מבוא לאהבה
עלילה > סמסטר א'

הספר פותח בתמי, המבקשת מעמי לקחת את הילה לאוניברסיטת תל אביב, משום שתמי חולה בשפעת ורבה עם אמא שלה. לעמי נותרה שעה ורבע עד תחילת ההוראה באוניברסיטה, ולא היה לו די זמן כדי להגיע מביתו ברחוב ברודצקי אל אימו בבת ים ולחזור לאוניברסיטה. הוא טלפן לאימו, וביקש ממנה להגיע לבניין גילמן באוניברסיטה כדי לקחת ממנו את הילה לפני תחילת השיעור.
במעלית לכיתה, תפסה הילה את קצה שמלתה של שרי והחלה ללעוס אותה, משום שכאבו לה השיניים, ותמי לא רצתה לתת לה מוצץ. עמי לא זיהה את שרי, שלמדה אצלו והחסירה שיעורים, אבל היא ביקשה ממנו לאשר לה לחזור לשיעורים. הוא ענה שהסמינר מלא וחצי סמסטר כבר עבר. אימו הגיעה באיחור, לקחה ממנו את הילה שאחזה בשמלת שרי, שרי חמקה לכיתה, ועמי הדייקן נכנס באיחור של 12 דקות. הוא החל את השיעור בשאלה אם יש קשר בין המגיד ממזריטש ובין הפילוסוף הדני סרן קירקגור. אדווה השיבה ראשונה שיש קשר. עמי שאל אותה מה כתב על זה מיכלסון בביבליוגרפיה שנתן לקרוא. אדווה ענתה שגם מיכלסון אמר שיש קשר, ועמי שאל אותה מה היא חושבת. אדווה ענתה שלדעתה יש קשר, ועמי שאל מדוע. היא ענתה ששניהם מכירים בקיומו של האין, אך עמי שאל אם הקשר ביניהם הוא למראית עין. אריאל התערב וטען שהשאלה מכשילה, משום שעמי ביקש לקרוא את מיכלסון, וכך כתב מיכלסון. עמי ענה שביקש לנתח את מיכלסון, ונזכר בעבודת אריאל שהייתה מונחת על שולחנו. הוא הקריא קטע מהעבודה, שלפיו פיספס מיכלסון הבדל בין המגיד ובין קירקגור, ושאל את אריאל מהו ההבדל. אריאל הושיט את ידו וענה שהוא צריך לקרוא את העבודה, אבל עמי מחק באיקס את הציון 95 שהיה עליה, הציון הכי גבוה שעמי נתן, הציג לכיתה את הציון המחוק, ואריאל כעס. לאחר מכן חזר עמי על שאלתו מה ההבדל בין השניים, והפעם שרי ענתה שקירקגור הסתמך על ניסיונו האישי, בעוד שהמגיד הסתמך על ניסיון אחרים, ובקיום האין בעיקר על ספר איוב. עמי התבלבל מתשובתה המושלמת, ועבר לדבר על פוליטיקה, על כלכלה ואפילו על טלוויזיה עד סוף השיעור.
כשהסתיים השיעור, המתינה לו שרי במסדרון וביקשה לדבר עימו. לפניהם הלך אריאל כשעיניו נעוצות ברצפה במסדרון החשוך, ועמי שאל אותה מה הבעיה של אריאל. שרי ענתה שאריאל אינו רואה טוב בחושך, ועמי שאל אם היא מכירה את אריאל. היא ענתה ברתיעה שלמדה איתו כמה קורסים, ועמי הבין את רתיעתה אחרי התנהגות אריאל בכיתה. הוא שאל אותה לשמה המלא, ואחרי שענתה – נזכר שמחק אותה מרשימת תלמידיו אחרי שלוש היעדרויות והודיע למזכירות. שרי ענתה שהייתה מוכרחה לנסוע, משום שהיא עובדת בעסק של אביה, הוא חלה והיא נסעה במקומו לטפל בהתחייבויות. הוא הכניסה לחדרו, ושאל על שש היעדרויותיה מתוך 14 פגישות. היא טענה שעד שלוש פגישות מותר לה להחסיר, ועל שלוש האחרות תוכל להביא אישור על מחלת אביה. בהמשך הציעה להגיש תוך ארבעה שבועות את העבודה על המגיד ועל קירקגור, ואמרה שהיא רוצה לעשות אצלו גם את התזה שלה. הוא הסכים שתגיש את עבודתה כפי שהציעה, היא הודתה לו בלחיצת יד חמימה, ואמרה לו שהוא לא יודע כמה הוא עזר לה, משום שחייה מסובכים.
לאחר מכן פגש עמי את שפרה במזכירות בית הספר, כשחיפשה מבחן בשעה מאוחרת, אבל טללית שמרה את הבחינות במקום בטוח. שפרה אמרה לעמי שאריאל דיבר איתה, וביקשה להחזיר את הציון המחוק. עמי ענה שאריאל הגיש עבודה שכתב מישהו אחר, ושפרה השיבה שוועדת המשמעת לא תקבל את טיעוניו. עמי הציע שאריאל יקרא שוב את העבודה, וייבחן אצלו בעל פה. גם לכך סירבה שפרה, וענתה שציוני אריאל טובים. עמי טען שאינו יודע איך השיג אריאל את ציוניו, ושפרה ענתה שהצליח בבחינות. מאריאל הם עברו לדבר על אביו, על תרומותיו למדעי הרוח, ועל הבניין שנבנה על שמו בחצר, אבל עמי נותר בדעתו שהוא רוצה לדעת מה אריאל יודע לפני שיקבל ממנו ציון. לאחר מכן יצא עמי לרוץ, ושמע אזעקה של מכונית. זו הייתה מכוניתו שנשרפה.
בחצות התקשר מוריס מבריסל לשפרה, אמר לה שאריאל טלפן אליו, ואמר לפי הספר שיש אצלה מורה אנטישמי שעושה לאריאל בעיות. שפרה הכירה את הרקע של אריאל, משום שישב אצלה נסער יותר מדי פעמים. היא קיבלה ממוריס את תיקו הרפואי של אריאל, ועברה עליו עם חבר, פרופסור לפסיכיאטריה. בתיק היו מרשמי ריטלין, ניסיון התאבדות, תקיפת מורה בבריסל כשאריאל היה בן 12, דקירת סטודנטית במזלג באוניברסיטת מונפלייה, הצתת מעבדה באותה אוניברסיטה לאחר שנה, אשפוז בבית החולים פיטייה סלפטרייר בפריז, והתפרעות במשרד של אביו. הפסיכיאטר אמר לשפרה שאריאל מאבד את עשתונותיו כשהוא מרגיש שהוא מותקף, ואמר שאריאל צריך לחיות בסביבה אוהדת אצל הוריו, אבל הוריו לא רצו אותו.
עמי פגש שוב את שרי בקפטריה בתור לקופה, והתיישב איתה באזור הסגל בלבד. היא הראתה לו ראשי פרקים (אנ') של עבודתה, שכתבה בכתב ידה. הוא שאל מדוע לא השתמשה במחשב, והיא ענתה שהיא בנסיעות ואין לה מקום למחשב בתיקה המלא ספרים. הוא שאל מהי עבודתה, והיא ענתה "סחר בין-לאומי". הוא שאל מדוע היא רוצה להחליף את עבודתה, והיא ענתה שאיננה יכולה כל הזמן לעבוד עבור אביה, להכין את פגישותיו, להעביר מסמכים ולהיפגש עם אנשים לכל מיני בירורים. עמי שאל אם היא יכולה להיות עצמאית, והיא ענתה שאבא כל כך ידוע בתחום שלו וכל כך בולט, שהיא תמיד תהיה הבת שלו. עמי עבר לדבר עם שרי על התזה שלה, אבל מבטה היה נעוץ בכוס קפה רותח שהתהפכה עליו מהמחיצה שמאחוריו. שרי חטפה בקבוק מים מינרליים משולחן סמוך ושפכה אותם על עמי. היא הסירה את משקפיו בעדינות, ניקתה אותם, ועם ממחטת נייר נוספת ששלפה מנרתיק עור מהודר, מחתה את קרחתו, את מצחו ואת פניו. שיעורה התחיל, והיא שכחה על השולחן את קופסת הממחטות, שהיה כתוב עליה באותיות זהב HOTEL GEORGE V – PARIS.
שבועיים לאחר מכן, בסיום שיעור נוסף של עמי, שבו שוב התווכח אריאל עם עמי על העבודה שהגיש, שוב המתינה שרי לעמי באותו מקום במסדרון, ושאלה אם יש לו זמן בשבילה. הם הלכו שוב לחדרו, אבל הוא לא הצליח להכניס את המפתח למנעול. שרי הציעה את עזרתה, ושלפה בציפורניה במיומנות סיכה מחור המנעול. היא אמרה לו שסיכה איננה מגיעה סתם לתוך המנעול שלו, כפי שקפה אינו נשפך מעצמו, ומכוניתו לא נשרפה בלי סיבה. הם עברו לדבר על אריאל, ושרי אמרה לו שאריאל הרבה יותר מסוכן ממה שעמי יודע. הוא שאל אם היא מכירה אותו, היא ענתה "כן" והשתתקה. הוא שאל אותה אם ראתה אותו שופך את הקפה עליו. היא השתהתה לשבריר שנייה ואמרה "לא", אך הוא זיהה את השקר שלה. הוא אמר לה שייגש למשטרה, והיא ענתה כמו בת מאה שאין לו הוכחה, וזה יסתיים בכלום. הם עברו לדבר על התזה שלה, שעסקה בנפוליאון בונפרטה, והיא הסבירה שעם קצת רע אפשר להשיג הרבה טוב. הוא שאל לגילה, היא ענתה "28", הוא שאל כמה רע כבר ראתה, והיא ענתה: "בוא לא נדבר על זה". היא חזרה על בקשתה שיהיה המנחה שלה, הוא בכוונה סירב, והיא נימקה שהספר שכתב על הפילוסופיה של האין מתאים לאופן שבו היא תופסת את נפוליאון. עמי אישר לה את התזה ואת ההנחיה. היא שאלה על תיבה שחורה בחדר, שבה היה הסקסופון של עמי, אחרי שתמי ביקשה מעמי לא לנגן בבית, וביקשה ממנו לנגן לה. הוא ניגן לה את Take Five של דייב ברובק, והיא ביקשה שינגן עוד. הוא ניגן את Body and Soul של קולמן הוקינס, ראה ששרי נעה על הכיסא בחושניות כבושה, ופיספס שני תווים. היא אמרה לו שהיה רגע שזייף, הם דיברו על טעויותיהם, עמי חש שאיבד אינטימיות ששררה ביניהם, ואמר שיהיה המנחה שלה בכל מקרה אם תרצה. היא ענתה שהיא יודעת, הוא התפלא על ביטחונה, שאותו הפגינה מהרגע הראשון שנתקלה בו במעלית, ונטל את ידה בין שתי ידיו לפרידה, אבל היא זרמה אל בין זרועותיו. הם התנשקו, אבל החלון הפריע לה. הוא כיבה את האור, אבל היא לא נרגעה. הם יצאו למסדרון החשוך, האוניברסיטה הייתה נעולה, ושרי צעקה כשראתה את אריאל מאחורי עמי. הם יצאו דרך חלון ליד הקפטריה, היא לא רצתה להיפרד, ואמרה שהיא מרגישה שאריאל מביט בהם. היא לקחה אותו לג'יפ הלבן שלה, עם תווית המתירה חניה בכל מגרשי האוניברסיטה בכל השעות. הוא שאל אם מישהו במשפחתה מרצה כאן, והיא ענתה שזה הקשרים של אבא. הם עברו בג'יפ על פני אריאל שהמתין בתחנת אוטובוס ליד הבור שבו נבנה הבניין על שם מוריס יאנוביצי, ושרי הסתכלה בראי כשהיא מסננת בחספוס בלתי אופייני לבית דה-לוי: "כמו אוכל נבלות הוא מחכה". עמי אמר לעצמו שהיא נערה ענוגה, ילדה מבוהלת, אישה מנוסה, ואישה שהזעם הופך אותה להמונית ונוקשה.
כשהגיעו לביתו, הם סיכמו להיפגש ביום שישי בלובי של מלון הרמוני בתל אביב מול מלון הילטון, ועמי הכניס את ידיו תחת חולצתה של שרי. היא לחשה שהוא לא מתכוון לעשות את זה במכונית, אמרה שהיא מעדיפה את הפעם הראשונה במקום יותר כיפי, והם קבעו לתשע בבוקר. ביום שישי היא הגיעה מכיוון מלון הילטון עם שיער רטוב, כמו ביום הראשון שראה אותה. הוא שאל אם הייתה בבריכה, והיא ענתה: "בחדר כושר". הוא שאל אם היא באה לכאן הרבה, אחרי שאמרה לו בג'יפ שהיא אוהבת את המקום. לפי הספר, היא נבהלה בתוכה מהשאלה, הזכירה לעצמה שהוא בחור אינטליגנטי ששואל שאלות, וענתה לעמי בקלילות שאביה אוהב לאכול כאן כשהוא גר בהילטון. עמי שאל איפה הוא היום, והיא ענתה: "בפריז". בסיום הארוחה, שעליה שילמה שרי לפני שעמי נכנס, הם נסעו במונית לדירת שרי בדיזנגוף סנטר. הם עשו אהבה, ובסיום אמרה שרי שהיא צריכה כדור. היא לקחה את תיקה, התיישבה על המיטה והוציאה ממנו דברים. הוא ראה צרור דפים מצולמים מסומנים במדגש ושאל אם זה קאנט. היא לקחה ממנו את הדפים. הוא הרים מהסדין כרטיס ביקור, אבל משקפיו היו בכיס הז'קט. על הכרטיס היה כתוב "ספיר" באותיות מעוצבות, והוא שאל אם לחברה שלהם קוראים ספיר. היא חטפה ממנו את הכרטיס, והוא אמר לה שלא יתחרה בהם. הוא עבר להסתכל בחשבון של מלון הרמוני וראה 35 דולר על ארוחת בוקר שהם כמעט לא אכלו. הוא הציע לה לשלם, והיא לא הסכימה. הוא הציע חצי, והיא ענתה שגם זה מיותר במצב שלה. הוא אמר שדווקא במצבה זה חשוב לו, משום שהיא מוקפת באנשים מוצלחים ועשירים. היא ענתה שאולי הם עשירים, אבל יש בו יותר ממה שיש בהם. היא הסבירה שאינטליגנציה מדליקה אותה, ועושר לא עושה לה כלום. לדבריה, כדי לעשות כסף לא צריך להיות חכם גדול. עמי עבר לדבר על עולם האקדמיה, הבהיר לתמי שגם באקדמיה הדברים אינם כפי שהם נראים, ואמר לה שחבל שתיכנס למירוץ העכברים הזה, אבל היא ענתה לו בקול קשה שהיא יודעת להסתדר.
הם המשיכו להיפגש, בילו בדירתה, יצאו לבתי קפה נידחים, ונסעו לטיולים בג'יפ שלה או במכונית שקנה, פורד פיאסטה מהשכרה. הוא סיפר לה על ילדותו בבת ים ועל לימודיו, והיא סיפרה לו על ילדות בסביון, לימודי תיכון בקולג' באנגליה, שירות צבאי כקצינה במפקדת חיל הים בחיפה, וקריירה עסקית מרשימה. על חלק משאלותיו ענתה מייד, אבל עניינים אחרים נותרו בלתי ברורים. עמי ייחס זאת למיעוט ידיעותיו על חיי עשירים. תמי לא חשדה בדבר, משום שהייתה שקועה בלימודי הדוקטורט שלה וחילקה איתו את שעות הטיפול בהילה כמו תורנות שמירה בצבא. היא חזרה למידותיה לפני הלידה, יזמה ארוחות משותפות והנהיגה שגרה חדשה של חיי מין פעם או פעמיים בשבוע, לפני שהלכו לישון.
בכיתה ליוותה שרי את עמי במבטה האוהד, בניגוד לאריאל שהגיע לכל השיעורים, ותמיד ישב בכיסא השלישי בשורה הראשונה, כמו שרטון אפל של משטמה לפי הספר. בתחילת השיעור האחרון של הסמסטר השתבש משהו. אריאל עבר לשורה שבה ישבה שרי, והתיישב לידה. פניו זרחו, ופני שרי היו חיוורים וחמורי סבר. בסוף השיעור היא עברה ליד עמי בפנים קפואות, והם נפגשו במגרש החניה ליד הפקולטה לרפואת שיניים. היא לא איפשרה לו לנשק אותה, אמרה שהגישה במזכירות את העבודה שהייתה צריכה להגיש, והוא חייך מול פנים זרות. עמי שאל מה קרה, והיא ענתה שיש לה בעיות עסקיות. הוא שאל אם זה קשור לאריאל, והיא הכחישה. הם קבעו להיפגש בעוד יומיים בשש בערב, ועמי שאל שוב מה הבעיה. היא ענתה שהיא מקווה שעד מחרתיים זה יסתדר, ועמי לא היה מסוגל לחזור הביתה. הוא נסע לאורך הקמפוס, וראה את אדווה יושבת בתחנת אוטובוס. הוא עצר לידה, אמר לה שבתשע בערב אין יותר אוטובוסים, והסיע אותה לרחוב בלפור בתל אביב, כפי שאמרה לו. הוא פתח בשיחה במהלך הנסיעה, והיא אמרה לו ששיעוריו מאוד מיוחדים. היא סיפרה שהיא עובדת במשרד נסיעות, ואיננה חושבת להתחתן משום שהיא עוברת התנסות מאוד מיוחדת, ואיננה יודעת מה היא חושבת על זה. עמי הביא אותה עד הבית, ואשה הסתכלה בהם מחלון בקומת קרקע. כשעמי חזר למכוניתו, הוא גילה שאדווה שכחה בה את ארנקה עם תעודת הזהות שלה, תעודת סטודנט וכרטיס אשראי. עמי חזר לביתה עם הארנק, ושמע את האשה בדירה אומרת לאדווה: "עמיצור הוא חרא קטן, לא ג'נטלמן". לקח לעמי זמן לזהות את הקול. הוא יצא החוצה, וראה את טללית מציתה סיגריה ופותחת את החלון. דרך החלון הפתוח שמע עמי את דברי טללית שתצטרך לחפש עבודה חדשה אם תדע האוניברסיטה שאדווה גרה איתה. אדווה ענתה שאין שום כלל האוסר עליהן לגור יחד, וטללית ענתה שהאוניברסיטה חוששת שהיא תמסור לאדווה שאלוני בחינות. עמי לא הבין את הקרבה ביניהן, וגם אדווה ענתה שהחוק אינו מתכוון לקרבה כמו שלהן. טללית כעסה שוב, אמרה לאדווה שלא תתן להם לקחת ממנה את אדווה, ואסרה עליה לדבר איתו. אדווה ענתה לה שהיא שתלטנית כמו נהג משאית אלים. עמי חזר לחדר המדרגות, כתב פתק בכתב נשי, חתם משהו בין "נועה" ל"אורנה", שם את הארנק בתיבת הדואר של טללית, שהיה כתוב עליה גם אדווה, ואת הפתק תחב תחת שלט על הדלת שהיה כתוב עליו "אפרים ולובה גליק".
כעבור יומיים חזר עמי למגרש החניה של הפקולטה לרפואת שיניים, חיפש ג'יפ לבן ולא מצא, וחנה ליד גדר הבור של יאנוביצי. לפי הספר, רוחו הייתה קצרה, הוא החל לסדר את הרכב, אסף הר של ממחטות נייר ועוד חפצים כמו שקית במבה של הילה ועט ישן, והשליך אותם החוצה. אחר כך יצא והתרוקן אל יסודות הבניין. שרי איחרה בעשר דקות, ונסעה בצורה תזזיתית. הוא נכנס לג'יפ, והיא נשארה עם ידיה על ההגה כשפיה קפוץ. הוא שאל אותה אם זה כל כך גרוע, והיא ענתה "כן". הוא אמר שזה לא קשור לעסקיה, והיא הודתה בכך. הוא שאל אם זה קשור בבריאות, והיא ענתה בשלילה. הוא ביקש ממנה לומר לו במה מדובר, והיא ענתה שמישהו לוחץ עליה לעשות משהו רע, שיזיק לאדם שהיא אוהבת. הוא שאל "לאביך?" והיא ענתה "לא משנה". אחר כך הבהירה שאם לא תמלא את דרישתו, הוא יגרום לכך שחייה ייהרסו. כל מה שהשיגה וכל תוכניותיה לעתיד – ילכו לאיבוד. שרי הוסיפה ואמרה שבכל אולטימטום יש אפשרות שלישית, אבל היא מחייבת נסיעה. עמי שאל אותה מה עם הבחינות, והיא ענתה שיש לה רק שתיים. היא יכולה לגשת למועד ב' או לחזור על הקורסים כשהכול יירגע. היא אמרה שתתקשר אליו לפעמים לאוניברסיטה, והוא אמר לה שהקו שלו שייך גם לזראי. היא ענתה שתדע מה להגיד. הוא שאל אותה למה המסתורין, והיא ענתה: "אמרתי לך שהחיים שלי מסובכים". היא ביקשה ממנו לנשק אותה ולגעת בה, הם סיימו באקט מיני ונפרדו.
בישיבת המורים סיכמה שפרה את הסמסטר והודיעה על מועמדותה לתפקיד הדקאן. עמי הרהר בשרי, וכשיצא למסדרון ראה את אריאל, ששאל אותו למה הוא ברשימה על לוח המודעות אף על פי שהגיש עבודה. עמי לא ענה, ואריאל הוציא מתיקו מעטפה חומה. הוא נופף בה ואמר לעמי: "יש לי עליך הכול". עמי הבין. מי שלוחץ על שרי הוא אריאל, ולא תעזור לשרי שום הכחשה. האדם שהיא נדרשת לעולל לו משהו רע, הוא עמי עצמו. עמי התפרץ על אריאל במסדרון, אמר לו שיחזיר אותו לגודל הטבעי, אבל זראי אחז בזרועו, גרר אותו אל חדרם ונתן לו לשתות משהו שהימם אותו והותיר אותו מרחף. עמי יצא לרוץ, ראה את אריאל, ראה את טללית ליד מכונית הסובארו הישנה שלה, וראה גם את פנסי מכוניתה של שפרה. כשהגיע לפקולטה לרפואה, פגה השפעת המשקה והוא צנח על ספסל, מסוחרר.
ביום הראשון של חופשת הסמסטר בשבע בבוקר עמדו הפועלים לצקת בטון לתבניות בבור של יאנוביצי, אבל אחד הפועלים הבחין בגופת אריאל בתוך אחת התבניות. בצהריים הגיעו חוקרי משטרה בבגדים אזרחיים אל שפרה, והיא נראתה מבוהלת. אחרי הצהריים אמרה טללית לכולם ששפרה הרוסה ונסעה הביתה. למחרת היום שככה המהומה בבית הספר, פרט לטללית, ואל אריאל לא התייחסו. הוא היה בחור מוזר, ובחורים מוזרים מסוגלים לכול, אפילו להירדם בלילה קר בין יסודות בניין על שם אביהם, ולקפוא שם למוות. אחרי יומיים כתבו העיתונים על מעצר חשוד בהריגתו, ובמהדורת הצהריים של רשת ב' נאמר שמו – דוקטור עמיצור פלדמן.