stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק מואיסייביץ זלצמן
מקומות לזכרו

בשנת 1995 נפתח לוח זיכרון לזכרו של יצחק מואיסייביץ' זלצמן על מבנה הנהלת המפעל של מפעל הטרקטורים בצ'ליאבינסק.
בשנת 2007, בצ'ליאבינסק, ברובע טרקטורוזבודסקי, נקרא רחוב על שמו של זלצמן.
בדצמבר 2014, בצ'ליאבינסק, בזירת הקרח "טרקטור", נתלה כרזת דגל עם דיוקנו של זלצמן והכיתוב "מייסד הצוות".
כיכר יצחק סולטסמן בשדרות סטאצ'ק (ליד בית 62) בסנקט פטרבורג.
משפחתו

רעייתו (משנת 1928): חנה יוסיפובנה ברונשטיין (1903–1975), בוגרת המכון האגרונומי.
ילדיו: הבן ליאוניד והבת טטיאנה.
אחותו: מריה מויסייבנה זלצמן.
תעודות ועיטורים

גיבור העבודה הסוציאליסטית.
3 עיטורי לנין.
עיטור סובורוב דרגה ראשונה.
עיטור קוטוזוב דרגה שנייה.
2 עיטורי הדגל האדום של העמל הסוציאליסטי.
עיטור הכוכב האדום.
פרס סטלין.
הערות שוליים

1 2 3  הלוחם היהודי במלחמת עולם השנייה, באתר מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה
1 2 3 4 5 6  Зальцман Исаак Моисеевич, www.hrono.info
1 2 3  «Я вам построил Исаакиевскую арку…» Кто такой Исаак Зальцман?, www.shkolazhizni.ru
1 2 3  «Бархатный орешек с металлом внутри» Судьба директора Исаака Моисеевича Зальцмана. 1941–1949 годы, Новая газета, ‏1644822480000 (ברוסית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1138806757  LCCN: n2007031137  VIAF: 7100150382262513500004   WorldCat (עם VIAF): 7100150382262513500004
מישל דונלאן

מישל אמה מיי אליזבת דונלאן (באנגלית: Michelle Emma May Elizabeth Donelan; נולדה ב-8 באפריל 1984) היא מזכירת המדינה לענייני מדע, חדשנות וטכנולוגיה בממשלת בריטניה מה-20 ביולי 2023. לפני כן שימשה כמזכירת המדינה לענייני דיגיטל, תרבות, מדיה וספורט, ובעבר גם כמזכירת המדינה להשכלה גבוהה ולימודים מתקדמים, ולמשך יומיים במהלך המשבר הממשלתי ביולי 2022 גם הייתה שרת החינוך. דונלאן חברה במפלגה השמרנית וייצגה בפרלמנט את מחוז צ'יפנהאם בווילטשייר בין 2015 ל-2024.
ביוגרפיה

מישל אמה מיי אליזבת דונלאן נולדה באפריל 1984. היא גדלה בוויטלי, צ'שייר וכבר בגיל 6 החליטה שתרצה להיות פוליטיקאית. בגיל 15 נאמה בוועידת המפלגה השמרנית בבלקפול. היא בעלת תואר ראשון בהיסטוריה ופוליטיקה מאוניברסיטת יורק, ובזמן לימודיה באוניברסיטה הייתה פעילה בתחנת הטלוויזיה הסטודנטיאלית York Student Television. טרם כניסתה לפוליטיקה המפלגתית עסקה דונלאן בשיווק ועבדה עבור המגזין מארי קלייר ובעבור ארגון ההיאבקות WWE.
קריירה פוליטית

בבחירות הכלליות של 2010 התמודדה דונלאן במחוז הבחירה וונטוורת' ודירן בדרום יורקשייר, שחשב למעוז הלייבור, וזכתה רק ב-17.6% מהקולות. בפברואר 2013 נכללה ברשימת המועמדים הפוטנציאליים של מחוז צ'יפנהאם. משזכתה במועמדות נבחרה לכהן בחבר הנאמנים של עמותה מקומית המסייעת לקורבנות של אלימות במשפחה, וכחברה בוועדת ההיגוי של המטפלים במחוז וילטשייר.
בבחירות הכלליות של 2015 הביסה דונלאן את חבר הפרלמנט המכהן מטעם הליברל-דמוקרטים עם 47.6% מהקולות, והייתה בין מתנגדי הברקזיט בפרלמנט. בבחירות הכלליות של 2017 נבחרה מחדש ברוב של 54.7% מהקולות. ב-2018 מונתה דונלאן לסגנית המצליף הסיעתי, וקודמה לתפקיד המצליפה ביולי 2019. בספטמבר 2019 מונתה לתת-שרה לענייני ילדים בזמן חופשת הלידה של קמי בדנוק.
בבחירות הכלליות בדצמבר 2019, דונלאן נבחרה מחדש עם 54.3% מהקולות), ובסבב המינויים של 2020 מונתה לשרה לענייני אוניברסיטאות. החל ממאי 2020, תחומי האחריות שלה כללו מלבד אוניברסיטאות גם עמידה משותפת בראשות מועצת בתי המשפט למשפחה, המפקחת על ביצועי מערכת המשפט לענייני משפחה. ב-2021 שונה שם המשרד למשרד להשכלה גבוהה ולימודים מתקדמים, ו דונלאן הושבעה למועצת המלך והפכה גם לחברת קבינט.
ב-5 ביולי 2022, בעקבות גל ההתפטרויות מממשלתו של בוריס ג'ונסון לאור טיפולו הלקוי בשערוריית כריס פינצ'ר ובשערוריות פוליטיות אחרות, דונלאן קודמה לתפקיד שרת החינוך, לאחר ששר החינוך המכהן, נאדים זהאווי מונה לתפקיד שר האוצר. לאחר פחות מ-36 שעות בתפקיד, התפטרה גם דונלאן מהממשלה, וכתבה כי ג'ונסון "העמיד אותנו במצב בלתי אפשרי". כהונתה כשרת חינוך הייתה הקצרה ביותר בהיסטוריה הבריטית, ובכך שברה את השיא בו החזיק ארל טמפל שכיהן 4 ימים כשר החוץ ב-1783. בעקבות דיווחים כי למרות כהונתה הקצרה תקבל דונלאן פיצויי פיטורים, היא הודיעה כי תסרב לקבל את התשלום.
ב-7 בספטמבר 2022 מינתה ליז טראס את דונלאן לשרה לענייני דיגיטל, תרבות, מדיה וספורט, ועם כניסתו לתפקיד של רישי סונאק הוא אישר מחדש את מינויה לתפקיד, לאחר שתמכה בו בהתמודדות על ראשות המפלגה השמרנית.
בבחירות 2024 הפסידה את מושבה בפרלמנט מטעם צ'יפנהאם לשרה גיבסון הליברל-דמוקרטית.
חיים אישיים

בדצמבר 2021 נישאה דונלאן לטום טרנר, ראש האגף המסחרי בחברת "Stronghold Global", המספקת שירותים לגופים ממשלתיים, כולל משרד הבריאות.
מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
הערות שוליים

↑  "Michelle Donelan MP". myparliament.info. MyParliament. אורכב מ-המקור ב-26 באוקטובר 2017. נבדק ב-11 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rea, Ailbhe (21 באוגוסט 2020). "Paranoid Androids". New Statesman. p. 14. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Tories select Michelle Donelan as prospective parliamentary candidate for Chippenham". Bath Chronicle. 4 במרץ 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Election 2017: Chippenham parliamentary constituency". bbc.co.uk. BBC News. 9 ביוני 2017. נבדק ב-29 ביוני 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Goodenough, Tom (2016). "Which Tory MPs back Brexit, who doesn't and who is still on the fence?". spectator.co.uk. The Spectator. נבדק ב-11 באוקטובר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Michelle Donelan MP". gov.uk (באנגלית). נבדק ב-2019-09-21.
↑  "Parliamentary Under Secretary of State (Minister for Children and Families) (maternity cover)". gov.uk (באנגלית). נבדק ב-2019-09-08.
↑  "Chippenham Parliamentary constituency". bbc.com (באנגלית). נבדק ב-2019-12-13.
↑  "Family Justice Board". gov.uk (באנגלית). נבדק ב-2020-05-28.
↑  Scott, Jennifer (7 ביולי 2022). "New Education Secretary Michelle Donelan quits as Nadhim Zahawi tells Boris Johnson 'go now"'". Sky News (באנגלית). נבדק ב-7 ביולי 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑    Nick Gutteridge, ‏Minister who quit after 35 hours is in line for £17,000 payout, The Telegraph, 7 July 2022
↑  Baker, John (21 בספטמבר 2022). "Wiltshire MP 'rejected' £17,000 Education Secretary pay-off after serving for two days". Wiltshire Times (באנגלית). נבדק ב-2022-10-15. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Simpson, Matthew (7 בספטמבר 2022). "Michelle Donelan given role in new PM Liz Truss' cabinet". Northwich Guardian. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Yossman, K. J. (25 באוקטובר 2022). "New U.K. Prime Minister Rishi Sunak Reappoints Michelle Donelan as Culture Secretary". Variety. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Baker, John (25 בספטמבר 2021). "MP 'feeling sore' as she resumes trek". Gazette and Herald. נבדק ב-26 באפריל 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "REVEALED: Minister's partner's firm awarded lucrative Covid contracts". The Good Law Project. 4 בנובמבר 2021. נבדק ב-26 באפריל 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  UKPARL: Ad0YHzrk
אלכסנדר צ'אקובסקי

| --- | --- |

 לידה:  13 באוגוסט 1913 (יוליאני) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  17 בפברואר 1994 (בגיל 80) מוסקבה, רוסיה 
 מדינה:  ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית העלמין קונצבסקויה 
 מקום לימודים:  מכון גורקי לספרות 
 שפות היצירה:  רוסית 
 סוגה:  רומן 
 פרסים והוקרה:  גיבור העמל הסוציאליסטי (1973)  פרס סטלין  עיטור הכוכב האדום  מדליה על הגנת לנינגרד  פרס האחים וסילייב של הרפובליקה הסובייטית הרוסית  מדליית אלכסנדר פדייב  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה  עיטור מהפכת אוקטובר  פרס ברית המועצות  פרס לנין  עיטור לנין  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  עיטור לנין 
 
אלכסנדר בוריסוביץ' צ'אקובסקי (ברוסית: Алекса́ндр Бори́сович Чако́вский'; ‏ 26 באוגוסט 1913 - 17 בפברואר 1994) היה כתב צבאי, סופר, ועורך יהודי סובייטי.
קורות חיים

נולד בסנקט פטרבורג למשפחה יהודית ובילה את רוב שנות ילדותו ונעוריו בעיר סמרה. היה חבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מנעוריו. משנת 1937 עבד כעיתונאי ומבקר ספרות בכתב העת "אוקטובר".
במלחמת העולם השנייה היה כתב צבאי מגויס לצבא האדום וסופח לחזית וולחוב. במרכז דיווחיו והספרים שחיבר לאחר המלחמה ניצב המצור על לנינגרד. על חוויות אלה פרסם את טרילוגיית ספריו, שבמרכזם ניצבים אנשי העיר: "זה היה בלנינגרד" (1944), "לידה" (1945) ו"ימי שלום" (1947). בספרים אלה שילב תיעוד דוקומנטרי עם סיפורים אישיים ואנושיים. בין 1968 ל-1975 פרסם סדרה של חמישה רומאנים על המצור. בין 1978 ל-1981 פרסם את הטרילוגיה "ניצחון", אודות האירועים שהובילו לניצחון במלחמת העולם השנייה.
ב-1955 מונה לעורכו הראשי של כתב העת "ספרות זרה" (Иностранная литература) וב-1962 היה לעורכו הראשי של כתב העת ליטרטורניה גזטה.
ב-1973 היה בין החותמים על מכתב גינוי לדיסידנטים אלכסנדר סולז'ניצין ואנדריי סחרוב.
חבר הסובייט העליון משנת 1966. ב-1986 מונה לחבר מלא בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית.
פרסים

גיבור העמל הסוציאליסטי (1973)
ארבע הענקות של עיטור לנין (1967, 1973, 1979, 1983
עיטור מהפכת אוקטובר (1971)
מסדר המלחמה הפטריוטית הגדולה (1985)
שתי הענקות של עיטור הדגל האדום של העמל (1963, 1988)
מסדר הכוכב האדום (1944)
פרס לנין לרומן "מצור" (1978)
פרס ברית המועצות לספרו "כבר בוקר" (1950)
פרס ברית המועצות לרומן "ניצחון" (1983)
ספרו בעברית

א. צ'אקובסקי, לנינגרד במצור, מרוסית: ש' מנדל, תל אביב, תש"ו
הערות שוליים

↑  מכתב הסופרים נגד סולז'ניצין וסחרוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296224605171  PLWABN: 9810694253105606  BNE: XX1008040  BnF: cb13480284b (data)  GND: 128414103  ISNI: 0000 0001 1478 4860  LCCN: n50060515  LNB: 000078404  NKC: xx0003107  NTA: 070384193  SUDOC: 035356219  VIAF: 99145990   WorldCat (עם VIAF): 99145990
מדינת האפיפיור

מפת מדינת האפיפיור בסוף המאה ה-8. באדום נחלת פטרוס, בחום מתת פפין
מדינת האפיפיור או מדינת הכנסייה (באיטלקית: Gli Stati della Chiesa – ארצות הכנסייה או Stati Pontificii – ארצות האפיפיור, בלטינית: Status Ecclesiae) הייתה מדינה שהתקיימה במרכז חצי האי האפניני לפני איחוד איטליה. מדינת האפיפיור התקיימה בין שנת 756 לשנת 1870.
המדינה כללה שטחים מהמחוזות המודרניים לאציו, אומבריה, מארקה, חלק מאמיליה-רומאניה ובתקופה מסוימת גם שטחים בדרום צרפת. האפיפיור היה השליט האזרחי במדינה זו, בנוסף למעמדו כעומד בראש ממסד הכנסייה הקתולית.
גודלה של מדינת האפיפיור ואופי סמכות השלטון של האפיפיור בה עברו שינויים במהלך השנים. נהוג לכנות סמכות שלטון זו "הסמכות החילונית" של האפיפיור, בניגוד לסמכותו העליונה (הייחודית והחשובה יותר) הרוחנית.
בשפות זרות אחדות נהוג לכנות ישות היסטורית זו ברבים – "מדינות האפיפיור" ואת הכינוי "מדינת האפיפיור" מייחדים למובלעת המודרנית שבתוך בירת איטליה רומא, המדינה הזעירה קריית הוותיקן. מדינה זו, על אף שטחה הקטן, מאפשרת לכס הקדוש קיום ריבונות מדינית מלאה גם כיום.
היסטוריה > מתחילת הנצרות ועד הקמת מדינת האפיפיור

בשלוש מאות השנים הראשונות לקיומה הייתה הכנסייה הקתולית ארגון בלתי חוקי, ולפיכך לא הייתה יכולה להיות בעלים של רכוש או להעביר רכוש למישהו אחר. לאחר שהקיסר קונסטנטינוס ביטל איסור זה, גדל הרכוש הפרטי של הכנסייה במהירות באמצעות תרומות של הנוצרים האדוקים העשירים שכללו גם שטחי אדמה. ארמון הלטראנו היה התרומה המשמעותית הראשונה, מתנה מקונסטנטינוס עצמו. משפחות רומאיות עשירות תרמו אחוזות שלמות, לרוב באיטליה אך גם בפרובינקיות כדוגמת דלמטיה, גאליה ופרובינקיות בחופו המזרחי של הים התיכון. הכנסייה החזיקה בשטחים אלה שכונו נחלת פטרוס הקדוש (Patrimonium Sancti Petri) כבעלת קרקעות פרטית ולא כישות ריבונית. כאשר במאה ה-5 עבר חצי האי האיטלקי לשלטונו של אודואקר ואחר־כך לשלטונם של האוסטרוגותים, קיבל ארגון הכנסייה והעומד בראשה – הבישוף של רומא – את מרותם השלטונית בעודו עומד על עליונותו בתחום הדת.
שורשי התהליך שהביא להקמת מדינת האפיפיור כישות מדינית ריבונית נעוצים במאה ה-6. האימפריה הביזנטית שמרכזה בקונסטנטינופול החלה במסע לכיבוש מחדש של נחלות האימפריה הרומית שאבדו במאות הקודמות. מסע הכיבוש הגיע גם לאיטליה וארך עשרות שנים ובמהלכו נחרבו המוסדות המדיניים והכלכליים של חצי האי. כשמסע הכיבוש התקרב לסיומו, פלשו הלומברדים לאיטליה מהצפון וכבשו כמעט את כל חצי האי. במאה השביעית היה השלטון הביזנטי מוגבל לרצועת שטח אלכסונית שהשתרעה בין רוונה, שבה ישב נציג הקיסר הביזנטי, האקסארך, לרומא. כיוון שהשלטון הביזנטי היה מרוכז בקצה הצפון־מזרחי של רצועת שטח זו, נטל לעצמו הבישוף של רומא, כבעל הקרקעות הגדול ביותר והדמות היוקרתית ביותר באיטליה, את הסמכות השלטונית שהביזנטים לא היו מסוגלים לממש באזור שסביב רומא. אומנם, לכאורה נותרו הבישופים של רומא (שעתה החלו להיקרא אפיפיורים) נתינים ביזנטיים, אך בפועל הפכה דוכסות רומא, אזור המקביל למחוז לאציו של ימינו, למדינה עצמאית הנשלטת בידי הכנסייה. בתפקידו כעומד בראש ישות מדינית זו קרא לעצמו האפיפיור בשם נציג "מדינת הרומאים" (Respublica Romanorum).
עצמאותה היחסית של הכנסייה יחד עם התמיכה העממית באפיפיורות באיטליה, אפשרה לאפיפיורים השונים להמרות את פיו של הקיסר הביזנטי. האפיפיור גרגוריוס השני אף נידה את הקיסר לאו השלישי. למרות זאת, האפיפיור והאקסרך שיתפו פעולה בניסיון לרסן את כוחם העולה של הלומברדים באיטליה. אבל ככל שהביזנטים נחלשו יותר ויותר, החל האפיפיור לקחת על עצמו חלק גדל והולך בהגנת רומא מהלומברדים. בדרך כלל באמצעות דיפלומטיה, איומים, ושוחד. למעשה גרמו מאמצי האפיפיור למיקוד עיקר מאמצי הכיבוש הלומברדי נגד האקסארך ורוונה. יש הרואים את ניצני הקמת מדינת האפיפיור בחתימת ההסכם המכונה "מתת סוטרי" בין מלך הלומברדים ליותפראנד לאפיפיור גרגוריוס השני בשנת 728, שבו אישר ליותפראנד את הרחבת גבולות האזור שבשליטת האפיפיור. יורשו של גרגוריוס השני, זכריה, חתם הסכם עם ליותפראנד שהחזיר לשליטת זכריה ערים שכבש ליותפראנד מדוכסות רומא.
היסטוריה > המהפכה הצרפתית ותקופת נפוליאון

במאה ה-18 הגיעה מדינת האפיפיור לשיא גודלה וכללה את רוב מרכז איטליה – לאציו, אומבריה, מארקה, ונחלות האפיפיור ברוונה, פרארה ובולוניה. כמו כן נכללו במדינת האפיפיור המובלעות הקטנות של בנוונטו ופונטקורבו בדרום איטליה, והמחוז הגדול יותר רוזנות וֶנֶסֶן שמסביב לאביניון שבדרום צרפת. עם זאת, הממשל הכנסייתי כמעט שלא נקט שום צעדים לקידום הכלכלה הנחשלת של מדינת האפיפיור. האדמות רוכזו בידי מספר מצומצם של משפחות אצילים שהחכירו אותן בתנאים קשים לאריסים. על מנת לעמוד בתנאי החכירה גרמו האריסים לניצול יתר של האדמות ולדלדולן או שפנו למעשי שוד, ולכן האזור הכפרי של מדינת הכנסייה התאפיין בחוסר ביטחון. ההכנסות ממדינת האפיפיור לא היו יכולים לכסות את תפעולה של חצר אפיפיור מפוארת וממשל אפיפיורי מנופח, שבשנת 1800 כלל על פי הערכה כ-30,000 מועסקים מיותרים.
המהפכה הצרפתית הייתה הרסנית לשטחים שבשלטון האפיפיור כשם שהייתה הרסנית לכנסייה הקתולית באופן כללי. רוזנות ונסן ואביניון סופחו לצרפת ב-1791. ב-1796 פלשו הצרפתים בפיקודו של נפוליאון לאיטליה, ובחורף 1797 נאלץ האפיפיור פיוס השישי לחתום על שלום טולנטינו. בהסכם זה ויתר האפיפיור על השטחים בדרום צרפת, ועל פרארה, בולוניה ורומאניה שסופחו לרפובליקה הציסאלפינית שתחת חסותה של צרפת וכמו כן התחייב לתשלום פיצויי מלחמה. ב-1798 כבש הגנרל הצרפתי ברתיה (Berthier) בשליחות נפוליאון את רומא וצרף את השטחים שנותרו בשליטת מדינת האפיפיור לרפובליקה הרומית. האפיפיור פיוס השישי, שלא הסכים לוותר על ריבונותו על שטחים אלה, נלקח כאסיר לוואלנס בצרפת ומת שם ב-29 באוגוסט 1799. הרפובליקה הרומית התקיימה מספר מועט של חודשים. בקיץ 1798 הצליחו צבאות הקואליציה השנייה בראשות האוסטרים והרוסים להביס את הצבא הצרפתי באיטליה, רומא נכבשה והשלטון האפיפיורי הושב על כנו. בשנת 1800, בחסות פרנץ השני קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בחרו הקרדינלים בוונציה את האפיפיור פיוס השביעי. באותה שנה כבש נפוליאון את איטליה וביוני 1800 והוא העביר את השליטה במדינת האפיפיור בממדיה המוקטנים לפיוס השביעי. שטחה של מדינת האפיפיור הוקטן עוד יותר בשנת 1806, כשנפוליאון מסר את בנוונטו לשר החוץ הצרפתי טליראן ואת פונטקורבו למרשל ברנדוט. ב-1808 פלשו הצרפתים שוב למדינת האפיפיור משום שהאפיפיור סירב לסגור את נמליו בפני ספינות אנגליות. ב-1809 חולקה מדינת האפיפיור בין שטחים שצורפו לממלכת איטליה שזה עתה הוקמה ובין שטחים שסופחו לקיסרות הצרפתית. רומא הוכרזה "עיר קיסרית" ובנו של נפוליאון שנולד ב-1811 קיבל את התואר "מלך רומא". פיוס השביעי, שהטיל חרם על נפוליאון, נאסר והוחזק בטירת פונטנבלו שליד פריז.
בקונגרס וינה (1815) שהתכנס בסוף תקופת נפוליאון, הצליח נציג האפיפיור, הקרדינל ארקולה קונסלווי, לשכנע את הקונגרס לאשר את הקמת מדינת האפיפיור מחדש בממדיה הקודמים, למעט אביניון ורוזנות ונסן שנשארו חלק מצרפת ושטחים מצפון לנהר הפו באיטליה שהועברו לשליטת האוסטרים.
יהודים במדינת האפיפיור > מהקמת מדינת האפיפיור ועד הקונטרה-רפורמציה

יהודים חיו ברומא החל מהמאה ה-1 לפנה"ס. הקהילה שגשגה בתקופת האימפריה הרומית, אם כי בסוף התקופה – כשהנצרות הפכה לדת המדינה – החלו הקיסרים לפרסם חוקים שהפלו יהודים לרעה. עם פלישת העמים הגרמניים ונפילת האימפריה הרומית הדלדלה האוכלוסייה היהודית. מתקופה זו ועד המאה ה-11 יש מעט ידיעות על הקהילה היהודית. מהמאה ה-11 החלו להופיע חיבורים בשפה העברית. בין הידועים שבהם "הערוך" – המילון התלמודי הראשון שחובר על ידי רבי נתן בן יחיאל באמצע המאה ה-11 ו"שיבולי הלקט" – אוסף הלכות שחיבר רבי צדקיה בן אברהם עניו.
בדרך כלל נהנו היהודים באיטליה בכלל ובמדינת האפיפיור בפרט עד המאה ה-12 מחופש דת (למעט האשמה בגידופים כנגד הנצרות בשנת 1021) וזאת בניגוד לגזרות ולפוגרומים מהם סבלו קהילות יהודיות במקומות אחרים באירופה הנוצרית. עם זאת נאסר על היהודים לכהן במשרות ציבוריות או להיות בעלי קרקעות ולכן נדחקו היהודים לעסוק במסחר, במיוחד באבנים יקרות.
בנימין מטודילה ביקר ברומא באמצע המאה ה-12 ומצא בה "כמו מאתיים יהודים מכובדים". הוא כתב על רבי יחיאל, נכדו של רבי נתן בעל "הערוך" שהיה אחראי על הנכסים של האפיפיור אלכסנדר השלישי, שהוא "יוצא ובא בבית האפיפיור, והוא פקיד ביתו ועל כל אשר לו". אפיפיור זה הפגין רגשות ידידות כלפי היהודים כשהצליח להביס תוכניות של אנשי כמורה עוינים בוועידת הלטראנו השלישית (1179) שהטיפו לחקיקה אנטי יהודית מגבילה.
החל מסוף המאה ה-12 החלו האפיפיורים בסדרת צעדים שמטרתם הרשמית הייתה להפריד בין הנוצרים ליהודים. בפועל הטילו הגבלות כלכליות ופיזיות על הקהילות היהודיות שבחלקן היו משפילות. כבר בוויעוד האקומני שאחרי ועידת הלטראנו השלישית, ועידת הלטראנו הרביעית (1215), הוטלה על היהודים חובת נשיאת אות קלון ונאסר על יהודים להסתובב בחוץ ב"שבוע הקדוש" (מיום ראשון של כפות התמרים ועד פסחא). במאה ה-13 התנהל מסע תעמולה כנגד התלמוד בטענה שהתלמוד מצווה על כפירה ועל איבה כלפי הנוצרים, ומתיר ליהודי לרמות את הגוי, לגזול אותו וגם להורגו. שיאו של מסע זה היה משפט פריז וכמו במקומות אחרים באירופה ניתנה ההוראה לשריפת התלמוד גם ברומא.
בימי הביניים החל מנהג שביום הכתרתו של אפיפיור חדש הייתה משלחת מיהודי רומא באה לברכו, היה האפיפיור עונה "Legum Probo, sed improbo gentium" (אנו מכבדים את חוקי התורה, אך מסתייגים מהעם). בשלב מסוים התקבע המנהג שרב העדה היה מביא כתשורה ספר תורה. האפיפיור היה מקבל את ספר התורה אך היה אומר " Confirmamus sed non consentimus" (אנו מאשרים אך איננו מסכימים), ואז היה האפיפיור מחזיר את ספר התורה מעבר לכתפו השמאלית כאות של בוז. הגדיל לעשות האפיפיור לאו העשירי. בשנת 1513, כאשר הגיעה משלחת יהודית לברך אותו לרגל היבחרו השליך לאו את ספר התורה לארץ.
יהודים רבים החלו לעסוק בהלוואות בריבית, תחום הכרחי מבחינה כלכלית, אבל הכנסייה הנוצרית אסרה אותו על נוצרים. עסקי הבנקאות היהודית שגשגו ומסוף המאה ה-13 החלו הבנקאים היהודים מרומא לפתוח עסקי בנקאות במרכז ובצפון איטליה. כמו כן היו רופאים יהודים רבים ואף האפיפיורים השתמשו בשירותיהם. כך למשל היה יצחק בן מרדכי המכונה "מאסטרו גאו" רופאם של ניקולאוס הרביעי ובוניפקיוס השביעי.
הספרות העברית פרחה באיטליה בתקופה זו. היוצר הידוע ביותר הוא עמנואל בן שלמה בן יקותיאל ממשפחת הצפרוני, הידוע בכינויו עמנואל הרומי (1270–1330, תאריכי הלידה והמוות משוערים). הוא התפרסם בשל חיבורו "המחברות" המחולק ל-28 מחברות וכולל שירי יין, אהבה וידידות. בין השירים תרגום של אחד משירי דנטה. השפעת דנטה על עמנואל באה לידי ביטוי במחברת האחרונה "התופת והעדן", חיקוי ל"הקומדיה האלוהית".
יהודים במדינת האפיפיור > מתקופת הקונטרה-רפורמציה ועד איחוד איטליה

האפיפיורים ראו ברפורמציה הפרוטסטנטית (אמצע המאה ה-16) איום ישיר עליהם וכחלק מתגובת הנגד לרפורמציה הופעלו גם אמצעים נגד היהודים במדינת האפיפיור. ב-14 ביולי 1555, חודשיים לאחר שנבחר לתפקידו, פרסם האפיפיור פאולוס הרביעי את הבולה Cum nimis absurdum שבה נאסר על יהודים להיות בעלים של נדל"ן, להעסיק משרתים נוצרים, לעסוק ברפואה ולקשור קשרים חברתיים עם נוצרים. היהודים נדרשו לחבוש כובע צהוב (צהוב הוא סמל הבגידה בנצרות, ראו הטלאי הצהוב) ולהאזין לדרשות קתוליות בשבת. העיסוקים המותרים ליהודים הוגבלו לסחר בחפצים משומשים בלבד. העיסוק היהודי הנפוץ של מתן הלוואות בריבית התאפשר תחת פיקוח מחמיר. כמו כן נקבע בבולה כי היהודים חייבים להתגורר בנפרד משכניהם הנוצרים. גזרה אחרונה זו הביאה להקמת גטו רומא. עם הקמת הגטו הופרדו יהודי רומא משאר האוכלוסייה לרובע מוקף חומה שבו שלושה שערים שננעלו למשך הלילה. הבולה כללה בנוסף היתר ליהודים להתפלל בבית כנסת אחד בלבד בכל עיר.
שנה אחר־כך (1556) נידונו למוות והוצאו להורג בשריפה עשרים אנוסים שניסו לחזור ליהדות בעיר הנמל אנקונה. בתגובה נעשה ניסיון לארגן חרם כלל־יהודי על העיר. הניסיון שזכה לשם חרם אנקונה נכשל.
האפיפיור הבא פיוס הרביעי אכף הקמת גטאות ברוב ערי איטליה. יורשו פיוס החמישי המליץ על הקמתם במדינות השכנות, וב-1569 הורה על גירוש כל היהודים ממדינת האפיפיור למעט מאנקונה ומרומא (כ-1,000 משפחות).
השפעת מאורעות אלה על הקהילה היהודית הייתה דרסטית. ההגבלות והצווים על תחומי העיסוק מצד אחד וגביית המיסים על ידי השלטון (כלומר הכנסייה) מצד שני הביאו את הקהילה לפשיטת רגל כלכלית. במהלך המאות ה-17 וה-18 הפכו יהודי רומא לעניים מרודים והתגוררו בגטו בתנאים מחפירים עד כדי כך שחדר אחד שימש למגורי שלוש משפחות שהחזיקו בו שמונה שעות כל אחת. אף על פי כן המשיכו להתגורר בגטו בין 4,000 ל-6,000 יהודים. הפעילות התרבותית הענפה שקדמה לתקופה זו פסקה כליל, אם כי התקיימה פעילות חינוך בגטו ואחוז היהודים יודעי קרוא וכתוב היה גבוה משמעותית מהאחוז באוכלוסייה הכללית.
בתקופת המהפכה הצרפתית ושלטון נפוליאון זכו היהודים לשוויון זכויות לזמן קצר וב-1808 הוכרז על ביטול הגטו ברומא. אלא שבעקבות קונגרס וינה הוחזר האפיפיור לשלטון ועמו הוחזרו ההגבלות, הצווים והגטו הרומאי. גטו זה היה הגטו האחרון שהושאר על כנו במערב אירופה במאה ה-19. ב-1858, לקראת סוף שלטון האפיפיור, אירע המקרה של אדגרדו מורטארה, ילד יהודי שנחטף מביתו שבבולוניה על ידי משטרת האפיפיור ואולץ להתנצר.
עם כיבוש רומא ב-1870 וביטול מדינת האפיפיור זכו יהודי העיר לשוויון זכויות מלא.
הערות שוליים

↑  אנטישמיות באתר מילון אנציקלופדי על ציונות וישראל
↑  אהרון לירון, "הנצרות וארץ הקודש", הוצאת צ'ריקובר, 1997, עמ' 319
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564241005171  GND: 4114201-9  HDS: 007342  LCCN: n79066158  NDL: 00567227  NKC: ge680841  VIAF: 124322284   WorldCat (עם VIAF): 124322284 
פרוטומה של הקיסר קונסטנטינוס
ארמון הלאטרנו כיום
פפין הגוץ
אוטו הראשון
ארמון האפיפיורים בעיר אביניון.
יוליוס השני
קלמנס השביעי
מרכז וצפון איטליה ב-1796
פיוס התשיעי
ג'וזפה גריבלדי
פאולוס הרביעי
סמטה בגטו רומא, 1880
דרוויש

ערך זה עוסק באיש דת מוסלמי סופי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
דרווישים מחוללים (אנ') בטורקיה
דרוויש (מפרסית: درویش), הוא מושג המתייחס לאיש דת מוסלמי, לעיתים קרובות סופי, החי חיי התמסרות לדת ולהגות, לעיתים תוך כדי סגפנות, ודרווישים רבים חיים חיי עוני וקבצנות מבחירה. עם זאת, יש בהם העוסקים במקצועות שונים, למשל הקאדיריתים במצרים עוסקים בדיג.
קיימות אגודות דרווישים רבות המייחסות את תאריך יסודן לראשיתו של האסלאם, ואת מייסדיהם למנהיגים מוסלמים היסטוריים כגון הח'ליפים הראשידון אבו בכר ועלי בן אבי טאלב. חברי אגודות אלו חיים בדרך כלל בתנאי נזירות.
הריקוד המסתובב, המנהג הידוע של המסדר המוולוי (אנ') ("הדרווישים המחוללים") מטורקיה הוא אחת הדרכים לתרגל זיכר, שהוא תרגול נפשי סופי. מטרתו היא לחוש התרוממות רוח וחיבור עם התווחיד (אנ') (כיום טקס זה מבוצע בעיקר כמקור משיכה  לתיירים[דרוש מקור]).
ישנן כתות דרווישים הפוצעות עצמן בסכינים, ברזל מלובן או על ידי בליעת גחלים לוהטות, כדי ליצור,  לפי אמונתן, קשר עם האלוהות[דרוש מקור]. כתות שוליות פחות קוראות בקוראן, מכות בתופים או רוקדות במרץ יחדיו למטרות דומות.
ראו גם

ג'לאל א-דין רומי#המסדר המוולוי – 'הדרווישים המחוללים'
סמאע (סופיות)
סופיות
אסלאם סוני
העולם המוסלמי
הערות שוליים

↑  אלי שילר, עדות ומיעוטים בעיר העתיקה, ירושלים: הוצאת אריאל, עמ' 89
↑  ראו "הדרוישים המחוללים מקוניה" באתר מסע אחר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550396005171  BNE: XX539680  BnF: cb13163030n (data)  GND: 4149163-4  LCCN: sh85037114  TDVİA: dervis
פרנצ'סקו קוסיגה

פרנצ'סקו קוסיגה (באיטלקית: Francesco Cossiga;‏ 26 ביולי 1928 – 17 באוגוסט 2010) היה מדינאי איטלקי. כיהן כנשיאה השמיני של הרפובליקה האיטלקית וכן כראש ממשלת איטליה ושר הפנים.
ביוגרפיה

קוסיגה נולד בסאסארי שבאי סרדיניה והחל את הקריירה הפוליטית שלו במסגרת המפלגה הדמוקרטית-נוצרית באיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה. הוא כיהן בתפקיד שר הפנים כאשר הבריגדות האדומות חטפו את ראש ממשלת איטליה לשעבר, אלדו מורו, בשנת 1978. קוסיגה, אשר כיהן בעבר בתפקיד שר בממשלתו של מורו, סירב לנהל משא ומתן עם החוטפים בקשר לשחרורו של ראש הממשלה לשעבר. כאשר נמצאה גופתו של מורו החליט קוסיגה להתפטר ואמר שזוהי כנראה סופה של הקריירה הפוליטית שלו.
אולם הקריירה הפוליטית של קוסיגה לא באה לסיומה. באוגוסט 1979 התמנה קוסיגה לראש ממשלה מטעם מפלגתו, משרה בה החזיק עד אוקטובר 1980. במהלך תקופת כהונתו ניהל קוסיגה מלחמת חורמה נגד המאפיה האיטלקית ונגד הבריגדות האדומות.
קוסיגה נבחר לנשיאה השמיני של איטליה בשנת 1985, תפקיד אותו מילא עד שנת 1992. במהלך כהונתו כנשיא איטליה יצא קוסיגה בהתקפות חריפות ביותר על המערכת הפוליטית באיטליה וכן על הממסד המשפטי במדינה. התבטאויות אלו הביאו מספר פוליטיקאים איטלקים לדרוש את פיטוריו. חודשיים לפני סיום כהונתו הרשמית כנשיא איטליה בשנת 1992 התפטר קוסיגה מתפקידו זה. לאחר סיום כהונתו כנשיא איטליה מונה קוסיגה לכהונת סנטור לכל החיים בסנאט האיטלקי.