stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אן-בטיסט פיגאל
קורות חייו

למרות שלא הצליח לזכות בפרס רומא, התקבל לאחר מאמצים רבים ללימודים באקדמיה המלכותית לאומנות והפך לפסל פופולרי. פסליו המוקדמים לא זכו להתקבל בצורה רחבה, אולם הוא פרץ לתודעה עם פסלו העירום של וולטר משנת 1776 (במקור עבור המכון של צרפת, נרכש על ידי הלובר ב-1962), ופסליו הוצגו במקומות רבים. בין השאר ניתן למנות את עבודתו בארמון סנסוסי שבפוטסדאם. ניתן לשייכו לתקופת המעבר בין הבארוק והניאו קלאסיציזם. העבודה המוקדמת ביותר שלו הידועה כיום היא מ-1744 (ה-"Mercure rattachant ses talonnières") והאחרונה מ-1784 (ה-"Fillette à l'oiseau et à la pomme", שניהם בלובר).
שמו מוכר בזכות כיכר בפריז הנושאת את שמו - כיכר פיגאל והרובע שסביבה, שם שכן בית המלאכה שלו. הרובע ידוע כאזור מועד לזנות ואנשי בוהמה.
גלריה

פסל מרקוריוס  בארמון סנסוסי
פסל ונוס בארמון סנסוסי בארמון סנסוסי
פסלי ונוס ומרקוריוס  לפני המדרגות בארמון סנסוסי
פסלי ונוס ומרקוריוס לפני המדרגות  במוזיאון בודה
וולטר במוזיאון הלובר
ז'אן-בטיסט פרן

| --- | --- |

 לידה:  30 בספטמבר 1870 ליל, נור, צרפת 
 פטירה:  17 באפריל 1942 (בגיל 71) ניו יורק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פיזיקה, מדעים פיזיקליים 
 מקום קבורה:  הפנתאון של פריז 
 מקום לימודים:  סורבון  אקול נורמל סופרייר  תיכון ז'אנסון-דה-סאי 
 מנחה לדוקטורט:  Jules Violle 
 מוסדות:  אקול נורמל סופרייר  סורבון 
 תלמידי דוקטורט:  René Gosse, Yvette Cauchois, Horia Hulubei 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לפיזיקה (1926)  פרס לה קאז (1914)  חבר זר של החברה המלכותית (28 בפברואר 1918)  Vallauri Prize (1907)  מפקד במסדר לאופולד השני (1926)  מפקד בלגיון הכבוד (1926)  מדליית זהב של החברה לעידוד הקדמה (1938)  מדליית מאטאוצ'י (1911)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  Henriette Perrin-Duportal 
 צאצאים:  פרנסיס פרין, Aline Lapicque 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
ז'אן בטיסט פרן (בצרפתית: Jean Baptiste Perrin;‏ 30 בספטמבר 1870 – 17 באפריל 1942) היה מדען צרפתי שמחקריו בתנועה בראונית על חלקיקים זעירים בנוזל, אישרו את ההסבר של אלברט איינשטיין לתופעה ובכך גם את האופי האטומי של החומר.
חייו

פרן נולד בליל, צרפת. הוא למד באקול נורמל סופרייר, הגרנד אקול היוקרתי בפריז.
בשנים 1894-1897 הוא נהיה אסיסטנט (עוזר מחקר) והחל במחקר על קרני רנטגן וקרניים קתודיות.
בשנת 1897 הוענק לו תואר דוקטור למדעים. כמו כן באותה שנה הוא מונה למרצה בכימיה פיזיקלית בסורבון שבפריז.
בשנת 1910 הוא מונה לפרופסור באוניברסיטה והחזיק במשרה זו עד לכיבוש הגרמני של צרפת במהלך מלחמת העולם השנייה.
פרן היה אתאיסט וסוציאליסט, הוא חשש שהשקפותיו הפוליטיות והדתיות יהיו בעיה ולכן כשגרמניה פלשה לצרפת ב-1940, הוא נמלט לארצות הברית.
הוא נפטר בניו יורק ובשנת 1948 לאחר המלחמה, שרידיו הובאו לקבורה בפנתאון של פריז.
מחקר והישגים

בשנת 1895 פרן הראה שקרניים קתודיות הן בעלות מטען שלילי, כמו כן חישב את מספר אבוגדרו במספר דרכים והסביר את אופן פעולת אנרגיה סולרית באמצעות תהליכי היתוך במימן.
לאחר שאלברט איינשטיין פרסם את מאמרו התאורטי (1905) על תנועה בראונית במונחים של אטומים, פרן עשה את העבודה הניסויית על מנת לבחון את מחקרו של איינשטיין בפרקטיקה, ובכך הכריע במחלוקת המתמשכת מאה שנים על התורה האטומית של ג'ון דלטון.
על עבודתו זו ועל עבודתו על המבנה הלא רציף של החומר, ששמה סוף למחלוקת על הקיום הפיזי של מולקולות, פרן זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1926.
פרן זכה במספר פרסים נוספים ביניהם, בפרס ג'אול של החברה המלכותית בשנת 1896 ובפרס לה קאזה של האקדמיה למדעים של פריז.
כמו כן, הוא השתתף פעמיים בכנס סולווה בבריסל בשנים 1911 ו-1921, והיה חבר בחברה המלכותית של לונדון ובאקדמיות למדעים של שוודיה, בלגיה, פראג, רומניה וסין.
בשנת 1919 פרן הציע שתגובות גרעיניות הן אלו שיכולות להוות מקור לאנרגיה של כוכב, הוא טען שמסת אטום הליום קטנה ממסת ארבעת אטומי מימן ובאמצעות ההקבלה בין מסה ואנרגיה של איינשטיין, האנרגיה שתשתחרר מתהליך הפירוק של ארבעת אטומי מימן לאטום הליום תוכל לגרום לכוכב לזהור במשך מיליארדי שנים.
פרן נחשב לאב המייסד של המרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS). בעקבות עצומה על ידו שנחתמה על ידי 80 מדענים ביניהם 8 זוכי פרס נובל, שר החינוך הצרפתי הקים את המועצה הלאומית למחקר צרפתי באפריל 1933. בשנת 1936 פרן הקים את הסוכנות המרכזית הצרפתית לחקר מדעי, ושני המוסדות אוחדו תחת המרכז הלאומי ב-19 באוקטובר 1939.
חומצה גליקולית

| --- | --- |

נוסחה כימית של חומצה גליקולית
 
 דגם כדור-מקל של חומצה גליקולית
 שם סיסטמטי:  חומצה גליקולית
 שמות נוספים:  2-Hydroxyethanoic acid  חומצה דיקרבואית   חומצה הידרוקסיאצטית
 כתיב כימי:  C₂H₄O₃ 
 מסה מולרית:  76.05 גרם/מול
 מראה:  לבן, מוצק אבקתי
 מספר CAS:  79-14-1
 צפיפות:  1.49 גרם/סמ"ק
 מצב צבירה:  מוצק
 מסיסות:  תמיסה מימית 70%
 ממסים:  כהלים, אצטון, חומצה אצטית   אתיל אצטט
 טמפרטורת היתוך:  75 °C   348.15 K
 חומציות:  3.83 ‏pKa
 נקודת הבזק:  129 °C   402.15 K
 NFPA 704:       1 ‏ 3 ‏ 
 הערה כללית:  מתפרק ברתיחה
 
חומצה גליקולית (או חומצה הידרוקסיאצטית) היא החומצה הקטנה ביותר מקבוצת חומצות אלפא הידרוקסיות (באנגלית: (α-hydroxy acid (AHA). הנוסחה המולקולרית שלה היא C2H4O3 (או הנוסחה הכימית HOCH2COOH). חומצה זו נמצאת בשימוש בתעשיות רבות כגון טקסטיל, קוסמטיקה ועוד.
אופן ההכנה

ישנן מספר דרכים לבצע סינתיזה של חומצה גליקולית אשר מיושמות כיום.
רוב האספקה בעולם של חומצה גליקולית מיוצרת באמצעות תהליך קטליזה של פורמאלדהיד יחד עם גז סינתיזה, זאת מאחר שתהליך זה הוא חסכוני במיוחד.
ניתן להכין את החומצה על ידי תגובה בין חומצה כלורואצטית ונתרן הידרוקסיד. בדרך זו, בכל שנה מיוצרים כמה מיליוני קילוגרמים של החומצה.
שיטות נוספות שאינן בשימוש תעשייתי כוללות הידרוגנציה של חומצה אוקסלית עם מגיב תורם מימנים וכן הידרוליזה של נגזרת ציאנוהידרין מפואמאלדהיד. ניתן לבודד את החומצה הגליקולית ממקורות טבעיים עתירי סוכר, כגון קנה סוכר, סלק סוכר, אננס, מלון וענבים לא בשלים. דרך נוספת להכנת החומצה היא שימוש בתהליך אנזימטי ביוכימי אשר יוצר כמה שפחות זיהומים בהשוואה לסינתיזה כימית, צורך פחות אנרגיה בייצור ויוצר פחות תוצרי לוואי. לדוגמה, בתהליך המטבוליזם של עובש ממשפחת Aspergillus מתקבלת החומצה הגליקולית כתוצר לוואי אשר ניתן לאסוף.
היסטוריה

השם "חומצה גליקולית" נטבע בשנת 1848 על ידי הכימאי הצרפתי אוגוסט לורן (1807-1853). הוא הציע כי חומצת האמינו גליצין - שלימים נקראה גליקוקול - יכולה להיות חומצת אמינו של חומצה היפותטית, אותה כינה "חומצה גליקולית" (חומצה גליקוליקית).
חומצה גליקולית (סוג של AHA) הוכנה לראשונה בשנת 1851 על ידי הכימאי הגרמני אדולף סטרקר (1822-1871) והכימאי הרוסי ניקולאי ניקולאביץ 'סוקולוב (1826-1877). הם ייצרו אותו על ידי טיפול בחומצה היפורית עם חומצה חנקתית וחנקן דו-חמצני ליצירת אסטרים של חומצה בנזואית וחומצה גליקולית (C6H5C (= O) OCH2COOH), אותם כינו "חומצה בנזוגליקולית" (Benzoglykolsäure), (גם חומצה בנזואיל גליקולית). הם הרתיחו את האסטר במשך מספר ימים עם חומצה גופרתית מדוללת, וכך קיבלו חומצה בנזואית וחומצה גליקולית (Glykolsäure).
שימושים > טקסטיל

החומצה הגליקולית משמשת בתעשיית העורות בשלב ההרטבה, החלק הראשוני בטיפול בעורות. בחלק זה, עורות חדשים עוברים מספר שלבים כדי לתת לעור גמישות ורכות. חלק מהשלבים הם טבילה של העורות בחומרים בעלי פעילות שטח פנים ולאחר מכן, העורות נטבלים בתמיסות חומצה כגון החומצה הגליקולית והחומצה הפורמית. לפעמים שלבים אלו מבוצעים מספר פעמים עד לקבלת המאפיינים הרצויים.
בתעשיית הבדים, החומצה הגליקולית משמשת בתמיסות צביעה.
שימושים > סינתזת חומרים

החומצה הגליקולית משמשת חומר מוצא בתהליך פולימריזציה של מספר פולימרים כמו  חומצה פוליגליקולית (PGA), חומצה פולי (לקטית גליקולית) (PLGA) ועוד קופולימרים. פולימרים אלו משמשים כחומרים מתכלים, לדוגמה, בחוטי תפירה ניתוחיים ויצירת מבנים זמניים לאיחוי רקמות פגועות.
שימושים > תרופות

באמצעות היכולת הטובה של לחדור את העור, חומצה גליקולית משמשת רבות ליישומי טיפוח העור, לרבות בקילוף כימי אשר מבוצע על ידי דרמטולוג, מנתחים פלסטיים או אנשים שהוסמכו לכך. הקילוף הכימי מבוצע על ידי מוסמכים באמצעות תכשירים המכילים את החומצה הגליקולית בריכוז של עד 70% או באמצעות ערכות ביתיות (לרוב בצורת קרם) בריכוזים של 10-20%. האפקטיביות של החומצה תלויה רבות ברמת החומציות של התמיסה או המשחה שהיא נמצאת בה. השימוש בחומצה הגליקולית נעשה כדי לשפר את נראות ומרקם העור. החומצה עשויה להקטין קמטים, צלקות כתוצאה של אקנה, היפרפיגמנטציה ולשפר מחלות עור כמו אקנה ומחלות הנובעות מחשיפה ממושכת לשמש. ברגע המגע של החומצה הגליקולית עם השכבה העליונה של העור, הקשרים הליפידיים אשר מחזיקות את שכבות העור המתות ובכך נעשה הקילוף הכימי.
בטיחות

באופן אירוני, החיסרון של החומצה היא שכתוצאה משימוש על העור, העור נחשף ונהיה רגיש לקרינת UV מהשמש ולכן יש צורך לנקוט אמצעי הגנה מפני השמש.
החומצה הגליקולית יכולה לעבור מטבוליזם ולהפוך לחומצה אוקסלית אשר מסוכנת לגוף האדם ולכן יש להימנע מבליעתה.
ראו גם

כימיה
הערות שוליים

↑  פטנט רשום US Patent 2152852 (אנגלית).
↑  ניתוח שוק וצפי שוק של חומצה גליקולית מפי חברת Hexa Research (אנגלית)
↑  Glycolic Acid at CrossChem.net (אנגלית)
↑  Marx, J. (1989). A Revolution in biotechnology (p. 28). Cambridge (Cambridgeshire): Cambridge University Press. (אנגלית)
↑  Kanerva, L., Elsner, P., Wahlberg, J., & Maibach, H. (Eds.). (2000). Handbook of occupational dermatology (1st ed., p. 948). Berlin: Springer. (אנגלית)
↑  Panda, H. (2013). A concise guide on textile dyes, pigments and dye intermediates with textile printing technology (pp. 431, 442-443). (אנגלית)
↑  Neligan, P. (2013). Plastic surgery (3rd ed., pp. 791-792). London: Elsevier Saunders. (אנגלית)
↑  סרטון הסברה על חומצה גליקולית (אנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4282988-4
טבח פסטוב

| חלק מPogroms during the Russian Civil War |
| --- | --- |
 תאריך:  ספטמבר 1919 
 מקום:  פסטוב 
 סוג:  פוגרום 
 הרוגים:  1,000-1,500
 מבצע:  הצבא הלבן
 
טבח פסטוב הוא טבח שבוצע באוכלוסייה היהודית בעיר פסטוב שבאוקראינה בספטמבר 1919 על ידי הצבא הלבן.
הטבח התרחש בין 2 ל-8 בספטמבר כאשר חיילים לבנים מצבא המתנדבים, בעיקר קוזאקים, עברו מדלת לדלת והרגו יהודים רבים. עדי ראייה דיווחו כי רוב הקורבנות נהרגו אחרי שהעמידו אותם בשורה על יד קירות בית הכנסת, והרוצחים עסקו בביזה של רכוש יהודי.
הקוזאקים גם התעללו ביהודים להנאתם, כולל מקרה אחד שבו נער נאלץ לתלות את אביו, והם גם אילצו נמלטים לחזור לבתיהם הבוערים. למעלה מ-200 בתים יהודיים נהרסו כאשר צבא המתנדבים השתתף במסע להשמדת כל הארגונים הקהילתיים היהודיים בפסטוב.
ההיסטוריונית אנה ריד מעריכה כי 1,500 יהודים מתו בטבח, בעוד שהמכון למדע המדינה פריז מעריך כי המספר נע בין 1,000–1,500.
לקריאה נוספת

Yevreyskie Pogrome, מוסקבה 1926, עמ' 89
הערות שוליים

1 2  "Crimes and Mass Violence of the Russian Civil Wars (1918-1921) | Sciences Po Mass Violence and Resistance - Research Network". www.sciencespo.fr (באנגלית). 2016-01-25. נבדק ב-2022-03-19.
↑  "Jews of Ukraine (1919-1920)". www.berdichev.org. נבדק ב-2022-03-19.
ז'אק פרסר

| --- | --- |
ז'ק פְּרֵסֵר
 לידה:  24 בפברואר 1899 אמסטרדם, הולנד 
 פטירה:  30 באפריל 1970 (בגיל 71) Bergen aan Zee, הולנד 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 השכלה:  אוניברסיטת אמסטרדם 
 מעסיק:  אוניברסיטת אמסטרדם, אוניברסיטת אמסטרדם, אוניברסיטת אמסטרדם, אוניברסיטת אמסטרדם, אוניברסיטת אמסטרדם, אוניברסיטת אמסטרדם 
 פרסים והוקרה:  Dr. Wijnaendts Francken-prijs (1947)  Lucy B. en C.W. van der Hoogt award (1957)  Bijzondere prijs van de Jan Campert-Stichting (1966) 
 
ז'אק פְּרֵסֵר (בהולנדית: Jacob (Jacques) Presser;‏ 24 בפברואר 1899 – 30 באפריל 1970) היה היסטוריון וסופר יהודי-הולנדי, מחבר הספר "ליל הז'ירונדינים".
פרסר מונה מטעם ממשלת הולנד לחקור את השמדת יהודי הולנד; זאת לאור היקף ויעילות ההשמדה היחסיים (כ-72% אחוזים מתוך 140,000 יהודי הולנד הושמדו על ידי הנאצים) וחרף הממצאים המראים היום כי נוכחות הצבא הגרמני (הוורמאכט) בהולנד הייתה מעטה יחסית. לאור זאת, הועלו חשדות והשערות שהיקף שיתוף הפעולה מצד האזרחים עם הנאצים היה גדול מששיערו בתחילה. מסקנות מחקרו של פרסר עוררו רושם קשה בהולנד, לאחר שגילה שאכן היה שיתוף פעולה רב עם הנאצים.
בעקבות מחקרו חיבר פרסר נובלה בשם "ליל הז'ירונדינים" (De nacht der Girondijnen), המתארת את קורותיו של שוטר יהודי במחנה המעבר ההולנדי וסטרבורק, שבו הוא משתף פעולה עם השלטונות הנאציים לצורך ארגון משלוחי המוות לפולין, מתוך אמונה שהדבר יביא להצלתו.
ספרו שתורגם לעברית

ליל הז’ירונדינים / ז’אק פרסר; עם אחרית דבר מאת פרימו לוי; תרגום מהולנדית והקדמה: אירית ורסנו-לנדמן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2004.
חילוץ בני הערובה בבורקינה פאסו

ב-9 במאי 2019, פיקוד המבצעים המיוחדים של צרפת ערך מבצע חילוץ בצפון בורקינה פאסו. המבצע הוביל לשחרור ארבעת בני הערובה שהוחזקו במקום. במהלך המבצע נהרגו שני חיילים צרפתים וארבעה מתוך ששת הטרוריסטים ששמרו על בני הערובה. המבצע בוצע על ידי צבא צרפת תוך תמיכה מודיעינית ואווירית מצבא ארצות הברית.
רקע

שני בני הערובה הצרפתים, פטריק פיקה ולורן לאסימואיאס, מורים למוזיקה, נחטפו ב-1 במאי בזמן חופשה בפארק הלאומי פנג'ארי, בנין. מדריך הטיולים שלהם נמצא הרוג והמכונית שנסעו בהם נמצאה שרופה. שני בני הערובה האחרים, דרום קוריאני ואמריקאי, שזהותם לא פורסמה, נחטפו בזמן שנסעו יחד מבנין לבורקינה פאסו, כחודש קודם לכן.
חילוץ

לא ידוע איזה ארגון עמד מאחורי החטיפה. בצבא צרפת סברו כי החטופים עמדו להיות מועברים לחזית לשחרור מאצ'ינה, ארגון טרור שפועל במאלי. לפני החילוץ, החוטפים נעו צפונה דרך בורקינה פאסו, ובליל המבצע הקימו מחנה באזור הסאהל.
חילוץ בני הערובה התרחש בלילה שבין ה-8 ל-9 במאי 2019. כוחות מיוחדים צרפתיים השתלטו על המתחם של החוטפים ושחררו את ארבעת בני הערובה. שני בני ערובה צרפתים שהיה ידוע שהוחזקו במקום, ועוד שני בני ערובה, דרום קוריאני ואמריקאי, שלא ידעו שנמצאים שם. במהלך המבצע נהרגו שני חיילי צבא צרפת וארבעה מהחמושים שהחזיקו בבני הערובה.
לאחר החילוץ

לאחר החילוץ, שני בני הערובה הצרפתים ובן הערובה הדרום קוריאני הוטסו לנמל התעופה וילקובלה, שם קיבל את פניהם נשיא צרפת עמנואל מקרון.
ב-14 במאי 2019 נערכה בפריז מחווה לאומית לזכר שני החיילים שנהרגו במבצע.
הערות שוליים

↑  "Two French soldiers killed in rescue of four hostages in Burkina Faso". english.alarabiya.net.
↑  Crouin, Antoine; Picheta, Rob. "French hostage says ordeal in Burkina Faso was 'hell'". CNN.
↑  "French soldiers killed in Burkina Faso raid to free foreign hostages". The Defense Post. 10 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "French hostages praise rescue 'from hell'" (באנגלית בריטית). 2019-05-11. נבדק ב-2019-05-14.
↑  "S. Korean hostage in Burkina Faso was 'regular tourist': official". France 24 (באנגלית). 2019-05-13. נבדק ב-2019-05-14.
↑  Peltier, Elian (2019-05-10). "Two French Soldiers Are Killed in Raid That Frees Four Hostages in Burkina Faso". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2019-05-14.
↑  John, Tara; Wojazer, Barbara; Browne, Ryan; Starr, Barbara. "Two soldiers killed in French-led rescue of four hostages in Burkina Faso". CNN. נבדק ב-2019-05-14.
↑  "Breaking: French Navy SOF rescue American hostage, two commandos dead". NEWSREP. 11 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "French hostages praise rescue 'from hell' in Burkina Faso". BBC News. 11 במאי 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
מסע הלוויה של החיילים הצרפתים, שנהרגו במבצע, בפריז ב-14 במאי 2019.
טרי ברנסטאד

טרי אדוארד ברנסטאד (באנגלית: Terry Edward Branstad; נולד ב-17 בנובמבר 1946) הוא פוליטיקאי אמריקאי ממוצא יהודי, חבר המפלגה הרפובליקנית שכיהן כשגריר ארצות הברית בסין. קודם לכן כיהן כמושל איווה בשנים 2011–2017 ובשנים 1983–1999.
קורות חיים

ברנסטאד נולד בעיירה לילנד שבצפון מדינת איווה, בנם של אדוארד ארנולד ברנסטאד וריטה לבית גרלנד. אמו הייתה יהודייה בעוד שאביו היה ממוצא נורווגי לותרני. ברנסטאד עצמו גדל כנוצרי לותרני. הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטת איווה ותואר ראשון (JD) במשפטים באוניברסיטת דרייק בדה מוין, ולאחר מכן שירת בצבא ארצות הברית בשנים 1969–1971 כשוטר צבאי.
ב-1973 נבחר לשרת בבית הנבחרים המדינתי של איווה, וכיהן בתפקיד עד שנבחר לסגן מושל המדינה ב-1978. בתום 4 שנות כהונה כסגן המושל, נבחר למושל ב-1982. משם המשיך ונבחר לשלוש כהונות רצופות עד 1999. ברנסטאד לא התמודד לכהונה חמישית רצופה, ופרש זמנית מן החיים הפוליטיים.
תחילה עבד במספר פירמות בשוק הפרטי ובשנים 2003–2009 כיהן כנשיא אוניברסיטת דה מוין.
ב-2010 התמודד שוב למשרת המושל בהצלחה, לאחר שזכה להתנגדות מצד אגף "תנועת מסיבת התה" במפלגתו במהלך הפריימריז, ולבסוף גבר על המושל הדמוקרטי המכהן, צ'ט קולבר, ברוב של 52.9% וחזר לשרת בכהונה חמישית. ב-2014 נבחר לכהונה שישית, והפך בדצמבר 2015 למושל שכיהן בשנים הרבות ביותר בהיסטוריה האמריקאית (כאשר עקף את שיאו של ג'ורג' קלינטון מניו יורק, שכיהן במשך 21 שנים).
הוא נבחר על ידי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לכהן כשגריר ארצות הברית בסין וב-22 במאי 2017 אושר על ידי הסנאט ברוב של 13–82. ב-4 באוקטובר 2020 סיים את כהונתו בבייג'ינג.
ברנסטאד נשוי לכריסטין, ולזוג שלושה ילדים ונכדים.
הערות שוליים

↑  טרי ברנסטאד, באתר אגודת המושלים הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1177150638  ISNI: 0000 0000 2371 922X  LCCN: n84041706  NARA: 10568302  VIAF: 72788093   WorldCat (עם VIAF): 72788093
חמש השמשות

אבן השמש האצטקית.
במיתוסי הבריאה, המונח "חמש שמשות" מתייחס לאמונה של עמים אצטקים ותרבויות של עמי הנאוואה, ולפיהן העולם עבר חמישה מחזורים ברורים של בריאה והרס, כאשר העידן הנוכחי הוא החמישי. המונח נגזר בעיקר משילוב של מיתוסים, קוסמולוגיות ואמונות אסכטולוגיות שמקורם בעמים פרה-קולומביאנים באזור המסו-אמריקאי, כולל מרכז מקסיקו, והוא חלק ממיתולוגיה גדולה יותר של אמונות העולם החמישי או השמש החמישית.
האצטקים הפוסט-קלאסיים המאוחרים יצרו ופיתחו גרסה משלהם למיתוס "חמש השמשות", ששילבה אלמנטים ממיתוסי הבריאה הקדומים של המסו-אמריקאים ושינתה אותם, תוך הצגת רעיונות חדשים שהיו ספציפיים לתרבותם.
במיתוסי הבריאה האצטקים ובמיתוסי הבריאה האחרים של בני עם הנאווה האמינו שהיקום עבר ארבע איטרציות לפני זו הנוכחית, וכי כל אחד מהעולמות הקודמים הללו הושמד על ידי האלים עקב התנהגות תושביו.
העולם הנוכחי, על פי מיתוס זה, הוא תוצר של המשימה שהאצטקים נטלו על עצמם, לספק תזונה לשמש כדי להבטיח את קיומה וכן להבטיח שהיקום כולו יישאר באיזון. טקסי הקרבת הקורבנות של האצטקים נתפסו כחיוניים להמשך תפקודו של העולם ולהבטחת הישרדותו.
אגדה

לפי האגדה, האל הראשון, אומטאוטל, ברא את עצמו מתוך הריק שהיה היקום. טבעו של אומטאוטל, "אל הדואליות" היה זכרי ונקבי כאחד, משותף לאומטקוטלי, "אדון הדואליות", ואומצ'ואטל, "גברת הדואליות". Ometeotl ילדה ארבעה ילדים, ארבעת Tezcatlipocas, שכל אחד מהם מנהל אחד מארבעת הכיוונים הקרדינליים. מעל המערב יושב טזקטליפוקה הלבן, קצאלקואטל, אל האור, הרחמים והרוח. מעל הדרום יושב טזקטליפוקה הכחול, Huitzilopochtli, אל המלחמה. מעל המזרח שוכן ה-Tezcatlipoca האדום, Xipe Totec, אל הזהב, החקלאות וזמן האביב. ומעל הצפון שומר הטזקטליפוקה השחור, הנקרא גם בפשטות טזקטליפוקה, אל השיפוט, הלילה, ההונאה, הכישוף וכדור הארץ.
האצטקים האמינו שהאלים יצרו את היקום ב-Teotihuacan. ניתן על ידי האצטקים דוברי נאוואטל מאות שנים לאחר נפילת העיר בסביבות שנת 550 לספירה. המונח הוגה כ"מקום הולדתם של האלים", או "מקום בו נולדו אלים", המשקף את מיתוסי הבריאה של Nahua שנאמר כי התרחשו בטאוטיוואקן.
אגדה > שמש ראשונה

ארבעה אלים הם שיצרו את כל האלים האחרים ואת העולם שאנו מכירים היום, אבל לפני שיכלו ליצור הם היו צריכים להרוס, כי בכל פעם שהם ניסו ליצור משהו, הוא היה נופל למים מתחתיהם ונאכל על ידי ציפקטלי, תנין האדמה הענק, ששחה במים עם פיות בכל אחד מפרקיו. מארבעת ה-Tzcatlipocas ירדו האנשים הראשונים שהיו ענקים. הם יצרו את האלים האחרים, שהחשובים שבהם היו אלי המים: טללוק, אל הגשם והפוריות ו־Chalchiuhtlicue, אלת האגמים, הנהרות והאוקיינוסים וגם אלת היופי. כדי לתת אור, הם היו זקוקים לאל שיהפוך לשמש ונבחר טזקטליפוקה השחור. אבל או בגלל שאיבד רגל או בגלל שהוא היה אל הלילה, הוא הצליח להפוך רק לחצי שמש. העולם המשיך כך במשך זמן מה, אך היריבות בין אחים גדלה. בעיקר בין קצלקואטל לאחיו השמש האדירה, שקצלקואטל הפיל מהשמים עם אלת אבן. בלי שמש, העולם היה שחור לגמרי ובכעסו, ציווה על היגוארים שלו לאכול את כל האנשים.
אגדה > שמש שנייה

האלים יצרו בני אדם בעלי קומה רגילה, כאשר קצאלקואטל משמש כשמש לציוויליזציה החדשה, בניסיון להביא איזון לעולם. ניסיונותיהם נכשלו בסופו של דבר כאשר בני האדם נטשו את אמונות ותורות של האלים. במקום זאת אימצו תאוות בצע ושחיתות.
טלאלוק הוכתר כשמש החדשה, אבל טזקטליפוקה, האל השובב, הונה אותו והונה אותו, חטף את אהבת חייו, Xochiquetzal, אלוהות היופי, הפרחים והתירס.
טלאלוק היה אכול כל כך בצערו, עד שלא היה מסוגל עוד למלא את חובותיו כשמש. לכן, בצורת גדולה פקדה את אנשי העולם. אנשים התפללו נואשות לגשם והתחננו לרחמים, אך תחינותיהם נפלו על אוזניים ערלות.
בהתקף זעם, טללוק שחרר גשם של אש על האדמה, הרס אותה לחלוטין ולא השאיר דבר מלבד אפר. בעקבות אירוע אסון זה, האלים עבדו יחדיו כדי ליצור אדמה חדשה, המאפשרת לחיים להיוולד מחדש מהארץ חסרת החיים והעקרה לכאורה.
אגדה > שמש רביעית

השמש הבאה וגם אשתו החדשה של טללוק, הייתה Chalchiuhtlicue. אלת המים, הנהרות והים. היא אהבה מאוד את האנשים, אבל טזקטליפוקה לא. גם האנשים וגם Chalchiuhtlicue הרגישו את השיפוט שלו כשאמר לאלת המים שהיא לא באמת אוהבת ורק זייפה חסד מתוך אנוכיות כדי לזכות בשבחי האנשים. Chalchiuhtlicue נפגעה כל כך מדבריו, שהיא בכתה דם במשך חמישים ושתיים השנים הבאות, וגרמה לשיטפון מחריד שהטביע את כולם על פני כדור הארץ. בני אדם הפכו לדגים כדי לשרוד.
אגדה > שמש חמישית

Quetzalcoatl לא הסכים להשמדת עמו והלך לעולם התחתון שם הוא גנב את העצמות שלהם מהאל מיקטלנטקוטלי. הוא טבל את העצמות הללו בדמו שלו כדי להחיות את עמו, שפקחו מחדש את עיניהם לשמים המוארים בשמש הנוכחית, Huitzilopochtli.
הציצימימה, או הכוכבים, קנאו באחיהם הבהיר והחשוב יותר Huitzilopochtli. המנהיגה שלהם, Coyolxauhqui, אלת הירח, מובילה אותם בהסתערות על השמש ובכל לילה הם מתקרבים לניצחון כשהם זורחים על פני השמים, אך מוכים על ידי Huitzilopochtli האדיר השולט בשמי היום. כדי לסייע לאל הכל כך חשוב הזה במלחמתו המתמשכת, האצטקים מציעים לו את ההזנה של קורבנות אדם. הם גם מקריבים קורבנות אדם ל-Tezcatlipoca מתוך פחד משיפוטו ומחרונו. הם מקריבים את דמם שלהם ל-Quetzalcoatl, שמתנגד לקורבנות אדם, כי הוא הקריב מדמו עבורם. הם נותנים מנחות לאלים רבים אחרים למטרות רבות. אם הקורבנות הללו ייפסקו, או אם האנושות לא תצליח לרצות את האלים מכל סיבה אחרת, השמש החמישית הזו תשחיר, העולם יתנפץ ברעידת אדמה קטסטרופלית, והציצימיטל יהרוג את Huitzilopochtli ואת כל האנושות.
וריאציות ומיתוסים אלטרנטיביים

רוב מה שידוע על האצטקים הקדומים מגיע מהקודקסים המעטים ששרדו את הכיבוש הספרדי. המיתוסים שלהם יכולים לבלבל בגלל היעדר תיעוד מסודר וגם כי יש הרבה מיתוסים פופולריים שנראה שהם סותרים זה את זה. זה קרה בשל העובדה שהם הועברו במקור מפה לאוזן ומפני שהאצטקים אימצו רבים מהאלים שלהם משבטים אחרים. הם העניקו היבטים חדשים משלהם לאלים הללו וואימצו אותם לפנתיאון שלהם. מיתוסים עתיקים יכולים להיות דומים מאוד למיתוסים חדשים יותר, תוך שהם סותרים זה את זה בטענה שאל אחר ביצע את אותה פעולה. כנראה בגלל שהמיתוסים השתנו בקורלציה לפופולריות של כל אחד מהאלים בזמן נתון.
וריאציות אחרות על מיתוס זה קובעות כי קואטליקו, אלת האדמה, הייתה אמם של ארבעת ה-Tzcatlipocas וה-Tzizimitl. גרסאות מסוימות אומרות שקצלקואטל נולד לה לראשונה, כשהיא עדיין הייתה בתולה, ולעיתים קרובות מזכירים את אחיו התאום Xolotl, מדריך המתים ואל האש. טזקטליפוקה נולדה לה על ידי סכין אובסידיאן, ואחריה הציצימיטל ואחר כך Huitzilopochtli. הווריאציה הפופולרית ביותר, כולל קואטליקו, מתארת כי ילדה תחילה את הציצימיטל. הרבה יותר מאוחר היא ילדה את Huitzilopochtli כאשר הופיע לה כדור נוצות מסתורי. לאחר מכן, ציצימיטל ערף את ראשה של Coatlicue ההריונית, מתוך אמונה שזה מעליב שהיא ילדה ילד נוסף. Huitzilopochtli אז יצא מרחמה מניף נחש של אש והחל את מלחמתו האפית עם הציצימיטל, שכונו גם ה־Centzon Huitznahuas. לפעמים אומרים שהוא ערף את ראשו של קוילקסאוהקי והשתמש בראשה כדי ליצור את הירח או השליך אותו לתוך קניון. וריאציות נוספות מתארות את כדור הנוצות כאביו של Huitzilopochtli או אביו של Quetzalcoatl ולפעמים Xolotl.
וריאציות אחרות של מיתוס זה טוענות שרק קצאלקואטל וטזקטליפוקה נולדו לאומטאוטל, שהוחלפה בקואטליקו במיתוס הזה, כנראה בגלל שלא היו לה מתפללים או מקדשים עד שהספרדים הגיעו. לפעמים אומרים שהמאפיין הגברי של Ometeotl נקרא Ometecuhtli וכי המאפיין הנשי נקרא Omecihualt. וריאציות נוספות על מיתוס זה קובעות שרק קצאלקואטל וטזקאטליפוקה פירקו את ציפקטלי, הידועה גם כטללטקוטלי. ש-Xipe Totec ו-Huitzilopochtli בנו את העולם מגופה. גרסאות מסוימות טוענות שטזקטליפוקה למעשה השתמש ברגל שלו בתור פיתיון עבור Cipactli, לפני שביתר אותה.
סדר ארבע השמשות הראשונות משתנה גם כן, אם כי הגרסה הנ"ל היא הנפוצה ביותר. סופו של כל עולם תואם באופן עקבי לאל שהיה השמש באותה תקופה לאורך כל הווריאציות של המיתוס, אם כי אובדן קסוצ'יקצאל לא תמיד מזוהה כסיבה של טללוק לגשם האש, שלא ניתן אחרת ולעיתים נאמר ש-Calchiuhtlicue הציף את העולם בכוונה, ללא מעורבות של טזקטליפוקה. מסופר גם כי הוא יצר חצי שמש, אותה אכלו היגוארים שלו לפני שאכלו את הענקים.
עם זאת, לפעמים אומרים שהשמש החמישית היא אל בשם Nanauatzin. בגרסה זו של המיתוס, האלים התכנסו בחושך כדי לבחור שמש חדשה, שאמורה להקריב את עצמו בקפיצה למדורה ענקית. שני המתנדבים היו בנם הצעיר של טללוק ושל צ'לצ'יוהטליצ'ה, Tecuciztecatl, וננאואצ'ין הזקן. האמינו כי ננאואצין זקן מכדי לייצר שמש טובה, אך לשניהם ניתנה ההזדמנות לקפוץ למדורה. Tecuciztecatl ניסה ראשון אבל לא היה אמיץ מספיק ללכת בחום ליד הלהבות והסתובב. לאחר מכן הלך ננאואצין באיטיות לעבר הלהבות ואז אל תוך הלהבות וכלה. אז הלך Tecuciztecatl אחריו. Nanauatzin האמיץ יותר הפך למה שהוא עכשיו השמש וטקוציסטקטל הפך לירח הרבה פחות מרהיב. אל שמגשר על הפער בין ננאואצין להויצילופוכטלי הוא טונאטיו, שהיה חולה, אך התחדש בכך ששרף את עצמו בחיים ולאחר מכן הפך לשמש הלוחמת ונדד בשמיים עם נשמותיהם של המתים בקרב, מסרב לנוע אם לא הקריבו לו מספיק קורבנות.