האגודה למען הלהט"ב בישראל
היסטוריה

אגודת הלהט"ב הוקמה ב-29 ביולי 1975 כתוצאה מהתארגנות של הומואים ולסביות, שהתגבשו חברתית בשנים שקדמו להקמת האגודה והחליטו, בעידוד של חברי וחברות הקהילה של בית-הכנסת ההומואי בניו יורק בית שמחת תורה, שהגיע הזמן לפעול בצורה מאורגנת לקידום ההכרה בהומואים ובלסביות ובזכויות שלהם. השם הראשון שהוצע היה "חוג גיים גאים", חג"ג בראשי תיבות, אך בהמשך השם שונה ל"אגודה לשמירת זכויות הפרט", כנראה בשל החשש שמשרד הפנים (שניהל את רישום העמותות לפני הקמת יחידת רשם העמותות במשרד המשפטים) יסרב לקבל את המילים "הומוסקסואלים" או "גיים". בפגישה הראשונה נכחו 12 משתתפים, כולם גברים. בין המייסדים היו יעקב פזי, אבי אנגל, ג'רי (יעקב) גלדסטון, שלמה אברמוביץ, נחום לנדסמן, אשר מעיין (השם העברי של ארתור קואל), שאול ושבתאי ואחרים.
מטרות האגודה כללו עזרה לפרטים להסתגל לחיים כלסביות וכהומואים, טיפול במקרים של אנשים שסבלו מאפליה של גורמים ממשלתיים ואחרים בשל מיניותם, אספקת הדרכה בריאותית והפניה לרופאים אמינים שאפשר לסמוך על יחסם לקהילה הגאה, הסברה גם להומואים וגם לאנשים מחוץ לקהילה לגבי אורח החיים של לסביות ושל הומואים, קידום חיי חברה ותרבות בתוך הקהילה ושמירה על קשר עם ארגונים דומים בחו"ל. בשנים הראשונות האגודה ראתה את עצמה כארגון של הומוסקסואלים משני המינים (כלומר, כולל לסביות) ולא התייחסה לביסקסואליות ולא. נשים על הרצף הטרנסי. השאלה מתי האגודה נעשתה פתוחה יותר לביסים ולביסיות ולטרנסים דורשת מחקר.
כבר מהשנים הראשונות העמותה עסקה בו זמנית בגיבוש חברתי (הפעלת מועדון לפגישות שבועיות, מסיבות בחנוכה, פורים וכדומה וארגון טיולים) ובפעולה פוליטית לשיפור מעמדם החוקי והחברתי של הומואים ולסביות. העמותה הייתה בקשר עם עיתונאיות ועיתונאים ועודדה פרסומים שיתקנו את הדימוי השלילי של לסביות והומואים שרווחו בציבור. כמו כן היא קידמה את ביטול החוק הפלילי שאסר על יחסי מין אנאליים ונתפס כחוק האוסר על הומוסקסואליות. נציגי האגודה נפגשו עם היועץ המשפטי לממשלה, פרופ' אהרן ברק כבר בדצמבר 1975, כנראה בעידוד ותיווך של ח"כ שולמית אלוני, שנפגשה עם חברי הוועד חודש קודם. נציגי האגודה השיגו הבטחה שהמשטרה לא תפעל כנגד העמותה או כנגד המועדון שהעמותה הפעילה, ונאמר להם רשמית שהטרדות הומואים באתרי שיטוט (קרוזינג) על ידי שוטרים אינן תוצאה של מדיניות מכוונת. עם זאת, בהיעדר נכונות של חברים להתלונן על הטרדות קונקרטיות, האגודה התקשתה להילחם בתופעה. האגודה גם עודדה חברות וחברים להתלונן על אפליה מסוגים שונים והבטיחה לעזור בטיפול בתלונות אלה.
כיוון שהיו מעט מאוד נשים שהצטרפו לאגודה, האגודה פרסמה מודעות מיוחדות שכוונו לנשים והצליחו להביא להצטרפות של עשרות חברות. בפגישות הראשונות של חברות אלו הן החליטו שבשלב ראשון הנשים תפעלנה לחוד. כמו כן, האגודה קידמה קשרים עם אגודות דומות בעולם הגדול ותיווכה בין חברי האגודה לבין תיירים שהביעו עניין במפגשים עם לסביות והומואים בישראל. קשר זה נוהל תחת השם Israel Hospitality על-ידי אשר מעיין, אחד ממייסדי האגודה וחבר ועד במשך שנים רבות. הומואים ולסביות בחיפה ובירושלים קיימו מפגשים בערים אלו, והייתה כוונה להקים סניפים בשתי הערים, אך הפעילות בהן לא הייתה רציפה בשנים הראשונות.
ב-1979 אירחה האגודה, ביוזמת דנילוביץ', את הקונגרס העולמי של ארגוני הלהט"ב היהודיים. האורחים מחוץ לישראל השתתפו בהפגנה הראשונה של קהילת הלהט"ב במחאה על-כך שבית-ההארחה במעלה החמישה ומלון המרינה בתל אביב מנעו את קיום הקונגרס בשטחם בשל איומים של הרבנות הראשית לבטל את תעודת ההכשר של המלונות. ההפגנה שהתקיימה בכיכר מלכי ישראל (היום "כיכר רבין") ב-19.7.1979 הייתה ההפגנה הראשונה של קהילת הלהט"ב בישראל. בשנה זאת, הקים פעיל האגודה דן לחמן את "הקו הלבן" כקו סיוע לפונים במצוקה.
בשל הקושי לפרסם אירועים גאים בציבור, האגודה נסמכה על מידעונים שהכילו ידיעות על פעולות האגודה, דיווחים על התייחסות העיתונות לנושאים להט"ביים, אירועים בקהילת הלהט"ב הישראלית והעולמית ופרסומות לציבור הגאה. העלונים הראשונים כללו בין עמוד אחד לשלושה והכילו מידע בסיסי על האגודה, אבל בהדרגה, ולאחר שנתמנה עורך לעלון, התווספו למידע גם רשימות, מסות, שירים וסיפורים. העורך הראשון, שלמה אברמוביץ, ערך את עלון 7 (יולי 1976) לפני שעזב את תפקידו, ולנעליו נכנסה יוכי בן-שלום, שערכה את הגיליונות 8–17 (נובמבר 1976-אפריל 1978) תחת השם "ריש גלי" - בחירה שהעידה על הרצון להוציא את המיניות הגאה מהארון. עזיבתה של בן-שלום וקשיים בתפקוד האגודה הביאו להיעלמות ריש גלי וחזרה לדפי מידע שהסתפקו במידע חיוני על פעילות האגודה ושירותים לקהילת הלהט"ב. במשך שנתיים (מרץ 1977 - נובמבר 1978) הוציאה האגודה גם ביטאון באנגלית תחת הכותרת Liberator ובעריכת פעילה בשם לוריין (Lorraine), שחתמה רק בשמה הפרטי. גם במקרה זה, עזיבתה של העורכת סימנה את הפסקת ההופעה של הביטאון, אבל עצם הופעת הביטאון במשך שנתיים מעידה על מרכזיות העולים האנגלוסקסיים בתוך קהילת הלהט"ב הישראלית.
לאחר מספר שנים בהן לא היה לאגודה ביטאון, הביאה יוזמה חדשה להקמת "נתיב נוסף" שהתפרסם בשנים 1981-1986 (גיליונות 1-26) ו-1990-1994 (גיליונות 1-12). בשנים 1989–2001 יצא גם "קל"פ חזק", ששירת את הקהילה הלסבית. התפתחות של עיתונות פרטית בקהילה הלהט"בית ואפשרויות לפרסם חומרים להט"ביים בעיתונות הכללית ייתרו את הצורך של אגודת הלהט"ב לדאוג להופעת כתב עת משלה, אף על פי שב-1999 האגודה רכשה את הזמן הוורוד והוציאה אותו מספר שנים עד שהוא נקלע לקשיים כספיים.
לאורך השנים הייתה האגודה אחראית לקיום אירועי תרבות עבור הקהילה, ובעבר אף הייתה המפיקה הראשית של מצעד הגאווה. בשנים 2005 ו-2006 המצעד נוהל בשיתוף פעולה בין האגודה לבין עיריית תל אביב, והחל משנת 2007 הוא הופק בלעדית על ידי העירייה. האגודה הפיקה את תחרות "גבר השנה" מדי שנה.
ב-9 באוגוסט 2010 קיבלה אגודת הלהט"ב את אות הנשיא למתנדב המוענק על ידי נשיא מדינת ישראל.
בשנת 1989 החלה לפעול "עצמה" – הזרוע הפוליטית, בהנהגתם של מארק טננבאום, הדר נמיר וג'ויס סאלא. עד ל-1992 פעלה "עצמה" לתיקון חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, מתוך תפיסה כי מתוך כלל החוקים המפלים את אוכלוסיית הלהט"ב, ישנם הסיכויים הגבוהים ביותר להביא לתיקון חוק זה. כמו כן, באותה העת כבר ידעו הפעילים שבבית הדין לעבודה התנהלה תביעתו של חבר ועד האגודה יונתן דנילוביץ' נגד חברת אל על, בדרישה להעניק הטבות לבן זוגו, אשר הגיעו לבני זוג ידועים בציבור הטרוסקסואלים.
סיבה נוספת להתמקדות בחוק זה, הייתה העובדה שבראשות ועדת העבודה והרווחה עמדה חה"כ אורה נמיר, דודתה של הדר נמיר. את נוסח החוק החלופי הציע עו"ד דן יקיר, מהאגודה לזכויות האזרח, שעסק בנושא קידום זכויות להט"ב במסגרת לימודי התואר השני שלו, בארצות הברית. בדצמבר 1991 התקבל התיקון לחוק, ובכך היה להישג הפוליטי המשמעותי הראשון של האגודה. בשנת 1994 הסתמך בית המשפט העליון על סעיף זה, כאשר קבע כי חברת אל על הפלתה את דנילוביץ' בצורה אסורה, והכיר לראשונה בזכויות של בני זוג מאותו המין.