stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם מתתיהו זילברשלג
קורות חייו > הקמת ישיבת בני עקיבא במירון

כבר בסיום שנתו הראשונה בכפר הרואה הצטרף מתס לקבוצה מצומצמת של 13 תלמידים ור"מ שנשלחה על ידי הרב נריה להקים את ישיבת בני עקיבא השנייה במירון. בד' בטבת תשי"א, 13 בדצמבר 1950, הוקמה הישיבה שנועדה להעניק חינוך תורני לבני יישובי העולים שהיו נתונים במסגרת החינוך של זרם העובדים והאזור היה משופע בהם. הרב נריה ראה ביישוב הכפרי המרוחק מקום אידיאלי לעיצובו של בן התורה, בעיקר הודות להיות המושב בזרם הפועל המזרחי המשלב חיי תורה ועבודה. הישיבה במירון הוקמה על פי מודל שחזר על עצמו בהקמת הישיבות הבאות שבו ר"מ עם שכבת תלמידים הלכה למקום הישיבה החדש עד שזו התבססה. עם סיום תקופת ההקמה שבו מקימי הישיבה לכפר הרואה ומדי ז' באדר יום הסתלקותו של משה רבינו ע"ה עלו מתס וחבריו תלמידי הישיבה ובראשם הרב נריה לקבר רשב"י במירון לחגוג ולהתפלל תפילת הודיה על שחרור המקום. חברו הקרוב של מתס מוסא ברלין, הכליזמר הידוע, הנעים בנגינתו את האירוע מדי שנה.
קורות חייו > הקמת ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר בירושלים

הרב נריה המשיך ליזום ישיבות נוספות והפעם שלח את הרב אריה בינה, שהיה ר"מ בכפר הרואה, יחד עם 15 תלמידים ומתס ביניהם להקים ישיבת בני עקיבא בירושלים.
ישיבת נתיב מאיר נוסדה על ידי הקבוצה בז' באדר תשי"ג, 22.2.1953. הישיבה שכנה בתחילה בשכונת אבו תור, במבנה שהוקם במאה ה-19 ובו שכן בית החולים לעיניים סנט ג'ון (כיום משמש המבנה את מלון הר ציון). מיקום הישיבה היה בסמוך לקו הגבול עם ירדן, ומתס וחבריו היו שומעים יריות תכופות של חיילי הלגיון הירדני. מאוחר יותר עקב המצב הביטחוני עברה הישיבה לרחוב הפסגה בשכונת בית וגן.
קורות חייו > שבט איתנים בבני עקיבא וגרעין גחל"ת

מתס יחד עם חבריו היה פעיל בתנועת בני עקיבא והיה בן שבט איתנים בסניף תל אביב. הרב חיים דרוקמן היה המדריך של שבט איתנים בסניף תל אביב ומאוחר יותר הפך למדריך הארצי של השבט. שבט זה היה ייחודי בתנועה ואת טביעות האצבע שלו אפשר למצוא היום בכל מפעלותיה של הציונות הדתית.
חלק מהנפשות הפועלות של השבט הפכו לשמות מוכרים, במגזר ומחוצה לו. מלבד ראשי ישיבות ורבני ערים – כמו הרב צפניה דרורי, הרב זלמן מלמד והרב יעקב פילבר – יצאו מאיתנים גם מנהיג המפד"ל השר זבולון המר, שופט בית משפט השלום בדימוס דוד פרנקל, שופט בית המשפט המחוזי בחיפה חיים פיזם ופרופ' עמוס אלטשולר. חברי שבט איתנים היו הראשונים שחבשו לראשם כיפות סרוגות במקום הקסקטים המסורתיים.
מתס היה אחד מחברי גרעין גחל"ת (ר"ת גרעין חלוצים לומדי תורה), 13 נערים שבסיום שנתם הראשונה בישיבת כפר הרואה, שאפו לחזק את הרמה הדתית בתנועה וחלמו על הקמת ישיבה גבוהה וקיבוץ שחבריו יקדישו מחצית מיום העבודה ללימוד תורה.
מלבד מתס היו בין השאר זלמן מלמד, יעקב פילבר, צפניה דרורי, בנימין הרלינג, ידידיה כהן, שבתי זליקוביץ וזלמן לזר. בתשי"ג, 1953 הסכים הרב דרוקמן לרעיונם ופעל לקדם אותו בהנהלת התנועה. לאחר משא ומתן אישרה התנועה לחברים המעוניינים בכך לדחות את גיוסם לצורך לימוד בישיבה, והסדירה את העניין עם שר הביטחון.
לאחר הישגם זה הגישו בוועידת התנועה השישית בירושלים בתשט"ו "הצעת מיעוט" לכלל המליאה בדרישה לחיוב שנת ישיבה לפני הגיוס לנח"ל כחלק מהמסלול הרגיל בתנועה מכאן ואילך. הצעה זו עמדה מול הצעתה הרשמית של הנהלת התנועה לאפשר שנת ישיבה לרוצים בכך אך לא להפוך זאת למסלול הרשמי. בהצבעה זכתה הצעתם של בני שבט איתנים. בהחלטות הוועידה נכתב: "הוועידה מטילה על ההנהלה הארצית לבצע את הוצאת חברי השבטים הבוגרים לשנה של השתלמות תורנית בישיבה ובאולפנה לפני צאתם לנח"ל, ומייפה את כוחה לחייבם לכך". בעקבות ההישג, הונע שינוי בתנועה שגרם לאחר מכן להקמת ישיבות ההסדר.
באותה תקופה, גילתה הנהלת התנועה את קיומו של גרעין גחל"ת וכפתה על הרב דרוקמן לפעול לפירוקו. הגרעין פורק אך השלכות פעילותו המשיכו ללוות את הציונות הדתית.
קורות חייו > הקמת ישיבת כרם ביבנה

לאחר שאושרה שנת ישיבה לפני הגיוס ונמצא המקום להקמת הישיבה ליד קבוצת יבנה, פנו מקימיה חברי גחל"ת לחיפוש אחר ראש ישיבה. הרב חיים יעקב גולדוויכט, בהתייעצות עם רבו החזון איש, מונה לתפקיד. הוא הנהיג את הישיבה כישיבה ליטאית לכל דבר, למעט העובדה שתלמידיה הם בוגרי בני עקיבא.
מתס וחבריו הגשימו מעשית את שאיפתם כאשר הקימו את הישיבה בר"ח חשון תשי"ד, 10 באוקטובר 1953 ושנת הישיבה עצמה החלה בר"ח אלול באותה השנה. בשנותיה הראשונות שימש המוסד כישיבה גבוהה לבוגרי ישיבות תיכוניות ולחברי גרעיני בני עקיבא שביקשו להישאר זמן נוסף בישיבה מעבר לתקופה הקצובה של גרעיני בני עקיבא שלמדו בישיבות אחרות של התנועה. בתשכ"ה, 1965, החלה הישיבה לפעול במתכונת של ישיבת ההסדר הראשונה.
גם לבנות השבט נדרשה מסגרת תורנית. הפתרון שמצא עבורן הרב דרוקמן היה הקמת אולפנה בקריה החינוכית בגבעת וושינגטון. באותה תקופה פעל בגבעה סמינר למורות בניהולו של דב רפל, איש קבוצת יבנה. כמו מקביליהן הבנים, חברות שבט איתנים שבחרו במסלול הזה הקדישו חצי יום לעבודה וחצי יום ללימודי קודש.
קורות חייו > התקופה בישיבת כפר חסידים

לאחר תקופת ההקמה של "כרם ביבנה" יצא מתס לתקופה של לימוד תורה בישיבה ותיקה והצטרף לישיבת כפר חסידים ששכנה אז בזכרון יעקב. שם למד תחת המשגיח הצדיק הרב אליהו לופיאן. מתס היה מקורב לרב דב יפה, לימים המנהל הרוחני בישיבה ומראשי הציבור הליטאי, ועם הרב יצחק ברנשטיין שלימים היה ראש הישיבה. יותר מאוחר ב-1955 עברה הישיבה ומתס איתה ליישוב כפר חסידים.
קורות חייו > הגיוס לנח"ל ובני דרום

בשנת 1955 כמתוכנן התגייס מתס יחד עם בני ובנות שבט איתנים לנח"ל ולאחר ההכשרה הצבאית הם הצטרפו לקיבוץ בני דרום.
אומנם הם מאוד רצו להקים קיבוץ חדש לפי השקפתם האידאולוגית, אבל ההנהלה הארצית לא אישרה להם ושלחה אותם להשלים את קיבוץ בני־דרום, שחווה משבר כלכלי קשה באמצע שנות החמישים.
קורות חייו > הרב צבי יהודה קוק ו"הקמתה מחדש" של ישיבת מרכז הרב

לאחר סיום השירות בנח"ל, חזר מתס ללימודים בישיבות. מתס חזר תחילה לישיבת כרם ביבנה ולאחר תקופה המשיך עם חלק מחבריו לקבוצה לישיבת מרכז הרב בירושלים. ישיבת מרכז הרב הייתה בשנים הקודמות להצטרפות בני איתנים במצב כללי ירוד ועם מעט תלמידים.
עם פטירתו של ראש הישיבה הרב חרל"פ החל הרב צבי יהודה, בנו של הראי"ה קוק לכהן כראש הישיבה. כשנתיים לאחר תחילת כהונתו, ובשכנועו של הרב עוזי קלכהיים ממרכז הרב, נפגשו כמה מחברי גחל"ת עם הרב צבי יהודה. כך החלו חברי הקבוצה להצטרף לישיבה. בין חבריו לקבוצה של מתס שהיו במרכז הרב באותו הזמן ניתן למצוא את הרב יעקב פילבר, הרב זלמן מלמד, הרב שבתאי זליקוביץ, הרב אליעזר ולדמן, הרב יעקב אריאל והרב חיים דרוקמן מדריכם, שלימד בישיבה. מתס וחבריו ראו ברב צבי יהודה קוק את מורם ורבם ובכך הפכוהו לדמות דומיננטית יותר בצוות ההוראה ובקרב בני הנוער של הציונות הדתית.
קורות חייו > הקשר לחסידות

מתס שגדל בבית חסידי על יסוד של אמונת חכמים היה מקורב כל חייו לאדמו"רי החסידות.
גם כאשר היה פעיל בבני עקיבא ובישיבות הציונות הדתית, שמר תמיד על קשר עם אדמו"רים והתייעץ עימם בכל התלבטות בחיים האישיים. במיוחד היה מקורב לאדמו"רי חסידות סאדיגורה, נפגש עימם תכופות.
חיים אישיים

בשנות השישים הצטרף מתס לשלושת אחיו בחברה המשפחתית שעסקה בעבודות בניה וחשמל בכל רחבי הארץ. בשנים מאוחרות יותר נהיה קבלן עצמאי עד שנותיו האחרונות.
בתשכ"ד, 1964, נישא מתס לזהבה איזביצקי מתל אביב, בתם של אברהם אריה איזביצקי, ממייסדי בנק המזרחי, ואשתו שרה בתיה.
מתס וזהבה התגוררו שנים ארוכות בגבעתיים שם מתס היה ממקימי קהילת ובית הכנסת "גבורת מרדכי".
כשהגיעו לגיל פרישה עברו מתס וזהבה לעיר אלעד ושם היה מתס ממקימי בית הכנסת "נוסח ספרד".
נפטר בליל שבת קודש ז' בטבת תשפ"ג, הותיר אחריו את אשתו זהבה, ארבעה ילדים, נכדים ונינים.
הערות שוליים

↑  עמי סלנט, השואה השקטה –שואת יהודי רומניה וגיא ההריגה טרנסניסטריה, באתר רגעים היסטוריים
↑  טרנסניסטריה הגיהינום (סרט תיעודי), באתר YouTube
↑  גלי מיר-תיבון, השומר אחי אנוכי? הוועדים היהודיים בגטאות מחוז מוגילב והשלטון הרומני בטרנסניסטריה בתקופת השואה,1944-1941, באתר עיתון לחקר השואה-אוניברסיטת חיפה, ‏2016
↑  חיי היהודים בגטאות בתקופת השואה - לומדים שואה עם יד ושם, באתר YouTube
↑  רשימת עולים 1949 (מרץ) חלק א, עמוד 40, עולה מספר 1074, באתר ארכיון המדינה, ‏01/03/1949
↑  על דרכה החינוכית של ישיבת כפר הרואה - ראיון עם הרב נריה, באתר YouTube
↑  הרב נריה זצ"ל במירון, באתר YouTube
↑  הקמנו הישיבה בירושלים, זרעים אדר תשי"ג ע' ב, באתר אוסף גליונות זרעים, ‏1953
↑  עם הקמת הישיבה, זרעים אייר תשי"ג ע' ב, ח-ט, באתר אוסף גליונות זרעים, ‏1953
↑  ישיבת ירושלים בהתפתחותה, זרעים אלול תשי"ד ע' ח-ט, באתר אוסף גליונות זרעים, ‏1954
↑  חיים שטנגר, לתולדותיה של הכיפה הסרוגה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 27 בספטמבר 2015
↑  איתי יעקב, עין תחת עין: יום הולדת 60 לכיפה הסרוגה, באתר nrg
↑  לקראת הועידה השישית, זרעים אדר תשט"ו ע' ג-ה, באתר אוסף גליונות זרעים, ‏1955
↑  אלישיב רייכנר, קרב איתנים: השבט שקבע את עתיד הציונות הדתית, באתר מקור ראשון, ‏08/06/2018
↑  פריצת עולם התורה הארץ ישראלית, באתר YouTube
↑  שבט איתנים במפגש בבית הציונות הדתית, באתר YouTube
↑  ישיבת כרם ביבנה, זרעים חשוון תשי"ד ע' ד, באתר אוסף גליונות זרעים, ‏1953
↑  גרעין איתנים לישיבות, זרעים תשרי תשט"ו ע' ב, באתר אוסף גליונות זרעים, ‏1954
גירוש טרנסניסטריה
מתס ברשימת העולים מספר 1074
ישיבת בני עקיבא כפר הרואה בשנותיה הראשונות
ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר
מתס משמח כלה (עם המטפחת) בחתונה של בני שבט איתנים
מתס (בגבו) מנצח על שמחת חתונה בשבט איתנים (נראים מימין זבולון המר ז"ל ומשמאל ידידיה כהן ז"ל)
מתס נושא על כתפיים חתן משבט איתנים
ישיבת כרם ביבנה בשנותיה הראשונות
מתס (מחזיק במושכות) בבני דרום
מתס וחבריו עם הרב צבי יהודה במרכז הרב. בשורה הקדמית מימין לשמאל: הרב אליעזר ולדמן, הרב צבי יהודה, הרב רייש, מתס, הרב זלמן ברוך מלמד. בשורה האחורית מימין לשמאל: הרב דגני, הרב חיים דרוקמן, הרב שלמה גילת, הרב שחור והרב בנימין הרלינג.
מתס עם האדמו"ר מסדיגורה זיע"א
בית הכנסת גבורת מרדכי
אורציון ישי

| --- | --- |

 לידה:  1936 פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  5 באוקטובר 2013 (בגיל 77 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 
אורציון ישי (1936, ירושלים, ארץ ישראל המנדטורית - 5 באוקטובר 2013, ישראל) היה סופר ישראלי.
ביוגרפיה

ישי הוא בן להורים יוצאי ביטולה (מונסטיר), שבחבל מקדוניה, אשר אבות אבותיהם התיישבו בה אחרי גירוש ספרד.
את השכלתו היסודית רכש בתלמוד תורה "בית אהרון" בירושלים. את לימודיו התיכוניים השלים במסגרת אקסטרנית. בוגר האוניברסיטה העברית במקצועות ספרות ומקרא ומוסמך לתואר שני לחינוך. עסק בהוראה בבתי-ספר תיכוניים בירושלים, ובהם: הגימנסיה העברית רחביה ובית הספר רנה קסין. כמו-כן שימש במשך שנים אחדות כמדריך למורים מטעם בית-ספר לחינוך של האוניברסיטה העברית.
בשנים 1972–1974 היה שליח מטעם הסוכנות היהודית, המחלקה לשיגור מורים, בסנטיאגו דה צ'ילה שם ניהל את בית-הספר היהודי על שם חיים ויצמן.
סיפוריו התפרסמו בפורומים ספרותיים שונים. סיפורו הראשון "פרחים על קברו של המורה לתנ"ך" התפרסם במוסף הספרותי של העיתון דבר בשנת 1967. אורציון ישי זכה בפרסים ספרותיים שונים: ב-1978 זכה בפרס על-שם פרננדו חנו לספרות ארץ-ישראלית חדשה מטעם יהדות מקסיקו, סיפורו "צבעונים" זכה בפרס מיוחד מטעם משרד החינוך והתרבות. בנוסף על סיפוריו פרסם אורציון ישי ספרי עזר ללימוד התנ"ך לבחינות הבגרות אותו חיבר בעזרת ניסיונו כמורה לתנ"ך בבית הספר רנה קסין בירושלים, שם היה מוכר בשם ישי אורציון (במקום אורציון ישי).
מקורות יצירתו

בריאיון להרצל חקק באתר האינטרנט e mago לגבי מקורות זיקתו לעבר אמר אורציון:
"האווירה של השכונה, הפסיפס הצבעוני של הדמויות, אווירת החגים בשכונה, היצרים, האהבות, תערובת של טיפוסים פשוטים ומרתקים. קשה לשכוח את המוזיקה, השירה, השפה, התפילה, הפיוטים בתי הכנסת של השכונה – ותוסיף לכל זה עניינים מיסטיים, רפואה עממית, אמונות בגורל. והיו גם הרבה דברים נסתרים : עזרה הדדית, מתן בסתר, רכילות מרתקת. הרבה יחד, שמחות משותפות. קשה לשכוח את החיים המרתקים האלה."
ספריו

הכל באותו יום: סיפורים (ירושלים: שי, תשל"ו 1976)
על החוטים ועל לאורה: סיפורים (תל אביב: הדר, (תשל"ט 1979)
צבעונים: סיפורים (תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ב 1982)
סגורה לרגל שיפוצים: סיפורים (ירושלים: כרמל, תשנ"ה 1995)
עידן השמש החמישית: רומן (תל אביב: גוונים, תשנ"ט 1999)
חבצלות לקצין צעיר: סיפורים (הוד-השרון: אסטרולוג, 2001)
לשתוק עם פרננדו: סיפורים (ירושלים: כרמל, תשס"ה 2005)
הערות שוליים

↑  הרצל חקק, הקסם הספרדי של הסופר אורציון ישי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 10 באוקטובר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311666105171  BnF: cb150032004 (data)  ISNI: 0000 0000 6664 3982  LCCN: n88103056  VIAF: 78784955   WorldCat (עם VIAF): 78784955
אגדת הסופר

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  שמואל יוסף עגנון 
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  סיפור קצר 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1919 
 
"אגדת הסופר" הוא סיפור קצר מאת ש"י עגנון, הנכלל בקובץ "אלו ואלו". הסיפור עוסק ברפאל הסופר, שהוא סופר סת"ם, אשתו מרים שמתה בדמי ימיה וספר התורה שכתב רפאל לזכרה.
תקציר העלילה

רפאל הסופר הוא סופר סת"ם העוסק במלאכתו בקדושה ובטהרה. במיוחד נהג להזמין אצלו כתיבת ספר תורה מי שהיה חשוך בנים או שמתה עליו אשתו. רפאל עסוק בעבודתו בדירה הקטנה שלו ושל אשתו, הנמצאת סמוך לבית הכנסת הגדול ולבית המדרש הישן, כמה פסיעות מהמקווה המשמש את רפאל להיטהרות. אשתו "מרת מרים הצנועה יושבת בית ומרחיבה את דעתו בדירה נאה ובכלים נאים". לאחר שהיא מסיימת את מלאכות הבית, מתקינה מרים בגד ליתום, כסגולה לכך שתזכה לבן, משום שלזוג לא היו ילדים. למרים גם קמיע שנתנה לה אמה, סגולה לזרע בן קיימא.
על כותל המזרח של הבית תלוי "מזרח" שרקמה מרים בנעוריה, ומולו מראה שה"מזרח" משתקף בה. לאחר טבילתה מרים "נותנת דעתה להתקשט לפני בעלה, מיד נראה לה מן המראה אותו מזרח וציוריו ואותם שני האריות שפיותיהם פתוחים, מיד היא נרתעת לאחוריה". וסיפור המפגש ביניהם ממשיך:
לאחר שנואשה מרים מלזכות בבן, פנתה אל בעלה ובקשה שיכתוב ספר תורה גם למענם, אך רפאל ענה: "אלקים עוד לא כלא רחמיו מאתנו. עוד ראה נראה זרע על פני האדמה". לא כך קרה, משום שמרים חלתה ומתה, "ולא הניחה אחריה לא בן ולא בת".
לאחר שבעת ימי האבל החל רפאל לכתוב ספר תורה לזכר נשמת אשתו המנוחה. ימים רבים עסק בכך, עד לסיום הכתיבה. כאשר סיים את כתיבת הספר "גלל את הספר והגביהו למעלה בריקוד ובשמחה גדולה והיה מפזז ומרקד ומשורר לכבוד התורה". תוך כדי ריקוד נזכר רפאל כיצד פגש את מרים לראשונה. היה זה בליל שמחת תורה. רפאל הצעיר הלך עם ספר תורה בהקפות, וילדה קטנה ובידה דגל שמחת תורה שבראשו תפוח ונר דולק נישקה את ספר התורה שבידי רפאל, ו"נשמט הדגל מתוך ידה וצנח הנר על מעילו של רפאל". "אחרי החג תבע אביו של רפאל את אבי הנערה לדין על דבר אותה אצטלא של רפאל שנשרפה מחמת אותה תינוקת, והרב שהיה משתעי בלישנא דחוכמתא אמר אל אבי הנערה, אם ירצה השם ליום חתונתם תעשה לו מלבוש חדש. מיד הביאו צלוחית יי"ש וכתבו תנאים. ולחתונתם של רפאל ומרים תפרו לו מלבוש חדש."
רפאל המשיך לרקוד עם ספר התורה שכתב לזכר אשתו, ותוך כדי ריקוד זכה לחוויה מיסטית: "והבית מתמלא ספרי תורות הרבה, וזקנים הרבה מרקדים, וברקדם אינם מרימים את רגליהם ואינם כופפים את ברכיהם אלא כאותם שאין להם קפיצין, והם מרקדים בלא תנועה ומסבבים את גופותיהם, ומרים עומדת באמצע ופניה מכוסים, והיא מרקדת בכתפיה, ושתי זרועותיה מזדקפות בחללו של החדר, והיא מתקרבת ובאה אצל ספרו של רפאל." בסופה של חוויה זו "הקדוש ברוך הוא פשט טליתו של אורה והעולם עומד בתפילת לחש של ערבית. העששית דעכה והפתילה שקעה בתוך השמן. פתאום קפצה לשון של אש והאירה את החדר. ואורה גלמה את פניו של רפאל הסופר שצנח עם ספרו, ושמלת חופתה של אשתו פרושה עליו ועל ספרו."
פרשנות > ההקדשה

בפתח הסיפור מופיעה ההקדשה: "מוקדש לנוַת ביתי לאסתר תחי'". ביטוי זה מופיע בגוף הסיפור בתיאורה של מרים: "ובין התנור ולכירים יושבת נות ביתו הצנועה".
ההקדשה לאסתר, אשתו של עגנון, הביאה לפרשנות בדבר האופן שבו משקף הסיפור את תחושתו האישית של עגנון. אריאל הירשפלד כתב על כך:
פרשנות > מעשה האמנות

מקום מרכזי בסיפור זה מוקדש למעשה האמנות, דרך יצירתו של האמן. סיפור נוסף שבו עוסק עגנון במעשה האמנות הוא "עגונות". אמנם סופר סת"ם אינו סופר – סופר סת"ם אינו בודה דבר מלבו, אלא להפך – נדרש להקפיד ולדייק בחזרה על טקסט שאותו הוא מעתיק, אך בסיפור שלפנינו מוצגת גם מלאכתו של רפאל הסופר כמעשה אמנות, שרפאל משקע בו את נפשו, ואף, לאחר שכדי להיטהר טבל בנהר שמימיו מכוסים קרח, "זכה רפאל הסופר להכיר את סוד ה'".
אריאל הירשפלד רואה ב"אגדת הסופר" "וריאציה יהודית-מודרנית של סיפור אורפיאוס היווני". גם אורפיאוס הוא אמן, שנישואיו הובילו למותה של אהובתו.
פרשנות > עקרותה של מרים

לעקרותה של מרים מקום מרכזי בסיפור. רפאל הסופר כותב ספרי תורה לפי הזמנתם של חשוכי בנים, ובהיפוך עלילתי גם אשתו מזמינה אצלו ספר תורה, לאחר שנואשה מלהרות וללדת.
המספר מציג את סיבת עקרותה בגישה הספוגה יראת שמים, בעקבות ההסבר התלמודי לעקרותם (הזמנית) של אברהם ויצחק: "בנים לא היו להם. מפני שהקדוש ברוך הוא מתאווה לתפילתם של צדיקים עצר את רחמה". הסצנה שבה רפאל ומרים מתקרבים זה לזה ביום טבילתה של מרים, אך מחמת הצדיקות נרתעים ופורשים בשתיקה איש לפינתו, העלתה פירושים אחרים לסיבת העקרות. פרשנים אחדים, ובהם י"מ תא-שמע, ארנה גולן מיכל ארבל ואריאל הירשפלד סבורים, על פי סצנה זו ורמזים נוספים, שעקרותה של מרים נובעת מפרישות - בני הזוג אינם מקיימים יחסי מין. דן מירון, בשיחה עם גרשם שלום, ציין אף הוא, בעקבות סצנה זו: "ראשית, נראה לי, שעגנון מרמז במהלך הסיפור, שבני הזוג כלל אינם מקיימים מגע מיני" והוסיף "האנשים האלה מצפים לבן כנס. פרי בטן ללא מגע מיני." שלום שלל פרשנות זו, וטען שסצנה זו אינה אלא מעשה מסוים, אך אינה מייצגת גישה החוזרת על עצמה.
ארנה גולן ואשר א' ריבלין רואים בפרישותו של רפאל חטא כפול שלו, הנרמז בלשון הסיפור: שלא קיים מצוות פרו ורבו שהוא מצווה עליה, ושמנע מאשתו את עונתה.
אסתר פוקס ציינה:
פרשנות > טבילה

לטבילה מקום מרכזי בסיפור. מדי בוקר רפאל "יורד לתוך מקוה טהרה וטובל גופו הקלוש במים" ולאחר ארוחת הבוקר הוא חוזר וטובל. בעת כתיבת ספר תורה, וקודם שכתב שם קודש (שמו של האל) רפאל "חזר וטבל במקוה טהרה".
מרים טובלת ביום טבילתה ו"לובשת בגדים נאים ככלה ביום חופתה", אך בכך אין תועלת (כאמור בסעיף הקודם).
לאחר פטירתה של מרים, ביום חורף שבו המקווה היה סגור, "וכשהגיע רפאל לכתוב את השם לא מצא מקוה טהרה. נטל גרזן והלך אל הנהר אשר מחוץ לעיר ושבר את הקרח וירד וטבל ג' טבילות" ובעקבות זאת זכה "להכיר את סוד ה'". טבילה זו היא נקודת מפנה, המסיימת את מעצור הכתיבה שאחז ברפאל בכתיבת ספר התורה. מיכל ארבל מעירה על כך:
פרשנות > פסקת הסיום

פסקת הסיום היא שיאה של חוויה מיסטית שחווה רפאל: "פתאום קפצה לשון של אש והאירה את החדר. ואורה גלמה את פניו של רפאל הסופר שצנח עם ספרו, ושמלת חופתה של אשתו פרושה עליו ועל ספרו."
פרשנים אחדים רואים סיום זה כמתאר את מותו של רפאל. ריבלין מוצא הקבלות אחדות בין התיאורים שבסוף הסיפור (קודם לפסקת הסיום) ובין האגדות על מותו של משה.
גרשם שלום, שראה בסיפור זה כחלק מפסגת יצירתו של עגנון, שוחח עם עגנון על הסיפור בשנת 1920 לערך, וזה תיאורו:
ד"ר צחי וייס העיר על דבריו אלה של שלום: "גרשם שלום, הרגיש כי לפניו סיפור מיסטי על רפאל הסופר שחווה חוויה אקסטטית במהלך הריקוד עם ספר התורה. אולם הוא לא העלה על דעתו את המשמעות המלאה של אותה חוויה שעגנון התייחס עליה, שעניינה איחוד מיסטי בעל אופי מיני עם ספר התורה-אשתו של רפאל הסופר, שניהם דימויים סימבוליים לשכינה."
שלום ממשיך ומספר שבשנת 1960 שוחח שוב עם עגנון על הסיפור, ועגנון התכחש לחלוטין לפרשנות שנתן 40 שנה קודם לכן. "הוא נתן לזה פירוש אחר לגמרי, איזה פירוש אורתודוקסי".
מיכל ארבל מציגה שתי דרכים להבנת החוויה הנפשית העוברת על רפאל ומתוארת בפסקת הסיום:
פרשנות > לשון הסיפור

"אגדת הסופר" מסופר כסיפור יראים, ולפיכך פעמים רבות משובץ דיבורם של רפאל ומרים, וכן דיבורו של המספר, בציטוט פסוקים מהמקרא ומחז"ל. דוגמאות:
הספור פותח במילים "אלה תולדות רפאל הסופר. רפאל הסופר היה איש צדיק תמים". זהו רמז ברור לנח, שסיפורו המקראי מתחיל במילים: ”אֵלֶּה תּוֹלְדֹת נֹחַ. נֹחַ אִישׁ צַדִּיק תָּמִים הָיָה בְּדֹרֹתָיו” (ספר בראשית, פרק ו', פסוק ט').
אדם חשוך בנים שמגיע אל רפאל אומר "ואנוכי הולך ערירי", כפי שאמר אברהם לאלוהים (ספר בראשית, פרק ט"ו, פסוק ב').
מגילת שיר השירים היא מקור למשפטים אחדים ב"אגדת הסופר":
"מצאוהו השומרים הסובבים בעיר", בעקבות ”מְצָאוּנִי הַשֹּׁמְרִים הַסֹּבְבִים בָּעִיר” (מגילת שיר השירים, פרק ג', פסוק ג').
"והיא נזכרת בעטרה שעטרה לה אמה ביום חתונתה", בעקבות ” צְאֶנָה וּרְאֶינָה בְּנוֹת צִיּוֹן בַּמֶּלֶךְ שְׁלֹמֹה, בָּעֲטָרָה שֶׁעִטְּרָה לּוֹ אִמּוֹ בְּיוֹם חֲתֻנָּתוֹ” (מגילת שיר השירים, פרק ג', פסוק י"א).
"הנה הארץ לפניך, בטוב בעיניך שב", בעקבות ”וַיֹּאמֶר אֲבִימֶלֶךְ, הִנֵּה אַרְצִי לְפָנֶיךָ: בַּטּוֹב בְּעֵינֶיךָ, שֵׁב” (ספר בראשית, פרק כ', פסוק ט"ו).
כאשר מרים פונה אל רפאל הוא שואל "מה שאלתך מרים ומה בקשתך?" והיא עונה: "שאלתי ובקשתי אם מצאתי חן בעיני אישי ואם על אישי טוב לתת את שאלתי ולעשות את בקשתי". דיאלוג זה משחזר את הדיאלוג בין אחשוורוש לאסתר: ”וַיֹּאמֶר הַמֶּלֶךְ לְאֶסְתֵּר בְּמִשְׁתֵּה הַיַּיִן, מַה שְּׁאֵלָתֵךְ וְיִנָּתֵן לָךְ; וּמַה בַּקָּשָׁתֵךְ עַד חֲצִי הַמַּלְכוּת, וְתֵעָשׂ. וַתַּעַן אֶסְתֵּר, וַתֹּאמַר: שְׁאֵלָתִי, וּבַקָּשָׁתִי. אִם מָצָאתִי חֵן בְּעֵינֵי הַמֶּלֶךְ, וְאִם עַל הַמֶּלֶךְ טוֹב, לָתֵת אֶת שְׁאֵלָתִי, וְלַעֲשׂוֹת אֶת בַּקָּשָׁתִי” (מגילת אסתר, פרק ה', פסוק ח').
כאשר רפאל שם לב שמרים צופה בו בעבודתו, מתוארת מרים: "מיד אזיל בה חיורא ואתי סומקא" (כלומר: מיד הולך ממנה החיוורון ובא הסומק). זהו היפוך תיאורם של חז"ל את מי שהלבינו פניו ברבים: "דאזיל סומקא ואתא חיוורא" (תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף נ"ח, עמוד ב'), כלומר לאחר שהסמיק מבושה עוזב הסומק את פניו ומתחלף בחיוורון.
רפאל ומרים מתוארים: "הוא יושב בקרן זווית זו ולומד זוהר ותיקונים והיא יושבת בקרן זווית זו וקוראת בתחינה של אמהות", בעקבות פירוש רש"י המתאר את יצחק ורבקה: "זה עומד בזווית זו ומתפלל וזו עומדת בזווית זו ומתפללת" (בראשית כה כא).
על זיקתו הנרחבת של סיפור זה (ואחרים) ללשון המקורות העיר י"מ תא-שמע: "בקורת ספרותית-מקצועית, שלא קדמה לה עבודת חיטוט מקיפה בספרות ההלכה והאגדה - אשר באמצעותה אנו עמלים לפענח את אשר צפן הסופר, הריהי כמרכבה ההולכת לפני הסוסים."
בנוסף, מכיל הסיפור הפניה לעולמם הפנימי של סיפורי עגנון, בהזכירו את ר' גדיאל התינוק, שבו עוסק הסיפור "מעשה רבי גדיאל התינוק", הנכלל אף הוא בקובץ "אלו ואלו".
תולדות הסיפור

גרעין הסיפור נכלל בסיפורו של עגנון "בארה של מרים או קטעים מחיי אנוש", שפורסם בהמשכים בשנת 1909 בעיתון "הפועל הצעיר", ולא נכלל בקובץ כל סיפוריו של עגנון.
בשנת 1917 פורסם בכתב העת "Der Jude" תרגום לגרמנית של "אגדת הסופר", מעשה ידי מקס שטראוס.
בספרו האוטוביוגרפי "מברלין לירושלים" מספר גרשם שלום:
הסיפור ראה אור לראשונה בעברית בוורשה בשנת ה'תרע"ט (1919) ב"ערכים - קבצים לשאלות החיים ולספרות" שבעריכת פישל לחובר.
בשנת 1921 יצא לאור בהוצאת הספרים "יודישער פרלאג" (Jüdischer Verlag) קובץ סיפוריו של עגנון "בסוד ישרים", ובארבעת הסיפורים שבו נכלל גם "אגדת הסופר".
במסגרת כל כתבי עגנון, בגרסתם הראשונה, שיצאה לאור בשנת 1931 בהוצאת שוקן, "אגדת הסופר" נכלל בכרך השלישי, שנקרא "מאז ומעתה". בגרסתם השנייה, שיצאה לאור בשנת 1953, נכלל "אגדת הסופר" בכרך השני, "אלו ואלו" (המקביל ל"מאז ומעתה").
לקריאה נוספת

שמואל יוסף עגנון, "אגדת הסופר", בצירוף הערות, ביאורים ומראי מקומות מאת נפתלי גינתון, הוצאת שוקן, 1979.
אריאל הירשפלד, לקרוא את ש"י עגנון, אחוזת בית, 2011, הפרק "בין סופר סת"ם לסתם סופר", עמ' 89-63.
ארנה גולן, "'אגדת הסופר' לש"י עגנון", בתוך: בועז שכביץ ומנחם פרי (עורכים), ספר היובל לשמעון הלקין - במלאת לו שבעים וחמש שנה, הוצאת ראובן מס, 1975, עמ' 697-661. נדפס גם בספרה: בעבותות הביקורת - פרקים בתולדות ביקורת הספרות העברית ובסיפורי עגנון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006, עמ' 239-209.
חוה פנחס-כהן, "פרשת תרומה : דמות האמן ביצירתו של ש"י עגנון", בתוך: נפתלי רוטנברג (עורך), הוגים בפרשה : פרשת השבוע כהשראה ליצירה ולהגות היהודית לדורותיה, הוצאת ידיעות אחרונות ומכון ון ליר, 2005, עמ' 242-230.
אשר א. ריבלין, "מהו חטאו של רפאל הסופר? מבט אחר על "אגדת הסופר" מאת ש"י עגנון", עלי-שיח 25 תשמ"ח, עמ' 126-115
ז' שפירא, "צביון הלשון ב'אגדת הסופר'", החינוך, ניסן תשכ"ז, עמ' 120-113.
מיכל ארבל, כתוב על עורו של הכלב - על תפיסת היצירה אצל ש"י עגנון, הוצאת כתר, 2006, עמ' 31-21.
הלל ברזל, בין עגנון לקאפקא - מחקר משווה, הוצאת "בר אוריין", 1972, הפרק "היהודי הנודד", עמ' 331-310.
אלחנן שילה, הקבלה ביצירת ש"י עגנון, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2011, הפרק "הקבלה כבסיס לעיצוב היצירה", עמ' 170–185.
יהודית צוויק, "עיון ב'אגדת הסופר' של ש"י עגנון", דפים למחקר בספרות 1, 1984, עמ' 117–141. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
אורנה אוסטפלד

| --- | --- |
אורנה אוסטפלד בטקס קבלת חברות להיכל התהילה של הספורטאים היהודים - 15 ביולי 2009
אורנה אוסטפלד בטקס קבלת חברות להיכל התהילה של הספורטאים היהודים - 15 ביולי 2009
 לידה:  23 בדצמבר 1952 (בת 72) ישראל ירושלים, ישראל
 היכל התהילה:  מונצחת ביד לאיש הספורט היהודי (2009)
 קבוצות כשחקנית
 :  הפועל ירושלים   הפועל תל אביב   מכבי דרום/רמת חן  א.ס. ל.כ.ן. רמת השרון
 הישגים כשחקנית
 שיא בספר השיאים של גינס  כשחקנית: 2 גביעים  כמאמנת: 4 אליפויות ו-4 גביעים.
אורנה אוסטפלד (נולדה ב-23 בדצמבר 1952) היא כדורסלנית עבר ומאמנת לשעבר של קבוצת הכדורסל אלקטרה רמת השרון מ-1987 ועד 2020.