stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חומרים מסוכנים
קבוצות הסיווג

להלן קבוצות הסיווג לחומרים מסוכנים על-פי המלצות האו"ם. חלק מהקבוצת חולקו גם לתת-קבוצות.
קבוצה 1 - חומרי נפץ
חומרי קבוצה מחולקים לחמש תת-קבוצות, בהתאם לרמת הסיכון:
1.1- פיצוץ המוני
1.2- סכנת קרינה
1.3- הדף מזערי
1.4- לא מהווה סיכון משמעותי
1.5- יוצרי הדף
1.6- נפץ לא רגיש
קבוצה 2 – גזים- קבוצת הגזים מתחלקת ל-3 תת-קבוצות:
2.1 גזים דליקים
מיוחד- חמצן (תמונה של קבוצה 5- גם מחמצן)
2.2 גזים דחוסים לא דליקים
2.3 גזים רעילים
קבוצה 3 – נוזלים דליקים
בשינוע בינלאומי ימי קבוצות סיווג זו מתחלקת ל-3 תת-קבוצות סיווג, בהתאם לנקודת ההבזקה (flash point) של הנוזל -
הטמפרטורה הנמוכה ביותר בה הוא משחרר אדים בכמות היוצרת תערובת דליקה עם האוויר.
| אות | סכנת פיצוץ או תגובה אלימה | מיגון אישי | טיפול |
| --- | --- | --- | --- |
| P | יש | * | למהול ולשטוף את החומר בכמויות מים גדולות |
| R | אין | * | למהול ולשטוף את החומר בכמויות מים גדולות |
| S | יש | ** | למהול ולשטוף את החומר בכמויות מים גדולות |
| T | אין | ** | למהול ולשטוף את החומר בכמויות מים גדולות |
| W | יש | * | מנע כניסת החומר לביוב או למקור מים. אסוף באריזות יחד עם העפר והכן לקבורה |
| X | אין | * | מנע כניסת החומר לביוב או למקור מים. אסוף באריזות יחד עם העפר והכן לקבורה |
| Y | יש | ** | מנע כניסת החומר לביוב או למקור מים. אסוף באריזות יחד עם העפר והכן לקבורה |
| Z | אין | ** | מנע כניסת החומר לביוב או למקור מים. אסוף באריזות יחד עם העפר והכן לקבורה |
E: יש לשקול פינוי אוכלוסייה
* ביגוד מגן וכפפות (לכימיקלים) + מסיכת נשימה ** מסיכת נשימה + כפפות (לכימיקלים)
קבוצה 4 – מוצקים דליקים. בקבוצה זו נכללים גם נוזלים אשר סיווגם לא נקבע על פי נקודת ההבזק. הקבוצה מחולקת ל-3 תת-קבוצות:
4.1 חומרים מוצקים הניתנים להתלקחות מהירה בתנאי הובלה.
חומרים המתפרקים מעצמם
חומרי נפץ אשר עברו תהליך הקטנת רגישות
4.2 חומרים המתלקחים מעצמם בתנאי הובלה
חומרים פירופורים- נקודת ההתלקחות העצמית שלהם נמוכה מתנאי חדר (25 מעלות, 1 אטמוספירה)
חומרים בעלי חימום עצמי
4.3 חומרים המסוכנים במגע עם מים (כמו מתכות אלקליות)
קבוצה 5 – חומרים מחמצנים ופרוקסידים (על-תחמוצות) אורגאניות. קבוצה זו מתחלקת ל-2 תת-קבוצות:
5.1 חומרים מחמצנים שאינם פרוקסידים אורגניים
5.2 פרוקסידים אורגאניים
קבוצה 6 – חומרים רעילים וחומרים מידבקים. קבוצה זו מתחלקת ל-2 תת-קבוצות:
6.1 חומרים רעילים
6.1.1 רעיל במיוחד- כולל אזהרה למנוע מגע עם מזון
6.2 חומרים מידבקים
מיוחד- ציטוטוקסי (חומר הורג תאים. מדבקה ירוקה עם אות C)
קבוצה 7 – חומרים רדיואקטיביים
7.2- חומרים בקיעים
קבוצה 8 – חומרים מאַכְּלים
קבוצה 9 –
תערובת חומרים (יופיע סימן קריאה אדום)
חומרים ופריטים מסוכנים אחרים.
אירועי חומרים מסוכנים

יש בישראל למעלה מ-150 אירועי חומרים מסוכנים אשר מדווחים מדי שנה למשרד להגנת הסביבה. אירועים אלה כוללים גם מקרים שכיחים וקלים יחסית של דליפת דלקים או אפילו מפגע ריח חריף, אך גם מקרים יותר חמורים של דליפות חומ"ס אשר גורמות לפצועים ואף נפגעים בנפש. המקרה האחרון בישראל בו נהרג אדם כתוצאה מאירוע חומרים מסוכנים התרחש ב-6 בנובמבר 2014. באירוע זה הייתה דליפה של אמוניה במפעל הוד חפר שבעמק חפר, שגבה את חייו של הכבאי סאמר עסלי, אשר היה חלק מצוות החירום שהגיע למקום על מנת לטפל בדליפה. כ־20 איש נוספים נפצעו.
ראו גם

NFPA 704
מספר או"ם
גיליון בטיחות חומרים
לקריאה נוספת

המלצות האו"ם להובלת חומרים מסוכנים (באנגלית)
על חומרים מסוכנים באתר אוניברסיטת בן-גוריון
זיהוי סימוני אזהרה לחומרים מסוכנים - מדריך לעובד , הוצאת קרוננברג ספרות מקצועית, תל אביב
מתח"ב-חומ"ס (מדריך תגובות חירום בתקריות חומרים מסוכנים) , הוצאת קרוננברג ספרות מקצועית, תל אביב
הערות שוליים

↑  חוק שירותי הובלה ותקנותיו: פרסום והבהרות, באתר המוסד לבטיחות ולגיהות
↑  48 אירועי חומרים מסוכנים ברבעון II בשנת 2015, באתר infospot, מרכז מידע לאנשי מקצוע בתחום איכות הסביבה, ‏25.10.2015
↑  הרוג ו-20 פצועים בדליפת 8 טון אמוניה במפעל בעמק חפר, באתר infospot, מרכז מידע לאנשי מקצוע בתחום איכות הסביבה, ‏9.11.2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553284705171  BnF: cb11959468s (data)  GND: 4019638-0  LCCN: sh85059440  NDL: 00565777  NKC: ph123182
כיס

ערך זה עוסק בתא במלבוש המיועד לפריטים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
כיס אחורי במכנסיים
כיס הוא תא קטן המיועד לפריטים ומהווה חלק ממלבוש או ממכלול גדול יותר.
בני אדם נזקקו מאז ומתמיד לנשיאת פריטים קטנים שימושיים או רבי ערך. לפריטים השימושיים, כמו כלי עבודה, נזקקו לצורך ביצוע משימות שונות ומחפצי הערך לא רצו להיפרד, כדי לשמור על הבעלות עליהם. הכיס הוא תשובה לצורך של בני אדם לשאת איתם פריטים שונים ולהשאיר את הידיים חופשיות.
הנוהג לנשיאת פריטים יקרים (כסף, תכשיטים) בכיסים לא נעלם מעיני הגנבים והיו גנבים שהתמחו בגנבה מכיסים, הם הכייסים.
את הכיסים מתאימים למלבושים השונים, כך, בחולצות, הכיס ממוקם באזור בית החזה ובמכנסיים באזור המותניים. יש בגדים ללא כיסים, עם כיס בודד או מרובי כיסים. הכיסים יכולים להיות קטנים או גדולים, עמוקים, נסתרים וסודיים. חלק מהכיסים מותאמים לייעוד מסוים, למשל הכיס עבור שעון כיס או הכיס המיוחד במכנסי השוטרים, בו שמורה אלת השוטר.
היסטוריה של כיסים לנשים

בין המאה ה-17 למאה ה-19, היו לכל אשה לפחות זוג אחד של כיסים, שלא היו מחוברים לבגד, וגם לא נראו מבחוץ, אלא נלבשו מתחת לתחתונית שלהן והיו קשורות למותניהן. בכיסים אלו הן החזיקו מטבעות, מחט, סליל חוטים, מספריים קטנים לתיקוני בגדים, ממחטה ועוד. לגברים תפרו כיסים לתוך בטנת הבגדים שלהם.
ב-1905 מתלוננת שרלוט פ. גילמן [Charlotte P. Gilman] בכתבה בניו יורק טיימס, על כך שבגדי גברים נעלים על בגדי נשים בהיותם מותאמים לכיסים. נשים לעומת זאת נושאות לעיתים תיקים שלפעמים תפורים לתוך הבגדים, לעיתים קשורים למותניים, לעיתים אחוזים בידיהן, אבל תיק איננו כיס. וכיסים הם המפריד הגדול שבין לבוש הגברים ללבוש הנשים.
בשנים האחרונות, נשים התחילו להתלונן על כך שבבגדי נשים יש פחות כיסים מאשר בבגדי גברים, מה שמחייב אותן לסחוב תיקים שונים. הבעיה התגברה עוד יותר כאשר כל אדם כיום יוצא מביתו עם טלפון נייד. ברשתות חברתיות הופיעו קבוצות בשמות כגון 'כיס לכל שמלה'. גם בעיתונות מופיעים מאמרים על הבעיה. במאמר בגארדיאן ב-18 בינואר 2023, כותבת רוזי טלבוט (Rosie Talbot) כיצד שינתה את חייה לאחר שהחליטה להוסיף לבגדיה כיסים בסגנון ה-1890 גדולים מספיק כדי לשאת בהם 'טלפון, מפתחות, ספר, אייפד ואולי אפילו בקבוק יין'. דווקא מתוך כך שבתקופת היותה סטודנטית התפרנסה מתפירת בגדים תקופתיים והיא מודעת לכיסים הגדולים שהיו אז לנשים.
סוגי כיסים

ישנן שיטות שונות לחיבור כיסים לבגדים. כיסים יכולים גם לשמש קישוט לבגד.
כיס תפור על הבגד - כמו טלאי. לעיתים מאותו הבד לעיתים מבד אחר, שיכול להיות שונה במרקמו או צבעיו מבד הבגד. יש התופרים את הכיסים מבד כפול או מוסיפים בטנה לחיזוק הכיס. לעיתים מוסיפים לכיסים כאלה קטע עליון שמאפשר את סגירת הכיס עם כפתור. או מוסיפים לכיס רוכסן.
כיס שנתפר לתוך הבגד- וגוזרים עבורו פתח מיוחד ומעובד.
כיס שתפור לתוך תפר - והפתח שלו חתוך ותפור כך שיראה כחלק מהתפר. כשהבגד תפור מבד דק, אפשר לתפור את הכיס מאותו הבד. בבגדים מבדים כבדים [כגון צמר או ג'ינס] נהוג לתפור את פנים הכיס מבדים יותר קלים וזולים.
משמעויות נוספות

במקורה המילה כיס מציינת תיק קטן מבד, או אפילו מטפחת קשורה, כיום הכוונה דווקא לתוספת קטנה בבגד או בכלי אחר. ועל פי זה המילה הושאלה גם לכפל עור קטן בבעלי חיים עם כיסים בגופם, שנועדו לשאת את הצאצאים הצעירים – בעלי חיים אלה נקראים יונקי כיס.
צורת הכיס הובילה לשמות איברים, חפצים או מערכות, כמו כיס המרה, כיס פלוג'ה וכדומה. גם חפצים שונים יכולים להיות מצוידים בכיסים, מזוודות, ארונות, ארנקים ועוד.
אזכורי כיסים בספרות ובשירים

אין פלא שכיסים מופיעים בספרות ובשירה, כולנו מכירים את המשפטים 'תפרו תפרו תפרו לי בגד עם כיסים' מתוך השיר 'שמחה רבה' מילים יפה בלהה. הלחין ידידיה אדמון.
משוררים מודרניים כותבים על כיסים, ביניהם מיכאל טורז (Michael Torres) הכותב על כיסים שחבר תפר לתוך מעילו, כדי להסתיר סחורה גנובה.
בספרות חז"ל אנו מוצאים את הפסוק: 'בשלושה דברים אדם ניכר בכוסו, בכיסו ובכעסו', על יסוד עירובין סה.
'כיס אחד לכלם', על יסוד משלי א' 14. 'בעל כיסים' על יסוד מנחות סז. 'הלב תלוי בכיס' על יסוד ירושלמי, תרומות מו ב'. 'חסרון כיס' על יסוד קידושין לב. 'כלתה פרוטה מן הכיס' על יסוד סנהדרין צז. 'לא יהיה לך בכיסך אבן ואבן' על יסוד דברים כ"ה 13. 'ממשמש בכיסו' על יסוד בבא קמחא קיח. 'מקצה מחמת חסרון כיס' על יסוד שבת קנז.
ראו גם

כייסות
דמי כיס
הערות שוליים

↑  A history of pocket|Wearing pockets, Victoria and Albert Museum (באנגלית)
↑  Chelseagsummers, The history of pockets isn’t just sexist, it’s political, The Politics of Pockets, ‏19/9/2019 (באנגלית)
↑  כיס לכל שמלה - גם נשים רוצות כיסים, באתר facebook (בעברית, אנגלית)
↑  Rosie Talbot, A moment that changed me: I began wearing skirts with pockets big enough to hold a wine bottle, The Guardian, ‏18/1/2023 (באנגלית)
↑  POCKETS, McCall`s SEWING in colour, 1971, London: HAMLYN, עמ' 1964, ISBN 0600024571. (באנגלית)
↑  יפה בלהה, שמחה רבה, באתר שירונט, המלחין: ידידיה אדמון
↑  Michael Torres, Pockets, poets.org, ‏16/11/2020 (באנגלית)
↑  הרב יצחק בלוי, בשלושה דברים אדם ניכר בכוסו בכיסו ובכעסו, באתר מכללת הרצוג דעת, לימודע יהדות ורוח
↑  איתן אבניאון, מיכל סופרין, מיכאל המאירי, רות דומניץ, דינה רונן, אמירה בנימיני, שושנה לבדינסקי, אורלי קופרמן (ע), לשון ראשון מילון ניבים ומכתמים על יסוד המקורות, תל אביב: איתאב, 2002, עמ' 193 כחל-כך. (בעברית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558387605171  LCCN: sh85103657  NKC: ph1061702
הכותל המערבי

.
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קיר, מקום קדוש, אתר ארכאולוגי, אטרקציה תיירותית 
 שימוש:  שימוש מקורי: קיר תמך למתחם הר הבית ההרודיאני  מאז המאה ה-14: מקום קדוש ואתר תפילה ליהודים
 על שם:  אל-בוראק 
 כתובת:  העיר העתיקה 
 מיקום:  העיר העתיקה בירושלים
 מדינה:  ישראל
 רב בית הכנסת:  שמואל רבינוביץ
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  המאה ה-1 לפנה"ס – 19 לפני הספירה
 תאריך פתיחה רשמי:  19 לפנה״ס 
 חומרי בנייה:  אבן גיר 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות רומית 
 מידות
 אורך:  488 מ' 
 גובה:  הגובה המקורי היה כ-60 מטר. כיום הגובה המקסימלי כ-40 מטר
 
 קואורדינטות:  31°46′37″N 35°14′03″E﻿ / ﻿31.776947222222°N 35.23425°E﻿ / 31.776947222222; 35.23425
 thekotel.org/he
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) הכותל המערבי(למפת ירושלים העתיקה רגילה) הכותל המערבי(למפת ירושלים רגילה) הכותל המערבי(למפת ירושלים מוגדלת) הכותל המערבי
 
הַכֹּתֶל הַמַּעֲרָבִי (בקיצור: הַכֹּתֶל) הוא אחד מארבעת קירות התמך המקיפים את הר הבית זה כאלפיים שנה, משלהי תקופת בית שני ועד ימינו. במסורת היהודית מיוחסת לכותל המערבי קדושה יתרה, ויהודים מתפללים בו כבית כנסת במשך מאות שנים.
בגניזה הקהירית מתועדות תפילות יהודים בכותל כבר במאות התשיעית והעשירית וככל הנראה כבר במאה ה-14 נקבע מקום תפילה בסמוך אליו, המשמש לכך עד היום.
לכותל המערבי חשיבות דתית והיסטורית עקב קרבתו למיקום קודש הקודשים, ואחרי הצהרת בלפור החלו המוסדות הציוניים להבליט אותו כסמל לאומי. כתוצאה מכך מגיעים אליו מיליוני מבקרים בכל שנה, יהודים (כ-10 מיליון איש בשנה) ושאינם יהודים. בני מצווה עולים שם לתורה בימי שני וחמישי, חיילי צה"ל נשבעים אמונים ברחבתו העליונה, ואנשים מרחבי העולם מבקרים בו.
תיאור המבנה > צמחיית הכותל

קטע הכותל ברחבת התפילה מאופיין בצמחיית קירות טיפוסית. בין אבני הגזית הענקיות צומחים לא פחות מ-15 מינים השכיחים גם בשאר קירות וחמות העיר העתיקה. הבולטים שבהם: צלף קוצני, שיכרון זהוב, שרביטן מצוי, מציץ סורי, צמרנית הסלעים, לוע-ארי סיצילי, כתלית יהודה, וארכובית שבטבטית.
תיאור המבנה > כתובות על גבי אבני הכותל

על אחדות מאבני הכותל המערבי (וכך גם בשאר כותלי הר הבית) נחרטו במהלך השנים כתובות עבריות על ידי עולי רגל יהודים שביקרו במקום.
כתובת עברית קדומה מצויה מתחת לקשת רובינסון ומצטטת (לא במדויק) מדברי ישעיהו הנביא (פרק ס"ו, פסוק י"ד) את המילים "וראיתם ושש לבכם ועצמותם כדשא". בין הנוסח הזה לנוסח המסורה יש שני שינויים חשובים: "ועצמותם" במקום "ועצמותיכם", וחסרונה של המילה "תפרחנה" אחרי "כדשא". כתובת זו נחשפה בחפירות בידי בנימין מזר, והוא תיארכה למאה ה-4, וייחסה ליהודים שקיוו לבניין בית המקדש השלישי, בעקבות תמיכת הקיסר יוליאנוס הכופר בבנייתו. מאוחר יותר חפרו במפלס שמתחת לכתובת רוני רייך ויעקב ביליג וגילו בית קברות, ככל הנראה של נוצרים. אחת מהשערותיהם היא שהכתובת מתייחסת אל נקברים אלה, ושהשינוי בנוסח הפסוק נעשה בכוונה תחילה – כלעג לעצמות הגויים.
ברחבות הכותל המערבי מצויות, בנדבכים שמעל לראשי המתפללים, כתובות רבות המאזכרות שמות עבריים, ככל הנראה של עולי הרגל עצמם שבכך ביקשו להנציח את שמם על גבי האבנים הקדושות. כתובות אלו נחרתו על אבנים שהיו בעבר בגובה המתפללים, אך בשל הנמכת מפלס הרחבה קשה כיום לראותן. בין הכתובות היו שמולאו בצבע כדי להבליט את הכתובת על פני האבן, ובשאר הכתובות – עם חלוף השנים הצבע נעלם או הוסר והכתובות התמזגו עם גון האבן.
הכותל במסורת היהודית > קדושת המקום

במקרא ובמסורת היהודית לאורך הדורות, נחשב מקום בית המקדש למקום הקדוש והמרכזי ביותר. אחד הביטויים לכך הוא ההלכה שבשעה שמתפללים מכוונים את הלב לכיוון ירושלים והמקדש.
היה עומד בחו"ל יכוין את לבו כנגד ארץ ישראל שנאמר: "והתפללו אליך דרך ארצם". היה עומד בארץ ישראל יכוין את לבו כנגד ירושלים שנאמר: "והתפללו אל ה' דרך העיר אשר בחרת", היה עומד בירושלים יכוין את לבו כנגד בית המקדש שנאמר: "והתפללו אל הבית הזה", היה עומד בבית המקדש יכוין את לבו כנגד בית קדשי הקדשים שנאמר: "והתפללו אל המקום הזה", היה עומד בבית קדשי הקדשים... נמצא עומד במזרח מחזיר פניו למערב, במערב מחזיר פניו למזרח, בדרום מחזיר פניו לצפון, בצפון מחזיר פניו לדרום, נמצאו כל ישראל מכוונין את לבם למקום אחד.
על הר הבית חלים דיני קדושה שונים. לפי דיני קדושה אלו נאסרו חלקים שונים ברחבי הר הבית לכניסה שלא בטהרה ושלא בקיום תנאים מיוחדים נוספים. גם לאחר חורבן הבית הקדושה עדיין קיימת באותם המקומות ומחמת שלא ניתן היום להיטהר מטומאת מת הרי שעל פי ההלכה היהודית הכניסה לחלקים מסוימים מהר הבית (אזור המקדש והעזרות) אסורה באיסור כרת. מאחר שתקופה ארוכה לא הורשו יהודים להיכנס אל ירושלים ואל הר הבית, לא נשארה מסורת ברורה היכן בדיוק המקומות המותרים בו. תפילה מול כתליו השונים של הר הבית הייתה המקום הקרוב ביותר שלא היה ספק לגביו. מאוחר יותר זכה כותלו המערבי של הר הבית למעמד מיוחד לעומת שאר הכתלים.
בדרך כלל מדרשי האגדה המזכירים את הכותל המערבי מתייחסים בלשונם לכותלו של בית המקדש (שנחרב לבסוף, לכל המאוחר במאה השביעית), ולא לקיר התמך המערבי של הר הבית כולו – הכותל המערבי של ימינו. כך למשל במאמר ”מעולם לא זזה שכינה מכותל המערבי של בית המקדש”. מאז שלהי ימי הביניים ביטוי זה מאוזכר ומצוטט רבות בכתבי המחברים ועולי הרגל השונים בהקשר לכותל של ימינו. יש הטוענים שקישור זה הוא מאוחר ואינו כוונת המדרש. אך במדרש "איכה רבה", יש כרוניקה המתארת את חורבן כותלי חומות ההר, ואת הדרך בה נשתייר הכותל המערבי. שם גם מופיע הנימוק לכך שדווקא כותל זה נותר על מקומו. עם השנים, כאשר נתקבע הכותל המערבי כמקום תפילה מרכזי ובעל חשיבות רבה, התרחב השימוש בציטוט המדרשים השונים כדרך לתאר את מידת חשיבותו של הכותל של ימינו.
"הִנֵּה זֶה עוֹמֵד אַחַר כָּתְלֵנוּ" - אחר כותל מערבי של בית-המקדש, שנשבע לו הקדוש ברוך הוא שאינו חרב לעולם
הכותל במסורת היהודית > תקופת המשנה והתלמוד

תפילות של יהודים ועלייתם לאתרים סביב קירות הר הבית מוזכרות בתלמוד כבר לגבי חכמים בדור שלאחר החורבן, אולם לאחר מרד בר כוכבא אסרו הרומאים על יהודים לבוא לירושלים. תפילות של יהודים מול קירות הר הבית מתועדות החל מהמאה הרביעית בסיפורי נוסעים ועולים לרגל. עדות ראשונה לכך נמצאת בדבריו של "הנוסע מבורדו" – עולה רגל נוצרי, שהגיע לירושלים בשנת 333:
"יש שתי אנדרטאות של אדריאנוס, ולא רחוק מהאנדרטאות נמצאת אבן נקובה שהיהודים באים אליה כל שנה ומושחים אותה בשמן. הם מקוננים על עצמם באנחות וקורעים את בגדיהם ואז עוזבים".
התיאור מתייחס ככל הנראה לטקסי האבלות של תשעה באב. מקומה של "האבן הנקובה" אינו ברור, אך לצד ההנחה שהכוונה לאבן בכותל המערבי, שכן הוא מופיע בפירוש בתיאורים דומים נוספים, יש שמעריכים שהיא עמדה דווקא באזור הפינה הדרומית-מזרחית של הר הבית. באותה תקופה הוטלו מגבלות חמורות על כניסת יהודים לירושלים, כך שיהודים פקדו בעיקר את הר הזיתים, שממנו היה אפשר להשקיף על הר הבית. כיוון שכך, ייחסו יהודים חשיבות מיוחדת דווקא לכותל המזרחי של חומת הר הבית, כיוון שהוא הנשקף מהר הזיתים, וכיוון שממנו יצאו הכהן הגדול ועוזריו להכין אפר פרה אדומה בתקופת המקדש.
הכותל במסורת היהודית > בימי הביניים

עד למאה השביעית, עמדו בשממונן חורבותיו של בית המקדש. בשנת 614 גורשו הביזנטים על ידי הפרסים, שנעזרו ביהודים במלחמותיהם בארץ ישראל ובירושלים, ואלו העניקו ליהודים חופש פעולה מסוים שעורר תקוות משיחיות בקרב היהודים, שאף היו מעורבים בהרס הכנסיות שחוללו הפרסים. כעבור זמן לא רב חל מפנה בעמדת הפרסים, שנטו אחר כך להעדיף לטפח את קשריהם עם המוני הנוצרים בשטחים שכבשו. השינוי בעמדתם של הפרסים הביא לקיצו את הניסיון היהודי להפוך את ירושלים לעיר יהודית.
עם שובם של הביזנטים לשלוט בירושלים בשנת 628 נפרעו מן היהודים על תמיכתם, וחוללו הרס בהר הבית. הכותל המערבי של הר הבית ניזוק פחות, שכן למרגלותיו שכנה שכונת מגורים, שהרס הכותל היה מחייב את פינוייה. הארכאולוג מאיר בן דב, שהיה מנהל החפירות הארכאולוגיות ליד הר הבית ופיקח על חפירות הכותל, סבור כי בתקופת הרס זו החלה בניית "כנסיית ניצחון" מתומנת על הר הבית, צורה אדריכלית מקובלת במבנים נוצריים דומים, ודומה לזו של הכנסייה בגריזים. אך זמן לא רב אחרי שובם של הביזנטים, בשנת 638, נכבשה ירושלים בידי המוסלמים. אלו שיפצו והגביהו את כתליו החרבים למחצה של הר הבית, הקימו מבני ציבור של הח'ליפות סמוך לכותל המערבי. הם בנו, אולי על בסיס יסוד הכנסייה הביזנטית, את מבנה כיפת הסלע.
בראשית התקופה הערבית הראשונה הגיעו לירושלים כשבעים משפחות יהודיות מטבריה, בהזמנת השלטון החדש אשר נזקק למלאכות שבהן עסקו. יהודים אלה קבעו את מקום מגוריהם בסמוך לכותל הדרומי של הר הבית. נאסר עליהם להיכנס להר הבית, שאותו הפכו המוסלמים לאתר הקדוש להם.
על תפילות היהודים בסמוך לכתלים הדרומי והמזרחי של הר הבית בתקופה הערבית הראשונה, כותב מאיר בן דב:
"הבחירה של הדרום כאתר התפילה היהודי נבעה מכך שבכותל הדרומי נמצאו שני שערי חֻלדה: שערי הכניסה והיציאה הראשיים של הר הבית, בימי הבית השני. כמה עשרות שנים לאחר-מכן, בנו המוסלמים ארמון וכמה מבני-יוקרה הקשורים בו, מדרום להר הבית וסמוך לשערי חלדה. השערים ששוקמו היו לשערי כניסה להר הבית, אך נועדו רק לבאי הארמון, וכך נאלצו היהודים לחפש להם שוב אתר לתפילה.
הפעם פנו לכתל המזרחי. היה זה בשל שער הכהן, הוא שער שושן ובשל המסורת, לפיה כאשר יהודים לא יכלו להיכנס לעיר הם התפללו אל מול כותל המזרח ושער הכוהן מעל הר הזיתים. עם נפילת השושלת האומיית והזנחת מפעל הבנייה האדיר בדרום, חזרו יהודים להתפלל סמוך לשערי חלדה בדרום".
הרמב"ם אשר שהה בארץ ישראל בשנים 1165–1166, שביקר בירושלים למשך שלושה ימים, נכנס כנראה להר הבית עצמו להתפלל אך אינו מזכיר ביקור באחד מכתליו של ההר.
בנימין מטודלה, שביקר בירושלים בשנת 1170 בערך, מזכיר מקום מול כיפת הסלע: "כותל מערבי, אחד מהכתלים שהיו במקדש בקודש הקודשים, וקוראים אותו שער הרחמים, ולשם באים היהודים להתפלל בפני הכותל בעזרה". הוא מספר שהיהודים היו נוהגים ל"כתוב את שמם כל אחד ואחד על הכותל". תיאור דומה מופיע בספרו של רבי יצחק חילו, שבילי ירושלים, שיצא לאור ב-1333, וגם בתיאור זה נזכר "הכותל המערבי" עם הביטוי "שער הרחמים".
לדעת בן-דב בעקבות התפתחות הקהילה היהודית ברובע היהודי בראשות הרמב"ן שהחלה בשלהי המאה ה-13, ניתן לשער שהתפילה בכותל המערבי של הר הבית נקבעה במאה ה-14.
הכותל במסורת היהודית > בראשית העת החדשה

התיאור הראשון שאפשר לקשרו בוודאות למקום המוכר בימינו בשם "הכותל המערבי" נכתב בשנת 1488 בידי רבי עובדיה מברטנורא, בעקבות ביקורו בירושלים.
"וכותל מערבי, אשר הוא קיים עדיין, רצוני לומר חלק ממנו, אבניו הן אבנים גדולות מאוד ועבות, לא ראיתי כגודל האבנים ההן בשום בניין קדמון, לא ברומי ולא בשאר מקומות".
זמן קצר לאחר כיבוש ירושלים בידי העות'מאנים בשנת 1517, החל השלטון העות'מאני לשקם את העיר ואת המבנים שבה, ואף עודד יהודים ממגורשי ספרד להתיישב ברחבי האימפריה העות'מאנית בכלל, ובארץ ישראל בפרט. לפיכך, יהודים רבים יותר יכלו לפקוד את המקום והכותל המערבי הוכר כאתר תפילה יהודי באופן רשמי על ידי השלטונות בפקודת הסולטאן סולימאן הראשון, שגם בנה את חומות ירושלים. בחיבור "פרשת אלה מסעי" של הרב משה חגיז נאמר כי האדריכל העות'מאני סינאן תכנן ובנה את רחבת התפילה. התפילה נערכה בסמטה צרה ליד קטע קטן שאורכו היה עשרים מטרים, ובמרחק של כ-110 מטרים מצפון לפינה הדרומית-מערבית.
במהלך המאה ה-16 התרבו התיאורים של הכותל המערבי ברשימותיהם של נוסעים יהודים, רבניים וקראים, ונראה שבתקופה זו כבר הפך המקום לאתר תפילה יהודי מוכר וסמל קדוש ליהודי התפוצות. מתקופה זו ישנם מקורות בהם חכמי ישראל מייחסים למעמד התפילה הסמוך לכותלו המערבי של הר הבית, יחס נכבד בדומה לעמידה בפני כותלו המערבי של בית המקדש.
במאה ה-19 נאלצו היהודים לשלם לשלטונות העות'מאנים עבור הזכות להתפלל ולקונן ליד הכותל. הקונסול האמריקאי אלברט רודס מסר כי מדובר בתשלום שנתי בסך 1,500 דולר. משה מונטיפיורי קנה את הזכות לתמיד.
עוד במאה ה-19 ידוע על מנהג התחיבה של פתקים ברווחים שבין אבני הכותל.
הכותל במסורת המוסלמית

הערבים כינו את הכותל בשם "כותל הדמעות" או "כותל הבכי" (حائط المبكى, חאאֶ'ט אלמַבְּכּא), על שם תפילותיהם ובכיים של היהודים שבאו להתפלל שם, וכינוי זה התקבל מאוחר יותר גם לתיאור הכותל בשפה האנגלית (The Wailing Wall) ו"כותל הקינות" (Le Mur des Lamentations) בשפה הצרפתית.
באנציקלופדיה של האסלאם שיצאה בראשית המאה ה-20, בספרו של ההיסטוריון עארף אל-עארף, "ההיסטוריה המפורטת של ירושלים" וכן בספרי תיירות של הוואקף עד 1990 אין אזכור לכותל המערבי כקשור לאסלאם.
על פי ד"ר שמואל ברקוביץ', עד המאה ה-19 המסורת המוסלמית זיהתה את הכותל הדרומי או המזרחי כמקום אליו קשר הנביא מוחמד את הבהמה הפלאית שלו, "אל-בוראק", לאחר מסע הטיסה הלילי שלו ממכה לירושלים. כאשר התפתח המאבק סביב הכותל המערבי במאה ה-19, העתיקו המוסלמים, ממניעים פוליטיים, את מסורת זיהוי נקודת הקשירה של "אל בוראק" אל הכותל המערבי.
הכותל בעת החדשה > בתקופת השלטון הבריטי

לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים בשנת 1917, ועם סיום מלחמת העולם הראשונה והתקופה העות'מאנית בארץ ישראל בשנת 1918, התגברה נוכחותם של יהודים תושבי הארץ ומבקרים מהתפוצות בכותל המערבי.
בין השנים 1918–1920 חידשה ההסתדרות הציונית באמצעות ועד הצירים את היוזמה לרכישת הכותל המערבי ופינוי שכונת המוגרבים הסמוכה לו. השטח היה חלק מהקדש "ווקף אבו מדין" ולכן ניתן היה לרוכשו רק בעסקת חליפין. מושל מחוז ירושלים רונלד סטורס היה מעורב ביוזמה וניהל מגעים חשאיים עם ההנהגה המוסלמית. במקביל התנהל משא ומתן בין נציגי הקהילה היהודית בירושלים בהובלת יוסף בר"ן מיוחס ומנהלי הווקף ללא ידיעתו של ויצמן. ישנן עדויות שאיש הביניים בין ועד הצירים והמופתי של ירושלים, כאמל אל-חוסייני, שעמד בראש הווקף, היה אחיינו של המופתי, אמין אל-חוסייני לו הובטחו דמי תיווך. ועד הצירים נסוג מן העסקה ומתשלום דמי התיווך משהודיע הרברט סמואל, בפברואר 1920, שכאשר ייכנס לתפקיד הנציב העליון תהיה ירושלים העתיקה לעיר עתיקות יפה, סמטאותיה הצפופות והמלוכלכות ייהרסו וממילא תפותח גם רחבת הכותל.
מאורעות תר"פ 1920 התחוללו בעיר העתיקה בסמוך לכותל.
זמן קצר לאחר מכן בעקבות הסכמת המושל הצבאי לתת למופתי את האפשרות לבצע תיקונים בכותל המערבי ללא צורך בהסכמת העם היהודי באמצעות נציגיו, פנה רבה הראשי של ארץ ישראל הרב אברהם יצחק הכהן קוק אל המושל במחאה על פגיעה בקדושתו של הכותל תוך שהוא מזהיר "כי חלילה לשום יד לנגוע בכותל הקדוש מבלי הרשאתינו".
במהלך שנת 1921 נרשמו אירועים של פגיעה בבאי הכותל, אך זרם הפוקדים את הכותל המשיך לעלות בהתמדה ובמיוחד בימי חג ומועד.
בפסח תרפ"ב (1922), כשלושה חודשים לאחר כינונה של המועצה המוסלמית העליונה בראשות המופתי של ירושלים חאג' אמין אל-חוסייני, מנעה המועצה מן היהודים, לראשונה, להביא לרחבת הכותל כיסאות. בעקבות תקרית זו, כדי למנוע מהומות, קבע רונלד סטורס, מושל מחוז ירושלים, שאין להביא לרחבת הכותל ספסלים וכיסאות.
בשל העומס הרב במקום בימים נוראים ובשל תודעתם הלאומית, הציבו היהודים לקראת יום הכיפורים מספר ספסלים עבור חלושי-כח, ובפעם הראשונה גם מחיצה להפרדה בין גברים לנשים. בעיצומו של יום הכיפורים של שנת ה'תרפ"ט, 24 בספטמבר 1928 התפרצו שוטרים בריטים והסירו, תוך כדי התנגשות בקהל המתפללים, את המחיצה והספסלים. בנוסף המופתי הירושלמי אמין אל-חוסייני ציווה על המואזין לעמוד סמוך לכותל ולהשמיע מוזיקה בקול רם בשעת קריאת יזכור.
מיד לאחר התקרית ביום הכיפורים, פתחו אל-חוסייני והמועצה המוסלמית העליונה במסע תעמולה נמרץ להגנת מסגד אל-אקצא ושמירת זכויות המוסלמים בכותל, שהוחשב קדוש למוסלמים בתוקף היותו חלק מחומת המסגד. בנובמבר 1928, החל המופתי להגביר את הלחץ על השלטונות לכפות את הסטטוס-קוו. הוא יזם מחאות בפני משרד המושבות בלונדון ובפני חבר הלאומים, וכן עצרות מחאה תדירות במסגד אל-אקצא, ובנוסף לאלה, יצר גם פרובוקציות בסמוך לכותל, כדי לאלץ את הממשלה לפעול: קריאה של המואזין של מסגד כיפת הסלע בעת תפילה של היהודים, עריכת טקסי "ד'יכר", המלווים קריאות חזקות ומכות תופים. לשם הקצנת המחלוקת, יזמה המועצה המוסלמית העליונה בניית אגף נוסף למבנה של בית הדין השרעי, שממנו ניתן להשקיף אל הכותל, ואף פתיחת פתח ברחבת הכותל, כדי להפוך אותה לדרך מעבר לתושבי המקום.
בקיץ 1929 פרצו מאורעות תרפ"ט שהחלו בתשעה באב ברחבי הארץ. בעקבות אירועי הכותל ומאורעות תרפ"ט, הוקמו בקרב היישוב היהודי שתי ועדות לצורך הטיפול בענייני הכותל. הוועדות היו מורכבות מנציגים של המוסדות הלאומיים, הרבנות הראשית, ואגודת ישראל. בעקבות ועדות אלה נוצרה ב-1930 משרת רב הכותל והרב יצחק אביגדור אורנשטיין נתמנה לעמוד בראשה.