stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האגודה הרפואית פאול ארליך
בעלי תפקידים וחברים

Örökös elnök: Goldberger Ede (נשיא לנצח אדה גולדברגר)
Alelnökök: Herskovits Izidor, Farkas Imre, Jakobi József, Leitner Fülöp, Traub Vilmos (סגני נשיא)
Főtitkár: Ornstein Sándor (מזכ"ל)
Titkár: Havas József, Heller József (מזכיר)
Pénztáros: Lasz Gyula, Ornstein Sándor,
Ellenőrök: Erdős Imre, Samu Dezső, Wertheimer Mendel (חברי ועדת הבקורת)
Jegyzők: Ábrahám Lajos, Goldenberg Pál, Grünwald Ernő, Katzer Ödön (רשמי פרוטוקולים)
Könyvtáros: Herskovits Izidor, Vass Zoltán, Walter Leó (ספרנים)
Adminisztrátorok: Löbl Adolf, Rosenberg Ernő (אדמיניסטרטורים)
A választmány tagjai: Blau Zoltán, Erdős Imre, Fenichel Mór, Goldglanz Henrik, Grünwald Ernő, Havas József, Kappel Izidor, Lengyel Miklós, Lengyel Móric, Mátyás Mátyás, Mendelovics Izsák, Neufeld Jenő, Reiter Arthur, Rosenberger József, Róth Marcell, Sonnenwirth Ferdinánd, Steiner Pál, Stern Vilmos, Szénási Vilmos, Weiniberger Zsigmond, Weisz Fülöp (חברי הנהלה נבחרים)
Nevezetes tagok: Király Jenő, Rudas Gerő, Vértes Oszkár (חברים מפורסמים)
קריאה נוספת

↑ Gaal 2000: Gaal György: Zsidó és zsidó származású tanárok a kolozsvári egyetem tanári karában. Múlt és Jövő, 1. sz. (2000) (מרצים יהודים וממוצא יהודי בסגל אוניברסיטת קלוז')
↑ Gaal 2017: Gaal György: A Paul Ehrlich Orvostudományi Egyesület egy évtizedes története. Orvostudományi Értesító, XC. évf. 1. sz. (2017) (ההיסטוריה בת העשור של האגודה הרפואית פאול ארליך)
↑ Gara 1939: Kortársak lexikona: A romániai magyar nyelvterület szellemi és közéleti személyiségei. Összeáll. Gara Ernő. Kolozsvár: Fraternitas. 1939. (לקסיקון אנשים בני זמננו: אנשי רוח וציבור באזור השפה ההונגרית ברומניה)
↑ Izsák 2007: Izsák Sámuel: Paul Ehrlich kolozsvári vonatkozásai. Orvostörténeti Közlemények, 200−201. sz. (2007) (שמואל איז'אק: פרסומים של תולדות רפואית)
↑ Lőwy 2005: Lőwy Dániel: A Kálváriától a tragédiáig: Kolozsvár zsidó lakosságának története. Kolozsvár: Koinónia. 2005. ISBN 973 7605 02 0 (דניאל לוי (כימאי): תולדות היהודים של קולוז'וואר)
↑ Szabó 1938: Szabó Imre: Erdély zsidói. Kolozsvár: Kadima. 1938. (אימרה סאבו: היהודים של טרנסילבניה)
ראו גם

Carmilly-Weinberger Mózes: A kolozsvári zsidóság emlékkönyve. New York: Print. Shhulsinger. 1970. (משה כרמלי-וינברגר: ספר הזיכרון ליהודי קולוז'וואר. ניו יורק: דפוס. שולזינגר. 1970)
Szilágyi András: Áldozatok és hóhéraik. Visszaemlékezés a kolozsvári zsidó orvosok „Paul Ehrlich” körére. Egység, I. évf. 11. sz. (1946) (אנדראש סילאדי: קורבנות ותלייניהם. זכרונות לאגודת הרופאים היהודים פאול ארליך בקולוז'וואר). שנה א' מס' 11 (1946))
Szilágyi András: A halhatatlan fűkaszás. Bukarest: Kriterion. 1988. (אנדראש סילאדי:מכסח הדשא האלמותי. 1988)
מאמרים קשורים

בית חולים יהודי (קולוז'וואר)
הערות שוליים

↑  Izsák 2007: 99. o.; Gaal 2017 : 54. o.
↑  Lege Nr. 236 din 14 iulie 1930 (Legea sanitara si de ocrotire). Monitorul Oficial, 154. sz. (1930. júl. 14.)
ועדת ויזל

דו"ח ועדת ויזל נכתב על ידי הוועדה הבין-לאומית לחקר השואה ברומניה. הוועדה הוקמה על ידי הנשיא לשעבר, יון איליאסקו באוקטובר 2003 על מנת לחקור ולפרסם דו"ח על תולדות השואה ברומניה, ולבסס המלצות ספציפיות לחינוך ציבורי בנושא.
רקע

ביוני 2003 פרסמה ממשלת רומניה הודעה בה נקבע שבגבולות רומניה לא התרחשה כל שואה בין השנים 1940–1945. הדבר סתר ראיות שהוכיחו כי רומניה רצחה מאות אלפי יהודים תוך שימוש בכוחות צבא ומשטרה רומניים שפעלו בשטחים בהם היא שלטה באוקראינה, בעיקר בטרנסניסטריה, וגם בשטחי רומניה עצמה. במקביל פורסם מחקר באותה עת של ההיסטוריון הישראלי ז'אן אנצ'ל על תולדות השואה ברומניה, בהוצאת יד ושם, ובו תיעוד מקיף של רצח 420,000 יהודים (240 אלף מהם אזרחי רומניה ו-180 אלף אזרחי ברית המועצות לשעבר, בעיקר מאוקראינה הסובייטית).
מאחר שרשויות רומניה לא חזרו בהן מן ההודעה, פנה יו"ר יד ושם אבנר שלו לשרת החינוך של רומניה, אקטרינה אנדרונסקו, (אנ') וקבע כי מדובר בשקר היסטורי:
"אם גרמניה הייתה מאמצת הבחנה דומה לזו שעושה היום ממשלת רומניה היא הייתה יכולה לטעון כי בשטח גרמניה לא הייתה שואה, היות ורצח שיטתי של יהודי גרמניה נערך רק לאחר שגורשו לאתרי הרצח במזרח אירופה".
ביולי 2003 התראיין נשיא רומניה יון איליאסקו לעיתון "הארץ" ופרסם שוב הצהרות שגימדו את היקף השואה ואת אחריות רומניה לשואה בשטחים שהיו בשליטתה במלחמת העולם השנייה, וניקה את העם הרומני מרצח יהודים ברומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
אחרי פרסום הראיון הציע אבנר שלו לנשיא רומניה להקים ועדת היסטוריונים שתחקור את הנושא. הפניה זכתה גם לתמיכת מוזיאון השואה בוושינגטון, ארגון בני ברית ומשרד החוץ בישראל.
הקמת ועדת ויזל

לבסוף, ב-22 באוקטובר 2003 הקים נשיא רומניה, יון איליאסקו את הוועדה הבינלאומית לחקר השואה ברומניה. תקציב הוועדה אושר על ידי ממשלת רומניה בהחלטה מס' 227 מיום 20 בפברואר 2004, והרכבה אושר בהחלטת ממשלת רומניה מס' 672 מיום 5 במאי 2004.
בראש הוועדה עמד חתן פרס נובל לשלום אלי ויזל ובין חבריה (כמפורט בהמשך) היה גם ז'אן אנצ'ל. סגני יו"ר הוועדה היו פרופ' טוביה פרילינג, ראדו יואניד (לימים שגריר רומניה בישראל) וההיסטוריון הצבאי הרומני מיכאיל א' יונסקו (Mihail E. Ionescu).
הוועדה נפגשה שלוש פעמים, במאי 2004 בוושינגטון די. סי., בספטמבר 2004 בירושלים ובנובמבר 2004 בבוקרשט. הדו"ח הסופי הוגש לנשיא רומניה ב-11 בנובמבר 2004.
הקמת ועדת ויזל > חברי הוועדה

מזכיר הוועדה: יואן סקורטו (Ioan Scurtu), היסטוריון רומני.
ויורל אקים (Viorel Achim), היסטוריון רומני, מחבר הספר "הצוענים בהיסטוריה של רומניה" (Țiganii în istoria României).
ז'אן אנצ'ל, היסטוריון ישראלי יליד רומניה, מחבר "תולדות השואה - רומניה".
קולט אביטל, פוליטיקאית ודיפלומטית ישראלית ילידת רומניה.
אנדרו בקר (Andrew Baker) חבר הוועד היהודי האמריקאי.
ליאה בנימין (Lya Benjamin), היסטוריונית יהודייה רומניה.
ליביו בריס (Liviu Beris), מהתאחדות ניצולי השואה ברומניה.
רנדולף ל. ברהם (Randolph Braham), היסטוריון יהודי אמריקאי יליד רומניה.
אירינה קאז'אל מארין (Irina Cajal Marin) מפדרציית הקהילות היהודיות של רומניה.
אדריאן צ'יופלנקה (Adrian Cioflâncă), היסטוריון רומני.
יואן צ'יופרקה (Ioan Ciupercă) דקאן הפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת יאשי.
אלכסנדרו אליאס (Alexandru Elias), מפדרציית הקהילות היהודיות של רומניה.
אלכסנדרו פלוריאן (Alexandru Florian), היסטוריון רומני.
מיכאי דינו גאורגיו (Mihai Dinu Gheorghiu), סוציולוג רומני.
הילדרון גלאס (Hildrun Glass), היסטוריון גרמני.
מנחם הכהן, רב ראשי של יהדות רומניה.
ואסילה יונסקו ממרכז הצוענים Aven Amentza.
קורנליו מיכאי לונגו (Corneliu Mihai Lungu), ארכיבר והיסטוריון מהארכיונים הלאומיים המרכזיים בבוקרשט
דניאל מריאסקין (Daniel S. Mariaschin) מארגון בני ברית.
ויקטור אופסקי (Victor Opaschi), יועץ נשיא רומניה לתרבות ודתות.
אנדריי פיפידי (Andrei Pippidi), היסטוריון רומני.
מאיר רוזן, שגריר ישראל ברומניה.
ליביו רוטמן, היסטוריון ישראלי יליד רומניה.
מיכאל שפיר (Michael Shafir), היסטוריון רומני יהודי, בוגר אוניברסיטת תל אביב.
פול שפירו (Paul Shapiro), ממוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
ויליאם טוטוק (William Totok), משורר ופובליציסט גרמני יליד רומניה.
רפאל ואגו, היסטוריון ישראלי יליד רומניה.
ג'ורג'ה וויקו (George Voicu), היסטוריון רומני.
לאון וולוביץ', היסטוריון ישראלי יליד רומניה.
ממצאי הדו"ח

בדו"ח פורסמה הערכה לפיה בין 280,000 ו-380,000 יהודים נרצחו או מתו כתוצאה ממדיניות הרשויות האזרחיות והצבאיות ברומניה. מעל 11,000 צוענים נהרגו אף הם. הוועדה תיעדה גם גילויי אנטישמיות ופעולות אלימות כנגד יהודים ברומניה לפני מלחמת העולם השנייה, תקופה בה אוכלוסיית היהודים ברומניה הייתה בין הגדולות באירופה.
השלכות הדו"ח

הוועדה פרסמה את הדו"ח בסוף 2004, והוא הפך לציון דרך בחקר ההיסטוריה של השואה ברומניה, אשר הודחקה בתקופת המשטר הקומוניסטי שם. רק מעטים היו מודעים אז למידת מעורבותה של רומניה בשואה בכלל, ובפרט למה שעוללו המנהיג אנטונסקו, הצבא, הממשלה והציבור הרומני בכללותו.
ממשלת רומניה קיבלה רשמית את ממצאי הדו"ח והכירה בהשתתפותו המכוונת של המשטר הרומני בראשותו של המנהיג יון אנטונסקו בביצוע השואה. הממשלה התחייבה לפרסם ולהפיץ בין אזרחי רומניה את המידע שהוועדה הציגה, היא התחייבה לפרסם את הדו"ח בפורמט של ספר ברומנית ובאנגלית ולהעביר לידיעת הציבור את דו"ח הוועדה באמצעי התקשורת, בכינוסים בנושא ובהעלאת הדו"ח לאינטרנט. כמו כן התחייבה הממשלה להטמיע את המידע על שואת יהודי רומניה במערכת החינוך הרומנית על ידי הכשרת מורים ויצירת תוכניות לימוד בנושא.
ב-2004 קיימה רומניה את טקס יום השואה הלאומי הראשון שלה. את הטקס הפיק הפרלמנט והוא נועד להתקיים ב-9 באוקטובר כל שנה. תאריך זה הוא סמלי כי בו החל גירוש וריכוז יהודי רומניה ב-1941 בגטאות ובמחנות של עבודת-כפייה. ציון יום זה היה בין המלצות דו"ח ועדת ויזל. המלצות אחרות כללו: הקמת מכון לחקר השואה ברומניה (שהוקם לימים ב-2005), הכללה מפורשת של תולדות השואה ברומניה בבתי הספר הציבוריים באמצעות תוכניות לימודים, בניית אנדרטה לאומית לזכר קורבנות השואה ברומניה, ועוד. תוכניות אלה נמצאות בשלבי תיעדוף וביצוע שונים של ממשלת רומניה. החל מ-2006 לימודי השואה מיושמים מכיתה י' בבתי ספר תיכוניים. כמו כן מתבצע עיצוב אנדרטת הנצחה לקורבנות הצוענים במלחמת העולם השנייה ברומניה. ב-9 באוקטובר 2006 (היום הלאומי לציון השואה ברומניה) הניח הנשיא טראיאן בססקו את אבן הפינה עבור האנדרטה.
ראו גם

ההיסטוריה של יהודי רומניה
פרעות יאשי
הערות שוליים

↑  בעקבות הודעתה של ממשלת רומניה המכחישה את השואה בתחומה: יו"ר יד ושם במכתב מחאה חריף לשרת החינוך הרומנית - "מדובר בשקר היסטורי ובקו מסוכן בהתמודדותכם עם העבר" - הודעת יד ושם, 18 יוני 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299105305171  LCCN: no2006026565   WorldCat (עם LCCN): no2006-026565
אברהם רקנאטי

אברהם שמואל רקנאטי (כ"א בשבט תרמ"ח, 3 בפברואר 1888 – ט"ז באדר תש"ם, 3 במרץ 1980) היה ממנהיגי יהדות סלוניקי ואיש ציבור בישראל. נשיא תנועת המזרחי ויו"ר התנועה הרוויזיוניסטית ביוון וחבר הכנסת הראשונה.
קורות חיים

רקנאטי נולד בשנת 1888 בסלוניקי לשמואל ובייה. למד ב"תלמוד תורה הגדול" ובתיכון כל ישראל חברים (אליאנס). בהיותו כבן 16 התחיל לכתוב בעיתונות היהודית בלאדינו, ומאוחר יותר ב-1917 יסד (עם חברו יצחק רפאל מולכו) את השבועון רב ההשפעה בצרפתית "פרו ישראל" והיה עורכו הראשי כ-10 שנים, כל זמן יציאתו לאור. בד בבד היה כתב בעיתונים "די ולט" ו"ג'ואיש כרוניקל".
פעילותו בקרב הקהילה החלה כאשר נתמנה בשנת 1911 כראש אגודת "מכבי" והפך אותה בהנהגתו מאגודת ספורט לתנועת נוער ובוגרים המונית, שחינכה ללאומיות יהודית גאה ולטיפוח מנהיגות קהילתית צעירה. מאוחר יותר, בשל חילוקי דעות אידאולוגיים, פרש ממכבי והקים את תנועת ה"מזרחי" ואת תנועת הנוער ההמונית "בני מזרחי", שהיו פעילות בחינוך יהודי ועברי, שמירת ערכי היהדות ובעידוד עליה המונית לארץ ישראל.
באותו זמן הקים, במסגרת קשריו האישיים עם זאב ז'בוטינסקי, את סניף התנועה הרוויזיוניסטית ביוון ופעל לשיתוף פעולה בין שתי התנועות העולמיות. ב-1925 נבחר כחבר ההנהלה העולמית של תנועת הציונים הרוויזיוניסטים. במסגרת זו דרש בוועידה העולמית ב-1930 להקים גוף צבאי מחתרתי למאבק נגד השלטון הבריטי בארץ.
ב-1924 פתח במאבק ציבורי ובינלאומי נגד החוק היווני לסגירת בתי המסחר בימי א' בשבוע. השתתף בקונגרסים הציוניים והיה מראשי העושים בפעילות הציונית בעיר במוסדות הציוניים המרכזיים.
ב-1929 נבחר לסגן ראש העיר סלוניקי, ופעל להגנת הזכויות האזרחיות של היהודים.
בעקבות התגברות האנטישמיות ביוון באותן השנים פעל במרץ להגברת העלייה לארץ ישראל וקרא להמוני העם בסלוניקי לעלות בדחיפות לארץ. כתוצאה מפעילות "המזרחי" ויתר המפלגות הציוניות עלו כ-20,000 יהודים מסלוניקי לארץ בין השנים 1930-1937.
הוא עצמו עלה ארצה עם משפחתו ב-1933 וגם כאן לא פסקה פעילותו הציבורית. הוא עזר להעלות בני זוג של עולים שנותרו בסלוניקי, וכן עזר בקליטת עולי סלוניקי בתל אביב. בכך הציל יהודים רבים מתופת השואה.
הוא הקים את ועד השכונות בדרום ת"א (שהיו אז בתחום השיפוט של עיריית יפו הערבית) כשהוא משמש כסגן יו"ר והרב פרנקל כיו"ר. עמד בראש ארגון "הספרדים הלאומיים" והיה גם סגן יו"ר הסתדרות הספרדים בארץ. ב-1934 נבחר כחבר הוועד הפועל של המזרחי בת"א ובמקביל היה פעיל בצמרת המדינית של התנועה הלאומית (הצוהר, הצ"ח, קרן תל-חי) ויסד יחד עם הרב ליסמן, את תנועת "המזרחי המקורי".
בשנים 1949–1951 כיהן כחבר הכנסת בכנסת הראשונה מטעם החרות וכיהן כיו"ר הוועדה לשירותים ציבוריים.
יחד עם חברים נוספים הקים את בית הכנסת "שמחה הדר קודש" בדרום ת"א ואחר כך היה מיוזמי הקמת בית הכנסת היכל יהודה בצפון תל אביב (ע"ש אחיו לאון-יהודה רקנאטי).
ב-1952 יזם ועמד בראש הוועד להוצאת ספר "זיכרון שלוניקי" כרך א' וב' – אוצר אנציקלופדי להיסטוריה ולחיים של יהדות סלוניקי, ואף כתב בו כמה מאמרים ורשימות.
רקנאטי היה מראשוני יקירי העיר תל אביב ב-1976.
נפטר ב-1980. אחיו הצעיר הוא ליאון רקנאטי, מייסד בנק דיסקונט.
על שמו נקרא רחוב בשכונת רמות בירושלים.
לקריאה נוספת

יצחק ש' רקנטי, עברי אנוכי: אברהם ש' רקנטי - משאלוניקי לתל אביב, הוצאת מכללת הרצוג - תבונות, אלון שבות, ה'תשע"ז.
האנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל, כרך ד', תשי"א 1959
האנציקלופדיה העברית כרך לב (ת'סלוניקי), תשמ"א 1981
זיכרון שלוניקי, גדולתה וחורבנה של ירושלים דבלקן, כרכים א', ב'. תל אביב תשל"ב-תשמ"ו
פנקס הקהילות – יוון, יד ושם תשנ"ט, 1999
אברהם העברי: קובץ מוקדש למנהיג והלוחם אברהם ש. רקנטי, לרגל מלאות לו שבעים שנה, וחמישים שנה לפעילותו הציבורית, תל אביב: ועד היובל, תשי"ח.
אנציקלופדיה יודאיקה (באנגלית), כרך מילואים 1988/89
יבסקציה

היֶבְסֶקְצְיָה (מרוסית: ЕвСекция, קיצור של Еврейская секция) הייתה המחלקה היהודית של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, שהוקמה כמתחרה למפלגות הציוניות ולבונד, במטרה לדכא הדת ו"הלאומנות הבורגנית", להחליף את היהדות המסורתית ב"תרבות פרולטרית" ובמטרה להנחיל את רעיונות הדיקטטורה של הפרולטריון למעמד הפועלים היהודי. יעד חשוב של היבסקציה היה להוריד את חשיבות הקשר לעולם היהודי לטובת השלטון הקומוניסטי. הוועידה הראשונה של היבסקציה נערכה באוקטובר 1918. במשך רוב זמן קיומה הונהגה היבסקציה בידי שמעון דימנשטיין.
יהודים זכו לייצוג רב בהנהגה המהפכנית הרוסית. עם זאת, רובם היו עוינים לתרבות היהודית המסורתית ולמפלגות היהודיות, והיו להוטים להוכיח את נאמנותם לרעיונות האתאיזם והפרולטריון הבינלאומי. אנשי היבסקציה, לעומתם, התמקדו בציבור היהודי בברית המועצות, החשיבו את מוצאם ואת קשריהם עם יהודי העולם ופחות הדגישו את הקומוניזם הבינלאומי ושוויון האדם באשר הוא. בתוכה עצמה התקיימה מתיחות בין לאומיים פרטיקולריים, שביקשו לכונן לאום יהודי בעל תרבות ומעמד משלו בתוך המסגרת הסובייטית, לבעלי נטייה קוסמופוליטית שעניינם בנושא היה להנחיל לציבור היהודי השקפה סוציאליסטית אותה יאמץ מהר ככל האפשר, מתוך הנחה שהיהודים יתבוללו באנושות הכלל-עולמית והעל-לאומית לאחר מכן.
ב-1919 השתלטו אנשי היבסקציה על מטות המפלגות הציוניות במוסקבה ובפטרוגרד, חבריהם נעצרו ועיתוניהם נסגרו. באפריל 1920 פוזר הקונגרס הציוני הכלל-רוסי על ידי פעילי היבסקציה והצ'קה; 75 נציגים נעצרו במקום, ואלפי חברים נשלחו לכלא באשמת קנוניה אנטי-מהפכנית.
שפות ותרבות > דיכוי העברית

הבולשביקים החשיבו את העברית כ"שפה ריאקציונית" (אנטי-מהפכנית), היות שהייתה קשורה הן ליהדות והן לציונות, והיא נאסרה באופן רשמי על ידי הנרקומפרוס (קומיסריון החינוך) ב-1919. כתבי-עת וספרים עבריים חדלו להופיע, ועוקלו מן הספריות. מורים ותלמידים שניסו ללמוד את השפה העברית הוקעו ונשפטו באשמת פעולות "אנטי-מהפכניות". תיאטרון הבימה המפורסם היה צריך לקבל מלנין אישור רשמי לקיומו, אך סומן כ"קן ציוני" בתחילת שנות ה-20, ונאלץ לעזוב את רוסיה ולהסתובב בעולם עד שעלה לארץ ישראל ב-1926.
ב-1930, כאשר גברה הדאגה עקב הדיכוי הסובייטי המתרחב נגד התרבות העברית, קיוותה קבוצת אינטלקטואלים מערביים ידועי שם, וביניהם יהודים רבים, להשפיע ולשנות את המדיניות האנטי-עברית של המשטר, בהיות חברי הקבוצה מפורסמים מצד אחד, ובלתי מזוהים עם התנגדות לקומוניזם. הקבוצה פנתה לשלטונות ברית המועצות במכתב מחאה שחובר בידי יעקב קלצקין. בין החותמים עליו היו אלברט איינשטיין, סלמה לגרלף, תומאס מאן, פרנץ ורפל, שטפן צווייג, ארנולד צווייג, ארתור שנאבל, מקס ליברמן ואדוארד הריוט.
שפות ותרבות > יידישיזם

הסובייטים ערכו מספר ניסיונות לעידוד תרבות פרולטרית סובייטית בשפת היידיש כאמצעי נגד לציונות ה"בורגנית" או לתרבות השטעטל המסורתית שנחשבה קלריקלית ונחשבת. בין השנים 1920–1938 יצא לאור עיתון סובייטי ביידיש, "דער עמעס" (ביידיש: "האמת"). במשך תקופה מסוימת במהלך שנות ה-20 צוינה היידיש כאחת מארבע השפות הרשמיות בבלארוס (ראו סמל בלארוס). במהלך שנות ה-20 וה-30 לימדו מוסדות חינוך רבים בתחום המושב לשעבר - ביידיש.
ואולם, החל משנת 1948 החלו ביוזמת סטלין רדיפות נגד אנשי התרבות היהודית; יושב ראש הוועד היהודי האנטי-פשיסטי נרצח בתאונת דרכים מבוימת בידי המשטרה החשאית הסובייטית, ובשנת 1949 נעצרו חלק מחברי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי, מהבולטים במנהיגות היהודית בברית המועצות, והואשמו באי-נאמנות לשלטון, בניהול תעמולה אנטי-קומוניסטית ואף בקשירת קשר ליצירת רפובליקה יהודית בחצי האי קרים אף שזו הייתה תוכנית שנבחנה בידי סטלין עצמו.
באוגוסט 1952 הוצאו 13 מחברי הוועד להורג, במה שנודע כהוצאתם להורג של הרוגי המלכות בברית המועצות. רוב מוחלט של היהודים אימצו את התרבות והלשון הרוסית עוד קודם; מה שנותר מהתרבות היהודית דוכא, והיידישיזם הסובייטי נגוז.
פירוק היבסקציה

היבסקציה פורקה ב-1929 לאחר יצירת האזור היהודי האוטונומי בבירוביג'ן. אך חבריה הוסיפו לפעול בקרב היהודים בתחום התרבותי והחברתי. כאשר התגבר הקו האנטי יהודי המובהק בברית המועצות, הואשמו רבים מחבריה לשעבר בסטיות לאומניות, נידונו למאסר ולגלות בסיביר, ואף הוצאו להורג במהלך הטיהורים הגדולים, יחד עם מקביליהם הלא יהודים ב-1938.
ראו גם

הוועד האנטי-ציוני של הציבור הסובייטי
הוועד היהודי האנטי-פשיסטי
הרוגי המלכות בברית המועצות (1952)
אגודת חסרי האל
לקריאה נוספת

מרדכי אלטשולר, היבסקציה בברית המועצות 1930-1918, בין לאומיות לקומוניזם, הוצאת מורשת וספרית פועלים, 1980
כרזת תעמולה נגד החינוך המסורתי בחדר ובעד בתי-הספר הממשלתיים: (משמאל) "החדר מוביל לרוכלות, בית-המדרש ושנאת עמים..." (מימין) "בית-הספר הסובייטי מוביל למפעל, לאדמה ולאחוות עמים". המילים "חדר", "שנאה" ו"אחוות" מאויתות באופן פונטי "כיידער", "סינע" ו"אכועס", לפי האורתוגרפיה שנועדה לעקור את הרכיב העברי מן היידיש.
מוסד החכם באשי במולדובה

נסיכות מולדובה הוקמה באמצע המאה ה-14 והפסיקה להתקיים באופן רשמי בינואר 1859 לאחר האיחוד עם נסיכות מונטניה (הידוע גם בכינוי ולאכיה או הארץ הרומנית) ובחירתו של הקולונל אלכסנדרו יואן קוזה ממולדובה לשליט הנסיכויות המאוחדות.
מאמצע המאה ה – 15 ועד סוף המאה ה-19 היה לנסיכויות הרומניות מעמד של מדינות וסאליות לאימפריה העות'מאנית. הן שילמו מיסים כבדים ומדיניות הפנים שלהן הוכתבה על ידי השלטון העות'מאני. המושלים נבחרו ומונו על ידי "השער העליון". יחד עם זאת, החל משנת 1771, עם היחלשות כוחה של האימפריה העות'מאנית באזור והתחזקות כוחה של האימפריה הרוסית, הורגשה בנסיכויות הרומניות השפעה רוסית גדלה והולכת.
מוסד החכם באשי בנסיכות מולדובה (בטורקית וברומנית hahambaşia) הוקם ביוזמת האימפריה העות'מאנית ופעל בין השנים 1719–1834 כאשר בוטל בהמלצת הדיוואן מתאריך 4 בספטמבר 1834 ובהחלטת המושל מיכאיל סטורדזה מ-11 בספטמבר 1834.
תפקיד החכם באשי עבר בירושה במשפחת הרב נפתלי הכהן-כץ.
תיאור מוסד החכם באשי

מעט ידוע על ראשית התיישבות הקבע של קהילות יהודיות בנסיכות מולדובה. בתחילת המאה ה-17 יאשי, שהפכה לבירת נסיכות מולדובה משכה אליה יהודים רבים. בתחילת המאה ה-18, הקהילה היהודים ביאשי הייתה מאורגנת במבנה של גילדה יהודית (breasla jidovilor ברומנית) ונכללה במסגרת גילדות הסוחרים ובעלי המקצוע נתיני הנסיכות שאינם נוצרים. בראש הגילדה עמדו מנהיג חילוני – סטרוסטה ומנהיג דתי – הרב. שניהם נבחרו על ידי אספת הגילדה ; הרב נבחר לכל תקופת חייו והסטרוסטה לתקופה מוגבלת. המינוי היה כפוף לאישור המושל. עם ריבוי הקהילות היהודיות בנסיכות, קהילת יאשי הפכה לקהילה הראשית והמנהיגים החילוניים של כל הקהילות היו כפופים לסטרוסטה של יאשי שכונה "ראש מדינה". (המונח נכנס כלשונו לשפה הרומנית). רבני הקהילות בנסיכות מולדובה ובנסיכות מונטניה היו כפופים כולם לרב של יאשי שכונה בשם הטורקי חכם-באשי (başı בטורקים פירושו ראש), כינוי שניתן לרב הראשי באימפריה העות'מאנית. החכם באשי פסק בסוגיות אזרחיות או דתיות ובכל התדיינות בעלת אופי מסחרי. אפשר היה להגיש ערעור על פסיקתו בענייני מסחר לממונה על הכנסות הנסיכות או למועצת (דיואן) המושל. החכם באשי נדרש להיות בקי בחוקי היהדות "לא רק כדי שיוכל לפסוק בתלונות שהובאו לפניו אלא גם כדי לשמור על המנהגים והמסורת". החכם באשי ומשפחתו היו פטורים מתשלום מיסים. הוא היה רשאי לגבות שכר בעבור אירוסין, נישואין וגירושין. מעמדו של החכם באשי בממשל המקומי היה זהה לזה של פקיד גבוה, הוא היה רשאי להיכנס למושל לפי הצורך, הייתה לו לשכה וחותמת אישית.
באמצעות הסטרטסטה שולמו כל שלושה חודשים מהכנסות מהשחיטה הכשרה מיסים לאוצר הנסיכות באופן יחסי למספר החברים הקבועים בגילדה. יתרת הכסף שימשה לאחזקת בית הכנסת, בית הספר החינמי תלמוד תורה, מוסד החכם באשי, בית התמחוי ובית החולים, בית הקברות, קרן פדיון עבדים, קרן עזרה ליהודים בפלסטינה ועוד. בתמורה לתשלום המיסים יהודי נסיכות מולדובה הורשו לעסוק במסחר, להתארגן ולהתנהל על פי חוקים עצמאיים, לנהל את חיי הדת כדרכם כולל הקמת בתי כנסת.
בעקבות התפרקות פולין במחצית השנייה של המאה ה-18, הגיעו ליאשי יהודים שברחו מגליציה, מבוקובינה ומהאימפריה הרוסית. אלה היו נתינים זרים (ברומנית suditi) שנהנו מהגנת שגרירויות רוסיה ואוסטריה ומפריבילגיות שלא הוענקו ליהודי המקום. הם לא שילמו מיסים לאוצר הנסיכות ולא הסכימו להיות כפופים למרות החכם באשי, דבר שיצר סכסוכים בלתי פוסקים ותרם רבות לביטול משרת החכם באשי.
לקריאה נוספת

יעקב גלר, "החכם באשי, הרב הכולל של יהודי הנסיכויות מולדובה וואלאכיה, 1719–1834", פעמים, 130 (חורף תשע"ב), עמ' 201–208, באתר JSTOR
ברוך טרקטין, לוסיאן-זאב הרשקוביץ, אנציקלופדיה ליהדות רומניה במאות הט"ז-כ"א, מוסד הרב קוק, 2012
הקהילות היהודיות בצפון מולדובה בימי הביניים (ברומנית)
פנקס קהילות רומניה
יהודי יאשי במסמכים ומעשים (ברומנית)
יהודי יאשי באמצע המאה ה-19 (ברומנית)
I. Kara - Contributii La Istoria Obstii Evreilor Din Iasi (1997) -תרומה להיסטוריה של הקהילה היהודית ביאשי
EVREII ÎN SOCIETATEA ŞI CONŞTIINŢA ISTORICĂ ROMÂNEASCĂ REUNIUNEA ŞTIINŢIFICĂ DIN 29 MAI 2003 היהודים בחברה ובזיכרון ההיסטורי הרומני- כנס מדעי 29 במאי 2003
שאלות ותשובות בענייני יוחסין ורבנים - בלאט 57 - אידישע וועלט פארומס
Revista Istorica XVI nr 3-4 2005
עלון החינוך היהודי

| --- | --- |
 תאריכי הופעה:  1875–הווה (כ־150 שנה) 
 שפה:  הונגרית 
 
עלון החינוך היהודי (בהונגרית: Izraelita Tanügyi Értesítő) היה כתב העת הרשמי של "האיגוד הארצי של המורים היהודים" בהונגריה שיצא לאור בין השנים 1875 ו-1944. הוא פורסם בשלושה גליונות נייר בחודש וכלל, בנוסף לפרסומים רשמיים, עבודות פדגוגיות בעלות עניין כללי וסקירות ספרות. באמצעות העלון, ציבור המורים היהודים ועובדי הוראה בהונגריה התוודעו לנושאי חינוך מקומיים וזרים מחו"ל, להתפתחות המדע הפדגוגי ולבעיות החינוך הדתי.
מערכת עלון החינוך היהודי

העלון נערך עד שנת 1879 על ידי אלעזר זליגמן (לימים שינה את שמו לסאנטו), ואחר כך נערך, בחלקו במקביל, בחלקו ברציפות על ידי יונאס ברנה, ז'יגמונד עוזר ועוד. בשנת 1902 דיולה קורנפלד היה העורך האחראי, ואחריו רז'ה בארד, אחר כך ליד בארד ערך את העלון אברהם שטרן. לימים ארמין שיכטנץ, איגנץ פינטר, מיהאי מאלנאי וארנולד סגה ערכו בזה אחר זה. משנת 1929 ועד סגורתו בשנת 1944 ערך אותו ארמין שיכטנץ, נשיא התאחדות המורים היהודים הארצית בהונגריה בעזרת רז'ה בארד.
לקריאה נוספת

לקסיקון יהודי הונגרי. 1929 מקוון
הערות שוליים

↑  איגודי (הסתדרויות) מורים (בהונגרית)
מוזיקה אנדלוסית קלאסית

מוזיקה אנדלוסית קלאסית (בערבית: طرب أندَلُسي; בספרדית: música andalusí) היא סגנון מוזיקלי שנפוץ בימינו בעיקר בארצות המגרב ובקרב יהודים ספרדים, ומקורו באל-אנדלוס שבספרד המוסלמית של ימי הביניים.
שורשים

המוזיקה האנדלוסית הקלאסית נולדה בימיה של אמירות קורדובה במאה ה-9. נהוג לייחס את ראשית המוזיקה האנדלוסית למוזיקאי הפרסי הידוע בשם זיריאב (789-857), אשר פעל בחצרו של הח'ליף הארון א-רשיד בבגדאד ועזב את חצרו לאחר סכסוך עם מורו אסחאק אל-מאווסילי. הוא היגר לאל-אנדלוס (ספרד המוסלמית) וייסד אסכולה מוזיקלית חדשה בקורדובה, בחצר הח'ליף האומיי עבד א-רחמן השני. במאה ה-12, שילב המלומד החשוב אבן באג'ה מסרגוסה את המוזיקה שיצר זיריאב עם סגנונות מערביים יותר, וכך פיתח את המוזיקה האנדלוסית ועזר להפיץ אותה ברחבי חצי האי האיברי וצפון אפריקה של התקופה.
המוזיקה האנדלוסית הקלאסית היא תוצר של שילוב המסורת המוזיקלית הערבית הקלאסית של בגדאד עם מסורות מוזיקליות נוספות שהתקיימו בספרד, בעיקר המסורת  הווזיגותית-נוצרית ומסורות ברבריות מצפון אפריקה. סינתזה רבת שנים בין מסורות אלו יצרה את הבסיס למוזיקה האנדלוסית.
במאה ה-11, הפכה ספרד המוסלמית למרכז לייצור כלי נגינה. בסביליה, טולדו, ולנסיה וגרנדה, הוקמו בתי ספר למוזיקה שבהם למדו וביצעו את המוזיקה האנדלוסית. השפעת המוזיקה האנדלוסית וכלי הנגינה שלה ניכרה בפרובאנס בצרפת ובהמשך בשאר אירופה, והשפיעה על ההתפתחות של כלי הנגינה והמוזיקה המערביים. בעקבות הקשרים הענפים בין ספרד המוסלמית לצפון אפריקה, במהירות רבה התפשטה המוזיקה האנדלוסית גם לשם, במיוחד בתקופת השושלות אל-מוראביטון ואל-מוואחידון שאיחדו את ספרד המוסלמית והמגרב תחת יחידה מדינית אחת.
המוזיקה האנדלוסית הקלאסית מראשיתה ועד היום הייתה גם מנת חלקה של יהדות ספרד בכלל ויהדות צפון אפריקה בפרט. החוקר חיים זעפרני ציין בספרו "יהדות אנדלוסיה והמגרב" (בצרפתית):”בספרד ומרוקו שִמרו יהודים באדיקות את המוזיקה האנדלוסית ומסורותיה העתיקות”. בקרב יהודי מרוקו, אלג'יריה ותוניסיה המוזיקה האנדלוסית שולבה עם הפיוטים כחלק משירת הבקשות בבתי הכנסת.
הנובה האנדלוסית

במוזיקה האנדלוסית הצפון אפריקנית, הנובה היא יצירה מורכבת הכוללת סולם מוזיקלי ומערכת חוקים שעל פיהם נבנית היצירה, בדומה למקאם המקובל במוזיקה הערבית-המזרחית (דומה לכך היא הסוויטה במוזיקה המערבית).
בקהילות יהודי צפון אפריקה נעשה שימוש במסורת המוזיקלית של הנובות, במסגרת הפיוטים בבית הכנסת ושירת הבקשות.
על פי חוקרי ההיסטוריה של המוזיקה, מסורת מוזיקלית זו נוצרה בספרד לפני כ-1150 שנה, בידיו של המוזיקאי הפרסי עלי אבן נאפיע שהיה מכונה "זיריאב". מקובל לחשוב שבאופן מסורתי היו 24 נובות שנוצרו על ידי זיריאב, ומבוססות על 24 מודוסים (סולמות מוזיקליים) הנקראים "טובוע" (ביחיד - "טבע"), כנגד 24 שעות היממה.