stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיגל בורחה
נבחרת לאומית > נבחרת בוגרת

זומן לראשונה לנבחרת של פקרמן ב-4 בנובמבר 2016 למשחקים מול צ'ילה וארגנטינה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. במשחק מול צ'ילה הוא נכנס במחצית במקומו של רדאמל פלקאו אך המשחק הסתיים ללא שערים. בסך הכול שיחק שני משחקים ולא כבש במסגרת המוקדמות. את שערי הבכורה במדים הלאומיים כבש ב-14 בנובמבר 2017 בניצחון 0–4 על סין במשחק ידידות. נכלל בסגל של פקרמן למונדיאל 2018 הוא נכנס כמחליף במקום פלקאו ב-28 ביוני במשחק מול סנגל, משחק שקולומביה ניצחה 0–1. בשמינית הגמר מול אנגליה לא היה אפילו על הספסל בעקבות פציעה, משחק שבו קולומביה הודחה לבסוף בדו-קרב פנדלים.
תארים והישגים

גביע סודאמריקנה: 2015
הסופר קאפ הקולומביאני: 2015
הגביע הקולומביאני: 2016
גביע ליברטדורס: 2016
אליפות ברזיל: 2018
ליגת העל הארגנטינאית: 2023
טרופאו דה קמפאונס: 2023
הסופר קאפ הארגנטינאי: 2023
אליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20: 2013
כדורגלן השנה באמריקה הדרומית: 2016
הערות שוליים

↑  31.12.16, El Espectador, Miguel Ángel Borja, el mejor jugador de América
↑  13.6.16, ColombiaSports.net MIGUEL BORJA ROMPIÓ EL RÉCORD DE GOLES EN TORNEOS CORTOS
↑  15.6.16, El Colombiano Borja y Velasco, los nuevos jugadores de Atlético Nacional
↑  El Universal, 27.7.16, Atlético Nacional ganó su segunda Copa Libertadores
↑  El Tiempo, 1.1.17, Miguel Ángel Borja, nuevo 'Rey de América'
↑  Goal.com, Los 23 convocados de Colombia para el Mundial de Rusia 2018
מפיסטו (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  מפיסטו 
 בימוי:  אישטוואן סאבו 
 הופק בידי:  Manfred Durniok 
 תסריט:  פטר דובאי אישטוואן סאבו ע"פ ספרו של קלאוס מאן
 עריכה:  ז'וז'ה צ'אקאן 
 שחקנים ראשיים:  קלאוס מריה ברנדאואר כריסטינה יאנדה אילדיקו בנסאגי
 מוזיקה:  Zdenko Tamássy 
 צילום:  לאיוש קולטאי 
 מדינה:  אוסטריה, גרמניה, הונגריה 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  29 באפריל 1981
 משך הקרנה:  144 דקות
 שפת הסרט:  גרמנית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט היסטורי, דרמה 
 פרסים:  פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר
 סרט הבא:  Colonel Redl 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מפיסטו (Mephisto) הוא סרט מ-1981 בבימויו של הבמאי היהודי-הונגרי אישטוואן סאבו, המהווה עיבוד קולנועי לספרו בעל אותו השם של קלאוס מאן מ-1936. הסרט הוא קופרודוקציה בין גרמניה המערבית, הונגריה ואוסטריה. הוא עוסק בביקורת על הגרמנים הרבים שזכו ברווח אישי כתוצאה מ"מכירת נשמותיהם לשטן" - הענקת תמיכתם וסיועם למשטר הנאצי.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר כנציגה של הונגריה, על אף ששפת הסרט היא גרמנית.
סקירה כללית

השחקן האוסטרי קלאוס מריה ברנדאואר מגלם בסרט את הנדריק הפגן, שחקן תיאטרון גרמני שלאחר עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון, זונח את מצפונו ואת דעותיו הפוליטיות לשם שמירה על עבודתו ועל מעמדו כשחקן המוביל בתיאטרון הגרמני. כמו ספרו של מאן, הסרט מעבד את התמה של דוקטור פאוסטוס/מפיסטופלס (כריתת ברית עם השטן), כאשר דמותו של הפגן מבוססת באופן חופשי על דמותו האמיתית של גוסטף גרינדגנס, אחד מהשחקנים הגרמניים הידועים ביותר במאה העשרים שתפקידו המפורסם ביותר היה מפיסטופלס. גרונדגנס היה גיסו של קלאוס מאן.
הופעתו של ברנדאואר בסרט הפכה אותו לשחקן מבוקש. ב-1983 הוא השתתף ב"לעולם אל תאמר לעולם לא" ואף היה מועמד לפרס אוסקר על תפקידו ב"זכרונות מאפריקה" (1985).
"מפיסטו" נחשב לחלקה הראשון של טרילוגיית סרטים העוסקת בהיסטוריה של אירופה בה שיתפו פעולה סאבו וברנדאואר, הכוללת גם את "קולונל רדל" (1985) המבוסס על דמותו של אלפרד רדל, ו-"הנוסן" (1988) המבוסס על דמותו של אריק יאן הנוסן. שני סרטים אלה היו מועמדים אף הם לאוסקר לסרט הזר.
הערות שוליים

↑  מפיסטו, באתר "Turner Classic Movies" (אנגלית)
| פרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1947‏-1955 (לשם כבוד) | מצחצחי הנעליים (1947) • מר וינסנט (1948) • גונבי האופניים (1949) • מעבר לחומות (1950) • רשומון (1951) • משחקים אסורים (1952) • (לא הוענק פרס) (1953) • השער לגיהנום (1954) • מיאמוטו מוסאשי (1955) |  |
| 1956‏-1960 | לה סטרדה (1956) • לילות כביריה (1957) • זה הדוד שלי (1958) • אורפאו נגרו (1959) • מעיין הבתולים (1960) |  |
| 1961‏-1980 | מבעד לזכוכית האפלה (1961) • רק בימי ראשון (1962) • שמונה וחצי (1963) • אתמול היום ומחר (1964) • החנות ברחוב הראשי (1965) • גבר ואישה (1966) • רכבות נשמרות היטב (1967) • מלחמה ושלום (1968) • Z‏ (1969) • חקירתו של אזרח העומד מעל לכל חשד (1970) • הגן של פינצי קונטיני (1971) • סוד הקסם הבורגני (1972) • לילה אמריקאי (1973) • זיכרונות (1974) • שומר היערות (1975) • שחור ולבן בצבעים (1976) • כל החיים לפניו (1977) • הכינו את הממחטות (1978) • תוף הפח (1979) • מוסקבה אינה מאמינה בדמעות (1980) |  |
| 1981‏-2000 | מפיסטו (1981) • לאהוב מחדש (1982) • פאני ואלכסנדר (1983) • מהלכים מסוכנים (1984) • הסיפור האמיתי (1985) • התנקשות (1986) • החגיגה של באבט (1987) • פלה הכובש (1988) • סינמה פרדיסו (1989) • מסע של תקווה (1990) • מדיטראנו (1991) • הודו-סין (1992) • הפיתוי היפה ביותר של חיי (1993) • שמש בוגדנית (1994) • שושלת אנטוניה (1995) • קוליה (1996) • שאלה של אופי (1997) • החיים יפים (1998) • הכל אודות אמא (1999) • נמר, דרקון (2000) |  |
| 2001‏-2020 | שטח הפקר (2001) • אי שם באפריקה (2002) • שיחות נפש (2003) • הים שבפנים (2004) • צוצי (2005) • חיים של אחרים (2006) • הזייפנים (2007) • פרידות (2008) • הסוד בעיניהם (2009) • בעולם טוב יותר (2010) • פרידה (2011) • אהבה (2012) • יפה לנצח (2013) • אידה (2014) • הבן של שאול (2015) • הסוכן (2016) • אישה פנטסטית (2017) • רומא (2018) • פרזיטים (2019) • עוד סיבוב (2020) |  |
| 2021-היום | הנהגת של מר יוסוקה (2021) • במערב אין כל חדש (2022) • אזור העניין (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16463553m (data)  GND: 4169446-6  SUDOC: 172742749  VIAF: 188522267   WorldCat (עם VIAF): 188522267
מעלית הזכוכית

מעלית הזכוכית הוא כינוי לטענה בדבר קידומם המהיר של גברים במקצועות הנחשבים לנשיים. תופעה זו סמויה ולעיתים בלתי נראית, שכן אין מדובר במדיניות מוצהרת של הפליה. ניתן לאמוד אותה בהשוואה בין אחוז הגברים שעוסקים במקצוע לבין שיעורם בעמדות הבכירות.
זהו מונח משלים למונח תקרת הזכוכית המתאר את החסמים שעומדים בפני קידומן של נשים.
מאפייני מעלית הזכוכית

חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה בישראל וחוקים דומים במדינות נוספות, אוסרים על הפליה מחמת מינו של עובד, על כן לכאורה גברים ונשים הם בעלי סיכויים שווים להגיע לעמדות ניהול ולתפקידים בכירים. בפועל, שיעורם של גברים בעמדות ניהוליות ובכירות גבוה בהשוואה לנשים, וקידומם מהיר יותר. כשדפוס זה מתקיים במקצועות שנחשבים באופן מסורתי לנשיים (כגון עבודה סוציאלית, חינוך וסיעוד) הוא מכונה "מעלית הזכוכית".
הסברים אפשריים לתופעת מעלית הזכוכית

סטריאוטיפים מגדריים - דעות קדומות המייחסות לגברים כישורי ניהול טובים יותר בהשוואה לנשים.
תעסוקה ומשפחה - נשים נתפסות כאחראיות העיקריות לגידול הילדים. גברים עובדים בממוצע שעות רבות יותר, וקידומם מופרע פחות מלידת ילדים
בולטות - גברים המועסקים במקצועות צווארון ורוד הם לעיתים עובדים מבוקשים יותר משום היותם מיעוט. למשל בעבודה טיפולית עם גברים ועם נערים, או בנשיאה פיזית של מטופלים כבדים.
האם אכן קיימת מעלית זכוכית?

הטענה על קיומה של 'מעלית זכוכית' אינה מוסכמת, ויש מחקרים לכאן ולכאן. המצב שבו נשים מקודמות יותר מגברים אך יחד עם זאת נמצאות פחות בעמדות בכירות הוא דוגמה לפרדוקס סימפסון, ונגרם כתוצאה מהייצוג הנמוך של נשים בקבוצות המתאפיינות בשיעורי קידום גבוהים ומהיקפי שעות העבודה של הנשים.
הערות שוליים

↑  A New Obstacle For Professional Women: The Glass Escalator
↑  יאיר נתיב, ‏היית מוכן לעבוד במקצוע "לנשים בלבד"?, באתר ‏מאקו‏, 26 ביולי 2011
מפרק צמוד

| --- | --- |
 שיוך:  מפרק 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (284) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  synarthrosis 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A03.0.00.003 
 TA2 (2019):  1550 
 FMA:  7491 
 מזהה MeSH:  0011873 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0699803 
 
מפרק צמוד (באנגלית: Synarthrosis) הוא סוג של מפרק המאפשר תנועה מינימלית או לא מאפשר כל תנועה.
על פי רוב אלו הם מפרקים פיברוטיים, כמו מפרקי תפר (Suture).
מפרקים צמודים נחלקים לשלושה סוגים, לפי הרכבם:
חיבור רצועי (Gomphosis)
חיבור חַסְחוּסִי (Synchondrosis)
חיבור גרמי (Synostosis) – איחוי של עצמות למבנה גרמי העומד בפני עצמו. דוגמה לחיבורים גרמיים מציגה עצם העצה שהיא תוצאה של איחוי מספר חוליות.
ממולקולת מטרה למולקולה מובילה

ממולקולת מטרה למולקולה מובילה (באנגלית: Hit to lead) הוא שלב בפרה-קליניקה של גילוי ותכנון תרופות. במהלכו בוררים מבין המולקולות הפוגעות במטרה (hit) את המולקולות בעלות היכולת הטובה ביותר לפגוע במטרה שלהן, כלומר את מולקולות ה-lead. מספר המולקולות המובילות קטן במספרו ביחס למולקולות ה-Hit. זהו אחד השלבים החשובים והמכריעים בתכנון תרופות כיוון שבמהלכו מוזרמים רוב הכספים. הוא מהווה 30% מנתח הצלחה של פיתוח תרופה.
הערות שוליים

↑  http://www.portfoliomanagementsolutions.com/the-organization-of-pharmaceutical-rd/attrition/
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מפרץ יוז (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק במפרץ בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מפרץ 
 מידע נוסף
 קואורדינטות:  64°18′S 61°03′W﻿ / ﻿64.3°S 61.05°W﻿ / -64.3; -61.05
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהמפרץ יוז(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהמפרץ יוז(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימפרץ יוז(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימפרץ יוז
 
מפרץ יוז (באנגלית: Hughes Bay) הוא מפרץ המצוי בחוף דאנקו, שבארץ גרהאם בחוף המערבי של חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
המפרץ שוכן בין כף סטרנק וכף מאריי.
רוחבו של המפרץ 42 קילומטרים, והוא נמצא דרומית לחצי האי צ'אדבאר, ומצפון לחצי האי פפור.
אל המפרץ נשפכים כיפת הקרח טומבה, והקרחונים סיקורסקי, מוילאר, קייליי, גרגורי, ברגה, בלריו, אגאלינה, קראפץ וזימזלן.
היסטוריה

המפרץ נקרא על שמו של אדוארד יוז (Edward Hughes), ספן באוניית צייד לווייתנים אשר הפליג באזור בשנים 1825–1824.
ייתכן שמפרץ יוז היה אתר הירידה לחוף הראשונה על יבשת אנטארקטיקה, על ידי קפטן ג'ון דייוויס ב-7 בפברואר 1821.
הערות שוליים

1 2 3  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  מידע גאוגרפי על מדף הקרח טומבה
↑  מידע גאוגרפי על קרחון סיקורסקי
↑  מידע גאוגרפי על קרחון קייליי
↑  מידע גאוגרפי על קרחון גרגורי
↑  מידע גאוגרפי על קרחון ברגה
↑  מידע גאוגרפי על קרחון בלריו
↑  מידע גאוגרפי על קרחון אגאלינה
↑  מידע גאוגרפי על קרחון קראפץ
↑  מידע גאוגרפי על קרחון זימזלן
מעבר חום

מעבר חום הוא מעבר של אנרגיית חום מגוף בטמפרטורה גבוהה לגוף בטמפרטורה נמוכה. מעבר החום מתבצע בשלוש דרכים: הולכה, הסעה וקרינה.
הולכת חום

הולכת חום היא העברה של חום בעזרת מגע בין שני גופים, או בתוך גוף מוליך. הפיזיקאי הצרפתי ז'וזף פורייה קבע בחוק פורייה כי הולכת חום בין שני גופים פרופורציונית להפרש הטמפרטורות ביניהם ביחס ישר, ולמרחק ביניהם ביחס הפוך, או מתמטית:
כאשר  \ J זרם החום שעובר,  \ \Delta T הפרש הטמפרטורות בין שני הגופים, ו- \ \lambda  הוא מקדם הולכת החום במעבר.
להולכה בתוך גוף מחלקים את הגוף לחלקים קטנים, וביניהם יעבור חום לפי מקדם הולכת החום של החומר. מתוך שימור אנרגיה בבעיה מגיעים למשוואת הולכת החום:
כאשר  \ u=u(x,y,z,t) היא פונקציית הטמפרטורה בזמן ובמרחב, והמקדם  \ k (לפעמים  \ \kappa ) הוא מקדם הולכת החום של הגוף, למשל במוט מוליך מקדם ההולכה הוא
כאשר  \ \lambda  מקדם הולכת החום של החומר,  \ \rho  צפיפות המסה של החומר,  \ c קיבול החום הסגולי של החומר, ו- \ A שטח החתך של המוט.
לפתרונות המשוואה והמחשה ראו הערך משוואת הולכת החום.
הסעת חום

הסעת חום היא העברה פיזית של חום, כלומר תנועה של גוף כלשהו שמכיל חום, ממקום אחד למקום אחר. לרוב מתבטאת הסעה בזורמים, כאשר זרם כלשהו של חומר מחליף חומר קר בחומר חם. פעמים רבות אפשר לתאר את תנועת החומר, ואי לכך גם את תנועת החום, באמצעות פעפוע.
גוף שספח חום- נפחו גדל. הדבר זניח במוצק אך ניכר בנוזל ובעיקר בגז; עם העלייה בנפח צפיפותו קטנה (מסה ליחידת נפח). כאשר הנוזל או הגז מצויים בהשפעת כוח משיכה האזור הצפוף יותר ישאף לשקוע (יש בו יותר מסה ליחידת נפח) ואילו הפחות צפוף יעלה כלפי מעלה; תנועה זו יוצרת זרמים המסיעים את הנוזל או הגז החם.
הסעת חום נפוצה מאוד בטבע. הסעת חום באטמוספירה משפיעה על מטאורולוגיה והיווצרות סופות; וזרימה באוקיינוסים מושפעת גם היא רבות.
משוואת ההסעה הכללית :
כאשר Q הוא שטף החום "הנלקח" בהסעה. h - מייצג את מקדם ההסעה אשר מתחלקת ל-2 מקרים : הסעה חופשית והסעה מאולצת, A - מייצג את שטח המעטפת החשוף להסעה ו-T∆ מייצג את הפרש הטמפרטורה בין הסביבה לגוף.
קרינת חום

גופים חמים פולטים קרינה, שגורמת לקירורם. חוק סטפן-בולצמן קובע כי זרם האנרגיה הנפלט מגוף פרופורציוני לטמפרטורה שלו ברביעית. מתמטית:
כאשר  \ j^{\star } הוא זרם האנרגיה, ביחידות של ואט למטר רבוע,  \ \epsilon  היא אמיסיביות הגוף - 1 לגוף שחור לחלוטין או פחות מזה לגופים אחרים,  \ \sigma  הוא קבוע סטפן-בולצמן ו- \ T היא טמפרטורת הגוף.
ראו גם

משוואה דיפרנציאלית
קרינת גוף שחור
חוק הקירור של ניוטון
אפקט מפמבה
מינהל קידום העבודות

מינהל קידום העבודות (באנגלית: Works Progress Administration, בראשי תיבות WPA; ומאז 1939 בשם מינהל מיזמי העבודה [באותם ראשי תיבות באנגלית]) היה רשות פדרלית אמריקאית שהוקמה במסגרת הניו דיל. המינהל העסיק מיליוני דורשי עבודה (בעיקר גברים ללא השכלה פורמלית) לביצוע עבודות ציבוריות כגון בניית מבני ציבור וסלילת כבישים. הוא הוקם ב־6 במאי 1935, בצו נשיאותי, כחלק מרכזי בתוכנית הכלכלית שנקראה "הניו דיל השני".
פעילות המינהל

ההקצאה הראשונה עבור המינהל, בשנת 1935, הייתה בסך 4.9 מיליארד דולר (כ־15 דולר לאדם בארצות הברית, וכ־6.7 אחוזים מהתמ"ג של 1935). בראשו הוצב עובד ציבור בשם הארי הופקינס. המינהל סיפק למובטלים עבודה בשכר במהלך השפל הגדול בארצות הברית, תוך בניית תשתיות ציבוריות בארצות הברית, כגון פארקים, בתי ספר, וכבישים. רוב המשרות היו בתחום הבנייה והסלילה, ובמסגרתן נסללו יותר ממיליון קילומטרים של רחובות ויותר מעשרת אלפים גשרים, שדות תעופה רבים, והרבה יחידות דיור. מיזם הבנייה האחד הגדול ביותר שבנה המינהל הוא רשות עמק טנסי.
בשיא פעולתו, בשנת 1938, סיפק המינהל עבודה בשכר לשלושה מיליון גברים ונשים מובטלים, וכן לבני נוער בחטיבה נפרדת, בשם "מינהל הנוער הלאומי". בתקופה בין 1935 ל־1943 העסיק מינהל קידום העבודות סך של 8.5 מיליון בני אדם. השכר לשעה שהציע המינהל היה בדרך כלל הרבה מתחת למקובל בתעשייה. מטרת המינהל לא הייתה להגיע לתעסוקה מלאה של אוכלוסיית גיל העבודה (מטרה שהושגה בשנת 1942, והפכה יעד לאומי לטווח ארוך בשנת 1944), אלא לספק משרה אחת בשכר לכל המשפחות שבהן סבלו המפרנסים מאבטלה ממושכת.: 64, 184
אחד המיזמים המפורסמים ביותר של המינהל היה מיזם בשם "מיזם פדרלי מספר 1". במסגרתו העסיק המינהל מוזיקאים, אמנים, סופרים, שחקנים, ובמאים במיזמי אמנויות, תיאטרון, תקשורת, ואוריינות. חמשת התת־מיזמים שהוקדשו לאלה היו: מיזם הסופרים הפדרלי (FWP), סקר הרשומות ההיסטוריות (HRS), מיזם התיאטרון הפדרלי (FTP), מיזם המוזיקה הפדרלי (FMP) ומיזם האמנות הפדרלי (FAP). בסקר הרשומות ההסיסטוריות, למשל, ראיינו עובדי המינהל עבדים־לשעבר רבים בדרום ארצות הברית; למסמכים שהופקו חשיבות עצומה להיסטוריוגרפיה האמריקאית. להקות תיאטרון ומוזיקה ערכו מסעי הופעות ברחבי ארצות הברית וקיימו יותר מ־225,000 הופעות. מחקרים ארכאולוגיים שהתקיימו במסגרת המינהל תרמו משמעותית לגילוי מחדש של תרבויות ילידיות פרה-קולומביאניות, ולהתפתחות הארכאולוגיה המקצועית בארצות הברית.
מינהל קידום העבודות היה תוכנית פדרלית שהפעילה מיזמים משלה בשיתוף עם ממשלות מקומיות של מדינות הברית, אשר סיפקו מצידן בין 10 ל־30 אחוזים מהעלויות. בדרך כלל, הממשל העירוני או המדינתי סיפק קרקעות, ולעיתים קרובות גם משאיות ואספקה, ואילו מינהל קידום העבודות שילם את שכר העובדים (וכן את שכר המפקחים, שלא היו נתמכי סעד). במקרים מסוימים קיבל המינהל על עצמו את האחריות על תוכניות סיוע מדינתיות ומקומיות מוקדמות יותר, שמקורן בתאגיד מימון הבנייה מחדש (Reconstruction Finance Corporation, RFC) או בתוכניות של המינהל הפדרלי לסעד חירום (Federal Emergency Relief Administration, FERA).: 63  ב־30 ביוני 1943 בוטל המינהל, עקב האבטלה הנמוכה במהלך מלחמת העולם השנייה. לפי סיכומו רוברט ד' ליינינג'ר: "מיליוני אנשים נזקקו להכנסה מינימלית. סעד בצורת תעסוקה נתפס כעדיף על דמי אבטלה, מכיוון ששמר על כבוד עצמי, חיזק את מוסר העבודה, ושמר על מיומנויות וכושר.": 228
מבנה

המינהל אורגן באגפים הבאים:
האגף להנדסה ובינוי, אשר תכנן ופיקח על מיזמי בנייה לרבות שדות תעופה, סכרים, כבישים מהירים, ומערכות תברואה.
האגף למיזמים מקצועיים ושירותיים (שמו הפך ל"האגף למיזמי נשים ומיזמים מקצועיים" בשנת 1937), שהופקד על מיזמי צווארון לבן, בהם תוכניות חינוך, תוכניות פנאי ובידור, ומיזמי אמנויות. מאוחר יותר הפך שמו ל"האגף לתוכניות שירות קהילה", ואחר כך "אגף השירות".
אגף הכספים.
אגף המידע.
אגף החקירות, שהיה יורשו של אגף מקביל במינהל הפדרלי לסעד חירום (FERA), ועסק בחקירות הונאה, שימוש לרעה בכספים, ומעילה.
אגף הסטטיסטיקה, המכונה גם האגף למחקר חברתי.
אגף בקרת מיזמים, שבחן וטיפל בהצעות למיזמים.
אגפים נוספים, ובהם אגף התעסוקה, אגף ההנהלה, אגף הבטיחות, אגף האספקה, ואגף ההדרכה וההעסקה מחדש.
מועסקים ידועים

בין המובטלים שהועסקו על ידי המינהל נמנים גם:
דוד בקר
זורה ניל הרסטון
מורשת

הסוציולוג רוברט ד' ליינינג'ר סיכם: "למוסדות של ממשל פרנקלין ד' רוזוולט היה משקל עצום, שרובנו לא מכירים בו, בעיצוב המרחב הציבורי שבו אנו חיים כעת. בתקופה קצרה של עשר שנים, מינהל העבודות הציבוריות, מינהל קידום העבודות, וחיל השימור האזרחי בנו מתקנים כמעט בכל יישוב בארץ. רובם עדיין בשירות פעיל כעבור חצי מאה. הגיע הזמן שנכיר במורשת זו וננסה להבין את הקשר שלה למצבנו העכשווי." : 226
נשקיית המשמר הלאומי של אלבמה, גאנטרסוויל, אלבמה (1936)
בית המשפט של מחוז פררי, דוואלס בלאף, ארקנסו (1939)
מצפה הכוכבים גריפית', לוס אנג'לס, קליפורניה (1933)
בית עיריית סנטה אנה, קליפורניה (1935)
בית הספר התיכון ליאון, טלהסי, פלורידה (1936–37)
בית הממשל, סיינט אוגוסטין, פלורידה (1937)
מחנה הוקינס, מייקון, ג'ורג'יה (1936–1938)
אולם הספורט של בית הספר התיכון בבויזי, איידהו (1936)
נמל התעופה הבינלאומי מידוויי, שיקגו, אילינוי (1935–1939)
במת הופעות בפארק גרג, וינסנס, אינדיאנה (1939)
בית הקאנו, אוניברסיטת איווה (1937)
תעלת ג'נקינס, מחוז גוב, קנזס (1938)
מפקדת מכבי האש של לואיוויל, קנטקי (1936)
סניף רחוב אלוואר של הספרייה הציבורית של ניו אורלינס, לואיזיאנה (1940)
נשקיית הצי, דטרויט, מישיגן (1936–1939)
עיריית מילאקה, מינסוטה (1936)
האודיטוריום של אפלנד, נברסקה (1936)
נמל התעופה לה גווארדיה, קווינס, ניו יורק (1937–1939)
בית המשפט המחוזי, לינטון, מחוז אמונס, דקוטה הצפונית (1934)
אצטדיון ראבר בול, אקרון, אוהיו (1940)
ספריית מדינת אורגון, סיילם, אורגון (1939)
אצטדיון מקוי, פוטאקט, רוד איילנד (1942)
תיאטרון דוק סטריט, צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית (1937)
פארק הדינוזאורים, רפיד סיטי, דקוטה הדרומית (1936)
דילי פלזה, דאלאס, טקסס (1940)
בית ספר, לומטה, טקסס (1938–1940)
טיילת הנהר, סן אנטוניו, טקסס (1939)
ספרייה עירונית, מונרו, יוטה (1934)
בית המשפט של מחוז ראלי, בקלי, וירג'יניה המערבית (1936–37)
לקריאה נוספת

Adams, Don; Goldbard, Arlene. "New Deal Cultural Programs: Experiments in Cultural Democracy." Webster's World of Cultural Democracy 1995.
Halfmann, Drew, and Edwin Amenta. "Who voted with Hopkins? Institutional politics and the WPA." Journal of Policy History 13#2 (2001): 251–287. online
Hopkins, June. "The Road Not Taken: Harry Hopkins and New Deal Work Relief" Presidential Studies Quarterly 29#2 (1999): 306–16 online
Howard, Donald S. WPA and federal relief policy (1943), 880pp; highly detailed report by the independent Russell Sage Foundation.
Kelly, Andrew, Kentucky by Design: The Decorative Arts, American Culture and the Arts Programs of the WPA. Lexington: University Press of Kentucky. 2015.
Larson, Cedric. "The Cultural Projects of the WPA." The Public Opinion Quarterly 3#3 (1939): 491–196. Accessed in JSTOR
Leighninger, Robert D. "Cultural Infrastructure: The Legacy of New Deal Public Space." Journal of Architectural Education 49, no. 4 (1996): 226–236.
Leighninger, Robert D., Jr. Long-Range Public Investment: the Forgotten Legacy of the New Deal. Columbia, S.C.: University of South Carolina Press (2007).
Lindley, Betty Grimes & Lindley, Ernest K. A New Deal for Youth: the Story of the National Youth Administration (1938)
McJimsey George T. Harry Hopkins: Ally of the Poor and Defender of Democracy (1987) online
Mathews, Jane DeHart. Federal Theatre, 1935-1939: Plays, Relief, and Politics (Princeton UP 1967) online
Meriam; Lewis. Relief and Social Security. 900 pp. Washington, DC: The Brookings Institution, 1946.
Millett; John D. & Gladys Ogden. Administration of Federal Work Relief 1941.
Musher, Sharon Ann. Democratic Art: The New Deal's Influence on American Culture. Chicago: University of Chicago Press, 2015.
Rose, Nancy. The WPA and Public Employment in the Great Depression (2009)
Sargent, James E. "Woodrum's Economy Bloc: The Attack on Roosevelt's WPA, 1937–1939." Virginia Magazine of History and Biography (1985): 175–207. in JSTOR
Sheppard, Si. Buying of the Presidency?, The: Franklin D. Roosevelt, the New Deal, and the Election of 1936 (ABC-CLIO, 2014).
Singleton, Jeff. The American Dole: Unemployment Relief and the Welfare State in the Great Depression (2000)
Smith, Jason Scott. Building New Deal Liberalism: the Political Economy of Public Works, 1933–1956 (2005)
Taylor, David A. Soul of a People: The WPA Writers' Project Uncovers Depression America. (2009)
Taylor, Nick. American-Made: The Enduring Legacy of the WPA: When FDR Put the Nation to Work (2008)
United States Senate. "Report of investigation of public relief in the District of Columbia". Washington D.C.: 1938
Williams, Edward Ainsworth. Federal aid for relief (1939)
Young, William H., & Nancy K. The Great Depression in America: a Cultural Encyclopedia. 2 vols. Westport, Conn.: Greenwood Press, 2007 ISBN 0-313-33520-6
הערות שוליים

1 2  Arnesen, Eric (2007). Encyclopedia of U.S. Labor and Working-Class History. Vol. 1. New York: Routledge. p. 1540. ISBN 9780415968263.
↑  Smith, Jason Scott (2006). Building New Deal Liberalism: The Political Economy of Public Works, 1933–1956. New York: Cambridge University Press. p. 87. ISBN 9780521828055.
↑  "WPA Pays Up and Quits". The New York Times. 1 ביולי 1943. נבדק ב-2016-02-24. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Neumann, Todd C. (2010). "The Dynamics of Relief Spending and the Private Urban Labor Market During the New Deal" (PDF). The Journal of Economic History. 70 (1): 195–220. doi:10.1017/S0022050710000100.
1 2  Leighninger, Robert D. (2007). Long-Range Public Investment: The Forgotten Legacy of the New Deal. Columbia, S.C.: University of South Carolina Press. ISBN 9781570036637.
1 2  Leighninger, Robert D. (במאי 1996). "Cultural Infrastructure: The Legacy of New Deal Public Space". Journal of Architectural Education. 49 (4): 226–236. doi:10.1080/10464883.1996.10734689. JSTOR 1425295. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Records of the Division of Engineering and Construction". Records of the Work Projects Administration (WPA). National Archives and Records Administration. נבדק ב-2016-02-27.
↑  "Records of the Division of Professional and Service Projects". Records of the Work Projects Administration (WPA). National Archives and Records Administration. נבדק ב-2016-02-27.
↑  "Records of the Division of Finance". Records of the Work Projects Administration (WPA). National Archives and Records Administration. נבדק ב-2016-02-27.
↑  "Records of the Division of Information". Records of the Work Projects Administration (WPA). National Archives and Records Administration. נבדק ב-2016-02-27.
↑  "Records of the Division of Investigation". Records of the Work Projects Administration (WPA). National Archives and Records Administration. נבדק ב-2016-02-27.
↑  "Records of the Division of Statistics". Records of the Work Projects Administration (WPA). National Archives and Records Administration. נבדק ב-2016-02-27.
↑  "Records of the Project Control Divisions". Records of the Work Projects Administration (WPA). National Archives and Records Administration. נבדק ב-2016-02-27.
↑  "Records of Other WPA Divisions". Records of the Work Projects Administration (WPA). National Archives and Records Administration. נבדק ב-2016-02-27.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 2028083  CiNii: DA13948893  GND: 116650-5  ISNI: 0000 0001 2171 8685  LCCN: n81081809  NLA: 36557716  PIC: 2341  SNAC: w67b4x1k  SUDOC: 144213737  Trove: 1291273  ULAN: 500227524  VcBA: 494/17620  VIAF: 141803196   WorldCat (עם VIAF): 141803196
מעבר טאפטס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  אוניברסיטת טאפטס 
 גובה:  1,091 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  69°25′00″S 70°35′00″W﻿ / ﻿69.4167°S 70.5833°W﻿ / -69.4167; -70.5833
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהמעבר טאפטס(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהמעבר טאפטס(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימעבר טאפטס(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימעבר טאפטס
 
מעבר טאפטס (באנגלית: Tufts Pass) המכונה גם עמק טאפטס (באנגלית: Tufts Valley) הוא מעבר הרים, בכיוון מזרח-מערב בין הרי רואן, לבין רמת אלגאר, בחלקו הצפוני של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גובהו של המעבר 1,091 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה > גילוי ומיפוי ההרים

מעבר ההרים התגלה מהאוויר ומופה בצורה גסה על ידי ההמשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בשנת 1937.
המעבר מופה בשנית בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו בשנים 1947–1948 על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון, המיפוי בוצע בשנת 1960 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.