stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שואת יהודי רוסיה
הערות שוליים

↑  ראול הילברג מצטט את מייקל ברנבאום. "העולם חייב לדעת". מוזיאון השואה של ארצות הברית, הוצאת אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, מהדורה שנייה, 2006, עמ' 93
↑  מייקל ברנבאום. "העולם חייב לדעת". מוזיאון השואה של ארצות הברית, הוצאת אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, מהדורה שנייה, 2006, עמ' 93
↑  מארק הריסון, "כלכלת מלחמת העולם השנייה: שישה כוחות גדולים במשוואה בין-לאומית", הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 1998, עמ' 291
↑  As evidenced at the post-war Nuremberg Trials. See Ginsburg, George, The Nuremberg Trial and International Law, Martinus Nijhoff, 1990, p. 160. ISBN 0-7923-0798-4.
↑  גמול סופי בהמתנה לעובדי כפייה נאצים לשעבר
↑  Gerlach, C. «Kalkulierte Morde» Hamburger Edition, המבורג, 1999
↑  Россия и СССР в войнах ХХ века", М." Олма- Пресс", 2001 год
↑  Борис ЯЧМЕНЕВ. "Цена войны (Борис ЯЧМЕНЕВ) - "Трудовая Россия"". Tr.rkrp-rpk.ru. אורכב מ-המקור ב-2007-09-27. נבדק ב-2014-03-13.
1 2  "Рыбаковский Л. Великая отечественная: людские потери России". Gumer.info. 2006-12-16. נבדק ב-2014-03-13.
↑  "time line". Yad Vashem. נבדק ב-2014-03-13.
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2007-06-06. נבדק ב-2007-06-06. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Case Study: Soviet Prisoners-of-War (POWs), 1941-42". Gendercide Watch. נבדק ב-2007-07-22.
↑  "נפגעים סובייטיים והפסדים קרביים במאה העשרים", ספרי גרינהיל, לונדון, 1997, GF קריבושייב
↑  Christian Streit: Keine Kameraden: Die Wehrmacht und die Sowjetischen Kriegsgefangenen, 1941-1945, Bonn: Dietz (3. Aufl., 1. Aufl. 1978), ISBN 3-8012-5016-4
↑  Lador-Lederer, Joseph. World War II: Jews as Prisoners of War, Israel Yearbook on Human Rights, vol.10, Faculty of Law, Tel Aviv University, Tel Aviv, 1980, pp. 70-89, p. 75, footnote 15.
↑  Jews in the Red Army, 1941–1945, באתר יד ושם
↑  Yitzhak Arad (2009). "The Holocaust in the Soviet Union". U of Nebraska Press, p.211, ISBN 080322270X
רוסיה: נשים יהודיות וילדים נאלצים לצאת מבתיהם. חייל רומני שומר, 17 ביולי 1941
מפה שכותרתה "הוצאות להורג יהודיות שבוצעו בידי איינזצגרופה א'" מדו"חו של פרנץ ולטר שטאלקר. המפה קוטלגה כ"חומר סודי של הרייך" ומראה את מספר היהודים שנורו. בתחתית כתוב: "המספר המשוער של יהודים שעדיין בהישג יד הוא 128,000"
המופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני, משוחח עם מתנדבי הלגיון האזרבייג'נים
1946. התגובה הרשמית לחקירת הוועד היהודי האנטי-פשיסטי בנוגע לאותות ולעיטורים הצבאיים שקיבלו החיילים היהודים הצבא האדום בזמן המלחמה (1.8% מסך כל העיטורים). אנטישמים האשימו את היהודים בחוסר פטריוטיות ובהתחמקות משירות צבאי.
גול גומבאז

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מאוזוליאום 
 מיקום:  מחוז ביג'פור 
 מדינה:  הודו 
 
 קואורדינטות:  16°49′48″N 75°44′09″E﻿ / ﻿16.83°N 75.735833333333°E﻿ / 16.83; 75.735833333333
 he
 
גול גומבאז (בהינדי: गोल गुम्बज़) הוא המאוזוליאום של המלך מוחמד אדיל שאה, המלך השביעי של ביג'אפור. המאוזוליאום נמצא בעיר ויג'איאפורה שבמדינת קרנאטקה שבהודו.
היסטוריה

בניית המאוזוליאום החלה בשנת 1626 ונגמרה בשנת 1656.
בתוך המתחם קיים גם מוזיאון, שהוקם בשנת 1892, בזמן השלטון הבריטי.
המבנה

המבנה בנוי בסגנון אדריכלות הודו-איסלאמית, והוא בנוי מבזלת.
המבנה מורכב מקובייה שוות-צלעות, כשאורך כל צלע הוא 47.5 מטרים ומכוסה על ידי גג שקוטרו החיצוני הוא 44 מטרים. גובהו של המבנה הוא 51 מטרים.
שמונה קשתות מצטלבות שנוצרו על ידי שני ריבועים מסתובבים שיוצרים פנדנטיבה תומכים בכיפה. בכל אחת מארבע פינות הקוביה, נמצא מגדל מתומן עם כיפה בגובה שבע קומות ובו גרם מדרגות. הקומה העליונה של כל מגדל נפתחת לגלריה עגולה המקיפה את הכיפה. הכיפה היא אחת הכיפות הגדולות שנבנו לפני העידן המודרני, והייתה הגדולה ביותר בעולם בעת שנבנתה.
בתוך אולם המאוזוליאום נמצא דוכן מצולע, עם מדרגות מכל צד. באמצע הפודיום ישנו לוח על האדמה, המסמן את מיקום הקבר.
שטחו של המאוזוליאום הוא כ-1,700 מטרים רבועים, והוא אחד החללים הגדולים מסוגו בעולם. בתוך הכיפה נוצרה אקוסטיקה חריגה, וזוהי אחת מגלריית הלחישות הגדולות והמפורסמות בעולם.
הערות שוליים

↑  "Gumbad (Gumbad) meaning in English". Hinkoj.com. Hinkoj.com. נבדק ב-3 באוגוסט 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rozindar, Firoz (2015-05-18). "Gol Gumbaz museum preserves slice of history". The Hindu (בIndian English). ISSN 0971-751X. נבדק ב-2019-06-05.
↑  Michell, George; Zebrowski, Mark (1999). Architecture and Art of the Deccan Sultanates. The New Cambridge History of India. Vol. I.8. Cambridge, UK: Cambridge University in bijapur Press. pp. 92–4. ISBN 0-521-56321-6. נבדק ב-14 בספטמבר 2011. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Mausoleum Whispering Gallery". Atlas Obscura (באנגלית). נבדק ב-2019-11-11.
↑  "Gol Gumbaz Is The Second Largest Dome In The World". www.culturalindia.net (באנגלית). נבדק ב-2019-11-11.
↑  KINCAID, DENNIS. (2018). SHIVAJI THE GRAND REBEL. [S.l.]: SRISHTI PUBLISHERS & DIST. ISBN 9387022242. OCLC 1119531113.
↑  Archaeological Survey of India (2011). "Gol Gumbaz, Bijapur". Archaeological Survey of India. Archaeological Survey of India. נבדק ב-14 בספטמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
זליפיה (פולין קטן)

| --- | --- |

בקתה, באר מים ושוקת מצוירים בזליפיה
 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  פולין קטן (פרובינציה) פולין קטן
 מחוז:  דומברובה
 גמינה:  אולסנו
 שטח:  8.05 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  666 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  50°15′N 20°51′E﻿ / ﻿50.250°N 20.850°E﻿ / 50.250; 20.850
 אזור זמן:  UTC+1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיזליפיה(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיזליפיה(למפת פרובינציית פולין קטן רגילה) קרקוב טרנוב נובי סונץ' אושוויינצ'ים שוויינטוקז'יסקיה שלזיה פ ו ד ק ר פ צ ק י ה סלובקיהזליפיה(למפת פרובינציית פולין קטן מוגדלת) קרקוב טרנוב נובי סונץ' אושוויינצ'ים שוויינטוקז'יסקיה שלזיה פ ו ד ק ר פ צ ק י ה סלובקיהזליפיה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
זָלִיפִּיֶה (בפולנית: Zalipie) הוא כפר בדרום פולין, בפרובינציית פולין קטן. הכפר שוכן כ-7 ק"מ מערבית לאולסנו (אנ') וכ-13 ק"מ צפונית-מערבית לדומברובה טרנובסקה, ו-68 ק"מ מזרחית לבירת המחוז, קרקוב. במהלך שנות מלחמת העולם השנייה נהרגו 17% מאוכלוסיית הכפר. נכון ל-2004 בכפר מתגוררים כ-750 תושבים.
הכפר, המכונה גם בשם "כפר הפרחים", מפורסם בשל נטיותיהם האמנותיות-דקורטיביות של תושביו, ומשמש אטרקציה תיירותית החל מראשית המאה ה-20. הכפר על פרטיו; חזיתות 20 הקוטג'ים (ובחלק מהם אף בקירות הפנימיים), בארות, אסמים, לולים, מבני עזר חקלאיים, גדרות, רהיטים וכלי בית, מעוטרים בציורים פרחוניים ססגוניים. בשנים האחרונות החלו ללמד בבית הספר שבכפר את אמנות הציור הייחודית לכפר זה.
מקור הנוהג לעיטורים הפרחוניים אינו ברור דיו, אך קיימת השערה כי הדבר התפשט מאחת מבנות הכפר שקישטה את הכנסייה המקומית במהלך שיפוציה. הסבר אחר רווח יותר הוא שכתמי הפיח שיצאו מהתנורים הותירו את רישומם גם לאחר הסיוד, ועל כן עם בוא החגים נהגו לצבוע אותם ולעטר סביבם בפרחים. כאשר המסורת החלה, היו נשות הכפר משתמשות באבקות צבע עם חלב ובתערובת של אפר סיד ועוד, ואת מברשות הצבע יצרו משיער הפרות המקומיות, או מגזע עץ כתוש בתחתיתו.
לשם שימור מסורת הציור בכפר, וכניסיון התאוששות ממלחמת העולם השנייה, מתקיימת בו מדי שנה באביב - מאז 1948 - תחרות לבני הכפר על "הבית המקושט היפה ביותר".
למרות ייחודיותו התיירותית של הכפר, הוא אינו עמוס בתיירות במהלך השנה. הגישה אל הכפר היא דרך כביש צר וארוך, וכן בתוך הכפר הרחב עצמו נדרשת ניידות רבה.
זכות הצבעה (סיפור קצר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אייזק אסימוב 
 שפת המקור:  אנגלית אמריקאית 
 סוגה:  מדע בדיוני
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  אוגוסט 1955 
 תאריך הופעה ראשונה:  מגזין If: Worlds of Science Fiction, גיליון אוגוסט 1955
 
זכות הצבעה (באנגלית: Franchise) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב. הסיפור הופיע לראשונה בגיליון אוגוסט 1955 של המגזין If: Worlds of Science Fiction, ותורגם לעברית בשנת 1975 בספר גדול ורחב הוא העולם, ושוב בשנת 2009 בספר כתבי אייזק אסימוב כרך 1. הסיפור הוא אחד מסיפורי מולטיוואק, והוא הסיפור הראשון של אסימוב שעוסק במחשבים כמחשבים ולא כרובוטים.
הרעיון של מחשב שחוזה את תוצאות הבחירות הגיע כנראה בהשראת חיזויו הנכון של המחשב UNIVAC-I בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1952.
עלילה

בעתיד, ארצות הברית הפכה ל"דמוקרטיה האלקטרונית הראשונה", בה במקום שכל האנשים יצביעו, המחשב מולטיוואק בוחר רק אדם אחד, אשר תשובותיו למספר שאלות ייצגו עבור המחשב את כלל רצונותיהם של האזרחים, וכך יכול מולטיוואק לקבוע את תוצאת הבחירות.
הסיפור סובב סביב נורמן מולר, האדם שנבחר כ"מצביע של השנה" בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008. למרות שהחוק מחייב אותו לקבל את הכבוד המפוקפק, מולר לא בטוח שהוא רוצה את האחריות של ליצג את הציבור הבוחר כולו, משום שהוא חושש שהתוצאות בבחירות יהיו שליליות והוא יואשם בכך.
עם זאת לאחר ה"הצבעה", הוא מאוד גאה שאזרחי ארצות הברית זכו, דרכו, "לממש את זכותם להצבעה" - אמרה אירונית בהתחשב בעובדה שהאזרחים כלל לא הצביעו.
כל חלומותי

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  הספר "הטוב מכל" של רונה ג'אפה
 בימוי:  ז'אן נגולסקו
 הופק בידי:  ג'רי ואלד
 תסריט:  אדית סומר, מאן רובין
 עריכה:  רוברט סימפסון
 שחקנים ראשיים:  הופ לאנג דיאן בייקר ג'ואן קרופורד סטפן בויד
 מוזיקה:  אלפרד ניומן
 צילום:  ויליאם מלור
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  8 באוקטובר 1959
 משך הקרנה:  121 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 הכנסות:  2,000,000 ‏$
 דף הסרט ב־IMDb
 
כל חלומותי (באנגלית: The Best of Everything) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה רומנטית משנת 1959 בבימויו של ז'אן נגולסקו, עם הופ לאנג, דיאן בייקר, סוזי פרקר, סטפן בויד וג'ואן קרופורד בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "הטוב מהכל" ("The Best of Everything") של רונה ג'אפה (אנ') משנת 1958 שיש בו יסודות אוטוביוגרפיים. העלילה היא על נשים צעירות שמגיעות לעיר הגדולה ניו יורק כדי לרכוש את הטוב ביותר מכל דבר - הצלחה בעבודה, אהבה ונישואין אך המציאות טופחת על פניהן.
ג'וני מאטיס שר את שיר הנושא "הטוב ביותר מהכל". השיר היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר. הסרט היה מועמד גם לפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר - צבע.
תקציר העלילה

קרולין בנדר (הופ לאנג), בוגרת מכללת רדקליף, מגיעה לניו יורק לחברת "פביאן" להוצאה לאור כדי להתקבל לעבודה ככתבנית בעקבות מודעה שמבטיחה למתקבלות "הטוב ביותר מהכל". היא מתקבלת לאחר מבחן לעבוד כמזכירתה של העורכת הקשוחה אמנדה פארו (ג'ואן קרופורד), אישה מבוגרת וקשוחה שמתעמרת בכפופות לה.
תוך זמן קצר היא חולקת דירה עם הכתבניות אפריל מוריסון (דיאן בייקר) וגרג אדמס (סוזי פרקר). גם הן הגיעו לניו יורק להצליח בעבודה, למצוא אהבה ולהתחתן. אחד העורכים פרד שלימר (בריאן ארן) נוהג להטריד מינית את הבנות ולצבוט בעכוזן.
עורך נוסף הוא מייק רייס (סטפן בויד) שמחזר אחרי קרולין אבל היא שומרת אמונים לידידה אדי (ברט האלסי) שנמצא בבריטניה עד שהוא מתקשר אליה ומודיע כי נישא להלן שאביה תעשיין נפט עשיר. היא מתפרקת נפשית ומבקשת לקיים יחסים עם מייק אך הוא לא מנצל את מצבה.
אפריל מתאהבת בדקסטר (רוברט אוונס) ונכנסת להיריון. הוא מבטיח להתחתן אתה ובדרך לרישום הנישואין הוא מודיע כי הוא לוקח אותה לבצע הפלה. היא נמלטת מהרכב, נפצעת ומפילה את וולדה. לבסוף היא מתאהבת ברופא שטיפל בה.
גרג מתאהבת בבמאי דייוויד סאבאג' (לואי ז'ורדן). הוא מבטיח לה תפקיד באחד המחזות ובינתיים מנצל אותה מינית. היא מתאהבת בו נואשות אך הוא רוצה להינתק ממנה ומבטל את תפקידה בהצגה. היא עוקבת אחריו בדירתו וברגע מסוים היא נופלת מהמרפסת ונהרגת. תאונה? התאבדות?
קרולין מתקדמת בעבודה ולאחר שאמנדה עוזבת כדי להתחתן עם אלמן, היא מקבלת את תפקידה כעורכת.
אדי נפגש אתה שוב והאהבה שלה מתלקחת. הוא אומר לה שאינו סובל את אשתו אך אינו יכול להתגרש. היא דוחה בבוז את הרעיון שלו שהיא תהיה פילגשו.
לבסוף היא יוצאת מהמשרד, פוגשת את מייק והם צועדים ביחד ומשוחחים בשמחה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| הופ לאנג | קרולין בנדר | כתבנית |
| דיאן בייקר | אפריל מוריסון | כתבנית |
| סטפן בויד | מייק רייס | עורך |
| ג'ואן קרופורד | אמנדה פארו | עורכת |
| לואי ז'ורדן | דייוויד סאבאג' | במאי |
| סוזי פרקר | גרג אדמס | כתבנית |
| מרתה הייר | ברברה למונט | מאיירת |
| בריאן ארן | פרד שלימר | עורך |
| רוברט אוואנס | דקסטר |  |
| ברט האלסי | אדי |  |
לא פראייר של אף אחד

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  ספר של ריצ'רד רוסו
 בימוי:  רוברט בנטון
 הופק בידי:  סקוט רודין, ארלן דונובן
 תסריט:  רוברט בנטון
 עריכה:  ג'ון בלום
 שחקנים ראשיים:  פול ניומן
 מוזיקה:  הווארד שור
 צילום:  ג'ון ביילי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  23 בדצמבר 1994
 משך הקרנה:  110 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט קומדיה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 תקציב:  20,000,000 דולר
 הכנסות:  39,500,000 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   nobodysfool
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
לא פראייר של אף אחד (באנגלית: Nobody's Fool) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית משנת 1994 בכתיבה ובימוי של רוברט בנטון, עם פול ניומן, ג'סיקה טנדי ומלאני גריפית בתפקידים ראשיים.
התסריט מבוסס על ספר בשם זה מאת ריצ'רד רוסו משנת 1993. העלילה מתרחשת בעיירה הפיקטיבית North Bath צפונית לניו יורק בתקופה חג המולד כשהעיירה מכוסה בשלג.
זה סרטה האחרון של ג'סיקה טנדי והסרט הזה מוקדש לזכרה.
פול ניומן היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה וזכה בפרס דב הכסף בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין.
רוברט בנטון היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר ולפרס דוב הזהב.
תקציר העלילה

דונלד "סאלי" סאליבן (פול ניומן) הוא גרוש כבן 60 המתגורר בביתה של מורתו לשעבר בריל פיפלס (ג'סיקה טנדי). הוא עובד כפרילנסר בעבודות תחזוקה אצל קרל רובוק (ברוס ויליס) בעזרתו של ראב סקוויירס (פרויט טיילור וינס) ומתעסק עם פרודתו של קרל, טובי רובוק (מלאני גריפית).
את זמנו החופשי הוא מבלה בשתייה ובמשחק קלפים בפאב של בירדי (מרגו מרטינדייל).
סאלי תובע את קרל על פגיעה בברכו בעת עבודה אצלו אבל עורך הדין שלו (ג'ין סאקס) נכשל בתביעה וסאלי מתנקם ברובוק על ידי גניבת מפוח השלג שלו. רובוק מחזיר זאת לרשותו, מגדר את החלקה וממקם שם כלב אלים אך סאלי מסמם את הכלב וגונב שוב את המפוח...
לעיירה מגיע בנו פיטר (דילן וולש) עם אשתו שארלוט (קתרין דנט) ושני ילדיו. הם מתאכסנים בבית גרושתו של סאלי ורבים כל הזמן. סאלי מתחבר לנכדו וויל (אלכסנדר גודווין) בן העשר.
בנה של בריל הוא הבנקאי העשיר קלייב פיפלס (ג'וסף סומר). הוא רוצה לשלוח את אמו לבית אבות, לזרוק את סאלי מהמקום ולבנות שם פארק שעשועים. תושבי העיירה קונים מניות בחברה שהקים אבל מסתבר שהמשקיע הוא רמאי וקלייב נאלץ להסתלק מהעיירה.
סאלי מסתכסך עם השוטר המקומי ריינר (פיליפ סימור הופמן) חובט בו ונכנס למעצר. פיטר משחרר אותו בערבות. כשסאלי נמצא בתחתית, משחק לו מזלו על ידי זכייה בהימורי מרוץ סוסים בסכום של 5000 דולר.
גב' פיפלס לוקה בשבץ מוחי וסאלי מאשפז אותה ודואג לה. היא אוהבת אותו יותר מבנה. טוני רוצה לצאת אתו לחופשה בהוואי אך הוא מעדיף להישאר.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| פול ניומן | דונלד "סאלי" סאליבן |  |
| ג'סיקה טנדי | בריל פיפלס |  |
| ברוס ויליס | קארל רובוק |  |
| מלאני גריפית | טוני רובוק |  |
| דילן וולש | פיטר סאליבן |  |
| פיליפ סימור הופמן | ריינר | שוטר |
| מרגו מרטינדייל | בירדי | מוזגת |
| פרויט טיילור וינס | ראב סקוויירס |  |
| ג'ין סאקס | וירפלי | עורך דין |
| אלכסנדר גודווין | וויל סאליבן | נכד |
| קתרין דנט | שארלוט סאליבן | אשתו של פיטר |
| ג'וזף סומר | קלייב פיפלס | בנקאי |
עבאס שאה הראשון

עבאס שאה הראשון "הגדול"  (בפרסית شاه عباس یکم - שאה עבאס יקם, شاه عباس اول שאה עבאס אוול או شاه عباس بزرگ‏ שאה עבאס בוזורג", בשמו המלא ותאריו: זילוללה אמיר אל מו'מינין היידאר אבו ל-מוזאפר שאה עבאס אל חוסייני אל מוסאוי אל ספווי בהדור חאן,27 בינואר 1557 בהראת – 19 בינואר 1629 במאזנדראן) היה השאה של פרס במשך 42 שנים (1587–1629).
עבאס היה הנציג הבולט ביותר של שושלת הספווים והשליט החשוב ביותר של פרס בתחילת המאה ה-17. שלטונו אופיין כריכוזי, נסמך במידה רבה על הפקידות והסוחרים הפרסים תוך שהוא מגביל את כוחם של הפאודלים מקרב השבטים ממוצא טורקמני. כמו כן העלה את קרנה של איראן בזירה הבין־לאומית על ידי מדיניות מוצלחת של התפשטות טריטוריאלית: כיבוש חלק גדול של אפגניסטן בעקבות ניצחונות על האוזבקים (ניצחון הראת ב-1597); כיבוש חלק מהקווקז; וסיפוח בגדאד, עיראק (1623) ובחריין – מה שהעניק לפרס, יחד עם ההשתלטות על האי הקטן הורמוז (1622; במצר הורמוז) שהיה עד אז בידי פורטוגל, שליטה אסטרטגית במפרץ הפרסי. בימי מלוכתו ידעה פרס התפתחות כלכלית ותרבותית מרשימה. עבאס הגדול העביר את בירת האימפריה מקזווין לאיספהן, והאחרונה הפכה לאחת מהערים היפות בעולם, נכון לאותה התקופה. קידם את המסחר, את פיתוח דרכי התחבורה ואת החקלאות.
למרות אדיקותו כמוסלמי שיעי, ותרומתו לחיזוק הצביון השיעי של איראן, גילה עבאס הראשון יחס של סובלנות יחסית כלפי קטגוריות שונות של נוצרים וביסס קשרים טובים עם מעצמות נוצריות כמו ספרד ואנגליה.
שטר של 20 ריאל בגב השטר ארמונו של עבאס שאה הראשון
שנותיו הראשונות

עבאס נולד כעבאס מְרזָה בעיר הראת, אז בחבל ח'וראסאן, באפגניסטן של היום, כבן השלישי של הסולטאן מוחמד ח'ודאבנדה ושל אשתו חייר אן- ניסא ("הטובה בנשים") בגום, הידועה גם כ"מהד-אי אוליה". האֵם הייתה בתו של מושל המחוז מאזנדראן, עליו נאמר[דרוש מקור] שהיה צאצא של האימאם השיעי הרביעי, זין אל-עאבדין. לפי מקורות אחדים אימו הייתה גם בעלת שורשים גאורגים. בזמן הולדתו שלט באיראן סבו, השאה שאה תהמאספ הראשון. כתינוק נמסר לטיפול לח'אני ח'אן ח'אנום, אם המושל של הראת, עלי קולי ח'אן שאמלו. כשמלאו לו 4 שנים, אביו, מוחמד, אדם אדוק ועדין נפש שסבל ממחלת עיניים, ושנחשב לא כשיר לרשת את המלכות, נשלח על ידי הסב לשיראז במחשבה שהאקלים שם ייטיב עם בריאותו השבירה. לפי המסורת, לפחות אחד מנסיכי בית המלוכה היה צריך לגור במחוז ח'וראסאן. כבר בגיל עשר התמנה עבאס באופן רשמי כמושל ח'וראסאן לצידו של אביו כשהוא יושב בעיר הראט.
יחד עם אביו, ניצל עבאס ממסע החיסולים שארגן דודו, שאה אסמאעיל השני, נגד בני המשפחה. אחרי מותו של אסמאעיל השני, בשנת 1578, מוחמד ח'ודאבנדה, עלה לשלטון, בניגוד לכל הציפיות, כשאה של איראן. בנסיבות אלו הפכה אמו למחזיקה בפועל את רסני השלטון, כשיחסה מוטה יותר לטובת בנה הגדול, המזה. המלכה נכנסה אחרי זמן קצר לעימות עם קבוצה חזקה של פאודלים טורקמנים שיעים - קיזילבאש, שקשרו קשר נגדה והצליחו בחודש יולי 1579 לרצוח אותה בחניקה. השאה מוחמד היה שליט חלש שהתקשה להשתלט על הסיעות הפאודליות כמו הקיזילבאשים, וגם להגן את הממלכה מפני פלישות של הטורקים העות'מאנים ושל האוזבקים
לנסיך הכתר, המזה, היו כמה הישגים במאבק בעות'מאנים. בשנת 1586 נרצח המזה בנסיבות מסתוריות.
מגיל 14 (1585) עבאס נמצא בחסותו של מורשיד קולי ח'אן, אחד המנהיגים הקיזילבאשים בח'וראסאן (בן לשבט אוסטג'לו)
 בהזדמנות שנוצרה על ידי פלישה אוזבקית לח'וראסאן בשנת 1587, החליט מורשיד שהגיע הרגע המתאים להדיח את השאה חסר הכוח, מוחמד, ולהשליט במקומו את בנו עבאס. מורשיד כבש את הבירה הספווית, קזווין וב-1 באוקטובר 1588 הסכים השאה מוחמד ח'ודאבנדה ללא התנגדות לוותר על כס המלכות לטובת בנו בן ה-16.
שנותיו הראשונות > צעדים ראשונים לקראת ריכוז השלטון

בשעת הכתרתו מצב האימפריה היה בכי רע. הטורקים העות'מאנים כבשו שטחים נרחבים במערב ובצפון-מערב, כולל את העיר תבריז. האוזבקים השתלטו על מחצית החבל ח'ורסאן בצפון-מזרח. פרס עצמה הייתה קרועה במלחמות בין סיעות שונות של הקיזילבאשי, שזלזלו בסמכות המלכותית. בשנת 1579 המלכה נרצחה, בשנת 1583 נרצח גם ה"וזיר הגדול".
עבאס חיסל חשבונות קודם כל עם רוצחי אמו. הוציא להורג ארבעה ממנהיגי הקשר והגלה שלשה אחרים. אחר כך שאף להשתחרר מעול חסותו של מורשיד קולי חאן, "ממליכו". מורשיד חיתן את עבאס עם אלמנת המזה אחיו, ובת דודה שלו, והגביל אותו לתחום הארמון. באותו זמן דאג לחלק משרות ממלכתיות חשובות בין מקורביו וקרובי המשפחה.
בשומעו כי האוזבקים הטילו מצור על הראת שם שלט ידידו מילדות עלי קולי חאן שמלו, עבאס ביקש ממורשיד לשלוח בדחיפות כוחות להציל את הראת. אבל מורשיד חשש מיריבותו של עלי קולי חאן ולכן לא נקף אצבע עד שהראת נפלה לידי האוזבקים ואוכלוסיית העיר נטבחה. רק אז התפנה לצאת למערכה בח'ורסאן.
עבאס זעם על כך ותכנן לנקום את מותו של עלי קולי חאן. הוא גייס ארבעה מראשי הקיזילבאשי לרצוח את מורשיד בשעות המנוחה שלאחר משתה ב-23 ביולי 1589. כך עבאס נותר שליט יחיד בפרס. אמו של עלי קולי חאן המנוח, חאני חאנום, ששימשה לעבאס לאם אומנת בילדותו, ונקראה על ידו בשם "נאנה" (אמא), זכתה למעמד נכבד ביותר בחצר ובהרמון.
לפני שיוכל לדחוף את הפולשים הזרים מחוץ לממלכה, היה על עבאס להשכין סדר בתוך המדינה. במטרה זו הסכים בינתיים ב-21 במרץ 1590 לחתום על הסכם שלום עם העות'מאנים (שנודע בשם "הסכם איסטנבול"), שהיה משפיל מבחינתו. הסכם זה אילץ אותו להכיר בשלטון העות'מאנים באזרבייג'ן, בקרבאך, בגאנג'ה ובקאראג'אדאג וכמו כן בחלקים של גאורגיה, לורסתאן וכורדיסטן.
החלשת כוחם של הקיזילבאשים

הקיזילבאשים היו עמוד השדרה של הצבא הפרסי מתחילת שלטון הספווים ותפסו משרות רבות בממשל . על מנת לאזן את כוחם עבאס שאה התחיל להיעזר בגורם אחר בחברה האירנית : ה"גולאם"ים. (בתרגום מילולית = "עבדים"). אלו היו אנשי קווקז - גאורגים, ארמנים או צ'רקסים שעברו לדת האסלאם והיו משרתים בצבא ובמנהל.
כמישהו שגדל בין "גולאמים" ממוצא קווקזי או כורדי, עבאס קידם אחדים מהם גם בתפקידים ניהוליים הבכירים ביותר - למשל של מושלי מחוזות על חשבון בני המשפחה המלכותית והקיזילבאשים. המקורבים מתוכם קיבלו את השם "שאה סוואן" כלומר, "אוהבי השאה". ביניהם בלט הכורדי גאנג' עלי חאן.
כמו כן הגאורגי אללהוורדי חאן היה למפקד של כמה גדודי גולאמים ואחר כך היה למושל של המחוז פארס.
השאה הדיח כמה מהמושלים הקיזילבאשים והעביר קבוצות מתוכם לשטחי שבטים קיזילבאשים אחרים על מנת ולזרוע בהם ריב ומדון לפגוע באחדותם, השבירה ממילא. בעקבות הדחת מושלים קיזילבאשים השאה החזיר את המחוזות אל שליטתו ויכול היה להבטיח בדרך זו תוספות להכנסות האוצר הממלכתי.
חלק מחלקות האדמה (ממלוכ) המיועדים לראשי שבטים הפכו לאדמות הכתר (חאסה) מהן השאה גבה מיסים ישירים.
רפורמה בצבא

לפני שניגש למלחמות עם הפולשים העות'מאנים והאוזבקים עבאס שאה מצא לנכון לבצע רפורמות בצבא.
הן היו גם אמצעי לדחיקה הצידה של הקיזילבאשים. עבאס הקים צבא קבע חדש המורכב מ-40,000 "גולאמים" ואיראנים שעמדו להשתתף בלחימה יחד עם הכוחות המסורתיים שסופקו על ידי הקיזילבאשים. הצבא החדש, לפי דגם של חיל היניצ'רים העות'מאנים
, נשבע אמונים אך ורק לשאה. בתוכם הוקם חיל של כ-10,000-15,000 פרשים חמושים במוסקטות וכלי נשק אחרים, גוף של 12,000 מוסקטרים ועוד חיל של כ-12,000 תותחנים. בנוסף השאה הקים לעצמו משמר אישי של 3,000 חיילים.
עבאס הגביר מאוד את מספר התותחים שברשותו, כך שבקרב אחד היה יכול להביא איתו חמש מאות תותחים. השליט בצבאו משמעת קשה והעניש ללא רחמים מעשי שוד וביזה. כמה שליחים אירופים, במיוחד שני הרפתקנים מהאיים הבריטיים שימשו לו ליועצים. המדובר בסר אנתוני שירלי (שרלי) (1565-1635) ואחיו רוברט (1581-1628), שהגיעו לפרס בשנת 1598 כשליחים לא רשמיים של הרוזן מאסקס בכוונה לדחוף את הממלכה הספווית לעימות עם הטורקים העות'מאנים.
מתקפות-הנגד > המלחמה באוזבקים 1598

המסע הראשון של צבאו החדש של עבאס כוון נגד האוזבקים שהשתלטו על המחוז חורסאן והחריבו את יישוביו.
תוך ניצול המצב שנוצר עקב מות המנהיג האוזבקי עבדאללה חאן ורציחת אחיו עבד אל מומין באפריל 1598 עבאס שאה יצא למתקפת נגד. הצליח קודם לכבוש די בקלות את העיר משהד, אבל המנהיג האוזבקי דין מוחמד חאן נשאר בריא ושלם והתגונן היטב בתוך חומות העיר הגדולה השנייה באזור, הראט.
עבאס ביים נסיגה והצליח לפתות אותו לצאת מחוץ לעיר. בהמשך פרץ קרב עקוב מדם ב-9 באוגוסט 1598 ובמהלכו החאן האוזבקי נפצע וכוחותיו נסוגו. בדרך הבייתה דין מוחמד חאן נרצח על ידי אנשיו. עבאס הצליח להחזיר את השליטה הפרסית על חורסאן להשכין שקט בגבול הצפון- מזרחי, ואף הרחיק את הגבול מזרחה עד לשערי הערים באלח וקנדהאר.
מתקפות-הנגד > המלחמה בטורקים העות'מאנים > המסע הראשון ב 1603–1612

מאז ההסכם משנת 1580 עבאס נחשב כמעט למעין בן חסות של האימפריה בעות'מאנית. הספווים לא הביסו אף פעם את הטורקים העות'מאנים בקרב פנים מול פנים. בשנת 1602 החליט השאה עבאס שהגיע הזמן לשים קץ למצב המביך. אחרי שהשגריר העות'מאני הציג רשימה חדשה של דרישות יהירות, השאה ציווה לעצרו, לגלח לו את הזקן ולשולחו כך בחזרה לאדונו הסולטאן בקושטא, מעשים שקולים כנגד הכרזת מלחמה.
עבאס כבש לאחר מכן את העיר נהוונד והרס את המבצר שלה, שהעות'מאנים ראו בה ראש גשר להתקפותיהם על איראן. בשנה הבאה יצא עבאס עם לוחמיו כביכול למסע ציד במזנדראן כשהמטרה הייתה להסיח את דעת המרגלים הטורקים בחצרו. היעד האמיתי היה למעשה חבל אזרבייג'ן. אכן בנקודה מסוימת שינה עבאס את הכיוון לקזווין, שם אסף תגבורות ובהמשך שם פעמיו אל בירת אזרבייג'ן, תבריז, שנפלה לידי העות'מאנים כמה עשורים קודם לכן.
לראשונה האירנים עשו שימוש בארטילריה הכבדה שלהם והצליחו לכבוש את העיר תבריז (1603), ששנות הכיבוש הטורקי לא היטיבו עמה. עבאס שם מצור גם על ירבאן, בירת ארמניה, שהייתה באותן השנים אחד מהבסיסים המרכזיים של הטורקים בקווקז.
ביולי 1604 ירבאן נפלה לידי הפרסים ורוב הארמנים, הגאורגים ושאר תושבי הקווקז ראו בכך שעה כשרה להתנתק מהחסות הטורקית. אבל עבאס לא היה בטוח איך הסולטאן אהמט הראשון יגיב לאירועים ולכן נקט במדיניות זהירה ונסוג מהקווקז תוך כדי שימוש בטקטיקת האדמה החרוכה.
במשך שנה אף מחנה לא זז מעמדותיו עד שב-1605 השאה שלח את הגנרל אללהוורדי חאן לקראת הכוחות העות'מאנים על גדות ימת ואן.
ב-6 בנובמבר 1605 הפרסים בפיקודו של עבאס שאה נחלו ניצחון מכריע על העות'מאנים בקרב סופיאן, על יד תבריז.
ב-20 בנובמבר 1612 נחתם הסכם נצוח פאשה.