stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רופרט מרדוק
ביוגרפיה

מרדוק נולד ב-11 במרץ 1931 במלבורן, ויקטוריה, אוסטרליה, בנם של סר קית' מרדוק (1885–1952) ודיים אליזבת מרדוק (לבית גרין; 1909–2012). הוא ממוצא אנגלי, אירי וסקוטי. הוריו של מרדוק נולדו גם הם במלבורן. קית' מרדוק היה כתב מלחמה ומאוחר יותר החזיק בשני עיתונים באדלייד שבדרום אוסטרליה, ותחנת רדיו בעיירת כרייה רחוקה, והיה יושב ראש חברת ההוצאה לאור "הרלד ווקלי טיימס".
מרדוק למד בבית הספר פרטי יוקרתי, שם היה עורך משותף של כתב העת הרשמי של בית הספר "קוריאן". והיה חבר בקבוצת הקריקט של בית ספרו שזכתה באליפות המדינה. מרדוק החל לעבוד במשרה חלקית בעיתון "מלבורן הראלד" וטופח על ידי אביו כיורש של העסק המשפחתי (למרדוק היו גם שלוש אחיות). למד פילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה בקולג' ווסטר, באוניברסיטת אוקספורד. שם היה פעיל בחוגי השמאל וזכה לכינוי "רופרט האדום". הוא היה חבר בתא הסטודנטים של מפלגת הלייבור באוניברסיטת אוקספורד.
ביוגרפיה > קריירה עסקית > באוסטרליה וניו זילנד

בעקבות מות אביו, כשהיה בן 21, חזר מרדוק מאוקספורד לאוסטרליה, כדי לקחת אחריות על מה שנותר מהעסק המשפחתי. לאחר מכירת מניות הראלד שהחזיק אביו לתשלום מיסים, נותר בבעלותו חברה בשם News Limited, שהוקמה בשנת 1923. מרדוק הפך את העיתון "אדלייד ניוז", הנכס העיקרי שלה, להצלחה גדולה. והוא החל להפנות את תשומת ליבו לרכישה והרחבה של עסקיו. הוא קנה את העיתון "סאנדיי טיימס" בפרת', מערב אוסטרליה ב-1956. ובמהלך השנים הבאות רכש עיתונים פרבריים ומחוזיים בניו סאות' ויילס, בקווינסלנד, בוויקטוריה ובטריטוריה הצפונית, כולל הצהובון של סידני "The Daily Mirror" אותו רכש ב-1960. "האקונומיסט" מתאר את מרדוק כ"ממציא את הצהובון המודרני", כשהוא פיתח תבנית קבועה לעיתונים שלו, הגדיל את סיקור הספורט והשערוריות וכלל את כותרת שמושכת את העין בעמוד בראשון.
הרכישה הראשונה של מרדוק מחוץ לאוסטרליה כללה רכישת גרעין השליטה ביומון הניו זילנדי "הדומיניון" בינואר 1964. מאוחר יותר בשנת 1964 השיק מרדוק את העיתון היומי הלאומי הראשון של אוסטרליה, אשר פעל תחילה מקנברה ואחר כך מסידני. בשנת 1972 רכש מרדוק את צהובון הבוקר "דיילי טלגרף" בסידני מידי איל התקשורת האוסטרלי סר פרנק פאקר (אביו של ג'יימס פאקר), שלימים התחרט שמכר לו אותו.
בשנת 1995 השיק תאגיד ניוז קורפ את רשת הטלוויזיה בתשלום Foxtel באוסטרליה, בשיתוף עם חברת התקשרות טלסטרה.
במאי 2020, הודיעה "ניוז קורפ אוסטרליה", הזרוע האוסטרלית של אימפריית העיתונות של מרדוק, כי תפסיק להוציא לאור למעלה מ-100 עיתונים, בהם כמה מהעיתונים האזוריים הבולטים במדינה. זאת, עקב נפילה בהכנסות מפרסום בעיתונות המודפסת, שהואצה כתוצאה ממגפת הקורונה.
פעילות בישראל

במשך השנים ביצע מרדוק השקעות במספר מיזמים בישראל.
כתומך נלהב של מדינת ישראל, השתתף באירועים של הבונדס בניו יורק. בנוסף נמצא מרדוק בקשר אישי עם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
פעילות בישראל > NDS

בשנת 1988 הקים בישראל את חברת NDS בשותפות עם חברת ידע חברה למחקר ופתוח, חברת מסחור הידע של מכון ויצמן למדע. החברה הוקמה על בסיס שיטת ההצפנה שפיתחו עדי שמיר ותלמידי המחקר שלו עמוס פיאט ויוסי טולפן. החברה פיתחה פתרון הצפנה עבור שידורי הטלוויזיה בלוויין של מרדוק. כך שיכול לגבות בתשלום דמי מנוי, ולהציעה שירות של שלם וצפה של סרטים ואירועי ספורט. חברת "ניוז קורפ" של מרדוק השקיעה 5 מיליון דולר בחברה עם הקמתה. החברה הוקמה בהר חוצבים בירושלים, מאחר שקיבלה שם הטבות מס בתור אזור פיתוח לפי החוק לעידוד השקעות הון.
בשנת 1993 רכשה ניוזקורפ את הבעלות המלאה בחברה תמורת 13.5 מיליון דולר, לאחר שבהסכם ההשקעה הראשוני נקבע, שלאחר חמש שנים תנפיק החברה את עצמה בבורסה, או שמרדוק ירכוש את חלקי שותפיו. בשנת 1995 גייס מרדוק לתפקיד המנכ"ל את אייב פלד, ששימש באותה עת סגן נשיא בכיר לפיתוח עסקי בקבוצת אלרון ולפני כן סגן נשיא של חטיבת המחקר לתוכנה ולמערכות בחברת IBM. פלד עבר להתגורר בלונדון, ומשם ניהל את פעילותה של NDS ברחבי העולם. תחת ניהלו של פלד התרחבה החברה לתחומים נוספים מעבר להצפנת שידורי לוויין, גם להצפנת טלוויזיה בכבלים, וטלפונים סלולרים, אספקה של מערכות שלמות וטכנולוגיות לטלוויזיה אינטראקטיבית.
בנובמבר 1999 הונפקה החברה בבורסת נאסד"ק, לפי שווי של מיליארד דולר, וגייסה 180 מיליון דולר. בשנת 2009 רכשה קרן פרמירה יחד עם ניוז קורפ את כל המניות הציבוריות של NDS לפי שווי של 3.7 מיליארד דולרים והחברה נמחקה מהבורסה. במרץ 2012 רכשה חברת סיסקו את NDS תמורת 5 מיליארד דולר. זו הייתה עסקת הרכישה הגדולה ביותר של חברה ישראלית עד אז.
פעילות בישראל > "לעניין"

בשנת 1986 פגש מרדוק את הפסנתרן הישראלי-אמריקאי דוד בר-אילן, בטקס שנערך במלאת מאה שנה לפסל החירות, ושבו נכחו המהגרים המצטיינים, שתרמו יותר מכל לארצות הברית. מרדוק יצג את ההגירה האוסטרלית, ובר־אילן את זאת הישראלית. בר-אילן שכנע את מרדוק להשקיע בעיתון ישראלי, בעל קו ימני. בשנת 1987 חזר בר-אילן לישראל, והחל לעבוד על הקמת העיתון שקיבל את השם "לעניין". בר-אילן גייס את העיתונאי נדב העצני, שהחל בעריכת העיתון, בניית מערכת וגיוס עובדים. מרביתם, עיתונאים צעירים המזוהים עם הימין. תחילה היה "לעניין" אמור להיות עיתון ארצי, לבסוף הוחלט שיתפרסם כמקומון באזור תל אביב והמרכז ויופץ בחינם במאה אלף עותקים, בפורמט של מגזין. שבועיים לפני השקת העיתון הוחלף העצני בתפקיד העורך על ידי משה שניצר ממעריב. שניצר התפטר אחרי עשרה ימים בתפקיד והוחלף על ידי עורך המקומון צומת השרון משה אלון.
העיתון יצא לאור לראשונה ב-2 בדצמבר 1988. מרדוק השקיע כמיליון וחצי דולר ובר-אילן כ-100 אלף. לאחר חצי שנה הוחלט לגבות תשלום של 50 אגורות והתפוצה ירדה לכ-35 אלף עותקים. בינואר 1990 החליט מרדוק להפסיק לממן את העיתון והוא נסגר.
פעילות בישראל > ערוץ 10

בספטמבר 2006 הודיע על רכישת 9% ממניותיו של ארנון מילצ'ן בערוץ 10. בריאיון לעיתון "הארץ" אמר מרדוק כי ביצע את ההשקעה עקב החברות האישית עם מילצ'ן, שאיתו הוא שותף גם בעסקי הסרטים. אולם רק לאחר שנתיים, אישרה הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו את עסקת מכירת המניות. באוגוסט 2013 מכר חזרה למילצ'ן את המניות במחיר הרכישה.
פעילות בישראל > פרויקט פצלי שמן

בשנת 2010 השקיע מרדוק בשופתות עם לורד ג'ייקוב רוטשילד בחברת "ג'ני אנרג'י אינטרנשיונל", שביקשה להקים מתקן להפקת נפט מפצלי שמן שבישראל. בחבל עדולם, שבסמוך לבית שמש. הפרויקט לא קיבל אישור, עקב הפגיעה הרבה בנוף, הזיהום הסביבתי הצפוי ממנו. זאת למרות התמיכה שקיבל הפרויקט מראש הממשלה
דאז נתניהו.
מעורבות פוליטית > בממלכה המאוחדת

בבריטניה, בשנות ה-80, יצר מרדוק ברית הדוקה עם ראש הממשלה השמרנית מרגרט תאצ'ר. בפברואר 1981, כאשר מרדוק, שכבר היה הבעלים של שני עיתונים, ביקש לקנות את ה"טיימס" ואת "סאנדיי טיימס", ממשלתה של תאצ'ר נתנה לו אישור מבלי להפנות אותה לוועדת המונופולים והמיזוגים, מה שהיה נהוג באותה עת על פי כללי התחרות. למרות שהמגע בין השניים הוכחש מפורשות, מסמכים שנמצאו בארכיון של תאצ'ר ב-2012 חשפו פגישה סודית שהתקיימה חודש לפני כן, בה מרדוק תידרך את תאצ'ר על תוכניותיו לעיתון, כגון פירוק האיגודים המקצועיים בעיתון.
עיתון ה"סאן" של מרדוק טען בכותרת ראשית כי עזר ליורשה של תאצ'ר, ג'ון מייג'ור לזכות בניצחון בלתי צפוי בבחירות בבחירות הכלליות ב-1992. בבחירות הכלליות של 1997, 2001 ו-2005, העיתונים של מרדוק היו נייטרליים או נתמכו בלייבור תחת טוני בלייר.
באוגוסט 2008, מנהיג המפלגה השמרנית וראש הממשלה לעתיד דייוויד קמרון קיבל טיסות חינם כדי לקיים שיחות פרטיות ולהשתתף במסיבות פרטיות עם מרדוק על היאכטה שלו. אורחים נוספים שהשתתפו ב"אירועים החברתיים" כללו את האוליגרך הרוסי אולג דריפסקה ויו"ר משותף של NBC יוניברסל בן סילברמן.
ביולי 2011, התברר כי קמרון פגש בכירים מרכזיים ב"ניוז קורפ" בסך הכל 26 פעמים במהלך 14 החודשים שבהם כיהן קמרון כראש ממשלה עד אותה נקודה. כמו כן, דווח כי מרדוק נתן לקמרון ערבות אישית לכך שלא יהיה סיכון כרוך בהעסקת אנדי קולסון, העורך לשעבר של "ניוז אוף דה וורלד", כמנהל התקשורת של המפלגה השמרנית ב-2007. זאת למרות שקולסון התפטר מתפקידו כעורך לאחר שנחשף כי כתבים בעיתון ביצעו האזנות סתר לטלפונים. קמרון בחר לקבל את עצתו של מרדוק. קולסון התפטר מתפקידו ב-2011 ומאוחר יותר נעצר ונחקר על האשמות של פעילות פלילית נוספת ב"ניוז אוף דה וורלד", במיוחד שערוריית הפריצה לטלפונים של ידוענים ופוליטיקאים. קולסון נידון ל-18 חודשי מאסר.
ביוני 2016, תמך עיתון "הסאן" של מרדוק בעזיבת האיחוד האירופי במשאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד. מרדוק כינה את תוצאת הברקזיט "נפלאה", והשווה את ההחלטה לפרוש מהאיחוד האירופי ל"בריחה מהכלא...".
מעורבות פוליטית > בארצות הברית

במהלך השנים נהג מרדוק לקדם בכלי התקשורת שבשליטתו בארצות הברית קו מערכת שמרני-ימני, דוגמת ערוץ "פוקס ניוז" שבבעלותו.
לפי ה"ניו יורק טיימס", צוות הקמפיין של רונלד רייגן יחס למרדוק והעיתון "ניו יורק פוסט" שבבעלותו, את ניצחונו בניו יורק, בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1980. מאוחר יותר רייגן ויתר על איסור להחזיק תחנת טלוויזיה ועיתון באותו שוק, ואיפשר למרדוק להמשיך לשלוט ב"ניו יורק פוסט" וב"בוסטון הראלד" תוך התרחבות לשוק הטלוויזיה במקביל.
ב-8 במאי 2006 דיווח ה"פייננשל טיימס" כי מרדוק יארח באופן מפתיע ערב גיוס כספים לקמפיין הבחירות לסנאט של הילרי קלינטון, לאחר שקודם היה ממבקריה החריפים ביותר. אולם במהלך הפריימריז הדמוקרטיים ב-2008 הביעה תמיכה בברק אובמה על פני קלינטון.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2012, מרדוק מתח ביקורת על הקמפיין של מיט רומני, אך למרות זאת תמך מאוד בניצחון הרפובליקני.
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016, העביר מרדוק תחילה ביקורת על דונלד טראמפ, אך לאחר שזכה בפריימריז כמועמד המפלגה הרפובליקנית, תמך בטראמפ וגייס את ערוץ "פוקס ניוז" לקידום ותמיכה בו. לאחר שטראמפ נבחר לנשיא הוא נהג להתייעץ עם מרדוק בקביעות.
מעורבות פוליטית > בישראל

מרדוק ידוע כתומך נלהב של ישראל, וב-1997 אף קיבל את פרס "איש השנה" של המגבית היהודית המאוחדת על מסירותו לתעשיית התקשורת, לקהילה היהודית ולמדינת ישראל. למרדוק היו קשרים עם בנימין נתניהו בעת שהיה ראש ממשלה דרך ארנון מילצ'ן וניר חפץ. ביוני 2015 נפגש נתניהו בישראל עם לכלן מרדוק, בנו של רופרט מרדוק, והציע לו לרכוש את "ידיעות אחרונות". באוקטובר 2016, נפגש נתניהו שוב עם לכלן מרדוק, לאחר שנחת בישראל במטוס פרטי יחד עם מנכ״ל קבוצת "ניוז קורפ". השניים הגיעו לישראל ללילה אחד וככל הידוע לצורך פגישה אחת בלבד, עם ראש הממשלה ושר התקשורת נתניהו.
ב-6 ביולי 2016 פורסם בעיתון TheMarker כי ניר חפץ, בעת ששימש כיועץ התקשורת של נתניהו, יזם הקמת ערוץ טלוויזיה בעל קו ימני ועירב ביוזמה את ארנון מילצ'ן ורופרט מרדוק ב-18 בפברואר 2018 פורסמה הקלטה של חפץ, בה הוא תוהה כיצד הגיע המידע לעיתון ומסביר לבן שיחו שמילצ'ן ומרדוק נסוגו מהיוזמה עקב הפרסום.
חיים אישיים > נישואים

בשנת 1956 התחתן מרדוק עם פטרישיה בוקר, דיילת לשעבר ממלבורן; לבני הזוג נולדה בת אחת, פרודנס, בשנת 1958. הם התגרשו בשנת 1967.
בשנת 1967 התחתן מרדוק עם אנה מריה מאן (לבית טורב), עיתונאית מתלמדת ילידת סקוטלנד, שעבדה בעיתון בבעלותו בסידני. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים: אליזבת מרדוק (נולדה בסידני, אוסטרליה ב-22 באוגוסט 1968), לכלן מרדוק (נולד בלונדון, בריטניה ב-8 בספטמבר 1971), וג'יימס מרדוק (נולד בלונדון ב-13 בדצמבר 1972). אנה מריה פרסמה שני רומנים בהוצאה לאור שבבעלות מרדוק. הם התגרשו ביוני 1999. אנה מרדוק קיבלה בהסכם הגירושים נכסים בסך 1.2 מיליארד דולר.
ב-25 ביוני 1999, 17 יום לאחר שהתגרש מאשתו השנייה, מרדוק, אז בן 68, התחתן עם וונדי דנג ילידת סין. היא הייתה בת 30, בוגרת בית הספר לניהול ייל, וסגנית נשיא חדשה של רשת הטלוויזיה סטאר בבעלותו. למרדוק נולדו שתי בנות איתה, גרייס (ילידת 2001) וקלואי (ילידת 2003). למרדוק בסך הכל שישה ילדים, והוא סב לשלושה עשר נכדים. לקראת סוף נישואיו לוונדי, עלתה השמועה על קשר אפשרי שלה עם המודיעין הסיני. ב-13 ביוני 2013, דובר ניוז קורפ אישר כי מרדוק הגיש בקשה לגירושין מדנג בעיר ניו יורק. לטענת הדובר, הנישואין הופרו באופן בלתי הפיך במשך יותר מחצי שנה. מרדוק גם סיים את ידידותו ארוכת השנים עם טוני בלייר לאחר שחשד כי ניהל רומן עם דנג עוד כשהיו נשואים.
ב-11 בינואר 2016, הכריז מרדוק על אירוסיו לדוגמנית לשעבר ג'רי הול, בהודעה בעיתון הטיימס. ב-4 במרץ 2016 נישאו בלונדון, שבוע לפני יום הולדתו ה-85. הול הייתה בת 59 באותה עת. ב-23 ביוני 2022 פורסם שמרדוק בהליכי גירושין מג׳רי הול, לה היה נשוי שש שנים.
בספטמבר 2022 הכיר את אן לסלי סמית' ובמרץ 2023 הודיע כי התארסו, אולם לאחר שבועיים ביטל את האירוסים.
חיים אישיים > ילדים

למרדוק שישה ילדים. בתו הבכורה, פרודנס מקלאוד, מונתה בינואר 2011 לדירקטוריון "טיימס עיתונים בע"מ", חלק מ"ניוז אינטרנשיונל "המפרסם את ה"טיימס" ו"סאנדיי טיימס".
בנו הבכור של מרדוק, לכלן, ששימש סגן מנהל התפעול הראשי בתאגיד ניוז קורפ ומו"ל ה"ניו יורק פוסט", היה יורשו של מרדוק לפני שהתפטר מתפקידיו המנהליים בחברת התקשורת העולמית, בסוף יולי 2005. עזיבתו של לכלן הותירה את ג'יימס מרדוק, שהיה באותה תקופה מנכ"ל קבוצת סקיי, כבן היחיד שעדיין היה מעורב ישירות בפעילות החברה. בפברואר 2012, התפטר ג'יימס מרדוק מתפקידו כיו"ר ניוז אינטרנשיונל, חטיבת ההוצאה לאור של ניוז קורפ, על רקע פרשת האזנות הסתר של עיתונאי החברה. ג'יימס מונה למנכ"ל קבוצת "פוקס המאה ה-21" ב-2015, אך עזב אחרי שנמכרה לחברת דיסני. ביולי 2020 התפטר ג'יימס מרדוק מדירקטוריון ניוז קורפ. במכתב ההתפטרות שלו נאמר כי התפטרותו נבעה מחילוקי דעות בנושא תוכני מערכת מסוימים שפורסמו על ידי החברה והחלטות אסטרטגיות אחרות. אחר כך פורסם שג'יימס חולק על העמדה הימנית שמרנית של אביו, התוכן של חדשות "פוקס ניוז" והתמיכה בדונלד טראמפ. לכלן מרדוק חזר לעבוד בעסקים של אביו, ומונה ביוני 2015 ליושב ראש משותף של "ניוז קורפ". שבועיים אחר כך ביקר בישראל ונפגש עם שורה של בכירי תקשורת ופוליטיקאים.
אליזבת מרדוק, האחות הבכורה של לכלן וג'יימס, נחשבה בעבר גם היא ליורשת אפשרית לאביה בראשות "ניוז קורפ". לאחר שסיימה את לימודיה בקולג' יוקרתי ב-1992, היא מונתה למנהלת התוכניות של פוקס טי.וי, שבבעלות אביה. היא נשארה בפוקס עד שהיא ובעלה דאז, אלקין פיאנים, רכשו שתי תחנות טלוויזיה כושלות של NBC בצפון קרוליינה. הלוואה של 31 מיליון דולר מאביה איפשרה לה השקעה בתחומי הטלוויזיה. היא הזרימה לכיסיה 12 מיליון דולר, בעת מכירתן של התחנות 16 חודשים מאוחר יותר. במרץ 1996 הצטרפה ל-BSkyB כמנהלת אחראית של הרשת, וב-1999 היא תפסה את משרת מנהלת התוכניות של רשת סקיי. אולם פרשה מהחברה בשנת 2000 לטובת הקמת חברת הפקות טלוויזיה משלה בבריטניה. בפברואר 2011 רכשה "ניוז קורפ" את חברת ההפקות של אליזבת מרדוק תמורת 672 מיליון דולר.
באפריל 2023, לאחר ששודר פרק 3 בעונה 4 בסדרה "יורשים", העוסק במותו של לוגן רוי (שדמותו ככל הנראה מבוססת על דמותו של רופרט מרדוק), דיווח "ניו יורק טיימס" כי ילדיו של מרדוק נרעשו מההשלכות האפשריות של מאבק ירושה לאחר מות אביהם והפרק השפיע על מהלכיהם במסגרת מאבק הירושה במשפחה.
מיסה

ערך זה עוסק בטקס בדת הנוצרית. אם התכוונתם ליצירה מוזיקלית, ראו .
מיסת חצות
סעודת האדון או המיסה (מלטינית: Missa) היא אחד הסקרמנטים של הנצרות המערבית. טקס זה מקיימים בכנסייה הקתולית ובכנסיות פרוטסטנטיות שונות (בהן כנסיות לותרניות ואנגליקניות), והוא נועד לשחזר את הסעודה האחרונה ולהטמיע את מות ישו ואת קומו מן המתים בלבם של המתפללים ולאחדם כקהילה אחת סביבו.
טקס זה מזוהה עם מנהג האוכריסטיה, בו המאמינים אוכלים לחם ושותים יין המייצגים את דמו וגופו של ישו, כפי שציווה ישו על שליחיו בסעודה האחרונה.
אטימולוגיה

השם מיסה מגיע מהביטוי Ite, missa est (בלטינית: לכו, זהו סילוק).
למונח זה שתי משמעויות:
זהו הביטוי שבו שילחו את מי שלא שייך לקהילה מהמקום, על מנת לקיים את הטקס בנוכחות אנשים השייכים לקהילה בלבד
אלו המילים האחרונות בטקס המיסה, בהן הכומר משחרר את הקהל לפנות לעיסוקיו
תיאור

המיסה כוללת תפילות, קריאה בכתבי הקודש ודרשה. בחלק המרכזי של המיסה, שנקרא אוכריסטיה, בוצע הכומר למתפללים לחם וחוזר על דבריו של ישו בסעודה האחרונה: "קחו, אכלו, זהו בשרי". בכך מדמה הכומר את שבירת גופו של ישו על הצלב. כמו כן, הוא מוזג להם יין וקורא "זהו גביע דמי, דם הברית החדשה, הנשפך למחילת חטאים". במהלך הטקס המאמינים מדמים באופן דוגמתי בלבד שהלחם והיין הופכים לדמו ולגופו של ישו (טרנסובסטנציאציה), ועל ידי אכילתם עובר חסדו של ישו למאמינים, בשרו הופך לבשרם ודמו נמהל בדמם.
טקס המיסה מבוסס על דברי ישו לתלמידיו בסעודה האחרונה כפי שהם מופיעים ברוב כתבי הבשורה.
"אכלו את הלחם כי זה בשרי, שתו את היין כי זהו דמי, דם הברית החדשה והנצחית הנשפך בעד רבים לסליחת חטאים"
"וַיְהִי בְאָכְלָם וַיִּקַּח יֵשׁוּעַ לֶחֶם וַיְבָרֶךְ וַיִּבְצַע וַיִּתֵּן לָהֶם וַיֹּאמַר קְחוּ אִכְלוּ זֶה הוּא גּוּפִי׃ וַיִּקַּח אֶת־הַכּוֹס וַיְבָרֶךְ וַיִּתֵּן לָהֶם וַיִּשְׁתּוּ מִמֶּנָּה כֻּלָּם׃ וַיֹּאמֶר לָהֶם זֶה דָמִי דַּם־הַבְּרִית הַחֲדָשָׁה הַנִּשְׁפָּךְ בְּעַד רַבִּים׃"
"ויקח את-הכוס ויברך ויאמר קחו אתה וחלקו: כי-אמר אני לכם שתה לא אשתה מעתה מפרי הגפן עד כי-תבוא מלכות האלהים: ויקח את-הלחם ויברך ויבצע ויתן להם ויאמר זה גופי הנתן בעדכם זאת עשו לזכרי: וכן גם-את-הכוס אחר הסעודה לאמר זו הכוס היא הברית החדשה בדמי הנשפך בעדכם:
טקס זה התפתח מנוהגם של נוצרים בכנסייה הקדומה לקיים סעודות לכל חברי הקהילה. בשל הרדיפות נגד נוצרים (אנ') הפכה הסעודה הגדולה לסעודה סמלית, וגם לאחר התנצרותה של האימפריה הרומית לא שונה הנוהג.
טקס דומה המקוים בכנסייה האורתודוקסית ובכנסיות האוריינטליות קרוי בשם הליטורגיה הקדושה ובקיצור ליטורגיה.
ראו גם

מיסה (מוזיקה)
תפילת המיסה
מיסה אדומה
לקריאה נוספת

אביעד קליינברג, הנצרות מראשיתה ועד הרפורמציה, הוצאת משרד הביטחון, 1995.
הערות שוליים

↑  אביעד קליינברג, מבנה הכנסייה והסקרמנטים, מתוך הנצרות : מראשיתה ועד הרפורמציה בעריכת אביטל רגב ותרצה יובל (ישראל: משרד הביטחון, 1995)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555596105171  BNE: XX525435  BnF: cb12160834c (data)  GND: 4038805-0  LCCN: sh85081846  LNB: 000120960  NKC: ph115393
ענבל עופר

| --- | --- |

פרופ' ענבל עופר - פרופסור להיסטוריה  - האוניברסיטה הפתוחה
 לידה:  1975 (בת 50 בערך) חיפה
 ענף מדעי:  היסטוריה חברתית ופוליטית של ספרד במאה ה-20
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב
 מנחה לדוקטורט:  פרופ' רענן ריין
 מוסדות:  האוניברסיטה הפתוחה
ענבל עופר (נולדה ב-1975) היא פרופסור חבר להיסטוריה וחוקרת של היסטוריה אירופית במחלקה להיסטוריה, לפילוסופיה ולמדעי היהדות באוניברסיטה הפתוחה. מחקריה מתמקדים בתכנון עירוני והיסטוריה של המרחב, בחקר נשים ומגדר תחת משטרים פשיסטיים, ובתנועות חברתיות ותהליכי דמוקרטיזציה במסגרת משטרים סמכותניים.
ביוגרפיה

עופר גדלה והתחנכה בילדותה בחיפה.
את לימודיה התיכוניים סיימה בקריית החינוך ע"ש עמוס דה שליט ברחובות.
למדה לתואר ראשון, שני ושלישי בבית הספר להיסטוריה ובמכון להיסטוריה ותרבות של אמריקה הלטינית באוניברסיטת תל אביב: בשנת 2002 סיימה עבודת מ.א. בהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב. העבודה נכתבה בהנחיית פרופ' רענן ריין ועסקה בארגון הנשים של תנועת הפלנחה הספרדית ועיצובה של זהות נשית חדשה. בשנת 2006 סיימה עבודת דוקטור בהיסטוריה. גם עבודה זו נכתבה באוניברסיטת תל אביב ושוב בהנחיית פרופ' רענן ריין, ועסקה בגיבושה של אליטה פוליטית נשית בספרד של פרנקו.
בשנת 2007 לאחר סיום לימודיה, הגיעה כמרצה אורחת לאוניברסיטה הפתוחה, ולאחר שנתיים התקבלה כחברת סגל.
בשנת 2009 זכתה במלגת אלון. מאז היא זכתה במענקי מחקר מהקרן הלאומית למדע (ISF) על מחקרה בנושא תהליכי דמוקרטיזציה ופיתוח עירוני במדריד בשלהי תקופת הדיקטטורה של הגנרל פרנסיסקו פרנקו, ועל מחקר שעסק בהתפתחות תנועות חברתיות עירוניות בספרד בשנות המעבר לדמוקרטיה (1985-1964).
בשנת 2010 התמנתה למרצה בכירה ובשנת 2017 לפרופסור חבר.
משנת 2024 החלה לכהן כדיקנית הפיתוח וטכנולוגיות למידה באוניברסיטה הפתוחה.
עופר הקימה, יחד עם ד"ר נורית קירש, את התוכנית ללימודי תעודה במגדר באוניברסיטה הפתוחה. היא אחת העורכות של כתב העת "זמנים", חברת מערכת בכתב העת Segle XX, היוצא לאור במרכז ללימודי היסטוריה באוניברסיטת ברצלונה, וחברה בוועדת ההיגוי של פורום דב לאוטמן למדיניות החינוך.
חיים אישיים

נשואה. אם לשני ילדים.
מתגוררת בכפר סבא.
מחקרה

עופר עוסקת בהיסטוריה חברתית ופוליטית של ספרד במאה ה-20.
במסגרת זו מתמקד מחקרה בקשר שבין מגדר לפשיזם ובפעילותן של נשים בימין הרדיקלי בין שתי מלחמות העולם ובתקופת המלחמה הקרה.
כמו כן עוסקת עופר בהתפתחות המרחב העירוני בדרום אירופה, בתהליכי עיור בלתי פורמליים ובקשר שבין התפתחות המרחב לפעילותן של תנועות חברתיות עירוניות, תחת משטרים סמכותניים (אוטוריטריים) ובמסגרת תהליכי דמוקרטיזציה.
עופר מרבה לשלב במחקריה שימוש בהיסטוריה שבעל-פה ומלמדת גם במסגרת המעבדה להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
היא פעילה במסגרות מחקר בין-לאומיות ומקיימת בין השאר שיתופי פעולה באוניברסיטת היינריך היינה בדיסלדורף (אנ') גרמניה ובאוניברסיטת ולנסיה (אנ') בספרד.
פרסומיה > ספרים שכתבה > באנגלית

Claiming the City/Contesting the State: Squatting, Community Formation and Democratization in Spain (1955 – 1986), The Cañada Blanch Series: Studies on Contemporary Spain, LSE (London: Routledge, 2017).
Taking Citizenship Personally: Social Movements and Spain’s Transition to Democracy, co-authored by T. Groves, I. Ofer, N. Townson, A. Herrera, Palgrave Studies in the History of Social Movements (London: Palgrave, 2017).
Señoritas in Blue: The Making of a Female Political Elite in Franco's Spain. The National Leadership of the Sección Femenina de la Falange (1936-1977), Sussex Studies in Spanish History (Brighton: Sussex Academic Press, 2009, Second edition paperback, 2010).
פרסומיה > ספרים שכתבה > בספרדית

Militantes de primera línea: La Sección Femenina de Falange y la formación de una élite política femenina en la España de Franco (1934-1977), Madrid: Loros Corrientes, 2024
פרסומיה > ספר בעריכתה

Performing Citizenship: Social Movements around the Glob, edited by I. Ofer & T. Groves, Series Advances in Democratic Theory, London: Routledge, 2015.
פרסומיה > מבחר ממאמריה

עופר כתבה יותר מ-25 מאמרים מדעיים ופרקים בספרים ערוכים. להלן מבחר מהם:
פרסומיה > מבחר ממאמריה > בעברית

ענבל עופר, "שפת (ה)רחוב: צרכים קהילתיים ותכנון עירוני במדריד (1956-1986)", זמנים, מס' 119, 2012, עמ' 46–57.
ענבל עופר, "של מי הגוף הזה? חינוך גופני לנשים ותפיסות גוף בספרד של פרנקו", בקובץ: תמר גרובס, רענן ריין (עורכים), מחוץ לזירת השוורים: ספרד במאה העשרים, תל אביב, רמות - אוניברסיטת תל אביב, 2005, עמ' 175–186.
פרסומיה > מבחר ממאמריה > באנגלית

Poblados Dirigidos: Spatial Segregation, "Urban Planning and the Experience of "Inhibiting" in Franco's Spain, Journal of Urban History, Vol. 50.1 (2024), pp. 61-77.
Teresa. Revista para todas las mujeres? Gender versus Class in the Sección Femenina's Transition to Democracy, Historia y Política, Vol. 37 (2017), pp. 121-146.
Mobility of the Defeated: Internal Migration and Social Advancement in a Post-Civil War Society, Mobilities, Vol. 12.3 (2016), pp. 1-13.
פיתוח קורסים באוניברסיטה הפתוחה

עופר סייעה לפתח, בשיתוף עמיתיה לעבודה, קורסים בהיסטוריה באוניברסיטה הפתוחה. ביניהם:
המהפכה הצרפתית (קורס שכתבה, הכולל את ספר הקורס: חירות, אחווה ושוויון. היסטוריה פוליטית וחברתית של המהפכה הצרפתית)
שורשי הפשיזם האירופי: 1945-1789 (ייעוץ לקורס שכתב פרופ' ישי לנדא)
סמינר מחקר בנושא פמיניזם ומגדר (עם ד"ר נורית קירש)
הערות שוליים

↑  ענבל עופר, "אישה חדשה" למען "ספרד חדשה" : ארגון הנשים של תנועת הפלנחה הספרדית ועיצובה של זהות נשית חדשה (בהנחיית רענן ריין), תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה למדעי הרוח, בית ספר להיסטוריה, 2002
↑  ענבל עופר, גיבושה של אליטה פוליטית נשית בספרד של פרנקו: ההנהגה הלאומית של-Sección Femenina de la FET (בהנחיית רענן ריין), תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312089905171  BnF: cb161828413 (data)  CiNii: DA16592124  GND: 1083051024  ISNI: 0000 0000 7734 5550  LCCN: n2008057332  SUDOC: 137765967  VIAF: 98420568   WorldCat (עם VIAF): 98420568
בעז

.
| --- | --- |

  וַיֹּאמֶר בֹּעַז אֶל רוּת: הֲלוֹא שָׁמַעַתְּ בִּתִּי, אַל תֵּלְכִי לִלְקֹט בְּשָׂדֶה אַחֵר וְגַם לֹא תַעֲבוּרִי מִזֶּה, וְכֹה תִדְבָּקִין עִם נַעֲרֹתָי.  — מגילת רות, פרק ב', פסוק ח' 
 אב:  שלמון 
 בן או בת זוג:  רות 
 צאצאים:  דוד 
 תקופה:  תקופת השופטים
 בתנ"ך:  מגילת רות פרקים ב-ד
 
רות ובועז, ציור מעשה ידי לואי ארסאן משנת 1819
בֹּעַז (נהגה במלעיל) הוא דמות מקראית מתקופת השופטים, מגיבורי מגילת רות. נכדו של נחשון בן עמינדב, מצאצאי פרץ בן יהודה, בעלה של רות, אביו של עוֹבֵד, סבו של ישי וסבא רבא של דוד המלך.
דמותו

בעז היה בנו של שלמון, שהיה בנו של נחשון בן עמינדב, נשיא שבט יהודה. מתואר כאיש עשיר וגיבור חיל, גר בבית לחם. בן אחיו של אלימלך, ובן דודה של נעמי.
בעז מתואר במקרא כאיש גומל חסד הרגיש למצוקת קרוביו, אף שהוא יודע שתיתכן לזות שפתיים על קשריו עם קרובתו האלמנה המואביה, הצעירה והנאה. עם זאת הוא מקפיד שלא לתת לאיש סיבה להכפישו ולכן בצנעה הוא משלח את רות לאחר לינתה בלילה למרגלותיו, בגורן המבודד, ואומר – ”אַל יִוָּדַע כִּי בָאָה הָאִשָּׁה הַגֹּרֶן”.
בהתאם לרוח מצוות ייבום נשא לאישה את רות, כלתו של אלימלך, שהתאלמנה.
בעז ורות נפגשו לראשונה בשדה. היא לקטה בשדהו את השעורים שנפלו לקוצרים, המיועדות לעניים. בעז שמע שרות דבקה בחמותה גם לאחר מות בעלה והעריך את המעשה. כשאמרו לו הקוצרים כי רות היא המלקטת בשדהו הזמין אותה לשתות ולאכול עם הקוצרים, וציווה על הקוצרים לעזור לה ככל יכולתם. רות נשארה ללקוט בשדה בעז עד תום הקציר.
בעז למד שרות רוצה בו כבעל, כשבאה אליו לגורן השעורים, שישן בו, בלילה בזמן קציר שדהו. הוא ברך אותה על שלא התפתתה ללכת אחרי הנערים והביע הסכמה עקרונית לנישואין עמה, אך אמר שיש אדם קרוב ממנו למשפחה של אבימלך, ולפי רוח מצוות ייבום הקרוב קרוב קודם. בעז הבטיח לרות שאם הקרוב השני לא יסכים להינשא לה – הוא יעשה זאת. וכך היה – בעז ורות נישאו בשער העיר לעיני הזקנים ובברכתם.
רות ובעז ילדו את עובד, אבי ישי, אבי דוד המלך, כאמור בסופה של מגילת רות: "וּבֹעַז הוֹלִיד אֶת עוֹבֵד. וְעֹבֵד הוֹלִיד אֶת יִשָׁי וְיִשַׁי הוֹלִיד אֶת דָּוִד" (רות, ד', כ"א–כ"ב).
בעז במדרש

המדרש מזהה את בעז עם השופט אבצן המוזכר בספר שופטים. הזיהוי מבוסס על כך שמגילת רות התרחשה בימי שפוט השופטים, בבית לחם, שם גר אבצן ועל כך שנראה על פי המגילה שבעז הוא איש חשוב (נעמי יועצת לרות לשאול בעצתו) המקורב לזקנים בשער.
המדרש מתייחס גם לגילו של בעז, ונראה כי הוא היה כבר אדם מבוגר בעת התרחשות המגילה. רבי יוחנן סבור כי הוא היה אז בן 80, ואילו רש"י טוען שעל פי הזיהוי של בעז עם אבצן, עליו להיות בן 300 לפחות כשנישא לרות.
ביום שהגיעה רות לבית לחם, מתה אשתו של בעז. מאחר ששמו של בעז לא נזכר במעמד הולדת בנו, המדרש מוסיף כי בעז נפטר בלילה שבו נשא לאישה את רות.
זיהוי בועז עם אבצן מופיע גם בספר הזהר ושם מביא גם הזוהר שבועז הוא גלגול נשמתו של יהודה, ורמוז הדבר בשמו "בו-עז" (יהודה שהיה ידוע בעוזו וגבורתו).
בעז בברית החדשה

לפי הברית החדשה (הבשורה על-פי מתי, פרק א'), בעז היה בנה של רחב.