stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דלברט מאן
חייו

דלברט מרטין מאן ג'וניור נולד בעיר לורנס שבקנזס. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה על שם קורנליוס ואנדרביט שבנאשוויל, טנסי. הוא נישא לאן קרוליין מאן בשנת 1941, נישואין אשר החזיקו מעמד עד למותה של אן קרוליין, 60 שנה אחר כך (2001). בתום לימודיו התגייס לחיל האוויר האמריקני ושימש כטייס בעת מלחמת העולם השנייה. לאחר מכן למד בחוג הדרמה של אוניברסיטת ייל ובסיום לימודיו עבד כבמאי תיאטרון בדרום קרוליינה.
בסיוע חבר קרוב, שעבד כמפיק ב- NBC, נכנס לעולם הטלוויזיה, כשהוא עובר להתגורר בניו יורק (1941). כך ביים מאן שורה של פרקים של סדרות טלוויזיה במהלך שנות החמישים, בהן "Goodyear Television Playhouse", שם כיכב וולטר מתאו בראשית דרכו. בשנת 1953 ביים מאן סרט טלוויזיה ראשון, בשם "מרטי", אותו גילם רוד סטייגר. מאן, שהחליט שלסרט יש פוטנציאל קולנועי החל לביים את סרט הקולנוע "מרטי", אף על פי שלא היה לו ניסיון קודם בבימוי סרטי קולנוע. את מרטי נבחר לגלם ארנסט בורגניין. העברתו של הסרט לקולנוע הוכיחה את עצמה כנכונה, לאחר שהסרט היה להצלחה קופתית גדולה וזכה בארבעה פרסי אוסקר, כולל לסרט הטוב ביותר, וכמו כן לדלברט מאן על הבימוי. השניים שיתפו פעולה גם ב-1979 בסרט "במערב אין כל חדש".
לאחר מכן עברו עוד שנתיים של עשייה טלוויזיונית בטרם שב לביים סרטי קולנוע. גם סרטיו הבאים עסקו בנושאים רומנטיים, כמו "מסיבת הרווק", "תשוקה בצל האילנות", בו כיכבו סופיה לורן ואנטוני פרקינס. ב-1958 ביים את סרטו הקלאסי "שולחנות נפרדים", בו כיכבו דברה קר וריטה הייוורת', ואשר גרף 7 מועמדויות לפרס האוסקר, כולל לשחקן הראשי - דייוויד ניבן. ב-1960 ביים את הסרט "האופל שבמעלה המדרגות" בהשתתפותם של רוברט פרסטון, דורותי מקגוויר ושירלי נייט. שנה לאחר מכן, ביים את הקומדיה הרומנטית "אהובי חזור אלי", בו כיכבו רוק הדסון, דוריס דיי וטוני רנדל. ב-1962 ביים עם דיי וקרי גרנט את הסרט "מגע של מינק". הוא ביים דרמת מלחמה שעסקה בלחימה על האי איוו ג'ימה במסגרת מלחמת העולם השנייה. החל מסוף שנות השישים מאן ביים כמעט אך ורק סרטי טלוויזיה, שהביאו לו שלוש מועמדויות לפרס אמי. בין השנים 1967 - 1971 כיהן כנשיא איגוד הבמאים האמריקני.
הדי סלימאן

| --- | --- |

 לידה:  5 ביולי 1968 (בן 56) הרובע התשעה-עשר של פריז, צרפת 
 מקום לימודים:  בית ספר הלובר  אוניברסיטת פנתאון-אסאס 
 תחום יצירה:  Hedi Slimane in 2015.jpg
 www.hedislimane.com
 
הֶדי סלימאן (נהגה אדי; בצרפתית: Hedi Slimane; נולד ב-5 ביולי 1968) הוא צלם ומעצב אופנה. ידוע בעיקר בשל שינויו את הצללית הגברית המקובלת בעולם האופנה ויצירת גזרה צרה, נערית ואנדרוגיניתבעת עבודתו ב"דיור אום", קו הגברים של בית האופנה כריסטיאן דיור.
ביוגרפיה

סלימאן נולד ב-1968 בפריז לאם איטלקייה ואב תוניסאי. בנעוריו התעניין בצילום, ובגיל 16 החל להכין את בגדיו בעצמו. הוא למד היסטוריה של האמנות וב-1992 החל לעבוד עם יועצת האופנה ג'ין-ג'אק פיקארט בפרויקט המאה של בית האופנה לואי ויטון. בשנת 1995 סיים את עבודתו שם ומונה למנהל קו הגברים בבית האופנה איב סן-לורן. כשנה לאחר מכן מונה למנהל האומנותי של הקו.
לאחר תצוגת סתיו- חורף 2000, בה הציג את הצללית הגברית השחורה המפורסמת שלו, עזב סלימאן את איב סן-לורן. סלימאן סירב להצעת עבודה בבית האופנה ז'יל סאנדר עקב עזיבת המעצב המייסד וקיבל על עצמו את תפקיד המנהל הקריאייטיבי ב"דיור הום".
סלימאן התיידד עם מספר מוזיקאים בעת שעיצב להם תלבושות להופעה על במה, ועודד אותם ליצור קטעים מוזיקליים לתצוגות האופנה שלו. באותן השנים העמיק את התעניינותו בצילום, והוציא מספר ספרים: אודות סצנת המועדונים בברלין, תחיית מוזיקת הרוק ואודות המוזיקאי האלמוני עד אז פיט דוהרטי.
בשנת 2006 עלה לאינטרנט הבלוג שלו, בו תועדו תצלומים של צעירים כמו גם מוזיקאים מהגדולים בעולם. בקיץ של אותה השנה, החליט שלא לחדש את חוזה העבודה שלו בדיור הום וסירב למספר הצעות עבודה מבית האופנה. עם השעייתו של ג'ון גליאנו מבית האופנה דיור, נקשר שמו כמועמד להחליפו.
ב-2012 מונה סלימאן רשמית למנהל קריאייטיבי באיב סן-לורן וחולל מספר שינויים, ביניהם העברת סטודיו העיצוב מפריז ללוס אנג'לס ושינוי את שם המותג ל"סאן לורן פריז".
משנת 2018, עובד סלימאן כמנהל האמנותי והיצירתי של המותג סלין.
הערות שוליים

↑  נראות מגדרית או ביטוי מגדרי המשלבים מאפיינים גבריים ונשיים או מטשטשים מאפיינים כאלה.
↑  הבלוג של סלימאן
↑  Hedi Slimane Named Artistic, Creative and Image Director of Céline, www.businesswire.com, ‏2018-01-21 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 9025097  BnF: cb159453039 (data)  GND: 124844553  ICCU: UBOV691218  ISNI: 0000 0001 2101 6085  LCCN: nr2001031396  MusicBrainz: f4e8c470-3f31-49d3-bfb1-67802c100a85  NGV: 16532  NTA: 337786674  PIC: 19865  RKD: 316149  SNAC: w6cz4d28  SUDOC: 083994521  TePapa: 68047  ULAN: 500270734  VIAF: 57556491   WorldCat (עם VIAF): 57556491
דה הבילנד DHC-1 צ'יפמנק

דה הבילנד DHC-1 צ'יפמנק (אנגלית de Havilland Canada DHC-1 Chipmunk, טמיאס) הוא מטוס אימון מתוצרת דה הבילנד קנדה. המטוס הוא מטוס לאימון ראשוני, בעל שני מושבים בתצורת טנדם ומנוע בוכנה יחיד. הצ'יפמנק היה מטוס האימונים התקני להכשרת טייסי חיל האוויר המלכותי הבריטי, חיל האוויר המלכותי הקנדי וחילות אוויר נוספים במהלך כמה עשורים לאחר מלחמת העולם השנייה. היה זה המטוס הראשון שנבנה על ידי חברת דה הבילנד בקנדה לאחר המלחמה.
כיום (2016) ישנם כ-500 מטוסים במצב טיסה, ורבים נוספים משוקמים מדי שנה.
תכנון ופיתוח

הצ'יפמנק תוכנן כממשיכו של מטוס האימונים הדו-כנפי דה הבילנד טייגר מות', שהיה בשימוש נרחב במהלך מלחמת העולם השנייה. המטוס עשוי כולו ממתכת, אם כי משטחי השליטה מצופים בבד. לצ'יפמנק כנף נמוכה, מנוע יחיד, וכן נסע בתצורה משולשת עם כן זנב. תא טייס בתצורת טנדם ומכוסה בחופה שקופה עשויה מפרספקס, בעלת מסגרת בדגמים הראשונים לעומת חופת בועה בדגמים מאוחרים יותר.
אב הטיפוס טס לראשונה ב-22 במאי 1946 בנמל התעופה דאונסוויו בצפון טורונטו. שלושה מטוסים הועברו לחיל האוויר המלכותי הבריטי להערכה, ולאחר תוצאות המבחנים הוחלט שהמטוס יהיה מטוס האימונים הראשוני של החיל. חיל האוויר המלכותי הקנדי הגיע לאותה החלטה. משנות ה-50 של המאה ה-20 הפך הצ'יפמנק לפופולרי גם בשוק האזרחי, בו שימש לאימונים ולאווירובטיקה וגם לריסוס אווירי. רוב המטוסים האזרחיים היו מטוסים צבאיים בעברם.
בסך הכל נבנו בקנדה 217 מטוסי צ'יפמנק. בבריטניה נבנו 1,000 מטוסים, ו-66 נבנו ברישיון בפורטוגל בין 1955 ל-1961 עבור חיל האוויר הפורטוגזי.
שירות מבצעי > בריטניה

חיל האוויר המלכותי קיבל 735 מטוסי צ'יפמנק, ששימשו בתחילה טייסות מילואים. המטוסים סומלו דה הבילנד צ'יפמנק T.10, ויוצרו בבריטניה על ידי חברת דה הבילנד, חברת האם של דה הבילנד קנדה. שמונה מטוסים הוטסו כשהם מפורקים לקפריסין ב-1958, בתוך מטוסי תובלה מדגם בלקברן בברלי. לאחר הרכבתם באי שימשו המטוסים את טייסת 114 הבריטית במהלך המאבק הקפריסאי לעצמאות. בשנים 1956–1960 שימשו מטוסי צ'יפמנק לטיסות חשאיות מעל ברלין המחולקת.
מטוסי צ'יפמנק שימשו במטוסי אימון ראשוני בחיל האוויר המלכותי, וגם בגיס האווירי של צבא בריטניה ובזרוע האוויר של הצי המלכותי. המטוסים האחרונים יצאו משירות ב-1996. עם זאת, ישנם מטוסי צ'יפמנק שעודם מופעלים במסגרות צבאיות, למטרות הנצחה - גף הזיכרון לקרב על בריטניה וגפי הזיכרון של הצי והצבא הבריטי. המטסים אינם מהווים חלק מאוסף המטוסים ההיסטוריים בגפים אלה, ומטרתם היא לאמן את הטייסים בהטסת מטוסים בעלי גלגל זנב. בנוסף לתפקידם באימון טייסים, שימשו תאי הטייס של מטוסי צ'יפמנק לאימון צוותי קרקע.
שירות מבצעי > קנדה

מטוסי צ'יפמנק ראשונים התקבלו בחיל האוויר המלכותי הקנדי ב-1948. אלו היו המטוסים הראשונים מתוך 217 שנבנו בקנדה, 113 מתוכם עבור חיל האוויר והשאר עבור חילות אוויר אחרים, ובהם חיל האוויר המצרי, חיל האוויר הלבנוני וחיל האוויר התאילנדי. 79 מהמטוסים הקנדיים נועדו לאימון ראשוני - המטוס הראשון אותו פוגש פרח הטיס, ו-34 הנותרים הוקצו למסגרות אימונים לרענון עבור טייסי מילואים של חיל האוויר. המטוסים האחרונים יצאו משירות ב-1972. שירותו הארוך של הצ'יפמנק נבע, בין השאר, מיכולותיו האווירובטיות המעולות, תכונות הטיסה המשובחות ואמינותו הטכנית הרבה. מסיבה זו נותרו מטוסי צ'יפמנק רבים מעודפי חיל האוויר המלכותי הקנדי בשירות אזרחי פעיל ברחבי העולם.
שירות מבצעי > מדינות אחרות

חיל האוויר הישראלי בחן, בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, ארבעה מטוסי אימונים, במטרה לבחור מתוכם את מטוס האימון הבא של החיל. הצ'יפמנק היה אחד מהארבעה, בנוסף לפוקר S-11 אינסטרוקטור, טמקו בוקרו והבואינג-סטירמן. לצ'יפמנק היו תכונות טיסה טובות מאוד, ראות מצוינת מתא הטייס, והמטוס התאים מאוד להדרכה. למרות זאת הוחלט שלא לרכוש אותו, בשל אי התאמתו לתנאי האקלים בישראל. מטוס בודד שנרכש להערכה היה בשימוש טייסת 100 ("הטייסת הקלה") כמטוס אימון וקישור.
גרסאות > גרסאות שיוצרו בקנדה

DFC-1A-1 (ציפמנק T.1)
DHC-1A-2
DHC-1B-1
DHC-1B-2
DHC-1B-2-S1
DHC-1B-2-S2
DHC-1B-2-S3 (צ'יפמנק T.2)
DHC-1B-2-S4
DHC-1B-2-S5
גרסאות > גרסאות שיוצרו בבריטניה

צ'יפמנק T.10 (סימן 10)
צ'יפמנק סימן 20
צ'יפמנק סימן 21
צ'יפמנק סימן 22
צ'יפמנק סימן 22A
צ'יפמנק סימן 23
גרסאות > גרסאות שיוצרו בפורטוגל

צ'יפמנק סימן 20
גרסאות > גרסאות אזרחיות

גרסת מייספילד
סופר צ'יפמנק
טורבו צ'יפמנק
סאסין ספריימסטר
סופר מאנק
שול סופר צ'יפמאנק
מפעילות > מפעילות אזרחיות

מטוסי צ'יפמנק מופעלים כיום (2016) על ידי יחידים ומועדוני טיסה במדינות רבות בעולם.
מפעילות > מפעילות צבאיות

אורוגוואי אורוגוואי
אירלנד אירלנד
בורמה בורמה
בלגיה בלגיה
בריטניה בריטניה
גאנה גאנה
דנמרק דנמרק
זמביה זמביה
ירדן ירדן
ישראל ישראל
לבנון
מלזיה
מצרים
סוריה סוריה
ספרד ספרד
סרי לנקה סרי לנקה
עיראק עיראק
ערב הסעודית ערב הסעודית
פורטוגל
קנדה קנדה
קניה קניה
רודזיה הדרומית רודזיה הדרומית
תאילנד תאילנד
נתונים כלליים > מאפיינים כלליים

צוות: 2 (מדריך וחניך)
אורך: 7.75 מטר
מוטת כנפיים: 10.47 מטר
גובה: 2.1 מטר
שטח כנף: 16 מ"ר
משקל ריק: 1,517 ליברות (646 ק"ג)
משקל טעון: 2,014 ליברות (953 ק"ג)
משקל ההמראה מקסימלי: 2,200 ליברות (998 ק"ג)
הנעה: מנוע בוכנה דה הבילנד ג'יפסי מייג'ור 1C 6A4-165-B3 מקורר אוויר בעל ארבעה צילינדרים, 145 כוח סוס
נתונים כלליים > ביצועים

מהירות שיוט: 90 קשר (145 קמ"ש)
מהירות מקסימלית: 120 קשר (222 קמ"ש) בגובה פני הים
טווח: 445 ק"מ
תקרת שירות: 15,800 רגל (5,200 מטרים)
קצב טיפוס: 900 רגל (274 מטר) לדקה
עומס כנף: 57.82 ק"ג למ"ר
יחס דחף-משקל: 0.072 כוח סוס לליברה
לקריאה נוספת

דני שלום: מטוסי חיל האוויר, מהטייגר מות' עד הסופה. באוויר - פרסומי תעופה וחלל, ראשון לציון. תשס"ן, 2005.
הערות שוליים

↑  דני שלום, עמ' 65; דה הבילנד DHC-1 צ'יפמנק, באתר חיל האוויר הישראלי
| מטוסי הדרכה ואימון של חיל האוויר הישראלי |
| --- | --- | --- |
על פי שנת הכניסה לשירות
| 1948–1950 | דה הבילנד טייגר מות' • פייפר סופר-קאב • נורת' אמריקן AT-6 (הרווארד) • טמקו בוקרו • נורד נורקרין • וולטי BT-13 וליאנט • אוורו אנסון • בואינג-סטירמן |  |
| 1950–1959 | איירספיד אוקספורד/איירספיד AS-65 קונסול • פוקר S-11 אינסטרוקטור • דה הבילנד DHC-1 צ'יפמנק • פוגה מגיסטר |  |
| 1960–1969 | פיאג'יו P.149 |  |
| 1980–1989 | התעשייה האווירית לישראל צוקית • דאגלס A-4 סקייהוק עיט |  |
| 2000–2010 | גרוב G-120 סנונית • ביצ'קראפט T-6 טקסאן II עפרוני • אלניה איירמאקי M-346 מאסטר לביא |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566122505171  LCCN: sh99002133  NARA: 10663018 
דה הבילנד DHC-1 צ'יפמנק במוזיאון מורשת מטוסי המלחמה הקנדי
דה הבילנד DHC-1 של חיל האוויר המלכותי
צ'יפמנק של חיל האוויר הפורטוגזי
הגברת הראשונה של מצרים

| --- | --- |

אנתסאר עאמר, הגברת הראשונה של מצרים
 איוש נוכחי:  אנתסאר עאמר (8 ביוני 2014) 
 ייסוד המשרה:  18 ביוני 1953 
 
הגברת הראשונה של מצרים (בערבית: سيدة مصر الأولى) הוא התואר הבלתי רשמי של אשת נשיא מצרים.
נכון ל-2021 אנתסאר עאמר היא הגברת הראשונה של מצרים.
היסטוריה

נגלאא מחמוד, אשתו של הנשיא לשעבר מוחמד מורסי (2012–2013), דחתה את תואר הגברת הראשונה, והעדיפה להיקרא "המשרתת הראשונה", "אשת הנשיא" או "אום אחמד", שם מסורתי שמשמעותו אמו של אחמד, בנה הבכור



.
הנשים הראשונות של מצרים

| שֵׁם | הקדנציה מתחילה | הקדנציה מסתיימת | נשיא מצרים |
| --- | --- | --- | --- |
| עאישה לאביב | 18 ביוני 1953 | 14 בנובמבר 1954 | מוחמד נגיב |
| תחיה קאזם | 23 ביוני 1956 | 28 בספטמבר 1970 | גמאל עבד אל נאצר |
| ג'יהאן סאדאת | 28 בספטמבר 1970 | 6 באוקטובר 1981 | אנואר סאדאת |
| ואפיה אל עוטפי | 6 באוקטובר 1981 | 14 באוקטובר 1981 | סופי אבו טאלב (ממלאת מקום) |
| סוזאן מובארכ | 14 באוקטובר 1981 | 11 בפברואר 2011 | חוסני מובארכ |
| נגלאא מחמוד | 30 ביוני 2012 | 3 ביולי 2013 | מוחמד מורסי |
| אנתסאר עאמר | 8 ביוני 2014 | מכהנת | עבד אל-פתאח א-סיסי |
הערות שוליים

↑  Rafaat, Samir (2007-03-08). "The changing role of the first ladies". אל-אהראם. אורכב מ-המקור ב-2018-07-14. נבדק ב-2018-07-14.
↑  Kirkpatrick, David D. (2011-06-27). "Egypt's Everywoman Finds Her Place Is in the Presidential Palace". New York Times. נבדק ב-2012-07-31.
↑  קארין ברוליארד, Egyptian first lady-to-be, Naglaa Ali Mahmoud, blends in but sparks debate, וושינגטון פוסט, ‏4 במאי 2012 (באנגלית)
↑  Batrawy, Aya (2011-06-28). "Naglaa Ali Mahmoud, Egypt President's Wife: Don't Call Me First Lady". Huffington Post. נבדק ב-2012-07-31.
↑  Batrawy, Aya (2011-06-28). "Morsi's wife prefers 'first servant' to first lady". The Globe and Mail. Associated Press. נבדק ב-2012-07-31.
הבאגלז

| --- | --- |

 מקום הקמה:  וימבלדון 
 תקופת הפעילות:  1977 – 1982   1998, 2004 (איחודים)   2010, 2011   2023–הווה
 סוגה:  גל חדש • סינת'-פופ • ארט פופ • פופ פרוגרסיבי (אנ')
 חברת תקליטים:  איילנד רקורדס 
 חברים
 טרבור הורן ג'פרי דאונס
 
הבאגלז (באנגלית: The Buggles) הייתה להקת גל חדש בריטית שהוקמה בלונדון בשנת 1977 על ידי הזמר והבסיסט טרבור הורן והקלידן ג'פרי דאונס. הלהקה ידועה בעיקר בזכות סינגל הבכורה שלה "Video Killed the Radio Star" משנת 1979, שהגיע לראש מצעד הסינגלים בבריטניה והגיע למקומות הראשונים ב-15 מדינות נוספות.
פעילות

הלהקה הוציאה את אלבומה הראשון The Age of Plastic (אנ') בינואר 1980 עם "Video Killed the Radio Star" כסינגל הראשי שלו. באותו אלבום נכלל גם השיר "Living in the Plastic Age" (אנ'). זמן קצר לאחר שיצא האלבום הצטרפו הורן ודאונס ללהקת הרוק יס. ב-1 באוגוסט 1981 פתח הקליפ של "Video Killed the Radio Star" את שידורי ערוץ MTV בארצות הברית. בשנה שלאחר מכן הוציאו הבאגלז אלבום שני, Adventures in Modern Recording (אנ'). היעדר ההצלחה של האלבום הביא להתפרקות הלהקה. מאז 1998 ביצעו הורן ודאונס מדי פעם את שירי הבאגלז.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

The Age of Plastic ‏(1980)
Adventures in Modern Recording ‏(1981)
הבאזאר בתבריז

הבאזאר בתבריז (בפרסית: بازار تبریز, תעתיק: Bāzār-e Tabriz) הוא באזאר בעיר תבריז שבאיראן, והוא אחד הבאזארים העתיקים ביותר במזרח התיכון, ואחד הבאזארים המקורים הגדולים ביותר בעולם. ביולי 2010 הוכרז הבאזאר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
תיאור

השטח שהוכרז בתבריז כאתר מורשת עולמית מורכב מלב הבאזאר ההיסטורי, המסגד הכחול שהיה מקושר ללב הבאזאר באמצעות שלושה באזארים משניים, ובאזאר סורקהאב שהוא אחד הבאזארים הקדומים ביותר בתבריז שעדיין קיימים. במתחם הבאזאר יש סוגים אחדים של מבנים:
ח'אנות (خان): מתחמים גדולים עם חצר מרכזית המוקפת בשורת חדרים שבה ניתן לאחסן סחורות ולשכן אנשים. הח'אנות היו האזורים שתוכננו בצורה המפורטת ביותר כיוון שבהם בוצעה הפעילות המורכבת ביותר. כיום יש בתבריז 26 ח'אנות שעדיין פעילים.
טימצ'ות (تیمچه): מבנים שמבחינת צורתם דומים לח'אנות, אך בניגוד להם אין בהם אזור מגורים. הטימצ'ות מקורות, לרוב על ידי גגות עם קמרונות, ותפקידן העיקרי היה אחסון, אזור מסחר לסחורות היקרות יותר, ונקודת הכניסה לח'אנות. במשך השנים זוהו בבאזאר 20 טימצ'ות, וביניהן טימצ'ת מוצאפארי שבה נסחרו שטיחים וטימצ'ת אמיר שבה נערך הסחר בזהב ובתכשיטים.
ראסתה (راسته): שני טורי חנויות המסודרות במקביל זו לזו מתחת לשביל מקורה בגג. הראסתה של באזאר תבריז נבנו בשורות מקבילות מכיוון צפון לכיוון דרום, והן חוברו בראסתה מקבילות שניצבו לעומתן.
צ'ארסוק (چارسوق): צומת קמרונית מקורה של שתי ראסתות ניצבות. בבאזאר קיימים ארבעה צמתים כאלה.
דאלאן (دالان): סמטה מקורה המחברת שתי ראסתות או את החלק החיצוני והחלק הפנימי של הבניינים, והיו בה גם חנויות שמכרו סחורות מגוונות. קיימות 21 דאלאנות בבאזאר של תבריז.
באזארצ'ה (بازارچه): באזאר קטן ששירת רק את אחד מרובעי העיר, אך נחשב תמיד לחלק מהבאזאר הגדול כיוון שנבנה ליד שערי הכניסה לעיר והיה מחובר אליו. במשך השנים זוהו בתבריז שמונה באזארים כאלה.
מלבד המבנים הללו היו בבאזאר גם בית קירור אחד, חמישה בתי ספר, חמישה חמאמים, 28 מסגדים, שלוש ספריות וחמישה בתי ספר. שני המסגדים הראשיים הם מסגד ג'אמע והמסגד הכחול. מסגד ג'אמע נבנה לפני המסגד הכחול, אך הוא נחרב ברעידת אדמה ונבנה מחדש. אף על פי כן נותרה בו כתובת בכתב כופי, המתוארכת לתקופת השושלת האילח'אנית. המסגד הכחול זכה לשמו כיוון שאריחי הפסיפס שלו הם בצבע כחול. גם הוא נפגע ברעידת האדמה שהחריבה את מסגד ג'אמע, ונבנה מחדש לאחר מכן.
מאז הקמתו התבססה פעילות הבאזאר על מערכת חברתית ומקצועית בעלת ארבעה חלקים: מסחר, תחבורה פנימית, ביטחון וממשל. באזור המסחרי בוצעו פעילויות רבות שהיו חיוניות כגון מכירות סיטונאיות או מכירות קמעוניות. האזור המנהלי הכיל שירותים שונים כגון בנקים וסדנאות עבודה. כיום הבאזאר משמש גם לעריכת טקסים דתיים. הידוע מביניהם הוא טקס יום העשוראא, שבו הסוחרים מפסיקים לעבוד למשך 10 ימים ובתוך הבאזאר נערכים טקסים דתיים.
היסטוריה

העיר תבריז שימשה כבירת הממלכה לסירוגין במאה ה-12 ובמאה ה-13, ולאחר שהמונגולים בראשות הולגו ח'אן החריבו את בגדאד ב-1258 זכתה תבריז למעמד בכיר יותר כמרכז סחר אזורי. העיר הייתה בשיא פריחתה החברתית והכלכלית בין 1316 ל-1331, והיא זכתה לתיאורים מחמיאים בכתביהם של נוסעים ידועים בני התקופה כגון אבן בטוטה ומרקו פולו.
מיקומה האסטרטגי של העיר סייע לה לשגשג גם לאורך המאה ה-15, ובין תחילת פריחתה למאה ה-15 היא שימשה נקודת מעבר לשיירות רבות שנעו מכיוון מערב ומכיוון דרום לכיוון מזרח, וזאת בנוסף לפיתוח תעשיות כגון תעשיית הטקסטיל ומדיניות מיסוי נוחה. ב-1258 הוקם הסאהב-אבאד, שהיה אזור פתוח טקסי שהיה מוקף במבנים החשובים ביותר בתבריז באותה עת. סאהב-אבאד שימש גם לעריכת מצעדים צבאיים וגם כאתר כנסים. בראשית המאה ה-16 נבחרה תבריז כבירת האימפריה הספווית, והעיר הפכה לאחד ממרכזי הממשל החשובים של האימפריה הספווית. האימפריה הייתה נתונה לאיום עות'מאני, וכתוצאה מכך הוחלט להעביר את עיר הבירה לקזווין ובהמשך לאספהאן. בהמשך המאה ה-16 וגם במאה ה-17 הפכה תעשיית הייצור המקומית ליותר מגוונת, וכללה בין היתר גם הכנת סבונים, אריגה, וייצור נשק. נפח הפעילות המסחרית גדל אף הוא.
האימפריה הרוסית כבשה את העיר ב-1826, אך היא חזרה לשלטון פרסי כעבור שנתיים בלבד. במאה ה-19 הועבר המרכז הממשלתי מסאהב-אבאד, ומיקומו החדש היה בקרבת שער אאלה דרומית לנהר מֶהְרָאן. על שטחו של סאהב-אבאד הוקמה כיכר סאהב-אול-אמר, ומסגד ג'אמע שוקם. הבאזאר ספג נזקים כבדים כתוצאה משיטפון שפקד את המקום ב-1871. לצורך עבודות השיפוץ נערכו סקר ומיפוי של הבאזארים, ותוצאותיהם השתמרו מאז. לאחר מכן החלו עבודות השיפוצים.
ב-1906, במהלך המהפכה החוקתית הפרסית, נסגר הבאזאר ותושבי תבריז הפגינו נגד הממשלה במחאה על כך שהשאה חתם על החוקה החדשה והפרלמנט הראשון כונס. בהמשך המאה ה-20 נסללו בתבריז דרכים רחבות יותר, וכתוצאה מכך נותק הקשר בין לב הבאזאר לבין חלקים אחרים שלו. מאז שנות ה-80 נערכו בבאזאר עבודות שיפוץ אחדות במסגד ג'אמע, במסגד הכחול ובמבנים מסחריים אחדים.
סמטה בבזאר
דרינגר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  משפחת כלי נשק 
 
דרינגר (באנגלית: Derringer) הוא אקדח קטן בדרך כלל בתצורת כלי נשק רב קני. אקדח זה משתף תכונות רבות ולעיתים נכלל בקטגוריית אקדחי כיס (Pocket pistol) ואקדחים מסוג קופסת הפלפל (Pepper-box). אקדח הדרינגר המודרני הוא לרוב רב קני, בדרך כלל האקדח השמיש הקטן ביותר בכל קליבר ואורך קנה נתון בשל היעדר מנגנון ירי שבדרך כלל ממוקם מאחורי הקנה.
אקדחים קטנים בעלי מנגנון ירי-בודד הופיעו על במת ההיסטוריה עוד קודם לאקדח הדרינגר הראשון שהוצג לציבור בשנת 1825 על ידי הנרי דרינגר (Henry Deringer). בסך הכול יוצרו על ידיו כ-15,000 אקדחי "פילדלפיה דרינגר" כולם היו אקדחים בעלי קנה בודד עם מנעולי הקשה לאחור, בדרך כלל בקליבר 0.41 עם קנה חרוק שהורכב על גבי גוף מעץ אגוז. אורך הקנה נע בין 1.5 ל-6 אינץ' (38 עד 152 מ"מ).
הצלחתו של דרינגר הביאה לכך שיצרנים אחרים החלו ליצר ולמכור עותקים של האקדח המקורי ובמקביל השתרשה שגיאת כתיב ושמו של האקדח אוית "Derringer" במקום "Deringer" שגיאת כתיב זו הפכה עד מהרה למונח גנרי חלופי לכל אקדח כיס, יחד עם הביטוי הגנרי "אקדח כף-יד" (Palm pistol) שהמתחרים של דרינגר המציאו והשתמשו בפרסום שלהם. האקדח עבר מספר גלגולים שעיקרם מעבר לתחמיש מתכת בקטרים שונים ושינויים מינוריים במנגנון הירי ומיוצר על ידי יצרנים שונים גם במאה העשרים ואחת.
פילדלפיה דרינגר

פילדלפיה דרינגר היה אקדח קטן שתוכנן על ידי הנרי דרינגר ויוצר בין השנים 1825 עד 1868. אקדח נשיאה סמוי פופולרי של התקופה, עיצוב אקדח כיס זה הועתק בהרחבה על ידי מתחרים, לפעמים עד לסימונים.
טעינת אקדח פילדלפיה דרינגר, המקורי נעשתה דרך לוע הקנה כנהוג בכלי נשק של המאה ה-19. כדי לירות באקדח, המשתמש היה מניע את הפטיש לאחור מכוון ולוחץ את ההדק. במקרה של תקלה שמנעה ירי המשתמש יכול להפעיל מחדש את הפטיש ולנסות לירות באקדח פעם נוספת. האקדח נועד לשימוש בטווחים קצרים מאוד, לחלק מהדגמים הורכבו כוונות קדמיות אך לרובם לא הורכבו כוונות אחוריות ולחלקם לא הותקנו כוונות כלל. רישומים של מפעלי הייצור השונים מעידים שאקדחים אלה נמכרו כמעט תמיד בזוגות תואמים (מחיר טיפוסי היה $15 עד $25 לזוג, עם דגמים משובצים בכסף וחרוטים שנמכרו במחירים גבוהים יותר). הבחירה בקניית זוג, בין השאר, הייתה לפצות על הכוח המוגבל של ירייה אחת.
בגלל גודלם הקטן והזמינות שלהם, לאקדחי דרינגר היה מוניטין מפוקפק של כלי מועדף על מתנקשים. הדרינגר המפורסם ביותר ששימש למטרה זו הופעל על ידי ג'ון וילקס בות' שרצח את נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן בתיאטרון פורד בוושינגטון הבירה, ב-14 באפריל 1865.
צילום של אקדח דרינגר "פילדפיה" מקורי.
אקדח דרינגר ששימש את ג'ון וילקס בות בעת רצח אברהם לינקולן.
צילום של אקדח דרינגר "פילדלפיה" עם פרטי העיטורים והכיתוב.
קולט דרינגר

בשנת 1861 רשם ממציא אמריקאי פטנט על אקדח בעל מנגנון של ירייה בודדת שהשתמש בכדור רימפייר.38 Rimfire (.38 rimfire). לאקדחים הללו היו קנה שהסתובבו הצידה על המסגרת כדי לאפשר גישה לבית הבליעה ולאפשר טעינה מחדש. מור ייצר אותם עד 1865, ובסיכומ של דבר נמכר הפטנט וזכויות הייצור לחברת קולט (Colt Firearms Manufacturing Company). קולט המשיכה לייצר את אקדח הדרינגר בקוטר 41 Rimfire ובמקביל הוציאה לשוק הציגה שלושה דגמי קולט דרינגר מתכנון עצמי שייצורם הופסק בשנת 1912 הדגם השלישי של קולט דרינגר יצא מחדש מחדש בשנות ה-50 עבור סרטי מערבונים, תחת השם "הדגם הרביעי קולט דרינגר".
דגמי קולט דרינגר. מימין דגם ראשון ומשמאל דגם שלישי
קולט דרינגר דגם שני
תחמיש 0.41 רימפייר ששימש את אקדח הקולט דרינגר
רמניגטון דרינגר

משנת 1866 ועד 1935 יצרה חברת נשקי רמינגטון (Remington Arms) יותר מ-150,000 דרינג'רים מדגם 95 שהיו בעלי קנה כפול בתצורת "מעל ומתחת" (over-under) שנקראו גם דגם 95 Double Deringer, בקוטר 0.41. עיצוב הדרינגר של רמינגטון הכפיל את קצב האש תוך שמירה על גודל קומפקטי, על ידי הוספת קנה שני על גבי הראשון והפיכת הקנים כלפי מעלה כדי לטעון מחדש. בכל בית בליעה היה כדור אחד, ומנגנון על הפטיש אפשר ירי בין הקנה העליון והתחתון.
רמניגטון דרינגר במצב פתוח ומוכן לטעינת כדורים
רמינגטון דרינגר
ליברטור FP45

אקדח צבאי בסגנון אקדחי דרינגר הוא הליברטור FP-45  אקדח ייחודי שיוצרבמהלך מלחמת העולם השנייה לשימוש פרטיזנים וסוכנים שהשפעילו אותם ה-FP-45 היה אקדח בעל מנגנון של ירי בודד שנועד לייצור המוני בזול ומהיר. הוא ירה כדור בקוטר 0.45 מקנה חלק. בשל מגבלה זו, הוא נועד לשימוש לטווח קצר מאוד של עד 4 מטרים או כאקדח הגנה עצמית. ניתן היה לאחסן חמישה כדורים נוספים של תחמושת באחיזת האקדח. עלות הייצור המקורית של ה-FP-45 הייתה $2.10 ליחידה,
דרינגר מודרני

האמינות, הזמינות, קלות הנשיאה והשימוש והאפשרות להשתמש בתחמושת בעלת עוצמה רבה, הן הסיבות שאקדחי הדרינגר עדיין נמצאים בייצור רצוף על ידי חברות נשק מתמחות ונרכשים כאקדחים להגנה עצמית גם במהלך המאה העשרים ואחת.האקדחים מיוצרים בתצורות שונות, החל ממנגנון בעל פעולה אחת (Single-action) כמו אקדח הרמינגטון או מנגנון פעולה כפולה (Double action) בדומה לאקדח ה-High Standard D-100, שהוצג בשנת 1962 והציג מספר חידושים מהותיים לתכנון האקדח יוצר ללא ללא פטיש, עם מנגנון כפול פעולה עם מגן להדק אבל עם מנגנון טעינה המחייב "שבירת" הנשק (Break action). חברת" דרינגר האמריקאי" (American Derringer) הנושאת את שם היצרן המקורי אך ללא זיקה ממשית השיג את הזכויות לעיצוב High Standard ב-1990 ויצר גרסה גדולה יותר,.38 Special. הדרינגרים הללו, המכונים "DS22" ו-"DA38", עדיין מיוצרים והם אקדחים סמויים פופולריים.
דרינגר מודרני בעיצוב המזכיר אקדחים מתחילת המאה העשרים בקוטר של 0.45
אקדח דרינג'ר של חברת COP בקוטר מגנום 357
אקדח דרינג'ר מודרני רב קני של חברת DoubleTap
לקריאה נוספת

Charles Edward Chapel Guns Of The Old West Pickle Partners Publishing, 2016 ISBN 1786258838
L. D. Eberhart The Collecting of Deringers Manufactured by Moore, National, and Colt Vanns Tavern Press, 2011 ISBN 0615457886
David S Findlay Firearm Anatomy - Book III The Remington Double Derringer Amazon Digital Services LLC - Kdp, 2023 ISBN 9798858297093
CD. McKinney, WK. Brinkhous, JD. Butts Accidental Deaths Involving Derringer Handguns: A Report of Three Cases ASTM International, 1990
הערות שוליים

↑  Mike Cumpston, Johnny Bates Percussion Pistols and Revolvers: History, Performance and Practical Use iUniverse, 2005 page 25
↑  Mike Cumpston, Johnny Bates Percussion Pistols and Revolvers: History, Performance and Practical Use iUniverse, 2005 page 35
↑  Fred Pushies US Special Ops: The History, Weapons, and Missions of Elite Military Forces Voyageur Press, 2016 pp 170-171
↑  Jeff Cooper Fighting Handguns Pickle Partners Publishing, 2018
אקדח ליברטור
הארי קונדבולו

| --- | --- |
הארי קונדבולו, 2016
הארי קונדבולו, 2016
 לידה:  21 באוקטובר 1982 (בן 41) ארצות הברית ניו יורק, ניו יורק
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-2007
 עיסוק:  קומיקאי
 מקום לימודים:  • אוניברסיטת ווסליאן  • מכללת בוודוין  • בית הספר לכלכלה של לונדון
 יצירות בולטות:  "הבעיה עם אפו" (2017)
 www.harikondabolu.com
 פרופיל ב-IMDb
הארי קונדבולו (בטלוגו: హరి కొండబోలు; באנגלית: Hari Kondabolu; נולד ב-21 באוקטובר 1982) הוא קומיקאי אמריקאי ממוצא הודי.