stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבינעם מור-חיים
הערות שוליים

↑  גיורא גודיק מציג: איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ, העולם הזה, גיליון 1430, 3 בפברואר 1965
↑  אליקים ירון, ביקורת: שעת ניפוץ המיתוסים, חדשות, 14 במאי 1989
↑  מיכאל הנדלזלץ, תיאטרון: "רעל ותחרה", הבימה - סיפור עצוב, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2012
↑  חוה נובק, אחרי בכורה -רוזנקרנץ וגילדנשטרן ־ גסיסה ארוכה, דבר, 8 במאי 1978
↑  "חקירה" בתיאטרון החאן, על המשמר, 16 בנובמבר 1978
↑  יוסי פריאל, גן הירק וכרם נבות בתיאטרון החאן בירושלים, דבר, 4 ביוני 1979
חוה נובק, אחרי בכורה | משתה כפה המלך, דבר, 10 ביוני 1979
↑  נוגה כהן, ביקורת - אגדה בלי הפי־אנד - "שבעת הקבצנים" בתיאטרון החאן. על־פי סיפוריו של ר' נחמן מברסלב. עיבוד, בימוי ועיצוב: יוסי יזרעאלי, כל העיר, 5 באוקטובר 1979
↑  שרית פוקס, סוחרי הגופות, מעריב, 11 בינואר 1980
↑  אליקים ירון, הצגה בלי אבא, מעריב, 26 בינואר 1984
שוש אביגל, ביקורת תיאטרון - אבא של אף אחד, כותרת ראשית, 8 בפברואר 1984
↑  נילי ברקן, ‏תסריט חיינו - "מילה של אהבה" מאת מיכאל גורביץ' ובבימויו, בתיאטרון החאן, באתר גלובס, 21 באפריל 2002
↑  מיכאל הנדלזלץ, שלום של פחדנים - תיאטרון החאן מעלה את "מלחמה על הבית", מאת אילן חצור, על פי אריסטופנס, באתר הארץ, 5 בנובמבר 2002
בתיה גור, ליזי שטראטה נלחמת על הבית, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2002
↑  מיכאל הנדלזלץ, אמנות האשליה המודעת, באתר הארץ, 23 באוקטובר 2003
בתיה גור, דרוש מכשף בירושלים, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2003
↑  למה לא אני - מונודרמה שכתבה וביימה גילי שני, בהשתתפות שחקן תיאטרון החאן אבינועם מור-חיים, באתר הארץ, 9 בספטמבר 2003
↑  הפשע שהפך לחטא, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2004
↑  ציפי שוחט, אושר עם אבקת כביסה, באתר הארץ, 10 בפברואר 2005
↑  מיכאל הנדלזלץ, הזכות  לאושר, באתר הארץ, 25 ביולי 2006
נתי אורנן, עכבר העיר תל אביב, ריקוד המכונה, באתר הארץ, 30 ביולי 2006
↑  ציפי שוחט, בידרמן והמציתים, באתר הארץ, 9 במרץ 2008
איתן בר-יוסף, עכבר העיר ת"א, אש, בעל, בית - "בידרמן והמציתים", מחזהו של מקס פריש על ההכחשה הבורגנית בצל הלהבות,זוכה בתיאטרון החאן להפקה מסוגננת ומלוטשת, באתר הארץ, 11 במאי 2008
מיכאל הנדלזלץ, אף אחד לא מאמין לאמת, באתר הארץ, 29 ביוני 2008
↑  אריה דיין, מי האיש שגנב את הכתר, כותרת ראשית, 13 ביולי 1983
↑  אורי ערן, עכבר העיר, "בית המשאלות" לוקחת את הרע מכל העולמות, באתר הארץ, 14 במרץ 2013
↑  נירית אנדרמן, איגור ומסע העגורים: סרט ילדים שגם מבוגרים אוהבים, באתר הארץ, 10 במרץ 2013
↑  בג"ץ 6208/96 אבינועם מור חיים נ. צבא ההגנה לישראל, 24 בפברואר 1998.
↑  לילך שובל ואבי כהן, ישראל חוגגת עצמאות 59, באתר ynet, 24 באפריל 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298786605171  VIAF: 298071086   WorldCat (עם VIAF): 298071086
יעקב קרייזמן

יעקב (קובא) קרייזמן (4 במרץ 1927 – 27 ביוני 2018) היה ראש העיר השני של העיר גבעתיים.
הנצחה

לאחר מותו נקרא תיכון אורט גבעתיים על שמו. בחצר בית הספר יש אתר לזכרו.
הערות שוליים

↑  ישעיהו אביעם, קובה עבר מרשותו של נמיר לגבעתיים, מעריב, 11 בינואר 1960
↑  ישעיהו אביעם, ועדת אשכול הוזעקה לטיפול, מעריב, 14 בפברואר 1961
ישעיהו אביעם, מאבק הגילים בעירית גבעתים, מעריב, 10 במרץ 1961
↑  ישעיהו אביעם, ועדת אשכול סיימה את עבודתה, מעריב, 22 במרץ 1961
↑  חוסל הסכסוך בגבעתיים, דבר, 24 במרץ 1961
↑  הוויכוח על בנייה לגובה מפלג את עירית גבעתיים, מעריב, 31 בדצמבר 1961
↑  ישעיהו אביעם, גם גבעתיים תצמח לגובה?, מעריב, 20 ביוני 1963
↑  מבנים למלאכה וחרושת זעירה, חרות, 30 באפריל 1962
מרכז מלאכה בגבעתיים, מעריב, 22 ביולי 1963
↑  ש. בן צבי לא יציג, דבר, 21 ביולי 1965
ישעיהו אביעם, יעקב קרייזמן יהיה מועמד המערך, מעריב, 26 ביולי 1965
↑  רוב למערך בגבעתיים, מעריב, 4 בנובמבר 1965
↑  קרייזמן מציע: כל חברי המועצה, מעריב, 5 בנובמבר 1969
↑  אליעזר קיציס, השערוריות של קובה קרייזמן, דבר, 2 בינואר 1978
↑  קובה קרייזמן נבחר בשלישית בגבעתיים, מעריב, 11 בפברואר 1974
↑  ישראל הדרי, על סגנון הוויכוח, דבר, 25 ביוני 1974
↑  קרייזמן הסיר מועמדותו, דבר, 8 באוגוסט 1974
↑  דניאל בלוך, פרשת גבעתיים למוסד לביקורת, דבר, 12 במאי 1975
↑  שמעון פינס, חבר מועצת גבעתיים, דבר, 6 במאי 1975
↑  קרייזמן פנה אל מבקר המדינה, דבר, 7 במאי 1975
סערה בישיבת מועצת גבעתיים, דבר, 2 בינואר 1976
↑  החומר בעניין ק. קרייזמן, דבר, 7 באפריל 1976
↑  היועץ המשפטי סגר התיק של קובה קרייזמן, דבר, 19 בספטמבר 1976
↑  קבוצת חברי העבודה תובעת התפטרות, דבר, 24 בספטמבר 1976
↑  הצעה טכנית של קרייזמן, דבר, 26 בינואר 1977
↑  קרייזמן לא נכלל במזכירות העבודה, דבר, 28 בפברואר 1977
↑  יצחק ירון מועמד העבודה לראש עירית גבעתיים, דבר, 20 בדצמבר 1977
↑  קובה קרייזמן פורש מהמערך, דבר, 22 בדצמבר 1977
↑  קובה קרייזמן יישאר מבודד, דבר, 28 בדצמבר 1977
↑  ילקוט הפרסומים 2484, 1 בדצמבר 1978, עמוד 309
↑  גבעתיים: ירון מהמערך מעוניין בצירוף הליכוד, מעריב, 10 בנובמבר 1978
↑  מרדכי אלקן, קואליציה רחבה כוננה בגבעתיים, מעריב, 18 בדצמבר 1978
↑  גבעתיים, דבר, 18 בספטמבר 1983
↑  ילקוט הפרסומים 2989, 2 בדצמבר 1983, עמוד 637-638
↑  הלה נס, בחירות 2008 קובא קרייזמן שב לפוליטיקה, לוקל רמת גן, 7 באוקטובר 2008
קאנון (כלי נגינה)

| --- | --- |

קאנון טורקי
 
 סיווג:  קורדופוניים
 קבוצה:  כלי מיתר, כלי פריטה
 מנעד
 
'קאנון ארמני' ביצוע על ידי נגנית ארמנית צעירה בשנת 2013
קאנון ערבי
קָאנוּן (בערבית: قَانُون, בטורקית: kanun, ביוונית: κανονάκι – "קָנוֹנָאקִי") הוא כלי פריטה ממשפחת הכלים הקורדופוניים. צורתו טרפז ישר-זווית והוא נפוץ כיום במזרח התיכון, בטורקיה, בצפון אפריקה, בבלקן ובחלקים מאסיה.
סקירה היסטורית

הקאנון הוא כלי מרכזי במוזיקה הערבית ובמוזיקה הטורקית. הוא מופיע רבות כסמל איקונוגרפי, ומוזכר בכתבים ובמסורות שבעל פה החל מהמאה ה-10. כך למשל, הוא מוזכר באוסף הסיפורים "סיפורי אלף לילה ולילה". מקור השם "קאנון" כנראה במילה היוונית "κανων" ("חוק"), וגם הפירוש הערבי של המילה הוא "חוק". יש דמיון בין הקאנון ובין המונוקורד, כלי אשר מקורו ביוון העתיקה ושימש לחישוב יחסים מתמטיים בין צלילים.
קיימות מסורות שונות הנוגעות למקורו של הקאנון. המסורת הערבית מייחסת את המצאתו לפילוסוף הח'ורסאני הנודע אל-פאראבי, אולם זו רק אגדה, ומקורו הוודאי אינו ידוע. מסורות נוספות מצביעות על מקור פרסי. ישנם הבדלים בולטים ומשמעותיים בין הקאנון בצורתו המוקדמת ובין הקאנון המודרני, אולם המאפיין המרכזי נשמר - גוף בצורת טרפז ישר-זווית ומיתרים המתוחים במקביל לתיבת תהודה.
במוזיקה המסורתית הערבית נחשב הקאנון ל"סולטאן הכלים", אך בניגוד לעוד, הנפוץ יחסית, הוא אינו נחשב לכלי עממי עקב מחירו הגבוה וקושי הנגינה בו. לקאנון מאפיינים משותפים רבים עם כלי נגינה אחרים בעולם, כגון הקוטו היפני, הקנטלה הפיני, הציתר ההונגרי, ה"קנל" האסטוני, הגוסלי הרוסי והגיגאום הקוריאני, ויש הרואים בו את הכלי אשר שימש השראה לצ'מבלו האירופי, כך שהקאנון הוא אבי הצ'מבלו. לגרסתם, ניתן לראות בצ'מבלו מעין קאנון גדול אשר קלידים מפעילים בו את המפרטים במקום אצבעות.
נגן הקאנון בהרכב הערבי המסורתי (תח'ת) קרוי "קאנוני" או "קאנונג'י", והייתה לו חשיבות גדולה. על פי כיוון הקאנון היו שאר הנגנים מכוונים את כליהם. הדבר נבע מהקלות והמהירות שבה ניתן לכוון מספר מיתרים קטן של כינור ועוּד יחסית לכיוון של עשרות רבות של מיתרים בקאנון. לעיתים קרובות, נגן הקאנון היה זה שהקים והנהיג את ההרכב, ומשום כך רבים מן ההרכבים נקראו על שמות נגני הקאנון ונגן הקאנון היה זה שישב במרכז ההרכב בעת ההופעה.
הקאנון משמש כיום ככלי סולן או כחלק בלתי נפרד מההרכבים המוזיקליים הערביים והטורקיים. מחוץ לארצות ערב ולטורקיה, נפוצה הנגינה בקאנון בעיקר בארמניה, באזרבייג'ן, במקדוניה, בקוסובו, וביוון. שמו היווני קאנונאקי והוא שימש שם ככלי מרכזי בהרכבי רבטיקה. במאה ה-19 ניגנו עליו גם בהודו.
בטורקית יש פתגם המתאר את אופיו של הכלי: "Kedi gezinse bir nağme çıkar", ובתרגום חופשי לעברית: "אפילו אם חתול הולך עליו תצא מנגינה". ואכן מיתרי הקאנון מכוונים בדרך כלל דיאטונית לסולם מסוים על ידי המנופים, כך שאפילו פריטה עליו בעדינות ללא ידע מוקדם תשמיע צלילים נעימים לאוזן.
סקירה היסטורית > הקאנון בתיעוד העות'מאני

בין המאה ה-16 והמאה ה-18 מעטים מאוד אזכורי הקאנון בתיעוד העות'מאני, והוא נעדר מכתביהם של שני התאורטיקנים החשובים של המוזיקה העות'מאנית באותה תקופה - עלי אופקי ביי (1610–1675 Ali Ufkî Bey / Wojciech Bobowski) והנסיך דימיטריה קנטמיר (1623–1723 Demetrius Cantemir\Kantemiroğlu).
התיעוד המועט הקיים כולל את רשימת מקבלי המשכורות מבין מוזיקאי החצר, אשר נכתבה כחמש שנים לאחר תחילת שלטונו של סולימאן הראשון (1520–1566). במסמך זה מצוינים שלושה נגני קאנון, כנראה ממוצא פרסי, אשר מקבלים משכורת עוד מימי באיזיט השני (1481–1512). אולם מספר זה הוא הנמוך ביותר ביחס לשאר נגני הכלים האחרים המופיעים בו. הנוסע העות'מאני הנודע אווליה צ'לבי (1611–1682 Evliyâ Çelebi) מציין בכתביו 55 נגני קאנון אשר שירתו בחצר הסולטאן, רובם פרסים וארמנים. תיעודים אלו בודדים ולא מוזכר בתקופה זו אף נגן עותמ'אני בולט, דבר המרמז על כך שמעמד הקאנון לא היה מרכזי בתקופה זו.
מעמד הקאנון התערער עוד יותר כאשר בתחילת המאה ה-18 הוא יצא משימוש בפרס וגם מקור הכנסה עיקרי זה לנגנים אבד. בתקופת שלטונו של סלים השלישי (1789–1807) לא מוזכרים נגני קאנון בשירותו. נגני קאנון מופיעים מחדש ברשימת מקבלי המשכורות רק החל מתקופת שלטונו של מהמוט השני (1808–1839).
סקירה היסטורית > הקאנון ככלי נשי

אחת הסיבות המשוערות לירידת קרנו של הקאנון בין המאות ה-16 וה-18 היא עקב שיוכו להרמון. במספר ציורים מהתקופה ניתן לראות נשים אשר מנגנות על קאנון. בשנת 1716 מציין הצייר פיליפו בונני (1658–1723 Fillipo Buonnani) כי "הנשים הן אלה שמנגנות בו תדיר כאשר הן ישובות על כרית". מאוחר יותר בשנת 1789 מציין הנוסע האיטלקי טודריני (1799-1728 Giambattista Toderini) כי "הקאנון: מעין סלטריו בעל מיתרי מעי, אשר מנגנות עליו הנשים בהרמון". בשנת 1908 התפרסמה באימפריה העות'מאנית וירטואוזית קאנון בשם וג'יה דריאל (Vecihe Daryal), אשר עליה סופר כי טכניקת נגינתה הייתה שונה מאוד משל הנגנים הגברים. עובדה זו מרמזת כי התפתח בתוך ההרמון סגנון נגינה מיוחד אצל הנשים.
סקירה היסטורית > התפתחות לצורה המודרנית

ישנם חוקרים טורקים הגורסים[דרוש מקור] כי הקאנון בצורתו המקורית הוצג לאימפריה העות'מאנית בתקופת שלטונו של מהמוט השני (1839–1875) על ידי מהגר סורי בשם עומר אפנדי אשר הביא אותו מקהיר. אולם בין השנים 1760–1765 פרסם המוזיקולוג העותמ'אני היזיר אגה (Hizir Ağa) בחיבורו, תמונה של קאנון אשר דומה בכל המאפיינים לתמונה אותה צייר יותר מאוחר בשנת 1860 במצרים הנוסע הבריטי אדוארד ליין (Edward William Lane).
בתמונה זו רואים את הקאנון בצורתו הקיימת כיום, אולם מעט שטוח יותר. כמו כן ניכרים בה בבירור פיסת העור אשר עליה נח הגשר ושני חורי צליל. אזכור ראשון לכך שהמיתרים הוחלפו ממיתרי נחושת למיתרי מעי נמצא החל משנות ה-70 של המאה ה-18, אולם אזכורים מאוחרים יותר של מיתרי נחושת מצביעים על כך שהייתה זו התפתחות הדרגתית.
ההתפתחות החשובה ביותר במבנה הקאנון התרחשה בשלהי המאה ה-19, עם הופעת המנופים. המוזיקולוג הטורקי הנודע ראוף יקטה ביי (Rauf Yekta Bey) מזכיר בשנת 1913 הופעת קאנונים עם 2–3 מנופים. לא ידוע בוודאות מי ומתי הכניס את השימוש במנופים, אך מקובל במסורת הטורקית לייחס את הנגינה בפעם הראשונה על קאנון מצויד במנופים לקאנוני הג'י אריף ביי (1911–1862 Kanuni Haci Arif Bey). גם כניסת המנופים לשימוש נרחב הייתה הדרגתית. בשנת 1932, מדווח בפרסומי "קונגרס קהיר למוזיקה ערבית", כי נמצאים בשימוש קאנונים משני סוגים – עם ובלי מנופים.
בהיעדר מקורות מבוססים לא ניתן לקבוע בוודאות היכן התפתח הקאנון לצורתו המוכרת כיום, אולם ניתן לשער שהיה זה בסוריה או במצרים, בה היה הקאנון החל מן המאה ה-19 כלי מרכזי בהרכבי המוזיקה המסורתית.
מבנה הקאנון

הקאנון בנוי מקופסה שטוחה בעובי של כ-3 עד 10 סנטימטרים בצורת טרפז ישר-זווית. אורך צלע הבסיס נע בין 75 ל-120 סנטימטרים, אורך הצלע העליונה נע בין 25 ל-45 סנטימטרים, ואורך הצלע הניצבת נע בין 32 ל-44 סנטימטרים. בעבר, לפני המצאת מנופי הקאנון, אורכו של הקאנון הטורקי היה כ-60 סנטימטרים. הצלע הניצבת היא כיום תמיד בצד ימין, אך ממיניאטורות עות'מאניות עתיקות ניתן ללמוד שהיא הייתה לעיתים גם בצד שמאל.
מבנה הקאנון > תיבת התהודה

תיבת התהודה, המהווה את רוב גופו של הקאנון, עשויה מעצים שונים, כמו: אגוז, אדר, מהגוני, דולב, אורן, הובנה או שזיף. כחמישית משטח תיבת התהודה מכוסה ביריעת עור דקה וצרה, אשר מתוחה לאורכה. היריעה מחולקת לחמישה מלבנים בקאנון הערבי או ארבעה מלבנים בקאנון הטורקי, ועליה נח הגשר בעזרת לחץ המיתרים בלבד. בצידה הימני של תיבת התהודה ישנם חורים זעירים, בהם מושחלים המיתרים ונקשרים. על גבי תיבת התהודה חרוטים חורים במוטיבים קישוטיים שונים, כמו רוזטות, וזאת בהתאם למוצא הכלי ולדמיונו של בונה הקאנון. מקובל לקשט את הקאנון בתחריטי עץ שונים ובקישוטי דר, קרן או עצם.
מבנה הקאנון > גשר

הגשר בנוי בדרך כלל מעץ קשה מאוד, על מנת שיוכל לעמוד במתיחות המיתרים וצורתו לא תתעוות. בצידו העליון של הגשר נמצאים חריצים שמספרם כמספר המיתרים, ועליהם נחים המיתרים. בצידו התחתון של הגשר ישנן תומכות, שמספרן כמספר יריעות העור.(בקאנון יש 4 או 5 עורות מתוחים בדרך כלל) סידור זה של הגשר על גבי יריעת העור, בדומה לבנג'ו או לג'ומבוש, הוא הנותן לקאנון את צלילו הרם ואת צבע צלילו המיוחד.
מבנה הקאנון > מנופים

בצידו השמאלי של הקאנון מקובעים על צירים מנופי מתכת קטנים, העשויים בקאנון הטורקי מסגסוגת של נחושת, ניקל ואבץ ובקאנון הערבי מפליז. העלאה והורדה של המנופים משנה את אורך המיתר (בדומה ללחיצה על סריגים בגיטרה) ובהתאם את גובה הצליל. מספר המנופים, צורתם והמרווחים ביניהם נקבעים לפי מוצא הכלי. מקובל כי בקאנון הערבי יש בין 4 ל-6 מנופים לתו, בטורקי בין 5 ל-12 ובארמני בין 2 ל-4. הבדלים אלו נובעים ממערכת המרווחים בכל אזור, הדורשת מרווחים מיקרוטונליים שונים. בקאנון הטורקי מקובלת מערכת חלוקה של האוקטבה ל-72 דרגות שוות אשר כל אחת גודלה 16.7 סנטים וזאת בניגוד לתאוריה המוזיקלית הטורקית אשר מחלקת את האוקטבה ל-53 דרגות אשר כל אחת מהן גודלה 22.7 סנטים.
הבדל נוסף בין המנופים בקאנון הערבי לבין אלו בטורקי הוא צורתם. לכל מנוף ישנו מעין זיז בולט בצידו העליון אשר מטרתו לסייע בהזזתם. בקאנון הערבי הם ישרים ואילו בטורקי הם מכופפים. שיטת המנופים הטורקית נחשבת ליותר נוחה.
חשיבות מיוחדת מיוחסת לאיכות בניית המנופים, מכיוון שהצבה לא מדויקת שלהם תפגע בכיוון הקאנון, ואם הם לא מלוטשים כראוי תיגרם שחיקה מוגברת של המיתרים. הרמת והורדת המנופים יוצרת צלילי נקישה חלשים אשר מוסיפים לצליל הכללי של הקאנון. בטורקיה נקראים המנופים "מנדלאר" (mandalar), ובארצות ערב "ערבאת" (عربات).
מבנה הקאנון > מיתרים

בקאנון המודרני יש בין 78 ל-90 מיתרים. מספר המיתרים השתנה לאורך התקופות כתוצאה ממגבלות מתיחות גבוהה, אשר נבעה משימוש במיתרי נחושת. המיתרים עשויים כיום מחומרים סינתטיים שונים, כמו ניילון או PVF, ואילו בעבר הם היו עשויים ממעי, גיד, משי או נחושת. בקאנון הערבי מקובל להשתמש בחמשת התווים הנמוכים במיתרי מתכת מלופפים. קוטר המיתרים נע בין 0.60 מילימטרים ל-1.20 מילימטרים.
מיתרי הקאנון מחולקים לשלשות, כאשר כל שלשה מכוונת לתו נפרד. גם בכיוון מדויק יהיו עדיין הפרשים מזעריים בתוך השלשה, דבר המעניק נפח גבוה לצליל הקאנון, בדומה לצליל של גיטרת 12 מיתרים או לאפקט כורוס. סידור זה גם מעניק את היכולת לנגן בו טרמולו בקלות. המיתרים נקשרים בצידו הימני של הקאנון, מושחלים בחורים מיוחדים בתוך תיבת התהודה, נמתחים אל מעבר לגשר ולמנופים במקביל לתיבת התהודה, ונקשרים ביתדות הכיוון. הכוח הנוצר על גוף הקאנון עקב מתיחות המיתרים מגיע ל-500 קילוגרם.
מבנה הקאנון > תיבת הכיוון

בצידו השמאלי של הקאנון נמצאת תיבת הכיוון, שבה כל מיתר מושחל ומלופף על יתד כיוון משלו. יתדות אלה עשויים עץ קשה, כמו הובנה או רוזווד, על מנת שייצרו חיכוך טוב עם התיבה, לא יהיו חופשיים כדי שהכלי לא יצא מכיוון עם הזמן, ולא יישברו בעת ביצוע פעולת הכיוון. על מנת לכוון את הקאנון, מסובבים את היתדות באמצעות מפתח מתכת. בקאנון הערבי היתדות גדולים יותר מאשר בקאנון הטורקי, ובהתאם גודלו של מפתח הכיוון. הקאנון הטורקי מכוון טון אחד גבוה יותר מהקאנון הערבי.
צורת הנגינה

טכניקת הנגינה השתנתה מאוד לאורך השנים. מציורים שונים ניתן ללמוד כי הקאנון הוחזק בעבר בצורה אופקית, בדומה לגיטרה. כיום, הקאנון מונח בצורה אנכית על ברכיו של הנגן, או על גבי מעמד.
על מיתרי הקאנון פורטים בעזרת מפרטים, עשויים קרן, שריון צב, שנהב, קליפת אגוז קוקוס, עצם או פלסטיק אשר מוחזקים על האצבעות המורות בעזרת טבעות מתכת או באמצעות הציפורניים בלבד. שריון צב הוא החומר המומלץ ביותר עקב יכולתו לספוג זיעה, עמידותו לאורך שנים ושטח פנים מאוד חלק היוצר במפגש עם המיתרים צליל "נקי", אולם בשלהי שנות ה-70 החליט האו"ם על איסור סחר עולמי בחומר זה. למרות האיסור, עדיין ניתן למצוא מפרטים משריון צב, אך מחירם גבוה. הנגנים הטורקים נוהגים להשתמש במפרטים קשים מאוד, לעומת הנגנים בארצות ערב אשר סגנון נגינתם מכתיב מפרטים רכים יותר. בטורקית נקרא המפרט "מיזרפ" (Mızrap), ובערבית רישה (ريشة). את המפרטים מחזיקים בזווית של בין 30 ל-45 מעלות על מנת שבזמן המגע עם המיתרים הם יפגעו בשלשת מיתרים בזמן הקצר ביותר ולא יצרו צליל "מקוטע".
לפני המצאת מנופי המתכת, היה על הנגן לכוון את הקאנון מראש למקאם שבו הייתה מנוגנת היצירה, וללחוץ בציפורן אגודל ידו השמאלית על המיתרים, אם היה נדרש לשנות את גובה הצליל, בדומה לקוטו היפני. כתוצאה מכך לא התאפשרה וירטואוזיות רבה והנגינה הייתה מונודית באופיה. עם המצאת מנופי המתכת בסוף המאה ה-19, שוחררה יד שמאל, דבר שעודד יצירת טכניקות חדשות ונגינה בהרמוניה ובפוליפוניה. טכניקת הנגינה הערבית היא פריטה באוקטבות מקבילות, ואילו הטכניקה הטורקית חופשית יותר ומתרכזת ברגיסטרים העליונים. הקאנון מכוון מראש על ידי יתדות הכיוון בצורה דיאטונית, לרוב כיוון מושווה, אולם הנגן יכול באמצעות המנופים לשנות את הכיוון כרצונו לכל שלשת מיתרים בנפרד תוך כדי נגינה.
ראו גם

עוד
סאז
מוזיקה ערבית - מונחים
תזמורת קול ישראל בערבית
התזמורת האנדלוסית הישראלית
לקריאה נוספת

ספרות באנגלית:
.Walter Feldman, Music of the Ottoman Court, VWB, 1996
ספרות בערבית:
.M. Ridā and A. al-Hifnī, Kitāb al-qānūn, Cairo, 1934
.S. Sharqī, al-Qānūn fī al-mūsīqā al-Maghribiyya, Rabat, 1965
.S. Sharqī, al-Mustadhraf, Rabat, 1972
.A. al-Hifnī, ‘Ilm al-ālāt al-mūsīqiyya, Cairo, 1971
ספרות בטורקית:
.E. Üngör, Kanunun mandal tertibat, Musiki mecmuasi, ii (1949), pp.19–20
.I.B. Sūrelsan, Türk musikisi umumî dizisine göre kanun mandallanmasi, Musiki mecmuasi, ix (1956) 202ff
.H. Güneyli, Kanun sazi ve bizde kanun çalanlar, Musiki mecmuasi, xvi 1963
.A.L. Taşci, Kanun öğrenme metodu, Elazig, 1971
.Şençalar, Kanun öğrenme metodu, Istanbul, 1978
לקריאה נוספת > נגנים בולטים > טורקיה

(Master Aytac Dogan (Taksim trio
(Kanuni Haci Arif Bey (1862-1911
Hasan Ferit Alnar (באנגלית)
Vecihe Daryal
Ahmet Yatman
Erol Deran
Ahmet Meter
Ruhı Ayangıl (אנגלית וטורקית)
Tahir Aydoğdu (אנגלית וטורקית)
Halil Karaduman (אנגלית וטורקית)
mumin sesler (עברית וטורקית)
Göksel Baktagir (בטורקית)
לקריאה נוספת > נגנים בולטים > ארצות ערב

מחמד אל-עקאד (1850–1930)
מצטפא רדא (1890–1952)
אבראהים אל-עריאן (1898–1953)
חמזה מריחי (אורכב 10.08.2020 בארכיון Wayback Machine) (אנגלית וצרפתית)
הישאם שאמי (באנגלית)
האיתש תוג'אן (בערבית)
יוסף זערור (1902–1969) מנהל תזמורת רשות השידור בעיראק בשנות ה-30
לקריאה נוספת > נגנים בולטים > ישראל

אברהם סלמאן (בעברית)
אברהם דוד הכהן
סלים גזלה
יוסף זערור
ויקטור עידה
אליהו אביכזר - סולן תזמורת ירושלים מזרח ומערב
יוסף דלאל
אבשלום פרג'ון (בעברית)
אלעד גבאי
אריאל קסיס (עברית ואנגלית)
אמיר אלייב
מומין ססלר (טורקית ועברית)
סבינה אריף סולנית התזמורת האנדלוסית הישראלית אשדוד (טורקית, עברית, אנגלית)
עיסא עוואד - סולן תזמורת נצרת למוזיקה ערבית
דוד גזלה (צלילי העוד)
דוד רגב זערור ( לה פלפולה גרוב)
אליסף נחום
לקריאה נוספת > נגנים בולטים > ארמניה

אנז'לה אטבקיאן
לקריאה נוספת > בוני קאנון נודעים

Ejder Güleç (אנגלית וטורקית)
Kenan Özten (טורקית, קיים סרטון המתאר בניית קאנון)
M. Yücel
Erkin Gündoğdu
Ataç Sevil
לקריאה נוספת > שונות

מקאמאת עיראקיים – מקאמים על קאנון, באתר "מסורת יהודי עיראק", מנגן: ניסים סלמאן, אורכב בארכיון האינטרנט ב-16 באוקטובר 2007
קאנונג'י – האתר של נגן הקאנון הישראלי אריאל קסיס (עברית ואנגלית)
אתר העוסק בקאנון – בעל פורום פעיל (אנגלית)
מוזיקה טורקית – אתר המוקדש למוזיקה טורקית בכלל ולקאנון בפרט (טורקית וקצת אנגלית)
ריאיון עם אחמד ח'פגי – נגן קאנון מצרי אשר ניגן עם גדולי המוזיקאים המצריים (אנגלית)
נגנית קאנון מתוך הספר "סיפורי אלף לילה ולילה"
קאנון מוקדם עם גשר, אך ללא יריעת עור ומנופים
תרשים מבנה הקאנון
קאנון מצופה בדר (בונה הכלי: קנן אוזטן, איסטנבול)
גשר הקאנון
מנופי הקאנון
מיתרי הקאנון מעל לרוזטה
יתדות הכיוון
הזזת המנופים
נגינה בקאנון
אברהם סלמאן
בונה קאנון (קנן אוזטן, איסטנבול)
חיים פיליבה

חיים פיליבה
דינה חיים פיליבה (נולד ב-23 באוגוסט 1978) הוא שחקן ובמאי תיאטרון וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה

חיים פיליבה נולד בתל אביב. כשהיה בן 3 עברו הוריו לעיר ראשון לציון שם למד והתחנך. עם תחילת לימודי המשחק והבימוי, חזר להתגורר בעיר הולדתו תל אביב.
את הופעותיו הראשונות כשחקן החל פיליבה בגיל 10 בפסטיבלי זמר רבים ובפסטיבלי ילדים כשחקן וזמר.
לאחר גיוסו שובץ ללהקת "הוואי ח.מ.צ", ביים, ערך וניהל אומנותית מופעים רבים של הלהקה בהם: "אנחנו ואתם" - מיטב שירי יורם טהר לב, "מר נרקיס" - מיטב שירי נעמי שמר וחבורת בימות ו"הרטיטי את ליבי" - מופע קברטי ממערכוניו של הבמאי והמחזאי חנוך לוין.
עם שחרורו מהלהקה הצבאית ביים וערך מופעים ללהקות רבות בעיר ראשון לציון ותל אביב.
בלהקות אלו ערך וביים ערבים רבים ובהם: ערבי שירי לוחמים מרכזיים, ערבי שירה ומופעים מכל הזמנים בהם "מצעד הפזמונים", שזכה להצלחה רבה.
בשנת 2004 סיים את לימודיו בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב, שם למד במסלול משחק במסגרת לימודי התואר הראשון.
עבודות משחק

כשחקן, שיחק פיליבה בהצגות רבות. הבולטות בהן:
"מקבת" - מאת ויליאם שייקספיר, בבימויו של דוד זינדר
"האישה המופלאה שבתוכנו" - מאת חנוך לוין
"העתיד טמון בביצים" - מאת אז'ן יונסקו
"ארקדיה" - בבימויו של ארתור קוגן
"הרופא הטוב" - בבימויה של נולה צ'לטון
"מלכוד 44" - בבימויה של חוה אורטמן
"בדואים" - בבימויה של נולה צ'לטון
"דארפור בבית" - בבימויה של נולה צ'לטון
"מלך הילדים" - בבימויה של דניאלה מיכאלי - בתיאטרון הספרייה
"היירספריי" - בהפקת מאור מימון  (החליף את השחקן עידן אלתרמן)
"סאלח שבתי" - מאור מיימון הפקות (החליף את השחקן יוסי סגל)
״אנני״ - בבימויו של צדי צרפתי (החליף את השחקן דליק ווליניץ)
״סאלח שבתי״ - בהפקת התיאטרון הארצי - בתפקיד נוימן מזכיר הקיבוץ
עבודות כבמאי

כבמאי ביים פיליבה מספר רב של הצגות בבתי ספר שונים למשחק, הבולטות בהן:
"יחפים בפארק" מאת ניל סיימון.
"חלום ליל קיץ" מאת שייקספיר.
"טרטיף" מאת מולייר.
"חברות הכי טובות" מאת ענת גוב.
"משוגעת" מאת יעל רונן.
"מכתב לנועה" מאת גורן אגמון.
"מקווה" מאת הדר גלרון.
"נדל"ן" - מאת רוני קובן.
"אישה, בעל, בית" - מאת שמואל הספרי.
2022 - ״נדלן״ מאת רוני קובן - תיאטרון הקאמרי מסלולי משחק
הוראה והכשרת שחקנים

החל משנות ה-90 מלמד פיליבה שחקנים חדשים. לימים, בין תלמידיו נמנו גם השחקנים עוז זהבי, עידו רוזנברג, דניאל מורשת והזמרת מיי פיינגולד.
בשנת 2005 זכה בפרס השחקן בפסטיבל חיפה להצגות ילדים על משחקו בהצגה "סמיר ויהונתן על כוכב מאדים" בבימויה של נולה צ'לטון.
בשנת 2008 ערך וביים מופע הצדעה לבמאית נולה צ'לטון בו השתתפו רבים מאמני ישראל הבולטים ובהם מוני מושונוב, סנדרה שדה, שלמה בראבא, עודד קוטלר, דליק ווליניץ, שלמה בר, איציק ויינגרטן ועוד רבים אחרים.
בקולנוע שיחק פיליבה בסרטים רבים בתפקידים מגוונים ובהם כחייל מפקד ביחידה הפועלת בעזה עם השחקן ניר זליחובסקי בסרט "נגטיב" בבימוי לנה טוראל.
בשנת 2011 הגיש פיליבה את הבמאית נולה צ'לטון כמועמדת לפרס ישראל, פרס בו זכתה בשנה זו.
תרגום וכתיבה

בשנת 2006 כתב פיליבה לבקשתו של אלוף פיקוד העורף דאז גבי אופיר את המנון פיקוד העורף.
בשנת 2003, לבקשתה של ציפי פינס, מנהלת תיאטרון בית ליסין, תרגם פיליבה במסגרת עבודה אקדמית את המחזה "IRON" (פלדה).
בשנת 2004 תרגם מאנגלית את המחזה "Dont Dress For Dinner" מאת המחזאי מארק קאמולטי, הצגה אותה גם ביים בהשתתפות תלמידי בית הספר למשחק.
בשנת 2007 כתב את המנון בית הספר העברי הראשון - בית ספר "חביב" בראשון לציון.
עבודה כעוזר במאי

פיליבה משמש גם כעוזר הבמאי הראשי לבמאי צדי צרפתי, והשתתף בהעלאת ההפקות:
"שלגיה והצייד" - בכיכובם של יעל בר זוהר, גיא זוארץ וחנה לסלאו
"101 כלבים דלמטים" - בהשתתפות אורנה ומשה דץ, מיקי קם וחני נחמיאס
"המלך ואני" - בכיכובם של גלית גיאת ואיציק כהן
"סיפור הפרברים" בתיאטרון הקאמרי
"מצחיקונת" בתיאטרון הקאמרי
"היירספריי" - בהפקתו של מאור מימון
"מדגסקר" - בהפקתו של מאור מיימון
"שורת המקהלה" בתיאטרון הקאמרי
"אנני (מחזמר)" - בהפקתו של מאור מיימון
"זה אני" בתיאטרון הקאמרי - בבימוי מאור זגורי
״החיים הם קברט״ בתיאטרון הקאמרי
מופע יחיד - מיה דגן - בבימויו של צדי צרפתי
"סאלח שבתי״ - התיאטרון הארצי
״טלי אורן לא מתחתנת״ - התיאטרון הארצי
״הלהקה״ - התיאטרון הארצי
"אידה״ - התיאטרון הלאומי - הבימה
מרי לו - התיאטרון הארצי
"סוף העולם שמאלה״ - התיאטרון הארצי בבימוי אודי גוטשלק
״אהבה ממבט ראשון״ - התיאטרון הארצי, בבימויו של צדי צרפתי
״פרח השכונות״ - התיאטרון הארצי, בבימויו של אודי גוטשלק
״שיקגו״ - התיאטרון הארצי - בבימויו של אלדר גרויסמן
עבודה כמנהל הפקה

ניהל את הפקת המחזה "שלוש אחיות" בתיאטרון הקאמרי, בבימויו של חנן שניר.
דבי בסרגליק

| --- | --- |

 לידה:  19 בנובמבר 1955 יפו, ישראל
 פטירה:  10 במרץ 2005 (בגיל 49) תל אביב, ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 שם לידה:  דבורה בסרגליק 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1986–2005 (כ־19 שנים)
 עיסוק:  שחקנית, מחזאית, דיבוב
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרופיל ב-IMDb
 
דבורה (דבי) בסרגליק (19 בנובמבר 1955 – 10 במרץ 2005) הייתה שחקנית, מחזאית ומדבבת ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה ביפו. בוגרת החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב והוראת תיאטרון במכללת לוינסקי לחינוך. שיחקה בתיאטרון הרפרטוארי, המסחרי, תיאטרוני ילדים ובפסטיבל עכו. כתבה, ביימה, עיצבה והדריכה שחקנים במחזות זמר. עסקה בהוראת תיאטרון במכללת לוינסקי לחינוך, בבתי ספר ובמסגרות חינוך למבוגרים.