stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקרב על נאנג'ינג
המלחמה בצדי העיר > פשיטה על שערי העיר

הפלישה המרכזית של הכוחות היפנים התרכזה על שער גואנגחואה הכביר, הגבוה, המרכזי והמאובטח. מדי יום התקיימו קרבות פנים אל פנים בשערים בעוד ממרחק בוצעו הפגזות מתותחים בירי ארטילרי. מדי יום היו שערי העיר נפרצים וכוחות סיניים היו מקריבים עצמם להכריח נסיגה יפנית, דאז היו הכוחות הסינים מתנקשים במעטים היפנים אשר פלשו דרך השערים הפרוצים אותם הם מתקנים ומכינים מחדש לעוד יום של קרבות. ב-10 בדצמבר נפערו שתי פרצות בשער העיר ועם תמיכת טנקים יחידת רגלים יפנית עברה בשערי העיר והחלה לפגוע בעמודי התמיכה שלהם בשדרות מהצד הפנימי של החומה. בשביל להפיל את יחידת היפנים אשר התיישבה בתוך העיר, אומנו יחידות מתאבדים לירי לילי על היפנים בתוך העיר אשר נפגעו קשות.
ביום שלמחרת, 11 בדצמבר הקרב הפך אכזר יותר ויותר ופלוגות סיניות נשלחו זו אחר זו למאבק ישיר, עקוב מדם בכוחות היפנים אשר היו חייבים לרדת למצב מגננה מרבית. בקורות המלחמה של הפלוגה הסינית השלישית נכתב על הקרב פנים אל פנים, רימונים ואבק, אש ממושכת ועוד בתוך ה-30 דקות הכאוטים ביותר של המאבק בשער גואנגחואה.
ב-12 בדצמבר תגבורת יפנית הקשתה אף יותר על המאבק. אגד יחידת מתאבדים מיומן בן שישה חיילים יצא ללחימה הקטלנית והביא לפגיעה קשה במערך הסיני אשר נמתח לאורך השער. הקרבות עברו ממרכזן והחלו להתרכז על גשר סאיגונג, מפקד האגד ה-302 הסיני, צ'נג ג'י, אשר הנהיג אישית את אוגדתו מצא את מותו בירי תשעה כדורי מקלע לעבר בטנו. היפנים כבשו את הגשר אך הכוחות הסינים החזירו אותו אליהם מחדש פעם אחר פעם בקרבות פנים אל פנים, עושים הכל בשביל להחזיר ולהשאיר את דגל הרפובליקה הסינית על גבי מוצב הגשר.
כיבוש נאנג'ינג

היה זה בנקודה זאת, לאחר הקרבות הקשים על השערים בהם מאות חיילים משני הצדדים נהרגו, שנאנג'ינג הייתה מכותרת. ממזרח היו הקרבות הקשים על שערי העיר עצמה אשר הובלו בידי הכוחות היפנים שנעו מצפון לאגם טאי אך נוסף אליהם מרב הכוחות היפנים נע מדרום לאגם וכיתר את העיר מהחזיתות הדרומיות והמערביות בעוד כל אשר נותר חופשי, הצפון בוא השתרע נהר היאנגצה לא היה ניתן כמעט ובכלל למעבר עקב הסחף האדיר. בעודו מבין את המצב החמור אליו הגיעו, טאנג קרא לחייליו להתכונן לקראת מערכה חזיתית בתוך רחובות, שדרות וסמטאות העיר.
לבסוף כוונה זאת ננטשה כאשר הגיעה הוראה מפי צ'יאנג קאי שק לנטוש את הבירה נאנג'ינג ולסגת מערבה למרכז סין, צ'יאנג ראה את הערך בחיילים ולא הרשה לעצמו לאבד את כללם במאבק בלתי-אפשרי על הבירה המכותרת. גו ג'וטונג, סגן מפקד האזור הצבאי השלישי נשלח להעביר את המסר של צ'יאנג אל טאנג שנגג'י, דבר אשר נעשה בשיחה טלפונית במהלך 11 בדצמבר במילים אלו של גו: ”הגנרליסימו הורה על נסיגת חיל המצב של נאנג'ינג. עליך להגיע מיד לפוג'ואו. אדאג שחו דזונגנאן [גנרל סיני] ימתין לך בפוג'ואו.” לאחר מכן ניתנה תגובתו של טאנג: ”ישנם דברים רבים שיש להסביר בבהירות למפקדי היחידות לפני שאוכל לסגת. אם לא כן, מי יישא באחראיות מאוחר יותר?” השיח על דרכי הנסיגה המשיך בין השניים עד אשר הגיע המסמך הרשמי של צ'יאנג אל טאנג ובו נכתב: ”כשלא תוכל להחזיק מעמד עוד זמן רב, אתה רשאי לסגת כפי שתאפשרנה הנסיבות, על מנת להתארגן מחדש ולערוך מתקפה נגדית.”
כיבוש נאנג'ינג > נסיגה סינית

כאשר טאנג הוציא הוראה להרעיף לחץ מרבי על הכוחות היפנים בשערי העיר ולפרוץ את המצור ממערב החל למעשה אי סדר בתוך המערך הסיני, 9 חטיבות ניסו לברוח דרך נהר היאנגצה ומצאו את מותם בסחף הנהר. היו חיילים שהסגירו עצמם לידי הכוחות היפנים והיו אשר התחבאו בתוך האוכלוסייה האזרחית. מכל היחידות הצבאיות הגדולות הייתה זו רק הארמייה הסינית השנייה, אשר הכינה 20 כלי שיט סדירים, שחצתה בבטחה ובשלמותה את נהר היאנגצה. לארמייה נספרו 5,097 אבדות במאבק נגד היפנים אך שאר חייליה, 11,451 איש במספר, צלחו את חציית הנהר למקום מבטחים והחלו לנוע לפנים סין.
שער חשוב נוסף לתוך נאנג'ינג היה שער טאיפינג אשר יחידת צוערים הגנה עליו מפני האגד ה-33 של החטיבה היפנית ה-16, אותו האגד אשר כבש את ההר הסגול לאחר קרב עקוב מדם. עד לערב 13 בדצמבר נכבש שער טאיפינג והונף עליו דגל יפני כמו גם על כל שעריה העתיקים של העיר, כולם נפלו לפלישה. בליל 12 בדצמבר עברה ההוראה לכוחות בגואנגחואה לסגת מן העמדות.
הכוחות היפנים שינו טקטיקה, כעת תכננו כיתור רחב אשר יגיע עד אל העיר שיאגואן ממערב לנאנג'ינג אשר עם כיבושה יחתך קו האספקה הסיני כמו גם דרך מוצא הנסיגה שלו. המערך על שיאגואן היה כאוטי; כוחות סינים נעו דרומה מהעיר כדי לנתק את טבעת הכיתור היפנית ושני הצדדים הופתעו ולא ציפו לפגוש אחד את השני. הסינים לבסוף נאלצו לסגת לאחר אובדן של 6,000 איש ועברו אל האי ג'יאנגשין, בסמוך לגדה הדרומית של היאנגצה. הכוחות היפנים השתמשו בכוחם הימי; נעו מצפון וכיתרו את דרך המעבר הסינית מעבר נהר היאנגצה. השייטת של הצי השלישי בחיל הים היפני בשעה 14:00 אחר הצהריים, 13 בדצמבר, החלה במתח תותחים ומכונות ירייה ממושך על גבי הכוחות הצבאיים והאזרחים הסינים אשר ניסו לחצות את הנהר הגדול.
במסגרת הקרב היפנים אף תקפו שייטות וסירות בריטיות ואמריקאיות ללא הבחנה, דבר שפגע ביחסיהם העתידיים.
כיבוש נאנג'ינג > פעולות טבח

בעוד הכוחות היפנים החלו נכנסים לנאנג'ינג עצמה החלו פעולות המוניות של טבח, בייחוד בפריפריה העירונית, ככל הנראה (לפי דעת מרב ההיסטוריונים) כפעולת תגמול על המאבק הסיני העז במהלך הקרב על שאנגחאי. ב-11 בדצמבר הייתה התנגשות בין כוחות יפנים לבני העיירה ג'יאנגדונג, מערבית לבירה נאנג'ינג ותושב הכפר, ג'ו חואנגחונג נתן מאוחר יותר עדות על שהתרחש:
"ב-1937, ב-9 בחודש הירחי ה-11, ראיתי יפנים מגיעים מן התעלה מולנו, רוכבים על ארבעה סוסים. אנחנו, האנשים בכפר, הסתתרנו לאחר שראינו אותם. ברגע שהיפנים הגיעו לכפר ולא ראו אף אחד, הם קראו בכל עוצמת גרונם, ואז יצאו 13 אנשים. הם לקחו אותם אל מקדש לונגוואנג. איש בשם פנג ארניו ברח, והיפנים חשבו שהוא חייל סיני, ולכן הם הרגו את כל 12 האנשים שנשארו. דודי מדרגה שלישית ודודי מדרגה רביעית היו ביניהם."
שגרירויות מחוץ פתחו עצמן לפליטים סינים בעוד הטבח נמשך מעל לחודש.
כיבוש נאנג'ינג > סוף דבר

הנסיגה הסינית הלא מאורגנת הפכה לבריחה ונטישה מוחלטת. מפקדים רבים פשוט נטשו את כוחותיהם ונמלטו בכוחות עצמם מבלי לתת פקודות לסגת. מתוך 100,000 מגיני הבירה ואלפי חיילים הסינים נוספים שנמלטו חזרה לבירה מהקרבות באזורים סביב העיר, רק שני גדודים הצליחו לסגת בהצלחה על פי התוכנית המקורית, ושניהם שרדו בשלמותם. יחידות אחרות שלא נסוגו על פי התוכנית המקורית נפלו קורבן לכוחות היפניים התוקפים.
למרות תמיכתו והגנתו של צ'יאנג קאי שק, האשימו את טאנג בכישלון שגרם לטבח נאנג'ינג שהגיע בעקבותיו של הקרב (נוסף על כך היה חשד כי טאנג היה מסומם, שכן נודע קודם לכן כמכור לאופיום). טאנג ירד מהקריירה הצבאית ויצא לגמלאות כבודהיסט ואדם דתי. עם מעבר המרכז השלטוני של צ'יאנג אל ווהאן, הגנרליסימו עקב אחר הצעת יועצו, באי צ'ונג-שי להשתמש באסטרטגיה של תחלופת שטח למען זמן שכן סין הייתה ענקית והיה על הצבא להתכונן לעוד מערכה רצינית.
בכל הנוגע למעורבותו של הקיסר היפני הירוהיטו במתרחש, הדבר נשאר מעורפל גם לאחר המלחמה; ככל הנראה ידע על המתרחש שכן דודו היה בחזית ונתונים על המתרחש זרמו לתוך יפן כאילו היו אירועי ספורט. הירוהיטו קיווה כי את סין יהיה אפשר להכניע במכה אחת, כזאת אשר נאנג'ינג עלולה להביא. מטסוי נכנס בצעדה צבאית אל תוך נאנג'ינג והקים ממשלת בובות תחת ואנג ג'ינג-ויי. ביום הראשון לכיבוש נאנג'ינג הכוחות היפנים הוציאו להורג 24,000 שבויי מלחמה ובכך החלו רשמית את טבח נאנג'ינג כאשר התנקלו לאוכלוסייה האזרחית.
המורל הסיני צנח לאחר הקרב על הבירה ומצבו ימשיך להישאר כזה עד לאירועי קרב חלקין גול והקרב הראשון על צ'אנגשה, בוא ייראו ההפסדים הראשונים של הצבא היפני הקיסרי. התמיכה הסובייטית בכוח הסיני הלאומי נבעה מחשש כי סין כבושה תהיה למשגר הכוחות היפנים אשר רצו לכבוש את סיביר, לתוך רוסיה. שיתוף הפעולה הסיני-גרמני אשר היה קיים משנת 1926 וכלל בתוכו סחר בנשק החל להתמוגג בעוד בגרמניה הנאצית, ברלין החלה לנטות בחיבה אל המאבק המלחמתי והאידאולוגי של יפן, דבר אשר לבסוף יביא את האחרונה לחברות במדינות הציר.
מנקודה זו ועד לתחילת מלחמת העולם השנייה באירופה, האימפריה היפנית תפשוט על רחבי סין ותכבוש את כל החוף הצפוני וצפון-מזרח המדינה במסגרת פעולה ממושכת בניסיון להשליט את כל סין תחת ממשלת בובות הנענת לטוקיו לבדה. המאבק בסין יתפשט לתוך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט אשר תסתיים עם בעלות הברית מביאות לכניעת האימפריה היפנית לאחר מאבק ממושך ועקוב מדם שיימשך 8 שנים בסך הכל (בחישוב מאז תקרית גשר מרקו פולו).
הציפייה היפנית כי המלחמה תסתיים בכניעת הסינים עם נפילת נאנג'ינג התנפצה כאשר נאם צ'יאנג ב-17 בדצמבר (1937) לעמו:
"תוצאות המלחמה הזו לא יוכרעו בנאנג'ינג ולא בשום עיר גדולה אחרת; אלו יוכרעו באזורים הכפריים של ארצנו העצומה ועל ידי הרצון הבלתי מתגמש של עמנו... בסופו של דבר נשחוק את האויב. עם הזמן צבא האויב עשוי לספור לא כלום. אני יכול להבטיח לכם שהניצחון הסופי יהיה שלנו."
ראו גם

מלחמת סין–יפן השנייה
הקרב על שאנגחאי
טבח ננקינג
צ'יאנג קאי שק
הערות שוליים

1 2  ג'אנג שיין-וון, ג'אנג ליין-חונג, ואנג ויי-שינג, טבח נאנג'ינג, עמוד 82
↑  טבח נאנג'ינג, עמוד 75
↑  טבח נאנג'ינג, עמוד 76
↑  טבח נאנג'ינג, עמוד 79
↑  טבח נאנג'ינג, עמוד 84
↑  צ'יאנג קאי שק: הגנרליסימו והאומה אשר איבד, עמוד 305
↑  טבח נאנג'ינג, עמוד 93 - (היה זה דו"ח שנשלח לגנרליסימו צ'יאנג בידי טאנג על אי היכולת הסופי של חיל המוצב)
↑  טבח נאנג'ינג, עמוד 95
↑  טבח נאנג'ינג, עמוד 99
↑  טבח נאנג'ינג, עמוד 107
↑  טבח נאנג'ינג, עמוד 109
↑  טבח נאנג'ינג, עמוד 115
↑  צ'יאנג קאי שק, עמוד 309
↑  צ'יאנג קאי שק, עמוד 307
| מלחמת סין–יפן השנייה |
| --- | --- | --- |
| 1937-1939 | תקרית גשר מרקו פולו • הקרב על בייג'ינג-טיינג'ין • הקרב על שאנגחאי • הקרב על טאי-יואן • הקרב על נאנג'ינג (טבח ננקינג) • הקרב על שוג'ואו (השיטפון בנהר הצהוב (1938)) (הפצצת צ'ונגצ'ינג) • הקרב על ווהאן (מבצע קנטון) • הקרב על נאנצ'אנג • הקרב על סוישיאן-ג'אויאנג • הקרב הראשון על צ'אנגשה • הקרב על דרום גואנגשי • מתקפת החורף (1939-1940) |  |
| 1940-1942 | הקרב על זאויאנג–ייצ'אנג • מתקפת מאה החטיבות • הפלישה להודו-סין • מבצע מרכז חוביי • תקרית החיל הרביעי החדש • הקרב על דרום חנאן • מבצע מערב חוביי • הקרב על שאנגגאו • הקרב על דרום שאנשי • הקרב השני על צ'אנגשה • הקרב השלישי על צ'אנגשה • דרך בורמה (המערכה על בורמה) • מבצע סאי-גו |  |
| 1943-1945 | הקרב על מערב חוביי • החזית בצפון בורמה ויונאן המערבית • הקרב על צ'אנגדה • מבצע איצ'י-גו (הקרב הרביעי על צ'אנגשה) (הקרב על גווילין–ליוז'ו) • הקרב על מערב חנאן וצפון חוביי • הקרב על מערב חונאן • המערכה השנייה על גואנגשי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007570200305171  LCCN: sh2010006915 
לימוד יפנית לילדים בבית ספר סיני בפריפריה של נאנג'ינג לאחר כיבושה.
ב-13 בדצמבר 1937, יחידת צ'יבה היפנית חוצה את נהר צ'ינחואי בדרכה להיכנס לעיר דרך שער ג'ונגחואה.
ז'ולקייבקה-אוסאדה

| --- | --- |
סמל ז'ולקייבקה-אוסאדהסמל ז'ולקייבקה-אוסאדה
מרכז הכפר ז'ולקייבקה-אוסאדה
מרכז הכפר ז'ולקייבקה-אוסאדה
 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  לובלין (פרובינציה) לובלין
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  689 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  50°54′40″N 22°50′03″E﻿ / ﻿50.911111111111°N 22.834166666667°E﻿ / 50.911111111111; 22.834166666667 
 אזור זמן:  UTC +1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיז'ולקייבקה אוסאדה (למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיז'ולקייבקה אוסאדה (למפת פרובינציית לובלין רגילה) לובלין חלם זמושץ' ביאלא פודולסק  שווי. פ. פודקרפצקיה בלארוס אוקראינה מזוביהז'ולקייבקה אוסאדה (למפת פרובינציית לובלין מוגדלת) לובלין חלם זמושץ' ביאלא פודולסק  שוויינטו. פוד. פודקרפצקיה בלארוס אוקראינה מזוביהז'ולקייבקה אוסאדה   he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ז'ולקייבקה-אוסאדה (בפולנית: Żółkiewka-Osada) הוא כפר בפרובינציית לובלין אשר במזרח פולין.
בכפר נמצא מושב הגמינה ז'ולקייבקה (בפולנית: Gmina Żółkiewka). הכפר שוכן במרחק של כ-26 קילומטרים דרום-מערבית לעיר קרסניסטב, וכ-42 קילומטרים דרום-מזרחית לעיר המחוז לובלין. אוכלוסיית הכפר מונה 790 נפשות.
היסטוריה

האזכור המוקדם ביותר של הכפר ז'ולקייבקה-אוסאדה (אשר נקרא באותה התקופה ז'ולקייב) הוא במסמכים היסטוריים משנת 1359. בשנת 1702 קיבל הכפר מעמד של עיירה, ולאחר מכן ניתן לו שמו הנוכחי. בשנת 1868 איבד הכפר מעמד זה, וחזר להיות כפר בשנית. על פי מפקד האוכלוסין שנערך בפולין בשנת 1921, כלל הרכבו הדמוגרפי של הכפר קהילה יהודית בת 1,308 נפשות, אשר היוותה 64.6 אחוזים מאוכלוסיית הכפר הכוללת.
יהודי ז'ולקייבקה-אוסאדה

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בכפר הוא מהמאה ה-17, ובמחצית השנייה של המאה ה-19 גדל מספר היהודים ביישוב באופן משמעותי, תוך שנטלו חלק בולט בפיתוח היישוב.
בין מלחמות העולם פעלו בכפר מפלגות ותנועות נוער ציוניות שונות, לצד פעילות של אגודת ישראל ושל הבונד. בשנת 1928 פרעו ביהודי הכפר פולנים מקומיים, ובשנת 1936 חולל בית העלמין היהודי המקומי. בשנת 1937 נערכו בשנית פרעות נגד יהודי הכפר, והדבר חזר על עצמו גם בשנת 1938.
באמצע ספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי התעללות וביזה ביהודיו. כעבור כשבועיים נכנס לכפר הצבא האדום, אך כעבור 8 ימים שבו למקום הגרמנים בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. במהלך תקופת הביניים ערכו פולנים מקומיים פוגרום ביהודי הכפר, בו נרצחו כ-20 יהודים, ונבזז רכוש רב. עם כניסת הגרמנים ליישוב, הטילו על יהודיו עבודות כפייה קשות, חלקן במחנות עבודה.
מאוקטובר 1940 ועד מאי 1942 הגיעו לכפר פליטים יהודים מיישובי הסביבה, עד שמספר יהודי המקום הגיע לכ-2,300 איש. ב-15 במאי 1942 ערכו אנשי ס"ס בסיוע שוטרים פולנים אקציה בכפר, תוך ירי ביהודים מסתתרים. כ-1,000 יהודים שולחו למחנה ההשמדה סוביבור, והיתר הוכנסו לגטו שהוקם בכפר. באוקטובר 1942 הועברו יהודי הגטו שבכפר לגטו איזביצה, ומשם שולחו למחנה ההשמדה סוביבור במספר משלוחים יחד עם יהודי הסביבה שרוכזו בגטו בעיר.
ראו גם

לאון פלדהנדלר
הערות שוליים

↑  דמוגרפיה של הקהילה היהודית בז'ולקייבקה באתר השטעטל הווירטואלי (בפולנית).
הרצון לעוצמה (ספר)

| --- | --- |

דף מתוך הפנקסים בכתב ידו של ניטשה
 מידע כללי
 מאת:  פרידריך ניטשה 
 שפת המקור:  גרמנית 
 סוגה:  מסה 
 נושא:  פילוסופיה 
 סדרה
 ספר קודם:  ניטשה נגד ואגנר 
 
הרצון לעוצמה (בגרמנית: Der Wille zur Macht) הוא ספר המבוסס על קטעים מתוך פנקסיו של הפילוסוף פרידריך ניטשה שמת ב-1900. ספר זה פורסם ב-1901 על ידי אחותו, אליזבת פרסטר-ניטשה שלטענת מבקרים רבים סילפה את רעיונותיו של אחיה למטרותיה.
ב-1886 ניטשה הודיע כי יש בדעתו לפרסם ספר בשם "הרצון לעוצמה, מסה בדבר שינוי כל הערכים". אך ב-1888 זנח את פרסום הספר והשתמש בחומר כדי לכתוב את ספריו "שקיעת האלילים" ו-"אנטיכריסט". למרות שניטשה עצמו לא פרסם ספר בשם "הרצון לעוצמה", מושג זה מהווה את אחד הרעיונות הבסיסיים של הפילוסופיה שלו. הפילוסוף מרטין היידגר חשב כי מושג "הרצון לעוצמה" מהווה את הבסיס לפילוסופיה של ניטשה ביחד עם רעיון "השיבה הנצחית".
ב-1950 הפילוסוף ולטר קאופמן פרסם את ספרו "ניטשה, פילוסוף, פסיכולוג, אנטיכריסט". בספר זה הוא מתריע על כך שהספר "הרצון לעוצמה" שפורסם על ידי אליזבט פרסטר-ניטשה מהווה סילוף של רעיונותיו של אחיה כדי שיתאימו למטרותיה הפוליטיות. היא החזיקה בעמדות רדיקליות והייתה אנטישמית.
ב-1960 הפילולוגים מאצינו מונטינארי וג'ורג'יו קולי התחקו אחר כתב היד המקורי של "הרצון לעוצמה" כפי שהוא מופיע בפנקסיו של ניטשה, ומצאו כי אחותו התאימה את רעיונותיו לצרכיה האנטישמיים באמצעות השמטה, הדבקה וערבוב של קטעים שלמים מתוך כתב היד של אחיה, שהוא עצמו התנגד לאנטישמיות.
אם כי אין בנמצא ספר בשם "הרצון לעוצמה" שנכתב ופורסם על ידי פרידריך ניטשה, ישנם קטעים רבים מכתב היד המקורי שתורגמו מגרמנית לאנגלית, לצרפתית, לאיטלקית ולשפות אחרות ומהווים את הבסיס לידע שיש לנו על מושג "הרצון לעוצמה" כפי שהגה אותו ניטשה עצמו. בין תרגומים אלה בולט התרגום לאנגלית של ולטר קאופמן (1968).
תרגום לעברית על ידי ישראל אלדד הופיע ב-1978 בהוצאת שוקן.
משמעותו של מושג "הרצון לעוצמה"

מושג זה תופס מקום מרכזי בתורתו של ניטשה. הוא איננו מהסס להציבו בלבה של הגדרת המציאות כנקודה הסופית של מה שהוא מכנה "האונטולוגיה" שלו, של מה שהוא מגדיר באחדים מכתביו כ"עיקרון החשוב ביותר של המציאות".
אין לפרש את הרצון לעוצמה כרצון לשלוט או לשאיפה להגיע למעמד כוחני כלשהו. הרצון לעוצמה הוא הרצון להשתחרר בכל מחיר מן הקרע הפנימי שבקרבנו, המציין מצב שבו כוחות החיים מכלים זה את זה, מצב הגורם לחיינו להפוך לנרפים וחלושים. אין המדובר ברצון לכבוש או להתעשר, אלא ברצון להגיע למצב של חיים אינטנסיביים ככל האפשר, חיים משוחררים מניגודים פנימיים, מרפיון ומחולשה.
הרצון לעוצמה איננו הרצון לכוחניות אלא, כפי שניטשה אומר, הרצון להחשיב את עצמנו למסוגלים להגיע למה שבכוחנו להיות, כלומר למצות את הפוטנציאל שלנו, מצב שאיננו כרוך בחולשה הנובעת מניגודים פנימיים, מהאשמה עצמית ומניגודים שאינם באים על פתרונם.
הרצון לעוצמה מתגשם בצורת סגנון החיים של ה"על-אדם", במודל של חיים המאפשר לנו להשתחרר מן הפחדים, מייסורי המצפון, מן החרטה ומכל צורות הניגודים הפנימיים המכבידים על חיינו ומרוקנים אותם מתוכנם.
ראו גם

סובלימציה
ז'וז'ה רובוז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 באוגוסט 1939 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  9 ביולי 2012 (בגיל 72) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנויות 
 תחום יצירה:  ציור 
 
ז'וז'ה רובוז (במקור רוט, בהונגרית: Roboz Zsuzsa; בודפשט, 15 באוגוסט 1939 [או 1934?] – לונדון, 11 ביוני 2012) הייתה ציירת יהודייה-הונגרייה-אנגלייה.
ביוגרפיה

ז'וז'ה רובוז נולדה במשפחה יהודית. אביה, במאי התיאטרון אימרה רובוז, ניספה בבודפשט כקורבן השואה. עוד בצעירותה עזבה ז'וז'ה רובוז את הונגריה, כבר ב-1947 והגיעה לבריטניה. מאז חייתה בחו"ל. היא גדלה אצל לאיוש פלדש, מנהל הסניף ההונגרי של אולפן הסרטים סרטי פרמאונט, שנשא לאישה את אחות אביה, אילונה רובוז.
בשנת 1954 סיימה רובוז את לימודיה באקדמיה המלכותית לאמנויות (London Royal Academy of Art School). במשך השנתיים לאחר מכן הייתה תלמידתו של המאסטר פייטרו אניגוני בפירנצה. בשנת 1957 הוענק לה פרס האקדמיה המלכותית לאמנויות. תערוכת היחיד הראשונה שלה נפתחה ב-1960 בלונדון. בלטו הפורטרטים והציורים שלה בסגנון ריאליסטי המתארים שחקנים, רקדני בלט ומוזיקאים. חלק מיצירותיה נשמרות במוזיאון לאמנות יפה (בודפשט).
בשנת 1991, לזכר אביו, ייסדה את "פרס הזיכרון לאמנות אימרה רובוז" בתיאטרון הקומדיה של בודפשט. הפרס הוענק לראשונה לאישטוואן הורבאי, ולאחר מכן לשחקנים מצטיינים רבים ולבמאים מובילים.
תערוכותיה

היו לה כמה תערוכות יחיד בלונדון
1962, 1968: פריז
1980: בריסל
1982: בוסטון
1985: בודפשט, תיאטרון ארקל
1988: בודפשט, גלריה ויגדו
1989: ניו יורק
רובוז הציגה בתערוכה השנייה של אמנים הונגרים שהתגוררו בחו"ל (היכל האמנות (בודפשט), 1982), שנערכה בשם "כבוד למולדת".
לקריאה נוספת

Gajdó Tamás. "„Portréi a művészetet és az igazságot szolgálják"". Terasz.hu.
גרגיי דיולאי. "ז'וז'ה רובוז-ציירת". Artportal.
"לזכרה של ז'וז'ה רובוז". Szinhaz.hu. 2012-07-29.
הערות שוליים

↑  "Roboz Zsuzsa". Magyar Életrajzi Index.
↑  Gajdó Tamás. "„Portréi a művészetet és az igazságot szolgálják"". Terasz.hu.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462038205171  ISNI: 0000 0003 7461 215X  LCCN: n80119481  RKD: 67445  Trove: 1039131  ULAN: 500078127  VIAF: 93085385   WorldCat (עם VIAF): 93085385
ויליאם או'שונסי

| --- | --- |

 לידה:  31 באוקטובר 1809 לימריק, אירלנד 
 פטירה:  8 בינואר 1889 (בגיל 79) סאות'סי, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  כימיה, רפואה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אדינבורו 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית 
 
ויליאם ברוק או'שונסי (1809, לימריק, אירלנד - 1889) היה רופא במקצועו שעסק בטיפול בחולים במחלות קשות, ובפרמקולוגיה. במחקריו הרפואיים תרם תרומה משמעותית לפיתוחו של העירוי הראשון לגוף האדם, והציג את השימוש והטיפול הראשון של צמח הקנאביס ברפואה המערבית המודרנית. ממצאים אלו אפשרו לרופאים לטפל בכאבים ובמחלות כגון דלקת פרקים, כלבת, כולרה וטטנוס.
 במחקרו הוא בחן לראשונה את השפעות שיח הקנאביס על מחלות שונות, ממצאים אלה הובילו להתעניינות רבה של חוקרים ורופאים בקנאביס ובעקבות זאת או'שונסי החליט לפרסם פרסומים רבים הדנים בשימוש בקנאביס בעולם הרפואה.
במסגרת עבודתו כרופא וכחוקר נתן או'שונסי תמציות קנאביס לחולים בהודו שסבלו רובם מכלבת, כולרה וטטנוס. בנוסף נתן או'שונסי תמציות גם לתלמידיו, לצוות הרפואי שלו ואף לעצמו. או'שונסי מצא כי טיפול זה הקל באופן משמעותי על הכאבים שנגרמו כנראה על ידי המחלה. עם זאת נוכח לדעת כי הקנאביס אינו מרפא את המחלות אלא משמש כמשכך כאבים, גם מעורר את החשק המיני. יתר על כן תרם או'שונסי לפיתוח הטלגרף בהודו ועל כך הוענק לו אות הוקרה מידי מלכת בריטניה ויקטוריה ואף כונה "מושיע האימפריה הבריטית" (savior of the British Empire in India).
קורות חייו

או'שונסי החל את לימודי הרפואה (M.D) בשנת 1827 באוניברסיטת אדינבורו, בסקוטלנד. עם סיום לימודיו החל להביע עניין גם בתחומים נוספים כגון כימיה וטוקסיקולוגיה. ההתעניינות בתחומים אלו ועובדת היותו רופא הובילו למינויו כמרצה לכימיה במוסד בו למד. לאחר מכן, בשנת 1830, החליט או'שונסי להעתיק את מושבו ללונדון. מאחר שלא הצליח למצוא עבודה כרופא, הקים מעבדה פרטית לזיהוי פלילי שבמסגרתה ביצע אנליזות כימיות לדם, צואה, שתן ורקמות בעבור רופאים פרטיים, בתי חולים ובתי משפט. 
בשנת 1831 התפרצה באנגליה מחלת הכולרה. או'שונסי החל לחקור את החולים באמצעות דגימות דם שלקח מהם. במסגרת מחקרו הוא נסע למקומות בהם שהו החולים במטרה להבין מהם הגורמים והתסמינים למחלה תוך ניסיון למצוא טיפול ותרופה באמצעים מדעיים. 
או'שונסי פרסם את ממצאיו, שהתבססו על ניתוח נתונים ובדיקות שערך במעבדתו. ממצאיו הצביעו על שוני בהרכב הדם בין חולים במחלה לבין אלה שלא חלו בה. לדידו, דמו של אדם שחלה בכולרה התדלדל, גופו נחלש ונעדרו ממנו מלחים רבים וזאת בניגוד לבני אדם שלא חלו במחלה. ממצאיו אלו הצביעו גם על גוון דם שונה, כלומר יותר סמיך ושחור. הוא הסיק כי דמם של אנשים שחלו בכולרה הופיע שחור וסמיך ואף הכיל מספר רב של רעלים. מסקנתו הייתה כי הטיפול באדם חולה צריך להתבסס על דיאטה הכוללת פעולות של החזרת נוזלים ומלחים אותם הגוף איבד. בדרך זו הוא הגיע להחלטה כי יש צורך לבצע בהקדם עירוי דם. עמדתו זו בוטאה ביתר שאת במאמר שפורסם בדצמבר 1831 בכתב העת "The Lancet" במסגרתו פירט הוא את מחקרו, ממצאיו ומסקנותיו שהובילו להמצאת העירוי התוך ורידי. 
עם פרסום פרטי תגליתו בראשית ינואר 1832 התקבלה עמדתו באופן חיובי על ידי חבריו הרופאים עד כי רבים מהם ביקשו ליישם את תגליתו על חולי הכולרה. הטיפול באמצעות עירוי דם על פי ממצאיו של או'שונסי תרם להצלתם של חולים רבים. העירוי הראשון ניתן על ידי דר' רוברט לווינס (Robert Lewins) שכלל נוזל אלקטרוליטי, כלומר הזרמת מים ומלחים לגוף. היה זה השימוש הראשון בנוזל שהוחדר לגוף לפני המצאת מחט המזרק (המזרק התת-עורי הומצא על ידי אלכסנדר ווד (Alexander Wood) בשנת 1853.
קורות חייו > פעילותו של או'שונסי בהודו

מחקריו שראו אור באנגליה עוררו את סקרנותו של סר ויליאם ראסל (Russell), רופא בריטי ששהה שנים רבות בכלכותה שבהודו. Russell הגיע ללונדון כדי להשתתף בכנס רפואי שעסק בנושא הכולרה ובדרכים להתמודד עם המחלה. במהלך שהותו באנגליה Russell הציע לאו'שונסי לעבוד באחד מבתי החולים בהודו כעוזר מנתח. האחרון שראה בכך הזדמנות להביא לידי ביטוי את כישוריו והשכלתו נענה בחיוב. במהלך עבודתו של או'שונסי בהודו, הוא למד מספר להגים מקומיים, התיידד עם רופאים הודיים, בריטים ורופאים מסורתיים וסייע רבות להקמת בית ספר לרפואה בכלכותה, בו הפך עם הזמן למרצה בכיר ופרופסור לכימיה ורפואה. 
כחלק מפעילותו המחקרית בהודו עסק או'שונסי במחקר בתחומים כגון פרמקולוגיה בוטנית, כימיה וחשמל. הוא אף נמנה כחבר באגודה הרפואית, שמסגרתה פרסם את מחקרו על התופעות החיוביות של צמח הקנאביס. בשנת 1838 גילה או'שונסי אלקלואיד באופיום. גילוי זה הובילו לחקור באופן מעמיק את צמח הפרג, אופן גידולו והשפעתו על האדם. מחקרו זה התפתח לחקר הרפואה העממית ההודית במסגרתה נעשה שימוש מקיף בצמחים נוספים ורבים. במידע שאסף חקר ולאחר מכן התמקד בשיח הקנאביס. ממצאיו ומסקנותיו הצביעו על סגולותיו של הקנאביס כתרופה למספר רב של מחלות רפואיות.