stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אל-עמארנה
רקע היסטורי > אחרית דבר

בשנות מלכותו הייתה כל שימת ליבו של אחנתון נתונה לעיר החדשה ולדת החדשה. הוא לא הקדיש הרבה מאמצים לנעשה בחלק הצפוני של הממלכה שהגיעה עד סוריה בצפון והייתה נתונה לניהול עצמי של שליטים מקומיים. העובדה שמחוזות אלה גבלו באזורי השפעה של החתים ושל המיתנים, שהיו במלחמות וסכסוכים, ושהם עצמם ניהלו סכסוכים פנימיים שדרשו התערבות מצד מצרים ולא נענו לבקשות העזרה שלהם, פגעה במוניטין של מצרים וביכולת המשילות שלה.
במדיניות הפנים, גם כן היו צרות, שכן בשנים בין ה־8 למלכותו עד לשנה ה־12, התנהלו רדיפות נגד כת אמון ויתר האלים. הפסלים של האלים נותצו, ושמותיהם נמחקו ממוסדות ומאנדרטאות. גם פרטי רכוש פרטיים המכילים סימנים של אלים אלה הושמדו. הייתה אווירת טרור ופחד כללית בציבור. כלכלית, סגירת המקדשים פגעה במנוע הצמיחה של האזרחים, בה בשעה שבניית העיר החדשה דרשה הרבה משאבים. המדינה הייתה על סף פשיטת רגל.
העניינים הפנימיים נוהלו בפועל על ידי הסנדק איי ואת הצבא ניהל חרמחב. שניהם הפכו לפרעה ברבות הימים.
המלכה נפרטיטי מתוארת בקברים השונים ובשברי האנדרטאות כשותפה שווה לפרעה במלכות. בשנת מלכותו ה־12 של אחנתון, התיאורים נפסקים אולם יש רמזים לשלטון משותף עם סמנח כא רע. יש חוקרים שמתבססים על כתובות המעידות על שינוי שמה של נפרטיטי שסמנח כא רע הוא בעצם נפרטיטי ושהיא צורפה לשלטון משותף.
אחנתון מת בשנת 17 למלכותו. מעט תיעוד קיים לגבי שנות שלטונו האחרונות. לאחר מותו הוא נקבר בקבר המלך באל־עמארנה, בו כבר נקברה אמו. סמנח כא רע מלך כשנתיים אחריו ותות־ענח'־אתון, בנו של אחנתון מאשתו השנייה קיאה, עלה לשלטון. אחר עלייתו לשלטון, הוא "הפך" את המהפכה, שינה את שמו לתות־ענח'־אמון, חזר לתבאי ונטש את אחתאתון. איי, יורשו המשיך את הנטישה. יורשו של איי, חרמחב, ציווה להרוס את העיר ואת קברו של המלך ולמחוק את זכרו של אחנתון מכל המקומות. הוא העביר את המומיה שלו לעמק המלכים, לקבר KV55. שם נמצאה המומיה עם הסרקופג עם פנים מושחתות, על מנת שימנעו ממנו מנעמי החיים שלאחר המוות. במשך שנים היה ספק לגבי זהות המומיה בקבר זה, אולם בדיקות DNA הוכיחו את הקשר המשפחתי בין מומיה זאת למומיה של תות־ענח'־אמון ולמומיה של אמנחותפ השלישי.
העיר אל־עמארנה > הממצאים הארכאולוגיים

המבנים שנחשפו באתר כוללים מקדשים לאל "אתון", ארמונות, מבנים ממלכתיים ומבני פקידים שניהלו את האדמיניסטרציה של הממלכה וכן מפעל לייצור זכוכית. בדרום העיר נמצא כפר שבו גרו הפועלים ואומנים שבנו את העיר. בצוקים שמסביב למישור בו שכנה העיר נמצאו מערות קבורה שנועדו לפקידים. מערות אלה נמצאו גם ברכס הדרומי של הצוקים. אתר הקבורה של המלך נמצא בוואדי המרכזי במזרח. קבר זה נשדד עוד בימי קדם. אחד המבנים שנמצאו הוא הארכיון. כבר בשנת 1891 זיהתה משלחתו של פלינדרס פיטרי מבנה שקראה לו "לשכת הסופרים". בבור האשפה של המבנה נמצאו שברי לוחות. המשלחת הגרמנית מצאה לוחות נוספים על מפתן הכניסה לבניין. על הצוקים שממזרח וממערב לנילוס נחקקו על גבי אסטלות, כתובות שתיארו את סיבת החלטתו של אחנתון להקים את עיר הבירה החדשה. כתובות אלה שימשו כסימני הגבול של העיר המתוכננת.
העיר אל־עמארנה > מבנה העיר

העיר נבנתה בחופזה על קרקע בתולית, על גבי שטח של כ־13 קמ"ר. הבנייה התחילה בשנת מלכותו החמישית של אחנתון והסתיימה כעבור כ־9 שנים, אולם היא הפכה לבירת הממלכה כשנתיים קודם לכן. חוקרים מעריכים שאוכלוסיית העיר מנתה בין 20,000 ל־50,000 נפשות. העיר הייתה מתוחמת על ידי אסטלות, חלקן נחצבו בצוקים וחלקן הוצבו בשטח.
על מנת לזרז את תהליך הבנייה, נבנו מרבית הבניינים מאריחי בוץ. הבניינים החשובים צופּוּ באבנים מקומיות.
הריסות העיר מראות על מבנה רשתי: רחובות שהשתרעו מצפון לדרום, במקביל ל"דרך המלך" (הידועה גם בשם "Sikhet es-Sultan") שרוחבה היה כ־40 מטר ורחובות חוצים ממזרח למערב.
מגורי בית המלוכה שכנו בצד הצפוני, בחלק הידוע כ"עיר הצפונית". החלק המרכזי הכיל את האזור המנהלי והדתי והחלק הדרומי והפרברים יועדו למגורים.
העיר אל־עמארנה > העיר הצפונית

העיר הצפונית כשמה, נבנתה באזור הצפוני של העיר. היא הייתה מקושרת לעיר המרכזית בדרך המלך הרחבה שאפשרה לכרכרות רתומות בסוסים להתנהל בה. בחלק הדרומי של העיר הצפונית, וממערב לדרך המלך נמצא מבנה מבוצר הידוע כארמון גדת הנהר הצפוני. ארמון נוסף באזור הוא הארמון הצפוני, שם התקבלו האורחים ועבדו את אתן. מגורי המשפחה המלכותית היו בדירות מאחורי הארמון. החלק העשיר והמהודר של הארמון היה מעוטר בציורי נוף וטבע. הוא הוקדש לאתון, כאשר על פי האמונה האל גר בהם. כתובות שנמצאו בארמון מראות שהארמון נבנה תחילה עבור נפרטיטי או קיאה (אנ'), נשותיו של אחנתון, הוא הוסב מאוחר יותר כארמון לבתו הבכורה של המלך, הנסיכה מרית אתון (אנ').
לרובו של הארמון לא היה גג, כמו לבניינים נוספים בעיר, כמחווה של קבלת פנים לאתון. נמצאו גם עדויות למספר בניינים אדמיניסטרטיביים באזור.
בנוסף, האזור הכיל מתחם חצרות ומחסנים ומספר וילות מגורים גדולות. ממול, על דרך המלך נמצאו מכלולים של בתים גדולים מאוד. משערים שהגדול מכולם, U25.11, השתייך למישהו שהיה מקורב למלך. הייתה בו קפלת תפילה פרטית בנויה אבן.
על הריסות בית זה בנתה המשלחת לחקר מצרים (אנ') ב־1924 (EES-The Egypt Exploration Society) בראשות הארכאולוג ג'והן פנדלבורי (אנ') את בניין המשלחת.
בזמן המודרני המקום הרוס.
הפרברים הצפוניים היו אזור מגורים שהיה בשימוש גם לאחר נטישת העיר. הבתים פה נראים פחות מתוכננים וקטנים יותר. בשנים 1929–1932 נחפר האזור על ידי המשלחת לחקר מצרים. הוא הכיל בתים במגוון גדלים.
ביתו של הבנאי הראשי האטיאי Hatiay (T34.1 & 4) מתבלט בגלל משקוף מצויר מושלם שנמצא בו ושמוצג במוזיאון בקהיר. כמו כן התגלו באזור חפצים ופסלונים שונים.
חלק מסוים מאזור זה נבנה מחדש בתקופה הרומאית. רוב האזור נזנח ונהרס ונכון למאה ה־21 הוא נראה כחולות משובצים ערימות לבנים ופסולת.
העיר אל־עמארנה > העיר המרכזית

העיר המרכזית נבנתה בחלק הסופי של דרך המלך. זה היה האזור המנהלי של העיר שבו רוכזו רוב הבניינים הרשמיים ובו גרו ועבדו אנשי המנהלה. המבנים בחלק זה נבנו מאבן על גבי יסודות המאפשרים לחוקרים לזהות את מקומם. רוב האבנים פורקו ועברו שימוש נוסף לאחר נטישת העיר.
הארמון המלכותי הגדול – נבנה בקצה דרך המלך ובמקביל אליה. המבנה השתרע לאורך כ־580 מטר בין דרך המלך לגדת הנהר. נמצאו שרידים המעידים על תכנון אסתטי קפדני. החומרים שנמצאו הם פיאנס מצרי, בהט (אלבסטר), פסלי גרניט וקוורץ. לבני הבוץ היו מצוירות, העמודים מעוטרים והרצפות עשויות גבס. רצפות אלה התגלו על ידי פיטרי ב־1891 ותוארו על ידו. אולם נהרסו מאוחר יותר. היו בו חצרות פתוחות שהכילו פסלי ענק של המלך ובהן התקבלו שליחים ואורחים. מחובר על ידי גשר היה מבנה ששימש כנראה את אספת השרים של המלך. מקושר אליו בגשר היה הארמון המלכותי הקטן היכן שהיה המשכן הטקסי של בני המלוכה.
המקדש הגדול – שימש כמרכז העצבים של כת האתון בעמארנה. על בסיס תרשימים שהתגלו במבנים בשטח, ארכאולוגים הסיקו שהמבנה היה בשטח של 800 ‏X‏ 300 מטר. רובו הכיל חצר פתוחה והיו בו שני בניינים: המקדש הארוך, קרוב לחזית וקודש הקודשים בחלק האחורי. החצר הייתה מלאה בכ־365 שולחנות עולה. המקדש היה מאוכלס בפסלים רבים של אחנתון, נפרטיטי, אמנחותפ השלישי ואשתו השנייה של אחנתון, קיאה. נמצאו שברים של פסלים אלה על ידי הווארד קרטר כאשר עבד במשלחתו של פיטרי ב־1892. מחקר מחודש של המקדש התחיל ב־2012.
דרומית למקדש, נמצאו מספר בתים, ביניהם ביתו של הכהן הגדול.
המקדש הקטן – המקדש הקטן הקיף שטח של 191 ‏X‏ 111 מ'. נמצאו בשטח מספר לבנים עם הציון "האחוזה", שאולי מתאים לשם המופיע על אחת מאסטלות הגבול, "אחוזת אתון". המקדש נחלק לשלושה חלקים. לכל חלק הייתה גישה בין שני עמודים. החצר הראשונה הכילה 106 שולחנות עולה, החצר השנייה הכילה מבנה קטן המכונה היום כ"בית הכוהן", והחצר השלישית הכילה מבנה שהיה קודש הקודשים.
הארכיון המרכזי – השטח מאחורי בית המלך והמקדש הקטן היה מאוכלס על ידי מבנים מסודרים בשורות וביניהם רחובות צרים. נראה שהם שימשו את סופרי המלך. ביניהם נמצא המבנה שבו נמצאו רוב מכתבי עמארנה והמכונה "הארכיון המרכזי".
הריסות מהעיר המרכזית
אריחי פאיאנס. ממוזיאון פיטרי בלונדון
מקדש אתן הקטן והעמודים המשוחזרים לפני קודש הקודשים
תרשים של הארכיון המרכזי, כפי שצויר על ידי פיטרי
העיר אל־עמארנה > אזור המגורים הדרומי

אזור המגורים הדרומי הוקצה לאנשי המעלה העשירים, בהתאם לכך היו שם אחוזות גדולות מאוד ואנדרטאות של אנשי מעלה.
הווילה המפורסמת ביותר באזור זה הייתה של תחתומס (אנ'), פסל, שהיה אמון על בניית פסלי הפורטרטים המלכותיים. בביתו, ב־1912 נמצאו הרבה פורטרטים כאלה על ידי משלחת גרמנית, ביניהם הפורטרט המפורסם, חסר העין של המלכה נפרטיטי, הנמצא מאז במוזיאון בברלין.
באזור הפרברים הדרומי התגוררו האיכרים ועובדי האדמה וכן בוני הקברים שבנקרופוליס.
קום אל־ננה
קום אל-ננה (אנ') דרומית־מזרחית לאזור המגורים, בקום־אל־ננה נמצאו בין השנים 1988 ו־2000, שרידי מקדש אבן גדול שהיה מוקף בגן עצים ומספר מבני שרות וביניהם גם מאפייה. בזמנו חשבו שהמקום הוא שרידי מחנה רומאי.
מארו־אתון
כ־3 ק"מ דרומית לאזור המגורים, נמצאת מארו-אתון (אנ'). זהו ארמון או מקדש שמש. מבחינים בו שני אזורים מוקפים חומה עם מזבחות, אגם קטן ושבילים מעוטרים בציורי טבע. במקור חשבו שהמקום נבנה עבור קיאה, אולם לאחר מותה, שונו השמות והתמונות לאלה של מרית־אתן, בתו של אחנתון.
האתר נחפר בשנים 1896 על ידי ברסאנטי וב־1921 על ידי ליאונרד וולי. בזמן המודרני המקום נכבש על ידי שדות מעובדים והוא בחזקת אבוד.
העיר אל־עמארנה > אתרי המדבר

צפונית לדרך המובילה לאתרי הקבורה, נמצאו שרידים של מבנים הבנויים מלבני בוץ. מבנים אלה מכונים "מזבחות המדבר". כמו כן נמצא כאן כפר העובדים, 64 בתים רגילים, בתוך חומה תוחמת ובית תפילה. המקום היה מיושב גם בימי תות־ענח'־אמון, אולי כדי לשרת את הקברים, לשמור עליהם או אולי כדי לפרק אותם. אתר דומה נמצא מזרחית לכפר העובדים, לא רחוק ונקרא "עיר האבן" על שם סלעי אבן הגיר המרוכזים באופן בולט במקום. הוא דומה במידת מה לכפר העובדים. המקום נחקר מעט מאוד ואינו פתוח למבקרים.
העיר אל־עמארנה > אסטלות הגבול

נמצאו 16 אסטלות גבול שתחמו את העיר. סוברים שהיו יותר וחלק כוסו בחול ונעלמו. אסטלות אלה נשאו כרזות וכתבים וכמעט כל מה שידוע על העיר נלמד מהן.
בין היתר מפורט באחת האסטלות כיצד נבחר האתר שבו נבנתה העיר: "מקום שלא שייך לאף אל ולאף מלך".
האסטלה הראשונה נתגלתה על ידי קלוד סיקאר (אנ'), בתונה אל־גבל (אנ'), במערב הנילוס, וסומנה כאסטלה A.
האסטלה הראשונה שנתגלתה בחלק המזרחי הייתה אסטלת U.
בעיקרון מחלקים את האסטלות לשתי קבוצות: אסטלות M,‏ X ו־K, משויכות לשנת מלכותו החמישית של אחנתון ונושאות טקסט הידוע כ"הכרזה הראשונה". אסטלות אלה נחצבו בתוך גומחה.
אסטלות A,‏ B,‏ F,‏ J,‏ N,‏ P,‏ Q,‏ R,‏ S,‏ U ו־V, מתוארכות לשנת מלכותו השישית עם תוספת כתובית המתוארכת לשנה השמינית של מלכותו, והמחזקות את השבועה הקודמת.
על יד האסטלות ניצבו פסלי בני המשפחה. רובם נהרסו.
בהמשך נמצאה אסטלה נוספת, L, במצב פחות שמור. מכאן מסיקים שייתכן ויימצאו אסטלות נוספות.
האסטלה הקדומה ביותר, K, מכילה את כרזת ההתחייבות לאל החדש.
הכרזה מתארת כיצד אתן הופיע לפני אחנתון בכרכרתו וציווה עליו להכין לו מקום. המלך נשבע לקבל על עצמו את מצוות האל ולבנות לו את אחוזתו ולהעביר אליו את כל המיסים.
אסטלת K הקדומה ביותר. מתוך ספרם של Davies, Norman de Garis, 1903
פסלי המשפחה על יד אסטלה U
החלק העליון של אסטלה A, המתאר את אחנתון ומשפחתו סוגדים לאתן, קרני החמה. (תונה אל-גבל (אנ')).
מחקר וארכאולוגיה

כבר במאה ה־18 (1714) הצביע כומר ישועי בשם קלוד סיקאר (אנ'), על אסטלת גבול (אסטלה A) שמצא בתונה אל־גבל שבקרבת מקום שתפקידה היה לסמן את הגבולות של אל־עמארנה רבתי.
בתחילת המאה ה־18 הגיעו לאזור מבקרים שהבחינו במערות קבורה בצוקים שמצפון לוואדי. ב־1798–1799 מִפתה משלחת נפוליאון למצרים את העיר והתוצאה כלולה בפרסום רב הכרכים, תיאור מצרים.
החוקר הבריטי ג'ון גארדנר וילקינסון ביקר בעמארנה פעמיים ב־1820. הוא כינה את המקום בשם אלבסטרון (על שם האלבסטר ממנו נמצאו ממצאים רבים ושבסביבת המקום הייתה מחצבה לכריית המינרל) בעקבות תיאורים של מחברים רומאים, פליניוס הזקן ותלמי. עם זאת הוא ציין מקום אלטרנטיבי אפשרי לקיום העיר בקום־אל־אהמר, נקרופוליס במצרים העילית.
ב־1843, 1845 הגרמני קארל ריכרד לפסיוס, שעמד בראש משלחת פרוסית למצרים, גילה במערות הקבורה ציורי קיר וכתובות ופרסם אותם בספרו "Denkmäler aus Aegypten und Aethiopien".
מחקר וארכאולוגיה > מכתבי אל־עמארנה

בשנת 1887 חפרה פלחית מצרית מאחד הכפרים ששכנו במישור באדמה בחורבות האתר במטרה להעבירה לגינתה. בתוך האדמה היא מצאה מאות לוחות חומר לא שרופים ועליהם כתב יתדות. לוחות אלה הגיעו לפקידי ממשל מצרִים והגיעו באמצעות סוחרי עתיקות ובהמשך גם למוזיאונים. הלוחות זוהו כשריד של ארכיון משרד החוץ המצרי במאה ה־14 לפנה"ס, הכוללים את התכתובת הדיפלומטית של מלכי מצרים אמנחותפ השלישי ואמנחותפ הרביעי (אחנתון) עם מלכי המעצמות הגדולות של המזרח הקדום ועם מלכי כנען הכפופים למצרים, ומכתביהם של אלה אל מלכי מצרים. הם מכונים מכתבי אל־עמארנה. מכתבי אל־עמארנה נכתבו אכדית, שפת התקשורת הבינלאומית של המזרח הקדום באותה תקופה, ויש להם חשיבות רבה בהבנת תמונת המזרח הקדום, ובייחוד שיחזור הדמות הגאו־פוליטית והדמוגרפית של כנען בתקופת הברונזה המאוחרת.
התגליות סייעו לעולם המחקר לפענח את האירועים ההיסטוריים שהתרחשו בתקופת שלטונו של אחנתון ולהרחיב את הידע על הרפורמה הדתית שהנהיג.
בשנים 1891–1892 נערכו במקום חפירות ארכאולוגיות על ידי פלינדרס פיטרי. אלסנדרו ברסנטי (אנ') פינה את קבר המלך, בשירות העתיקות המצרי (ישנם חוקרים המציינים שפינוי זה נעשה ללא שמירת המקום והחפצים ושנגרם נזק לממצאים). גם הווארד קרטר ביקר במקום בשנים אלה ופרסם את התיעוד והציורים שהפיק ממנו.
בשנים 1903–1908 נורמן דה גאריס דיוויס (אנ') פרסם שישה כרכים אודות הכתוביות על האסטלות והקברים הפרטיים באל־עמארנה. פרסום זה היה הראשון שסיפק טקסט מלא של הכתובים.
בשנים 1907–1914 קבוצה גרמנית (DOG – German Oriental Society) חפרה בחלקים שונים בעיר. ב-1912 מצאה את פסל הראש של המלכה נפרטיטי, הנמצא במוזיאון החדש (ברלין).
משלחות בריטיות חפרו בשנים 1921–1922 ובשנים 1926–1937.
החל מ-1977 מתבצעות חפירות על ידי Barry J. Kemp עבור החברה לחקר מצרים.
בין השנים 2002 ו-2005, נחקר אזור קטן של אזור המגורים העיקרי. תוצר לוואי היה גילוי בית קברות של פשוטי העם שנמצא קרוב למתחם הקברים הדרומי. המקום התגלה בעקבות מצבור עצמות אדם בני גיל דומה שכנראה נשטפו החוצה בזמן שיטפון. האנשים היו בגיל צעיר למדי.
מעבר לעיר בירה חדשה בהיסטוריה

ישנם מספר אירועים שבהם השלטון החליט להעביר את עיר הבירה למקום חדש, כביטוי להכלת השליטה ללא הפרעות מצד השלטון הקודם. כאן מובאות רק מספר מצומצם של דוגמאות
מעבר לעיר בירה חדשה בהיסטוריה > השושלת ההיאנית ביפן

המעבר מנארה לנגאוקה-קיו (אנ'): בין השנים 710–784 הייתה נארה, שנקראה אז הֵייג'וֹ־קיוֹ, בירת יפן, ב־784 הבירה הועתקה לנגאוקה־קיו, כמפלט שלטוני מהכוהנים הבודהיסטים ששלטו בנארה.
המעבר לקיוטו – בשנת 794 הבירה הועברה שוב למקום המכונה היאן-קיו (אנ'), קיוטו של היום. היא הייתה בירת יפן במשך כ־100 שנים לאחר מכן.
מעבר לעיר בירה חדשה בהיסטוריה > השושלת השתים עשרה במצרים

אמנמחת הראשון, מייסד השושלת השתים עשרה של מצרים – העביר את הבירה מתבאי שבמרכז מצרים, לעיר חדשה וקרא לה איטיטאווי (שליט שתי הארצות) כדי להדוף אופוזיציה בה נתקל, ולהשליט את שלטונו.
ראו גם

דת מצרים העתיקה
היסטוריה של מצרים העתיקה
תחותמס הרביעי
לקריאה נוספת

אל-עמארנה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
תעודות אל־עמארנה באתר מט"ח
עמארנה – דפי מידע באתר אוניברסיטת קיימברידג', שאנשי הסגל שלה מעורבים בחפירות במקום. כולל מפה אינטראקטיבית של העיר.
שאנהת המצרי – מיקה ולטרי, הוצאת זמורה ביתן 1988. אפוס רחב יריעה, המגולל את תולדות חייו של שׂאנהת, בנו המאומץ של רופא מצרי פשוט. הסיפור משתרע על רקע מלוכתם של ארבעה פרעונים: החל באמנחותפ השלישי דרך אמנחותפ הרביעי ותות־ענח'־אמון, וכלה בחרמחב, שמתחיל, למעשה, את השושלת ה־19.
הטכניקה של יצירת פסלים בסגנון עמארנה (אנגלית)
CODA (סרט, 2021)

| --- | --- |

כרזת הסרט הרשמית
 מבוסס על:  משפחת בלייה 
 בימוי:  שאן הדר 
 הופק בידי:  פיליפה רוסלה, Patrick Wachsberger 
 תסריט:  שאן הדר 
 עריכה:  Geraud Brisson 
 שחקנים ראשיים:  אמיליה ג'ונס, טרוי קוטסור, מרלי מטלין
 מוזיקה:  מריוס דה פריס 
 צילום:  פולה הידוברו 
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  פאתה 
 חברה מפיצה:  אפל TV פלוס
 שיטת הפצה:  ישירות לווידיאו 
 הקרנת בכורה:  28 בינואר 2021
 משך הקרנה:  111 דק' 
 שפת הסרט:  שפת סימנים אמריקאית, אנגלית
 סוגה:  דרמה קומית, סרט מוזיקלי 
 פרסים:  Hollywood Music in Media Award for Best Original Song in an Independent Film  פרס חבר המושבעים של פסטיבל סאנדנס לדרמה אמריקאית  Sundance Audience Award: U.S. Dramatic  Sundance U.S. Directing Award: Dramatic  פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר  Gotham Independent Film Award for Outstanding Supporting Performance  Gotham Independent Film Award for Breakthrough Actor  Sundance Special Jury Prize 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
CODA (קודה) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2021, המציג ילדה מתבגרת שומעת שהיא בת להורים חירשים (באנגלית: Child of deaf adults - CODA). הסרט נכתב ובוים על ידי שאן הדר, מככבים בו אמיליה ג'ונס כנערה השומעת, עם מרלי מטלין וטרוי קוטסור כהוריה החירשים ודניאל דוראנט כאחיה החירש.
הסרט, המהווה גרסה מחודשת בשפה האנגלית לסרט הצרפתי "משפחת בלייה" משנת 2014, צולם בגלוסטר, מסצ'וסטס, בארצות הברית. "CODA" הוקרן בבכורה עולמית ב־28 בינואר 2021, בפסטיבל סאנדנס. אפל רכשה זכויות הפצה לסרט תמורת סכום שיא[דרוש מקור: מקור לכך שהסכום שבר שיא] של 25 מיליון דולר. הסרט הוקרן בבתי הקולנוע ובשירות הסטרימינג אפל TV פלוס ב-13 באוגוסט 2021.
הסרט קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - דרמה בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-79.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר, וזכה בשלושתם. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ובכך הפך לסרט הראשון שזכה בפרס האוסקר בקטגוריה זו, שהופק/הופץ על ידי שירות לצפייה ישירה ולא על ידי אולפן סרטים. כמו כן בטקס פרסי אוסקר ה-94 הסרט זכה בפרס התסריט המעובד הטוב ביותר וטרוי קוטסור זכה בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר.
עלילה

בגלוסטר, מסצ'וסטס בארצות הברית, משפחה מנהלת עסק דיג. רובי, בת 17 והשומעת היחידה במשפחה, עוזרת להוריה ואחיה החירשים בעסק. בזמן לימודיה בתיכון, היא מצטרפת למקהלה, שם היא נמשכת לבן זוגה לדואט ומוצאת תשוקה בשירה. מנהל המקהלה שלה מעודד אותה לשקול ללמוד בבית ספר למוזיקה, והיא צריכה להחליט בין עזרה למשפחתה לבין השגת מטרתה.
השחקנים

אמיליה ג'ונס – רובי רוסי
טרוי קוטסור – פרנק רוסי
פרדיה וולש-פילו  – מיילס
דניאל דוראנט – ליאו רוסי
מרלי מטלין  – ג'קי רוסי
איימי פורסיית' – גרטי
קווין צ'פמן – בריידי
הפקה > פיתוח וכתיבה

CODA, שנכתב ובוים על ידי שאן הדר, הוא גרסה מחודשת בשפה האנגלית לסרט הצרפתי משפחת בלייה, שיצא לאקרנים בשנת 2014. פיליפ רוסלט היה אחד ממפיקי הסרט המקורי, והוא בעל הזכויות להפקת גרסה מחודשת. הוא והמפיק פטריק ווקסברגר פנו להדר כדי לביים גרסה מחודשת לקהל הצופים בארצות הברית. עד מאי 2019 הקימו החברות Pathé Films ו- Vendôme Group שותפות להפקת סרטים לפיתוח והפקה של סרטים בשפה האנגלית, כאשר הראשון היה CODA.
הסרט CODA מתרחש בגלוסטר, מסצ'וסטס בעוד ש"משפחת בלייה" התרחש בחוות חלב כפרית בצרפת, במאית CODA בחרה את העיירה גלוסטר, המוכרת לה מילדותה. הדר למדה שפת סימנים אמריקאית בתהליך כתיבת התסריט, כאשר 40% מהסרט הוא בשפה זו. הבמאית נעזרה בשני שותפים חירשים בהפקת הסרט: אלכסנדריה ויילס ואן טומאסטי.
הפקה > ליהוק

הדר התחילה בליהוק השחקנית החירשת, זוכת פרס האוסקר, מרלי מטלין לתפקיד האם החירשת בסרט. לאחר מכן פרצה מחלוקת בין מממני הסרט, שהתנגדו לליהוק שחקנים חירשים נוספים לבין מרלו מטלין, שאיימה לפרוש אם כך יהיה. בסופו של דבר המממנים ויתרו ומטלין השיגה את שלה.
הדר תיארה את הליהוק כהזדמנות של מטלין לשחק בתפקיד אחר מהטייפ-קאסטינג הקבוע שלה: "תפקידיה הקודמים היו של דמויות מורכבות" אמרה הדר. "מטלין, בחיים האמיתיים, היא הרבה יותר מצחיקה, ויש לה חוש הומור. בתפקיד הנוכחי היא גילמה אשת דייגים ממעמד הפועלים, ויש הרבה אלמנטים באישיות שלה שהיו נכונים מאוד לדמות הזו." מטלין השתמשה בקשריה עם תיאטרון החירשים בלוס אנג'לס, כדי לעזור להדר למצוא שחקנים חירשים נוספים. הדר צפתה בשחקן טרוי קוטסור בהפקה של חירשים וליהקה אותו כדייג וכאב המשפחה. לאחר אודישנים, ליהקה את דניאל דוראנט לתפקיד האח החירש. למטלין, קוטסור ודוראנט הייתה היכרות מוקדמת בזכות שיתוף הפעולה שלהם בהפקת המחזמר אביב מתעורר.
עבור השחקנים החירשים שכרה הדר קבוצה של מתורגמנים שאיפשרה תקשורת שוטפת עם צוות השחקים וצוות ההפקה. מטלין אמרה: "הדר באמת שקעה בתרבות שלנו ועשתה כל ניסיון ללמוד ולעבוד איתנו ולהביא לסט שני במאים של שפת סימנים. הם, יחד עם המתורגמנים והצוות שלמד את השפה שלנו, עבדו כולם יחד. זה עבד כמו בכל סט אחר, אבל הזווית של שפת הסימנים, הפכה אותו למיוחד".
הבמאית גם ערכה אודישנים למאות נערות בגיל ההתבגרות לפני שליהקה את אמיליה ג'ונס כבת השומעת במשפחה החירשת. ג'ונס לקחה שיעורים בפיתוח קול ולמדה את שפת הסימנים האמריקאית במשך תשעה חודשים לפני תחילת הצילומים.
הפצה > בכורה בפסטיבל סאנדנס

CODA הוקרן בבכורה עולמית ב-21 בינואר 2021 בפסטיבל סאנדנס 2021, כאחד מסרטי יום הפתיחה. הסרט הוקרן במסגרת תחרות סרטי הדרמה האמריקאים בפסטיבל. עקב מגפת הקורונה באותה תקופה בארצות הברית, הוקרן הסרט באופן וירטואלי.
יומיים לאחר הקרנת הבכורה, רכשה חברת אפל את זכויות ההפצה של הסרט בסכום שיא של 25 מיליון דולר. בפסטיבל זכה הסרט בפרס חבר השופטים, בפרס הקהל ובפרס אנסמבל השחקנים. במאית הסרט שאן הדר זכתה בפרס הבמאית הטובה ביותר.
קרקוב

קְרָקוֹב (בפולנית: Kraków, ‏האזנהקובץ:Pl-Kraków.ogg‏Ⓘ‏, בפולנית נהגה השם: קְרָקוּף; בגרמנית: Krakau) היא העיר השנייה בגודלה בפולין ואחת מעריה העתיקות של המדינה. העיר, שהוקמה במאה ה-7, שוכנת על גדות נהר הוויסלה. קרקוב הייתה בירת פולין בשנים 1038–1596, ובירת הדוכסות הגדולה של קרקוב בשנים 1846–1918, וחלק מחבל גליציה המערבית ההיסטורי. כיום קרקוב משמשת כבירת מחוז פולין קטן.
קרקוב היא עד היום אחד ממרכזי המדע, התרבות והאמנות של פולין. לאור ההיסטוריה שלה, נחשבת קרקוב כמרכז הרוחני של פולין. קרקוב משמשת אטרקציה לתיירים מקומיים וזרים, ובשל מגוון אתרי המורשת בעיר הכריז עליה אונסק"ו בשנת 1978 כאתר מורשת עולמית.
אטימולוגיה

נהוג לזהות את מקור שמה של העיר במייסד האגדי שלה, הנסיך קרקוס (Karkus, Krak, Grakch), שהיה שליט של שבט פולני. עם זאת, אזכורו הראשון של הנסיך קרקוס מופיע בשנת 1190, שנים רבות לאחר ייסודה של העיר. יש המייחסים את שם העיר למילה הפרה-סלאבית "krakula", שמתייחסת למשפט, או למילה הפרה-סלאבית "krak", שמשמעותה "אלון", הנחשב לעץ קדוש.
שמה הרשמי המלא של העיר הוא עיר הבירה המלכותית קרקוב (בפולנית: Królewskie Stołeczne Miasto Kraków), אך שם זה משמש רק באירועים טקסיים.
בעברית היה נפוץ בעבר כתיב שמה של העיר בצורה קראקא.
היסטוריה > ימי הביניים

הממצאים הארכאולוגיים בגבעת ואוול מעידים על התיישבות אנושית בקרקוב כבר בתקופת האבן, אך מקובל שהעיר נוסדה במאה ה-7. לפי האגדה נוסדה העיר על ידי הנסיך קרקוס שבנה אותה מעל למערה בה התגורר הדרקון של ואוול (Smok Wawelski). האזכור הראשון של העיר בכתובים מיוחס ליהודי אברהם בן יעקב שציין ב-985 כי העיר היא מרכז מסחרי חשוב, וכי נבנו בה מבני לבנים, כולל טירת ואוול, וכנסיות רומנסקיות. משנת 1038 החלה העיר לשמש כבירת פולין.
ב-1044 הוזכרו לראשונה עתודות המלח במכרות המלח בווייליצ'קה, דרומית-מזרחית לעיר. המכרות הוזכרו בכתב זכויות של המלך קז'ימייז' הראשון המכנה אותן בשם הלטיני "Magnum Sal" ("המלח הגדול"). מסמך אחר מ-1105 מעיד כי מלח מסוגים שונים הופק במכרות כבר מתקופת המלך בולסלאב הראשון (מלך מ-992 עד 1025). העיר חרבה כמעט לחלוטין בפלישות הטטרים ב-1241, 1259 ו-1287, אך נבנתה מחדש ושוקמה. ב-1364 קרקוב עלתה שוב לגדולה כאשר המלך קז'ימייז' השלישי ("הגדול") הקים בה את אוניברסיטת קרקוב (האוניברסיטה היגלונית). העיר התפתחה ופרחה תחת השושלת היגלונית (1386-1572) ונמנתה על ברית ערי הנזה. תקופה זו ידועה כתקופת הזהב של העיר, שהפכה למרכז חשוב בתחומי התרבות, האומנות, האדריכלות, חקר המדע והמסחר.
היסטוריה > הרנסאנס והעת החדשה

ב-1572, לאחר מות אחרון מלכי השושלת היגלונית, זיגמונט השני אוגוסט, עברה השליטה בקרקוב לשליטים זרים, והעיר החלה לאבד מחשיבותה. פלישת השוודים ומגפת דבר שגבתה את חייהם של כ-20,000 מתושבי העיר, החמירו את המצב. ב-1596 עברה בירת האיחוד הפולני-ליטאי מקרקוב לוורשה.
עם חלוקתה השלישית של פולין ב-1795, בעקבות מרד בעיר, עברה קרקוב לשליטת אוסטריה כחלק מגליציה. ב-1809 כבש נפוליאון את קרקוב וצירף אותה לדוכסות ורשה.  לאחר תבוסת נפוליאון השיב קונגרס וינה ב-1815 את המצב לקדמותו, אם כי לעיר ניתן מעמד של "עיר חופשית" (Wolne, Niepodległe i Ściśle Neutralne Miasto Kraków z Okręgiem - "העיר החופשית, העצמאית והניטראלית לחלוטין של קרקוב וסביבותיה"). ב-1846 שוב פרץ מרד בקרקוב ובעקבותיו שוב סופחה העיר ב-16 בנובמבר לאוסטריה. אזור העיר היה לדוכסות הגדולה של קרקוב (Wielkie Księstwo Krakowskie) וקרקוב נבחרה לבירתו.
בחלקה השני של המאה ה-19 שוב ידעה קרקוב מידה של עצמאות ופריחה, והייתה למרכז תרבות ואמנות שהקנה לה את השם "אתונה הפולנית" (Polskie Ateny). בסוף במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הותקנו בעיר צנרת מים ורשת קווי חשמלית, ופרבריה אוחדו החל ב-1910 לעיר אחת (Wielki Kraków - "קרקוב הגדולה").
היסטוריה > המאה ה-20

בתחילת המאה, חומת העיר העתיקה נהרסה באופן יזום מפני שלא היה בה עוד צורך. במקום שבו הייתה החומה הוקם פארק פלנטי, שכיום מקיף את העיר העתיקה בצורת טבעת.
במלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר למשך זמן קצר על ידי האימפריה הרוסית. השלטון האוסטרי בעיר הסתיים ב-31 באוקטובר 1918 והעיר צורפה לרפובליקה הפולנית. לאחר המלחמה שרר בעיר משבר כלכלי, שהוביל למהומות קרקוב (1923).
עם תחילת מלחמת העולם השנייה נכבשה קרקוב בידי הנאצים וב־26 באוקטובר 1939 הכריזו עליה שלטונות הכיבוש כבירת הגנרלגוברנמן וקבעו את מרכזם בטירת ואוול. האוכלוסייה היהודית גורשה, הנותרים רוכזו בגטו ולבסוף נשלחו אל מותם במחנות השמדה. בניגוד לערי פולין האחרות וורשה בראשן, לא החריבו הנאצים את קרקוב, והיא שמרה על אופייה ועל מבני העבר שבמרכזה ההיסטורי. ב-1978 הכריז ארגון אונסק"ו על העיר כאתר מורשת עולמית.
בתקופה הקומוניסטית נבנה בעיר מפעל ענק לתעשיות פלדה ברובע נובה הוטה (Nowa Huta) שבצפון-מזרחה, והיא הפכה גם למרכז תעשייתי תוך שהיא שומרת על מעמדה כמרכז תרבותי, מסחרי ותיירותי.
חינוך

קרקוב היא מרכז ראשי של חינוך. ישנם 11 מוסדות אקדמיים בעיר, בהם לומדים כ-170,000 איש. בנוסף, קרקוב משמשת כבית לאחת מהאוניברסיטאות העתיקות והחשובות ביותר בפולין ובאירופה כולה - האוניברסיטה היגלונית (בפולנית: Uniwersytet Jagielloński, בר"ת: UJ).
האוניברסיטה היגלונית נוסדה בשנת 1364 ונודעה במשך ההיסטוריה כ"אקדמיית קרקוב", עד ששמה שונה ב-1817 ל"אוניברסיטה היגלונית". אוניברסיטה זו היא העתיקה והנודעת ביותר בפולין, ואף התפרסמה כאוניברסיטה הטובה במדינה. הנכס האקדמי העיקרי שלה הוא הספרייה היגלונית, בה למעלה ממיליון עותקים, כולל אוסף גדול של מסמכים מימי הביניים. באוניברסיטה, שמהווה את אחד ממוסדות המחקר המובילים בפולין, למדו ב-2005 42,325 סטודנטים. בין הסטודנטים שבאו בשעריה ניתן למצוא את קופרניקוס והאפיפיור יוחנן פאולוס השני.
האוניברסיטה למדעים וטכנולוגיה (Akademia Górniczo-Hutnicza או AGH) שנוסדה ב-1919 היא האוניברסיטה הטכנולוגית השנייה בגודלה בפולין, עם למעלה מ-15 מחלקות ו-30,000 סטודנטים.