stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איליה קאזאן
ביוגרפיה

נולד בשם אליאס קאזאנדזולו (ביוונית: Ηλίας Καζαντζόγλου) בקונסטנטינופול שבאימפריה העות'מאנית (לימים, איסטנבול שבטורקיה), למשפחה יוונית-נוצרית-אורתודוקסית. בילדותו היגרה משפחתו לארצות הברית. קאזאן גדל בחוויית קיפוח, כבן מהגרים טיפוסי. היה מנוכר ורחוק מאביו, חש נחות מבחינה חברתית ומינית.
קאזאן עבד בשיתוף פעולה הדוק עם סופרים ותסריטאים מהשורה הראשונה, ובהם ארתור מילר, טנסי ויליאמס, ויליאם אינג', באד שולברג (חופי הכרך ופנים בקהל), ג'ון סטיינבק (ויוה זפאטה!) והרולד פינטר (הטייקון האחרון).
את האוסקר הראשון קיבל קאזאן על הסרט "הסכם ג'נטלמני" בשנת 1947. באותה שנה ביים את ההפקה המקורית של המחזה "כולם היו בניי". בשנת 1949 ביים את ההפקה המקורית של המחזה "מותו של סוכן", ואת הסרט פינקי.
בשנת 1951 ביים את הסרט "חשמלית ושמה תשוקה", לאחר בימוי הפקה מקורית בברודוויי של המחזה שכתב טנסי ויליאמס. בסרט נתגלה מרלון ברנדו, והיה מועמד עליו לפרס האוסקר.
קאזאן ביים בשנת 1954 את הסרט חופי הכרך, וקיבל עליו את פרס האוסקר בפעם השנייה.  כמו כן ביים את הסרטים קדמת עדן (1955), "בייבי דול" (1956), "ויוה זפאטה!" (1952), "נהר פראי" (1960), "זוהר בדשא" (1961), "ההסדר" (1969), "הטייקון האחרון" (1976), "בהלה ברחובות" (1950), "אמריקה אמריקה" (1963), "אילן גדל בברוקלין" (1945), "בומרנג" (1947), "פנים בהמון" (1957), "אדם על חבל מתוח" (1953), וסרטים נוספים.
בסוף שנות השישים החל כוכבו לדעוך והוא פנה לכתיבת רומנים. אחדים מהם הפכו לרבי מכר, בהם "ההסדר" (1967), אך לא זכו לאהדת הביקורת. עם זאת, פרסום האוטוביוגרפיה שלו "חיים" (ב-1988) החזירו אותו לאור הזרקורים. הספר התקבל בהתלהבות רבה בעולם כולו ונחשב כאחת האוטוביוגרפיות הטובות שנכתבו אי פעם.
בשנת 1999 זכה באוסקר על מפעל חיים. במעמד קבלת הפרס נערכו הפגנות מחאה, הן של קהילת הקולנוע והן של אזרחים מהמחנה הליברלי, אשר התקוממו על הענקת פרס למי שנתפס בעיניהם כ-"מלשין ומשתף-פעולה".
חיים אישיים

איליה קאזאן היה נשוי שלוש פעמים. אשתו הראשונה הייתה מולי דיי תצ'ר. תוך כדי נישואיו ניהל מערכות יחסים מקבילות. בין השאר, ניהל ידידות רומנטית עם מרילין מונרו. הוא התגרש מאשתו הראשונה למען השחקנית קונסטאנס דאולינג. אחרי תקופה של חיים משותפים עזב את דאולינג וחזר לחיות עם תצ'ר אך המשיך לנהל  מערכות יחסים מקבילות עד מותה ב-1963.
נישואיו השניים היו לשחקנית ברברה לודן, שילדה את בנו כאשר עדיין היה נשוי לאשתו הראשונה, והם נמשכו בין השנים 1969 עד למותה ב-1980. נישואיו לאשתו השלישית נמשכו מ-1982 עד למותו, ב-2003.
לקאזאן חמישה ילדים, ביניהם התסריטאי ניקולס קאזאן, והוא סבם של השחקניות זואי קאזאן ומאיה קאזאן.
חיים אישיים > עמדותיו הפוליטיות

בעת "ציד המכשפות" של ועדת מקארתי לא עמד קאזאן בלחץ, ומסר שמות של חלק מחבריו, שלטענתו היו ידועים גם ללא עדותו. רבים לא סלחו לו על כך.
לקריאה נוספת

איליה קאזאן, תרגום: עדי גינצבורג-הירש, חיי, תל אביב: דביר, 1994
איליה קאזאן, תרגום: מקסים גילן, ההסדר, ביתן, 1969, 1978
הר הרצל

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  בנימין זאב הרצל 
 גובה:  834 מטר
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  ירושלים
 רכס הרים:  הרי יהודה 
 קואורדינטות:  31°46′27″N 35°10′50″E﻿ / ﻿31.774117°N 35.180567°E﻿ / 31.774117; 35.180567
  (למפת ירושלים מוגדלת) הר הרצל(למפת ירושלים רגילה) הר הרצל(למפת הרי ירושלים רגילה) הר הרצל(למפת הרי ירושלים מוגדלת) הר הרצל
 
מפת הר הרצל על חלקותיו
הכניסה הראשית להר הרצל
גיזום בצורת המנורה (סמל המדינה) וגיזום "הר הרצל" בכניסה הראשית, חנוכיה למעלה
הר הרצל הוא הר במערב ירושלים המשמש כבית הקברות הלאומי של מדינת ישראל. בהר נמצא בית הקברות הצבאי הראשי של המדינה וכן חלקת גדולי האומה בה קבורים מנהיגי המדינה והציונות. בכניסה להר נמצא מוזיאון הרצל ובו שוכן מאז 2017 היכל הזיכרון הלאומי שבו מונצחים כל הנופלים בהגנה על הארץ.
ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל נערכים בהר הרצל הטקסים המרכזיים לזכר חללי צה"ל, חללי משטרת ישראל, ונפגעי פעולות האיבה בהשתתפות ראשי המדינה, יושב ראש הכנסת, ונשיא המדינה. במוצאי יום הזיכרון, ערב יום העצמאות, נערך ברחבת הר הרצל "טקס הדלקת המשואות" - הטקס המרכזי לפתיחת אירועי יום העצמאות.
ההר, שעד לקבורת הרצל שהביא לשינוי שמו ('הר הרצל') נקרא בערבית א-שראפה ("הנשקפת"), מתנשא לגובה של 834 מטרים מעל פני הים ונמצא במערב ירושלים, ביער ירושלים בין השכונות עין כרם, קריית יובל, בית הכרם, בית וגן, יפה נוף והר נוף. הר הרצל והכתף הסמוכה אליו עליה בנוי יד ושם, מכונים הר הזיכרון.
הכניסות להר הרצל ולבית הקברות הצבאי בו מצויות בקצה הדרומי של שדרות הרצל. בחודש אפריל 2013 נערכה תחרות להקמת כניסה ראשית חדשה עם מרכז מבקרים במקום בו נמצאת כיום הכניסה הראשית. בתחרות זכה צוות בינלאומי של אדריכלים שהציע רצף עמודים בצד הכניסה וגג מחורר מעל שער הכניסה הקיים.
בחודש מרץ 2014 נבחר בית הקברות של הר הרצל לאחד מ-20 בתי הקברות היפים ביותר בעולם על ידי המגזין Business Insider.
בית הקברות האזרחי הממלכתי של מדינת ישראל

בית הקברות האזרחי בהר הרצל מורכב מחלקות שונות שהקשר ביניהן הוא קבורתם בהן של אישי ציבור מפורסמים, הגם שלכל אחת מחלקות אלו היו נסיבות הקמה ייחודיות.
בשנת 1952, עם פטירתו של שר האוצר וסגן ראש הממשלה אליעזר קפלן, החליט ראש הממשלה דוד בן-גוריון לקבור את קפלן בשולי בית הקברות הצבאי בהר הרצל משום שהוא ”נפל על משמר המדינה”. יוסף ויץ, שהיה אחראי על קברו של הרצל והשטח המקיף אותו, התנגד לקבורת קפלן בשטח משום שוועד הנאמנים של הר הרצל החליט שלא ייקברו אישים נוספים בהר חוץ מהרצל ומחליפו בהנהלת הסוכנות - דוד וולפסון. ויץ הציע להקים בהר המנוחות חלקה מיוחדת שתיועד ל"אישי האומה" וקפלן ייקבר בה. לאחר דין ודברים הורה בן-גוריון על קבורת קפלן בהר הרצל. לאחר קבורתו של קפלן הוחלט על העברת המשך הטיפול בחלקה למחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון. המצבה על קברו של קפלן, שבעקבותיה נקבע עיצוב שאר המצבות בחלקה, עוצבה על ידי מתכנן בית הקברות הצבאי בהר - אשר חירם.
באותה השנה הועלו עצמותיו של דוד וולפסון ונקברו בחלקה מיוחדת בהר הרצל. בחלקה זו נקברו בהמשך גם שאר ראשי ההסתדרות הציונית העולמית. עצמותיהם של בני משפחתו של הרצל, שהובאו לארץ בשלבים החל משנות ה-50 ועד שנות ה-2000, נקברו גם הן באותה חלקה.
בשנת 1964, עם העלאת עצמותיו של זאב ז'בוטינסקי הוכשרה חלקה קבורה מיוחדת עבורו ועבור בני משפחתו בסמוך לחלקת גדולי האומה.
באותה שנה, עם העלאת עצמותיהם לארץ של נספי אוניית המעפילים "סלבדור" הוקמה בסמוך לחלקת משפחת ז'בוטינסקי, חלקה מיוחדת עבורם שהוקדשה גם עבור חללים נוספים של אוניות מעפילים. בשנת 1992 הוקמה חלקה נוספת לקבורת חללי אוניית המעפילים אגוז.
בית הקברות הצבאי הלאומי

בשנת 1949, במקביל לתהליך הבאתו לקבורה של הרצל (ללא קשר לעניין) החל משרד הביטחון לאתר מקומות להקמתם של מספר בתי קברות צבאיים שבהם יובאו לקבורה ההרוגים הרבים של מלחמת העצמאות. במספר ערים נבחרו שטחים בהם יוקמו בתי העלמין הצבאיים, ומשרד הביטחון פנה אל הקרן הקיימת על מנת לאתר אזור בירושלים שבו יוקם בית העלמין הצבאי של העיר.
האתר שנבחר להקמת בית הקברות בירושלים היה חלק מהגבעה עליה הוחלט כבר קודם לקבור את הרצל. לאחר שהתברר ש”לפי דברי המטפלים, יספיק השטח לתוכנית של קבר הרצל, ויהיה שטח מתאים לבית קברות צבאי, וכנראה שעל גבעה אחת יהיה הקבר של יוצר החזון הציוני ובית הקברות של מגשימי הציונות”. תוכנית זו לא מצאה חן בעיני מתכנני אתר קבר הרצל שלא רצו "להאפיל" על הקבר אך התקבלה לאחר שמתכנני בית הקברות הצבאי התחייבו שהתוכנית לא תפריע לבניית האתר סביב לקבר הרצל ולבית הקברות הצבאי הוגדרו כניסות נפרדות. אל בית הקברות החדש הועברו גופותיהם של הנופלים בקרבות על ירושלים.
לתכנון בית הקברות נבחר האדריכל אשר חירם, שהיה "אדריכל הבית" של היחידה להנצחת החייל. בשל האילוצים הטופוגרפיים בבניית בית קברות על צלע הר, בנה חירם טרסות שיחלקו את ההר לחלקות עם קרקע ישרה. גם המצבה הצבאית בבית קברות זה ובשאר בתי הקברות הצבאיים של מדינת ישראל עוצבה על ידי חירם. את הגנים בהר תכנן הגנן חיים גלעדי.
בשל מיקומו של בית הקברות בירושלים הוחלט שהוא לא ישמש רק כבית קברות אזורי אלא כבית הקברות הצבאי הלאומי. עקב החלטה זו נקברו או הונצחו במקום גם נופלים מהתקופה שלפני הקמת המדינה שחלקם נקברו בקברי אחים – נופלי המחתרות, עולי הגרדום, לוחמי הבריגדה היהודית, צנחני היישוב, וכדומה. בנוסף, הוקמו בהר אנדרטאות מרכזיות לקבוצות שונות שלא הובאו לקבר ישראל או שנקברו במקומות אחרים.
ההר בנוי חלקות חלקות, כאשר חללי מלחמת העצמאות, שרובם היו קבורים לפני כן בגבעת ר"ם הסמוכה, קבורים בחלקות שונות על פי אזורי הקרבות. חללי המלחמות הבאות (עד מלחמת יום הכיפורים), נקברו בחלקות שהוקדשו לחללי אותה מלחמה. החל ממלחמת ההתשה, נקברים כל החללים יחד על פי סדר נפילתם. בנוסף לחלקות הכלליות נמצאות בהר גם חלקות "ייחודיות" כדוגמת חלקת עולי הגרדום, חלקת המשטרה, קברי אחים ועוד. לזכר חללי צה"ל שמקום קבורתם לא נודע נמצא בבית הקברות גן הנעדרים. בשנת 1954 בעת הרחבת בית הקברות, נתגלתה במקום מערת קבורה מתקופת בית שני. המערה שומרה ושולבה באתר. בכל חלקה בבית הקברות ישנה רחבה קטנה לטקסים ובנוסף קיימת רחבה מרכזית לטקסים גדולים יותר.
בית הקברות הצבאי הלאומי > היכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל

היכל הזיכרון הלאומי בהר הרצל הוא מיזם של משרד הביטחון להנצחת זכרם של כל חללי מערכות ישראל בהגנה על הארץ ומחוצה לה מאז שנת 1860 ועד היום. לפי התכנון כל טקסי יום הזיכרון אמורים לעבור אליו מרחבת הטקסים המרכזית שנמצאת בבית הקברות הצבאי. בחודש פברואר 2014 החלה הבנייה בכניסה הראשית אל בית הקברות הצבאי והיא כוללת גם כניסה חדשה לאתר.
לצד היכל הזיכרון ימוקמו משרדי היחידה להנצחת החייל של משרד הביטחון.
הכניסה הראשית אל בית הקברות הצבאי
רחבת הטקסים המרכזית בבית הקברות הצבאי
מערת קבורה עתיקה מתקופת בית שני
חלקת עולי הגרדום
קברי אחים
אנדרטאות

בהר הרצל ובבית הקברות הצבאי בו הוקמו במהלך השנים מספר רב של אנדרטאות ואתרי הנצחה, חלקם לזכר חיילים וחלקם לזכר אזרחים.
אנדרטאות > אנדרטאות לזכר חיילים

אנדרטה לזכר החיילים היהודים בצבא האדום במלחמת העולם השנייה
אנדרטה לזכר החיילים היהודים בצבא הפולני במלחמת העולם השנייהאנדרטת מגיני הרובע היהודי
אנדרטת מתנדבי היישוב במלחמת העולם השנייה - לזכר מתנדבי היישוב העברי שהתנדבו לשרת בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
אנדרטת האוניה ארינפורה - לזכרם של מתנדבי היישוב העברי שאונייתם הופצצה על ידי הגרמנים.
אנדרטה לזכר כ"ג יורדי הסירה - לזכר חברי ארגון ההגנה שנעלמו בדרך לביצוע משימת חבלה בבתי הזיקוק בטריפולי בלבנון.
אנדרטת מגיני הרובע היהודי במלחמת השחרור
אנדרטת נצר אחרון - לזכר העולים ניצולי השואה שהיו נצר אחרון למשפחתם ונהרגו במלחמת העצמאות.
גן הנעדרים - לזכר חללי צה"ל שמקום קבורתם לא נודע.
אנדרטה לזכר חללי הצוללת "דקר".
אנדרטאות > אנדרטאות לזכר אזרחים

אנדרטת חללי פעולות האיבה - לזכר כל חללי הטרור בישראל
אתר ההנצחה לזכר יהודי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל.
אנדרטת חללי פעולות הטרור והאיבה
אתר ההנצחה המרכזי ליהודי אתיופיה
אנדרטת נצר אחרון
אנדרטת הלוחמים היהודים בצבא הרוסי
האנדרטה לזכר הצוללת דקר
אנדרטת האונייה ארינפורה
אתרים נוספים בהר הרצל

מוזיאון הרצל - ניצב ברחבת הכניסה הראשית, ובו תצוגה על חייו ופועלו, כולל שיחזור חדר עבודתו בווינה עם רהיטיו המקוריים. בשנת 2005 שופץ ושודרג המוזיאון והפך לאינטראקטיבי.
מדרשת הר הרצל - מרכז חינוכי הנמצא בצמוד אל מוזיאון הרצל ליד רחבת הכניסה הראשית. הבניין החדש הוקם בשנת 2010 והחליף את המדרשה לציונות ששכנה בבניין מוזיאון הרצל. המדרשה הוקמה בתור המרכז הארצי ללימוד הציונות ונפתחה בשנת 2013.
גן האומות - נמצא בחלקו הדרומי של ההר, בין קברו של הרצל לרחבת הכניסה הראשית. הגן מרוכב מעצים שניטעו בידי נשיאים וראשי מדינות שביקרו בארץ, כאשר על כל עץ מצוין שם הנוטע של אותה המדינה וסוג העץ שניטע.
השביל המחבר - מתחיל בסמוך לשער הכניסה ליד ושם ועולה משם עד סמוך לחלקת גדולי האומה בהר הרצל. השביל הוקם בשנת 2003 על יד היחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון ונסלל בעבודת כפיים של חניכי תנועות הנוער הציוניות בישראל. לאורך השביל תצוגת קבע המתארת את נתיב התקומה.
מסלול מבקרים - הוקם ב-2004 כשלב ראשון בתוכנית להקמת מרכז מבקרים בכניסה הראשית החדשה שתוקם בהר הרצל יחד עם היכל הזיכרון הלאומי. המסלול עובר דרך שלושים נקודות ציון בהר דרך בית העלמין הצבאי, החלקה הציונית בהר וחלקת גדולי האומה.
ראו גם

מערת ניקנור
בתי הקברות הצבאיים של מדינת ישראל
לקריאה נוספת

מירון בנבנישתי, עיר המנוחות: בתי העלמין של ירושלים, ירושלים: כתר, 1990.
מעוז עזריהו, פולחני מדינה : חגיגות העצמאות והנצחת הנופלים 1956-1948, שדה בוקר: המרכז למורשת בן-גוריון, 1995.
מיכל נאור-ורניק ודורון בר, "התחרות לתכנון קבר הרצל ועיצוב הר הרצל", 1949-1960, קתדרה: לתולדות ארץ-ישראל וישובה, 144: 107-136, 2012
מעוז עזריהו בשיתוף מנשה שני, במותם ציוו: אדריכלות בתי הקברות הצבאיים בישראל: השנים הראשונות, היחידה להנצחת החייל, אגף משפחות והנצחה, משרד הביטחון, 2013.
משה אורן, השביל המחבר, יד יצחק בן צבי, ירושלים, 2014.
מעוז עזריהו, "הר הרצל: מתווה היסטורי של בית הקברות הלאומי בירושלים." אופקים בגאוגרפיה, 64-65: 369-383, 2006.
הערות שוליים

↑  זאב וילנאי, אנציקלופדיה אריאל, כרך ג-ז, עמ' 1951
↑  נעמה ריבה, יש צל בירושלים: כך תיראה הכניסה החדשה להר הרצל, באתר Xnet‏, 6 בנובמבר 2013
↑  http://www.businessinsider.com/worlds-most-stunning-cemeteries-2014-2?op=1
↑  מעוז עזריהו בשיתוף מנשה שני במותם ציוו: אדריכלות בתי הקברות הצבאיים בישראל: השנים הראשונות, היחידה להנצחת החייל, אגף משפחות והנצחה, משרד הביטחון, 2013. עמ' 72
↑  מעוז עזריהו בשיתוף מנשה שני במותם ציוו: אדריכלות בתי הקברות הצבאיים בישראל: השנים הראשונות, היחידה להנצחת החייל, אגף משפחות והנצחה, משרד הביטחון, 2013. עמ' 57
↑  גבורי ישראל שנפלו הובאו לקברות בהר הרצל, דבר, 18 בנובמבר 1949; א. תלמי, פרשת חיפוש הגופות, דבר, 18 בנובמבר 1949; ב-228 ארונות מובלים חללי ירושלים למנוחת נצחים בהר-הרצל, מעריב, 17 בנובמבר 1949; חודש ימים נמשך ליקוט עצמות הקדושים, מעריב, 17 בנובמבר 1949 המשך; "בזכותם אנו חיים בירושלים" (שיחה עם הרב הצבאי הראשי סגן-האלוף ש. גורונצ'יק), מעריב, 17 בנובמבר 1949; א. ירושלמי, מסע האבל של 228 ארונות, מעריב, 20 בנובמבר 1949
↑  ליאל קייזר, יום הזיכרון | שר הביטחון אהוד ברק הכריז על הקמת היכל זיכרון לאומי בהר הרצל, באתר הארץ, 18 באפריל 2010
↑  נועם דביר, תוכנית היכל הזיכרון: קיר לבנים כמספר הנופלים, באורך 250 מטרים, באתר הארץ, 21 באפריל 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475445205171 
המצבה הזמנית על קברו של הרצל, 1950
המצבה הקבועה על קברו של הרצל
קבריהם של אליעזר קפלן ורעייתו בחלקת גדולי האומה
קבר האחים לחללי סלבדור
חלקת חללי מחלקת הל"ה
חלקת צנחני היישוב
מוזיאון הרצל
פיוס העשירי

הנס האפיפיורי המלכותי של פיוס העשירי.
פיוס העשירי (בלטינית: Pius X, נולד כג'וזפה מלכיור סארטו, באיטלקית:Giuseppe Melchiorre Sarto ; 2 ביוני 1835, רייזה, ממלכת לומברדיה-ונציה – 20 באוגוסט 1914, קריית הוותיקן, רומא, ממלכת איטליה) היה האפיפיור ה-257 של הכנסייה הקתולית, כיהן בתפקידו משנת 1903 ועד מותו בשנת 1914. כהונתו עמדה בסימן שמרנות חסרת פשרות ופעילות לשימור ריבונותה של הוותיקן אל מול גורמים חיצוניים. בצו האפיפיור נכתבה קטכיזה אחידה הכוללת בתוכה את כל הכתובות המשפטיות-תאולוגיות של הכנסייה. 40 שנה לאחר פטירתו עבר תהליך בירוך והוכר כקדוש נוצרי.
פיוס העשירי התנגד נמרצת לפרשנויות מקלות ראש של הדוקטרינה הקתולית, קידום רפורמות ליטורגיות וחינוך פילוסופיה ותאולוגיה סכולסטית. פיוס העשירי סירב לקבל את בקשתו של בנימין זאב הרצל לתמוך בתנועה הציונית. פיוס העשירי פעל למנוע את פריצתה של מלחמת העולם הראשונה ולנוכח משבר יולי בריאותו התדרדרה והוא לקה במלנכוליה. פיוס העשירי נפטר זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה.
ביוגרפיה > קורות חייו טרם בחירתו לאפיפיור

פיוס העשירי נולד ב-2 ביוני 1835, כג'וזפה מלכיאור סארטו בעיירה רייזה (Riese), אשר השתייכה למחוז ונטו, לומברדיה-ונציה, ועד 1866 הייתה תחת שלטון האימפריה האוסטרית. פיוס היה בנם של משפחת חקלאים קשת יום והיה הבכור מבין תשעה ילדים. לאחר שנתיים בבית הספר היסודי ברייזה, הוא נשלח לגימנסיה בקאסטלפרנקו, ונטו. ג'וזפה היה התלמיד המצטיין בכיתה שלו בבית הספר התיכון. כשהיה בן 11, הוא אמר לאביו שהוא רוצה להיות כומר. אביו, בעזרתו של כומר הקהילה המקומי שלהם, שלח את ג'וזפה לבית ספר תיכון קתולי ידוע במרחק של כעשרה קילומטרים מחוץ לעיירה. ג'וזפה סיים את לימודיו הראשון בכיתתו בתיכון בגיל 15 ומיד נכנס לסמינר קתולי בפדובה.
הוא סיים את הסמינר הראשון בכיתתו בשנת 1858 והוסמך לכומר, דון סארטו. הוא הוקצה לטומבולו, כפר חקלאי, כעוזר כומר במשך תשע שנים. סארטו הקפיד על כל פועלו והיה מסור להטפה דתית ובעיקר לחינוך של צעירים. כילד המבוגר ביותר ממשפחה ענייה ורבת ילדים, הוא ניחן ביחס מיוחד לנוער העני בקהילה שלו. הוא קידם תוכנית חינוכית לצעירים לאחר בית הספר בטומבולו כדי לעזור לילדים ללמוד יותר על אמונתם ולפתח את כישורי הקריאה והכתיבה שלהם. הוא גם התחיל תוכנית דומה שנערכה בין הערבים למבוגרים בעקבות התמיכה בתוכנית המקורית לצעירים.
לפיוס העשירי מיוחס לעיתים קרובות פיתוח היסודות של קטכיזם מודרני ותשתיות חינוך מבוגרים שעדיין מתקיימות בקהילות קתוליות כיום. בשנת 1867 הוא היה כומר הקהילה בסלצאנו. הוא נודע בסיוע לחקלאים עניים ובעלי חוות בקר. הוא עזר לממן בתי ספר ותמך כספית בבית החולים המקומי כאשר התפרצות מגפת הכולרה פגעה בבני הקהילה שלו. סארטו זכה לכינוי "מכונה בתנועה מתמדת ("Perpetuun Mobile") על פועלו. ב-1875 הוא מונה לקאנון בטרוויזו בידי הבישוף העירוני. בשנת 1884 הוא מונה לבישוף מנטובה. כבישוף, הוא עודד כמרים משכילים ונמרצים. סארטו אימץ את שיטות ההוראה והפילוסופיה התאולוגית של תומאס אקווינס, שבה דגל במשך כל חייו. בתוך שש שנים, הפך מחוז מנטובה הדל לדיוקסיה תוססת של הכנסייה. ב-1893 הוא מונה לארכיבישוף ולפטריארך ונציה. במקביל מינה אותו האפיפיור לאו השלושה-עשר לחשמן. סארטו שב במהרה לעיירת הולדתו רייזה כדי לחגוג מיסה עבור אמו, משפחתו וחבריו. אמו נפטרה זמן קצר לאחר שעזב לוונציה. בעודו חשמן, סארטו המשיך לעודד קידום של מערכות החינוך ובמקביל גם גייס כסף לחולים.
ביוגרפיה > אפיפיור (1903–1914)

בשנת 1903 מת האפיפיור לאו השלושה עשר, וסארטו נבחר, בעל כורחו, לאפיפיור במקומו לאחר כנס בן ארבעה ימים שבמהלכו זכה ב-55 קולות מתוך 60. אחד מצעדיו הראשונים בתפקידו היה לבטל את זכות הווטו של השליטים על החלטות הבחירה של הקרדינלים בקונקלווה (Jus exclusivae). זאת לאחר שבחירתו של מריאנו רמפולה, פפאביל (מועמד לאפיפיורות) שנבחר כדין לפני סארטו, נפסלה בווטו שהטיל פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ופתחה את הדרך לבחירתו של סארטו כאפיפיור.
הכתרתו התקיימה ב-9 באוגוסט 1903 והוא אימץ את השם "פיוס העשירי". בתקופת כהונתו, האפיפיור פיוס היה פחות רשמי ויותר נגיש מקודמיו למאמינים שרצו לפגוש בו. הוא הזמין כמרים לארוחת ערב בוותיקן בכל ערב ולעיתים קרובות התגנב מהוותיקן דרך מעברי הגן כדי לבקר חולים בבתי חולים מקומיים. הוא שיפר את מערכות הגיבוש של הכמרים, הנהיג רפורמות בהתנהלות מערכת הליטורגיות והתעקש על הטפה איכותית מהכמרים והבישופים שפעלו תחתיו. הוא ביצע מודרניזציה של החוק הקנוני והנהיג למדנות מתקדמת דרך המכון התנכי ברומא בהנחיית מסדר הישועים, עמו פעל לקדם הסדר בעקבות הקרע ששרר בין הממסד הישועי לבין הנהגת הכנסייה הקתולית.
האפיפיור פיוס העשירי גם הוריד את הגיל המתבקש מצעירים להנחות סעודות בכנסייה ונלחם נגד ה"מודרניזם", תורה תאולוגית שהחלה מתפתחת בתוך הכנסייה הקתולית שהוא ראה בה כפירה ובה שילוב של מוטיבים המופיעים באתאיזם. הוא הטיף בכוח נגד מלחמה ואלימות ומסופר כי היו לו חזיונות לפיהם תפרוץ מלחמה גדולה ב-1914 שתוביל להרג אנשים חפים מפשע רבים, תיאור מדויק של מלחמת העולם הראשונה. האפיפיור פיוס העשירי תמך בקהילות מהגרים קתולים מאירופה שברחו לאמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית. הוא הקים דיוקסיות חדשות רבות ומינה בישופים חדשים ביבשת אמריקה. פיוס העשירי נודע כאפיפיור שמרן שהתנגד לכל רוח של קדמה בחיי הכנסייה. בתקופתו קובצו לראשונה החוקים המשפטיים של הכנסייה הקתולית בכרך אחד. היה הראשון שהתגייס לסייע לנפגעי רעידת האדמה בעיר מסינה בשנת 1908, כאשר שיכן בארמון האפיפיור את עשרות המשפחות שנותרו חסרות בית. בשנה האחרונה לחייו העביר דרשות דתיות לקהילות שונות, בעיקר קהילות עניות וקהילות שרבים מחבריהן היו לקו במחלות חשוכות מרפא.
מלחמת העולם הראשונה, פטירה וקאנוניזציה

מזכיר המדינה של הוותיקן תחת פיוס העשירי, החשמן רפאל מרי דל ואל, העיד כי, כבר בשנים 1911 ו-1912, פיוס שוחח איתו תדירות על הסכסוך המתקרב בין המעצמות. בספרו 'זכרונותיו של האפיפיור פיוס העשירי', כתב החשמן דל ואל כי 'בכמה הזדמנויות במהלך השנים הללו, ארבע או חמש פעמים לזכרוני, כשנכנסתי לחדרו לפגישת הבוקר שלי בשעה תשע, הוד קדושתו היה פותח בשיחה בהערה הבאה: "הוד רומו, הדברים הולכים ומחמירים... המלחמה הגדולה מתקרבת... לא נעבור את שנת 1914".'
בריאותו התדרדרה במקביל לאירועי משבר יולי ופרוץ מלחמת העולם הראשונה, שהשפיעה על כך שלקה במלנכוליה. מאז פרוץ המלחמה יצא פיוס במאמצים דיפלומטים כדי לבלום את הסכסוך. בהנחייתו, הממסדים הדיפלומטים האפיפיורים פעלו לגשר לקראת ניהול של משא ומתן על השלום אך הכל היה לשווא. ב-2 באוגוסט 1914, שלח האפיפיור את תביעתו האחרונה לקתולים בכל העולם להתפלל לשלום, ובתביעה הודגש הייאוש שלו מפני הבאות. ב-15 באוגוסט, פיוס העשירי, שזה מספר ימים היה סהרורי, לקה בהצטננות. רופאיו האישיים המליצו לו לנוח למספר ימים. עם זאת, שני לילות לאחר מכן, האפיפיור סבל מחום גבוה וסבל מכאבים. החום הדאיג את הצוות הרפואי של הוותיקן. הוא אובחן כחולה בדלקת ריאות. הוא נפטר במהלך ליל 20 באוגוסט 1914, שעות ספורות לאחר פטירתו של מנהיג מסדר הישועים, פרנץ חאווייר ורנץ (אנ').
בחייו וגם לאחר פטירתו הייתה אהדה יוצאת דופן כלפי פיוס העשירי ונפוצו שמועות מיסטיות על יכולות על-טבעיות שניחנו אצלו. שמועות על תרופות מופלאות החלו להתפשט ברחבי רומא לאחר שאנשים ביקרו אותו. עוד בחייו נטען כי מספר ניסים נערכו בחסותו. שתי נזירות שנרפאו באמצעות תפילות לאפיפיור לאחר פטירתו הובילו לתהליך בירוכו ולקאנוניזציה שלו, שלפיה היה לקדוש הנצרות הקתולית. תהליך הקאנוניזציה שלו נערך במהלך בתקופת כהונתו של האפיפיור פיוס השנים עשר. עם הפיכתו לקדוש נוצרי הועבר ארון הקבורה שלו למתחם מתחת לבזיליקת פטרוס הקדוש. בהמשך נקברו לצידיו האפיפיורים יוחנן העשרים ושלושה ויוחנן פאולוס השני.
יחסו לתנועה הציונות

ב-21 בינואר 1904 הגיע הרצל לרומא. הוא נפגש עם מזכיר המדינה של הוותיקן, החשמן הצעיר מרי דל ואל, ואמר לו כי בא לבקש "רצון טוב מצד הכס הקדוש". אולם החשמן השיב כי "כל עוד היהודים מכחישים את אלוהותו של ישו", אין הכנסייה הקתולית יכולה לתמוך בהם: "כיצד נוכל להסכים לכך שהיהודים יהיו שוב אדוני הארץ הקדושה בלי להתכחש לעקרונותינו הנעלים ביותר?". הרצל הדגיש כי המקומות הקדושים יהיו "אקסטרטוריאליים", אך החשמן קבע כי לא ניתן יהיה "לקיים מובלעות". הרצל סיפר לו שקיבל את הסכמת המעצמות והגיש לו את מכתבו של פלבה. החשמן קרא את המכתב ואמר שיבקש מהאפיפיור להעניק לו ראיון. למחרת בבוקר נפגש הרצל עם מלך איטליה, ויטוריו אמנואלה השלישי, שזמן מה קודם לכן ביקר בארץ ישראל. הוא אמר להרצל כי "הארץ כבר יהודית מאד" וטען כי "זוהי רק שאלה של זמן" עד שתעבור לרשות היהודים, אך הסביר כי אין ביכולתו לפעול בנושא, מאחר שהעניין נמצא בתחום סמכותו של שר החוץ.
כעבור יומיים נפגש הרצל עם האפיפיור פיוס העשירי. הוא לא כרע ברך ולא נישק את ידו המושטת. האפיפיור אמר לו: "אין אנו יכולים להשלים עם התנועה הציונית. לא נוכל למנוע את היהודים מללכת לירושלים, אבל להסכים לכך לא נוכל. היהודים לא הכירו באדוננו, ולכן אין אנו יכולים להכיר בעם היהודי". הרצל חזר על תוכניתו לגבי מעמד המקומות הקדושים, אך האפיפיור קבע כי "ירושלים לא תחזור לידי היהודים", משום שהם "כפרו בישו ועומדים בסירובם להכיר באלוהותו". הרצל אמר לו כי "היהודים נתונים במצוקה איומה" ושהוא זקוק "לארץ בשביל הנרדפים", אך האפיפיור השיב כי אין הכנסייה יכולה לתמוך בזה ואמר: "אנחנו מתפללים לשלום היהודים, הלוואי ויאיר האור בלבם... וכאשר יבואו להתיישב בארץ ישראל, נכין אנו כנסיות וכמרים להטביל את כולם".
לאחר הביקור הרצל כתב ביומנו:
אתמול נתקבלתי אצל האפיפיור... הוא קבלני בעמידה והושיט לי את ידו, אשר לא נשקתיה... נדמה לי, כי בזה קלקלתי את יחסו, שכן כל הבא אליו כורע ונושק לפחות את היד... הרציתי בקצרה על מבוקשי. אך הוא ענה: לא. אין אנו יכולים להמליץ על תנועה זו. לא נוכל לעצור את היהודים מללכת לירושלים, אבל להמליץ עליהם לא נוכל... כראש הכנסייה, איני יכול לומר דבר אחר. היהודים לא הכירו באותו האיש, ולכן אין אנו יכולים להכיר בעם היהודי.
אגודת קדושי פיוס העשירי

אגודת הקדוש פיוס העשירי נוסדה ב-1970 בידי הארכיבישוף מרסל לפבר ב-1970 כתגובה שמרנית נגד ההחלטות הליברליות שהתקבלו בוועידת הוותיקן השנייה (שקראה למודרניזציה ופתיחות בכנסייה כולל דיאלוג בין הכנסייה הקתולית והנצרות האורתודוקסית והפרוטסטנטית וביטול האשמת היהודים ברצח ישו). האגודה חרתה על דגלה התנגדות לכל רפורמה ודורשת לבטל את החלטות הוועידה, להחזיר את ניהול המיסה לשפה הלטינית בלבד, להשיב את החלקים מהנוסחים הליטורגיים הכוללים תביעה אל היהודים להתנצר שהוצאו מספר התפילות בעקבות הוועידה ועוד. פטרון האגודה נבחר להיות פיוס העשירי מכיוון שנודע בשמרנותו האדוקה ובהתנגדותו לכל רפורמה.
ב-30 ביוני 1988, יחד עם בישוף ברזילאי, קידש לפבר ארבעה בישופים: טריסייה דה מלרי (Tissier de Mallerais), אלפונסו דה גלרטה (Alfonso de Galarreta), ברנרד פליי (Bernard Fellay) ומכחיש השואה ריצ'רד ויליאמסון. למחרת הכריזה מועצת הבישופים של הקוריה הרומאית שהצעד היה סכיזמטי (יוצר קרע בכנסייה) ושששת האישים המעורבים מנודים מהכנסייה הקתולית. ב-2 ביולי הוציא האפיפיור יוחנן פאולוס השני את הצו Ecclesia Dei (כנסיית האלוהים) המפציר בלפבר ואנשיו לחזור לחיק הוותיקן ומנדה אותם מן הכנסייה אם יסרבו. לשם הטיפול באגודה הוקמה אף נציבות מיוחדת בקוריה הרומאית, נציבות Ecclesia Dei. במרץ 1991, לאחר מותו של לפבר, התמנה ויליאמסון לראש האגודה.
ב-1 בינואר 2009 ביטל האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר את נידוי ארבעת הבישופים, צעד שגרר ביקורת עזה, בעיקר עקב ביטול הנידוי של מכחיש השואה ריצ'רד ויליאמסון. דעותיו של ויליאמסון נתמכו בין היתר על ידי פעיל אגודה נוסף פלוריאנו אברמוביץ' שבהמשך הוצא מחוץ לשורות הארגון. ב-2012, לאחר שבית משפט גרמני הרשיע את ויליאמסון בהכחשת שואה, ולאחר שסירב לחזור בו מאמירות אנטישמיות, התנערה ממנו האגודה, הדיחה אותו משורותיה ומינתה תחתיו את ברנרד פליי. הדבר פתח פתח למגעים בין האגודה לוותיקן (בפרט המועצה לדוקטרינה של האמונה), לשם מציאת הסדר לאיחוי הקרע. במרץ 2017 הודיע הארכיבישוף גואידו פוזו, ראש נציבות Ecclesia Dei בוותיקן, שקרב היום בו ייחתם הסדר עם האגודה. באפריל אותה שנה הודיע האפיפיור פרנציסקוס שטקסי נישואין שייערכו על ידי כמרי האגודה יוכרו על ידי הכנסייה. בינואר 2019 נציבות Ecclesia Dei בוותיקן סופחה לתוך הקונגרגציה לדוקטרינה של האמונה, הלא היא האינקוויזיציה.
ראו גם

אגודת הקדוש פיוס העשירי
מריאנו רמפולה
לקריאה נוספת

Monsignor E. Canon Schmitz (1907). Life of Pius X. New York: The American Catholic Publication Society
Thornton, Father Francis Beauchesne (1952). The Burning Flame: The Life of Pius X. Benziger Brothers
Martini, Teri (1954). The Fisherman's Ring: The Life of Giuseppe Sarto, The Children's Pope. St Anthony Guild Press