stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפקט סטרייסנד
דוגמאות מישראל > וולטר סוריאנו

וולטר סוריאנו, איש עסקים בריטי, ניסה לשמור על פרטיותו באמצעות תביעות דיבה רבות, כולל נגד אתר העין השביעית, על סיקור הקשרים והפעילות שלו. אך השיג את ההפך: ניסיונות ההשתקה, בפרט בתגובה לאזכור שמו בראיון של רביב דרוקר ב-2018 ובפרסומים נוספים, עוררו את "אפקט סטרייסנד" והפכו אותו לדמות מוכרת שתמונותיה זמינות לכל. במקום להישאר אנונימי, סוריאנו הפך לסמל בדיון על תביעות השתקה, פרטיות וחופש העיתונות. פסק הדין בתביעה נגד "העין השביעית" היה בולט בחומרתו, אחרי שקבע בית המשפט כי בפרסומים עליהם נתבעו כלל לא היה לשון הרע, וכי גם אם היה כזה הרי שהוא מוגן בהגנות השונות הקבועות בחוק ולכן עיתונאי "העין השביעית" פעלו בתום-לב ומכוח חובתם הציבורית וכי התביעה היא תביעת השתקה.
בתרבות

בסדרת הספרים הארי פוטר, בספר החמישי, הפרוספור אמברידג' מנסה למנוע פרסום ריאיון של הארי עם עיתונאית, שפורסם בעיתון "הפקפקן". היא אוסרת על הפצת העיתון בין כותלי בית הספר. דבר האיסור עורר סקרנות רבה וכפי שהספר כותב, "דומה כי לא היה תלמיד שלא קרא את הריאיון". הרמיוני גריינג'ר, חברתו של הארי, חזתה זאת מראש, באומרה (בזמן שהיא מסתכלת על צו האיסור, ועונה לשאלת רון מדוע היא מחייכת) "בכך שהיא אסרה את קריאתו, היא הבטיחה שלא יהיה תלמיד אחד בהוגוורטס שלא יקרא אותו".
ראו גם

תביעת השתקה
ספין תקשורתי
אפקט מסיבת הקוקטייל
יוסי (יוסף)

אין תמונה חופשית
ד"ר יוסי לוי (נולד ב-1936) היה מנהל מחוז צפון ומחוז תל אביב במשרד החינוך, הוגה תוכנית 'בינת הלב' - לעידוד אינטליגנציה רגשית בקרב תלמידים ויקיר ירושלים לשנת תשס"ח.
ביוגרפיה

נולד וגדל בירושלים למשפחה מעולי תימן.
היה חניך בתנועת בני עקיבא ותלמיד במוסדות החינוך של תנועת ההמזרחי, שם הוסמך להוראה. את שירותו הצבאי עשה בנח"ל המוצנח עם גרעין תנועתי שהצטרף לקיבוץ לביא שבגליל התחתון.
בשנות ה-60 נשלח מטעם בני עקיבא וההסתדרות הציונית לאירופה וארצות הברית, וזכה בשנת 1965 בפרס ברוורמן ל"ציוני השנה" מטעם ההסתדרות הציונית על הצלחתו כשליח המדינה. באותן שנים השלים את לימודיו באוניברסיטאות בקליבלנד, מילווקי, ווושינגטון, והיה חבר באחוות פי בטא קאפא לסטודנטים מצטיינים. ב-1976 חזר לוי לישראל ומונה למנהל מחוז הצפון של משרד החינוך. במסגרת תפקידו הקים שלושה בתי ספר למחוננים בכפר תבור, שלומי ותל חי, ויצר שיתוף פעולה בין בתי הספר המקיפים למכללות עמק יזרעאל, גליל מערבי ותל חי כדי להכשיר תלמידים לבחינות בגרות בחמש יחידות באנגלית, מתמטיקה ומדעים, במימון אגף הרווחה ובסיוע הרשויות המקומיות. היוזמה הביאה להכפלת מספר הזכאים לבגרות במחוז הצפון.
במהלך כהונתו פרצה מלחמת לבנון הראשונה ובספטמבר 1982 פרסם לוי תזכיר בשם "התמודדות המוסד החינוכי עם מצבי חרדה, לחץ ומתח" על בסיס הניסיון שצבר במהלך חודשי המלחמה הראשונים. במהלך 1985, כאשר תקציב משרד החינוך עמד בפני קיצוץ, פנה לוי אל שר החינוך יצחק נבון בבקשה שלא יקצץ בתקציבי יישובי העימות במחוז הצפון, בין היתר כדי לאפשר את פעילותו של פסיכולוג במרכז לשעת חירום שהקים. עד 1986 התרחבה פעילות השירות הפסיכולוגי הייעוצי במחוז הצפון תחת הנהגתו של לוי, וכללה לא פחות מ-13 פסיכולוגים.
לוי פעל לשלב בני מיעוטים - ערבים, דרוזים, צ'רקסים ובדואים בפעילות המחוז. בזכות קשריו עם השייח אמין טריף הוא שיכנע את ראשי הקהילה הדרוזית לשלוח את הבנות הבוגרות ללימודים בבתי הספר התיכוניים, והסב את שפת ההוראה בישובי הצ'רקסיים לעברית. כמו כן היה אחראי לשילובם במערכת החינוך של ילדי הפליטים מווייטנאם שקלטה ישראל בשנת 1979.
ב-1988 עבר לוי לעמוד בראש מחוז תל אביב של משרד החינוך, ועודד יוזמות של ראשי הערים, צוותי החינוך והפסיכולוגים - בין היתר תוכניות פרטניות בשילוב אוניברסיטאות בר-אילן ותל אביב, ו"מכללות לביטחון לאומי לנוער" בשיתוף קצין חינוך ראשי, עמותת "יד לשריון" והרשויות המקומיות, במטרה לעודד מוטיבציה לשירות צבאי בקרב תלמידי כיתות י"א י"ב.
לוי עמד בראש ועדת הרובוטיקה הארצית, לבקשת הפיקוח המקצועי, ובתיאום עם עיריית רמת גן גיבש תוכנית פעולה המובילה לתחרות הרובוטיקה הבין לאומית, שעם השנים הצטרפו אליה מאות בתי ספר.[דרוש מקור]
בשנות התשעים הוביל לוי את מהפכת "בינת הלב" שלראשונה שמה דגש על פיתוח אינטליגנציה רגשית בקרב תלמידי מערכת החינוך. תוכנית "כישורי חיים" לכל שלבי הגיל ו"האינטליגנציה הגנוזה" שהן חלק מ"בינת הלב" יושמו ברמה הארצית, בין היתר באמצעות חוזרי מנכ"ל.
לוי יזם פנייה לכל שרי החינוך החל משנת 1978 בדרישה לתיקון חוק חינוך חובה כך שידגיש את זכותו של הילד למימוש עצמי ויכלול את מורשת העדות שאינן יהודיות. בשנת 2000 הגיש שר החינוך אמנון רובינשטיין את הצעות התיקון של לוי בפני ועדת השרים לחקיקה, והתיקונים לחוק התקבלו.
פרסים והוקרה

למעלה מ-40 תעודות "יקיר העיר" מיישובי מחוז הצפון
פרס החינוך של העיר תל אביב
מועמדות לפרס ישראל בתחום החינוך מטעם ראשי רשויות במחוז הצפון (1986)
המלצה של ראשי רשויות במחוז המרכז לפרס מיוחד מטעם שר החינוך יוסי שריד.
לקט מאמרים "פירות יוסף" בעריכתו של משה גרנות (2001)
אות "מחנך למופת" ע"ש ד"ר אברהם זלקין (2021)
עבודות וחיבורים

החינוך הקיבוצי (עבודת מוסמך, 1970)
תהליכי קבלת עובדים בבית הספר היהודיים בארצות הברית (עבודת דוקטורט, 1976)
שורשים של שלום בגליל (לב לי, 1982)
מעצבי חינוך (1990)
המנהל הנאור (1995)
בינת הלב (רכס, 2001)
מאמרים

טיפוח לתלמידים מחוננים
חינוך בצל קו העימות
הסכר נפרץ (שותפות עיריית פיתוח-קיבוצים)
המנהל כמחנך
קליטת המגזר הערבי – כיצד?
חזון הגליל
בחזית העורף (מלחמת המפרץ)
המפקח
המנהל
המורה – איש המעש החושב
הזמן – רכיב מרכזי במערכת החינוך
החינוך האפור
חינוך במטרופולין
מטרות החינוך בישראל
מבנה חינוכי ופרוגרמה פיזית
במפנה המאה
הערות שוליים

↑  יקירי ירושלים לשנת תשס"ח, באתר עיריית ירושלים.
1 2 3  פעילות משרד החינוך והתרבות ביישובי קו העימות ישראל-לבנון בשנות כהונתו של נבון |, באתר catalog.archives.gov.il
↑  ירון דרוקמן, "הבאנו שלום עליכם": ממשלת ליכוד הביאה פליטים, באתר ynet, 18 בינואר 2014
1 2  ד״ר יוסי לוי - מחנך למופת., בעמוד הפייסבוק של חגית משה
↑  פירות יוסף : לקט מאמרים בנושאי חינוך והוראה, באתר הספרייה הלאומית
↑  שורשים של שלום בגליל יוסי לוי ספרי תולדות היישוב, באתר www.booksefer.co.il
↑  רכס פרויקטים חינוכיים בע"מ - בינת הלב, באתר www.reches.co.il
תטא הילינג

סמל ארגון תטא הילינג
תטא הילינג (Theta Healing) היא שיטת ריפוי אלטרנטיבי פסאודו-מדעית המתבססת על הרעיון שלאדם יש שליטה רצונית בגלי מוח מסוג תטא, ובעזרת השליטה הזו ניתן לחזק את הגוף והנפש. את השיטה פיתחה הנטורופתית ויאנה סטייבל שמאז הורשעה במספר סעיפים של הונאה והפרת חוזה בעקבות טענות שקריות בנוגע להיסטוריה הרפואית שלה וליעילות השיטה שפיתחה.
רקע

השיטה פותחה על ידי הנטורופתית ויאנה סטייבל, שטוענת שהבורא נגלה אליה על ידי תקשור וגילה לה את השיטה, ובעזרתה ריפאה עצמה מסרטן בשנת 1995. בעקבות טענה זו סטייבל הורשעה בהונאה ונאלצה לשלם סכומים גדולים בפיצוים, שכן היא מעולם לא אובחנה בסרטן. לטענת סטייבל, בכוחה של השיטה גם לשנות דנ"א. לדבריה:
טכניקת תטא הילינג היא טכניקת מדיטציה ופילוסופיה רוחנית שאינה קשורה לדת אחת מסוימת, אלא מקבלת את כולן – במטרה להתקרב לבורא. זוהי שיטת אימון למוח, הגוף והנשמה של המתרגל, שיטה המאפשרת למתרגל להתנקות מאמונות מגבילות, לחיות חיים מלאי מחשבות חיוביות ולפתח את המידות הטובות בכל מה שאנו עושים, דרך מדיטציה ותפילה.
גופים המקדמים את השיטה

סטייבל עומדת בראש ארגון המלמד את השיטה ובסיסו נמצא במונטנה, ארצות הברית. לארגון יש קבוצות-לימוד מקומיות הפעילות ברחבי העולם המערבי, עם תלמידים ומורים.
יש לארגון מספר ארגוני-בת, ובכלל זה מוסד תטא הילינג בשם "חשוֹב!" (Think), ומוסד שני בשם "מדע" (Science). לארגון אתר אינטרנט פעיל שבו מוצגת השיטה ונמכרים ספרים, תקליטורים ופריטי לבוש הנושאים את סמלי הארגון ומסריו. גם בישראל פועלים אנשים המלמדים את השיטה ומטפלים בעזרתה..
האשמות והרשעות בהונאה

מיסדת השיטה, ויאנה סטיבל, הורשעה בשנת 2016 בהונאה והפרת חוזה בעקבות טענתה שריפאה את עצמה מסרטן בעצם הירך בניגוד לתחזיות רופאיה שתאלץ לעבור כריתת רגל. עוד היא טענה כי הסרטן ברגלה התפתח ללימפומה וסרקומה ושהוציאה את עצמה מתרדמת באמצעות השיטות שפיתחה. במהלך המשפט נחשפו התיקים הרפואיים שלה ומהם עולה שהיא מעולם לא אובחנה בסרטן ומעולם לא הומלצה לכריתת רגל. במשפט נפסק כי על סטייבל לשלם לתובע (מטפל לשעבר בשיטה) 111,000$ בעקבות הפרת חוזה, 17,000$ בעקבות הונאה ו-500,000$ כפיצויים עונשיים.
אין כל סימוכין לשיטה ומחקרים שנערכו הוכיחו כי השיטה אינה מועילה לאף מחלה מעבר לאפקט הפלצבו, לכן תטא הילינג נחשבת פסאודו-מדע ולעיתים אף דת.
עיתונאים שחקרו את נושא התטא הילינג בבריטניה ראיינו מטופלים לשעבר שסיפרו שהשיטה לא שיפרה את מצבם כלל, ואת פרופ' אדוארד ארנסט מאוניברסיטת אקסטר שהגדיר את השיטה כ"אוסף מסוכן של שטויות, נוכלות שהיא על גבול הפלילית".
ראו גם

אלקטרואנצפלוגרם (גלי מוח)
דת ואושר
הילינג
דמיון מודרך
קינסיולוגיה יישומית
הערות שוליים

1 2 3  FindLaw's Supreme Court of Idaho case and opinions., Findlaw (באנגלית)
↑  http://www.thetahealing.com/thetahealing-dna-activation.html
↑  קטי קמחי, תטא הילינג: טיפול רוחני-אנרגטי יכול לרפא סרטן?, באתר ynet, 16 ביולי 2011
↑   The faith healers who claim they can cure cancer, סרטון  באתר יוטיוב, 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000344047
וודרו וילסון
ראשית חייו

וודרו נולד בסטאונטון, וירג'יניה, למשפחה בת ארבעה ילדים ממוצא סקוטי-אירי, ב-28 בדצמבר 1856. הוא היה השלישי מבין ארבעה ילדיהם של ג'וזף וילסון וג'סי ג'נט וודרו. משפחתו של אביו היגרה לארצות הברית מצפון אירלנד, ואמו נולדה באנגליה למשפחה סקוטית, בה נעשה שימוש בעבדים.
משפחתו של ג'וזף התיישבה באוהיו, שם פרסם אביו של ג'וזף מגזין שהתנגד לעבדות ותמך במכסי מגן גבוהים.
לאחר נישואי הוריו, עברה המשפחה לדרום ב-1851, תוך הזדהות עם ערכי הדרום, ג'וזף הפך לכומר בג'ורג'יה ובקרוליינה הדרומית, והיה בעלים של עבדים, הגן על העבדות, וחינך את עבדיו. ג'וזף וג'סי הזדהו עם הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית וטיפלו בחיילים פצועים בכנסייה שלהם. ג'וזף אף שירת בצבא הקונפדרציה, ואילו וודרו טען שהזיכרון הראשון שלו, מגיל שלוש, היה כששמע שאברהם לינקולן נבחר ושמלחמה עומדת לפרוץ.
ב-1861 היה שותף ג'וזף לארגון מחדש ולכינון ממסד הכנסייה הפרסביטריאנית בארצות הברית(אנ'), הפך לפקיד בכיר במנגנוניה ולכומר הכנסייה הראשונה של הארגון באוגוסטה, ג'ורג'יה, בעיר בה התגוררה המשפחה עד 1870, כשוודרו היה בן 14. ב-1873, הצטרף וודרו לכנסייה הפרסביטריאנית בקרוליינה הדרומית ונשאר חבר בה לכל חייו.
חינוך

וילסון החל לקרוא בגיל עשר, כנראה בשל דיסלקסיה. לאחר מכן האשים בכך את המחסור בבתי ספר בדרום במהלך תקופת השיקום. כמתבגר, הוא לימד את עצמו קצרנות, ולמד בביתו עם אביו. במהלך תקופת השיקום, גר בקרוליינה הדרומית עד 1874, שם לימד אביו.
משפחתו עברה לקרוליינה הצפונית ב-1874, ואביו שירת ככומר בכנסייה עד 1882. וילסון למד בקולג' במהלך 1873, אולם חלה ב-1874, ועבר לאוניברסיטת פרינסטון. שם סיים את לימודיו ב-1879. בשנתו השנייה, למד מדעי המדינה והיסטוריה, והיה חבר במועדון הנאומים. בבחירות של 1876, תמך וילסון במפלגה הדמוקרטית ובמועמדה, סמואל טילדן.
ב-1879, למד וילסון משפטים באוניברסיטת וירג'יניה במשך שנה.
כשבריאותו הידרדרה וגרמה לו להפסיק ללמוד, הוא חזר לבית הוריו בקרוליינה הצפונית, שם המשיך בלימודי המשפטים. וילסון הוכשר לעריכת דין בינואר 1882. הוא התעניין בהיסטוריה המשפטית, אולם לא התעניין בהליכים היומיומיים במקצוע, וכעבור פחות משנה הפסיק לעסוק בנושא כדי להתמסר ללימודי מדעי המדינה והיסטוריה.
בסתיו 1883, החל וילסון ללמוד היסטוריה, מדעי המדינה וגרמנית באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. כעבור שלוש שנים, השלים את עבודת הדוקטורט שלו, בנושא הקונגרס האמריקני.
נישואין ומשפחה

באביב 1883, נשלח וילסון לג'ורג'יה, כדי לעזור בטיפול בנכסיו של דודו, ויליאם, לאחר שגיסו לא הצליח לטפל בנושא. כשביקר שם, התאהב באלן לואיז אקסון, בתו של כומר מג'ורג'יה. הוא הציע לה נישואין והם התארסו.
הנישואין נדחו לאחר שאביה של אלן, אדווארד, שסבל מדיכאון, נשלח לבית חולים לחולי נפש בג'ורג'יה, והתאבד שם ב-1884. לאחר שסגרה את בית משפחתה בג'ורג'יה, והחלימה מהצער, החלה אלן ללמוד אומנות, ואף קיבלה מדליה מהתערוכה הבינלאומית בפריז על אחת מעבודותיה. היא נישאה לוילסון ב-1885.
עניינים אישיים

וילסון חיבב מכוניות, ונסע מדי יום כשהיה נשיא במכוניתו האהובה, פירס ארו מודל 1919. הוא תמך במימון כבישים ממשלתי בשל כך. וילסון העריץ כדור בסיס, וב-1915 הפך לנשיא המכהן הראשון שזרק את הכדור במשחק של וורלד סיריס. הוא עצמו שיחק כדור בסיס במהלך תקופתו בקולג', והיה עוזר מאמן לנבחרת של פרינסטון. הוא גם חיבב אופניים, ולקח כמה חופשות כדי לרכוב באזור האגמים.
קריירה אקדמית

וילסון הרצה באוניברסיטת קורנל בין 1886 ל-1887. בין 1885 ל-1888 לימד יוונית עתיקה והיסטוריה של רומא במכללת ברין מאר בפילדלפיה. באותה התקופה סירב להצעות מהאוניברסיטאות של מישיגן ואינדיאנה. כשאלן נכנסה להיריון ב-1886, הזוג החליט לעבור לגיינסוויל. הם הגיעו לשם יום לפני שבתם, מרגרט, נולדה באפריל 1886. בנם השני, ג'סי, נולד ב-1887.
ב-1888, עזב וילסון את מכללת ברין מאר לטובת אוניברסיטת ויזליאן, אף על פי שחתם על חוזה של שלוש שנים עם ברין מור. בויזליאן, אימן את נבחרת הפוטבול והקים את נבחרת הדיונים.
בפברואר 1890, בעזרת חברים, נבחר בידי אוניברסיטת פרינסטון ללמד משפטים וכלכלה פוליטית, במשכורת שנתית של 3,000 דולר. הוא לימד משפטים בבית הספר למשפטים בניו יורק יחד עם צ'ארלס אוונס יוז, לימים המועמד מולו בבבחירות 1916. ב-1896, נאם לכבוד 150 שנה לאוניברסיטת פרינסטון.
כותב במדעי המדינה > השוואה בין הרפובליקה הדמוקרטית האמריקנית והפרלמנט הבריטי

בהשראת וולטר בג'ט, החשיב וילסון את חוקת ארצות הברית כמסורבלת ופתוחה לשחיתות. הוא העדיף להנהיג דמוקרטיה פרלמנטרית בארצות הברית, כדי לקרב בין הרשות המבצעת למחוקקת.
עבודתו הפוליטית הראשונה, על הקונגרס של ארצות הברית מ-1885, דרשה לעבור לשיטה הפרלמנטרית. הוא תיאר את הממשלה האמריקנית בביקורתיות, לעומת הפרלמנט הבריטי. מבקריו של הספר טענו שוילסון לא סקר פעילויות של הקונגרס, ואילו תומכיו טענו שהוא מיועד לגדולות. הספר שיקף את כוח הרשות המחוקקת, ביחס לרשות המבצעת, לאחר מלחמת האזרחים. לאחר מכן כתב וילסון מאמרים לרבעון במדעי המדינה.
ב-1890 פרסם חוברת בשם "המדינה", שבה השתמשו במכללות עד לשנות העשרים. הוא טען שהפרלמנט הוא אינו רע, ושהממשלה יכולה להשתמש בכוחה כדי לפתור בעיות חברתיות ולקדם את רווחת החברה. ב-1889, פרסם ספר היסטורי, שעסק בתקופה מהנשיא ג'קסון ועד תקופת השיקום. ספרו השלישי, "חלוקה ואיחוד", התפרסם ב-1893 ותרם לכתיבה ההיסטורית האמריקנית. ספרו הרביעי, ספר בן חמישה כרכים בשם "ההיסטוריה של העם האמריקני", פורסם ב-1902. ב-1899, כתב ב"המדינה" שהממשלה יכולה לקדם את הרווחה הכללית באמצעות איסור על עבודת ילדים, פיקוח על תנאי התברואה במפעלים, הגבלת תעסוקת הנשים במקצועות מסוכנים לבריאות, קביעת תקני איכות למוצרים, הגבלת שעות העבודה בענפים מסוימים, ובידי מאה ואחת מגבלות על כוחם של "אנשים חסרי מצפון או חסרי לב".
וילסון האמין שמערכת הפרדת הרשויות האמריקנית, עם האיזונים והבלמים שבה, סיבכה את המשילות האמריקנית. אם הממשלה לא פעלה כיאות, לטענתו, העם לא ידע את מי להעניש. וילסון סימן את בית הנבחרים של ארצות הברית כמטרה לביקורת, וטען שהוא מחולק לארבעים ושבע מחלקות, כשכל אחת מהן נשלטת בידי אדם אחר שאינו ראוי לכך.
בעבודתו המחקרית האחרונה, "הממשלה החוקתית של ארצות הברית" (1908), טען שתפקיד הנשיא הוא תפקיד חשוב כמו האדם שממלא אותו. כשהפך לנשיא, קיווה וילסון שנשיאים יוכלו להיות ראשי מפלגה כמו ראשי הממשלות הבריטיים. הוא קיווה שהמפלגות יוכלו להתארגן בצורה אידאולוגית, ולא גאוגרפית. הוא טען שבמפלגות של אותה התקופה לא היו מנהיגים, עקרונות או מפלגות.
וילסון כתב שיש להעביר את נושא הצדקה מהמגזר הפרטי לסמכות הממשלה, ובכך הניח את היסודות למדינת הרווחה המודרנית. בניסיונו להיבחר למושל ניו ג'רזי, הביע את "תמיכתו הכנה" בשעות עבודה "הגיוניות", בביטוח תאונות, ובשכר הוגן.
כותב במדעי המדינה > מינהל ציבורי

וילסון למד מינהל ציבורי, וטען שמדובר בחלק הביצועי והגלוי של הממשלה. הוא האמין שלימודי מינהל ציבורי יכולים להגביר את יעילות הממשלה. הוא טען שהמנהיגים הפוליטיים התמקדו בנושאים פילוסופיים ובטבעה של הממשלה והתעלמו מהנושאים החשובים, היומיומיים, בניהול ממשלתי. הוא טען שהגישות הללו מייצגות את דרישות המדינות הקטנות יותר. הוא טען שיש לייעל את הממשלה ולארגן אותה מחדש. הוא טען שצמיחת מדינות כפרוסיה, צרפת ואנגליה, הובילה להתקדמות במנהל הציבורי שלהן.
לעומת זאת, טען שארצות הברית צריכה מודל שונה, בגלל הקושי ביצירת קונצנזוס אמריקני. לכן, הוא דרש רפורמה איטית במבנה הממשל. הוא קישר את המנהל הציבורי למנגנונים שהושפעו מדעותיהם המשתנות של מנהיגיו.
נשיא אוניברסיטת פרינסטון

הוצע לוילסון לשמש כנשיא אוניברסיטת אילינוי ב-1892, ונשיא אוניברסיטת וירג'יניה ב-1901, אולם הוא דחה זאת. ביוני 1902, מונה להיות נשיאה של אוניברסיטת פרינסטון.
אף על פי שתקציב האוניברסיטה היה בקושי ארבעה מיליוני דולרים, ביקש וילסון שני מיליונים לצורך שיפור מערכת ההוראה, מיליון עבור לימודי מדעים, וכמעט שלושה מיליוני דולרים עבור בניינים חדשים ומשכורות. וילסון גם ביקש לקבל שלושה מיליוני דולרים עבור לימודי משפטים ושניים וחצי מיליונים לטובת לימודי הנדסת חשמל. הוא העלה את מספר המרצים מ-112 ל-174, אותם בחר בעצמו לפי יכולותיהם. הוא שינה את תוכנית הלימודים כדי שתתאים לזמן המודרני, הפך את לימודי כתבי הקודש למקצוע, מינה את המרצה היהודי והמרצה הקתולי הראשונים, ושחרר את חבר המנהלים משליטת הפרסביטריאנים.
וילסון שינה את מבנה השיעורים כדי לפעול למען התמקצעות בתחום. התלמידים נפגשו בקבוצות של שישה תלמידים עם מורים. הוא העלה את תנאי הקבלה ושאף להפוך את התלמידים לאנשים חושבים.
ב-1906, התעורר וילסון וגילה שהתעוור בעינו השמאלית. כיום טוענים שחווה שבץ – אף על פי שאובחן עם טרשת עורקים – והוא נסע לחופשה באיי ברמודה. הוא החל להפגין, כמו אביו, חוסר סבלנות, שהוביל לשגיאות בשיפוט.
כשוילסון היה בחופשה בברמודה, הוא פגש את מרי פק. הם הרבו לבקר יחד באזור לאחר מכן, והתייחס לכך במכתביו אל אלן. אלן חשה בבעיה, והדבר גרם למתיחות בין הזוג. היסטוריונים רבים טוענים שהיה בין השניים רומן.
בתקופתו בפרינסטון, ניסה לבטל את מועדוני הארוחות של המעמד הגבוה, כדי לנטרל את כוחן של האליטות. הוא הציע שהתלמידים יעברו למגורים משותפים, אולם בוגרי האוניברסיטה התנגדו. וילסון התעקש על כך. באוקטובר 1907, חבר המנהלים סירב לתמוך בתוכנית. קצת לאחר מכן, הוא שוב יצא לחופשה בגלל עיוורון בעינו השמאלית.
מאוחר יותר, התעמת מול אנדרו ווסט, דיקן בית הספר, וגם עם בן בריתו, הנשיא לשעבר גרובר קליבלנד, שהיה נאמן האוניברסיטה. וילסון רצה למזג תלמידים מקבוצות שונות בקמפוס, ואילו ווסט דרש שהקמפוס יוקם במקום מרוחק יותר. ב-1909, שנתו האחרונה של וילסון בתפקיד, הקמפוס הוקם במקום מרוחק יותר. העיתונות הלאומית טענה שהיה זה קרב בין האליטות לפופוליסטים.
וילסון הרגיש צורך לרוץ למשרה פוליטית בכירה. לפני הוועידה הדמוקרטית של 1908, רמז וילסון שברצונו להיות מועמד מטעם הדמוקרטים. הדמוקרטים לא חיבבו אותו, אולם הקרקע הייתה מוכנה.
ב-1910, נבחר וילסון להיות נשיאה של האגודה האמריקנית למדעי המדינה, אולם לאחר מכן עזב את פרינסטון ונכנס לפוליטיקה של ניו ג'רזי. תרומתו לפרינסטון סוכמה בכך שהפך אותה למקום יותר טוב לאנשים צעירים.
מושל ניו ג'רזי

בינואר 1910, משך וילסון את תשומת לב הדמוקרטים של ניו ג'רזי, והם החליטו שיהיה מועמדם לתפקיד המושל. ב-12 ביולי, הוא הוצג בפני מנהיגי המפלגה וזכה לתמיכתם. למרות זאת, רבים, כולל הפועלים המאורגנים, הרגישו שוילסון היה טירון פוליטי ולא מנוסה. למרות זאת, מנהיגי המפלגה הצליחו להשתמש בכוחם כדי להשיג לוילסון את המועמדות ב-14 בספטמבר. זאת למרות תמיכתו במתן זכות למדינות להכריע בנושא צריכת משקאות חריפים. ב-20 באוקטובר התפטר ממשרתו בפרינסטון.
יריבו של וילסון היה המועמד הרפובליקני, ויויאן לואיס, נציג הוועדה לבנקים ולביטוח. וילסון התמקד במסע הבחירות שלו בהבטחה להיות עצמאי מבחינה מפלגתית. הוא הפסיק להתנהג כמו פרופסור והחל להציג את עצמו כפרוגרסיבי. הוא ניצח את לואיס בקלות, בהפרש של יותר מ-650,000 קולות, אף על פי שוויליאם הווארד טאפט הרפובליקני ניצח בניו ג'רזי בבחירות הנשיאותיות של 1908 בהפרש של יותר מ-82,000 קולות. וילסון נחשב לסוס שחור בבחירות, אולם ההצלחה שלו ושל דמוקרטים אחרים כנגד הרפובליקנים של טאפט הייתה בגלל הלך הרוח הפרוגרסיבי שתאודור רוזוולט עודד לאחר תקופתו כנשיא.
בבחירות של 1910, הדמוקרטים הצליחו להשתלט על האספה הכללית של ניו ג'רזי, אף על פי שהסנאט של ניו ג'רזי נותר בידי הרפובליקנים. וילסון מינה את ג'וזף פטריק טומולטי לתפקיד מזכירו האישי, תפקיד שנשאר בו לכל אורך הקריירה של וילסון. וילסון התעלם מדרישות המנגנון המפלגתי ועסק ברפורמות. הוא סירב לתמוך בסנאטורים שלא היו ראויים לדעתו (בתקופה בה המועצה המחוקקת בחרה בסנאטורים). הוא נחשב למנהיג המפלגתי החדש באזור.
וילסון התמקד בארבע רפורמות משמעותיות- שינויים בחוקי הבחירות, חוקים נגד שחיתות, חוקים למען הפועלים, והקמת ועדה למען השירות לציבור. חוק שהעביר הרחיב את הבחירות המקדימות לכל התפקידים במדינה, כולל נציגי מפלגה וצירים, ובכך פגע במנהיגי המפלגה. החוק עבר ברוב דחוק, ואחריו גם חוקים נגד שחיתות וחוקים למען הפועלים.
הבחירות של 1912 > המועמדות הדמוקרטית

תקופתו של וילסון כמושל והתמיכה מהעיתונות עזרה לו להתחיל את מסע הבחירות שלו ב-1912. במרץ 1911, החל בניסיונו להשיג את תמיכת המפלגה. באטלנטה, אשתו אלן ידעה שויליאם ג'נינגס ברייאן, מנהיג המפלגה, מבקר בפרינסטון ולכן הזמינה אותו לסעוד איתם. וילסון, שהתנגד לברייאן ב-1896, התפייס איתו.
וילסון החל במסע הבחירות שלו בדרום, כשנאם בנורפוק, וירג'יניה. למרות ההתלהבות, נאומו הרפורמיסטי נחשב לקיצוני מדי אצל השמרנים. וילסון היה הדרומי הראשון מאז 1848 שיכול היה להיכנס לבית הלבן, והדמוקרטים הדרומיים תמכו בו. הוא השיג עוד תמיכה גם מפרוגרסיבים צעירים, אינטלקטואלים, עורכי עיתונים ועורכי דין. הוא הצליח לדלג מעל המחלוקות המקומיות. בטנסי, המפלגה הייתה מפולגת בנוגע לחוק היובש. וילסון היה פרוגרסיבי ומתנגד למשקאות חריפים, אולם לא תמך בחוק, והצליח למשוך את שני הצדדים. הם התאחדו מאחוריו והמדינה תמכה בו לנשיאות, אולם המחלוקות גרמו לאובדן תפקיד המושל במדינה.
לאחר נורפוק, המשיך וילסון מערבה, אל קנזס, קולורדו, קליפורניה, אורגון וגם לוושינגטון. הוא תמך ברפורמות בבחירות שיחזקו את האוכלוסייה, כמו הנהגת משאל עם, מתן אפשרות לאוכלוסייה להגיש חוקים בעזרת עצומות, והנהגת בחירות חוזרות (מלבד לשופטים). בקליפורניה, כשנשאל בנוגע לזכותן של נשים להצביע, אף על פי שהתנגד לכך אמר שזה עניינן של המדינות.
ביולי 1911, הביא וילסון את ויליאם גיבס מקאדו ואת אדוארד האוס לנהל את מסע הבחירות שלו. הוועידה הדמוקרטית בבולטימור הייתה אחת מהבולטות בתולדות ארצות הברית. יושב הראש היה ויליאם מקומבס, שעזר לוילסון להפוך למושל. הרפובליקנים בחרו בטאפט כשבוע קודם לכן, ואילו רוזוולט החליט להקים מפלגה עצמאית. וילסון לא רצה להתערב בוועידה ולכן הלך לשחק גולף. עוזרו, טומולטי, כמעט קרס מהמתח.
הוועידה הייתה מפולגת במשך ארבעים סיבובים. אף מועמד לא הצליח להגיע לרוב של שני שלישים מהקולות. צ'אמפ קלארק היה המועמד המוביל, פרוגרסיבי שהיה חזק במדינות הגבול. הוא זכה לתמיכתו של ויליאם רנדולף הרסט, מנהיג האגף השמאלי במפלגה. ויליאם ג'נינגס ברייאן, שהיה המועמד ב-1896, 1900 ו-1908, התנגד לכל מועמד שאנשי וול סטריט יתמכו בו. בסיבוב העשירי, כל המשלחת מניו יורק תמכה בקלארק. ברייאן הכריז בסיבוב ה-14 שלא יתמוך בקלארק, ועוצמתו של וילסון החלה לעלות. בסיבוב השלושים הוא כבר עקף את קלארק. ברייאן תמך בוילסון, שנבחר להיות המועמד בסיבוב ה-46.
הבחירות של 1912 > הבחירות הכלליות

וילסון ביקש מהמזכיר הכלכלי של המפלגה, הנרי מורגנטאו (האב), לא לקבל תרומות מתאגידים ולקבל תרומות קטנות מהציבור. בנוסף, הבטיח וילסון את תמיכת הדמוקרטים בניו ג'רזי ובניו יורק כשהוביל לתבוסת המועמדים שנתמכו בידי מנהיגי המפלגה. דבר זה מנע טענות שנשלט בידי מנהיגי המפלגה.
וילסון נאם בצורה מאולתרת, והתייחס אל רוזוולט בהומור, כשהוא מתאר את המפלגה הפרוגרסיבית כ"רפובליקנית צבעונית". הוא לא רצה לצאת למסע של עצרות בחירות בכל רחבי המדינה, אולם כשרוזוולט עשה זאת, הוא החליט לעשות זאת גם כן.
נאום פרוגרסיבי במיניאפוליס טען שהרכוש פחות חשוב מהאנושיות ומדמם של האמריקנים. וילסון ביקש את תמיכתו של לואי ברנדייס בתוכניתו הכלכלית, והציע שהמונופולים ישלטו בידי הממשלה. הוא דרש חיסול המונופולים. בנוסף דרש רפורמות בבנקאות ומכסים נמוכים יותר כדי לחזק את השוק החופשי. באינדיאנפוליס, טען שהנשיא הבא יאלץ לחלק מחדש את כוחות החירות, ולהביא חופש חדש לאמריקה. תוכנית "החופש החדש" של וילסון הדגישה ממשל פדרלי מוגבל ומכסים נמוכים, אולם עם אכיפה נוקשה של חוקים נגד מונופולים ויצירת הפדרל ריזרב.
כשרוזוולט נפצע בידי מתנקש, וילסון הגביל את נאומיו וביקר רק את הרפובליקנים הרגילים. היה ברור שהפילוג יעזור לו בחבר האלקטורים. הוא הצליח להשיג תמיכה בקרב השחורים מהצפון כשהבטיח שידאג להם. בדרום, רוב השחורים לא יכלו להצביע. וילסון השיג 41.8% מהקולות בבחירות, ו-435 אלקטורים מ-40 מדינות. לא ברור אם רוזוולט לקח יותר קולות מטאפט, כרפובליקני לשעבר, או מוילסון, כפרוגרסיבי.
נשיאותו (1921-1913) > אישים > ממשל וקבינט

מזכירו של וילסון היה ג'וזף טומולטי במשך כל כהונתו. הוא תיווך בין וילסון לבין העיתונות, ומזגו האירי והתוסס השלים את המזג הסקוטי הקודר של הנשיא. אשתו של וילסון, אלן, מתה ב-6 באוגוסט 1914, והוא התחתן עם אדית בולינג גאלט ב-1915. היא שלטה בלוח הזמנים של הנשיא. היועץ הראשי למדיניות החוץ היה אדוארד האוס, עד שווילסון הסתכסך איתו ב-1919, מפני שהרגיש שהטעה אותו בוועידת השלום. סגנו, המושל לשעבר תומאס מרשל מאינדיאנה, לא התבלט בממשל. בנוסף, מזכיר המדינה היה ויליאם ג'נינגס ברייאן, מנהיג המפלגה, שהתפטר מתפקידו ב-1915 בגלל אי הסכמה למדיניותו של וילסון נגד גרמניה, ומזכיר האוצר היה חתנו של וילסון, ויליאם גיבס מקאדו.
נשיאותו (1921-1913) > אישים > בית המשפט העליון

וילסון מינה שלושה שופטים לבית המשפט העליון:
ג'יימס מקריינולדס, ב-1914, שהיה שמרן, כיהן יותר מ-26 שנים והתנגד לניו דיל של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
לואי ברנדייס, ב-1916. ליברל, והיהודי הראשון שמונה לבית המשפט. הוא כיהן 22 שנים ותמך בחופש הביטוי ובזכות לפרטיות. הוא תמך בניו דיל.
ג'ון קלארק, ב-1916. הוא כיהן שש שנים בלבד לפני שהתפטר.
בנוסף מינה וילסון עשרים שופטים בבית המשפט לערעורים, ו-52 שופטים בבתי המשפט המחוזיים.
נשיאותו (1921-1913) > מדיניות פנים

ביישום מדיניותו הכלכלית, היה על וילסון לפייס בין הגישות המנוגדות של האגף הדרומי והחקלאי של המפלגה, אותו הוביל ברייאן, ובין האגף הצפוני והפרו-עסקי, שהוביל בידי מנהיגי המפלגה ובעיקר הטמאני הול. עוד ב-1907 טען שפוליטיקה מוצלחת היא הובלה לשיתוף פעולה ממשלתי כדי להשיג מטרות משותפות. הנושא הראשון במדיניות "החופש החדש" שלו היה הורדת המכסים. עם רוב דמוקרטי גדול בקונגרס וכלכלה בריאה, הוא ניצל את ההזדמנות להוריד מכסים. בנוסף פעל במהירות כדי להעביר חקיקה נגד מונופולים ולהעביר רפורמה בבנקאות ובנושא המטבע.
וילסון הנהיג מסיבות עיתונאים פעמיים בשבוע מהבית הלבן, בפעם הראשונה ב-15 במרץ 1913. הכתבים הורשו לשאול אותו שאלות. ב-1913, הפך לנשיא הראשון שנאם את נאום מצב האומה מאז 1801, כשתומאס ג'פרסון הפסיק את המסורת.