של אמירה אורון למחליפתו, אך זה התעכב והוא נשאר לשמש כממלא מקום במשך שנתיים. בספטמבר 2020 מחליפתו נכנסה באופן רשמי לתפקיד והוא סיים אותו.
בעקבות הסכם ישראל–מרוקו מונה גוברין למנהל משרד הקישור הישראלי ברבאט בעקבות ולשגריר רשמי בנובמבר 2021.
ב-5 בספטמבר 2022 פורסם שגוברין נחשד בעקבות דיווח של אחד העובדים באי סדרים כספיים בנציגות במרוקו ובהטרדות מיניות בעובדות השגרירות, ועקב כך החליט משרד החוץ להחזירו לישראל לבדיקה. עם סגירת הבדיקה שבה טוהר שמו שב גוברין לתפקידו במרוקו ב-9 ביולי 2023. בעקבות פרסום זה הגיש גוברין תביעת דיבה בסך 2.5 מיליון ש"ח נגד מיכאל שמש ותאגיד השידור הישראלי. במסגרת הסכם פשרה, הסכימו שמש והתאגיד למחוק עשרים וארבעה פרסומים בעניין זה ולהימנע מלדווח בעניינו של גוברין בעתיד.
ספריו

בשנת 2015 פרסם את הספר "The Journey to the Arab Spring", שעסק בתהליכים הליברליים שהובילו לאביב הערבי ומתבסס על עבודת הדוקטורט שלו. הספר תורגם לעברית בהוצאת מאגנס תחת השם "המסע אל האביב הערבי" ופורסם באפריל 2016. בספרו טוען גוברין כי המוקד להתפתחויות הליברליות בעולם הערבי היה תמיד מצרים, אשר נחשבת מבחינתו ל"נשמה האינטלקטואלית' של העולם הערבי".
בשנת 2023 יצא לאור ספרו "שותפות בצל יריבות" המספר על היחסים עם ישראל מבעד לעיניים מצריות ומציג תמונה מורכבת של מערכת היחסים בין ישראל למצרים.
הערות שוליים

1 2 3  יאיר שלג, בקצה הפירמידה: שגריר ישראל במצרים נערך לתפקיד, באתר nrg‏, 10 ביוני 2016
1 2   ברק רביד, משרד החוץ מינה את הדיפלומט דוד גוברין לשגריר החדש בקהיר, באתר הארץ, 10 בפברואר 2016
1 2  עמית ולדמן, ‏שגריר ישראלי חדש מונה בקהיר, באתר ‏מאקו‏, 31 באוגוסט 2016
↑  רועי קייס ואיתמר אייכנר, "כולנו אחים": שגריר ישראל במצרים בביקור נדיר באלכסנדריה, באתר ynet, 22 בספטמבר 2016
↑  איתמר אייכנר ויואב זיתון, שגריר ישראל במצרים הוחזר ארצה בשל התרעות, באתר ynet, 14 בפברואר 2017
↑  אהוד יערי, חזרת השגריר גוברין: היחסים טובים, הסיכון גדול מדי, באתר רשת, 14 בפברואר 2017
↑  איתמר אייכנר, "נתניהו לוחץ לביקור של מלך מרוקו"; ביקור ראשון של שר ישראלי בסודן, באתר ynet, 25 בינואר 2021.
↑  חדשות 20, משרד החוץ אישר מינוי שגרירים למרוקו ואוסטרליה, באתר עכשיו 14, 10 באוקטובר 2021
↑  מינויים בשירות החוץ | החלטה מספר 622, באתר משרד ראש הממשלה, ‏14 בנובמבר 2021
↑  מיכאל שמש, פרסום ראשון: משרד החוץ החליט להחזיר לארץ את ראש הנציגות הישראלית במרוקו, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 6 בספטמבר 2022
↑  מיכאל שמש, בדיקת התלונות נסגרה: השגריר גוברין ישוב למרוקו, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 26 במרץ 2023
↑  איתמר אייכנר, השגריר שנגדו הועלו טענות כי הטריד מינית ישוב למרוקו, באתר ynet, 6 ביוני 2023
↑  i24News, 10/10/23, رئيس مكتب الاتصال الإسرائيلي لدى المغرب دافيد غوفرين يعلن عودته لمزاولة مهامه
↑  תביעת המיליונים של השגריר במרוקו נגד התאגיד ומיכאל שמש - "הפכו אדם מכובד לעבריין מין מתועב", באתר וואלה, 10 בספטמבר 2023
↑  אורן פרסיקו, בתאגיד ימחקו 24 פרסומים, באתר העין השביעית, ‏05.12.2024 (ארכיון)
↑  דוד גוברין - החוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון, באתר האוניברסיטה העברית
↑  הספר "המסע אל האביב הערבי", באתר הוצאת מאגנוס
↑  ליאור נוביק, ‏"שותפות בצל יריבות": הספר החדש על יחסי ישראל-מצרים, באתר מעריב אונליין, 22 ביוני 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297287505171  GND: 1053343221  ISNI: 0000 0004 0229 2502  LCCN: no2014090095  SUDOC: 186012233  VIAF: 297373770   WorldCat (עם VIAF): 297373770
ف

האות פא (בערבית: فاء; ב-פ רפה) היא האות העשרים באלפבית הערבי. לפניה באה האות ע'ין ואחריה האות קאף.
פא מייצגת את העיצור /f/ (כמו פ"א רפה). בסגנון הכתיבה המגרבי פא נכתבת עם נקודה מתחתיה ולא מעליה, כך: ڢ. אמנם כיום צורה זו אינה רווחת כלל, אך בארצות המגרב, למעט לוב, משתמשים בה עד היום בכתיבת הקוראן.
מעניין שבמילים שאולות קדומות מופיעה ف מול העיצור הזר P. כך, למשל, מול Palestine יש فلسطين, מול Platon יש افلاطون, מול Pars (שמה הקדום של איראן) יש فارس, מול Singapore יש سنغافورة ועוד. גם השם התנ"כי פּוטיפר נכתב בערבית فوطيفار. ייתכן שיש כאן רמז להגייה כפולה של עיצור זה בערבית: סותם וחוכך, כפי שבעברית ובארמית.
פא המנוקדת בפתחה משמשת כתחילית שמשמעותה "הרי ש...", כך למשל نكتب (נַכְּתֻּבּ) תרגומו "אנחנו כותבים", ו-فنكتب (פַנַכְּתֻּבּ) פירושו "הרי שאנחנו כותבים".
על בסיס האות פא נוצרה האות וא (ﭪ, בעלת שלוש נקודות דיאקריטיות) לייצוג העיצור /v/ (כמו בי"ת רפה) במילים שאולות. בג'אווי, כתב המהווה ואריאנט של האלפבית הערבי, ڤ מייצגת /p/ (כמו פ"א).
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין וגם מצד שמאל, כמו בשאר האותיות למעט אותיות "דוד'ארז".
מקור האות פא הוא ב"פה" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים, אם כי ברובם היא מייצגת /p/, מאחר שזה היה ביטויה המקורי בפיניקית. בערבית, לעומת זאת, התרחש חיכוך של האות, וכך היא הפכה למייצגת /f/.
אלפבית עברי – פ/ף
אלפבית לטיני – P,p ו-F,f
אלפבית יווני – Π,π
אלפבית קירילי – П,п
אלפבית סורי – ܦ
האחים צ'רווי

משפחת צ'רווי
האחים צ'רווי (באיטלקית: Fratelli Cervi) היו שבעה אחים בני משפחה איטלקית אחת, שהוצאו להורג במהלך מלחמת העולם השנייה בשל פעילותם במחתרת שהתנגדה לשלטון הפשיסטי במדינה.
האחים

האחים צ'רווי נולדו בכפר קמפג'ינה (Campegine) שבמחוז אמיליה-רומאניה בצפון איטליה. הם היו בניהם של אלצ'ידה צ'רווי (Alcide Cervi, ‏1875-‏1970) וג'נואפה קוקוני (Genoeffa Cocconi, ‏1876-‏1944). היו להם שתי אחיות, דיומירה (Diomira) ורינה (Rina).
שבעת האחים היו:
ג'לינדו (Gelindo), יליד 1901
אנטנורה (Antenore), יליד 1906
אלדו (Aldo), יליד 1909
פרדיננדו (Ferdinando), יליד 1911
אגוסטינו (Agostino), יליד 1916
אובידיו (Ovidio), יליד 1918
אטורה (Ettore), יליד 1921
בימי המלחמה

האחים היו פעילים במחתרת שהתנגדה לשלטונו של רודן איטליה בניטו מוסוליני. פעילותם גברה לאחר שביתת הנשק של איטליה עם בעלות הברית וכיבוש איטליה על ידי גרמניה בספטמבר 1943. הם הקימו יחידת פרטיזנים ואירחו בביתם שבויי מלחמה נמלטים של בעלות הברית.
ב-24 בנובמבר 1943 הקיפה המשטרה של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית את בית המשפחה ואסרה את שבעת האחים ואביהם. כולם הובלו לכלא בעיר רג'ו אמיליה.
בחודש שלאחר מכן התנקשו פרטיזנים בעיר מודנה בחייו של פקיד ממשלת מוסוליני. כתגמול, ב-28 בדצמבר 1943, נלקחו שבעת האחים ואדם נוסף מהכלא לשטח פתוח ברג'ו אמיליה והוצאו להורג ביריות. אביהם נותר בכלא והצליח לברוח ממנו בהמשך לאחר שבעלות הברית הפציצו את המבנה.
ב-28 באוקטובר 1945 נערכה לשבעת האחים הלוויה בכפרם. קהל של אלפי אנשים ליווה את ארונותיהם אל הכפר.
הנצחה

לאחר המלחמה עוטרו כל האחים צ'רווי בעיטור צבאי (Medaglia d'argento al valor militare). רחובות נקראו על שמם ברחבי איטליה, שירים נכתבו לכבודם, וב-1968 הופק סרט קולנוע אודותיהם בשם I sette fratelli Cervi ("שבעת האחים צ'רווי"). בקרבת כפרם הוקם מוזיאון על שמם לזכר תנועת ההתנגדות האנטי-פשיסטית שפעלה באזור רג'ו אמיליה.
לקריאה נוספת

S. Gundle, Lucia Rinaldi, Assassinations and Murder in Modern Italy, Springer, 2007.
הלגיון השני איטליקה

| --- | --- |
מטבע אנטוניאן של הקיסר גליאנוס, אשר עליו סמל הלגיון - הזאבה עם רמוס ורומולוס. על המטבע נכתב "הלגיון השני איטליקה - שבע פעמים אדוק שבע פעמים נאמן".
מטבע אנטוניאן של הקיסר גליאנוס, אשר עליו סמל הלגיון - הזאבה עם רמוס ורומולוס. על המטבע נכתב "הלגיון השני איטליקה - שבע פעמים אדוק שבע פעמים נאמן".
 פרטים
 מדינה:  האימפריה הרומית
 שיוך:  הצבא הרומי
 סוג:  לגיון
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  165 – לא ידוע
 מקים היחידה:  מרקוס אורליוס
 מלחמות:  המלחמות המרקומניות המלחמות הפרתיות
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  נשק קר, בעיקר פילום, גלדיוס, סקוטום, לוריקה לוריקה סקוומטה (שריון שרשראות)
הלגיון השני איטליקה (בלטינית: Legio II Italica) היה לגיון רומאי, אשר הוקם בידי הקיסר מרקוס אורליוס בשנת 165 ושרד עד המאה החמישית. בהמשך נוסף ללגיון השם "פיה פילדיס" אשר משמעותו הוא "האדוק והנאמן".