stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבשורה על-פי יוחנן
הערות שוליים

↑  W. A. Meeks, "'Am I a Jew?' Johannine Christianity and Judaism", בתוך: יעקב ניוזנר (עורך), Christianity, Judaism and Other Greco-Roman Cults, הוצאת בריל, 1975. עמ' 163-186.
| ספרי הברית החדשה |
| --- | --- | --- |
| הבשורות | הבשורה על-פי מתי • הבשורה על-פי מרקוס • הבשורה על-פי לוקאס • הבשורה על-פי יוחנן |  |
| מעשי השליחים | מעשי השליחים |  |
| איגרות פאולוס | אל הרומאים • הראשונה אל הקורינתים • השנייה אל הקורינתים • אל הגלטים • אל האפסים • אל הפיליפים • אל הקולוסים • הראשונה אל התסלוניקים • השנייה אל התסלוניקים • הראשונה אל טימותיוס • השנייה אל טימותיוס • אל טיטוס • אל פילימון • אל העברים |  |
| האיגרות הכלליות (קתוליות) | איגרת יעקב • איגרת פטרוס הראשונה • איגרת פטרוס השנייה • איגרת יוחנן הראשונה • איגרת יוחנן השנייה • איגרת יוחנן השלישית • איגרת יהודה |  |
| חזון יוחנן (ההתגלות) | חזון יוחנן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265940705171  PLWABN: 9810684840205606  BIBSYS: 90659947  BnF: cb12008265h (data)  GND: 4028700-2  LCCN: n79060414  NKC: unn2006374689  NSK: 000082465  SELIBR: 269323  SUDOC: 028198875   WorldCat (עם LCCN): n79-060414 
ערך זה הוא קצרמרבנושא נצרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שמעון גליק

ערך זה עוסק בפרופסור לרפואה. אם התכוונתם לאיש עסקים ועסקן חרדי, יו"ר הנהלת יתד נאמן, ראו .
| --- | --- |

גליק ב-2008
 לידה:  30 ביוני 1932 (בן 92) ניו ג'רזי, ארצות הברית 
 תאריך עלייה:  1974
 לימודי רפואה:  SUNY Downstate Health Sciences University 
 התמחות:  אנדוקרינולוגיה
 תפקידים:  דקאן הפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב
 מחלקות ובתי חולים:  בית החולים מאונט סיני בית החולים סורוקה
 צאצאים:  שי גליק, יהודה גליק 
 
שמעון גליק (נולד ב-30 ביוני 1932) הוא רופא ישראלי, פרופסור אמריטוס לרפואה פנימית בבית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובמסגרת המרכז הישראלי לזכויות אנשים עם מוגבלויות. ממייסדי הפקולטה לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וכיהן בה כדקאן. חבר האקדמיה הלאומית לרפואה בארצות הברית.
ביוגרפיה

גליק נולד במדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית, שם גדל יחד עם אחותו בבית הוריו. כבר בצעירותו התעניין בתחומי המדע, כילד חלם להיות פיזיקאי ותמיד היה התלמיד המצטיין בכיתה. בגיל 23, סיים את לימודי הרפואה במרכז הרפואי דאון-סטייט שבניו יורק (Downstate Medical Center) והחל בהתמחות ברפואה פנימית במרכז הרפואי מיימונידיס בברוקלין. משם המשיך למרכז הרפואי של אוניברסיטת ייל ולבית החולים מאונט סיני. מאוחר יותר, השתתף במחקר במעבדה של רוזלין זוסמן יאלו (כלת פרס נובל לשנת 1977) וסולומון ברסון, בבית החולים לחיילים משוחררים ברובע הברונקס. הוא עסק במחקר באנדוקרינולוגיה.
בשנים 1965–1977, כיהן כנשיא אגודת המדענים היהודים האורתודוקסים בארצות הברית, וב-1967 החל לנהל את השירותים הרפואיים בבית החולים קוני איילנד שבברוקלין. בנוסף היה פרופסור לרפואה במרכז הרפואי דאון-סטייט.
בשנת 1974 עלה לישראל עם משפחתו, במטרה לסייע בהקמת בית הספר לרפואה באונ' בן-גוריון בנגב. בהשפעת הרב אברהם סילברט, התיישבו בבאר שבע. באותה שנה ייסד את מחלקה פנימית ג' בבית החולים סורוקה בעיר, אותה ניהל עד 1997. במקביל הצטרף לסגל ההוראה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ייסד את הפקולטה למדעי הבריאות וכיהן כדקאן הפקולטה בשנים 1986–1990. כתוצאה הבין שתפקידו שונה מבעבר ובתנאים הקיימים לא יוכל להמשיך במחקרים מדעיים. גליק המיר את תחומי המחקר שלו לחינוך רפואי. במסגרת זו התווה דרך חדשנית לקבלת סטודנטים לרפואה: שיטה השוקלת לא רק הישגים אקדמיים, אלא גם את אישיות המועמד, מתוך תפיסה והבנה שרופא חייב להיות אדם ערכי. הוא עמד בראש ועדת הקבלה שנים רבות וקלט דורות של סטודנטים. גליק היה הראשון שהנהיג את שיעורי התקשורת בין רופא לחולה, לסטודנטים לרפואה, החל משנת הלימודים הראשונה. תרומתו המשמעותית זו הביאה לזכייתו בפרסים שונים על מפעל חיים.
בשנים 1986–1990 גליק כיהן גם כראש שירותי הבריאות של שירותי בריאות כללית בנגב, ובהמשך כיהן כנציב קבילות הציבור במשרד הבריאות ועורך ראשי של כתב העת "אתיקה רפואית יהודית" (Jewish Medial Ethics and Halacha).
גליק פרסם מאמרים רבים בספרות הרפואית בנושאי אתיקה רפואית, הרפואה כמקצוע, חינוך רפואי ועוד. הוא פעיל בתנועת "עוז ושלום - נתיבות שלום" ונמנה עם מייסדי מפלגת מימד.
כניסתו לתחום הרפואה

גליק חיפש להתמחות בתחום שיכלול בתוכו כמה שיותר נושאים שונים. לפיכך בחר להתמקד בסוכרת, דרכה למד על נפרולוגיה, קרדיולוגיה ואנדוקרינולוגיה. במשך כשנה, עבד יחד עם דר' מרטין גולדנר מבית החולים היהודי למחלות כרוניות. בתום השנה פנה גליק אל דר' יאלו ודר' ברסון, על מנת להצטרף כחבר במעבדת המחקר שלהם. בין השנים 1963–1964, חקר ופרסם מספר מאמרים העוסקים בהורמון הגדילה. לאחר מכן, ב-1965 החל לחקור גם את האינסולין. משם המשיך וחקר גם את נושאי השינה, השעון הביולוגי, השמנה ועוד.
כניסתו לתחום הרפואה > אודות מחקריו

כאמור, אחד מהתחומים בהם עסק גליק הוא אנדוקרינולוגיה. המערכת האנדוקרינית היא מערכת ההפרשה הפנימית בגוף האדם, המורכבת מבלוטות המייצרות ומפרישות הורמונים אל מחזור הדם. ההורמונים מופרשים בכמויות מזעריות ובזמנים מסוימים, כפי שהתברר במחקרים שנערכו במעבדה בה עבד גליק. כלומר, התוצאות הצביעו על כך שיש עלייה בכמות ההורמנים המופרשים בזמן שינה.
בתקופה זו, ההורמון העיקרי שחקר היה הורמון הגדילה, אך בשלב מסוים גליק החל לחקור את הורמון "וזופרסין". הורמון זה המורכב מ-9 חומצות אמינו המכונה גם הורמון נוגד השתנה, מופרש על ידי בלוטת יותרת המוח ופועל לוויסות הפרשת השתן. גליק פיתח שיטת בדיקה ביוכימית, המודדת את ריכוז ההורמון וזופרסין בדם. למעשה, הוא פיתח את הבדיקה הרגישה והיעילה ביותר מסוגה. בעקבות זאת, כאשר עבר לישראל, הצטוות לאחד מחוקרי השינה הגדולים בעולם, ויחד הם בדקו את שיעור הפרשת הווזופרסין בדם בזמן השינה.
גליק נשוי ואב לשישה. אחד מילדיו הוא יהודה גליק, חבר הכנסת ה-20.
הוקרה ופרסים

1988 – פרס אלקלס למדען מצטיין בתחום הרפואה.
2012 – אות מפעל חיים מטעם האיגוד לרפואה פנימית.
2012 – עיטור "יקיר העיר באר שבע".
2014 – פרס "בוני ציון" של ארגון נפש בנפש (המוענק לְעולים ממדינות דוברות אנגלית שתרומתם למדינת ישראל יוצאת דופן).
2019 – אות בן-גוריון
לקריאה נוספת

ניסויים רפואיים בבני אדם, אסיא סג–סד (טז, ג–ד), כסלו תשנ"ט
דיווח אמת לחולה, באתר "דעת"
The medical education system in Israel
Simulation‐Based Medical Education: An Ethical Imperative
Quo Vadis, Bioethics
יצחק שתיל, "רבני באר שבע ומוליכי דרכה", ה'תשע"ב, עמ' 48–49.
הערות שוליים

1 2  "Western immigrants honored at Knesset award ceremony" (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2017-11-24.
1 2 3  [http://in.bgu.ac.il/fohs/Pages/deans/Glick.aspx הפקולטה למדעי הבריאות -
 פרופ' שמעון גליק], באתר in.bgu.ac.il
↑  Professor Shimon Glick, MD and Robert Finaly, MD Bio | המרכז האקדמי לב, באתר www.jct.ac.il (באנגלית) (ארכיון)
↑  מחלקה פנימית חדשה בביה"ח בבאר-שבע, דבר, 30 באוקטובר 1974
↑  המכון הלאומי לחקר שרותי הבריאות ומדיניות הבריאות, באתר www.israelhpr.org.il (ארכיון)
↑  ”הסכמנו לא להסכים, אני אוהב אותו אהבת נפש”, באתר ערוץ 7
↑  Times, JOEL BRINKLEY; Special to The New York (1988-10-18). "Keys to Israeli Vote: The Orthodox and the Arabs". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2017-11-24.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601747105171  BnF: cb12947030f (data)  LCCN: n2001056940  VIAF: 120735279   WorldCat (עם VIAF): 120735279
המנון טורקיה

| --- | --- |

קיר בבית ספר בטורקיה - מילות ההמנון לצד דגל המדינה, תמונתו של מוסטפא כמאל אטאטורק ומילות אחד מנאומיו
 מדינה:  טורקיה טורקיה צפון קפריסין צפון קפריסין
 שפה:  טורקית
 מילים:  מהמט אקיף ארסוי
 לחן:  אוסמן זקי אונגור
 תאריך מעמד רשמי:  1921
 ‏האזנהקובץ:Istiklâl Marsi instrumetal.ogg‏Ⓘ‏
מצעד העצמאות (בטורקית: İstiklâl Marşı) הוא ההמנון הלאומי של טורקיה. ההמנון אומץ רשמית ב-12 במרץ 1921, שנתיים לפני הקמת הרפובליקה הטורקית. הוא שימש כמקור למוטיבציה עבור החיילים שלחמו במלחמת העצמאות של טורקיה וכהמנון ניצחון עבור הרפובליקה שקמה לאחר המלחמה.
כ-724 פואמות הועמדו לתחרות כלל-לאומית שאורגנה במטרה לאתר ולבחור את החיבור המקורי המתאים ביותר. פואמה בת 10 בתים שנכתבה על ידי המשורר הנודע מהמט אקיף ארסוי אומצה פה אחד על ידי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה.
24 מלחינים השתתפו בתחרות נוספת שאורגנה במטרה לבחור את המנגינה המתאימה ביותר להמנון שנבחר. המועצה, שהתכנסה באיחור שנבע ממלחמת העצמאות של טורקיה, אימצה את המנגינה שהולחנה על ידי עלי ריפאת קאגאטאי. המנגינה שימשה כליווי עד שנת 1930. לאחר מכן, המנגינה שונתה למוזיקה סימפונית שנכתבה על ידי אוסמן זקי אונגור, מנצח התזמורת הסימפונית הנשיאותית. ראוי לומר שמקובל לשיר רק את שני הבתים הראשונים מתוך עשרת הבתים של ההמנון.
ההמנון הוא גם המנונה הלאומי של הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין מאז 1983.
ראו גם

דגל טורקיה
סמל טורקיה
הערות שוליים

↑  המשורר משווה את הסהר שבדגל טורקיה להבעה זעופה של פנים כעוסות. הדגל נמצא תחת איום מצד אומות פולשות, שהניצחון עליהן נראה תחילה בלתי אפשרי, ולכן הדגל "ביישן".
↑  התרגום המילולי של מילה זו הוא "האינסופיים" – מילה פיוטית טורקית (ללא תרגום ישיר) שמתייחסת לכל מה שנתפס כאינסופי על ידי האדם: המרומים, האוקיינוסים, כדור הארץ, הרקיע וכו'.
↑  המילה "ציוויליזציה" מיוחסת לאומות אירופה הפולשות (צרפת, בריטניה, איטליה, גרמניה ויוון) וצבאותיהן המודרניים. ברם, המשורר קורא לאומה ואומר שגם אם "אדמות המערב אולי מוקפות חומות של פלדה", כלומר, גם אם לצבאות אירופה יש טכנולוגיה ונשק הנתפסים כלא-מנוצחים, אל לה לרוח ליפול בשל עליונות זו. יש להתבונן על ההישגים במלחמת העצמאות שהושגו במינימום אספקה ונשק. המוטיבציה, האמונה והדחף הפנימי הם שימשיכו להוביל את הטורקים. גורם זה אינו נמצא ברשותם של צבאות אירופה. אז מה אם יש להם צבאות מצוידים יותר? לרשותנו אנו עומד "חזהו העצום של המאמין", וזה כל מה שדרוש עבור הניצחון הנכסף.
↑  הנחת המצח על האדמה הוא מנהג מקובל באסלאם. (ראו צלאה).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: b433ddeb-2314-3cc1-94d9-a0cbe0ba2f24  TDVİA: istiklal-marsi
תמר כתריאל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1947  (בת 78 בערך) איטליה
 ענף מדעי:  לשון ותרבות, תקשורת בין-תרבותית
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה 
 
תמר כתריאל (נולדה ב־1947) היא חוקרת תקשורת ותרבות, פרופסור אמריטה בחוג לתקשורת באוניברסיטת חיפה. עוסקת בהוראה ובמחקר בתחומים של לשון ותרבות, תקשורת בין-תרבותית, חקר שיח בקורתי, רטוריקה, אנתרופולוגיה של מדיה, חקר מוזיאונים, חקר זיכרון קולקטיבי, וחקר הממשק שבין תקשורת לאקטיביזם.
ביוגרפיה

נולדה באיטליה לליזה ולד"ר אליעזר אפשטיין, ועלתה עם משפחתה לישראל ב-1952.
סיימה תואר ראשון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בחוג לשפה וספרות אנגלית (עם התמחות בבלשנות), ותואר שני באוניברסיטת חיפה בתחום הבלשנות בחוג לשפה וספרות אנגלית. השלימה דוקטורט במחלקה לתקשורת באוניברסיטת וושינגטון בארצות הברית, שם התמחתה בגישות אנתרופולוגיות לחקר התקשורת, תוך שילוב לימודי תקשורת ואנתרופולוגיה. ב-1983 הצטרפה לסגל של אוניברסיטת חיפה.
כתריאל זכתה שלוש פעמים במענקי מחקר מהקרן הלאומית למדע, ושני ספריה הראשונים זכו בפרסי הצטיינות מטעם החברה האמריקאית לתקשורת. היא שמשה כמרצה וחוקרת אורחת באוניברסיטאות ומכוני מחקר מובילים, כחברת מערכת במגוון רחב של כתבי עת אקדמיים בינלאומיים וישראליים בתחום התקשורת, האנתרופולוגיה וחקר השיח, והדריכה למעלה מחמישים תלמידי תואר שני, דוקטורנטים ופוסט-דוקטורנטים בתחומים אלה.
באוניברסיטת חיפה היא שמשה כראשת החוג לתקשורת והחוג למנהיגות ומדיניות בחינוך, כראשת החטיבה ללימודי האישה, וכן הייתה פעילה כחברת סנט וועדות מרכזיות באוניברסיטה ומחוצה לה, כולל בוועדה מייעצת של האו"ם שנועדה להטמיע גישות ושיטות מתחום האתנוגרפיה של התקשורת בעבודתם של גופים שונים בארגון. ב-2003 הייתה בין הזוכות בפרס שהעניקה עיריית חיפה שניתן לנשות אקדמיה שעבודתן מהווה גשר לקהילה. ב-2017 נבחרה למעמד היוקרתי של Fellow מטעם האגודה הבינלאומית לתקשורת (ICA).
כתריאל מתגוררת בחיפה, נשואה לפרופ' יעקב כתריאל, ואם לבן ובת.
תרומתה המחקרית

עבודת הדוקטורט שלה, שעסקה ב'דוגריות' כסגנון דיבור צברי, הייתה העבודה האקדמית הראשונה שיישמה גישה אתנוגרפית לחקר התקשורת בחקר התרבות הישראלית. העבודה הדגישה את תפקידן של אידאולוגיות לשוניות בעיצובן של זהויות תרבותיות ובכך אתגרה מודלים מקובלים בחקר השיח שעסקו בדפוסי דיבור ישיר ועקיף בתרבויות שונות.
מחקרים שערכה מאז, שגם הם משלבים מחקר אתנוגרפי ומחקר טקסטואלי, עוסקים בהיבטים שונים של תקשורת פנים-אל-פנים ובתקשורת מתווכת מדיה - היא כתבה על שיתוף פעולה וקונפליקט בחברת הילדים, על 'מסיבות קיטורים' כדפוס מפגש בחברת המבוגרים, על דרכי ייצוג במוזיאונים ואתרי מורשת, על דפוסי אינטראקציה בשיחות יום ובשיחות לילה ברדיו, על שיח ה'גיבוש' בחברה הישראלית, על "שיחות נפש" כמוסד לשוני בעידן החלוצי, על ההבניה הרטורית של זיכרון קולקטיבי בסרטים דוקומנטריים ובשיח הממסדי, על שיח העדות של "שוברים שתיקה" ושל סרבני מצפון, ועוד.
ספריה

מילות מפתח: דפוסי תרבות ותקשורת בישראל. אוניברסיטת חיפה וזמורה ביתן, 1999.
Talking Straight: Dugri Speech in Israeli Sabra Culture. Cambridge: Cambridge, University Press, 1986.
Communal Webs: Communication and Culture in Contemporary Israel. Albany: SUNY Press, 1991.
Performing the Past: A Study of Israeli Settlement Museums. Mahwah, N.J.: Lawrence Erlbaum Associates, 1997.
Dialogic Moments: From Soul Talks to Talk Radio in Israeli Culture. Detroit: Wayne State University Press, 2004.
Defiant Discourse: Speech and Action in Grassroots Activism. London: Routledge, 2021.
ספר בעריכתה:
Anna Reading & Tamar Katriel, eds. Cultural Memories of Nonviolent Struggles. Basingstoke, Hampshire: Palgrave Macmillan, 2015.
הערות שוליים

↑  בעקבות מחקרה, המושג 'דוגרי' נכלל כערך נפרד בארבע אנציקלופדיות בינלאומיות שעוסקות בלשון ותקשורת.
↑  כולל אוניברסיטת בולוניה, האוניברסיטה המרכזית של היידראבד בהודו, אוניברסיטת וייקטו בניו זילנד, אוניברסיטת קייפטאון, קינגס קולג' לונדון, המכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית, אוניברסיטת אריזונה, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת טקסס באוסטין, אוניברסיטת נורת'ווסטרן, אוניברסיטת פנסילבניה, אוניברסיטת רטגרס, מרכז גטי לתולדות האמנות, ומדעי הרוח בסנטה מוניקה.
↑  כולל כתבי העת: מסגרות מדיה, סקריפט, עיונים בשפה וחברה, Communication Monographs; Communication Theory; Critical Studies in Media Communication; Cultural Anthropology; Discourse, Context & Media; Journal of Communication; International & Intercultural Communication Annual; Journal of Contemporary Ethnography; Journal of International & Intercultural Communication; Qualitative Research in Communication; Research on Language; Social Interaction; Review of Communication; Text & Performance Quarterly; The Quarterly Journal of Speech
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263667405171  PLWABN: 9810545564005606  BnF: cb12087400w (data)  GND: 1227622279  ISNI: 0000 0000 8150 8826  LCCN: n85266683  NTA: 129177164  SUDOC: 029197295  VIAF: 71417071   WorldCat (עם VIAF): 71417071
תרצה כהן

| --- | --- |

תרצה כהן לבית פרנקל
 לידה:  4 ביולי 1925
 פטירה:  16 במאי 2013 (בגיל 87)
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 עיסוק:  פרופסור לגנטיקה של האדם
 מעסיק:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 בן זוג:  ד"ר יעקב כהן
 
תרצה כהן (4 ביולי 1925 - 16 במאי 2013) הייתה רופאה פנימית וגנטיקאית ישראלית, פרופסור לרפואה פנימית וגנטיקה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, חלוצת הייעוץ הגנטי והמחקר הגנטי-קליני בישראל.
ביוגרפיה

תרצה כהן נולדה במרבורג, גרמניה, להוריה, פרופ' אברהם הלוי (אדולף) פרנקל ורעייתו מלכה (וילהלמינה). ב-1929 הם הגיעו לארץ ישראל לתקופת שבתון של שנתיים, חזרו לגרמניה ועלו לארץ ישראל ב־1933, עם עליית הנאצים לשלטון.
למדה בבית הספר התיכון ״מעלה״ בירושלים. הייתה הנערה הראשונה שנבחנה בבחינת בגרות בתלמוד, שהצריכה בקיאות ב־60 דפי גמרא. לאחר מכן יצאה לשרות לאומי בקבוצת יבנה. החליטה ללמוד רפואה, אבל בהיעדר לימודי רפואה בישראל, והעדר אפשרות לנסוע ללימודים בחו״ל תוך כדי מלחמת העולם השנייה, למדה ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מלחמת העולם השנייה למדה רפואה בז'נבה ובבזל, שווייץ.
ב־1949 נישאה ליעקב כהן, שגם הוא למד רפואה בשווייץ, ולימים שימש אפידמיולוג ראשי במשרד הבריאות. שבה לישראל בתום לימודיה, ב־1952. לאחר שרות בן חמש שנים כרופאה פנימית בבית החולים על שם שוויצר בטבריה, חזרה המשפחה לירושלים, וכהן הצטרפה כחוקרת למעבדתה של פרופ' אלישבע גולדשמידט, מחלוצות המחקר הגנטי בישראל.
במסגרת פעילותה האקדמית, ניהלה מחקרים בתחום הגנטיקה של האדם, מאפיינים גנטיים של בני עדות ישראל השונות, יוצאי כורדיסטן, קראים, יהודי פרס, מרוקו, קוצ'ין, גאורגיה ובוכרה. בדקה את השפעתם של נישואי קרובים על התבטאותן של מחלות תורשתיות שונות. מבין המחלות והמצבים אותם חקרה היו: תלסמיה, סוכרת נעורים, חרשות, ועוד. מחקריה פורסמו בלמעלה מ־160 פרסומים, כולל בכתבי-עת רפואיים מובילים ובספרים.
ב־1964 פתחה את המחלקה הראשונה לייעוץ גנטי בארץ, בבית החולים הדסה בירושלים. שיטות העבודה שפיתחה במרפאה זו אומצו לאחר מכן במרפאות לייעוץ גנטי שנפתחו בבתי חולים נוספים בארץ.
ב־1965 נפסלה לשידור תוכנית מדע פופולרי ברדיו בה השתתפה, בגלל השימוש במילה 'מין' (בהקשר של 'תאי מין'), מילה שהייתה אסורה לשידור באותם ימים.
במקביל לעבודתה הקלינית והניהולית המשיכה לערוך מחקרים בגנטיקה של האדם שהקנו לה תארים אקדמאים באוניברסיטה העברית כולל מרצה (1965), מרצה בכיר (1971), פרופ' חבר (1976) ופרופ' מן המניין (1980). לאחר פרישתה הרשמית ב־1990 ועד 2004 (בהיותה בת 79), המשיכה לייעץ, בהתנדבות, במרפאה לייעוץ גנטי ב״הדסה״. פעילותה ההתנדבותית נפסקה כאשר ״התגלה״ שעברה את גיל 70, שהוא הגיל המרבי שבו הותרה לרופאי הדסה לקיים פעילות קלינית התנדבותית.
פרופ' כהן הצטיינה בהתייחסותה המכבדת והאישית למטופליה. היא סירבה להשתמש במונח 'מקרה', שהיה מקובל באותה תקופה, לציין בני אדם חולים, והשקיעה מאמץ רב בהבנה מכבדת של המטופלים. היא שוחחה עם הפציינטים הערבים בשפתם, ורופאים רבים השתמשו בכישוריה כדי לתקשר עם המטופלים שלהם.
בעלה, ד״ר יעקב כהן, הלך לעולמו בתאונת דרכים ב-1972. בנותיה: יסכה כהן-מנספילד, פסיכולוגית חוקרת, נועה ליאל, רופאה קרדיולוגית ואורינה כהן, אמנית.
מאבק להשוואת גיל הפרישה של נשים לזה של גברים

תרצה כהן קיבלה הודעה מהנהלת בית החולים הדסה על סיום עבודתה ופרישתה לפנסיה בגיל 60, למרות שגיל הפרישה למנהלי יחידות (גברים) הוא 68. בעקבות ההודעה חברה לפרופ' אילנה רות ברמן ולפרופ' אדית קיי, שקיבלו גם הן הודעות דומות, ושלושתן דרשו מהנהלת בית החולים להשוות את גיל הפרישה שלהן לגיל פרישה של פרופסורים גברים, במעמד מקצועי זהה. לאחר שנתקלו בסירוב נחרץ, גם מארגון "הדסה" העולמית שאליו פנו, הן גייסו למאבקן את פרופ' עו"ד פרנסס רדאי ואת פרופ' ניצה שפירא ליבאי. הן פנו לבית הדין לעבודה מיוצגות על ידי פרופ' פרנסס רדאי והגיעו בסופו של דבר להסכם פשרה עם הנהלת בית חולים הדסה בדבר השוואת גיל הפרישה של נשים לגיל הפרישה של גברים (65), וקביעת גיל 68 כגיל פרישה למנהלות של יחידות כמותן. תביעה זו וההסכם היוו פריצת דרך בתחום השוואת גיל הפרישה באוניברסיטאות לנשים וגברים. המהלך הובל בהמשך על ידי פרנסס רדאי בבג"ץ נעמי נבו, ובעקבותיו נחקק חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד, התשמ"ז-1987.
הערות שוליים

↑  פ. יקותיאל, קווים לדמותו של ד"ר יעקב כהן המנוח, בריאות הציבור, כרך 16 מס' 1 לזכר ד"ר יעקב כהן במלאת שנה לפטירתו, אפריל 1973
↑  Fried, K., Landau, J., Cohen, T. & Goldschmidt, E., Some polyphormic traits in the Karaite community, הרפואה 75:507-509, 1968
↑  Cohen, T., Horowitz, A., Abrahamov, A., & Levene, C. (1966). Hemoglobin H Disease, Alpha-and Beta-Thalassemia Traits in a Family of Kurdish Jews. Israel Journal of Medical Sciences, 2(5), 600-606.
↑  Cohen, T. (1972). Trends in frequency of juvenile diabetes mellitus in Israel. Israel journal of medical sciences, 8(6), 844-845.
↑  דליה שביט, החרשות התורשתית, דבר, 23 בפברואר, 1984
↑  Haya Levi, Lilly Tell, Tirza Cohen, Sensorineural hearing loss in Jewish children born in Jerusalem, International Journal of Pediatric Otorhinolaryngology 68, 2004-10, עמ' 1245–1250 doi: 10.1016/j.ijporl.2004.04.021
↑  Israela Lerer, Michal Sagi, Vardiella Meiner, Tirza Cohen, Deletion of the ANKRD15 gene at 9p24.3 causes parent-of-origin-dependent inheritance of familial cerebral palsy, Human Molecular Genetics 14, 2005-12-15, עמ' 3911–3920 doi: 10.1093/hmg/ddi415
↑  שושנה כרמון, עת דודנים הגיעה, לאשה גיליון 2185, 27 בפברואר, 1989
↑  Naomi Terlinsky-Ragen, Beyond Tears, toward Answers, Hadassah Magazine, April 19, 1980
↑  ליטל לוין, 2.10.1965 / מורים לביולוגיה זועמים על "צנזורה מינית", באתר הארץ, 2 באוקטובר 2011
↑  עיתון מעריב, רב ובנו, מדען, שגריר לשעבר ונהג נהרגו בהתנגשות בין משאית ומונית, מעריב, 21 במרץ 1972, עמ' 7
↑  פרנסס רדאי, Raday, Frances, תיאוריה משפטית, חקיקה והתדיינות פמיניסטיות בישראל: רטרוספקטיבה (2007). 2007, 16, עיונים במשפט, מגדר ופמיניזם (דפנה ברק ארז עורכת), Hebrew University of Jerusalem Legal Research Paper, 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007404050605171  VIAF: 37154921231763590066   WorldCat (עם VIAF): 37154921231763590066
שרה (שרית)

| --- | --- |

שרה הלמן בכנס השנתי של האגודה הסוציולוגית הישראלית פברואר 2020
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מעסיק:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, הפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 
שרה (שרית) הלמן (נולדה ב-12 בפברואר 1952) היא פרופסור חבר בדימוס במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. כמו כן, שהתה במעמד של פרופסור אורח, במרכז ללימודים אירופאיים במכון למחקרים פוליטיים (SiencesPo) בפריז שבצרפת ובאוניברסיטת נורת'ווסטרן באילינוי שבארצות הברית.
ביוגרפיה

שרה (שרית) הלמן נולדה וגדלה בקורדובה, ארגנטינה. אמה, נטליה, הייתה בעלת חנות לבגדי ילדים ואביה, ארנסטו, היה ביוכימאי בהשכלתו ורוקח בעיסוקו. שני הוריה היו ילידי ארגנטינה, שהוריהם היגרו לארגנטינה ממזרח אירופה. חוץ ממנה, היו במשפחה עוד שתי אחיות ואח אחד. בנערותה למדה הלמן בבית ספר יהודי, שבו התנהלו הלימודים בשפה העברית. בשנת 1970, לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים, הגיעה הלמן לשנת לימודים ב"מכון למדריכי חוץ לארץ" בירושלים, ועם תום ההכשרה שנמשכה כשנה, חזרה לארגנטינה. עם חזרתה לארגנטינה עבדה שנתיים בתנועת נוער ציונית, והתחילה ללמוד סוציולוגיה באוניברסיטת בלגראנו (אנ') בבואנוס איירס, אך לא הספיקה לסיים שם את התואר. בשנת 1973 הגיעה פעם שנייה לישראל כעולה חדשה, ושהתה בקיבוץ בחן. ב-1974 החלה את לימודיה במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית ועברה להתגורר בירושלים.
למדה לתואר ראשון, שני ושלישי בסוציולוגיה באוניברסיטה העברית. בשנים 1975–1977 למדה לתואר ראשון. בשנים 1978–1984 למדה לתואר שני. את עבודת המ.א. שעסקה בתנועות מילנאריות (תנועות המאמינות כי מתקרבת אחרית הימים) באי ג'אווה באינדונזיה במאה התשע-עשרה, כתבה בהנחיית פרופ' ראובן כהנא. בשנים 1986–1994 למדה לתואר שלישי. את עבודת הדוקטור, שעסקה בסירוב לשרת בצבא במלחמת לבנון הראשונה, כתבה בהדרכתו של פרופ' ברוך קימרלינג. במקביל ללימודיה עבדה באוניברסיטה כעוזרת הוראה וכעוזרת מחקר במחלקה לסוציולוגיה ובבית הספר לחינוך.
עם סיום לימודיה התמנתה למרצה במחלקה למדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (שהפכה מאוחר יותר למחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה). בשנת 2018 התמנתה לפרופ' חבר. בשנת 2021 פרשה לגמלאות.
במהלך השנים הדריכה הלמן בעבודות גמר ובעבודות דוקטור כ-25 סטודנטים לתואר שני, וכ-10 סטודנטים לתואר שלישי.
מתגוררת כיום בבאר שבע.
מחקרה

הלמן מתמקדת במחקרה בסוציולוגיה פוליטית. היא עוסקת בסוציולוגיה של אזרחות, בסוציולוגיה של תנועות חברתיות ובסוציולוגיה של המדינה. חלק ממחקריה מתמקדים באופן שבו משטרי אזרחות מכוננים זהויות אשר מגויסות, מאותגרות ומנוסחות מחדש על ידי תנועות חברתיות. גישה זו הנחתה את מחקריה על הסרבנות לשרת בצבא ובמלחמה, תנועות מחאה של נשים נגד המלחמה ותנועות דתיות-אתניות, וכן בשינוי דפוסי המחאה של תנועות השלום בישראל, ממחאה המונית, למחאת עדות, וידוי וזיכרון.
הלמן עוסקת גם בשינויים שמתחוללים בזכויות החברתיות של האזרחות או בשינויים במדינת הרווחה. מחקריה בתחום זה מתמקדים במקומם של רעיונות בתהליכי שינוי מוסדי, ובאופן שבו רעיונות ופרקטיקות נאו-ליברליות מנסחים מחדש את היחסים בין האזרחים למדינה. במסגרת זו בחנה את הייבוא לישראל של תוכניות "מרווחה לעבודה" (workfare programs) כחלק מהמפנה הנאו-ליברלי והשלכותיו על הזכויות החברתיות של האזרחות. כמו כן היא עמדה על האופן שבו תוכניות אלו שואפות לפתח בקרב המובטלים והמובטלות את ה"עצמי היזמי".
כיום עוסקת במחקר (עם פרופ' דני פילק וד"ר רמי אדוט) בנושא של צמיחת מעמדות ביניים חדשים, תוך התמקדות ביחסים בין ניעות חברתית (ניידות חברתית) לבין ניעות מרחבית.
פרסומיה > ספר בעריכתה

שרה הלמן (עורכת), מרחבי נאו-ליברליזציה בישראל: כלכלה פוליטית, אתניות, דת ומגדר, מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ מאוחד, 2024.
פרסומיה > מבחר ממאמריה

הלמן פרסמה כ-35 מאמרים ופרקים בספרים. להלן מבחר מהם:
יוליה שבצ'נקו ושרה הלמן, מחאה אנטי-נאו-ליברלית ותוצאות נאו-ליברליות: ניכוס ותרגום "מחאת האוהלים" על ידי ועדת טרכטנברג, סוציולוגיה ישראלית, כרך 19, 1, 2017, עמ' 145–168. https://www.jstor.org/stable/26389647?seq=1#metadata_info_tab_contents
שרה הלמן, כיצד קופאיות, מנקות ועובדות סיעוד הפכו ליזמות: סדנאות מרווחה לעבודה וכינון העצמי הנאו-ליברלי, סוציולוגיה ישראלית, כרך 15, 2, 2014, עמ' 312–335. https://www.jstor.org/stable/26234125
שרה הלמן, הגמשה וחסימה: על מצבה של האזרחות בישראל בעידן הגלובליזציה, בתוך: חנה הרצוג, טל כוכבי, שמשון צלניקר (עורכים), דורות, מרחבים, זהויות: מבטים עכשוויים על חברה ותרבות בישראל (לשמואל נח אייזנשטדט בהגיעו לגבורות), שער שני, בין הגלובלי ללוקלי: מהלכים במרחב ובזמן, מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, עמ' 125–150.
Helman, S. and Maron, A., (2019) "Episodes of Translation and Network Resilience: Lessons from Israel’s Attempted Institutionalization of Workfare", Journal of Social Policy 48,1: 63-82
Helman, S., "Turning Welfare Reliant Women into Entrepreneurs Employment Readiness Workshops and the Constitution of the Entrepreneurial Self in Israel", Social Politics, 26,1, 2019. https://doi.org/10.1093/sp/jxy020
Helman, S., "The rise, demise, and rebirth of a workfare programme in Israel", Journal of International and Comparative Social Policy, 2021, 37: 1, 62–75
Helman, S. (2021), "The making of a work ready individual: the political economy of time in a workfare program", Critical Sociology, 47,3: 407-424