stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של קמרון

דגל קמרון
המתיישבים הקדומים ביותר בקמרון היו ככל הנראה הבאקה (פיגמים), והם עדיין מאכלסים את האזורים המיוערים של מחוזות הדרום והמזרח במדינת קמרון המודרנית. דוברי שפות בנטו שבאו מהרמות של צפון מערב קמרון היו מבין הקבוצות הראשונות שיצאו משם, לפני פולשים אחרים שעשו כמוהם. ממלכת מאנדרה בהרי המאנדרה נוסדה בסביבות שנת 1500 ושמה נודע בגלל מבנים מבוצרים יפהפיים שנבנו על ידי אנשיה, אם כי מטרת בנייתם וההיסטוריה של מבנים אלה נותרו עלומים עד היום. ייתכן שלקונפדרציית הארו (Aro) מניגריה היו שלוחות במערב קמרון, שהיה תחת שליטה בריטית במאות ה-18 וה-19.
החל משנות ה-70 של המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-19 החלו הפולאני (פולה), עם של נוודים פסטורליים (כלומר נוודים שעיקר פרנסתם נובע מגידול חיות מבויתות ותוצרתן) מוסלמים ממערב הסאהל, לכבוש את חלק הארי של צפון קמרון, תוך שהם משעבדים את רוב התושבים שם, או לחלופין מאלצים אותם להגר משם.
אף על פי שהפורטוגלים הגיעו לחופיה של קמרון כבר בתחילת המאה ה-16, החשש ממגפת המלריה מנע מהאירופאים מלכבוש ולהתיישב בחלקיה הפנימיים של קמרון. דבר זה השתנה החל משנות ה-70 של המאה ה-19, כאשר התרופה למלריה כינין הפכה זמינה בכמויות גדולות. בתקופות המוקדמות יותר, הייתה מרבית הנוכחות האירופאית בקמרון מוקדשת למסחר באזורי החופים ולרכישת עבדים. החלק הצפוני של קמרון היווה בתורו חלק חשוב מרשת מסחר העבדים של המוסלמים באפריקה. עד אמצע המאה ה-19 כבר הופסקה ברובה פעילות הסחר בעבדים. מיסיונרים נוצרים היו נוכחים בקמרון למן שלהי המאה ה-19 ועדיין נמצאים בחברה הקמרונית גם היום.
רחוב מרכזי ביאונדה, בירת קמרון
העידן הקולוניאלי > תחת שלטון גרמניה

ב-5 ביולי 1884 הייתה קמרון למושבה קולוניאלית בשליטה גרמנית, בשם Kamerun אם כי הטריטוריה כללה גם חלקים ממה שכיום הן מדינות שכנות. הבירה הראשונה הייתה העיר בואאה, ולאחר מכן הועבר הכבוד ליאונדה שהיא בירת קמרון גם כיום.
הגרמנים השקיעו משאבים ומאמצים רבים בפיתוח התשתית בקמרון, הרכיבו מסילות ברזל ארוכות למדי וסללו כבישים. בנוסף נבנו בתי חולים בערים רבות, שחלקם התמחו בטיפול במחלות טרופיות, תחום ברפואה שהיה אז בחיתוליו (גם כיום גובות מחלות אלו קורבנות רבים מדי שנה, שמספרם נאמד במיליונים. רבים מהם באפריקה). פיתוח התשתיות והטכנולוגיה הביא עם תחילת המאה ה-20 לגידול משמעותי באוכלוסייה, וקארל אברמאייר, מושל קמרון החל משנת 1912, כתב בדו"ח משנת 1919 כי: "נרשם גידול ניכר באוכלוסיית קמרון בשנים האחרונות". הגרמנים קיוו לרתום את האוכלוסייה הרבה לקידום עבודות הפיתוח, התשתיות והבינוי. ואולם, הקמרונים המקומיים לא ששו, בלשון המעטה, להתגייס לעבודות אלו, מה שהניע את הגרמנים ליצור מערכת קפדנית ומחמירה של עבודות כפייה, שגם היא לא תרמה לפופולריות של הממסד הקולוניאלי בקרב המקומיים.
ב-1911, במסגרת השינויים שהוחלט עליהם בעקבות הסכם פאס נערכו חילופי שטחים בין המעצמות הקולוניאליות, גרמניה וצרפת, ומפת הטריטוריה שונתה: צרפת העבירה לקמרון הגרמנית שטח של כ-300,000 קמ"ר מאזור ההשפעה שלה הקרוי אפריקה המשוונית הצרפתית, בעוד שגרמניה נתנה לצרפתים שטח קטן במה שהיום הוא מדינת צ'אד.
בחודש פברואר 1916 במהלך מלחמת העולם הראשונה, תמו ימיהם של הגרמנים בקמרון ולאחר המלחמה התחלקה הארץ בין הבריטים לבין הצרפתים. מבצע כיבוש מערב אפריקה נחשב כמבצע של הצבא הבריטי, אבל זה זכה לעזרה לא מבוטלת של צבאות בלגיה וצרפת. הבריטים פלשו לקמרון מניגריה והתקשו לחצות את האזורים ההרריים. הצרפתים פלשו מצ'אד שבצפון והצליחו להשתלט על העיר קוסרי (Kusseri). בספטמבר 1914 השתלט כוח צרפתי-בלגי משותף על העיר לימבה שלחוף האוקיינוס האטלנטי, ולקראת סוף חודש ספטמבר כבש אותו כוח, בסיוע משחתות בריטיות גם את דואלה - אחת הערים הגדולות ביותר בטריטוריה. בשלב זה כבר הייתה תבוסתם של הגרמנים עובדה כמעט מוגמרת, אבל אלה הוסיפו להחזיק מעמד, והתבצרו בעיקר באזור הבירה יאונדה, אבל גם זו נכנעה בנובמבר 1914. למעשה, הייתה זו רק מובלעת גרמנית זעירה בשטח של מה שהיא היום מדינת גינאה המשוונית שהוסיפה להתקיים עד פברואר 1916.
העידן הקולוניאלי > תחת שלטון בריטניה וצרפת ולקראת עצמאות

ב-28 ביוני 1919 הוחלט על ידי חבר הלאומים כי יינתן לבריטניה וצרפת מנדט משותף על הטריטוריה של קמרון (כלומר לטריטוריה שעד מלחמת העולם הוגדרה כ"קמרון הגרמנית"; Kamerun). ביולי 1922 תוחמו באופן סופי גבולות המנדט על קמרון, כאשר זו מחולקת לקמרון הבריטית (British Cameroons) וקמרון הצרפתית (French Cameroon). לאחר מלחמת העולם השנייה הפך המנדט לנאמנות של האו"ם.
בדומה לרוב מדינות אפריקה שהושמו תחת מנדט, גם קמרון הוגדרה כמנדט מדרג B (זאת בעוד שרוב ארצות המזרח התיכון, כגון עיראק, סוריה או ארץ ישראל הוגדרו כמנדט מדרג A). משמעותה של שיטת הדירוג הזו הייתה כי חבר הלאומים רואה בארצות אפריקה הנדונות טריטוריות שמידת מוכנותן לקבלת עצמאות ולהנהגת משטר דמוקרטי פחותה מזו של ארצות המזרח התיכון (אך בכל זאת גבוהה יותר ממידת מוכנותן של טריטוריות כגון סמואה, שזכתה לדירוג C).
החלוקה קבעה שצרפת תקבל את החלק הגדול יותר, ואכן זו קיבלה שטח גדול בהרבה מזה של בריטניה, שקיבלה רק רצועה מאורכת אך צרה הנמתחת ממערב למזרח בצפון הארץ וגובלת בניגריה. עם זאת, מבחינת גודל האוכלוסייה הרי שבשני החלקים הבריטי והצרפתי היו בערך כמויות שוות של תושבים, שכן החלק הצרפתי היה מאוכלס בדלילות רבה. בירתו של החלק הצרפתי הייתה יאונדה ואילו החלק הבריטי נשלט מלאגוס בירת ניגריה כיום.
אחרי החלוקה מחדש חזרה גם הנוכחות הגרמנית לקמרון, בהסכמתם של הבריטים והצרפתים, שאיפשרו לחקלאים ובעלי הון גרמנים להשתלט שוב על מטעים בדרום-מערב קמרון. למרות שכיום הנוכחות הגרמנית בקמרון, וכן הנוכחות הקולונאלית של האירופאים באפריקה בכלל זוכים לביקורת רבה, מפעלי המטעים היו דווקא דוגמה מוצלחת למימוש הפוטנציאל החקלאי והתעשייתי באפריקה וסיפקו תעסוקה לאוכלוסין רבים מקרב המקומיים.
החל משנת 1955 החל ארגון בשם UPC (ראשי תיבות של: Union of the Peoples of Cameroon), שזה מכבר הוצא מחוץ לחוק בעוון פעילויות שנחשבו חתרניות, לפעול בגלוי וביתר שאת למען עצמאותה של קמרון הצרפתית. רוב הפעילים בו, וגם הבולטים שבהם נמנו על קבוצות הבאמילקה (Bamileke) והבאסה (Bassa) - שתיים מהקבוצות המרכזיות באוכלוסייה השחורה של קמרון. עם זאת, פעילויות המרד והמחאה התפשטו לכל הארץ, והמרד, למרות שדוכא לקראת סוף שנות החמישים, גבה קורבנות רבים והעלה את עניין העצמאות למודעות הציבורית וברמה מסוימת גם למודעות הבינלאומית.
אין סטטיסטיקות מהימנות לחלוטין אשר למספר הקורבנות שנפלו בפעילויות הדיכוי אך לכל הפחות מדובר באלפים ולכל המרבה בעשרות ואף מאות אלפים. החל משלב זה נעשתה תנועת העצמאות לגורם שאין להתעלם ממנו בזירה הפוליטית.
הערות שוליים

↑  יש לציין כי ההגדרה מדינה אוניטארית כשלעצמה אינה מעידה על היותה של מדינה כלשהי טוטליטארית או חשוכה או ריכוזית או כל היוצא בזה. הגדרה זו עוסקת בעיקר במבנה הפדרלי וברמת האוטונומיה שיש לחבלים השונים. כך למשל גם בריטניה וצרפת מוגדרות בוויקיפדיה האנגלית בתור מדינות אוניטאריות. שכן, בבריטניה למשל, לסקוטלנד יש אוטונומיה מסוימת ויכולת חקיקה עצמאית בתחומים שונים, אבל אין לה אפשרות לערער על היותה חלק מהממלכה המאוחדת והיא כפופה לאליזבת השנייה מלכת בריטניה כמו שאר האזורים האחרים כמו אנגליה וצפון אירלנד.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293650105171  LCCN: sh85019140
טיגון בשמן עמוק

טוגנים בטיגון בשמן עמוק
שיטה לצלייה וטיגון בשמן עמוק של טונה בפחית שימורים. הטונה מקבלת טעם מעושן.
טיגון בשמן עמוק (או טיגון עמוק) הוא שיטה להכנת מזון שבה המזון שקוע בכמות גדולה של שמן או שומן רותח. הטמפרטורה הגבוהה שבה מטוגן המזון בשיטה זו (160 - 190 מעלות צלזיוס - מעט פחות מטמפרטורת הרתיחה של השמן) מכתיבה בדרך כלל זמן הכנה קצר. מכיוון שבשיטה זו אין נעזרים במים, היא מסווגת כ"שיטת בישול יבשה".
תהליך הטיגון

כאשר הטיגון מבוצע כראוי אין המזון סופג את השמן, ולכן כמות השמן שהמאכל מכיל קטנה יחסית, ומורכבת רק מהשמן שעל פני השטח. השמן החם מחמם את פנים המזון כתוצאה מהולכת חום הגורמת למים שבתוכו לרתוח. הלחץ של אדי המים שעוזבים את המזון מונע מהשמן לחדור לתוכו. כל עוד השמן חם דיו והמזון אינו טבול בשמן זמן רב מדי, חדירת השמן תוגבל לפני השטח החיצוניים. אולם, אם המזון מטוגן במשך זמן ממושך, כמות המים שבתוכו תקטן באופן ניכר והשמן יתחיל לחדור פנימה. טמפרטורת הטיגון הנכונה תלויה בעובי המזון ובסוגו, אך ברוב המקרים היא נעה בין 175 ל-190 מעלות צלזיוס.
ציפוי

חלק מהמאכלים המטוגנים מצופים בבלילה ומכונים פריטר, או בפירורי לחם טרם הטיגון. כתוצאה מכך, מעטפת המזון הופכת לפריכה ומוזהבת בעוד שתוכו הופך לרך, לח ומאודה. הציפוי מונע מאדי מים לעזוב את המזון ולייבש אותו. קיימים מאכלים, כמו תפוח אדמה או עוף שעורו עדיין עליו, אשר להם קליפה טבעית ולכן הם לא צריכים ציפוי.
שמנים לטיגון עמוק

שמנים בעלי נקודת עישון Smoke point גבוהה, כגון שמן קנולה, תירס, סויה, חמניות, תירס מתאימים לטיגון עמוק. לעומת זאת, שמן זית, קוקוס וחמאה בעלי נקודת עישון נמוכה ולכן אינם מתאימים לטיגון עמוק. שמני מאכל המתאימים לטיגון בשמן עמוק מעניקים טעמים ייחודיים למוצר הסופי.
בטיחות בשימוש

הטמפרטורה הגבוהה של השמן, כמותו הגדולה והתגובה בין שמן למים מחייבים זהירות רבה בטיגון בשמן עמוק. שימוש שגוי עלול לגרום לקפיצה של השמן, עקב מגע עם המים, לשפיכתו או להתלקחותו. מגע עם השמן הרותח עלול לגרום לכוויות קשות. שמן שהתלקח יכול לבעור בעוצמה נמוכה בתוך כלי הבישול, או לבעור בעוצמה גבוהה. במקרה של בעירה בעוצמה נמוכה אין לנסות לכבות את השמן באמצעות מים, דבר שיוביל לפיצוץ, הגדלת הבעירה, לשריפה ולכוויות חמורות. תחת זאת, יש לכבות בזהירות את מקור החום, ואז לחנוק את מקור החמצן לבעירה על ידי כיסוי כלי הבישול באמצעות מכסה או מגבת רטובה שנסחטה היטב. במקרה של בעירה בעוצמה גבוהה יש להזמין את מכבי האש.
סכנות בריאותיות ממאכלים שעברו טיגון עמוק

חימום יתר על המידה של השמן, שימוש חוזר בו, או חשיפה ממושכת מדי שלו לאוויר בזמן שהוא חם, עלולים להוביל להיווצרות של תוצרי חמצון, פולימרים וחומרים מזיקים אחרים, ואפילו תרכובות רעילות שונות, כגון אקרילאמיד במזונות עתירי עמילן, כמו תפוח אדמה. טיגון עמוק בסביבת ריק עוזר להפחית באופן משמעותי את היווצרות האקרילאמיד, אולם שיטת טיגון זו אינה נפוצה בתעשיית המזון מכיוון שהיא יקרה.
הסימנים הבאים יכולים להעיד על טיגון לא תקין: היווצרות של עשן, קצף, התעבות המזון והפיכתו לכהה יותר. מבין בדיקות המעבדה שיכולות לגלות מזון שטוגן בצורה לא תקינה ניתן להזכיר את בדיקת כמות החומרים הקוטביים, שיכולה להעיד על כמות תוצרי החמצון. בדיקה זו נמצאת בשימוש בתעשיית המזון ואפילו במסעדות.
דוגמאות למאכלים המטוגנים בטיגון עמוק

מאכלי בצק: סופגנייה, דונאט, פרנץ' טוסט, לנגוש, פפנש, חטיף מרס, פיצה מטוגנת (פנצרוטו)
מאכלים עם ציפוי: אגרול, טבעות בצל, טמפורה, קרוקט
טוגנים
שניצל
לביבות
דגים, שלעיתים מוגשים יחד עם טוגנים, ואז נקראים יחדיו פיש אנד צ'יפס
אוזני המשיח - מאכל אופייני לקוויבק, מגלדי שומן חזיר
כליע - בשר מהמטבח המרוקאי שמשמש כפתרון לסעודות לא צפויות.
קאראגה - מאכל יפני, בעיקר מעוף.
ראו גם

Air fryer
הערות שוליים

↑  Lindsay D. Mattison, The Best Oils for Frying, According to a Chef, Taste of Home, ‏2021-06-16 (באנגלית אמריקאית)
היסטוריה של ברזיל

היסטוריה של ברזיל היא תקופת זמן שראשיתה בהתיישבות אינדיאנים באלף ה-6 לפנה"ס, בשטח שבו מצויה כיום מדינת ברזיל המודרנית. עד המאה ה-15 אוכלסה ברזיל בשבטי נוודים למחצה, שכלכלתם התבססה על ציד, דיג, ליקוט מזון וחקלאות בלתי ממוכנת.
ברזיל התגלתה לאירופאים לראשונה על ידי מגלה הארצות הפורטוגלי פדרו קברל (אף כי יש החולקים על קביעה זו, ומצביעים על אחרים שגילו אותה לדעתם לפניו). על פי חוזה טורדסיאס היה השטח המזרחי של ברזיל בריבונות פורטוגלית ואכן הפורטוגלים
קבעו את יישוב הקבע האירופאי הראשון באזור בשנת 1523 לחופי האוקיינוס האטלנטי, וקראו לו סאו ויסנטה. בין המאה ה-16 למאה ה-18 ברזיל הייתה מושבה פורטוגלית אשר התפרנסה מעץ הברזיל, ממנו הפיקו צבע אדום יקר ערך, מגידול קנה סוכר, ובהמשך גם ממרבצי זהב שנמצאו בעיקר באזור המצוי כיום במדינת מינאס ז'ראיס. ניסיונות של ההולנדים והצרפתים להאחז גם הם באזור נכשלו וידם של הפורטוגזים הייתה על העליונה. הפורטוגזים גם נכנסו לעומק היבשת וספחו לברזיל שטחים גדולים בהרבה משהוענקו להם בחוזה טורדסיאס.
במהלך תקופה זו, רוב התושבים המקוריים של ברזיל נספו במחלות העולם הישן, במלחמות ובשיעבוד. מי שלא הושמד הוטמע בחברה החדשה. בנוסף לתושבים המקוריים והאירופאים, הובאו לברזיל אפריקאים רבים ששועבדו לאדוניהם האירופים במטעים ובמכרות.
ב-7 בספטמבר 1822 הכריזה ברזיל על עצמאותה מפורטוגל והפכה למונרכיה חוקתית, אירוע שנודע לימים כזעקת איפירנגה. לקראת ימיה האחרונים של המונרכיה בסוף המאה ה-19, בוטלה לחלוטין העבדות בברזיל, בסיומו של תהליך הדרגתי וארוך. גלי הגירה משמעותיים החלו להגיע לברזיל החל מהשליש האחרון של המאה ה-19, תחילה בעיקר מדרום אירופה וחצי האי האיברי, ולאחר מכן גם מיפן. שחרור העבדים וגלי ההגירה שינו ללא הכר את המרקם החברתי של ברזיל. הפיכה צבאית ב-1889 העלתה את המשטר הרפובליקני. עד היום ברזיל היא מדינה דמוקרטית, למעט שלוש תקופות שבהן הייתה נתונה למשטר אוטוריטרי או דיקטטורי בין השנים 1930–1934, 1937–1945 ו-1964–1985.
עם העצמאות, הפוליטיקה של ברזיל הייתה נתונה לשליטתם של בעלי הקרקעות העשירים, בעיקר בדרום המדינה. אחרי הפיכות 1930, כשהכלכלה החלה להתבסס יותר על תעשייה ופחות על חקלאות, השפעתם פחתה, אך לא נעלמה לגמרי. עם עליית התעשייה, צמח כוחם של האיגודים המקצועים ויחד איתם עלו כוחות דמוקרטיים. למרות השינויים במבנה הכלכלה והגדלת כוחם של התומכים בדמוקרטיה, ברזיל עדיין הייתה נתונה להשפעתה של אליטה קטנה. המסורת של שליטת בעלי ההון, תשתיות גרועות, התערבות ממשלתית כבדה במסחר ובתעשייה עיכבו את הצמיחה הכלכלית של ברזיל. בנוסף לכך, המצב גרם להיווצרות פערים ענקיים בין שכבות האוכלוסייה השונות. פערים אלו הם מהגדולים באמריקה.
הברזילאים הראשונים

ברזיל מאוכלסת בבני אדם לפחות 8,000 שנה. ההערכה היא שאבותיהם של האינדיאנים המאכלסים את ברזיל הגיעו לאמריקה מסיביר דרך מצר ברינג. לדעת רוב החוקרים, המהגרים מסיביר היו הראשונים להגיע לברזיל. לעומת זאת, דעת המיעוט בקרב החוקרים גורסת שהאוכלוסייה המקומית חולקת מאפיינים מורפולוגיים עם אוכלוסיות אפריקניות או עם אבוריג'ינים אוסטרלים ועל כן טוענת שקדמו למהגרים דרך סיביר מהגרים מאפריקה ו/או אוסטרליה. לטענתם, מהגרים אלו נדחקו על ידי המהגרים האסיתיים או נטמעו בתוכם.
בניגוד לילידים באזור המערבי של דרום אמריקה, על חוף האוקיינוס השקט, אשר הקימו תרבויות מפותחות שנשענות על חקלאות והתפתחו לאמפריות גדולות, דוגמת האינקה, הילידים באזור ברזיל נותרו נוודים למחצה עד בא האירופאים לאמריקה. התרבויות של הנוודים למחצה באזור ברזיל לא התפתחו למדינות גדולות, למעט מקרים ספורים שבהם קמו התאגדויות גדולות יחסית בין השבטים. הם לא פיתחו כתב ועל פי הממצאים הארכאולוגיים הכוללים בעיקר חרסים, עושרם היה דל יחסית לזה שהתפתח במערב היבשת.
ההנחה היא שרכס האנדים וההרים האחרים המבדילים בין מערב היבשת לאזור ברזיל, מנעו השפעה של התרבויות המפותחות של המערב על התושבים בשטחי ברזיל.
בזמן הגעת האירופאים כל החלקים של ברזיל היו מאוכלסים באינדיאנים. בגלל אורח חייהם הנודד למחצה, האזור היה מאוכלס בדלילות. הערכות מודרניות מדברות על סדר גודל של מיליון אינדיאנים שישבו בברזיל בעת הגעת האירופאים. למרות מסעות הרצח, המחלות וההיטמעות באוכלוסייה שהיגרה מצידו השני של האוקיינוס האטלנטי, מספר שבטי אינדיאנים מקוריים שרדו עד עצם היום הזה. אפשר למצוא אותם בעיקר ביערות הגשם של האמזונס.
ברזיל הקולוניאלית

אחרי גילוי ברזיל על ידי פדרו קברל ב-22 באפריל 1500, החלו הפורטוגלים להתיישב בה. המתיישבים החדשים ביקשו לנצל את האפשרויות הטמונות בארץ החדשה ולקבל הטבות מהמלך אשר עודד את ההתיישבות בברזיל. אחרים ביקשו לברוח מהעוני המרוד שהיו נתונים בו בארץ מולדתם. הממשל הקולוניאלי במשך 200 השנים הראשונות התבסס על מושלים פורטוגלים מקומיים שזכו בנחלות ענקיות שנקראו קפיטניות (capitanias). החלקות היו גדולות עד כדי כך שחלקן הפכו למדינות שמרכיבות את ברזיל המודרנית.
חלק מהמתיישבים, המכונים הרפתקנים, הגיעו לברזיל כדי לנסות למצוא זהב ביערות העד של אזור האמזונס. הסיפורים על הצלחות עמיתיהם, הקונקיסטאדורים הספרדים, הציתו את דמיונם, אך ככלל מעט מאוד זהב התגלה על ידי משלחות החקר שלהם אשר תרו את יערות העד.
בניגוד להרפתקנים השונים, רוב המתיישבים רצו לנצל את עושרה החקלאי של ברזיל והתחילו לייצא את חומרי הגלם שלה. במאה הראשונה לגילוי ברזיל, חומר הגלם העיקרי שיוצא ממנה היה עץ הברזיל, שגזעו מספק את הצבע האדום היקר. הכריתה הנרחבת של העץ כמעט שחיסלה את העץ בברזיל. במאה ה-17 החלו המתיישבים לגדל קנה סוכר במטעים גדולים לאורך החוף הצפון-מזרחי של ברזיל. הגידול החדש החליף את העץ כייצוא העיקרי של המדינה, כתוצאה מהתגברות צריכת הסוכר באירופה באותה תקופה. על מנת לעבד את המטעים הענקיים, ניסו המתיישבים הראשונים לשעבד את האינדיאנים המקומיים, אך בלא הצלחה. כדי לספק את כוח העבודה הנדרש למטעים, החלו בעלי המטעים לייבא עבדים מאפריקה. הבאת כמויות העבדים האדירות שינתה את המאזן הדמוגרפי במושבות ברזיל, ועד מהרה נהיו האפריקאים לחלק ניכר מאוכלוסיית ברזיל.
במהלך מאתיים השנים הראשונות להתיישבות האירופית, ניסו מעצמות אירופיות נוספות להאחז בברזיל. צרפתים ניסו להתיישב באזור ריו דה ז'ניירו בין 1555 ל-1557 ובאזור סאו לואיס בין 1612 ל-1614. ההיאחזות ההולנדית הייתה ארוכה יותר והחלה בפשיטות שודדי ים על מושבות הפורטוגלים ב-1604. אחרי הפשיטות הקימו ההולנדים שרשרת יישובים בצפון המדינה ב-1630 ובראשם את רסיפה, אך היישובים נחרבו ב-1654 לאחר סדרת מאבקים עם הפורטוגלים. ההולנדים זנחו את הניסיונות להיאחז בברזיל בשנת 1661 תמורת פיצוי, ומיקדו את תשומת לבם במספר מושבות קטנות באיים הקריביים, שהחשובה ביניהן הייתה סורינם.
האימפריה הברזילאית

בשנת 1808, ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל ברח מפני הגרנד ארמה של נפוליון וקבע את מושבו בברזיל. המלך שב לפורטוגל בשנת 1821, אך התהפוכות שעברו על ארץ האם הפורטוגלית היו קרקע פורייה להתקוממות ברזילאית שמטרתה להשתחרר מהשלטון הפורטוגלי. ב-7 בספטמבר 1822 פדרו הרביעי, יורש העצר הפורטוגלי, הכריז על עצמאותה של ברזיל באירוע שקיבל את השם זעקת איפירנגה. פדרו הוכתר כקיסר ברזיל בשם "פדרו הראשון", כחודש לאחר מכן ב-12 באוקטובר. שלטונו של פדרו הראשון היה נתון לתהפוכות רבות ואחרי שאיבד את התמיכה שזכה לה, ויתר על כיסאו ב-1831 וחזר לפורטוגל. במשך כמה שנים המדינה הייתה נתונה לשליטתם של עוצרים שונים. בשנת 1840 הוכתר בנו בן ה-14 של פדרו הראשון, פדרו השני כקיסר ברזיל. פדרו הצעיר הנהיג מדיניות ליברלית למדי, ברוח התקופה, והיה מסוכסך עם בעלי הקרקעות. גם האינטליגנציה לא חיבבה את השליט החדש כי רצתה שלטון ליברלי עוד יותר. בשנת 1888, כששלטונו התקרב לקצו, ביטל פדרו השני את העבדות בברזיל.
בין השנים 1835 ו-1845 התחוללה בריו גראנדה דו סול מלחמת אזרחים בין הרפובליקאים למלוכנים שזכתה לכינוי מלחמת לבושי הבלויים או מלחמת פרופיליה.
הרפובליקה הישנה (1889 - 1930)

ב-1889 שלטונו של פדרו השני הופל בהפיכה צבאית בראשותו של גנרל דאודורו דה פונסקה (Deodoro da Fonseca) שהעלתה את הממשלה הרפובליקנית לשלטון. דה פונסקה הפך לנשיאה הראשון של הרפובליקה הצעירה. השלטון הדמוקרטי התמיד עד 1930, כאשר נפל בהפיכה שיזם ז'טוליו ורגאס. ברזיל שינתה את שמה ל"רפובליקה המאוחדת של ברזיל" (ששונה ב-1967 ל"רפובליקה הפדרלית של ברזיל").
בשלהי המאה ה-19 קפה החל להחליף את קני הסוכר כגידול החקלאי ליצוא הדומיננטי בברזיל. יצוא הקפה הביא לצמיחה כלכלית שמשכה מהגרים אירופאים רבים, בעיקר מאיטליה וגרמניה. גל המהגרים בעלי הידע הטכני הרב עזר למדינה לבסס את התעשייה. כמו כן, בעזרת האזרחים החדשים, ברזיל העמיקה את אחיזתה במחוזות מרוחקים מהיישובים הראשונים שקמו על חופו של האוקיינוס האטלנטי.
פופוליזם ופיתוח (1930 - 1964)

השפל הגדול גרם בברזיל למשבר פוליטי וכלכלי. למוצר העיקרי עליו נשענה כלכלת ברזיל, הקפה, לא היה עוד דורש בשוקי העולם. אוליגרכיות בעלי המטעים הגדולים מסאו פאולו ששלטו בפוליטיקה הברזילאית מיום ייסוד הרפובליקה, נאלצו לפנות מקומם לכוחות חדשים ודינאמיים - אנשי המעמד הבינוני, ונציגי התעשייה.
נסיבות אלו העלו לשלטון את ז'טוליו ורגאס, איש מדינת ריו גראנדה דו סול. ורגאס, שעלה לשלטון בתמיכת הצבא, בהפיכה שקטה, החל את דרכו הפוליטית כליברל ורפורמיסט. אך אל מול איומים מאנשי השלטון הישן, (ששיאן במהפכת נגד במדינת סאו פאולו שדוכאה בכוח ב-1932), ואיומים מצד תנועות פשיסטיות מימין ותנועות קומוניסטיות משמאל, הפך משטרו בהדרגה למשטר קיצוני פופוליסטי, נוסח משטריהם של מוסוליני וסלזר, עד שאימץ נוסח פשיסטי מוצהר שנקרא "המדינה החדשה". משטר זה הוביל את ברזיל לפיתוח ולתיעוש מואץ, והחזיק מעמד עד שנת 1945.
על אף שהייתה בתחילה נייטרלית, הצטרפה ברזיל בשנת 1942 לצידן של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. כוח המשלוח הברזילאי שמנה למעלה מעשרים וחמישה אלף לוחמים נשלח לחזית איטליה, ולחם במסגרת קבוצת הארמיות החמישית הבריטית אמריקאית.
ברית מדינית זו עם אנשי המדינות הליברליות במערב, הביאה להתרככותו של ורגאס, ולהצהרות על משטר חדש ומרוכך שיגיע לאחר המלחמה. לאור הצהרות אלו, ולאור עייפות משלטון היחיד בן 15 השנה, הודח ורגאס על ידי צבאו בשנת 1945.
התקופה שבין 1945 ו-1964 בתולדות ברזיל ידועה גם כתקופת "הרפובליקה השנייה". התקופה מתאפיינת מחד באי יציבות פוליטית, ומאידך בתנופת פיתוח וקידמה, ששיאה העברת בירת המדינה מריו דה ז'אנירו לברזיליה, עיר מתוכננת שנבנתה בשטח מדינת גויאס בדרום שטח הסרטאו על ידי הנשיא ז'וסלינו קוביצ'ק.
לאחר הדחת ורגאס על ידי הצבא בשנת 1945, המשיך ורגאס להטיל צל כבד על הפוליטיקה הברזילאית. הוא נבחר לכהונה שנייה בשנת 1950, וגם לאחר התאבדותו ב-1954, עדיין נותר דמות משפיעה למשך שאר תקופת הרפובליקה השנייה. במהלך תקופה זו שלטו שלוש מפלגות שנוצרו לאחר 1945 בפוליטיקה הברזילאית. מפלגת העבודה הברזילאית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית (ברזיל), שתמכו בורגאס, ולעומתם מפלגת הימין האיחוד הלאומי הדמוקרטי (ברזיל) שהתנגדו לורגאס.
המאבק בין השמאל והימין בברזיל, בו הכריע לעיתים הצבא בכוח, הוביל לשורה של משברים פוליטיים, ולשינויים חוקתיים תכופים. ממשיכיו של ורגאס, ובמיוחד הנשיא ז'ואו גולאר מצאו עצמם במאבקי כוח עם גורמי שמאל מחד, ועם הצבא ואנשי הימין מאידך, מאבקים שהושפעו גם מהמלחמה הקרה והמאבק הבין גושי, על רקע עלייתו של פידל קסטרו לשלטון בקובה, ועליית ג'ון פיצג'רלד קנדי בארצות הברית. אי יציבות זו, שהתבטאה בשינויים חוקתיים תכופים, ובמשבר חוקתי וכלכלי עמוק, הובילה בשנת 1964 לנפילת המשטר הדמוקרטי, ולשלטון צבאי שנמשך למעלה מעשרים שנה.
דיקטטורה צבאית (1964 - 1985)

בין 1961 ל-1964 ברזיל עברה רפורמות כלכליות וחברתיות ביוזמתו של נשיאה, ז'ואו גולאר. הרפורמות הרגיזו את העלית האגררית ופגעו באינטרסים של מדינות המערב ובראשם באינטרסים אמריקאים. ארצות הברית הוציאה מיליוני דולרים בתמיכתה באופוזיציה לנשיא המכהן. בסופו של דבר, הנשיא הופל בהפיכה צבאית שנתמכה על ידי ה-CIA וברזיל שקעה במערבולת של משטר צבאי.
בתחילה עלה לשלטון הגנרל המתון אומברטו קסטלו ברנקו, אשר ניסה לשמור על מראית עין של דמוקרטיה, אך יורשיו, אנשי הקו הקיצוני של הצבא, הפכו בשנות ה-70 את ברזיל לדיקטטורה צבאית, שבה פועלת משטרה חשאית (המכונה שירות המידע הלאומי), בשיטות של טרור ועינויים. המשטר הצבאי אמנם הביא לשגשוג כלכלי בתחילת שנות השבעים, אך לאחר מכן הפך השגשוג לחוב לאומי כבד ואינפלציה דוהרת. הנשיא הצבאי האחרון, ז'ואו פיגיירדו, נאלץ להתמודד עם דרישות גוברות והולכות לדמוקרטיזציה מחד, ועם פעולתם של קיצונים מקרב הצבא שניסו למנוע את מעבר השלטון לאזרחים מאידך. בינואר 1985 נבחר טנקרדו נווס לנשיא, ובכך הסתיים השלטון הצבאי.
חזרה לדמוקרטיה (1985 עד היום)

עם נפילת הדיקטטורה הצבאית בברזיל, שתחילתה בשנת 1964 וסופה בשנת 1985, טנקרדו נווס (Tancredo Neves) נבחר לנשיאות המדינה. הנשיא הנבחר נפטר פרק זמן קצר אחרי הבחירות וסגן הנשיא, ז'וזה סרניי (José Sarney) הושבע במקומו. עם תחילת תקופת הדמוקרטיה, נכנסה ברזיל לתקופת התפתחות שלטונית-כלכלית מתונה ביותר ורצופה טלטלות עזות ושלטון לא יציב; תקופה שנמשכת עד היום.
למרות השינויים במבנה הכלכלה והגדלת כוחם של התומכים בדמוקרטיה, ברזיל עדיין הייתה נתונה להשפעתה של אליטה קטנה. המסורת של שליטת בעלי ההון, תשתיות גרועות, התערבות ממשלתית כבדה במסחר ובתעשייה עכבו את הצמיחה הכלכלית של ברזיל. בנוסף לכך, המצב גרם להיווצרות פערים גדולים עד מאוד בין שכבות האוכלוסייה השונות, כך שלרוב האוכלוסייה לא הגיעה רווחה כתוצאה מהדמוקרטיה, אלא להפך; העוני והפערים החברתיים גדלו, וכיום הם מהגדולים ביבשת אמריקה.
כיום, ברזיל היא בעלת הכלכלה הגדולה ביותר בדרום אמריקה והיא מאיישת את המקום התשיעי ברשימת הכלכלות העולמיות עם האוכלוסייה החמישית בגודלה. בשנת 1994 פרננדו אנריקה קרדוזו יצא בתוכנית להחלפת המטבע הלאומי. המטבע החדש "ריאל" יחד עם מדיניות ממשלתית נבונה חנקו את האינפלציה אשר השתוללה בברזיל בעשורים האחרונים. המשבר הפיננסי באסיה, שהתרחש גם הוא בשנות ה-90, גרם לפיחות הריאל ולמשבר כלכלי בברזיל. על מנת להיאבק באינפלציה שהתחילה להרים ראש, הממשלה הובילה מיסוי כבד שהגיע לשיא של 40% מההכנסה מהעבודה.
המשברים החברתיים הביאו לבחירתו של מנהיג ארגון פועלים בשם לואיז אינסיו דה סילבה (המכונה לוּלה) למשרת הנשיא בשנת 2003. דה סילבה נהנה מהצלחה מוגבלת במדיניות חוץ, אך לא הצליח להבריא את החברה הברזילאית מבעיותיה החברתיות של המדינה. המיסוי הכבד, הגרעון, האבטלה ורעות חולות אחרות לא השתנו משמעותית מהתקופה שלפני בחירתו. עם זאת, העלה לולה את שכר המינימום בכ-75% (מ-200 ריאל ל-350) במהלך ארבע שנים. נוסף על כך הנהיג לולה מהלך חקיקה להפחתת הטבות הפרישה של עובדי מדינה. אולם יוזמתו החברתית המשמעותית ביותר הייתה תוכנית "אפס רעב" (Fome Zero), שנועדה להבטיח לכל ברזילאי שלוש ארוחות ביום.
במהלך שנת 2005 נחשפה בברזיל פרשת שחיתות הקשורה בממשלו של דה סילבה, שהביאה להתפטרות אחדים מחברי הקבינט, ואשר איימה על סיכויו לזכות בבחירות במהלך שנת 2006. על אף שפרשנים פוליטיים רבים סברו שבא הקץ על דרכו הפוליטית של לולה, עלה בידו להישאר בשלטון על ידי כך שהדגיש את השגי ממשלו (כגון הפחתת העוני, האבטלה והתלות במשאבים חיצוניים, כגון הנפט). כך הצליח לולה לנתק עצמו מהסקנדל, על אף מאמצי האופוזיציה להוכיח את אשמתו. לולה נבחר לתקופת כהונה שנייה באוקטובר 2006.
אינדיאנים משבט קראיה
פדרו קברל - מגלה ברזיל
כרזת תעמולה של "המדינה החדשה"
היסטוריה של נפאל

ייתכן כי משמעות השם "נפאל" מגיע משפת סנסקריט, מהמילה "ניפאלאיה", שפירושה "לרגלי ההרים", המתייחסת למיקומה של נפאל הממוקמת למרגלות רכס הרי ההימלאיה העצומים. יש שהציעו כי השם מגיע מהשפה הטיבטית, מהמילה "ניאמפאל", שפירושה "הארץ הקדושה".