stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נפתלי הרץ אימבר
קורות חייו > ילדות ונעורים

אימבר נולד להאדל בת יעקב צבי שוורץ ולשמואל יעקב אימבר בעיר זלוצ'וב שבגליציה (אז בשלטון האימפריה האוסטרית, כיום במחוז לבוב שבאוקראינה).
אביו התפרנס בדוחק מניהול בית מרזח. משפחתו הייתה דתית ואימבר קיבל חינוך תורני, והוריו נמנו עם המתנגדים לחסידות בזרם הליטאי. בילדותו, הקשה נפתלי על הוריו, ולכן סבל לעיתים תכופות מנחת זרועו של אביו. לטענת אחיו שמריהו, אביו לא האמין בכשרונותיו וגם קינא בו על שאימו נטתה לפנקו.
אימבר למד בתלמוד תורה שבעירו והצליח בלימודיו, אולם הקשה גם על רבו. הוא סירב לשבת לשולחן התלמידים, ובמקום זאת ישב מתחת לשולחן ודרש מרבו שיבחן אותו בסיום יום. רבו נדהם מכישרונו ומיכולותיו, ובגיל שמונה למד אצל גדול המלמדים ולמד בבית המדרש שבו למדו בני 15. בגיל 10 כונה עילוי שבעילויים כיוון שהחל ללמוד את ספר הזוהר.
בנעוריו החל להימשך לרעיונות ההשכלה, קרא ספרות כללית רבה והתעניין גם בספרות הקבלה. מספר שנים מאוחר יותר חיבר פואמה בשם "אוסטריה", שאותה הקדיש לקיסר פרנץ יוזף, שהעניק לו פרס כספי על השיר. בזכות שיר זה התפרסם בקרב הקהילה.
בגיל 18, בעקבות מות אביו וקשייה של אמו לנהל את בית המרזח ולטפל בשאר חמשת אחיו ואחיותיו, ובעקבות האווירה האנטי-חסידית בעיר שלא היטיבה עמו, עבר אימבר לברודי. שם התוודע לאנשי תנועת ההשכלה, ביניהם אברהם קרוכמל, יהושע השל שור וירמיהו מוזן. הם סייעו בידו להדפיס את שירו "אוסטריה" וכן שלחו אותו עם מכתב המלצה ללבוב אל הרב יששכר-בר לווינשטיין.
הרב הכיר בכישרונו של הנער, שיכן אותו עמו ושכר לו מורים שילמדו אותו לימודים כלליים. לאחר כחצי שנה נאלץ לשוב לבית אמו, שהגיעה לקחת אותו בעקבות שמועות שהגיעו אליה, שבנה התרחק מן היהדות במראהו ובלבושו. לאחר זמן קצר בבית אמו, החליט לצאת ולנדוד ברחבי אירופה – בהונגריה, בסרביה וברומניה. ברומניה התגורר תקופה מסוימת בעיר יאשי בבית הרב משה ולדברג, ובשנת 1878 כתב את שני הבתים הראשונים של השיר "תִּקְוָתֵינוּ", אשר מאוחר יותר נקראו בשם "התקווה" ונקבעו כהמנונה הרשמי של מדינת ישראל.
אימבר החל לנדוד בערים, ובשנת 1881 הגיע לקושטא, אז בירת האימפריה העות'מאנית, שם התפרנס מרוכלות. באותה עת נתוודע ללורנס אוליפנט – דיפלומט אנגלי נוצרי וציוני, שהתיידד עמו. אוליפנט הציע לאימבר לבוא לארץ ישראל עמו ולהשתקע בכרמל.
קורות חייו > בארץ ישראל

נפתלי הרץ אימבר הגיע לארץ ישראל עם אוליפנט ורעייתו אליס בנובמבר 1882. אימבר התמנה למזכירו ומתרגמו האישי של אוליפנט. אימבר לימד את לורנס ואליס עברית, ואילו אליס לימדה את אימבר את השפה האנגלית. לדברי שמריהו, אחיו של נפתלי, סיבת הגעתו עם הזוג אוליפנט הייתה כי "היא ובעלה לא עשו מבלי עצתו והסכמתו דבר, הן בענייני הכלל, והן בענייני הפרט", אך אין כל אימות לדבר.
אימבר התגורר בחדר בווילה ששכר אוליפנט במושבה הגרמנית שבחיפה (כיום בית אוליפנט). כיוון שבני הזוג אוליפנט סבלו מחום הקיץ בחיפה, הקים לורנס עבורו ועבור רעייתו בית קיץ בכפר דאלית אל כרמל (בית אוליפנט המשמש כיום כ"בית יד לבנים"). בבית הקיץ שהו בעיקר אימבר ואליס אוליפנט לעיתים תכופות.
הוא הרבה לבקר במושבות הראשונות ראשון לציון, זכרון יעקב, עקרון, גדרה, ראש פינה, פתח תקווה ומשמר הירדן, ואף כתב שירים לכבוד חלקן, אשר הפיחו בקרב המתיישבים ביטחון ותקווה. שירתו, הרוויה במוטיבים לאומיים, כמו השירים "משמר הירדן" ו"תִּקְוָתֵינוּ", ביטאה הערצה רבה ל"יהודים החדשים" אנשי העלייה הראשונה שהוא פגש בארץ, והם זכו לאהדה רבה בקרב המתיישבים.
במהלך שהותו בארץ פרסם אימבר שירים, מאמרים וקטעי סאטירה רבים, מקיץ 1883 החל לפרסם בכתב העת "חבצלת" ולאחר מכן בעיתון "הצבי". תחילה כתב בעד פועלו של הברון רוטשילד.
בעת שהותו בירושלים בשנת 1884 חלה אימבר בקדחת ואוליפנט מימן את עלויות הטיפול בו. בנוסף שכר לאימבר חדר אצל האיכר שרגא פייבל היסמן בראשון לציון, בו החלים במשך שלושה חודשים ממחלתו.
בעת החלמתו בראשון לציון עמד מקרוב על המצב במושבה והתוודע לכעסם של המתיישבים על פקידות הברון. הוא האשים את פקידות הברון ביחס מזלזל ופוגע כלפי המתיישבים במאמרים ושירים בעיתונות העברית. כמו כן צידד בפעילות כנגד פקידות הברון על רקע שנת השמיטה והיה מעורב בפרשת המרידות כנגד הפקידות.
גם לאחר שעזב את הארץ, בימי שבתו בלונדון, לא פסק זעמו על הפקידות, ופרסם שיר נגד הברון ששמו "פותר החלומות". במחלוקת שבין העיתון "חבצלת" לבין "הצבי", צידד ב"חבצלת", וטען שאליעזר בן-יהודה כיסה על פשעי מנהלי הפקידות. עמדתו זו גרמה לכעס רב של בן-יהודה עליו, והביאה לידי פולמוס חריף בינו ובין המשורר.
כיוון שעיסוקו של אימבר כמזכירו של אוליפנט לא העסיקה אותו באופן מלא, שלח אוליפנט את אימבר לביירות על מנת לעבור הכשרה מקצועית כשען. אימבר אף פתח חנות בחיפה למשך תקופה קצרה. אוליפנט ניסה להכניס את אימבר ללימודי חקלאות במקווה ישראל ופנה בעניין במכתב אל שמואל הירש, המנהל דאז, בספטמבר 1884. למרות התלהבותו של אימבר מן המוסד הוא לא התקבל ללימודים שם.
קורות חייו > במצרים

בשנת 1885 נסע אימבר למצרים. בשני מאמרים שפרסם בעיתון "חבצלת", טען אימבר כי נסיבות נסיעתו למצרים היו כי התלווה לד"ר פול ורנייה הצרפתי, שאליו התוודע כאשר ביקר ביפו. אימבר התרשם מוורנייה עקב היותו דובר 12 שפות. בנוסף לוורנייה, הצטרף חברו ד"ר יוהנס לפסיוס. לדברי אימבר הוא התלווה לשניהם כדי לראות פירמידות. במהלך ביקורו במצרים חלה אימבר בגרענת קשה ואושפז בבית חולים למשך חודשיים.
את רשמיו מביקורו במצרים כתב במאמר "מסע מצרים" ששלח משם לעיתון "חבצלת" באותה שנה.
במהלך שהותו במצרים נודע לו על מותה של אליס אוליפנט (בתחילת ינואר 1886) מקדחת. נטען כי אימבר היה מאוהב באליס, הוא כתב שיר לזכרה, "בית עולמי", שהופיע בקובץ שיריו הראשון "ברקאי" ("ברקא" משמע כוכב הבוקר)), שהופיע בירושלים באותה שנה.
"זכה ותמה כמלאך אלוהים, וסגולות רוחה לא נפלו במאום טוהר נפשה (...) כל דבר מרושע וטמא שבי נצרף באש הצחה של מבטה"
בספר נכלל גם השיר "תִּקְוָתֵינוּ" אותו הרחיב (מן הטיוטה שכתב ברומניה) ל-9 בתים במהלך ביקוריו במושבות וסיימו בשנת 1884. שני הבתים הראשונים מתוכו:
כָל עוד בָלֵבב פנימה
 נפש יהודי הֹמִיה,
 ולפאֲתי מזרח קדימה
 עֵינו לציון צופִיה –

 עוד לא אָבדה תקותנו, התקוה הנושָנה:
 לשוב לאֶרֶץ אבותינו,
 לעיר בָה דוד חָנה.

 עוד לא אבדה...
בעקבות פטירתה של אליס שב אימבר לארץ ואילו לורנס אוליפנט, שסבל מדיכאון רב בעקבות פטירתה, החליט לשוב לאנגליה.
עקב עזיבתו של אוליפנט נותר אימבר ללא תמיכה כלכלית ועזב אף הוא את הארץ במרץ 1887 לאירופה.
"תִּקְוָתֵינוּ" החל להתפרסם בארץ ישראל זמן קצר לאחר שעזב אימבר את הארץ.
קבורתו המחודשת בישראל

לפני מותו כתב שיר מיוחד בשם "השבעה", בו פנה אל עמו בדרישה:
"השבעתי אתכם, אחי, אחיותי
אשר שמעו קול מנגינותי:
עת פקוד יפקוד אתכם אלוהים
עת באחרית ימים ייווצרו
העלו מזה את עצמותי
עלי אדמות נכר נפזרו.
בשיר זה הביע אימבר את רצונו להקבר בארץ ישראל.

לאחר הקמת מדינת ישראל הוקם ועד ציבורי בראשות פרופסור יוסף קלוזנר בעניין העלאת עצמותיו של אימבר לארץ. הוועד נעזר בקבוצת ציונים בראשות משה מרגוליס בארצות הברית. בעניין פעל גם ג'ק (יצחק) צייקל - שנפתלי היה דודו. ג'ק אף נפגש עם הנשיא וויצמן שהבטיח לו כי "יהא ליבך סמוך ובטוח, יבוא יום ויעלו את עצמותיו." ארונו של נפתלי נשלח לארץ באונייה ״תל אביב״ וב-16 באפריל 1953 הגיע הארון לנמל חיפה. בשל חגיגות יום העצמאות, מסע ההלוויה יצא ב-23 באפריל מחיפה דרך זכרון יעקב להר המנוחות בירושלים. אימבר נטמן בחלקה השמורה לאבות הציונות וסופרי התחייה, סמוך לקברו של הסופר ישראל אפרויקין. מאוחר יותר נטמן יוסף קלוזנר לצידו. רק בסוף שנת 1955 הוקמה מצבה על קברו.
ארכיונו נמצא בארכיון גנזים - אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
אחיו, שמריהו, הוא אביו של יחיאל - אביה של קריינית קול ישראל שמירה אימבר.
כתביו והתקבלות יצירתו > התקווה

אימבר, שהיה לפי דבריו ציוני, הציע את שירו "תקוותינו", על גלגולי נוסחיו כהמנון התנועה הציונית לתיאודור הרצל לקראת הקונגרס הציוני החמישי, אך נדחה על ידו.
בקונגרס הציוני השישי, שנידונה בו תוכנית אוגנדה, בשנת 1903, הושר "התקווה" בשירה אדירה, בגלל הפסוק: "עינו לציון צופיה" – שקיבל משמעות מיוחדת לאור המחלוקת בין תומכי התוכנית, לבין "ציוני ציון", שהתנגדו לתוכנית אוגנדה. גם בסיום הקונגרסים הבאים הושר התקווה, והחל מן הקונגרס הציוני האחד-עשר שרו אותו כהמנון ובעמידה.
שירו של אימבר "התקווה" הושר בקונגרסים הציונים והפך החל מן הקונגרס השמונה-עשר בשנת 1933 להמנון הרשמי של התנועה הציונית.
אף על פי שבפועל שימש "התקווה" כהמנונה של מדינת ישראל מיום הקמתה, מבחינה חוקית נקבעה "התקווה" כהמנון המדינה על ידי הכנסת רק ב-10 בנובמבר 2004, בתיקון ל"חוק הדגל והסמל", ששמו שונה ל"חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה".
כתביו והתקבלות יצירתו > יצירותיו שפורסמו

במהלך חייו אימבר פרסם עשרות שירים ומאמרים, שכללו שירי ציון, שירי ארץ ישראל ופרוזות. העיקריים שבהם היו:
ברקאי (1886)
ברקאי החדש (1900)
ברקאי השלישי (1904)
ייזכור בעד הנשחטים והנשרפים בארץ הדמים, ארץ רוסיה (1905)
לך עברית (1907)
דב סדן (עורך), כל שירי נפתלי הרץ אימבר, (ביוגרפיה: שמריהו אימבר; מבוא: דב סדן), תל אביב: הוצאת מרדכי נוימן, 1950.
בשנת 1929 ריכז אחיו שמריהו אימבר חלק מכתביו.
יצירותיו תורגמו לאנגלית, ושירים בודדים תורגמו לצרפתית ולספרדית.
מלבד יצירות בודדות לא זכה אימבר להכרה מיוחדת מצד אנשי הספרות והקהל הרחב.
לקריאה נוספת > מאמרים

שמריהו אימבר, משורר "התקוה", ב-"העולם", 26 בספטמבר 1940.
שלום שטרייט, נפתלי הירץ אימבר, ב-"הארץ", 30 בספטמבר 1932.
לקריאה נוספת > מחקרים

יעקב קבקוב, בעל התקווה, לוד: הוצאת מכון הברמן למחקרי ספרות, תשנ"א-1991
נקדימון רוגל, תיק אימבר: בעקבות נפתלי הרץ אימבר בארץ ישראל, ירושלים: הספרייה הציונית של יד ההסתדרות הציונית העולמית, 1997.
אליעזר רפאל מלאכי, שירי נ.ה. אימבר על פרעות קישינב, ברקאי, מ"א, תשל"ד-1974, עמ' 53–55.
טוביה פרשל, נ.ה. אימבר בעקבות היינה, הדאר, נ', תשל"א, עמ' 7.
לקריאה נוספת > ספרות יפה

רם אורן, נפש הומיה רומן היסטורי, הוצאת קשת, 2012
מכון משגב לביטחון לאומי ולאסטרטגיה ציונית

| --- | --- |
 פעילות:  מכון מחקר
 התאגדות:  עמותה, מכון מחקר
 שפה רשמית:  עברית, אנגלית
 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  ירושלים, ישראל
 מקום פעילות:  ישראל ישראל
 מייסדים:  ישראל הראל 
 יושב ראש:  מאיר בן שבת (2023–)
 תקופת הפעילות:  2005–הווה (כ־20 שנה) 
 www.izs.org.il
 
מכון משגב לביטחון לאומי ולאסטרטגיה ציונית (עד 2023 נקרא המכון לאסטרטגיה ציונית) הוא מכון מחקר ישראלי, שמטרתו "לתרום לשגשוגה של ישראל כמדינת הלאום של העם היהודי תוך שמירה על ערכיה כמדינה יהודית ודמוקרטית".
המכון הוקם בתחילת שנת 2005 על ידי ישראל הראל ועורך הדין יואל גולובנסקי. בשנים 2012–2019 עמד בראשו יועז הנדל. המכון פועל מירושלים.
במרץ 2023 נבחר מאיר בן שבת לעמוד בראש המכון במתכונתו החדשה כמכון משגב לביטחון לאומי ואסטרטגיה ציונית.
כמה מעובדי פורום קהלת ממלאים תפקידים מגוונים במכון, כולל מאיר רובין מנכ"ל קהלת, כחבר בוועד המנהל של המכון, משה קופל יו"ר עמותת פורום קהלת, אריאל ארליך מנהל מחלקת הליטיגציה וכן בעבר החוקרים יאיר אנסבכר ויצחק קליין[דרושה הבהרה].
פעילויות

המיזם הראשון של המכון היה הצעת חוקה, שגובשה על ידי צוות מומחים והוגשה בפני ועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת ה-16 והכנסת ה-17.
צוותי עבודה נוספים של המכון עוסקים בסוגיות הנוגעות לעתידה הקרוב והרחוק של ישראל:
פעילויות > הפורום האסטרטגי-מדיני

פורום מומחים ממגוון תחומים המשמש גם כוועדה המייעצת של המכון. בראש פורום זה עמד משה ארנס. בין הפרסומים נייר שנכתב על ידי ד"ר רפאל בן לוי ובו הוא קרא לממשלת ישראל לפעול כדי להוציא כמה שיותר עזתיים למדינות אחרות (תוכנית הטרנספר).
פעילויות > הצוות החוקתי

צוות מומחים בראשות פרופ' אברהם דיסקין שגיבש את הצעת החוקה של המכון. לקראת כינונה של הכנסת ה-17 התקבצו מספר אנשי אקדמיה, מדינאים, שופטים, רבנים ואנשי ציבור אחרים, וניסחו הצעת חוקה מפורטת למדינת ישראל. בהצעה ניתן דגש על סעיפי הזהות של מדינת ישראל כבית הלאומי של העם היהודי ועל רפורמות משמעותיות בקשר שבין הרשות השופטת לרשויות המחוקקת והמבצעת. חברי צוות החוקה מלבד פרופ' דיסקין הם: פרופ' משה קופל, פרופ' ברכיהו ליפשיץ, השופט (בדימוס) אורי שטרוזמן, הרב דן בארי, ד"ר יצחק קליין, עו"ד יואל גולובנסקי וישראל הראל. הצעה זו היוותה בסיס לעבודתה של ועדת חוקה, חוק ומשפט בבואה להגיש הצעת חוקה בפני הכנסת. ביולי 2006 הגיש המכון לאסטרטגיה ציונית לנשיא המדינה ולכנסת את הצעת החוקה שלו הקרויה: "חוקה למדינת ישראל". צוות החוקה ליווה את הדיונים שניהלה ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת ה-17, בראשותו של ח"כ מנחם בן ששון.
פעילויות > צוות קרקעות

צוות מומחים בראשות פרופ' ישראל אומן ומזכיר התק"ם לשעבר, דובי הלמן. צוות זה עוסק בגיבוש תוכניות לשמירה על אדמות המדינה בעיקר בגליל ובנגב. בין החברים הנוספים בצוות זה פרופ' גדעון ביגר, פרופ' חיים גבירצמן, פרופ' יוסי כץ וגלעד אלטמן, שהיה אחד ממנהליה של הסיירת הירוקה.
פעילויות > "ריבונות על תנאי"

המכון עוסק בניטור היקף התמיכה של ממשלות זרות בארגונים פוליטיים בישראל. במסגרת פעילות זו ערך המכון בשיתוף עם העמותה לאחריות ארגונים לא ממשלתיים (NGO-MONITOR) מחקר רחב בנושא שבעקבותיו הונחה הצעת חוק חובת גילוי לגבי מי שנתמך על ידי ישות מדינית זרה (בהשראת חוקים דומים הקיימים בארצות הברית ונורווגיה) על שולחן הכנסת. הצעת החוק אושרה בחודש פברואר 2011.
פעילויות > מחקרי דמוגרפיה

במכון מספר מומחים לענייני דמוגרפיה, דוגמת ד"ר יצחק רביד, יעקב פייטלסון וד"ר מייק וייז, המפרסמים מעת לעת מחקרים בנושא זה. בשנת 2008 פרסם המכון מחקר מקיף של יעקב פייטלסון בנושא המגמות הדמוגרפיות בארץ ישראל (1800–2007), וביולי 2011 פרסם מחקר בנושא המגמות הדמוגרפיות והשלכותיהן על מערכת החינוך בישראל. על פי מסקנות המחקר, הנתונים מצביעים על תהליך של גידול מהיר במספר תלמידי כיתות א' בחינוך העברי בשנים הקרובות, על התייצבות ואף ירידה במספר תלמידי כיתות א' בחינוך הערבי, וכן על ירידה בשיעור תלמידי החינוך החרדי מכלל התלמידים היהודים.
פעילויות > תוכנית מנהיגות צעירה

תוכנית שמטרתה לאתר ולטפח צעירים שיהוו את מנהיגי המחר של ישראל ברוח הערכים בהם תומך המכון. לשם כך, נבחרת מדי שנה קבוצה של כ-25 צעירים, מרביתם סטודנטים לתארים מתקדמים, לשמש כקבוצת דיון העוסקת בסוגיות בהן מטפל המכון. במסגרת התוכנית, מוזמנים החברים להרצאות ונדרשים ללמוד תכנים ומאמרים של מומחים. במסגרת התוכנית נדרשים החברים להתמודד עם הבעיות האסטרטגיות העומדות על סדר יומה של המדינה באמצעות פרסום ניירות עמדה שיופצו בקרב המערכת הפוליטית והמנהל הציבורי.
נייר עמדה בנושא פערי בריאות בין מרכז לפריפריה בישראל
נייר עמדה בנושא תמיכה בגרעיני משימה לאומיים
נייר עמדה בנושא העצמת תנועות הנוער בישראל
נייר עמדה בנושא אתגרי החינוך הטכנולוגי והמקצועי בישראל
נייר עמדה בנושא הטיפול בעוני במדינת ישראל
הכנסת ה-17 חותמת מחדש על מגילת העצמאות: לרגל יום העצמאות וחגיגות ה-60 למדינת ישראל, ערך המכון לאסטרטגיה ציונית, בהובלת קבוצת המנהיגות הצעירה של המכון, מיזם בו התבקשו כלל חברי הכנסת ה-17 לאשר בחתימת ידם את אמונתם בערכי הציונות, כפי שהובעו על ידי מייסדי המדינה במגילת העצמאות. על המגילה חתמו לבסוף 90 חברי כנסת.
בית המדרש לציונות - להלן.
פעילויות > בית המדרש לציונות

מטרת בית המדרש לציונות היא להנגיש את רעיונותיהם וחזונם של הוגיה ומנהיגיה של הציונות מראשיתה לכלל הציבור במדינת ישראל, באמצעות מפגש עם המקורות ההגותיים. הלימוד, הנערך בשיטה בית מדרשית של חברותא ועיון יסודי בטקסט, נועד לייצר בסיס ידע בתחום ולקיים בירור ערכי מתוך היכרות עם ההשקפות של הזרמים הציוניים השונים. בית המדרש החל כיוזמה של בוגרי "תוכנית המנהיגות הצעירה" של המכון. התוכנית מתקיימת כיום במסגרת ארבע קבוצות לימוד, באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, במכללת תל-חי וב-"לגלות" – בית מדרש ירושלמי. בין ההוגים הנלמדים: אחד העם, הרצל, א.ד. גורדון, ביאליק, זאב ז'בוטינסקי, הראי"ה קוק ודוד בן-גוריון ועוד. הלימוד מתייחס לסוגיות אקטואליות.
בית המדרש מוציא סדרה בשם "הזמן", הכוללת חוברות ובהן הגות ציונית בהקשר ללוח השנה העברי וחגיו. החוברות יוצאות לאור בשיתוף עם מרכז מורשת בגין ומכון מורשת בן-גוריון. עד כה יצאו שלוש חוברות, בנושאים שנת שמיטה, תשעה באב ופורים. החוברות עוסקות גם בהגות של יהדות ארצות האסלאם.
פעילויות > מדד החקיקה הציונית

הכנסת ה-17: עם סיום כהונתה של הכנסת ה-17, פרסם המכון את מדד החקיקה הציונית, בו הוענקו מדליות זהב, כסף וארד לחברי הכנסת שהצטיינו בפעילות למען חקיקת חוקים ציוניים (כפי שרואה זאת המכון). במדליית הזהב זכה ח"כ יעקב מרגי (ש"ס), במדליית הכסף זכו ח"כ עתניאל שנלר, הרב מיכאל מלכיאור ומשה כחלון, ובמדליית הארד זכו ח"כ אמנון כהן, ח"כ גלעד ארדן, ח"כ אריה אלדד, ח"כ אורי אריאל,ח"כ הרב יצחק לוי וח"כ אבשלום וילן.
הכנסת ה-18: עם תום המושב הראשון של הכנסת ה-18, פרסם המכון את מדד החקיקה הציונית למושב זה בו זכו ח"כ אורית נוקד, ח"כ זבולון אורלב וח"כ שי חרמש. עם תום המושב השני של הכנסת ה-18, פרסם המכון את מדד החקיקה הציונית למושב זה בו זכו ח"כ זבולון אורלב וח"כ דוד רותם.
פעילויות > פורום הארגונים הציוניים

המכון יוזם פגישות עם עשרות ארגונים ציוניים העוסקים בתחומי התיישבות, חינוך, הסברה, קליטת עלייה, תרבות, צדק חברתי, משפטים ומחקר, ומנסה להביא לשיתוף פעולה ביניהם על מנת להאבק במגמות פוסט-ציוניות ואנטי-ציוניות.
פעילויות > פוסט-ציונות באקדמיה

המכון לאסטרטגיה ציונית, במסגרת מחקרו של ד"ר חנן מוזס, בדק האם ובאיזו מידה קיימת הטיה לכיוון הפוסט-ציוני במחלקות לסוציולוגיה באוניברסיטאות בישראל, והאם ניתן ייצוג הוגן וממשי גם לאסכולה הציונית. ממצאי הבדיקה העלו שבכל האוניברסיטאות למעט אוניברסיטת בר-אילן אכן קיימת הטיה פוסט-ציונית ברורה במחלקות לסוציולוגיה והיא חריפה במיוחד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ובאוניברסיטת ת"א
פעילויות > זכויות אדם כחולבן

ב-2013 הקימו המכון לאסטרטגיה ציונית ויועז הנדל את "זכויות אדם כחולבן", ארגון זכויות אדם ציוני שפועל למען שמירת זכויות האדם מתוך גישה ציונית, כמשקל נגד לארגוני זכויות האדם המזוהים עם השמאל. הארגון דואג לזכויות האדם של הפלסטינים במחסומי צה"ל, מחנך לטוהר הנשק ומסייע במתן טיפול רפואי ללא הבדל דת, גזע ומין. על כך זכה הנדל באות אומ"ץ ב-2013.
פעילויות > "שביל הזהב"

המכון מפעיל פרויקט בשם "שביל הזהב" שמטרתו הסדרת יחסי עם, דת ומדינה בישראל. במסגרת הפרויקט פורסמו מחקרים וניירות עמדה בתחומים המגוונים של יחסי דת ומדינה בישראל: מעמד השבת, מערך הכשרות, גיור, בחירת רבנים, הכפילות העדתית בתפקידי הרבנות, מערך המקוואות, מרוץ הסמכויות, קבורת חללי צה"ל שאינם יהודים ועוד.
תקציב

תקציב המכון לשנת 2013 היה 621,770 ש"ח, ומומן כמעט כולו (92%) מתרומות מחו"ל.[דרוש מקור]
מחלוקת סביב אמינות המכון

פרופ' אורן יפתחאל מהמחלקה לגאוגרפיה אוניברסיטת בן-גוריון, עליו נמתחה ביקורת בדו"ח מטעם המכון העוסק בפוסט-ציונות באקדמיה בישראל, טען כי שיטות המחקר בדו"ח מטרתן להלך אימים על חוקרים אקדמיים וכי הטענות שהועלו בו אינן עומדות בסטנדרט אקדמי ומחקרי מקובל. לביקורת זו הגיב עורך המחקר, ד"ר חנן מוזס, וטען כי ישנן טעויות עובדתיות ובחינה סלקטיבית בביקורת של יפתחאל עצמה.
הערות שוליים

↑  חזון ומטרה, באתר המכון לאסטרטגיה ציונית
↑   נתנאל שלומוביץ, פורום קהלת מקצץ את פעילותו ומפטר עשרות חוקרים, באתר הארץ, 2 באפריל 2024
↑  ועדות הנהלה, באתר המכון לאסטרטגיה ציונית
↑  בנצי רובין, ‏זה היו"ר החדש של מכון האסטרטגיה הציונית, באתר "סרוגים", 5 במרץ 2023
↑  צוות המכון
↑  מכון משגב לביטחון לאומי ולאסטרטגיה ציונית, באתר "גיידסטאר ישראל"
↑   טלי חרותי-סובר, מאיפה הגיע אליהו יוסיאן - ומה עומד מאחורי המכון שהוא מייצג?, באתר TheMarker‏, 2 בנובמבר 2023
↑  מומחי המכון
↑   ציוץ של איתי אפשטיין ברשת החברתית אקס (טוויטר), 25 באוקטובר 2023
↑  חוקת מדינת ישראל כפי שהוצעה על ידי המכון
↑  שחר אילן, חוקה בלי הסכמה, באתר הארץ, 18 באוקטובר 2006
↑  ריבונות על תנאי: היקף התמיכה של ממשלות זרות בארגונים פוליטיים בישראל
↑  אישור הצעת חוק חובת גילוי לגבי מי שנתמך על ידי ישות מדינית זרה, באתר הכנסת
↑  יעקב פייטלסון, המגמות הדמוגרפיות בארץ ישראל (1800-2007)
↑  יעקב פייטלסון, המגמות הדמוגרפיות והשלכותיהן על מערכת החינוך בישראל
↑  חנה אדלר, פערי בריאות בין מרכז לפריפריה בישראל
↑  אלירן זרד, תמיכה בגרעיני משימה לאומיים
↑  יניב מינקוב, העצמת תנועות הנוער בישראל
↑  אוריאל פרידמן, אתגרי החינוך הטכנולוגי והמקצועי בישראל
↑  מרב יעקובסון, הכנסת תוכנית לניהול כלכלת משפחה כחלק מהטיפול בעוני במדינת ישראל
↑  חתימה מחודשת על מגילת העצמאות, ערוץ 2
↑  עוזי ברוך, עשרה חכים מצטיינים בחקיקה ציונית, באתר ערוץ 7
↑  מדד החקיקה הציונית - דו"ח ביניים: סיכום שנתה הראשונה של הכנסת ה-18
↑  מדד החקיקה הציונית - דו"ח ביניים: סיכום שנתה השנייה של הכנסת ה-18
↑  ד"ר חנן מוזס, פוסט ציונות באקדמיה
↑  להרחבה בנושא: פוסט ציונות באקדמיה, באתר המכון לאסטרטגיה ציונית
↑  נדב אליאש, אביעד הומינר, אייל ברגר ואריאל פינקלשטיין (2014).שבת ישראלית-הצעה להסדרת מעמד השבת בישראל ברוח אמנת גביזון-מדן. המכון לאסטרטגיה ציונית ופרויקט 'שביל הזהב'
↑  אסף גרינוולד, נועם בניה ואסתר בראון בן-דוד (2014).מערך הכשרות בישראל: תמונת מצב, בעיות והצעת "ההפרטה הממלכתית". המכון לאסטרטגיה ציונית ופרויקט 'שביל הזהב'
↑  אריאל פינקלשטיין (2013).משבר הגיור בישראל, תמונת מצב עדכנית. המכון לאסטרטגיה ציונית ופרויקט 'שביל הזהב'
↑  איתן ירדן ואריאל פינקלשטיין (2013).מינוי רבני ערים בישראל. המכון לאסטרטגיה ציונית ופרויקט 'שביל הזהב'
↑  אריאל פינקלשטיין (2014).הכפילות העדתית בתפקידי הרבנות בישראל. המכון לאסטרטגיה ציונית ופרויקט 'שביל הזהב'
↑  מיכל אחרק-ויין, אריאל פינקלשטיין ודביר שוורץ (2015).מערך המקוואות בישראל: חלק א'-מנהל וכלכלה. המכון לאסטרטגיה ציונית ופרויקט 'שביל הזהב'
↑  אריאל פינקלשטיין ומיכל אחרק-ויין (2015).מערך המקוואות בישראל: חלק ב'-המצב התברואתי. המכון לאסטרטגיה ציונית ופרויקט 'שביל הזהב'
↑  אריה אולמן ואריאל פינקלשטיין (2014).פתרון למירוץ הסמכויות-הצעת המכון לאסטרטגיה ציונית. המכון לאסטרטגיה ציונית ופרויקט 'שביל הזהב'
↑  אליעד אברוך ולילך בן-צבי (2014).קבורת חללי צה"ל שאינם יהודים על פי ההלכה. המכון לאסטרטגיה ציונית ופרויקט 'שביל הזהב'
↑  אורן יפתחאל, כתב הסתה המתחזה למחקר, באתר ynet, 4 באוקטובר 2010
↑  חנן מוזס, האשמות אוטומטיות, באתר הארץ, 14 בנובמבר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296154205171  VIAF: 247444863   WorldCat (עם VIAF): 247444863
אלכסנדר ונדגריפט

| --- | --- |

גנרל אלכסנדר ונדגריפט
 לידה:  13 במרץ 1887 שרלוטסוויל, וירג'יניה
 פטירה:  8 במאי 1973 (בגיל 86) בת'סדה, מרילנד
 מקום קבורה:  בית הקברות הלאומי ארלינגטון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת וירג'יניה 
 השתייכות:  חיל הנחתים האמריקניחיל הנחתים של ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1909–1949 (כ־40 שנה)
 דרגה:  גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית הנחתים הראשונה מפקד חיל הנחתים של ארצות הברית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת הבננות מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 מדליית הכבוד מדליית השירות המצוין של הצי צלב הצי מסדר האימפריה הבריטית מסדר האמבט
 
אלכסנדר ארצ'ר ונדגריפט באנגלית: Alexander Archer Vandegrift;‏ 13 במרץ 1887 - 8 במאי 1973) היה גנרל בחיל הנחתים של ארצות הברית. הוא פיקד על דיוויזיית הנחתים הראשונה בשלבים המוקדמים של המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, ובזמן קרב גוודלקנל, וקיבל את עיטור מדליית הכבוד בזכות תפקודו במהלך המערכה באיי שלמה. לאחר מכן התמנה למפקד ה-18 של חיל הנחתים של ארצות הברית, וקיבל דרגת גנרל ארבעה כוכבים בזמן שירות פעיל.
ביוגרפיה

ונדרגיפט נולד בעיר שארלוטסוויל שבווירג'יניה ב-1887, ובצעירותו למד במשך שלוש שנים באוניברסיטת וירג'יניה. ב-1908 התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית, ושנה לאחר מכן קיבל דרגת לוטננט שני.
ביוגרפיה > "מלחמת הבננות"

לאחר שסיים את קורס הקצינים, נשלח ונדגריפט לבסיס הנחתים בפורטסמות', ניו המפשייר. ב-1912 הוא נשלח לקריביים, ראשית לקובה, ולאחר מכן לניקרגואה, שם השתתף בהתקפה על העיר קויוטפ. ב-1914 הוא השתתף גם בכיבוש העיר וראקרוס במקסיקו. בדצמבר 1914, לאחר שקיבל דרגת לוטננט ראשון, שב ונדגריפט לארצות הברית כדי לעבור קורס מתקדם בפילדלפיה. לאחר מכן הפליג להאיטי עם דיוויזיית הנחתים הראשונה, והשתתף בכיבוש המדינה.
באוגוסט 1916 קיבל ונדגריפט דרגת קפטן, ושירת בכוחות השיטור האזרחי של האיטי. ב-1918 הוא נקרא לשוב לארצות הברית, אך הוא שב להאיטי שנה לאחר מכן כדי לשרת בז'נדרמריה של האיטי. ב-1920 קיבל דרגת מייג'ור.
ביוגרפיה > שנות ה-20

ב-1923 שב ונדגריפט לארצות הברית, ושירת בבסיס הנחתים קוונטיקו שבווירג'יניה. ב-1926 הוא עבר קורס קציני שדה, ועבר לשרת בבסיס הנחתים בסן דייגו, קליפורניה בתפקיד סגן ראש המטה.
בפברואר 1927 הפליג ונדגריפט לסין, שם היה קצין מבצעים ואימונים ברגימנט הנחתים השלישי, במפקדתה בטיינג'ין. ב-1928 הוא נקרא לשוב לארצות הברית, שם התמנה לסגן מפקד אגף תיאום בלשכת התקציב. לאחר מכן הוא שב לבסיס הנחתים בקווניטיקו, שם התמנה לסגן ראש מטה צי חיל הנחתים. במהלך שירותו בתפקיד זה, קיבל ונדגריפט דרגת לוטננט קולונל.
ב-1935 שב ונדגריפט לסין, שם שירת בתפקיד קצין המבצעים ומפקד כוח הנחתים בשגרירות האמריקנית בבייג'ינג. ב-1937, לאחר שקיבל דרגת קולונל, עבר למפקדת חיל הנחתים בוושינגטון די. סי., שם היה המזכיר הצבאי של מפקד חיל הנחתים. במרץ 1940 מונה לתפקיד סגן מפקד חיל הנחתים, וחודש לאחר מכן קיבל דרגת בריגדיר גנרל.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

ונדגריפט קיבל את הפיקוד על דיוויזיית הנחתים הראשונה בנובמבר 1941, חודש לפני ההתקפה על פרל הארבור וכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. במרץ 1942 קיבל דרגת מייג'ור גנרל, והפליג לדרום האוקיינוס השקט בראש הדיוויזיה הראשונה. ב-7 באוגוסט 1942 הוא הוביל את הדיוויזיה להתקפה הראשונה של בעלות הברית כנגד האימפריה היפנית. ונדגריפט הוביל את הנחתים שבפיקודו בשורות קרבות במערכה בגוודלקנל ובהם קרב רכס אדסון והקרב על שדה הנדרסון. הוא עוטר בצלב הצי עבור תפקודו כמפקד הדיוויזיה בימים הראשונים של הקרב, ולאחר מכן קיבל את מדליית הכבוד עבור ביצועיו כמפקד הכוחות באי מ-7 באוגוסט ועד ה-9 בדצמבר 1942.
ביולי 1943 קיבל ונדגריפט את הפיקוד על הגיס האמפיבי הראשון, והוביל אותו בקרב מפרץ אוגוסטה, בוגנוויל ב-1 בנובמבר 1943. לאחר שנחתו כוחותיו בבוגנוויל, מסר ונדגריפט את הפיקוד על הגיס, ושב לוושינגטון די. סי.