stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דורה שוורץ
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "ד"ר בן-ציון מוסנזון", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 646.
1 2  'האישה שהורידה אלפי ק"ג מאורחיה', לאישה, 15 בדצמבר 1969.
↑  http://www.eatwell.co.il/?CategoryID=158
↑  בג"ץ אמה ברגר 392/72
↑  'אגדת דורה שוורץ', ידיעות אחרונות, 8 בדצמבר 1969. עוד על המכירה והפרשה ראו: ג. שרוני, ה"קרב" על הטירה השוממה, מעריב, 28 בנובמבר 1969; הגרמנים בזכרון-יעקב עומדים לרכוש בית דורה שוורץ, דבר, 19 בנובמבר 1969; מועצת זכרון-יעקב רכשה את "דורה שווארץ", מעריב, 26 בנובמבר 1969; פנסיון "דורה שוארץ" נרכש ע"י מועצת זכרון יעקב, דבר, 27 בנובמבר 1969; דורה שורץ טוענת שאינה חייבת מסים לזכרון-יעקב, מעריב, 2 בדצמבר 1969; מרדכי שומרוני, קוראים כותבים | תחילה התעלמו ועתה משמיצים, מעריב, טורים 5–7, 2 בדצמבר 1969; נכשלו המאמצים למנוע מכירת בית דורה שוורץ לגרמנים, דבר, 8 בדצמבר 1969; ד. שוורץ תוכל למכור פנסיונה למי שתרצה, דבר, 8 בינואר 1970; "זכויות החזקה" על פנסיון ד. שוורץ – ייקבעו ע"י ביהמ"ש, דבר, 18 בינואר 1970; שני טוענים ל"חזקה" על פנסיון, מעריב, 18 בינואר 1970; דוד זוהר, בעלות פנסיון "דורה שוורץ" הועברה לידי הגרמנים, מעריב, 29 בינואר 1970; פנסיון "דורה-שוורץ" נרשם ע"ש הכת המסיונרית, דבר, 30 בינואר 1970; עמוס כרמלי, הפלישה הגרמנית לזכרון יעקב, דבר, 17 בדצמבר 1971; ג. שרוני, "ההלוויה תעבור ליד בית אל...", מעריב, 28 בינואר 1972; בג"צ ביטל הפקעת אדמות אמה ברגר בזכרון יעקב, דבר, 20 בספטמבר 1973.
↑  ספר בישול, דורה שוורץ, הוצאה שנייה, 1960.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007350882705171  LCCN: no2010002080  VIAF: 124149616566003750207   WorldCat (עם VIAF): 124149616566003750207 
אחוזת לנגה
נשיא לטביה

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  אדגארס רינקביצ'ס
 תאריך כניסה לתפקיד:  8 ביולי 2023
 דרכי מינוי:  בחירה ישירה
 תחום שיפוט:  לטביה לטביה
 מעון:  לטביה ארמון ריגה, ריגה, לטביה
 משך כהונה קצוב:  4 שנים
 ייסוד המשרה:  14 בנובמבר 1922
 איוש ראשון:  יאניס צ'קסטה
 http://www.president.lv
 
ארמון ריגה, משכן הנשיא.
נשיא לטביה (בלטבית: Latvijas Valsts prezidents) הוא ראש המדינה והמפקד העליון של הכוחות המזוינים הלאומיים של הרפובליקה של לטביה.
מאז 1999 תקופת כהונתו היא ארבע שנים, עד אז הייתה שלוש שנים. ניתן לבחור אותו או אותה ללא הגבלת כהונות, אך לא יותר מפעמיים ברציפות. במקרה של נבצרות הנשיא, יושב ראש הסאיימה מקבל את תפקיד הנשיא. לדוגמה, לאחר מותו של יאניס  צ'קסטה בשנת 1927, יו"ר הסאיימה, פאולס קלניץ', שימש כנשיא בפועל עד שניתן היה לבחור נשיא חדש.
מתוקף תפקידו, הנשיא יכול לפזר את הסאיימה ולהכריז על בחירות מוקדמות. תפקידו של נשיא לטביה אינו טקסי לחלוטין, והוא חולק את הקבינט עם הממשלה וראש הממשלה. עם זאת, הוא אינו אחראי פוליטית למילוי תפקידו ועל כל פקודות הנשיאות שיוצאת יש להחתים מחדש את חבר הקבינט – בדרך כלל ראש הממשלה.
לנשיא קיימת הסמכות להציע את פיזור הסאימה, כאשר בעקבות ההצעה מתקיים משאל עם, ואם קיימת רוב המצביעים תומכים בהצעה הפרלמנט מתפזר ונערכות בחירות חדשות. אם ההצעה נדחת הנשיא מאבד את תפקידו. במאי 2011 הציע הנשיא ולאדיס זאטלרס את פיזור הסאימה, ובעקבות כך הפסיד בבחירות לנשיאות המתקיימות בסאימה. ההצעה עצמה קיבלה תמיכה של 94% מהמצביעים והסאימה פוזר.
נושא המשרה האחד עשר והנוכחי, והשביעי מאז הכרזת העצמאות, הוא אדגארס רינקביצ'ס שנבחר ב-31 במאי 2023 והחל את כהונתו הראשונה בת ארבע השנים ב-8 ביולי 2023.
נשיאים

| שם | תחילת כהונה | סוף כהונה |
| --- | --- | --- |
| יאניס צ'קסטה | 1922 | 1927 |
| גוסטבס זמגלס | 1927 | 1930 |
| אלברטס קביסיס | 1930 | 1936 |
| קרליס אולמניס | 1936 | 1940 |
אין נשיא בלטביה בעקבות היותה רפובליקה סובייטית
| גונטיס אולמניס | 1993 | 1999 |
| ואירה ויקה-פרייברגה | 1999 | 2007 |
| ואלדיס זאטלרס | 2007 | 2011 |
| אנדריס ברזיניש | 2011 | 2015 |
| ריימונדס ויוניס | 2015 | 2019 |
| אגילס לויטס | 2019 | 2023 |
| אדגארס רינקביצ'ס | 2023 | מכהן |
הערות שוליים

↑  "President of Latvia by Baltic Legal; Part of Constitution - The president". Baltic Legal. נבדק ב-2013-03-14.
↑  עופר קניג וחן פרידברג, האם הכנסת מפזרת את עצמה לדעת?, פוליטיקה 22, 2013, עמ' 27–50‏, JSTOR politika.22.27
↑  לראשונה באירופה: הומו הושבע לנשיא מדינה, באתר ynet, 8 ביולי 2023
ברכה חבס

| --- | --- |

 לידה:  20 בינואר 1900 כ' בשבט תר"ס אליטא, ליטא 
 פטירה:  31 ביולי 1968 (בגיל 68) ו' באב תשכ"ט
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת לייפציג 
 תחום סיקור:  יישובי חומה ומגדל, המרד הערבי הגדול, גדר הצפון
 
ברכה חַבָּס-הכהן (20 בינואר 1900, כ' בשבט תר"ס – 31 ביולי 1968, ו' באב תשכ"ט) הייתה עיתונאית, עורכת, סופרת ואשת חינוך ישראלית. חברת מערכת דבר, ממייסדי עיתון הילדים דבר לילדים, מראשוני הוצאת הספרים עם עובד. מחברת הביוגרפיה הראשונה של דוד בן-גוריון. עיתונאית השטח הראשונה בתקופת היישוב היהודי בארץ ישראל.
ילדות ונעורים

ברכה חבס נולדה בכ' בשבט תר"ס, 20 בינואר 1900, בעיירה אליטא שעל גדות נהר הניימן, בפלך סובאלק שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (כיום בליטא), השישית משבעת ילדיהם של נחמה דבורה לבית שלזינגר וישראל חבס, נצר למשפחת לומדים, בעל עסק למכירת עורות ומעסקני הציונות הדתית בארץ ישראל. אחיה הצעיר נחמן היה לימים מחלוצי תעשיית העורות בארץ. המשפחה הגיעה לארץ ישראל בשנת 1907, בימי העלייה השנייה. ההורים התכוונו להעניק לילדים חינוך חרדי בשילוב עבודת האדמה, אך התקשו למצוא מסגרת מתאימה. האב הקים שבועון חרדי בשם "עיתון היסוד", שאותו כתב וערך עד מותו, ונהג ללמד את בנות המשפחה שיעורים בפרקי אבות, בספר הכוזרי ובחובות הלבבות, אך הן בחרו להתרחק מאורח החיים החרדי. 

המשפחה התגוררה במושבה פתח תקווה ובחיפה, שם למדה בבית הספר אליאנס ואחר כך עברו לתל אביב, בה למדה בבית הספר העממי לבנות בנווה צדק. כשאחותה הבכורה רצתה ללמוד במחזור הראשון בבית המדרש למורות התנגד האב, אך לבסוף השתכנע. הכרעה זו סללה גם את דרכה ללמוד הוראה והיא למדה בסמינר לוינסקי שבנווה צדק, שם למדה עד 1921. עם מוריה נמנה יוסף חיים ברנר, אותו העריצה. בשנת 1919, במהלך לימודיה, הצטרפה לתנועת אחדות העבודה. שנה לאחר סיום לימודיה בסמינר נסעה ללייפציג שבגרמניה ולמדה חינוך ופסיכולוגיה באוניברסיטה שלה. ב-1933 נסעה לווינה בירת אוסטריה להשתלמות פדגוגית.
פעילות חינוכית

בשנת הלימודים האחרונה בסמינר לוינסקי החלה ללמד נערים עובדים במועדון נווה שלום, שהיה כבית לילדי השכונה. עם הסמכתה להוראה (1921) לימדה ילדות ונערות מטעם ועדת התרבות של תנועת העבודה. בעבודתה החינוכית התרכזה בשכבות החלשות של יפו ותל אביב, אוכלוסייה שהעסיקה אותה גם בכתיבתה. הסיפור הראשון שכתבה תיאר את פעילותו של בית הילדים ביפו, מוסד שבו עבדה שהיה בית למשפחות נזקקות וסייע לילדיהן בלימודים, ופורסם בחוברת "התחלה" (1921) בהוצאת ועדת התרבות של אחדות העבודה. היא נמנתה עם הצוות המייסד של בית הספר הראשון של הנוער העובד והלומד בתל אביב. כמו כן כתבה ופיתחה תוכניות לימודים. בשנת 1924 לימדה בבית הספר בכנרת ועבדה כלולנית במשק פועלות בנחלת יהודה. הקימה עם ברל כצנלסון את מרכז הנוער של ההסתדרות והייתה אחראית על כתיבת החומרים ההסברתיים והספרותיים והוצאתם לאור. מספר חודשים לאחר שנסעה ללמוד בווינה נקראה לוורשה בירת פולין לסייע בהוצאה לאור של חוברות קריאה לנוער ועיתונים מטעם תנועת החלוץ.
עבודתה כעיתונאית > כעיתונאית ועורכת בעיתון דבר

רשימותיה הראשונות של חבס התפרסמו בכתב העת הספרותי "הדים" שבעריכת יעקב רבינוביץ ואשר ברש. עם היווסדו של "דבר", ביטאון ההסתדרות הכללית, ביוני 1925, הייתה חבס חברת המערכת שלו. בתיווכו של מייסד העיתון ועורכו ברל כצנלסון יצרה קשר עם ראשי היישוב, בהם דוד בן-גוריון, משה שרתוק, זלמן שזר, רחל כצנלסון-שזר, גולדה מאיר, דוד רמז, משה בילינסון ואברהם הרצפלד. בשנת 1935 ערכה את המוסף "דבר לעולה". פרסמה כתבות רבות בנושאים שונים, בהם השוליים החברתיים ביישוב העברי, כיבוש העבודה, הקמת יישובים יהודיים חדשים, הקונגרסים הציוניים, ההעפלה, הבריגדה, הפלמ"ח וההגנה. ב-1931 חברה ליצחק יציב, ויחד עם הצייר נחום גוטמן נמנתה עם מייסדי העיתון "דבר לילדים", שבו כתבה טורים וסיפורים קצרים. לאחר מותה סיפר אוריאל אופק: ”שעות היינו יושבים ומשוחחים לקראת כל חוברת חדשה: מה נספר בה מכל המתרחש בעולם הגדול? איך נספר על העמל ועל זיעת האפיים? על חידושי החוכמה והדעת? מה צריך כל איש להבין ומה חייב להבין כל ילד יהודי?”.
עבודתה כעיתונאית > כעיתונאית שטח

סיקור המרד הערבי הגדול לעיתון "דבר" קידם משמעותית את הקריירה העיתונאית שלה, והיא הייתה לכתבת הצבאית הראשונה של העיתונות העברית בארץ. סיקרה את הקמת יישובי חומה ומגדל וגדר הצפון ושלחה דיווחים מגבולות לבנון וסוריה. אלה תועדו בספרה "מאורעות תרצ"ו". במהלך מלחמת העולם השנייה סיירה בארץ ובשכנותיה, ראיינה ניצולי השואה ופרסמה את רשימותיה גם בספרים. במקביל המשיכה לכתוב ל"דבר לילדים" והשתתפה בהכנת מוספים חדשים של העיתון, בהם "דבר השבוע" ו"דבר לגולה". בשנת 1946 סיקרה את הקונגרס הציוני בבזל ומשם המשיכה כדי לדווח על המתרחש במחנות העקורים באיטליה.
סופרת, עורכת וביוגרפית

ספריה הרבים מתארים את תולדות ההתיישבות העובדת, פועלם של מנהיגי היישוב, החלוצים, מפעל ההעפלה, ימי המדינה שבדרך ודמות היהודי החדש. במקביל לתפקידיה העיתונאיים השתלבה בהוצאת הספרים עם עובד כעורכת ספרי הילדים והנוער.
מתוך ארבע ה"ספריות" בהוצאה, הייתה חבס אחראית ל"שחרות" (לנוער) ול"לילד".
כעולה בעלייה השנייה וכעיתונאית, זכתה להערכה מצד דוד בן-גוריון, שנהג לזמנה לדיונים שעסקו בעיצוב הזהות הישראלית ובתקשורת. הצליחה לקבל את הסכמתו של בן-גוריון לכתיבת הביוגרפיה שלו. בתום שעות של ראיונות פרסמה קובץ מאמרים שהפך לביוגרפיה בשם "האחד בדורו".
חיי משפחה ופעילות ציבורית נוספת

בשנות ה-30 נישאה חבס ליוסף בֶּרְצֶ'נְקוֹ, אחיו של ישראל גלילי, והשניים התגרשו כעבור מספר שנים. בשנת 1945 נישאה לדוד הכהן, ממנהיגי היישוב ולימים חבר הכנסת, מדינאי ודיפלומט, לאחר שהתאלמן מחברתה הטובה רות הכהן, והתקבלה בברכה על ידי שלושת ילדיו. זמן לא רב אחרי שנישאו נעצר דוד הכהן בשבת השחורה למשך ארבעה חודשים, והיא טיפלה בילדיו.
בשנת 1947 סיקרה את הוועידה הכול-אסייתית בניו דלהי, שאליה הוזמנה משלחת של היישוב בראשות הוגו ברגמן שכללה גם את הכהן. בוועידה פגשו את מהטמה גנדי. בעקבות נסיעה זו יצא לאור ספרם המשותף "עשרים יום בהודו". באותה שנה ראה אור "ספר העלייה השנייה" בעריכתה.
עם קבלתה של מדינת ישראל כחברה באומות המאוחדות, נסעה עם הכהן לארצות הברית והמשיכה משם את עבודתה העיתונאית. בשנת 1951 סיקרה את ישיבת האו"ם בפריז. בשנת 1953, כשמונה הכהן לתפקיד שגריר ישראל בבורמה, יצאו לשליחות בת שנתיים, שבמהלכה, לצד עבודתה העיתונאית ומעמדה כאשת השגריר, הקימה מסגרת ללימוד עברית בעבור מאה משפחות יהודיות מקומיות. במסגרת השהייה בבורמה נמנו עם המשלחת הישראלית הראשונה לסין העממית וביקרו ביפן. לאחר ביקוריה בתאילנד והונג קונג שלחה כתבות בנושא לדבר השבוע.
כיהנה כחברה במועצה הציבורית של קול ישראל, במועצת בית ברל, במועצה הציבורית של קרן התרבות אמריקה-ישראל, במזכירות בית הדין העליון של מפא"י ובמועצה הציבורית לתרבות ואמנות. בנוסף, עזרה לעולים חדשים להשתלב בשוק העבודה, ביניהם לסופרת והעיתונאית רות בונדי ולמחזאי היידי דוד פינסקי.
נפטרה בישראל ב-31 ביולי 1968 בעקבות מחלה קשה. היא נטמנה בבנימינה, באחוזת משפחת הכהן. בשנת 1972 נקרא רחוב על שמה בעיר חיפה. על שמה רחוב בבאר שבע.
ספריה

ילדי עמל, ורשה: הוצאת משרד החלוץ העולמי ומשרד החלוץ בפולין, 1933.
גיבורים קטנים, תל אביב: הוצאת המרכז לנוער של הסתדרות העובדים בארץ ישראל, 1933.
הארבעה מכנרת, תל אביב: הוצאת המרכז לנוער של הסתדרות העובדים בארץ ישראל, 1935.
מאורעות תרצ"ו, תל אביב: הוצאת דבר, 1937.
אלכסנדר זייד- פרשת חייו, תל אביב: הוצאת המרכז לנוער של הסתדרות העובדים בארץ ישראל, 1938.
חומה ומגדל: ההתיישבות החדשה בשנת המצור, תל אביב: הוצאת המרכז לנוער של הסתדרות העובדים בארץ ישראל, 1939.
מקרוב: אדם ונוף בארץ, תל אביב: הוצאת המרכז לנוער של הסתדרות העובדים, 1940.
קורות מעפיל צעיר, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1942.
מכתבים מן הגטאות, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1943.
אחים קרובים נדחים, תל אביב: עם עובד (מן המוקד), תש"ג. (על היהודים הכורדים)
ילדים מוצלים, איור: לאה גרונדיג, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1945.
שנים עשר פליטים, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1943.
ברל כצנלסון – מורה לעמו, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – הוועד הפועל – המרכז לתרבות ולחינוך – המחלקה להסברה, 1964.
הדרכים האבלות, תל אביב: הוצאת עם עובד, תל אביב, 1946.
עשרים יום בהודו, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1947.
אהרון שר תל חי, 1952.
עולמות רחוקים, תל אביב: הוצאות עם עובד, 1957.
ביאליק בכתה בית, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1958.
פורצי השערים ממזרח ומים, תל אביב: הוצאת מערכות, 1960.
הנרייטה סולד: חייה ואישיותה, תל אביב: הוצאת מסדה, 1960.
בדרכי אפריקה, תל אביב: הוצאת יבנה, 1964.
בנות חיל: ספר אי-טי-אס, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1964.
דוד בן-גוריון: חייו ופועלו, ירושלים: הוצאת משרד החינוך והתרבות, 1967.
חיים שטורמן האיש וקורות חייו, הוצאת ההתיישבות הכללית של העובדים בארץ ישראל.
חייו ומותו של יופ וסטרוויל, הוצאת ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ-ישראל.
ספריה > בעריכתה

הגודרים בצפון, תל אביב: הוצאת המרכז לנוער של הסתדרות העובדים בארץ ישראל, 1939.
ספר עליית הנוער, ירושלים: המשרד המרכזי ליישוב יהודי גרמניה בא"י, הלשכה לעליית הנוער ליד הסוכנות היהודית לארץ-ישראל, 1940.
ספר העלייה השנייה, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1947.
כתבי משה בילינסון, תל אביב: הוצאת דבר, 1949.
הספינה שנצחה : קורות "יציאת אירופה תש"ז" (רשמה וערכה: ברכה חבס). תל אביב: מערכות, 1949 (יצא שוב ב-1954).
אהרן שר : ילקוט דברים עליו ומשלו, תל אביב: עם עובד, 1952.
ילקוט יום-טוב: לשבת, לחגים ולימי-זיכרון, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1953.
אחת הראשונות: חיי חנה צ'יזיק, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1954.
דבורה דיין, באושר וביגון, תל אביב: הוצאת מועצת הפועלים, ועדת התרבות, 1957.
פגודת הזהב, תל אביב: הוצאת מסדה, 1959.
אורו הגנוז: חייו ומותו של יופ וסטרוויל, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל- מרכז לתרבות ולחינוך, 1964.
החצר והגבעה: סיפורה של קבוצת כנרת, תל אביב : עם עובד, תשכ"ט 1968. (התוכן: ברכה חבס: כל הדרך; ברכה חבס: ימי החוה וראשית הקבוצה; שלמה כנרתי: הרעיון והמעשה; שמואל סטולר: הנפתולים עם האדמה; ברכה חבס: פגישות יובל)
לקריאה נוספת

ברכה חבס (הכהן), 'סיפור בית אבי: קטעי זכרונות על ישראל חבס ומשפחתו', בתוך: ברכה חבס-הכהן, בית אבי; דברים לזכרה; מכתבי תנחומים, חיפה: ד. הכהן, תשכ"ט 1969.
מרדכי נאור, ‏'כתבת השטח הראשונה: ברכה חבס ודרכה בעתונות ובספרות', קשר 30, סתיו 2001, 100–108. (התפרסם גם בקובץ מאמריו רבותי, העיתונות: פרקים בקורות התקשורת הכתובה בארץ, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ה.)
יעל דר-קליין, "אגדת הלאום המתהווה: הסיפורים לילדים ולנוער שכתבה וערכה ברכה חבס בשנים 1933–1940", עבודת מוסמך, אוניברסיטת תל אביב, 1997.
יעל דר, ומספסל הלמודים לקחנו: היישוב לנוכח שואה ולקראת מדינה בספרות הילדים הארץ-ישראלית, 1939–1948, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס – האוניברסיטה העברית (ספריית אשכולות), תשס"ו 2006.
יעל דר, קנון בכמה קולות: ספרות הילדים של תנועת הפועלים, 1950-1930, יד יצחק בן-צבי: ירושלים, 2013, עמ' 38–52.
הערך "ברכה חבס" בלקסיקון החיפאים, אישים ודמויות בחיפה, מאת ד"ר שי חורב, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 170, 2018, חיפה.
הערות שוליים

1 2  ברכה חבס הכהן, בית אבי, רשימות בכתב ידה, ארכיון גנזים, תל אביב.
↑  יהודית הררי, אשה ואם בישראל, מסדה, 1959, עמ' 470
↑  ברכה חבס-הכהן, בית אבי, דברים לזכרה מכתבי תנחומים, תל אביב: דפוס עופר, תשכ"ט.
↑  יפה ברלוביץ', ברכה חבס, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית).
↑  רבקה כצנלסון, עובדי הדפוס והמנהלה מעלים זכרונות, דבר, עמ' 2, טור 1, 23 ביוני 1965.
1 2 3  מרדכי נאור, עיתונאית מס' 1, דרכה בעיתונאות ובספרות, באתר של ד"ר מרדכי נאור.
↑  אוריאל אופק, ברכה של "דבר לילדים", דבר, 8 באוגוסט 1968 (בשבעה למותה).
↑  אניטה שפירא, ברל, חלק ב, עמ' 650.
↑  ראו גם: דוד הכהן, דפים מיומן אישי | פגישה עם גאנדי לפני 36 שנים, דבר, 8 במאי 1983.
1 2  אורי בן עוזר בריאיון עם חזי הכהן, במסגרת פרויקט "מעלים ערך: מחזירות נשים להיסטוריה", תל אביב, 21.1.2014.
↑  ברכה חבס, קורות חיים, ארכיון גנזים, תל אביב.
↑  שם רחוב: חבס (הכהן), ברכה, אתר מדריך רחובות חיפה.
↑  סקירה: מ. קורא, בארץ ישראל המתחדשת, דבר, 17 במאי 1940.
↑  י. אלעזר, ברכה חבס וספרה אחים קרובים נדחים, הד-המזרח, 29 באוקטובר 1943.
↑  סקירה: איטה פקטורית, ברל כצנלסון לדור הצעיר, דבר, 2 באוקטובר 1964.
↑  סקירה: מילא אהל, סיפורה של קבוצת כנרת, מעריב, 13 בדצמבר 1968; אנדה עמיר, החצר והגבעה, דבר, 24 בינואר 1969.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262270405171  PLWABN: 9811260795605606  BnF: cb16163122q (data)  GND: 1089746997  ISNI: 0000 0000 7328 3989  LCCN: no91006345  NLA: 35119055  NTA: 308476956  SUDOC: 235569585  Trove: 831988  VIAF: 51251015   WorldCat (עם VIAF): 51251015 
ברכה חבס בצעירותה, שנות ה-20
ואלדיס זאטלרס

ואלדיס זאטלרס (בלטבית: Valdis Zatlers; נולד ב-22 במרץ 1955) הוא פוליטיקאי לטבי שכיהן כנשיא לטביה מ־8 ביולי 2007 ועד ל-8 ביולי 2011.
ביוגרפיה

זאטלרס, אורתופד במקצועו, סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת ריגה לרפואה בשנת 1979. הוא החל לעבוד בבית חולים בריגה, וב-1985 מונה למנהל מחלקת הטראומה של בית החולים. ב-1994 היה למנהל בית החולים הלטבי לאורתופדיה וטראומטולוגיה וב-1998 מונה ליו"ר מועצת המנהלים שלו.
בסוף שנות ה-80 היה זאטלרס פעיל בחזית העממית של לטביה, תנועה שפעלה למען עצמאות המדינה מברית המועצות. מאז לא היה פעיל פוליטי, והוא אינו חבר באף מפלגה, אף שהיה בין תומכיה של מפלגת העם השמרנית, כשזו הוקמה ב-1998. מפלגה זו הציבה אותו בסופו של דבר כמועמד לנשיאות.
ב-31 במאי 2007 נבחר זאטלרס לנשיא, לאחר שזכה לתמיכתם של 58 מתוך 100 חברי הסאימה (הפרלמנט הלטבי). במאי 2011 הציע את פיזור הסאימה, אשר לפי חוקת לטביה גורם לקיום משאל עם בנושא. בבחירות לנשיאות לטביה ביוני 2011 הפסיד זאטלרס, אך המשאל העם תמכו 94% מהמבציעים בפיזור הסאימה, דבר שהביא לקיום בחירות בספטמבר 2011. זאטלרס הכריז על הקמת מפלגה חדשה, שזכתה בכ-20% מקומות בפרלמנט (מקום שני בבחירות).
זאטלרס נשוי ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  עופר קניג וחן פרידברג, האם הכנסת מפזרת את עצמה לדעת?, פוליטיקה 22, 2013, עמ' 27–50‏, JSTOR politika.22.27
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1083049372  ISNI: 0000 0004 3391 5135  LCCN: no2016044960  LNB: 000198343  VIAF: 308249015   WorldCat (עם VIAF): 308249015 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקאים ובנושא לטביה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רוס של קייב

| --- | --- |

 ממשל
 משטר:  מונרכיה אבסולוטית
 ראש המדינה:  נסיך
 שפה נפוצה:  סלאבית מזרחית עתיקה
 עיר בירה:  קייב
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך הקמה:  882
 פירוק:   
 תאריך פירוק:  1240
 ישות קודמת:  האימפריה המונגולית
 ישות יורשת:  האיחוד הפולני-ליטאי, נסיכות ולדימיר,הנסיכויות הרוסיות
 דמוגרפיה
 דת:  נצרות אורתודוקסית
 כלכלה
 מטבע:  גריבניה
 שונות
 
 
רוס של קייב או רוס הקייבית או נסיכות קייב (בסלאבונית עתיקה: Рѹсь, "רוס") הייתה ישות פוליטית סלאבית מזרחית שהתקיימה בשטחים הנמצאים בימינו בתחומי אוקראינה, בלארוס ורוסיה. הנסיכות נוסדה בשלהי המאה התשיעית וקרסה באמצע המאה ה-12. היא התפוררה בעקבות החלוקות הבלתי פוסקות של אדמותיה על ידי יורשי השליט שמת, וחוסלה עם הפלישה המונגולית. בירותיה של הנסיכות היו נובגורוד ואחר כך קייב, ומכאן שמה.
הממלכה המשיכה להתקיים לאחר מכן בנסיכויות נפרדות אשר נפרסו על כל המרחב של אוקראינה. המבנה השלטוני הזה נמשך עד סוף המאה ה-15 בכיבוש מרבית שטחה של אוקראינה על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא.
ימי שלטונו של ולדימיר הראשון (החל מ-980 לערך וכלה ב-1015) וכן ימיו של בנו ירוסלאב הראשון (1019 עד 1054) נחשבו לתור הזהב של קייב. בתקופה זו נתקבלה הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית (הנצרות האורתודוקסית) ונכתב קודקס חוקים מזרח סלאבי ראשון – "האמת הרוסית" (ברוסית ארכאית: Правда Роська, "פְרַבְדָה רוֹסְקַה"; ברוסית מודרנית: Ру́сская пра́вда, "רוּסְקַיָה פְרַבְדָה"). המעמד השליט של רוס המוקדמת היה ככל הנראה אצולה-לוחמת ממוצא סקנדינבי ששלט על רוב סלאבי. השלטון הסקנדינבי ברוס המשיך עד לאמצע המאה ה-11.
מבנה

רוס של קייב הייתה ישות פוליטית שהורכבה מכמה שבטים סלאביים נפרדים ואחר כך נסיכויות שונות. גם לאחר הענקת הבכורה לקייב, הנסיכים באזורים האחרים נהנו מעצמאות רבה.
החל משלטונו של ולדימיר הראשון והלאה, התפתחה שיטה בה כל הנסיכים שותפים בשלטון, אך מכירים בסמכותו של "הנסיך העליון" שיושב בקייב. ולדימיר מינה את בניו לשליטים בחלקים שונים בממלכתו, וכך נהגו גם השליטים אחריו.
ישנן דעות מנוגדות בקרב חוקרים ביחס לשאלה האם הייתה שיטה מסודרת להעברת השלטון בקייב וכיצד זו נראתה. לפי חלק מהחוקרים, ירוסלאב הראשון קבע שיטה מסודרת להעברת השלטון שמכונה שיטת ה"רוטה" (אנ'), לפיה השלטון מועבר תמיד למבוגר ביותר במשפחת המלוכה, ובלבד שאביו היה מלך לפניו. סכסוכי הירושה נבעו לדעתם מנסיכים שהסתמכו על כוחם המקומי כדי לעקוף את סדר הירושה. חוקרים אחרים סבורים כי לא הייתה כל שיטה מוסכמת להעברת השלטון, ובכס זכה מי שהצליח לגבור על הנסיכים האחרים בשל כוחו הפוליטי והצבאי. רוב החוקרים מסכימים היום כי ירושת כס השלטון בקייב נעשתה על בסיס העיקרון המוסכם כי בכיר הנסיכים בדור המבוגר של המשפחה יהיה היורש, אך לא בהכרח הייתה הסכמה על הקריטריונים לבכירות.
היסטוריה > התחלות

אנשי רוס היו כנראה הכוח הדומיננטי באזור צפון-מערב רוסיה של היום החל מהמאה ה-8. בתחילת המאה ה-9 החל להיווצר ארגון רופף שלהם תחת השם "רוס קאגאנט" (רוסיה הקדומה). ניתן להתייחס למושג הזה כאל גוף מדיני שקדם לרוס של קייב. לפי הכתוב בכרוניקה הרוסית הראשונה, ורנג בשם רוריק התיישב בנובגורוד, הממוקמת בשטח רוסיה כיום, כשליט (אחרי שנבחר על ידי כמה שבטים סלאביים ופינו-אוגריים) בסביבות שנת 860. מאוחר יותר העמיק את שליטתו עד לקייב, בירתה של אוקראינה כיום. הכרוניקה מתייחסת אליו כאל אבי שושלת רוריק.
הוורנגים התיישבו לראשונה בכפר לדוגה והתפשטו דרומה לנובגורוד, והגיעו בסופו של דבר עד קייב – מה שהפסיק את השפעתה של ממלכת הכוזרים באזור, אשר התבטאה בגביית מס מתושבי קייב. מייסדה של רוס של קייב היה הנסיך אולג (יש משערים שהוא "הלגו מלך רוסיא" המוזכר במכתב שכטר אולם כנראה הכוונה לאיגור ואשתו אולגה). אולג הקים את הממלכה בשנת 880 לערך. בשלושים וחמש השנים שלאחר מכן הכניעו אולג ולוחמיו את השבטים המזרח-סלאביים והפינים שהיו באזור. בשנת 907 הוביל אולג מתקפה על קונסטנטינופול, ובשנת 911 חתם על הסכם מסחר עם האימפריה הביזנטית (חוזה רוס-ביזנטיון), כשותף שווה. המדינה החדשה שבירתה קייב שגשגה בזכות אספקה סדירה של פרוות, דונג ודבש בכמות אשר הספיקה לייצוא. כמו כן, סייעה לשגשוג שליטתה בשלושה נתיבי תנועה מרכזיים במזרח אירופה: מסלול המסחר על נהר הוולגה, מן הים הבלטי ועד למזרח הרחוק, מסלול המסחר על הדניפר, מן הים הבלטי ועד לים השחור, ומסלול המסחר מממלכת הכוזרים לגרמאנים.
ההיסטוריה של רוס של קייב כתובה בנטייה פרו-סקנדינבית ברורה, מה שהביא מספר היסטוריונים סלאביים לדון בשאלה: מה היה חלקם של הוורנגים בהקמת קייב של רוס. עד לימי שלטונו של סוויאטוסלב הראשון, נסיך קייב (945–972) כבר אימצו שליטים מקומיים את המיתולוגיה הסלאבית ואת השמות הסלאביים. למרות זאת, בהיסטוריה הכתובה מאותם ימים יש משמעות רבה דווקא לסקנדינבים. כיבושיו והצלחתו הצבאית של סוויאטוסלב היו מדהימות; הוא הכה ללא רחם את שכניו החזקים ביותר – ממלכת הכוזרים והאימפריה הבולגרית, ואלה התמוטטו זמן קצר לאחר פלישותיו.
היסטוריה > תור הזהב

המחוז בו שכנה קייב המשיך להיות הדומיננטי ביותר ברוס של קייב למשך שתי מאות. הנסיך הגדול של קייב שלט על השטחים מסביב לעיר וקרוביו שהיו לנתינים באופן תאורטי שלטו בערים אחרות ושילמו לו מס. שיאי פריחתה של המדינה היו תחת השלטון של ולדימיר הראשון (980–1015) ובין 1019–1054 תחת ירוסלאב הראשון. שניהם המשיכו את ההתפשטות המתונה של המדינה כפי שהתחיל הנסיך אולג.
ולדימיר עלה לשלטון עם מות אביו, סביאטוסלב, בשנת 972, וביסס אותו לאחר שהביס את אחיו למחצה יארופולק, נסיך קייב בשנת 980. נקודת הציון הגדולה ביותר בשלטונו הייתה התנצרות של חלק גדול מאוד מהאוכלוסייה, תהליך שהחל בשנת 988. לפי הכרוניקות הרוסיות, שכשוולדימיר בחר לזנוח את האמונה הפגאנית הסלאבית, הוא שלח את יועציו הקרובים יחד עם לוחמים לחלקים שונים באירופה. לאחר שביקרו אצל הנוצרים הקתולים, היהודים והמוסלמים הם הגיעו לבסוף לקונסטנטינופול. שם הם נדהמו מיופייה של קתדרלת איה סופיה ומהטקס שנערך בה, והחליטו בו במקום שזוהי האמונה אותה יאמצו. כששבו לביתם המירו את דתו של ולדימיר לזו שהייתה נהוגה בעיר היוונית לאחר שהודיעו לו שזוהי הדת הטובה ביותר. בעקבות זאת נסע ולדימיר בעצמו לקונסטנטינופול ונשא לאישה את הנסיכה אנה, אחותו של הקיסר הביזנטי, בסיליוס השני בולגרוקטונוס.
ירוסלאב הראשון היה צריך להאבק עם אחיו לפני שהתבסס בשלטון בקייב. כמו אביו הוא דאג ליחסים טובים עם האימפריה הביזנטית אך גם עם מדינות נוספות במערב אירופה, וחיתן את בנותיו עם מלכי פולין, הונגריה, צרפת ונורווגיה. בתקופתו פורסם קודקס החוקים הידוע בשם "האמת הרוסית" ("רוסקייה פרבדה"). לפי פקודתו החלה הקמתה של קתדרלת סופיה הקדושה.
היסטוריה > דעיכה

לקראת המאה ה-11 החלה החלשות של השלטון המרכזי, והתרבו המלחמות הפנימיות בין הנסיכים. לאחר מותו של מסטיסלאב הגדול ב-1132 החלה סדרה ארוכה של סכסוכי ירושה, בעקבותיהם איבדה קייב את השליטה על שאר הנסיכויות הרוסיות.
כתוצאה מכך החלו להתפתח מרכזי כוח נוספים בצפון - רפובליקת נובגורוד ונסיכות ולדימיר. נסיכי ולדימיר, בעלי כוח וכריזמה, החלו במאבקים נגד נסיכי קייב ולמעשה קיבלו עצמאות מלאה. בשנת 1169 נסיך ולדימיר אנדרי בוגולובסקי אף כבש את קייב בראש קואליציה של נסיכים, אך החליט לא למשול בה, מה שסימן את ירידת חשיבותה של קייב כמרכז הנסיכויות הרוסיות.
בעקבות מסעי הצלב השתנו דרכי המסחר. נפילת קונסטנטינופול במהלך מסע הצלב הרביעי בשנת 1204 הקטינה מאוד את החשיבות של נהר הדנייפר כדרך מסחר. החשיבות הכלכלית של קייב ירדה, ובדרום התחזקה נסיכות גאליץ'-וולין שנסיכיה כבשו את קייב ובהמשך צירפו אותה לנסיכות לתקופה מסוימת.
במהלך פלישת האימפריה המונגולית במחצית המאה ה-13, השליטה של נסיכי קייב אבדה סופית. המונגולים הכירו בנסיך ולדימיר כנסיך הראשי של הנסיכויות הרוסיות ואף ראש הכנסייה הרוסית עבר מקייב לוולדימיר.
לדברי אנרי פירן, הפעילות המסחרית של רוסיה נמשכה כל זמן שהדרכים לקונסטנטינופוליס ולבגדאד היו פתוחות, אך במאה ה-11 פקד אותה משבר שהמיטו עליה הפצ'נגים, שהופיעו על חופי הים הכספי והים השחור, וקטעו את סחר החוץ של רוסיה: המסחר ברוסיה נפסק, הערים נתרוקנו מתושביהן, ואת כלכלת
המסחר החליפה כלכלה חקלאית. קייב ירדה מגדולתה ומרכז המדינה הרוסית הוסט צפונה למוסקבה. ברוסיה עלתה אצולת קרקעות ונוצרה מערכת סניוריאלית, שבה הצטמצם הצורך בייצור לכדי סיפוק צורכי המחיה של האדון ושל איכריו בלבד.
זיקה מסוימת לזיכרון ההיסטורי של רוס, ועמה השם והזהות הקשורים אליה, הוסיפה להתקיים בישויות הפוליטיות הסלאביות-מזרחיות שהגיחו לאחר מפלתה. האליטות החילוניות והדתיות בנסיכויות האליץ'-וולין, פולוצק, מוסקוביה, ולדימיר ועוד, הוסיפו לראות בה מקור ללגיטימציה שושלתית. התנועות הלאומיות ברוסיה, אוקראינה ובלארוס, האסכולות ההיסטוריוגרפיות שלהן והמדינות עצמן, מציבות את רוס הקייבית במקום בולט בתולדותיהן, ומתחרות זו בזו על ניכוס מורשתה.