stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אימג'יזם
ימים ראשונים

התנועה האימג'יסטית הייתה קצרת-ימים. עיקר פרסומה היה דרך ארבעה קובצי-שירה שיצאו לאור בין השנים 1914 ל-1917 בבריטניה. ראשוני התנועה היו עזרא פאונד, בחור אמריקאי בן 28 שהיגר ללונדון ויצר לעצמו שם בחוגי השירה, ארוסתו לשעבר, המשוררת הילדה דוליטל (שחתמה על שיריה בראשי התיבות של שמה - ה.ד.), וריצ'רד אלדינגטון, שעתיד להיות בעלה. בשנת 1912, בעת שיחה בבית התה שבמוזיאון הבריטי, הכריז פאונד כי שירתם של השלושה היא שירה אימג'יסטית.
שורשי האימג'יזם קדמו לפאונד. עוד קודם לכן, בשנת 1909, כתב המשורר והמתמטיקאי תומאס הולם מספר שירים שיכולים להראות אימג'יסטים. לאחר מכן, הולם, יחד עם פרנק סטיוארט פלינט היה ממקימיו של חוג מגדל אייפל, קבוצה ספרותית שכונתה על שם מסעדת מגדל אייפל בסוהו של לונדון. בשיחותיהם, דיברו על כינון שירה עכשווית המושפעת משירת ההייקו והטאנקה היפניים. באפריל 1909 נועד לראשונה פאונד, בעצמו מתרגם של שירת המזרח הרחוק (למשל לי באי), עם אנשי חוג מגדל אייפל והתוודע אל ההשפעות המשותפות, שיובילו בעתיד לשירה האימג'יסטית.
בקובץ האימג'יסטי הראשון, דס אימג'יסטס (1914), בעריכתו של פאונד, פרסמו פאונד, דוליטל, פלינט והמשורר האמריקאי ויליאם קרלוס ויליאמס וגם משוררי חברי חוג מגדל אייפל. בין השאר התפרסמו בקובץ חומרים לא אימג'יסטים בעליל, למשל שירו "שומע אני צבא" של ג'יימס ג'ויס, הכתוב במשקל סדור ובשפה שאינה חריגה. את בחירתו בג'ויס הסביר פאונד בכך שנשמע כפזמון מוזיקלי כשל טרובדור קדום.
האנתולוגיה זכתה לביקורות שליליות ומכירות דלות: מספר עותקים אף הושבו מחנויות הספרים למחסן ההוצאה לאור. תגובתו של פאונד הייתה "נטישת החרוז אינה מתוך העדר יכולת לחרוז 'בשר', 'שר', ו'מיוסר', כי אם בשל התפישה שתנועות ורחשי-לב מסוימים לא ניתן לייצג באמצעים אמנותיים משומשים עד זרא".
עקרונות האימג'יזם

באפריל 1913, פרסם פ"ס פלינט (למעשה נוסחו על ידי עזרא פאונד) בגיליון כתב העת הבינלאומי "שירה", שבו שימש כאחד העורכים, את עיקרי הכתיבה האימג'יסטית:
טיפול ישיר ב"דבר", סובייקטיבי או אובייקטיבי.
לא להשתמש בשום אופן באף מילה שאינה תורמת להצגת הדברים.
בנוגע לריתמוס: לחבר ברצף של משפט מוזיקלי, ולא ברצף של מטרונום.
ב-1914 הרחיב אלדינגטון את הכללים:
פניה ישירה לנושא.
שמות תואר מעטים ככל האפשר.
ליטוש ודרגת קשיות של אבן מסותתת.
אינדיבידואליות של משקל בין שיר לשיר.
מספר כללי "אל תעשה" רב.
המילה המדויקת.
לא ניתן להגזים בהשפעות השירה הסינית והיפנית על האימג'יזם. בשנות ה-90 של המאה ה-19 פורסמו לראשונה תרגומי ההייקו של אנדרסון במערב וקנו להם אוהדים. עזרא פאונד עצמו תרגם שירה סינית של לי פו. התאוריות השיריות שמאחורי ההייקו השפיעו מאוד על עזרא פאונד ושאר אנשי התנועה. מבחינת השירה היפנית, די בהצבת מתח מעניין בין שני אימג'ים כדי ליצור שיר, ואין צורך בחריזה ובתיאורים. תאוריה מינימליסטית זאת הייתה מהפכנית במערב, בהתחשב בשירה הארכנית, החרוזה והשקולה ללא רבב ששלטה בכיפה.
לאחר נטישת עזרא פאונד

מעט אחרי שהדי התנועה החלו להגיע לתודעה, החליט פאונד על נטישתה, כשהוא מציע יחד עם ידידו הצייר וינדהם לואיס תנועה חדשה בשם וורטיציזם. הוורטיציסטים עסקו בעיקר באמנויות הוויזואליות ושרדו כשלוש שנים. פאונד התכחש לקבוצה וכינה את האימג'יזם בלעג איימיג'יזם, על שמה של איימי לואל, המשוררת ומבקרת השירה שערכה את האנתולוגיות האימג'יסטיות בשנים 1915, 1916 ו-1917.
לואל, שכמו פאונד הגיעה ללונדון מארצות הברית, ירשה סכומי כסף נכבדים מהוריה. כפטרונית של שירה נסיונית, השתמשה בחלק מעושרה לסייע להפצת האימג'יזם. בניגוד למדיניות העריכה של פאונד שהסתמכה אך ורק על שיקול הדעת של פאונד עצמו, ניסתה לואל לגבש שיטה דמוקרטית יותר. בתחילת האנתולוגיה הראשונה בעריכתה, "מספר משוררים אימג'יסטים" (1915), כתבה: "החלטנו בפעם זאת להיעזר באופן עריכה שונה מזה שננקט באנתולוגיה הקודמת. במקום בחירה בלעדית של העורך, כל משורר יוכל לבחור את השירים שהוא רואה כטובים ביותר, כל עוד לא פורסמו קודם בספר". באנתולוגיות אלו נטלו חלק כל משוררי התנועה המרכזיים, מחוץ לפאונד, שביקש מהעורכת שלא לעשות שימוש במונח "אימג'יזם" שנהגה על ידו. ד.ה. לורנס הנודע, שכתב גם בצורות פואטיות שהיו נהוגות עד כה, פרסם באנתולוגיות משירתו האימג'יסטית.
גוויעה

כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, קשה היה לארגן פעילות שירית אוונגרדית מסודרת. מספר משוררים גויסו לשירות בחזית, והתנועה גוועה.
ב-1930, כאשר חלק מחבריה הפכו לאנשים ידועים, חלקם דווקא ככותבי פרוזה, פרסם אלדינגטון אנתולוגיה אימג'יסטית שעוררה עניין רב והבנה מחודשת של חשיבות הקבוצה. ויליאם קרלוס ויליאמס היה שנים אחר כך השפעה גדולה על אלן גינסברג ומשוררי דור הביט.
רשימת משוררים שפרסמו באנתולוגיות האימג'יסטיות

ריצ'רד אלדינגטון (1892-1962)
ג'יימס ג'ויס (1882-1941) (לא משורר אימג'יסטי מן המניין)
הילדה דוליטל (1886-1961)
ת. א. יולם (1883-1917)
ויליאם קרלוס ויליאמס (1883-1963)
איימי לואל (1874-1925)
ד. ה. לורנס (1885-1930)
מריאן מור (1887-1972)
יונה נוגוצ'י (1875-1947)
וואלאס סטיבנס (1879-1955)
עזרא פאונד (1884-1972)
פ. ס. פלינט (1885-1960)
תרגומים לעברית והשפעות על שירה עברית

על אף השפעתה על השירה האנגלית, שירה אימג'יסטית מעולם לא תורגמה לעברית כספר אנתולוגיה שלם.
ספרי שירה יצאו לנודעים שבמשוררים האימג'יסטים (ויליאם קרלוס ויליאמס ועזרא פאונד). בעיתוני השירה עכשיו, כרמל, הליקון ועיתון 77 פורסמו שירים אימג'יסטים מדי פעם. במאזניים התפרסמה אנתולוגיה אימג'יסטית בת כעשרה דפים שנערכה על ידי חיים פסח, עם הקדמה מעניינת של המבקר והמשורר סטנלי קוניץ.
אף שעורכי כתב העת מעין מעידים כי האימג'יזם היווה השפעה מרכזית עליהם, השירה האימג'יסטית לאו דווקא קנתה לה השפעה מרכזית על השירה העברית, שמעטים בה המשוררים שמקמצים בתיאורים. בכל זאת ניתן למצוא השפעה של השירה על חבורת "עכשיו" בשנות השבעים, במיוחד בספריו המוקדמים של אהרן שבתאי, ובטקסטים של יואל הופמן.
לקריאה נוספת

אימג'יזם ווורטיציזים: מאמר שכתב נתן זך ב-1976 בעבור האנתולוגיה Modernism: A Guide to European Literature של הוצאת Penguin Books ובו הוא מסכם את עיקרי מחקר הדוקטורט שלו. הופיע בעברית ב-2010, הוצאת 'עמדה', 'סדרת דחק לספרות טובה', מאנגלית: יהודה ויזן
שיחה עם נתן זך, 'מקסימום אנרגיה במינימום מילים'. תומאס ארנסט יום, אימג'יזם ושירה עברית. מראיין: אריאל קריל. דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ב', 2012. עמ' 90–96.
הערות שוליים

↑  שירי לב-ארי, שירה בגובה 80 ס"מ, באתר הארץ, 7 במרץ 2005
אורן לבן-קליפה

| אורן לבן-קליפה |
| --- | --- |
 קבוצת עצי אורן לבן-קליפה בפארק הלאומי קרייטר לייק במדינת אורגון
מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: מחטנאים
מחלקה:: מחטניים
סדרה:: מחטיים
משפחה:: אורניים
סוג:: אורן
מין:: אורן לבן-קליפה
שם מדעי
 Pinus albicaulis
תחום תפוצה

שמות נוספים
 Apinus albicaulis (Engelm.) Rydb.  Pinus cembroides Newb. 1857 not Zucc. 1832  Pinus flexilis var. albicaulis (Engelm.) Engelm.  Pinus flexilis subsp. albicaulis (Engelm.) Engelm.  Pinus shasta Carrière

אורן לבן-קליפה הוא מין העץ היחיד על פסגת "כיפת פייוויאק" (Pywiack Dome) בפארק הלאומי יוסמיטי
אורן לבן-קליפה (שם מדעי: Pinus albicaulis, באנגלית: Whitebark pine) הוא מין אורן נפוץ בהרים במערב ארצות הברית וקנדה. בית הגידול הטבעי של העץ הוא באזורים התת-אלפיניים בגובה שבין 1,300 ל-3,700 מטרים מעל גובה פני הים בהרי סיירה נבדה, רכס קסקייד, רכסי החוף הפסיפי והרי הרוקי מוויומינג וצפונה. כמו כל מיני האורן הוא עץ מחטני ירוק-עד.
אורן לבן-קליפה הוא עץ האורן הגדל במקומות הגבוהים ביותר בהם גדלים עצים ברכסי הרים אלו, ובדרך כלל הוא מסמן את קו העצים. לכן לעיתים קרובות הצורה האופיינית שלו היא צורת קרומהולץ, עצים הגדלים קרוב לקרקע והתגמדו בשל החשיפה לקור ולרוחות. בתנאים אופטימליים יותר יכול העץ לגדול לגובה של 29 מטרים.
כמות עצי אורן לבן-קליפה בטבע התמעטה מאוד ב-90 השנים האחרונות בשל מין פולש מאירופה של פטרייה הידוע כשלפוחית החלודה של האורן הלבן המחלישה את העץ, והופכת אותו לפגיע יותר להרס מחיפושית האורן ההררית (Dendroctonus ponderosae) שהפכה נפוצה יותר כתוצאה מההתחממות העולמית.
שם מדעי ואטימולוגיה

השם המדעי Pinus albicaulis ניתן לעץ על ידי הרופא והבוטנאי האמריקני ממוצא גרמני גאורג אנגלמן (George Engelmann‏; 1884-1809) שתיאר אותו לראשונה ב-1863 ב-Transactions of the Academy of Science of St. Louis. הסוג Pinus הוא בלטינית אורן, והסיומת albicaulis היא הלחם בסיסים בלטינית של "albus", שפירושו "לבן" ו-"caulis" שפירושו "גזע". השם המדעי מקביל לשם בגרמנית (Weißstämmige Kiefer, "אורן לבן-גזע"). לעץ יש שמות נוספים בארצות הברית: "white pine" (אורן לבן), "pitch pine" (אורן שרף), שהוא גם שם המקובל יותר למין Pinus rigida‏, "scrub pine" (אורן שיחי), שהוא גם השם המקובל יותר ל-Pinus virginiana ו-"creeping pine" (אורן זוחל). גם שם אחרון זה ניתן לכמה מינים שונים של אורן.
תיאור

האורן לבן הקליפה הוא עץ בגובה 10 מטרים, ולעיתים נדירות עד 20 מטרים, ובקוטר של עד 150 סנטימטרים בגובה חזה, נוף העץ הוא בתחילה גליל צר, ובהמשך עגלגל עד חסר צורה. קליפת הגזע של עץ צעיר היא לבנה חלקה ומאוחר יותר מתקלפת ברצועות דקות. הענפים מתפשטים לצדדים. הגוון של נצרים צעירים הוא צהוב אדמדם, כתום או חום. הניצנים הם בגוון חום אדמדם באורך 8 מילימטר עד סנטימטר, סגלגלים רחבים ומחודדים כשקשקשים ארוכים מחודדים צמודים אליהם בצורה רופפת.
העלים הם מחטים באגדים של חמש באורך 4 עד 7 סנטימטרים. הם נוקשים, שלמים בגוון ירוק כהה וקצותיהם מחודדים. בצד העליון יש שני שקעים. בצד התחתון יש שלושה עד חמישה קווי פיוניות. אורך החיים של המחטים הוא בין שש לשמונה שנים. הנדן בבסיס העלים נשיר.
אצטרובלי האבקה הם גליליים עד סגלגלים, אדומים ואורכם בין 10 ל-15 מילימטרים. האצטרובלים הנקביים הם סגלגלים עד גליליים, אורכם בין 5 ל-7 סנטימטרים ורוחבם בין 4 ל-6 סנטימטרים, והם כמעט חסרי פטוטרת. אצטרובלים צעירים הם בגוון סגול כהה והם משנים צבעם לחום כשהם מבשילים. הקשקשים עבים ומחודדים. הזרעים (צנוברים) ביצתיים בגוון חום-ערמוני ובעובי בין 8 ל-12 מילימטרים, נטולי כנפיים והם אכילים.
אורן לבן-קליפה (Pinus albicaulis) הוא חבר בקבוצת "האורן הלבן" (תת-מין Strobus של המין אורן). ככל החברים בקבוצה זו העלים (המחטים) הם באגדים של חמש כשהנדן נשיר. תכונה זו מבדילה את האורן לבן-הקליפה וקרוביו מאורן מפותל, שלו יש שתי מחטים לאגד, כמו גם אורן הזפת ואורן ג'פרי (Pinus jeffreyi), שלשניהם יש שלוש מחטים באגד. לכל שלושת המינים הללו יש נדן קבוע בבסיס כל אגד.
האבחנה בין אורן לבן-קליפה (Pinus albicaulis), מקרובו אורן גמיש (Pinus flexilis), שגם הוא חבר בקבוצת האורן הלבן קשה הרבה יותר, ודורשת אצטרובלים של זרעים או אבקה. כאמור, האצטרובלים הנקביים של אורן-לבן קליפה הם באורך 4–7 סנטימטרים וגונם סגול כהה לפני הבשלתם, ואינם נפתחים כשהם מתייבשים, אבל הקשקשים נשברים כקלות כאשר קיק אגוזים אמריקאי מסיר אותם כדי לקצור את הזרעים. לעיתים נדירות ניתן למצוא אצטרובלים ישנים שלמים בפסולת שמתחת לעצים. האצטרובלים של האבקה הם בגוון שני.
לעומת זאת אורכם של האצטרובלים של אורן גמיש הוא 6–12 סנטימטרים, והם נפתחים על מנת לשחרר את הזרעים. הקשקשים אינם שבירים. אצטרובלי האבקה הם צהובים, והאצטרובלים הישנים שמתחת לעץ הם בדרך כלל שלמים.
בהיעדר אצטרובלים קשה גם להבדיל בין אורן לבן-קליפה לבין אורן לבן מערבי (Pinus monticola). עם זאת, המחטים של אורן לבן-קליפה הם חלקים בעוד שהמחטים של אורן לבן מערבי הם משוננים קלות (תחושה שהמחט מחוספסת בזמן מעבר אצבע על המחט). אף שהמחטים של אורן לבן-קליפה קצרים יותר בממוצע (כאמור, באורך 4–7 סנטימטרים), אורכן חופף לאורך של המחטים הארוכות יותר באורך 5–10 סנטימטרים של אורן לבן מערבי.
אורן לבן-קליפה מסוגל לגדול בקרקעות כמעט עקרות ולכן הוא יכול לגדול במדרונות חשופים שבהם כמעט אף עץ אחר אינו יכול לגדול. עם זאת, הצמיחה שלו איטית. במונטנה זיהו בוטנאים אורנים בני 900 שנים ובהרי סואוטות' (Sawtooth Mountains) באיידהו נתגלה פרט בן 1,260 שנים.
אקולוגיה

מכיוון שהקשקשים של האצטרובלים של אורן לבן-קליפה לא נפתחים מעצמם הוא תלוי בעופות כדוגמת עורבני או עורביים אחרים המסוגלים לשלוף את הצנוברים מתוך האצטרובל. הצנוברים של אורן לבן-קליפה הם מקור מזון חשוב לעופות אוכלי זרעים רבים ויונקים קטנים, כולל המין החשוב ביותר לעץ, הציפור קיק אגוזים אמריקאי (Nucifraga columbiana) שהיא מפיץ הזרעים העיקרי של האורן. ציפור זה נוהגת להטמין בין 30,000 ל-100,000 זרעים כל שנה במחבואים קטנים מפוזרים על שטח גדול, בדרך כלל תחת שכבת אדמה או מצע חצץ בעומק בין 2 ל-3 סנטימטרים. קיק אגוזים נוהג לשלוף צנוברים ממחבואי זרעים אלו בתקופות של מחסור במזון ולהאכיל את גוזליו. אתרי המטמון אותם בוחרים ציפורים אלו הם לעיתים קרובות טובים לנביטה ולשרידות של הנבטים. אם הציפור לא שולפת את הזרעים מאתרי המטמון כאשר מתחילה הפשרת השלגים אזי האתרים תורמים לחידוש היער. עקב כך אורן לבן-קליפה גדל לעיתים קרובות באגד של כמה עצים, שמקור כולם ממטמון אחד ובו בין 2 ל-15 זרעים.
בעלי חיים אחרים תלויים גם הם באורן לבן-הקליפה. סנאי דאגלס (Tamiasciurus douglasii) נוהג לחתוך ולאחסן אצטרובלים של אורן לבן-קליפה בערימות הפסולת שלו. דוב גריזלי ודוב שחור אמריקני נוהגים לפשוט לעיתים קרובות על ערימות אלו במטרה לחלץ את הצנוברים של האורן לבן-הקליפה, העשירים בשומן ומהווים מזון חשוב בטרם הכניסה לתרדמת החורף. מינים נוספים הנוהגים לאכול ולהטמין צנוברים הם מין הסנאי הזהוב Spermophilus lateralis ואוגר יערוני (Peromyscus). סנאי אדום אמריקני (Tamiasciurus hudsonicus) נוהג להטמין עד 150 צנוברים. מין הנקר Colaptes auratus (באנגלית northern flicker), וקיכלי הרים כחול (Sialia currucoides) נוהגים לקנן לעיתים קרובות באורנים לבני-קליפה, ואייל קנדי ושכווי יערות נוהגים להשתמש בחבורת אורנים לבני-קליפה כבית הגידול הקיצי שלהם.
שימוש

אין כיום ערך כלכלי לאורן לבן-הקליפה מכיוון שהעץ של האורן לא ניתן לשימוש. בעבר נהגו בני הנלאקא'פמוקס (Nlaka'pamux), שבט של ילידים לאכול את הצנוברים של העץ, חיים או מטוגנים. הם אספו את האצטרובלים בסתיו וייבשו אותם במטרה לפתוח את הקשקשים. הם חילצו את הצנוברים ואכלו אותם טריים או לעיתים שימרו אותם לעונת החורף באמצעות בישול, טחינה ואז ערבוב עם פירות יער מיובשים.
איומים

אורן לבן-קליפה מוגדר על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע כשרוי בסכנת הכחדה.
ירידה חדה באוכלוסיות אורן לבן-הקליפה מיוחסת לגורמים שונים, המשמעותי ביותר הוא הזיהום בשלפוחית החלודה של האורן הלבן. גורמים נוספים כוללים את חיפושית האורן ההררית (Dendroctonus ponderosae), ההתחממות העולמית, הפרעות לשרפות יער טבעיות (כולל מניעת שריפות) וסוקצסיה של היערות. מחקר שנערך באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 הראה שאוכלוסיית אורן לבן-קליפה התמעטה ב-41% ברכס הקסקיידס המערביים בשל שני איומים מרכזיים: שלפוחית החלודה וחיפושית האורן. כמות האורנים לבני-הקליפה שמתו בפארק הלאומי צפון רכס קסקייד הוכפלה בין 2066 ל-2011.
איומים > שלפוחית החלודה של האורן הלבן

חורשות רבות של אורן לבן-קליפה לכל אורך אזור התפוצה הטבעי של המין נגועות בשלפוחית החלודה של האורן הלבן (Cronartium ribicola), מין פולש מאירופה של פטרייה. בצפון הרי הרוקי של ארצות הברית עולה תמות האורן לבן-הקליפה על 90%, שבה המחלה תוקפת על שטח קרוב ל-580 קילומטרים רבועים. הפטרייה תוקפת אורנים לבני-קליפה עד הגבול הצפוני של תפוצת העץ ברכסי החוף של קולומביה הבריטית ובהרי הרוקי הקנדיים. שלפוחית החלודה גם הרסה אורן לבן מערבי שיש לו ערך כלכלי באזורים אלו והתפשטה באופן חמור גם באוכלוסיות האורן הגמיש. קרוב ל-80 אחוז מהאורנים לבני-הקליפה בפארק הלאומי הר ריינייר נגועים בשלפוחית החלודה.
אין שיטה אפקטיבית לעצור את ההתפשטות, או את התוצאות של ההדבקות בשלפוחית החלודה. עם זאת, מספר קטן של עצים (פחות מ-5%) במרבית האוכלוסיות כולל התנגדות גנטית לשלפוחית החלודה. מאמצי שחזור שמבצעים שירות היערות של ארצות הברית, לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית (Bureau of Land Management) ושירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית בהרי הרוקי הצפוניים כוללים קציר אצטרובלים מאורנים לבני-קליפה הידועים כעמידים או שהם עמידים פוטנציאלית, גידול נבטים, ושתילה של הנבטים באתרים מתאימים. אורן לבן-קליפה נפוץ למדי ברכס הסיירה הגבוהה בקליפורניה, שבה בעיית שלפוחית החלודה פחות חמורה.
איומים > חיפושית האורן ההררית

התפרצויות יוצאות דופן של חיפושית האורן ההררית (Dendroctonus ponderosae), מין המשתייך לתת-משפחת Scolytinae (באנגלית Bark beetle) ממשפחת החדקונתיים שתחום תפוצתה הטבעי במערב אמריקה הצפונית, תרמו להרס הנרחב של חורשות אורן לבן-קליפה. החיפושיות מטילות ביצים ומחדירות פטרייה מחוללת מחלה לעצים מארחים, הכוללים מינים רבים אחרים של אורן, והשילוב בין הזחלים הניזונים מהעץ וההדבקות בפטריות קטלני מספיק על מנת להרוג עצים עתיקים או חולים. עם זאת, החיפושיות הרחיבו מאז תחילת המאה ה-21 את התקפותיהם לעצים צעירים ובריאים כמו גם לעצים עתיקים, והסיבה לכך היא שמאז שנת 2000 האקלים במקומות הגבוהים התחמם דיו כך שהחיפושיות יכולות להתרבות בתוך אורן לבן-קליפה, לעיתים קרובות משלימות מחזור חיים שלם בתוך שנה אחת ובכך לאפשר גידול אוכלוסייה בקצב מעריכי. נופי יערות שלמים, כדוגמת רכס אוולנש (Avalanche Ridge) סמוך לכניסה המזרחית של הפארק הלאומי ילוסטון הפכו לשטחים נרחבים של אורנים לבני-קליפה מתים בגוון אפור. המדענים מייחסים את מגמת התחממות להתחממות עולמית מעשה ידי אדם.
ב-2007 העריך שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית שהחיפושיות הרגו אורנים לבני-קליפה על שטח של 2,000 קילומטרים רבועים, וב-2009 עלה האומדן ל-3,200 קילומטרים רבועים, הגבוה ביותר מאז החל הרישום. ההתפרצות של חיפושית האורן הרגה קרוב ל-750,000 אורנים לבני-קליפה במערכת האקולוגית של ילוסטון רבתי בלבד.
איומים > מניעת שריפות

מניעת שריפות הובילה להתמעטות אוכלוסיות במהלך המאה ה-20 באמצעות שינוי הבריאות והדינמיקה של ההרכב של חורשות מבלי ששרפות יער יאזנו את בית הגידול שלהם וידכאו איומים של חרקים נושאי מחלות. בהיעדר מחזורים של שריפות יער בעצימות נמוכה, מוחלפים חורשות אלו על ידי מינים רגישים יותר לשריפות כדוגמת אשוח תת-אלפיני (Abies lasiocarpa) ואשוחית אנגלמן (Picea engelmannii). בנוסף עצי אורן זקנים או כאלו שנדבקו בשלפוחית החלודה אינם מושמדים כתוצאה משריפה קרקעית מחזורית טבעית, דבר המצמצם עוד יותר את החיוניות וההישרדות של יער האורנים לבני-הקליפה.
מאמצי שימור

ב-18 ביולי 2011 דיווח שירות הדגה וחיות הבר שהאורן לבן-הקליפה זקוק להגנה, ושבלעדיה העץ ייכחד בקרוב. עם זאת, הסוכנות הודיעה שהיא לא תוסיף את העץ לרשימת המינים בסכנת הכחדה וכי לא תנסה להגן על המין, כיוון שאין ברשותה כוח האדם והמימון הנדרשים לשם כך. ביוני 2012 הכריזה הממשלה הפדרלית של קנדה על האורן לבן-הקליפה כשרוי בסכנת הכחדה בהתאם לחוק מינים בסיכון. ככזה הוא היה העץ הראשון שנוסף לרשימת המינים בסכנת הכחדה במערב קנדה.
כתגובה להידרדרות הנמשכת של העץ בכל תחום תפוצתו הוקמה "קרן המערכת האקולוגית של האורן לבן-הקליפה" (Whitebark Pine Ecosystem Foundation). משימתה היא לעורר מודעות ולקדם שימור באמצעות מימון מיזמי שיקום, הדפסת איגרת מידע הקרויה "הערות מפצח האגוזים" (Nutcracker Notes) ואירוח סדנת מדע וניהול שנתית עבור כל מי שמתעניין באורן לבן-הקליפה. לקבוצה אמריקנית זו יש שיתוף פעולה צמוד עם "קרן המערכת האקולוגית של האורן לבן-הקליפה של קנדה" (Whitebark Pine Ecosystem Foundation of Canada).
לקריאה נוספת

Chase, J. Smeaton (1911). Cone-bearing Trees of the California Mountains. Chicago: A. C. McClurg & Co. p. 99. LCCN 11004975. OCLC 3477527.
Keane, Robert E.; Tomback, Diana F.; Murray, Michael P.;  et al., eds. (2010). The future of high-elevation, five-needle white pines in Western North America: Proceedings of the High Five Symposium 28–30 June 2010. Fort Collins, CO: U.S. Department of Agriculture, Forest Service, Rocky Mountain Research Station. Proceedings RMRS-P-63.
Lanner, R. M. (1996). Made for each other: a symbiosis of birds and pines. OUP. ISBN 0-19-508903-0.
Logan, J.A.; Regniere, J.; Powell, J.A. (2003). "Assessing the Impacts of Global Warming on Forest Pest Dynamics". Frontiers in Ecology and the Environment. 1 (3): 130–137. doi:10.1890/1540-9295(2003)001[0130:ATIOGW]2.0.CO;2.
Murray, M.P. (2005). "Our Threatened Timberlines: The Plight of Whitebark Pine Ecosystems" (PDF). Kalmiopsis. 12: 25–29.
Schwandt, J. (2006). Whitebark pine in peril: A case for restoration. USDA, Forest Service, Northern Region. R1-06-28.
Tomback, D.F.; Arno, S.F.; Keane, R.E., eds. (2001). Whitebark pine communities: ecology and restoration. Washington, D.C.: Island Press.
ביאורים

↑  מגרמנית: krummholz, מילולית "עץ עקום", משום שצורתם מעוותת בשל משקל השלג והרוחות העזות
↑  באנגלית Diameter at breast height או בראשי תיבות DBH שהיא שיטה מקובלת למדידת קוטר גזע בגובה חזה אדם מעל לקרקע, בדרך כלל 1.3 או 1.4 מטרים מעל לקרקע
↑  בסיס העלה בצמחים בהם הוא עוטף את הגבעול
הערות שוליים

↑  אורן לבן-קליפה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Pinus albicaulis Flora of North America Vol. 2
1 2  Roady, Laura (2010). "Whitebark Pine". Montana Outdoors. Montana Fish, Wildlife & Parks.
↑  Whitebark pine
↑  Whitebark Pine
1 2 3 4 5  Welch, Craig (6 בנובמבר 2011). "Climate change, beetle may doom rugged pine". Seattle Times. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Diana F. Tomback, Stephen F. Arno, Robert E. Keane, Whitebark Pine Communities: Ecology And Restoration
↑  Petit, Charles (30 בינואר 2007). "In the Rockies, Pines Die and Bears Feel It". New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Ross Reynolds (9 ביוני 2015). "Can A Dying Tree Species Be Saved At Crater Lake?". KUOW. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lorenz, T. J.; Aubry, C.; Shoal, R. (2008). A review of the literature on seed fate in whitebark pine and the life history traits of Clark's nutcracker and pine squirrels (PDF). Portland, OR: U.S. Dept. of Agriculture, Forest Service, Pacific Northwest Research Station. OCLC 222226528.
↑  Barringer, Felicity (18 ביולי 2011). "Western Pine Merits Protection, Agency Says". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Whitebark Pine Ecosystem Foundation
↑  Whitebark Pine Ecosystem Foundation of Canada
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537012405171  LCCN: sh95001419 
המחטים של אורן לבן-קליפה הם באגדים של חמש. גוון האצטרובל הוא סגול כהה כשאינו בשל (הפארק הלאומי הר ריינייר)
אורן לבן-קליפה בפארק הלאומי הר ריינייר
אורן לבן-קליפה נגוע בשלפוחית החלודה של האורן הלבן
אלווין קריינזלין

אלווין כריסטיאן "אל" קריינזלין (באנגלית: Alvin Christian "Al" Kraenzlein;‏ ב-12 בדצמבר 1876 – 6 בינואר 1928) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי בעל 4 מדליות זהב מאולימפיאדה אחת, והיחידי (נכון ל-2008) שעשה זאת בענפים אישיים.
ביוגרפיה

קריינזלין נולד במיניאפוליס, מינסוטה להורים מהגרים מגרמניה, יוהאן גיאורג קרנצליין ומריה אוגוסטה שמידט. מיד לאחר לידתו משפחתו עברה למילווקי, ויסקונסין. הוא למד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ואחר כך למד רפואת שיניים באוניברסיטת פנסילבניה. באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1897 הוא זכה בתואר הראשון שלו בריצת 220 יארד משוכות. בהמשך הוא זכה בעוד 5 תוארי אליפות ארצות הברית בריצת משוכות ובקפיצה לרוחק.
ביוגרפיה > אלוף אולימפי ושיאן עולם

כהכנה למשחקים האולימפיים התאמן קריינזלין באנגליה וזכה באליפות בריטניה בריצת 120 יארד משוכות ובקפיצה לרוחק. באולימפיאדת פריז (1900) זכה קריינזלין ב-4 מדליות זהב: בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.0 שניות, לפני ג'ון טוקסברי חברו לנבחרת (7.1 שניות) וסטנלי ראולי מאוסטרליה (7.2 שניות); בריצת 110 מטר משוכות בשיא עולם חדש של 15.4 שניות, לפני ג'ון מקלין (15.5 שניות) ופרדריק מולוני (15.6 שניות) שניהם מארצות הברית (בשלב המוקדמות הוא קבע שיא עולם חדש של 15.6 שניות); בריצת 200 מטר משוכות, בשיא אולימפי חדש של 25.4 שניות לפני נורמן פריצ'רד מהודו (26.6 שניות) וטוקסברי; ובקפיצה לרוחק בשיא אולימפי חדש של 7.185 מטר, 1 ס"מ לפני מאיר פרינסטיין חברו לנבחרת (7.175 מטר, תוצאה אותה קבע במוקדמות ולא השתתף בגמר בגלל שהיא נערכה ביום ראשון) ופטריק ליאיי מבריטניה (6.95 מטר). בינו לבין פרינסטיין היה הסכם לא כתוב שלא להתחרות ביום ראשון, אך קריינזלין בכל זאת התחרה ושיפר את תוצאתו מהמוקדמות ולכן ניצח בתחרות. התנהגותו זו עוררה את כעסו של פרינסטיין שכנראה תקף והכה אותו.
לאחר המשחקים האולימפיים פרש קריינזלין מתחרויות וסיים את לימודיו ברפואת שיניים.
בשנת 1902 החל קריינזלין לעבוד כרופא שיניים ולנהל את איגוד האתלטיקה של מילווקי. בשנת 1906 התמנה למאמן האתלטיקה באקדמיה של מרסרסבורג. בין היתר אימן את רלף קרייג פעמיים אלוף אולימפי בריצות ל-100 ול-200 מטר באולימפיאדת סטוקהולם (1912).
בשנת 1913 חתם על חוזה בסך $50,000 להכין את נבחרת גרמניה באתלטיקה לאולימפיאדת ברלין (1916) אך זו התבטלה עקב מלחמת העולם הראשונה. במלחמה עצמה שירת בצבא ארצות הברית כמאמן כושר. לאחר המלחמה עבד כמאמן ראשי באוניברסיטת פנסילבניה שבה למד עד שלקה בפליאוריטיס ממנה נפטר בשנת 1928 בווילקס בר, פנסילבניה.
שיאים אישיים

ריצת 100 מטר: 10.8 שניות (1900)
ריצת 120 יארד משוכות: 15.2 שניות (1898)
ריצת 220 יארד משוכות: 23.6 שניות (1898)
קפיצה לרוחק: 7.43 מטר (1899)
תארים והישגים

בסך הכל קבע קריינזלין 3 שיאי עולם בריצות משוכות ו-5 שיאי עולם בקפיצה לרוחק.
אלתיאה גיבסון

| --- | --- |

 לידה:  25 באוגוסט 1927 סילבר, קרוליינה הדרומית, ארצות הברית
 פטירה:  28 בספטמבר 2003 (בגיל 76) איסט אורנג', ניו ג'רזי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 גובה:  1.80 מטר
 יד חובטת:  ימין
 פעילות כמקצוענית:  ?–1958
 סה"כ פרסים שצברה:  0 דולר אמריקאי 
 יחידים
 מאזן קריירה:  0–0 
 דירוג שיא:  1 (1957)
 זוגות
 מאזן קריירה:  0–0 
 שיאי גראנד סלאם
 זכיות 5
 אליפות אוסטרליה הפתוחה:  גמר (1957)
 אליפות צרפת הפתוחה:  זכייה (1956)
 וימבלדון:  זכייה (1957, 1958)
 אליפות ארצות הברית הפתוחה:  זכייה (1957, 1958)
 תאריך עדכון 19 באוקטובר 2018
 
אלתיאה גיבסון (באנגלית: Althea Gibson; ‏25 באוגוסט 1927 – 28 בספטמבר 2003) הייתה טניסאית וגולפאית אמריקאית מקצוענית ובשיאה דורגה במקום ראשון בעולם בטניס (1957). גיבסון זכתה ב-11 תוארי גראנד סלאם, מהם 5 ביחידות, 5 בזוגות נשים ו-1 בזוגות מעורבים. גיבסון הייתה לספורטאית האפרו-אמריקאית הראשונה בעולם (מכל מגדר) שזכתה בטורניר גראנד סלאם בטניס והשתתפה בסבב המקצועני לנשים בגולף (שנות ה-60). בשנים 1957 ו-1958 זכתה גיבסון בתואר ספורטאית השנה בעולם על ידי Associated Press והייתה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שהופיעה על כריכות המגזינים - ספורטס אילוסטרייטד, ו-Time.
בתקופה שהגזענות והדעה הקדומה היו שכיחים, רבים ממומחי הספורט משווים אותה ואת תרומתה לזו של שחקן הבייסבול האפרו-אמריקאי ג'קי רובינסון.
ביוגרפיה

גיבסון נולדה בסילבר, קרוליינה הדרומית. בעקבות השפל הגדול היא עברה עם משפחתה להארלם, ניו יורק שם נולדו שלוש אחיותה ואחיה. בשנת 1939 בהיותה בת 12 היא זכתה באליפות ניו יורק לנשים בפאדל טניס.