stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כתאב-י איקאן
הערות שוליים

↑  שוגי אפנדי, 1944, בספרו הנה ה' עובר, עמ' 138 - 139
↑  Christopher Buck, The Kitab-i Iqan: An Introduction to Baha'u'llah's Book of Certitude with Two Digital Reprints of Early Lithographs
1 2 3 4  Christopher Buck, Symbol and Secret: Qur'an Commentary in Baha'u'llah's Kitab-i-Iqan
↑  Christopher Buck, Beyond the ‘Seal of the Prophets’: Baha’ullah’s Book of Certitude (Ketab-e Iqan). Archived 2011-10-09 at the Wayback Machine Religious Texts in Iranian Languages. Edited by Clause Pedersen & Fereydun Vahman. København (Copenhagen): Det Kongelige Danske Videnskabernes Selskab, 2007. pp. 369–378.
↑  Bahá'u'lláh, The Book of Ighan, trans. Ali Kuli Khan, assisted by Howard MacNutt (New York: George V. Blackburne, Co., 1904).
↑  שוגי אפנדי, בספרו הנה ה' עובר, 1944, עמ' 138 - 139
↑  The questions Ḥájí Mírzá Siyyid Muḥammad posed, and the letter he wrote to his son from Baghdad on January 17, 1861 (which dates the composition of the book) are both published in Ahang Rabbani, "The Conversion of the Great-Uncle of the Báb," World Order, vol. 30, no. 3 (Spring, 1999), pp. 19-38.
↑  שוגי אפנדי, בספרו הנה ה' עובר, 1944, עמ' 139
| הדת הבהאית הכוכב הבהאי |
| --- | --- | --- |
| דמויות מרכזיות | עלי מוחמד שיראזי, הבאב • בהאא אללה • עבד אל-בהאא • שוגי אפנדי |  |
| הכתבים הבהאיים | אל-כתאב אל-אקדס • כתאב-י איקאן • המילים הנסתרות • שבעת העמקים • ארבעת העמקים • האיגרת אל בן הזאב • באיאן • איגרות אל המלכים והשליטים • מפציעי השחר |  |
| מוסדות עיקריים | מנגנון המנהל הבהאי • המרכז הבהאי העולמי • בית הצדק העולמי • האסיפות הרוחניות |  |
| עקרונות כלליים | עקרונות הדת הבהאית • התגלות מתמשכת • מעמד האישה בדת הבהאית • אחדות בדת הבהאית • עבדות בדת הבהאית • להט"ב והדת הבהאית |  |
| היסטוריה ופילוגים | באביזם • היסטוריה של הדת הבהאית • סובח-י אזל • אבראהים ג'ורג' ח'יראללה • צ'ארלס מייסון רמי • רות וייט |  |
| אנשים | אותיות הח"י •  ידי האמונה • שליחי בהאא אללה • טאהרה • בהיה ח'אנום • מרתה רוט • לואה גטסינגר • פיבי הרסט • ת'ורנטון צ'ייס |  |
| לוח השנה הבהאי | חגים בהאיים • נורוז • רידוואן • הולדת בהאא אללה • יום הברית • איאם-י הא • צום תשעה עשר הימים |  |
| בית התפילה הבהאי | אשגבאט • שיקגו • קמפלה • סידני • פרנקפורט • פנמה סיטי • סמואה • דלהי • סנטיאגו דה צ'ילה |  |
| קהילות בהאיות | הקהילה הבהאית הבין-לאומית • אוזבקיסטן  • אוסטרליה • אינדונזיה • איראן  • אנגליה • ארצות הברית  • ברזיל  • גרמניה  • דרום אפריקה • הודו  • טורקיה  • טורקמניסטן • מצרים  • ניו זילנד • סין • ספרד • קנדה • רוסיה |  |
| מנהגים ופולחן | סמלים בהאיים • עלייה לרגל • תפילה • חקוק אללה • צום |  |
| כתבים בהאיים |
| --- | --- | --- |
| מחיבורי בהאא אללה | אל-כתאב אל-אקדס • כתאב-י איקאן • המילים הנסתרות • שבעת העמקים • ארבעת העמקים • איגרות אל המלכים והשליטים • האיגרת אל בן הזאב • ג'ואהר אל-אסראר |  |
| מחיבורי עבד אל-בהאא' | שיחות פריז • תשובות לכמה שאלות • צוואתו של עבד אל-בהאא |  |
| מחיבורי שוגי אפנדי | הנה ה' עובר • היום המובטח הגיע |  |
| מחיבורי הבאב | קיום אל-אסמאא • באיאן • כתאב אל-אסמא • שבע ההוכחות |  |
| חיבורים שונים | מפציעי השחר |  |
יוליאנוס בן צבר

יוליאנוס בן צבר (או יוליאנוס סאבארוס) היה מלך השומרונים ומנהיג המרד בארץ ישראל נגד השלטון הביזאנטי והקיסר יוסטיניאנוס בשנת 529-530 לספירה. תחת שלטונו של יוליאנוס, השומרונים כבשו את ניאפוליס וביצעו מעשי ביזה וטבח משמעותיים כנגד הציבור הנוצרי בארץ ישראל במטרה להשתחרר ממרותם. המרד לבסוף דוכא על-ידי הצבא הביזנטי במחיר יקר מצד החברה השומרונית בישראל - בין 20,000 ל-100,000 הרוגים לפי מקורות התקופה. יוליאנוס נהרג במהלך המרד, ראשו נכרת ונשלח לקיסר הביזנטי.
Map of the Diocese of the East (Dioecesis Orientis) ca. 400 AD, showing the subordinate provinces and the major cities
הכתרתו למלך - שנת 529 לספירה

יוליאנוס בן צבר הוכתר למלך עם פרוץ מרד השומרונים נגד השלטון הביזנטי בשנת 529 לספירה. תאריך המרד ידוע לנו בזכות ביוגרפיה אותה כתב קירילוס מסקיתופוליס, נזיר בן המאה השישית, אשר ציין את התאריך המדויק בו התחילו האירועים - 'בחודש הרביעי למות אבא תאודוסיוס', שמת ב-11 בינואר 529 לספירה.
לגבי הסיבות למרד ישנן חילוקי דעות בין המקורות: לפי ה-"כרונוגרפיה" של יואנס מלאלס, המרד השומרוני החל לאחר שהנוצרים רגמו באבנים את בתי הכנסת של השומרונים במהלך השבת והטרידו את מנוחתם. בתגובה למעשי הנוצרים, השומרונים הכתירו את יוליאנוס בן צבר למלכם ובכך הכריזו עצמאותם מהאימפריה הביזאנטית.
בניגוד לגרסה זו, פרוקופיוס איש קיסריה תיאר בחיבורו "האנקדוטה" כי הכתרתו של יוליאנוס וההתקוממות השומרונית החלו בעקבות פרסום קובץ החוקים שפרסם הקיסר יוסטיניאנוס שאפשרו לו לגזול את רכושם של קבוצות אתניות שאינן נוצריות. פרוקופיוס אף הדגיש, שהמטרה העיקרית של החקיקה האנטי שומרונית של יוסטיניאנוס הייתה לחסל את הדת השומרונית. השומרונים מצידם לא הסכימו לקבל עליהם את הנצרות והמרות הביזנטית ולכן הכתירו להם למלך את יוליאנוס.
כמו כן, קיימת גרסה נוספת אשר לפיה יוליאנוס בן צבר הומלך על רקע משיחי. לפי דברי יוהאנס האפיסקופוס מניקיו שבמצרים - יוליאנוס נתפס כמשיח אשר נשלח על ידי אלוהים לחדש את המלכות השומרונית ולרשת את מלכותו של ירבעם בן נבט.
הובלת המרד נגד השלטון הביזנטי

לפי המקורות, המרד החל בחודשים מאי-יוני והתרכז בעיקרו באזור השומרון, בין היתר בעיר סקיתופוליס וניאפוליס. כמו כן, ידוע כי הפגיעה בנוצרים בידי השומרונים הגיע גם לאזור קיסריה.
לאחר הכתרתו של יוליאנוס, השומרונים החלו במעשי ביזה ופגיעה בקהילה הנוצרית בעיר שכם בתגובה להתגרותם ביום השבת והפגיעה בבתי הכנסת. הנוצרים הגיבו גם הם ברצח שומרונים, דבר שגרם לאסקלציה ולמרד להתרחב. לפי המקורות, השומרונים בהובלת יוליאנוס, פגעו קשה ביישוב הנוצרי, ובין היתר העלו כנסיות רבות באש ביניהן אלו שנבנו על הר גריזים, החריבו כפרים שלמים על משקיהם והשתלטו על הדרכים המרכזיות.
כמו כן, מתואר כי השומרונים בהובלת יוליאנוס כבשו את העיר ניאפוליס והפכו אותה למרכז שלטונם. בכתביו של יואנס מלאלס, נכתב גם כי יוליאנוס אף יזם מרוצי מרכבות בהיפודרום העירוני בהם נטלו חלק יהודים, שומרונים ונוצרים. מתואר כי באחד המרוצים ניצח נוצרי בשם ניקיאס, אך מרגע שיוליאנוס התוודע לדתו, הוא שלל ממנו את הניצחון והוציא אותו להורג. בנוסף, יוליאנוס הרס גם את מאמונאס, האפיסקופוס של העיר.
מותו של יוליאנוס

לאחר שנודע לקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס על המרד המתחולל בשומרון, הוא שלח צבא כדי לדכאו ולהפסיק את שפיכות הדמים. הצבא הביזנטי הצליח לדכא את ההתקוממות תוך הרג שומרונים רבים, ביזת רכושם ומכירתם לעבדות. בין ההרוגים השומרונים בקרבות מול הצבא הביזנטי היה המלך השומרוני יוליאנוס.
למותו של יוליאנוס, מלאלס מביא בכתביו שתי גרסאות: לפי הראשונה, יוליאנוס סאבארוס נלכד בשכם על ידי מדכאי המרד והוצא להורג, בעוד לפי השנייה, יוליאנוס הצליח לברוח מניאפוליס, אולם לאחר שנרדף על ידי הכוחות הביזנטיים, הוא נתפס ונהרג בקרב. בשתי הגרסאות סופו של יוליאנוס היה דומה - לאחר מותו, ראשו נכרת ונשלח לקיסר יוסטיניאנוס יחד עם כתרו ובגדי מלכותו.
לאחר מותו

לאחר מותו של יוליאנוס המרד דעך משמעותית אך לא תם לגמרי ונמשך עד לחודש אפריל 530 לספירה, שכן לאחר תאריך זה אין עוד עדויות להתנגשויות נוספות בין השומרונים לנוצרים. במהלך דיכוי המרד, שומרונים רבים מצאו את מותם - לפי גרסתו של מלאלס מספר ההרוגים הגיע ל-20,000 בעוד פרוקופיוס טוען למספר גדול בהרבה - 100,000 שומרונים הרוגים.
כמו כן, לפי פרוקופיוס, לאחר דיכוי המרד הקיסר יוסטיניאנוס כפה על שומרונים רבים להתנצר, וזו רבים נעתרו לדרישה זו במטרה להפסיק את מסע הרדיפות כנגדם. אולם, אף על פי שרבים מהם נטבלו לנצרות, לפי הכרוניקן פסחאלה, השומרונים דבקו באמונתם הקודמת וקנו בכסף מהמושלים את זכותם לשמור על דתם השומרונית.
לקריאה נוספת

מנחם מור, 13, משומרון לשכם: העדה השומרונית בעת העתיקה, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 2003, עמ' 214-235
צבי ברס, שמואל ספראי, יורם צפריר ומנחם שטרן (ע), ארץ ישראל במאות החמישית והשישית: ירון דן, ארץ-ישראל: מחורבן בית שני ועד הכיבוש המוסלמי - היסטוריה מדינית, חברתית ותרבותית, כרך ראשון, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1982, עמ' 286-289
תרגום: Elizabeth Jeffeys, Michael Jeffeys and Roger Scott, 18, The Chronicle of John Malalas, Malburne: Australian Association For Byzanite Studies, 1986, עמ' 260-261
Procopius of Caesarea, 11, THE SECRET HISTORY OF THE COURT OF JUSTINIAN, 558 CE, עמ' 46-49
הערות שוליים

↑  מנחם מור, 13, משומרון לשכם: העדה השומרונית בעת העתיקה, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 2003, עמ' 215
1 2 3  תרגום: Elizabeth Jeffeys, Michael Jeffeys and Roger Scott, 18, The Chronicle of John Malalas, Malburne: Australian Association For Byzanite Studies, 1986, עמ' 260-261
↑  מנחם מור, משומרון לשכם: העדה השומרונית בעת העתיקה, עמ' 220
1 2  Procopius of Caesarea, 11, THE SECRET HISTORY OF THE COURT OF JUSTINIAN, 558 CE, עמ' 47-48
↑  מנחם מור, משומרון לשכם: העדה השומרונית בעת העתיקה, עמ' 220
1 2  צבי ברס, שמואל ספראי, יורם צפריר ומנחם שטרן (ע), ארץ ישראל במאות החמישית והשישית: ירון דן, ארץ-ישראל: מחורבן בית שני ועד הכיבוש המוסלמי - היסטוריה מדינית, חברתית ותרבותית, כרך ראשון, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1982, עמ' 286-287
↑  מנחם מור, משומרון לשכם: העדה השומרונית בעת העתיקה, עמ' 218
↑  ירון דן, ארץ ישראל: מחורבן בית שני ועד הכיבוש המוסלמי - היסטוריה מדינית, חברתית ותרבותית, עמ' 288
↑  מנחם מור, משומרון לשכם: העדה השומרונית בעת העתיקה, עמ' 215-216
↑  שם, עמ' 219
↑  שם, תרגום לכרוניקן פסחאלה, עמ' 232
יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית
סרטי אנימציה מקוריים של יקום דיסי

12 סרטי האנימציה המקוריים של יקום די סי (באנגלית: DC Universe Animated Original Movies, בראשי תיבות: DCUAOM) הם סדרה של סרטי אנימציה אמריקאיים של גיבורי-על המבוססים על דמויות וסיפורים של DC קומיקס. מ-2007 עד 2022, הסרטים הופקו בעיקר על ידי אולפני האנימציה של האחים וורנר, אך לאחר מכן נפלו תחת אולפני DC אנימציה. סרטים רבים הם בדרך כלל פרויקטים עצמאיים שהם עיבודים של יצירות פופולריות או סיפורים מקוריים. מ-2013 עד 2020, יקום סרטי האנימציה של DC היה תת-קבוצה של סדרה זו שהציגה כמה סרטים שהתרחשו ביקום משותף, המושפע בעיקר מ"The New 52". לאחר סיום ה-DCAMU, ה-Tomorrowverse הושק באותה שנה, החל בסופרמן: איש המחר.
נכון לשנת 2023, ליין ה-DCUAOM הוציא 51 סרטים שהרוויחו סך של 228 מיליון דולר במכירות בארצות הברית וקנדה, ממוצע של 5.4 מיליון דולר לסרט.
רקע

בניגוד לסרטי האנימציה הקודמים של DC (שברובם היו מעורבים גם ברוס טים והיו חלק מהיקום המצויר של DC), הסרטים בסדרה מכוונים לקהל מבוגר יותר, ולרוב מכילים שפה גסה, אלימות חזקה יותר, סצנות מיניות ונושאים בוגרים יותר. רוב הסרטים מדורגים PG-13 על ידי MPAA למעט אול סטאר סופרמן וגרין לנטרן: אבירי האזמרגד, אשר מדורגים 12+, ובאטמן: הבדיחה ההורגת, ליגת הצדק האפל, באטמן: גותאהם וגזלייט, יחידת המתאבדים: חיים בסכנה, ליגת הצדק האפל: מלחמת אפוקליפסה, באטמן: נשמת הדרקון, באטמן: ליל כל הקדושים הארוך, חלק ב', אי-צדק וליגת הצדק: וורוורלד, אשר מדורגים 16+. נכון לשנת 2022, יצאו לאקרנים 47 סרטים עלילתיים וארבעה עשר סרטים קצרים, כאשר סרטים נוספים מתוכננים לצאת לאקרנים עתידיים עד 2023.
מבחינת המשכיות, הסרטים הם בדרך כלל עצמאיים, כאשר יוצאים מן הכלל הם סופרמן ובאטמן: אויבי הציבור וסרט ההמשך שלו סופרמן / באטמן: אפוקליפס, ליגת הצדק: המשבר בשני כוכבי הלכת וסרט ההמשך שלו ליגת הצדק: אבדון, יקום סרטי האנימציה של יקום DC, וה-Tomorrowverse.
מ-2007 עד 2015, רוב הסרטים בוימו על ידי אנדריאה רומנו בקול, כשהאחרון היה ליגת הצדק: אלים ומפלצות, בעוד שהסרטים מאז 2016 החל מבאטמן: דם רע בוימו על ידי ווס גליסון.
הסרטים משוחררים בדרך כלל ישירות לווידאו, אבל, באטמן והארלי קווין, המוות של סופרמן, באטמן: הבדיחה ההורגת ושלטון הסופרמנים זכו גם להגיע לאקרנים לזמן מוגבל בבתי הקולנוע.
הערות שוליים

↑  ידועים גם כסרטים מקוריים של יקום DC או סרטי יקום DC או סרטי האנימציה של DC
רומן

ערך זה עוסק בסוגה ספרותית בדיונית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
רומן הוא סוגה ספרותית. בימינו מקובל לכנות בשם "רומן" כל יצירת סיפורת בפרוזה שהיא רחבת היקף דייה; סיפורת מצומצמת יותר מכונה סיפור קצר, נובלה או נובלטה, לרוב בהתאם לכמות המילים שהסיפור מכיל. יש הטוענים[דרוש מקור] שהרומן התפתח באירופה מתוך האפוס (שהוא עלילתי באופיו, שלא כמו יתר סוגי השירה) והרומנס, אבל הרומנים הראשונים התפתחו בנפרד מהשירה האפית.[דרוש מקור]
סוג נודע זה, שהוא בעל היקף נרחב ומשתרע לעיתים על כמה כרכים, עבר גלגולים רבים.
היסטוריה

הרומנים הראשונים בעולם המערבי, ובכלל, נכתבו ביוונית עתיקה ובלטינית בין המאה הראשונה לפני הספירה למאה הרביעית לספירה. ידועים לפחות עשרים רומנים כאלה, שהמוקדם בהם הוא ככל הנראה "קלירואה" מאת כריטון. בין הרומנים האלה, שחלקם שרדו בשלמותם או כמעט בשלמותם, ניתן למנות את "דפניס וכלואה" מאת לונגוס, "סטיריקון" מאת פטרוניוס (רק חלק קטן ממנו שרד), "חמור הזהב" מאת אפוליוס, "סיפור אתיופי" ("אתיופיקה") (אנ') מאת הליודורוס, ועוד.
עם זאת מקובל לראות ב"דון קישוט" של מיגל דה סרוואנטס את הרומן האירופי הראשון, אם כי יש המקדימים וכוללים כבר את "גרגנטואה ופנטגרואל" של פרנסואה רבלה בסוגה זו. הספר "מעשה גנז'י" של הסופרת היפנית מורסקי שיקיבו נחשב גם הוא לרומן, אף שהקדים את הרומנים האירופיים בכ־500 שנה. אונורה דה בלזק נחשב בעיני רבים אבי הרומן המודרני.
עד המאה ה־18 התייחס המונח לספרים המתארים עלילות רומנטיות (רומן רומנטי), אך כיום הוא מקיף את כל התחום של יצירת הסיפורת רחבת ההיקף בפרוזה. לעיתים קרובות הרומן מאופיין בעלילה מורכבת ורבת־רבדים, או אף בכמה עלילות מקבילות, וכן בריבוי מקומות, זמנים ודמויות מורכבות (עגולות). המבנה עשוי לכלול אקספוזיציה, הסתבכות העלילה, נקודת מפנה, נקודת שיא, התרה וסיום. אין הסכמה גורפת על הגדרת הרומן, וחוקרים אחדים עשויים לחלוק על האמור לעיל. עם זה, האמור לעיל משקף את הדעות הרווחות ביותר וכן את השימוש היום-יומי במילה רומן.
מקור המילה "רומן" ככל הנראה בגרמנית, שבה הסוגה נקראת Roman. בכמה שפות אירופאיות אחרות משתמשים במונח נוֹבֵל, אשר מקורו במילה הצרפתית nouvelle ("חדשה").
ראו גם

סיפור קצר
ספרות ילדים
ספרות פרולטרית
נובלה
רומן גרפי
רומן רומנטי
רומן מפתח
הערות שוליים

↑  פרס הוגו, למשל, מגדיר רומן כיצירה בפרוזה המחזיקה 40,000 מילים או יותר.
↑  אורך של סיפור, באתר כתיבה טובה
| סיפר |
| --- | --- | --- |
| דמות | פרוטגוניסט • דמות שנייה בחשיבותה (אנ') • דמות שלישית בחשיבותה (אנ') • סיידקיק • אנטגוניסט • נבל-על • דמות משנה • דמות חוזרת • מספר • גיבור • אנטי-גיבור |  |
| עלילה | דיאלוג • מצג • מבנה דרמטי (אנ') • סיפור מסגרת • כלי עלילתי • מקגאפין • נקודת שיא • עימות • תת-עלילה • פלשבק/פלשפורוורד |  |
| רקע | דיסטופיה • אוטופיה • יקום בדיוני • יקום משותף • היסטוריה • היסטוריה בדיונית |  |
| תמה | מוטיב • לייטמוטיב • סאבטקסט • מוסר השכל |  |
| סגנון | אמצעים פיגורטיביים • טכניקות ספרותיות • נקודת תצפית • השעיית הספק • סימבוליזם • אתנחתא קומית |  |
| סיפורת | משל • מעשייה • סיפורת בזק • רומן • נובלה • מחזה • שירה • תסריט • נובליזציה • סיפור קצר |  |
| סוגה | רומן הרפתקאות • רומן פשע • רומן מלחמתי • רומן מערבון • רומן מסתורין • רומן היסטורי • רומן ריאליסטי • רומן רומנטי • רומן ביוגרפי • רומן מכתבים • רומן גרפי • רומן פילוסופי • רומן פוליטי • רומן ארוטי • רומן חניכה • סאגה • פנטזיה (אפלה, חרבות וכשפים) • ספרות בלשית • ספרות אימה • ריאליזם קסום • סאטירה • מדע בדיוני (קשה, צבאי, אופרת חלל, סייברפאנק, סטימפאנק) • מותחן • ספרות ספקולטיבית • ספרות זולה • קומיקס |  |
| נושאים קשורים | זרם התודעה • קהל • מחבר • תורת הספרות • מבנה נרטיבי • נרטולוגיה • רטוריקה |  |
פורטל: ספרות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX525790  BnF: cb11940505s (data)  GND: 4050479-7  LNB: 000277799  NDL: 00572286  NKC: ph116056 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וידקון קוויזלינג

וִידקוּן אברהם לוֹריץ יונסן קוויזלינג (בנורווגית: ‏Vidkun Abraham Lauritz Jonssøn Quislingקובץ:IPA Vidkun Quisling.ogg‏Ⓘ‏‏; 18 ביולי 1887 – 24 באוקטובר 1945) היה פוליטיקאי וקצין נורווגי. מפברואר 1942 עד 1945 (תום מלחמת העולם השנייה) כיהן כראש ממשלת נורווגיה במהלך המשטר הפרו-נאצי הנורווגי. עם תום המלחמה נשפט בגין עבירת בגידה חמורה והוצא להורג בידי כיתת יורים.
עקב קשריו עם הכובש הנאצי הפך שמו לשם נרדף לבוגד בשפות רבות.
ביוגרפיה

וידקון קוויזלינג היה בנו של יון לוריץ קוויזלינג, כומר לותרני שנודע כחוקר אילנות יוחסין, והיה בן לאחת המשפחות הוותיקות והמיוחסות ביותר בטלמרק שבנורווגיה.
קוויזלינג הגיע לדרגת רב-סרן בצבא הנורווגי, לאחר שהיה הצוער בעל הציונים הגבוהים ביותר אי פעם באקדמיה הצבאית. הוא עבד עם פריטיוף ננסן בברית המועצות בזמן הרעב הגדול של שנות ה-20 של המאה ה-20 ושימש כשר ההגנה בממשלה האגררית של 1931–1933.
ב-17 במאי 1933, יום החוקה הנורווגי, הקימו קוויזלינג ופרקליט המדינה יוהאן ברנהרט היורט את ה"נאשונל סמלינג" (המפלגה הנציונל-סוציאליסטית הנורווגית). מפלגה זו הייתה אנטי-דמוקרטית ודגלה בדמות הפיהרר, הלא הוא קוויזלינג בנורווגיה, בדומה לאדולף היטלר בגרמניה. המפלגה זכתה להצלחה צנועה בבחירות 1933, שהתקיימו ארבעה חודשים לאחר הקמתה, וקיבלה 27,850 קולות, וגם זאת רק בעקבות תמיכת ארגוני החקלאים עמם היה קוויזלינג בקשרים טובים. מ-1935 הופסקה תמיכת הכנסייה במפלגה, בעקבות שינוי הקו המפלגתי מקו דתי שורשי לקו פרו-גרמני ואנטישמי יותר. מספר חברי המפלגה היה כ-2,000 בלבד עם תחילת הפלישה הנאצית לנורווגיה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, ביקר קוויזלינג בגרמניה ונפגש עם היטלר. בפגישה הבטיח קוויזלינג להיטלר שחלק גדול מהצבא הנורווגי נאמן לו ויהיה מוכן לשתף פעולה עם גרמניה במקרה של פלישה גרמנית. היטלר התרשם מקוויזלינג, אולם בשלב זה הסתפק בהעברת כספים למפלגתו כדי לחזק את התעמולה הפרו-גרמנית בנורווגיה.
כאשר פלשו הגרמנים לנורווגיה, ב-9 באפריל 1940, היה קוויזלינג לאדם הראשון בהיסטוריה שהכריז על הפיכה בשידור במהדורת החדשות. הוא ניצל את בלבול הפלישה ובריחת המלך והממשלה צפונה כדי להקים ממשלה אד הוק בתקווה שהגרמנים יכירו בה ובמנהיגותו. למרבה צערו, קוויזלינג לא נהנה מתמיכה ציבורית וממשלתו שרדה שישה ימים בלבד עד שיוזף טרבובן הגרמני התמנה לרייכסקומיסר (ממונה מטעם הרייך) של נציבות הריך נורווגיה ובכך הפך לבעל הסמכות הגבוהה ביותר בנורווגיה וכפוף ישירות להיטלר ובכך הוקם משטר הבובות הפרו-נאצי "בהנהגתו".
היחסים בין טרבובן וקוויזלינג היו מתוחים, אך כפי הנראה טרבובן ראה במינוי זה אפשרות להקטין את החיכוך עם האוכלוסייה הנורווגית הכבושה. לכן מינה את קוויזלינג לראש ממשלה (Ministerpraesident), תפקיד שקוויזלינג, "הפיהרר בעיני עצמו", קיבל על עצמו ב-1 בפברואר 1942.
קוויזלינג נשאר בעמדת כוח זו עד אשר הסגיר את עצמו עם כניעת גרמניה הנאצית ב-9 במאי 1945. הוא נעצר במשכנו באוסלו, אותו כינה "גימלה" על שם המקום במיתולוגיה הנורדית שבו חיו ניצולי הרגנארוק. הבית, ששמו שונה ל"וילה גרנדה", הפך ברבות השנים למוזיאון שואה.
קוויזלינג ושני מנהיגים אחרים של הנאשונל סמלינג, אלברט ויליאם הגלין ורגנאר סקנקה, נשפטו על שורה של עבירות, בהן בגידה חמורה, ונמצאו אשמים. גזר הדין היה מוות בידי כיתת יורים. בשלב מאוחר יותר עוררו משפטים אלו מחלוקת, שכן עונש המוות הושב לחוק הנורווגי על ידי הממשלה הגולה רק לקראת סוף המלחמה, לצורך ענישת פושעי המלחמה ששיתפו פעולה עם הנאצים.
מריה וסילייבנה, אשתו של קוויזלינג (שהייתה ממוצא רוסי), חייתה באוסלו עד מותה ב-1980. לזוג לא היו ילדים.
בתרבות

המונח "קוויזלינג" הפך שם נרדף ל"בוגד" בתרבויות אירופיות רבות (בדומה ליהודה איש קריות בנצרות הקתולית, לאנדריי ולאסוב ברוסיה ולבנדיקט ארנולד בארצות הברית).
לקריאה נוספת

בוגדים ומשתפי פעולה במלחמת העולם השנייה, ראובן עשור, הוצאת ירון גולן, 1997.
הערות שוליים

↑  גרינג וקסלרינג נתפסו, הארץ, 10 במאי 1945
↑  "נורבגיה הופכת את ביתו של הבוגד קוויזלינג לסמל של סובלנות". 30 באוגוסט 2005. אורכב מ-המקור ב-25 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  יובל יועז, ‏העליון: עו"ד שפטל גידף מאזין - ויפצה אותו ב-105 א' ש', באתר גלובס, 23 במרץ 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266834205171  PLWABN: 9810550014205606  BIBSYS: 90175172  BNE: XX879526  BnF: cb121465279 (data)  GND: 118743244  ISNI: 0000 0001 2121 2027  LCCN: n50050569  LNB: 000256082  NARA: 10580538  NKC: jx20061027008  NSK: 000734665  NTA: 070995265  RERO: 02-A024571933  SELIBR: 249619  SNAC: w6s22c73  SUDOC: 029948045  VIAF: 13102657   WorldCat (עם VIAF): 13102657
סאטורנליה

תבליט האל הרומאי סאטורנוס, מחזיק בידו חרמש (רומא, המאה השנייה לספירה)
סאטורנליה (בלטינית: Saturnalia) היה פסטיבל שצוין בלוחות השנה הרומאיים ב-17 בדצמבר, חגו של האל הרומאי סאטורנוס, אל החקלאות והקציר. הסאטורנליה הייתה מחגי רומא הידועים ביותר – ואולי אף הפופולרי שבהם: המשורר הרומאי קטולוס קרא לו "סאטורנליה, הטוב שבימים!"‏ (14.15). החג צוין במרחב הציבורי והפרטי, ואופיין באווירה חגיגית ושמחה: בתי המשפט ובתי הספר היו סגורים, נהגו לצאת לקניות ומותר היה להמר בפרהסיה. חופש הביטוי הותר לכל אדם, ובעיקר לעבדים. בנוסף נהוג היה להעניק בחג מתנות אחד לשני, ואחד ממנהגי החג הידועים ביותר היה היחס השווה בו נהגו בעבדים באותו יום. החג צוין גם בתקופת האימפריה הרומית, ונראה כי שמר על פופולריות עד המאה החמישית לספירה – כאשר נטמע בחגיגות הנוצריות לציון השנה החדשה וחג המולד.
מנהגי החג

מקדשו של סאטורנוס היה המרכזי ביותר בחג זה, והוא נחנך ב-17 בדצמבר (לא ברור באיזו שנה בדיוק, אבל סביר להניח שבאחת משנותיה הראשונות של הרפובליקה). ביום החג, מקדש סאטורנוס נפתח והוסרו כיסויי הצמר מעל פסל סאטורנוס שהיה בו. פתיחת המקדש והסרת הכיסויים היו משמעותיים משתי סיבות: ראשית, מנקודת מבט דתית, הסרת הכיסויים נועדה לסמל את הזרע שאך מחכה לאור – באופן שקושר את החג למשמעות חקלאית של זריעה (ואכן, החג נחוג סמוך לזריעה האחרונה, ואף שמו של החג ושל האל לקוחים מ-satus, "התחלה" בלטינית). מקרוביוס מסביר בספרו "סאטורנליה":
בעבור האזרח הפשוט, הסיבה השנייה בגינה פתיחת המקדש הייתה משמעותית הייתה העובדה שהוא הכיל את אוצר המדינה. מעבר לכך, נהגו לערוך כמה מנהגים דתיים ביום החג, בין היתר הקרבת קורבן במקדש ובפורום רומאנום, ולאחריו סעודה פתוחה לכלל הציבור בניגוד למה שהיה נהוג בדרך כלל, ולא דרשה את הבגדים הרשמיים אשר נדרשו להעלאת הקורבן עצמו. הטקס הדתי הסתיים בקריאה "Io Saturnalia" ("הידד סאטורנליה").
החג התבטא גם במרחב הפרטי. כאמור, אדוני הבתים סיפקו לעבדים ארוחה שווה לארוחה שלהם, אכלו יחד איתם ואולי אף חיכו להם להתחלת הסעודה, וחלק זה של החג היה המרכזי ביותר. בנוסף, כל משפחה בחרה "מלך מדומה" (Saturnalicius princeps), כמנהיג החגיגות הביתיות. בנוסף אחת המסורות הידועות יותר של החג הייתה חלוקת מתנות, ככל הנראה מיד לאחר הסעודה. החל ממתנות לחברים (נרות שעווה למשל) לבני המשפחה (בובות חימר, חותמות), ואף לעבדים.
הסטאורנליה בתקופת האימפריה

את החג המשיכו לציין גם בתקופת האימפריה, אך לאורך הזמן התייחסו אליו כאל "חג של חירות", ועל כן היווה סכנה לקיסרות. כך לראיה, רצח בריטניקוס לאחר שניסה להדיח את נירון מהשלטון על ידי ניצול חופש הביטוי שחשב שקיים ביום הסאטורנילה. החג עבר שינויים בתקופת האימפריה, והפך לכלי ביד הקיסר על מנת לבסס את שלטונו. בעוד בתקופת ה-Res Publica ובמקורו של החג, טיב החגיגות, מיקומן וזמניהן היו קבועים, הקיסר ארגן את החגיגות וקבע את מיקומן ואף את תאריכו. המשורר סטאטיוס מתאר את החג בחיבורו "סילוויי" (Silvae), ומוסיף על מנהגי החג המקובלים גם מופעי ראווה שסופקו על ידי הקיסר (דומיטיאנוס, בתקופתו), וכן קורא לחג Saturnalia principis, "הסאטורנליה של הקיסר", כל זאת, מתוך נקודת הנחה וגישה לפיה הקיסר למעשה שולט בזמן ובמקום בהם חירות האזרחים תיחגג.
החג בלוח השנה הרומאי

סאטורנליה הוא חג עתיק ונמנה עם החגים הארכאים ברומא ובמקור נחוג רק במהלך יום אחד, ב-17 בדצמבר, תאריכו הדתי והיום בו נערכו הטקסים הדתיים הפומביים. עם זאת, קיימות עדויות רבות לכך שבמשך השנים משך הזמן שבו ציינו את החג השתנה. כך, בזמנו של קיקרו הוא נחוג משך שבעה ימים, ומאוחר יותר, בזמן האימפריה הרומית, מספר ימי החג נע בין שלושה, חמישה ושבעה. בנוסף, הפסטיבל צוין בסמוך ליום הקצר ביותר בשנה (21 בדצמבר) – באופן שמזכיר חגים רבים בתקופה זו(אנ'), שלרוב זוהו עם צורך במנוחה והפגנת שמחה. החג המשיך להופיע בלוחות השנה הרומאיים לכל הפחות עד המאה הרביעית לספירה, בלוח השנה של שנת 354, אך בלוח השנה של פולמיוס סילביוס, המתוארך לסוף המאה החמישית לספירה, ה-17 בדצמבר מתואר רק כ"חג הפקידים" (feriae sevorum), ככל הנראה כחלק מתהליך שילובו עם חגיגות השנה החדשה הנוצריות וחג המולד, ונעדר התייחסות לפולחן סאטורנוס שהיה במקורו של החג. שילוב מנהגי הסאטורנליה בחג המולד הנוצרי בא לידי ביטוי גם במנהג חלוקת המתנות, בהפגנת שמחה ואולי אף במנהג חבישת כובעי נייר, אשר מזכיר את הלבוש הדתי שהיה נהוג ברומא בזמן החג.
ראו גם

נקודת ההיפוך החורפית
האימפריה הרומית