stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כדורסל מכללות
ישראלים במכללות

ישראלים רבים שיחקו במכללות בארצות הברית לאחר סיום בתי הספר התיכוניים בארץ, לעיתים בזמן השירות בצה"ל על תקן ספורטאי מצטיין ולעיתים אחרי השחרור מצה"ל.
הישראלי הראשון היה מולי אבישר באוניברסיטת לונג איילנד ב-1970, ואחריו היה מיקי ברקוביץ' ששיחק ב-1975 באוניברסיטת לאס וגאס בנבדה (אנ').
עד 1980 שיחקו במכללות גם אור גורן באוניברסיטת יוסטון, שי שרף ופיני חוזז באוניברסיטת פורטלנד.
ב-1980 החליט איגוד הכדורסל הישראלי, שפחד מבריחת כישרונות לארצות הברית, להטיל הסגר של שלוש שנים על כדורסלני מכללות, כלומר למנוע מהם לשחק בארץ במשך תקופת זמן זאת. בנוסף, השחקן היה צריך להגיע לארץ כל שלושה חודשים ולחתום על מסמכים, מה שהפך את המעבר לבלתי אפשרי. עם זאת, בגיל 22 ולאחר שבע עונות במדי הפועל חולון החליט מוטי דניאל לעבור לאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. הוא תבע את האיגוד, השיג פשרה וסלל את הדרך לו, למנחם אטלס ולגלעד שמחוני להגיע לאוניברסיטה.
הישראלי הראשון שבלט בכדורסל המכללות היה נדב הנפלד, שב-1989 עבר לאוניברסיטת קונטיקט, איתה זכה בליגת ביג איסט והגיע לרבע גמר טורניר ה-NCAA. ארבע וחמש שנים אחריו הגיעו לקונטיקט דורון שפר (שכמו הנפלד זכה גם הוא בתואר רוקי השנה בביג איסט), גלעד כץ ואורי כהן-מינץ, ששיחקו עם אלוף ה-NBA לעתיד ריי אלן. שפר גם הפך לישראלי הראשון שנבחר בדראפט ה-NBA, לאחר שנבחר בבחירה ה-36 ב-1996 על ידי לוס אנג'לס קליפרס, אך לא שיחק בליגה.
מכל הישראלים ששיחקו ב-NBA, רק גל מקל שיחק במכללות. בין השנים 2006–2008 שיחק מקל באוניברסיטת המדינה של ויצ'יטה (אנ'), אך לא נבחר בדראפט ה-NBA 2009.
בשנים האחרונות שיחקו במכללות איגור קולשוב (אריזונה סטייט, אוניברסיטת רייס, אוניברסיטת פלורידה) ורומן סורקין.
בעונת 2022/23 שיחקו במכללות כ-40 כדורסלנים וכדורסלניות ישראלים, ביניהם מיכאל מושקוביץ (אוניברסיטת פנסילבניה), שחר לזר (אוניברסיטת ניו מקסיקו), רזיאל חיון (מכללת מנהטן) וירין חסון (אוניברסיטת קונטיקט), שזכה באליפות המכללות ב-2023 והפך לגבר הישראלי הראשון שעושה זאת.
ישראלים במכללות > ישראליות במכללות

גם כדורסלניות ישראליות שיחקו ומשחקות במכללות, ושי דורון אף זכתה ב-2006 באליפות המכללות עם אוניברסיטת מרילנד. ובהמשך שיחקה בליגת ה-WNBA.
בעונת 2022/23 שיחקו במכללות האחיות ליאור (אוקלהומה סטייט) וירדן גרזון (אוניברסיטת אינדיאנה), אמי רינת (אוניברסיטת רוד איילנד) ורומי לוי (אוניברסיטת אובורן).
פרסים

היכל התהילה של כדורסל המכללות
פרס ג'ון אר. וודן
פרס נייסמית'
ראו גם

ורסיטי
NCAA
טורניר אליפות המכללות בכדורסל
אלכסנדר ארדי

| --- | --- |
 לידה:  1570? פריז, ממלכת צרפת 
 פטירה:  1632 (בגיל 62 בערך) פריז, ממלכת צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 
אלכסנדר ארדי (בצרפתית:Alexandre Hardy, בסביבות 1572/1570 - 1632) היה מחזאי צרפתי, אחד הפוריים בתקופתו. לדבריו חיבר כשש מאות מחזות, אולם שרדו בימינו רק 34.
. נחשב לאבי הטרגיקומדיה מן המאה ה-17.
קורות חייו

ארדי נולד בסביבות 1572/1570 בפריז. שנים רבות נקשר שמו ללהקת שחקני התיאטרון " "Comédiens du Roi" (שחקני המלך) בראשות ולראן לקונט (Valleran Lecomte) כשהוא היה "משורר הבית" שלה. 
יחד עם הלהקה הוא סייר ברחבי צרפת ואף השתתף לפעמים במשחק. 
פעילותו במסגרת הלהקה תועד לראשונה ב-1611 ונראה שהתחילה הרבה יותר מוקדם. 
לקונט הופיעו בפריז באוטל דה בורגון (Hôtel de Bourgogne) ב-1600-1598 ושוב  ב-1612-1606. אחרי מותו ולראן נוהלה הלהקה על ידי השחקן בלרוז (פייר לה מסייה Le Messier) והיא זכתה ב-1629 בזכות הבלעדית לשחק באוטל דה בורגון.
בגלל יחסים העכורים עם בלרוז, ב-1627 התחיל ארדי לכתוב מחזור ללהקה יחירבה ("Vieux Comédiens du Roi" - "השחקנים הוותיקים של המלך") שהופיעו בראשות קלוד דשאן (Claude Deschamps) ב"תיאטר דו מארה". 
על אף שהקדיש לא מעט יצירות לאישים שונים לא נהנה ארדי מחסותם של שועי התקופה. ידידו העיקרי שנהנה ממעמד חשוב היה איזאק דה לאפמא
(Isaac de Laffemas) (מת ב-1657), אחד הסוכנים המפוקפקים ביותר של הקרדינל רישלייה, כמו כן נמצא ארדי בקשרי ידידות עם המשורר תאופיל דה ויו שהקדיש לו כמה חרוזים שהוצבו ב-1632 בחזית התיאטרון שלו וכמו כן זכה להערצתו של טריסטן ל'ארמיט.
מזחקיו של ארדי נועדו למשחק בלבד ולא לקריאה, והלהקות לא היו מועניינות בהדפסתם כדי למנוע הפצתם החופשית. ארדי כתב בזריזות, לעיתים קרובות עיבד יצירות אחרות, צרפתיות, זרות או קלאסיות (של אובידיוס, לוקיאנוס מסאמוסאטה, פלוטרכוס, קסנופון, קווינטוס קורטיוס רופוס, יוספוס פלאביוס, מיגל דה סרבנטס, חורחה דה מונטמאיור, בוקאצ'ו או פרנסואה דה רוסה).
ב-1623 פרסם ארדי שת  les Chastes et Loyales Amours de Théagène et Chariclée (האהבות הטהורות של תיאגנוס וחריקלאה), טרגי-קומדיה ב-8 "ימים" או "שירים דרמטיים"  וב-1628-1624  הוצא לאור אוסף בחמשה כרכים של "התיאטרון של  אלכסנדר ארדי", כרך אחד ברואן ושאר בפריז.
ארדי מת בסביבות שנת 1632.
מורשתו האמנותית

עד שלהי המאה השש עשרה הבמה העממית התיאטרונית בפריז נשלטה על ידי הפארסות וההצגות בסגנון קומדיה דל'ארטה.    טרגדיות ברוח הרנסאנס של אטיין ז'ודל והבאים אחריו נועדו לאנשים מלומדים והיו יותר סטטיים, בהשפעת מחזותיו של סנקה, למשל.. 
ארדי התגלה כאיש תיאטרון מלידה שתרם למודרניזציה של אמנות  הטרגדיה. הוא הצטיין בבניית עלילה דרמטית ומפותלת בשיקוף הנבון של העימותים או הסכסוכים בין גיבורי המחזה ובניצול כוחה הדרמטי של ההצגה, כולל של הפעלולים התיאטרליים והאירועים האלימים על הבמה.  
לעיתים קרובות הפרו מחזותיו את חוקי התיאטרון הקלאסי שנוסחו ברנסאנס בעקבות אריסטו על ידי האיטלקים ג'וליו צ'זארה סקליג'רו ולודוביקו קסטלווטרו  ועל ידי האקדמיה הצרפתית, במיוחד בנוגע לשלושת כללי האחדות - אחדות העלילה, הזמן והמקום.  הוא שמר את המתכונת של חמש מערכות בחרוזים, אולם קיצץ או הסיר לחלוטין את תפקיד המקהלה, בהרבה מקרים הגביל את מונולוגים, הגביל והביא על הבמה תמונות של אלימות ואונס וכן גיבורים שאינם אצילים. 
עלילות יצירותיו התרחשו בקצב מהיר יותר מאלו של הטרגדיות לפי דגם קלאסי יווני או רומי. גרם לקידום סוגת הטרגיקומדיה. 
משחק השחקנים נקשר לפסיכולוגיה של הגיבורים. השחקנים שיחקו ולא רק דקלמו. כמחזאי שכיר נדרש ארדי לכתוב כמות גדולה של מחזות ומשום כך סגנונו לקה בחזר .. פרנסואה דה מאלרב מתח בקורת על כך, למשל על השימוש שעשה במילים נדירות או מלומדות.
ב-1628 כשארדי נמצא בסוף הקריירה שלו רוב המחזות היו כבר פרי עטם של מחזאים אחרים כמו רובר גרנייה ואנטואן דה מונכרטיין. עוד כמה מחזאים כדוגמת ז'אן דה רוטרו וז'אן מרה (Mairet) נמצאו בהתחלת דרכם.
בשנות ה-1630 נותרו ברפרטואר של אוטל דה בורגון כעשרה מחזות של ארדי, כפי שהעיד התפאורן ואיש הפעלולים מאאלו (Mahelot) בזיכרונותיו.
זמן לא רב אחרי מותו של ארדי מחזותיו הפסיקו להיות מוצגים. רוב המחזאים בצרפתים שבאו אחריו, כולל הגדולים שבהם, מחברי הטרגדיות הקלאסיות פייר קורניי וז'אן רסין, הביעו זלזול כלפי עבודתו, אולם בפועל למדו מהמיומנות הדרמטית שלו.
מחזות

12 טרגדיות:
Didon se sacrifiant - ההקרבה של דידו
Scédase ou l'Hospitalité violée - "סקדסוס או הפרת הכנסת האורחים"  - לפי פלוטרכוס
שני אצילים מספרטה אנסו ורצחו שתי נערות כפריות בעת היעדרות אביהם. האב אינו מצליח לעשות צדק ומתאבד.
Panthée  - פנתאוס
Méléagre - מלאגרוס
La Mort d'Achille מות אכילס
Coriolan קוריולנוס'
Mariamne מריאמנה
La Mort de Daire - דריווש
טרילוגיית La Mort d'Alexandre מות אלכסנדר הגדול
Timoclée ou la Juste Vengeance - תימוקלאוס או הנקמה הצודקת
Lucrèce - לוקרטיה (לוקרציה) - לפי לופה דה וגה
גבר נשוי לומד שאשתו בגדה בו עם מאהב פלגשו, ואז רוצח את אשתו ואת יריבו, אך נרצח בתורו.
Alcméon ou la Vengeance féminine -  אלקמאון או הנקמה הנשית
מעשה בגידה המביא לרצח
Procris ou la Jalousie infortunée - פרוקריס או הקנאה האומללה
Alceste ou la Fidélité - אלקסטיס או הנאמנות
Ariadne ravie - אריאדנה חטופה - סיפור חטיפת אריאדנה על ידי תסאוס
אריסטוקלאוס
Arsacome ou L Amitié des Scythes   ארסקומוס  או ידידות הסקיתים
Dorise  - דוריסה
Frégonde  - פרגונדה
Elmire ou l'Heureuse Bigamie - אלמירה או הביגמיה המאושרת
Gésippe - ג'זיפה  - לפי בוקאצ'ו
גבר צעיר מבקש מידידו שיחליף במיטת הכלולות
Phraarte - פראארטס -  - לפי  תרגום של "מאה הסיפורים" (Gli Ecatommiti) Cent excellentes nouvelles  מאת ג'ובני בטיסטה ג'ירלדי (פריז, 1583)
Cornélie - קורנליה
La Force du sang  - כוחו של הדם - לפי מיגל דה סרבנטס:
נערה אלמונית נאנסה על ידי אציל צעיר מטולדו וילדה בן. כעבור שבע שנים הבן זוהה על ידי משפחת האציל והזוג התחתן.
Félismène - פליסמנה - לפי מקור ספרדי
La Belle Egyptienne -המצרית היפה  - לפי מקור ספרדי
Les Chastes et Loyales Amours de Théagène et Chariclée
האהבות הטהורות והנאמנות של תיאגנס וחריקלאה - לפי הרומן היווני העתיק של הליודורוס מאמסה
Le Ravissement de Proserpine par Pluton - חטיפת פרוסרפינה על ידי פלוטו
La Gigantomachie גיגנטומכיה - מאבק הגיגנטים
Alphée, ou la justice d'amour -  אלפאוס או צדק האהבה
Alcée ou L'Infidélité  - אלקאוס או חוסר הנאמנות
Corinne - קורינה
Le Triomphe d'Amour - ניצחון האהבה
L'Amour victorieux ou vengé - האהבה המנצחת או נקמת האהבה
לקריאה נוספת

Donald Roy art.Alexandre Hardy  in Martin Banham (ed) The Cambridge Guide of Theatre . Cambridge University Press,  Cambridge, NYC 1992
Fabien Cavaillé, Alexandre Hardy et le théâtre de ville français au début du xviie siècle, Paris, Classiques Garnier, 2016, 489
(coord) Micaela Săvescu art. Alexandre Hardy în M.Săvescu
Dicționar al Literaturii Franceze, Editura Științifică    
București 1972 p.231
הערות שוליים

1 2 3 4 5  D.Roy 1992 עמ' 431
1 2 3 4  1972 M.Săvescu עמ' 231
↑  בריטניקה
↑  בריטניקה1911
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279256605171  BnF: cb12031578m (data)  CiNii: DA08346610  GND: 118701584  ICCU: PUVV429550  ISNI: 0000 0001 1472 5596  LCCN: n84127209  NKC: ola2011624314  NTA: 072373938  SUDOC: 111302250  Trove: 1112016  VIAF: 100555270   WorldCat (עם VIAF): 100555270
המצור על אלסיה

המצור על אלסיה או קרב אָלֶסְיָה (ספטמבר, 52 לפנה"ס) היה שיאה של הפעילות הצבאית במלחמת גאליה, שבה נלחם הצבא הרומי של יוליוס קיסר נגד קונפדרציה של שבטים גאלים מאוחדים בהנהגתו של ורקינגטוריקס מארוורנים. עימות צבאי זה נערך בשטח האופידום הגאלי של אלסיה בצרפת המודרנית, שהייתה מרכז של שבט המנדובי. הוא היה העימות האחרון בין הגאלים והרומאים, וסימן את סופה של העצמאות הגאלית בטריטוריה המודרנית של צרפת ובלגיה.
המצור על אלסיה נחשב לאחד ההישגים הצבאיים הגדולים ביותר של יוליוס קיסר ודוגמה קלאסית לטקטיקת מצור. הצבא הרומי בנה קווים כפולים של ביצורים: חומה פנימית לשמירה על הגאלים הנצורים, וחומה חיצונית כדי להרחיק את כוח הסיוע הגאלי.
אתר הקרב היה כנראה במון אוקסואה, מעל אליז-סנט-ריין המודרנית בצרפת, אם כי מיקום זה אינו מתאים לתיאור הקרב של יוליוס קיסר עצמו. מספר חלופות הוצעו במשך השנים, ומתוכן שאו-דה-קרוטנאי (במחוז ז'ורה שבצרפת המודרנית) היא הסבירה יותר.
האירוע מתואר על ידי יוליוס קיסר עצמו בספר מלחמת גאליה וכן על ידי מספר מחברים של העת העתיקה אחריו. לאחר הניצחון הרומי גאליה הוכנעה, אם כי השטחים הגאלים מצפון לגאליה נרבוננסיס לא הפכו לפרובינקיה רומית עד לשנת 27 לפני הספירה. הסנאט הרומי העניק לקיסר הודיה של עשרים יום על ניצחונו במלחמת הגאלית.
רקע

בשנת 58 לפני הספירה, ולאחר שכיהן כקונסול שנה קודם לכן, תכנן יוליוס קיסר תוכנית שתביא את הטריומווירט הראשון למנותו למשרת פרוקונסול על שלוש פרובינציות: איליריקום (בחוף המזרחי של הים האדריאטי), גאליה קיסאלפינה (צפון איטליה), וגאליה נרבוננסיס (בדרום מזרח צרפת ובשאר חופי הים התיכון של צרפת). אף על פי שתקופת הכהונה הפרוקונסולרית הייתה אמורה להיות שנה אחת, כיהן בה קיסר במשך חמש שנים, דבר שהיה חסר תקדים עד אז. באופן יוצא דופן, ניתן לו גם פיקוד על ארבעה לגיונות, למרות שהמשרה הייתה בדרך כלל אזרחית ולא כללה פיקוד על כוח צבאי.
יוליוס קיסר פיקד על מלחמת גאליה, והוביל לכיבוש גאליה אף מעבר לגאליה נרבוננסיס. כאשר ההלווטים, פדרציה של שבטים (לימים שווייץ), תכננו הגירה לחוף האוקיינוס האטלנטי דרך גאליה, יוליוס קיסר הגיע לז'נבה ואסר עליהם לעבור דרך גאליה. בזמן שחזר לגאליה קיסאלפינה על מנת לקחת שלושה לגיונות נוספים, ההלווטים תקפו את השטחים של האיידואים, האמברי והאלוברוגים, שלושה שבטים גאלים. שבטים אלה קראו לעזרתו של יוליוס קיסר, והוא הביס את ההלווטים. לאחר מכן ביקשו השבטים הגאליים שהקיסר יתערב נגד פלישה של הסואבים, שבט גרמני. קיסר נלחם והביס את הסואבים וכדי להפגין את הכוח הרומאי, חצה את הריין בשנת 56 לפנה"ס.
בשנת 57 לפני הספירה הוא התערב בסכסוכים פנים-גאליים ויצא למלחמה נגד הבלגים של צפון גאליה. מכאן ואילך הוא כבש את העמים הגאליים בזה אחר זה. הצלחותיו בגאליה הביאו לו יוקרה פוליטית ברומא, ועושר רב באמצעות שלל המלחמות ומכירת שבויי המלחמה לעבדים.
החששות הקיומיים הגאליים הגיעו לשיאם בשנת 52 לפני הספירה וגרמו למרד הנרחב ממנו חששו הרומאים זה מכבר. הקמפיינים של 53 לפני הספירה היו קשים במיוחד. אם קודם לכן הגאלים לא היו מאוחדים, דבר שהפך אותם לקלים לכיבוש, הרי שבשנת-53 לפני הספירה המצב השתנה. האירוע שאיחד אותם היה הכרזתו של יוליוס קיסר שגאליה תהיה פרובינציה רומית לכל דבר ועניין, וככזאת - כפופה לחוקים ולדת הרומית. הגאלים חששו שהרומאים ישתלטו על האדמות הקדושות הגאליות, מקום מושבם של הקארנוטים, שנחשבו ללב לבה של גאליה. בכל שנה נפגשו שם דרואידים משבטים שונים כדי לתווך בסכסוכים שונים. האיום על אדמותיהם הקדושות היה נושא שאיחד לבסוף את הגאלים. במהלך החורף הרכיב המלך הכריזמטי של שבט ארוורני, ורקינגטוריקס קואליציה גאלית בגודל חסר תקדים .
פתיחה

יוליוס קיסר היה עדיין ברומא כשהגיעו אליו הידיעות על המרד. הוא מיהר צפונה בניסיון למנוע את התפשטות המרד, ופנה תחילה לפרובאנס כדי לדאוג להגנתה, ולאחר מכן לאגדינקום כדי להתמודד עם הכוחות הגאליים. יוליוס קיסר בחר במסלול מפותל אל הצבא הגאלי משום שנזקק לאספקה שאותה תכנן לקבל לאורך הדרך. ורקינגטוריקס נאלץ לסגת מהמצור שלו על בוי, בירת גורגובינה (שהייתה בעלת ברית של רומא). עם זאת, עדיין היה חורף, ורקינגטוריקס הבין שהסיבה לכך שהקיסר הלך בדרך עקיפה הייתה שלרומאים אין אספקה. לפיכך, ורקינגטוריקס קבע אסטרטגיה להרעיב את הרומאים. הוא נמנע מלהתעמת איתם ישירות, ובמקום זאת פשט על משלחות חיפוש ואספקה. ורקינגטוריקס נטש הרבה מאוד אופידומים, בניסיון להגן רק על החזקים ביותר, ולהבטיח שהאחרים והאספקה שלהם לא יוכלו ליפול לידיים רומיות. שוב, ידו של קיסר הייתה על התחתונה בשל מחסור באספקה, והוא כיתר את האופיום של אבריקום, שאליו נסוג ורקינגטוריקס.
ורקינגטוריקס התנגד במקור להגנה על אבריקום, אבל הביטוריגים שכנעו אותו שהדבר נחוץ. הצבא הגאלי חנה מחוץ ליישוב. אפילו תוך כדי הגנה, ורקינגטוריקס רצה לנטוש את המצור ולעקוף את הרומאים. אבל הלוחמים של אבריקום לא היו מוכנים לעזוב. עם הגעתו של הקיסר, הוא החל מיד בבניית ביצור הגנתי. הגאלים הטרידו ללא הרף את הרומאים ומשלחותיהם המחפשות מזון בזמן שהם בנו את המחנה שלהם, וניסו לשרוף אותו. אבל אפילו מזג האוויר החורפי העז לא הצליח לעצור את הרומאים, ומחנה איתן מאוד נבנה תוך 25 ימים בלבד. נבנו כלי מצור, וקיסר חיכה להזדמנות לתקוף את האופידום המבוצר בכבדות. הוא בחר לתקוף במהלך סופת גשמים, שם הוסח דעת השומרים. מגדלי מצור שימשו להסתערות על המבצר, וארטילריה פגעה בחומות. בסופו של דבר, הארטילריה גרמה לחור בחומה, והגאלים לא הצליחו למנוע מהרומאים לכבוש את היישוב. לאחר מכן בזזו הרומאים את היישוב; יוליוס קיסר לא לקח שבויים וטען שהרומאים הרגו 40,000 איש. העובדה שהקואליציה הגאלית לא התפרקה לאחר התבוסה הזו היא עדות להנהגתו של ורקינגטוריקס. למרות הכישלון הזה, האיידואים, שקודם כרתו ברית עם רומא וקראו לה לצאת להגנתם מול ההלווטים, היו מוכנים כעת להצטרף למרד ולקואליציה של ורקינגטוריקס. זו הייתה עוד מכה לקווי האספקה של הקיסר, שכן הוא לא היה יכול עוד לקבל אספקה דרך האיידואים (אם כי לכידת אבריקום הספיקה לצבא כרגע).
ורקינגטוריקס נסוג כעת לגרגוביה, בירת השבט שלו, שעליה היה נחוש להגן. קיסר הגיע כשמזג האוויר התחמם והמספוא נהיה זמין, מה שהקל במקצת על בעיות האספקה. כרגיל, הוא החל מיד לבנות ביצורים. לאחר מכן החל קיסר לכבוש טריטוריה קרובה יותר לאופידום. האירועים במצור על גרגוביה אינם ברורים עד היום, אולם הוא הסתיים בניצחונם של הגאלים ותבוסת הרומאים. קיסר טען שהורה לאנשיו לתפוס גבעה ליד האופידום ולהשתמש בלגיון שלו כפתיון שעליו יסתערו הגאלים, וישירו את האופידום ללא הגנה. אולם משהכריז על נסיגה, הנסיגה לא התרחשה והרומאים תקפו ישירות את היישוב. גיליבר סבור שיוליוס קיסר לא באמת חשב לסגת וכי זו הייתה תוכניתו לאורך כל הדרך לתקוף ישירות את היישוב. טענתו המפוקפקת של קיסר ייתכן שנועדה להרחיק את עצמו מהכישלון המוחץ של הרומאים. ההסתערות הרומית הסתיימה בתבוסה, מה עוד שהרומאים עלו במספרם על הגאלים. קיסר טען ש-700 גברים מתו, כולל 46 צנטוריונים. יוליוס קיסר פרש מהמצור וניצחונו של ורקינגטוריקס משך אליו שבטים חדשים רבים. אולם כך גם עשו הרומאים ששכנעו שבטים גרמאניים רבים להצטרף אליהם.
הקרב

בינתיים הגיע כוח הסיוע הגאלי וחנה על גבעה קילומטר אחד מהביצור הרומי. למחרת חנו הגאלים ליד העיירה. לאחר מכן הם תקפו את הביצור הרומי החיצוני. הגאלים הנצורים תקפו בו זמנית את הביצור הרומי הפנימי. עם זאת, ההתקפה המשולבת הזו לא הצליחה. למחרת תקפו הגאלים בלילה. מארק אנטוניוס וקאיוס טרבוניוס הביאו חיילים מהמבצרים המרוחקים ביותר לתמיכה בחבריהם. עם אור ראשון, כוחות הסיוע הגאליים, מחשש להיות מוקפים בסאלי רומאי, נסוגו. התקדמות הגאלים הנצורים, בראשות ורקינגטוריקס, התעכבה בשל הצורך למלא תעלות שנחפרו על ידי הרומאים. לשמע נסיגת חבריהם חזרו הגאלים הנצורים לעיירה.
הגאלים הבחינו בחולשה בביצור הרומי. הצד הצפוני של הגבעה לא היה יכול להיכלל בעבודות הרומיות והם הציבו מחנה עם שני לגיונות על קרקע תלולה וחסרת תנאים (הדבר מצוין במעגל באיור). לפיכך, הגאלים בחרו 60,000 איש ומינו את Vercassivellaunus, קרוב משפחה קרוב של ורקינגטוריקס, להוביל את המתקפה באותו מקום. הם צעדו לשם לפני עלות השחר ופתחו במתקפה בצהריים. ורקינגטוריקס עשה סאליה ותקף כל חלק של הביצור הפנימי שנראה חלש. יוליוס קיסר שלח את לביאנוס לתמוך בהגנה על האזור החלש עם שש קבוצות פרשים. הוא שלח את ברוטוס עם שש קבוצות פרשים ולאחר מכן את קאיוס פביוס עם שבע קבוצות פרשים נוספות כדי להגן על הביצור הפנימי. לבסוף, בהנהגת חיילים טריים, הוא הצטרף. ההתקפה נהדפה. לאחר מכן צעד יוליוס קיסר לעזרתו של לביאנוס, גייס ארבע קבוצות והורה לחלק מהפרשים ללכת אחריו ולחלק ממנו לעזוב את הביצור החיצוני ולתקוף את כוח הסיוע הגאלי מאחור. לביאנוס היה על סף התמוטטות והודיע לקיסר על החלטתו לעשות סאלי כפי שהונחה. הקיסר מיהר. הגעתו עוררה את הכוחות הרומאים, ש"הניחו הצידה את כידוניהם [ונשאו] את ההתקשרות עם חרבותיהם". הפרשים הרומיים נראו לפתע בחלק האחורי של הגאלים, הכוחות הרומאים התקדמו במהירות והגאלים נמלטו. הם יורטו על ידי הפרשים ונטבחו. הגאלים הנצורים נסוגו מהביצור. הם נמלטו ממחנותיהם וקיסר העיר כי "אילו החיילים התעייפו בשליחת תגבורת תכופה, ובעמל כל היום, כל כוחות האויב היו יכולים להיהרס". בחצות נשלחו הפרשים הרומיים לרדוף אחריהם. רבים נהרגו ורבים ברחו לאדמות מהן הגיעו.
לאחר התקפות מרובות, הגאלים הבינו שהם לא יכולים להתגבר על עבודות המצור הרומי המרשימות באמת. בשלב זה התברר שהרומאים יצליחו להחזיק מעמד לאורך המגנים, ושהמרד נחרץ. הצבא המקל נמס.
למחרת כינס ורקינגטוריקס את המועצה הגאלית והציע להרוג אותו או להיכנע בחיים כדי לפייס את הרומאים. קיסר הורה לגאלים למסור את נשקם ולמסור את ראשיהם. המפקדים הובאו לפניו ורסינגטוריקס נכנע.  שבויים ניתנו לחיילים הרומאים כחלק משלל המלחמה מלבד האדואי והארוורני, שאותם קיווה לנצח.
אחרי הקרב

כשהמרד נמחץ, קיסר העמיד את לגיונותיו לחורף על פני אדמות השבטים המובסים כדי למנוע מרד נוסף. כמו כן נשלחו כוחות לרמי, שהיו בעלי ברית איתנים של הרומאים לאורך כל המערכה. אבל ההתנגדות לא הסתיימה לגמרי: דרום-מערב גאליה עדיין לא הורגעה.
אלזיה הוכיחה את סופה של התנגדות כללית ומאורגנת נגד פלישת קיסר לגאליה וסימנה למעשה את סוף מלחמות הגאליות. בשנה הבאה (50 לפני הספירה) היו פעולות ניקוי. במהלך מלחמות האזרחים הרומיות, גליה נותרה למעשה לבדה. מרקוס ויפסניוס אגריפס הפך למושל הראשון שלה בשנים 39–38 לִפנֵי הַסְפִירָה. בשנת 39 לפני הספירה הוא יישב את האוביאנים על הגדה המערבית של נהר הריין וב-38 לפני הספירה הוא דיכא מרד באקוויטניה. הוא בנה רשת רדיאלית של כבישים שבמרכזה הבירה הגאלית, Lugdunum (ליון). גליה חולקה לשלושה פרובינציות רומיות; Gallia Aquitania, Gallia Lugdununensis ו־Gallia Belgica. רק הארוורני שמרו על עצמאותם הודות לניצחונם נגד קיסר בקרב גרגוביה .
עבור קיסר, אלסיה הייתה הצלחה אישית עצומה, הן מבחינה צבאית והן מבחינה פוליטית. הסנאט הכריז על 20 ימי הודיה על ניצחון זה, אך, מסיבות פוליטיות, סירב לקיסר את הכבוד לחגוג מצעד ניצחון, שיא הקריירה של כל גנרל. המתח הפוליטי גבר, ושנתיים לאחר מכן, ב-49 לפני הספירה, קיסר חצה את הרוביקון, והזיר את מלחמת האזרחים הרומית בשנים 49-45 BC, בה הוא ניצח. לאחר שנבחר לקונסול לכל אחת משנות מלחמת האזרחים, ומונה לכמה דיקטטורות זמניות, הוא הפך לבסוף לדיקטטור perpetuus (דיקטטור לכל החיים), על ידי הסנאט הרומי בשנת 44 לִפנֵי הַסְפִירָה. כוחו האישי והכיבודים ההולכים וגדלים שלו ערערו את היסודות הרפובליקניים הקשורים למסורת של רומא. מלחמות אזרחים נוספות בעקבות ההתנקשות בו. האחרון היה סכסוך בין אוקטביאנוס (שנודע מאוחר יותר כאוגוסטוס) ומארק אנטוניוס על מי יהיה השליט הבלעדי של רומא, שבו ניצח אוקטביוס. זה הוביל לסופה דה פקטו של הרפובליקה הרומית ולתחילת שלטון הקיסרים.
ורקינגטוריקס נפל בשבי והוחזק ברומא בחמש השנים הבאות בהמתנה לניצחון של קיסר (שנדחה בגלל מלחמת האזרחים). כפי שהיה מסורתי עבור מנהיגי אויב שנשבו, הוא הוצג בניצחון, ולאחר מכן נלקח לטוליאנום והושמד טקסית בשנת 46 לפני הספירה.
למלחמות הגאליות אין תאריך סיום ברור. הלגיונות המשיכו להיות פעילים בגאליה עד שנת 50 לפני הספירה, כאשר אולוס הירטיוס השתלט על כתיבת הדיווחים של קיסר על המלחמה. ייתכן שהמסעות נמשכו, אלמלא מלחמת האזרחים הרומית הקרבה. הלגיונות בגאליה נמשכו בסופו של דבר בשנת 50 לפני הספירה כאשר מלחמת האזרחים התקרבה, שכן קיסר יזדקק להם כדי להביס את אויביו ברומא. הגאלים לא הוכפפו לחלוטין, ועדיין לא היו חלק רשמי מהאימפריה. אבל המשימה הזו לא הייתה של קיסר, והוא השאיר את זה ליורשיו. גאליה לא תהפוך רשמית לפרובינציות רומיות עד לתקופת שלטונו של אוגוסטוס בשנת 27 לפנה"ס, וייתכן שהייתה אי שקט באזור כבר בשנת 70 לספירה.
חשיבות

פול ק. דייוויס כותב כי "ניצחונו של קיסר על הכוחות הגאליים המשולבים ביסס את הדומיננטיות הרומית בגאליה למשך 500 השנים הבאות. ניצחונו של קיסר יצר גם יריבות עם השלטון הרומאי, שהוביל לפלישה שלו לחצי האי האיטלקי".
זיהוי האתר

במשך שנים רבות, מיקומו בפועל של הקרב לא היה ידוע. תיאוריות מתחרות התמקדו תחילה בשתי עיירות, אלאיס בפרנצ'ה-קומטה ואליס -סנט-ריין בקוט-ד'אור. הקיסר נפוליאון השלישי מצרפת תמך במועמד האחרון, ובמהלך שנות ה-60 מימן מחקר ארכאולוגי שחשף את העדויות התומכות בקיומם של מחנות רומיים באזור. לאחר מכן הקדיש פסל לוורסינגטוריקס בחורבות שהתגלו לאחרונה.
חוסר הוודאות בכל זאת נמשך, והתעוררו שאלות לגבי תקפות הטענה של אליס-סנט-ריין. לדוגמה, אומרים שהאתר קטן מכדי להכיל אפילו הערכות מתוקנות של 80,000 איש עם חיל הרגלים הגאלי, יחד עם פרשים ואנשי צוות נוספים. כמו כן, יש שטענו כי הטופוגרפיה של האזור אינה מתיישבת עם תיאורו של יוליוס קיסר. בשנות ה-60 טען הארכאולוג הצרפתי, אנדרה ברתיאר, שראש הגבעה נמוך מכדי להצריך מצור, וכי ה"נהרות" הם למעשה נחלים קטנים.
ברתיאר הציע כי מיקומו של הקרב היה ב־Chaux-des-Crotenay בשער הרי ג'ורה - מקום שמתאים יותר לתיאורים במלחמות הגאליות של קיסר. באתר זה נמצאו ביצורים רומיים. דניאל פורט, פרופסור בסורבון, ממשיכה לערער על זיהויה של אליס-סנט-ריין כאתר הקרב, אך מנהל מוזיאון אלסיה, לורן דה פרוברוויל, טוען שראיות מדעיות תומכות בזיהוי זה. ההיסטוריון והארכאולוג הקלאסי קולין וולס סבר כי החפירות באליז-סנט-ריין בשנות ה-90 היו צריכות להסיר כל ספק אפשרי לגבי האתר והתייחסה לחלק מהתמיכה במקומות חלופיים כ"...שטויות נלהבות".
מספרים מעורבים

קשה לדעת נתונים מדויקים על גודל הצבאות המעורבים ומספר הנפגעים. דמויות כאלה תמיד היו נשק תעמולה רב עוצמה, ולכן הן חשודות. קיסר, ב-De Bello Gallico שלו, מתייחס לכוח סיוע גאלי של רבע מיליון, כנראה הגזמה כדי לשפר את ניצחונו. התיעוד היחיד של האירועים הוא רומאי, ולכן יש להניח שהם מוטים. היסטוריונים מודרניים מאמינים בדרך כלל שמספר בין חמישים אלף למאה אלף איש הוא אמין יותר.
לקריאה נוספת

יוליוס קיסר (בערך 45 לפני הספירה), פרשנויות על מלחמות הגאליות, הוצאת אוניברסיטת הרווארד.מסת"ב 978-0-674-99080-7ISBN 978-0-674-99080-7 . (זמין באינטרנט, למשל: תרגום לאנגלית מאת WA McDevitte ו-WS Bohn (1869))
ביבליוגרפיה

מקורות מודרניים;
Boucheron, Patrick, et al., eds. צרפת בעולם: היסטוריה גלובלית חדשה (2019) עמ'. 4248.
JFC Fuller, Julius Caesar: Man, Soldier, and Tyrant, Da Capo Press, 1991,מסת"ב 978-0-306-80422-9 .
אדריאן גולדסוורת'י, (2002) לוחמה רומית, ניו יורק: קולינס/סמית'סוניאן, 2005.
תיאור הקרב והאירועים שמסביב (אוחזר בסוף נובמבר 2005)
חשבון Livius.org של הקרב (אורכב 08.11.2015 בארכיון Wayback Machine) </link> (אוחזר בסוף פברואר 2009)
מקורות עתיקים;
Delestrée, Louis-Pol (2004). Nouvel atlas des monnaies gauloises. Saint-Germain-en-Laye: Commios. ISBN 2-9518364-0-6. OCLC 57682619.
Gilliver, Catherine (2003). Caesar's Gallic wars, 58–50 BC. New York: Routledge. ISBN 978-0-203-49484-4. OCLC 57577646.