מינסוטה
היסטוריה

לפני הגעת האירופאים מינסוטה הייתה מיושבת על ידי אינדיאנים שהיו בעיקר משבטי האנישינאבה והסו. האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור היו סוחרי פרווה צרפתיים במאה ה-17. מאה שנים לאחר מכן היגרו בני הצ'יפווה מערבה למינסוטה, וגרמו למתחים עם שבט הסו. בתקופה זו מינסוטה מופתה על ידי מספר חוקרים.
החלק של מינסוטה הנמצא מזרחית לנהר המיסיסיפי הפך לחלק מארצות הברית בשלהי מלחמת העצמאות, כאשר נחתם חוזה פריז השני. הקרקע שממערב לנהר המיסיסיפי נרכשה ביחד עם רכישת לואיזיאנה, אף על פי שחלק מעמק הנהר האדום היה שנוי במחלוקת עד להסכם 1818. ב-1805 רכש אדם בשם זבולון פייק חלקת קרקע באזור הצטלבות נהרות מינסוטה ומיסיסיפי, שהייתה בבעלות אינדיאנית. ב-1818 כתוצאה מחתימת ההסכם לפתרון בעיות הגבול שבין ארצות הברית לטריטוריות הבריטיות (כיום קנדה) זכתה מינסוטה בשטחים שהיו בבעלות הבריטים. כך הורכבה המדינה משטחים שהתווספו אליה בשלושה רובדי זמן שונים.
בין 1819 ל-1825 נבנה המחנה הצבאי פורט סנלינג. חייליו בנו טחנת קמח ומנסרה במפלי סנט אנתוני. מפעלי תעשייה אלה הופעלו בעזרת כוח שהופק ממי המפלים. הם הוקמו על הקרקע שלימים הפכה להיות העיר מיניאפוליס. במקביל החלה בנייתו של יישוב אזרחי באזור המבצר. צבא ארצות הברית כפה על המתיישבים לנדוד במורד הזרם, והם התיישבו באזור שבו הוקמה מאוחר יותר העיר סנט פול. טריטוריית מינסוטה הוקמה ב-3 במרץ 1849. אלפי אנשים הגיעו על מנת לבנות חוות חקלאיות ולחטוב עצים, ומינסוטה הפכה למדינה ה-32 בארצות הברית ב-11 במאי 1858.
בעקבות ההסכמים בין התושבים החדשים לאינדיאנים נאלצו האחרונים לנטוש את אדמותיהם ולעבור לגור בשמורות אינדיאנים קטנות יותר. בעקבות ההתדרדרות בתנאי המחיה של שבט הדקוטה נוצרה מתיחות כללית באזור, וב-1862 פרצה מלחמת דקוטה בין שבט הסו לארצות הברית. בסיום המלחמה הוצאו להורג 38 אנשים משבט הדקוטה (הוצאה להורג זו היא הגדולה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית), ולהגלייתם של שאר בני הדקוטה לשמורת קרואו קריק בנברסקה.
כלכלתה המוקדמת של מינסוטה הייתה מבוססת על כריתת עצים וחוואות. המנסרות במפלי סנט אנתוני ומפעלי הכריתה הניבו כמויות גדולות של תוצרים. הערים שבהן היו המפעלים הללו שכנו בסמוך לנהרות שהיו נתיב תחבורה נוח. בתקופה מאוחרת יותר נבנתה מערכת הידראולית במפלי סנט אנתוני על מנת לספק כוח עבור טחנות קמח נוספות. החידושים שהופעלו על ידי עובדי טחנות הקמח סייעו בהמצאת ה"פטנט" של קמח מינסוטה, שמחירו היה כמעט כפול מקמח אופים רגיל שאותו הוא החליף. ב-1900 טחנות הקמח של מינסוטה עיבדו 14.1% מכלל התבואה של מינסוטה.
תעשיית כריית הברזל של מינסוטה הוקמה לאחר הגילוי של מרבצי ברזל ברכס ורמיליון וברכס מסאבי בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-19, וברכס קויונה בתחילת המאה ה-20. עפרות הברזל הועברו באמצעות מסילת רכבת לדולות וטו הרבורס, ושם הועמסו על אוניות שהעבירו אותן מזרחה אל מעבר לימות הגדולות.
ההתפתחות התעשייתית ושיפור יכולת הייצור גרמו בתחילת המאה ה-20 להגירה הדרגתית של האוכלוסייה מהאזורים הכפריים אל הערים. למרות זאת החוואות נותרה גורם כלכלי חשוב. כלכלת מינסוטה נפגעה בצורה משמעותית במהלך השפל הגדול, שגרם לירידת מחירי החוואים, פיטורים נרחבים של כורי הברזל, וחוסר שקט כללי בקרב כוח העבודה. מספר גורמים הובילו לכך שמערב מינסוטה ושתי הדקוטות נפגעו מבצורת שנמשכה בין 1931 ל-1935. תוכניות הניו דיל היו נקודת מפנה כלכלית. חיל השימור האזרחי ותוכניות אחרות באזור המדינה סיפקו עבודות עבור האינדיאנים, ובחוק רה-ארגון האינדיאנים של 1934 הוענק לשבטים השונים מנגנון של שלטון עצמי. מהלך זה שיפר את מעמדם של האינדיאנים במדינה, והגדיל את הכבוד כלפי המסורות של האינדיאנים כיוון שטקסי הדת והשפות שלהם לא היו נתונים יותר לדיכוי.
ההתפתחות התעשייתית הואצה לאחר מלחמת העולם השנייה. הטכנולוגיות החדשות הגדילו את יכולת הייצור של החוות באמצעות אוטומציה של הזנת בעלי חיים כגון חזירים, מכונות חליבה אוטומטיות, וגידול תרנגולות במבנים גדולים. הזריעה הפכה ליעילה יותר בגלל ההכלאה בין תירס לחיטה, והשימוש במכונות כגון טרקטורים וקומביין תבואות הפך למצב הנפוץ בהשוואה לעבר. פרופסור נורמן בורלוג מאוניברסיטת מינסוטה תרם להתפתחויות הללו כחלק מהמהפכה הירוקה. ההתפתחות העירונית הואצה בגלל הדרישה הגוברת לבתים לאחר המלחמה, ואמצעי התחבורה הנוחים. בתורה, רמת הניידות המשופרת אפשרה לאנשים לעסוק בעבודות יותר מורכבות. בתקופה זו חלה התפתחות גם בתחום המחשבים והרפואה המקומיים.
מינסוטה הייתה באור הזרקורים העולמי כאשר ב-1 באוגוסט 2007 קרס גשר מעל נהר המיסיסיפי, וכתוצאה מכך נהרגו 13 אנשים.