אהרן והעיפרון הסגול
ניתוח ספרותי וביקורת

המעשה בילד היוצא למסע של חקירה עצמית וחקירת העולם בתוך נופים שמצוירים על ידו, הקסים קוראים צעירים, לצד חוקרים ומבקרים, והפך ספר זה לרב מכר בינלאומי.
יהודה אטלס בספרו ילדים גדולים חלק ב', עמד על כך כי באמצעות העיפרון הצבעוני הסגול, יוצא אהרן למסע, בורא את עולמו, מרחיב את אופקיו, מגיע להתנסויות חושיות, שכליות ורגשיות, מגלה תושייה, פותר את בעיותיו, יוצר ומוחק מציאות, נפרד מן העבר ונולד מחדש, כותב את הסיפור שלו בעצמו.
העלילה, כפי שכתבה שלומית סירוטה בכתב העת ספרות ילדים ונוער היא אמצעי ליצירתו ולגיבושו של ה"אני" של אהרן ולגדילתו. לדבריה, ”הוא הפסל של עצמו”. בעזרת העיפרון הוא מממש את הקריאה להרפתקה, את הסקרנות, את הכורח לצאת אל העולם ולהכיר את פניו השונות. הוא נע בין קטבים מנוגדים: בין המוכר לבלתי מוכר, בין הביטחון לבין הפחד, בין המעט לבין השפע, בין ההרמוניה (חלון, יבשה, כדור פורח, תרדמה) לדיסהרמוניה (דרקון, סערה, נפילה, תעייה).
גם סבינה שביד במאמרה בהד הגן, רואה את אהרן כמי שנמצא בתנועה דרמטית בין קטבים. לדבריה אהרן ”נאבק בין הצורך ללכת, להתקדם, ליצור, לחקור את ממדיה השונים של ההוויה, לבין הצורך המנוגד לנוח, לשקוט, להיצמד לפינה אחת קטנה, קבועה ובטוחה, אשר בה ימצא מרגוע”. שביד חוקרת במאמרה במיוחד את האיורים המופיעים בספר ומפנה את תשומת הלב אל צבעו הסגול של הקו. לטענתה הוא נבחר כיוון שאינו דומה לשום צבע שמקיף את הילד בחיי היום-יום, ולכן אינו מסמל דבר (בשונה מהכחול שמסמל ים ושמיים, וירוק שמסמל צמחייה). הסגול מסמן, לדעת שביד, את המופשט, את מה שהאדם ממציא, כלומר את האמנות והיצירה. שביד מציינת כי ”הסגול מייצג את המימד הצבעוני של הנסיון החושני ומדגיש את האופי הדמיוני והסמלי של הסיפור”. שביד מצביעה על שני אלמנטים נוספים: האחד, שהקו המצויר הוא המצאה אנושית שבעזרתה מנסה האדם-האמן לתאר את התנסותו החזותית, והשני, פניו הבלתי משתנות של אהרן: ”לא דמות ילד, למרות שהיא קטנה, ולא דמות מבוגר, למרות שהיא קירחת”, ועל כן הן מסמלות כל אדם ומאפשרות לכל קורא, בכל גיל, ליצוק עצמו לתוך הדמות.
דינה שטרן, במאמרה "במעגלי קריאה" (ספטמבר 1985), רואה את מסעו של אהרן כמעשייה מודרנית, שבה חוצה הגיבור מערכת של סמלים מיתיים: ”המייצגים את הלא- מודע מזה ואת התמיהות הפילוסופיות של הנפש מזה”. שטרן מציעה הסברים לסמלים אלה: יער (אינסטינקטים, תת-ההכרה, סכנות, הפתעות), עץ תפוחים (נעורי נצח, חיים, ארוס), דרקון (אויב, מוות, סוף), ים (מעמקים, חידה, לא נודע), הר (גובה, הוד, נוף פרא, איתני הטבע, מסתורין). אהרן יוצא למסע של היכרות עם פניו השונים של העולם, ואגב כך גם עם עצמו. בסופו של דבר הוא חוזר לחדרו, ש"חלונו נמצא בדיוק סביב הירח, בדיוק כמו מסגרת", ומגיע, על פי שטרן, לסינתזה: בין הכללי לפרטי, בין השמיימי לארצי, בין הקוסמי לאנושי, בין הרגשי לשכלי, בין הבית לעולם. אך בניגוד למעשיות הקלאסיות, שבהן נפתרות בעיות ומקודמים תהליכים בעזרת סוכני פלא - גמדים, קוסמים, פיות וכדומה, הרי במעשייה מודרנית זו פותר אהרן את בעיותיו בעצמו.
דורית דרוקמן, במאמרה באתר "במה חדשה", מצביעה אף היא על פרטי עלילה סמליים במסעו של אהרן, מסע לחיפוש האני. ההליכה בשביל ישר וקבוע ש"לא הוביל אותו לשום מקום" היא הליכה בתלם המוסכמות שנקבעו על ידי החברה. הליכה בתוך מסגרת שאינה מובילה לשום מקום. אהרן יורד מהשביל כדי להבין מהו מקומו בעולם, וצועד אל היער. אלא שזהו יער של עץ אחד בלבד, ניסיון לבנות בתוך החלל הגדול של הבלתי מוכר, משהו מוכר. כדי לשמור על הפינה שיצר, אהרן יוצר דרקון, אלא שמחסום זה מפחיד אותו עצמו וסופו שהוא נזרק אל גלי האוקיינוס ועלול לטבוע בים האפשרויות העומדות בפניו. הוא מנסה למצוא לעצמו קרקע בטוחה, לגבור על חוסר הוודאות. בניית הביטחון נסמכת על מזון, זהות ובית. ואכן, תחילה אהרן מכין לעצמו ארוחה ענקית, מזון חומרי ואולי גם רוחני, הרבה מעבר למה שהוא צריך. בהמשך הוא מחפש את זהותו - מבקש לדעת מהו מקומו בעולם הגדול. הטיפוס על ההר הגבוה מבטא רצון לבנות לעצמו דימוי גבוה, אלא שהדימוי גבוה מדי, ואהרן נופל ומרחף באוויר. ולבסוף, הוא מחפש את ביתו - מקום אחיזה שממנו אפשר לצאת ואליו ניתן לחזור. מקום שבו ניתן לישון בשקט, כי שם בטוח. הוא לא מוצא את החלון שלו בין כל החלונות שבעולם. מאחורי כל חלון מסתתר עולם ומלואו של האדם שגר מאחורי החלון, אך כל החלונות דומים, וכל האנשים דומים, ללא ייחוד. כל החלונות הם מסגרות. ואהרן מחפש את הגשמת האני הייחודי שלו בין כל החלונות-המסגרות. מחפש את האני הייחודי שלו בחברה שבה הוא חי.
אהרן מוצא את מה שמייחד אותו, החלון שלו שמקיף את הירח. זהו הייחוד. הירח, עצם מרוחק בחלל מלווה לאורך כל הדרך את אהרן. דרוקמן מציעה לראות בירח אידיאל שלא ניתן להשגה. היא מעירה על כך כי ב-1955, כשנכתב הספר, עדיין לא הגיע האדם אל הירח. בסוף מסעו מכניס אהרן את האידיאל למסגרת של החלון, המסגרת החברתית הקיימת. דומה כי אהרן מצא לו נוסחת ביניים: היציאה מהמסגרת מסוכנת עבורו, שכן מצויה בה סכנת טביעה או נפילה. אך חיים בתוך המסגרת, עם אידיאל ייחודי משלו, עושים את החיים במסגרת לאפשריים. השוטר שאהרן פוגש מסמל את הסמכות של החברה ואת הצורך בשמירה על המסגרת. השוטר מראה לאהרן את הדרך, אך אהרן בעצם כבר יודע את הדרך: ללכת בתוך המסגרת של החברה ולא לצאת ממנה, אך ללכת בדרך המיוחדת שלך. רק משהגיע אהרן למסקנה זו, הוא יכול לישון בשקט.