stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרס פוליה
זוכים

1971: רונלד גראהם, ק' ליב, א' וו' היילס, ברוס לי רוטשילד, אר' אי' ג'ווט
1975: ריצ'רד סטנלי, אנדרה סמרדי, ריצ'רד וילסון
1979: לסלו לובאס
1983: פול סימור, אנדרה ביורנר
1987: אנדרו יאו
1992: גיל קלעי, שהרן שלח
1994: הנרי קסטן, ג'ורג'י צ'ודנובסקי
1996: ג'ף קאהן, דייוויד רימר
1998: פרסי דיפט, צ'ין זו, פטר סרנק
2000: נגה אלון
2002: קרייג טרייסי, הארולד ווידום
2004: ניל רוברטסון, פול סימור
2006: עודד שרם, ונדלין ורנר, גרגורי לאולר
2008: ואן ה' וו
2010: טרנס טאו, עמנואל קנדה
2012: ווז'ודק רודל, מתיאס שצ'ט
2014: אדם מרקוס, דניאל ספילמן, ניקהיל סריבסאבה
2016: יוזף בלוך, רוברט מוריס, וויצ'יץ' סמוטיג', דייוויד סאקסטון ואנדרו תומסון
2018: לא הוענק
2021: אספאו גברמדין, פרדריק מאנה, אלכס פוטן
2022: אנטי קופיאנן, רמי רודס, וינסנט ורגס
פורפירומונס ג'ינג'יוואליס

| פורפירומונס ג'ינג'יוואליס> מיון מדעי |
| --- | --- |
ממלכה:: Pseudomonadati
מערכה:: Bacteroidota
מחלקה:: Bacteroidia
סדרה:: Bacteroidales
משפחה:: Porphyromonadaceae
סוג:: Porphyromonas
מין:: פורפירומונס ג'ינג'יוואליס
שם מדעי
 Porphyromonas gingivalis

פורפירומונס ג'ינג'יוואליס (שם מדעי: Porphyromonas gingivalis) שייך למערכה בקטרואידוטה (אנ') והוא מין של מתג גראם שלילי, חסר-תנועה ואנאירובי אשר מחולל-מחלות. המין יוצר מושבות שחורות על אגר-דם. חיידק זה נמצא בחלל הפה ושייך לקומפלקס האדום - קבוצת חיידקים המעורבת במחלות חניכיים חמורות וכן הוא נמצא במערכת העיכול העליונה, בדרכי הנשימה ובמעי הגס ובודד גם בתרביות מנשים עם וגינוזיס חיידקי.
החיידק פ. ג'ינג'יוואליס מסוגל לפרק קולגן באמצעות אנזימי הקולגנאז שלו. הוא מייצר גם את האנזים פפטידיל-ארגינין דה-אימינאז (אנ'), המעורב בציטרולינציה (אנ'). בניסויי מבחנה הודגם שהחיידק יכול לפלוש לפיברובלסטים של חניכיים אנושיים ולשרוד בנוכחות אנטיביוטיקה. פ. ג'ינג'יוואליס פולש גם לתאי אפיתל החניכיים ומשתמש במגוון מנגנוני הגנה והתחמקות כנגד מערכת החיסון, המאפשרים לו הישרדות ממושכת (זיהום כרוני) וכן התרבות מהירה וגרימת מחלה חריפה. בנוסף, במחקר לאיתור פ. ג'ינג'יוואליס על ידי ניתוח ליזר מיקרוסקופי ו-qRT-PCR נצפה מיקום משותף של החיידק עם תאי T מסייעים. טיפול בביספוספונט חומצה זולנדרונית (אנ') (תרופה נגד אוסטאופורוזיס) פוגע בעמידות שכבת האפיתל של החניכיים כנגד הזיהום.
בחולים הסובלים מדלקת חניכיים חמורה ניתן לזהות רמות גבוהות של נוגדנים ספציפיים לחיידק, והם קשורים לנוכחות של נוגדנים עצמיים ספציפיים ולאוטם שריר הלב. זיהום בפ. ג'ינג'יוואליס נקשר גם למחלת אלצהיימר ולדלקת מפרקים שגרונית. בחולים עם דלקת מפרקים שגרונית, יש שכיחות מוגברת של מחלות חניכיים, ונוגדנים נגד החיידק שכיחים יותר באופן משמעותי.
אנטיגניות שונה של הקפסולה החיידקית של פ. ג'ינג'יוואליס (הפוליסכריד הקפסולרי) בזנים שונים של החיידק, משמשת בחלוקתם ל"סרוטיפים (אנ') של K". מחקרים של סרוטיפים אלו גילו יחסי גומלין בין זני חיידק זה לבין חיידק Fusobacterium nucleatum, תגובת מערכת החיסון וסיכון לסרטן הלבלב.
גנום

הגנום של פ. ג'ינג'יוואליס תואר ב-2003 וחשף 1,990 מסגרות קריאה פתוחות (כלומר רצפים מקודדי חלבון), המקודדים ב-2,343,479 צמדי-בסיסים. הגנומים הדומים ביותר לגנום של פ. ג'ינג'יוואליס הם אלו של בקטרואידס תטא-יוטא-אומיקרון (Bacteroides thetaiotaomicron) ובקטרואידס פראג'יליס (B. fragilis). לפי הערכות, 463 מתוך הגנים הם גנים חיוניים לצמיחה במבחנה.
אקולוגיה

פ. ג'ינג'יוואליס ממלא תפקיד חשוב בהופעת דלקת חניכיים כרונית של מבוגרים על אף שהוא נמצא בחלל הפה במספרים נמוכים יחסית. הוא גורם לשינוי באוכלוסייה החיידקית של חלל הפה וליכולת צמיחה בלתי מבוקרת של קהילת החיידקים הקומנסאלית שם. הפגיעה הזיהומית ברקמת תאי המארח גורמת תגובה חיסונית עם דלקת של סביבת השן.
פ. ג'ינג'יוואליס נמצא מעורב בהגברת הנזק של חיידקים קומנסאליים אחרים בניסויי בעלי חיים ובניסויי מבחנה: שלפוחיות-קרום של פ. ג'ינג'יוואליס איפשרו פלישה של חיידקי טנרלה פורסיתיה לתאי אפיתל. אובדן עצם בין שיני עכברים נמצא מוגבר כאשר הוחדר זיהום הכולל פ. ג'ינג'יוואליס וטרפונמה דנטקולה (אנ') במשותף. כאשר זוהמו עכברי מעבדה בפ. ג'ינג'יוואליס כחיידק יחיד, בעכברים שהיו קודם נטולי חיידקים פתוגניים לא התפתחה דלקת חניכיים, ולעומתם עכברי המעבדה הרגילים פיתחו דלקת חניכיים. מכאן הוסק, כי פ. ג'ינג'יוואליס לבדו אינו יכול לגרום לדלקת חניכיים.
גורמי אלימות

גורמי האלימות (אנ')  של פ. ג'ינג'יוואליס הם מרובים:
גורמי אלימות > התחמקות מהגנות מערכת החיסון של המארח

פ. ג'ינג'יוואליס נוקט במספר שיטות להתחמקות מהתגובות הדלקתיות (החיסוניות) של המארח והן חשובות לאלימותו של החיידק. הוא עושה זאת על ידי שימוש בשילוב של רב סוכר של דופן החיידק (פוליסכריד קפסולרי), שלוחות ייחודיות (פימבריה ארוכות) ואנזימים (ג'ינג'יפאינים), תוך ניצול חלבוני בקרה חיסוניים של המארח ומביא לפירוק של נוגדנים, לדיכוי של ציטוקינים ולשיבוש מסלולי איתות הכוללים כימוקינים האחראים לגיוס ניוטרופילים. כאשר פ. ג'ינג'יוואליס חודר לתאי המארח, הוא מסוגל לעכב אפופטוזיס שלהם על ידי דיכוי של מסלול יאנוס קינאז (אנ') השולט על מסלולי בקרת האפופטוזיס במיטוכונדריה. כמו כן, פ. ג'ינג'יוואליס משרה שגשוג (חלוקה) של תאי המארח באופן שעשוי להועיל לחיידק באספקת חומרי הזנה, בפגיעה באיתות של התא המארח ובפגיעה בשלמות שכבת תאי האפיתל, המאפשרת פלישה ויצירת מושבות.
גורמי אלימות > אנזימי ג'ינג'יפאין

ארגינין-ג'ינג'יפאין (Arg-gingipain, Rgp) וליזין-ג'ינג'יפאין (Lys-gingipain,Kgp) הם אנזימים אנדופפטידאזים המופרשים על ידי פ. ג'ינג'יוואליס. לג'ינגיפאינים אלו תפקידים רבים הקשורים למארח והם תורמים להישרדותו ולנזק של החיידק.
Rgp חשובים להישרדות פ. ג'ינג'יוואליס, בין היתר בשל תרומתם להשגת חומרים מזינים. Rgp מפרק פפטידים גדולים של המארח, כגון אלבומין סרום אנושי, כדי לספק לחיידק חנקן ופחמן. פ. ג'ינג'יוואליס יכול גם לפרק טרנספרין, הדרוש לאספקת ברזל, בתוך תאי המארח. ג'ינג'יפאינים הם גורם מפתח בתסמיני דלקת חניכיים הנובעים מפירוק מטלופרוטאינים, קולגן ופיברונקטין. פירוק מרכיבים אלה מפריע לחיבור בין התאים הנגועים לבין המטריצה החוץ-תאית, ולכן מונע ריפוי פצעים וגורם הרס של רקמות חניכיים. במקביל, Rgp מעורר את התגובה הדלקתית דרך מסלול p38α MAPK. התגובה הדלקתית אומנם מקצינה לתסמיני המחלה, אך נראה שהיא חשובה להגנה המיידית של המארח מפני החיידק.
ג'ינג'יפאינים יכולים לפרק חלבונים רבים של התגובה החיסונית של המארח. הם יכולים לפרק נוגדני IgG מסוג 1 ו-3 וכן ציטוקינים פרו-דלקתיים כגון IL-1β, IL-2, IL-6, TNF-α ו-IL-8 באזורים עם ריכוז גבוה של פ. ג'ינג'יוואליס, וכך לפגוע בתגובה החיסונית של המארח. Rgp יכול לעכב הצטברות IL-2 בתאי T וכך להקל על התחמקות החיידקים מהתגובה החיסונית הנרכשת של המארח.
לג'ינג'יפאינים תפקידים הכרחיים לפלישה וליצירת מושבות בגוף המארח. Rgp נחוצים לעיבוד חלבונים על פני פימבריה. Kgp יכולים להיקשר לחלבוני משתית כמו פיברינוגן ופיברונקטין (אנ') מקובעים, ועשוי להיות להם תפקיד ביצירת מושבות החיידקים במארח. לאחר דגירה עם החיידק טרפונמה דנטקולה, הראו הגנים המקודדים ל-Rgp, ל-Kgp ולהמגלוטינין-A ביטוי מוגבר בפ. ג'ינג'יוואליס. שלושת החלבונים האלו, שכולם מכילים מתחם-הדבקה מסוג המגלוטינין, פועלים להגברת יכולות ההדבקה של פ. ג'ינג'יוואליס עם מיני חיידקים אחרים וקשורים גם לתיאום בניית הביופילם.
ג'ינג'יפאינים נמצאו קשורים לדמנציה מסוג אלצהיימר. בסקירת מערכים-זעירים-של-רקמה (Tissue Microarray) של חולי אלצהיימר נמצאו Rgp מסוג B (המסומן כ-RgpB) ו-Kgp בדגימות מההיפוקמפוס ומקליפת המוח של החולים וריכוזיהם נמצאו קשורים לעומס של חלבוני טאו (סמן למחלת אלצהיימר) ושל אוביקוויטין המצטבר בסבך טאו ובפלאקים של חלבון עמילואיד-בטא במוח. רנ"א ריבוזומלי של יחידת 16S של פ. ג'ינג'יוואליס התגלה גם בקליפת המוח ובנוזל המוח והשדרה (CSF) של מוחות חולי אלצהיימר. במחקר בעכברים, טיפול מקדים בחומרים מעכבי ג'ינג'יפאינים הגן על תאי עצב מהרס שנגרם על ידי מתן ג'ינג'יפאינים.
גורמי אלימות > פוליסכריד קפסולרי (Capsular polysaccharide, CPS)

לפי מחקרים של יצירת מורסה בעכברים, הזן בעל-הקפסולה של פ. ג'ינג'יוואליס אלים בהרבה מהזן חסר-הקפסולה של אותו החיידק. הקפסולה, שהיא פוליסכרידית, מדכאת את ייצור הציטוקינים ובמיוחד ציטוקינים פרו-דלקתיים IL-1β, IL-6, IL-8 ו-TNF-α, באופן שמאפשר התחמקות מתגובת נגד (דלקת) מצד המארח. עם זאת, מחקרים אחרים מצאו שהפוליסכריד הקפסולרי של פ. ג'ינג'יוואליס מעורר תגובות חיסוניות של מארח, כמו נדידת ניוטרופילים וביטוי כימוקינים של נדידת תאים (MCP-1, KC, MIP-2 ו-RANTES) במקרופאגים שבצפק של עכברים.
גורמי אלימות > פימבריה

פימבריה הן שלוחות של תאי חיידקים, המעורבות בחיבור תאים למשטחים וביניהם. לפ. ג'ינג'יוואליס יש פימבריה ארוכות ופימבריה קצרות, ויש להן תפקידי מפתח בהיצמדות, בחדירה וביצירת מושבות. הפימבריה של פ. ג'ינג'יוואליס מווסתות, למשל, את פעולות ההצמדה של אינטגרין β2 במונוציטים (תאי מערכת החיסון) וחוקרים מעריכים שיכולת זו תורמת ליכולת ההתחמקות של החיידק מהשמדתו על ידי מערכת החיסון.
גורמי אלימות > פימבריה > פימבריה ארוכות

פימבריה ארוכות (או מג'וריות) של פ. ג'ינג'יוואליס, מורכבות בעיקר מחלבון הנקרא FimA. הן רכיבים ארוכים, חוטיים, היקפיים-דמויי-שוט (פריטריכיים) הקשורות להיצמדות לתאי המארח. הפימבריה הארוכות נמצאו חיוניות להחדרה של שלפוחיות-קרום אל תאי האפיתל של המארח. הן נקשרות לתאי המארח באמצעות אינטגרינים α5β1 של אותם תאים ומפעילות באמצעותם שינויים בחלבוני בקרה, וניצול מערכת שלד התא לצורך כניסת החיידק.
גורמי אלימות > פימבריה > פימבריה קצרות

פימבריה קצרות (או מינוריות) מכילות את החלבון Mfa1. הן חיוניות להצמדה של חידק לחידק ולהיווצרות מושבות זעירות. פימבריה קצרות מעורבות בהצמדת תא-לתא עם חיידקים דנטאליים אחרים, כולל יצירת ביופילם בשילוב עם סטרפטוקוקוס גורדוני (אנ') על ידי קישור עם פוליפפטיד בשם SspB (פוליפפטיד של דופן הסטרפטוקוק). ייתכן שהצמדה זו חיונית ביכולת הפלישה של פ. ג'ינג'יוואליס לצינוריות השן (אנ').
גורמי אלימות > פימבריה > רכיבי פימבריה נוספים

חלבוני הפימבריה המשניים (FimC, FimD, FimE) חוברים לחלבון FimA הראשי. FimE נקשר ל-FimC ול-FimD, והאחרונים נקשרים לחלבוני משתית ולקולטן הכימוקין CXCR4 (אנ'). שלושת החלבונים האלו משמשים את החיידק פ. ג'ינג'יוואליס בניצול הקולטן לדיכוי התגובה הדלקתית כנגד החיידק.
ביאורים

↑  סרוטיפים הם קבוצות הנבדלות באמצעות בדיקה סרולוגית.
↑  גורמי האלימות (או פקטורי וירולנטיות), הם המרכיבים המקנים לחיידק יכולת לגרום נזק למארח.
פרח העטלף

| פרח העטלף |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
סדרה:: טמוסאים
משפחה:: טמוסיים
סוג:: Tacca
מין:: פרח העטלף
שם מדעי
 Tacca chantrieri ‏André, 1901

פרח העטלף (שם מדעי: Tacca chantrieri) הוא צמח ממשפחת הטמוסיים, אחד מסוגי פרחי הטאקה. מקורו של הפרח באזורים טרופיים כגון דרום אמריקה, אפריקה, אוסטרליה, דרום מזרח אסיה ואיי אוקיינוסים שונים. צבעו חום כהה - סגול - בורדו, צורתו דמוית עטלף, ומעלי הכותרת שלו יוצאים פתילים דמויי שפם. לצמח שלושה זנים, שקיבלו את שמם על פי מראם: פרח העטלף, שפם חתול ולשון השטן.
מורפולוגיה

פרח העטלף שייך למשפחת הטמוסיים מסוג הטאקה. הפרח ידוע בעיקר בזכות צורת התפרחת הייחודית שלו וצבעה. הוא פרח רב שנתי עשבוני הפריחה היא פעמיים-שלוש בשנה הצמח דק בעל גבעולים ארוכים הצמח יכול להגיע לגובה שבין 80–110 סנטימטרים צבע עליי כותרת שלו נע בין חום סגול ובורדו או בזן מסוים גם לבן. יש לו בסיסי עלים עם פטוטורות ארוכות באורכים של 10–30 סנטימטרים ו-20–50 סנטימטרים הוא בנוי ממעין ארבעה עלי כותרת גודלים שבתוכן ממוקמים עד 18 פרחונים. פרח העטלף רגיש לקור וזקוק ללחות גבוהה.
רבייה

פרח העטלף מתרבה באמצעות זרעים וקני שורש. פרח העטלף מאובק על ידי מגוון חרקים הניזונים משפע האבקה שבפרחים. הפרחים אינם מייצרים צוף.
תפוצה

מקורו של פרח העטלף בדרום מזרח אסיה בפרובינציות סיניות, הודו, בנגלדש, תאילנד, לאוס, סרי לנקה ועוד, באזור עם לחות גבוהה ואדמה לחה. הפרח גדל ביערות לאורך נהרות בגובה 200–1500 מטר מעל פני הקרקע. הוא מעדיף מקומות לחים מקומות חצי מוצלים עם טמפרטורות גבוהות.
בתרבות

בתרבות המערב הפרח נתפס כמאיים ואפל. בתרבות הסינית, ובכלל בתרבות מזרח הרחוק, עטלפים נתפסים כסימן למזל טוב ולכן גם הפרח.
גידול

פרח העטלף הנמכר כצמח בית הגדל בעציץ, הצמח דורש תנאי חום ולחות כגון מעט הצללה. בתוך הבית, יש לגדל אותו במקום מאוורר מואר, אך לא מאור ישיר. בחוץ, הוא צומח במקום מוצל. הפרח זקוק לאדמה לחה. בארץ ישראל הוא גדל לראשונה בחממה טרופית.
שימושים

שורש הפרח עשיר בעמילן. טעמו מריר ודומה במקצת לתפוח אדמה. בפולינזיה נהוג לאכול אותו. ניתן להפיק קארי מעלי הפרח. שורש הצמח משמש לרפואה התאית המסורתית.
מחלות

פרח העטלף עמיד למחלות. קרדית העכביש עלולה לפגוע בו.
פלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה

הפלישה לגרמניה הנאצית נערכה בידי בעלות הברית המערביות בהנהגת ארצות הברית ובריטניה בחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, וסיימה את הלחימה בחזית המערבית באותה מלחמה. הפלישה החלה עם חציית נהר הריין בידי בעלות הברית ב-22 במרץ 1945, ובמהלכה שטפו בעלות הברית את כל מערב גרמניה מהים הבלטי בצפון ועד אוסטריה בדרום. במקביל כבשו הכוחות הסובייטיים את מזרח הארץ, וב-8 במאי של אותה שנה נכנעה גרמניה.
רקע

ב-6 ביוני 1944 יצאו בעלות הברית המערביות לפלישה הימית הגדולה בהיסטוריה, כש-156,000 חיילים אמריקנים, בריטים צרפתים וקנדים נחתו על חופי צרפת הכבושה בידי גרמניה הנאצית. במהלך השבועות הבאים הנחיתו בעלות הברית כוחות גדולים בנורמנדי, ופתחו בתנועה איטית אך מתמדת אל תוך צרפת, נוכח התנגדותם העיקשת של הכוחות הגרמנים. המערכה על חצי האי נורמנדי, שבאה בעקבות הפלישה, ארכה כחודשיים וחצי. הכוחות הבריטים-קנדים התקדמו באטיות מזרחה, בעוד האמריקנים מתקדמים מערבה. לקראת סוף יולי פתחו האמריקנים במבצע קוברה, ופרצו מחבל נורמנדי אל ברטאן. ב-6 באוגוסט הושלם כיבוש העיר קן בידי הבריטים. לקראת אמצע אוגוסט נלחמו בעלות הברית בגרמנים במסגרת קרב פאלז, באזור שזכה לכינוי כיס פאלז. הגרמנים נלכדו בין הכוחות האמריקניים, שהתקדמו לכיוון צפון-מזרח, לבין הכוחות הבריטיים-קנדיים, שהתקדמו דרומה, וספגו כ-60 אלף אבדות במהלך חיסול הכיס. במקביל, פתחו האמריקנים במבצע דרגון, אשר במסגרתו נחתו כוחות נוספים בדרומה של צרפת והתקדמו אל אלזס. ב-19 באוגוסט פתחה המחתרת הצרפתית בהתקוממות, וב-25 באוגוסט נכנע המושל הצבאי של פריז דיטריך פון קולטיץ.
בספטמבר חדרו בעלות הברית לבלגיה, אולם נכשלו במבצע מרקט גארדן בהולנד. במהלך החודשים אוקטובר-נובמבר כבשו בעלות הברית את לורן, אלזס והולנד. הגרמנים הקימו את כיס קולמר באלזס והחזיקו בו בעקשנות. ב-16 בדצמבר יצאו הגרמנים למתקפת הנגד האחרונה שלהם. שלוש ארמיות גרמניות הופיעו בארדנים ויצאו למתקפה על הכוחות הדלילים באזור זה. עד 24 בדצמבר, הגרמנים הגיעו למרחק 100 קילומטרים מהקו ההתחלה שלהם, וקילומטרים ספורים מנהר המאז, ויצרו בליטה בקווי האמריקאים, אך זו הייתה סוף ההתקדמות שלהם. למרבית יחידות השריון הגרמני אזל הדלק, והן נכתשו באש מטוסי הקרב של בעלות הברית שניצלו את ההפוגה ממזג האוויר הקשה. ב-26 בדצמבר איבדו הגרמנים את היוזמה, ובעלות הברית עברו להתקפה. לקראת סוף ינואר 1945 כבר כבשו האמריקנים את כל מה שאיבדו. במקביל למתקפה בארדנים, יצאו הגרמנים למבצע נורדווינד כנגד העמדות האמריקניות-צרפתיות באלזס. גם מתקפה זו נכשלה, וב-20 בינואר החלו כוחות צרפתיים בטיהור כיס קולמר. כעת תכננו בעלות הברית לחצות את הנהר ריין ולאחר מכן לפלוש לשטח גרמניה עצמה.
הצדדים הלוחמים > בעלות הברית

גנרל דווייט אייזנהאואר היה ראש המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית (SHAEF), שהייתה אחראית לניהול המבצעים של כל הכוחות האנגלו-אמריקאיים בצפון-מערב אירופה. ראש המטה שלו היה הגנרל וולטר בדל-סמית האמריקאי, וסגנו היה מרשל האווירייה סר ארתור טדר הבריטי. תחת פיקודו של אייזנהאואר עמדו שלוש קבוצות ארמיות:
בריטניה קבוצת הארמיות ה-21 בפיקודו של פילדמרשל ברנרד מונטגומרי, כללה את הארמייה הבריטית השנייה בפיקוד לוטננט גנרל מיילס דמפסי, ואת הארמייה הקנדית הראשונה בפיקודו של לוטננט גנרל הארי קריראר, וכן דיוויזיה פולנית משוריינת. במהלך הקרב על הבליטה העביר אייזנאואר תחת פיקוד מונטגומרי גם את הארמייה האמריקאית התשיעית בפיקוד ויליאם סימפסון.
ארצות הברית קבוצת הארמיות ה-12 בפיקודו של לוטננט גנרל עומר בראדלי, כללה את הארמייה האמריקאית הראשונה בפיקוד קורטני הודג'ס ואת הארמייה האמריקאית השלישית בפיקוד ג'ורג' פטון. בפברואר 1945 צורפה אל הקבוצה גם הארמייה האמריקאית ה-15 בפיקוד לאונרד ג'רואו.
ארצות הברית קבוצת הארמיות השישית בפיקוד גנרל ג'ייקוב דיוורס, כללה את הארמייה האמריקאית השביעית בפיקודו של אלכסנדר פאץ' ואת הארמייה הצרפתית הראשונה בפיקודו של ז'נרל דה ארמייה ז'אן דה לאטר דה טסיני. הארמייה הצרפתית כללה את הקורפוסים ה-1 וה-2 וכן את הקורפוס האמריקני ה-21 בפיקודו של פרנק מילבורן.
המערך האווירי של אייזנהאואר כלל את הארמייה המוטסת הראשונה (הוקמה ב-2 באוגוסט 1944) בפיקודו של לוטננט גנרל לואיס בררטון, שכללה את הקורפוס המוטס הבריטי ה-1 בפיקודו של לוטננט גנרל פרדריק בראונינג, אשר כלל את הדיוויזיות המוטסות ה-1 וה-6 הבריטיות, והקורפוס המוטס ה-18 האמריקאי בפיקודו של מייג'ור גנרל מת'יו רידג'וויי. הקורפוס כלל את דיוויזיות העילית המוטסות ה-82 וה-101 האמריקאיות. באביב 1945 נוספו עוד שתי דיוויזיות אמריקאיות, ואילו הדיוויזיה הבריטית הראשונה הוצאה מן המערך הקרבי לאחר הקרב על ארנהם.
הצדדים הלוחמים > הגרמנים

חרף העובדה שהיה ברור שהמלחמה אבודה, הגרמנים התעקשו להילחם עד הסוף המר. במהלך הפלישה לנורמנדי והמנוסה מזרחה, ספגו הגרמנים אבדות כבדות. שישים דיוויזיות אבדו 265,000 חיילים נהרגו או נפצעו ו-350,000 נשבו. כמעט כל הציוד של הצבא הגרמני במערב ננטש או נהרס. עם זאת, לגרמניה עצמה עוד טרם הגיעו בעלות הברית, והגרמנים עוד יכלו להעמיד באזור מיליון אנשים בחזית המערב.
הפיקוד העליון על הצבא הגרמני היה בידי של היטלר מאז 1941. הפיקוד בזירה המערבית היה נתון בידיו של האוברבפסלהאבר ווסט (המפקד העליון במערב). עד 11 במרץ החזיק בתפקיד גרד פון רונדשטט, אשר הוחלף בידי אלברט קסלרינג. כמו בעלות הברית, גם הכוחות הגרמניים במערב רוכזו בשלוש קבוצות ארמיות:
קבוצת ארמיות B בפיקוד גנרל-פלדמרשל ולטר מודל, כללה את ארמיית הפאנצר החמישית בפיקודו של גנרל-אוברסט יוזף הרפה, הארמייה השביעית אשר הייתה תחת פיקוד הנס פלבר, אשר הוחלף ב-25 במרץ בהנס פון אובסטפלדר, והארמייה ה-15 בפיקוד גנרל חיל הרגלים גוסטב-אדולף פון צנגן. בתחילה כללה הקבוצה גם את ארמיית הפאנצר אס אס השישית בפיקודו של אוברסט-גרופנפיהרר יוזף דיטריך, אולם היא הועברה לחזית המזרחית בינואר 1945.
קבוצת ארמיות G הייתה בתחילת המערכה תחת פיקוד אוברסט-גרופנפיהרר פאול האוסר, אשר ב-4 באפריל הוחלף בגנרל חיל הרגלים פרידריך שולץ. הקבוצה כללה את הארמייה הראשונה שהייתה בתחילה תחת פיקוד הרמן פוירטש אשר הוחלף ב-4 במאי בידי רודולף קוך-ארפאך, ואת הארמייה ה-19 אשר פיקדו עליה בזה אחר זה: זיגפריד רספ, הרמן פוירטש, הנס פון אובסטפלדר ואריך ברנדנברגר.
קבוצת ארמיות H הייתה בתחילה תחת פיקוד גנרל-אוברסט יוהנס בלסקוביץ, אשר הוחלף ב-15 באפריל בידי גנרל-פלדמרשל ארנסט בוש. הקבוצה כללה את הארמייה ה-25 אשר עליה פיקדו בזה אחר זה: גינתר בלומנטריט, יוהנס בלסקוביץ ופיליפ קלפל. ואת ארמיית הצנחנים הראשונה שעליה פיקדו: אלפרד שלם, גינתר בלומנטריט, קורט שטודנט ואריך שטראובה.
כיבוש הריין

אייזנהאואר החליט להמתין עם חציית הריין עד מאי, משום שסבר שפני הנהר עתידים להישאר גבוהים ביותר עד אז. מתקפת הארדנים גרמה לאייזנהאואר להפריז ביכולתם של הגרמנים, שכוחותיהם היו כעת משותקים למחצה מחמת המחסור בדלק ותחמושת. תוכניתו של אייזנהאואר הייתה לחסל את הצבא הגרמני מערבית לריין, ורק לאחר מכן לחצות את הנהר ולהתקדם משם לעבר חבל הרוהר והסאר. התוכנית עוררה התנגדות במטכ"ל הבריטי, שחשש כי לבעלות הברית אין מספיק עליונות קרקעית כדי לבצע שתי התקפות נרחבות לתוך גרמניה. הבריטים ביקשו לכנס פגישה של ראשי המטות המשולבים כדי לדון בתוכנית. בפגישה שנערכה במלטה בסוף חודש ינואר, איים יושב ראש המטות המשולבים ג'ורג' מרשל בהתפטרות באם הבריטים לא יתיישרו עם התוכנית האמריקנית.
ב-8 בפברואר תקפה הארמייה הקנדית הראשונה בפיקודו של הארי קריראר פרצה את החומה המערבית והחלה בהתקדמות אל הריין. ב-9 בפברואר הצליחה הארמייה האמריקאית הראשונה בפיקוד קורטני הודג'ס לכבוש את סכר שוומנאול על הנהר רור ולסיים את הקרב על יער הירטגן, אך הגרמנים הספיקו לפתוח את שערי הסכר ולהציף את עמק הרוהר, וכתוצאה מכך נדחתה חציית הנהר. בו ביום סיימה קבוצת הארמיות השישית של ג'ייקוב דיוורס את חיסול כיס קולמר, וכעת עמדה על הריין מהגבול השווייצרי עד שטרסבורג. אייזנהאואר הורה לעומר בראדלי לבלום את המתקפה של הודג'ס, כדי לתת עדיפות באספקה למתקפה של קבוצת הארמיות ה-21 האנגלו-קנדית. ב-22 בפברואר הגיעו הכוחות הקנדים אל הריין, וב-23 בפברואר חצתה הארמייה האמריקאית התשיעית בפיקוד ויליאם סימפסון את הרוהר וחברה על הריין לשאר קבוצת הארמיות ה-21. בליל ה-24 בפברואר פרצה הארמייה האמריקאית הראשונה את החומה המערבית והגיעה אל הריין. ב-1 במרץ כבשה הארמייה האמריקאית השלישית בפיקוד ג'ורג' פטון את טריר. ב-7 במרץ גילו כוחות מהדיוויזיה המשוריינת האמריקאית ה-9 בפיקודו של ג'ון לאונרד, כי למרות הניסיונות לפוצץ אותו בידי הגרמנים (בין היתר באמצעות V-2), גשר לודנדורף על הריין באזור רמאגן עדיין עומד על תלו. הגשר אפשר לבעלות הברית לחצות את הריין אל תוך גרמניה עצמה במהירות. בעיני בעלות הברית, מאורע זה כונה "הנס של רמאגן". אייזנהאואר אמר על הגשר כי "הוא שווה את משקלו בזהב". שלט גדול נתלה על אחד ממגדלי האבן ונכתב בו "חצה את נהר הריין ברגליים יבשות באדיבות הדיוויזיה המשוריינת ה-9". היטלר זעם על המחדל שאפשר את לכידת הגשר, דן להורג חמישה קצינים והחליף את רונדשטט בקסלרינג בתפקיד המפקד העליון במערב. ב-15 במרץ התמוטט הגשר לפתע, אך עד אז כבר הפעילו האמריקנים על הנהר מספר גשרים צפים, וראש גשר מעבר לו. עוד לפני כן ב-10 במרץ, הגיעה אל הריין העוצבה האחרונה של בעלות הברית: הארמייה הבריטית השנייה בפיקוד מיילס דמפסי.
סופו של הרייך

ב-1 במאי הודיע הרדיו הגרמני על מותו של הפיהרר שהתאבד יום קודם לכן עם אשתו אווה בראון ביום חתונתם. היטלר מינה את בצוואתו את האדמירל קרל דניץ, מפקד הצוללות, ליורשו כנשיא המדינה, ואת יוזף גבלס לקנצלר גרמניה. ממשלה זו זכתה לכינוי "ממשלת פלנסבורג". הפעולות הראשונות של הממשלה היו דאגה לכך שחיילי הוורמאכט יסורו למשמעתה ודאגה לכך שחיילים רבים ככל האפשר ייכנעו לארצות הברית ולבריטניה ולא לסובייטים. לצורך כך ניהלה הממשלה ניסיונות הידברות עם בעלות הברית על כניעה למרות שהיה ברור שהן לא יוותרו על כניעה ללא תנאי, כדי להרוויח זמן שיאפשר לחיילים לנוע מערבה. לטענת לוץ שוורין פון קרוזיק, הממשלה הוציאה הוראות שלא להפעיל את תוכנית וורוולף לביצוע פעולות גרילה לאחר כניעת גרמניה. כמו כן הוציאה הממשלה הוראות שלא להפעיל את מדיניות האדמה החרוכה של היטלר להרס מתקני התעשייה והתחבורה בכל האזורים העומדים ליפול בידי כוחות בעלות הברית ("צו נרון").
ב־3 במאי הגיע האדמירל הנס-גאורג פון פרידבורג למפקדתו של מונטגומרי בצפון-מערב גרמניה ליד לינבורג. הגרמנים ביקשו ממונטגומרי שיקבל את כניעת הכוחות הגרמניים הנסוגים מפני הסובייטים, אולם מונטגומרי סירב לדון בגורל הכוחות הנמצאים בחזית הסובייטית, ודרש את כניעת הכוחות שנמצאים בחזית שלו. לבסוף, אחרי שפון פרידבורג חזר למפקדה הגרמנית וקיבל אישור הוא שב למפקדתו של מונטגומרי, שם חתם ב-4 במאי בשעה 18:30 על כניעה ללא תנאי של הכוחות הגרמניים בהולנד, בצפון-מערב גרמניה ובדנמרק, החל מה־5 במאי בשעה 08:00 (לפי שעון הקיץ הבריטי). ב-7 במאי 1945 חתם הגנרל אלפרד יודל, מפקד המבצעים בפיקוד העליון הגרמני, על כתב הכניעה של הצבא הגרמני במטהו של אייזנהאואר בריימס. לפי דרישת הסובייטים חתם למחרת וילהלם קייטל, מפקד ה-OKW, יחד עם עוד שני בכירים בוורמאכט על כתב כניעה נוסף בברלין.
אולם לאחר החתימה התברר שהסובייטים, שחששו שהגרמנים יצליחו להפסיק את הלחימה רק בחזית המערבית, לא היו מרוצים מנוסח ההסכם, ומכך שהוא נחתם במפקדה של אייזנהאואר. לכן הם דרשו חתימה נוספת על נוסח מתוקן, בברלין. הסתייגותם הגיעה רק אחרי שנחתם כתב הכניעה, אולם הם לא ויתרו, וב-8 במאי, מעט לפני חצות, נחתם כתב כניעה שני, בברלין, הכבושה על ידי הצבא האדום. מהצד הגרמני כתב הכניעה נחתם על ידי וילהלם קייטל, פון פרידבורג (כנציג קריגסמרינה) וגנרל הנס-יורגן שטומפף כנציג לופטוואפה. בשם מפקדת בעלות הברית באירופה חתמו: מרשל האוויר הבריטי ארתור טדר, הגנרל האמריקאי קארל ספאץ, ומפקד הארמייה הצרפתית הראשונה ז'אן דה לאטר דה טסיני. בשם הפיקוד הסובייטי חתמו מרשל גאורגי ז'וקוב וגנרל וסילי סוקולובסקי.
למרות הכניעה, התנהל עוד קרב גדול אחד באירופה – הקרב על פראג. קרב נוסף, קטן בהיקפו, שהתקיים לאחר הכניעה הוא ההתקוממות הגאורגית בטסל. לאחר הכניעה המשיך דניץ לקיים ממשלה גרמנית בפלנסבורג, שלא הוכרה על ידי בעלות הברית, ולמעשה שלטה רק על תחום מושבה. ב-23 במאי נעצרו דניץ ואנשי ממשלתו, ובכך בא הקץ סופית על "רייך אלף השנים" שחזה היטלר, 12 שנים בלבד לאחר הקמתו.
לקריאה נוספת

מקס הסטינגס, ארמגדון, הקרב על גרמניה 1945-1944, הוצאת דביר, 2007.
מרטין בלומנסון, פאטון - האיש והאגדה, הוצאת מערכות, 1989.
ג'יימס גבין, קדימה לברלין, הוצאת מערכות, 1981.
אנטוני ביוור, מלחמת העולם השנייה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2014.
אנדרו רוברטס, סערת המלחמה, הוצאת דביר, 2011.
מקס הייסטינגס, נפתחו שערי הגיהנום, הוצאת מודן, 2015.
ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר, מלחמת העולם השנייה, הוצאת משרד הביטחון (מערכות), 1987.
וינסטון צ'רצ'יל, מלחמת העולם השנייה (6 כרכים), הוצאת עם הספר, 1957.
פיטר יאנג, מלחמת העולם, 1939 - 1945, הוצאת מערכות, 1969.