הביטלס
היסטוריה > שנות האולפן (1967–1970) > ראשית הסוף (1967–1968)

ב-27 באוגוסט, המנהל המוזיקלי של הביטלס, בריאן אפשטיין, נמצא מת בהיותו בגיל 32 בלבד. סיבת המוות נקבעה כמנת יתר של כדורי שינה, ומותו אירע לאחר תקופה של קשיים נפשיים. מותו השאיר את הלהקה מבוהלת ואבודה במידת מה. לנון אמר על כך בדיעבד: "התרסקנו. ידעתי שאנחנו בצרות כעת".
בנובמבר של אותה השנה יצאו האלבום והסרט "Magical Mystery Tour". הסרט, שתיאר מסע הזוי ופסיכדלי של חברי הלהקה ברחבי בריטניה, נחשב לכישלון החרוץ הראשון של הלהקה, והוא זכה לקטילות מצד המבקרים. לעומת זאת, האלבום, שהיווה את הפסקול לסרט, זכה לשבחים ונחשב עד היום לאחד מאלבומי הביטלס הטובים ביותר. שירים הנכללים בו בין השאר הם Penny Lane ו-Strawberry Fields Forever שיצאו כסינגל קודם לכן, ובנוסף: I Am the Walrus, The Fool On The Hill, Hello Goodbye והלהיט All You Need Is Love.
מותו של בריאן אפשטיין באוגוסט 1967 הביא להיווצרות "חור שחור" ניהולי, אשר שאב אליו את מיטב האנרגיות והמשאבים של חברי הלהקה והסובבים אותה. לנון ביקש לגייס את שירותיו של אלן קליין, מנהלה הכריזמטי של להקת הרולינג סטונז, אולם מקרטני סירב לכך בתוקף והציע כחלופה את עורך הדין הניו יורקי לי איסטמן, אביה של אשתו לינדה. איסטמן סיפר למקרטני שקליין מסדר את החוזים באופן בו חלק גדול מההכנסות לא מגיע ללהקה עצמה, ומקרטני התריע בפני הלהקה על חשדותיו, אולם הם פירשו את דבריו כניסיונות שתלטניים לשכנע אותם, ולבסוף החתימו את קליין.
המחלוקת סביב ההחתמה לתפקיד הגבירה את המתחים הקיימים בין חברי הלהקה, והיה סימפטום למתח בין מקרטני ולנון על המנהיגות של הלהקה. בשלב מסוים ניסו חברי הלהקה לצאת יחד לריטריט מדיטציה משותף, בהשפעת האריסון, אולם כל הארבעה חזרו, בהדרגה, מוקדם מהמתוכנן. על אף הניסיונות השונים לקרב בין החברים, שנת 1968 האיצה בפועל את המחלוקות בין חברי הלהקה, בין היתר על רקע ראשית הזוגיות של לנון עם האמנית יוקו אונו, למענה נפרד מאשתו סינתיה ומבנו ג'וליאן – זוגיות שהגבירה את הריחוק שלו מחברי הלהקה. האריסון ולנון החלו לחקור יותר ויותר את יצירתם באופן עצמאי מהלהקה, ובאותה השנה פרסם האריסון את עבודת הסולו הראשונה שלו, ולנון פרסם יצירה משותפת עם יוקו. בשנתיים הבאות התרבו הפרויקטים הנפרדים של חברי הלהקה, כשהלהקה נכנסת לתקופת הדמדומים שלה.
על רקע האווירה המתוחה בלהקה, החלה יצירת האלבום הכפול "The Beatles" (המכונה גם "האלבום הלבן"), והמחלוקות בין חברי הלהקה החלו לקבל חשיפה ציבורית. לנון החל להפר את המוסכמות של הלהקה והביא את יוקו איתו להקלטות, נושא שגרר ריבים. בשלב מסוים בעת הפקת האלבום, פרש רינגו סטאר מהלהקה לשבועיים, וחבריו ללהקה הקליטו את "Back in the U.S.S.R" ו-"Dear Prudence" כשלישייה, כשמקרטני מקליט את התפקיד של סטאר בתופים. לנון איבד עניין בשיתוף הפעולה האמנותי עם מקרטני, ובז בין היתר לתרומתו המוזיקלית ל"אובלדי, אובלדה" ובמקרה אחר, מקרטני הביא גיטריסט חיצוני – אריק קלפטון – כדי לקבל את נגינת הגיטרה ששאף לה. ג'ף אמריק, טכנאי הסאונד של הלהקה, פרש מהעבודה עם הלהקה במהלך העבודה על האלבום בעקבות האווירה העכורה (אם כי חזר לסייע באלבום האחרון שלה כעבור שנה). חרף המחלוקות, שיתוף הפעולה של לנון ומקרטני בהלחנה היה דומיננטי מאוד ועז מאוד בהשוואה לאלבומים קודמים. היצירתיות של האריסון ורינגו באה גם לידי ביטוי רב, אולם בעקבות המתחים הרבים בחלק מהשירים חברי הלהקה תיפקדו הלכה למעשה כנגני אולפן האחד של השני, ולא כשותפים פעילים ליצירה.
האלבום התקבל בתגובות מעורבות, אולם בדיעבד נחשב להצלחה אמנותית גדולה. כך למשל, בשנת 2003 הגיע האלבום למקום ה־10 ברשימת האלבומים הגדולים של כל הזמנים של "הרולינג סטון".
בשנת 1968 ייסדה הלהקה אולפן הקלטות בשם "אפל רקורדס", שאמנם מראשיתו היה בעל מטרה כלכלית להיטיב את רישומי המס של הלהקה, אולם התפתח במהירות למיזם אמנותי ששאף לטפח יצירת פופ אקספרימנטלית ויצירה קהילתית שלא התחשבה ברווח כלכלי. ההפקות שנוצרו באולפן – למעט אלו של הביטלס עצמם – לא זכו להצלחה מסחרית, אולם האולפן סייע לפריצתם של כמה מוזיקאים בהמשך.
בסוף שנת 1968 הביטלס תרמו כמה שירים לסרט "צוללת צהובה", סרט מצויר בכיכוב בני דמותם המצוירים. חרף חוסר העניין של הביטלס בסרט, הוא היה להצלחה. השירים נכללו באלבום באותו שם, אשר כלל בצידו השני את הפסקול התזמורתי של הסרט, שנכתב על ידי ג'ורג' מרטין.