stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליאור אלפרוביץ
מפרסומיו של ליאור אלפרוביץ

השליחות האחרונה - סיפור שליחי חב"ד שנהרגו בפיגוע במומביי, אחוזת בית, תל אביב, 2012
Alperovitch, L. (2024). "Between separatism and pragmatism: Judaism as National Identity in the Haredi Political Discourse", Politics and Religion Journal, Vol 18, No 1. P. 33-47
Alperovitch, L. (2024). "The capacity of the Tsadik in the Late 1930s in Poland according to the "Akedat Yitzchak" book", in Judith Tydor Baumel-Schwartz and Lea Ganor (eds.), Holocaust History, Holocaust Memory: Jewish Poland and Polish Jews During and After the Holocaust, London: Routledge Publishing. P. 21-30
Alperovitch, L. (2023). "Visual Expression of the Holocaust as a Research Object", The Holocaust as a Visual Term: Special Issue, Bezalel Material & Visual Culture Magazine, Volume 8, July 2023. (Hebrew). https://journal.bezalel.ac.il/he/article/4592
Alperovitch, L. (2020). “‘The revolt is only one note in the History’: Changes in the perception of the ‘’Ghetto’’ as representing of the Holocaust in context of public commemoration in Israel, Ben-Dov. N, & Maymon. Y, (Eds.,) Representations: Reality. Imitation & Imagination. Tel Aviv, Mofet Institute Publishing: P. 215-234. (Hebrew).
“Moralistic Diplomacy: Post-War Austria, Italy, and Spain in Israeli Foreign Policy”,Israel Journal of foreign Affairs VII: 1 (2013).
1989: the struggle to create post -cold war Europe" (book review), Israeli Journal of Foreign Affairs, Vol 2, (2011)
הערות שוליים

↑  התשבץ הספרותי | ליאור אלפרוביץ, באתר הארץ, 17 ביוני 2009
↑  דוד זולדן, "השליחות האחרונה": לנפץ את דמות בחור הישיבה, באתר הארץ, 21 במרץ 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513339905171  ISNI: 0000 0003 7748 1925  LCCN: n2012053305  VIAF: 255362133   WorldCat (עם VIAF): 255362133
הקיסרות הראשונה

ערך זה עוסק באימפריה של נפוליאון. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הקיסרות הראשונה (מכונה גם האימפריה הצרפתית הראשונה; בצרפתית: Empire Français) הייתה מערכת שלטונית שהתקיימה בצרפת, אשר תחילתה בהכתרת נפוליאון בונפרטה לקיסר בשנת 1804 וסופה בהדחתו ובגירושו בשנת 1814. לקיסרות הראשונה היה ספיח בשנת 1815, המכונה "מאה הימים", תקופה בה חזר נפוליאון לשלטון, אך בסופה הודח והוגלה שנית, במאמץ משותף של כוחות אירופים.
רקע היסטורי

לאחר המהפכה הצרפתית עלתה לזירה ההיסטורית דמות חדשה, בעלת ממדים היסטוריים גדולים מכל מה שנודע עד אז בתקופת המהפכה הצרפתית. היה זה חייל קורסיקני בשם נפוליאון בונפרטה. עד מהרה התקדם נפוליאון בתוך התוהו ובוהו השלטוני שהשאירה מאחוריה המהפכה, ובשנת 1799 הכריז על עצמו כ"קונסול ראשון", והוא בן 30 בלבד.
בפרק זמן קצר שבין 1800 ו-1803 יצר נפוליאון מהפכה במשטר הצרפתי. הוא שידד את מערכות המנהל, יצר גופים ומוסדות הקיימים עד היום ועל פי פקודתו ליקטו ואיחדו את החוק הצרפתי למערכת אחת הידועה בשם "קוד נפוליאון". הקוד משמש כדוגמה לחוקים ולמערכות חוק, לא רק בצרפת, אלא בעולם כולו. נפוליאון הגיע להסכמה עם הכנסייה הקתולית והאפיפיור שעמד בראשה, פיוס השביעי. כחלק מהסדר זה הוכרה הכנסייה הקתולית כדת הרוב במדינה, אולם מינוי אנשי הכמורה הושאר בידי נפוליאון והכנסייה אישרה את השטחים שהולאמו ממנה קודם לכן לטובת הכלכלה הצרפתית. היה זה הישג אשר ניסה לפשר בין צרפת מהפכנית חדשנית לחלקים מהאוכלוסייה אשר עדיין נאחזו בדת. בסופו של דבר הכנסייה ואיכרים אדוקים רבים, לא היו מרוצים מהפשרה שהושגה.
ההכתרה לקיסר

ב-18 במאי 1804 דן הסנאט בהכתרתו של נפוליאון ל"קיסר הצרפתים" (בצרפתית: "Empereur des Français"). ב-6 בנובמבר 1804 אישר משאל עם את הכרזת נפוליאון לקיסר.
ב-2 בדצמבר 1804 הכתיר נפוליאון את עצמו בקתדרלת נוטרדאם דה פארי כקיסר צרפת בברכת האפיפיור. במהלך הטקס הניח נפוליאון את הכתר בעצמו על ראשו כדי לא ליצור מראית עין של כפיפות לאפיפיור. ז'וזפין הוכתרה כאשת הקיסר. חצי שנה מאוחר יותר, הוכתר נפוליאון במילאנו גם כמלך איטליה.
הקמת הקיסרות הייתה קריאת תִּגָּר על המשטרים הישנים בכל אירופה, בדומה למשטר בצרפת במהפכה הצרפתית. אמנם הייתה זו חצר מלוכה, עם גינוני חצר, תוארי אצולה ומשרות, אך נפוליאון לא התיימר, כמלכים התורשתיים, כי שלטונו הוא ברצון האל או כתוצאה ממוצא נשגב, אלא שאב את הלגיטימציה לשלטונו מרצון העם. היה זה שלטון אישי, בעל מאפיינים פופוליסטים, אשר היה שונה באופן קיצוני מן המשטרים התורשתיים באירופה. הסכמת העם התבטאה, שלא כבמשטרים דמוקרטיים, בעוצמה צבאית.
כל עוד ניצח נפוליאון בקרבות, לא קמו עוררין על שלטונו, והעם הסכים עם גינוניו ועם הדיקטטורה הצבאית שייסד. האיום המשתמע מצורת שלטון זו על אירופה כולה היה חיצוני כמו גם פנימי. מבחינה חיצונית שאף נפוליאון לכיבושים טריטוריאליים, אשר מטבע הדברים כללו רבות מן הארצות בהם שלטו שושלות ותיקות באופן האבסולוטי המקובל. האיום הפנימי היה על ידי מתן דוגמה לחמיסה מוצלחת של השלטון על ידי אלמוני שבא מן האשפתות, והופך, בברכתה של הכנסייה, לקיסר. היה זה תמרור לכל הרפתקן ולכל מורד המורה על ערעור הסמכות בת הדורות הרבים של המשטרים המלוכנים.
מסע המלחמה באירופה

בשנת 1803 הכריזה הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד בשנית מלחמה על שלטונו של נפוליאון. ב-21 באוקטובר 1805 הובס ציין המשותף של צרפת וספרד על ידי הצי הבריטי בקרב טרפלגר בראשותו של הורציו נלסון. כישלון זה הנציח את שליטתה הימית המוחלטת של בריטניה שנמשכה עד מלחמת העולם השנייה.
לאחר קרב זה החל נפוליאון במסע כיבושים נרחב ברחבי יבשת אירופה כנגד כל המעצמות שהתנגדו לשלטונו. בדצמבר 1805 ניצח נפוליאון את צבאות אוסטריה ורוסיה בקרב אוסטרליץ. באוקטובר 1806 הוא ניצח את צבאות פרוסיה בקרבות ינה ואאורשטדט. בהמשך הוא כבש את פולין וכונן שם נסיכות תחת השפעתו. באותה עת נפוליאון נמנע מלפלוש לרוסיה ובמקום זאת הוא כרת ברית בטילזיט עם הצאר אלכסנדר הראשון שחילקה את אירופה ביניהם.
לאחר מכן פנה נפוליאון מערבה ופלש בשנת 1808 לספרד ומינה את אחיו ז'וזף למלכה של מדינה זו. אחת המטרות החשובות של צעד זה הייתה ניסיון לכפות מצור כלכלי על בריטניה, האויבת שנפוליאון לא הצליח להכריע. אולם, צעד זה לא נחל הצלחה. לאומנים ספרדים התקוממו כנגד השלטון הזר ונעזרו בצבאות בריטים שפלשו ב-1808 לספרד ופורטוגל.
מדיניות הפנים

כקיסר המשיך נפוליאון במפעלים הגדולים בהם החל כקונסול. הוא שיפר את החינוך בכל הרמות, והקים את "האוניברסיטה של צרפת" מעין משרד חינוך מרכזי. נפוליאון יזם עבודות ציבוריות אשר הקטינו את האבטלה ועודדו את התעשייה, והבטיחה לאוכלוסייה רווחה כלכלית. "ההסגר הימי" שהטיל על בריטניה היה יותר מאמצעי צבאי - הוא היה העדפה מכוונת של צרפת ושל התוצר הצרפתי באירופה כולה. תחת שלטון נפוליאון הייתה צרפת למרכז הכלכלי, התרבותי והשלטוני של אירופה, ללא מתחרים.
התמורה ששילם העם הצרפתי עבור יתרונות אלו הייתה היעדר חירות האישית. משטרו של נפוליאון היה דיקטטורה צבאית ללא כחל ושרק. ז'וזף פושה מונה בשנת 1804 לשר המשטרה, והקים מנגנון יעיל של משטרה חשאית, אשר פעלה נגד אויבי המשטר. העיתונות הייתה כפופה לצנזורה חמורה, וחופש הדיבור הוגבל.
ב-1810 גירש נפוליאון את אשתו האהובה ז'וזפין, שלא ילדה לו ילדים, ונשא לאישה את מריה לואיזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתו של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה. היא הוכרזה מיד כקיסרית. נולד לו בן אחד ממרי-לואיז שנקרא נפוליאון-פרנסיס-ז'וזף-שארל בונפרטה (1812–1833). לימים הוא יקרא נפוליאון השני ויוכתר על ידי אביו כמלך רומא על אף שלא שלט בה מעולם. מלבדו היו לנפוליאון כמה ילדים לא חוקיים.
המלחמה נגד רוסיה

לאחר תקופת רגיעה מסוימת החלו בעיות גם בחזית המזרחית כאשר הברית עם רוסיה נכשלה. הצאר אלכסנדר הראשון סירב לשתף פעולה עם נפוליאון כנגד הבריטים. ב-22 ביוני 1812 פלש צבא נפוליאון לרוסיה. תחילת הפלישה התאפיינה בכיבוש פולין, שבה כונן שלטון בחסות צרפתית.
במקום להתנגד, נסוגו הכוחות הרוסים כשהם מושכים את צבא נפוליאון לתוך שטח רוסיה. האסטרטגיה של הצאר הסתמכה על השטחים הרחבים של רוסיה כדי להתיש את הצבא הצרפתי. נפוליאון מנגד לא היה מעוניין במלחמה מול רוסיה אבל הוא המשיך להתקדם יותר ויותר לעומק רוסיה בתקווה שהצאר ייכנע כשיראה את עומק החדירה הצרפתית.
בשלב מסוים דעת הקהל ברוסיה ובצבאו של הצאר לא ראו בעין יפה את הפלישה הצרפתית לשטחה. גם העובדה שהצבא הרוסי האדיר לא נלחם מול הצרפתים אלא ביצע נסיגה אחר נסיגה והשאיר שטחים רבים בידי הצרפתים השפיעה על האוכלוסייה. ולכן ב-12 בספטמבר 1812 התרחש קרב עקוב מדם בבורודינו שבפאתי מוסקבה בין הכוחות הרוסים לצבאו של נפוליאון, שהסתיים ללא ניצחון מכריע, אם כי מחצית הצבא הרוסי הושמד בקרב והמחצית השנייה העדיפה להסתלק. נפוליאון סבל אף הוא כמה עשרות אלפי נפגעים.
עקב האבדות הכבדות לשני הצדדים והקרבה למוסקבה חש נפוליאון שגדלו הסיכויים שהצאר ייכנע. אולם הצבא הרוסי המשיך בנסיגתו ככל שנפוליאון התקדם, ואיפשר לנפוליאון להיכנס למוסקבה.
חייליו המותשים של נפוליאון השתלטו על העיר כשהיא ריקה מאיש. אחרי מספר ימי מנוחה ומחוסר מעש החלו החיילים לבזוז את מוסקבה. לפני הנסיגה שחרר הצאר אסירים מבתי הכלא כדי שאלה יציתו את העיר יחד עם צבאו של נפוליאון וכך היא לא תוכל לשמש בסיס לצבא הצרפתי. ואכן, העיר עלתה באש בלילה הראשון ולאורך מספר שבועות הייתה מכוסה בענני עשן ושריפות גדולות בכל חלקיה.
במשך חודש שלם חיכה נפוליאון לשווא לכניעת הצאר הרוסי. משכניעה זו לא הגיעה, נסוג נפוליאון בחזרה לאירופה בגלל חששותיו מהחורף הרוסי שהתקרב. בשלב הנסיגה החל צבא נפוליאון להדלדל. מתוך חצי מיליון החיילים שהחל עמם את הפלישה נותרו פחות מ-100,000. הקור הרוסי התיש את החיילים ובהתקפות בזק על ידי פרשים קוזקים, והפרטיזנים הרוסיים נהרגו אלפי חיילים צרפתים שלא עמדו בקצב הנסיגה. הקור הקשה גבה יותר קורבנות מאשר כל הקרבות של נפוליאון. הצבא התדלדל כל כך עד שנפוליאון החליט לא לצעוד עמו כל הדרך, אלא לנטוש את חייליו, ולחזור לפריז בדרך חלופית ובזהות בדויה.
תבוסה והתפטרות

נסיגה זו עוררה שינוי בגישה האירופית כלפי נפוליאון. הוא לא נראה יותר בלתי מנוצח ועמים רבים ניצלו גילוי חולשה זה כדי להשתחרר משליטת הצרפתים. מיוני ועד 19 באוקטובר 1813 התקבצו צבאות רוסיה, פרוסיה ואוסטריה להילחם בחיילי נפוליאון בקרב לייפציג, אשר כונה גם "קרב האומות". בקרב זה נחלו הצרפתים כישלון מוחלט. במקביל, נחלו חיילי נפוליאון גם תבוסות באיטליה ובספרד.
ב-1814 התאחדו בעלות הברית (בריטניה, רוסיה, פרוסיה ואוסטריה) נגד נפוליאון ופלשו לצרפת. ב-31 במרץ הן הצליחו לכבוש את פריז. ב-6 באפריל התפטר נפוליאון והעביר את השלטון לבנו, אבל בנות הברית לא הסתפקו בכך והמליכו במקומו את לואי ה-18 כמלך צרפת. היה זה סיומה של הקיסרות הראשונה והתחלת תקופה הנקראת "הרסטורציה". נפוליאון גלה לאי אלבה, אי בים התיכון 20 ק"מ מחופי איטליה. הוא הורשה להמשיך ולשאת את התואר "קיסר" אבל נקבע כי האימפריה שלו היא רק האי הקטן הזה.
מאה הימים

גלותו של נפוליאון באי אלבה הייתה קצרת ימים. בסוף פברואר 1815 הוא נמלט מהאי ונחת בחופי פרובאנס. כוחות הצבא שנשלחו כדי לעצור אותו קיבלו אותו כמנהיגם. הוא החל לצעוד לעבר פריז כאשר לאורך המסע מצטרפים לשורותיו חיילים ומתנדבים רבים מקרב העם. הוא הגיע לפריז ב-20 במרץ 1815 עם צבא סדיר של 140,000 חיילים וכ-200,000 מתנדבים. לואי ה-18 נמלט מפריז עם הגיע כוחות נפוליאון שחזר להיות השליט בפועל.
המעצמות הזרות לא קיבלו את חזרתו לשלטון. הקרב הסופי התחולל ב-18 ביוני 1815 בווטרלו שבדרום בלגיה בין הצבא הצרפתי לבין הצבא הבריטי והצבא הפרוסי. הצבא הצרפתי הובס בקרב זה, ונפוליאון חזר לפריז. בתחילה קיווה לתמיכה עממית, אך כשזו לא באה, התפטר ב-22 ביוני. לואי השמונה עשר שב למשול בצרפת.
ראו גם

אצולת הקיסרות הצרפתית הראשונה
נפוליאון חוצה את האלפים. תמונתו של ז'אק-לואי דויד
נסיגת נפוליאון ממוסקבה. ציור של אדולף נורת'רן
האי אלבה והארכיפלג הטוסקני
יהושע אייבשיץ

| --- | --- |
יהושע אייבשיץ
יהושע אייבשיץ
 לידה:  24 במרץ 1916 י"ט באדר תרע"ז ויילון
 פטירה:  9 באפריל 2019  (בגיל 103) ד' בניסן ה'תשע"ט
 מדינה:  ישראל 
 
ישראל יהושע אייבשיץ (24 במרץ 1916, י"ט באדר ה'תרע"ו - 9 באפריל 2019, ד' בניסן ה'תשע"ט) היה ניצול השואה, סופר, עורך וחוקר שואה ישראלי. חיבר וערך עשרות ספרים בנושא חיי היהודים בתקופת השואה, גבה אלפי עדויות מניצולי שואה והקים בחיפה את המכון ללימודי השואה ע"ש ח. אייבשיץ.
קורות חיים

נולד ב-1916 בעיר ויילון. אביו הרב חיים אלעזר אייבשיץ היה נכד מצד אמו של הרב חיים אלעזר וקס בעל הנפש חיה ונין של ר' ישראל יהושע טרונק מקוטנא.
בצעירותו כאשר היה בגיל תשע בשנת תרפ"ה למד כשנה בפיוטרקוב אצל מלמד פרטי - הרב שמעון הוברבנד. יהושע שימש מעין נושא כליו ואיש סודו של הרב הוברבנד, וביצע עבורו שליחויות שונות, כגון איסוף עיתונים וספרים ממקורות שונים. בנוסף למד גם אצל הרב שלמה קניג שהיה חסיד פיסצנה. בפיוטרקוב התגורר כחמש שנים (תרפ"ה-תר"ץ), בדיוק באותן שנים בהן ר' מאיר שפירא כיהן כרבה של העיר. למד אצל המהר"ם שפירא מלובלין עוד לפני שהקים את ישיבת חכמי לובלין.
בשנת 1987 הקים בקרית אתא את המכון ללימודי השואה ע"ש ח. אייבשיץ, לזכר אשתו חדווה.
התגורר במשך שנים רבות בקריית אתא, ולאחר נישואיו בפעם השנייה התגורר במיאמי שבפלורידה ובדירתו שבבית וגן לסירוגין, ובשנים האחרונות השתקע סופית בדירתו שבירושלים.
נפטר ב-9 באפריל 2019.
כתביו

וירושוב: ספר יזכור - יוסף זלקוביץ (מרכז), אברהם קלושינר (עורך ואחראי על החלק ביידיש), יהושע אייבשיץ (עורך ואחראי על החלק העברי), דפוס מופת תש"ל
ירושלים הנצחית: ילקוט ביבליוגרפי על ירושלים מראשיתה עד ימינו - הוצאת משרד החינוך והתרבות תש"ל
יהדות הדממה: יהדות ברית-המועצות, תולדותיה, סבלותיה ומאבקה על ערכי היהדות וכמיהתה לעליה לארץ ישראל - ילקוט ביבליוגרפי, הוצאת עיריית קריית אתא ומשרד החינוך והתרבות תשל"א
ישראל ערב לאחר מלחמת ששת הימים: ילקוט ביבליוגרפי על יחסי ישראל ערב - מתוך ספרים, כתבי עת ועיתונים שהופיעו בתקופה יולי 1967-מרץ 1973, הוצאת עיריית קריית אתא תשל"ג
שואה וגבורה: ילקוט ביבליוגרפי - מתוך ספרים, כתבי עת, עיתונים ופרסומים הנמצאים ברשות הספרייה בקרית אתא, הוצאת עירית קריית אתא תשמ"ב
שואה וגבורה: קהילות ישראל באירופה: ילקוט ביבליוגרפי - מתוך: ספרים, כתבי-עת, עיתונים ופרסומים שונים הנמצאים ברשותה של הספרייה בקרית אתא, הוצאת עירית קריית אתא תשמ"ג
האישה בשואה: אסופה תיעודית על גבורת האישה ועמידתה בימי השואה, שבעה כרכים, הוצאת זכור תשמ"ז
בקדושה ובגבורה: פרקי קידוש השם ומסירות נפש, שלושה כרכים, תשל"ו-תשנ"ד
בקרובי אקדש: אסופה תיעודית על מעשים של קידוש השם ומסירות נפש בימי החורבן של ימינו, תשס"ה
לאורך ימים ושנים: יומן פגישות ואירועים סקירת וסגירת מעגל-זכרונות, מצבת-זיכרון לדורות שלא מומשו, תשס"ט
דברים ככתבם - מתוך אוסף מאמרים בנושאי השואה שראו אור בארבעים השנים האחרונות, תשע"א
לקריאה נוספת

ישראל יהושע אייבשיץ, כערער בערבה: קורות חיים של שריד הכבשנים - אוטוביוגרפיה, הוצאת המכון ללימודי השואה ע"ש ח. אייבשיץ תשנ"ט
הערות שוליים

↑  יהושע אייבשיץ, כערער בערבה עמ' 1
↑  יהושע אייבשיץ, כערער בערבה עמ' 2
↑  יהושע אייבשיץ בריאיון עם הרב זאביק הראל ושלום (מתן) שלום, 15.10.2018
↑  יהושע אייבשיץ בריאיון עם הרב זאביק הראל ושלום (מתן) שלום, 15.10.2018; יהושע אייבשיץ הרחיב על ר' שמעון הוברבנד וקשריו עמו בספרו: 'לאורך ימים ושנים', עמ' 70-77, תשס"ט
↑  יהושע אייבשיץ בריאיון עם הרב זאביק הראל ושלום (מתן) שלום, 15.10.2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260717605171  GND: 124635067  ISNI: 0000 0000 7146 2449  LCCN: n87933213  VIAF: 20620130   WorldCat (עם VIAF): 20620130
נחמן בלומנטל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1902 בורשצ'יב, אוקראינה 
 פטירה:  1983 (בגיל 81 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  Faculty of Polish Studies at the University of Warsaw 
 
נחמן בלומנטל (ה' באייר תרס"ב, 12 במאי 1902 בורשצ'יב - ב' בכסלו תשמ"ד, 8 בנובמבר 1983 תל אביב-יפו) היה היסטוריון יהודי ישראלי יליד פולין, שכיהן כראש המכון ההיסטורי היהודי בוורשה בין השנים 1947 - 1949.
קורות חיים

בלומנטל למד ספרות באוניברסיטת ורשה, שם קיבל תואר שני על עבודת גמר בשם "On Metaphor." הוא רכש מוניטין של דובר כמעט תריסר שפות, כולל עברית, יידיש, צרפתית, פולנית ואוקראינית. לאחר סיום לימודיו במכללה עבד כמורה בלובלין. מאמריו וביקורות ספרות פרי עטו הופיעו לפני מלחמת העולם השנייה בוורשה בעיתונים ובמגזינים ביידיש כמו Literarishe bleter, Vokhnblat, Arbeter- tsaytung, Foroys, לובלין טאגבלט ובדאס נייע לעבן בלודז'. הוא תרגם ליידיש גרסה מקוצרת של הרומן האיכרים (Chłopi) של חתן פרס נובל ולדיסלב ריימונט.
במהלך הכיבוש הגרמני בפולין, הצליח בלומנטל להימלט לברית המועצות ושרד את השואה. אשתו הראשונה מריה ובנו אריאל, שנשארו בפולין, ניסו להתחזות לקתולים אך נבגדו, הוסגרו לנאצים ונרצחו בשנת 1943.
בשנת 1944 חזר בלומנטל לפולין, שם הקים יחד עם מגוון היסטוריונים, אתנוגרפים ובלשנים את המכון ההיסטורי המרכזי. הם רשמו 3,000 עדויות ניצולי השואה בין 1944 ל 1947, נרתמו לחיפוש אחר מסמכים נאציים במשרדי הגסטפו הנטושים ושימרו בקפדנות קטעים תיעודיים של חיי הגטו היומיומיים. המכון ההיסטורי היהודי אורגן מחדש בשנת 1947, ובלומנטל הפך למנהלו. בסוף שנות הארבעים היה בלומנטל עד מומחה בשלושה ממשפטיהם של פושעי המלחמה הנאציים, כולל משפטו של רודולף הס, מפקד מחנה אושוויץ.
בלומנטל בלט בתיעוד ותיאור שפת ההסוואה ששימשה את הנאצים, וה"לשון הנקייה" ששימשה אותם על מנת לטשטש את המכניקה של רצח ההמונים, כגון שימוש במונחים "פינוי" או "יציאה" עבור פעולות שבדרך כלל הביא למותו של ה"מפונה". בלומנטל תיעד את הרכב המילים הנאציות, בחן את אופן השימוש במונחים וגילה את המשמעות האמיתית העומדת מאחורי ביטויים רבים. בשנת 1947 פרסם את ספרו Slowa niewinne (מילים חפות מפשע), בו כיסה את המילים בין האותיות A עד I. היה זה הראשון מבין שני כרכים שתכנן, כרכי המילון הנאצי. במקרה, באותה שנה פרסם פילולוג ניצול אחר, ויקטור קלמפרר, את ספרו שפת הרייך השלישי, מפעל דומה המנתח את השימוש הנאצי במילים. בלומנטל מעולם לא השלים את הכרך השני שלו, אך מסמכיו מראים כיצד התמשך הפרויקט לאורך זמן, במיוחד כאשר זכה לגישה לחומרי מקור חדשים מארכיונים נאציים שזה עתה נפתחו.
בשנת 1950 עלה נחמן בלומנטל לישראל, שם נישא בשנית והקדיש את שארית חייו למחקר השואה. בפברואר 2019 תרם בנו מירון בלומנטל 30 ארגזים של מסמכים אישיים של אביו, ובהם למעלה מ-200,000 מסמכים, למכון ייווא למחקר יהודי בניו יורק. לדברי מנהל ייווא, ג'ונתן ברנט, אוסף זה הוא "אחד הארכיונים האחרונים הגדולים שנותרו מהשואה."
הערות שוליים

1 2 3  "The Holocaust Survivor Who Deciphered Nazi Doublespeak." The New York Times 24 June 2019. Retrieved 29 June 2019.
↑  "YIVO receives the archive of Nachman Blumental." YIVO Institute for Jewish Research 25 June 2019. Retreaved 29 June 2019.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258865205171  PLWABN: 9810626192005606  BnF: cb12915950f (data)  CiNii: DA15352657  GND: 11927390X  ISNI: 0000 0000 8159 6467  LCCN: n82148864  NTA: 29816003X  SUDOC: 240527712  VIAF: 79417320   WorldCat (עם VIAF): 79417320
יהושע בן עמי

אין תמונה חופשית
יהושע בן עמי (23 בפברואר 1924 - 17 באוגוסט 2011) היה פסיכולוג חינוכי וחוקר השואה שעסק בעיקר בחקר שואת יהודי הונגריה והביא לפרסומו בישראל של הספר "ברחתי מאושוויץ" מאת רודולף ורבה.
חייו

יהושע בן עמי נולד בהונגריה בראשית שנת 1924. במלחמת העולם השנייה נשלח למחנה עבודה. משפחתו נשלחה בשנת 1944 לאושוויץ ושם הושמדה. לאחר המלחמה נסע אל קרובי משפחתו בארצות הברית, ובשנת 1948 עלה לישראל והתגייס לצה"ל. בתקופת המלחמה נקטעו לימודיו העיוניים. הוא למד את מקצוע המסגרות ובמשך תקופה מסוימת עבד בהוראה בבתי ספר מקצועיים. בשנות ה-60 למד פסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ולאחר קבלת התואר החל לעבוד כיועץ חינוכי.
חייו > חקר השואה

בשנות ה-80 יצא לגמלאות, ומאז הקדיש את כל עתותיו וכוחו לחקר השואה, בעיקר שואת יהדות הונגריה. במסגרת מחקריו אלה נתקל בספריהם של רודולף ורבה ואלפרד וצלר, שהצליחו לברוח יחד ממחנה ההשמדה אושוויץ, הגיעו לסלובקיה באפריל 1944 ושם מסרו עדות על הנעשה באושוויץ ועל הגורל הנשקף לקהילה היהודית בהונגריה, שמכונת ההשתקה הנאצית הצליחה למנוע מאנשיה כל ידיעה על מה שאירע למשלוחים קודמים שהגיעו לאושוויץ.
גירוש יהדות הונגריה לאושוויץ נועד ליוני 1944. ורבה ווצלר קיוו שעדותם תגיע אל מנהיגי הקהילה ותמנע את גירוש אנשיה, אך העדות נבלמה ולא הגיעה לידיעת הקהילה. כ-400 אלף מיהודי הונגריה נשלחו לאושוויץ בחודשים מאי עד יוני 1944. בן עמי מצא את שני הספרים בסלובקיה והחליט לתרגם את ספרו של ורבה, שנכתב באנגלית, ולהביאו לידיעתם של תושבי ישראל, שרובם לא שמעו מעולם לא על ורבה ולא על בריחת ורבה ווצלר מאושוויץ.
נוסף לספר "ברחתי מאושוויץ", בחר ותרגם את הספר "השתיקה: מדוע לא פורסם המידע על אושוויץ במועדו", 1994, בעריכת יעל זיידמן, ואת ספרו של ורבה, "ההכנות לשואה בהונגריה: דיווח על ידי עד ראייה", 1994
בן עמי היה חובב מוזיקה ושר במשך עשרות שנים במקהלות חובבים ובמקהלות מקצועיות. מאז ראשית שנות ה-60 גר בהרצליה, שם נפטר באוגוסט 2011. הותיר אחריו אישה, בן ושלושה נכדים.
הערות שוליים

↑  אוניברסיטת חיפה, שידור דיון בנושא הבריחה מאושוויץ, בהשתתפות פרופ' רות לין, פרופ' אדיר כהן, עו"ד מיכל שקד ויהושע בן עמי, חלק א'.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304292505171  ISNI: 0000 0004 0214 6564  LCCN: nr95010137  VIAF: 297308822   WorldCat (עם VIAF): 297308822
יוסף שפרינצק

יוסף שְׁפְּרִינְצַק (שפרינצאק; 8 בדצמבר 1885 – 28 בינואר 1959) היה פוליטיקאי, פעיל ציוני, חבר הכנסת מטעם מפא"י, ויושב ראש הכנסת הראשון. כיהן כנשיא המדינה בפועל, כמחליפו של חיים ויצמן בשנים 1951–1952.
ביוגרפיה

נולד במוסקבה שבאימפריה הרוסית, לדב בר שפרינצק ובלהה לבית וסרמן. לאחר גירוש יהודי מוסקבה ב-1891 עקרה משפחתו לקישינב, וממנה לוורשה.
השתתף, יחד עם יצחק גרינבוים, בארגון אגודת "התחייה" (1903), ולאחר מכן היה חבר הוועד המרכזי של ציוני ציון ברוסיה. בתקופה זו עבד בהוצאת הספרים "אחיאסף" וכתב בעיתונים עבריים ויידיים בוורשה.
ב-1904 נבחר למזכיר האזורי של ההסתדרות הציונית בגרודנו. ב-1905 שב לקישינב, והיה ממקימי "צעירי ציון".
החל ב-1908 שימש ציר בקונגרסים הציוניים. החל ללמוד רפואה באוניברסיטה האמריקנית בביירות, אך הפסיק את לימודיו ועלה לארץ ישראל (בשנת 1910), כדי לכהן כמזכיר הפועל הצעיר. הוא נישא לחנה והתגורר עמה בנווה צדק.
במלחמת העולם הראשונה היה בין מארגני פעולות העזרה ליישוב היהודי. לאחר המלחמה עמד בראש מפלגת "הפועל הצעיר" והשתתף בעריכת ביטאונה. נמנה עם מייסדי הסתדרות העובדים, והיה אחד מראשיה. בשנת 1930 היה ממייסדי מפא"י (שנוצרה על ידי איחוד מפלגת אחדות העבודה עם מפלגת הפועל הצעיר) ומאז שימש כאחד ממנהיגיה. כיהן מטעם מפלגת הפועל הצעיר ואחר כך מטעם מפא"י כחבר ההנהלה הציונית בירושלים, כראש מחלקת העבודה שלה ואחר-כך ראש מחלקת העלייה.
היה חבר באספת הנבחרים ובוועד הלאומי. בשנים 1945–1949 כיהן כמזכיר הכללי של ההסתדרות. בשנים 1949–1959 היה יושב-ראש הוועד הפועל הציוני. שבועות אחדים לאחר קום המדינה נבחר ליו"ר מועצת המדינה הזמנית.
עם ייסוד הכנסת נבחר פה אחד ליושב ראש הכנסת, וכיהן בתפקיד זה בשלוש הכנסות הראשונות, עד מותו בינואר 1959. פעל לעיצוב אופייה של הכנסת, וקבע במידה רבה את דרכי פעולתה. שפרינצק כיהן בשלוש הכנסות הללו מטעם מפא"י. הוא זכה לפופולריות רבה בעם, בעיקר עקב העממיות וחוש ההומור שלו.
בעקבות מחלתו הקשה של הנשיא חיים ויצמן, כיהן יוסף שפרינצק כממלא מקום נשיא המדינה, החל מ-11 בדצמבר 1951. בעקבות מותו של חיים ויצמן ב-9 בנובמבר 1952, כיהן שפרינצק כנשיא המדינה בפועל, וזאת עד לכניסתו של יצחק בן-צבי לתפקיד הנשיא בדצמבר 1952.
הנצחה

נקראו על שמו רחובות בערים הבאות: צפת, ירושלים, תל אביב, חולון, לוד, כפר סבא, באר שבע, הוד השרון, גדרה, פתח תקווה, קריית שמונה ואזור.
על שמו שכונות כדוגמת רמת יוסף בבת ים וקריית שפרינצק בחיפה ובתי ספר ברחבי ישראל וכן בית הבראה שהוקם בסמוך לנצרת.
עיריית תל אביב הציבה שלט הנצחה לזכרו בכניסה לביתו ברחוב מאפו 28.
זכרו של שפרינצק הונצח בבול דאר ישראלי. ב-22 ביולי 1986, הנפיק השירות הבולאי בול דאר לזכרו של שפרינצק שעליו מופיע דיוקנו . האמן צבי נרקיס  עיצב את הבול. דאר ישראל מכר 1,254,000 בולים של הבול הזה.
נקבר בחלקת גדולי האומה בהר הרצל בירושלים.
קבלת פנים בבית ההסתדרות בתל אביב, עבור לוחמת גטו ורשה צביה לובטקין. שפרינצק (במרכז) לצד דוד רמז (מימין)
שפרינצק (בין העומדים מימין) בטקס חנוכת מנורת הכנסת, יום העצמאות 1956
שלט הנצחה בכניסה לביתו של שפרינצק ברחוב מאפו 28 בתל-אביב
משפחתו

היה נשוי לחנה שפרינצק, בתו של יצחק ונטיק מתל אביב. נולדו להם שלושה בנים ובת.
בנו הבכור, יאיר שפרינצק היה חבר כנסת מטעם מולדת בכנסת ה־12. בנו השני, עמירם שפרינצק, היה איש הבריגדה היהודית ולאחר מכן קצין בצה"ל. בנו אהרן דויד שפרינצק, טייס בחיל האוויר, נהרג במלחמת העצמאות, כאשר יצא, יחד עם מתתיהו סוקניק (בנו של פרופ' אלעזר ליפא סוקניק) לבלום ספינה מצרית שהפגיזה את תל אביב, ומטוסם הופל בידי המצרים. בתו, נעמי רענן, הייתה חברת קיבוץ הזורע.
נכדו אהוד שפרינצק, בנו של עמירם, היה פרופסור למדע המדינה.
כתביו

בין התימנים, יפו: דפוס שושני, תרע"ח.
אונזער זאָרג פֿארן גלות: אונזער פליכט פֿאַר דער ציוניסטישער אָרגאַניזאַציע, תל אביב: איחוד עולמי פועלי ציון - התאחדות, תרצ"ט. (ביידיש)
בשעת פקוח נפש: תביעה להתלכדות, תל אביב: מרכז מפלגת פועלי ארץ ישראל, תש"ד.
בכתב ובעל פה, [תל אביב]: מפלגת פועלי ארץ ישראל, תשי"ב.
אין וואָרט און אין שריפט, בואנוס-איירס: קיום, תשט"ו. (ביידיש)
דברי הכנסת: דברי יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק במועצת המדינה ובכנסת, תש"ח-תשי"ט כונסו ליום השלושים לפטירתו, י"ט אדר א תשי"ט, חוברת מיוחדת, ירושלים: המדפיס הממשלתי, [תשי"ט].
בנימין זאב הרצל (ששים לפטירתו): דברים שבכתב ובעל פה תר"ע-תשי"ח / (ליקט יצחק מיכאלי ; הביא לבית הדפוס יוסף שפירא), תל אביב: המרכז לתרבות ולחינוך של הסתדרות העובדים הכללית בישראל, [1964].
אגרות יוסף שפרינצק / בעריכת יוסף שפירא, תל אביב: עיינות, תשכ"ה-תשכ"ט.
לקריאה נוספת

יצחק גולדשלג, אזכרה: מחברים שנפטרו בשנת תשי"ט; יוסף שפרינצק, בתוך: ארשת: ספר שנה לחקר הספר העברי, כרך ב, עמ' 428–429.
צבי לבנה, נחמן תמיר, אנשי העלייה השנייה - פרקי זכרונות -כרך ד, הוצאת המרכז לחינוך ותרבות תל אביב, 1972, עמודים 304-308(הספר בקטלוג ULI)
אריה באומינגר

| --- | --- |

אריה באומינגר  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  18 ביולי 1913 קרקוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  2 בנובמבר 2002 (בגיל 89) ירושלים 
 שם לידה:  ליאון באומינגר 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום מגורים:  שיכון העיתונאים 
 אירועים משמעותיים:  עלייה לארץ ישראל (1947) 
 מקום לימודים:  הגימנסיה העברית בקרקוב, אוניברסיטת ורשה 
 שפות היצירה:  עברית 
 בן או בת זוג:  אריקה באומינגר 
 מספר צאצאים:  2 
 
אריה באומינגר (18 ביולי 1913 קרקוב, פולין - 2 בנובמבר 2002 ירושלים) יליד קרקוב. ניצול שואה. לימד בגימנסיה העברית בירושלים. עסק בתיעוד השואה כמנהל האדמיניסטרטיבי של יד ושם וכסופר והתרכז במיוחד בתיעוד יהדות קרקוב וסיפורם של חסידי אומות העולם.