stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היפראילוריקטיס
מינים

סוג זה אם היה סוג תקף, כלל בתוכו 5 מינים: המין H. validus תואר ב-2001 וחי באזור של נברסקה וניו מקסיקו. המין H. skinneri התגלה ב-2003 גם בנברסקה והוא המין החדש ביותר שהתגלה. המין H. intrepidus התגלה ב-1858 מטקסס, קליפורניה, קולורדו, נבדה ונברסקה. H marshi מ-1922 התגלה בטקסס, קליפורניה, קולורדו ונברסקה. המין H. stouti מ-1972 התגלה בנברסקה וניו מקסיקו. מין נוסף שבוטל, H. aeluroides, התגלה גם הוא בנברסקה.
תיאור

ההיפראילוריקטיס היה קרוב כנראה לחתולים הקטנים, אך היה בינוני בגודלו, דומה לנמר קטן אצל המינים הגדולים שהגיעו למשקל 35 קילוגרם ואולי גם יותר. הוא היה נראה דומה לשונר בהסתמך על צורת הלסתות והגולגולת הדומה יחסית. עם זאת הוא לא שייך לקבוצת החתולים הקטנים וייתכן, שהיה בעל אבות פרימיטיביים דמויי-גחניים כמו הפרואילורוס. הוא חי באזורי היערות וההרים האמריקאים ושם ניזון ממכרסמים ומפרסתנים בינוניים.
המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם

המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם הייתה משלחת גאופיזית ומחקרית אל ארץ גרהאם באנטארקטיקה בין השנים 1934 ל-1937. המשלחת, בהנהגת ג'ון ריימיל, עשתה שנתיים באנטארקטיקה. המשלחת גילתה, שארץ גרהאם היא חצי אי. לפניה, בשנים 1922-1920, יצאה משלחת בריטית אל ארץ גרהאם בהנהגת ג'ון לאכלאן קופ.
המשלחת עשתה שימוש בשילוב של נהלים מסורתיים ומודרניים של חקר אנטארקטיקה, שכללו צוותי כלבים ומזחלות ממונעות ואף מטוס דה הווילנד פוקס מוס חד-מנועי לסיורי המחקר שלהם. לאנטארקטיקה הגיעו באוניית מפרשים תלת-תרנית ישנה בשם "פנולה", מצוידת במנוע עזר מפוקפק. צידה נוספת הובאה באונייה "דיסקברי II".
המשלחת הייתה אחת האחרונות לאנטארקטיקה במימון פרטי; ממשלת בריטניה מימנה רק חלק מעלותה. על אף תקציבה המצומצם מאוד, הצלחה המשלחת ביעדיה המדעיים. תצלומי אוויר ומיפוי מן האוויר הקיפו שטח של 1600 ק"מ של חופי ארץ גרהאם.
כל שישה-עשר חברי המשלחת שנחתו בארץ גרהאם קיבלו את מדליית הקוטב. בין משתתפי המשלחת היו:
דאנקן קארס, שעבר לאוניית המשלחת באיי פוקלנד
גרהאם קוטאם, הרפתקן וחוקר ארצות
ד"ר בריאן בירלי רוברטס, שתרם בהמשך לטיוטת הברית האנטארקטית.
ראו גם

רשימת משלחות לאנטארקטיקה
החזית האוקראינית הרביעית

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 שיוך:  הצבא האדום הצבא האדום
 סוג:  קבוצת ארמיות
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  20 באוקטובר 1943   5 באוגוסט 1944 – 31 במאי 1944   25 באוגוסט 1945
 מקים היחידה:  פיודור טולבוחין
 מלחמות:  קרב דנייפר   מבצע דנייפר-קרפטי   מתקפת קרים   הקרב על סלובקיה   הקרב על פראג
 פיקוד
 מפקדים:  פיודור טולבוחין   איוואן פטרוב   אנדריי יריומנקו
 
החזית האוקראינית הרביעית הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי בקרבות בכיבוש אוקראינה, סלובקיה, וצ'כיה, ולבסוף השתתפה בכיבוש פראג.
היסטוריה

ב-20 באוקטובר 1943 שונה שמה של החזית הדרומית לחזית האוקראינית הרביעית, ולמפקדה מונה פיודור טולבוחין.
החזית לחמה בקרב על הדנייפר ובמבצע דנייפר-קרפטי, ולאחר מכן השתתפה במתקפת קרים. ב-31 במאי 1944 פורקה החזית, ויחידותיה פוזרו בין היחידות השונות.
ב-5 באוגוסט 1944 הוקמה שוב החזית, ולמפקדה מונה איוואן פטרוב. החזית לחמה בקרב על סלובקיה, ובהמשך לחמה החזית בקרבות בצ'כיה ובקרב על פראג.
לאחר סיום המלחמה, הפכה החזית לפיקוד הקרפטים ששכנה באוקראינה.
מפקדים

פיודור טולבוחין (20 באוקטובר 1943 - 31 במאי 1944)
איוואן פטרוב (5 באוגוסט 1944 - מרץ 1945)
אנדריי יריומנקו (מרץ 1945 - 25 באוגוסט 1945)
החזית האוקראינית השנייה

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 שיוך:  הצבא האדום הצבא האדום
 סוג:  קבוצת ארמיות
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  20 באוקטובר 1943 – 10 ביוני 1945 (שנה)
 מקים היחידה:  איוואן קונייב
 מלחמות:  מבצע דנייפר-קרפטי   מבצע יאשי-קישינב   המצור על בודפשט   הקרב על פראג
 פיקוד
 מפקד נוכחי:  איוואן קונייב 
 מפקדים:  איוואן קונייב   רודיון מלינובסקי
 
החזית האוקראינית השנייה הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי בקרבות בכיבוש אוקראינה, רומניה, הונגריה ואוסטריה, תוך שהיא מסייעת לבסוף בכיבוש פראג.
היסטוריה

ב-20 באוקטובר 1943 שונה שמה של חזית הערבה לחזית האוקראינית השנייה, ולמפקדה מונה איוואן קונייב.
החזית לחמה במבצע דנייפר-קרפטי, בקרב קורסון-צ'רקאסי, ולאחר מכן השתתפה במבצע יאשי-קישינב. במאי 1944 החליף רודיון מלינובסקי את קונייב בפיקוד על החזית החזית. בינואר 1945 השתתפה החזית בקרב על הונגריה, ולאחר מכן השתתפה בבלימת מתקפת הנגד הגרמנית.
בהמשך לחמה החזית בקרבות בהונגריה ובאוסטריה, ולאחר מכן השתתפה בקרב על פראג.
לאחר סיום המלחמה, הפכה החזית לפיקוד הצבאי אודסה.
מפקדים

איוואן קונייב (אוקטובר 1943 - מאי 1944)
רודיון מלינובסקי (מאי 1944 - יוני 1945)
המשחק המלכותי של אור

המשחק המלכותי של אור
לוח כללי המשחק משנת 177 לפנה"ס - ספר חוקי משחק הקדום ביותר בעולם
גרפיטי חרוט של לוח משחק שהתגלה בארמונו של סרגון השני מהמאה השמינית לפנה"ס
המשחק המלכותי של אוּר (באנגלית: Royal Game of Ur) הוא משחק לוח שהתגלה בחפירות הקברים המלכותיים של אוּר שבשומר. לוח המשחק מתוארך לשנת 2600 לפנה"ס.
לוח משחק זה הוא הקדום ביותר אחרי משחק הסנת בן האלף השלישי לפנה"ס שהתגלה במצרים העתיקה.
הלוח מוצג כיום במוזיאון הבריטי בלונדון.
תיאור לוח המשחק

ללוח המשחק צורה מלבנית, שעליה משבצות. הלוח מורכב משני מלבנים (באחד 3 על 4 משבצות, ובשני 3 על 2 משבצות) המחוברים ביניהם במלבן של 1 על 2 משבצות.
הלוח עצמו היה עשוי עץ וצופה במשבצות ודפנות צבעוניות העשויות צדפה, אבן גיר אדומה ולפיס לזולי. העץ עצמו הרקיב במהלך השנים, אולם הציפויים נותרו במקומם ואיפשרו שחזור של צורת הלוח.
על גבי לוח המשחק הופיעו צורות של רוזטה (פרח) או של חמש נקודות.
כללי המשחק

המשחק המלכותי של אור שוחק עם שתי מערכות כלים - האחת לבנה והאחת שחורה. כל מערכת כלים כללה שבע אבני משחק וארבע קוביות משחק שצורתן ארבעון (היינו קוביות בנות ארבע פאות). כללי המשחק המקורי אינם ידועים, אולם משערים כי לא השתנו במהלך השנים, וכי לוח כללים מבבל שנכתב בשנת 177 לפנה"ס מתאר את חוקי המשחק.
אין מחלוקת כי מדובר במשחק "מרוץ" במסגרתו כל שחקן צריך להעביר את הסמנים שלו דרך מסלול מסוים, בהתאם לתוצאות הקוביה, והראשון שמעביר את כל הסמנים מנצח.
המשחק המלכותי של אור נחשב לאביו הקדמון של משחק השש בש של ימינו.
המשחק המלכותי של אור היה נפוץ במסופוטמיה גם בתקופה שלאחר נפילתה של שומר. עדות לכך היא גרפיטי של לוח משחק חרוט התגלה על גבי אחד מהלמסו (הכרובים שומרי השער) בארמונו של סרגון השני בדור שרוכין. הלמסו מוצג כיום במוזיאון הבריטי.
בסדרת הטלוויזיה "הארכאולוג העירום" בהגשת שמחה יעקובוביץ' מוצעת ספקולציה לפיה הפור אותו מפיל המן על מנת לקבוע את מועד השמדת היהודים (יום חג פורים) בוצע על ידי משחק או הטלת קובייה במשחק זה, אך לסברה זו אין סימוכין.
הערות שוליים

↑  הסבר באתר המוזיאון הבריטי
ההנהלה הציונית

ההנהלה הציונית היא הוועד הפועל המצומצם של ההסתדרות הציונית העולמית. תפקידה הוא לקיים את החלטות הקונגרס הציוני והוועד הפועל הציוני, והיא אחראית גם לפעילויות השוטפות של ההסתדרות הציונית העולמית.
בשנת 1920 הוקמה ההנהלה הציונית העולמית, שמילאה עד שנת 1929 את תפקיד הסוכנות היהודית שעל פי כתב המנדט. ההנהלה הציונית פעלה באמצעות מחלקות: המחלקה המדינית, המחלקה לעלייה ולעבודה, המחלקה להתיישבות והמחלקה לחינוך ולבריאות, ופעלה גם באמצעות מוסדותיה הכספיים של ההסתדרות הציונית העולמית.
ההנהלה הציונית הייתה הגוף החשוב ביותר שעמד בראש היישוב בשנות ה-20. היא יצגה את כל המוסדות בא"י כמו ההסתדרות הציונית, קק"ל ועוד. המרכז היה בלונדון שם נקבעו ההחלטות העיקריות בתחומי ההתיישבות, כלכלה, חינוך ועלייה. ההנהלה קיבלה שיתוף פעולה מלא מצד ממשלת בריטניה וגם מצד היישוב היהודי בא"י.
עם הקמת הסוכנות היהודית לארץ ישראל בשנת 1929, הועברו הפעילויות המדיניות של ההנהלה הציונית לסוכנות היהודית.
תפקידיה של ההנהלה הציונית

הקונגרס הציוני בוחר ביו"ר ההנהלה ובהנהלה שתפקידה לנהל את ענייני ההסתדרות הציונית העולמית בישראל ובתפוצות. ההנהלה היא המוסד המבצע של ההסתדרות הציונית, היא מטפלת בענייני העבודה היום-יומית של התנועה הציונית בחו"ל, בפדרציות הציוניות, בהסברה ובחינוך פורמלי ובלתי פורמלי. מחובתה של ההנהלה להוציא לפועל את החלטות הקונגרס והוועד הפועל הציוני שהיא אחראית לפניהם. ההנהלה הציונית פועלת לפי מחלקות אלה:
ארגון קשרים קהילתיים
המחלקה לארגון והסברה
סטודנטים ואקדמאים
המחלקה לפעולה ציונית בקרב הקהילות הספרדיות ויוצאי עדות המזרח
פיתוח מנהיגות ודור המשך
כספים
החטיבה להתיישבות (המחלקה למסחר ולתעשייה)
החטיבה לעלייה ולקליטה
החטיבה למשאבי אנוש
פעילותה של ההנהלה הציונית במשך השנים

בשנים 1973-1948 התרכזו מחלקות ההנהלה הציונית בעיקר בתחומי פעולה אלה: עידוד העלייה וארגונה וביצועה פעולות הכשרה בישראל של 7,500 צעירים להיות מורים ומדריכי-נוער בקהילותיהם בגולה. הכשרת הצעירים ניתנה להם במוסדות ההכשרה של ההנהלה הציונית: מכון גרינברג, מכון גולד, מכון למדריכי חו"ל ובית-המדרש לתורה. יותר מ-100,000 בני נוער, סטודנטים, מחנכים ופעילים ציוניים מן הגולה השתתפו במפעלי השתלמות ועבודה בישראל, שאורגנו על ידי מחלקות ההנהלה. נשלחו 2,000 מחנכים ישראליים להורות בבתי-ספר ב-24 ארצות, סופקו ספרים חינוכיים ועזרי הוראה ולימוד בשביל חינוכם של יותר מ-300,000 תלמידי בתי-ספר בגולה, נתקיימו פעילויות ציוניות והופצה הסברה על ישראל בפדרציות ציוניות ב-40 ארצות.
מאז 1967 הקימה החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית 70 יישובים ברמת הגולן, בבקעת הירדן, בגוש עציון, בפתחת רפיח (חבל ימית) ובסיני.
יושבי ראש ההנהלה הציונית

בשנים 1933–2009 שימשו יושבי ראש הסוכנות היהודית גם כיושבי ראש ההנהלה הציונית (ההסתדרות הציונית העולמית). בשנת 2009 - הופרדו התפקידים.
| שם | תקופת כהונה |
| --- | --- |
נחום סוקולוב: 1920–1931
מנחם אוסישקין: 1921 – 1923
פרדריק קיש: 1931–1932
ארתור רופין: 1933–1935
דויד בן-גוריון: 1935–1948
ברל לוקר וד"ר נחום גולדמן: 1948–1956
זלמן שזר: 1956–1961
משה שרת: 1961–1965
לואי אריה פינקוס: 1965–1973
אריה דולצין: 1973–1974
פנחס ספיר: 1974–1975
אריה דולצין: 1975–1976
יוסף אלמוגי: 1976 – 1977
אריה דולצין: 1978 – 1987
שמחה דיניץ: 1987–1994
יחיאל לקט: 1994 – 1995
אברהם בורג: 1995 – 1999
סלי מרידור: 2000 – 2005
זאב ביילסקי: 2005 – 2009
אברהם דובדבני: 2010 - 2020
יעקב חגואל: משנת 2020
לקריאה נוספת

יעל איקן, ההסתדרות הציונית העולמית, ההסתדרות הציונית העולמית, 1996.
החזית האוקראינית השלישית

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 שיוך:  הצבא האדום הצבא האדום
 סוג:  קבוצת ארמיות
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  20 באוקטובר 1943 – 15 ביוני 1945 (שנה)
 מקים היחידה:  רודיון מלינובסקי
 מלחמות:  מבצע דנייפר-קרפטי   מבצע יאשי-קישינב   הקרב על הונגריה   הקרב על פראג
 פיקוד
 מפקדים:  רודיון מלינובסקי   פיודור טולבוחין
 
החזית האוקראינית השלישית הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי בקרבות בכיבוש אוקראינה, רומניה, הונגריה ואוסטריה, ולבסוף כבשה את וינה.
היסטוריה

ב-20 באוקטובר 1943 שונה שמה של החזית הדרום-מערבית לחזית האוקראינית השלישית, ולמפקדה מונה רודיון מלינובסקי.
החזית לחמה במבצע דנייפר-קרפטי, ולאחר מכן השתתפה במבצע יאשי-קישינב. במאי 1944 החליף פיודור טולבוחין את מלינובסקי בפיקוד על החזית. בינואר 1945 השתתפה החזית בקרב על הונגריה, ולאחר מכן השתתפה בבלימת מתקפת הנגד הגרמנית.
בהמשך לחמה החזית בקרבות בהונגריה ובאוסטריה, והשתתפה בשחרור וינה.
לאחר סיום המלחמה, הפכה החזית למפקדת הכוחות הסובייטיים הדרומית ששכנה ברומניה ובבולגריה.
מפקדים

רודיון מלינובסקי (אוקטובר 1943 - מאי 1944)
פיודור טולבוחין (מאי 1944 - יוני 1945)
ההסכם האנגלו-איראני

הלורד קרזון, שר החוץ הבריטי, יוזם ההסכם
חסן ווסוק, ראש הממשלה האיראני, חתם בשם איראן על ההסכם
אחמד קאג'אר, השאה האיראני, אשר התנגד להסכם
ההסכם האנגלו-איראני (באנגלית:  Anglo-Persian Agreement, בפרסית: قرارداد ۱۹۱۹) נחתם ב-9 באוגוסט 1919 על ידי נציגיהן של ממשלות בריטניה ואיראן. יוזם ההסכם היה שר החוץ הבריטי, הלורד קרזון, ומטרתו הייתה לבסס את ההשפעה הבריטית באיראן. בסופו של דבר נחל ההסכם כישלון חרוץ, בעיקר עקב התחלפות הממשל האיראני והאהדה הפוחתת של דעת הקהל האיראנית כלפי בריטניה.
תוכן ההסכם

בהסכם הובטח לאיראן שתישמר שלמותה הגאוגרפית. עוד התחייבה הממשלה הבריטית במסגרת ההסכם:
להעמיד לרשות האיראנים מומחים ויועצים עבור משרד האוצר ועבור כל משרד ממשלתי אחר.
לשלוח לאיראן קצינים בריטיים כיועצים צבאיים, על מנת לארגן מחדש את הכוחות הצבאיים באיראן. הכוונה הייתה לעמיד תחת פיקוד צבאי עליון את גדוד הקלעים של דרום איראן (South Persian Rifles), שבאותה עת היה כפוף לפיקוד בריטי, ואת בריגדת הקוזאקים הפרסית. בריטניה תעמיד לרשות כוח צבאי זה נשק ותחמושת בריטיים.
לשלוח לאיראן מומחי מס בריטיים, שיבדקו את שיעורי המכס הקיימים באיראן.
לשלוח לאיראן מהנדסים בריטיים, שיתכננו מערכת מסילות רכבת ויפקחו על בנייתה.
להעניק לאיראנים הלוואה של שני מיליון לירות שטרלינג בריבית של שבעה אחוזים. החזר ההלוואה יתבצע בחלקו על ידי העברת תקבולי מכס ישירות לבנק הבריטי באיראן.
בשני נספחים להסכם התחייב הממשל הבריטי כלפי הממשל האיראני לפתוח מחדש הסכמים קודמים מסוימים בין המדינות. כמו כן התחייבו הבריטים כי החסינות הדיפלומטית של פקידים בריטיים תבוטל במקרים מסוימים, וכי בריטניה תתמוך בעמדת איראן בסוגיית הגבולות עם כורדיסטן, טורקיה, אזרבייג'ן ואוזבקיסטן.
הרקע להסכם

אדריכל ההסכם היה לורד קרזון, שר החוץ הבריטי. קרזון החזיק בתוכנית אסטרטגית, לפיה על מנת להגן על השלטון הבריטי בהודו יש להקיפה בשרשרת מדינות לוויין בריטיות, מהים התיכון ועד הודו. לאיראן היה תפקיד מפתח במסגרת תוכנית זו. גם עיראק וגם סוריה עברו לשלטון בריטי לאחר התמוטטות האימפריה העות'מאנית; רק איראן נהנתה עדיין מעצמאות, והייתה עשויה להזיק לאינטרסים הבריטיים. על כך נוספה העובדה, שהסכם סנקט פטרבורג משנת 1907 בין רוסיה לבין איראן הפך מנוגד לאינטרסים הכלכליים הבריטיים לאחר נפילת הצאר הרוסי.
קרזון הכיר את איראן טוב יותר מכל דיפלומט מערבי אחר, משום שביקר בה בצעירותו, בין השנים 1889–1890, ואף סיכם את רישומיו ממנה בספרו Persia and the Persian Question. היה לו ברור כי ועידת השלום בפריז, אשר עמלה באותה עת על ניסוח חוזה ורסאי, לא תקצה לבריטים זכויות באיראן. הדרך המעשית היחידה לפתור את "הבעיה הפרסית" הייתה באמצעות הסכם דו-צדדי בין בריטניה לאיראן.
התגובות להסכם

אחמד קאג'אר, השאה של איראן באותה עת, התנגד להסכם עוד לפני חתימתו. בניגוד לדעתו של ראש ממשלתו, חסן ווסוק, הוא שלח לוועידת השלום בוורסאי משלחת בת חמישה חברים, וזאת במקום לנהל משא ומתן עם הבריטים. דרישותיה של איראן בוועידה נגעו בעיקר לשילומים שביקשו לקבל בגין נזקי המלחמה. סכום השילומים הנדרש היה צנוע יחסית: מרוסיה מיליון טומאן, מטורקיה חצי מיליון, ומגרמניה 20,000 טומאן (באותה עת היה ערכו של טומאן כשליש הליש"ט). אבל להפתעת האיראנים מדינות ההסכמה סירבו להתיר לאיראן להשתתף בוועידה. יו"ר המשלחת האיראנית, שר החוץ לשעבר מושבר אל ממליכּ, ניסה לשווא להיפגש עם שר החוץ בלפור או עם ממלא מקומו בלונדון, הלורד קרזון. קרזון הודיע לו שלא יקבל לפגישה איש מבין חברי המשלחת, ושאיש לא יוכל לעשות למענה דבר בוועידת השלום בוורסאי. המשלחת האיראני חזרה לארצה מבלי שהשיגה דבר.
יכולתו של השאה, אחמד קאג'אר, להתנגד להסכם המתגבש הייתה מועטת. בתמורה להיענותו לדרישה הבריטית, למנות את ווסוק לראשות הממשלה, הוא דרש, וקיבל, תשלום חודשי של 5000 ליש"ט. שגריר בריטניה הודיע לשאה כי התשלום החודשי יבוטל באופן מיידי אם ימשיך להתנגד להסכם המתגבש בין נציגי הממשל הבריטי לבין ראש הממשלה ווסוק. בעקבות הודעה זו חזר בו השאה מהתנגדותו. ווסוק עצמו דרש מהבריטים תשלום חודשי של 350,000 טומאן על מנת "לתמוך פיננסית בפעילות הממשל". הבריטים הסכימו גם לדרישה כספית זו.
ב-11 באפריל 1919 דרש ווסוק מהבריטים חצי מיליון טומאן "באופן מיידי וללא שאלות". השגריר הבריטי הצליח באמצעות משא ומתן להוריד את הסכום ולהעמידו על 400,000 טומאן (131,000 ליט"ש). בעקבות זאת נחתם ההסכם. על מנת לקבל תוקף נדרש הפרלמנט לתת את אישורו להסכם. הבחירות לפרלמנט התקיימו בשנת 1917, אך בשל מלחמת העולם הראשונה והשליטה הבריטית והרוסית באיראן בתקופה זו לא התכנס; על כן לא ניתן היה לאשר את ההסכם.
הן הממשל הבריטי והן הממשל האיראני התייחסו לאישור ההסכם על ידי הפרלמנט כעניין פורמלי בלבד, שאין לייחס לו משמעות רבה. בסניף הבנק הבריטי בטהראן נפתח חשבון, שאליו הועברו כספי ההלוואה בסך שני מיליון ליש"ט. מתוכם הועברו לווסוק 131,000 ליש"ט, כפי שהוסכם. המשך התשלומים היו אמורים להתבצע לאחר אישור ההסכם על ידי הפרלמנט.
בסוף 1919 נפוצו שמועות בטהראן, לפיהן ראש הממשלה ווסוק ושרי הממשלה שלו שוחדו על ידי הבריטים. לאחר שבשנת 1920 פרש ווסוק מתפקידו, ופתולה אכבר ספהדר מונה לראשות הממשלה, התגלגל לידי האחרון העתק קבלה על סך 131,000 ליש"ט, שנחתמה על ידי שר האוצר אכבר מסעוד. בירור אצל השגריר הבריטי אישר, כי סכום זה שולם לידיהם של ראש הממשלה ווסוק, שר האוצר אכבר מסעוד ושר החוץ פירוז פירוז.
התפתחויות לאחר חתימת ההסכם

לאחר שהתברר שחתימת ההסכם הושגה באמצעות העברת שוחד למי שהיו באותה עת בכירי הממשל האיראני, דרשו גם מספר חברי פרלמנט "לקבל את החלק שלהם". השאה, שבינתיים עזב את איראן לעבר צרפת "בשל סיבות רפואיות" ביקש לקבל 400,000 טומאן תמורת אישור העברת ההסכם לפרלמנט. הבריטים איימו כעת, כי יפסיקו את התשלום החודשי בסך 350,000 טומאן, אם לא יועבר ההסכם לאישור הפרלמנט, וכן לא יעבירו כספים למימון בריגדת הקוזאקים הפרסית. האיומים לא הועילו, וההסכם נותר במגרה. כספי ההלוואה בסניף הבנק הבריטי נותרו בחשבון.
בסופו של דבר נאלץ הממשל הבריטי להודות, שלאחר שנודעו ברבים הנסיבות שבהן נחתם ההסכם, לא יסכים אף חבר פרלמנט איראני לתמוך בו. גם נכונות לשלם שוחד נוסף לא הועילה. ההסכם הרס לחלוטין את התקווה הבריטית, המעורערת בלאו הכי, לשליטה באיראן. בפברואר 1921 הודיע שר החוץ החדש סייד אל דין טבטבי לבריטים, כי הנסיבות שבהן נוהל המשא ומתן לקראת ההסכם השתנו, וביקש לפיכך לבטל את ההסכם. הוא הלך אף צעד נוסף, וביקש להחליף את הבנק הבריטי ביראן בבנק אמריקאי, אשר ישמש כבנק הלאומי של איראן. אך היות שטבטבי לא נשאר בתפקידו אלא חודשים ספורים, לא יצאו הדברים לפועל.
בסוף יוני 1921 כבר היה ברור כי אין כל תקווה להעביר את ההסכם בפרלמנט. מחליפו של טבטבי, אחמד קאוואם, הודיע לשגריר הבריטי כי בכוונתו להחליף את היועצים הבריטיים באמריקאים, וזאת עקב חוסר האהדה שחשה דעת הקהל האיראנית כלפי ההסכם האנגלו-איראני. בכך הפך ההסכם באופן סופי לחסר משמעות.
לקריאה נוספת

Nicolson,Harold. Curzon: the last phase, 1919-1925, London 1939, pages 119-148
| היסטוריה מודרנית של איראן |
| --- | --- | --- |
| השושלת הקאג'ארית | מלחמות האימפריה הרוסית–פרס • המלחמה האנגלו-פרסית • מרד הטבק באיראן • מודרניזם אסלאמי • המהפכה החוקתית בפרס • המערכה בפרס במלחמת העולם הראשונה • ההסכם האנגלו-איראני • ההפיכה באיראן (1921) • מרד סימקו שיקאק | איראן |
| שושלת פהלווי | רזא שאה פהלווי • העימות במקדש האימאם א-רידא • הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן • משבר אבאדאן • ההפיכה באיראן (1953) • המהפכה הלבנה • חגיגות 2500 שנים לאימפריה הפרסית • תאוריית הקשר על הדחת השאה מאיראן • המהפכה האסלאמית • הממשלה האיראנית הגולה | איראן |
| הרפובליקה האסלאמית | הפיכת נוז'ה • משבר בני הערובה באיראן • מלחמת איראן–עיראק • הסכסוך האיראני-ישראלי • הסכסוך האיראני–סעודי • תוכנית הגרעין האיראנית • טרור אסלאמי • בדלנות כורדית באיראן • ההפגנות באיראן (2018–2019) • ההפגנות באיראן (2022–2023) | איראן |
פורטל איראן
החזון לחקר החלל

הדמיה המראה את החללית אלטאיר וצוות של אסטרונאוטים על הירח. חזרה מאוישת לירח היא אחת מהמטרות העיקריות של החזון לחקר החלל
הדמיה של החללית אוריון במסלול אורביטלי סביב הירח
החזון לחקר החלל (באנגלית: Vision for Space Exploration) היה חזון כללי לחקר החלל של ארצות הברית שהוכרז בנאום שנשא ב-14 בינואר 2004 נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש.  החזון היה ככל הנראה תגובה לאסון מעבורת החלל קולומביה והביקורת הרבה שהאסון גרר על תוכנית החלל של ארצות הברית, וכניסיון להלהיב מחדש את הציבור בחקר החלל. החזון לחקר החלל התפתח בהמשך לתוכנית קונסטליישן, עד לביטולה בשנת 2010 על ידי הנשיא ברק אובמה.
עיקרי החזון

סיום בנייתה של תחנת החלל הבינלאומית עד שנת 2010.
קרקוע כל מעבורות החלל עד שנת 2010.
פיתוח חללית אוריון (שהייתה ידועה בשמה הקודם Crew Exploration Vehicle), וביצוע הטיסה המאוישת הראשונה שלה עד סוף שנת 2014.
פיתוח שני טילי שיגור - למטען (ארס 5) ולצוות האסטרונאוטים (ארס 1).
חקירת הירח במשימות לא מאוישות משנת 2008 והנחתת אסטרונאוטים על הירח עד שנת 2020.
הקמת מוצב קבע מאויש על הירח.
חקירת מאדים באמצעות משימות לא-מאוישות ומאוישות.
ראו גם

נאס"א
אדם בחלל
תוכנית החלל האמריקאית
‏‏
| תוכנית קונסטליישן |
| --- | --- | --- |
| מפעילת התוכנית | סוכנות החלל האמריקאית |  |
| חלליות | אוריון • אלטאיר |  |
| משגרים ומנועים | ארס 1 • ארס 5 • שלב העזיבה של כדור הארץ • J-2X • RS-68 • SRB |  |
| משימות | ארס 1-X (טיסת מבחן) |  |
| אתר שיגור | מרכז החלל קנדי |  |
| נושאים קשורים | תוכנית החלל האמריקאית • החזון לחקר החלל • מושבת ירח • משימות מאוישות למאדים |  |
המשלחת היפנית לאנטארקטיקה

לויטננט נובו שיראזה, מנהיג המשלחת היפנית לאנטארקטיקה
המשלחת היפנית לאנטארקטיקה (באנגלית: Japanese Antarctic Expedition ביפנית: 日本の南極観測) מ-1910–1912 הייתה הראשונה שיצאה לחקור את יבשת אנטארקטיקה מטעם יפן. המשלחת, שבראשה עמד לויטננט נובו שיראזה מן הצבא הקיסרי של יפן, יצאה מטוקיו באונייה קיינאן מארו בדצמבר 1910, הגיעה אל הקרח ב-26 בפברואר 1911 והפליגה הלאה, אל תוך ים רוס. בגלל המועד המאוחר מאוד בעונה האנטארקטית, לא יכלה האונייה להתקדם מעבר לאי קולמן, וחזרה לסידני, אוסטרליה לחרוף שם.
במהלך העונה הבאה נעשה ניסיון שלישי להגיע לטווח ראייה של יבשת אנטארקטיקה, במטרה מוגדרת לחקור את ארץ אדוארד השביעי. בחומת הקרח הגדולה, פגשה ה"קיינאן מארו" את פראם, אונייתו של רואלד אמונדסן, שהמתינה במפרץ הלווייתנים לשובה של קבוצת הקוטב הדרומי של אמונדסן. קבוצת סיור בת שבעה אנשים מן ה"קיינאן מארו" ירדה אל חומת הקרח והתקדמה דרומה אל '50 80° דרום, שם נתקלו אנשיה בתנאי מזג אוויר קשים, שאילצו אותם לשוב על עקבותיהם. בינתיים הורידה האוניה עוד קבוצה אל חוף ארץ אדוארד השביעי לחקור את המדרונות הנמוכים של רכס המלכה אלכסנדרה. "קיינאן מארו" חזרה ליפן; היא הגיעה ליוקוהמה ב-20 ביוני 1912.
הערות שוליים

↑  http://www.australiaforvisitors.com/japanese-antarctic-memorial-parsley-bay-sydney.html  שלט המנציח את ביקור המשלחת היפנית לאנטארקטיקה במפרץ פרסלי, סידני, ב-1911
↑  http://www.south-pole.com/p0000105.htm ,נובו שיראזה, 1946-1861
החזית האוקראינית הראשונה

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 שיוך:  הצבא האדום הצבא האדום
 סוג:  קבוצת ארמיות
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  20 באוקטובר 1943 – 10 ביוני 1945 (שנה)
 מקים היחידה:  ניקולאי ואטוטין
 מלחמות:  קרב קורסון-צ'רקאסי   מבצע לבוב-סנדומייז'   מבצע ויסלה-אודר   הקרב על ברלין
 פיקוד
 מפקד נוכחי:  ניקולאי ואטוטין 
 מפקדים:  ניקולאי ואטוטין   גאורגי ז'וקוב   איוואן קונייב
 
החזית האוקראינית הראשונה הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי בקרבות בכיבוש פולין וגרמניה, תוך שהיא מסייעת לבסוף בכיבוש ברלין.
היסטוריה

ב-20 באוקטובר 1943 שונה שמה של חזית וורונז' לחזית האוקראינית הראשונה, ולמפקדה מונה ניקולאי ואטוטין.
החזית לחמה בקרב קורסון-צ'רקאסי, ולאחר מכן השתתפה במבצע לבוב-סנדומייז'. במרץ 1944 החליף גאורגי ז'וקוב את ואטוטין בפיקוד על החזית לאחר שפרטיזנים התנקשו בחייו, ובמאי 1944 מונה איוואן קונייב למפקד החזית. בינואר 1945 השתתפה החזית במבצע ויסלה-אודר שבו התקדמה בזינוק אחד מהויסלה אל האודר.
ב-16 באפריל 1945 פתחה החזית יחד עם החזית הבלארוסית הראשונה בקרב על ברלין. לאחר מכן השתתפה החזית בקרב האלבה ובקרב על פראג.
לאחר סיום המלחמה, הפכה החזית למפקדת הכוחות הסובייטיים המרכזית ששכנה באוסטריה ובהונגריה.
מפקדים

ניקולאי ואטוטין (אוקטובר 1943 - מרץ 1944)
גאורגי ז'וקוב (מרץ 1944 - מאי 1944)
איוואן קונייב (מאי 1944 - יוני 1945)
ההסכם האנגלו-מצרי (1936)

ההסכם האנגלו-מצרי (באנגלית: Anglo-Egyptian Treaty) הוא כינויו של הסכם שנחתם בין מצרים ובין בריטניה ב-1936 שהסדיר את סיום הכיבוש האנגלי במצרים, את נסיגת הכוחות הבריטים ממצרים, ואת היחסים בין שתי המדינות בהקשר של יחסי החוץ, וניהול סודאן ותעלת סואץ.
הרקע לחתימת ההסכם

בשנת 1922 הכריזו הבריטים כי מצרים, שהייתה תחת שלטון צבאי בריטי משנת 1882, היא מדינה עצמאית, ותנוהל כפרוטקטורט בריטי. הכרזה זו לא סיפקה את השאיפות המצריות לעצמאות. משברים חוקתיים ומהומות סיכנו את היציבות במדינה, ועם מותו של המלך פואד הראשון הוביל ראש הממשלה מטעם מפלגת הוופד מוסטפא א-נחאס פאשה לחתימת חוזה שיסדיר את יחסי שתי המדינות.
חתימת החוזה וסעיפיו

ההסכם נחתם במשרד החוץ בלונדון ביום 26 באוגוסט 1936 על ידי שר החוץ אנתוני אידן, הלורד שומר החותם לורד הליפקס, שר הפנים ג'ון סיימון, ראש הממשלה רמזי מקדונלד והנציב העליון למצרים (שהוראות ההסכם שינו את משרתו לשגריר בריטניה במצרים) מיילס לאמפסון. מהצד המצרי חתמה משלחת של 13 נציגים בראשות מוסטפא א-נחאס פאשה.
תוקפו של ההסכם היה עשרים שנה, והוא הסדיר את עצמאותה של מצרים כמדינה החברה בחבר הלאומים. המדינות הסכימו על ברית צבאית ומדינית, וסוכם כי הצבא הבריטי יקטין את נוכחותו במצרים ל-10,000 חיילים וכוחות עזר, שיוצבו באזור תעלת סואץ. כן סוכם כי סודאן תמשיך להתנהל כקונדומיניום (משטר משותף) אנגלו- מצרי.
קיומו של ההסכם

ב-1937 מילאה בריטניה אחר שתי התחייבויות חשובות לפי ההסכם. האחת - צירופה של מצרים לחבר הלאומים, והשנייה, הסכמה לוויתור על הקפיטולציות, הזכויות המיוחדות לתושבי חוץ, שנהגו עוד מימי השלטון העות'מאני. עם זאת, ברבות הימים נתפס ההסכם כמגביל את עצמאותה של מצרים, והופר מספר פעמים על ידי בריטניה. בריטניה החזיקה במצרים צבא גדול משהתחייבה בהסכם, ולא הסתפקה בבסיסים באזור התעלה, וכן התערבה מספר פעמים בענייניה הפנימיים של מצרים. כך, למשל, ב-4 בפברואר 1942 כפתה בריטניה בכוח על המלך פארוק לפזר את ממשלתו ולשוב ולמנות את א-נחאס לראש ממשלה, לאחר שהקיפה את ארמונו בצבא.
בתקופת מלחמת העולם השנייה מילאה מצרים את מחויבויותיה על פי החוזה, והעמידה את אדמתה לרשות הצבא הבריטי, אך לא הצטרפה בעצמה למלחמה, ולא הכריזה מלחמה על מדינות הציר עד סמוך לסוף המלחמה, בשנת 1945.