stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראיסה מאריטן
ביוגרפיה > ז'אק מאריטן

היא היגרה לצרפת ולמדה בסורבון, שם פגשה את ז'אק מאריטן הצעיר, בוגר פילוסופיה שעשה תואר במדעים, לו נישאה ב-1904.
"אז החלטנו לשים את מבטחנו בזר לעוד זמן מה; עמדנו לתת קרדיט לקיום, כחוויה שצריך לחוות, בתקווה שבפנייה החריפה שלנו תתגלה משמעות החיים, שערכים חדשים יתגלו בצורה כה ברורה עד שהם יובילו לדבקות מוחלטת שלנו, ותציל אותנו מהסיוט של עולם מרושע וחסר תועלת. שאם הניסוי הזה לא יצליח, הפתרון יהיה התאבדות; התאבדות לפני שהשנים יאספו אבק, לפני שכוחותינו הצעירים ייגמרו. רצינו למות בסירוב חינם אם אי אפשר היה לחיות על פי האמת."
ב-1904 היא בילתה את חופשותיה בכפר בלוארט עם משפחתה וז'אק מאריטן. מכיוון שלא כיבדו תקני היגיינה בפונדק בו הם שהו, ראיסה התחילה לסבול מכאב גרון. היא אובחנה עם מורסה של אחורי הלוע, מחלה שגרמה לבעיות בריאותיות שתחווה עד סוף חייה ואשר מנעה ממנה עיסוק קבוע.
הקורסים של הנרי ברגסון בקולג' דה פראנס, שבהם החלו מרטין וראיסה להשתתף בעצת חברם הטוב שארל פגי, עזרו להם לצאת מהייאוש הזה בכך שאפשרו להם לחוש את קיומה של אמת אובייקטיבית ו"עצם האפשרות" של עבודה מטפיזית.
ביוגרפיה > המרה לקתוליות

זמן מה לאחר אירוסיהם ב-1904, הם פגשו את ליאון בלואה שהפך לידידם הגדול, והמיר את דתו לקתוליות. הטבילה שלהם, כמו גם זו של אחותה וורה, התקיימה ב-11 ביוני 1906, בכנסיית סן-ז'אן במונמארטר, עם בלואה כסנדק.
לאחר המרתה, ראיסה הרגישה שנקראה לקיים חיים מהורהרים, שהיו שמורים אז לנזירות. בעזרת בעלה ז'אק ואחותה ורה היא הצליחה למצוא איזון בין חיי התפילה שלה למקומה בעולם.
ז'אק וראיסה מאריטן בוחרים בהומברט קלריסאק, הדומיניקני, כמורה הרוחני הראשון שלהם. לאחר מותו, דומיניקני אחר, Garrigou-Lagrange, הפך לאביהם הרוחני ולחברם.
ראיסה וז'אק מריטן היו בידידות חזקה עם ז'אן ברגואן, ציסטרסיאני שילך לטפל במצורעים. ז'אן ברגואן נותר מושפע מאוד ממותה של ראיסה ב-4 בנובמבר 1960.
פרסומים > מאמרים

De mœurs divines, Librairie de l'Art Catholique, פריז 1921.
De la vie d'oraison, À l'Art Catholique, פריז 1925.
Le Prince de ce monde, פלון, פריז 1929.
L’Ange de l’École, ou saint Thomas d’Aquin raconté aux enfants, אלזסיה, פריז 1957.
מארק שאגאל, Editions de la Maison française, ניו יורק 1943.
Leon Bloy, Pilgrim of the Absolute, Pantheon Books, ניו יורק-לונדון 1947.
Les Grandes Amitiés, col. « Livre de vie », Desclée de Brouwer, 1949.
Liturgie et contemplation, Desclée de Brouwer, Paris 1959.
Journal de Raïssa, Desclée de Brouwer, פריז 1962.
פרסומים > שירה

La Vie donnée, לברגרי, פריז 1935.
Lettre de nuit, Desclée de Brouwer, פריז 1939.
Portes de l' horizon, Monastère Regina Laudis, בית לחם (קונטיקט) 1952.
Poèmes et ssais, Desclée de Brouwer, פריז 1968.
לקריאה נוספת

Moore, Brenna. (2013).Sacred dread: Raïssa Maritain, the allure of suffering, and the French Catholic revival (1905-1944). Notre Dame, Ind: Univ. of Notre Dame Press.
הערות שוליים

↑  "(en) MICHAEL SHERWIN, O.P., " Raissa Maritain: Philosopher, Poet, Mystic ", sur catholiceucation.org". www.catholiceducation.org (באנגלית בריטית). נבדק ב-2023-01-29.
↑  Year of birth is according to his age in the 1858 Revision List of the town Krasnoselivka (family № 39). His date of death is according to his death record in the Rostov Archive (record № 16).
↑  Year of birth is according to her age in the 1858 Revision List of the town Krasnoselivka (family № 39). Her date of death is according to her death record in the Rostov Archive (record № 23).
↑  Giraud, Margot (2018-10-11). "Antoine Mourges, « Raïssa Maritain, contemplative dans le monde » [archive], sur fr.aleteia.org, 12 octobre 2018". Aleteia (בצרפתית). נבדק ב-2023-01-29.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279463805171  PLWABN: 9810607682805606  BIBSYS: 90695347  BNE: XX927662  BnF: cb11914621n (data)  CiNii: DA01905667  GND: 118955136  ICCU: CFIV028830  ISNI: 0000 0003 6857 2147  LCCN: n85818819  NDL: 00448854  NKC: js20040216009  NLA: 36240415  NSK: 000706627  NTA: 070728399  RERO: 02-A003562622  SUDOC: 027010570  Trove: 1235194  VcBA: 495/100297  VIAF: 39380883   WorldCat (עם VIAF): 39380883 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ראיסה מאריטן".
ריימונד אטפלד

ריימונד אטפלד (בהולנדית: Raymond Atteveld; נולד ב-8 בספטמבר 1966) הוא כדורגלן עבר הולנדי, ששיחק בעמדת המגן ומאמן בהווה.
קריירה

אטפלד התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של הארלם. בקיץ 1989 חתם באברטון. ב-2 בדצמבר 1989, אטפלד ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד קובנטרי סיטי.
בשנת 1992 הושאל לווסטהאם יונייטד והפך לכדורגלן ההולנדי הראשון במועדון. ב-22 בפברואר 1992, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–2 לשפילד ונסדיי.
בהמשך הקריירה שיחק בבריסטול סיטי, ורכם, רודה, ויטסה ארנהיים, חרונינגן ודן האג.
קריירת אימון

את קריירת האימון של אטפלד, התחיל כעוזר מאמן בדן האג ורודה. ב-17 באפריל 2009, אטפלד חזר לדן האג ומונה למנהל המקצועי של המועדון, וכיהן בתפקיד זה עונה אחת.
בפברואר 2011, מונה למאמנה של א.א.ל. לימסול מליגת העל הקפריסאית, אך עזב אחרי שישה מחזורים. בקיץ של אותה שנה, חזר ללימסול כמנג'ר באקדמיה.
בהמשך הקריירה שלו, אטפלד שימש כמנג'ר גם במחלקות הנוער של בננטס ירוואן, קאיראט אלמטי ומכבי תל אביב.
בקיץ 2019, חזר למשרת המאמן והצטרף לבית"ר תל אביב בת ים מהליגה הלאומית.
ב-13 ביולי 2020, סיכם במכבי נתניה מליגת העל. ב-3 במאי 2021 האריך את חוזהו במועדון בעונה נוספת, זאת על אף שהקבוצה סיימה בעונת בפלייאוף התחתון. הקבוצה פתחת את עונת 2021/2022 בצורה חלשה ולאחר ארבעה מחזורים דורגה במקום האחרון, ללא ניצחון. בעקבות כך פוטר אטפלד. בנובמבר 2021 חתם בהפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית, אולם לאחר שבעה משחקים בהם הקבוצה השיגה נקודה אחת בלבד, בנוסף להדחה מגביע המדינה מול מכבי שעריים מליגה א', פוטר אטפלד מתפקידו.
בקיץ 2022 הצטרף לצוות המקצועי של זוריה לוהנסק מליגת העל האוקראינית כעוזר מאמנו של פטריק ואן לוון.
הערות שוליים

↑  יניב טוכמן‏, עוזרו של פטריק ואן ליוון במכבי תל אביב ימונה למאמן בית"ר תל אביב, באתר וואלה, 18 ביוני 2019
↑  מאור רחמני, ‏ריימונד אטפלד סגר את תנאיו במכבי נתניה, באתר ONE‏, 13 ביולי 2020
↑  מאור רחמני, רשמית: אטוולד ימשיך בנתניה גם בעונה הבאה, באתר ONE, ‏3 במאי 2021
↑  רענן ברנובסקי‏, זעזוע במכבי נתניה: ריימונד אטפלד פוטר מתפקידו, באתר וואלה, 29 בספטמבר 2021
↑  יגאל גולדשטיין, ‏ריימונד אטפלד חתם בראשל"צ עד סוף העונה, באתר ערוץ הספורט, 22 בנובמבר 2021
↑  מערכת וואלה! ספורט‏, בפעם השנייה העונה: ריימונד אטפלד פוטר מהפועל ראשון לציון, באתר וואלה, 29 בדצמבר 2021
רבווה

| --- | --- |

 מדינה:  פקיסטן פקיסטן
 מחוז:  פנג'אב (פקיסטן) פנג'אב
 תאריך ייסוד:  20 בספטמבר 1948 
 שטח:  24 קמ"ר
 גובה:  300 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  53,965 (2009)
 קואורדינטות:  31°45′00″N 72°55′00″E﻿ / ﻿31.75°N 72.916666666667°E﻿ / 31.75; 72.916666666667 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פקיסטן מוגדלת) אסלאמאבאד רוואלפינדי קראצ'י לאהור פייסלאבאד מולטאן פשאוור היידראבאד כוויתה הודו סין קשמיר אפגניסטן טורקמניסטן איראן הים הערבירבווה(למפת פקיסטן רגילה) אסלאמאבאד רוואלפינדי קראצ'י לאהור פייסלאבאד מולטאן פשאוור היידראבאד כוויתה הודו סין קשמיר אפגניסטן טורקמניסטן איראן הים הערבירבווה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רַבְּוַה (או: רבווה, באורדו: رَبْوَہ) היא עיר בפקיסטן, אשר נמצאת על גדת נהר הצ'נאב, ואשר מהווה את המטה הכללי של קהילת האחמדים, מאז ה-20 בספטמבר 1948, אז עברה הקהילה מקדיאן שבהודו.
דמוגרפיה

העיר מונה כ-70,000 תושבים, שמתוכם כ-97 אחוזים נמנים עם קהילת האחמדים. 3 האחוזים הנותרים הם נוצרים וסונים. רוב התושבים הם דוברי אורדו ופונג'אבי, לצד שליטה מלאה בשפה האנגלית.
תחבורה

רכיבה על אופניים היא צורת התחבורה השלטת ברבווה, והיא מתוגברת על ידי רכיבה על אופנועים וריקשות חשמליות. ישנם אוטובוסים אשר מובילים מהעיר אל ערים מרכזיות כגון אסלאמאבאד.
אקלים

רבווה מאופיינת בקיצים חמים ובחורפים קרים. עונת הקיץ שם היא מאפריל ועד אוקטובר, עם חודש מאי כשיא העונה, בו ניתן לחוות ימים בטמפרטורה של 40 מעלות. עונת החורף שם היא מחודש נובמבר ועד חודש פברואר, עם חודש ינואר כשיא העונה.
הערות שוליים

↑  Rabwah: Home to Pakistan's Minority Ahmadi Muslims, Pulitzer Center, ‏2018-10-12 (באנגלית)
↑  Rabwah - Wikitravel, wikitravel.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 305322217   WorldCat (עם VIAF): 305322217 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רעד (טיל)

ערך זה עוסק בטיל קרקע קרקע איראני. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
|  מידע בסיסי |
| --- | --- |
 ייעוד:  טיל קרקע-קרקע לטווח קצר
 פיתוח:  איראן איראן
 גרסאות:  רעד 307
 מאפיינים כלליים
 הנעה:  מנוע דלק מוצק
 ביצועים
 דיוק:  עשרות מטרים בודדים
 ראש קרב והנחיה
 ראש קרבי:  קונבנציונלי
 ניווט:  GPS
 
רעד (בפרסית: رعد; בעברית: רעם) הוא טיל קרקע קרקע שמפותח באיראן.
הטיל הוא רקטה בעלת דיוק סטטיסטי שבתהליך הסבה הופכת לטיל מדויק. ההסבה כוללת הוספת ערכה לרקטה ובה מערכות ניווט והנחיה מתקדמות, כולל GPS, המספקות לה את יכולת הדיוק.
לטענת גורמי ביטחון ישראלים הטיל, שפותח בחשאיות במסגרת "פרויקט הטילים האיראני", מיועד לארגון הטרור חזבאללה, שברשותו רבבות של רקטות.
לטיל גרסה בשם רעד-307 עבור רקטות ממשפחת הזלזאל.
הערות שוליים

1 2 3 4  יואב זיתון, פרויקט הטילים האיראני שמדאיג את ישראל, באתר ynet, 27 בספטמבר 2017
1 2  חשש בישראל: איראן מפתחת טילים חדשים עם דיוק משופר בספטמבר, 27 בספטמבר 2017,כאן
↑  חשש בישראל: באיראן מפתחים טילים בעלי יכולות מדויקות, אור הלר, 27 בספטמבר 2017, nana10
↑  בתוכנית לונדון וקירשנבאום 27.9,בדקה ה-12:30 - אור הלר מסביר על הטיל ותהליך ההסבה
↑  הסבר על רקטות וטילים איראניים (בפרסית), 18 במרץ 2015
רינה פלג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 בינואר 1940  (בת 84) שער העמקים, ישראל 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים  אוניברסיטת אלפרד 
 תחום יצירה:  פיסול, קדרות
 
רינה פלג (נולדה ב-8 בינואר 1940) היא פסלת וקדרית ישראלית.
ביוגרפיה

רינה פלג נולדה בקיבוץ שער העמקים בשנת 1940. בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 למדה קדרות בבצלאל. יצירותיה המוקדמות כללו, לצד כלי קדרות שהושפעו ממסורת הקרמיקה הישראלית הצעירה, ובייחוד מן הקרמיקה של חנה חר"ג צונץ, גם פיסול קטן ממדים, שנעשה על האובניים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 פיתחה שיטה ליצירת נפחים תלת־ממדים בעזרת צינורות חומר שנקלעו בדוגמאות של סלים.
בשנת 1972 עברה להתגורר בניו יורק, ארצות הברית לכמה שנים. היא שבה להתגורר בארצות הברית בשנת 1980 והחלה ללמוד במחלקה לקרמיקה באוניברסיטת אלפרד שבמדינת ניו יורק. עם סיום לימודיה השתקעה בניו יורק ופתחה שם סטודיו שבו יצרה פיסול, לצד כלים שימושיים. לאחר חזרתה לישראל, בשנת 2012, הקימה סטודיו בהגלריה לאמנות אום אל-פחם, שבו היא מלמדת קרמיקה. עבודותיה משנות ה-70 ואילך בוחנות את הדימוי האמנותי על ידי יצירת מבנים מופשטים עשויים חומר שרוף. אלו ערערו את תפיסת הקרמיקה כביטוי אמנותי נשי, והתייחסו אל הפיסול הפוסט-מודרני בן התקופה.
גלריה

כלי קרמיקה (1959)
קנקן (1959)
השכלה

1960-1958 המחלקה לקדרות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1982-1980 תואר שני, אוניברסיטת אלפרד, אלפרד, ניו יורק, ארצות הברית
פרסים

1965 פרס ראשון, מכון האריזה והעיצוב הישראלי
1966 פרס, מכון האריזה והעיצוב הישראלי
1980 פרס ראשון בתחרות עיצוב, אוניברסיטת אלפרד, אלפרד, ניו יורק, ארצות הברית
1980 פרס גרטרוד מור, הגלריה לאמנות, אוניברסיטת רוצ'סטר, רוצ'סטר, ניו יורק, ארצות-הברית
1981 מלגה לאומנויות, הקרן הלאומית לאמנות, וושינגטון די.סי., ארצות-הברית
1982 מלגת שהייה, ארט פארק, לייסטון, ניו יורק, ארצות הברית
1982 מדליית כסף, התחרות הבינלאומית לקרמיקה אמנותית, פאנצה, איטליה
1984 מלגת נטה מרי לאמנות, לייק פלסיד, ניו יורק, ארצות הברית
1987 מענק, קרן פולוק-קרסנר, ניו-יורק
1987 ציון לשבח, תערוכת קרמיקה בינלאומית, מינו, יפן
2003 פרס חבר השופטים, הבייאנלה לקרמיקה, קוריאה
2003 מלגה, קרן אדולף ואסתר גוטליב, ניו-יורק, ארצות-הברית
2003 מלגה, הקרן לאמנויות ניו יורק (NYFA), ניו-יורק, ארצות הברית
הערות שוליים

↑  ראו: נזר, אורלי, "רינה פלג: פרקטיקות של קליה, פרימה ואיחוי", בתוך: רינה פלג: רשתות-אדמה, הגלריה לאמנות אול-אל פחם, אום אל פחם, 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 276133  NLI: 987007266319805171  RERO: 02-A010129906  ULAN: 500090946  VIAF: 299475545   WorldCat (עם VIAF): 299475545
ריצ'רד בראון

| --- | --- |

 לידה:  לוול, מסצ'וסטס, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 השתייכות:  צי ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1985–2020 (כ־35 שנים)
 דרגה:   תת-אדמירל
 תפקידים בשירות
 מפקד המשחתת "The Sullivans"  מפקד המשחתת "USS Gettysburg"  מפקד קבוצת התקיפה ה-11  מפקד פיקוד כוח האדם של הצי  מפקד כוח האוניות של הצי
 עיטורים
  לגיון ההצטיינות (5)
 
ריצ'רד א. בראון (באנגלית: Richard A. Brown) הוא קצין בדימוס בדרגת תת-אדמירל בצי ארצות הברית. כיהן כמפקד כוח האוניות של הצי.
ביוגרפיה

בראון נולד בלוול שבמסצ'וסטס, בנם של פטרישה וארתור. ב-1985 סיים תואר ראשון במתמטיקה מהאקדמיה הימית של ארצות הברית והתגייס לצי ארצות הברית.
שירת כקצין ניווט במשחתת הטילים המונחים "USS Charles F. Adams". שירת בקבוצת המשחתות-סיירות ה-12, כקצין מבצעים במשחתת "USS O'Bannon" ובסיירת הטילים המונחים "USS Leyte Gulf". שימש סגן מפקד המשחתת "USS Mahan".
בראון פיקד על המשחתת "(USS The Sullivans (DDG 68" ועל המשחתת "(USS Gettysburg (CG 64", ביולי 2015 מונה למפקד קבוצת התקיפה ה-11 ושירת בתפקיד עד ספטמבר 2016.
תפקידי המטה שלו ביבשה כללו מזכיר למפקד הפיקוד המשותף של ארצות הברית, ראש ענף בפיקוד כוח האדם של הצי, ראש כנף אסטרטגיה ומדיניות במשרד ראש המבצעים הימיים, עוזר בלשכת מזכיר הצי של ארצות הברית, מפקד בית הספר ללחימה ימית, מפקד פיקוד האימונים של הצי ומפקד פיקוד כוח האדם של הצי. במסגרת זו מונה על ידי מפקד הצי לעמוד בראש ועדת החקירה לתאונה ב-2017 בין המשחתת "USS John S. McCain" למכלית ליברית שגבתה חייהם של 10 מלחים.
בינואר 2018 קודם לדרגת תת-אדמירל ומונה למפקד כוח האוניות של הצי. באוגוסט 2020 פרש מהשירות בצי.
בראון בוגר תואר שני בחקר ביצועים מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים ותואר שני בביטחון לאומי ואסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצי.
רימה בריילובסקאיה

| --- | --- |

 לידה:  14 באפריל 1877 טרטו, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  28 בספטמבר 1959 (בגיל 82) רומא, איטליה 
 מקום קבורה:  קמפו ורנו 
 תחום יצירה:  ציור 
 
רימה בריילובסקאיה (באנגלית: Rimma Brailovskaya;‏ 14 באפריל 1877 – 28 בספטמבר 1959) הייתה ציירת רוסית. היא עבדה בציור נופים וציורי ז'אנר תוך שימוש בצבעי מים וטמפרה. היא גם עבדה ביצירת רקמה ועבודות בד. היא הייתה שותפה בתפוצה הרוסית באיטליה.
ביוגרפיה

בריילובסקאיה הייתה בתו של גנרל. ב-1898 נישאה לאמן ליאוניד בריילובסקי, שחי במוסקבה. ידועה כאמנית עצמאית, השתתפה יחד עם בעלה בביצוע פרויקטים משותפים. בשנת 1900 לימדה אמנות באוניברסיטת סטרוגנוב מוסקבה לאמנות ותעשייה. ב-1918 היגרה משפחת בריילובסקי, תחילה לקונסטנטינופול ולאחר מכן לבלגרד; משנת 1925 הם התיישבו ברומא.
המרה לקתוליות

בריילובסקאיה ובעלה היו אורתודוקסים רוסים והצטרפו לכנסייה הקתולית. בני הזוג היו מקורבים לבישופים מישל ד'הרביני, אלכסנדר אבריינוב ואנדריי קטקוב. ב-1933 השתתפה ביצירת המוזיאון לאמנות דתית רוסית ב"הקהילה לכנסיות המזרחיות בוותיקן", שם חשפו את ציוריו של בריילובסקי מהסדרה "חזונות רוסיה העתיקה". בשנים 1920 עד 1940 הוצגו ציוריה ברוסיקום, קולג' רוסי ברומא, שם לימדה את השפה הרוסית. פעמים בלימוד השפה הרוסית היא השתמשה בשיחות עם המשורר ויאצ'סלב איבנוב, הכומר אלכסנדר סיפיאגין וטטיאנה סוחוטינה-טולסטיה.
הערות שוליים

↑  Vladimir Kolupaev "Russian artists Leonid and Rimma Brailovsky in Russia and Rome" in Russian in Italy. Italntsy in Russia: the interaction of cultures. St. Petersburg, 2012. pp. 50–78
↑  Rigotti, G. (a cura di) "Leonid e Rimma Brailovskij. Visioni della vecchia Russia | Леонид и Римма Браиловскиe. Видения Cтарой Руси", Congregazione per le Chiese Orientali, Musei Vaticani, Valore Italiano Editore. Città del Vaticano, 2021. ISBN 978-88-97789-92-5
↑  Vladimir Kolupaev "Publications of Russian diaspora about the work of the architect L. Brailovsky in Rome". Proceedings of the conference on the 250th anniversary of the Research Museum of the Russian Academy of Arts, 24–25 November 2008 St. Petersburg.: Arts, 2008.
רימון הזהב

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  ספרה של דבורה וייסמן "תליון הזהב"
 בימוי:  דן תורג'מן
 הופק בידי:  רוברט מ. בלייוויס, רמי דמרי, אביתר דותן, ישי מור, יעל הדסי-בכר
 תסריט:  רוברט מ. בלייוויס, דן תורג'מן
 עריכה:  יצחק צחייק
 שחקנים ראשיים:  גלית גיאת תמנה בראואר אחינועם ניני מתי סרי אופיר נהרי
 מוזיקה:  אמוץ פלסנר
 צילום:  עופר ינוב
 מדינה:  ישראל
 חברה מפיצה:  סרטי יונייטד קינג
 הקרנת בכורה:  ישראל ישראל: 3 בינואר 2013
 משך הקרנה:  104 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
רימון הזהב הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של דן תורג'מן משנת 2013, אשר מבוסס על ספרה של דבורה וייסמן, "תליון הזהב".
תקציר העלילה

הסרט נפתח בשנות השבעים של המאה העשרים. זמרת ישראלית (אחינועם ניני) ממוצא תימני עורכת חזרות לקראת מופע גדול שלה שיתקיים באותו ערב בבריכת הסולטאן, בירושלים. בפאתי האולם יושב ערבי זקן שמתבונן בה, היא ניגשת אליו ובשיחה שמתפתחת ביניהם הוא מספר לה על חייה של מזל, סבתא רבתא שלה, אותה מעולם לא פגשה ונותן לה במתנה את "רימון הזהב" - תכשיט העובד מדור לדור במשפחתה.
מזל (הדר עוזרי), גדלה במשפחה יהודית בצנעא שבתימן לאב צורף במקצועו (מתי סרי). בהיותה בת ארבע עשרה, בשנת 1887, היא מתחתנת עם עזרא (אופיר נהרי), שלומד מאביה את מקצוע הצורפות. מיד אחרי כן הם עולים לארץ ישראל, ביחד עם יהודים נוספים מארצם. הם מתיישבים בירושלים ושם נתקלים בעוינותה של העדה האשכנזית ושל הערבים בעיר.
מזל (כעת מגלמת אותה גלית גיאת) ועזרא פותחים חנות קטנה בה הם מוכרים תכשיטים מעשי יד שעזרא מכין. לזוג נולדים שני ילדים. יום אחד עזרא נהרג מסוס דוהר ומזל פונה להכין תכשיטים מלאכת יד במקום בעלה, עיסוק שהיה אסור על נשים בתימן ואותו למדה מבעלה ומאביה תוך כדי צפייה בהם.
נכדה של מזל, מתי (מתי אטלס), הוא לוחם מחתרת יהודי הנלחם בבריטים ומעלה לארץ ישראל יהודים בעלייה בלתי לגלית ונישא לבחורה ניצולת שואה. הסרט מסתיים בירושלים לאחר הקמת מדינת ישראל, בה מזל המבוגרת (תמנה בראואר), חוגגת עם משפחתה.
קרדיטים נוספים

מעצב פסקול - גיל תורן
ארט - אריאל רושקו
עיצוב תלבושות - רונה דורון
איפור ושיער - אתי בן נון
ליהוק - רותי גזית-ארגוב
שחקנים

| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
הדר עוזרי: מזל הצעירה
גלית גיאת: מזל הבוגרת
תמנה בראואר: מזל המבוגרת
אופיר נהרי: עזרא בעלה של מזל
רינת אבולעפיה: שרה המבוגרת
אביב אלוש: שלום המבוגר
הלן אנרידר: האחות מיכל
מתי אטלס: מתי
ג'ואנה ביילס: האחות גריי
דניאל בורוסבני: פרנץ
ריף כהן: מרים הנכדה
מייקל ציטרין: שלמה, יהודי ידידותי
סעיד דסוקי: ערבי, אותו מכה שלום לאחר שהתגרה במנחם ובאחותו רוחמה
מעיין אליאסי: אישה מוסלמית
נועם אליגולה: רוחמה הקטנה, בת השבע
אלכס ארליך: יצחק
מארק אבן: ד"ר משה וולך
מיכאל גבעתי: מנחם, בן עשר
אביעד גרוסי: סולימאן
ניסו חננאל: קצין טורקי שני
ליאור חשין: אישה נוצרית
יואב הייט: אפרים
דייוויד מילטון ג'ונס: רוברט פרקר
דניאל קישינובסקי: תאודור
טאריק קופטי: אביו של הנער המוכה (בשם טארק קופטי)
יעקב קורשן: מהדי צעיר
דוד לביא: קצין בריטי שני
אלון לשם: קצין בריטי ראשון
ז'אק לאביל: הנסיך עדאלברט
גפן לודין: רוחמה הקטנה, בת שתים עשרה
עודד מנסטר: יצחק, יהודי חרדי בכותל
גילאור מרדכי: שלום, בן עשר
עמרם מרדכי: שלום, בן חמש
מיכאל מושונוב: מנחם הבוגר, בעלה של רוחמה
יהודה נהרי: יחיא
יצחק נאמן: מהדי המבוגר
אחינועם ניני: נועה
סיון פז-בוגנים: רוחמה הבוגרת ביתה של מזל
דני פאר: קצין טורקי ראשון
שי פלד: ראובן
שרון רג'יניאנו: אחמד, פרש על סוס, מנסה לאנוס את ג'איה במהלך עלייתם לארץ / שליח המודיע ליעקב על כך שיוכל לעלות לישראל.
מתי סרי: יעקב
רונית שולר: שרה
יהושע סופר: אביו של ראובן
שרון טל: נעמי
אושר צברי: ג'איה
קארין זעפרני: מילה
יפעת זנדני צפריר: מרים
מוסה זאחלקה: האפנדי חוסייני
רינה פרנק מיטרני

רינה פרנק מיטרני (נולדה ב- בחיפה) היא סופרת ומפיקה ישראלית.
ביוגרפיה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 באוקטובר 1951 (בת 73) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  סופרת ומפיקה
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס זהב ופלטינה מאת התאחדות הסופרים בישראל
 
רינה פרנק (בילדותה פרנקו) נולדה ב-1951, להורים יהודים יוצאי רומניה. גדלה בחיפה בשכונת ואדי סאליב. את שנות התיכון עשתה בבית הספר "ליאו בק" ואחר כך, למדה בבית הספר להנדסאים שליד הטכניון בחיפה.
הייתה מפיקת תוכניות ילדים בערוץ 2 של הטלוויזיה, בינן הסדרה פלטפוס. כמו כן הפיקה את סרט הטלוויזיה "החצי השני" ואת "האישה האחרת" בבימויו של אורי ענבר.
מיטרני החלה לכתוב בסביבות גיל 50, לאחר מות אחותה בתאונת דרכים, והעלתה את זכרונות ילדותה בספר "כל בית צריך מרפסת".
כל בית צריך מרפסת

בשנת 2005, הוציאה לאור מיטראני את הספר "כל בית צריך מרפסת" בהוצאת ידיעות אחרונות. הספר זכה למסע פרסום אינטנסיבי והיה לרב-מכר. הספר הופץ גם בחו"ל.
הספר מתרחש בשני מישורים שונים בחייה של המספרת: האחד, ילדותה הענייה בשכונת ואדי סאליב בעיר חיפה, והשני, נישואיה לגבר אמיד מברצלונה וההתמודדות עם מחלה קשה במשפחה.
פרסים

מיטרני זכתה בפרס זהב ופלטינה מאת התאחדות הסופרים בישראל על ספרה "כל בית צריך מרפסת"..
מספריה

2000 "גבר אחר" - הופיע בהוצאת ידיעות אחרונות
2005 "כל בית צריך מרפסת"
2005 "בעיניים עצומות" הופיע בהוצאת ידיעות אחרונות. הביקורת ציינה לחובתו את דמיון היתר לספרה הראשון.
2007 "חיים שבירים" - הופיע בהוצאת ידיעות אחרונות
2011 "ג'ירפה לא עפה" - הופיע בהוצאת כנרת
הערות שוליים

↑  רינה מיטרני, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
↑   רינה פרנק מיטרני, במיזם "סופרים קוראים"  של המרכז לספריות וספרות בישראל
↑  פוריה גל, לא סולחת למבקרים, באתר nrg‏, 9 בדצמבר 2005
↑  כל בית צריך מרפסת, באתר סטימצקי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301088905171  PLWABN: 9810671522305606  BNE: XX4614677  BnF: cb14618116j (data)  GND: 108949341X  ICCU: UBOV053651  ISNI: 0000 0001 1597 8085  LCCN: nr00036560  NTA: 304898716  RERO: 02-A024124128  SUDOC: 124542921  VIAF: 13529604   WorldCat (עם VIAF): 13529604 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ריימונד אאומן

ריימונד אאומן (בגרמנית: Raimond Aumann, נולד ב-12 באוקטובר 1963 באאוגסבורג שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בבאיירן מינכן בעמדת השוער. כינויו של אאומן הוא "באלו" על שם דמותו של באלו הדוב מספר הג'ונגל.
קריירת מועדונים

אאומן שיחק בבאיירן מינכן החל משנת 1982, תחילה כשוער מחליף לז'אן-מרי פפאף, והחל משנת 1984 תפס את עמדת השוער הראשון עד שנפצע, ופפאף חזר להיות השוער הראשון, עד שפרש בשנת 1988. פרישה זו סללה לאאומן את הדרך לעמדת השוער הראשון באופן בלעדי, והוא הפך לאחד השוערים הטובים בגרמניה. עם באיירן מינכן זכה אאומן בשש אליפויות הבונדסליגה ופעמיים בגביע הגרמני. אאומן צבר 216 הופעות במדי באיירן מינכן ב-12 עונות, ושימש כקפטן הקבוצה בין השנים 1991-1994, לאחר פרישתו של קלאוס אאוגנטאלר ממשחק פעיל.
בשנת 1994 עבר אאומן לבשיקטש לעונה אחת וסייע לה לזכות באליפות, ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
נבחרת גרמניה

לאאומן 4 הופעות בנבחרת גרמניה. אאומן השתייך לסגל הנבחרת הגרמנית שזכתה במונדיאל 1990, אך לא שיחק בו.
לאחר הפרישה

אאומן מועסק כיום כקואודינטור של מועדון האוהדים של באיירן מינכן.
תארים

עם באיירן מינכן:
אליפות הבונדסליגה (6): 1984/85, 1985/86, 1986/87, 1988/89, 1989/90, 1993/94
הגביע הגרמני (2): 1983/84, 1985/86
עם נבחרת גרמניה המערבית:
מונדיאל: 1990
עם בשיקטש:
אליפות ליגת העל הטורקית בכדורגל: 1994/95
רימון (שבועון)

| --- | --- |

שער הגיליון הראשון, 1 באוגוסט 1956
 תדירות:  שבועון 
 מייסד:  שירות הביטחון הכללי 
 תאריכי הופעה:  1956–1958 (כשנתיים) 
 שפה:  עברית 
 מדינה:  ישראל 
 
רימון הוא שמו של שבועון שהחל לצאת לאור בישראל בשנת 1956 ביוזמה ובמימון של השב"כ, כשבועון מתחרה לשבועון "העולם הזה", ונסגר כעבור שנה וחצי.
היסטוריה

"העולם הזה" היה כלי ביטוי אנטי-ממסדי קיצוני וביקר בחריפות את שלטונו של דוד בן-גוריון ומפלגתו מפא"י. כן תקף השבועון את שירותי הביטחון, שאותם כינה "מנגנון החושך". עורך השבועון, אורי אבנרי, היה בין הראשונים שקראו למתן זכויות לעם הפלסטיני. "העולם הזה" צבר פופולריות רבה בישראל וזכה לתפוצה גבוהה. השבועון היה לצנינים בעיני הממסד של מפא"י באותם הימים, וכונה בפיהם "השבועון המסוים".
איסר הראל, הממונה על שירותי הביטחון, חשש כי השבועון מהווה מקור להסתה חתרנית. לכן, החליט לממן בשנת 1956, מתקציב שירותי הביטחון, הוצאה לאור של שבועון מתחרה, בשם "רימון". הראל קיווה ששבועון זה יגרום לנטישת קוראים של "העולם הזה" ונדידתם ל"רימון".
הגיליון הראשון יצא באוגוסט 1956. עורכו הראשי של "רימון" היה הסופר שלמה טנאי, והעורך האחראי היה העיתונאי חזי לופבן. עם הכותבים בשבועון נמנו דוד אבידן, אהד זמורה, יעקב אגמון, מרדכי נאור ואריה אבנרי. השבועון היה בעל נימה סנסציונית, והודפס בצבע - דבר נדיר בעיתונות העברית באותה תקופה. "רימון" נהנה גם ממידע שסיפקו לו שירותי הביטחון. בשבועון נכללו גם התקפות ישירות על "העולם הזה" ועורכו, אורי אבנרי. רימון ביקר גם את האנציקלופדיה העברית בעריכת ישעיהו לייבוביץ, לאור ערכים שונים שראו כבעלי הטיה לטובת תנועת החרות ובפרט ערכים שכתב אליעזר ליבנה. בטאון תנועת חרות, העיתון "חרות", התפלמס עם ביקורת זו וציין ש"רימון" הוא "ביטאון הש.ב."
שלמה טנאי, עורך "רימון", טען בשיחה ב-4 בספטמבר 1956 שתפוצת העיתון גבוהה מתפוצת "העולם הזה". אך העיתון לא שרד. "רימון" נפל ברמת הכתיבה שלו מ"העולם הזה", ונתפס בציבור כעיתון של הממסד, מה שבאופן אירוני חיזק את "העולם הזה" כעיתון אנטי־ממסדי. בסופו של דבר, תוכניתו של איסר הראל נכשלה, ו"רימון" נסגר באפריל 1958.
לקריאה נוספת

מרדכי נאור, רבותי, העיתונות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2004, הפרק "רימון נגד העולם הזה", עמ' 158–167.
הערות שוליים

↑  השבועון המסוים, באתר העין השביעית, 25 באוקטובר 2007
↑  במערכת האנציקלופדיה העברית הוקמה שלוחה של "חרות", חרות, 12 במרץ 1958