stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אושבתי
סקירה היסטורית > תקופת הממלכה התיכונה

בתחילת הממלכה התיכונה, (2000–1750 לפנה"ס), פסלונים קטנים של הנפטר עשויים מעץ, אבן שעווה או חמר נעטפו בבד והושמו בארונות קטנים בתוך הקבר. הם נכללו בתכולת הקברים והם היו בשימוש עד סוף הממלכה החדשה. בתקופת אמצע השושלת השתים עשרה (בערך 1850 לפני הספירה) נכתב עליהם הלחש 472 של כתבי הסרקופגים ובו הוזכרו לראשונה צלמיות השאבתי, הלחש נכתב גם על ארונות הקבורה כפי שנמצא בדיר אל-ברשה. התחילו להופיע כלי עבודה נישאים בידי שאבתים עם ידיים מעל צורת המומיה שלהם. מספר הפריטים בקברים היה קטן, לא יותר מחמישה, להוציא את קברי המלכים בהם היו יותר פריטים.
רק לקראת סוף הממלכה התיכונה הופיעו אושבתים הנושאים לחש, "נאום הדמות האושבתית" מתוך פרק 6 של ספר המתים המתורגם כ:
"האר את אוסיריס [שם הנפטר] (דוגמה: הנפטר רעמסס היה רשום כ-"אוסיריס רעמסס") שמילתו אמת. ברוכה צלמית השאבתי! אם על אוסיריס [שם הנפטר] נגזר לבצע כל עבודה נחוצה בעולם המתים - כל דבר שיקרה בדרכו יוסר ממנו, בין אם מדובר בחרישת השדות או מילוי הערוצים במים או סחיבת חול מהמזרח למערב. צלמית השאבתי תענה: אעשה זאת, אני פה לקריאתך.
לחש זה היה אמור להחיות את האושבתי ולגרום להם להתחיל לשרת את אדונם כאשר הוא מסיים את מסעו ומגיע לעולם המתים. האמונה הייתה שהאושבתים מונפשים באופן קסום לאחר שהמתים נשפטו, ועובדים במקום המת כפועלים בשדות אוסיריס. בקברים מתקופה זו וגם מעט מתקופות קדומות יותר, נמצאו דגמים מעץ המדמים תרחישים מחיי היומיום. ניתן לחלק את הדגמים לסירות, ייצור ועיבוד מזון, בצוע אמנויות וסדנאות. דגמים אלו מתארים בתלת מימד את מה שצויר על הקירות של מקדשי המוות וחדרי הקבורה (דגם קבר מעץ (Wooden tomb model)). מפורסמים ביותר הם הדגמים שנמצאו בקברו של מכתרע (אנ') (Meketre-TT280), המוצגים כיום במוזיאון המצרי בקהיר ובמוזיאון המטרופוליטן בניו יורק.
דגם של סירה ושייטים מקברו של מנתוחוטפ ה-1 (אנ'), השושלת ה-11. המוזיאון החדש, ברלין
דגם של קצביה מקברו של מכתרע, מוזיאון המטרופוליטן
צלמיות נושאות מצרכים. ברקע, סירות. מקברו של מכתרע, מוזיאון המטרופוליטן
דגם של רפת מקברו של מכתרע, מוזיאון המטרופוליטן
סקירה היסטורית > תקופת ביניים שנייה

בתקופת הביניים השנייה, נמצאו שאבתים "בעלי מום", נחש ללא ראש, צפור נטולת רגליים ועוד. הסברה היא שהמומים הללו נוצרו על כדי להגן על הנפטר מפני צלמיות השאבתי. מהשושלת ה-17 (בערך 1550 לפנה"ס) ישנה ירידה נכרת באיכות העבודה בייצור השאבתים. רוב הצלמיות מתקופה זו הן "צלמיות מקל". הכינוי "צלמיות מקל" ניתן להן מכיוון שהן עוצבו בגסות מעץ ודמו למקלות. לעיתים היו רשומות עליהן כתובות בכתב ההיראטי ולא בהירוגליפים. הכיתוב היה בצורה של שורה אחת מלפנים. נראה שצלמיות המקל הללו ייצגו בני משפחה וחברים של הנפטר, על מנת להיות קרובים ליקירם.
סקירה היסטורית > תקופת הממלכה החדשה

בתקופת הממלכה החדשה כתוצאה מגירוש החיקסוס ומהחזרת הבירה של הממלכה לתבאי הושג שיפור בכלכלה וביציבות המדינית. בעקבות כך גם השאבתי של הממלכה החדשה היו באיכות טובה יותר באופן משמעותי. חלק מהשאבתים היו מקושטים מאוד בצורה ובצבע ועשויים מפיאנס מצרי. מספר הצלמיות שנכללו בקברים היה הרבה יותר גדול. בקברי האצילים מצאו גם 40 שאבתים ובקברי המלכים הרבה יותר. לעיתים קרובות הדמויות היו ארוזות בקופסאות מיוחדות ומקושטות גם כן.
השאבתי המלכותי הראשון היה של פרעה יעחמס הראשון (1580–1546 לפנה"ס), מייסד השושלת ה-18.
השאבתים יותר לא ייצגו רק את הנפטר, כי אם גם משרתים ועובדים שזכו בחיי אלמוות של עבודה נצחית, על ידי הכללתם בקבר של אדונם.
בתקופה זו הצלמיות נבנו ממבחר גדול של חומרים: חימר, עץ, אבן, טרקוטה, מתכת, זכוכית, בהט, וכלי חרס מזוגגים (פיאנס מצרי). שאבתים מהשושלת ה-18 הופיעו בצורת מומיה עם ידיים משולבות עם פאות ונשאו כלים חקלאיים או סמלי קבורה לפעמים הופיעו עם ארונות קבורה בדומה לנקבר.
בזמן מלכותו של תחותמס הרביעי, חל שינוי בעיצוב הצלמיות והן יוצרו כמשרתים עם סלים, שקים וכלים חקלאיים אחרים המבצעים משימות שונות. הם לבשו בגדי יומיום ונשאו כלים הנחוצים לעבודתם. ההבחנה בין הפסלונים של קברים שונים, הייתה לפי שם הנפטר ותאריו שנרשמו עליהם. כמו כן נהגו לעיתים קרובות לרשום גם את לחש 472 של כתבי הסרקופגים או את נאומה של דמות האושבתי הכלול בפרק השישי של ספר המתים.
בזמן השושלת ה-18, בתקופת שלטונו של אחנתון, הכתובות על הפסלונים כללו את שם הנפטר ותפילה המופנית לאל קרני השמש אתון. בתקופה זו החלו לעצב עבור הצלמיות גם פאות נשיות וקישוטי אוזניים. במקום כלי עבודה בשדה, הם נשאו מקל רועים או מורג.
בקברו של תות ענח' אמון היה מספר רב של אושבתים בגדלים שונים, ורובם היו מקושטים, עם כתוביות בכתב חרטומים. בסך הכול היו בקבר 413 אושבתים בקופסאות שחורות, בחדרים השונים. ניתוח של אושבתים אלו מעלה ש-365 מהם היו בעלי תפקידים חד יומיים, 36 בעלי תפקידים בקבוצות של 10 ימים, והיתר בעלי תפקידים שנתיים. החומרים והלבוש של השאבתים היו מגוונים, החל מעץ פשוט, עץ מצופה עלי זהב וכלה בחרס עדין. כמו כן היו שם פסלוני שאבתי של שר הצבא ושל שר האוצר מאיה, כסימן לנאמנות שאחרי המוות. נמצאו גם סלים וכלי אצירה לשימוש השאבתי.
במקרים נדירים נכתבו על השאבתי פרקים אחרים מספר המתים.
אושאבתי מעץ צבוע, השושלת ה-18
שאבתי חרס בעל תכריכי פשתן. השושלת ה-19, הרקלאופוליס מאגנה.
אושבתי של פרעה סתי הראשון, השושלת ה-19
רעמסס הרביעי, השושלת ה-20
בתקופת השושלת ה-19 יצרו גם דמויות של משגיחים הנושאים שוט שידיהם פשוטות מלפנים על החצאיות שלהם או שלובות מלפנים, ושאבתים בעלי צורת אוסיריס.
לקראת סוף הממלכה החדשה, איכות העבודה שוב הייתה בירידה, שכן התחיל ייצור המוני באצוות כי יותר מצרים רצו לקחת משרתים לעולם הבא. שאבתים שיוצרו עבור העשירים היו בדרך כלל יצירות אמנות מיניאטוריות, אבל המסה הגדולה של שאבתים שיוצרו בזול מתבניות בודדות עם מעט פרטים, הפכה לסטנדרטית. רמת הסטנדרטיזציה הייתה שונה. מחקר קומפוזיציוני ומורפולוגי של שאבתים העשויים פיאנס מצרי סבר שתיאור הייצור כהמוני הוא פישוט יתר של התהליך. על פי מחקר זה, ניתן לתאר באופן מדויק יותר את התהליך כעיבוד אצוות.
סקירה היסטורית > תקופת הביניים השלישית

בתקופת הביניים השלישית, החל מהשושלת ה-21 ואילך התבסס המונח "אושבתי" והשימוש בפרק 6 של ספר המתים הפך לסטנדרטי. השימוש באושבתים הפך לנפוץ ומספרם בקבר עלה. הייצור הפך לייצור המוני, על חשבון העיצוב והאיכות, הצלמיות לא היו מיוצרות יותר מעץ כי אם מחרס ומפיאנס מצרי. החרסינה המצרית הכחולה עם שיבוץ פריטים שחורים יצרו מראה יפה. צורת המומיה הייתה שוב אפנתית, להוציא את עיצוב המשגיחים.
האושבתים נחלקו לשתי קבוצות, משגיחים ועובדים. המשגיחים נשאו שוט באופן מובהק. העובדים היו בצורת מומיה ולבשו סרטי ראש שחורים, לרוב יוצרו עם מינימום פרטים ועם רמזים לכלים שנשאו, מתקופה זו הם נקראו עבדים ולא עובדים. חלק מהקברים הכילו 36 משגיחים אושבתים האוחזים בשוט, שהיו אחראים לקבוצות של עשרה אושבתים כל אחד (עשרה הם חטיבה מנהלית נפוצה, למשל בצבאות) ו-365 עובדים, אחד עבור כל יום מימות השנה המצרית, ובסך הכל 401 צלמיות.
היה הבדל בין הצלמיות שנוצרו במצרים התיכונה לבין אלו שנוצרו במצרים העילית, בעיקר בצבע.
במהלך התקופה המאוחרת המשגיחים הפכו לנדירים, הצלמיות קטנו והפרטים שלהם טושטשו. לאחר השושלת ה-21, חלה ירידה באיכות האושבתים אולם בתקופת השושלת ה-25 וה-26 נוצרו שוב פריטים אלגנטיים, בחלקם בצבע שחור ובחלקם בצבע ירוק. ישנה סברה שהצבע הכחול עבר שינויים כתוצאה מחשיפה לתנאים חיצוניים ולכן ההבדל בצבע.
בחלק מהקברים כוסתה הרצפה במספר גדול של פסלוני אושבתי. באחרים היו האושבתים ארוזים בקפידה בתיבות אושבתי. לפעמים, מספרם הגיע לכמה מאות בקבר אחד. לפרעונים היו הרבה יותר משרתים כאלו מאשר לפשוטי העם, למשל למלך תהרקה היו יותר מאלף אושבתים.
סקירה היסטורית > התקופה המאוחרת

בתקופה המאוחרת האושבתים עוצבו בקפידה והכילו פרטים רבים. חומר הייצור היה בעיקר חרס עדין כחול וירוק. בתקופה זו הקבורה הכילה כמויות רבות של אושבתים בייצור המוני. סבורים שהכתוביות עליהם נוצרו מתבניות יציקה.
שאבתי של נסי-תא-נבת-אישרו, פאיאנס מצרי, סוף השושלת ה-21
שאבתי של פרעה תהרקה, השושלת ה-25
אושבתי של Neferibresaneith, כהן השושלת ה-30
קופסת אושבתי ממצרים התלמיית, המוזיאון הרוזיקרוצ'יאני המצרי (אנ')
צלמיות ולחשים בתרבויות נוספות

תרבויות עתיקות שונות עשו שימוש בצלמיות ובקמעות, חלקם למטרות רוחניות ללווי האנשים בעודם בחיים וחלקם למטרות רוחניות ללווי והגנה של נפטרים בחיים שאחרי המוות.
צלמיות ולחשים בתרבויות נוספות > צלמית דוגו

צלמית דוגו (Dogū) היא צלמית חמר בגובה 10–30 ס"מ בדמויות אדם-חיה, מהתקופה הפרהיסטורית ששימשו לגירוש מחלות. רוב הצלמיות הן דמויות נקביות, יש להם עיניים גדולות מתניים צרים ויריכיים רחבות. רבים מחשיבים אותן כאלות. נמצאו מספר לא גדול מהן ביפן, 15000-18000 פריטים.
צלמיות ולחשים בתרבויות נוספות > צלמית הניווה

צלמיות ההניווה (Haniwa) העשויות מחימר, מתוארכות למאה השלישית עד המאה השישית לספירה ביפן.
הצלמיות הללו יוצרו למטרות טקסיות ונקברו עם המתים כצלמיות קבורה. נהגו לסדר אותם במעגל בסביבת הקבר. צורתם הייתה מגוונת: דמויות אנושיות, בעלי חיים ביתיים, כלי עבודה, כלי נשק ומוצרים שונים. הם היו אמורים להגן על הנפטרים בחיים שלאחר המוות.
צלמיות ולחשים בתרבויות נוספות > צבא הטרקוטה

צְבָא הַטֶרָקוֹטָה הוא שמם של כ-7000 פסלי חרס שנתגלו בסין. הפסלים מציגים צבא כולל של יותר מ-7,000 דמויות עשויות מטרקוטה של חיילים בגודל טבעי ערוכים לקרב עם שריוניהם, סוסיהם וכלי נשקם, שנקברו יחד עם הקיסר הראשון בשושלת צ'ין בשנת 210 לפנה"ס. קבורת הצבא יחד עם המצביא הייתה למעשה הבטחה שהוא יוכל להשתמש בחייליו גם בעולם הבא. הגובה הממוצע של החיילים הוא 1.80 מטר אך יש גם חיילים המתנשאים לגובה 2.10 מטר. החיילים מוצגים בתנוחת נכונות לקרב ופונים לכיוון מזרח, אל עבר שש המדינות שהיו האויבות של שושלת צ'ין באותה תקופה. רבים מהפסלים נשאו כלי נשק אמיתיים ורובם נמשחו בארס רעיל.
צלמיות ולחשים בתרבויות נוספות > צלמית ונוס

צלמית ונוס הוא כינוי קבוצתי למספר חפצים פרהיסטוריים, רובם בצורת פסלון של אישה שמנה או בהריון מתקדם מהתקופה הפלאוליתית העליונה (ברובם מתוארכים לתקופה שלפני 26,000–21,000 שנים) שנמצאו באירופה ובצפון אסיה. צלמיות אלו נמנות עם החרסים העתיקים ביותר הידועים כיום.
דוגו בעל רגל אחת
דמות האניווה מחרס
צבא הטרקוטה הסיני
ונוס מווינדורף, גיל השכבה הארכאולוגית שבה נמצאה הצלמית הוא כ-30,000 שנים לפני זמננו מוזיאון הטבע וינה
ראו גם

צבא הטרקוטה
צלמית ונוס
ונוס מווילנדורף
קולאפ
מוזיאון המטרופוליטן לאמנות
המוזיאון המצרי הגדול
היסטוריה של מצרים העתיקה
לקריאה נוספת

Brier, Bob (1998). The Encyclopedia of Mummies. Checkmark Books. ISBN 9780816039067.
Stewart, Harry M. (1995). Egyptian Shabtis. Princes Risborough. ISBN 9780747803010.
James, T.G.H. (2000). "List of Objects". Tutankhamun. Photographs by Araldo de Luca. Friedman/Fairfax Publishers. pp. 316–319. ISBN 1-58663-032-6.
Whelan, Paul (2007). Mere Scraps of Rough Wood?: 17th - 18th Dynasty Stick Shabtis in the Petrie Museum and Other Collections. London: Golden House. ISBN 978-1-906137-00-7.
Taylor, Richard (2000). "SHABTI (USHABTI, SHAWABTI)". Death and the Afterlife: a cultural encyclopedia. California: ABC-CLIO. pp. 320–321. ISBN 978-0-87436-939-7.
Whitford, Michelle F.; Wyatt-Spratt, Simon; Gore, Damian B.; Johnsson, Mattias T.; Power, Ronika K.; Rampe, Michael; Richards, Candace; Withford, Michael J. (באוקטובר 2020). "Assessing the standardisation of Egyptian shabti manufacture via morphology and elemental analyses". Journal of Archaeological Science: Reports. 33 (102541). doi:10.1016/j.jasrep.2020.102541. {{cite journal}}:  (עזרה)
Ancient Egyptian Book of the Dead, E. A. Wallis Budge Epiphanius Wilson, Wellfleet Press 2016
הערות שוליים

↑  ushabti figure | statuette, Encyclopedia Britannica (באנגלית)
↑  Richard P. Taylor, Death and the afterlife : a cultural encyclopedia, Santa Barbara, Calif., 2000, עמ' 114, ISBN 978-0-87436-939-7
↑  Emily Teeter, Egyptian Warfare and Weapons. Ian ShawEgyptian Shabtis. Harry M. Stewart, Journal of Near Eastern Studies 57, 1998-10, עמ' 299–300 doi: 10.1086/468658
↑  Richard P. Taylor, Death and the afterlife : a cultural encyclopedia, Santa Barbara, Calif., 2000, עמ' 320-321, ISBN 978-0-87436-939-7
1 2 3 4 5 6  Shabti, Shawabti and Ushabti | Ancient Egypt Online (באנגלית)
↑  Human Sacrifice | The Ancient Egypt Site, www.ancient-egypt.org, ‏08/10/2014
↑  Ian Shaw, The Oxford History of Ancient Egypt, Oxford University Press 2003, p.170
↑  Manon Schutz, What is a shabti?, National Trust (באנגלית)
↑  Coffin Text 472 in A. Gardiner, Egypt of the Pharaohs: An Introduction, p.32
1 2 3 4 5 6  Chronology | Ushabtis (באנגלית בריטית)
↑  Angela M. J. Tooley, Egyptian models and scenes, Princes Risborough: Shire, 1995, ISBN 0-7478-0285-8
↑  Paul Whelan, Mere scraps of rough wood? : 17th-18th dynasty stick shabtis in the Petrie Museum and other collections, London: Golden House Publications, 2007, ISBN 978-1-906137-00-7
↑  "Relics of Ancient Egypt". 1916. The Lotus Magazine. 7 (5): 213-214.
↑  "Assessing the standardisation of Egyptian shabti manufacture via morphology and elemental analyses". Journal of Archaeological Science: Reports (באנגלית). 33: 102541. 2020-10-01. doi:10.1016/j.jasrep.2020.102541. ISSN 2352-409X.
↑  R. N. Longenecker, Life in the Face of Death: The Resurrection Message of the New Testament, Wm. B. Eerdmans
Publishing 1998, p.28
↑  Timothy Insoll, The new hakodate jomon culture center, minamikayabe, japan, Material Religion 8, 2012-06, עמ' 262–264 doi: 10.2752/175183412X13346797480439
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529645505171  GND: 4246868-1  LCCN: sh85141554  NKC: ph621775 
טרום שאבתי ערום, עשוי משעווה, השושלת ה-11 סוף תקופת הביניים הראשונה
"צלמיות מקל" בארונות קבורה קטנים, המוזיאון הבריטי
שאבתי של יעחמס ה-1, המוזיאון הבריטי
קבלה עבור 401 שאבתים שהופקה על ידי פאדיח'ונסו
הרן כסלו

הרן כסלו
הרן כסלו (נולד ב-1985) הוא צייר, יליד קיבוץ בארי. הציג במספר תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות. עד הטבח בבארי במלחמת חרבות ברזל הוא חי ויצר בקיבוץ, עם אשתו ושני ילדיו.
ביוגרפיה

כסלו הוא דור שלישי למייסדי הקיבוץ, שעלו על הקרקע בשנת 1946.
התנדב לשירות צבאי ושירת ביחידת שלדג, והחל לצייר רק לאחר שהשתחרר מצה"ל. הוא למד בבית הספר לציור "התחנה", ולאחר מכן למד ב"כולל" בית לציור עכשווי. בשנים 2012–2016 למד לתואר ראשון באמנות רב תחומית במכללת שנקר. ב-2016 קיבל את "פרס נשיאת שנקר ע"ש איירין קרייטמן" על הצטיינותו בלימודים וסיים את הלימודים בהצטיינות יתרה.
ב-2016 נערכה בגלריה בארי תערוכת היחיד הראשונה שלו - "הדרך לאל בורייג'" - אותה אצרה ד"ר זיוה ילין, מנהלת ואוצרת הגלריה באותה עת.
ב-2018 זכה בפרס "אמן צעיר" שמעניק משרד התרבות והספורט.
כסלו הציג תערוכות יחיד, בין היתר, גם בגלריה "זימאק" המייצגת אותו, בגלריה בארי וב"מקום לאמנות" בתל אביב.
ב-7 באוקטובר 2023, בעת הטבח בקיבוצו, הסתגר כסלו עם משפחתו בממ"ד, והם חולצו רק בשעות אחר הצהריים. עבודותיו פונו בהמשך בעזרת אחים לנשק.
בדצמבר 2023 נפתחה תערוכת יחיד של כסלו במשכן לאמנות בעין חרוד. בתערוכה "חרדת קיבוץ", שאצר אבי לובין, מוצגים הציורים ששרדו את מתקפת החמאס. כסלו מציג ציורים מהשנים 2021–2023 של הנוף בבארי, הפסטורלי לכאורה, אך החרדה והסכנה מבעבעים מתחתיו. הציורים עתירי החומר נוצרו תוך שימוש בשיפודים, פטישים וכלי גינון במקום מכחולים.
כסלו גם השתתף במספר תערוכות קבוצתיות, בין היתר במוזיאון הנגב לאמנות, במשכן לאמנות עין חרוד, מוזיאון אשדוד וגלריה בנימין בתל אביב. ביוני 2021 השתתף בתערוכה קבוצתית בגלריה זימאק בתל אביב. בינואר 2025 נערכה בגלריה זימאק תערוכת יחיד של כסלו. כבר בערב הפתיחה של התערוכה, נמכרו כל היצירות שהוצגו. בראיון לעיתון "הארץ" אמר כסלו: "חשבתי שאף אחד לא יקנה כלום מהתערוכה בגלל שהנושאים שלה כל כך קשים".
יצירתו

כסלו פיתח סגנון ייחודי, הכולל ציור שמן דשן עם אימפסטו כבד, שכבות עבות של צבע ותנועות מכחול רחבות, לפעמים אף צביעה ישירות מהשפופרת. הוא מניח גושי צבע שמן שמתייבשים בתהליך ממושך של חצי שנה עד שנתיים, תוך שימוש באמצעים כמו כלי גינון, כלי עבודה, שפכטלים וסכינים.
זיוה ילין כתבה לקראת תערוכת היחיד שלו כי "בציוריו של הרן ניכרות השפעות מאמני אסכולת לונדון, ובעיקר מפרנק אאורבך, אך גם מאסכולת פריז היהודית, מחיים סוטין".
בראיון ל"הארץ" אמר כסלו כי הוא מזדהה עם עבודותיהם עם דובל'ה הלר, שעמו נפגש בסטודיו בקיבוץ נירים, ועם אורי ריזמן.
בעיני סמדר שפי, האוצרת ומבקרת האמנות, "הציור של כסלו הוא אלטרנטיבה של אבסטרקט במקום שבו ציור נרטיביי וסימבולי הפך לברירת מחדל. כסלו נוטה להתעלם מגבולות הקנבס שלו... הצבעים הסמיכים -דשנים-ערומים גולשים מעבר לקצוות, מתייבשים בגלים לא אחידים".
תערוכות יחיד

2017 - "הדרך לאל בורייג'" - גלריה בארי, אוצרת ד"ר זיוה ילין
2023 - "חרדת קיבוץ", המשכן לאמנות בעין חרוד, אוצר אבי לובין
2024 - "תולה את החשיכה", גלריה זימאק, אוצר ירון הרמתי
הערות שוליים

↑  פרסי הצטיינות הוענקו ל-187 סטודנטים ממחלקות העיצוב, האמנות וההנדסה, באתר שנקר - הנדסה. עיצוב. אמנות, ‏2016-04-13
1 2  הרן כסלו | הדרך לאל בורייג', באתר גלריה בארי
↑  מרצי ובוגרי שנקר זכו בפרסי משרד התרבות והספורט לאמנות ועיצוב, באתר שנקר, ‏2018-12-31
1 2  סמדר שפי, הרן כסלו - הבעה מזוקקת של רגש בלתי מתווך, באתר ד"ר סמדר שפי, ‏2023-11-27
↑  הרן כסלו | חרדת קיבוץ, באתר המשכן לאמנות בעין חרוד, ‏2023-12-19
1 2   אופיר חובב, האמן הרן כסלו: "אני לא צריך לדמיין כלום יותר. כל הפחדים הכי נוראיים כבר קרו לי", באתר הארץ, 16 בנובמבר 2023
↑  תערוכה קבוצתית בגלריה זימאק, באתר ארטביט
1 2   נעמה ריבה, כל היצירות בתערוכה של הרן כסלו נמכרו בערב הפתיחה, באתר הארץ, 12 בינואר 2025
אנוק איימה

| --- | --- |

 לידה:  27 באפריל 1932 הרובע השבעה-עשר של פריז, צרפת 
 פטירה:  18 ביוני 2024 (בגיל 92) הרובע השמונה-עשר של פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  Saint-Vincent Cemetery 
 שם במה:  Anouk Aimée 
 שם לידה:  Nicole Françoise Florence Dreyfus 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  1947–2019 (כ־72 שנים) 
 מקום לימודים:  St Leonards-Mayfield School 
 בן או בת זוג:  Edouard Zimmermann (1949–1950)  פייר ברוך (1966–1969)  Nikos Papatakis (1951–1954)  אלברט פיני (1970–1978)   מרצ'לו מסטרויאני 
 צאצאים:  Manuela Papatakis 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (1966)  דוב הזהב של כבוד (2003)  פרס סזאר של כבוד (2002)  פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר (1968)  פרס השחקנית הטובה ביותר (1980)  Henri-Langlois award (2009)  מדליית העיר פריז  מפקד מסדר האמנויות והספרות 
 פרופיל ב-IMDb
 
ניקול פרנסואז פלורנס דרייפוס (בצרפתית: Nicole Françoise Florence Dreyfus), נודעה יותר בשם הבמה שלה, אנוק איימה (בצרפתית: Anouk Aimée;‏ 27 באפריל 1932 - 18 ביוני 2024; מבטאים: אָנוּק אֶמֶה), הייתה שחקנית קולנוע יהודייה-צרפתייה. זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר ובפרסים רבים נוספים והייתה מועמדת לפרס האוסקר.
ביוגרפיה

נולדה בשם ניקול פרנסואז פלורנס סוריה דרייפוס (Nicole Françoise Florence Sorya Dreyfus) בפריז שבצרפת לאנרי דרייפוס (ששינה את שם משפחתו בהמשך למוריי) שחקן קולנוע יהודי, ולז'נבייב סוריה, שחקנית קולנוע קתולית. היא גדלה כקתולית אך התגיירה כשגדלה.
היא החלה את הקריירה הקולנועית שלה ב-1947 בהיותה בת 14. היא גילמה דמות בשם אנוק בסרטו של הבמאי אנרי קאלף ואימצה את שם הדמות כשם הבמה שלה. מאוחר יותר בחרה בשם המשפחה איימה על פי הצעתו של ז'אק פרוור. ב-1958 גילמה את האמנית הטראגית ז'אן אבוטרן בסרט Les Amants de Montparnasse. מאוחר יותר היא הופיעה בסרטיו של פדריקו פליני, לה דולצ'ה ויטה ו-8 וחצי, ובסרטו של ז'אק דמי, לולה. היא זכתה בפרס גלובוס הזהב לשנת 1967 בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר לסרט דרמה, והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור תפקידה בסרט שהביא לה תהילה בינלאומית, גבר ואישה. ב-1980 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן על הופעתה בסרטו של מרקו בלוקיו Salto nel vuoto, שעליו זכה מישל פיקולי (בן זוגה בסרט) בפרס השחקן הטוב ביותר של פסטיבל קאן. בשנת 2001 שיחקה בסרט Festival in Cannes בתפקיד מילי מארקן.
חיים אישיים

נישאה לראשונה לאדוארד צימרמן בהיותה בת 17, נישואים שהסתיימו בגירושין מקץ שנה, עת נחשף רומן שניהלה עם השחקן הבריטי טרוור האוורד, לצידו שיחקה בסרט "סאלאמנדאר הזהב" ב-1950. בעלה השני היה במאי הסרטים ניקוס פפטקיס, לו הייתה נשואה בשנים 1951–1954, ממנו נולדה לה בת, מנואלה, שהייתה ילדתה היחידה. היא הייתה נשואה לשחקן הבריטי אלברט פיני בין השנים 1970–1978. איימה ביקרה מספר פעמים בישראל, הייתה מיודדת אישית עם הנשיא, שמעון פרס, ונחשבה לתומכת ישראל.
נפטרה ב-18 ביוני 2024.
חטיבת הגפן

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל
 סוג:  חטיבה מרחבית
 בסיס האם:  מחנה רעים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1988–הווה (כ־37 שנים)
 מלחמות:  האינתיפאדה הראשונה  האינתיפאדה השנייה  מבצע גשמי קיץ  מבצע עופרת יצוקה    מבצע צוק איתן  העימותים בגבול ישראל – רצועת עזה (2018–2019)  מבצע שומר החומות  מבצע עלות השחר   מבצע מגן וחץ  מתקפת שמחת תורה  מלחמת חרבות ברזל
 פיקוד
 יחידת אם:   אוגדת עזה
 יחידות בת:  גדוד 969  גדוד 5033  גדוד 8239
 דרגת המפקד:    אלוף-משנה
 מפקדים:  מפקדי החטיבה
תג הישן של חטיבת הגפן (צפונית) עד 2023
חטיבת הגפן (חטיבה 7643), הנקראת גם החטיבה הצפונית ברצועת עזה, היא הצפונית מבין חטיבות אוגדת עזה, הוקמה כשנה לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה, בשנת 1988, על מנת לתת מענה לצורך המבצעי שנוצר בעקבות ריכוז הכוחות בגזרה. החטיבה ישבה במרכז העיר עזה והופקדה עליה ועל סביבתה, כמו גם על ביטחונן של ההתנחלויות הישראליות בצפון הרצועה ומעבר ארז. לאחר הסכמי אוסלו והסכם עזה ויריחו תחילה משנת 1994 יצאו כוחות צה"ל ממרכזי הערים והחטיבה פינתה את העיר עזה והתמקמה בבסיס בסמוך לניסנית. כיום שוכנת מפקדת החטיבה במחנה האוגדתי בסמוך לקיבוץ רעים.
מפקדי החטיבה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שם | תקופת כהונה | הערות |
דני טופוס: 
מירון קרן: 
| ישראל זיו | 1991 - 1993 | לימים ראש אמ"ץ |
| שאול אריאלי | 1993 - 1994 |  |
| נביה מרעי | 1994 - 1996 | נהרג במהומות מנהרת הכותל |
| מעד'א חסבאני | 1996 - 1998 | לימים ראש מטה פיקוד המרכז |
| דוד אוחנה | 1998 - 2000 |  |
| חמאדה גאנם | 2000 - 2002 | לימים ראש אגף הרישוי במשרד התחבורה ונספח צה"ל ברומניה, בולגריה ואוקראינה. |
| יואל סטריק | 2002 - 2004 | לימים מפקד פיקוד הצפון |
| אבי לוי | 2004 - 2005 |  |
| מוני כץ | 2005 - 2007 | לימים מפקד מפקדת העומק |
| רון אשרוב | 2007 - 2009 |  |
| עופר לוי | 2009 - 2011 | לימים ראש מטה פיקוד הדרום |
| עופר וינטר | 2011 - 2013 | לימים מפקד עוצבת האש |
| ירון פינקלמן | 2013 - 2015 | לימים מפקד פיקוד הדרום |
| יקי דולף | 2015 - 2017 | לימים מפקד אוגדת יהודה ושומרון |
| אבי רוזנפלד | יולי 2017 - מאי 2019 | לימים מפקד אוגדה עזה |
| יואב ברונר | מאי 2019 - אוגוסט 2021 | לימים מפקד עוצבת הבזק (99) |
| עמי ביטון | 31 באוגוסט 2021 - 17 באפריל 2023 | לימים מפקד חטיבת הצנחנים |
| חיים כהן | 17 באפריל 2023 - מכהן | מפקד החטיבה במלחמת חרבות ברזל |
הערות שוליים

↑  אמיר אורן, המפקד מחליט לבד, באתר הארץ, 30 בינואר 2002
↑  אפרת וייס, אל"ם רון אשרוב מונה למפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה, באתר ynet, 20 בספטמבר 2007
↑  נעם ויטמן, אל“ם פינקלמן נכנס לתפקידו כמפקד החטיבה הצפונית באוגדת עזה, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 24 ביולי 2013.
↑  ישי קרוב, מפקד חטיבה חדש באוגדת עזה - אל"מ יעקב דולף, באתר ערוץ 7, 29 באפריל 2015
| ישראל חטיבות מרחביות בצה"ל  |
| --- | --- | --- |
| פיקוד הצפון | עוצבת ברעם  • עוצבת הגולן  • עוצבת חירם  • חטיבת ההרים  |  |
| פיקוד המרכז | חטיבת הבקעה  • חטיבת עציון  • חטיבת מנשה  • חטיבת אפרים  • חטיבת שומרון  • חטיבת בנימין  • חטיבת יהודה  |  |
| פיקוד הדרום | חטיבת יואב  • חטיבת פארן  • חטיבת הגפן  • חטיבת קטיף  |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007392534105171
מכבי שירותי בריאות

| --- | --- |

 שמות קודמים:  קופת חולים מכבי
 מדינה:  ישראל 
 משרד ראשי:  המרד 27, תל אביב, ישראל
 מספר מבוטחים:  2,911,480 (ינואר 2025)
 יושב ראש:  רן סער
 מנכ"ל:  סיגל דדון-לוי
 עובדים:  כ-7,700
 תקופת הפעילות:  1941 – הווה (כ־84 שנים)
 אתר אינטרנט
 
מכבי שירותי בריאות (שמה הקודם: קופת חולים מכבי) היא קופת החולים השנייה בגודלה בישראל. היא נוסדה בספטמבר 1940 והחלה את עבודתה המעשית בחודש אוגוסט 1941.
מאז שנת 1995 פועלת מכבי מתוקף חוק ביטוח הבריאות הממלכתי. שיעור דמי החברות לחברי הקופה נקבע בחוק ונגבה מהם על ידי המוסד לביטוח לאומי.
שירותי מכבי מבוססים על סל הבריאות הממלכתי וסל מכבי, ובדומה ליתר קופות החולים היא מאפשרת לחבריה כיסוי מורחב הכרוך בתשלום, באמצעות השב"ן (שירותי בריאות נוספים). מכבי מפעילה במסגרת השב"ן שני רבדים ביטוחיים: מכבי זהב ומכבי שלי.
כיום מונה "מכבי שירותי בריאות" מעל שני מיליון חברים ונחשבת למוסד בעל השפעה מהותית על מערכת הבריאות בישראל. מכבי מעניקה לחבריה שירותי בריאות ורפואה מגוונים, באמצעות מומחים בכול תחומי הרפואה והבריאות, ובאמצעות רשת מכוני אבחון וטיפול, לרבות "אסותא". שיטת השירות של מכבי מבוססת על בחירה חופשית של הרופא המטפל.
לוועידת מכבי, שהוא הגוף העליון האחראי להפעלת הקופה, רשאים להיבחר כל חברי מכבי, ולהשתתף בבחירה. הבחירות נערכות אחת לארבע שנים.