stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוזיאון פיקאסו (ברצלונה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אמנות
 על שם:  פבלו פיקאסו 
 כתובת:  Sant Pere, Santa Caterina i la Ribera 
 מיקום:  סיוטט וליה 
 מדינה:  ספרד 
 מבקרים בשנה:  1,045,837 (נכון ל־2010)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1963
 תאריך פתיחה רשמי:  9 במרץ 1963 
 מידות
 שטח:  11,500 מ"ר 
 קואורדינטות:  41°23′07″N 2°10′51″E﻿ / ﻿41.385216°N 2.180893°E﻿ / 41.385216; 2.180893
 museupicassobcn.cat
  (למפת ברצלונה מוגדלת) מוזיאון פיקאסו(למפת ברצלונה רגילה) מוזיאון פיקאסו
 
הכתובת בכניסה למוזיאון
מבנה פאלאו אגילאר
מוזיאון פיקאסו (בספרדית: Museu Picasso) הממוקם בברצלונה, קטלוניה, ספרד, הוא מקום משכנו של אחד מהאוספים החשובים ביותר של האמן הספרדי בן המאה העשרים פבלו פיקאסו. הוא כולל 4,521 מעבודותיו של הצייר. ובכך המוזיאון מהווה את אחד מהאוספים השלמים ביותר של עבודותיו. המוזיאון מורכב מקומפלקס של חמישה מבנים מתקופת ימי הביניים, ברחוב מונטקאדה, ברובע לה ריברה של ברצלונה.
נפתח לציבור ב-9 במרץ 1963, והיה המוזיאון הראשון שהוקדש לעבודתו של פיקאסו והיחידי שנוצר במהלך חייו של האמן. ב-2005 ממשלת קטלוניה הכריזה עליו כעל נכס לאומי.
בין המוצגים המרכזיים בו ניתן לציין שתיים מעבודותיו הגדולות: The First Communion ‏(1896) ו-Science and Charity ‏(1897).
המוזיאון מאיר צוהר לקשריו של פיקאסו עם העיר ברצלונה, מערכת יחסים שהתעצבה במהלך נעוריו ובגרותו והמשיכה עד למותו.
מירצ'ה קרישאן

| --- | --- |
צילום מאת אודו גרימברג
צילום מאת אודו גרימברג
 לידה:  8 באוגוסט 1924 מרמורש, רומניה 
 פטירה:  22 בנובמבר 2013 (בגיל 89) דיסלדורף, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  Mauriciu Kraus 
 סוגה מועדפת:  רביו, קומדיה 
 מדינה:  גרמניה, רומניה 
 מספר צאצאים:  2 
 פרופיל ב-IMDb
 
צילום מ-1964
מירצָ'ה קרישאן (ברומנית: Mircea Crişan; ‏9 באוגוסט 1924 – 22 בנובמבר 2013) היה שחקן תיאטרון ורביו וקומיקאי יהודי-רומני שפעל בשנותיו האחרונות בעיקר בגרמניה.
קורות חיים

נולד בשם מאוריצ'יו קראוס (Mauriciu Kraus) ככל הנראה, במחוז מרמורש ברומניה - בקרון רכבת.
בילדותו ליווה את הוריו בנדודיהם בשווקים ובירידים עם דוכן נייד למשחקים עם פרסים.
בנעוריו בבוקרשט עבד מירצ'ה קרישאן כמוכר בחנות לדברי בשר. אחרי השחרור מהשלטון הצבאי-פאשיטי למד בשנים 1944 - 1946 בקונסרבטוריום לאמנות דרמטית, בכיתה של מריה פילוטי. פרט לתפקידיו הקטנים הראשונים בתיאטראות רביו, הופיע קרישאן בסרטונים הומוריסטיים קצרים ("איליה עושה ספורט", "איליה בירח דבש") שהוצגו להנאת הקהל לפני "סרטי תעודה" תעמולתיים. בגיל 19 הופיע לראשונה בתיאטרון היהודי באראשאום (Baraşeum) כניצב במחזה "הזכייה הגדולה" של שלום עליכם. בהמשך הופיע בהמבול של יוהאן אוגוסט סטרינדברג וב-1946 זכה להצלחה גדולה במופע "Ca la noi la nimeni" (אין כמו אצלנו) לצדה של מריה טנאסה ושחקנים ידועים נוספים. כישורי החיקוי שלו (חיקוי אנשים כולל עמיתיו בתיאטרון, וחיקויים של צלילים מן הטבע) זכו לפופולריות רבה. הוא הופיע בשנים 1967-1946 גם ב"תיאטרון הצבא" (1957-1947), ב"סאבוי" ובלהקת הרביו של "Teatrul de Estradă" (שהוקמה ב-1949).
הופיע במופעי רביו לצדם של כוכבים רבים של "המוזיקה הקלה" הרומנית, בטלוויזיה בתוכניות סטאנד אפ ומערכונים, לצדה של סטלה פופסקו ואחרים. נחשב ל"מלך ההומור" של רומניה של שנות ה-60 ובמהלך ההיסטוריה יש סבורים כי רק קונסטנטין טנאסה זכה לפופולריות גדולה יותר ברומניה. מחברי הטקסטים ההומוריסטיים שלו היו ברוב המקרים אלכסנדרו אנדי וראדו סטנסקו.
השלטון הקומוניסטי הרשה למירצ'ה קרישאן, פעם שנייה, בשנת 1967 לצאת למסע הופעות של 3 חדשים בפריז (על במת אולימפיה), אך במקום לחזור לרומניה הגיע בסופו של דבר לישראל ואחר כך לגרמניה. הוא התיישב בגרמניה ומאז החל לאיית את שמו Mircea Krishan. לאחר שהתיישב בגרמניה, שקד על שיפור הגרמנית, שידע עוד לפני כן, ובהדרגה החל להופיע בתפקידי ליווי קטנים. ב-1972 קיבל את התפקיד הראשי ב"כנר על הגג" (בכורה על במת התיאטרון העירוני של העיר אולם) והופיע בו 800 פעמים. בהמשך קיבל תפקידים נוספים בקומדיות מוזיקליות ובמחזות זמר. גילם את סנצ'ו פנסה ב"האיש מלה מנצ'ה" של מיץ' לי, את דוליטל ב"גבירתי הנאווה", את בוב ב"אירמה לה דוס" (בשנים 1975–1985), את הקומיסר בליאנוב ב"נינוצ'קה" מאת מלכיור לנגייל (1988). הוא גילם גם את החייל שווייק, שיחק ב"השמן והרזה בגרמניה" מאת אורס וידמר (1981), וגילם את האסטרולוג סמירנוב ב"פשעו של הלורד ארתור סאביל" מאת אוסקר ויילד (1999). שיחק ושר באופרטות כמו בתפקיד פרי באצ'י ב"סילביה" מאת אמריך קלמן (בשנים 1990–1991 ו-1993), ב"האלמנה העליזה" מאת פרנץ להר, "העטלף" מאת יוהאן שטראוס הבן, וכן הופיע ב-60 סרטי טלוויזיה ו-90 מופעי טלוויזיה אחרים. אחרי שנת 1993 שיחק בכל שנה בחודשים יוני-אוגוסט בפסטיבל לתיאטרון מימי הביניים ברלסוויק.
ב-2001 הגיע לסיבוב הופעות בישראל במופע הרוויו "Teatru Bucureşti".
מירצ'ה קרישן התגורר בשנותיו האחרונות במיינטל, במדינת הסן. הוא נפטר בדיסלדורף בשנת 2013. היו לו שני בנים.
פרסים ואותות כבוד

2007 - הפרס המיוחד לתיאטרון רוויו- מטעם איגוד התיאטרון ברומניה - UNITER
הערות שוליים

↑  רומנים ויהודים בגולה הרומנית
↑  סריקה של מאמר בעיתון גרמני, כולל תמונתו של קרישאן
↑  Manola Romalo
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012280569105171  GND: 13443496X  VIAF: 79621661   WorldCat (עם VIAF): 79621661
מוות אכזרי

| --- | --- |

 בימוי:  סם ריימי 
 הופק בידי:  רוברט טאפרט 
 תסריט:  סם ריימי 
 עריכה:  עדנה רות פול
 שחקנים ראשיים:  ברוס קמפבל אלן סנדוייס האל דלריץ' בטסי בייקר שרה יורק
 מוזיקה:  ג'וזף לודוקה 
 צילום:  טים פילו
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Renaissance Pictures
 חברה מפיצה:  New Line Cinema
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  15 באוקטובר 1981 (פרמיירה) 15 באפריל 1983 (ארצות הברית)
 משך הקרנה:  85 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיית אימה
 תקציב:  $350,000 – $400,000
 הכנסות:  $2,400,000
 הכנסות באתר מוג'ו:   evildead
 סרט הבא:  מוות אכזרי 2
 סרטים בסדרה:  מוות אכזרי 2, צבא האופל
 דף הסרט ב־IMDb
 
מוות אכזרי (באנגלית: The Evil Dead) הוא סרט אימה משנת 1981 שבוים ונכתב על ידי סם ריימי, בכיכובם של ברוס קמפבל, אלן סנדוייס, ובטסי בייקר. הסרט סובב סביב חמישה סטודנטים היוצאים לחופשה בבקתה מבודדת באזור מיוער. החופשה הופכת לאיומה כאשר הם מוצאים קלטת המשחררת רוחות רעות.
הסרט זכה להצלחה בינונית בקופות, כשהרוויח סכום כולל של $2,400,000 בארצות הברית, על תקציב של לא יותר מ-$400,000. על אף שהסרט קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים בזמנו, הוא הפך מאז לסרט פולחן. הסרט הוליד שני המשכים, "מוות אכזרי 2" ו"צבא האופל", עיבוד מוזיקלי בשנת 2006 וסדרת טלוויזיה.
עלילה

חמישה סטודנטים מאוניברסיטת מישיגן נוסעים לגבעות של טנסי כדי לבלות את החופשה שלהם בבקתה מבודדת. שם, הם מוצאים את ספר המתים. הם גם מוצאים מכשיר הקלטה שמנגן לחשים שטניים מתוך הספר, המשחרר שדים רעים. השדים ממשיכים לבודד ולהרוג את התלמידים, החל משריל, שמהופנטת על ידי קול של שד המפתה אותה אל תוך היער בלילה. לבד ורחוקה מהבקתה, שריל מותקפת על ידי עצים הנשלטים בידי השדים, אשר מתעוררים לחיים באופן דמוי זרוע ובאכזריות אונסים אותה. אחרי שנמלטה מהעצים, שריל בורחת חזרה לבקתה, ונתקפת כמעט על ידי שד.
האחרים לא מאמינים לסיפור של שריל ומניחים כי היא הותקפה על ידי חיית פרא. אחיה, אש, מחליט להסיע אותה לעיירה, שם היא תוכל למצוא מקום לינה ללילה. עם זאת, הם מגלים שהגשר היחיד שמחבר את הבקתה לתרבות הושמד. מאוחר יותר, שריל, עם המהות של שד המתפשט בגופה בעקבות המפגש שלה עם העצים, נהפכת לאחוזת דיבוק ודוקרת את לינדה, חברתו של אש, בקרסול עם עיפרון. סקוטי מכניס בכוח את שריל למרתף ונועל אותה, אבל חברתו שלי גם כן אחוזת דיבוק על ידי שד, אשר ריגל אחריה מחוץ לחדר השינה שלה כשהיא מחליפה בגדים לפני שהוא משליך את עצמו עליה. כעת אחוזת דיבוק, שלי תוקפת את סקוטי וסובלת מספר פציעות אכזריות לפני שסקוטי מבתר אותה עם גרזן. מזועזע ממותה של שלי, סקוטי עוזב כדי ללכת למצוא שביל חלופי ביער.
אש הולך לבדוק את לינדה, אך מגלה כי גם היא אחוזת דיבוק, אבל היא אינה מנסה לתקוף אותו. סקוטי חוזר, לאחר שסבל מפציעות חמורות שנגרמו לו על ידי העצים אחוזי הדיבוק. הוא אומר לאש כי יש מסלול חלופי דרך היערות לפני שמאבד את ההכרה, ולינדה ושריל מתחילות לצחוק בטירוף על מצבם. שתי הנשים פתאום נראות שיצאו מהדיבוק, אבל זה מתגלה כטריק כאשר אש כמעט משחרר שריל מהמרתף והיא מנסה לחנוק אותו דרך הדלת. אש נועל את לינדה מחוץ לבקתה ומטפל בפציעות של סקוטי, אבל הוא מדמם למוות. לינדה מתגנבת דרך הדלת האחורית ותוקפת את אש עם פגיון טקסי, אבל אש מסוגל לקחת את הפגיון ממנה ומשפד אותה דרך הגוף שלה, ולכאורה הורג אותה.
אש לוקח את גופתה של לינדה למחסן עבודה ומנסה לבתר אותה עם מסור חשמלי, אבל מגלה שהוא לא יכול להביא את עצמו לעשות את זה ובמקום זה קובר אותה. היא עולה מהקבר ונאבקת עם אש, אשר בסופו של דבר כורת לה את ראשה עם את חפירה. אש חוזר אל הבקתה ומגלה כי שריל ברחה. חמוש עם רובה ציד, אש מוצא את שריל מסתתרת בחוץ יורה בה בכתף, אבל נראה שאין לזה השפעה. לאחר שחסם את כל הדלתות, אש יורד למרתף כדי למצוא כמה כדורים של רובה ציד נוספים, ובזמן שהוא שם הוא חווה סדרה של אירועים מוזרים, כגון קולות מסתוריים ודם מחלחל מן סדקים רבים ופתחים בקירות. הגוף של סקוטי קם לתחיה, אחוז דבוק בידי שד, ומנסה להרוג את אש, אבל הוא עוקר לו את עיניו. לאחר מכן אש שם לב כי ספר המתים נפל ליד האח ומתחיל לבעור, כמו שריל וסקוטי, הנותן את האשליה כי הפטרות מהספר אל תוך האש יהרוס את השדים.
שריל פורצת לבקתה ומעלפת את אש עם מעט מאמץ. בעוד סקוטי מצמיד אותו, שריל שוב ושוב מכה את אש עם פוקר מהאח. אש מסוגל לתפוס את הספר אחרי כמה ניסיונות וזורק אותו לתוך האח בדיוק כששריל עומדת לשפד אותו. השדים עוזבים את גופותיהם של שריל וסקוטי, אשר הופכות דומם במהירות ונהפכים לריקבון. אש, המאמין שהוא שרד את החוויה, עומד בחוץ. בסצנת הסיום, שד עולה מן היער ומתקרב במהירות אל אש, אשר מסתובב וצורח באימה.
צוות השחקנים הראשי

ברוס קמפבל בתפקיד אשלי "אש" ויליאמס
אלן סנדוייס בתפקיד שריל
האל דלריץ' בתפקיד סקוט
בטסי בייקר בתפקיד לינדה
שרה יורק בתפקיד שלי
הרימייק "מוות רצחני"

ב-13 ביולי 2011 הוכרז כי "מוות אכזרי" יחודש לפי תסריט של פדה אלווארז ובבימויו, ובהפקתם של סם ריימי, ברוס קמפבל ורוברט טאפרט. הרימייק הופץ ב-12 באפריל 2013.
זהו הסרט הראשון בסדרה שלא בוים על ידי סם ריימי, והוא מציג דמויות חדשות במקום הדמויות בסרט המקורי (זהו הסרט הראשון בסדרה בו דמותו של אש אינה הדמות הראשית, אם כי אש מופיע בסצנה שאחרי כתוביות הסיום של הסרט, כשהוא מבוגר יותר מבסרטים הקודמים).
ב-3 בפברואר 2012 נודע כי השחקנית ג'יין לוי תגלם את מיה, אחת מחמשת הצעירים המגיעים לבקתה. שמו באנגלית של הסרט המחודש קוצר ל-"Evil Dead", ובעברית הוא שונה ל"מוות רצחני".
כמו כן, ב-2013 הודיע ריימי כי הוא מתכנן ליצור סרט רביעי בסדרה המקורית אשר ימשיך את סיפורו של אש וצפוי להיקרא ״צבא החושך 2״. ישנן אף תוכניות לסרט המשך לרימייק מ-2013 ולסרט שביעי בסדרה אשר יצליב את עלילותיהם של אש ומיה.
הערות שוליים

↑  The Evil Dead (1981) – Box office
↑  מאט גולדברג, The Remake of EVIL DEAD Hits Theaters on April 12, 2013, באתר Collider,‏ 8/12/2011
↑  מייק פלמינג, Jane Levy Is New Star Of ‘Evil Dead’ Remake, באתר Deadline.com,‏ 3/2/2012
| מוות אכזרי |
| --- | --- | --- |
| טרילוגיית הסרטים המקורית | מוות אכזרי (1981) • מוות אכזרי 2 (1987) • צבא האופל (1992) |  |
| סרטים נפרדים | מוות רצחני (2013) • להעיר את השד (2023) |  |
| סדרת טלוויזיה | אש נגד כוחות הרשע (2015–2018) |  |
| סדרות קומיקס | Shop till You Drop Dead‏ • Marvel Zombies vs. The Army of Darkness‏(אנ') • ‏Freddy vs. Jason vs. Ash‏(אנ') • ‏Freddy vs. Jason vs. Ash: The Nightmare Warriors‏(אנ') |  |
| דמויות | אש ויליאמס |  |
| משחקי וידאו | 'The Evil Dead‏(אנ') (1984) • Evil Dead: Hail to the King‏(אנ') (2000) • Evil Dead: A Fistful of Boomstick‏(אנ') (2003) • Evil Dead: Regeneration‏(אנ') (2005) • Army of Darkness: Defense‏(אנ') (2011) • Evil Dead: The Game‏(אנ') (2022) |  |
| מדיות אחרות | מוות אכזרי - המחזמר(אנ') (2003) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2002030310   WorldCat (עם LCCN): n2002-030310
מוזיאון פסטר

| --- | --- |

מוזיאון פסטר
 מידע כללי
 סוג:  היסטוריה
 על שם:  לואי פסטר 
 כתובת:  מכון פסטר 
 מיקום:  פריז 
 מדינה:  צרפת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1935
 תאריך פתיחה רשמי:  1935 
 קואורדינטות:  48°50′25″N 2°18′41″E﻿ / ﻿48.84028°N 2.31139°E﻿ / 48.84028; 2.31139
 דף הבית
  (למפת פריז מוגדלת) מוזיאון פסטר(למפת פריז רגילה) מוזיאון פסטר
 
מוזיאון פסטר (בצרפתית: Musée Pasteur) הוא מוזיאון היסטורי הממוקם במתחם מכון פסטר, ברחוב דוקטור רו (Rue du Docteur Roux), ברובע ה-15 של העיר פריז, בירת צרפת.
המוזיאון, שהוקם בשנת 1935, מוקדש לזכרו של המדען הצרפתי לואי פסטר. המוזיאון ממוקם בתוך דירתו של פסטר, ומציג את הדירה וכן תצוגה של כ-1,000 מכשירים מדעיים בהם נעשה שימוש במכון פסטר ועל ידי פסטר עצמו. במוזיאון ממוקמת קפלה בסגנון נאו-ביזנטי, בה קבור פסטר.
מחנה קרסטינץ

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  קרואטיה
 תאריכים
 תאריך הקמה:  31 במרץ 1941
 תאריך סגירה:  14 ביולי 1941
 אוכלוסייה
 מספר אסירים בשיא:  111
 השתייכות האסירים:  יהודים, סרבים, קומוניסטים
 נתונים
 מספר הנספים:  85
 קואורדינטות:  45°46′28″N 15°49′02″E﻿ / ﻿45.77451°N 15.81724°E﻿ / 45.77451; 15.81724
 
מחנה קרסטינץ היה בית כלא ששימש כמחנה ריכוז בקריסטינץ (אנ') שבקרואטיה בתקופת שואת יהודי קרואטיה. הוא היה ממוקם בטירה המשקיפה על הכפר.
המחנה

לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה בנתה ממשלת ממלכת יוגוסלביה בית כלא ליד קרסטינק והשתמשה בו למעצר אסירים פוליטיים. במרץ 1941, ערב פלישת מדינות הציר לקרואטיה, נעצרו ונכלאו בקרסטינץ מספר רב של מתנגדי המשטר מזאגרב.
כמה שבועות לאחר הכליאה התמוטטה יוגוסלביה וב-19 באפריל 1941 השתלטו על הכלא שלטונות מדינת קרואטיה העצמאית שזה עתה הוקמה. האסירים הופרדו על בסיס מוצא אתני, כאשר המחנה פוצל לחלקים "סרבים", "יהודים" ו"קומוניסטים". לאחר מבצע ברברוסה, המפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית פתחה מחתרת בשם צבא השחרור העממי של יוגוסלביה. משטר אוסטאשה הגיב בהריגת כמה מאסירי מחנה קרסטינק.
ב-9 ביולי 1941 הוצאה להורג קבוצה ראשונה במחנה. המפלגה הקומוניסטית הגיבה בארגון הבריחה ממחנה קרסטינץ (סר'). ב-13 ביולי כל האסירים הצליחו להימלט. אך הניסיון אורגן בצורה גרועה ורוב האסירים נתפסו ונורו ביערות מקסימיר (אנ').
הערות שוליים

↑  "Strava u Kerestincu - Krvavi dvorac: Trudnica je pobacila od šoka i straha". Večernji list (בקרואטית).
| מחנות ריכוז, עבודה והשמדה במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| גרמניה | אוהרדרוף • אורניינבורג • ארבייטסדורף • באד זאולגאו • בוכנוואלד • בורגאו • גרמרינג • דורה-מיטלבאו • דכאו • הינצרט • וובלין • זקסנבורג • זקסנהאוזן • טירקהיים • כלא שפנדאו • ליכטנבורג • מלכוב • קאופרינג • קולדיץ • מילדורף • ברלין-מרצאן • נוינגמה • נידרהאגן • פלוסנבירג • קולומביה האוס • ראוונסבריק • ריימסדורף • מחנות המשנה של זקסנהאוזן • מחנות המשנה של דכאו • אלאך • פורטה וסטפליקה • טאוכה |  |
| פולין | אושוויץ • בלז'ץ • חלמנו • טרבלינקה • מיידנק • סוביבור • אושוויץ מונוביץ • בודזין • בלכהמר • גנשובקה • גרוס-רוזן • זאסלאב • טרווניקי • יאבוז'נו • ינובסקה • אלטהאמר • ורשה • פוסטקוב • סקרז'יסקו-קמיינה • פירסטנגרובה • פלאשוב • קונסקובולה• קיטליץ טרייבן • שטוטהוף |  |
| קרואטיה | ג'קובו • גוספיץ' • דניצה • וילה לובוריץ' • טניה • יאסטרברסקו • יאסנובאץ • ידובנו • לובורגראד • גורניה רייקה • קרסטינץ • מטאינה • סטארה גראדישקה • סלאנה • קרושצ'יצה |  |
| צרפת | בון לה רולנד • גירס • דראנסי • ויטל • מבצר רומנוויל • סטפו • נאצוויילר-שטרוטהוף • סן סיפריאן • ריווזאלט • ורנה • מיל • רסבדו • פיטיבייה • קומפיין |  |
| איטליה | פוסולי • פרמונטי די טרזיה • ריזיירה די סן סאבה • ראב • בולצאנו |  |
| אוסטריה | אבנזה • גוזן • מאוטהאוזן • שטרסהוף • גונסקירכן |  |
| בולגריה | גונדה וודה • סומוביט • צ'כלרה |  |
| הולנד | התיאטרון ההולנדי • וסטרבורק • אמרספורט • פוכט |  |
| סרביה | בור • באנייצה • דולאג 183 • טופובסקה שופה • צרווני קרסט • סיימישטה |  |
| ליטא, לטביה ואסטוניה | יונגפרנהוף • סלספילס • קייזרוואלד • ואיווארה • קלוגה • קובנה • קייליס • HPK |  |
| בלארוס, אוקראינה ורוסיה | אקמצ'טקה • סירץ • מאלי טרוסטינץ |  |
| מחוץ לאירופה | ג'אדו • גריאן (ער') • יפרן (ער') • בוקבוק • סידי עזאז • ספקס) • ביזרטה |  |
| אחר | Ostindustrie • אולדרני • טרזיינשטט • מחנה המשפחות (טרזיינשטט) • טרגו ז'יו • חיידרי • סרד • ג'אדו • מכלן • מונופול • מחנות הריכוז הפיניים במזרח קרליה • קישטרצ'ה  |  |
פורטל השואה
מוריס רומני

| --- | --- |

 לידה:  בנגאזי, לוב
 ענף מדעי:  יחסים בין-לאומיים, חקר יהדות לוב
 תרומות עיקריות
 הקמת מרכז אלישר לחקר יהדות ספרד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב
מוריס משה רומני הוא פרופסור לפוליטיקה ויחסים בינלאומיים, דת וחברה במזרח התיכון ומייסד מרכז אלישר לחקר מורשת יהדות ספרד והמזרח באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. הוא מתמחה ביחסים בין עדתיים בישראל, יהודי מדינות ערב, הסכסוך במזרח התיכון, ומומחה לתולדות יהודי לוב, יחסי יהודים-מוסלמים וההשפעה של מדיניות השואה בצפון אפריקה.
ביוגרפיה

רומני למד בבית הספר העברי בבנגאזי וב-Istituto De La Salle. בשנת 1960 קיבל את מלגת וינה ללימודים באוניברסיטת ברנדייס בארצות הברית. עם ההחמרה במצב הפוליטי בלוב הצטרפו אליו בני משפחתו לארצות הברית.
את התואר הראשון סיים באוניברסיטת ברנדייס ואת התואר בשני באוניברסיטת שיקגו, שם למד יחסים בינלאומיים והמזרח התיכון אצל הנס מורגנטאו ולאונרד בינדר (אנ'). לאחר לימודיו בבית הספר ינוביץ, בינדר ושילס בשיקגו המשיך בבית הספר ללימודי אפריקה ואסיה (SOAS) באוניברסיטת לונדון. נושא הדוקטורט שלו היה קליטתם ושילובם של קבוצות חברתיות שונות, כפי שהדבר בא לידי ביטוי בתפקידים הלא-צבאיים של צבא ההגנה ישראל.
בשנת 1977 מילא משרת הוראה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שם הקים בשנת 1981 את מרכז אלישר לחקר מורשת ספרד. המרכז הציע קורסים בהיסטוריה ספרדית, ספרות, אנתרופולוגיה, סוציולוגיה, פילוסופיה, לאדינו ומוזיקה.
בנוסף לאוניברסיטת בן-גוריון, מילא רומני תפקידי הוראה באוניברסיטת ג'ורג וושינגטון, באוניברסיטה האמריקאית, באוניברסיטה העברית (מכון טרומן), באוניברסיטת מרילנד, באוניברסיטת אוקלהומה, באוניברסיטה די רומא, קולג' גראץ ובקולג'יו רביניקו איטליאנו ברומא, איטליה.
כמו כן מילא תפקידי מחקר במכון המזרח התיכון באוניברסיטת הרווארד, במרכז לפיתוח בינלאומי וניהול קונפליקטים (CIDCM) של אוניברסיטת מרילנד, במרכז אוקספורד ללימודי עברית לתארים מתקדמים של אוניברסיטת אוקספורד.
מחקר

מחקריו של רומני עסקו בנושאים שונים וביניהם: לוב ויהדות לוב, תפקיד הקולוניאליזם והלאומיות הערבית בצפון אפריקה ובמזרח התיכון, הסכסוך הערבי-ישראלי, יחסים עדתיים, יישומי מדיניות השואה בצפון אפריקה ויחסי יהודים-מוסלמים בתקופה המודרנית.
פעילות ציבורית

עמית מחקר בפרויקט של הקהילה האירופית בשיתוף מדינות: איטליה, גרמניה, יוון וצרפת. נושא המחקר:" זהות אירופית, מדינת רווחה ודתות", 2000-2002.
יועץ לענייני דתות, משרד החוץ, ירושלים. ביקורים מטעם באינדונזיה ומלזיה, 1994-1996.
יועץ לקבוצות ממשלתיות ופרטיות, על המזרח התיכון וצפון אפריקה בנושאי חברה, תרבות ופוליטיקה. 1971-1998
שליחות לאומות המאוחדות (UNITED NATIONS), קיץ 1977.
שליחות מטעם הסוכנות היהודית לקהילות יהודיות באירן, 1975-1976.
פרסומים > ספרים

יהודי לוב: דו-קיום, רדיפות, עלייה, הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2017
אתניות וקטגוריות אתניות: ניתוח ביקורתי של ספרות על הפער החברתי בישראל, 1980
החברה האזרחית ואתגר המודרניזציה: המקרה של העולם המוסלמי, 2001
פרסומים > מבחר מאמרים

"יהודי לוב בראי המחקר והספרות" בתוך יהודי אלג'ריה ולוב, בעריכת: משה חלמיש, משה עמאר, מוריס רומני, מרכז דהאן, אוניברסיטת בר-אילן.
"היהודים בסביבתם", בתוך: לוב, בעריכת חיים סעדון, משרד החינוך התרבות והספורט, מנהל חברה ונוער, מכון בן-צבי, ירושלים.
"יהדות לוב: המשכיות והסתגלות", בתוך עדות – עדות לישראל: גלות, עליות, קליטה, תרומה ומיזוג, בעריכת אבשלום מזרחי ואהרן בן-דוד, אגודה לטיפוח חברה ותרבות, תיעוד ומחקר, נתניה.
"מאבק הציונים לשינוי פני הקהילה בלוב בראשית שנות העשרים", מקדם ומים ב, הפקולטה למדעי הרוח, אוניברסיטת חיפה.
"ניסיון לקידום אוכלוסיות חלשות בצה"ל", בתוך מחצית האומה: עיונים בתרבות ובמעמד של יוצאי המזרח בישראל, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן.
היהודים מארצות ערב: נושא מוזנח. תורגם לשלוש שפות ומספר מהדורות.
Aspects of Ambiguity in Islam towards Minorities (1979).
“Ethnicity and Ethnic Categorization: A critical analysis of literature on the social Gap in Israel” (1980)
"Zionism and Social Change in Libya at the Turn of the Century". Studies in Zionism 18 (1987).
"The Sephardi Factor in Israeli Politics". The Middle East Journal 42 (1988).
Ethnicity, Integration and the Military. Editor with Henry Dietz and Jerry Elkins (1991).
"Minoranze religiose e crisi del welfare: l’ebraismo in Inghilterra e Francia". Religioni e Società. Rivista di scienze sociali della Religione 39 (2001).
“Civil Society and the Challenge of Modernization: The case of the Muslim World” (2001)
After the Militant. The Volunteer beyond the Secularization: European Identity, Welfare State, Religion(s) with Andrea Spini (2002).
"The Silent Refugees: Jews from Arab Countries". Mediterranean Quarterly: A Journal of Global Issues 14 (2003).
"Da profughi a cittadini: La minoranza ebraica dei paesi Arabi oggi in Israele". La Rassegna Mensile di Israel 70 (2004).
Contributor to The Encyclopedia of the Modern Middle East and North Africa, edited by Philip Mattar (2004).
"L'albero della vita: il mutamento della festa della comunità ebraica libica dall'esilio ad Israele". Religioni e Società. Rivista di scienze sociali della Religione 53-54 (2006).
"The Final Exodus of the Libyan Jews in 1967". Jewish Political Review 19 (2007).
Contributor to The Encyclopedia of Jews in the Islamic World, edited by Norman Stillman (2010).
"La Primavera araba: Troppo presto per giudicare?", Religione E Societa, XXVII, 74, 2012
Gli ebrei di Libia, dalla coesistenza all’esodo (2015).
“È possibile che l’effetto ISIS ridisegni il Medio Oriente e il conflitto Israele-Palestina?” Religioni e Società. Rivista di scienze sociali della Religione 85 (2016).
“The expulsion of Libyan Jews to Tunisia in World War II and the bombing of La Marsa.” La Rassegna Mensile di Israel 82 (2017).
“Gerusalemme: mito e realtà. Oltre le religioni?” Religioni e Società. Rivista di scienze sociali della Religione 95 (2019).
הערות שוליים

1 2  "Maurice M. Roumani, PhD – Israeli-Palestinian – ProCon.org". Israeli-Palestinian (באנגלית אמריקאית).
1 2  Prof. Maurice Roumani, The Final Exodus of the Libyan Jews in 1967, Jerusalem Center for Public Affairs, ‏28 October 2007
↑  Maurice M. Roumani, The Sephardi Factor in Israeli Politics, JSTOR
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420574105171  BIBSYS: 90611627  BNE: XX1099180  BnF: cb167166204 (data)  CiNii: DA05581931  GND: 1060330660  ISNI: 0000 0000 8240 9635  LCCN: n84041421  NTA: 069372063  RERO: 02-A013939383  SUDOC: 126204977  VIAF: 58010640   WorldCat (עם VIAF): 58010640
מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ג'יין ג'ייקובס
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספר עיון
 נושא:  תכנון ערים ואזורים, עיר 
 הוצאה
 הוצאה:  רנדום האוס 
 תאריך הוצאה:  1961
 מספר עמודים:  529
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת בבל
 תאריך:  2008
 תרגום:  מרים טליתמן
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002610342
 
מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות (באנגלית: The Death and Life of Great American Cities) הוא ספר עיון וביקורת מאת העיתונאית ג'יין ג'ייקובס.  הספר נחשב לאחד החשובים ביותר בעולם על ביקורת ציבורית בנושא של תכנון עירוני במאה ה-20, ולמבשר של "תנועת העירוניות החדשה" ברחבי העולם. הספר, שיצא לאור בשנת 1961, מכיל ביקורת נוקבת כלפי קווי המדיניות של תכנון עירוני מהסגנון המודרני.
ג'ייקובס, שהייתה עיתונאית ועורכת חסרת ניסיון פורמלי בתכנון, החלה לכתוב את הספר בשנת 1958 כמחאה מול המוסד התכנוני של אותה תקופה.
בשנת 2008 יצא הספר לאור בעברית בהוצאת בבל, בתרגומה של מרים טליתמן, בסדרת "ארכיטקטורות" בעריכת אור אלכסנדרוביץ'
ביקורת על הזרם המודרני בתכנון ערים

ג'ייקובס טענה כי הפיתוח המודרניסטי הורס קהילות פנים-עירוניות שהיו קיימות בעיר. היא יצאה במיוחד כנגד מתכננים מהזרם הרצאיונליסטי של שנות ה-50 ושנות ה-60 (ובאופן ספציפי נגד רוברט מוזס, מחשובי המתכננים של ניו יורק באותה התקופה). ג'ייקובס טענה כי התכנון המודרניסטי דוחה את העיר, בגלל שהוא מנדה החוצה בני אדם שחיים בקהילה שמאופיינת בסיבוכיות בשכבות ובמה שנראה ממבט ראשון כמו כאוס[דרושה הבהרה].
המתכננים המודרניים השתמשו בהבנה דדוקטיבית כדי למצוא עקרונות לפיהם צריך לתכנן ערים. בין קווי מדיניות אלה, הדפוס האלים ביותר היה "חידוש עירוני (פינוי בינוי)", והדפוס הנפוץ ביותר היה ועודנו הפרדת שימושי קרקע (למגורים, לתעשייה, למסחר וכו'), וכן פרבור ופיתוח של התחבורה, הבינוי והמסחר כך שהוא מוטה לטובת שימוש מוגבר במכונית פרטית.
לטענת ג'ייקובס, קווי מדיניות אלה הורסים קהילות וכלכלות מקומיות על ידי יצירה של מרחבים עירוניים מבודדים ובלתי טבעיים. במקום זאת ממליצה ג'ייקובס על מרחב עירוני צפוף הכולל עירוב שימושי קרקע ורשת רחובות צפופה ומקושרת שישמור על הייחוד שיש בכל שכונה. היא שמה דגש על מגוון, תנודתיות ויתרות כניגוד הגישה המודרניסטית של סדר ויעילות. היא מתייחסת פעמים רבות לגריניץ' וילג' בניו יורק כדוגמה לקהילה עירונית תנודתית.
השפעת הספר

השפעה מרכזית אחת של הספר היא בתנופה שהוא נתן להקמת תנועה בתכנון העירוני בשם עירוניות מתחדשת. התנועה התמקדה בהתנגדות לפרבור על ידי הגדלת הצפיפות העירונית, הוצאת המכונית מהעיר ושיפור התחבורה הציבורית והתנאים להולכי הרגל.
הספר היה בעל השפעה חשובה על התכנון העירוני של טורונטו בקנדה. ג'ייקובס הייתה מעורבת בקמפיין ציבורי לעצירת דרך מהירה בעיר וגרה בעיר משנת 1968 ועד מותה בשנת 2006. עד היום נחשבת טורונטו אחת הערים המטרופוליניות היחידות בצפון אמריקה שהצליחה לשמור על מספר גדול של שכונות מגורים בלב העיר. הדבר מיוחס בחלקו לכתיבתה של ג'ייקובס ולפעילות הקהילתית המקומית שלה.
הערות שוליים

↑  גיא נרדי, ‏חלומות הפוכים: מדברים על עירוניות, גרים בפרברים, באתר גלובס, 4 בפברואר 2018
תמר ברגר, במוסף "ספרים", בשבחי הצפיפות, באתר הארץ, 3 ביוני 2008