stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צמח (מרכז אזורי)

| --- | --- |

צילום אוויר של העיירה סמח' בשנת 1931, בתחנת הרכבת חונות שתי רכבות משא.
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז הגליל
 נפה:  נפת טבריה
 שפה רשמית:  ערבית
 תאריך ייסוד:  התקופה הביזנטית בארץ ישראל
 שטח:  9,265 דונם עות'מאני (1945)
 סיבת נטישה:  מלחמת העצמאות
 תאריך נטישה:  28 באפריל 1948
 דת:  מוסלמים סונים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  3,460 (1945)
 קואורדינטות:  32°42′18″N 35°35′15″E﻿ / ﻿32.70486389°N 35.58756944°E﻿ / 32.70486389; 35.58756944 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת עמק בית שאן מוגדלת) צמח(למפת עמק בית שאן רגילה) צמח(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום צמח(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום צמח  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מפת הקרן לחקר ארץ ישראל של אזור צמח משנת 1880
סמח' בשנת 1913
סירת מנוע הקרויה על שמו של מקס נורדאו, ששימשה כאמצעי תחבורה בין טבריה לצמח עד לסלילת כביש טבריה-צמח בשנת 1921. אריחי קרמיקה מעוטרים מתוצרת "בצלאל" בבית הספר אחד העם בתל אביב-יפו.
אנדרטת הזיכרון בצומת צמח
צמח הוא מרכז אזורי בעמק הירדן במקום בו הייתה העיירה הערבית סמח' (سمخ). צומת צמח הוא צומת כבישים המוליכים לעמק הירדן לטבריה ולמזרח הכנרת ורמת הגולן. במקום נמצאים אזור תעשייה אזורי מרכזי – "מפעלי צמח", המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן, משרדי המועצה האזורית עמק הירדן, חוף ים, מרכז קניות, מרכז התרבות בית גבריאל ותחנת כיבוי אש מרכזית לעמק הירדן. העיירה ההיסטורית הייתה ממוקמת בעמק הירדן בצד הדרומי של הכנרת. מקום העיירה, המוכר היום בשם "צמח", ממוקם בסמוך לכביש 92 בקטע הכביש שבין צומת צמח לצומת מעגן. ליד העיירה הוקמה תחנת הרכבת סמח' אשר הייתה תחנה של רכבת העמק. בסמח' הייתה תחנת משטרה, עליה נערכו קרבות במלחמת העצמאות, ובמקום אנדרטה לזכר הנופלים בקרבות. לאחר קרבות אלה ברחו תושביה הערבים לירדן, שם הם גרים במחנה פליטים. גובהו של האזור הוא כ-200 מטר מתחת לפני הים.
שם העיירה

ייתכן ושם העיירה מקורו ביישוב יהודי מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל, ששמו השתמר בשם הערבי סמח'. בתלמוד הירושלמי, וכן בתוספתא שביעית פרק ד הלכה ה. מסופר שרבי יהודה הנשיא פסק שתושבי כפר צמח חייבים בהפרשת תרומות ומעשרות ככל יישוב יהודי. אך ממצאים ארכאולוגיים של יישוב מהתקופה הביזנטית מעולם לא נמצאו בשטח הכפר. היישוב העיקרי בסביבה בתקופה הביזנטית היה בתל בית ירח, כקילומטר וחצי ממערב.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית

כפר סמח' תועד לראשונה בשנת 1799 בידי הקרטוגרף הצרפתי פייר ז'אקוטן, שנלווה אל נפוליאון ב מסעו בארץ ישראל. על פי פקודת נפוליאון שרטט ז'אקוטן מפות של המזרח התיכון כולל חלקים מארץ ישראל. מרבית הבתים בכפר היו בנויים מבוץ, אך חלקם היו בנויים מאבן בזלת שחורה הנפוצה באזור הגולן ליד סמח'. יוהאן לודוויג בורקהרדט, מזרחן שווייצרי ביקר בכפר בשנת 1812, ותיאר אותו כאוסף של שלושים או ארבעים בתי בוץ לצד בתי מידות הבנויים מאבן שחורה. הוא אמר שכ-100 פדאנים (1 פאדן = 4.2 דונם) היו מעובדים בסביבה הקרובה.
בשנת 1838 חוקר ארץ ישראל אדוארד רובינסון מצא גם כי הכפר מכיל 30–40 בתי בוץ, ומעטים בנויים מאבן שחורה.
החל משנות ה-60 של המאה ה-19, הייתה סמח' יעד לשני מבין ארבעה גלי ההגירה, האחרון הסתיים ב-1920, של מהגרים ערביים שבאו מאלג'יריה והתיישבו במקום, אחד מחמשת היישובים שיסדו האלג'ירים בגליל התחתון ובסך הכל 11 יישובים בגליל. היו אלה אנשיו של עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי. שלא כשאר היישובים האלג'יראיים, שנוסדו ואוכלסו על ידי המהגרים בלבד, כפר סמח' כבר היה קיים לפני בואם לארץ. נראה שהשלטונות יזמו ותכננו באופן מסודר ליישב במקום את המהגרים... לצד האוכלוסייה המעטה שהייתה בכפר, ושסבלה מהתנאים הקשים ששררו בו ומפשיטות הבדווים". מאוחר יותר עברו לסמח' מתיישבים ממוצא מצרי שהתיישבו תחילה בעובידיה (כפר שהיה ממוקם ממערב לבית זרע של היום).
בשנת 1875, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר, וכתב שהכפר חציו בנוי בתי בוץ, וחציו בנוי בתי בזלת. בסקר ארץ ישראל של הקרן לחקר ארץ ישראל בשנת 1881, תואר סמח' ככפר של 200 תושבים שטיפחו את המישור שמסביב
בשנת 1905 נבנתה באזור מסילת ברזל ותחנת רכבת כחלק מהרכבת החיג'אזית חיפה–דמשק. מסילת הברזל, שעברה באזור והוליכה עד חיפה, ידועה בכינוי רכבת העמק. תחנת הרכבת הייתה מהגורמים שעודדו את פיתוח הכפר לעיירה בה גרים אלפי תושבים.
היסטוריה > במלחמת העולם הראשונה

במלחמת העולם הראשונה הייתה סמח' בסיס של הצבא הטורקי-גרמני ומוקד לקרבות בין הכוחות הטורקים לבין הבריטים בגלל חשיבות המקום כצומת דרכים ורכבות. במקום אף היה שדה תעופה עות'מאני בתפעול חיל האוויר הגרמני. ב-25 בספטמבר 1918 התחולל במקום קרב סמח' במהלכו נכבשה העיירה ותחנת הרכבת על ידי כוחות הפרשים האוסטרלים הקלים של הצבא הבריטי.
היסטוריה > במלחמת העצמאות

בזמן מלחמת העצמאות, בתחילת 1948, חדרו לאזור צמח מספר כנופיות מאזור סוריה, שתקפו מדי פעם את חקלאי האזור ופגעו בתחבורה היהודית. תושבי העיירה מצדם סבלו ממספר פעולות תגמול שבצעו היהודים. בפברואר פוצצה ההגנה מספר בתים בצמח, ומספר פעמים הותקפו אוטובוסים ערבים בדרכם לצמח. בליל ה-24 באפריל 1948, תקפה ההגנה שוב את צמח והרגה 20 איש. הצבא הבריטי שחנה בסמוך התערב ופתח באש על התוקפים והם נסוגו.
ב-27 באפריל 1948 פינו הבריטים את תחנת המשטרה ומיד נכנסו לתוכה ערבים. בליל ה-28 באפריל 1948 יצא כוח מדגניה מצויד בחומר נפץ. לאחר קרב יריות הצליחו החבלנים להניח את חומר הנפץ ליד קיר הבניין ולפוצצו. דרך הפרצה חדר הכוח לבניין והשתלט עליו.
במהלך חודשי המלחמה הראשונים פינו רבים מתושבי העיירה את יישובם, וב-28 באפריל הוא נעזב כליל.
כוחות ההגנה ירו על העיירה מתחנת המשטרה במשך מספר ימים וב-3 במאי ברחו ממנה אחרוני התושבים. בזמן התקפת הנגד של הצבא הסורי ב-18 במאי עזבו כוחות ההגנה את המקום. מבניין תחנת המשטרה יצא הצבא הסורי בשני ראשים לכיבוש דגניה א' ולכיבוש דגניה ב'. מגיני הקיבוצים הדפו את ההתקפה תוך פגיעה בטנקים סוריים במטולי פיאט. חמישה תותחים 65 מ"מ ה"נפוליונצ'יק" שהגיעו לארץ באותו הזמן נשלחו מיד להגנת עמק הירדן, שם הופעלו לראשונה על ידי חיל התותחנים של צה"ל, הפתיעו את הסורים, גרמו לבהלה והיו מהגורמים לנסיגה הסורית בקרב על הדגניות, לכיבוש צמח ב-21 במאי 1948 ולהדיפת הצבא הסורי מתחומי ישראל בגזרה הזאת.
ב-25 במאי 1948, דיווח העיתון דבר על ביקור בצמח הכבושה:
לאחר הקמת מדינת ישראל שימשה תחנת המשטרה בצמח כמפקדת החטיבה המרחבית (חטיבת העמקים שפעלה באזור עמק הירדן ועמק בית-שאן). בשנת 2003 החליט צה"ל לסגור את החטיבה ולהעביר את האחריות לחטיבת הבקעה.
היסטוריה > לאחר הקמת מדינת ישראל > מעברת צמח

בנובמבר 1950, הוקמה "מעברת צמח" בה התגוררו כ-700 איש בעיקר עולים מתימן וקבוצה של עולים מעיראק, באוהלים וצריפונים. בתחילת 1953 עזבו את המעברה 67 משפחות ועברו למושב אליקים. במהלך 1954 נסגרה ופונתה המעברה. 80 משפחות עברו למושב יכיני בצפון הנגב ליד העיר שדרות. 32 משפחות עברו למושב מרגליות בגליל העליון. 54 משפחות עברו למושבים שפר וצוריאל בגליל העליון.
היסטוריה > לאחר הקמת מדינת ישראל > מרכז אזורי צמח

בשנות ה-50 נהרסו כמעט כל בתי העיירה סמח', במקומם הוקם מרכז אזורי הכולל את: אזור תעשייה – "מפעלי צמח", המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן (נוסדה בשנת 1965), משרדי המועצה האזורית עמק הירדן, חוף ים, מרכז קניות, מרכז תרבות בית גבריאל (שהוקם בשנת 1993) ותחנת כיבוי אש מרכזית לעמק הירדן.
על גדת הכנרת הוקמו אמפיתיאטרון ומדשאה, אשר אירחו הופעות רוק. בין 1978 ל-2011 התקיים במקום בכל ט"ו באב פסטיבל "ליל אהבה בצמח" שמשך את האמנים הבולטים בישראל וקהל רב של בני נוער.
תחנת הרכבת של צמח נותרה נטושה עד שנת 2011, אז החל שימור ושחזור של מבני האבן הנטושים של התחנה, כחלק מהמרכז ללימודי ארץ-ישראל בקמפוס חדש של המכללה האקדמית כנרת – "קמפוס דרום". במקום נבנו גם מעונות הסטודנטים. הפרויקט הושלם בשנת 2015.
שדה תעופה צמח

בזמן מלחמת העולם הראשונה, עם נסיגת צבא האימפריה העות'מאנית וכוחות צבא הקיסרות הגרמנית שסייעו לו מדרום הארץ, בנובמבר 1917, נערכו מחדש גם הטייסות הגרמניות שלחמו בארץ ישראל. הוכשר במהירות שדה תעופה בצמח בשטח פתוח ומישורי מדרום לתחנת הרכבת. במקום הוקם גם בית-חולים צבאי. בשדה צמח הוצבה טייסת 300. קודם לכן פעלה הטייסת בסיני, באל-עריש ובבאר-שבע. בפברואר 1917 היא נסוגה מבאר-שבע לרמלה ובנובמבר, משהתקרבה החזית לרמלה, נסוגה לצמח. בתחילת ספטמבר 1918, פינתה הטייסת את השדה; המטוסים שהיו בשדה טסו לדרעא ולדמשק, כך שהשדה היה נטוש כאשר נכבש על ידי הצבא הבריטי. בתום המלחמה הפעילו הבריטים את שדה התעופה באופן קבוע. ב־1931 הוא החל לשמש כשדה תעופה אזרחי בינלאומי בשרות חברת אימפיריאל איירווייז בקו מלונדון להודו. הנוסעים הגיעו במטוס ימי שנחת על פני הכנרת מול טבריה, הועברו לצמח והמריאו במטוס נוסף דרך בגדד להודו.
במרץ 1940 חנכה חברת אווירון קו תעופה בין לוד לצמח, הקו פעל פעמיים בשבוע וזמן הטיסה היה 90 דקות. הקו פעל עד קיץ 1940 וחודש שוב בקיץ 1941.
גלריית תמונות

שרידי גשר צנברי, ציור מספרו של ויליאם פרנסיס לינץ'. צויר בשנת 1848
שרידים של תחנת הרכבת סמח'
מגדל המים של תחנת הרכבת סמח'
אנדרטת זיכרון בצומת צמח
צילום אווירי של צמח בשנת 1931
ראו גם

רכבת העמק
תחנת הרכבת סמח (צמח)
בית גבריאל
המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן
אנדרטת הטייסים הטורקים
לקריאה נוספת

ראובן גפני, "קהילה יהודית על קו הגבול: הנוכחות היהודית בעיירה צמח (סמח') במחצית הראשונה של המאה ה-20", מחקרים חדשים על הגליל (2018), עמ' 9–28.
מוסטפא עבאסי, סמח': עלייתה ונפילתה של עיירה ערבית לחוף הכנרת, קתדרה 153, תשרי תשע"ה. עמ' 79–98
מוסטפא עבאסי, הקהילה האלג'יראית בגליל משלהי השלטון העות'מאני עד שנת 1948, המכללה האקדמית תל חי
ראובן גפני, יהודים בין דגניה לַּכנרת - יהודי סמח' (צמח) בתקופת המנדט הבריטי, עת-מול 249, 2017 (אורכב)
נבחרת הונג קונג בכדורסל

| --- | --- |
הונג קונג
 מידע כללי
 התאחדות:  התאחדות הכדורסל של הונג קונג
 הצטרפות:  1957
 השתייכות:  פיב"א אסיה
 דירוג פיב"א (26 בנובמבר 2024):  115       ‎+2‏
  - ניקוד פיב"א:  74.8
 
 אליפות אסיה בכדורסל
 הופעות:  27 (הראשונה ב-1960)
 ההישג הטוב:  מקום חמישי (1960)
 
נבחרת הונג קונג בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של הונג קונג. הדירוג הנוכחי של נבחרת הונג קונג ברשימת הדירוג של פיב"א לנבחרות גברים, הוא המקום ה-115 בעולם, נכון ל-26 בנובמבר 2024, עלייה של 2 מקומות לעומת דירוג קודם.
נבחרת הונג קונג היא מנבחרות הכדורסל החלשות באסיה. עם זאת היא הופיעה בקביעות באליפות אסיה בכדורסל החל מהאליפות הראשונה בשנת 1960 ועד לאליפות שהתקיימה בשנת 2007. נבחרת הונג קונג כשלה בניסיון ההעפלה לאליפות בשנת 2009 ובכך נעדרה לראשונה בתולדותיה מהטורניר. למרות כמות ההופעות הרבה, נבחרת הונג קונג סיימה בקביעות בין המקומות האחרונים בכל טורניר. מיקום השיא שלה הוא המקום החמישי בו סיימה באליפות אסיה הראשונה בשנת 1960.
נבחרת הונג קונג מעולם לא העפילה למשחקים האולימפיים או לאליפות העולם בכדורסל.
כל אליפויות אסיה בכדורסל

| אליפות אסיה בכדורסל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | מיקום | משחקים | ניצחונות | הפסדים |
| הפיליפינים 1960 | מקום חמישי | 6 | 2 | 4 |
| טאיוואן 1963 | מקום שישי | 10 | 4 | 6 |
| מלזיה 1965 | מקום שמיני | 7 | 2 | 5 |
| קוריאה הדרומית 1967 | מקום תשיעי | 9 | 1 | 8 |
| תאילנד 1969 | מקום תשיעי | 8 | 0 | 8 |
| יפן 1971 | מקום תשיעי | 8 | 0 | 8 |
| הפיליפינים 1973 | מקום 11 | 10 | 2 | 8 |
| תאילנד 1975 | מקום תשיעי | 9 | 4 | 5 |
| מלזיה 1977 | מקום עשירי | 9 | 4 | 5 |
| יפן 1979 | מקום 11 | 8 | 2 | 6 |
| הודו 1981 | מקום עשירי | 7 | 2 | 5 |
| הונג קונג 1983 | מקום שביעי | 6 | 2 | 4 |
| מלזיה 1985 | מקום 13 | 5 | 2 | 3 |
| תאילנד 1987 | מקום 14 | 7 | 1 | 6 |
| הרפובליקה העממית של סין 1989 | מקום 13 | 6 | 2 | 4 |
| יפן 1991 | מקום 11 | 7 | 4 | 3 |
| אינדונזיה 1993 | מקום 13 | 6 | 2 | 4 |
| קוריאה הדרומית 1995 | מקום 15 | 8 | 2 | 6 |
| ערב הסעודית 1997 | מקום 14 | 6 | 1 | 5 |
| יפן 1999 | מקום 13 | 7 | 2 | 5 |
| הרפובליקה העממית של סין 2001 | מקום 11 | 6 | 3 | 3 |
| הרפובליקה העממית של סין 2003 | מקום 13 | 7 | 3 | 4 |
| קטר (מדינה) 2005 | מקום 15 | 7 | 1 | 6 |
| יפן 2007 | מקום 13 | 7 | 3 | 4 |
הרפובליקה העממית של סין 2009: לא העפילה
הרפובליקה העממית של סין 2011: לא העפילה
| הפיליפינים 2013 | מקום עשירי | 7 | 1 | 6 |
| הרפובליקה העממית של סין 2015 | מקום 12 | 8 | 1 | 7 |
| לבנון 2017 | מקום 15 | 3 | 0 | 3 |
אינדונזיה 2022: לא העפילה
ערב הסעודית 2025: לא העפילה
| סך הכל | 27 הופעות | 194 | 53 | 141 |
הערות שוליים

↑  דירוג לנבחרות לאומיות גברים באתר פיב"א
דני קס לוין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 ביולי 1968 (בן 56) תל אביב
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  קס לוין
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1986 – 2015[דרוש מקור]
 דרגה:    תת-אלוף[דרוש מקור]
 תפקידים בשירות
 מפקד יחידת מגלן  מפקד עוצבת חצי האש
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון   האינתיפאדה הראשונה   האינתיפאדה השנייה     מלחמת לבנון השנייה
 
דני קס לוין (נולד ב-23 ביולי 1968) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שכיהן כמפקד עוצבת חצי האש במלחמת לבנון השנייה.
שירות צבאי

עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים. קס לוין עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לפלחה"ן צנחנים. בצנחנים הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום קורס הקצינים שב לפלחה"ן כמפקד צוות ולקח חלק בלחימה ברצועת הביטחון בלבנון. בהמשך שימש כסגן מפקד הפלחה"ן ולקח חלק במבצע ברגל ימין. לאחר מכן השתחרר מצה"ל, אך בהמשך שב לשירות קבע כמפקד פלוגה ביחידת מגלן.
קס לוין שימש כמפקד יחידת מגלן, והוביל את היחידה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. באפריל 2003 נפצע קס לוין, במהלך מבצע עליו פיקד ללכידת מחבלים בעיירה אל-ח'דר ב-13 במרץ 2003 ארעה תקרית קשה של ירי דו-צדדי כאשר כוח מן היחידה ומסוק קרב של צה"ל הרגו בשוגג קצין בחופשה ומאבטח נוסף ששהו בסמוך לפני חבר. בשל כך אלוף פיקוד המרכז, משה קפלינסקי, רשם הערה פיקודית בתיקו האישי של קס לוין. לאחר מכן שימש כסגן מפקד חטיבת הצנחנים.
ב-2005 מונה למפקד עוצבת חצי האש, ובמלחמת לבנון השנייה הוביל את החטיבה בלחימה. על תפקודו כמח"ט נמתחה ביקורת, בין היתר על האופן בו פיקד על התקרית בכפר דבל, בה נהרגו תשעה לוחמים מן החטיבה מפגיעת טיל נ"ט בבית בו שהו. הביקורת התייחסה לאופן בו הופעלה החטיבה ועל החלטותיו של קס לוין בעת הפינוי מדבל, שהתעכב במשך שעות, אף שהפצועים היו תחת אש מרגמות, בעוד מפקד עוצבת האש, תא"ל איל איזנברג, וקס לוין, היו נתונים בדילמה האם להעדיף פינוי מוסק או רכוב מיעד שהיה במרחק ארבעה קילומטרים מגבול ישראל.
קס לוין ספג ביקורת רבה על האופן בו פיקד על הקרב על הכפר רשף. במהלך המלחמה הרגו לוחמי החטיבה, בסיוע חיל האוויר וארטילריה, בפיקודו כעשרה מחבלי חזבאללה לאחר המלחמה שימש כמדריך במגמת יבשה במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
לקריאה נוספת

יאיר אנסבכר, כצל ציפור, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2009.[דרושה הבהרה]
הערות שוליים

↑  [showWindow/event/134 2002 - דני קס לוין], אתר עמותת "מגלן".
↑  איל דורון, הדס ועופר רגב, "בהשקט ובבטחה - מורשת יחידת מגלן", פורת הוצאה לאור, מאי 2012, עמודים 108-109.
↑  עפר שלח ויואב לימור, "שבויים בלבנון, האמת על מלחמת לבנון השנייה", הוצאת ידיעות ספרים, 2007, עמוד 328.
↑  שי להב, יחידה כירוגית, באתר nrg‏, 1 במאי 2003.
↑  ארנון רגולר, עמוס הראל, צה"ל התנקש ב-2 מחבלים ברצועה; עוד 2 נהרגו בגדה, באתר הארץ, 30 באפריל 2003.
↑  עמוס הראל, מפקד אוגדת יהודה יערער על הערת האלוף, באתר הארץ, 24 באפריל 2003.
↑  אפרת וייס, קצינים על המבצע בשכם: "גם התושבים שמחים", באתר ynet, 27 ביוני 2004.
↑  עמיר רפפורט, הלילה בו נשלפו הסכינים, באתר nrg‏, 16 באוקטובר 2007.
↑  עמוס הראל, ביקורת על אוגדה אחת, סלחנות לאחרת, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2006.
↑  עפר שלח ויואב לימור, "שבויים בלבנון, האמת על מלחמת לבנון השנייה", הוצאת ידיעות ספרים, 2007, עמודים 335-339.
↑  עמוס הראל, ביקורת על אוגדה אחת, סלחנות לאחרת, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2006.
↑  אלישיב שמשי, "עוד ניצחון כזה... על רוח לחימה במלחמת לבנון השנייה", הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2013, עמודים 144-145.
↑  עמוס הראל ואבי יששכרוף, קורי עכביש, הוצאת ידיעות ספרים, 2008, עמוד 381.
↑  רועי כספי, הלימוד המשולב, ביטאון ביבשה, גיליון 6, יוני 2008.
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משה בר כוכבא

| --- | --- |

 לידה:  5 במרץ 1930 גליציה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  19 בנובמבר 1992 (בגיל 62) תל אביב-יפו, ישראל 
 תאריך עלייה:  1942
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  בריל, הגיימר הגדול 
 צאצאים:  ירדן בר-כוכבא 
 השתייכות:   אצ"ל  צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1946-1948  אצ"ל – 1948-1990  צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 52  מפקד חטיבה 45  מפקד חטיבה 188  מפקד גייסות השריון  מפקד אוגדה 194  מפקד גיס 446  מפקד גיס 479  מפקד פיקוד הדרום
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מבצע קדש   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מבצע שלום הגליל    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה הראשונה
 עיטורים
   עיטור העוז
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל רכבת ישראל
 הנצחה
 תחנת הרכבת אשדוד – עד הלום
 
משה בר כוכבא (בריל) (5 במרץ 1930 – 19 בנובמבר 1992) היה אלוף בצה"ל, מפקד פיקוד הדרום בין השנים 1983–1986 ומנכ"ל רכבת ישראל.
ביוגרפיה

בר כוכבא נולד ב-5 במרץ 1930 לדבורה ומקס בריל בגליציה. הוא עלה לארץ ישראל ב-1942, גדל ברחובות והצטרף בנעוריו לאצ"ל. בגיל 16 שימש כמפקד פלוגה בארגון.
ביוגרפיה > חייו הציבוריים

לאחר פרישתו מצה"ל מונה למנכ"ל רכבת ישראל. באביב 1992 ניסה להיבחר לרשימת הליכוד לכנסת השלוש עשרה. הוא נבחר לפאנל, אך כשל בשיטת השביעיות שהייתה נהוגה אז, ועקב כך פרש מן המרוץ.
בעת שירותו הניח בצה"ל יסודות מקצועיים בתחום לוחמת השריון, וגם בתקופה שלאחר פרישתו פרסם מאמרים רבים בנושא לוחמת שריון.
בר כוכבא נפטר בשנתו בשנת 1992 בתל אביב.
על שמו נקראת תחנת הרכבת אשדוד – עד הלום.
ביוגרפיה > חייו האישיים

בר כוכבא היה נשוי לנחמה, מחנכת, שניהלה שנים רבות בית ספר יסודי ברמת אביב. לשניים נולדו בן ושתי בנות. אחת מבנותיו היא השחקנית ירדן בר-כוכבא.
ספרו

מרכבות הפלדה, משה בר-כוכבא (בריל). תל אביב: מערכות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1989.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  צה"ל בחילו, חיל השריון, הוצאת רביבים, 1981, עמ' 37
↑  אישים במלחמה, באתר yomkipurwar.mod.gov.il
↑  בני מיכלסון, ‏לקחי השריון של אלוף משה בר כוכבא ממלחמת שלום הגליל, שריון 27, דצמבר 2007, עמ' 53-50, באתר "יד לשריון"
↑  חיים רביה, האלופים מחליפים כיסאות, חדשות, 21 בינואר 1986
↑  עמנואל רוזן, בר כוכבא יקים את מועצת זקני צה"ל לייעץ לרמטכ"ל, מעריב, 22 ביולי 1987
↑  עמנואל רוזן, צה"ל מעכב אישור לאלוף בר כוכבא לפרסם מאמר, מעריב, 20 ביולי 1987
↑  מ. בר כוכבא, ‏האם הוכשר הפיקוד של צה"ל לקראת אתגרי העתיד?, מערכות 309, אוגוסט 1987 , עמ' 2-4
↑  עמנואל רוזן, אלוף משה בר כוכבא מבקר את טיפול צה"ל באינתיפאדה: יש בעיות בהשגת המטרות, מעריב, 24 בינואר 1989, המשך;
שמואל טל, מקור צבאי: אלוף ברכוכבא משוכנע שתוקם ועדת חקירה לתפקוד צה״ל באינתיפאדה, חדשות, 3 ביולי 1990
1 2  אבי בטלהיים, האזרח בריל ומלחמתו ברמטכ"לים, מעריב, 4 בינואר 1991
↑  אלוף בר כוכבא - מנכ"ל הרכבת, מעריב, 1 בפברואר 1991
| מפקדי חיל השריון  |
| --- | --- | --- |
| מפקדי גייסות השריון | יצחק פונדק • חיים לסקוב • מאיר זורע • אורי בן ארי • חיים בר-לב • דוד אלעזר • ישראל טל • אברהם אדן • משה פלד • אמנון רשף • משה בר כוכבא |  |
| קציני שריון ראשיים (קשנ"ר) | שאול יפה • משה בר-תקווה • מנחם מרון • מרדכי ציפורי • עמי מורג • עמוס כץ • יוסי בן-חנן • יצחק רבין • אמי פלנט • דוביק טל • מאיר גחטן • אודי שני • אביגדור קליין • סמי תורג'מן • חלוצי רודוי • אגאי יחזקאל • יגאל סלוביק • עפר צפריר • שמואל אולנסקי • גיא חסון • אוהד נג'מה • הישאם אבראהים • אוהד מאור |  |
| יושבי הראש ומנכ"לי רכבת ישראל  |
| --- | --- | --- |
| יושבי הראש | משה ליאון • יעקב אפרתי • דורון וייס • חוסאם בשארה • דן הראל • משה שמעוני |  |
| מנהלים כלליים | משה פייקוביץ' • אריה אפרתי •  בנימין גלבוע • מנחם סבידור • אברהם צוויק • יהודה רשף • צבי צפרירי • אליהו ברק • משה בר כוכבא (בריל) • יעקב שן צור • אהוד הדר • עמוס עוזני • יוסי שניר • יוסי מור • עופר לינצ'בסקי • יצחק (חקי) הראל • בעז צפריר • שחר איילון • מיכה מייקסנר • משה (שיקו) זנה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305670805171  ISNI: 0000 0000 6666 816X  LCCN: n88237579  VIAF: 37326797   WorldCat (עם VIAF): 37326797 
בר כוכבא עם עוזרו לאורך שנים, סרן (לימים אל"ם) שלמה פסטרנק (צ'צ'ו). מאחור סא"ל מיה דרפל, מזכירת הפיקוד העליון
תחנת הרכבת אשדוד – עד הלום על שם משה בר כוכבא
חסימת משאיות הסיוע לרצועת עזה

| --- | --- |

חסימת משאיות הסיוע ההומניטרי לרצועת עזה במעבר כרם שלום
 חלק ממלחמת חרבות ברזל
 
 תאריכי המאבק:  24 בינואר 2024 – הווה (שנה)
 מקום:  מעבר כרם שלום, מעבר ניצנה, נמל אשדוד, מעבר טאבה
 עילה:  מעבר של סיוע הומניטרי לרצועת עזה על ידי ישראל בזמן מלחמה
 מטרה:  עצירת הסיוע ההומניטרי לרצועת עזה
 שיטת המאבק:  חסימת הסיוע ההומניטרי לרצועה ומחאות
חסימת משאיות הסיוע ההומניטרי לרצועת עזה היא פעולת מחאה ישראלית שהחלה ב-24 בינואר 2024, במסגרתה מפגינים מחו נגד כניסת משאיות של סיוע הומניטרי לרצועת עזה. המפגינים סיכלו מעבר סיוע הומניטרי לרצועת עזה במעבר כרם שלום, במעבר ניצנה, בנמל אשדוד, ובכבישים שבהם עברו משאיות סיוע.
את ההפגנות יזמו הקבוצות "צו 9", "אמהות הלוחמים" ו"פורום תקווה". במטרה למחות נגד העברת אספקה לרצועת עזה וכן למנוע את כניסת משאיות האספקה בפועל, כדי להפעיל לחץ על ארגון הטרור חמאס לשחרר את החטופים שנחטפו בטבח שבעה באוקטובר.
בימים הראשונים לפעילות התמקדו החסימות במעבר כרם שלום, בו עברו משאיות הסיוע לרצועה משטח ישראל. לאחר שאלוף פיקוד דרום הכריז על המעבר כשטח צבאי סגור, עברו הפעילים לחסום את מעבר ניצנה, ובהמשך גם את נמל אשדוד, ומקומות נוספים.
רקע

בעקבות טבח שבעה באוקטובר פתחה ישראל במלחמת חרבות ברזל. המטרות המוצהרות למלחמה היו השמדת כוחו הצבאי של חמאס, הסרת האיום הביטחוני מרצועת עזה על ישראל והשבת החטופים. בתחילה הצהירה ישראל על הטלת מצור מוחלט על עזה, במסגרתו לא תתאפשר כניסת מים, מזון וציוד הומניטרי. ברם, בעקבות לחץ בינלאומי, איפשרה ישראל את הכנסתן של משאיות עם סיוע הומניטרי לרצועה ממצרים דרך מעבר רפיח. בהמשך, בעקבות לחץ נוסף, איפשרה ישראל הכנסת משאיות סיוע גם משטח מדינת ישראל דרך מעבר כרם שלום, מה שעורר ביקורת ציבורית רבה והוביל להתארגנות תנועות אזרחיות למניעת הכנסת הסיוע דרך שטח מדינת ישראל, שבהן משפחות חטופים וחללי המלחמה.
רקע > המשבר ההומניטרי

כחלק מהפעלת הלחץ כנגד חמאס במטרה להביא למיטוט הארגון ושחרור כ-240 אזרחים וחיילים שנחטפו לרצועת עזה, פתחה ישראל במלחמה בעזה והטילה מצור על כניסת אספקה אליה, שלטענת חמש סוכנויות האו"ם גרמו למשבר הומניטרי. מנגד, מספר גורמים בישראל טענו באוקטובר 2023 כי אין משבר הומניטרי בעזה, אך בהמשך החריף המשבר ההומניטרי וגרם לרעב המוני ברצועת עזה.
בתחילת המלחמה הטילה ישראל מצור מלא על רצועת עזה, שהוביל למחסור בדלק, מים, מזון, תרופות וציוד רפואי חיוני. המצור והלחימה הביאו לירידה של 90% בזמינות החשמל, שרובו סופק על ידי חברת החשמל הישראלית עד לתחילת המלחמה. ירידה זו פגעה באספקת החשמל לבתי החולים, מערכת הביוב והשבתת מתקני ההתפלה המספקים מי שתייה, שמגביר את החשש להתפשטות מחלות וזיהומים ברחבי עזה.
ב-6 בינואר 2024 הכריז משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים כי רצועת עזה הפכה למקום שאינו ראוי למגורים. ב-27 בפברואר מסר המשרד שרבע מאוכלוסיית הרצועה, כ-576,000 איש, נמצאים כפסע מרעב המוני חמור. בתחילת מרץ 2024, גורמים רפואיים בעזה טענו שישנם ילדים שמתו עקב תת-תזונה והתייבשות.
רקע > הסיוע ההומניטרי

שבועיים לאחר תחילת המלחמה ב-21 באוקטובר, אפשרה ישראל את הכנסתן של כ-20 משאיות עם סיוע הומניטרי לרצועה ממצרים דרך מעבר רפיח. ב-31 באוקטובר סיכמו נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן וראש הממשלה בנימין נתניהו על הגדלת מספר המשאיות שייכנסו לרצועה, לכ-100 ביום. עם זאת סוכם שלא תהיה הכנסה של דלק לעזה לאחר שנתניהו שכנע את ביידן שדלק ישרת חמאס. נתניהו מסר כי "הסיוע ההומניטרי הוא לא של ישראל, אלא של גורמים בינלאומיים. מדובר במזון ותרופות שנבדקים ומפוקחים פיזית על ידי גורמי ביטחון ישראלים ועוברים דרך מצרים. כלל המשלוחים מיועדים לאוכלוסייה האזרחית - ואם יתברר שהם נלקחים על ידי חמאס, הם יופסקו".
מדינות החלו להצניח על חוף הים של עזה מנות מזון ארוזות ואספקה רפואית. ב-2 במרץ פתחה ארצות הברית במבצע הכנסת מזון לרצועה, והצניחה ממטוס תובלה שקים עם מעל 38,000 ארוחות ליד הכפר אל-מוואסי שבדרום. ירדן וצרפת ביצעו הצנחת מזון לפני כן.
הכמויות שאפשר להצניח הן קטנות בהשוואה לנדרש, וההובלה ביבשה הייתה משובשת בגלל סגירת מעברים וחסימת הכבישים על ידי הישראלים המתנגדים לסיוע. לאור זה החלה ארצות הברית בבניית נמל זמני בעזה, שהאספקה אליו מגיעה מנמל לרנקה בקפריסין ישירות לעזה. המזח הצף החל לפעול ב-17 במאי, ולמרות קשיים ובעיות תחזוקה כמו התנתקות של חלקים מהנמל והיסחפותם לכיוון חופי ישראל, הנמל פועל כמתוכנן והעביר עד סוף יוני 6,206 טונות של סיוע הומינטרי.
תגובות וסנקציות

הפעולות לעצירת משאיות הסיוע, גררו גינויים מצד הממשל האמריקני, ירדן, בריטניה וגרמניה. היועץ לביטחון לאומי של הבית הלבן, ג'ייק סאליבן, גינה את התקיפות בחריפות רבה, ואמר כי "זאת שערורייה מוחלטת שיש אנשים שתוקפים ובוזזים את השיירות האלה שמגיעות כדי לספק סיוע הומניטרי".
ב-23 במאי 2024 הסירה פייסבוק סרטונים ופוסטים שפרסמה תנועת צו 9 בטענה של "פגיעה מאורגנת וקידום פשיעה" וחסמה את האפשרות לפרסם את העמוד. גם רשת אינסטגרם השעתה את פעילות העמוד של התנועה.
ב-14 ביוני 2024 הודיע הממשל האמריקאי כי הוא מטיל עיצומים על ארגון "צו 9". בהודעה נאמר "ארגון צו 9 במשך חודשים ניסה שוב ושוב לסכל את העברת הסיוע לעזה, בין היתר באמצעות חסימת כבישים, לעיתים באלימות. הם גרמו נזק למשאיות והשליכו סיוע מציל חיים". הממשל האמריקאי העביר ביקורת גם על הממשלה בישראל, שלדבריו באחריותה להבטיח את ביטחונן של השיירות ההומניטריות העוברות בשטחה. העיצומים כללו את הקפאת נכסי הארגון בארצות הברית ואיסור על אמריקאים לבוא עימו במגע. ב-11 ביולי הוטלו סנקציות כלכליות גם על שני פעילים בארגון: רעות בן חיים ושלמה שריד.
ב-14 ביולי האיחוד האירופי הטיל עיצומים נגד חמישה אישים ושלושה ארגונים, ביניהם גם ארגון צו 9.
ראו גם

מחאות בישראל על רקע מלחמת חרבות ברזל