stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרן גרנק

| --- | --- |

 לידה:  1973 (בת 52 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 תחום יצירה:  עיצוב תאורה 
 פרסים והוקרה:  פרס התיאטרון הישראלי (2014)  פרס התיאטרון הישראלי (2005) 
 
קרן גרנק (נולדה ב-1973) היא מעצבת תאורה ישראלית.
קורות חיים

קרן גרנק נולדה בתל אביב וגדלה בבת-ים, למדה במגמה ספרותית בתיכון העיוני "חשמונאים" בבת-ים. בצבא שירתה כמש"קית ת"ש בקריה. מייד לאחר סיום שירותה הצבאי החלה ללמוד במגמה לעיצוב תיאטרון בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב (1997-1993). בתום לימודיה הייתה העוזרת של מעצב התאורה אבי יונה בואנו במבי בהפקות תיאטרון ואופרה, ובמקביל התחילה לעצב תאורה בבתי ספר למשחק ובתיאטרוני פרינג'. במהלך השנים היא השתלבה יותר ויותר בתיאטרון הרפרטוארי.
גרנק מעצבת תאורה לתיאטרון ולמופעי מחול. היא עיצבה תאורה להצגות ולמופעים בתיאטראות הקאמרי, הבימה, באר שבע, בית ליסין, החאן, האופרה הישראלית, תיאטרון רמת-גן, תיאטרון הספרייה, אנסמבל עיתים, צוותא, תיאטרון תמונע, תיאטרון אנסמבל הרצליה, המעבדה, תיאטרון מדיטק, מרכז סוזן דלל ובבית האופרה של אנטוורפן.
ב-1999 זכתה בפרס פסטיבל עכו על עיצוב תאורה להצגה "פריילופ".
ב-2005 זכתה בפרס התיאטרון הישראלי למעצב התאורה של ההצגה "המלט" בתיאטרון הקאמרי.
ב-2014 זכתה בפרס התיאטרון הישראלי למעצב התאורה של ההצגה "מקבת'" בתיאטרון הקאמרי.
ההצגה "אנדה" בבית לסין
ההצגה "לעוף מכאן" בתיאטרון הקאמרי
ההצגה "אמדיאוס" בתיאטרון הקאמרי
ההצגה "מי דואג לילד" בתיאטרון חיפה
הצגות ומופעים נבחרים > בתיאטרון תל אביב

היירספריי
עמי ותמי
סאלח שבתי
פלאשדנס
צ'פלין
רוק בבית הספר
בילבי
הצגות ומופעים נבחרים > בתיאטרון הקאמרי

טרטיף, מאת מולייר, בבימויה של רוני ברודצקי, 2024.
[[
מלצרית, בבימויו של עידו רוזנברג
שורת המקהלה (מחזמר)|שורת המקהלה]], מאת ג'יימס קירקווד ג'וניור וניקולאס דנטה (אנ'), בבימויו של צדי צרפתי, 2018.
אנה, מאת ג'סיקה דורלאכר (אנ') ולאון דה ווינטר (אנ'), בבימויו של אלון אופיר, 2016.
מפיסטו, מאת הלל מיטלפונקט (על פי קלאוס מאן), בבימויו של עמרי ניצן, 2016.
על האש, מאת דרור קרן ובבימויו, 2015.
נשוי במנוסה, מאת ריי קוני, בבימויו של אלון אופיר, 2015.
תעלת בלאומילך, מאת אפרים קישון, בבימויים של גורי אלפי ואלי ביז'אווי, 2014.
הפושעים החדשים, מאת עדנה מזי"א ובבימויה, 2014.
חברים של חברים, מאת הלל מיטלפונקט ובבימויו, 2014.
אלקטרה, מאת סופוקלס, בבימויו של כפיר אזולאי, 2014.
דג מוסר, מאת מירי חנוך, בבימויה של עדנה מזי"א, 2014.
מקבת', מאת ויליאם שייקספיר, בבימויו של עמרי ניצן, 2013.
סירנו דה ברז'רק, מאת אדמון רוסטאן, בבימויו של גלעד קמחי, 2013.
עובד בשביל שניים, מאת ריצ'רד בין, עם אלי יצפאן ונועם פנחסוב, בבימויו של משה קפטן, 2013.
(קופרודוקציה עם תיאטרון חיפה) הם יורים גם בסוסים עיבוד של שלומי מוסקוביץ לרומן בשם זה מאת הוראס מקוי, בבימויה של דדי ברון, 2013.
סוביניר, מאת סטיבן טמפרלי, בבימויו של ניר ארז, 2012.
(קופרודוקציה עם תיאטרון חיפה) בית ספר לנשים מאת מולייר, בבימויו של אודי בן-משה, 2012.
בעל למופת, מאת יהושע סובול (על פי "בעל אידיאלי" של אוסקר ויילד), בבימויה של איה קפלן, 2011.
רומיאו ויוליה מאת ויליאם שייקספיר, בבימויו של נועם שמואל, 2011.
האריסטוקרטים מאת עדנה מזי"א, בבימויו של עמרי ניצן, 2010.
איחש פישר, מאת חנוך לוין, בבימויו של רוני פינקוביץ', 2010.
לילה לא שקט מאת יעל רונן ובבימויה, 2010.
לעוף מכאן, בשיתוף האופרה הישראלית ותזמורת הסינפונייטה הישראלית באר שבע, מאת נאוה סמל (על-פי ספרה "לעוף מכאן"), בבימויה של יעל רונן, 2010.
הבדלה מאת שמואל הספרי ובבימויו, 2009.
משפחה חמה מאת ענת גוב, בבימויה של עדנא מזי"א, 2009.
אמדיאוס מאת פיטר שאפר, בבימויו של עמרי ניצן, 2008.
אוי אלוהים מאת ענת גוב, ביימה עדנה מזי"א, 2008.
הגיל הנכון לאהבה מאת יאיר לפיד ביים רוני פינקוביץ, 2008.
תרה מאת פנינה גרי ודורית גרי (על פי צרויה שלו) בבימויה של דדי ברון, 2008.
היה או לא היה מאת עדנא מזי"א, בבימויו של עמרי ניצן, 2007.
רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים מאת טום סטופארד, בבימויה של יעל רונן, 2007.
זה הים הגדול מאת יוסף בר-יוסף, בבימויה של דדי ברון, 2007.
מותו של סוכן מאת ארתור מילר, בבימויו של מיכה לבינסון, 2007.
יומן חוף ברייטון מאת ניל סיימון, בבימויה של עדנה מזי"א, 2006.
באדנהיים 1939 מאת אהרן אפלפלד, בבימוים של מיכה לבינסון ועמרי ניצן, 2006.
האב מאת אוגוסט סטרינדברג, בבימויו של יוסי פולק, 2006.
שמנה מאת ניל לאביוט, בבימויו של משה נאור, 2006.
לילה טוב אמא מאת מרשה נורמן, בבימויה של דדי ברון, 2005.
פלונטר מאת יעל רונן בשיתוף השחקנים, בבימויה של יעל רונן, 2005.
צחוק של עכברוש (בשיתוף התזמורת הקאמרית הישראלית) מאת נאוה סמל ואלה מילך-שריף, בבימויו של עודד קוטלר, 2005.
המלט מאת ויליאם שייקספיר, בבימויו של עמרי ניצן, 2005.
דמוקרטיה מאת מייקל פריין, בבימויו של עמרי ניצן, 2004.
השיבה מאת איה קפלן ובבימויה, 2019.
הצגות ומופעים נבחרים > באנסמבל עיתים

כישוף (הקאמרי) מאת ובבימויה של יעל רונן, 2006.
הצגות ומופעים נבחרים > בתיאטרון הבימה

מיקה שלי (מחזמר המבוסס על שירי יאיר רוזנבלום), מאת גדי ענבר, בבימויו של משה קפטן, 2018.
עושה כרצונו, מאת מוטי לרנר על פי ספרה של אסתי וינשטיין, בבימויה של איה קפלן, 2017.
גבירתי הנאווה, מאת אלן ג'יי לרנר, בבימויו של משה קפטן, 2014.
ליזיסטרטה, מאת אלי ביז'אווי ואודי בן-משה על פי אריסטופאנס, בבימויו של אודי בן-משה, 2013.
החולה ההודי, מאת רשף ורגב לוי, בבימויו של אלון אופיר, 2012.
ביקור הגברת הזקנה, מאת פרידריך דירנמאט, בבימויו של אילן רונן, 2011.
כתם לידה, מאת רובי פורת שובל, בבימויו של משה קפטן, 2010.
נודניק, מאת פרנסיס וובר, בבימויו של משה נאור, 2006.
הלהקה, עיבוד ענת גוב, בבימויו של אילן רונן, 2006.
שלמה המלך ושלמי הסנדלר, מאת סמי גרונמן, בבימויו של אילן רונן, 2005.
טייפ, מאת סטיבן בלבר, בבימויו של ניר ארז, 2006.
כתר בראש, מאת יעקב שבתאי, בבימויו של אילן רונן, 2004.
8 נשים, מאת רובר תומא, בבימויה של נויה לנצט, 2004.
טקסי, מאת ובבימויה של סיגל אבין, 2005
אליס בארץ הפלאות, מאת לואיס קרול, בבימויה של אופירה הניג, 2003.
צורה לאהבה, מאת ניל לביוט, בבימויו של ניר ארז, 2003.
החיים בשלוש גרסאות, מאת יסמינה רזה, בבימויו של אילן רונן, 2002.
הצגות ומופעים נבחרים > הבימה בשיתוף הקאמרי

הילד חולם מאת חנוך לוין, בבימויו של עמרי ניצן, 2018.
חברון מאת תמיר גרינברג, בבימויו של עודד קוטלר, 2007.
הצגות ומופעים נבחרים > הבימה בשיתוף החאן הירושלמי

הכלה וצייד הפרפרים מאת נסים אלוני, בבימויה של סיגל אבין, 2004.
לוקאס הפחדן מאת נסים אלוני, בבימויה של קרין סגל, 2004.
המוות ישב לידי מאת נסים אלוני, בבימויה של מור פרנק, 2004.
הצגות ומופעים נבחרים > הבימה בשיתוף חיפה

מוריס שימל, מאת חנוך לוין, בבימויה של יעל רונן, 2010.
הצגות ומופעים נבחרים > בתיאטרון חיפה

אנשים קשים מאת יוסף בר-יוסף, בבימויו של משה נאור, 2012.
מי דואג לילד מאת טום סטופארד, בבימויו של משה נאור, 2010.
הצגות ומופעים נבחרים > בתיאטרון באר שבע

איזה יופי מאת ג'ונתן הארווי, בבימויו של ניר ארז, 2014.
פרח השכונות מאת קובי אוז, בבימויו של ניר ארז, 2012.
בוגד מאת בעז גאון (עיבוד ל"אויב העם" של הנריק איבסן), בבימויו של ניר ארז, 2011.
איזבלה מאת בבימויה יעל רונן ובבימויה, 2005.
תשליך מאת רובי פורת-שובל, בבימויו של נתן דטנר, 2005.
ג'ייפס מאת סיימון גריי, בבימויו של ניר ארז, 2003.
הימים הכי טובים מאת ליז לוכהד, בבימויו של נתן דטנר, 2002.
הצגות ומופעים נבחרים > בתיאטרון בית ליסין

בלוז לחופש הגדול המחזמר, מאת אורן יעקובי
לעבור את הקיר, מאת אורן יעקובי (על פי סרטה של רמה בורשטין) בבימויו של עידו רוזנברג, 2022.
אפס ביחסי אנוש, מאת אורן יעקובי (על פי סרטה של טליה לביא) בבימויו של עידו רוזנברג, 2019.
דברים שאני יודעת, מאת אנדרו בובל, בבימויו של משה נאור, 2019 (בשיתוף עם תיאטרון חיפה).
אנשים, מקומות ודברים, מאת דנקן מקמילן, בבימויה של רוני פינקוביץ', 2018.
האורחת מאת סביון ליברכט, בבימויה של ציפי פינס, 2016.
המוגבלים, מאת גור קורן, בבימויו של גלעד קמחי, 2014.
טרטיף, מאת מולייר, בבימויו של אודי בן-משה, 2014.
לחנך את ריטה, מאת וילי ראסל, בבימויו של רוני פינקוביץ', 2014.
המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה, עיבוד של סימון סטיבנס לספרו של מרק האדון באותו השם, בבימויו של גלעד קמחי, 2014.
עובד בשביל שניים מאת ריצ'רד בין, בבימויו של משה קפטן, 2014.
סוסים על כביש גהה מאת סביון ליברכט, בבימויה של ציפי פינס, 2013.
אז, בפראג מאת הלל מיטלפונקט ובבימויו, 2013.
מנדרגולה מאת יעקב שבתאי, בבימויו של גלעד קמחי, 2011.
אהבה זה לא הכל מאת בארי קרייטון, בבימויו של רוני פינקוביץ', 2010.
הבנאליות של האהבה מאת סביון ליברכט, בבימויו של אבישי מילשטיין, 2009.
אנדה מאת הלל מיטלפונקט ובבימויו, 2008.
אקווס מאת פיטר שאפר, בבימויו של רוני פינקוביץ', 2008.
עלמה ורות מאת גורן אגמון, בבימויו של מיכה לבינסון, 2008.
מייק מאת גדי ענבר, בבימויו של מיכה לבינסון, 2008.
האגם המוזהב מאת ארנסט תומפסון, בבימויו של רוני פינקוביץ', 2007.
איש הגשם מאת בארי מורו ורונאלד באס (עיבוד לבמה של דן גורדון), בבימויו של רוני ניניו, 2008.
הדבר האמיתי מאת טום סטופארד, בבימויו של הלל מיטלפונקט, 2005.
רק אתמול נולדה מאת גרסון קנין, בבימויו של אילן רונן, 2004.
הצגות ומופעים נבחרים > הקאמרי בשיתוף בית לסין

מכולת מאת הלל מיטלפונקט ובבימויו, 2010.
הצגות ומופעים נבחרים > בתיאטרון גשר

בזעיר אנפין על פי ספרו של ירמי פינקוס בבימויו של ארז דריגס, 2016.
הצגות ומופעים נבחרים > תיאטרון הרצליה

אהבה וזעם באנסמבל מאת ג'ורג' פ. ווקר, בבימויו של גדליה בסר, 2006.
הצגות ומופעים נבחרים > מופעי מחול

משחקי ילדים (בהשראתו של פיטר ברויגל), כוריאוגרפיה ובימוי נעה דר, 2002.
בארץ שחורה שחורה מאת נועה דר בביצועה של קבוצת המחול נעה דר, 2003.
טיפהפופה מאת יוסי יונגמן, בתיאטרון "המעבדה" בירושלים, 2005.
JOY מאת יוסי יונגמן, בביצוע להקת המחול של יוסי יונגמן, 2003.
הצגות ומופעים נבחרים > בבית האופרה של אנטוורפן-בלגי

שמשון ודלילה מאת קאמי סן-סנס, בבימויו של עמרי ניצן, 2008.
יהודית מצקל

| --- | --- |

 לידה:  24 באפריל 1951 בוקרשט, הרפובליקה העממית הרומנית 
 פטירה:  13 בפברואר 2013 (בגיל 61) 
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב (1981)  המדרשה לאמנות (1998) 
 www.matzkel.co.il
 
יהודית מַצקֶל (24 באפריל 1951 – 13 בפברואר 2013) הייתה אמנית, צלמת ואוצרת ישראלית. התגוררה ויצרה בכפר אהרון, נס-ציונה.
ביוגרפיה

מצקל נולדה ב-1951 בבוקרשט בירת רומניה.
בשנת 1971 התקבלה למכון לאמנות בבת-ים, ושם התמחתה בציור ורישום. במכון למדה תחת אבא פניכל, אליהו גת, צבי שור, אבינועם קוסובסקי, חיים רוזנטל, אלי סיני ואחרים. בין השנים 1974‏-1981 מצקל למדה באוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לאמנויות, החוג לתיאטרון, עם התמחות במסלול עיצוב במה והחוג לתולדות האמנות.
בשנים 1995–1998 היא למדה במדרשה לאמנות, המחלקה לצילום, בית ברל, בכפר סבא.
מתחילת שנות ה-90 יהודת מצקל פעלה הן כאוצרת והן כאמנית, ויצירותיה התפרסמו במגוון מוזיאונים וגלריות ברחבי ישראל.
בנוסף לעבודתה כאמנית, מצקל גם הרצתה במסגרת קורסי אוצרות במרכז שורשים בתל אביב, ובבית הספר לאמנות קמרה אובסקורה, תל אביב. כמו כן היא גם כתבה במגזין הצילום קונטקט.
יצירתה

בעבודות הצילום שלה עסקה מצקל בנושאים אישיים כמו גם בנושאים לאומיים ומקומיים. היא עסקה בצילום תיעודי בתכנים של אימהות בהקשר ישראלי.
בנוגע למקורות ההשראה שלה, סיפרה מצקל:
"שני אמנים אמריקנים השפיעו ומשפיעים ביצירתם עליי: הראשונה היא סאלי מאן, שאני מעריצה את העקשנות שלה לגבי הנושאים שהיא בוחרת להתמודד עמם, כמו הגבול הדק בין החיים ובין האמנות. האמן השני הוא רוברט פולידורי. אחד הפרויקטים החשובים בעיניי שיצר הוא 'צ'רנוביל - zones of exclusion' - פרויקט הצילום מהעיר הנטושה ומלאת הקרינה הזו הוא מסמך פוליטי וחברתי מן המעלה העליונה. הוא מוכיח לכולנו מה יכול לקרות ומה הן תוצאותיו של אסון גרעיני, בלי לוותר על הערכים האמנותיים".
יצירתה > אמא של חייל

במהלך שנות ה-90 יצרה מצקל גוף עבודות בו היא בחרה לצלם את גופה כמצע המרכזי. גופה של מצקל אינו מוצג בשלמותו כי אם במקוטע. הקטע החוזר בכל צילום הוא מרכז גופה, הבטן - החלק הרך היורד מתחת לחזה אל שיפולי המותניים, הטבור, ועד לקו התחתונים, שהוא מקום הרחם. מצקל מתייחסת לחלק זה של גופה כאל מרכז הזיכרון שלה, זיכרון של עבר והווה, של שני ההריונות ולידת שני בנים, של גידול יומיומי ופרידות יומיומיות, עד לפרידה המשמעותית מהבן הבכור שהתגייס לצבא.
לדבריה, עבודותיה נוצרו כתיעוד של מצב רגשי. תיעוד קיומי של התמודדתה היומיומית עם עובדת שירותו של בנה בצבא. היא מתארת מצב שקשה לה לקבל אבל היא לא מביאה הצעות לשינוי או פתרון. זהו סיפורה הפרטי.
יצירתה של מצקל מבוססת על ישראל של שנות התשעים, ארץ המבכה יומיום את מתיה, אך גם מתפכחת לאיטה מן המיתוס של הגבריות ההרואית והלוחמת.
יצירתה > בן נולד מת

ב-1999 הציגה מצקל תערוכת יחיד בשם "נולד מת", במוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן. בתערוכה הציגה מצקל צילומים שצילמה בבית קברות צבאי, בפילם שחור לבן, בו נראים חלקים של מצבות. מצקל סגרה את המצלמה שלה כל פעם על חתיכה קטנה של המצבה ויצרה טקסט חדש בעל משמעות אחרת. היא בודדה מילים מסוימת מתוך סדר קבוע של טקסט שנכתב על מצבה של חייל שנפל. מתוך צילומים אלה בחנה מצקל סמלים וריטואליים לאומיים וגם מתוך מקום אישי כמגננה נפשית, כהכנה לגרוע מכל.
יצירתה > פרויקט גבעתי

פרויקט תיעודי-חברתי ארוך נשימה בו ביקשה מצקל לתעד את שירותו של בנה בצבא מיום הגיוס ועד ליום השחרור. שלטונות הצבא איפשרו למצקל לעשות זאת אך לא ביחידה של בנה אלא ביחידה אחרת שעושה מסלול דומה לשלו. במשך שלוש שנים מצקל צילמה מעין יומן תיעודי שהתרכז באיסוף פרטים יומיומיים של השירות הצבאי.
"בתחילת חודש מרץ 1996, 'התגייסתי' לחטיבת 'גבעתי'. הגעתי בבוקר גשום וקר לבסיס קליטה ומיון, נחושה ומצוידת במצלמות וסרטים. עלינו - המתגייסים החדשים ואני - לאוטובוסים שאמורים היו להסיענו למקום שמעתה יהיה ה'בית'."
יצירתה > עץ הדעת

ב-2004 הציגה מצקל במשכן לאמנות עין חרוד תערוכה בשם "עץ הדעת", אוצרות: דליה לוין וגליה בר אור. מצקל צילמה גידולים בני כלאיים של צמחייה מקומית (תפוז, זית וארז) עם בונסאי, אמנות המזעור היפנית. בתצלומיה מועצם הפער בין הדימוי "הישראלי" האורגני של צמחי ארץ ישראל לבין הסטרליות של הבונסאי. התצלום מדגיש את הנתק מן הסביבה הטבעית בבחירת אתר לצילום, מרחב נייטרלי של סטודיו ולא אתר הגידול של בונסאי, לא חממה ואף לא האוויר הפתוח. מצקל בוחרת בסוג צילום מסוים שיש לו הקשר משלו ושפה משלו, סגנון תצלומי דיוקן בסטודיו מקצועי לצילום: האדם ניצב בגבו לרקע שחור, והתאורה ממוקמת לפנים.
ב-2005 הציגה בגלריית טובה אוסמן בתל אביב, תערוכת יחיד בשם "שטח פרטי". בתערוכה הוצגו צילומי שחור לבן שנעשו בביתה, בבית החולים שבו שהתה ובמחוז ילדותה.
ב-2008 הציגה בסדנת האמנים בתל אביב תערוכה בשם "הצעקה הראשונה", אוצרת: ד"ר ורד גני זפרן. בתערוכה הוצגו תקריבים של תינוקות ברגע לידתם, כשהם עדיין מכוסים בדם והפרשות, פיהם פתוח לרווחה, עד לגבול יכולתו, עד שכמעט אפשר לשמוע את הצעקה. את הסדרה צילמה מצקל בשנים 1998–2001.
תערוכות קבוצתיות

בתערוכה "שיער" (1997) בבית האמנים בירושלים (אוצרת: נעמי טנהאוזר) הוצגה סדרה שיצרה מצקל בו נראים בני 18 מצולמים מהגב כששיערם הארוך פזור, רגע לפני שעליהם לקצץ אותו לקראת הגיוס. האם שלא נראית בצילומים נשארת מאחור, צופה מהעורף במתרחש. זהו רגע המעבר מנקודת ראותה של האם וההקשר הפרטי הופך להקשר הציבורי: הבן נפרד מאמו הנותרת בעורף.
תערוכות שאצרה

ב-1997 אצרה מצקל את התערוכה "הו-מאמא" יחד עם הדרה שפלן-קצב. מטרת התערוכה הייתה לנסות ולאתר את קולה של האם כפי שהוא מתבטא באמנות, ובחינה של יצוג האימהות בפטריארכיה הישראלית של שלהי המאה ה-20. התערוכה נוצרה מתוך העובדה ששתי האוצרות אימהות ובנות לאימהות, והשוני בין מצקל שהיא אם לשני בנים בוגרים לשפלן-קצב שהיא אם לתינוקת. בתערוכה הציגו 52 אמנים.
תערוכות יחיד נבחרות

1990 - "הבית בנס-ציונה". הגלריה לאמנות של עמליה ארבל, ראשון לציון.
1992 - "חומר–סביבה". הסטודיו בבורכוב, גלריה לאמנות הצילום, תל אביב. אוצר: רועי קופר.
1995 - "אלוהים לא סופר את דמעות הנשים". קדמת עדן, גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב.
1998 - "אמא של חייל", מוזיאון ינקו דאדא, עין – הוד. אוצרת: רעיה זומר.
1999 - "הפרדס הערום", מוזיאון ארץ ישראל בשיתוף עם הגלריה העירונית, רחובות והמשכן לאמנות ראשון לציון. אוצרת: עדה נעמני.
1999 - "נולד מת". המוזיאון לאמנות ישראלית רמת–גן. אוצר: מאיר אהרונסון.
2000 - "חצאית בדרך" – שלוש שנים עם גבעתי, גלריית המגדל, מוזיאון ארץ ישראל, אוצר: אברהם אילת.
2000 - "עמוק", הגלריה לאמנות קיבוץ כברי. אוצרת: דרורה דקל.
2001 - "דברים בוטים שלא הוצגו", הגלריה של מכללת ויצו, חיפה. אוצרת: תמר סצמסנסקי.
2001 - "ארבע X ארבע", מוזיאון ערד.
2001 - "ארבע X ארבע", מוזיאון אשדוד ע"ש קורין ממן ומוזיאון השפלה בכפר מנחם.
2002 - "בלא כותרת", הגלריה לאמנות עכשווית נס - ציונה.
2003 - "שטח פרטי", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, אוצר: מאיר אהרונסון.
2004 - "עץ הדעת", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
2005 - "עץ הדעת", המשכן לאמנות על שם חיים אתר, עין–חרוד, אוצרת: גליה בר-אור.
2005 - "שטח פרטי", גלריה טובה אוסמן, תל אביב.
2006 - "חצי דונם", בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב. אוצר: אמון יריב.
2008 - "סופים והתחלות", הגלריה של בית יד לבנים, רחובות. אוצרת: דניאלה שלו.
2008 - "הצעקה הראשונה", סדנאות האמנים, תל אביב. אוצרת :ד"ר ורד גני זפרן.
2009 - "DUNAM", שגרירות רומניה, מרכז התרבות, בית אמות משפט, תל אביב.
2009 - "על יד הבית". תערוכה משותפת עם רות לוז, גלריה נלי אמן, תל אביב.
2010 - "מחזיק מפתחות", גלריה D&A, גלריה שיתופית לצילום, תל אביב. אוצר: ניר הרמט.
תערוכות קבוצתיות נבחרות

2009 - "טבע אחר", גלריית D&A - גלריה שיתופית, תל אביב. אוצרת: דניאלה אורבין.
"גן בעיר", מוזיאון פתח תקווה לאמנות עכשווית. אוצרת: סיגל ברקאי.
שלושים שנה פעילות לגלריה 'טובה אוסמן', בית האמנים, תל אביב.
"טבע שני", הגלריה לאמנות בבית ההנצחה, קריית טבעון. אוצרת: טלי כהן-גרבוז.
2008 - "הדקל באמנות ישראלית", גלריה דנון, תל אביב. אוצר: אריה ברקוביץ'.
"שומקום", גלריית פירמידה, חיפה. אוצר: אברהם אילת.
2007 - "ארבעים שנות כיבוש", בית האמנים ירושלים. גלריית הקיבוץ, תל אביב.
"הבית של דני", תערוכה ביוזמת הקורס לאוצרות, המדרשה, בית ברל.
2006 - "שכנים", חג כל החגים בית הגפן, חיפה.
"יפן זה כאן", מוזיאון ישראל, ירושלים. אוצרת: מירה לפידות.
2005 - תערוכת אמנות ישראלית למען המלחמה באיידס - בנק הפועלים, תל אביב.
2004 - תערוכת אוסף המוזיאון, המוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן. אוצר: מאיר אהרונסון.
"בחלומות", גלריה גרינדג, הרצליה.
"נשים מטפלות", הגלריה ע"ש מורל דפלר, מוסררה, ירושלים.
"אתה תותח", הגלריה האוניברסטאית, אוניברסיטת באר שבע. אוצר: חיים מאור.
"האשכנזים", הגלריה של המדרשה, תל אביב. אוצר: דורון רבינא.
2003 - "סיפורי ב (ג)דים", מוזיאון אשדוד, מוזיאון ערד, והגלריה העירונית בכפר סבא. אוצרת: יעל ויזל.
2001 - "תמונת מצב", הסדנה החדשה ברמת אליהו, ראשון לציון.
1999 - "תום" - החג של החגים, ואדי ניסנס, חיפה. אוצרת: חנה קופלר.
1998 - "נשים בעולם המציאות", לימבוס, תל אביב.
"דגל - לאום - דגל", פירמידה, חיפה.
"מספר אישי", מרכז ההנצחה, קריית טבעון והגלריה העירונות רחובות. אוצרות: אסתי רשף ועדה נעמני.
"הילד של הצלם", הסדנה לאמנות ברמות אליהו, ראשון לציון.
1997 - "שיער", בית האמנים, ירושלים.
"מינאטורה", אומבריה, איטליה. אוצרת: טליה רפפורט.
1996 - "זמן אישה", בית האמנים, חיפה. אוצרת: נליה קסוטו.
"לאחות את הקרע 2", גלריית 'ידיים', יפו.
תערוכות שאצרה

1997 - "הו מאמא: יצוג האם באמנות ישראלית עכשווית", עם הדרה שפלן-קצב, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
2000 - "מרשים" / סדרת תערוכות לאמנים צעירים, מוזיאוני חיפה, מוזיאון חיפה לאמנות
2002 - Home Sweet Home, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
2008 - "שישי ראשון", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
2011 - "שנתיים אחרי..", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
הערות שוליים

↑  חגית פלג-רותם, ‏תחנות תרבות של יהודית מצקל, באתר גלובס, 29 בינואר 2008
↑  אמא של חייל (קטלוג תערוכה), אוצרת: רעיה זומר, מתוך "זיכרון הגוף" הדרה שפלן-קצב, עין הוד: מוזיאון ינקו-דאדא, 1998
↑  חגית פלג רותם, "תחנות תרבות של יהודית מצקל", עיתון גלובוס, 29.1.2008
↑  בן נולד מת (קטלוג התערוכה), אוצר: מאיר אהרונסון, רמת גן: המוזיאון לאמנות ישראלית, 1999
↑  "חצאית בדרך!" שלוש שנים עם גבעתי (קטלוג תערוכה), אוצר: אברהם אילת, תל אביב: מוזיאון ארץ ישראל, 2000
↑  עץ הדעת, צילום, 2014
↑  ש"יער" (קטלוג תערוכה), אוצרת: נעמי טנהאוזר-קידר, ירושלים: בית האמנים, 1997
↑  יהודית מצקל, הדרה שפלן-קצב, "הו-מאמא: יצוג האם באמנות ישראלית עכשווית", קטלוג תערוכה, רמת גן: המוזיאון לאמנות ישראלית, 1997
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 274941  NLI: 987007265148605171  ISNI: 0000 0000 6694 5681  LCCN: no2001069254  ULAN: 500264344  VIAF: 41495248   WorldCat (עם VIAF): 41495248
נטיקה

נטיקה (הלחם של "נט" (=רשת) והמילה הצרפתית "Etiquette"; גם: נימוסי אינטרנט; בצרפתית: Nétiquette) היא אתיקה ברשת האינטרנט היוצרת כללי נימוס ונורמות התנהגותיות שהפכו חלק אינטגרלי מתרבות האינטרנט, ומשמשים לצורך תקשורת נכונה וחיובית באינטרנט. נטיקה היא התשובה לשאלה מהן אמות המידה להתנהגות במרחב האינטרנטי.
אמנם אין כללי נימוס אחידים, מוכתבים או כאלה הנאכפים באינטרנט באופן כללי, אולם מי שגולש באינטרנט מחויב לכללי נימוס מקובלים אוניברסליים, המשמשים לו לגלישה בטוחה באינטרנט ולתקשורת נכונה עם משתמשים אחרים. ישנם אתרי אינטרנט המכתיבים כללי נימוס להתנהגות בתוך האתר עצמו, ומשתמשים עלולים להיחסם מגלישה לאתר על הפרת כללים אלה. סמלי ההבעה, הנפוצים בשפת האינטרנט ומורכבים מצירופי תווים, נחשבים ככללי נימוס ייחודיים לאינטרנט, ומשמשים להבעת רגשות.
אתיקה ברשת האינטרנט אף מגדירה מהם טוב ורע ברשת האינטרנט, עשיית טוב באמצעות רשת האינטרנט, והימנעות מרע באמצעות רשת האינטרנט.
איגוד האינטרנט הישראלי הקים מרכז ידע ותמיכה להתנהלות חברתית ברשת בשם נטיקה (Netica.org.il).
הצורך באתיקה ייחודית

ישנן מספר תהיות ושאלות שהתעוררו כתוצאה מהתקשורת האינטרנטית:
האם מותר בשם עקרון חופש הביטוי לפרסם באינטרנט כל מידע, בין אם הוא נכון ובין אם אינו נכון?
האם קיים הבדל בין הפצת רכילות בעל פה לבין פרסומה באינטרנט?
האם בתחום חופש הביטוי צריך לשפוט את האינטרנט כמו אמצעי תקשורת אחרים? האם יש להטיל עליו מגבלות מיוחדות ונוספות?
רוזאן סטון הגדירה את המרחב הקיברנטי כ"מרחב חברתי שבו אנשים נפגשים פנים מול פנים, אך עם הגדרות חדשות של 'פנים' ושל 'מפגשים' ".
הנחיצות המודגשת של נימוס באינטרנט, באה כצורך של הייחודיות שבתקשורת וירטואלית, בכך שהיא מאפשרת אנונימיות. בבסיס צורך זה קיימת התובנה שבניגוד לצורות תקשורת אחרות שאינן וירטואליות, התקשורת האינטרנטית מתבצעת באנונימיות ודרך אמצעי (המחשב); מה שמשרה על הגולש תחושת 'לבד' הגורמת לעיתים להתדרדרות בנורמות ההתנהגות, ולתחושה שנמצאים במסגרת ללא גבולות, שהכל אפשרי ומותר בה. בשביל הגולשים האינטרנט הוא מצד אחד מקום בו לא מתקיים אף אחד מן החוקים של העולם האמיתי, תחושה של פריצת הגבולות, שהכול אפשרי, ושניתן לעבור על חוקים מבלי להיענש. מצד שני רוב משתמשי האינטרנט רואים בעולם הווירטואלי דמוקרטיה, ומצפים שהסכמים, חוקים ואמנות הקיימים בדמוקרטיה הפוליטית יחולו גם על המרחב החדש, תהיה הדרכה לגולשים כיצד ראוי להתנהג, ובכך יימנע שימוש לרעה באינטרנט. הגולש באינטרנט 'שוכח' שגם בתקשורת האינטרנטית הוא מתקשר עם אנשים, דבר המצריך אותם כללי נימוס שיש בתקשורת הבלתי אמצעית ושאיננה אנונימית. בנוסף, תקפים לגבי התכתובת באינטרנט כל כללי ההתכתבות המקובלים, כשמבחינים בשוני שבין תקשורת של דיבור ושל שמיעה לבין תקשורת בכתיבה, המצריכה כללי נימוס הייחודיים לה. התכתובת האלקטרונית גם גלויה, בדרך כלל, לכלל הגולשים באינטרנט, מלבד הנמען, ולכן דורשת רגישות וזהירות יתר בכל הנוגע לנימוס. גם חוסר היכולת לבטל ולהחזיר את מה שנכתב מוסיף פן מיוחד לתקשורת האלקטרונית. תכתובת באינטרנט שימשה כבר במקרים רבים כראייה מפלילה הקבילה בבית משפט, דוגמת ההתכתבות הדואר אלקטרונית של ביל גייטס ששימשה נגדו במשפט המונופול.
סוגיות אתיות ברשת האינטרנט

פרטיות גולשים
הטרדות באינטרנט
התחזות לא כדין
גנבה והפרת זכויות יוצרים, כגון שימוש בתמונות ללא רשות, העתקת תוכן ללא אישור
חופש הביטוי/צנזורה וחופש הגישה למידע
שימוש לרעה באנונימיות באינטרנט
לשון הרע ורכילות
אחריותם של ספקי אינטרנט
התנהגות קבילה באינטרנט
פורנוגרפיה ברשת: הסכנה שילדים ייחשפו אליה
יצירת השפעה מינית על הגולשים, על ידי שימוש במגוון אמצעים וטכניקות מיניים, לצורכי שיווק ופרסום ועוד
דואר זבל וספאם
עבירות מחשוב ופריצה למקורות מידע דרך האינטרנט
הימורים באינטרנט
גישה ופיתוי למידע שלילי ורע ברשת האינטרנט
כל עבירה על החוק באמצעות האינטרנט
ראו גם

תרבות אינטרנט
שפת אינטרנט
ספטמבר שלא נגמר
אתיקה
מוסר
מפתח רשת
אתיקת מידע
בריונות רשת
לקריאה נוספת

יובל קרניאל, חופש הביטוי באינטרנט, דברים אחדים, 2, סתיו, 1997.
הערות שוליים

↑  נטיקה – netica, באתר איגוד האינטרנט הישראלי
↑  Allucquère Rosanne Stone
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551641605171  GND: 4517926-8  LCCN: sh96005231  LNB: 000181103  NKC: ph1049002
סער 4

| --- | --- |
סטי"ל מדגם סער 4 שנות ה-80.
סטי"ל מדגם סער 4 שנות ה-80.
 דגם סער 4 תרשים חלוקה למדורים פנימיים
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  ספינת טילים
 צי:  חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי
 דגל הצי:  
 סדרה:  סער 4
 סדרה קודמת:  סער 3
 סדרה עוקבת:  סער 4.5
 אוניות בסדרה:  אח"י רשף, אח"י קשת, אח"י רומח, אח"י כידון, אח"י תרשיש, אח"י יפו, אח"י מולדת, אח"י קוממיות, אח"י עצמאות, אח"י ניצחון
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנות ישראל, ישראל
 תקופת הפעילות:  פברואר 1973 – 6 במרץ 2014 (כ־41 שנים)
 מידות
 הֶדְחֶק:  415 טון; מקסימלי 450 טון
 אורך:  58 מטר
 רוחב:  7.6 מטר
 שוקע:  2.5 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  34 קשר
 גודל הצוות:  45 איש; דגם נצ"ל 50 איש
 טווח שיוט:  3,050 ק"מ ב-55 קמ"ש, 7,400 ק"מ ב-32 קמ"ש
 הנעה:  4 מנועי דיזל MTU 538 16V בהספק מקסימלי רציף של 3,200 כוחות סוס כל אחד
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 מתקני התפלה:  ממתיק מי ים בעל ספיקה של 2 טון ליממה
 אמצעי לחימה
 חימוש:  6 עד 9 (בהתאם לדגם) טילי ים-ים גבריאל בעלי טווח של 36 ק"מ (מ-1976) וטילי ים-ים הרפון (מ-1977)  פצצות עומק נגד צוללות  תותח 76 מ"מ OTO MELARA, היורה 85 פגזים לדקה, 40 מ"מ ו-20 מ"מ בהתאם לדגם הספינה  ב-1982 הוחלפו תותחי 76 מ"מ בספינות "תכלית" ו-40 מ"מ בספינות "נדרן" לתותח אוטומטי נוקמני Phalanex G בקוטר 20 מ"מ, בעל קצב אש של 3,000 פגזים לדקה לטווח של 1,500 מטרים  בדגם נצ"ל מותקנים צינורות טורפדו (צמ"ט) לשיגור טורפדות ומערכת סונאר נגררת (במקום תותח 76 מ"מ בירכתיים)
 אמצעי גילוי ול"א:  אמצעי גילוי, ניווט ובקרת אש (מכ"ם); מערכות לוחמה אלקטרונית (ל"א), אמצעי הטעייה נגד טילים, סונר נגרר, שבשים
סער 4 הוא שם כולל לשלושה דגמים של ספינת טילים (סטי"לים) של חיל הים הישראלי, שנבנו במספנות ישראל. סער 4 תכלית, סער 4 נדרן וסער 4 נצ"ל (נגד צוללות).
ספינות סער 4 הוכנסו לשירות בשייטת ספינות הטילים בין פברואר 1973 לשנת 1979. כל ספינות סער 4 הוצאו בהדרגה משירות בחיל הים.