דרך הררית
יחסי טוקאן עם האנשים המשמעותיים בספר > יחסי אם ובת

המפגש הראשון עם אמה של טוקאן ביצירה, הוא דרך ניסיונותיה החוזרים ונשנים להפיל את עוברה (כשהרתה אותה). ”מחשכת הנעלם יצאתי לעולם שלא היה מוכן לקבל את פניי. אמי ניסתה להפיל אותי בחודש הראשון להריונה. היא ניסתה וחזרה וניסתה, אך הדבר לא עלה בידה”. כילדה חשה טוקאן כי שלא כאחיה ואחיותיה היא בת בלתי רצויה להוריה, מה שטפח בה רגשי נחיתות. 
”עשר פעמים הרתה אמי, חמישה בנים הביאה לעולם וחמש בנות, אך מעולם לא ניסתה להפיל את ולדה, עד שהגיע תורי. זה מה ששמעתי אותה מספרת עוד בהיותי ילדה”. אולם בראייה לאחור הזדהתה טוקאן עם ניסיון ההפלה של אמה וגלתה הבנה למצוקותיה: נישואי בוסר, חוסר השליטה של האם בגופה, אימהות בעל כורחה, שהייתה תוצאה ישירה של הנורמה החברתית הגורסת כי האימהות, משמע לידות תכופות, היא חזות הכל.”עייפה ורצוצה הייתה מן ההריונות ומן הלידות ומן ההנקות, כי מדי שנתיים או שנתיים וחצי הייתה מעניקה חיים ליילוד חדש. ביום נישואיה הייתה בת אחת עשרה, וביום שילדה את בנה הבכור עוד לא מלאו לה חמש עשרה. האדמה הזאת, הנדיבה כאדמת פלסטין הוסיפה להעניק לאבי כסדר את תנובתה בבנים ובבנות [...] בפעם הראשונה בחיי נישואיהם חדל אבי מלדבר עם אמי משך ימים אחדים מפני שהכעיסה אותו בניסיון ההפלה הזה. הנכסים והבנים היו לגביו פאר חיי העולם הזה והוא השתוקק מאוד לבן חמישי”.
טוקאן ערערה את מיתוס האימהות גם באמצעות סיפור השכחה של אמה את תאריך לידתה והיא שואלת: "אבל, אמא באיזה עונה, לפחות? באיזה שנה? הייתה עונה בצחוק: באותו יום בישלתי עכובית". טוקאן המשיכה ואמרה:”אמי, ככל האנשים בארצנו, הייתה קובעת תאריכי אירועים על פי המקרים שלוו את אותם אירועים. היא הייתה אומרת: "זה קרה בשנת השלג הגדול או בשנת הארבה או בשנת רעש האדמה וכן הלאה". כך נהגו בני הדור הישן בקביעת התאריכים וכך נהוג עדיין בכמה כפרים פלסטינים”. טוקאן גילתה התייחסות אמביוולנטית לתופעה: עובדות המתבררות לה תוך כדי ניסיונה לחזור ולרענן את זיכרונה של אמה לגבי תאריך הולדתה שוב מעלות על פני השטח את עובדת היותה בת בלתי רצויה לאמה, שכן תאריך הולדתה קשור בזיכרון האם לתאריך נפילתו של בן דודה האהוב – זיקה בין חיים ומוות, כשמותו של הגבר מאפשר את הולדתה של האישה.
בזיכרונה של האם התקשר תאריך הולדת הבת לאובדן, לשכול, לחיים חדשים בלתי רצויים הפורצים לאוויר העולם תחת חיים אהובים שנקטפו בדמי ימיהם. מערכת הקשרים של פדווא טוקאן עם אמה מעצימים את תחושת אפסותה. המחברת מביאה צרור דוגמאות המאששות תחושה זו- האנקדוטות והסיפורים שנהגה אמה לספר לילדיה על אודות ילדותם. שלא כמו אחיה ואחיותיה, פדווא שנהגה להמתין לתורה, לא זכתה מעולם לשמוע עדויות משעשעות. ”הייתי פונה אליה ומבקשת בכמיהה ילדותית "אמא, ספרי לנו משהו עלי – מה הייתי עושה? מה הייתי אומרת? באלוהים, אמא, ספרי. אבל היא לא הייתה מרווה את צימאוני אפילו במעשיה של מה בכך. הייתי מתכווצת בתוך תוכי וחשה נטולת כל ערך- אני אינני כלום ואין לי מקום בזיכרונותיה”. מערכת היחסים המורכבת בין האם לבתה הכשירה את הקרקע לעימותים נוספים ביניהן :”היא הייתה מסרקת את שערי בעצבנות ומכאיבה לי ולא הייתה מטפלת בקווצותיו הארוכות והסבוכות לאט ובעדינות [...] בת דודי הייתה מעלילה עלי עלילות עד שיום אחד הענישה אותי אמי ושפשפה גרגרי פלפל חריף על לשוני [...] כך נהגה בי אמי לא פעם ובמשך שנים ארוכות, אפילו אחרי פטירתה, הייתי רואה את עצמי בחלום פנים אל פנים מולה- היא שותקת ואני מוצפת הרגשה של חרדה כבושה, תחושה חריפה של זעם וקיפוח, מנסה לצעוק כדי לומר לה שהיא גורמת לי עוול, אבל קולי נחנק בגרוני ואינו מגיע אליה. חלום זה היה אחד הסיוטים הרבים שהיו תוקפים אותי ברציפות בשנתי”. יחסה של פדווא טוקאן לאמה אמביוולנטי: מחד גיסא, היא מפגינה אמפתיה כלפי סבלה של האם, ואולם מאידך גיסא, היא מודעת לכך שאף על פי שאמה הייתה קורבן הפטריארכליות היא קרבנה את בתה. קיים כאן מרכיב של כעס על קיפוחה של הבת בטיפוח ובהזנה רגשית ומרכיב של זעם על חולשתה של האם, שלא הייתה מסוגלת להעניק לבתה כוח ומוטיבציה להיאבק ותחת זאת הנחילה לה את מורשת הנשיות הכנועה. כך סבורה גם אדריאן ריץ’ הקובעת כי”בנות רואות באמהותיהן את מי שלימדו אותן את סוד הפשרה והשנאה העצמית, אשר הן עצמן נאבקות כדי להיחלץ מהן, כמו גם את מי שמורישות להן את המגבלות וההשפלות המציינות את חיי הנשים ”.