stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סמירה חורי

| --- | --- |

סמירה חורי יחד עם בנה ד"ר ג'אבר חורי.
 לידה:  30 ביוני 1929 (בת 95) נצרת, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 
סמירה חורי בתהלוכת יום האישה בנצרת. מימין לשמאל: תמר גוז'נסקי, סלווה סרוג'י, סמירה חורי (בידה זר פרחים),פתחיה סגייר' 8 במרס 2007
סמירה חורי (או: סמירה כּוּרי, בערבית: سميرة خوري; נולדה ב-30 ביוני 1929 בנצרת) היא פעילה פמיניסטית, חברתית ופוליטית, החברה הערבייה הראשונה בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י), ממייסדות ארגוני הנשים תנד"י (תנועת נשים דמוקרטיות בישראל), גשר לשלום, בת שלום ונשים נגד אלימות. מנהיגה מוכרת בפדרציה העולמית של נשים דמוקרטיות. ממקימות ארגון הנשים אלנהדה אלנסאאיה (בערבית: النهضة النسائية) בנצרת. האישה הערבייה הראשונה בישראל שכיהנה כחברת מועצת עיר, בעיר נצרת.
ילדות ונעורים

נולדה ב-30 ביוני 1929 בנצרת, בת בכורה למשפחה בת שנים עשר ילדים (עשר בנות ושני בנים), לאביה נעים חבייס, סנדלר ומעצב נעליים בעלים של מפעל קטן, ולאמה, רוז לבית קעואר, מנהלת משק הבית. משפחתה הייתה ממעמד בינוני והוריה ראו חשיבות רבה בלימודים עבור בנות ובני המשפחה. לימים אחיה למדו והיו בעלי תואר דוקטור באלקטרוניקה ובחקלאות. אחיותיה למדו ועבדו כאחיות בשירות הרפואי, כמהנדסת, כרופאה, כתופרת וכמעצבת. למדה בבית הספר תיכון בנצרת.
בשנים 1942–1947 למדה במכללה למורות Women's Training College בירושלים. במהלך לימודיה בירושלים נחשפה לפעילות התנועה הקומוניסטית באמצעות חברות מנצרת שלמדו אף הן בעיר, והושפעה מההתרחשויות הפוליטיות סביבה, בעיקר מסוגיות הקשורות באפליית נשים, דיכוי החלשים, בשחיקתו ובניצולו של מעמד הפועלים ובאפליה בין יהודים לערבים.
בשנת 1947, עם סיום לימודיה הוסמכה למורה בעיר עכו. בתקופת עבודתה פרצה מלחמת העצמאות, על פי הנרטיב הפלסטיני הנכבה. הייתה עדה לטרגדיה של הפליטים שהגיעו מחיפה לעכו ולעזיבתם של פליטים דרך הים. כתוצאה מהמלחמה נסגר בית הספר שבו לימדה ושוכנו בו פליטים. לימדה בעכו שנה אחת, עד יוני 1948. שבה לנצרת ולימדה בבית ספר. עם שובה לנצרת גילתה שגם לעירה הגיעו מאות פליטים מהכפרים בסביבה. הצטרפה לפעילים קומוניסטים וסייעה לשכן את הפליטים בכנסיות בעיר, לדאוג להם למזון, לתרופות ולבגדים. ביום כיבושה של נצרת, 16 ביולי 1948, נהרג דודהּ מאש צה"ל. בעקבות אירוע זה התגבשה תודעתה הפוליטית והיא הגיעה למסקנה שעליה להילחם ולפעול נגד הדיכוי והאפליה והחלה את דרכה הציבורית כפעילה במפלגה הקומוניסטית.
פועלה במפלגה הקומוניסטית

באוקטובר 1948 הצטרפה למפלגה הקומוניסטית. בשלהי שנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 עיקר פועלה התמקד בהקמת הארגון "אלנהדה אלנסאאיה", בהקמת ארגון הנוער הקומוניסטי בנצרת (בנק"י), בסיוע ובעזרה לפליטים פלסטינים שהגיעו לנצרת בעקבות המלחמה, ובהפגנות למען מעמד הפועלים ונגד הממשל הצבאי.
פועלה במפלגה הקומוניסטית > עמדותיה ופועלה כחברת הוועד המרכזי של המפלגה

בשנת 1969 נבחרה לוועד המרכזי של מק"י והייתה החברה הערבייה הראשונה בו. כיהנה בתפקיד עד 1997. בתקופה זו פעלה רבות למען זכויות נשים, נגד הכיבוש הישראלי בשטחים ולמען שלום ושוויון בין שני העמים.
בנאום שנשאה בשנת 1972 בוועידה ה-17 של המפלגה אמרה:
אחת המטרות של הקומוניסטים היא שחרור האישה משעבודה. על כן, עלינו למלא תפקיד זה המוטל על קומוניסטיות וקומוניסטים ביתר רצינות. אין אנו מתעלמים מן העובדה שיש קשיים בעניין זה, אך צריך להתגבר על קשיים אלה, להגביר את המאבק לשחרור האישה מהשעבוד בבית ובמשפחה.
בנאום אחר שנשאה בוועידה ה-20 של המפלגה בשנת 1985 אמרה:
פעולתה של מפלגתנו הקומוניסטית הישראלית בקרב ציבור הנשים הוא עניין קשה ומסובך קודם כל עקב מצבה האובייקטיבי הקשה של האישה בחברה. מפלגתנו היא הכוח הפוליטי היחיד שמצביע על הקשר בין המאבק לשוויון זכויות האישה בעבודה, בחברה ובמשפחה לבין המאבק לשלום צודק, נגד הכיבוש, להגנה על החרויות הדמוקרטיות, ולהבראת המשק ולחיים טובים יותר לשני עמינו.
פועלה לקידום מעמד האישה ומעמד הילד > בארגון הנשים בנצרת "אלנהדה אלנסאאיה"

עם שובה לנצרת בשנת 1948 הקימה עם כ-12 נשים, ביניהן אודט נימר, אמינה ביטר ולולו סבאג, את ארגון הנשים "אלנהדה אלנסאאיה" ("النهضة النسائية "- בעברית: התעוררות נשית), שפעל בין השנים 1948–1951. מטרות הארגון היו לעודד נשים לצאת מתפקידן המסורתי בבית, לפתח תודעה חברתית ופוליטית, להקנות מיומנויות קריאה וכתיבה ולקדם את מעמדן של הנשים בחברה. חברות הארגון יזמו הרצאות מגוונות למען נשים בנושא זכויות אדם, הרצאות פוליטיות, הרצאות של רופאים על בריאות האישה ועוד. הן פתחו כיתות לימוד לנשים אנאלפביתיות, הקימו מקהלה שבה למדו שירים מהפכנים ולאומיים וערכו פעולות הסברה להעלאת תודעה מגדרית ופוליטית.
נוסף על פעילות זו הקימה יחד עם חברות "אלנהדה אלנסאאיה" מפעל תפירה, ששימש מקור תעסוקה ופרנסה לנשים בנצרת, במבנה שנתרם על ידי חליל סאלטי. בנוסף, הסתייעו באיגוד המקצועי קונגרס הפועלים הערבים (ההסתדרות לא קיבלה אז חברים ערבים לשורותיה). חברות ופעילות הארגון היו מעורבות בין היתר באירועים ובהפגנות של המפלגה הקומוניסטית והיו פעילות משמעותיות במחאה בנצרת נגד הממשל הצבאי.
כחברת מק"י טיפחה קשרים עם חברות יהודיות ושיתופי פעולה באירועים שונים, ויצרה קשר עם רות לוביץ', שבשנת 1949 השתתפה בוועידת השלום הבינלאומית שערכה הפדרציה העולמית של נשים דמוקרטיות, עמדה בראש הארגון תנועת נשים דמוקרטיות מתקדמות וביקשה מחברות "אלנהדה" להצטרף למשלחת לוועידה. כיוון שלא ניתן היה לשלוח לוועידה נציגות משני ארגונים מאותה מדינה, החליטו חברות שני הארגונים להתאחד על בסיס ערכי משותף, מטרות תואמות, היכרות בעשייה של שני הארגונים ובחברותן המשותפת במק"י. בסוף שנת 1950 נתקבל הארגון המשותף למועצה של פדרציה העולמית של נשים דמוקרטיות. הייתה חברת מזכירות הארגון ופעלה לצד רות לוביץ' וד"ר אתל קלינגר, שכיהנה כנשיאת הארגון.
פועלה לקידום מעמד האישה ומעמד הילד > בארגון תנד"י

תנד"י, תנועת נשים דמוקרטיות בישראל, היא התנועה הפמיניסטית המשותפת הראשונה בישראל המאגדת כבר עשרות שנים בשיתוף מלא אלפי נשים יהודיות וערביות שכולן פועלות בו בהתנדבות. בעת הקמתו נקרא אנד"י, ארגון נשים דמוקרטיות בישראל. היא נבחרה למזכירת התנועה הארצית בשנת 1951, וכיהנה כיו"ר תנד"י משנת 1971 ועד שנת 2003. גם אחרי פרישתה ממשיכה בתרומה ובפעילות לסניף בנצרת ובמזכירות הארצית של התנועה.
פועלה לקידום מעמד האישה ומעמד הילד > בארגון תנד"י > פעילות לקידום זכויות נשים וילדים

בתחילת שנות ה-50 פעלה יחד עם חברותיה בתנד"י לציון יום האישה הבינלאומי ב-8 במרס ואף לעגן אותו בהצעת חוק בכנסת. פעילות תנד"י מציינות מדי שנה את יום האישה בהפגנות ובעצרות, בימי לימוד ובהרצאות, במטרה להעלות לשיח הציבורי את מעמדן וזכויותיהן של הנשים. ב-1 ביוני הנהיגה בארץ את יום הילד, כפי שקבעה פדרציית הנשים הדמוקרטיות בשנות ה-40 של המאה ה-20. מאז מציינת תנד"י את יום הילד במועד זה למען קידום זכויות הילד והעלאת המודעות למצבם וזכויותיהם של הילדים והילדות בארץ ובעולם. חברות הארגון פעילות בהפגנות נגד הכיבוש, המלחמות בלבנון ובעזה, נגד אפליית הציבור הערבי בישראל, הפגנות ה-1 במאי ועוד. הן מפרסמות ומפיצות דפי מידע על זכויות נשים בעבודה, ב-36 סניפי התנועה נערכו ונערכות סדנאות וחוגי בית על זכויות של נשים, על השפעת הגלובליזציה על נשים ועל הגנה על זכויות נשים במקרים של ניצול ואלימות מינית.
יזמה יחד עם נשות תנד"י את הקמתם והפעלתם של גני ילדות וילדים ביישובים ובשכונות ערביים שלא היו בהם גנים. הגן הראשון הקימו בשנת 1951 בחיפה. היה זה הגן הדו-לאומי הראשון בו למדו ילדות וילדים ערבים ויהודים, כחלק מהחלטת המזכירות של התנועה. בשנים 1973–1975 הקימה תנד"י בראשותה גנים נוספים באזור המשולש. בנצרת הוקם הגן הראשון ב-1983, ועד שנת 1987 הוקמו עוד 6 גנים בשכונות שונות בנצרת. הגנים תפקדו גם כמרכזי מידע לנשים לגבי זכויותיהן. בשנים האחרונות עברו כמה מהגנים לבעלות של רשויות מקומיות, ואחרים מנוהלים בידי עמותות עצמאיות.
ב-1952 נבחרה לכהן כחברה בוועד הציבורי להגנת הילד, שהוקם בתל אביב במסגרת אספה רבת משתתפים של רופאים, מחנכים, מורים ואנשי ציבור. באספה נסקרו נושאים רבים הקשורים במצב הילדים בארץ באותה התקופה, כמו החינוך המשותף בתנועה הקיבוצית, דרכי הקליטה של עליית הנוער, חוק חינוך חובה וכדומה. עם זאת, הועלו גם בעיות שונות משטחי הפעולה השונים של משתתפי האספה, כמו מזון, אשפה ותברואה, החינוך בחברה הערבית ועוד.
בשנת 1954 השתתפה במשלחת נשים למוסקבה, כאורחת של ועד הנשים הסובייטיות. חברות המשלחת למוסקבה היו חברת הכנסת אסתר וילנסקה, המשוררת לאה גולדברג, ד"ר חנה סנה, דשה גורביץ פועלת מתל אביב, עליזה ניקולא מחיפה, ולולו סבאג, חברתה מארגון תנד"י נצרת. בשנת 1957 ארגנה עם חברות תנד"י נצרת הפגנה מול בנייני משרדי הממשלה בעיר בדרישה לשחרר תושבים שנעצרו באורח אדמיניסטרטיבי בידי הממשל הצבאי. בין העצורים היה בעלה. במסגרת משלחת נשים נפגשה עם מפקד משטרת נצרת וביקשה להעביר לשלטונות את מחאתה של תנד"י בנצרת על גל המעצרים.
ב-24 באוקטובר 1975 השתתפה כנציגת תנד"י בוועדה בנושא השתתפותה של האישה בחיי החברה ובמאבק לעצמאות פוליטית וכלכלית בארצה, שפעלה כחלק מוועידת הנשים העולמית לשלום ולשוויון שהתקיימה בברלין, גרמניה. הופעתה בוועידה זכתה לברכות מנשים רבות, ביניהן גוסטה פוצ'יקובה, אלמנתו של יוליוס פוצ'יק.
באותה שנה נמנתה עם החברים והחברות בוועדה לבדיקת מעמד האישה בישראל בראשות אורה נמיר שהוקמה על ידי ראש הממשלה יצחק רבין ונועדה גם לשמש מחווה לרגל שנת האישה הבינלאומית עליה הכריז האו"ם באותה שנה. הוועדה בחנה את הנושא במשך שנתיים, ובראשית 1978 הגישה את מסקנותיה והמלצותיה.
פועלה לקידום מעמד האישה ומעמד הילד > עמותת "נשים נגד אלימות"

ב-1991 יזמה יחד עם קבוצת נשים ערביות, עובדות סוציאליות, עורכות דין ופעילות בארגוני נשים, הקמת מקלט ראשון לנשים ערביות קורבנות אלימות. המקלט הוקם באוגוסט 1993 במימון ממשלתי. העמותה שהפעילה את המקלט-עמותת נשים נגד אלימות בנצרת, אותה ייסדה עם עאידה תומא-סלימאן, ממשיכה לפעול נגד אלימות פיזית ואלימות מינית כלפי נשים וילדות בחברה הערבית. העמותה מפעילה מרכז סיוע לנפגעות אלימות מינית ופיזית, והקימה שתי דירות מעבר לנשים ונערות במצוקה. ב-9 ביולי 2013 התקיימה ישיבה של הוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת. אחת ממשתתפות הישיבה, סאוסאן תומא שוקחה, מפעילות העמותה, אמרה בדיון על סמירה חורי כי "נשים רבות רואות בה דוגמה לאישה חזקה, אשר הקדישה שנים רבות של הפעילות שלה, האינטנסיבית, למען זכויות נשים, שלום צודק וזכויות הילדים".
פועלה לקידום מעמד האישה ומעמד הילד > ארגוני הנשים "גשר לשלום" ו"בת שלום"

בשנת 1967 שכלה הגברת רות ליס את בנה ובעקבות כך לאחר כמה שנים הביעה רצון להיפגש עם נשים ערביות ממצרים למען הידברות וקידום השלום דרך פרסום מודעה בעיתון. בעקבות המודעה פנתה אליה יוכבד גונן, חברת מזכירות תנד"י, אשר קישרה בינה לבין חורי ונשים ערביות נוספות בהצעה להקים גוף משותף יהודי-ערבי בישראל ובעזרתו להגיע להידברות עם נשים ממצרים. כך הוקם הארגון גשר לשלום שפעל בין השנים 1967–1973. הארגון התפצל בשנת 1973 עקב חילוקי דעות פוליטיים והיא נמנתה עם הפורשות ממנו. לאחר הפיצול המשיכה בפעילות של גשר לשלום יחד עם שולמית חנין, צפירה יונתן, מאיה זהבי, יהודית דביר ונשים נוספות בתל אביב. הארגון יזם פעילות והפגנות למען השלום.
הייתה שותפה ליוזמות ארגוניות נוספות כמו קו ירוק, קו אדום ונשים לשלום. במסגרת הפעילות בארגונים דאגה לאסוף ציוד ובגדים לפלסטינים במחנות הפליטים, יזמה מפגשים ופעילות שותפת של נשים יהודיות ופלסטיניות, בתוך ישראל ומשני צדי הגבול ועוד.
ב-1989 התקיים בבריסל מפגש נשים בהשתתפות פעילות ישראליות ופלסטיניות, שבעקבותיו החל דיאלוג מתמשך שכתוצאה ממנו הוקם בשנת 1994 הארגון ג‘רוזלם לינק, שהיה מורכב משני ארגוני נשים: בת שלום במערב ירושלים והמרכז הירושלמי לנשים במזרחה. שני הארגונים אימצו עקרונות פוליטיים משותפים ועליהם הושתת שיתוף הפעולה ביניהם, דגם לשיתוף פעולה אפשרי בין שני העמים - הישראלי והפלסטיני. הייתה שותפה להקמת ארגון בת שלום, ארגון נשים פמיניסטי ישראלי שכלל נשים יהודיות ופלסטיניות ישראליות, ופעלה בו עד להפסקת פעילותו.
בשנת 2000, עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, הוקמה קואליציית נשים לשלום. כארגון עצמאי של מאות פעילות עצמאיות בשיתוף עשרה ארגוני שלום פמיניסטיים: מחסום Watch, בת שלום, בת צפון, תנד"י, נשים בשחור, פרופיל חדש, האם החמישית, הליגה הבינלאומית של נשים לשלום וחופש (סניף ישראל), נגה ונל"ד. הייתה שותפה בארגון כנציגת תנד"י.
פועלה בעיריית נצרת

החל משנת 1974 היה חברת ועד סניף נצרת של המפלגה הקומוניסטית בנצרת. במקביל כיהנה כחברת עיריית נצרת במשך 6 חודשים. הייתה האישה הערבייה הראשונה בארץ שמילאה תפקיד זה.
בתקופת זמן זו ניסתה לקדם את מעמד הנשים ומעמד הפועלים בעיר.
משפחתה

בסוף 1949 הכירה את פואד חורי, פעיל מרכזי במק"י וחבר מזכירות המפלגה, כאשר עבדו יחד כמורים בבית ספר בנצרת. שניהם פוטרו מעבודתם עקב דעותיהם הפוליטיות וחברותם במק"י. ב-13 באוקטובר 1950 נישאו. לזוג נולדו שלושה ילדים. ב-1968 הלך לעולמו שבועיים אחרי שאובחן כחולה בסרטן. היה מזכיר מחוז המפלגה בנצרת, חבר מועצת העיר נצרת, ומועמד מטעמה לראשות מועצת העיר. היא גידלה את שלושת ילדיהם במקביל להמשך עשייתה הפוליטית והחברתית.
בעידוד בנה למדה נהיגה ובספטמבר 1968 הייתה האישה הראשונה בנצרת שהחזיקה ברישיון נהיגה. שלושת ילדיהם למדו באוניברסיטאות בברית המועצות. ד"ר ג'אבר חורי למד רפואה וכיום מנהל סניף קופת חולים בנוף הגליל. ד"ר חאולה חורי למדה רפואת נשים והיא רופאה בבית החולים הצרפתי בנצרת. נסרין חורי למדה פסיכולוגיה, התמחתה בנושא אוטיזם והקימה את המועדונית הראשונה בנצרת לילדים אוטיסטים.
פרסים ואותות הוקרה

אות הוקרה על פעילותה למען השלום מטעם מרכז המזרח התיכון לשלום (1976).
אות הוקרה מהארגון "נשים בשחור" (1988).
אות הוקרה מעמותת ליונס, נצרת (2000).
אות הוקרה על פעילותה ועבודתה ההתנדבותית למען העלאת מעמדן של נשים ופועלה למען השלום מטעם בת שלום, סניף ירושלים וסניף צפון (2002).
50 הנשים המשפיעות בתחום חברה וקהילה, על ייסודה ופועלה בעמותת נשים נגד אלימות של "ליידי גלובס" (2005).
תעודת הוקרה "לנשים משנות עולם" מטעם הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי בכנסת (2016).
ראו גם

תנד"י
נשים נגד אלימות
בת שלום
קואליציית נשים לשלום
המפלגה הקומוניסטית הישראלית
הערות שוליים

1 2  ראיון אישי עם סמירה חורי במסגרת פרויקט "מעלים ערך: מחזירות נשים להיסטוריה", מראיינת: שי אלדר, נצרת, 15 בינואר 2016.
↑  שלומית ליר (עורכת), "נשים משנות", אתר עמותת אחותי למען נשים בישראל, הוצאת קרן רוזה לוקסמבורג, תל אביב, 2009.
↑  תמר גוז'נסקי, בין נישול לניצול - שכירים ערבים מצבם ומאבקיהם, חיפה: פרדס הוצאה לאור, 2014, עמ' 92-93.
1 2  יוסף אלגזי, "הפגנות ה-1 במאי 1958", אתר העוקץ, 12.5.2008.
↑  "צווי ריתוק נוספים נגד פעילי רק"ח", דבר, 15.1.1968, עמ' 5.
↑  נאומה של סמירה חורי, "הצלחת מאבקנו תלוי בגיוס והפעלת הנשים", הוועידה ה-17 של המפלגה הקומוניסטית הישראלית, 1972.
↑  מתוך נאומה של סמירה חורי, "לשמש דוגמא במערכה לשיווין מעמד האישה", הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הישראלית, 1985.
1 2  דורית אברמוביץ', ארגונים פמיניסטים יהודים ויהודים-פלסטינים בישראל מאפיינים ומגמות, הוצאת קרן הינריך בל, 2008, עמ' 124.
↑  דורית אברמוביץ', ארגונים פמיניסטים יהודים ויהודים-פלסטינים בישראל מאפיינים ומגמות, הוצאת קרן הינריך בל, 2008, עמ' 123.
↑  "וועד ציבור להגנת הילד הוקם בישראל", על המשמר, 26.3.1952, עמ' 1.
↑  מתוך "יציאת משלחת נשים למוסקבה", דבר, 18.8.1954, עמ' 4.
↑  מתוך "נשים 'דמוקרטיות' מפגינות בנצרת", חרות, 15.11.1957, עמ' 8.
↑  מתוך פרוטוקול "בנעילת ועידת הנשים הבינלאומית - לשלום ולשוויון", תנועת נשים דמוקרטיות, אוסף האפמרה, הספרייה הלאומית, 1975.
↑  אליס שלוי, נשים בישראל: שנות השבעים - ראשיתו של מפנה, שרה אהרוני; מאיר אהרוני (עורכים), אישים ומעשים בישראל: ספר היובל, 1998.
↑  אורי ינאי, ‏מקלטי נשים בישראל: מחדשנות וולונטרית לאימוץ ממלכתי, ביטחון סוציאלי 70, דצמבר 2005, עמ' 96-97.
↑  אתר עמותת נשים נגד אלימות.
↑  מתוך פרוטוקול מס' 25, מישיבת הוועדה לקידום מעמד האישה, 9 ביולי 2013, הכנסת ה-19 מושב ראשון.
↑  דורית אברמוביץ', ארגונים פמיניסטים יהודים ויהודים-פלסטינים בישראל מאפיינים ומגמות, הוצאת קרן הינריך בל, 2008, עמ' 56.
↑  דורית אברמוביץ', ארגונים פמיניסטים יהודים ויהודים-פלסטינים בישראל מאפיינים ומגמות, הוצאת קרן הינריך בל, 2008, עמ' 75.
↑  50 הנשים המשפיעות לשנת 2005, "ליידי גלובס", 23.9.2005.
↑  נשים משנות עולם - ישיבה לציון יום האישה הבינלאומי, הוועדה לקידום מעמד האישה, אתר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי בכנסת.
צ'בורשקה (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  דמיטרי דיאצ'נקו
 הופק בידי:  ויטאלי שליאפו אנטון זלאטופולסקי
 תסריט:  אדוארד אילויאן
 שחקנים ראשיים:  סרגיי גרמש ילנה יאקובלבה
 מדבבים:  אולגה קוזמינה (צ'בורשקה) 
 צילום:  Ivan Lebedev 
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 חברת הפקה:  סויוזמולטפילם Yellow, Black and White
 חברה מפיצה:  VGTRK START CTC סנטרל פרטנרשיפ
 הקרנת בכורה:  רוסיה 1 בינואר 2023 ישראל 19 בינואר 2023
 משך הקרנה:  113 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית
 סוגה:  קומדיה והרפתקאות
 תקציב:  850 מיליון רובל
 הכנסות:  6 מיליארד רובל
 דף הסרט ב־IMDb
 
צֶ'בּוּרשקה (ברוסית: Чебурашка; שווק במדינות המערב בשם "Chebi: My Fluffy Friend"") הוא סרט קומדיה רוסי המבוסס על דמותו הפופולרית של צ'בורשקה וחבריו גֶנה התנין וסבתא שפוקליאק. הסרט יצא לאקרנים ב-1 בינואר 2023, בבימויו של דמיטרי דיאצ'נקו (שביים את טרילוגיית הבוגאטיר האחרון) ובכיכובם של סרגיי גרמש וילנה יאקובלבה.
זהו הסרט הרוסי הרווחי בכל הזמנים, אחרי שהכניס יותר מ־5 מיליארד רובלים, והוא גם סרט הקולנוע הרווחי ביותר בהיסטוריה של רוסיה, כשהכניס בסך הכל 6 מיליארד רובלים. הסרט הוקרן ברשת בתי הקולנוע הוט סינמה בישראל החל מ־19 בינואר 2023.
רקע

צ'בורשקה הוא חיה קטנה ומצחיקה אשר לא יודעים מה זהותו, ומתגוררת ביער טרופי. יום אחד הגיע בטעות לארגז תפוזים, אכל את כל הפירות ונרדם. לאחר שמצא אותו המוכר המופתע בחנות שאליה הגיע ארגז התפוזים, הוא הוציא את צ'בורשקה מהארגז והושיבו על השולחן, אך משום שכפות ידיו נרדמו לאחר שבילה זמן רב בארגז, הוא נפל מהשולחן לכיסא ומהכיסא לרצפה ("צ'בּוּראכנולסיה" ("чебурахнулся"), בניב דיבורי רוסי: "נפל", "התגלגל" ומכאן השם). מנהל החנות, שראה זאת, החליט לקרוא לחיה הקטנה "צ'בורשקה".
עלילה

צ'בורשקה אינו צעצוע קטיפה, אלא חיה ממש פרוותית וגֶנה אינו תנין כלל. העלילה מתרחשת בעיירה קטנה ליד הים, שם יפגוש צ'בורשקה זקן בלתי חברותי, יפגוש ילד קטן שאינו יכול לדבר ויתמודד מול דודה מוזרה שעדיף לא לסמוך עליה.
שחקנים

סרגיי גרמש - גֶנה
ילנה יאקובלבה - רימה, מנהלת מפעל השוקולד
אולגה קוזמינה - צ'בורשקה (בטכנולוגיית לכידת תנועה)
פולינה מקסימובה - אמו של ילד אילם
סרגיי לאוויגין - אביו של ילד אילם
סופיה זייקה - מוכרת משקאות וגלידות
פיודור דוברונראבוב
דמיטרי ליסנקוב
איליה קונדראטנקו
יבה סמירנובה
ג'נאט קרימבאייב
נטליה שצ'וקינה
אוליביה סיו
ארטיום ביסטרוב
מרינה קוניאשקינה
הפקה

הרעיון להפיק את הסרט עלה לשלושתנו: אני, ויטאלי שליאפו ואדוארד אילויאן. התסריט נכתב כמעט שנה וחצי וכשקראתי את הגרסאות הראשונות התרגשתי עד דמעות. לסיפור פשוט על חיה אקזוטית אבודה יש הרבה יותר משמעות ממה שניתן לצפות. זהו סיפור על מציאת משפחה, חברים, זהו סיפור עמוק על הורים וילדים, סיפור על סליחה. התסריט התברר כמצחיק, שנון ועם זאת מאוד נוגע ללב. אני בטוח שהסרט הזה יהיה מעניין הן לילדים והן למבוגרים, במיוחד אלה שחיו בברית המועצות, שגדלו עם הקריקטורה המקורית על צ'בורשקה. סרט זה הוא מחווה לילדותנו, להורינו, מחווה לזיכרון של תקופה שחלפה.
צילומי הסרט החלו בסוצ'י ב-20 בספטמבר 2021 והתרחשו גם בקיסלובודסק בפיאטיגורסק והושלמו ביוני 2022 בפרברי מוסקבה. צילומי פנים יתרחשו במוסקבה. דמותו של צ'בורשקה, גיבורו של אדוארד אוספנסקי, מופיעה על המסך באמצעות טכנולוגיית מחשב (כולל לכידת תנועה) ומשתלבת בסרט בשילוב של Full CG.
המשך וסרטים קצרים

סרט ההמשך צ'בורשקה 2 מתוכנן לצאת לאקרנים ב-1 בינואר 2026. בינואר 2024 שוחרר סרט קצר בשם ״ צ'בורשקה. בחופשה״ ובינואר 2025 שוחרר סרט קצר נוסף בשם ״צ'בורשקה: נובי גוד״.
הערות שוליים

1 2 3  Любимый герой возвращается на экраны: начались съемки фильма "Чебурашка"
↑  Любимый ЧЕБУРАШКА: в Сочи начались съемки полнометражного фильма
↑  «ЧЕБУРАШКА»: В СОЧИ НАЧАЛИСЬ СЪЕМКИ ФИЛЬМА О ЛЕГЕНДАРНОМ ПЕРСОНАЖЕ
↑  "Быстрее, хитрее, активнее": каким Чебурашка будет в кино
↑  Такого милого поста мы еще не писали! 😊
1 2  https://www.vesti.ru/television/article/2616319
Back to Black

ערך זה עוסק באלבום מאת איימי ויינהאוס. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
Back to Black (בעברית: בחזרה לשחור) הוא אלבום האולפן השני והאחרון של הזמרת והכותבת היהודייה-אנגליה, איימי ויינהאוס. האלבום יצא לאור ב-4 באוקטובר 2007, תחת חסותה של חברת התקליטים איילנד רקורדס.
בשנת 2007, הועמד האלבום ב-6 קטגוריות שונות בטקס פרסי גראמי ה-50, ובשנת 2008, זכה בכ-5 פרסים ביניהם שלושת הפרסים המרכזיים; "הקלטת השנה", "שיר השנה" ואף "אמן פורץ הדרך של השנה", מה שהפך את ויינהאוס לאמנית הבריטית הראשונה בהיסטוריה שעשתה זאת. בנוסף לכך, זכה האלבום בקטגוריית "אלבום השנה" בטקס פרסי המוזיקה של Q שהתקיים בשנת 2007 גם כן.
באוגוסט 2011, הפך האלבום לנמכר ביותר בבריטניה במאה ה-21, עם מכירות של מעל 3,200,000 עותקים, ונכון ליולי 2018, הוא האלבום השני הנמכר ביותר בבריטניה במאה ה-21, עם מכירות של מעל 3,780,000 עותקים. בשנת 2019, דורג האלבום כאלבום הנשי ה-3 המצליח ביותר בכל הזמנים באירלנד.
בשנת 2019, מגזין הגרדיאן דירג את האלבום במקום הראשון ברשימת "100 האלבומים הטובים ביותר של המאה ה-21". מגזין NME, דירג את האלבום במקום ה-73 ברשימת "500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים של NME".
בשנת 2012, מגזין הרולינג סטון ערך בשנית את רשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" ודירג את האלבום במקום ה-451. בשנת 2020 האלבום דורג במקום ה-33 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין רולינג סטון. מגזין Spin כלל את האלבום במקום ה-111 ברשימת "300 האלבומים הטובים ביותר ב-30 שנים האחרונות (1985–2014), שנערך בשנת 2019.
רקע

בשנת 2006, נודע לציבור כי אלבום האולפן של הזמרת עתיד לצאת וכך קרה. בתאריך ה-4 באוקטובר באותה שנה יצא האלבום בכל רחבי העולם. תחילה הוציאה הזמרת את הסינגל הראשון מן האלבום הנקרא "Rehab", אשר זכה להצלחה עולמית ואף הצליח להיכנס לעשירייה הפותחת במצעד הבילבורד הוט 100 ולהפוך לשיר המצליח ביותר של הזמרת בארצות הברית בכך שמכר שם את כמויות העותקים הרבות ביותר מכל שיריה של הזמרת. לאחר הצלחת הסינגל הראשון יצא לאור הסינגל השני הנקרא "You Know I'm No Good", אשר גם הוא זכה להצלחה רבה כאשר הצליח למכור כמויות עותקים רבות, ולהיכנס למצעדים רבים ואף להגיע בכמה וכמה מהם למקומות הראשונים. הסינגל השלישי מן האלבום יצא תחת שמו ונקרא "Back to Black", אשר הפך בקרב המעריצים והמבקרים לשירה המרגש ביותר של הזמרת, לסינגל יצא ווידאו קליפ מצליח בשנת 2009, ל-יוטיוב ונכון ל-7 ביולי 2018, הווידאו קליפ צבר למעלה מ-300 מיליון צפיות והוא הווידאו קליפ הנצפה ביותר של הזמרת. לאחר ההצלחה העולמית שזכתה הזמרת עם שלושת הסינגלים הראשונים מן האלבום יצאו לאור עוד שני סינגלים נוספים, אשר זכו להצלחה בינונית ברחבי העולם.
האלבום זכה להצלחה עולמית גדולה מאוד, הן במובן המסחרי והן מבחינת ההערכה המוזיקלית ותשבחות המבקרים אשר קיבל, ובמידה רבה אחראי לפריצתה של ויינהאוס אל דעת הקהל העולמית. העובדה שאלבום אולפן זה זכה להצלחה והערכה כה רבה, באופן משמעותי יותר מאלבומה הקודם של ויינהאוס, והעובדה שוויינהאוס לא הוציאה אלבומי אולפן נוספים עד ליום מותה, הפכו את האלבום למזוהה ביותר עם הקריירה המוזיקלית של הזמרת.
ההצלחה לאחר המוות

לאחר מותה של ויינהאוס ב-23 ביולי 2011, המכירות של האלבום גברו בצורה דרסטית ברחבי העולם. האלבום עלה למקום הראשון במצעד האייטונס כמעט בכל מדינה. בבריטניה, ארץ מולדתה של ויינהאוס, האלבום הופץ מחדש ונכנס למצעדים בבריטניה ב-24 ביולי 2011 למקום מספר 59 בתוך שבע שעות בלבד של מכירות לאחר ההודעה על מותה. בשבוע שלאחר מכן, האלבום נסק בחזרה למקום הראשון, הפעם הרביעית בו הגיע לפסגה. למחרת, האלבום נכנס מחדש למקום ה-20 במצעד האלבומים של ניו זילנד.
באוגוסט 2011, כחודש לאחר מותה של ויינהאוס, הפך האלבום לנמכר ביותר בבריטניה במאה ה-21, עם מכירות של מעל 3,200,000 עותקים. בכך עקפו מכירות האלבום את האלבום Back to Bedlam, של הזמר ג'יימס בלאנט, אשר היה האלבום הנמכר ביותר בבריטניה במאה ה-21 עד אותה עת. כארבעה חודשים לאחר מכן, בדצמבר 2011, עקפו מכירות האלבום 21, של הזמרת אדל את אלבומה של ויינהאוס, והפכו את אלבומה של ויינהאוס לאלבום השני הנמכר ביותר בבריטניה במאה ה-21. נכון ליולי 2017, מכר האלבום כ-3,780,000 עותקים בבריטניה.
בין היתר הפך האלבום לאלבום הנמכר ביותר בשנת 2007, עם מכירות של כ-5.5 מיליון עותקים שנמכרו באותה השנה בלבד, ולאחד מן האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים עם מכירות של כ-13.7 מיליון עותקים שנמכרו בכל רחבי העולם. בנוסף לכך, צבר האלבום למעלה ממיליארד השמעות בספוטיפיי.
הסרט

ב-2 בנובמבר 2018, יצא הסרט, Amy Winehouse: Back to Black. עלילת הסרט ברובה התמקדה ביצירת, הפקת והלחנת האלבום. היא הציגה בתוכה את הערב האינטימי שהיה בלונדון, בו הייתה ויינהאוס ביחד עם משפחתה, לאחר שזכתה ב-5 פרסי גראמי על האלבום ושיריו. האלבום הועמד לפרס גראמי לאלבום השנה.
הערב חל בשנת 2008, והוא היה מעין ערב פרטי בו מרכז העניין היה האלבום, Back to Black.