stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רצח העם בבורונדי
סכסוך ההוטו והטוטסי לאחר רצח העם > מתיחות אתנית במאה ה-21

בדו"ח משותף של האו"ם ושל ממשלת ארצות הברית שפורסם ביוני 2002 נטען כי הפשעים בשנת 1993 היו פשעי רצח עם וכי יש לחקור את ההתרחשויות בשנת 1972 שכן ניכר כי התבצע שם רצח עם שיטתי ומאורגן ויש לתת על כך את הדין. בקיץ 2005 נבחרה הממשלה המעורבת הראשונה בבורונדי שלאחר מלחמת האזרחים, אך זו לא הצליחה להחזיק למשך זמן רב. בשנת 2010 הידרדרה המדינה שוב לאלימות פוליטית ברוטלית בין הוטו לטוּטסִי. באוקטובר 2011 הקימה ממשלת בורונדי, בלחץ המערב, ועדת אמת ופיוס אשר אמורה הייתה להגיש דו"ח לפרלמנט עד דצמבר 2012 בנוגע למלחמת האזרחים. הוועדה לא הגישה דו"ח וכנראה גם לא פעלה. דוח של Human rights Watch משנת 2012 מתאר מספר מעשי טבח שהתבצעו בבורונדי בשנים האחרונות וקובע כי עשרות מנהיגים ופעילים פוליטיים נרצחו בידי הממשלה מאז 2010. הדו"ח מזהיר מפני תנועת נוער המחומשות ומאומנות על ידי הממשלה. בינואר 2012 דווח כי ממשלת הטוטסי השחיתה באמצעות דחפורים בורות הריגה, בהם נרצחו יותר מ-430 בני הוטו בשנת 1995. נראה כי במצב הנוכחי קיימת סכנה כי רצח עם נוסף יפרוץ בבורונדי וכן כי כל הראיות לרצח העם שהתרחש בשנת 1972 יושמדו, עד כי רצח עם זה לא יוכר לעולם.
לקריאה נוספת

René Lemarchand, "The Burundi Genocide", Century of Genocide, Ed. Samuel Totten et al. New York: Routledge, 2004. 321-337
רנה למרשנד, ההרג בבורונדי בשנת 1972, 2008
רצח עם בבורונדי, שוב?, ה-8 במאי, אוריאל לוי
הערות שוליים

↑  Numbers from 1929-1967 are actual number of leadership positions held; subsequent numbers are percentages of the total. Ngaruko & Nkurunziza, 41
1 2 3 4  East Africa Living Encyclopedia
1 2 3  Lemarchand, René (2009). The Dynamics of Violence in Central Africa. Philadelphia: University of Pennsylvania Press. ISBN 978-0-8122-4120-4
↑  רנה למרשנד, ההרג בבורונדי בשנת 1972, 2008
↑  Totten, Samuel; Parsons, William S. Charny Israel W. (2004) Century of Genocide: Critical Essays and Eyewitness Accounts Routledge, ISBN 0-415-94430-9, ISBN 978-0-415-94430-4
↑  רנה למרשנד, ההרג בבורונדי בשנת 1972, 2008
↑  International Commission of Inquiry for Burundi: Final Report by the United States Institute of Peace, United Nations S/1996/682; received from Ambassador Thomas Ndikumana, Burundi Ambassador to the United States, 7 June 2002
↑  International Commission of Inquiry for Burundi (2002). Paragraph 496.
כמו צמח בר

| --- | --- |
 סינגל בביצוע סי היימן
 יצא לאור:  1975 
 סוגה:  בלדה 
 שפה:  עברית 
 חברת תקליטים:  הליקון 
 כתיבה:  רחל שפירא 
 לחן:  נחום היימן 
 
ערך זה עוסק בשיר מאת רחל שפירא. אם התכוונתם לאלבום מוזיקה של חוה אלברשטיין, ראו .
"כמו צמח בר" הוא שיר אהבה ובלדה שיצא לאור בשנת 1975. השיר נכתב על ידי המשוררת רחל שפירא, והולחן על ידי נחום היימן. נושאי השיר הם עלילות האהבה, הכוללות עליות, מורדות, פרדה וגעגועים, המשוחחים עם עלילת הספר "דודי ורעי" של הסופרת נעמי פרנקל.
"כמו צמח בר" נעשה אהוד מאוד, וזכה לביצועים רבים, הידוע שבהם של חוה אלברשטיין, וכן של סי היימן (בִּתו של המלחין). בשל מילות הפרדה וההכרזה על סופיותם של היחסים והחיים בצוותא, יחד עם תיאורי החוויות והרגשות המעמיקים והמעודנים, הוא התפרש בציבוריות הישראלית גם כשיר בטרם סוף החיים, יש כאלו הרואים בשיר גם את קולה ורגשותיה המתדלדלים של צלע שלישית הפורשת הצידה מתוך הכרה וידיעה שכלתנית שלא תמומש אהבתה לאהובה.
באותו הקשר של שכול ואבלות כללי, מקובל לנגן אותו בימי זיכרון, אזכרות ומועדים וימים טובים.
ביצועים נוספים

בניגוד מוחלט לפרשנותו המקובלת כשיר על פרידה וסוף מר, זכה השיר לחידוש מפתיע בשנת 2011 במסגרת פרויקט "שני צדדים למטבע", בו אמנים מהז'אנר הים תיכוני חידשו שירים של עמיתיהם "מהצד השני" ולהפך. "כמו צמח בר" בוצע בידי אביהו מדינה, שנתן לו פרשנות אופטימית בהרבה. לראשונה עובד השיר בקצב מהיר, והפך לשיר קאנטרי עליז. הדובר בשיר הפך לגבר. מדינה הסביר את בחירתו זו: "הייתי ביניכם כמו צמח בר - כלומר לא קיבלתם אותי. זה הרגיש לי כמו קאובוי שפשוט מתיישב על סוסו ודוהר לבדו אל האופק - ממשיך הלאה". השיר יצא באלבומו ה-12 של מדינה, "רק אלוהים יודע".
השיר הוקלט מחדש על ידי הזמרת דיקלה בשנת 2014 לאלבום "שרות חוה אלברשטיין". העיבוד המוזיקלי של יונתן לוי מושפע מסגנון הבוסה נובה.
בשנת 2018 ביצעה השחקנית דין הפנר את השיר במסגרת הסדרה כפולה.
יצירת השיר ותכניו

השיר נכתב, על פי תיאורה של המשוררת: "בשעתו כשיר הנושא של סרט הטלוויזיה "דודי ורעי", ... הוא נכתב כפרשנות שלי לדמות המרכזית בסרט. מה שלא כל כך הייתי מודעת אליו כשכתבתי אותו, זה שדרך הפרשנות לדמות כתבתי משהו די מדויק על עצמי. כמו שקורה הרבה פעמים השיר התנתק לחלוטין מהסרט, אבל בעקבות הסרט והשיר נעמי פרנקל כתבה ספר ששמו "צמח בר".
השיר המחורז כולל שלושה בתים.
הבית הראשון פותח בהכרזה על פרדה קרובה במילים:
”מָחָר, אֲנִי אֶהְיֶה כֹּה רְחוֹקָה
 אַל תְּחַפְּשׂוּ אוֹתִי”
הדוברת מתארת במילים רומזות וחדות את השתלשלותה של פרשיית אהבה בעבר קרוב, אשר כללה סערות ומשברים ביחסיה עם מאהבה-אהובה, הנמצא, כך מרומז במילה "מִדבּר", בסביבה מרוחקת, אולי באזור גבוה. והיא מדמה את עצמה ל"צמח בר", שצמיחתו באביב וקמילתו בקיץ.
הבית השני מתאר בפרוטרוט פואטי את תקופת הסערה והמשברים עם האהוב, שהביאה לפרדה הצפויה. האני השרה מתארת בגלוי וברמז מעורבים רגשות עזים, "תשוקה" והתמודדות עימה, כך במילים:
”
רָצִיתִי לְנַחֵם - 

אֲבָל מָרְדָה בִּי תְּשׁוּקָתִי.”
הבית השלישי מפרט את הרגשות והחוויות, שהיו מנת חלקה של האני השרה ביחסי האהבה הסוערים, ומסיים בחזרה מסכמת על הכרזת הפרדה, בנוסח הראשון, כך במילים המתארות:
”
... גַּעֲגוּעִים

הָיוּ יָמִים טְרוּפִים.

הָיָה כְּאֵב חָבוּי 

וּרְגָעִים מְכֻשָּׁפִים.”
והיא מסכמת:
”אֲנִי אֶהְיֶה לְצֵל חוֹלֵף בִּשְׂדוֹתֵיכֶם

לְסוֹד נִסְתָּר.

הֱיוּ שָׁלוֹם, אֲנִי חָיִיתִי בֵּינֵיכֶם

כְּמוֹ צֶמַח בַּר.
”
טאכסילס

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־4 לפנה״ס 
 פטירה:  המאה ה־4 לפנה״ס כנראה 
 תפקיד:  שליט 
 
טאכסילס (ביוונית: Tαξίλης; חי במאה ה-4 לפנה"ס) היה שליט הודי, אשר שלט על ממלכה בהודו בין נהרות האינדוס וההידספס. התפרסם בשל שיתוף הפעולה שלו עם אלכסנדר הגדול במהלך פלישת אלכסנדר הגדול להודו.
ביוגרפיה

המקורות היחידים בני תקופה זו, הם מקורות יווניים או רומיים, אשר התמקדו בעיקר בתיאור מפעלותיו של אלכסנדר עצמו, והתעלמו ממנהיגים זרים שבאו עמו במגע. מסיבה זו לא ידוע דבר על ילדותו ומוצאו של טאכסילס. גם שמו, הוא ככל הנראה שיבוש יווני של שם הודי בשפת הסנסקריט. שמו האמיתי היה ככל הנראה "אמבהי".
ממלכתו של טאכסילס השתרעה בין גדתו המזרחית של נהר האינדוס, עד לגדתו המערבית של ההידספס. עיר בירתו נקראה טכסילא כמוהו, העיר שכנה ככל הנראה באזור אטוק, בפקיסטן המודרנית. פלוטרכוס, מתאר את ממלכתו כ"ארץ שגודלה כגודל מצרים, משופעת בשדות מרעה טובים ואדמות המניבות פרי יפה למכביר". ככל הנראה היה לו סכסוך ישן עם שליט ממלכת פאוראבה שממזרח להידספס פורוס. כאשר נודע לטאכסילס בשנת 327 לפנה"ס, שאלכסנדר הגדול, מלך מוקדון, שכבר כבש את האימפריה הפרסית וכן את באקטריה וסוגדיאנה, מתכנן לפלוש גם להודו, סבר טאכסילס שכעת יוכל להשיג בן ברית במאבקו נגד פורוס. הוא שיגר שליחים אל אלכסנדר, והבטיח להסגיר בידיו את טכסילא. כמו כן הוא שיגר 200 טלנטים כסף, אלפי שוורים וכבשים, וכן 700 פרשים ושלושים פילים.
כאשר החל אלכסנדר בסופו של דבר בפלישה, הוא התקדם במהירות עד טכסילא, אולם חשש שמא טאכסילס יבגוד בו ברגע האחרון, ועל כן התקדם אל העיר במערך קרבי. אולם טאכסילס יצא בעצמו, ונפגש עם אלכסנדר ממערב לטכסילא. על פי פלוטרכוס, טאכסילס אמר לאלכסנדר: "למה לנו להילחם זה בזה, אלכסנדר, אם לא באת לשדוד את המים ואת אשר אנו צריכים למחייתנו? הלא הם שני דברים שאנשים שפויים חייבים להיאבק למענם ללא פשרות. אשר למה שמכונה עושר ונכסים, אם שלי גדולים משלך אני מוכן לחלוק אתך, אך אם יש לך יותר ממני, לא אזלזל במתת ידך". אלכסנדר נהנה מהדברים והשיב: "האם אתה חושב שבזכות המילים הנחמדות שאמרת לי השיחה שלנו תסתיים בלי התמודדות? לא, אתה לא תנצח אותי, אלחם נגדך עד הטובה האחרונה פן תגבר אתה עלי במידת הנדיבות". שני המלכים החליפו ביניהם מתנות, אלכסנדר אישר מחדש את שליטתו של טאכסילס על ממלכתו, כפי שנהג בדרך כלל כלפי שליטים שנכנעו למרותו, אך השאיר בטכסילא חיל מצב בראשות הגנרל המוקדוני פיליפוס.
זמן קצר לאחר קרב הידספס, שבמהלכו נהרג אחד מאחיו של טאכסילס בידי פורוס עצמו, שצעק "אני מזהה את האח של טאכסילס, בוגד בממלכתו ובארצו!", פרצה מרידה בצבא המוקדוני, ואלכסנדר נסוג מהודו. במקביל, התמרדו החיילים שאלכסנדר הציב בטכסילא. ההתמרדות דוכאה, אולם פיליפוס מפקדם מת במהלכה. אלכסנדר שחפץ להותיר את האזור בידיים נאמנות, מינה את טאכסילס כסטרפ של כל הארץ שממערב להידספס. במסגרת הסכם בבל שנערך לאחר מותו של אלכסנדר, קבעו הדיאדוכים שטאכסילס ימשיך לשלוט לצד מושל מוקדוני בשם אודומידס. החלטה זו אושררה בהסכם טריפרדיסוס. לאחר מכן לא ידוע דבר על טאכסילס, הוא ככל הנראה מת מוות טבעי, או נרצח בידי אודומידס.
לקריאה נוספת

דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, מהדורה ראשונה תשמ"ג, מהדורה שנייה תשמ"ז.
ג'. ב. ברי, תולדות העולם הקלאסי, כרך שני.
ביל יני, אלכסנדר הגדול - לקחים מפועלו של המצביא הבלתי-מנוצח בהיסטוריה, 2012, הוצאת מודן - (מהדורה ראשונה בשנת 2010).
קלושה פאול, אלכסנדר הגדול, ת"א: מזרחי, 1963.
י. מודז'ייבסקי, אלכסנדר מוקדון, הוצאת הדר, 1960.
פלוטארכוס, חיי אישים: אנשי יוון; תרגם מיוונית והוסיף הערות: א"א הלוי; הביוגרפיות סולון, תימיסטוקליס ואלקיביאדיס – תרגמן והוסיף להן הערות מ"ה בן שמאי, ירושלים: מוסד ביאליק ('ספרי מופת מספרות העולם'), תשל"א.
הרולד למב, אלכסנדר מוקדון – המסע אל קצה העולם, ירושלים: הוצאת קריית ספר, 1967.
Diodorus Siculus. Library of History. Translated by C.H. Oldfather, R.M. Geer, C.L. Sherman, F.R. Walton and C.B. Welles. Loeb Classical Library. Cambridge, MA, Harvard University Press; London, William Heinemann, 1933-1967.
Plutarch. Lives. Translated by Bernadotte Perrin. Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1914-1926. 11 vols. Digitized copy in: penelope.uchicago.edu
Arrian, The Campaigns of Alexander, translated by Aubrey de Sélincourt, Penguin Classics, 1958 and numerous subsequent editions.
Quintus Curtius Rufus. "Historiarum Alexandri Magni Libri Qui Supersunt" (בלטינית).
.Bosworth A.B. Bosworth, Conquest and Empire: The Reign of Alexander the Great, Cambridge: University Press, 1988
.Bosworth A.B. Bosworth, Alexander and the East, Oxford New York, 1996
.Fuller John Fredrick Charles Fuller, The Genreralship of Alexander The Great, Routledge, 1958
.Sekunda Nick Sekunda, Alexander The Great: His Armies and Campaigns, Osprey, 1998
.Amitay Ory Amitay, From Alexander to Jesus, University of California Press, 2010
.J. R. Hamilton, The Cavalry Battle at the Hydaspes, Journal of Hellenic Studies, Vol. 76 (1956), pp. 26-31
Waldemar Heckel, Who’s Who in the Age of Alexander the Great: Prosopography of Alexander’s Empire. Blackwell, Oxford 2006,
הערות שוליים

↑  .Heckel, p, 48
↑  יני, עמ' 169.
1 2  יני, עמ' 170.
1 2  פלוטרכוס, "חיי אלכסנדר", 59.
↑  האזור של הודו עבר חלוקה לאחר שהאימפריה הבריטית פינתה את האזור. כך שבמונחים מודרניים אלכסנדר לא ממש נכנס לשטחה של הודו המודרנית, אלא עבר בעיקר בשטח פקיסטן הסמוכה. עם זאת, האזור היה מוכר בימיו בשם "הודו".
↑  גולן, עמ' 44.
↑  קלושה, עמ' 86.
↑  קלושה, עמ' 87.
↑  קורטיוס, ספר 8, פרק 13, 30-46.
↑  גולן, עמ' 47.
↑  ערך טאכסילס באנציקלופדיית פאולי-ויסובה. (בגרמנית)
| מלחמותיו של אלכסנדר הגדול |
| --- | --- | --- |
| אזורים גאוגרפיים | חבל הבלקן • אסיה הקטנה • סוריה-ארץ ישראל-מצרים • מסופוטמיה • פרסיס • באקטריה • סוגדיאנה • תת-היבשת ההודית • גרוסיה | האימפריה של אלכסנדר הגדולאלכסנדר הגדול |
| קרבות וכיבושים | * המערכה הבלקנית של אלכסנדר הגדול: המצור על תבאי כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול: קרב גרניקוס • המצור על מילטוס • המצור על הליקרנסוס • קרב איסוס • המצור על צור • המצור על עזה • קרב גאוגמלה • קרב השערים הפרסיים    כיבושי אלכסנדר הגדול באסיה התיכונה: המצור על הסלע הסוגדיאני  הפלישה להודו: קרב הידספס • המצור על עיר המאלים | האימפריה של אלכסנדר הגדולאלכסנדר הגדול |
| נושאים בביוגרפיה של אלכסנדר | אלכסנדר הגדול באגדות היהודיות • אלכסנדר הגדול באגדות הפרסיות • אופיו של אלכסנדר הגדול | האימפריה של אלכסנדר הגדולאלכסנדר הגדול |
| אישים בולטים שפעלו בתקופת חייו של אלכסנדר | אישים בולטים שפעלו בתקופת חייו של אלכסנדר | האימפריה של אלכסנדר הגדולאלכסנדר הגדול |
| יוונים ומוקדונים | פיליפוס השני • אולימפיאס • אריסטו • הפאיסטיון • פרמניון • פילוטאס • פרדיקס • תלמי הראשון • סלאוקוס הראשון • ליסימכוס • אנטיגונוס מונופתלמוס • אנטיפטרוס • קליטוס השחור • ניקנור • פוליפרכון • •אלקטס •מלאגרוס • פאיתון • קרטרוס • בלקרוס • אגיס השלישי | האימפריה של אלכסנדר הגדולאלכסנדר הגדול |
| פרסים ושכירי חרבם, הודים ואחרים | דריווש השלישי • ממנון • בסוס • פורוס • ארטבזוס • פרנבזוס • אריוברזנס • מזאוס • אאוטופרדטס • ספיטמנס • אוקסיארטס • ארסמס | האימפריה של אלכסנדר הגדולאלכסנדר הגדול |
ישראל בר-זכאי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בנובמבר 1889 ג' בכסלו ה'תר"ן ירושלים
 פטירה:  15 באוגוסט 1970 (בגיל 80) י"ד באלול ה'תש"ל ירושלים
 עיסוק:  חזן
 מעסיק:  בית הכנסת החורבה, בית הכנסת הנשיא
 בת זוג:  חיה מיכלא קמרז, ציפורה אטינגר
 מספר צאצאים:  5
ישראל בר-זכאי (ברדקי) (ג בכסלו ה'תר"ן, 26 בנובמבר 1889 - י"ד באלול ה'תש"ל 15 באוגוסט 1970) היה חזן ירושלמי, החזן הראשי של בית הכנסת החורבה במשך עשרות שנים.
ביוגרפיה

נולד בירושלים בנובמבר 1889 (ג' בכסלו ה'תר"ן) לאביו ישעיהו, בנו של החזן רבי שלמה ברדקי. הוא היה נינם של הרבנים ישעיה ברדקי ושמואל סלנט ובן נינו של רבי ישראל משקלוב (שעל שמו הוא קרוי).
למד בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים, ומפי סבו הזקן הרב סלנט והרב צבי פסח פרנק. וכבר מילדותו בלט בקול נעים והשתתף במקהלה של סבו החזן בבית הכנסת החורבה, וממנו קיבל את ראשית חינוכו המוזיקלי. בהמשך, למד מפי החזן פרופ' אברהם צבי אידלסון, ומפי החזנים יעקב גוזמן וזבולון קוורטין. בעשור השני של המאה ה-20 התמנה לחזן בבית הכנסת שבבית הספר למל. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא העות'מאני כעוזר רוקח. לאחר המלחמה התמנה כחזן ראשי בבית הכנסת החורבה ברובע היהודי, במקומו של סבו שנפטר במהלך המלחמה. הוא מילא תפקיד זה עד נפילת הרובע היהודי בידי הירדנים במלחמת העצמאות, למעט בתקופת מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט, שבמהלכן היה מסוכן להגיע מהעיר החדשה, שבה גר, אל העיר העתיקה. בתקופה זו שימש כחזן בבית כנסת ברחביה. לאחר נפילת הרובע היהודי שימש במשך כ-15 שנה כחזן בבית הכנסת הנשיא ברחביה.
מתוקף תפקידו כחזן בבית הכנסת האשכנזי המרכזי של ירושלים, הוביל טקסים דתיים ולאומיים חשובים, כמו הקבלת פני הנציב העליון הרברט סמואל, הכתרת הרבנים הראשיים לישראל אברהם יצחק הכהן קוק ויצחק אייזיק הלוי הרצוג, חגיגת יום ההולדת של מלך בריטניה אדוארד השמיני, אזכרה לחללי השואה, אזכרה לחללי שיירת הדסה ועוד.
היה ממייסדי חברה קדישא האחידה "קהילת ירושלים" וניהל אותה. יחד עם הרב אברהם חיים שאג פרסם בשנת 1946 "סדר תפילות לגומלי חסד של אמת לפי מנהגי ירושלים". ב-1967 פרסמו השניים חוברת בשם "דברים על ייסודה ופעולותיה, בעיותיה והישגיה של החברה קדישא", הכוללת נאומים ודרשות בנושא זה משנות ה-60 של המאה ה-20.
היה חבר מערכת העיתונים "מוריה" ו"דואר היום", וניהל את השבועון "הד העם". כתב מאמרים בעניינים שונים בעיתונות.
נפטר ב-15 באוגוסט 1970 (י"ד באלול ה'תש"ל), ונקבר בחלקת הפרושים בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
משפחתו

נשא את חיה מיכלא, בת אהרן נפתלי קמרז, ממנה נולדה לו בת אחת, מרים, ובן ישעיהו. הוא התגרש ממנה, ונשא את ציפורה בת אהרן זליג אטינגר (נפטרה בפסח 1944), שילדה לו שני בנים ובת. בנו אברהם נישא לאהובה, בת הרב פנחס אפשטיין ושימש כחזן בבית הכנסת "גן ירושלים" בבתי הורודנא.
לקריאה נוספת

ר' גפני, "החזן של החורבה, שעמד על משמר הרובע היהודי בירושלים", האומה, 227 (אוגוסט 2022), עמ' 92-87.
הערות שוליים

↑  ראו אודותיו אצל דוד תדהר (עורך), "רבי ישעיהו ברדקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 1052.
↑  ראובן גפני, מקדש מעט, עמ' 44.
↑  יום המלך בירושלים, הארץ, 23 ביוני 1936.
↑  היום ישמיע היישוב את זעקתו, הארץ, 22 בפברואר 1943.
↑  ראו כאן על חלקו בקבורת הסרג'נט היהודי-בריטי וולף הולמן
↑  מהדורה ראשונה תש"ו, מהדורה שלישית תשכ"א, בקטלוג הספרייה הלאומית.
↑  בקטלוג הספרייה הלאומית.
↑  ישעיהו כרמיאל, אתר הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה.
↑  צפורה ברדקי ז"ל, הארץ, 21 באפריל 1944.
↑  אישים ומוסדות, הצופה, 13 באוגוסט 1947.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305652905171  VIAF: 7562160667645003560007   WorldCat (עם VIAF): 7562160667645003560007
פמיניזם סוציאליסטי

פמיניזם סוציאליסטי הוא זרם בפמיניזם המתמקד בקשרים שבין פטריארכיה וקפיטליזם. הפמיניזם הסוציאליסטי מרחיב את הטיעון של הפמיניזם המרקסיסטי על תפקידו של הקפיטליזם בדיכוי נשים. פמיניזם סוציאליסטי דוחה את הטענה העיקרית של הפמיניזם הרדיקלי לפיו הפטריארכיה היא המקור היחיד או העיקרי לדיכוי נשים. לטענת הפמיניזם הסוציאליסטי, נשים אינן יכולות להיות חופשיות בשל התלות הכלכלית שלהן בגברים השולטים בהון הכלכלי. הפמיניסטיות הסוציאליסטיות ראו בשחרור הנשים חלק הכרחי ממאמץ גדול יותר לצדק חברתי, כלכלי ופוליטי. פמיניסטיות סוציאליסטיות ניסו לשלב את המאבק לשחרור נשים במאבק נגד מערכות דכאניות אחרות המבוססות על גזע, סטטוס ומעמד כלכלי.
הפמיניזם הסוציאליסטי צמח בשלהי הגל הראשון של הפמיניזם בארצות הברית בראשית המאה העשרים, פרץ שוב בגל השני של הפמיניזם, והביא עמו פריחה של תאוריות פמיניסטיות סוציאליסטיות החל מאמצע שנות ה-70 של המאה ה-20. הדוגמות המרכזיות של הפמיניזם הסוציאליסטי לא הצליחו להיכנס לתאוריה המשפטית האמריקאית, אבל הן המשיכו להתקיים באקדמיה בדיסציפלינות שונות (כמו פילוסופיה, סוציולוגיה ומדעי המדינה), והשפיעו על תאוריות במדעי החברה והרוח [דרושה הבהרה]. הפמיניזם הסוציאליסטי המשיך לעורר הדים, וחלק מן החוקרות אף תיארו את הגל השלישי של הפמיניזם כגל סוציאליסטי במהותו.
בישראל, ניתן לראות נוכחות של פמיניזם סוציאליסטי בעיקר במאבק של נשים עניות לשיפור תנאי העסקתן[דרוש מקור: קיים מאבק כזה במיוחד אצל נשים?], במאבק לחקיקת רווחה של אימהות חד הוריות, ולעידוד של מקומות עבודה להתחשב במחויבויותיהם של הורים לילדיהם, ובעיקר של אימהות.
רקע

הפמיניזם הסוציאליסטי הוא זרם ותיק אך פחות מוכר מהזרמים העיקריים של הפמיניזם, שהם: פמיניזם ליברלי, פמיניזם תרבותי ופמיניזם רדיקלי. פמיניזם סוציאליסטי התפתח מבחינה היסטורית במקביל לפמיניזם הליברלי. הוא צמח יחד עם התנועה הפרוגרסיבית בארצות הברית של תחילת המאה העשרים והיה בא לידי ביטוי באמצעות מנגנונים משפטיים ליצירת חברה שוויונית יותר עבור כלל האוכלוסייה.
זרם זה של הפמיניזם עסק בשאלות על עבודות נשים ובקידום נשים בשוק העבודה. היו בתוכו זרמים שונים והשתייכו אליו נשים ממעמדות חברתיים שונים שלא היוו מקשה מעמדית ואידאולוגית אחת. הפמיניזם הסוציאליסטי התפתח מהזרם המרקסיסטי האורתודוקסי הפמיניסטי שראה בנשים נשים חלק אינטגרלי ממעמד הפועלים הן בניתוח על הניכור והן בניתוח על השחרור ממנו. על פי פמיניזם סוציאליסטי יש לטפל במושגי הניכור, הדיכוי והניצול. כמו כן, דרישה שעולה מהפמיניזם הסוציאליסטי היא להשתחרר הן מהחברה קפיטליסטית והן מהחברה הפטריארכלית.
הפמיניזם הסוציאליסטי ביקש לבדוק מחדש את חלוקת העבודה בין גברים ונשים לא רק בספירה הציבורית אלא גם במשק הבית. זרם זה של הפמיניזם חשף את מצבן של נשים שיוצאות לעבוד במפעלים עבור בעלי ההון ואמצעי הייצור בתמורה לשכר זעום וחזרתן הביתה לעבודות הבית, ל"משמרת השנייה". על פי פמיניזם סוציאליסטי יש לבסס קונספטואליזציה חדשה של הספירה הביתית והציבורית ולהבנה אחרת של אימהוּת, גידול ילדים ומיניות.
בגל השני של הפמיניזם, התעורר בשנית הפמיניזם הסוציאליסטי והצביע על כך שנשים הן "אזרחיות סוג ב'" בחברה הקפיטליסטית הפטריארכלית שתלויה בניצול עובדים על מנת לתפקד ולשרוד ובמיוחד ניצולן של נשים. זרם זה ביקש לשנות לא רק את הבעלות על אופני הייצור אלא גם את החוויה החברתית משום שעל פי הפמיניזם הסוציאליסטי השורש לדיכוין של נשים נמצא במערכת הכלכלית הקפיטליסטית.
שלא כמו הפמיניזם הרדיקלי, הפמיניזם הסוציאליסטי מסרב להתייחס לדיכוי כלכלי כמשני, ולא כמו הפמיניזם המרקסיסטי, הוא מסרב להתייחס לדיכוי מיני כמשני. פמיניזם סוציאליסטי הולך מעבר להגדרה הקונבנציונלית של 'כלכלה' ומכליל בתוכו גם פעולות שאינן כוללות בתוכן החלפה של כסף, למשל, ילודה ועבודות בית. כך, תוך ניתוח של כל הפעולות היצרניות, הפמיניזם הסוציאליסטי משתמש במעמד ככלי אנליטי בנוסף למגדר, וטוען שנשים שמשתכרות במשכורות נמוכות ונמצאות במעמד חברתי נמוך תוכלנה להשיג עצמאות כלכלית מלאה רק עם שינוי מלא של מבנה הכלכלה.
בגל הראשון של הפמיניזם > הפמיניזם הסוציאליסטי של מעמד הפועלות

הפמיניזם הסוציאליסטי של מעמד הפועלות בארצות הברית של תחילת המאה העשרים התפתח כתוצאה מתהליכים של אורבניזציה, תיעוש והגירה לארצות הברית, והושפע משלוש אידאולוגיות עיקריות: פמיניזם, פרוגרסיביזם וסוציאליזם. שלוש הפעילות הבולטות ביותר של מעמד הפועלות היו מרי אנדרסון (אנ'), פולין ניומן ורוז שניידרמן, אשר היגרו מאירופה אל תוך מפעלי היזע והתעשייה בארצות הברית. אנדרסון היגרה בגיל 16, פרנסה את עצמה בתחילה כעובדת במשק בית ולאחר מכן עבדה במפעלי טקסטיל והנעלה בשיקגו. פולין ניומן היגרה מליטא עם אמה והשתלבה בתעשיית הטקסטיל של דרום מנהטן, ורוז שניידרמן היגרה מפולין באחד מגלי ההגירה של מזרח אירופה, וכמו מהגרות נוספות בנות דורה נאלצה להפסיק את לימודיה בגיל צעיר ולעבוד במפעל ייצור על מנת לסייע בפרנסת המשפחה.
חלקן נחשפו לכתבים של מרקס והושפעו מן השיח הסוציאליסטי שהתקיים באירופה באותה תקופה. שיח זה היה נוכח במפעלים וברובעי המהגרים בארצות הברית והשפיע על תחושה של אחדות הדדית, שביתות עובדים וחרמות צרכנים שאליהן נחשפו המנהיגות. הן נרשמו לקורסים מטעם המפלגה הסוציאליסטית והחלו לאגד עובדים במפעלים בהן עבדו. ניסיונן לפעול באמצעות האיגודים המקצועיים עלו בתוהו כאשר הבינו כי האחרונים מסרבים לקבל נשים לשורותיהם. באותה העת, התנהל בארצות הברית מאבק על זכות ההצבעה לנשים (Suffrage), ומנהיגות אלו לקחו בו חלק משום שזכות ההצבעה נתפסה כאמצעי לשינוי היחסים שבין גברים ונשים בתוך המשפחה, והעלאה של נושאים פמיניסטיים על סדר היום כגון: עצמאות כלכלית לנשים, חופש תעסוקתי, שליטה בפריון, זוגיות, אהבה, ועוד.
מנהיגות אלו הושפעו מהתנועה הפרוגרסיבית שמנתה גברים ונשים מן המעמד הבינוני שהאמינו שעל המדינה מוטלת אחריות לקדם את החברה לעתיד טוב יותר. הנשים בתנועה הפרוגרסיבית היו נשים משכילות ממשפחות אמידות, נוצריות ולבנות. הן עסקו בפעילות התנדבותית ובארגוני צדקה, הקימו מרכזים קהילתיים שהיוו רשת תמיכה כלכלית, חברתית ופוליטית בנשים, ונודעו כפמיניסטיות 'מטרנליסטיות' או פמיניסטיות 'חברתיות'. בשיתוף פעולה, הפמיניסטיות החברתיות של מעמד הפועלות יחד עם הפמיניסטיות המטרנליסטיות הקימו ארגון מיוחד לנשים – Women Trade Union League (בו נפגשו אנדרסון, ניומן ושניידרמן והפכו שותפות לדרך פוליטית), על מנת לקדם תנאי עבודה טובים יותר לנשים. עבורן כנשים, העבודה בחוץ נבעה מצורך כלכלי משמעותי ומרצון למימוש עצמי וסיפוק אישי.
אנדרסון, ניומן ושניידרמן הדגישו את החשיבות והצורך בהכרה בהיבטים נוספים של חיי הפועל. הן טענו כי מבנה העבודה כפי שהיה דאז לא אפשר את קיומם של חיי פנאי, תרבות, חברה, פיתוח עצמי ומשפחתיות, ולכן יש לחלק את העבודה בין פועלים רבים יותר על מנת לאפשר לכל עובד תנאי עבודה טובים יותר. כאשר לא הצליחו להשיג שיפור משמעותי בתנאי העבודה, הן החליטו לפנות לרגולציה וכך הפך מאבקן מפרטי (בין איגוד למעסיקים) לציבורי. תוך שיתוף פעולה עם הפמיניסטיות ממעמד הביניים ביקשו בנות מעמד הפועלות לפתח מנגנונים רגולטוריים ליצירת תנאי עבודה הולמים. הן פנו לחוקק חוקי מגן שיגנו על נשים ברחבי ארצות הברית והצליחו לסייע בחקיקת חוקים המגבילים את שעות העבודה וקובעי שכר מינימום. למעשה: "פמיניסטיות אלה פעלו ליצירת עולם שמתאים לצורכיהן כנשים ושאפו ליצור עולם טוב יותר לכל העובדים על ידי פמיניזציה של תנאי העבודה וחוקי העבודה באמצעות רגולציה".
בגל הראשון של הפמיניזם > מאפייניו הייחודיים של הפמיניזם הסוציאליסטי

בעוד הפמיניזם הליברלי דגל בשוויון זכויות, תבע את החלתן של נורמות זהות וזכויות משפטיות שוות בין גברים לנשים אך נרתע מהתערבות מדינתית בכלכלה, הפמיניזם הסוציאליסטי של מעמד הפועלות, דרש התערבות מדינתית בכלכלה והכרה בהיבטים השונים של חייהן של נשים כעובדות, כאימהות וכחברות בקהילה. הגישה הליברלית בדבר שוויון זכויות פורמלי הייתה נדמית להן תאורטית מידי וחסרת יציבות ולכן הן דרשו התערבות רגולטורית וקונקרטית בחוק. שנית, בעוד הפמיניסטיות הליברליות האמינו באינדיבידואליזם, הפמיניזם הסוציאליסטי נקט בגישה חברתית יותר ושאף לתרום לרווחת הכלל. כמו הליברליות, הן אומנם סברו כי אין שונות אינהרנטית בין נשים וגברים, אך גרסו כי קיים שוני מהותי בחוויות החיים, ובהסדרים חברתיים ומשפטיים החלים עליהם. מנהיגות אלו התמודדו בחייהן עם בעיות הקשורות לעולם העבודה ופיתחו שיטות להתמודדות עמן.
לפי רנן-ברזילי: "נשים אלה הגדירו, במעשיהן ובכתביהן, אידאולוגיה שלפיה יש לאפשר לנשים להשתלב בשוק העבודה ולפתוח לפניהן הזדמנויות תעסוקה, וכן לאפשר לכלל העובדים, גברים כנשים, ליהנות משכר הוגן כמו־גם מקשת של התנסויות "מחוץ" לעבודה: פעילויות פנאי, פעילות פוליטית, פעילות חברתית ופעילויות משפחתיות. הן ביקשו לקדם הבנה הוליסטית, אינטגרטיבית והוגנת של מי שעובד בשוק התעסוקה." לרעיון זה קוראת רנן-ברזילי "רב-ממדיות", מתוך החשיבות של ההסתכלות על האדם כיצור הוליסטי. עוד היא מדגישה: "הפמיניזם החברתי של מעמד הפועלות ביקש לקדם סטנדרט שהתאים למציאות חייהן הייחודית של נשים (רגולציה של שעות עבודה ושכר מינימום) וליישמו על כלל העובדים — נשים וגברים כאחד. כלומר, מטרתו הייתה להפוך את "התקן הסטנדרטי" לכזה שמשקף את מציאות חייהן של נשים, מתוך אמונה שרק תקן כזה, החל על כולם, יוכל להביא לידי קידומן המשמעותי של נשים."