stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ו פוס
קריירות מאוחרות > כיבודים והוקרה

במהלך חייו של פוס הוא היה שותף לכתיבה או שהיה נושא לשלושה ספרים, כולל הספר על תקופת המלחמה "ג'ו פוס: הנחת המעופף" (בשיתוף עם וולטר סימונס), "טופ גאנס" (Top Guns, בשיתוף מתיו ברנן), ו"אמריקאי גאה" (A Proud American, בשיתוף עם אשתו). פוס גם כתב את ההקדמה לספר "מעל ומעבר: מדליות הכבוד האוויריות" (Above and Beyond: the Aviation Medals of Honor) של בארט טילמן, ותואר בספרו של טום ברוקו מ-1998 על מלחמת העולם השנייה ועל גיבוריה, "הדור הגדול ביותר" (The Greatest Generation). ברוקו אפיין את פוס: "הוא ניחן ביהירות של גיבור, אך גם בחיוך מנצח להמשיך עם אופן השיחה הפשוט שלו ועם המראה של כוכב קולנוע. ג'ו פוס היה גדול מהחיים, ומעשי הגבורה שלו בשמי האוקיינוס השקט היו רק ההתחלה של מסע שלקח אותו למקומות רחוקים מאותה חווה ללא חשמל מצפון לסו פולס ללא תקווה רבה". ניסיון משנת 1955 להפיק סרט בשם "נשר אמיץ" (Brave Eagle) שיספר את סיפורו של פוס בכיכובו של ידידו ג'ון ויין, כשל כאשר פוס סירב לאפשר למפיקים להכניס לעלילת הסרט סיפור אהבה בדוי. תוכנית הטלוויזיה "אלוף אמריקאי: סיפורו של ג'ו פוס" (American Ace: The Joe Foss Story) הייתה תוכנית דוקומנטרית באורך של שעה שהופקה על ידי שירות השידור הציבורי של דקוטה דרומית ועלתה לאוויר ב-2006.
ב-1984 הוכנס פוס להיכל התהילה הלאומי של התעופה (National Aviation Hall of Fame). הוא גם היה הנשיא ויושב ראש מועצת המנהלים של אגודת חיל האוויר, וחבר במועצת המנהלים של אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית. ב-2000 הוא שימש כיועץ ליצירת משחק המחשב הפופולרי של מיקרוסופט "מדמה לטייס קרב 2" (Combat Flight Simulator 2).
שנותיו האחרונות

ב-11 בינואר 2002, פוס, שהיה אז בן 86, קיבל חשיפה תקשורתית כאשר הוא עוכב על ידי רשויות הביטחון של נמל התעופה הבין-לאומי פיניקס סקיי הרבור. הוא היה אמור לשאת נאום במסגרת איגוד הרובאים הלאומי, ולדבר בפני כיתה באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט. חיפוש שנעשה עליו בשל אי יכולתו לעבור דרך גלאי מתכות בגלל קוצב הלב שהושתל בגופו, הוביל לגילוי מדליית הכבוד שלו יחד עם מחזיק מפתחות עם כדור דמה וקליע מזכרת נוסף ופצירת ציפורניים קטנה.
התקרית גרמה לזעם הן בקרב התקשורת והן בקרב ציבור תומכיו של פוס. העיתונאי ג'ק קפרטי ציין שאנשי הביטחון בנמל התעופה הפגינו שיקול דעת גרוע בכך שלא זיהו את מדליית הכבוד ובכך שדרשו להחרים ולהשמיד את המדליה. בסופו של דבר איבד פוס את הקליע, אך קיבל בחזרה את המדליה ואת הפצירה, כאשר אלו נשלחו בחזרה אליו.
מותו והנצחתו

ג'ו פוס נפטר ב-1 בינואר 2003 בסקוטסדייל, אריזונה, שם התגוררו הוא ורעייתו בשנותיו האחרונות, לאחר ששלושה חודשים קודם לכן הוא לקה בשבץ מוחי ובדימום ממפרצת מוחית, שלאחריו הוא לא שב להכרתו. בהלויתו נכחו סגן הנשיא דיק צ'ייני, לוטננט קולונל אוליבר נורת' (שנשא את ההספד), מגיש החדשות של NBC טום ברוקו, והשחקן צ'רלטון הסטון, שהיה ידידו של פוס. פוס נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
מספר מוסדות ואתרים נקראו על שמו של פוס, כולל שדה ג'ו פוס בבסיס האוויר של חיל הנחתים מיראמר, שדה ג'ו פוס של המשמר הלאומי האווירי בסו פולס, שדה ג'ו פוס בנמל התעופה האזורי סו פולס, בית ספר תיכון על שמו בסו פולס, ובניין המדינה בפיר, בירת דקוטה הדרומית. פסל בדמותו עשוי ארד בגודל על-טבעי ניצב בלובי של נמל התעופה האזורי בסו פולס.
המטווח על שם ג'ו פוס בבקאי אריזונה קרוי על שמו. כביש פרטי בסקוטסדייל אריזונה, בבעלות ג'נרל דיינמיקס, נקרא "דרך ג'ו פוס" והוקדש לזכרו ב-2003.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 1458.
הערות שוליים

↑  "Joe Foss Obituary". The Telegraph. January 3, 2003. Archived from the original on January 14, 2011.
↑  "American Ace: The Joe Foss Story." Archived 2011-09-28 at the Wayback Machine South Dakota Public Broadcasting, 2011.
↑  "Joseph Jacob Foss". Historical Militaria. 1 January 2003. Archived from the original on March 4, 2003.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119159252  ISNI: 0000 0001 1491 8785  LCCN: n80005771  NARA: 10580236  SNAC: w6sx7mmf  VIAF: 52493100   WorldCat (עם VIAF): 52493100 
איור של פוס בהפלה של מטוס זירו יפני בגוודלקנל, אוקטובר 1942.
פוס עם מייג'ור גנרל רוי גייגר, מפקד חיל האוויר קקטוס.
פוס כמושל, 1955.
ץ סופית

| --- | --- |

 מוקד פעילות:  תל אביב-יפו, ישראל
 תקופת הפעילות:  2008–2011 (כ־3 שנים)
 סוגה:  הומור
 http://tzsofit.co.il
 חברים
 אביתר חלימי   אריאל ויסמן   טל שפר   ירון פרידמן   יואב רבינוביץ'   מתן בלומנבלט
"ץ סופית" הוא הרכב של יוצרים קומיים שהפיקו יחד תוכנית רדיו היתולית בעלת אותו שם ב-"רדיו תל אביב" בשנים 2008–2010, העלו מספר מופעים עם קטעים חדשים וכן הוציאו סרט קצר בשם "פיצריה מן העבר", וסרט פנטזיה בשם "החבורה האחרונה".
תוכנית הרדיו

תוכנית המערכונים בעלת אותו השם כמו ההרכב - "ץ סופית" - שודרה ברדיו תל אביב, בין השנים 2008–2010, על פני 3 עונות, כשבכל עונה הפרקים יצאו באופן שבועי בימי שבת ובסך הכל שודרו 70 פרקים, אורכו של כל פרק כ-45 דקות.
התוכנית אופיינה במערכוני נונסנס, דמויות בדיוניות ופינות חוזרות, כשבכל פרק שיחקו חברי ההרכב הן את עצמם והן מגוון של דמויות בדיוניות במגוון סיטואציות שהיו לעיתים קרובות אבסורדיות, חלקן תוך שבירת הקיר הרביעי והתייחסות של הדמויות לכך שהן שדרניות בתוכנית מערכונים ברדיו.
תוכנית הרדיו > הרכב התוכנית ויצירתה

את ההרכב הקימו אביתר חלימי ומתן בלומנבלט ויצרו את התוכנית, אותה הגישו בעזרתו של לירון תאני, שהיה בזמנו מנהל התוכניות של "רדיו תל אביב", ואף השתתף בתפקיד עצמו. ביחד עם אריאל ויסמן כתבו השניים את תוכנית המערכונים, שבה השתתפו בנוסף אליהם גם טל שפר, ירון פרידמן ובעונה השנייה הצטרף יואב רבינוביץ'. על ההפקה ועל העריכה היה אחראי אביתר חלימי, שגם כתב את המוזיקה, אותה הפיק עומרי להב.
לעומת שתי העונות הקודמות, העונה השלישית של התוכנית שונה משתי קודמותיה במכלול של פרמטרים - פחות פרקים הועלו בה, היא שודרה בימים לא קבועים (על פי רוב בחמישי) ומרווחי הזמן בין פרק לפרק היו כשבועיים ולעיתים אף עבר חודש. כמו כן, בלומנבלט לא כתב או השתתף בעונה זו מלבד פרקי הפתיחה והסיום של העונה, "המחזמץ" ו-"ץ סופית הולכת לעזאזל" בהתאמה, אותם עזר לכתוב וליצור.
תוכנית הרדיו > חלק מהפינות החוזרות

אנשים לא מובנים בהיסטוריה
בית החולים חמורוגולו
דברים שלא עובדים ברדיו
פינת הביטוי הלא נכון
פרסומות
קולנועסקופ
ץ סופית לעת עתה
ץ ספורטפית
שיחות עם אלוהים (עונה 1)
שיחות עם אשמדאי (החל מעונה 2)
תוכנית הראיונות
תוכנית הרדיו > דמויות חוזרות

איש האיש
אלון מהחלון
אשמדאי
אלוהים
בעקבות התוכנית > מופעים

יוצרי "ץ סופית" הופיעו בפסטיבל אייקון באוקטובר 2011 עם "מופע התקרית המביכה של ץ סופית" ובשנה שלאחר מכן, בשנת 2012, הופיעו באותו הפסטיבל עם מופע חדש בשם "מופע הכסףתרום של ץ סופית", שאחת ממטרותיו הייתה גיוס כספים לצורכי הפקת הסרט "החבורה האחרונה".
בעקבות התוכנית > פיצריה מן העבר

"פיצריה מן העבר" הוא סרט קצר מבית "ץ סופית", והופק על ידי גל נעים, שהוקרן במהלך "מופע התקרית המביכה של ץ סופית" באוקטובר 2011, שהתקיים במסגרת פסטיבל אייקון בסינמטק תל אביב. בשנת 2012 התקבל הסרט לתחרות הסרטים הקצרים של פסטיבל ירושלים, ובשנת 2012 הוקרן פעם נוספת בפסטיבל אייקון, במהלך "מופע הכסףתרום של ץ סופית".
בעקבות התוכנית > החבורה האחרונה

יוצרי "ץ סופית", אביתר חלימי ומתן בלומנבלט יצרו ב-2014 סרט פנטזיה קומי בשם "החבורה האחרונה". הסרט מתאר את מסעם של שלושה חברי ילדות שצריכים לעבור דרך מבוך שבנו בילדותם, כדי להגיע להלוויה של הילד שהם פחדו ממנו בבית הספר היסודי, כשכל אחד מהם מעוניין לבוא אליה מסיבות שונות. את הסרט ביים אביתר חלימי, שגם יצר את המוזיקה וביחד עם מתן בלומנבלט כתבו השניים את התסריט לסרט. הפיקו את הסרט יהונתן שובלי, עדי הורוביץ' וגל גינוסר, ומשחקים בו עידן ברקאי, יהונתן פורת, תומר יעקבצ'ק, צליל-חן זקס ועומר משל.
לדברי היוצרים מקור הרעיון לסרט הוא בפרויקט הגמר של חלימי בלימודי הקולנוע במכללת ספיר בה למד מספר שנים קודם לכן, והדמויות בסרט מבוססות במידה רבה על דמויותיהם של חברי ההרכב בתוכנית "ץ סופית", תוך הקצנת תכונותיהן ופיתוח הדמויות ככל שהתפתח התסריט לסרט.
סקירת הסדרה > עונות

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (ישראל)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (ישראל)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 30 | 30 | 12 באפריל 2008 | 8 בנובמבר 2008 |
|  | 2 | 30 | 30 | 22 בנובמבר 2008 | 11 ביולי 2009 |
|  | 3 | 10 | 10 | 1 ביולי 2010 | 1 בינואר 2011 |
ראו גם

היפופוטם (תוכנית רדיו)
הערות שוליים

↑  בתחילה שודרה התוכנית בשעה 16:00 ובמהלך העונה השנייה הועברה התוכנית לשעה 17:00
↑  מופע התקרית המביכה של ץ סופית 2011 - YouTube, באתר www.youtube.com
↑  מופע הכסףתרום של ץ סופית - 1. פתיח, נבדק ב-2022-09-24
↑  ויטה קיירס, יוצרי רשת רוצים להצחיק גם בטלוויזיה, באתר ynet, 30 בנובמבר 2012
↑  פיצריה מן העבר, נבדק ב-2022-09-24
↑  דקה 03:29, "ץ סופית" מתראיינים לגל"צ - 03/10/12, נבדק ב-2022-09-24
↑  אביר, גנב, קוסם והלוויה: קטע מהסרט "החבורה האחרונה", באתר וואלה, 3 במרץ 2015
↑  ערן אבירם, פרק 81 - החבורה האחרונה, באתר על כתפי גמדים, ‏2014-09-15
אביתר חלימי, מתן בולמנבלט ויואב רבינוביץ, מתוך "מופע הכסףתרום של ץ סופית" בפסטיבל אייקון 2012
סצנה מתוך הסרט "פיצריה מן העבר"
מוטי בן-משה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 באפריל 1975 (בן 49) באר שבע, ישראל 
 מדינה:  ישראל
 מקום מגורים:  סביון
 מקצוע:  איש עסקים
 מעסיק:  ExtraEnergie 
 
מוטי (מרדכי) בן משה (נולד ב-9 באפריל 1975) הוא איש עסקים, משקיע ויזם ישראלי. עסקיו של בן משה מרוכזים בחברה בשם אקסטרה הולדינג, הממוקמת סמוך לדיסלדורף, ועוסקת בתחומים: אנרגיה, טלפונים סלולרים, תיירות, ביטוח, וחיוב לקוחות (בילינג). כיהן כיו"ר אי.די.בי. פיתוח ממאי 2014 עד ספטמבר 2015. בן משה הוא בעל השליטה בקונצרן, אלון רבוע כחול ישראל.
חיים אישיים

בן משה נולד בבאר שבע כמרדכי (מוריס) מושיאשווילי, למשפחה מסורתית, בנם של יעקב ושל אתרי מושיאשווילי, עולים מגאורגיה. בהיותו תינוק עברה משפחתו להתגורר בלוד, שם גדל. אביו היה מנהל סניף בנק מזרחי טפחות ברמלה. הוא התחנך בישיבת נחלים.
לאחר שחרורו מהצבא החל בן משה ללמוד כלכלה וחשבונאות באוניברסיטת בר-אילן. בשנה השנייה ללימודיו החליט להפסיקם ולבנות את עצמו בתור איש עסקים.
כיום, מתגורר בן משה בסביון עם רעייתו וארבעת ילדיו.
פעילות עסקית

בסוף שנות ה-90 הקים בן משה את חברת התוכנה סייבר גייט, שעסקה בחיוב לקוחות (בילינג). החברה צמחה על בסיס שימוש בחיוב כאחוז מהמחזור, בניגוד להוצאות חיוב קבועות. בהמשך היגר לגרמניה וחבר לרשת קמעונית גדולה בגרמניה, רשת "אלדי", דרכה שיווק חבילות תקשורת ואינטרנט. הוא יצר שיתוף פעולה עם רשת תקשורת שבבעלות ענקית הטלקום הספרדית טלפוניקה, שפעילה גם בגרמניה. במקביל יצא למהלך של רכישת תשתיות תקשורת במחירים נמוכים. בשנת 2002 שב לישראל, אבל המשיך לנהל את עסקיו בגרמניה.
בשנת 2006 הקים בן משה קרן שהשקיעה בחוות סולאריות וטחנות רוח. המשבר בשנת 2008 הביא לתפנית בתחומי הפעילות של קרן ההשקעות, בעיקר בתחום הטלפונים הסלולרים, האנרגיה והשירות הפיננסי.
בן משה מכהן כיושב ראש חברת אקסטרה הולדינג, המרכזת את עסקיו. החברה מחזיקה ברישיונות לאספקת גז וחשמל בגרמניה, באנגליה, בהולנד ובאוסטריה.
ב-17 בדצמבר 2013 קבע בית המשפט שבן משה ביחד עם אדוארדו אלשטיין יקבלו את השליטה על חברת איי די בי מנוחי דנקנר, לאחר שנתן לבית משפט גילוי מלא על כל עסקיו. במהלך שנת 2014 רכש אדוארדו אלשטיין את החזקותיו של בן משה בחברה ובכך הגיעה לסיומה השליטה של בן משה באיי די בי.
בפברואר 2016 זכה בן משה במכרז לרכישת אלון רבוע כחול.
ראו גם

הריכוזיות במשק הישראלי
רשימת עשירי ישראל
הערות שוליים

↑  עומרי כהן, ‏בן משה עוזב את אי.די.בי עם הפסד של כ-500 מיליון שקל, באתר גלובס, 24 בספטמבר 2015
↑  אביטל להב, השופט העביר את השליטה באי.די.בי לאלשטיין ובן משה, באתר ynet, 17 בדצמבר 2013
↑  עומרי כהן, ‏בן משה עוזב את אי.די.בי עם הפסד של כ-500 מיליון שקל, באתר גלובס, 24 בספטמבר 2015
↑  גולן חזני, כלכליסט, מוטי בן משה רוכש את אלון רבוע כחול, באתר ynet, 15 בפברואר 2016
לורן שרייבר

| --- | --- |

לורן שרייבר, 1978
 לידה:  23 בספטמבר 1943  (בן 81) ג'פרסון, איובה
 מידע כללי
 בשירות:  אסטרונאוט בשירות נאס"א
 לאום:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  בית הספר לטייסי ניסוי של חיל האוויר האמריקני  אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית  אוניברסיטת פרדו 
 עיסוק בעבר:  טייס
 עיסוקים נוספים:  טייס ניסוי
 תקופת השירות:  1978–2011 (כ־33 שנים)
 דרגה:  קולונל
 זמן שהייה בחלל:  16 ימים, שעתיים ו-4 דקות
 ביוגרפיה בנאס"א:  לורן שרייבר
 משימות
 STS-51-C,‏ STS-31,‏ STS-46
   
 עיטורים
  צלב התעופה המצוינת    מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה    מדליית השירות הראוי לשבח של מחלקת ההגנה  מדליית המנהיגות הבולטת של נאס"א (פעמיים)   מדליית על שרות יוצא דופן של נאס"א (פעמיים)  מדליית הטיסה בחלל של נאס"א (3 פעמים)
 
לורן שרייבר (באנגלית: Loren James Shriver;‏ נולד ב-23 בספטמבר 1943 ג'פרסון, איובה) הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
קורות חיים

לורן שרייבר נולד עיירה ג'פרסון שבמדינת איובה. לאחר סיום בית הספר הוא סיים תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית בשנת 1967. בשנת 1968 הוא קיבל תואר שני מאוניברסיטת פרדו. משנת 1969 הוא היה מדריך טיס בבסיס חיל האוויר של ארצות הברית. בשנת 1975 הוא סיים קורס טייסי ניסוי והשתת, בניסוי מטוס מדגם מקדונל דאגלס F-15 איגל.
פעילות בתחום החלל

בשנת 1978 שרייבר נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א. הוא היה מתוכנן להיות טייס במשימה STS-10 שבוטלה. במשימת STS-51-C בשנת 1985 הוא היה טייס של מעבורת החלל דיסקברי (תומאס מטינגלי היה מפקד צוות). 1990 הוא היה מפקד צוות של משימה STS-31 שהמריא על סיפון מעבורת החלל דיסקברי. בשנת 1992 הוא היה מפקד צוות של STS-46 על מעבורת החלל אטלנטיס.
לאחר שנת 1992 שרייבר כיהן במספר תפקידי ניהול בנאס"א ובשנת 1997 מונה לסגן מנהל מרכז החלל קנדי. בהמשך הוא עבד מטעם נאס"א ב-United Space Alliance. הוא פרש בשנת 2011.
כיום הוא מתגורר בקולורדו עם משפחתו.
ריצ'רד ויליאמס (טייס)

| --- | --- |

ריצ'רד ויליאמס בתקופת מלחמת העולם השנייה
 לידה:  3 באוגוסט 1890 מונטה (אנ'), אוסטרליה אוסטרליה
 פטירה:  7 בפברואר 1980 (בגיל 89) מלבורן, אוסטרליה אוסטרליה
 מדינה:  אוסטרליה אוסטרליה
 כינוי:  דיקי
 השכלה:  Imperial Service College 
 השתייכות:  הצבא הבריטי צבא בריטניה
 תקופת הפעילות:  1909–1945 (כ־36 שנים)
 דרגה:   מרשל אוויר
 תפקידים בשירות
 מפקד "הסקואדרון הראשון של חיל האוויר האוסטרלי" (אנ') מפקד להק 40 של חיל האוויר הבריטי (אנ') מפקד הכוח האווירי הבריגדה הארצישראלית  מפקד חיל האוויר האוסטרלי (אנ') נציג אוסטרליה במפקדה המאוחדת של צבאות בעלות הברית (אנ')
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה • המערכה על תעלת סואץ • המערכה על סיני וארץ ישראל מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  עמית במסדר האמבט  אות השירות המצוין  המסדר העליון של הרנסאנס (אנ')  אוזכר בשדרים  המדליה הצבאית  צלב התעופה המצוינת
 תפקידים אזרחיים
 מנהל התעופה האזרחית של אוסטרליה
 
ויליאמס (שני מימין) וגנרל הנרי שובל (שני משמאל) בשדה תעופה ליד אל־מג'דל (פברואר 1918). ברקע מטוס מדגם בריסטול F.2
מרשל אוויר סר ריצ'רד ויליאמס (באנגלית: Sir Richard Williams;‏ 3 באוגוסט 1890 – 7 בפברואר 1980) היה טייס אוסטרלי שנלחם במערכה בסיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה וכן השתתף בתפקיד מטה במלחמת העולם השנייה. הקים את חיל האוויר המלכותי האוסטרלי ושימש מפקדו, לסירוגין, במשך 17 שנה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. שירת בתפקיד מטה במלחמת העולם השנייה ואחרי סיום הקריירה הצבאית שלו מונה למנהל התעופה האזרחית של אוסטרליה.
ביוגרפיה > השנים הראשונות

ריצ'רד ויליאמס נולד ב-1890 בעיירת הכורים מונטה (אנ') שבמדינת אוסטרליה הדרומית באוסטרליה כבן בכור לריצ'רד ואמילי ויליאמס. אביו, שהיה כורה נחושת, היגר בצעירותו לאוסטרליה מקורנוול, אנגליה. למד בבית הספר התיכון בעיר הולדתו אך עזב לפני תום הלימודים והחל לעבוד. ב-1909, עם הגיעו לגיל גיוס, הצטרף לחיל מיליציה מקומי וב-1911 הצטרף לצבא אוסטרליה הסדיר בדרגת לוטננט משנה.
באוגוסט 1914 הצטרף ויליאמס לקורס טיס בסיסי שנערך בבסיס "פוינט קוק" (אנ') בדרום אוסטרליה והוסמך כטייס בנובמבר אותה שנה. ביולי 1915 השלים קורס טיס מתקדם.
בינואר 1916 הועלה לדרגת קפטן והוצב בטייסת 67 (אנ') בגיס התעופה המלכותי
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

במרץ 1916 נשלחו ויליאמס ושאר הטייסים האוסטרלים למצרים שם נמסרו להם המטוסים שלהם מדגם B.E.2. ויליאמס הוציא דו"ח ביקורתי על המטוס ויכולתו להתמודד עם מטוסי הפוקר בהם טסו הגרמנים. הטייסים האוסטרלים השתתפו בתחילה בתמיכה בכוחות הקרקעיים הבריטים שנלחמו במערכה על תעלת סואץ והחל מדצמבר 1916 בתמיכה בהתקדמות הבריטית בסיני.
בפברואר 1917 הוקמה פלגת אוויר אוסטרלית עצמאית וויליאמס הצטרף אליה. בתקופה זו השתתף בהתקפות על הכוחות הטורקים. באפריל אותה שנה הוענק לו אות השירות המצוין לאחר שנחת מעבר לקווי הטורקים כדי לחלץ טייס שהתרסק עם מטוסו ובהמשך תקף עם מטוסו כח פרשים טורקים למרות אש נגד מטוסים חזקה.
במאי 1917 הועלה לדרגת מייג'ור ומונה למפקד "טייסת 1 של חיל האוויר האוסטרלי המלכותי" (אנ') כשבמקביל צוידה היחידה במטוסים משופרים מדגם בריסטול F.2. ויליאמס ציין שזו הפעם הראשונה מאז הגיעו לזירה שברשותו מטוסים שיכולים להתמודד עם מטוסי האויב.
ביוני 1918 הועלה ויליאמס לדרגת לוטננט קולונל (לשם כבוד) ומונה למפקד להק 40 של חיל האוויר המלכותי (אנ'). בתור חייל מהדומיניונים של בריטניה היה צריך להתמודד עם מגבלה להעניש חיילים בריטים שהוצבו תחת פיקודו ולשם כך נדרש אישור מיוחד של ועדה של חיל האוויר. כנף 40 של חיל האוויר המלכותי תוגברה וחוזקה על ידי מפציצים מדגם הנדלי פייג' (אנ'). היחידה השתתפה בתמיכה אווירית בכוחות הקרקע שלחמו בקרב מגידו ובהפצצת טורי הצבא העות'מאני הנסוג צפונה. משמעותית במיוחד הייתה הפגיעה בכוחות הארמייה השביעית בנסיגתה על רכס הרי השומרון ובמהלך קרב נחל תרצה. ויליאמס שלח 3 מטוסים מהלהק לסייע לכוחותיו של ת. אי. לורנס בעבר הירדן שהותקפו על ידי מטוסים גרמנים.
בנובמבר 1918 מונה למפקד הכוח האווירי הבריגדה הארצישראלית, תפקיד אותו מילא עד לאחר המלחמה. עם סיום המלחמה העניק לו מלך עבר הירדן את אות "המסדר העליון של הרנסאנס" (אנ') וכן אוזכר פעמיים בשדרים. בהמשך הוענק לו אות "קצין" במסדר האימפריה הבריטית.
ביוגרפיה > בין המלחמות

ב-1919 עבר ויליאמס ללונדון ומונה לראש מטה האווירייה בכוח האימפריאלי האוסטרלי. בהמשך חזר לאוסטרליה והוצב כנציג חיל האוויר במטה הכללי של צבא אוסטרליה במלבורן.
ב-1920 מונה ויליאמס להוביל רוויזייה של מבנה חיל האוויר המלכותי האוסטרלי שנועדה להפוך את חיל האוויר לזרוע עצמאית. במסגרת תהליך זה שונתה הדרגה של ויליאמס ל"מפקד להק" (המקבילה ללוטננט קולונל בצבא בריטניה). התוכנית שהגיש ויליאמס גרמה להתנגדות מסוימת בצבא אך קיבלה גיבוי מראש הממשלה, בילי יוז, ושרים מרכזיים ויושמה בתחילת 1921.
עם השלמת בניית זרוע האוויר מונה ויליאמס למפקדה והחל לפתח את היחידה על ידי פתיחת בסיסים חדשים, הגדלת צי המטוסים, גיוס מועמדים מהאוניברסיטאות, הקולג'ים והאקדמיה הצבאית (אנ') והרחבת מערך ההדרכה והאימון. תחילה היה תוארו של ויליאמס "חבר אוויר ראשון" ורק בשלהי 1922 מונה לראש חיל האוויר (אנ'). ויליאמס מילא תפקיד זה, בהפסקות, עד 1939.
ב-1923 – 1924 שהה ויליאמס במכללות להכשרת קציני יבשה (אנ') וקציני אוויר (אנ') באנגליה וכן בקנדה וארצות הברית.
ב-1925 הועלה לדרגת מפקד להק (המקבילה לקולונל בצבא בריטניה). באותה שינה ניסח מסמך המגדיר את עקרונות ההגנה האווירית על אוסטרליה ("Memorandum Regarding the Air Defence of Australia"). במסמך זה המליץ על שיפור שיתוף הפעולה בין זרועות הצבא השונים ובסוג של נבואה סימן את יפן כאויבת פוטנציאלית (למרות שהייתה בת ברית במלחמת העולם הראשונה).
ב-1926 חייב ויליאמס את כל טייסי חיל האוויר להצטייד במצנחים וכדי לתת דוגמה לחייליו צנח בעצמו אולם תהליך ההצטיידות היה איטי מכיוון שחיל האוויר הבריטי קיבל עדיפות אצל יצרן המצנחים. בתקופה זו הפעיל ויליאמס את טייסיו למטרת סיורים מוטסים באוקיינוס השקט.
ב-1927 הועלה ויליאמס לדרגת קומודור אוויר (המקבילה לבריגדיר גנרל בצבא בריטניה) וכן הועלה לדרגת "מפקד" במסדר האמבט.
חיל האוויר האוסטרלי התבסס כולו על מטוסים שנרכשו מחוץ לאוסטרליה ובשלהי שנות ה-20 עודד ויליאמס את התעשייה המקומית לייצר מטוסים עבור חיל האוויר ואף השתתף בטיסה הבין יבשתית הראשונה של מטוס מקומי.
ב-1934 הועלה לדרגת תת מרשל אוויר (דרגה המקבילה למייג'ור גנרל בצבא בריטניה).
בשלהי 1937 חווה חיל האוויר סדרה של תאונות אוויר שהביאו למותו של טייס ופציעתם של ארבע. אירועים אלו הביאו למינוי ועדת חקירה בראשות קצין האווירייה הבריטי אדוארד אלינגטון (אנ') שהצביעה על רמת בטיחות ירושה וסימנה את ויליאמס כאשם במצב. בעקבות מסקנות אלו הודח ויליאמס מתפקידו ב-1939 ובפברואר אותה שנה הושאל לשנתיים לחיל האוויר הבריטי שם הוצב כמפקד פיקוד החופים. למחליפו מונה סגנו סטנלי גובל (אנ').
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

בתחילת 1940, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, שוחרר גובל מתפקידו כמפקד חיל האוויר על רקע התנגדות ממשלתית לתוכניותיו. ויליאמס הוזמן לחזור לאוסטרליה ולקחת בחזרה את הפיקוד על חיל האוויר אך ראש הממשלה, רוברט מנזיס, העדיף שקצין בריטי יפקד על החייל וזאת למרות התנגדות שריו ובכירים בחיל האוויר הבריטי. לבסוף מונה לתפקיד צ'ארלס בורנט (אנ') הבריטי וויליאמס מונה למפקד הארגון והציוד של החייל כשבעקבות המינוי הועלה לדרגת מרשל אוויר.
ב-1941 נשלח ויליאמס ללונדון להקים שם מפקדת החוץ של חיל האוויר האוסטרלי (אנ') לתיאום פעולותיהם של הכוחות האוסטרלים ששירתו בבריטניה. בתפקידו זה שאף ויליאמס לשמור את הטייסים האוסטרלים במסגרת יחידות אוויר אוסטרליות אך בפועל רובם שולבו ביחידות בריטיות.
ב-1942 סיים מפקד חיל האוויר האוסטרלי, בורנט, את תפקידו ושוב עלה שמו של ויליאמס כמינוי אפשרי לתפקיד אך היה זה ראש ממשלת אוסטרליה, ג'ון קרטין, שסיכל את המינוי והעדיף קצין אחר בחייל בדרגה נמוכה מויליאמס. כדי למנוע סיטואציה שויליאמס יהיה כפוף לקצין נמוכה ממנו הוא נשלח למפקדה המאוחדת של צבאות בעלות הברית (אנ') בוושינגטון שם נשאר עד סוף המלחמה.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

ב-1946, ולמורת רוחו, נכפתה על ויליאמס פרישה מהצבא. מהלך פרישה דומה נכפה על כל סגל הקצינים הוותיקים של חייל האוויר שלחמו במלחמת העולם הראשונה על מנת לפנות מקום לטייסים צעירים. לאחר פרישתו מונה ויליאמס למנהל התעופה האזרחית של אוסטרליה. בתפקידו זה קידם ויליאמס את התעופה האזרחית הפנימית והבין-לאומית, קידם פיתוח תשתיות כמו שדות תעופה, רכישת ציוד מתקדם ותמיכה בהקמת חברות תעופה אזרחיות נוספות.
ב-1955 פרש ויליאמס מתפקידו ומונה לחבר במועצת המנהלים של חברת התעופה "נתיבי האוויר המלכותיים של טסמניה" (אנ').
ב-1977 פרסם את ספר זיכרונותיו ששמו "These Are Facts".
משפחתו

באוגוסט 1915 נישא ויליאמס לקונסטנס אסתר גריפית' (Constance Esther Griffiths). לזוג לא נולדו ילדים. ב-1948 נפטרה קונסטנס וויליאמס נישא ב-1950 ללואיס ויקטוריה קרוס (Lois Victoria Cross). נפטר ב-1980 והובא למנוחות במלבורן בטקס צבאי מלא כשמטס של 17 מטוסים מלווה אותו.
אותות כבוד

1917:  אות השירות המצוין
1918:  המדליה הצבאית
1918:  "המסדר העליון של הרנסאנס" (אנ')
1919:  קצין במסדר האימפריה הבריטית
1927:  מפקד במסדר האימפריה הבריטית
1935:  עמית במסדר האמבט
1943:  צלב התעופה המצוינת
1954:  אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית
הנצחה

שדרה בנמל התעופה של אדלייד נקרא על שמו
בסיס חיל האוויר ויליאמס (אנ') בדרום אוסטרליה נקרא על שמו
גביע "טייס הקרב של השנה" נקרא על שמו
כנפי הטייס של ויליאמס, שנשמרות במוזיאון חיל האוויר האוסטרלי המלכותי" (אנ') נישאו, על ידי אסטרונאוט אוסטרלי, לחלל
ב-2009 הושקה קרן על שם ויליאמס שמעודדת דיון פתוח בנושאי ביטחון והגנה
לקריאה נוספת

Williams, Sir Richard (1977). These Are Facts. Canberra: Australian Government Publishing Service. ISBN 0-642-99399-8.
Dennis, Peter; Grey, Jeffrey; Morris, Ewan; Prior, Robin (1995). The Oxford Companion to Australian Military History. South Melbourne, Victoria: Oxford University Press. ISBN 0-19-553227-9.
Grey, Jeffrey (2008). A Military History of Australia. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-87523-3.
MacDougall, A. K. (2005). Australians at War: A Pictorial History. Rowville, Victoria: Five Mile Press. ISBN 1-86503-865-2.
McKernan, Michael (2006). The Strength of a Nation. Crows Nest, New South Wales: Allen & Unwin. ISBN 1-74114-714-X.
Molkentin, Michael (2010). Fire in the Sky: The Australian Flying Corps in the First World War. Crows Nest, New South Wales: Allen & Unwin. ISBN 978-1-74237-072-9.
Odgers, George (1999) [1994]. 100 Years of Australia at War. Sydney: Lansdowne. ISBN 1-86302-669-X.
Odgers, George (1984). The Royal Australian Air Force: An Illustrated History. Brookvale, New South Wales: Child & Henry. ISBN 0-86777-368-5.
Roberts, Peter, ed. (בינואר 1994). "Point Cook: Birth-place of the Royal Australian Air Force". Aerogram. Point Cook, Victoria: RAAF Museum. 1 (1). {{cite journal}}:  (עזרה)
Roylance, Derek (1991). Air Base Richmond. RAAF Base Richmond, New South Wales: Royal Australian Air Force. ISBN 0-646-05212-8.
Stephens, Alan (1995). Going Solo: The Royal Australian Air Force 1946–1971. Canberra: Australian Government Publishing Service. ISBN 0-644-42803-1.
Stephens, Alan (2006) [2001]. The Royal Australian Air Force: A History. London: Oxford University Press. ISBN 0-19-555541-4.
Wilson, David (2005). The Brotherhood of Airmen. Crows Nest, New South Wales: Allen & Unwin. ISBN 1-74114-333-0.
הערות שוליים

↑  בהמשך שונה שם הסקואדרון לסקואדרון הראשון של חיל האוויר האוסטרלי (אנ')
↑  עד לאותו זמן יחידות חיל האוויר היו כפופות לזרועות היבשה והים והופעלו על ידם
↑  ויליאמס הוחלף תקופת מה על ידי סגנו סטנלי גובל (אנ')
↑  והיה הקצין הראשון בחיל האוויר האוסטרלי שקיבל דרגה זו
↑  בעיקר מתייחס לשדות התעופה באדלייד ובסידני
↑  בזמנו הוקמה חברת התעופה "טרנס אוסטרליה אירליינז" (אנ')
↑  חברת בת של אייר ניו זילנד
↑  הקרן על שם ויליאמס, באתר williamsfoundation.org.au
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ADB: williams-sir-richard-9116  BnF: cb166883175 (data)  ISNI: 0000 0000 2428 8513  LCCN: n79101463  SNAC: w61c2857  Trove: 1478964  VIAF: 16052485   WorldCat (עם VIAF): 16052485