עצמאות סקוטלנד
היסטוריה > 1979 משאל עם ראשון להיפרדות

המפלגה הלאומית הסקוטית (SNP) זכתה במושב השני אי פעם בבית הנבחרים בשנת 1967, כאשר וויני יואינג היה הזוכה הבלתי צפוי בבחירות המשנה של המילטון ב-1967. המושב היה בעבר מושב בטוח של מפלגת הלייבור, וניצחון זה הביא את המפלגה הלאומית הסקוטית לגדולה לאומית, מה שהוביל להצהרת פרת' של אדוארד הית' ב-1968 ולהקמת ועדת קילברנדון. גילוי הנפט בים הצפוני מול החוף המזרחי של סקוטלנד בשנת 1970, עודד את הדיון בנושא עצמאות סקוטלנד. ה-SNP ארגן קמפיין מוצלח מאוד שכותרתו "זהו הנפט של סקוטלנד" והדגיש כיצד גילוי הנפט יכול להועיל לכלכלה התעשייתית בסקוטלנד ולאוכלוסייתה. בבחירות הכלליות בפברואר 1974 נבחרו שבעה חברי פרלמנט של SNP. הבחירות הכלליות הביאו לפרלמנט תלוי, ולכן ראש הממשלה הרולד וילסון קרא לבחירות שניות באוקטובר 1974, כאשר ה-SNP השיגה ביצועים טובים אפילו יותר מאשר בפברואר, וזכתה ב-11 מושבים והשיגה מעל 30% מסך הקולות בסקוטלנד.
בינואר 1974, הממשלה השמרנית הזמינה את דו"ח מקרון, שנכתב על ידי פרופסור גאווין מקרון, כלכלן ממשלתי מוביל, לדווח על כדאיותה של סקוטלנד עצמאית. הוא הגיע למסקנה שהנפט היה מעניק לסקוטלנד העצמאית את אחד המטבעות החזקים באירופה. בהמשך הדו"ח נאמר כי גורמים רשמיים יעצו לשרי הממשלה כיצד להוציא "את הרוח ממפרשי SNP". המסמך הועבר לידי ממשלת הלייבור הנכנסת וסווג כחשאי בשל חשש הלייבור מזינוק בפופולריות המפלגה הלאומית הסקוטית. המסמך התגלה רק בשנת 2005, כאשר ה-SNP השיגה את הדו"ח במסגרת חוק חופש המידע 2000.
מפלגת הלייבור, בראשות הרולד וילסון, זכתה בבחירות הכלליות באוקטובר 1974 ברוב הצר ביותר של שלושה מושבים בלבד. לאחר בחירתם לפרלמנט לחצו חברי פרלמנט של SNP להקמת אספה סקוטית: נקודת מבט שקיבלה אמינות נוספת על ידי מסקנות ועדת קילברנדון. עם זאת, המתנגדים דרשו לקיים משאל עם בנושא. אף שמפלגת הלייבור והמפלגה הלאומית הסקוטית תמכו רשמית בהיפרדות מבריטניה, התמיכה פוצלה בשתי המפלגות. בלייבור התמיכה הייתה מפוצלת בין אלה שהעדיפו היפרדות לבין אלו שרצו לקיים ממשלה מרכזית בווסטמינסטר. ב-SNP, הייתה חלוקה בין אלה שראו בהיפרדות אבן דרך לעצמאות לבין אלו שחששו מכך שזה עלול לגרוע מהמטרה הסופית. התפטרותו של הרולד וילסון מתפקידו בשנת 1976 הביאה את ג'יימס קלהאן לשלטון, אך רובו הקטן נשחק בכמה הפסדים בבחירות, והממשלה נעשתה יותר ויותר פופולרית. נערכו עסקאות עם SNP ועם מפלגת פלייד קמרי לקיים משאלי עם על היפרדות בתמורה לתמיכתם, מה שסייע להאריך את הקדנציה של הממשלה.
התוצאה של משאל העם בסקוטלנד הייתה רוב מצומצם בעד היפרדות (52% עד 48%), אך תנאי המשאל היה כי 40% מכלל הבוחרים צריכים להצביע בעד על מנת להפוך אותו לתקף. אולם שיעור ההצבעה היה 63.6% בלבד, ולכן רק 32.9% מהבוחרים הצביעו "כן". חוק סקוטלנד 1978 בוטל כתוצאה מכך במרץ 1979 בהצבעה בין 301–206 בפרלמנט. בעקבות משאל העם ניהלו תומכי הצעת החוק קמפיין מחאה תחת הסיסמה "סקוטלנד אמרה שכן". הם טענו כי חוק 40% אינו דמוקרטי וכי תוצאות משאל העם מצדיקות את הקמת האספה. קמפיינים להצבעה "לא" עמדו נגד מצביעים שאמרו לפני המשאל כי אי הצבעה טובה כמו להצביע "לא". לפיכך לא היה נכון להסיק שאחוז ההצבעה הנמוך יחסית נבע לחלוטין מאדישות המצביעים.
כמחאה, ה-SNP משכה את תמיכתה מהממשלה. הצעת אי אמון הוגשה אז על ידי השמרנים ונתמכה על ידי SNP, הליברלים והיוניוניסיטים. זה עבר בקול אחד ב-28 במרץ 1979, ואילץ את קיום הבחירות הכלליות במאי 1979, בהן ניצחו השמרנים בראשות מרגרט תאצ'ר. ראש הממשלה קלהאן תיאר את החלטת SNP להפיל את ממשלת הלייבור כ"הצבעת עוף הודו לחג המולד". סיעת ה-SNP צומצמה מ-11 חברי פרלמנט לשניים בבחירות הכלליות בשנת 1979, ואילו ההתנגדות לעצמאות זכתה להתנגדות של ממשלות השמרנים בראשות מרגרט תאצ'ר וג'ון מייג'ור.