stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המשטרה המשפטית הפדרלית
היסטוריה

המשטרה המשפטית (Policía Judicial) הוקמה על ידי הנשיא פורפיריו דיאס ב-27 בנובמבר 1908 כדי לסייע למשרד התובע הכללי במשימות חקירה אכיפת צווים משפטיים.
ב־1 באוקטובר 1934 היא שינתה את שמה למשטרה המשפטית הפדרלית.
בשנת 1984, בתקופת ממשלתו של הנשיא מיגל דה לה מדריד, המשטרה הופרדה מאחריות משרד התובע הכללי ונקבעו קווים מנחים לפעילותה של המשטרה המשפטית הפדרלית, וב-8 במרץ 1984 הוקם המינהל הכללי של המשטרה המשפטית.
ביולי 1991 נובפו למשטרה תפקידי תיאום בתחום המאבק הסחר בסמים לא חוקיים. בעקבות עליית כוחן של הקרטלים הפכה המשטרה בשנת 1993, שוב לחלק ממשרד התובע הכללי, שפיקח על פעילותה באופן רציף מאז 1996.
במהלך המרד בצ'יאפס, סוכני PJF הואשמו על ידי שבויים זאפטיסטים שהם עונו והוכו על ידם בבתי כלא פדרליים.
בתקופת ויסנטה פוקס הוחלט על פירוק המשטרה המשפטית בעקבות פרשיות שחיתות רבות בארגון והקמת סוכנות ממשלתית חדשה בדמות האף בי איי האמריקאי ובמקומה הוקמה סוכנות החקירות הפדרלית. הרקע לפירוק המשטרה המשפטית היה הקשרים ההדוקים בין הסוכנים הפדרליים לסוחרי הסמים בצפון מזרח המדינה ושחיתויות רבות בכוח. רשמית הסוכנות פורקה ב-30 באוקטובר 2001.
ארגון ומבנה

למשטרה המשפטית הפדרלית היו שלושה עשר אזורים ובהן חמישים ושתיים סניפים. בתיאום התובע הפדרלי המקומי, בראש כל אזור עמד מפקד של המשטרה המשפטית הפדרלית, אשר בתורו מנחה את ראשי הסניף בגזרות המרוחקות. אנשים שנעצרו על ידי המשטרה המשפטית הפדרלית הועמדו לרשות התובע הפדרלי המקומי, אשר מינה עורכי דין בהתאם לתיק.
הערות שוליים

↑  Mexican Cartels and Their Integration into Mexican Socio-Political Culture
↑  Mexico: Reports of the Federal Judicial Police (PJF) detaining and torturing members of the Zapatista National Liberation Army (EZLN) (1994 to March 2001)
הדוויג והשארית העצבנית (מחזמר)

| --- | --- |

Playbill ההפקה המקורית באוף ברודוויי
 ליברטיסט:  ג׳ון קמרון מיטשל
 מוזיקה:  סטפן טראסק
 מקום ההתרחשות:  ברלין המזרחית
 תקופת ההתרחשות:  שנות ה-80 – שנות ה-90
 סוגה:  מחזמר רוק
 הצגת בכורה:  1998
 שפה:  אנגלית
 פרסים:  פרס אובי פרס Outer Critics Circle פרס טוני
הדוויג והשארית העצבנית (או: הדוויג והאינץ׳ העצבני; באנגלית: Hedwig and the Angry Inch) הוא מחזמר מסוג מחזמר רוק אודות זמרת רוק ג׳נדרקווירית בדיונית ממוצא מזרח-גרמני בשם הדוויג, ולהקת הרוק שלה הנקראת ״האינץ׳ העצבני״. הליברית נכתבה על ידי ג'ון קמרון מיטשל והמוזיקה ומילות השירים נכתבו על ידי סטפן טראסק. הופעת הבכורה של המחזמר הייתה בשנת 1998 באוף ברודוויי, ומאז הוא הועלה במאות במות בהפקות מסביב לעולם.
סרט קולנוע המבוסס על המחזמר יצא בשנת 2001.
בשנת 2014 המחזמר עלה לראשונה בברודוויי, בכיכובו של ניל פטריק האריס אשר זכה על הופעתו בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר.
תקציר עלילה

הקונספט של ההפקה הבמתית הוא שהקהל צופה במופע של כוכבת הרוק הג׳נדרקווירית הדוויג רובינסון, בזמן שהיא עוקבת אחרי סיור ההופעות (המצליח ממנה בהרבה) של כוכב הרוק טומי גנוסיס בכל המדינה. מדי פעם הדוויג פותחת דלת על הבמה כדי להקשיב למופע של גנוסיס, שמתקיים במקום צמוד. גנוסיס מתאושש מתאונה שכמעט הרסה את הקריירה שלו, שבה התנגש עם מכוניתו באוטובוס בית ספר בזמן שהיה תחת השפעת סמים וקיבל מין אוראלי מהדוויג. הדוויג נחושה לספר לקהל את הסיפור שלה.
הסיפר נע סביב דמותה של הדוויג – טרנסג'נדרית אמריקנית אשר נולדה כהנזל, נער נשי מברלין המזרחית אשר חובב פילוסופיה ומוזיקת רוק. הנזל נואש מחיפושיו אחרי אהבה במזרח ברלין של שנות ה-80 והוא מרגיש תקוע בעיר, עד שהוא פוגש בלותר, חייל בצבא האמריקאי. לותר מעודד את הטרנסקסואליות של הנזל המתבטאת בחבישת פאה ולבישת בגדי נשים. לבסוף מציע לותר להנזל להינשא לו ולבוא איתו לארצות הברית. אולם נישואים חד מיניים אינם אפשריים בארצות הברית ועל לותר והנזל להיות גבר ואישה אנטומיים. אמו של הנזל נותנת לבנה את השם שלה, הדוויג, ואת הדרכון שלה, ומאתרת רופא שיבצע עבורו ניתוח לשינוי מין.
הדוויג עוברת את הניתוח אך הוא נכשל, והיא נשארת עם שארית קטנה ולא מתפקדת של בשר בתור איבר מין, או כפי שהיא מתארת: "עם צלקת היורדת מטה כמו עיוות צדדי של פנים בלי עיניים". הדוויג עוברת לקנזס שבארצות הברית עם בעלה לותר שעד מהרה עוזב אותה לטובת גבר אחר ומשאיר אותה לבדה, באופן אירוני, בדיוק ביום שבו נפלה חומת ברלין והוכרז על איחוד גרמניה.
הדוויג מתאוששת מהפרידה על ידי הקמת להקת רוק המורכבת מנשים קוריאניות אותה היא מכנה "השארית העצבנית". היא מגלה מחדש את אהבתה למוזיקה, ומתיידדת עם נער ביישן, נוצרי ולא מובן בשם טומי ספאק ובין השניים נרקם שיתוף פעולה מוזיקלי, כמו גם קשר רומנטי. הדוויג מעניקה לו את שם הבמה "טומי גנוסיס" אך כאשר הקשר מתפרק, טומי גונב את כל השירים שהדוויג כתבה איתו ובלעדיו והופך לכוכב רוק בקנה מידה עולמי כאשר הוא מתעלם מהדוויג ולהקתה החדשה ומותיר אותם להופיע בברים ומוטלים זולים ברחבי אמריקה כדי להתקיים.
השיר "מקור האהבה" (The Origin of Love) מבוסס על נאומו של אריסטופאנס בדיאלוג "המשתה" של אפלטון, ובו הסבר על כך שבעבר היו שלושה מינים לבני האדם: "ילדי השמש" (שני גברים מחוברים), "ילדי האדמה" (שתי נשים מחוברות) ו"ילדי הירח" (גבר ואישה מחוברים). לכל מין היה גוף כפול ולו שני ראשים, ארבע ידיים וארבע רגליים. האל זאוס החליט בזעמו לפצל את בני האדם לשניים כאשר הוא מותיר כל מין בכמיהה לחצי שהופרד ממנו. הדוויג מאמינה שטומי הוא החצי השני שלה ובלעדיו לא תהיה שלמה לעולם. הדוויג מצהירה שיש בה דחף או להתאחד עמו מחדש, או להרוס אותו.
רקע

המחזמר שאב השראה מחייו של מיטשל כבן לגנרל בצבא ארצות הברית אשר מופקד על המחלקה האחראית על מזרח ברלין הכבושה. המוזיקה במחזמר מבוססת על עידן הגלאם רוק של דייוויד בואי (אשר אף סייע בהפקת המחזה בלוס אנג'לס), כמו כן על השפעות של ג'ון לנון, מייסדי הפאנק-רוק איגי פופ ולו ריד ואמנים אמריקאים ובריטים אחרים משנות ה-70 ושנות ה-80 המוקדמות אשר היו חלק מתופעת הג'נדר בלנדר של אותה תקופה.
בכורת המחזמר הייתה באוף ברודוויי בתיאטרון סנט ג'יימס ב-14 בפברואר 1998. במקור בוים והופק המחזה על ידי פיטר אסקין והוא זכה בפרס אובי של וילג' ווייס ובפרס "Outer Critics Circle" המוענק להפקות אוף ברודוויי מאז שנות ה-50. המחזמר הוצג עד שנת 2000, ועלה שוב מספר חודשים ב-2007.
רקע > היסטוריה

דמותה של הדוויג במקור תוכננה להיות דמות משנה במחזמר. ההשראה לדמות הייתה גרושתו הגרמניה של קצין בצבא ארצות הברית אשר עבדה כבייביסיטר אצל משפחתו של קמרון, ובנוסף עבדה כזונה במדינת גארי שבקנזס. הדמות של טומי, עוצבה בתחילה כדמות הראשית והיא הייתה מבוססת על דמותו של מיטשל עצמו: שניהם הומואים, אביהם הוא איש צבא, היו קתולים אדוקים וחובבי מיתולוגיה.
הדוויג הפכה להיות הפרוטגוניסטית כאשר סטפן טראסק שכנע את מיטשל בשנת 1994 להופיע עם חומרים מוקדמים שלהם במועדון פאנק ניו יורקי בשם "Squeezebox". טרקס הוביל את להקת הבית ובן זוגו של מיטשל, ג'ק סטיב, ניגן בגיטרה בס. הצוות החליט שיש לפתח את הדמות דרך הופעות חיות ולא על במות התיאטרון, וזאת על מנת לשמר את אנרגיית הרוק. מיטשל הושפע רבות מרשימת מופעי הדראג של המועדון אשר הציגו גרסאות כיסוי ללהיטי רוק.
ההופעה הראשונה של הדוויג כללה גרסאות כיסוי רבות עם מילים אשר נכתבו מחדש כדי לספר את סיפורו של הדוויג: השיר "Oh Well" של פליטווד מק, "See No Evil" של טלוויז'ן, "Whole Wide World" של רקלס אריק, "The Death of Samantha" של יוקו אונו, "Non-Alignment Pact" של פרה אובו, "Half Breed" של שר, "Boys Keep Swinging" של דייוויד בואי ו-"Femme Fatale" של ולווט אנדרגראונד.
ההופעה השנייה של מיטשל הייתה כמנחה ממלא מקום במועדון בערב שבו הופיעה דבי הארי מההרכב בלונדי. לרגל מאורע זה עיצב המאפר מייק פוטר לראשונה את הפאה אשר הפכה לסימן ההיכר של הדוויג. הפאה הוכנה בתחילה מגלילי נייר טואלט עטופים בשיער בלונדיני סינתטי. לאחר ההופעה המשיכו מיטשל, טראסק וחברי להקת "Cheater" (דייב מק'ינלי, ג'ק סטיב, כריס ווילדינג וסקוט בילברי) לעבוד על חומרים במועדונים שונים במשך ארבע שנים בטרם הופיע עם המחזמר המוגמר באוף ברודוויי בשנת 1998.
רקע > בישראל

בשנת 2020 הפקת בכורה ישראלית של המחזמר בעברית בשם ״הדוויג והאינץ׳ העצבני״ הייתה אמורה להציג, אך נדחתה עקב נגיף הקורונה. לבסוף, ההפקה החלה הופעות טרום-בכורה בחודש מרץ 2021, והייתה בכך הפקת המחזמר הראשונה בישראל שחזרה להופיע לאחר פריצת נגיף הקורונה. בתפקיד הדוויג מככב רועי דולב, אשר שימש גם כמתרגם ובמאי להפקה, וכל הפאות עבורה עוצבו על ידי מעצב הפאות והאיפור המקורי מאוף-ברודוויי, גרסת הסרט וברודוויי, מייק פוטר. על ההפקה נכתב באתר ynet: ״מי הוא רועי דולב? שחקן, יזם שהקים בעבר תיאטרון עצמאי וכיום עובד כמפיק פרטי, שהחליט לעשות הכול בדרך שלו. והדרך שלו היא אחד הדברים המרעננים שנראו כאן לאחרונה. הרחק מכל ממסד, דולב עלה על עקבי הדראג ויצר תיאטרון שנון וכיפי שהוא ממתק לכל חובב וחובבת מחזות זמר.״ באתר וואלה נכתב: ״מעבר לעובדה שזה עדיין טקסט מבריק ועוצמתי שלבדו נושא כל כך הרבה רבדים מתוחכמים מצדיק את הצפייה, "הדוויג והשארית העצבנית" בגרסתו הישראלית הוא מופע אנרגטי ומשעשע, שסוחף קהל אוהד שצמא לשירים האלה.״
רקע > שחקנים ודמויות

| תחיית ברודוויי 2014–2015> הדמות | תחיית ברודוויי 2014–2015> הופעה |
| --- | --- |
הדוויג: ניל פטריק האריס (19 במרץ 2014 – 17 באוגוסט 2014)
הדוויג: אנדרו ראנלס (20 באוגוסט 2014 – 12 באוקטובר 2014)
הדוויג: מייקל סי הול (16 באוקטובר 2014 – 18 בינואר 2015) (17 בפברואר 2015 – 21 בפברואר 2015)
הדוויג: ג'ון קמרון מיטשל (21 בינואר 2015 – 14 בפברואר 2015) (24 בפברואר 2015 – 26 באפריל 2015)
הדוויג: דארן כריס (29 באפריל 2015 – 19 ביולי 2015)
הדוויג: טאי דיגס (22 ביולי 2015 – 13 בספטמבר 2015)
יצחק:  לנה הול (29 במרץ 2014 – 5 באפריל 2015)
יצחק:  שאנון קונלי (7 באפריל 2015 – 11 באפריל 2015)
יצחק: רבקה נעמי ג'ונס (14 באפריל 2015 – 13 בספטמבר 2015)
להקת "השארית העצבנית"
אסקיזיפ: ג'סטין קרייג (29 במרץ 2014 – 13 בספטמבר 2015)
יאצק: מאט דנקן (29 במרץ 2014 – 13 בספטמבר 2015)
קשישטוף: טים מיסלוק (29 במרץ 2014 – 13 בספטמבר 2015)
סכלטקו: פיטר יאנווייץ (29 במרץ 2014 – 13 בספטמבר 2015)
עיבוד קולנועי

בשנת 2001 עוּבד "הדוויג והשארית העצבנית" לסרט קולנוע באותו השם, גם הוא בכיכובו של ג'ון קמרון מיטשל ובמוזיקה מאת סטפן טראסק. הסרט הפך במהרה לסרט פולחן ולהיט קאלט, בדומה ל"מופע הקולנוע של רוקי".
עם יציאתו לאקרנים זכה הסרט בפרסי הבמאי הטוב ביותר ובחירת הקהל בפסטיבל סאנדנס, בפרס בחירת המבקרים (National Board of Review) והסרט הטוב ביותר להופעת בכורה של במאי (Gotham Awards) ובפרס איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס (Los Angeles Film Critics Association). מיטשל היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על משחקו בסרט ולפרס "ההופעה של השנה" של מגזין פרימייר (Premiere). כמו כן זכה הסרט בפרס הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה ופרסים רבים אחרים.
רשימת השירים

| --- | --- |
 במחזה "Tear Me Down"  "The Origin of Love"  "Random Number Generation"  "Sugar Daddy"  "The Angry Inch"  "Wig in a Box"  "Wicked Little Town"  "The Long Grift"  "Hedwig's Lament"  "Exquisite Corpse"  "Wicked Little Town (Reprise)"  "Midnight Radio":  בסרט "Tear Me Down"  "Random Number Generation"  "Tear Me Down"  "The Origin of Love"  "Sugar Daddy"  "The Angry Inch"  "Wig in a Box"  "The Origin of Love (Tommy Gnosis version)"  "Wicked Little Town"  "I Will Always Love You"  "The Long Grift"  "Nailed"  "Freaks"  "In Your Arms Tonight"  "Hedwig's Lament"  "Exquisite Corpse"  "Wicked Little Town"  "Midnight Radio"
Wig in a Box

בשנת 2003 יצא אלבום צדקה בהשתתפות אמנים שונים ובו גרסאות כיסוי לשירי המחזה. האלבום, "Wig in a Box" יצא בחברת התקליטים Off Records ומטרתו הייתה גיוס תרומות למען הארגון " Hetrick-Martin Institute" העוסק במתן סיוע לנוער להט"ב, ומפעיל בית ספר ציבורי לבני נוער שהיו קורבנות להומופוביה וחוו אפליה או אלימות על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית. בשנת 2006 יצא סרט דוקומנטרי בשם "Follow My Voice: With the Music of Hedwig" שתיאר את תהליך הפקת האלבום וחיי היום יום בבית הספר.
| רצועה | אמן מבצע | שם השיר |
| --- | --- | --- |
| 1 | רופוס ויינרייט | The Origin of Love |
| 2 | The B-52's | Angry Inch |
| 3 | They Might Be Giants | The Long Grift |
| 4 | פרנק בלאק | Sugar Daddy |
| 5 | רובין היצ'קוק | City of Women |
| 6 | Imperial Teen | Freaks |
| 7 | הברידרז | Wicked Little Town |
| 8 | בוב מולד | Nailed |
| 9 | The Polyphonic Spree | Wig in a Box |
| 10 | ג'ון קמרון מיטשל וסטפן טראסק | Milford Lake |
| 11 | סטיבן קולבר | Ladies & Gentlemen |
| 12 | ספון | Tear Me Down |
| 13 | יוקו אונו ויו לה טנגו | Hedwig's Lament/Exquisite Corpse |
| 14 | The Bens | Wicked Little Town |
| 15 | סינדי לאופר ו- Minus 5 | Midnight Radio |
| 16 | ג'ונתן ריצ'מן | The Origin of Love |
הערות שוליים

↑  גנוסיס – "ידע של אמיתות רוחניות"
↑  סוכנויות הידיעות, "הדוויג והשארית העצבנית" תחזור באוקטובר לאוף ברודוויי, באתר הארץ, 16 במאי 2007
↑  BWW News Desk, From East Berlin To The Middle East: HEDWIG AND THE ANGRY INCH Is Coming To Israel, BroadwayWorld.com (באנגלית)
↑  BWW News Desk, HEDWIG AND THE ANGRY INCH Postpones Israeli Premiere In Response To COVID-19 Outbreak, BroadwayWorld.com (באנגלית)
↑  מחזמר הפאנק-רוק הקווירי שכבש את העולם: סיפורו של "הדוויג והשארית העצבנית", באתר ynet, 19 בינואר 2021
↑  BWW News Desk, Musical Theatre Returns to Israel With HEDWIG AND THE ANGRY INCH, BroadwayWorld.com (באנגלית)
↑  הדוויג והאינץ׳ העצבני, באתר הדוויג
↑  גרסת הכחול-לבן של "הדוויג והאינץ' העצבני" לא מושלמת – וחוגגת את זה, באתר ynet, 11 באוגוסט 2021
↑  נדב מנוחין‏, זאת מיתולוגיית רוק גאונית. איזה כיף שאפשר סוף סוף לפגוש אותה בישראל, באתר וואלה, 13 באוגוסט 2021
↑  The A.V. Club – "The New Cult Canon – Hedwig And The Angry Inch"
↑  שם מלא – Wig In A Box: Songs from & Inspired by Hedwig and the Angry Inch
↑  "Wig in a Box". Allmusic. נבדק ב-2009-02-02.
↑   "Follow My Voice: With the Music of Hedwig (2006)", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
| פרס טוני לחידוש הטוב ביותר למחזמר |
| --- | --- | --- |
| 1994–1999 | קרוסלה (1994) ‏•‏‏ ספינת השעשועים (1995) ‏•‏‏ המלך ואני (1996) ‏•‏‏ שיקגו (1997) ‏•‏‏ קברט (1998) ‏•‏‏ אנני אוקלי אשת לפידות (1999) |  |
| 2000–2009 | נשקי אותי, קייט (2000) ‏•‏‏ רחוב 42 (2001) ‏•‏‏ אל תוך היער (2002) ‏•‏‏ Nine‏ (2003) ‏•‏‏ מתנקשים (2004) ‏•‏‏ כלוב העליזים (2005) ‏•‏‏ משחק הפיג'מה (2006) ‏•‏‏ קומפני (2007) ‏•‏‏ דרום פסיפיק (2008) ‏•‏‏ שיער (2009) |  |
| 2010–2019 | כלוב העליזים (2010) ‏•‏‏ הכל הולך (2011) ‏•‏‏ פורגי ובס (2012) ‏•‏‏ פיפין (2013) ‏•‏‏ הדוויג והשארית העצבנית (2014) ‏•‏‏ המלך ואני (2015) ‏•‏‏ הצבע ארגמן (2016) ‏•‏‏ הלו, דולי! (2017) ‏•‏‏ פעם אחת באי הזה (2018) ‏•‏‏ אוקלהומה! (2019) |  |
| 2022–הווה | קומפני (2022) ‏•‏‏ המצעד (2023) ‏•‏‏ מתגלגלים (2024) |  |
כרזה של ההפקה הישראלית של המחזמר בכיכובו של רועי דולב.
ששת השחקנים שגילמו את הדוויג בתחייה המחודשת מימין לשמאל: ניל פטריק האריס, אנדרו ראנלס (ימין מלמטה), טאי דיגס, דארן כריס, מייקל סי הול, וג'ון קמרון מיטשל (שמאל מלמטה)
עטיפת פסקול הסרט שיצא ב-10 ביולי 2010
Wig In A Box: Songs from & Inspired by Hedwig and the Angry Inch
הר ברסקין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  2,850 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  רכס סנטינל 
 קואורדינטות:  78°20′00″S 85°37′00″W﻿ / ﻿78.3333°S 85.6167°W﻿ / -78.3333; -85.6167
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר ברסקין(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר ברסקין
 
מפת רכס סנטינל
הר ברסקין (באנגלית: Mount Bearskin) הוא הר ברכס סנטינל שבהרי אלזוורת', בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,850 מטרים מעל פני הים.
הר ברסקין ממוקם 9 קילומטרים צפונית-מזרחית מהר טיירי.
אוכף פודגורה מקשר את הר ברקסקין לרכס טיירי.
היסטוריה

ההר מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1957–1959.
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שמו של קפטן לילנד ס. ברקסקין (Leland S. Bearskin), מחיל האוויר של ארצות הברית, אשר השתתף בהקמת תחנת הקוטב הדרומי בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
הפצצות של ד"ר גולדפוט

| --- | --- |

 בימוי:  מריו באווה
 הופק בידי:  Fulvio Lucisano, Louis M. Heyward 
 תסריט:  קסטלנו ופיפולו, Giuseppe Moccia, רוברט קאופמן 
 שחקנים ראשיים:  וינסנט פרייס, פאביאן פורטה, פרנקו פראנצ'י, סיסרו אינגרסיה, לאורה אנטונלי
 מוזיקה:  לס באקסטר 
 צילום:  אנטוניו רינלדי 
 מדינה:  איטליה, ארצות הברית
 חברה מפיצה:  American International Pictures, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  29 ביולי 1966
 משך הקרנה:  100 דק' 
 שפת הסרט:  איטלקית 
 סוגה:  מדע בדיוני קומי, סרט פרודיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הפצצות של ד"ר גוֹלדפוּט (באנגלית: Dr. Goldfoot and the Girl Bombs) הוא סרט קומדיה אמריקאי-איטלקי משנת 1966 בכיכובו של וינסנט פרייס. הסרט צולם באיטליה בשתי גרסאות, אנגלית ואיטלקית. הסרט הוא פרודיה על "גולדפינגר", סרט פעולה מ־1966 בסדרת סרטי ג'יימס בונד. ד"ר גולדפוט הוא מדען חולה נפש העוסק בפיתוח וייצור של רובוטים דמויי נשים כדי שיעזרו לו להשתלט על העולם. הוא זומם להרוג את סגל הגנרלים של נאט"ו, להתחזות לגנרל שדומה לו פיזית ולהביא למלחמת העולם השלישית על ידי הטלת פצצה גרעינית על מוסקבה. סרט זה הוא המשך ל"ד"ר גולדפוט ומכונת הביקיני" שהצלחתו הקופתית הרבה באמריקה ובאיטליה הובילה לכינונה של קופרודוקציה קולנועית ביניהן. במאי הסרט, מריו בבא, הוא ממוצא איטלקי וחלק נרחב מהשחקנים איטלקים. התסריט שוכתב לפחות 9 פעמים.
בניגוד לסרט הקודם ("ד"ר גולדפוט ומכונת הביקיני"), סרט זה ("הפצצות של ד"ר גולדפוט") נכשל קופתית, ונחשב לאחד הסרטים הגרועים ביותר בבימויו של מריו בבא, אף כי באיטליה הייתה לסרט הצלחה כלכלית מסוימת; וינסנט פרייס נהנה מאהדה ציבורית בעקבות גילום ד"ר גולדפוט, והיה מוכן לגלם את הדמות בשנית.
הנס מרטין זוטרמייסטר

| --- | --- |

 לידה:  29 בספטמבר 1907 Schlossrued, שווייץ 
 פטירה:  4 במאי 1977 (בגיל 69) בזל, שווייץ 
 מדינה:  שווייץ 
 מקום קבורה:  Friedhof am Hörnli 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בזל 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 חתימה:   
 
קריקטורה 1971
הנס-מרטין זוטרמייסטר (בגרמנית: Hans Martin Sutermeister; ‏29 בספטמבר 1907 - 4 במאי 1977) היה סופר שווייצרי, שכתב בשפה הגרמנית.
זוטרמייסטר נולד בשנת 1907 בארגאו כבנו של פרידריך זוטרמייסטר, תאולוג. הוא עצמו למד תאולוגיה, אבל נשר מהמכללה ועבר ללימודי רפואה. בשנת 1941 קיבל בעצמו את התואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת בזל. לאחר שלמד רפואה התנודד שנים ארוכות בעבודתו בין הרפואה לספרות. בשנים 1946–1947 היה רופא פליטים באונר"א בגרמניה, פולין וצ'כוסלובקיה. הוא היה נשוי לתושבת ברלין ונולדו לו שלוש בנות.
הוא אחיו של המלחין היינריך זוטרמייסטר.
הערות שוליים

↑  Sutermeister, Hans Martin, Literapedia Bern
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 123469899  ISNI: 0000 0003 5925 7161  LCCN: n2011077794  NTA: 070811350  SELIBR: 349556  SUDOC: 156462257  VIAF: 213560747   WorldCat (עם VIAF): 213560747 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הנחיות להתנהלות הכוחות ברוסיה

הנחיות להתנהלות הכוחות ברוסיה היו "צו פלילי" שהוציא הוורמאכט בראשות וילהלם קייטל ב-4 ביוני 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה. ההנחיות פירטו את ההתנהגות הצפויה של החיילים הגרמנים במהלך הפלישה לברית המועצות. אזרחים נכללו בהגדרה של קבוצות התנגדות. הצו קבע: "הבולשביזם הוא האויב הקטלני של העם הגרמני הנציונל-סוציאליסטי. להשקפת העולם המשחיתה הזו – ולאלה התומכים בה – מתנגד המאבק של גרמניה. מאבק זה מחייב דיכוי חסר רחמים ומאומץ נגד תועמלנים בולשביקים, בלתי סדירים, חבלנים ויהודים, וחיסול מוחלט של התנגדות אקטיבית ופסיבית כאחד. החיילים האסייתים, בפרט, הם בלתי ניתנים להבחנה, בלתי צפויים, מטופשים וחסרי רגש ותחושה".
עמר ברטוב כתב כי ההנחיות להתנהלות הכוחות ברוסיה פירטו "צעדים חסרי רחמים נגד תועמלנים בולשביקים, גרילה, חבלנים ויהודים, וקראו לחיסול מוחלט של כל התנגדות אקטיבית או פסיבית".
וייד ביורן, בספרו Maring into Darkness, ציין שהצו כוון ליהודים במפורש כ"אויבים גזעיים שיש לחסל על ידי הצבא ללא קשר להתנהגותם".
לקריאה נוספת

Heer, Hannes; Manoschek, Walter; Pollak, Alexander; Wodak, Ruth (2008). The Discursive Construction of History: Remembering the Wehrmacht's War of Annihilation. New York: Palgrave Macmillan. ISBN 9780230013230.
Bartov, Omer (1986). The Eastern Front, 1941–1945, German Troops and the Barbarisation of Warfare. New York: St. Martins Press. ISBN 0312224869.
Beorn, Waitman (2014). Marching into Darkness. London, UK: Harvard University Press. ISBN 978-0-674-72550-8.
הערות שוליים

↑  "Resources on the German Military" (PDF). USHMM.
↑  Heer et al. 2008, pp. 17–19.
↑  Bartov 1986, p. 106.
↑  Beorn 2014, p. 52.
הדוויג והשארית העצבנית (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  המחזמר "הדוויג והשארית העצבנית"
 בימוי:  ג'ון קמרון מיטשל
 הופק בידי:  כריסטין ואשון
 תסריט:  ג'ון קמרון מיטשל סטפן טראסק
 עריכה:  אנדרו מרקוס
 שחקנים ראשיים:  ג'ון קמרון מיטשל מייקל פיט מרים שור סטפן טראסק תיאודור ליצ'ינסקי רוב קמפבל אנדריאה מרטין
 מוזיקה:  סטפן טראסק
 צילום:  פרנק ג'יי דה-מרקו
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Killer Films
 חברה מפיצה:  Fine Line Features ניו ליין סינמה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  20 ביולי 2001
 משך הקרנה:  95 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מוזיקלי סרט להט"בי
 תקציב:  6,000,000‏$
 הכנסות:  3,644,200‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   hedwigandtheangryinch
 פרסים:  פרס פסטיבל סאנדנס פרס טדי (פסטיבל ברלין) פרס אינדפנדנט ספיריט פרס GLAAD
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
הדוויג והשארית העצבנית (באנגלית: Hedwig and the Angry Inch) הוא סרט דרמה-קומי-מוזיקלי אמריקאי משנת 2001 המבוסס על מחזמר באותו השם על להקת רוק דמיונית מגרמניה המזרחית עם סולנית טרנסג'נדרית שעברה ניתוח לשינוי מין כושל במזרח גרמניה ("השארית העצבנית" היא תוצאה של כישלון זה), אותו עברה כדי שתוכל להינשא לקצין צבא אמריקאי, אשר נוטש אותה לבדה מספר חודשים מאוחר יותר. לאחר מכן, הדוויג מפתחת מערכת יחסים עם גבר צעיר, טומי, הופכת למנטור שלו, והשניים משתפים פעולה יחדיו ביצירת שירים, עד אשר טומי גונב את כולם ופותח בקריירה סולו מצליחה לבדו. הסרט עוקב אחר הדוויג, בליווי להקתה "השארית העצבנית", כשהם עוקבים אחר סיבוב ההופעות המצליח של טומי ברחבי ארצות הברית, תוך בחינת העבר של הדוויג וזהותה המינית המורכבת.
הסרט הוא עיבוד קולנועי למחזמר באותו השם, פרי עטו של ג'ון קמרון מיטשל, שגם ביים את הסרט וכיכב בו בתפקיד הדוויג. את המוזיקה חיבר סטפן טראסק למחזמר המקורי. סרט מוזיקלי זה הפך לסרט פולחן.
בשנת 2001, הסרט זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר ובפרס חביב הקהל בפסטיבל סאנדנס, כמו גם בפרס הבמאי הטוב ביותר בסרט בכורה מטעם National Board of Review, ‏ Gotham Awards ו-Los Angeles Film Critics Association. מיטשל זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר והמגזין Premiere העניק לו את "פרס ההופעה של השנה".
עלילה

הדוויג רובינסון (ג'ון קמרון מיטשל) היא זמרת-סולנית טרנסג'נדרית מזרח-גרמנית, "סטייליסטית שירים הזוכה להתעלמות בינלאומית" על פי הגדרתה, שנמצאת בסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית עם להקתה "השארית העצבנית", יחד עם האמרגנית פיליס שטיין (אנדריאה מרטין). במהלך הופעותיה, בין הביצועים של שיריה, היא מספרת את סיפור חייה לקהל:
הנזל שמידט (בגילומו של בן מאייר-גודמן) היה ילד רזה ונשי מגרמניה המזרחית שאהב מוזיקת רוק, אך היה תקוע בברלין המזרחית, עד אשר פגש בחייל האמריקאי לותר רובינסון (מוריס דין ווינט). לותר מתאהב בהנזל והשניים מחליטים להתחתן. תוכנית זו תאפשר הנזל לעזוב מזרח גרמניה הקומוניסטית, אל המערב הקפיטליסטי. עם זאת, כדי להיות נשוי, הזוג חייב להיות מורכב של גבר ואישה. אמו של הנזל, הדוויג שמידט (אלברטה ווטסון), נותנת לילד שלה את שמה ואת הדרכון שלה, ומוצאת רופא שיבצע ניתוח לשינוי מין, הניתוח מסתיים בכישלון, ומשאיר את הנזל - עכשיו הדוויג - עם "שארית עצבנית" של בשר באורך אינץ' אחד בין רגליה.
הדוויג עוברת לגור בג'נקשן סיטי, קנזס, כאשתו של לותר. ביום הנישואין הראשון שלהם, לותר נוטש את הדוויג, לטובת בן-זוג חדש. באותו היום, חומת ברלין נפלה ואזרחי מזרח גרמניה נוהרים באין מפריע אל המערב החופשי, ומסתבר להדוויג שכל הייסורים שחוותה עד כה היו לחינם. הדוויג מתאוששת מהפרידה על ידי הקמת להקת רוק המורכבת מנשים ממוצא קוריאני, עקרות בית הנשואות לאנשי צבא אמריקאים. במהלך אחת ההופעות, הדוויג פוגשת בנער נוצרי ביישן ולא מובן, טומי שפק (מייקל פיט), והשניים מתיידדים. הדוויג מלמדת את טומי מוזיקה והשניים כותביו יחד שירים. הדוויג מעניקה לטומי את שם הבמה שלו - "טומי גנוסיס" - מאחר ש-"גנוסיס" היא המילה היוונית ל-"ידע". השניים מתחילים להופיע ביחד, אולם רק טומי זוכה לאהדה מהקהל, ועד מהרה הוא הופך לכוכב רוק מצליח. טומי נוטש את הדוויג ומשאיר אותה מאחור, כשהוא מופיע עם השירים שכתבו יחד. הדוויג הנבגדת תובעת את טומי על זכויות יוצרים.
כעת מסתבר כי סיבוב ההופעות של הדוויג ברחבי ארצות הברית, בעיקר ברשת מסעדות של מאכלי ים, הוא למעשה מסע בעקבות סיבוב ההופעות המצליח של טומי. כאשר יצחק (מרים שור), חבר בלהקה ובעלה של הדוויג, מודיע לה כי הוא עוזב אותה, לטובת התפקיד של אנג'ל במחזמר "רנט", הדוויג קורעת את הדרכון שלו. יתר חברי הלהקה, כמו גם האמרגנית של הלהקה, נוטשים את הדוויג לבדה, והיא נאלצת לעבוד כיצאנית. ערב אחד, במקרה, לימוזינה עוצרת בסמוך לפינת הרחוב בה הדוויג עומדת, וטומי גנוסיס פותח את הדלת ומזמין אותה להיכנס, והם מתפייסים. תוך כדי נהיגה הם מתנשקים, והלימוזינה פוגעת ברכב אחר. בעקבות תאונת הדרכים, הזוג נעצר בגין נהיגה תחת השפעת אלכוהול, ואחרי שצלמי פפרצי מגיעים למקום, הדוויג הופכת בין לילה למפורסמת ופופולרית, בעוד הקריירה של טומי - המבוססת על קהל נוצרי - דועכת.
הדוויג מתאחדת עם יצחק ועם להקתה, ויחד הם מבצעים "שיר ניצחון", המשלב בתוכו סיקוונס (שככל הנראה מתרחש רק בדמיונה של הדוויג) בו טומי מבקש סליחה ונפרד מהדוויג, שכעת מבינה שאהבה איננה בין שני חצאים המשלימים זה את זה, אלא בין שני שלמים.