stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק בתי קברות צבאיים
תוכן החוק

החוק, על תיקוניו, עוסק בנושאים הבאים:
אופן ההכרזה על אתר כבית קברות צבאי
הכרזה על אתר כבית קברות צבאי ארעי, כאשר משך קיומו מוגבל בזמן
הוראות בנוגע לזכאים להיקבר בבית קברות צבאי. בשנת 2014 הורחב נוסח החוק לעניין זה והוכנסו בו כללים מפורטים, שעיגנו בו מציאות שכבר שררה בפועל
הוראות על מקום קבורתו של חייל - בבית קברות צבאי או בבית קברות אזרחי.
קביעת זהות הקרובים לחייל הרשאים לתת הוראה בקשר למקום קבורתו.
הוראות בנוגע לקבורת חייל בתקופת לחימה.
הוראות בנוגע להעברת נפטרים חיילים בין בתי קברות, צבאיים ואזרחיים.
הוראות בנוגע לפינוי נפטרים מבית קברות צבאי ארעי.
הוראות בנוגע להקמת מצבה צבאית על קבר חייל, גם בבית קברות אזרחי, בדגש על אחידות ושוויון בצורתה ובכיתוב שעליה. בשנת 1996 הורחב החוק לעניין זה ונקבעו בו כללים בנוגע לבקשת הוספת כיתוב אישי על מצבה ואופן האישור של נוסחו. כללים אלו הושלמו על ידי תקנות שהתקין שר הביטחון מכוח החוק.
קביעת עבירות פליליות בקשר לנושאי החוק.
הקמת מועצה מייעצת (המועצה הציבורית להנצחת החייל) לעניין בתי קברות צבאיים.
מתן סמכות לשר הביטחון להתקין תקנות לעניין החוק.
יישום החוק וניהולם הכולל של בתי הקברות הצבאיים בישראל מוטל על היחידה להנצחת החייל, הפועלת במסגרת אגף משפחות והנצחה במשרד הביטחון.
תוכן החוק > התגברות על דינים

החוק מפקיע במידה רבה את הנושא שבו הוא עוסק מגדר סמכותה של מערכת הבריאות ומוסר אותו בידי משרד הביטחון. הוא מונע את תחולת חלק מהוראות הדין הכללי החל על קבורה בישראל (הכלולות בפקודת בריאות העם) על קבורה צבאית. כמו כן הוא מאפשר הקמת בית קברות צבאי ארעי אף בסתירה לחוק התכנון והבנייה ולתקנות או תוכניות שהותקנו או נערכו על פיו.
הערות שוליים

↑  חוק בתי קברות צבאיים, תש"י-1950, ס"ח 55 מ-1 באוגוסט 1950
↑  דברי הכנסת הראשונה, 20 במרץ 1950.
1 2  דברי הכנסת הראשונה, 20 במרץ 1950, עמ' 1059.
↑  האפשרות לרשום על גבי המצבה תאריכים לפי הלוח הגרגוריאני נקבעה בתקנות שהותקנו מכוח החוק.
↑  כך על פי הדיון בהצעת החוק המתקן בקריאה הראשונה.
↑  במהלך העברת חללי מלחמת יום הכיפורים לקבורת קבע אירעו מספר מקרים שבהם נחלקו ביניהם קרוביו של חלל (בדרך כלל אישה והורים) ביחס לבחירת מקום מנוחתו האחרונה. בעקבות זאת נחקקה הוראת שעה, שלפיה הוקמה ועדה להכרעה במחלוקות אלו, ואשר הכרעתה הייתה סופית (חוק בתי קברות צבאיים (הוראת שעה), תשל"ד-1974).
↑  תקנות בתי קברות צבאיים (כללים לכיתוב על מצבות), התשנ"ז-1997; ראו גם: תקנות בתי קברות צבאיים (סדרי הדין בפני ועדת ערר), התשנ"ז-1997.
↑  המועצה הציבורית להנצחת החייל, באתר משרד הביטחון
↑  כך למשל הקמת בית קברות צבאי איננה טעונה את הסכמת משרד הבריאות כקבוע בסעיף 7(1) לפקודה.
חוק שירות הציבור (מתנות)

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  1 בנובמבר 1979
 תאריך חקיקה עברי:  י"א בחשוון תש"ם
 גוף מחוקק:  הכנסת התשיעית
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 944, עמ' 2
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  משרד המשפטים
 מספר תיקונים:  2
 נוסח מלא:  חוק שירות הציבור (מתנות), תש"ם-1979
 
חוק שירות הציבור (מתנות), תש"ם-1979, שנחקק בכנסת התשיעית, מסדיר קבלת מתנות בידי עובדי הציבור. החוק אושר בכנסת ב-24 באוקטובר 1979, ונכנס לתוקף ב-1 במאי 1980.
תמצית החוק

עובד הציבור מוגדר בחוק כמי ש"נושא משרה או תפקיד מטעם המדינה, לרבות חייל כמשמעותו בחוק השיפוט הצבאי". החוק חל על עובדי הציבור, וכן על בעלי משרות ותפקידים מטעם רשויות מקומיות, מועצות דתיות, ועל עובדי קופות חולים ובתי חולים ציבוריים, ביחס למתנה הניתנת להם מאת יצרן, יבואן או ספק של תכשיר, כהגדרתו בפקודת הרוקחים, או של ציוד רפואי (על עובדי בתי החולים הממשלתיים חל החוק במלוא היקפו, כעל יתר עובדי המדינה). בהתאם לצו שירות הציבור (מתנות) (החלת החוק על עובדים ציבוריים אחרים), התשמ"ז-1987, החוק חל גם על בעלי משרות ותפקידים מטעם גופים שהוקמו בחוק ומטעם חברות ממשלתיות.
מתנה מוגדרת בחוק כ"הקניית נכס שלא בתמורה או מתן שירות או טובת הנאה אחרת שלא בתמורה".
בטרם חקיקת החוק המצב היה, על פי דברי ההסבר להצעה, כי: "קבלת מתנה הניתנת לעובד הציבור שלא בעד פעולה הקשורה בתפקידו - אינה בגדר עבירה ואיננה גוררת אחריה ענישה, ואף אין לגוף הציבורי שמטעמו פועל עובד הציבור כל זכות על המתנה. כלל זה חל אפילו ניתנה המתנה למקבלה באשר הוא עובד הציבור, והוא - כל עוד אין קשר בין המתנה לבין פעולה של עובד הציבור הקשורה בתפקידו.".
החוק קובע כי "ניתנה לעובד הציבור באשר הוא עובד הציבור מתנה – בין בישראל ובין בחוץ לארץ, בין שניתנה לו עצמו ובין שניתנה לבן זוגו החי עמו או לילדו הסמוך על שולחנו – ועובד הציבור לא סירב לקבלה ולא החזירה לנותנה לאלתר, תקום המתנה לקנין המדינה; ובמתנה שאין בה קנין חייב עובד הציבור לשלם לאוצר המדינה את שוויה". החוק מתיר קבלת מתנה במקרים הבאים:
עובד הציבור שקיבל מתנה מתוקף היותו עובד ציבור חייב להודיע על כך, ואם הפר ביודעין חובה זו, דינו – קנס פי שלושה משווי המתנה. בג"ץ הבהיר בעניין זה:
עובד הציבור רשאי לבקש היתר להקנות לו מתנה שקיבל, ואולם לא יינתן היתר להקניית מתנה למקבלה, אם יש למתנה ערך בעבור המדינה מלבד ערכה הכלכלי, או אם יש בהקנייתה לעובד הציבור משום חשש לפגיעה בטוהר המידות; קבלת היתר זה מותנית בתשלום לאוצר המדינה.
החוק אינו בא לגרוע מסימן ה׳ לפרק ט׳ לחוק העונשין, העוסק בעבירות שוחד (כלומר ייתכן שקבלת מתנה בידי עובד ציבור תיחשב לא רק להפרה של החוק שלפנינו, אלא גם לקבלת שוחד).
כללים נוספים למימוש החוק נקבעו בתקנות שירות הציבור (מתנות), תש״ם-1980.
היסטוריה חקיקתית

ממשלת ישראל השמונה עשרה בראשות מנחם בגין אישרה ב-29 בינואר 1978 את הגשת הצעת החוק לאישור הכנסת, והצעת החוק מטעם הממשלה פורסמה בקובץ "הצעות חוק" ב-6 בפברואר 1978. החוק אושר בכנסת ב-24 באוקטובר 1979, ונכנס לתוקף ב-1 במאי 1980. דברי ההסבר להצעת החוק מציינים:
ב-7 במרץ 1987 נכנס לתוקף צו שירות הציבור (מתנות) (החלת החוק על עובדים ציבוריים אחרים), תשמ"ז-1987, המחיל את החוק חל גם על בעלי משרות ותפקידים מטעם גופים שהוקמו בחוק ומטעם חברות ממשלתיות. הרחבת תחולת החוק עולה בקנה אחד עם המשפט העברי, כפי שצוין בדיוני הכנסת, טוב לכל עובד ציבור לזכור את מאמר החכמים "שונא מתנות יחיה".
בתיקון לחוק שאושר בכנסת ב-23 באוקטובר 2001 נוספה לחוק ההרשאה לעובד הציבור לבקש היתר להקנות לו מתנה שקיבל (סעיף 2(א1) לחוק).
במסגרת חוק הסדרים במשק המדינה (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב והמדיניות הכלכלית לשנת הכספים 2006), התשס"ו-2006, הוחל החוק, החל מ-1 בספטמבר 2006, גם על עובדי קופות חולים ובתי חולים ציבוריים, ביחס למתנה הניתנת להם מאת יצרן, יבואן או ספק של תכשיר, כהגדרתו בפקודת הרוקחים, או של ציוד רפואי.
בשנת 2023 הגיש ח"כ עמית הלוי (הליכוד) הצעת חוק שתאפשר לנבחרי ציבור ולבני משפחתם לקבל תרומות מאזרחים למימון הליך משפטי או טיפול רפואי. היועצת המשפטית של ועדת הכנסת, ארבל אסטרחן, כתבה עבור ועדת הכנסת חוות דעת משפטית שבה העלתה 46 שאלות לגבי הצעת החוק, שנועדו לדבריה להפחית את הפוטנציאל לפגיעה ביושרתו של השירות הציבורי. המשנה ליועצת המשפטית לממשלה, ד"ר גיל לימון, הזהיר שהצעת החוק מהווה פתח לשחיתות שלטונית.
הערות שוליים

1 2  חוק שירות הציבור (מתנות), התש"ם-1979, ס"ח 944 מ-1 בנובמבר 1979
↑  תיקון חוק שירות הציבור (מתנות), באתר של משרד הבריאות, 30 באוגוסט 2006
1 2  הצעת חוק שירות הציבור (מתנות), תשל"ח-1978, ה"ח 1323 מ-6 בפברואר 1978
↑  בג"ץ 7074/93 מאיר סויסא נגד היועץ המשפטי לממשלה, פ"ד מח(2) 749
↑  אושר חוק מתנות של עובדי ציבור, דבר, 30 בינואר 1978
↑  נחום רקובר "המשפט העברי בחקיקת הכנסת – המקורות היהודיים בשילובם בדיוני הכנסת ובחוקי מדינת ישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 234-236: חוק שירות הציבור, באתר דעת.
↑  חוק שירות הציבור (מתנות) (תיקון), התשס"ב-2001, ס"ח 1809 מ-30 באוקטובר 2001
↑  חוק הסדרים במשק המדינה (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב והמדיניות הכלכלית לשנת הכספים 2006), התשס"ו-2006, ס"ח 2057 מ-15 ביוני 2006, סעיף 57
↑   הצעת חוק שירות הציבור (מתנות) (תיקון - תרומה למימון הליך משפטי או טיפול רפואי וחובת דיווח), התשפ"ג-2023, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑  צבי זרחיה, למרות האזהרות: הצעת החוק שמכשירה את מינוי דרעי לשר אושרה לקריאה ראשונה, באתר כלכליסט, 15 במרץ 2023.
↑  ועדת הכנסת החלה להכין לקריאה ראשונה את התיקון להצעת חוק שירות הציבור בעניין תרומה למימון הליך משפטי או טיפול רפואי, באתר הכנסת, ‏15 במרץ 2023.
פולמוס רמח"ל

ציור של רמח"ל על קיר האודיטריום בעכו
פולמוס רמח"ל היה מחלוקת סוערת שהתרחשה ביהדות אירופה בשנות ה-30 של המאה ה-18 בשאלת הלגיטימיות של רבי משה חיים לוצאטו (רמח"ל), כתביו ובני חבורתו. רבנים שונים, ובראשם רבי משה חגיז ורבני ונציה, טענו שרמח"ל נוטה לשבתאות ורואה את עצמו משיח. בעקבות זאת הוחרמו כתביו, והוא נאלץ לגלוֹת מאיטליה להולנד. מנגד עמלו מקורביו, ובראשם רבי ישעיה באסאן, לטהר את שמו ולהפיץ את כתביו.
מקורו של רוב המידע על הפולמוס הוא תיק מסמכים שנמצא בספריית בית המדרש לרבנים באמריקה, ובו למעלה ממאה ושלושים מכתבים בנושא. על פי יהונתן גארב, קשה לאמוד את היקף הפולמוס והשפעתו בקרב יהדות אירופה, שכן כמעט לא נותרו עדויות על הפולמוס מלבד אותו תיק מסמכים, אם כי סביר להניח שהוא עורר 'התרגשות רבה' בחלקים גדולים מהעולם היהודי.
רקע > רקע כללי

בתחילת המחצית השנייה של המאה ה־16 אסרה הכנסייה הנוצרית את החזקת התלמוד והורתה לשרוף את כל ההעתקים הקיימים. הגזרה התקבלה בעיקר במדינות האפיפיור שבאיטליה, ובמקומות אלו התלמוד הפך לספר נדיר במיוחד, ולעיתים לא מצוי כלל. העיסוק בתלמוד התמעט, ובלית ברירה יהודי איטליה הפנו את התעניינותם לתורת הקבלה, שעליה לא נגזרו איסורים בבולות שפורסמו על־ידי האפיפיורים.
באותה תקופה נוסדה בצפת שבארץ ישראל האסכולה הקבלית הלוריאנית, של רבי יצחק לוריא (האר"י) ותלמידו רבי חיים ויטאל, שאחד מחידושיה העיקריים היה שיש בכוחו של כל יהודי להחיש את הגאולה על ידי כוונות ויחודים. הקבלה הלוריאנית מצאה ביהדות איטליה כר נרחב להתפשט בו, ובמהלך המאות הבאות השתמרה והתפתחה בעיקר על ידי רבנים איטלקיים, בהם רבי אהרן ברכיה ממודנה, רבי מנחם עזריה מפאנו, רבי משה זכות ממנטובה ורבי בנימין הכהן ויטאלי מרג'ו אמיליה.
הפניית ההתעניינות מהסוגיות השכליות שבתלמוד למיסטיקה הקבלית גרמה ליהודי איטליה להיות מושפעים מכל התלהבות משיחית, והייתה כר פורה לנוכלים ושרלטנים שהציגו את עצמם כמשיחים.
באמצע המאה ה־17 הכריז שבתי צבי מאיזמיר שהוא המשיח, ונחשול של ציפייה סחף את יהדות איטליה. קהילת ונציה ובראשה רבי משה זכות שיגרה לקונסטנטינופול איגרת המבקשת פרטים על המשיח; באנקונה חיבר הרב מהללאל הלליה שיר לכבוד המשיח, כנראה כדי לשוררו בבית הכנסת, ובליבורנו הערצתו של שבתי צבי הרקיעה שחקים עקב בחירתו לקחת משם אישה. בשנת 1666 התאסלם שבתי צבי יחד עם קבוצה ממאמיניו, ורוב מאמיניו התפכחו והבינו שהוא משיח שקר, אולם קומץ מעריצים המשיכו להאמין בו, ובמשך תקופה התקיימה בליבורנו אגודת סתר שבתאית.
האקסטזה המשיחית באיטליה לא נרגעה למרות התאסלמותו של שבתי צבי. בשנת 1680 זכה המטיף מרדכי אייזנשטט (מרדכי מוכיח) לקבלות פנים נלהבות במודינה וברג'ו אמיליה, אף לאחר שהתברר שגם הוא משיח שקר. כשלושים שנה לאחר מכן הצליח נחמיה חייא חיון להסעיר גטו אחרי גטו בכל רחבי איטליה.
דעתם של רבני איטליה לא הייתה נוחה ממקרים אלו, והם פעלו למנוע את הישנותם. בקרב אליטת יהודי איטליה ואירופה כולה, נוצרה שאיפה להתרחק מהמגמות המשיחיות הגואות, וזו הולידה בליבם סלידה מכל מה שריח מיסטיקה נודף ממנו, כולל תורת הקבלה.
בשנים הבאות חודשו ההגבלות המסורתיות על לימוד תורת הסוד, כגון לימוד בקבוצות קטנות, איסור לימוד קבלה לבני ארבעים ומטה, ואיסור לימוד למי שלא "מילא כרסו ש"ס ופוסקים".
עם התגברות הפולמוס נגד רמח"ל, ניסו רבני ונציה לאסור לחלוטין הדפסת ספרי קבלה.
רקע > רמח"ל

משה חיים לוצאטו (1707–1747) נולד למשפחה אמידה בפדובה. למד קבלה בצעירותו אצל רבי ישעיהו באסאן, ועוד לפני גיל ארבע עשרה "היה יודע כל כתבי האר"י בעל פה". בביתו של הרב באסאן נחשף גם לכתבי וייחודי נתן העזתי נביאו של שבתי צבי, אותם קיבל הרב באסאן מחמיו הרב בנימין הכהן ויטאלי. בשנת תפ"ב עבר רבי ישעיהו באסאן מפאדובה לרג'ו אמיליה, ורמח"ל פנה ללמוד קבלה ב'חברת מבקשי השם', בה למדו גם הרבנים ישראל חזקיה טריוישׂ, משה דוד ואלי ויעקב חזק.
רמח"ל הרבה לייחד ייחודים, ועל פי מכתב לרבו הוא עסק בייחוד ייחודים במשך שנים, והיה מייחד בכל רבע שעה ייחוד אחד.
כרבים מבני הקהילה היהודית באיטליה למד לימודים כלליים באוניברסיטת פדובה במקביל ללימודי הקודש ב'חברת מבקשי השם'.
רקע > רמח"ל > חבורת מבקשי ה' וגילוי המגיד

בי"ג בתשרי תפ"ו נסמך רמח"ל לרבנות על ידי רבי שבתי מאריני.
בראש חודש סיון תפ"ז החל מגיד להתגלות לרמח"ל ולמסור לו סתרי תורה. גילויים אלה ביססו את מעמדו בין חבריו בחבורת מבקשי ה' ואלה קיבלו אותו עליהם כמנהיג החבורה. תחת הנהגתו גדלה החבורה וסחפה אליה צעירים רבים, שחלק מהם למדו בפקולטה לרפואה באוניברסיטת פדובה.
בין הצעירים שהתקרבו לחבורה נמנה יקותיאל גורדון, שבא מווילנא לפדובה כדי ללמוד רפואה, יקותיאל גורדון נסחף לחבורה ונעשה אחד מראשיה.
בעקבות פעילותו של רמח"ל התרחבה חבורת מבקשי השם והתעוררה תנועת תשובה רחבה בקרב יהודי פדובה.
החבורה התגבשה סביב רמח"ל ובמקביל לגילויים, ובי"ז בשבט תצ"א חתמו בני החבורה על 'שטר התקשרות' לרמח"ל ועל 'תקנות החבורה', שבהן מתחייבים בני החבורה לקבוע לימוד תמידי ורצוף בספר הזהר, ללמוד לשם 'תיקון השכינה' ובתענית דיבור, להשלים מדי חודש לימוד כל התנ"ך וש"ס משניות, ועוד הנהגות חסידות. בשנים הבאות חגגו רמח"ל ותלמידיו מדי שנה בי"ז בשבט את יום יסוד החבורה.
רקע > רמח"ל > חיבורי רמח"ל

בין השנים תפ"ז לתפ"ט כתב רמח"ל חיבור פיוטי בסגנון ספר התהילים המכיל מאה וחמישים פרקים - כמספר פרקי ספר התהילים.
כמו כן כתב לפחות שלשה חיבורים זוהריים - חיבור כעין ספר הזהר על מגילת קהלת, שבעים תיקונים על הפסוק "ולכל היד החזקה", שהוא הפסוק האחרון בתורה שבכתב, המקבילים לשבעים תיקוני הזוהר על הפסוק "בראשית ברא", שהוא הפסוק הראשון בתורה שבכתב, וחיבור בשם "זוהר תניינא" על חמשה חומשי תורה.
רמח"ל גם כתב ספרי חול ובהם – ספרי דקדוק, רטוריקה, לוגיקה ומחזות.
הטענות שעוררו את הפולמוס

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | מעיד אני עלי שמים וארץ שעשתונותי יבהלוני על התפארות סדר שבחים נוראים ומבהילים המגיעים עד כסא הכבוד לרך בשנים, פלג גופא על אדמת נכר, אשר מנעוריו ילדי נכרים הספיקוהו, ומה זה היה לבן כיס, נושא ונותן בפרקמטיא בשווקים וברחובות, ועודנו מובלע בין האנשים ודעתו מעורבת עם הבריות | “ |

|  – הרב שמשון מורפורגו |  – הרב שמשון מורפורגו |  |
ישעיה תשבי כותב שרוב כתבי הפולמוס מלאים בהגזמות ובהכרזות סתמיות ללא מקור, וכי רק דברי הביקורת של הרב חגיז והרב עמדין ראויים לעיון ולדיון.
הטענות שעוררו את הפולמוס > שבתאות ומשיחיות

רמח"ל הואשם על ידי מתנגדיו בשבתאות, גם תומכיו נרתעו לעיתים מהקרבה שמצאו בין תורתו לבין רעיונות שבתאיים.
הרב חגיז כתב במפורש שרמח"ל שבתאי, והרב יעקב עמדן מצא מקום לחשוד בו בשבתאות ממה שכתב רמח"ל שמאמיני שבתי צבי 'טועים' ולא כתב במפורש שאמונתו שקר וכזב.
לטענת מרדכי שמואל גירונדי, האשמת רמח"ל בשבתאות היא 'שקרים וכזבים אשר העלילו עליו הקנאים', הוא חזר על קביעתו זו גם אחר שקמו עליה עוררין וטען בתוקף כי רמח"ל לא היה שבתאי.
על פי ישעיה תשבי, רמח"ל אמנם הכחיש את שבתאותו אבל מכתביו נראה בעליל שספג רעיונות שבתאיים, ובהם - ירידת המשיח לקליפות ותיקון הרע בשרשו, אף כי הציג רעיונות אלה מעובדים על פי שיטתו - מכל מקום שרשי הדברים נמצאים במקורות שבתאיים.
מאיר בניהו, לעומת זאת, חולק בתוקף על קביעתו של תשבי וטוען שרמח"ל כלל לא היה שבתאי ומקורות רעיונותיו מובאים בספרי קבלה קדומים ובראשם ספר הזהר.
יהונתן גארב, על פי ניתוח מחדש של כתבי רמח"ל כולל כתבים שהתגלו רק לאחרונה מציע 'פשרה' ביחס לרמח"ל וטוען כי רמח"ל לא שאב אף רעיון משבתי צבי עצמו - אם כי שאב מספר רעיונות יסודיים מתורתו של נתן העזתי, זאת, לצד יחסו האוהד לנתן - נביאו של שבתי צבי, הביאו את גארב להניח כי אף אם רמח"ל לא היה 'שבתאי' במלא מובן המילה, יש מקום להגדירו כ'נתנאי'.
רמח"ל עסק בפעילות אסכטולוגית מעשית, וניסה לקרב את הגאולה מספר פעמים.
מתנגדי רמח"ל טענו שהוא רואה בעצמו משיח, הרב עמדן ביסס האשמה זו על מכתב תלמידי רמח"ל. רבני ונציה והרב חגיז ראו במגמה משיחית זו את המשכה של המשיחיות השבתאית וחששו מפניה.
בקרב החוקרים נחלקו הדעות באשר למשיחיותו של רמח"ל בעיני עצמו, שי"ר ואלמנצי טענו שרמח"ל ראה בעצמו משיח, לעומת בן ציון דינור שכתב ש"עם חתירתו הבלתי פוסקת לחדור לסוד הגאולה היה רמח"ל רחוק מאוד ממחשבי קצים", גם יחזקאל פיבל רוטשטיין, אחד מהביוגרפים של רמח"ל מכחיש את טענת משיחיותו בעיני עצמו ותלמידיו, ומביא מכתב שכתב הרב מרדכי יפה מווינה לרבי יונתן אייבשיץ, בו הוא כותב שמעולם לא שמע מיקותיאל גורדון שרבו הוא המשיח, ומזים שמועה כזו שהופצה על ידי תלמיד רמח"ל הרב אליהו אוליאנב.
ירוחם פישל לחובר כתב שרמח"ל ראה עצמו כ'התלבשות' או 'עיבור' של משה רבנו בתפקידו כגואל – מה שמכונה בספרות הקבלית "רעיא מהימנא", לדעתו של לחובר, על פי ניתוח של השיח המשיחי בכתבי רמח"ל, רמח"ל זיהה את עצמו כמשה – הגואל הראשון בדווקא, ולא כמשיח בן דוד - הגואל האחרון.
תשבי, שגילה את כתובת רמח"ל, ניתח לפיה ולפי כתבים נוספים את אישיותו של רמח"ל והתפתחות הזהות המשיחית שלו, והסיק כי בהזדהותו של רמח"ל עם משה רבנו, הוא לא ראה את עצמו כמשיח בן דוד – תפקיד אותו הועיד לרבי משה דוד ואלי, אלא ככל הנראה תפס את עצמו בתפקיד "רעיא מהימנא" – רועה נאמן שתפקידו להנהיג את המשיחים - משיח בן יוסף ומשיח בן דוד ולאחֵד אותם.
יהונתן גארב חולק על תשבי בזיהויו החד משמעי את רמח"ל כ"רעיא מהימנא", וטוען שרמח"ל זיהה את עצמו כניצוץ מנשמת משיח בן יוסף, שתפקידו להתחבר עם משיח בן דוד ומשה - שאת שניהם מזהה גארב בכתבי רמח"ל ותלמידיו כרבי משה דוד ואלי ששני שמותיו רומזים ל"כפל התפקידים" שלו בגאולה.
הטענות שעוררו את הפולמוס > ביקורת על רמח"ל

הרב יוסף אירגס, הרב שמשון מורפורגו ושד"רי חברון מתחו ביקורת על רמח"ל ש"מבטל מצווה ראשונה של תורה", ו"שרוי בלא אשה".
רמח"ל נמנע מטבילה במקוואות, פרקטיקה לוריאנית שכל מקובלי התקופה הקפידו עליה, הימנעות זו גררה ביקורת מצדו של המקובל רבי יוסף אירגס.
רמח"ל גילח את זקנו, תופעה שגונתה בתוקף על ידי מקובלים בני התקופה, ובראשם רבי יונתן אייבשיץ.
רמח"ל הואשם על ידי מתנגדיו בגאווה, ואף רבו, הרב באסאן תמה על טענתו של רמח"ל שהשיג דרגות גבוהות יותר ממה שהשיג האר"י. טענות על גאווה נשמעו לכל אורך הפולמוס.
מתנגדי רמח"ל טענו נגדו שהוא עדיין נער, וצעיר מכדי לחבר חיבורים ולהנהיג תלמידים. רמח"ל, שבעת פרוץ הפולמוס היה רק בן עשרים ושלש, וההתארגנות של חבורת מבקשי השם סביבו, נתפסו כאיום על הקהילה היהודית הממסדית. מתנגדיו שבו והדגישו את גילו הצעיר, בטענה כי פעילותו הקבלית מתאימה למקובלים ותיקים ומבוגרים המוחזקים בחסידות ופרישות, ולא לבחור צעיר כרמח"ל.
רמח"ל הושפע מהתרבות האיטלקית בת זמנו, ואף כתב ותרגם מספר מחזות לטיניים ואיטלקיים. תלמידיו אף הרחיקו לכת עוד יותר מרבם ובמהלך ימי השבע ברכות שלו העלו קומדיה על מלחמת גוג ומגוג. רמח"ל עמד בקשר עם בכירי כמוּרה מפדובה, ואחד מידידיו – ככל הנראה מדובר בקלמנס השנים עשר – נבחר לאפיפיור; רמח"ל שמר איתו על קשר ואף כתב לכבודו שיר, אם כי בנימין קלאר מעריך שרמח"ל כתב את השיר לכבוד אנדרה־הרקול דה פלרי שהיה מיניסטר ראשון לצרפת בין השנים 1726 ל־1743.
רמח"ל גם עסק בדקדוק, ברטוריקה ובהיגיון, ולמד לטינית, יוונית וצרפתית.
רבני ונציה ביקרו את רמח"ל על ש'נתחתן באחות לוט"ן' ועל כך שהושפע מהתרבות הנוצרית.
כרונולוגיה > מכתב יקותיאל גורדון

בה' באלול תפ"ט כתב תלמידו של רמח"ל, יקותיאל גורדון מכתבים לרבי העשיל אב"ד וילנה ולמרדכי יפה מווינה. באגרותיו הוא מפרט על רמח"ל, חבורתו וגילויי המגיד, גורדון מספר כי רמח"ל כותב חיבור כעין זוהר על ספר קהלת, תיקונים על פסוק 'ולכל היד החזקה' ושלושה ספרים על התורה, הכל בלשון הזוהר. רבי מרדכי יפה העביר את המכתב לרבני אשכנז, ומשם התגלגל המכתב לידיו של רבי משה חגיז שהיה באותו זמן באלטונה. הרב חגיז שיגרוֹ לרבני ונציה וכתב בשוליו "אתם הרי ישראל מורי ורבותי, אל חכמי רבני ומנהיגי הקהילות הקדושות שבגולה מוטל הדבר לקרוע על כתב זה ולדרוש ולחקור ולעקור מן השורש חברה רעה זו, קודם שתתפשט צרעתה בין ההמוניים, ולדון את כל בני חברה זו כרודפים את ישראל, ואני את נפשי הצלתי".
כרונולוגיה > הפולמוס הראשון (ת"צ) > השבועה בפדובה

בכ"ה בתמוז כתב הרב באסאן לרב גבריאל דיל ריאו מליוורנו שהוא והרב נחמיה כהן יוצאים לפאדובה לברר את עניין רמח"ל פנים אל פנים, וכי ייתכן שגם הרב דוד פינצי יצטרף אליהם. הרב באסאן כותב כי לא ישא פנים לרמח"ל וכי אם ימצאו בו דברים שלא כשורה "ידי תהי בו בראשונה", אולם אם לא ימצא בו "כל מחמצת" כלשונו, הוא לא רואה שום סיבה להגבילו ולמנוע ממנו להפיץ את תורתו, בהמשך האגרת תוקף הרב באסאן את אלו שיצאו ללחום ברמח"ל בלי לבדוק את העובדות לאשורן.
הרב דיל ריאו ענהו שבית הדין של ליוורנו החליט להמתין ולברר את העובדות וכי רבני ליוורנו מסתייגים מקריאותיו של הרב חגיז להחרים את רמח"ל ואת כתביו.
החוקרים חלוקים באשר לאופן התפתחות הפולמוס בשלב זה. לדעת אלישבע קרלבך, הרב באסאן הצליח לגבש קואליציה נגד הרב חגיז והביא לקבלת 'מתווה מורפורגו' שלאחר מכן חוזק באמצעות שבועה. לעומת זאת, יהונתן גארב טוען שהצדדים הגיעו למבוי סתום, כשהרב חגיז השיג תמיכה נרחבת ברחבי אירופה, בעוד רמח"ל נתמך על ידי רוב רבני איטליה וכי הרב באסאן הציע את השבועה כדרך לסיים את המחלוקת – פעולה שבאמת הצליחה להשקיט את הרוחות למספר שנים.
בג' באב חתם רמח"ל על שבועה שבה הוא מתחייב לחדול מלחבר חיבורים על פי מגיד או בלשון הזוהר, ולגנוז את כל ספריו שכבר כתובים כך. מלבדו חתומים על השבועה גם הרבנים נחמיה כהן מפרארה, יעקב בליליוס ומשה מנחם מררי – שניהם מוונציה.
כיום מצויים בידינו שני נוסחים של השבועה, האחד, בכתב ידו של הרב באסאן, השמור באוסף האוטוגרפים על שם שבדרון (נוסח א), והשני, כפי שהודפס על ידי רבי יעקב עמדין בספר תורת הקנאות (נוסח ב). ישנם מספר הבדלים בין הנוסחים, כשבכלל, נוסח ב יותר מחמיר מנוסח א, כך לדוגמה, בנוסח א מתחייב רמח"ל שלא לכתוב חיבורים בלשון הזוהר או בשם מגיד, ובנוסח ב מתחייב רמח"ל שלא לכתוב חיבורים קבליים כלל, כמו כן בנוסח א מתחייב רמח"ל לאסוף אליו את כל כתביו המפוזרים בין תלמידיו ושלא להפיצם בלא רשותו של הרב באסאן, בעוד בנוסח ב מתחייב רמח"ל להפקיד את כל הכתבים אצל רבו.
על שאלת היחס בין הנוסחים ומה מהם המהימן יותר נחלקו החוקרים. שמעון גינזבורג טוען שנוסח א הוא המקורי ונוסח ב זויף או נערך. הוא דוחה את הטענה שהרב באסאן הכין שני עותקים של השבועה – אחד כלפי חוץ ואחד כלפי פנים. ישעיה תשבי טוען שהנוסח השני נכתב משום שהנוסח הראשון לא סיפק את מתנגדי רמח"ל, או שהנוסח השני הוא כעין 'פירוש' של הנוסח הראשון. מאיר בניהו מעיר על הקלה בנוסח ב לעומת נוסח א ומצביע על תנאי שנוסף בנוסח ב בו משאיר רמח"ל לעצמו את הזכות לכתוב חיבורים בקבלה בלשון הקודש ושלא על פי מגיד, לדעתו, הנוסח הראשון נכתב על ידי רמח"ל על פי קווים כלליים שנתן הרב באסאן, אמנם נוסח זה לא סיפק את סיעת מתנגדי רמח"ל והרב באסאן עצמו כתב נוסח שני שהתקבל על כל הנוכחים, הכתב הראשון נשאר בידי רמח"ל והנוסח השני נשמר אצל הרב באסאן.
לאחר השבועה כינס הרב באסאן את כל כתבי רמח"ל וגנזם בתיבה סגורה שננעלה בשני מנעולים והופקדה למשמרת בבית משה אלפרון, דודו של רמח"ל. בניהו משער שהסיבה שהתיבה הונחה בבית משה אלפרון היא משום שיחסיו עם רמח"ל היו רעועים, מפתחות התיבה נמסרו לשני אנשים נאמנים.
כרונולוגיה > בין הפולמוסים

בעקבות השבועה חדל רמח"ל מכתיבת חיבורים קבליים משיחיים־התגלותיים והחל לכתוב פירושים לספרי קבלה, דבר שלא נאסר עליו בשבועת פדובה.
בתקופה זו התמתן מאוד השיח המשיחי בכתבי רמח"ל ובני חבורתו, דבר הבא לידי ביטוי גם בנוסח שטר ההתקשרות שכתבו בני החבורה לרמח"ל בו נכתב שבני החבורה מקבלים על עצמם "שלא לזלזל בשום חומרא ומנהג ישראל... אלא לעשות משמרת למשמרת להיות נקיים לפני ה' אלקי ישראל".
שינוי נוסף בחייו האישיים של רמח"ל הוא נישואיו בכ"ז באב תצ"א לציפורה, בתו של רבה של מנטובה, הרב דוד פינצי.
כרונולוגיה > הפולמוס השני (תצ"ה)

בשנת תצ"ב נקלע אביו של רמח"ל לקשיים כלכליים ומצבו הורע עוד יותר לקראת אמצע שנת תצ"ד, בניסיון לשקם את העסק המשפחתי (סחר במשי) נשלח אחיו של רמח"ל לאמסטרדם, שהייתה מרכז ההדפסה החשוב והגדול בעולם באותו זמן. רמח"ל רצה לנצל את ההזדמנות שאחיו באמסטרדם ולהדפיס בעזרתו את אחד מספריו. הוא שלח לרב באסאן חיבור אפולוגטי בשם 'מאמר הוויכוח' שעיקרו הגנה על תורת הקבלה מפני טענות רבי יהודה אריה ממודנה, וביקש את רשותו והסכמתו להדפסה.
הרב באסאן, שחשש שהדפסת הספר "לא תיטב בעיני רבים", טען שהספר מיותר, מכיוון שאין בו חידוש, ושכבר קדמוהו בזה הרב אביעד שר שלום באזילה בספרו אמונת חכמים והרב הישר מקנדיא בספרו מצרף לחכמה, וכי מתנגדי רמח"ל ינצלו דברים תמוהים שימצאו בספר כדי לנגח בהם את רמח"ל. באסאן נקט סחבת מכוונת ועיכב את תשובתו לרמח"ל כחצי שנה, ולאחר לחץ מצד רמח"ל הוא נעתר לכתוב לו הסכמה להדפסת הספר "שלא כרצוני".
בסוף תשרי תצ"ה שהה רמח"ל בוונציה כחלק מההכנות למסעו לאמסטרדם, שם היה אמור להצטרף לאחיו ולסייע בעסק המשפחתי. בזמן שהותו בוונציה הגיע מלשין אנונימי המכונה שלום בן כל חוזה לרבני ונציה וטען שרמח"ל מתכוון לנסוע לאמסטרדם כדי להדפיס שם ספר ולעבור על תנאי השבועה שנשבע בפאדובה בשנת ת"ץ. בעקבות ההלשנה שלחו רבני ונציה לרמח"ל משלחת שכללה את הרבנים יעקב בליליוס, משה מנחם מררי וגבריאל פדובני, והללו הזהירוהו לא להדפיס דבר. הוא ענה להם שהוא כלל לא נוסע למטרת הדפסה וסיבת נסיעתו לאמסטרדם היא עסקית בלבד, אמנם ייתכן שידפיס שם חיבור שכבר הורשה עליו מרבו הרב באסאן. רבני המשלחת דרשו מרמח"ל לחתום על שבועה חדשה שתגביל אותו מלהדפיס ספרים בלי רשות מרבני ונציה ורמח"ל ענה להם שהוא מפדובה ולא מוונציה ואינו כפוף להם, ושאם ברצונם לחייב אותו בשבועה נוספת שיפנו לרבו.
רבני ונציה גבו מספר עדויות מהשלוחים לרמח"ל, וציוו שכל מי שיש לו פרטים על רמח"ל מחויב לספר לבית הדין. בית הדין קיבל את עדויותיהם של יעקב בליליוס, על כך שרמח"ל הכחיש בתוקף שכתב ספר כעין ספר תהילים, ושבחיפוש בארון הספרים שלו נמצא הספר, וכן נמצאו בארונו כתב יד מלא השבעות לסמאל וכלי משחית הנצרכים להשבעות, ובהם: מראה עם מסגרת שחורה, וסכין עם קת שחורה ונר שעוה שחור. הרב שלמה זלמן מלבוב העיד שיש בידו מכתבים בהם מוכח שרמח"ל מסר מכתביו לתלמידיו אחרי השבועה בפדובה, ולאחר מספר ימים הציג את המכתבים המקוריים. הרב משה מנחם מררי העיד שאמנם לא ראה את הדף ובו ההשבעות לסמאל אך ראה את המראה והסכין והעיד שרמח"ל הסביר שהוא משתמש בהם כדי להתגלח. בתוספת אנונימית לגביית העדות, מספר הכותב כי עדותו של הרב מררי הוכחשה על ידו וכי הדברים נכתבו בשמו ללא ידיעתו.
רבני ונציה כתבו לרב חגיז וביקשו את עזרתו להחרים את רמח"ל, ושבועיים לאחר מכן בח' בכסלו שלחו אגרת סיבובית שבה הם מחרימים את רמח"ל ואת כתביו.
גם לאחר הטלת החרם ניסה הרב מורפורגו לפשר בין הניצים וכתב לרב חגיז אגרת בה הוא טוען שעדותו של הרב מררי לא מקוימת ושלדעתו הדרך לסיים את המחלוקת היא באמצעות פשרה ולא באמצעות הטלת חרמות ונידויים שתועלתם מוטלת בספק. הרב מורפורגו הציע לגנוז את כתבי רמח"ל ולהשקיט את המחלוקת.
השלכות בדורו של רמח"ל

עם עזיבת רמח"ל לאמסטרדם הדלדלה החבורה ותלמידיו התפזרו, יקותיאל גורדון שב לווילנה והקים שם חבורה בדמותה של חבורת רמח"ל. כלקח מאירועי הפולמוס החבורה שמרה על פרופיל נמוך ובשלבים מסוימים אף הייתה חשאית לגמרי. חבורה זו תרמה להפצת כתבי רמח"ל באירופה ולהפחתת השפעתם של החרמות נגדו בבתי המדרש בליטא וסביבותיה.