אמנות בודהיסטית
היסטוריה > שלב אייקוני (המאה הראשונה לספירה - הווה)

מקורות היסטוריים סיניים וציורי קיר בעיר דונחוואנג (אנ') באגן טארים מתארים במדויק את מסעותיו של החוקר והשגריר ג'אנג צ'יאן למרכז אסיה עד באקטריה בסביבות 130 לפנה"ס, ואותם ציורי קיר מתארים את הקיסר וו מהאן, קיסר סין (156–87 לפנה"ס) סוגד לפסלים בודהיסטים, ומפרש אותם כ"אנשי זהב שהובאו בשנת 120 לפנה"ס על ידי גנרל האן גדול במסעותיו נגד הנוודים". אף על פי שאין אזכור אחר של וו מהאן שסוגד לבודהה בספרות ההיסטורית הסינית, ציורי הקיר מרמזים על כך שפסלים של הבודהה היו קיימים כבר במהלך המאה ה-2 לפנה"ס, וקושרים אותם ישירות לתקופת הממלכה ההודית-יוונית (אנ') בצפון-מערב תת-היבשת ההודית.
ייצוגים אנתרופומורפיים של הבודהה החלו להופיע מהמאה ה-1 לספירה בצפון הודו, עם ארון המתים מבימראן (אנ'). שלושת מרכזי היצירה העיקריים זוהו כגנדהארה במחוז הגבול הצפון-מערבי של היום, בפקיסטן, אמרוואטי (אנ') ובאזור מאתורה (אנ'), במרכז-צפון הודו.
התרבות ההלניסטית חדרה לגנדהארה במהלך כיבושיו של אלכסנדר הגדול בשנת 332 לפנה"ס. צ'נדרגופטה מאוריה (שלט 321–298 לפני הספירה), מייסד האימפריה המאורית, כבש את שטחי האחשדרפנים המקדונים במהלך מלחמת הסלאוקים-מאוריה (אנ') של 305–303 לפנה”ס. אשוקה (שלט 268–232 לפנה"ס) נכדו של צ'נדרגופטה, שיצר את האימפריה הגדולה ביותר בתת-היבשת ההודית, המיר את דתו לבודהיזם בעקבות מלחמת קאלינגה (אנ'). לאחר שנטש אידאולוגיה לספח שטחים נוספים, אשוקה פעל להפצת הדת והפילוסופיה ברחבי האימפריה שלו כפי שמתואר בחוקי אשוקה (אנ'). אשוקה טוען שהמיר את האוכלוסיות היווניות בתחומו לבודהיזם:
כאן, בתחומו של המלך בין היוונים, הקמבוג'ים, הנבהאקים, הנבהפמקיטים, הבהוג'ים, הפיטיניקים, האנדרהים והפאלידאים, בכל מקום אנשים ממלאים אחר הוראותיו של אהוב האל בדהרמה.
לאחר הפלת האימפריה המאורית על ידי אימפריית שונגה (אנ'), הממלכה היוונית-באקטרית (אנ') ולאחר מכן הממלכה ההודית-יוונית (אנ') פלשו לצפון-מערב הודו. הם אפשרו את הפצת סגנון האמנות היווני-בודהיסטי לחלקים אחרים של תת-היבשת. המלך ההודי-יווני מנאנדר הראשון (אנ') נודע כפטרון גדול של הבודהיזם, והשיג את התואר ארהאט (אנ'). בינתיים, רדף פושיאמיטרה שונגה (אנ'), מייסד אימפריית שונגה, את הבודהיזם, כנראה כדי למחוק עוד יותר את מורשת האימפריה המאורית. זה הוביל לדעיכה של האמנות הבודהיסטית ממזרח למאתורה (אנ').
פסלים בודהיסטיים מגנדהארה מציגים השפעה אמנותית הלניסטית בצורות של דמויות אנושיות ועיטורים. הדמויות היו גדולות בהרבה מכל הדמויות המוכרות מהודו בעבר, וגם טבעיות יותר, ופרטים חדשים כללו שיער גלי, גלימות המכסות את שתי הכתפיים, הנעליים והסנדלים, ועיטורים בעלי אקנתוס.
האמנות של מאתורה נוטה להתבסס על מסורת הודית, המודגמת בייצוג האנתרופומורפי של אלוהויות כגון יאקשה, אם כי בסגנון ארכאי למדי בהשוואה לייצוגים המאוחרים של הבודהה. אסכולת מאתורה תרמה בגדים של מלמלה דקה שכיסו את הכתף השמאלית, הגלגל על כפות הרגליים, מושב הלוטוס.
גם מאתורה וגנדהארה השפיעו זה על זה. במהלך התפתחותם האמנותית, שני האזורים אפילו אוחדו פוליטית תחת אימפריית קושאן, שניהם היו בירות האימפריה. זה עדיין עניין של ויכוח אם הייצוגים האנתרופומורפיים של בודהה היו בעצם תוצאה של אבולוציה מקומית של האמנות הבודהיסטית במאתורה, או תוצאה של ההשפעה התרבותית היוונית בגנדהארה דרך הסינקרטיזם היווני-בודהיסטי (אנ').
אמנות אייקונית זו התאפיינה מלכתחילה באידיאליזם ריאליסטי, המשלב תכונות אנושיות, פרופורציות, גישות ותכונות מציאותיות, יחד עם תחושת שלמות ושלווה המגיעות אל האלוהי. ביטוי זה של הבודהה כאדם ואלוהים כאחד הפך לקאנון האיקונוגרפי של האמנות הבודהיסטית שלאחר מכן.
שרידי הציור הבודהיסטי הקדום בהודו הם נדירים והלכו ונעלמו, כאשר השלבים המאוחרים של מערות אג'אנטה הם המקור למרבית העבודות ששרדו, שנוצרו במשך תקופה קצרה יחסית עד 480 לספירה בערך. אלו הן יצירות מתוחכמות ביותר, נראה שהוכנו על בסיס מסורת מפותחת, שכנראה שימשה ליצירה חילונית בארמונות, כמו גם נושאים דתיים.
האמנות הבודהיסטית המשיכה להתפתח בהודו עוד כמה מאות שנים. פסלי אבן החול הוורודים של מאתורה התפתחו במהלך תקופת ממלכת גופטה (המאה ה-4 עד ה-6 לספירה) והגיעו לדרגת עדינות גבוהה מאוד של ביצוע ורגישות בעיצוב. האמנות של אסכולת גופטה הייתה בעלת השפעה רבה כמעט בכל מקום בשאר אסיה. בסוף המאה ה-12 לספירה, הבודהיזם במלוא תפארתו השתמר בהודו רק באזורי ההימלאיה. אזורים אלה, שבידודם הגן עליהם, היו בקשר רב יותר עם טיבט וסין - למשל האמנות והמסורות של לדאק נושאות את חותמת ההשפעה הטיבטית והסינית.
כשהבודהיזם התרחב מחוץ להודו מהמאה ה-1 לספירה, האמנות המקורית שלו השתלבה עם השפעות אמנותיות אחרות, מה שהוביל להבחנה מתקדמת בין המדינות המאמצות את האמונה.
נתיב צפוני הוקם מהמאה ה-1 לספירה דרך מרכז אסיה, נפאל, טיבט, בהוטן, סין, קוריאה, יפן ווייטנאם, שבהן שלט זרם המהאיאנה של הבודהיזם גבר.
מסלול דרומי, שבו שלט זרם הטהרוואדה של הבודהיזם במיאנמר, סרי לנקה, תאילנד, קמבודיה ולאוס.