stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כריסטופר באקלי
הערות שוליים

↑  Buckley, Christopher (2008-10-10). "Sorry, Dad, I'm Voting for Obama". The Daily Beast (באנגלית). נבדק ב-2018-07-08.
↑  בשנת 2006 עובד לסרט.
↑  נכתב יחד עם ג'ון טירני.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007432467405171  PLWABN: 9810531911605606  BNE: XX1183193  BnF: cb12288677m (data)  CiNii: DA07749928  GND: 123336783  ISNI: 0000 0001 2320 942X  LCCN: n86012212  NDL: 00512294  NKC: xx0090403  NLK: KAC201858046  NTA: 072831294  SNAC: w6bk31sn  SUDOC: 031723845  VIAF: 66529495   WorldCat (עם VIAF): 66529495
לואי לה וו

| --- | --- |

 לידה:  1613 פריז, ממלכת צרפת 
 פטירה:  11 באוקטובר 1670 (בגיל 57 בערך) פריז, ממלכת צרפת 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 יצירות ידועות:  Château de Meudon, וו-לה-ויקונט, Château du Raincy, ארמון ורסאי, המכון של צרפת - קולג' "ארבע האומות" 
 
לואי לה וו (בצרפתית: Louis Le Vau ‏; 1612 – 11 באוקטובר 1670) היה אדריכל צרפתי אשר עבד עבור לואי ה-14, מלך צרפת.
קורות חיים

לה וו נולד בעיר פריז בשנת 1612. הוא הועסק על ידי לואי ה-14, יחד עם אנדרה לה נוטרה ושארל לה ברון בתכנון ארמון ורסיי וטירת וו-לה-ויקונט.
כמו כן, תכנן לה וו מבנים רבים ברחבי צרפת ובהם:
מספר אגפים בארמון הלובר (יחד עם קלוד פרו).
שני אגפים בטירת ונסן.
טירת רנסי.
כנסיית סן סולפיס.
אוטל למבר שבאיל סן לואי.
הקולז' דה קטרה ניסיון (המשמש כיום את מכון צרפת).
לה וו נפטר בפריז ב-11 באוקטובר 1670.
לימור טלמור

| --- | --- |

לימור טלמור
 לידה:  5 באפריל 1969 (בת 55) י"ז בניסן תשכ"ט פתח תקווה, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  ישראלית
 עיסוק:  סופרת, משוררת, מורה
 שפות היצירה:  עברית 
 תחום כתיבה:  ספרות ילדים
 מספר צאצאים:  1 
 
לימור טלמור (נולדה ב־5 באפריל 1969) היא סופרת ומורה ישראלית.
ביוגרפיה

לימור נולדה בפתח תקווה. כנערה פרסמה שירים בקובצי נוער ישראלי כותב.
בתחילת דרכה הספרותית הבוגרת פרסמה עשרות סיפורים בהמחשה לגיל הגן, שיצאו לאור כערכות לימוד לגני ילדים בהוצאת חגיגת גן.
בשנת 2010 החלה בכתיבת ספרים המיועדים לילדי הגן ובית הספר היסודי.
אמא לילד אחד.
ביוגרפיה > ספריה

בשנת 2010 הוציאה את ספרה הראשון "משפחות משפחות מליון לפחות" שראה אור ברימונים הוצאה לאור. בספרה זה מציגה לימור בשפה ברורה, רגישה ובחריזה מושלמת את מבנה המשפחות השונות במאה הנוכחית תוך מתן דגש על האהבה השרויה בכל משפחה.
ספרה השני "משקפי הקסם של אמיר" נכתב אף הוא בשנת 2010 ודן בשונות ובהשקפת עולם.
בשנת 2013 יצא לאור ספרה "אריה זה"ב" - ספר זה מלמד ילדים את חוקי הזהירות בדרכים.
בשנת 2015 יצא לאור ספרה הרביעי "סלט אותיות" - ספר זה ראה אור בהוצאה משותפת של ידיעות ספרים ורימונים הוצאה לאור, הוא ספר אינטראקטיבי המלמד את הילדים לחשוב על פי קטגוריות, למיין מילים על פי תחומים ולהרכיב מילים זהו ספר משעשע ומיוחד מאוד שזכה להתעניינות גם מעבר לים.[דרוש מקור]
בשנת 2019 יצא לאור הספר אמת או חובה וספר השני בסדרה יצא בשנת 2021
לימור היא מורה לספרות, לשון וכישורי שפה.[דרושה הבהרה] אשת חינוך.[דרושה הבהרה]
רשימות ספרים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. יש לציין באיזה הוצאת ספרים יצא לאור כל ספר.
משפחות משפחות מיליון לפחות, 2010
משקפי הקסם של אמיר, 2010
אריה זה"ב, 2013
סלט אותיות, 2015
אמת או חובה, 2019
אמת או חובה 2 סיבוב פרסה 2021
מבצע דרייפוס

צוללת מסדרת גל
מבצע דרייפוס היה מבצע צבאי של שייטת הצוללות של חיל הים הישראלי במלחמת לבנון הראשונה, שמטרתו הייתה לאתר ולזהות ספינות אויב באמצעות צוללות. ביוני 1982, במהלך המבצע, פגעה צוללת של חיל הים בספינה אזרחית שעליה פליטים, בשל חשד שמדובר במחבלים. בתקרית נהרגו 25 בני אדם.
התקרית נאסרה לפרסום עד לשנת 2018 שאז התיר בג"ץ לפרסם את פרטיה.
רקע

במהלך המלחמה הטיל חיל הים הסגר ימי על לבנון. בתחילה לא הייתה שום תנועה ימית של ספינות ששימשו את המחבלים. עם ההכרזה על הפסקת האש החלה תנועת אניות שהפליגו לאירופה, ועליהן פליטי מלחמה - נשים, גברים, ילדים, עובדים זרים, ועוד. מאוחר יותר עזבו מפקדות אש"ף לתוניס.
בהסגר השתתפה גם צוללת מסדרת גל - השם שניתן בחיל הים הישראלי לסדרת צוללות מדגם 540 של חברת ויקרס (Vickers) הבריטית. שלוש צוללות מדגם זה, אח"י גל, אח"י תנין ואח"י רהב, שירתו בחיל הים הישראלי משנות השבעים עד לסוף שנות התשעים.
ירי הטורפדו על אניית סוחר

בצהרי 15 יוני 1982, לאחר הכרזה על הפסקת אש, זיהה צוות הצוללת מסדרת גל, ארבע ספינות שיצאו מטריפולי. על כמה מהן היו סימנים שהעידו שייתכן ומדובר בספינות מחבלים שברחו מלבנון. בהתאם לפקודת המבצע, דיווח צוות הצוללת על כך למפקדת חיל הים ולספינות טילים שסיירו בסביבה, כדי שאלה יזהו אותן. הספינות זוהו והמשיכו בדרכן.
יום למחרת זיהתה הצוללת שוב כמה ספינות אזרחיות. מפקד הצוללת עקב אחרי אחת הספינות, ראה סירות מכוסות על הסיפון והעריך שמדובר בספינת מחבלים, בעוד סגנו הביע בכך ספק. מפקד הצוללת, סגנו ועוד קצינים צפו בספינה בפריסקופ. הצוללת שיגרה טורפדו לעבר האנייה שפגע בירכתיה. האנייה החלה לבעור ונוסעים קפצו למים הבוערים. הספינה שטובעה שידרה קריאות מצוקה SOS שנקלטו במטה חיל הים, בספינות הטילים ובצוללת. האירוע התרחש קרוב לנמל טריפולי בטווח תותחי המחבלים מהחוף. מטה הים הורה לא להתקרב.
צוות הצוללת צפה בנעשה ומפקדה הסיק שלא ניתן לסייע והתרחק מהשטח. מאוחר יותר התברר כי על סיפון הספינה היו גם פליטים ועובדים זרים, שמטרתם הייתה לברוח מאזורי הקרבות בלבנון.
תחקיר האירוע

כ-10 שנים לאחר האירוע בוצע תחקיר של האירוע בחיל הים לאחר שמפקד שייטת הצוללות שקודם בתפקיד פנה למפקד חיל הים. פרטי התחקיר חסויים.
מפקד הצוללת סיפר כי על הספינה היו בין שלושים לארבעים גברים לבושים בבגדים זהים, שנראים כצבאיים. "ראיתי את האונייה לכל אורכה, ראיתי שאין נשים וילדים. זה הקשה על הירי בטורפדו אבל היה חשוב לבצע זאת". מנגד, סגן מפקד הצוללת העיד בתחקיר של חיל הים: "האווירה בצוללת הייתה של רצון עז לתקוף וירי בכל מחיר. אני סברתי שאין לירות כי הזיהוי לא ודאי״ .
מפקד הצוללת העיד בתחקיר כי גם לאחר הירי ושידור אותות המצוקה הוא לא זיהה עליה נשים וילדים, אלא רק אנשים לבושים בלבוש זהה. "המשכתי לעקוב אחרי הספינה במשך שעתיים, עד לחשכה מוחלטת".
בסיומו של התחקיר סיכם מפקד החיל, האלוף עמי אילון: "המסקנה שמפקד הצוללת פעל בהתאם להנחיות מתחזקת לאור התנהלותו ביום שקדם לתקרית, כאשר החליט שלא לירות לעבר אונייה שהתקרבה מתוך חשש לפגיעה בחפים מפשע, זאת אף על פי שלתפיסתו הנוסעים שבספינה היו מחבלים. מדובר היה בהפעלת שיקול דעת מוטעה בזמן המבצע".
"זה לא פשע מלחמה ולא בוצעו עבירות. אין מקום לחקירה פלילית". סיכמו בחיל הים את האירוע. "נמנעה פעילות של מחבלים מהנמל של טריפולי".
חשיפה תקשורתית

רק כ-35 שנה לאחר מכן, ב-22 בנובמבר 2018, נחשפו פרטי האירוע על ידי אור הלר, הכתב הצבאי של חדשות עשר. החשיפה אושרה בעקבות עתירה של עמותת הצלחה וערוץ עשר לבג"ץ, אשר התיר את הפרסום. אל"ם בדימוס מייק אלדר, מפקד שייטת הנחתות של חיל הים, ניסה לפרסם את פרטי האירוע במשך כ-25 שנה. לפי דיווחים עיתונאיים לבנוניים, הגילוי הישראלי התקבל בהפתעה בלבנון. זאת מפני שנסיבות טביעת הספינה "עבד א-רחמן" (״טרנזיט״) לא היו ידועות, ושיערו כי טבעה עקב תקלה טכנית, פיצוץ במנוע או מטען חבלה.
ב-28 בנובמבר 2018, כתב רן אדליסט מאמר במעריב תחת הכותרת: "הדבר הנכון בנוגע ל"מבצע דרייפוס" הוא להודות באחריות ולשלם פיצויים".
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  אור הלר, סוד מלחמת לבנון: צוללת ישראלית הטביעה ספינה אזרחית, 25 נהרגו, באתר חדשות 13 (לשעבר ערוץ עשר), 22 בנובמבר 2018
↑  טואי סטף, עדות בת משפחה של אחד הנספים באניה TIMESOFISRAEL, 22 בנובמבר 2018.
↑  ספיר א-שמאל, 24.11.2018; אל-מודון, 26.11.2018 (בערבית)
↑  רן אדליסט, ‏הדבר הנכון בנוגע ל"מבצע דרייפוס" הוא להודות באחריות ולשלם פיצויים, באתר מעריב אונליין, 28 בנובמבר 2018
לחמניות כשרות לפסח

| --- | --- |

 
 מאכלים
 מטבח:  מסורת 
 מוצא:  מאכל לפסח
 אופן הגשה:  במקום לחמניות או לחם רגילים
 מרכיבים עיקריים:  בצק שאינו חמץ
 
לחמניות כשרות לפסח הן לחמניות שלא נאפו מקמח שנטחן מאחד מחמשת מיני דגן – חיטה, שעורה, כוסמין, שיבולת-שועל ושיפון – שהחמיץ (תפח).
התחליף הנפוץ ביותר והעתיק ביותר לקמח חיטה, לצורך אפיית לחמניות בתקופת חג הפסח, הוא קמח המצה או תערובת של קמח מצה וקמח תפוחי אדמה.
קמח תופח לפסח מבית החרושת אסם
במרוצת השנים, יצרני הקמח הוציאו לשוק תערובות קמחים להכנת מאפים לפסח שנמכרות למעשה במשך כל השנה תחת השם "קמח ללא גלוטן". תערובות אלה מכילות קמח תירס, קמח אורז, קמח כוסמת, קמח חומוס, קמח שקדים, עמילן תירס, קמח טפיוקה, קמח סורגום, קמח דוחן, קמח טף, קמח אמרנט ואף עמילן חיטה ביחסים שונים. לעידוד התפיחה מוסיפים לתערובות אבקת אפייה או שמרים יבשים. בשל הרכבן, חלק מתערובות אלה עשויות להיות כשרות רק ל"אוכלי קטניות". כמוכן אין הסכמה גורפת בין כל הגורמים לגבי כשרותו של קמח החיטה נטול הגלוטן (עמילן חיטה).
כל מתכוני הלחמניות הכשרות לפסח מבטיחים קבלת לחמניות "שלא צונחות, אווריריות, יפות, תפוחות, שלא נופלות מהלחמניות הרגילות", אך בפועל אין בצק עשוי תחליפי קמח חיטה יכול לחקות את מרקמו ואת טעמו של בצק השמרים העשוי קמח חיטה.
הסיבה לכך היא היעדר הגלוטן. גרעיני הדגנים מכילים שני חלבונים, הגלוטמין והגליאדין. ערבוב קמח החיטה עם מים ולישת הבצק שנוצר גורמים להפיכתם של חלבונים אלה לגלוטן אשר יוצר רשת מרחבית בינו לבין חלקיקי העמילן שבקמח. בועיות דו-תחמוצת הפחמן, הנפלטות כתוצאה מפירוק העמילן על ידי השמרים, נכלאות בתוך הרשת ויוצרות בצק אוורירי וגמיש אשר מתקשה באפייה ומקבל צורה יציבה. תפיחתו של הבצק (בתהליך של התססה והחמצה) מעניקה לו את טעמו המיוחד אך גם הופכת אותו ל"חמץ" שאסור לאכילה בפסח.
הערות שוליים

↑  מאת מיקי שמו, לחמניות לפסח של מיקי שמו: מתכון ללחמניות לפסח, באתר השולחן, ‏4 בנובמבר 2015
↑  אוכל טוב, ‏האם זה כשר לפסח?, באתר ‏מאקו‏, 5 באפריל 2023
↑  מנחם ברונפמן, מה בדיוק עושה את החמץ לחמץ? וכיצד הידע המדעי מסייע לפתור השאלה בצורה מפתיעה?, באתר עלי ספר, ‏18 במרץ 2017
↑  מה זה גלוטן ואיך הוא קשור ללחם, באתר האופה, ‏22 באפריל 2018
לודוויג לוין יעקובסון

| --- | --- |

 לידה:  10 בינואר 1783 קופנהגן, דנמרק 
 פטירה:  29 באוגוסט 1843 (בגיל 60) קופנהגן, דנמרק 
 תפקידים:  רופא, מרצה באוניברסיטה, זואולוג, כירורג, מרצה, אנטומיסט 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קיל 
 
לודוויג לוין יעקובסון (בדנית: Ludvig Levin Jacobson;‏ 10 בינואר 1783 – 29 באוגוסט 1843) היה כירורג יהודי-דני. הוא ידוע בשל גילוי "איבר יעקובסון" הקרוי על שמו.
תחילת הקריירה

יעקובסון נולד בקופנהגן למשפחה יהודית והתחנך בליציאון גרמני בסטוקהולם שבשוודיה, אך משגמר אומר ללמוד רפואה שב לקופנהגן ונכנס בשערי האקדמיה הכירורגית. בשנת 1804 קיבל תוארי C.B ו-M.D. בשנת 1806 נתמנה שם לעוזר מנתח, וב-1807 למרצה לכימיה. מ-1807 עד 1810 עבד כחונך בבית הספר הגבוה המלכותי לווטרינריה וחקלאות (Den Kongelige Veterinær og Landbohøjskole) בקופנהגן.
התפתחות מקצועית

בזמן ההפצצה של קופנהגן על ידי הבריטים ב-1807, שירת יעקובסון כרופא צבאי. לאחר הכניעה הוא הפגין התלהבות לבצע מחקר רפואי וביקש רשות לבקר בבתי החולים בשדה של הבריטים. ב-1809 הוא תיאר את ביקוריו בפרסום Bibliothek for Læger (ספרייה עבור רופאים).
יעקובסון התפרסם לראשונה בתחום האנטומיה ההשוואתית, מדע ששימש באותה עת כבסיס העיקרי ללימודי הביולוגיה ואומץ בהתלהבות על ידי מרבית המלומדים של התקופה. בשנת 1809 הודיע יעקובסון לאגודה הדנית למדעים על גילוי ומחקרים שערך בנושא איבר הרחה נוסף ביונקים (שמאוחר יותר נקרא "איבר יעקובסון". ראו ערך מורחב בנושא), המאפשר להריח פרומונים, ותרכובות כימיות נוספות. תגלית זו הציבה בן לילה את יעקובסון בשורה הראשונה של הביולוגים באותה תקופה. האגודה הדנית למדעים העניקה לו מדליית הוקרה מכסף ובנוסף זכה בדרגה צבאית של רופא גדודי ובמלגה מלכותית שאיפשרה לו לערוך מסעות בגרמניה וצרפת.
בעת שהותו בפריז הקדיש יעקובסון זמן רב ללימודי רפואה מעשית וכירורגיה, והצלחתו בנושא הניעה את הממשלה הדנית להסדיר לו קבלה לצבא הצרפתי כדי שיחקור את ההליכים הרפואיים הנהוגים בו. ב-1814 עבד יעקובסון בבית חולים שדה ליד לייפציג ולקה בחום גבוה מאוד כאשר המקום הותקף בידי קוזאקים. הוא שב לדנמרק באותה שנה וקיבל תואר כבוד של דוקטור לרפואה ולכירורגיה מאוניברסיטת קיל. ב-1816 העניקה לו אותה אוניברסיטה תואר פרופסור.
המצאת מכשירים כירורגיים

יעקובסון המציא כמה וכמה מכשירים שהועילו מאוד למדע הכירורגיה, ובהם מכשיר לעצירת דימום עורקי ומכשיר בשם lithoclast לריסוק אבנים בשלפוחית השתן. ה-lithoclast של יעקובסון שופר מאוחר יותר בידי הכירורג הצרפתי הידוע גיום דופיטרן.
פרסים ותוארי כבוד

ב-1833 העניקה האקדמיה הצרפתית למדעים ליעקובסון מדליית זהב ו-4,000 פרנקים על מחקריו החשובים בנושא מערכות הכליות של ציפורים וזוחלים. יעקובסון גם התמנה לחבר באקדמיה הצרפתית למדעים עם מותו של חוקר האנטומיה האנגלי סר אוורארד הום. ב-1836 הוא נבחר לחבר של כבוד באגודה הרפואית המלכותית של דנמרק. בנוסף, הוכתר יעקובסון ב-1829 כ"אביר הדגל הדני" (knight of the Danebroge) וב-1836 קיבל את צלב הכסף של אותו מסדר. הוא גם זכה בתוארי כבוד נוספים מכמה שליטים זרים. ב-1840 הוא נבחר כחבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
יהדותו

למרות ההוקרה והחנופה שהורעפו עליו, חש יעקובסון עצב משום שכיהודי נחסמה בפניו ההעסקה באוניברסיטת קופנהגן. הוצעה לו משרת פרופסור באוניברסיטה זו בתנאי שיתנצר, אולם הוא סירב לנטוש את דת אבותיו. יהדותו גם מנעה ממנו לקבל להזמנה רשמית להשתתף בכנס הראשון של מדעי הטבע בכריסטיאניה (אוסלו) ב-1822 משום שבאותה עת נאסר עדיין על יהודים לשהות בנורווגיה.
יעקובסון נפטר בקופנהגן בשנת 1843.
מבצע דרך נחושה

מבצע דרך נחושה היה מבצע צבאי של צה"ל שבוצע ביהודה ושומרון החל מ-22 ביוני 2002 על מנת להילחם בטרור הפלסטיני שהכה את ישראל מאז פריצת האינתיפאדה השנייה. בניגוד למבצע חומת מגן שבו הופעלה מסה צבאית באופן מרוכז, במבצע הופעלו הכוחות באופן מפוזר, במאות פעולות נקודתיות שבוצעו באופן אינטנסיבי ומתחדש.
רקע ומטרות

במסגרת מבצע חומת מגן הכניס צה"ל כוחות צבא גדולים לערים הפלסטיניות ביהודה ושומרון והללו נלחמו מבית לבית על מנת לפגוע במחבלים, להשתלט מחדש על הערים הפלסטיניות, ולאפשר לצה"ל חופש פעולה בתוכן. הצורך בשחרור יחידות המילואים אילץ בסופו של דבר את צה"ל להוציא את כוחותיו בטרם הושגו כל מטרות המבצע. בעוד שבשכם וג'נין צה"ל לא השלים את הפגיעה בתשתית הטרור, בערים אחרות צה"ל השיג את רוב מטרותיו ועמוד השדרה של ארגוני הטרור – בייחוד חמאס ופת"ח – נהרס כאשר מאות מחבלים נהרגו ואלפי מבוקשים נעצרו. למרות זאת, חוליות ותשתיות טרור רבות נותרו בשטח והן המשיכו להוציא פיגועים כנגד ישראל.
מטרתו העיקרית של המבצע הייתה להשלים את מה שצה"ל החל במבצע חומת מגן ולהשלים את הפגיעה בתשתיות הטרור שנותרו בשטח אחרי הקרבות הקשים באפריל. המצב אחרי "חומת מגן" היה שאף על פי שהנהגת ארגוני הטרור התפוררה ומצבורי הנשק העיקריים (שכללו גם רקטות נ"ט ואב-טיפוס של רקטות קסאם) נתפסו, תאי טרור רבים נותרו בשטח והמשיכו להוציא פיגועים. מאחר שצה"ל לא הספיק להרוס את כל מעבדות הנפץ ולעצור את כל המבוקשים עקב הנסיגה, הוחלט שמטרת מבצע דרך נחושה יהיה לבער ביסודיות את תשתיות הטרור שנותרו.
עקב ההכרה שהשגת מטרה זו תדרוש זמן רב ונוכחות צמודה בשטח, מטרתו המשנית של המבצע הייתה לפרוש את כוחות צה"ל סביב הערים הפלסטיניות, להקים תשתית סיכול טרור בשטח, לפתח תורת לחימה לעימות בעצימות נמוכה ולמעשה, להשיג מחדש שליטה ביטחונית מלאה בשטח, לטווח ארוך.
מטרתו קצרת הטווח של המבצע הייתה לבלום את גל הטרור של חודש יוני 2002, שהגיע לשיאו בפיגועים בקו 32א בצומת פת (18.6) ובגבעה הצרפתית בירושלים (19.6), ואשר במהלכו נרצחו 57 ישראלים.
מהלך המבצע

כדי להימנע מלחץ בין-לאומי[דרוש מקור] וכדי לאפשר פעולה ארוכת טווח החליטו בצה"ל לשנות את הטקטיקה: במקום הכנסת כוחות מסיביים יוכנסו כוחות קטנים, שיבצעו משימה ממוקדת ואז יצאו בחזרה. אך בניגוד לתקופה שקדמה ל"חומת מגן", שבה פשיטות כאלה נעשו באופן ספורדי ומוגבל יחסית (נדרש אישור ממשלה על מנת להיכנס לשטח A) במבצע "דרך נחושה" פשיטות כאלה נעשו על בסיס יומיומי (הכניסה לשטח A הותרה על בסיס אישור מג"ד). הפשיטות היומיומיות הפעילו לחץ מתמשך על ארגוני הטרור ובהדרגה הביאו לפגיעה קשה ביכולותיהם תוך הגברת יכולות הסיכול של צה"ל.
בשלב הראשון, תפסו כוחות צה"ל עמדות סביב הערים הפלסטיניות המרכזיות ביהודה ושומרון והטילו עוצר עליהן. בשלב השני, החלו כוחות צה"ל להיכנס מדי לילה לערים ולבצע מעצרים של פעילי טרור. כעבור מספר שבועות עזבו הכוחות את העמדות (למעט בשכם) ונערכו על קו התפר, אך פעילות המעצרים נמשכה.
הכנסת כוחות קטנים לערים הפלסטיניות, ללא ליווי של כוחות שריון גדולים, התאפשרה בעקבות טיהור השטח מנשק כבד (רקטות נ"ט, מקלעים וכמויות גדולות של חומרי נפץ ותחמושת), ובעקבות חידוש האחיזה המודיעינית בשטח, במבצע חומת מגן. למרות זאת, צה"ל המשיך להפעיל טנקים ודחפורי D9 משוריינים על-מנת לסייע לכוחות גם במבצע זה וגם בפעולות ב-2003.
במהלך המבצע בוצעו הפעולות הבאות:
הוטל עוצר על הערים הגדולות ביהודה ושומרון על מנת למנוע יציאה של מחבלים ולמנוע מאזרחים לשוטט ברחובות בזמן חילופי אש בין צה"ל למחבלים.
כוחות צה"ל נפרשו ברחבי יהודה ושומרון והחלו בביצוע פעילות ביטחון שוטף (בט"ש) ללא הגבלת זמן.
עשרות פשיטות ממוקדות לשם ביצוע מעצרים והשגת מידע מודיעיני.
קרבות כנגד מחבלים וחיסול פעילי טרור מרכזיים.
פשיטות על מבנים של הרשות הפלסטינית והחרמת מסמכים מפלילים המוכיחים את מעורבות הרש"פ בטרור.
העמקת תשתית המודיעין של השב"כ בשטח.
סיכול פיגועים בשלבי הכנה שונים.
סיכול פיגועים שהם "פצצות מתקתקות" (המחבל המתאבד כבר יצא לדרך).
הריסת בתי מחבלים.
מציאת והשמדת מעבדות נפץ וחבלה.
במהלך המבצע מתחו ארגוני שמאל וארגוני זכויות אדם ביקורת על השיטות שבהן נקט צה"ל, בייחוד על השימוש בעוצר, על הריסת הבתים ועל השימוש ב"נוהל שכן". השמאל הקיצוני אף האשים את ישראל בביצוע פשעי מלחמה. בעקבות הביקורת בשמאל, החלה התארגנות של חיילים שסירבו לשרת בשטחים והוקמו מספר תנועות סרבנות שקראו לחיילים אחרים לסרב גם.
תוצאות

המבצע, שבא לאחר מספר פיגועי טרור קשים בחודש יוני, הצליח בהורדת רמת הטרור והשגת שקט יחסית עד אמצע יולי. באמצע יולי התחדש שוב גל הטרור, ובעקבות סדרת פיגועים שבה נרצחו 32 איש, צה"ל שוב הגביר את מאמציו ופתח במבצע אולי הפעם. בעקבות הלחץ הממושך של צה"ל על השטח במהלך הקיץ, החודשים אוגוסט, ספטמבר ואוקטובר היו שקטים יחסית.
שר הביטחון בנימין בן-אליעזר סקר את הישגי המבצע, בהם: מעצר 150 מחבלים, מהם 10 מחבלים מתאבדים והשמדת 14 מעבדות נפץ.
השפעתו האמיתית של המבצע הייתה בעיקר לטווח הרחוק: בעקבות המבצע יכולת הסיכול של ישראל השתפרה באופן ניכר, אחוז הסיכול (פיגועים מסוכלים חלקי סה"כ ניסיונות פיגוע) עלה באופן דרסטי ואחוז הפיגועים ה"מוצלחים" קטן באופן ניכר.
הערות שוליים

↑  פליקס פריש ועלי ואקד, הקסבה של שכם: צה"ל עצר 40 פלסטינים, באתר ynet, 2 באוגוסט 2002 כתבה על מבצע "אולי הפעם".
↑  דיאנה בחור, בן אליעזר: "חשש שהחיזבאללה יבצע פיגוע", באתר ynet, 7 ביולי 2002.
מגדל רמז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים 
 שימוש:  מגורים
 כתובת:  רמז 6
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  אורי חייצ׳יק, נתן חץ, גו קטן ספרא ואחרים. יזם -CTU investments Ltd
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2008–2012 (כ־4 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  2012 
 אדריכל:  משה צור אדריכלים, דו אדריכלים
 מידות
 גובה:  118 מ' 
 קומות:  31 
 קואורדינטות:  32°05′07″N 34°47′10″E﻿ / ﻿32.08534444°N 34.78615556°E﻿ / 32.08534444; 34.78615556
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) מגדל רמז(למפת תל אביב רגילה) מגדל רמז(למפת גוש דן רגילה) מגדל רמז(למפת גוש דן מוגדלת) מגדל רמז  he מגדל רמזhe מגדל רמזמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מגדל רמז הוא מגדל מגורים בן 31 קומות ברחוב רמז 6 בתל אביב ובו 40 יחידות דיור.
הקמה

טרם בנייתו נקנה הבניין על ידי קבוצה מאורגנת בת מספר משקיעים פרטיים שאורגנה על ידי אורי חייצ'וק, שכל אחד מהם רכש מספר קומות מ–30 קומותיו, שטח כל קומה 500 מ"ר. הקבוצה רכשה את המגרש ב-2007 לאחר שהציעה 41 מיליון דולר במכרז שערכה שירותי בריאות כללית.
המגדל עוצב על ידי משרד האדריכלות "משה צור אדריכלים", וכן משרד "דו אדריכלים" כאדריכל משנה, הרכישה היא סימטרית - מי שקנה את הקומה התחתונה ביותר רכש גם את העליונה, וכך הלאה עד נקודת האמצע. עיצוב הפנים של החללים המשותפים במגדל הוא של האדריכל פיצו קדם והחברה המבצעת הייתה א. דורי. במגדל בריכה וספא.
מיקומו של המגדל נמצא בלב תל אביב ומן חלונתיו משקיף נוף לקו הרקיע של העיר. הבניין נראה כתיבה אנכית מזכוכית.
בפברואר 2022, התרחשו מספר הפגנות של אוהדי בית"ר ירושלים כנגד בעלי בית"ר, משה חוגג, הגר במגדל, במהלך אחת ההפגנות רימון הלם הושלך לעבר המגדל, כתוצאה מכך קירות הזכוכית שבו נופצו.
פרסים ותחרויות

אות העיצוב שנת 2013 למבני ומגדלי מגורים
עלה לשלב הגמר בתחרות המגדלים של הארגון הבינלאומי המועצה לבניינים גבוהים וסביבת מחיה עירונית
הערות שוליים

↑  דותן לוי, בלעדי ל"כלכליסט": נעם לניר מכר את חלקו במגדל רמז, באתר כלכליסט, 22 במרץ 2010
↑  "בסוף מישהו ימות": רימון הלם הושלך לבית חוגג, באתר ynet, 1 בפברואר 2022
↑  אתר התחרות
↑  עמוד אודות המבנה באתר הארגון
מבצע דמיאנסק

מבצע דמיאנסק היה אחד משורה של מתקפות נגד סובייטיות, שנערכו בחורף 1941–1942, בעקבות כישלון הניסיון הגרמני לכבוש את מוסקבה. מטרת המתקפה הייתה לכתר ולהשמיד חלק מכוחות קבוצת ארמיות צפון הגרמנית. המבצע הצליח אמנם, בשלבים הראשונים שלו, להביא לכיתור כ-100 אלף חיילים גרמנים באזור העיר דמיאנסק במחוז נובגורוד, אך הגרמנים הצליחו לתספק את הכוח המכותר באמצעות רכבת אווירית ולאפשר לו להחזיק מעמד, עד שכוח חילוץ קרקעי פרץ את טבעת הכיתור הסובייטית במאי 1942, והחזיר את המצב בחזית לקדמותו.
רקע

התוכנית לערוך מתקפת נגד של החזית הצפון-מערבית באזור מחוז נובגורוד הוכנה כבר בספטמבר 1941. המתקפה נועדה להיפתח ב-24 בספטמבר, אך המתקפה הגרמנית על מוסקבה (מבצע טייפון), שנפתחה בסוף ספטמבר, גרמה להעברת חלק מהכוחות שנועדו לבצע את המתקפה לאזור מוסקבה ולדחיית המתקפה המתוכננת.
לאחר בלימת המתקפה הגרמנית על מוסקבה והמעבר של כוחות הצבא האדום למתקפת נגד רחבת היקף במרחב מוסקבה בראשית דצמבר 1941, נבחנו התוכניות למתקפה מחדש והוחלט לבצע מתקפה נגד כוחות קבוצת ארמיות צפון הגרמנית במטרה לכתר ולהשמיד את הארמייה ה-16 של הוורמאכט ולשחרר את מחוז נובגורוד. מפקד החזית הצפון-מערבית, פאבל קורוצ'קין, תכנן שהמאמץ ההתקפי הסובייטי העיקרי יערך על ידי כוחות הארמייה-34 בסיוע הארמייה-11 וארמיית ההלם השלישית.
מפקד קבוצת ארמיות צפון, וילהלם פון לאב, ביקש מאדולף היטלר אישור להסיג את כוחותיו מהאזור עוד לפני פתיחת המתקפה הסובייטית. אולם האחרון דחה את בקשתו ופון לאב ביקש להשתחרר מתפקידו, והוחלף בינואר 1942.
מהלך הקרבות > יצירת כיס כיתור

המתקפה הסובייטית נפתחה ב-11 בינואר מדרום לאגם אילמן, על ידי יחידות הארמייה ה-11, שתקפו לכיוון העיר סטריה רוסה. לאחר מספר ימים של קרבות הצליחו כוחות הצבא האדום להתקדם כ-50 ק"מ מערבה אך המתקפה נבלמה לאחר שהכוחות הסובייטיים לא הצליחו לכבוש את העיר. במקביל נפתחה מתקפה של הארמייה ה-34, שהיוותה את הזרוע הדרומית של המתקפה הסובייטית. ב-19 בינואר החליטה הסטבקה לצרף למאמץ ההתקפי גם יחידות של חזית קלינין. ב-29 בינואר החל להסתמן כיתור הכוחות של הוורמאכט. המפקדים הנאצים ביקשו מאדולף היטלר אישור לסגת אך לא קיבלו אותו. ב-8 בפברואר נסגרה טבעת הכיתור, ובתוכה 6 דיוויזיות גרמניות שכללו כ-100 אלף חיילים. בראש הכוחות המכותרים הועמד מפקד הקורפוס ה-2 גנרל ולטר פון ברוקדורף-אהלפלדט.
בשלב זה כוחות הצבא האדום לא יכלו להמשיך בהתקדמותם מערבה, והתרכזו במאמץ למנוע את פריצת טבעת הכיתור סביב הכיס הגרמני ובהשמדת הכוחות שכותרו בתוכו.
מהלך הקרבות > רכבת אווירית

החל מפברואר הייתה אספקת המצרכים לכוחות דרך האוויר בלבד. בתוך השטח נבנו שני שדות תעופה זמניים שקלטו בכל יום עד כ-150 מטוסים שסיפקו כ-265 טון מטען ו-22 חיילי תגבור בכל מטוס. פעילות חיל האוויר הסובייטי באזור הייתה דלה ולא הייתה יכולה לעצור את הרכבת האווירית הגרמנית. במשך כל תקופת המצור ביצע לופטוואפה 24,303 טיסות, הביא כ-15,446 טון מטענים שונים ופינה כ-23 אלף פצועים. לטובת המבצע הוקצו כ-500 מטוסים, בעיקר מדגם יונקרס Ju 52. הבסיס האווירי העיקרי היה באזור פסקוב עם תמיכה משדות תעופה נוספים באזור ריגה ודאוגבפילס.
מהלך הקרבות > פריצת המצור

לאור הצורך להחזיק כוחות גדולות סביב השטח המכותר, לא היו לחזית הצפון-מערבית די כוחות להמשיך במתקפה. מנגד, הגרמנים העבירו לאזור כוחות ורמאכט חדשים שפעלו לשחרור המצור. לצורך כך נבנתה קבוצת מחץ שכללה שלוש דיוויזיות בפיקוד גנרל ולטר פון זיידליץ-קורצבאך. המתקפה הגרמנית החלה ב-21 במרץ 1942 ובמקביל החלה מתקפה של היחידות המכותרות. הכוח המרכזי שפעל בתוך הכיס המכותר היה דיוויזיית האס אס השלישית בפיקוד של תאודור אייקה שבמהלך הקרבות איבדה את רוב הסגל. לאחר חודש של קרבות נוצר פרוזדור צר ברוחב של כ-6–8 ק"מ שאיפשר קשר יבשתי עם היחידות המכותרות. ב-5 במאי הכיתור הופסק סופית.
במשך כל שנת 1942 המשיך הצבא האדום בניסיונות מתקפה באזור אך ללא הצלחה של ממש.
לכוחות הגרמנים הלוחמים באזור הוענק עיטור מגן דמיאנסק.
השלכות הקרב

אף על פי שהמטרה העיקרית של המתקפה לא הושגה למבצע היו מספר מטרות משניות שהושגו:
חלק משמעותי מכוחות קבוצת ארמיות צפון רותק ללחימה באזור דמיאנסק, ולא היה יכול לעסוק בהידוק המצור הגרמני סביב העיר לנינגרד.
לא היה ניתן להעביר כוחות מקבוצת ארמיות צפון לסייע לכוחות הגרמניים בדרום ברית המועצות.
במהלך כל שנת 1942 לא יכול היה הוורמאכט לבצע מתקפה מתוכננת באזור חזית קלינין ודחה אותה פעם אחרי פעם.
לאור הניסיון החיובי שנצבר בהפעלת הרכבת האווירית לכיס דמיאנסק, האמין אדולף היטלר שניתן לחזור על ההצלחה לאחר כיתור כוחות הציר באזור סטלינגרד בנובמבר 1942, מה שהיה גורם משמעותי בהחלטתו לא לאשר ניסיון פריצה מן הכיתור.
לחם שום

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  לחם
 מטבח:  אמריקאי
 אזור מוצא:  איטליה איטליה
 מוצא:  ארצות הברית ארצות הברית
 אופן הגשה:  חם
 מרכיבים עיקריים:  שום, לחם 
 
לחם שום (באנגלית: Garlic Bread) הוא מאפה אמריקאי המורכב מלחם, שום וחמאה ו/או שמן זית.
המאפה נפוץ במטבחים שונים בעולם ונהוג להגישו כמתאבן או כליווי לפיצה.
המאכל מורכב מלחם פריך שאותו חותכים לשתי חתיכות, מורחים חמאה מותכת או שמן זית, מוסיפים שום כתוש או אבקת שום ואופים מספר דקות בתנור אפייה.
בנוסף לתיבול הבסיסי ניתן להוסיף ללחם שום תוספות כגון: ריחן, זעתר, פפריקה, פרמזן, מוצרלה, צ'דר ועגבניות.
ראו גם

לחם עם עגבניות
לחמה בעג'ין
הערות שוליים

↑  Bobby Flay, Stephanie Banyas, Sally Jackson, Bobby Flay's Bar Americain Cookbook: Celebrate America's Great Flavors, Clarkson Potter/Ten Speed, 2011-09-20, ISBN 978-0-307-46138-4. (באנגלית)
↑  The Origin Of Garlic Bread | Traveldine, ‏2021-09-30 (באנגלית אמריקאית)
↑  Lidia Matticchio Bastianich, Tanya Bastianich Manuali, Lidia's Italy in America: A Cookbook, Knopf Doubleday Publishing Group, 2011-10-25, ISBN 978-0-307-59567-6. (באנגלית)