stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'נדרגופטה מאוריה
האימפריה המאורית > פרויקטים ותשתיות

האימפריה בנתה תשתיות כמו השקיה, מקדשים, מוקשים וכבישים, מה שהוביל לכלכלה חזקה. עדויות אפיגראפיות עתיקות מצביעות על כך שצ'נדרגופטה מאוריה, בהנחיית צ'אנקיה, החל והשלים מאגרי השקיה ורשתות רבות ברחבי תת-היבשת ההודית כדי להבטיח אספקת מזון לאוכלוסייה האזרחית והצבא, נוהג שהמשיך ממשיכי דרכו. השגשוג האזורי בחקלאות היה אחד התפקידים הנדרשים של פקידי המדינה שלו. העדויות החזקות ביותר לפיתוח תשתיות נמצאות בכתובת הסלע ג'נגאגאד של רודראמאדן בגוג'ראט, המתוארכת לכ-150 לספירה. היא קובעת, בין היתר, כי רודראמאדן שיפץ והרחיב את תשתיות המאגר וההשקיה שנבנו על ידי צ'נדרגופטה ושופרו על ידי אשוקה. מדינת צ'נדרופטה החלה גם מוקשים, מרכזי ייצור ורשתות למסחר בסחורות. שלטונו פיתח נתיבי יבשה להובלת סחורות ברחבי תת-היבשת ההודית. צ'נדרגופטה הרחיב "דרכים המתאימות לעגלות", והעדיף את אלה על פני מסלולים צרים המתאימים רק לבעלי חיים ארוזים.
לדברי קאושיק רוי, שליטי שושלת מאוריה שהתחילו בצ'נדרגופטה היו "בוני דרך גדולים". שגריר יוון מגסטנז נתן זיכוי למסורת זו לצ'נדרדופטה עם השלמת כביש מהיר באורך של אלף קילומטר המחבר את בירת צ'אנדרופטה פאטליפוטרה בביהאר לטקסילה בצפון-מערב שם למד. תשתית הכבישים האסטרטגית העיקרית האחרת שזוכה למסורת זו התפשטה מפטליפוטרה לכיוונים שונים, המחברת אותה עם נפאל, קפילאבסטו, דהראדון, מירזפור, אודישה, אנדרה וקרנטקה. לדברי רוי, רשת זו הגבירה את המסחר והמסחר סייעה בהעברת צבאות במהירות וביעילות. צ'נדרגופטה וצ'אנקיה הזריעו מרכזים לייצור נשק, ושמרו עליהם על מונופול ממלכתי של המדינה. עם זאת, המדינה עודדה גורמים פרטיים מתחרים להפעיל מוקשים ולספק מרכזים אלה. הם חשבו שגשוג כלכלי חיוני לרדיפה אחר דהרמה (חיים בעלי סגולה), תוך אימוץ מדיניות של הימנעות ממלחמה עם דיפלומטיה, ובכל זאת הכנה מתמשכת של הצבא למלחמה כדי להגן על האינטרסים והרעיונות האחרים שלה בארתרשסטרה.
האימפריה המאורית > אומניות וארכיטקטורה

העדויות לאמנויות ואדריכלות בתקופתו של צ'נדרגופטה מוגבלות לרוב לטקסטים כמו אלה של מגסטנז. כתובות הגילוף והגילופים על עמודים מונומנטליים מיוחסים לנכדו אשוקה. מהטקסטים משתמע קיומם של ערים, יצירות ציבוריות ואדריכלות משגשגת אך ההיסטוריות של אלה נשאלת. תגליות ארכאולוגיות בעידן המודרני, כמו דידרג'נג' יקשי שהתגלה בשנת 1917 קבור מתחת לגדות נהר הגנגס, מצביעות על הישגים מלאכותיים יוצאי דופן. האתר תוארך למאה השלישית לפני הספירה על ידי חוקרים רבים, אולם הוצעו גם תאריכים מאוחרים יותר כמו תקופת קושן (המאה ה-1 עד ה-4 לספירה). התיאוריות המתחרות מציינות כי האומנות הקשורה לשושלת צ'נדרגופטה מאוריה נלמדה מהיוונים וממערב אסיה בשנות אלכסנדר הגדול שניהל מלחמה; או שממצאים אלה שייכים למסורת הודית ילידית ותיקה יותר. לדברי פרדריק אשר, "איננו יכולים להעמיד פנים שיש לנו תשובות מוחלטות; ואולי, כמו ברוב האמנות, עלינו להכיר בכך שאין תשובה או הסבר יחיד".
ירושה, ויתור ומוות

הנסיבות ושנת מותו של צ'נדרופטה אינן ברורות ומחלוקות. על פי דיווחי גיאן בהדרבהו שהופיעו לראשונה במאה העשרית ואחריה, חזה בהדרבהו רעב של 12 שנים בגלל כל ההרג והאלימות במהלך כיבושי צ'נדראגופטה מאוריה. בהדרבהו הוביל נדידת נזירי ג'ייניזם לדרום הודו. צ'נדרוגופטה מאוריה הצטרף אליו כנזיר, לאחר שוויתר על ממלכתו והעביר את הכוח לבנו בינדוסארה. יחד, מציינים אגדה של צ'נדרופטה ובהדרבהו עברו לשרוואנאבלה, בדרום קרנטקה של ימינו. חשבונות ג'יינים אלה נכתבו יותר מ-1,200 שנה לאחר מותו של צ'נדרגופטה מאוריה, והם מופיעים בטקסטים רבים לפיהם הוא חי כסגפן בשברבנבלולה במשך מספר שנים, לפני שצם למוות לפי הנוהג בג'יין בסלצ'נה, על פי אגדת בהדרבהו זו.
על פי רוי צ'נדרגופטה ירד מכס השלטון בשנת 298 לפני הספירה ונפטר בשנת 297 לפני הספירה. נכדו ויורש יורשו אשוקה (הגדול) תרם להפצת הבודהיזם אל מחוץ לגבולות תת-היבשת ההודית. אנדרטה לזכר צ'אנדרגופטה מאוריה קיימת על גבעת צ'נדרגירי בשראוואנאבלה, קרנקטה. שירות הדואר ההודי הוציא בול זיכרון לכבוד צ'נדרגופטה מאוריה בשנת 2001.
כתיב עתיק מהמאה ה-7 לספירה על צ'נדרגופטה
סמלה של האימפריה המאורית שנוצר בידי נכדו של צ'נדרגופטה, אשוקה משמש כיום כסמלה הרשמי של הודו
מטבע של אימפריית מאוריה מתקופת צ'נדרגופטה
פרס הרב קוק לספרות תורנית

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  עיריית תל אביב-יפו 
 תקופת הפרס:  1943–הווה (כ־82 שנים)
 נקרא על שם:  אברהם יצחק הכהן קוק 
 אתר רשמי
 
פרס הרב קוק לספרות תורנית על שם הרב אברהם יצחק הכהן קוק הוא פרס הניתן בתחום הספרות התורנית על ידי עיריית תל אביב-יפו לזכרו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, רבה הראשי הראשון של ארץ ישראל ורבה של יפו בתחילת המאה ה-20.
מאפיינים והיסטוריה

הזוכים נבחרים בידי ועדה בת 5-7 חברים של עיריית תל אביב-יפו, שבה חברים גם נציגים של הרבנות הראשית לישראל ו/או הרבנות הראשית לתל אביב-יפו, מישיבת מרכז הרב ומאוניברסיטאות העוסקות בתחום.
הפרס ניתן החל משנת 1943 לעוסקים בתחום ספרות תורנית מקורית כמו פרשנות, חידושים ושאלות ותשובות וספרות מחקר וספרי עזר תורניים, כמו הוצאות מחדש של ספרי ראשונים, ספרי עזר, מחקרים ופילוסופיה דתית. הפרסים ניתנו על ספרים שיצאו ב-2–3 השנים שלפני שנת חלוקת הפרס. מטרת הפרס בחיזוק אלו העוסקים בכתיבת ובחקר ספרות תורנית. סכום הפרס נקבע על מאה לירות לשנה, בשנת 1944 הוכפל ל-200 לירות וב-1945 חולקו פרסים בשווי 400 לירות. נכון לשנת תשע"ה הפרס עומד על 18,000 ש"ח.
בשנת 1956 נבחר פרופ' שאול ליברמן לקבל את הפרס, על מהדורתו לתוספתא, אך בשל המחאה החרדית ארוכת השנים בעקבות עבודתו בבית המדרש לרבנים באמריקה המשתייך לתנועה הקונסרבטיבית, סירב אחד השופטים לחתום על חלוקת הפרסים לכל הזוכים, וחלוקת הפרס בוטלה. בשנת 1957 בקשו לחלק את הפרסים לזוכים מהשנה הקודמת ולאלו שנוספו עליהם, אולם בעקבות סירובו של הרב משולם ראטה לקבל את הפרס יחד עם ליברמן נדחה טקס חלוקת הפרס, עד שליברמן הודיע שוויתר על הפרס.
קורפוס יוריס קיוויליס

| --- | --- |

קורפוס יוריס קיוויליס, עותק מ-1583
 מידע כללי
 מאת:  יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, טריבוניאנוס 
 שפת המקור:  לטינית 
 
קורפוס יוריס קיוויליס (שלפעמים נהגה כ"קורפוס יוריס סיוויליס") (בלטינית: Corpus Iuris Civilis. בתרגום מילולי, "גוף החקיקה האזרחית") היה השם שניתן בימי-הביניים לחיבורים משפטיים שנוצרו ביוזמת יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית במאה ה-6 וביצוע למעשה קודיפיקציה של המשפט הרומי. הקורפוס הורכב מארבעה חיבורים: קודקס יוסטיניאנוס שריכז את כלל החוקים הקיסריים עד ליוסטיניאנוס, הנובלות - אוסף החוקים שיוסטיניאנוס הוציא לאחר פרסום הקודקס, הדיגסטה שאספה וריכזה את כתבי המשפטנים הרומיים הקלאסיים (מהמאות ה-1 וה-2) והאינסטיטוציות שסיפק מבוא לדוקטרינות ולנושאים של המשפט הרומי ושימש כספר לימוד לתלמידי משפטים.
חיבורים אלו משמשים כמקור העיקרי והגדול ביותר למשפט הרומי, והם נמצאים בבסיס של המשפט הקונטיננטלי, אחת משתי השיטות המשפטיות הנפוצות ביותר בעולם.
יוזמת החקיקה ומטרותיה

בשנת 527 לספירה עלה יוסטיניאנוס לשלטון האימפריה הביזנטית ומיד החל בסדרת רפורמות. הוא הקיף עצמו באנשים מוכשרים, שהיו שאפתנים ועקשנים כמוהו. יוסטיניאנוס ניסה לייעל את הבירוקרטיה ולא לשנות אותה, כפי ששאפו בעבר הקיסרים דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס. מלבד האחדת החוק והמשפט, הוא דאג גם לעקירת השחיתות ושיפור מערכת גביית המיסים.
נאומו של יוסטיניאנוס לסנאטורים (אנ') בקונסטנטינופול בשנת 528 נפתח במילים:
דברים אלו, שנראה שקיסרים קודמים רבים ראו צורך לתקנם, אך שאף אחד לא העז לפעול בנוגע אליהם, החלטנו להצליח ולעשות בזמן זה, בעזרתו של אלוהים הכל יכול.
למעשה, דבר זה אינו נכון לחלוטין. תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית יזם והוביל לעריכת קודקס תאודוסיאנוס בשנת 438, דבר שהיווה התקדמות לפתרון הבעיות של המשפט הרומי בתקופה זו. למרות זאת, יוסטיניאנוס היה נחוש לעלות על קודמיו, ומאמציו אכן היו צעד נוסף ומשמעותי לבעיות אלו.
נדמה שיוזמה זו של קיסר האימפריה הביזנטית, יוסטיניאנוס הראשון, החלה במטרה לשקם את ממלכתו ולאחד את רומא העתיקה תחת שליטתו, ולא במטרה ליצור שיטת משפט חדשה. הוא האמין שהדרך להחזרת האימפריה לגדולתה היא שיפוץ וחידוש מערכת החוק, מתוך אמונה שזו שליחותו הדתית. בימיו של יוסטיניאנוס, המנגנון הממשלתי התמודד עם שינויים חברתיים וכלכליים שהיו קשורים ליחסי הכנסייה והמדינה. יוסטיניאנוס שאף לאסוף את החוקים הקיימים לספר אחד, שהיה אמור להכריע בסוגיות המשפטיות בתמיכת האל. יוסטיניאנוס חשב שמפני שהחוקים ישוחררו לעולם תחת השראתו של האל הנצחי, הספר שייצא יהיה החוק התקף היחיד לעולם.
חלק ממטרת הקורפוס הייתה לחזק את כוחו של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית על חשבון כוחה של האריסטוקרטיה, אך המטרה העיקרית הייתה לפתור בעיות הקשורות במשפט הרומי. המקור הבסיסי של המשפט הרומי היה ״שנים עשר הלוחות״ - חוקים שפורסמו בפומבי ברומא בשנת 449 לפנה"ס על לוחות גדולים והתייחסו בעיקר למשפט הפרטי; על בסיס זה נוספו חוקים אזרחיים באימפריה לאורך מאות השנים הבאות. עם המעבר לקיסרות, הפכו הכרזותיהם, פקודותיהם ומכתביהם של הקיסר להיחשב כחוקים קיסריים (constitutions) בעלי תוקף משפטי, עליהם ניתן להסתמך בבית המשפט. מכיוון שהחוקים הקיסריים היו למעשה אוסף של תגובות קיסרים לבעיות נקודתיות שהובאו לתשומת ליבם, ללא אחידות או עמידה על סתירות אפשריות, בלבול בפרשנות וחוסר הבנה בנוגע לחוק היו נפוצים. בנוסף, לצד החוקים הקיסריים היה ניתן להסתמך בבית המשפט גם על כתבי המשפטנים הרומיים, שבשלב זה היו מרובים ומפוזרים, ובהם גם דעות מנוגדות רבות. הקורפוס יוריס קיוויליס איחד את החוקים הקיסריים לקודקס אחד, ואת כתבי המשפטנים ריכז ואסף לדיגסטה תוך הכרעה בין מחלוקות המשפטנים.
בהתאם לרצונו של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, מטרה נוספת של הקורפוס הייתה לבטל את המינות (נצרות) ולאחד את הסיעות הנוצריות השונות, שהמחלוקות ביניהן התרבו לאורך המאה ה-6. בקודקס, פגניות הוצאה מחוץ לחוק והוכרזה פשע, כשהעונש על נוצרים שהשתתפו בפולחן פוליתאיסטי היה מוות. על פגנים נאסר להחזיק ברכוש ובמשרות ציבוריות, וניתנה להם ארכה של שלושה חודשים להתנצר, אם כי לא ברור כמה איסור זה נאכף. החוק הכריח את היהודים - ואולי אף את כלל האימפריה - להשתמש רק בתרגום השבעים לביבליה. לימודי פילוסופיה, אמנות והיסטוריה חילוניים הוצאו מחוץ לחוק ונעלמו כמעט לחלוטין (דוגמה לכך היא סגירת האקדמיה האפלטונית באתונה). הידע העולמי הופיע רק בפרספקטיבה נוצרית. נראה שתחום זה נחל אכיפה מוצלחת יותר.
מהלך החקיקה > הקודקס הראשון (codex vetus)

בפברואר 528, חצי שנה בלבד לאחר שעלה לשלטון, הורה יוסטיניאנוס לוועדה בת עשרה משפטנים בראשות יואניס מקפדוקיה (ששימש אז כפראיפקט פראיטוריאני) לערוך קודיפיקציה של החוקים הקיסריים שנחקקו מימי אדריאנוס ועד אליו. ב-7 באפריל 529 סיימה הוועדה את עבודתה ופורסם קודקס חוקים קיסריים, שנודע לימים כ'קודקס הישן' (codex vetus), שסידר את כל החוקים הקיסריים תחת קטגוריות נושאיות ובתוכן בסדר כרונולוגי. ניתנה הוראה שהקודקס ייכנס לתוקף בחג הפסחא של אותה השנה, 16 באפריל. לדברי יוסטיניאנוס ריכוז כלל החוקים הקיסריים לספר אחד מאפשר, יחד עם כתבי המשפטנים הרומיים הקדומים, לספק מענה משפטי לכל הבעיות המשפטיות שעשויות לעלות בבית המשפט. קודקס זה, שרק שרידים ממנו הגיעו לידינו, הכיל את 'חוק הציטוטים' שנקבע בראשית המאה ה-5 והסדיר כיצד מותר להסתמך על כתבי המשפטנים הרומים בעת התדיינות משפטית וכיצד להכריע מחלוקות ביניהם. ייתכן שבשלב זה עוד לא תכנן יוסטיניאנוס לאחד גם את כתבי המשפטנים. אלא שבמהרה הסתבר כי קובץ זה דורש תיקונים שונים ועדכון, נוכח חקיקות נוספות שהקיסר עצמו יזם והעבודה על הדיגסטה שהתחילה שנה לאחר מכן. מסיבות אלו פורסמה גרסה נוספת של הקודקס, הידוע כ'קודקס בקריאה חוזרת' (Codex Repetitae Praelectionis), ולכן הקודקס הישן בוטל במערב בשנת 534.
מהלך החקיקה > הדיגסטה

לא ידוע אם מייד או רק שנה לאחר פרסום הקודקס הראשון, החל יוסטיניאנוס להוציא חוקים שהכריעו בין מחלוקות משפטיות מפורסמות שהתקיימו בין כתבי משפטנים רומיים שונים. חוקים אלו, שלימים נאספו ונודעו כ'חמישים ההחלטות', הטרימו את עריכת החיבור 'דיגסטה' (בלטינית: Digesta, "עיכול") שלמעשה ריכזה ואספה את כתבי המשפטנים הרומיים הקלאסיים והכריעה בין המחלוקות שביניהם. ב-15 בדצמבר מינה יוסטיניאנוס את טריבוניאנוס, עוזרו המשפטי הקרוב ששימש כקוואיסטור בזמן זה (הממונה על כתיבה ופרסום חוקי הקיסר), לכנס ועדה שתאסוף ותאחד את כתבי המשפטנים הקלאסיים. לשם כך הוועדה סרקה כאלפיים כתבים כאלו, בעיקר מימי דיוקלטיאנוס, שהכילו יחד כ-3,000,000 שורות. עריכת הטקסטים כללה גם את שינוי הנוסח הפולמוסי בו נכתבו במקור. החומר המקורי, אותו יוסטיניאנוס כינה ״אוקיינוס נטול גבולות של למידה״, עסק בנושאים מגוונים מאוד. לאחר שחברי הוועדה בחרו את הטקסטים עליהם התבססו, הם ריכזו את התכנים השונים ב-50 ספרים, בהם פרקים ('כותרות') שחולקו לפי נושאים שונים, ובכל כותרת הובאו קטעים מתוך כתבי המשפטנים הרומיים. כשהעבודה הושלמה לאחר שלוש שנים, בדצמבר 533, נעשו פעולות להפצה מהירה וזולה של הדיגסטה לטובת התלמידים בבתי הספר למשפטים ברומא, קונסטנטינופול וביירות, כשהנציבים השונים היו אחראים להפצת הדיגסטה בתחום שלטונם. הדיגסטה נועדה להנגיש את הספרות המשפטית הרומית למציאות העדכנית של המאה ה-6 וכן להילמד על ידי תלמידים מתקדמים למשפטים, ובו נדרשו התלמידים להתמצא כשיסיימו את לימודים ויעסקו כטוענים בבית המשפט. כל הכתבים שלא נכללו בדיגסטה הוצאו מחוץ למערכת המשפט הרומי ולא היו קבילים יותר בבתי המשפט.
מהלך החקיקה > האינסטטוציות

האינסטטוציות (בלטינית: Institutiones, "יסודות") נועדה להיות ספר מבוא למשפט הרומי לתלמידי השנה הראשונה בבתי הספר למשפטים, והיא הכילה לקט של מקורות בסיסיים על מערכת המשפט הרומאית, הביזנטית וההלניסטית, בתוספת פרשנויות. האינסטטוציות פורסמה ב-21 בנובמבר 533 ונכנסה לתוקף יחד עם הדיגסטה שפורסמה כמה ימים לאחריה. בהקדמה לאינסטיטוציות נכתב שהחיבור מיועד לתלמידים מתחילים למשפטים, בעוד שהדיגסטה יועדה למשפטנים מתקדמים. לפי ההקדמה, מחברי האינסטיטוציות היו טריבוניאנוס, תאופיליוס ודורותיאוס. יש באינסטיטוציה טקסטים כמעט זהים לטקסטים שמופיעים בקודקס ובדיגסטה. מבנה הטקסט דומה מאוד לחיבור 'האינסטטוציות של גאיוס' של משפטן רומי קלאסי, כשכנראה האינסטיטוציה של יוסטיניאנוס נסמכה על כתביו.
מהלך החקיקה > הקודקס השני (Codex Repetitae Praelectionis)

ב-16 בנובמבר 534 פורסם 'הקודקס בקריאה חוזרת' (Codex Repetitae Praelectionis), שהיווה עדכון ותיקון לקודקס הישן, תוך הוספת חוקים חדשים והשמטת חוקים שבוטלו, וכלל 12 ספרים בהם רוכזו החוקים הקיסריים התקפים. בהתאם להצהרתו של יוסטיניאנוס, קודקס זה החליף במערב את הקודקס הישן של 529 החל מ-29 בדצמבר 533. ספר 1 דן בחוקים הנוגעים לכנסייה הנוצרית, ביחס למינים ולדתות אחרות (פרקים 9 ו-10 עוסקים ביהודים), ספרים 2–8 כוללים חוקים הקשורים למשפט הפרטי, ספר 9 עוסק בפשעים וספרים 10–12 כוללים משפט מנהלי.
מהלך החקיקה > הנובלות

הנובלות (בלטינית: Novellae Constitutiones, מילולית: "הצווים הקיסריים החדשים") היו למעשה הכרזות, צווים לפקידים ומכתבים שפרסם יוסטיניאנוס לאחר שהקודקס השני פורסם בנובמבר 534, ולהן היה תוקף חוקי. נובלות אלו נכתבו בלטינית וביוונית עתיקה, בהתאם לשפה של נמעני המכתב, הפקודה או ההכרזה. רבים מחוקים אלו החליפו הוראות קודמות מהקודקס. בין ינואר לאוגוסט 535 פורסמו 32 נובלות כאלו ועד 546 פורסמו 115 נובלות נוספות. קצב פרסום הנובלות הואט לאחר שנת 546 ועד למותו של יוסטיניאנוס. ב-554 תכנן יוסטיניאנוס לאגד נובלות אלו לקובץ מאוחד עבור הפרובינקיות החדשות שנוספו לאימפריה במערב, אך התוכנית לא הגיעה לכדי מימוש, ייתכן עקב מותו של טריבוניאנוס. אף על פי שחלק מהנובלות שמוזכרות במקורות אחרים אך לא שרדו, נובלות רבות השתמרו במספר אוספים פרטיים:
Epitome Juliani - אוסף של 122 נובלות שנאגדו על ידי המשפטן יוליאנוס מקונסטנטינופול, ככל הנראה בשנים 556–557.
Authenticum - גרסה לטינית מקיפה יותר שהכילה 133 נובלות והפכה לנפוצה סביב שנת 1100 בבולוניה.
אוסף 168 נובלות ביוונית שהתפרסם סביב שנת 1200.
השפעת הקורפוס יוריס קיוויליס בימי הביניים

על אף שיוסטיניאנוס והמשפטנים שלו נסמכו על החקיקה הרומית, הסמכות החוקית החדשה הייתה השליט-במיוחד כשהשליט היה נוצרי. בימיו, הגדרת ההשתייכות לקהילה הרומית השתנתה מזהות אזרחית לזהות דתית, כפי שהדבר מתבטא בחוקים הדתיים שבקורפוס. לשילוב זה בין החוק האימפריאלי לנצרות היה משקל רב בתפיסת המלוכה האירופית בימי הביניים.
הניסיון לקיים מערכת משפטית עתיקה לצד חקיקה קיסרית חשף במהירות את הבעייתיות ביומרה ליצור חוקים ודאיים וחד-משמעיים. מפרשי החוקים העתיקים כלל לא הסכימו אחד עם השני ונטו להתפלמס רבות, כשטיעוניהם לא בהכרח תאמו את החקיקה של הקורפוס. המשפטנים לא הצליחו ביצירת ודאות משפטית חדשה ובלתי מעורערת, ולכן הקורפוס הפך לחסר משמעות במרוצת השנים.
תחייה מחודשת של הקורפוס חלה במאה ה-12 באוניברסיטת בולוניה, כשהקודקס הנשכח של יוסטיניאנוס התגלה על ידי המרצה אירנריוס. בעקבותיו ה"פוסט-גלוסטרים" (המאה ה-13) לקחו על עצמם לפרש את קוד יוסטינאנוס ולתת לו פרשנות "מודרנית". קבוצה זו של מלומדים החלו לחקור וללמוד את המשפט הרומי שכאמור נעלם מפני השטח והחלו להפיץ אותו ברחבי אירופה.
התרגום היווני לקורפוס נותר הבסיס לחוק הביזנטי למשך כמעט אלף שנים, עד כיבוש קונסטנטינופול בשנת 1453. הניסיון של יוסטיניאנוס להפיץ את הקורפוס למערב לא צלח. לאחר שהתגלה מחדש באוניברסיטת בולוניה, הפך למקור העיקרי לחוק הקונטיננטלי במערב ודרום אירופה.
לקריאה נוספת

ספרי החוקים של יוסטיניאנוס קיסר (Corpus Juris Civilis). כרך א': האינסטיטוציות (Institutiones), מתורגמות מרומאית לעברית בצירוף מבוא, הערות, טבלאות ומפתחות מאת ד"ר שמואל אייזנשטדט. ירושלים: הוצאת המשפט, תרפ"ט-1929.
(Some Reflections on Codification and Case Law in the Twenty-First Century" Arthur Taylor von Mehren, 31 U.C. Davis L. Rev. 659 (1997-1998"
הערות שוליים

↑  Gregory, Timothy E. A History of Byzantium. Malden: Wiley-Blackwell, 2010. pp. 83-84
↑  Gregory, Timothy E. A History of Byzantium: ibid
↑  Mass, Michael (editor). The Cambridge Compainion to the Age of Justinian: ibid
↑  Mass, Michael. Roman Questions, Byzantine Answers: Countours of the Age of Justinian. In: Mass, Michael (editor). Age of Justinian, 2005. pp. 4
↑  Humfress, Caroline. The Cambridge Companion to the Age of Justinian: pp. 162-164
↑  Haldon, John. Economy and Administration: How Did the Empire Work?. In: Mass, Michael (editor). The Cambridge Companion to the Age of Justinian, 2005. pp. 28
↑  Humfress, Caroline. The Cambridge Companion to the Age of Justinian: pp. 164-167
↑  Mass, Michael. Age of Justinian: pp. 14
↑  Mass, Michael. Age of Justinian: pp. 6-7, 15-18
↑  Gregory, Timothy E. A History of Byzantium: ibid
↑  Humfress, Caroline. The Cambridge Compaion to the Age of Justinian: pp. 164-167
↑  Humfress, Caroline. The Cambridge Companion to the Age of Justinian: pp. 165
↑  Humfress, Caroline. The Cambridge Companion to the Age of Justinian: 162-167
↑  Humfress, Caroline. The Cambridge Companion to the Age of Justinian: pp. 164-165
↑  Kearley, Timothy G. The Creation and Transmission of Justinian's Novels. Law Library Journal 102 (2010): pp. 377-398
↑  Mass, Michael. Age of Justinian: pp. 22
↑  Padoa-Schioppa, Antonio. A Hisoty of Law in Europe- From the Early Middle Ages to the Twentieth Century. Cambridge: Cambridge University Press, 2017. pp. 6-7
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4113244-0  LCCN: n80104777  NKC: unn2008451137  SUDOC: 030250196  VIAF: 185086370   WorldCat (עם VIAF): 185086370
סיבה ואן דר היידן

סִיבֶּה ואן דר הֶיידן (בהולנדית: Siebe Van der Heyden; נולד ב-30 במאי 1998) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הבלם בזנקט פאולי מהבונדסליגה בהשאלה ממיורקה ובנבחרת בלגיה.
קריירת מועדונים

ואן דר היידן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הבלגית במדי אוסטנדה ב-21 במאי 2017, במשחק נגד אנדרלכט, כשהוא נכנס כמחליף בדקה ה-88.
ב-30 ביולי 2018, עבר ואן דר היידן להולנד, וחתם בפ.ס.וו איינדהובן לשנה אחת עם אפשרות להאריך את החוזה לשנה נוספת. הוא חזר לבלגיה בשנה שלאחר מכן, וחתם על חוזה ברויאל אוניון סן-ז'ילואז, אשר שיחקה בליגת המשנה הבלגית. הוא היה שותף להעפלתה לליגת העל הבלגית, בה סיימה במקום השני עונה לאחר מכן.
ב-19 ביולי 2023, חתם ואן דר היידן על חוזה לחמש שנים במיורקה מהלה ליגה.
קריירה בינלאומית

ב-18 במרץ 2022, ואן דר היידן נכלל בסגל של נבחרת בלגיה לשני משחקי ידידות, ב-26 וב-29 במרץ באותה השנה, נגד אירלנד ובורקינה פאסו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נגד אירלנד, כששיחק את כל המשחק בניצחון 3-0.
תארים

מקום שני בגביע הבלגי: 2016/2017
הליגה הבלגית השנייה: 2020/2021
מקום שני בליגת העל הבלגית: 2021/2022
הערות שוליים

↑  El RCD Mallorca ficha a Siebe Van Der Heyden, www.rcdmallorca.es (בספרדית)
↑  Roberto Martinez roept Union-verdediger Siebe Van der Heyden op voor oefenduels | sporza, sporza.be (בהולנדית)
דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
מתוך כריכת קטלוג התערוכה
 פרטים
 מקום תצוגה:  מוזיאון תל אביב, תל אביב-יפו
 תאריך פתיחה:  14 במרץ 1986
 שנה:  1986
 אוצר:  שרה ברייטברג-סמל
 קטלוג:  בריטברג-סמל, שרה, "כי קרוב אליך הדבר מאד"; דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית, מוזיאון תל אביב, תל אביב, 1986
"כי קרוב אליך הדבר מאוד: דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית" הוא שמה של תערוכה אשר נפתחה ב-14 במרץ 1986 (ג' באדר ב', ה'תשמ"ו) במוזיאון תל אביב לאמנות. התערוכה, אותה אצרה שרה בריטברג-סמל, השפיעה על תפיסת האמנות הישראלית והביאה לגיבושו של מה שנתפש כסגנון אמנותי ישראלי-מקומי אשר כונה "דלות החומר".
על אף הצהרתה של בריטברג-סמל כי אין היא מציעה סקירה היסטורית קוהרנטית, התערוכה והמאמר שבקטלוג התערוכה, ניסו לבחון את האמנות הישראלית, החל מאמצע שנות השישים של המאה ה-20, ושאפו לנסח קווים אסתטיים משותפים בין האמנים השונים בכל הקשור לחומרים מהן עשויות יצירות האמנות, ובקשר שלהן אל תפיסות של מקומיות וזרות בתרבות הישראלית.
תצוגת התערוכה

תצוגת העבודות בתערוכה לא הייתה מוגבלת לאולם. מחוץ למוזיאון הוצגה יצירותו של מנשה קדישמן "כביסה" ובה תלה קדישמן בדים בהם נחתכה צללית של עצים. באולם הכניסה של המוזיאון מוצג פסלו של מיכה אולמן - "מרכבה" ופסלו של מיכאל דרוקס - "ונוס", אשר ניצב ממש בפתח התערוכה. מקום מרכזי בפתח התערוכה הוקדש ליצירותיהם של רפי לביא ואריה ארוך אשר "מעמידה את הראשון כמעין אב רוחני לכל המגמה הזו של ביטוי ספונטאני ומבוקר גם יחד." חיבור נוסף נעשה בין יצירתם של יאיר גרבוז ויעקב דורצ'ין.
תצוגת התערוכה > רשימת האמנים שהציגו בתערוכה על פי סדר הופעתם בקטלוג

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  "התל אביבים" רפי לביא  יאיר גרבוז  הנרי שלזניאק  יעקב דורצ'ין  מיכאל דרוקס  מנשה קדישמן  ציבי גבע  יהודית לוין  נחום טבת  מיכל נאמן  תמר גטר  נורית דוד |  "דלות החומר - גישות נוספות" אביבה אורי  אריה ארוך  יצחק דנציגר  מיכאל גרוס  משה קופפרמן  מיכה אולמן  פנחס כהן-גן  משה גרשוני  דוד ריב |  |
ראו גם

דלות החומר
הערות שוליים

↑  רפופורט, טליה, "בשבחי הדלות", דבר, 4.4.1986.
ננה אקופו-אדו

ננה אקופו-אדו (Nana Akufo-Addo; נולד בתור ויליאם אדו דנקוואה אקופו-אדו ב-29 במרץ 1944) הוא נשיאה של גאנה, מכהן בתפקיד מאז ינואר 2017.
שירת בעבר בתור היועץ המשפטי לממשלה בשנים 2001–2003 ובתור שר החוץ בשנים 2003–2007.
אקופו-אדו התמודד לנשיאות לראשונה בשנת 2008 ושוב בשנת 2012, כמועמד מטעם המפלגה הפטריוטית החדשה - ה-NPP, והובס פעמיים. הוא נבחר כמועמד מטעם ה-NPP בבחירות של שנת 2016 והביס את ג'ון דרמאני מהאמה בסיבוב הראשון (ברוב של 53.85%) – אירוע היסטורי שכן זוהי הייתה הפעם הראשונה בבחירות הנשיאות הגנאית שבה מועמד מהאופוזיציה זכה בסיבוב הראשון.
תחילת חייו ולימודים

ננה אקופו אדו נולד באקרה, גאנה, בן למשפחה גנאית מלכותית ולהורים אדוארד ואדלין אקופו-אדו. היה נשיא בית המשפט העליון השלישי של גאנה בשנים 1966–1970 ויו"ר הוועדה החוקתית בשנים 1968–1967.
אקופו-אדו החל את לימודיו בבית הספר הממשלתי לבנים, אדאבראקה (Adabraka), ולאחר מכן בבית הספר ראו-רואד (היום קינבו), שניהם במרכז אקרה. משם עבר לאנגליה ללימודי GCE במכללת לנסינג, סאסקס.
בשנת 1962 התחיל לימודי פילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה בניו קולג', אוקספורד אך שב לגאנה זמן קצר לאחר מכן כדי ללמד באקדמיית אקרה. בשנת 1964 החל לימודיו באוניברסיטה של גאנה בלגון וב-1967 קיבל תואר כלכלן.
לאחר סיום לימודיו, הצטרף ננה אקופו-אדו לאינר טמפל באנגליה, שם הוכשר לעריכת דין.
במהלך שנות ה-70, עבד כעורך דין במספר לשכות, בהן "אקופו-אדו, פרמפה אנד קו", אותה ייסד בשנת 1979.
חייו הפוליטיים

אקופו-אדו החל את מעורבותו בפוליטיקה בשלהי שנות ה-70 כאשר הצטרף ל״תנועה לשוויון וצדק״ – ארגון שהוקם במטרה להתנגד למשטרו של גנרל אצ'ימפונג.
במאי 1995, היה חלק מקבוצת אליטות שהקימה את ה״ברית לשינוי״ – ברית שארגנה הפגנות כנגד מדיניות נאו-ליברית כמו הוספת מע"מ וכנגד הפרות זכויות אדם בשנותיו של ג'רי רולינגס כנשיא.
ברית רחבת-היקף זו קרסה בשלב מאוחר יותר, עקב יריבויות בנושא הנהגה. בשנות ה-90, הקים אקופו-אדו ארגון זכויות אדם בשם ״ועדת גאנה לזכויות אדם״.
חייו הפוליטיים > המירוץ לנשיאות

באוקטובר 1998, אקופו-אדו התחרה על מועמדות לנשיאות מטעם המפלגה הפטריוטית החדשה (NPP), והפסיד לג'ון קופור, שזכה לאחר מכן בבחירות לנשיאות בדצמבר 2000. אקופו-אדו היה מוביל קמפיין הבחירות של קופור בבחירות בשנת 2000. הוא נעשה היועץ המשפטי לממשלה הראשון ושר המשפטים בתקופת קופור, ולאחר מכן עבר למשרד החוץ ושותפות חדשה לפיתוח אפריקה.
בשנת 2007, היה המועמד הפופולרי ביותר שזכה בבחירות המקדימות של המפלגה הפטריוטית החדשה, וייצג את המפלגה בבחירות לנשיאות ב-2008. מולו התמודד ג'ון אטא מילס אשר ייצג את מפלגת הקונגרס הלאומי דמוקרטי, ה-NDC. בסבב ההצבעה הראשון גבר אקופו-אדו על מילס אך שיעור התמיכה שזכה לו היה 49.13%, מעט מתחת לסף של 50% שנקבע בחוקה כדי לנצח בסיבוב יחיד. בסיבוב השני ניצח מילס בפער של פחות מחצי אחוז.
אקופו-אדו רץ שוב כמועמד לנשיאות של המפלגה הפטריוטית החדשה בבחירות 2012 נגד הנשיא המכהן ג'ון מהאמה שייצג את מפלגת הקונגרס הלאומי דמוקרטי, והחליף בתפקיד את אטא-מילס שנפטר באותה שנה. מהאמה הוכרז המנצח בבחירות. אקופו-אדו ערער על התוצאה בבית המשפט, ובית המשפט העליון פסק לזכות מהאמה. אקופו-אדו קיבל את פסק הדין לטובת יציבות כלכלית ומוניטין בינלאומי.
במרץ 2014, אקופו-אדו הודיע על מועמדותו למפלגה בפעם השלישית לבחירות הקרובות ב-2016. בבחירות המקדימות של ה-NPP באוקטובר 2014, הוא הוכרז כמנצח עם 94.35% מהקולות.
הוא מיקד את מסע הבחירות שלו בכלכלה, הבטיח לייצג את שער החליפין של המדינה ולצמצם את שיעורי האבטלה. ב-9 בדצמבר 2016, ניצח אקופו-אדו את הנשיא הכהן מהאמה בסיבוב יחיד, שבו זכה ל-53.83% מהקולות מול 44.4% של מהאמה.