stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוראבה

ערך זה עוסק בנהר שזורם באוסטריה, סלובקיה וצ'כיה. אם התכוונתם לנהר שזורם בסרביה, ראו .
| --- | --- |

נהר מוראבה בין אוסטריה לסלובקיה, ביישובים הוהנאו אן דר מארך ומורבסקי סווטי יאן
 מידע כללי
 אורך:  388 קילומטרים
 ספיקה ממוצעת:  109 מ"ק לשנייה 
 אגן ניקוז:  26,600 קמ"ר 
 מוצא:  קרליצקי סנייז'ניק, Source of the Morava River 
 גובה מוצא הנהר:  1,380 מ' 
 יובלים:  Krupá, Stará Morava, Vlčí struha, Mlýnský potok, Dražský potok, Panenský potok, Častava, Široký potok, Bušínský potok, Poniklec, Dubový potok, Chromečský náhon, Kamenný potok, Mlýnský náhon, Kudlovický potok, Týnečka, Benkovský potok, Kamenitý potok, Bohdíkovský potok, Rohelnice, Rakovec, Mlýnský potok, Loučka, Postřelmovský potok, Ratíškovický potok, Zlechovský potok, Krumpašský potok, Nivka, Dolní Kotojedka, Nemilanka, Wolfův splávek, Zacharka, Počátecký potok, Průpich, Stará Olšava, Kamenecký potok, Bobrovec, Komňátecký potok, Splavská, Zámecká Morava, Hrabenovský potok, Hamerský náhon, Hostický potok, Kopřivná, Třídvorka, Odrážka, Újezdka, Olšička, Járek, Novodvorský potok, Slavoňovský potok, Věžecký potok, Moravská Sázava, Mírovka, Myjava, Velička, Svodnice, Třebůvka, Romže, Blata, Syrovinka, Haná, Thaya, Okluky, Březnice, Oskava, Trusovický potok, Desná, Branná, Olšava, Bystřice, Moštěnka, Bečva, Dřevnice, Rusava, Mojena, Zaya, Malá Morava, Kotojedka, Pohořelický potok, Okluky, Mlýnský potok, Mlýnský Stream, Cholinka, Vysoký potok, Raškovský potok, Vrbka, Zlatý potok, Radějovka, Weidenbach, Hluboký potok, Rudava, Dlouhá řeka, Salaška, Kopřivák, Malina River, Chvojnica (river), Baťa Canal, Zelený potok, Morávka-náhon, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 שפך:  דנובה 
 מדינות באגן הניקוז:  צ'כיה, סלובקיה, אוסטריה 
 
 
מוראבה (בצ'כית: Morava, בגרמנית: March, בהונגרית: Morva, בפולנית: Morawa) הוא נהר במרכז אירופה, יובל שמאלי של הדנובה. הוא הנהר העיקרי של חבל מורביה ששמו נגזר ממנו.
מוצא המוראבה הוא הרי הסודטים המזרחיים בגובה 1390 מ', על יד הכפר דולני מוראבה, בנפת אוסטי נאד אורליצי, בצפון-מזרח המחוז פרדוביצה, על המדרון הדרומי של ההר קראליצקי סנייז'ניק, קרוב לגבול בין הרפובליקה הצ'כית לפולין. משם הוא פונה דרום-מזרחה, בעיקר בין הרמה הבוהמית-מורבית (במערב) לקרפטים המערביים (במזרח). בעיר אוטרוקוביצה פונה דרומית-מערבית, בגובה 135 מ' מעל מפלס הים.
החלק העילי והאמצעי של המוראבה זורם בשטח צ'כיה, בחבל מורביה, בעוד שהחלק התחתי שלו מהווה גבול בין צ'כיה לסלובקיה ואחר כך יוצר את הגבול בין סלובקיה לאוסטריה.
אורך הנהר הוא 388 ק"מ ושטח אגן הניקוז שלו - 26,600 קמ"ר. הספיקה הממוצעת שלו היא 109–115 מ"ק לשנייה.
הנהר עביר לשיט ב-130 ק"מ האחרונים החל מן העיר הודונין. הוא נשפך לדנובה על יד היישוב הסלובקי דווין עם טירת דווין, כיום חלק מברטיסלבה. יובליו החשובים ביותר הם: בצ'ווה (משמאל), דיה או טאיה (מימין), האנה, מיאבה ורודאבה
מי המוראבה משמשים להשקיה ומפעילים תנחת כוח הידרו-חמשלית.
לאורך המוראבה שוכנות הערים אולומואוץ, הודונין, אוהרסקה הרדישטיה, קרומיירז'יז', הוליץ', הוהנאו אן דר מארך, מארכג, ברטיסלבה (דווין)
השם

ייתכן כי שמו הגרמני של הנהר March (מארך) מתייחס ל"מארק" (מארקה) כלומר "גבול, אזור ספר", אבל מקור יותר סביר של השם "מוראבה" הוא המילה פרוטו-הודו-אירופית "מורי" שמשמעותה "מים" (כמו mare=ים, הלטינית). שם הנהר תועד לראשונה כ"מאראהה" Maraha בשנת 892.
השם מוראבה הוא במקור של השם מוראביה הגדולה, מדינה סלאבית חזקה שהתפשטה בימי הביניים במזרח גרמניה של היום, פולין, צ'כיה וסלובקיה של ימינו ובצפון סרביה.
בהמשך השם אומץ על ידי חבל מוראביה.
היסטוריה

על גדות המוראבה התיישבו בני אדם עוד בתקופה הפרהיסטורית. מעריכים שהכפר שטילפריד בחלק האוסטרי של הנהר יושב כבר לפני 30,000 שנים.
עבודות חקלאות בעמק מוראבה התחילו כבר לפני כ-7000 שנה והיישובים המבוצרים הראשונים נבנו בתקופה הנאוליתית.
החלק התחתי של הנהר, למטה מההתמזגות עם טאיה ביישוב הוהנאו אן דר מארך ועד השפך בדנובה, בלט בקושי לחצות אותו. מבצרי הרומאים, כמו קרנונטום (פטרונל קרנונטום) נבנו רק בגדה הדרומית של דנובה.
לכל המאוחר אחרי התחלת המאה השביעית הסלאבים שבאו מכיוון דנובה, נעו צפונה לאורך המוראבה והתיישבו בסביבתה. כך הנהר מוראבה הפך למרכז החבל מוראביה, שנקרא לפי שמו. לא ברור אם ממלכת סאמו השטרעה לאורך המוראבה בסביבות 623. במאה התשיעית על החלק התחתי של המוראבה קמו מקומות כמו טירת מוראבה במיקולצ'יצה ווליגרד (כיום סטארה מייסטו או אוהרסקהו הראדישטה) שהיו מרכזים של מוראביה הגדולה. ב-1063 באולומואוץ על המוראבה העליונה הוקמה דיוקסיית מוראבה.
מוראבה היווה אחד הגבולות ה"לאומיים" העתיקים ביותר ביבשת אירופה. בסביבות שנת 800 בקטע האוסטרי-סלובקי של המוראבה סימן את הגבול המזרחי של האימפריה הקרולינגית עם החאנות האווארית והחל מהמאה ה-10 ציין את גבולה של המרקה המזרחית (marcha orientalis) או המרקיזות האוסטרית, לימים דוכסות אוסטריה, חלק מהאימפריה הרומית הקדושה עם ממלכת הונגריה. החל מ-1526 (השתלטות ההבסבורגים על חלק מהונגריה) ועד 1918, שנת פירוקה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, המוראבה היוותה גבול פנימי של הקיסרות ההבסבורגית. עד 1806 הייתה גם גבול חיצוני של האימפריה הרומית קדושה.
בנוסף לגשר מאבן שנבנה ב-1771, במרחק שני קילומטר משם החל מ-1848 גשר חדש עם מסילת ברזל איפשר חציית המוראבה מווינה ועד לברטיסלבה.
משם התחילה בניית פסי הברזל בכל סלובקיה.
בשנים 1918–1939 קטע מהמוראבה היווה גבול בין צ'כוסלובקיה לאוסטריה ובשנים 1939–1945 גבול בין מדינת הלוויין של סלובקיה לגרמניה הנאצית. בשנים 1945–1989 הוא היה חלק ממסך הברזל. הקומוניסטים הצ'כוסלובקים פוצצו את גשר האבן ב-1947. מי שהניסה אחר כך להימלט מצ'כוסלובקיה לאוסטריה דרך המוראבה לקח על עצמו סיכון להיהרג מירי שומרי הגבול הצ'כוסלובקים.
אחרי הסרת המסך הברזל ב-1989 באופוריה ההתחלתית נבנו הרבה גשרים זמניים מעל המוראבה. בשלהי שנות ה-1990 הופעלה מעבורת בין אנגרן לזהורסקה וס.
ביולי 1997 אגן המוראבה (במיוחד בצפון-מזרח) הוכה בגשמי זלעפות שנמשכו ימים רבים וגרמו לשיטפונות קטסטרופליים במרכז אירופה, לרבות באגן האודר בפולין ובגרמניה. ברפובליקה הצ'כית 49 בני אדם קיפחו את חייהם, מעל 250 כפרים היו צריכים להפתנות והנזק הכללי למדינה נמדד ב-63 מיליארד כתרים צ'כיים.
בסוף דצמבר 2007 כתוצאה מהסכם שנגן בוטלו בקורות הגבולות בין סלובקיה לאוסטריה במפגש בין המוראבה לדנובה.
ב-25 בספטמבר 2011 נחנך גשר להולכי רגל ולרוכבי אופניים מעל מוראבה בין טירת הוף לדווינסקה נובה וס. הגשר נועד לעודד את תיירות האופניים משני צדי הנהר, נפתח לתחבורה ב-9 באוגוסט 2012. בספטמבר
2012 נפתח תחת השם "גשר החירות" לאופניים. הוא נבנה במקום הגשר של מריה תרזיה שנבנה ב-1771 ושנהרס כעבור מאה שנה על ידי גושי קרח.
ב-2019 הכפר הצ'כי מיקולצ'יצה חובר בגשר להולכי רגל מעל מוראבה עם הכפר הסלובקי השכן קולצ'אני.
בשטילפריד שלדי משפחה מהמאה התשיעית לפנה"ס באתר מתקופת התרבות אורנפילד
תיאור אלגורי של מוראבה בשלוס הוף באוסטריה
שיטפונות 1997 באוהרסקה הרדישטה
מסלול הנהר > מקורות הנהר

מוצא הנהר בהרי קראליצקי סנז'ניק בצפון-מערב מורביה, לא רחוק מהגבול עם פולין.
הנהר יוצר אזור שפלה הכולל את העמק העליון של מוראבה או הגאי המורבי העליון (Hornomoravský úval), אחר כך העמק התחתון של מוראבה או הגיא המורבי התחתון (Dolnomoravský úval') בחבל מורביה, "השדה של מוראבה" או מארכפלד באוסטריה תחתית ושפלת זהוריה (Záhorská nížina) בסלובקיה. שלושת האזורים האחרונים הם רצף של אגן גדול, המהווה את חלק הארי מאגן וינה.
ברפובליקה הצ'כית שוכנות על גדות המוראבה העיר אולומואוץ והעיירות קרומז'יז', אוטרוקוביצה, אוהרסקה הרדישטה והודונין.
העיר ברנו, העיר השנייה בגודלה של צ'כיה שוכנת באגן הנהר. האזור הנמצא באגן הניקוז של מוראבה מאוכלס ב-3,5 מיליון תושבים.
למטה מהודונין, הנהר זורם לאורך אזור גבול מיוער, עם מעט תושבים עד לשפיכתו לדנובה, ממש מתחת טירת דווין בפרברי בירת סלובקיה, ברטיסלבה.
אחרי מסלול באורך 352 ק"מ מוראבה נשפכת לדנובה עם ספיקה ממוצעת של 110 מטר מעוקב בשנייה, כשהיא קולטת מים מאגן ניקוז בשטח של 26,658 מ"ר.
בשטח אוסטריה עוברת מוראבה בעירות הוהנאו, דירנקרוט, אנגרן אן דר מארך ומארכג.
היובל הארוך ביותר של מוראבה הוא טאיה (Thaya בגרמנית) או דיה (Dyje בצ'כית) הזורם בצומת משולש בין אוסטריה, צ'כיה וסלובקיה. נקודת המפגש בין טאיה ומוראבה מהווה את הנקודה הדרומית והנמוכה ביותר שלחבל מורביה.. היובל הגדול ביותר מצד שמאל הוא בצ'ווה.
מוראבה היא נהר של שפלה עם אגן הכולל 51% מישורים, רק 7% הרים ו-35% רמה. השיפוע הממוצע של הנהר הוא 1.8‰ ובשפך4‰. מיטת הסלע של הנהר היא ברובה גבישית או מ"פליש".
נהר המוראבה הוא יוצא דופן בכך שהוא נהר אירופי של מים שחורים, זאת בגלל הכמות הגדולה של ברזל שביובל טאיה.
מקור המוראבה בהר קרליצקי סנז'ניק
שפך המוראבה בדנובה
מוראבה באולומואוץ. הכנסייה האוונגלית של האחים הצ'כים
המפגש טאיה-מוראבה, צומת שלושת הגבולות - האוסטרי, הצ'כי והסלובקי
טחנות רוח

טחנת הברמן בבלודוב, נפת שומפרק
הנצחה בחלל

עמק בכוכב הלכת מאדים הניקרא Morava Valles והממוקם ברביע הסינוס המרגריטיפרי, כונה לפי נהר מוראבה.
העורות שוליים

↑  באתר על שמות בכוכבי לכת
לקריאה נוספת

Klement Tockner, Urs Uehlinger, Christopher T. Robinson - Rivers of Europe. Academic Press 2009. pp. 86–88. ISBN 9780080919089
בית הדואר האוסטרי

| --- | --- |

חזית מבנה בית הדואר האוסטרי, מבט מכיוון הקישלה
 מידע כללי
 סוג:  בניין 
 כתובת:  כיכר עמר אבן כ'טאב 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1858
 תאריך פתיחה רשמי:  1858 
 
 קואורדינטות:  31°46′35″N 35°13′44″E﻿ / ﻿31.77636111°N 35.2288°E﻿ / 31.77636111; 35.2288
 he
 
בית הדואר האוסטרי בירושלים בתקופת פעולתו, על-פי ההערכה צולם בין השנים 1898–1917
שלט מקורי של בית הדואר, מוסתר חלקית על ידי ארון בתוך המבנה
בול שהונפק ב"יום הבול" ב-1966 לכבוד הדואר האוסטרי בישראל
בית הדואר האוסטרי (בלשון בני התקופה: "הפוסטה האוסטרית") היה אחד ממספר בתי דואר בינלאומיים שפעלו בירושלים בתקופה העות'מאנית, וסיפק לתושבי העיר את שירות הדואר של האימפריה האוסטרו-הונגרית. הבניין ממוקם בין הרובע הארמני לרובע הנוצרי, בכיכר עומר אבן אל ח'טאב הסמוכה לשער יפו למול מצודת העיר בעיר העתיקה ירושלים. שירות הדואר האוסטרי היה שירות הדואר הראשון של מעצמה זרה בארץ ישראל ונודע ביעילותו.
היסטוריה

שירות הדואר האוסטרי היה שירות הדואר הראשון של מעצמה זרה שקיבל רישיון הפעלה בעקבות הטנזימאט (הרפורמה בשלטון האימפריה העות'מאנית). עד להקמתו היה הדואר העות'מאני שירות הדואר היחיד להעברת מכתבים לירושלים, בנוסף ליוזמות פרטיות. שירותים אלה נחשבו לא יעילים, ודברי הדואר הגיעו ליעדם לאחר זמן רב, ולעיתים רבות אבדו. כלכלת ירושלים בכלל וכלכלת היישוב היהודי בפרט הייתה תלויה בשירותי הדואר עם אירופה ובאמצעותו הועברו גם כספי החלוקה שקיימו את היישוב היהודי, ומכאן חשיבותו הרבה לציבור זה.
שרותי הדואר האוסטרי החלו לפעול בירושלים ב-1846 כשירות בלדרות וחלוקת מכתבים שהופעל על ידי ר' מאיר שיינבויים מכולל הו"ד שחילק בירושלים את דברי הדואר שהובאו לארץ ישראל דרך ביירות. שירות זה פעל עד 1856 וחודש ב-1859 כשירות דואר רשמי, לאחר ביקור פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה והשלמת סלילת דרך העגלות מיפו לירושלים שאיפשרה הובלת דברי הדואר בספינות סוכנות הספנות האוסטרית של חברת "לויד" מטריאסטה לנמל יפו, משם הועברו לירושלים בדיליז'נסים. החל משנת 1864 נעשה שימוש בבולי דואר אוסטריים, נושאי דמותו של פרנץ יוזף ומשנת 1886 נעשה שימוש בבולים אלה כאשר הערך צוין במטבע העות'מאני. האניות מטריאסטה הגיעו לחופי הארץ פעם בשבוע-שבועיים וזמן הגעת הדואר מיפו לירושלים היה בין 12 שעות (בראשית התקופה) ל-7 שעות (עם שיפור הדרכים). מרכבות הדואר החליפו סוסים בשער הגיא וכך השיגו יתרון גם מול הדואר הרשמי (שהופעל בשיתוף בריטניה), שהובל החל מ-1891 ברכבת.
סניף בית הדואר נתן שירותי דואר שכללו מסירת דברי דואר, משלוח מכתבים רגילים, מכתבים רשומים וחבילות, וכן העברות כספים. בתחילה היה בית הדואר סגור ביום א', אך משרבו לקוחותיו היהודים, עקב אמינותו, מונה פקיד יהודי שיטפל בדברי דואר ביום א', כדי למנוע עיכוב של יומיים (שבת וראשון) במסירת הדואר.
המבנה ברחבת שער יפו, מול המצודה, הוקם בשנת 1870 על ידי הקבלן ואיש העסקים הארמני יאקופ מורדיאן, שלימים מונה כסגן הקונסול האוסטרי ושינה את שמו ליעקב פאסקאל. בית הדואר פעל בקומה הראשונה, ומורדיאן ומשפחתו התגוררו בקומה השנייה.
מלבד הפוסטה התורכית הרשמית אשר לנו, ישנה בעירנו גם פוסטה אוסטרית, אשר נשרשה בכל ערי תורכיה זה ימים רבים מאד, ואם אמנם כל המסחרים בירושלים דלים ורפים, הנה סחר משלוח המכתבים פורח ומשגשג ב"ה... היהודים בירושלים הורגלו רובם בפוסטה האוסטרית הזאת, כי בית פקידותה קרוב אצל רחוב היהודים ופקידיה מדברים אשכנזית. ותהיינה רוב ההכנסות לפוסטה האוסטרית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הורה השלטון העות'מאני על סגירת בתי הדואר הזרים ב-30 בספטמבר 1914. בתקופת המנדט הבריטי הפכו משרדי הדואר האוסטרי לסניף של הבנק האיטלקי "בנקו די רומא".
לקריאה נוספת

נתן שור, תולדות ירושלים, כרך ג', עמ' 4–703.
גד פרומקין, דרך שופט בירושלים, תל אביב: הוצאת דביר, תשט"ו-1955, עמ' 112–113.
הערות שוליים

↑  צרפת קיבלה רישיון הפעלה ב-1846, גרמניה ב-1900, רוסיה ב-1901 ואיטליה ב-1908. לפי נתן שור.
מירנדה יאפ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  אוגוסט 1948 סינגפור 
 פטירה:  14 באוקטובר 2015 (בגיל 67) סינגפור 
 ענף מדעי:  הנדסה כימית
 מקום לימודים:  יוניברסיטי קולג' לונדון (1973)  אוניברסיטת טורונטו (1979)  האוניברסיטה הלאומית של סינגפור 
 מוסדות:  האוניברסיטה הלאומית של סינגפור 
 
מירנדה יאפ (באנגלית: Miranda Yap; אוגוסט 1948 – 14 באוקטובר 2015) הייתה פרופסורית במחלקה להנדסה כימית וביו-מולקולרית של האוניברסיטה הלאומית של סינגפור והמנכ"לית של המכון הטכנולוגי לעיבוד ביולוגי בסוכנות למדע, טכנולוגיה ומחקר בסינגפור. ב-2009 היא זכתה בפרס הנשיא למדע וטכנולוגיה (PSTM) והייתה האישה הראשונה שזכתה בפרס זה.
חייה הפרטיים

מירנדה יאפ נולדה באוגוסט 1948 בסינגפור. בסביבות 1977 עברה לטורונטו כדי להשיג את הדוקטורט שלה, במהלך הקריירה שלה היא פרסמה 58 מאמרים בכתבי עת שעברו ביקורת עמיתים. היא התחתנה עם ד"ר יאפ קיאן טיונג בשנת 1981. ב-2009 היא זכתה בפרס הנשיא למדע וטכנולוגיה (PSTM). בשנת 2011 סבלה ממפרצת ונכנסה לתרדמת למשך ארבע שנים, עד למותה ב-14 באוקטובר 2015.
השכלה

יאפ קיבלה תואר בכימיה יישומית מאוניברסיטת סינגפור – כיום היא נקראת האוניברסיטה הלאומית של סינגפור (NUS) – ותואר שני בהנדסה ביוכימית ביוניברסיטי קולג' לונדון בשנת 1973. בשנת 1979 עשתה דוקטורט בהנדסה כימית באוניברסיטת טורונטו.
קריירה

אחרי שהשיגה דוקטורט, יאפ חזרה לסינגפור בשנת 1982 כדי להצטרף לאוניברסיטה הלאומית של סינגפור. עם מענק ממשלתי, היא סייעה בהקמת היחידה הטכנולוגית לעיבוד ביולוגי (BTU) בשנת 1990. שמה של היחידה שונה מאוחר יותר למרכז הטכנולוגי לעיבוד ביולוגי (BTC) בשנת 1995, כמרכז מחקר לאומי לטכנולוגיית עיבוד ביולוגי שיאפ עמדה בראשו. לאחר מכן שונה שמו שוב ב-2003 למכון הטכנולוגי לעיבוד ביולוגי (BTI).
בנוסף, הקימה יאפ שני ארגונים: הראשון הוא המרכז לחקר מוצרים טבעיים המכונה כיום תרופות מרליון, והשני הוא המרכז הטכנולוגי לייצור ביו-פרמצבטיקה. בפברואר 2006 מונתה יאפ כעמיתה זרה לאקדמיה הלאומית להנדסה של ארצות הברית על הישגיה הבולטים בחינוך, מחקר וניהול בתחום תרביות תאי יונקים. יאפ זכתה בפרס הנשיא למדע וטכנולוגיה (PSTM) בנובמבר שנת 2009, והפכה לאישה הראשונה שזכתה בפרס המדע היוקרתי ביותר בסינגפור.
נוסף על כך, יאפ הרצתה בקורס מתקדם בטכנולוגיית תאים באוניברסיטת מינסוטה. נכתב עליה כך: "פרופ' מירנדה יאפ היא המייסדת של BTI, שהוא המוסד המרכזי בקידום מחקר העיבוד הביולוגי של סינגפור וממלא תפקיד קריטי בהצלחתה של סינגפור בהרחבת ענף הייצור הביולוגי. היא הפכה אותו... למוסד בינלאומי ידוע כיום, והיא הכשירה מספר רב של סטודנטים לתואר שלישי ותואר שני בתחומים רבים בביוטכנולוגיה. בטכנולוגיית תרבית תאים עבודתה נמשכה מעבודה מוקדמת בפיזיולוגיה תאית ועד ניתוח תעתיק ופרוטאום למטרת הנדסת תאים."
הערות שוליים

1 2  Miranda Gek Sim Yap, www.aiche.org, ‏2012-06-27 (באנגלית)
1 2  hermesauto, Leading scientist Miranda Yap dies, 4 years after suffering aneurysm, The Straits Times, ‏2015-10-16 (באנגלית)
↑  hermes, Yap Kian Tiong recalls life with top scientist Miranda Yap: To have and to hold, in sickness and in health, The Straits Times, ‏2015-12-07 (באנגלית)
↑  Wayback Machine, web.archive.org, ‏2006-02-07
↑  Dr. Miranda G.S. Yap, web.archive.org, ‏2006-12-14
↑  CTRE – An advanced course in bioprocessing, web.archive.org, ‏2006-09-08
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 113832390   WorldCat (עם VIAF): 113832390 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מירנדה יאפ".
מיקשה דומונקוש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 במרץ 1890 Veča, סלובקיה 
 פטירה:  25 בפברואר 1954 (בגיל 63) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 
מיקשה דומונקוש (במקור פליישמן, בהונגרית: Domonkos Miksa; ואגווצ'ה, 28 במרץ 1890 – בודפשט, 25 בפברואר 1954) היה מהנדס מכונות הונגרי-יהודי, קצין צבא, אחד ממנהיגי גטו בודפשט במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

אביו, דוד משה פליישמן, היה סוחר, שם אמו הי ה רוזליה קוליש. דומונקוש למד בבית ספר דתי יהודי, ולאחר מכן בחטיבת ביניים אזרחית רגילה. לאחר מכן, בחטיבה העליונה, שם הפך לסטודנט באקדמיה למסחר, ואחריו שהה שנתיים במכללה טכנית בגרמניה, שם קיבל את תואר המהנדס. מכיוון שדיבר היטב גם גרמנית, חברת קטרפילר חתמה איתו הסכם להשקת הטרקטור האמריקאי בעל שרשראות הפלדה (שהיה חידוש עצום אז) במרכז אירופה. בשנת 1911 התנדב לשירות צבאי של שנה (בדרגה מיוחדת שסימונה היה בדרך כלל סרט צבעוני ברוחב של 1 סנטימטר תפור על שרוול ז'קט החייל, שרק הזכאים לכך לבשו אותו והסימון הבטיח קידום מהיר כנגד). בשל כישוריו כמהנדס הוצב ביחידה ממונעת ה-Kraftfahrttruppe ועד מהרה הפך למפקד שלה. משנת 1912 חזר לעבוד אצל חברת קטרפילר. הוא גויס שוב לצבא לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה ועל אף שהצטרף רק כנגד הוא הועלה במהירות לדרגת סגן. הוא נפצע מספר פעמים וזכה באותות הצטיינות רבים על גבורתו. הוא התחתן ב־16 בפברואר 1918, עם גבריאלה רוז'ה, בתם היפהפייה ובת ה-18 בלבד של מרטון רוז'ה ובורבאלה קראוס. שני בנים נולדו להם. הבכור פטר בשנת 1919, בשנת 1921 אישטוואן ולאחר מכן בתם אנה. הנישואים התפרקו די מהר לאחר מכן. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא קיבל הכרה ואותות הצטיינות ממשרד ההגנה ההונגרי בשל תפקידיו במלחמה. דומונקוש התחתן בפעם השנייה בשנת 1925 עם שטפאניה סבו, שהייתה אלמנה ונשואה קודם במשפחת הרצל. במהלך שנות השלושים, כעובד של חברת קטרפילר, הוא קיים באופן קבוע תצוגות של כלי העבודה של החברה. במשך הזמן נקרא מספר פעמים לאימונים במילואים ובשנת 1935 הועלה לדרגת סרן. הוא עמד בראש המחלקה הטכנית של המועצה היהודית (Judenrat) בשנת 1944, ובזכות אותות ההצטיינות והכבוד שקיבל הוענקה לו חסינות (מרדיפות בשל היותו יהודי) על ידי עוצר הונגריה האדמירל מיקלוש הורטי. לאחר הפוטש של פרנץ סלשי מנהיג מפלגת צלב החץ הפשיסטית שהדיח את הורטי באוקטובר 1944 דומונקוש הפך לאחד ממנהיגי הגטו הגדול בבודפשט והגן על יהודי הגטו בהקרבה עצמית. הוא התמנה למזכ"ל הקהילה היהודית בפשט (חלקו המזרחי של בודפשט) בשנת 1945, מתפקיד זה פרש לגמלאות בשנת 1950. ב־7 באפריל 1953 נעצר על ידי הרשות להגנת המדינה (המשטרה החשאית ההונגרית שכינויה הנפוץ היה "הרשות להגנת המדינה" (בהונגרית: Államvédelmi Hatóság או בקיצור ÁVO או ÁVH) ועונה על ידה באכזריות. הוא הואשם אפילו ברצח ראול וולנברג יחד עם לאיוש שטקלר ולאסלו בנדק (הרופא הראשי של בבית החולים ברחוב סבולצ'י). הוא הואשם גם בתמיכה בציונות. עם מותו של סטלין לא הצליחו להביאו למשפט ראווה. לאחר תשעה חודשי עינויים ב־13 בנובמבר שקל 45 קילו כששוחרר ממרתפי ה- ÁVO ואושפז בבית חולים. העינויים הגופניים הרסו את בריאותו וזמן מה לאחר שחרורו מבית החולים הוא נפטר.
ראו גם

מצבות יהודיות בבודפשט Zsidó síremlékek Budapesten. Szerk. Haraszti György. Bp., Nemzeti Kegyeleti Bizottság, 2004
לקריאה נוספת

המרכז לזיכרון ותיעוד השואה Domonkos Miksa. Holokauszt Emlékközpont
מיהו מי? השואה בהונגריה. Ki kicsoda?. A holokauszt Magyarországon
מיקשה דומונקוש. המוזיאון הספרותי פטפי. Domonkos Miksa. Petőfi Irodalmi Múzeum
מיקשה דומונקוש בחזית האיטלקית, טרנטו 1916 Domonkos István: Domonkos Miksa az olasz fronton. centropa
אישטוואן דומונקוש, אחד מבניו של מיקשה. Domonkos István: Domonkos István. centropa
הערות שוליים

↑  A Belügyminisztérium 1912. évi 57774. sz. rendelete. MNL-OL 30791. mikrofilm 953. kép 3. karton. Névváltoztatási kimutatások 1912. év 13. oldal 5. sor.
↑  "Domonkos Miksa irodája". centropa.
↑  A házasságkötés bejegyezve Budapest V. ker. polgári akv. 129/1919. folyószáma alatt.
↑  A budapesti kir. tszék 43007/1924. sz. ítélete.
↑  "Domonkos Miksa traktorbemutatója". centropa.
↑  על פי צו 2.040 / 1944 מתאריך 21 באוגוסט 1944. של ראש ממשלת הונגריה אושר למיקלוש הורטי עוצר הונגריה להעניק חסיון ליהודים בעלי הישגים יוצאי דופן.
התפרקות יוגוסלביה

התפרקות יוגוסלביה התרחשה כתוצאה מסדרה של הפיכות וסכסוכים פוליטיים בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. לאחר תקופה של משבר פוליטי וכלכלי בשנות ה-80 התפצלו הרפובליקות המרכיבות את הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, אך הבעיות הבלתי פתורות גרמו למלחמות יוגוסלביה. המלחמות המשפיעות ביותר היו מלחמת העצמאות של קרואטיה (1991–1995), מלחמת בוסניה (1992–1995) ומלחמת קוסובו (1996–1999).
לאחר ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה הוקמה יוגוסלביה כפדרציה של שש רפובליקות, עם גבולות שהונחו לפי קריטריונים אתניים והיסטוריים: בוסניה והרצגובינה, קרואטיה, מקדוניה, מונטנגרו, סרביה וסלובניה. בנוסף הוקמו שני מחוזות אוטונומיים בתוך סרביה: וויבודינה וקוסובו. לכל אחת מהרפובליקות הייתה סניף משלה של המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה, וכל מתיחות נפתרה ברמה הפדרלית. המודל היוגוסלבי של ארגון המדינה, כמו גם "דרך הביניים" של כלכלה מתוכננת וליברלית, נחל הצלחה יחסית, והמדינה חוותה תקופה של שגשוג כלכלי ויציבות פוליטית יחסית עד שנות ה-80, תחת שלטונו של יוסיפ ברוז טיטו. לאחר מות טיטו ב-1980, המערכת המוחלשת של הממשל הפדרלי לא הייתה מסוגלת יותר להתמודד עם אתגרים כלכליים ופוליטיים.
בשנות ה-80 החלו האלבנים מקוסובו לדרוש שהמחוז האוטונומי שלהם יקבל מעמד של רפובליקה. המתיחות האתנית בין האלבנים לסרבים בקוסובו נותרה גבוהה לאורך כל העשור, מה שהביא לצמיחת ההתנגדות הסרבית לאוטונומיה הגבוהה של המחוזות ולמערכת לא יעילה של קונצנזוס פדרלי ברחבי יוגוסלביה, אשר נתפסו כמכשול לאינטרסים הסרבים. ב-1987 עלה סלובודן מילושביץ' לשלטון בסרביה, ובאמצעות שורה של מהלכים פופוליסטיים השיג שליטה דה פקטו בקוסובו, וויבודינה ומונטנגרו, וזכה לרמה גבוהה של תמיכה בקרב הסרבים במדיניותו הריכוזית. מילושביץ' נתקל בהתנגדות מצד מנהיגי המפלגה ברפובליקות המערביות של יוגוסלביה, סלובניה וקרואטיה, שדגלו בדמוקרטיזציה של המדינה בעקבות סתיו העמים במזרח אירופה. ליגת הקומוניסטים של יוגוסלביה, מפלגת השלטון הקומוניסטית, התפרקה בינואר 1990. ארגונים קומוניסטיים רפובליקניים הפכו למפלגות הסוציאליסטיות הנפרדות.
במהלך 1990, הסוציאליסטים איבדו את השלטון למפלגות בדלניות-אתניות בבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות שנערכו ברחבי המדינה, למעט בסרביה ומונטנגרו, שם ניצחו מילושביץ' ובני בריתו. הרטוריקה הלאומנית מכל הצדדים התלהטה יותר ויותר. בין יוני 1991 לאפריל 1992, ארבע רפובליקות הכריזו על עצמאות (רק סרביה ומונטנגרו נותרו פדרציות). גרמניה לקחה יוזמה והכירה בעצמאותן של קרואטיה וסלובניה. אבל מעמדם של הסרבים מחוץ לסרביה ומונטנגרו ושל הקרואטים מחוץ לקרואטיה נותר בלתי פתור. לאחר שורה של תקריות בין-אתניות, פרצו מלחמות יוגוסלביה, תחילה בקרואטיה ולאחר מכן בבוסניה. המלחמות הותירו באזור נזק כלכלי ופוליטי שעדיין מורגש, בו עשרות שנים מאוחר יותר.
סיבות > בעיות מבניות

הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה הייתה שילוב של שמונה ישויות פדרליות, מחולקות בערך לפי קווים אתניים, שכללו שש רפובליקות:
הרפובליקה הסוציאליסטית של בוסניה והרצגובינה בוסניה והרצגובינה
הרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה קרואטיה
מקדוניה (1946–1992) מקדוניה
הרפובליקה הסוציאליסטית של מונטנגרו מונטנגרו
הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה סרביה
הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה סלובניה
ושני מחוזות אוטונומיים בתוך סרביה:
וויבודינה
קוסובו
עם חוקת 1974, משרת נשיא יוגוסלביה הוחלפה בנשיאות יוגוסלביה, קולקטיב בן שמונה חברים המורכב מנציגים משש הרפובליקות ובאופן שנוי במחלוקת, גם משני המחוזות האוטונומיים של הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה, וויבודינה וקוסובו.
מאז הוקמה הפדרציה היוגוסלבית בשנת 1945, הרפובליקה הסרבית כללה גם את שני המחוזות האוטונומיים וויבודינה וקוסובו. עם חוקת 1974 פחתה מאוד השפעת השלטון המרכזי של סרביה על המחוזות, מה שהקנה להם אוטונומיה ארוכת שנים. ממשלת סרביה הוגבלה בקבלת ובביצוע החלטות שחלו על המחוזות. למחוזות הייתה זכות הצבעה בנשיאות יוגוסלביה, שלא תמיד הייתה לטובת הרפובליקה הסרבית. בסרביה התעורר כעס כלפי ההתפתחויות הללו, שהגורמים הלאומיים בציבור ראו בהן את "חלוקת סרביה". חוקת 1974 לא רק החריפה את החששות הסרבים מאידאולוגיית "סרביה חלשה למען יוגוסלביה חזקה", אלא גם פגעה בלב הרגש הלאומי הסרבי. רוב הסרבים ראו – ועדיין רואים – בקוסובו את "ערש האומה", ולא היו מקבלים את האפשרות לאבד אותה לרוב האלבני.
במאמץ להבטיח את מורשתו, חוקת טיטו מ-1974 קבעה מערכת נשיאות בת שנה, על בסיס רוטציה מתוך שמונת מנהיגי הרפובליקות והמחוזות האוטונומיים. החלטה זו, יחד עם מותו של טיטו, הותירו ואקום כוח שנותר ריק במשך רוב שנות ה-80. בספרם החופש לבחור (1980), מילטון פרידמן ואשתו רוז פרידמן ניבאו: "ברגע שהמרשל הקשיש טיטו ימות, יוגוסלביה תחווה חוסר יציבות פוליטית שעלולה לגרום לתגובה כלפי סמכותניות גדולה יותר או, הרבה פחות סביר, קריסה של הסדרים הקולקטיביסטיים הקיימים". טיטו מת זמן קצר לאחר פרסום הספר.
סיבות > מותו של טיטו והחלשות הקומוניזם

בשנת 1986, האקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות (SANU) תרמה משמעותית לעליית הרגשות הלאומניים במדינה, כשניסחה את מזכר SANU השנוי במחלוקת, במחאה נגד היחלשות השלטון המרכזי הסרבי.
הבעיות במחוז הסרבי האוטונומי של קוסובו בין סרבים לאלבנים גדלו במהירות. בעיות אלו, יחד עם בעיות כלכליות בקוסובו ובסרביה כולה, הוביל לטינה סרבית גדולה עוד יותר לחוקת 1974. האלבנים בקוסובו החלו לדרוש להעניק לקוסובו מעמד של רפובליקה החל מתחילת שנות ה-80. הציבור הסרבי ראה בכך מכה הרסנית לגאווה הסרבית בגלל הקשרים ההיסטוריים שהיו לסרבים עם קוסובו. הסרבים סברו שההתנתקות הזו תהיה הרסנית עבור הסרבים הקוסוברים. תחושה זו הובילה בסופו של דבר לדיכוי הרוב האלבני בקוסובו.
בינתיים, הרפובליקות היוגוסלביות המשגשגות יותר, סלובניה וקרואטיה, שאפו להתקדם לעבר ביזור ודמוקרטיה.