stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוזף זיסקינד אופנהיימר
היהודי זיס בספרות ובקולנוע

עלייתו של היהודי זיס מחיים בגטו אל פסגת החברה וחצר המלוכה הייתה כמעט חסרת תקדים, שכן עד לזמנו הוטלו על היהודים מגבלות קשות. בשל כך שימש סיפורו בסיס ליצירות רבות.
בשנת 1827 הופיעה הנובלה "היהודי זיס" מאת וילהלם האוף אשר התבססה בעיקר על מסורת שמיעה ופרשנות מאוחרת, משום שתיקי המשפט המקוריים פורסמו רק בשנת 1919. אף על פי שהאוף תמך בהפרדה בין יהודים לגויים, הוא תקף את העוול שבגזר דינו של אופנהיימר. הרומן "היהודי זיס" מאת ליון פויכטוונגר משנת 1925 זכה לפרסום כלל עולמי. מחזה על-פי הספר הוצג בתיאטרון "הבימה".
הסופר החרדי הרב מאיר להמן כתב סיפור בגרמנית על היהודי זיס מנקודת המבט היהודית הדתית שלה בשם "זיס אופנהיים" שיצא ב-1882 ותורגם עברית בתשט"ז על ידי
המתרגם החרדי מאיר צבי פרוש.
בהמשך לספר ביים לותר מנדס(אנ') באנגליה בשנת 1934 את הסרט "היהודי זיס" (Jew Suess), שנועד להזהיר מפני האנטישמיות הגרמנית. בתפקיד כיכב השחקן הגרמני קונרד ויידט שגלה מגרמניה עקב התנגדותו לנאציזם.
ב-1940 הופק בגרמניה סרט בעל שם דומה אבל הפעם היה זה סרט תעמולה נאצי. יוזף גבלס, שר התעמולה הנאצי, יזם הפקת גרסה גרמנית שהיא אחד מסרטי התעמולה האנטישמיים החריפים שנוצרו אי פעם. למרבה האירוניה, סיפורו של אופנהיימר התפרסם יותר מכל בסרט תעמולה זה, שנקרא אף הוא "היהודי זיס" (Jud Süß), שאותו ביים פייט הרלן בשנת 1940 בגרמניה. את היהודי זיס גילם השחקן האוסטרי פרדיננד מריאן. הרלן וגבלס גייסו בכפייה למעלה ממאה ניצבים יהודים מטרזינשטט לסרט, שמטרתו הייתה להראות את הסכנה ביהודי המתבולל העוסק בכספים, ושהפך ליצירה האנטישמית הניצפית ביותר באירופה הנאצית. כעשרים מיליון צופים חזו בו. היהודי זיס מוצג בו כדמות אפלה ורצחנית, מלאה בתככים ומזימות המרעילות את הלב הגרמני. מולו מוצגת הפשטות והיופי בעם הגרמני. אחרי מלחמת העולם השנייה, הואשם פייט הרלן בפשעים כנגד האנושות בגלל סרטו.
לקריאה נוספת

"אופנהיימר, יוסף זיס", יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק א, עמודים 208–209, באתר היברובוקס
יאיר מינצקר, היהודי זיס - רשומון, מאנגלית: אביעד שטיר. ספרי עליית הגג וידיעות ספרים, 2020.
הערות שוליים

↑   עופר אדרת, סיפור חייו, משפטו ומותו של "היהודי זיס״, באתר הארץ, 13 בדצמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810607244805606  BnF: cb119612555 (data)  GND: 118757733  ISNI: 0000 0001 0060 7062  LCCN: n85280879  NDL: 01085067  NKC: jn20000701748  NTA: 085770019  SUDOC: 027609537  VIAF: 22937112   WorldCat (עם VIAF): 22937112 
הוצאתו להורג של יוזף זיס אופנהיימר, 4 בפברואר 1738 ליד שטוטגרט
דוד איינהורן (רב)

| --- | --- |

 לידה:  10 בנובמבר 1809 ממלכת בוואריה דיספק (אנ'), ממלכת בוואריה
 פטירה:  2 בנובמבר 1879 (בגיל 69) ארצות הברית ניו יורק, ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות גרינווד 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת ארלנגן-נירנברג  אוניברסיטת מינכן  אוניברסיטת וירצבורג 
 מקום פעילות:  גרמניה, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  ? – 2 בנובמבר 1879 
 השתייכות:  יהדות רפורמית
 רבותיו:  אברהם בנימין זאב המבורג, יהושע משה פאלקנוי, שמואל הולדהיים
 תלמידיו:  קאופמן קוהלר (חתנו)
 בני דורו:  יצחק מאיר וייז
 
הרב דוד איינהורן (David Einhorn;‏ 10 בנובמבר 1809 – 2 בנובמבר 1879) היה רב גרמני ומנהיג היהדות הרפורמית בארצות הברית.
ביוגרפיה

איינהורן נולד בדיספק, בוואריה. הוא למד בישיבת פיורדא, וב-14 בינואר 1829 נסמך לרבנות בידי הרב אברהם בנימין זאב המבורג. לאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטה על אף התנגדות רבו, ונעשה לתומך נלהב של אברהם גייגר. עוד כשהיה בגרמניה הוא תמך בקיום תפילות בית הכנסת בשפת המקום, בהסרת הציפייה לחידוש עבודת הקורבנות במקדש מנוסח התפילה ובעוד שינויים דתיים רבים. הוא היה אחד הראשונים שביטאו בבירור את אחת המגמות המוקדמות ביותר ברפורמה, שהופיעה כבר בהיכל בהמבורג ב-1818 אך נוסחה בבהירות רק בשנות ה-40: אמונה בעידן משיחי אוניברסלי של אחווה ושלום בין בני-האדם תחת התפישה המסורתית של המשיח. בוועידת פרנקפורט ב-1845 אמר: ”קץ העצמאות המדינית של ישראל נחשב פעם כאסון, אך למעשה היתה זו התקדמות, לא שקיעה אלא התעלות של הדת. ישראל התקרב אל גורלו האמיתי. דבקות בקדושה החליפה את הקרבנות. ישראל בא להפיץ את דברי אלוהים לירכתי ארץ.” אף על פי שהעריץ את שמואל הולדהיים והושפע ממנו רבות, התנגד לעמדתו שלא שללה נישואי תערובת. איינהורן ראה ביהודים 'ממלכת כהנים וגוי קדוש' וקרא לנישואין כאלה "מסמר אחרון בארון הקבורה של הגזע היהודי". הוא התנגד דווקא לתערובת גזעית ולא סמנטית, ברית מילה לדידו, אינה קריטית להשתייכות לעם היהודי, והוא ניהל על כך ויכוח עם המלומד והתאולוג הלותרני פרנץ דליטש שטען כי דבריו עומדים בניגוד למקורות הדת היהודית.
ב-1838 נבחר לכהן כרב בוולהאוזן, אך ממשלת בוואריה התנגדה למינוי בשל דעותיו הרדיקליות בענייני הדת. ב-1842 התמנה לרב המחוזי בבירקפלד. ב-1847 החליף את שמואל הולדהיים ברבנות העיר מקלנבורג-שוורין. ב-1852 התמנה כרבה של הקהילה הרפורמית בבודפשט, מינוי שלא יצא לפועל בשל סגירת בית הכנסת של הקהילה בידי השלטונות באותה שנה. בעקבות הפרשה החליט להגר לארצות הברית.
ב-1855 הגיע לארצות הברית והתמנה כרבה של קהילת "הר סיני" בבולטימור, שם היה לאידאולוג ולסמן הרדיקלי של היהדות הרפורמית, והניח את היסודות לזרם שבו היו חברים רוב יהודי ארצות הברית, פרט למהגרים החדשים ממזרח אירופה. ב-1858 הוא פרסם את ספר התפילות המתוקן שלו 'עולת תמיד', שהיווה מודל לכל ספרי התפילות המתוקנים שבאו בעקבותיו.
בשנת 1861 איינהורן העביר דרשה בבולטימור, כתגובה לדרשה מאת מוריס יעקב רפאל שתמכה בעבדות. איינהורן כינה את העבדות "פארסה מצערת", וטען כי מוסדות העבדות בדרום ארצות הברית אינם עקביים עם ערכים יהודיים. הוא טען כי זכר העבדות במצרים היא סיבה לכך שיהודים צריכים להיות רגישים יותר למצוקתם של עבדים. הוא תמך בתוקף בעמדה נגד עבדות, למרות שרבים מבין המתפללים ועמיתים שלו תמכו בעבדות, במרילנד שהייתה באותו זמן מדינת עם עבדות חוקית. בדרשה שלו "מלחמה בעמלק" המבוסס על פרק י"ז בספר שמות, איינהורן טען כי "נאמר לנו כי פשע זה (עבדות) מבוסס על זכויות היסטוריות! עבדות היא מוסד שהתנ"ך מטיל עליו סנקציות, ולכן מלחמה נגדו היא מלחמה נגד, ולא בעד אלוהים! מאז ומתמיד הייתה זו האסטרטגיה של תומכי מטרה רעה לבקש מקלט מרוח התנ"ך בפירושו המילולי". ב-19 באפריל 1681 פרצה מהומה בתגובה לדרשה שלו, שבה ההמון ביקש לכסותו בזפת ונוצות. איינהורן ברח לפילדלפיה, והפך שם למנהיג רוחני של בית הכנסת "כנסת ישראל". לאחר מכן פעל בניו יורק, שם כיהן עד מותו.
חתניו היו: אמיל גוסטב הירש וקאופמן קוהלר, שניהם הוגיה המרכזיים של היהדות הרפורמית בארצות הברית בשלהי המאה ה-19 וראשית ה-20.
לקריאה נוספת

כריסטיאן ויזה,  Samuel Holdheim’s "Most Powerful Comrade in Conviction" : David Einhorn and the Debate Concerning Jewish Universalism in the Radical Reform Movement. התפרסם בתוך: Redefining Judaism in an Age of Emancipation; Comparative Perspectives on Samuel Holdheim (1806-1860). Brill, 2007. עמ' 306-373.
הערות שוליים

↑  Michael Brocke,Julius Carlebach, Biographisches Handbuch der Rabbiner: Die Rabbiner der Emanzipationszeit in Den Deutschen, Böhmischen und Großpolnischen Ländern 1781-1871, Walter de Gruyter, 2004. עמ' 272.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260609205171  BIBSYS: 13006253  BnF: cb128081319 (data)  GND: 119333503  ISNI: 0000 0000 6632 5802  LCCN: n79126250  NDL: 01163147  NLK: KAC201500526  NTA: 238340155  SNAC: w6xw799k  SUDOC: 085998974  VcBA: 495/144363  VIAF: 27193658   WorldCat (עם VIAF): 27193658
שמשון מקוצי

רבי שמשון בן שמשון מקוצי הידוע בכינויו הש"ר מקוצי היה רב מן הראשונים, בן המאה ה-12, מבעלי התוספות.
היה מצאצאיו של רבי יוסף טוב עלם. אביו רבי שמשון היה בן דודם של האחים רבי ידידיה ממלאן ורבי שמשון. נינו של רבי שמשון הזה, היה רבי שמשון מקינון.
חי ופעל בקוּצִי (קוסי; Coucy (אנ')) שבחבל פיקרדי. בכינויו "השר" נכרכה אגדה על מינויו לשר העיר קוצי שזכתה לגרסאות ספרותיות נפוצות מאת סופרים כמו מאיר להמן ומיכה יוסף ברדיצ'בסקי, אך הגורם הפשוט לכינוי זה הוא הרצון להימנע מלכנותו "הר"ש", כינוי בעל משמעות שלילית; ולכן הפכו את ראשי התיבות לכינוי בעל משמעות מכובדת, "הש"ר".
הוא היה תלמידו של ר"י הזקן וגיסו של רבי משה מקוצי בעל הסמ"ג. תלמידו הידוע הוא רבי יצחק מווינה מחבר "אור זרוע". גם רבי אהרן בן יוסי הכהן, מחבר ספר הג"ן על התורה היה תלמידו, ובשני מקומות הוא מביא מדבריו וקורא לו "מורי רבינו שמשון בן רבי שמשון".
הערות שוליים

↑  "פרקי תולדות", בתוך "ספר הכריתות", הוצאת "דברי סופרים", ירושלים, תשמ"ג.
↑  ראו: מאיר להמן, השר מקוצי, תרגום: משה שנפלד, תל אביב: הוצאת נצח, תש"ח ומהדורות נוספות. במהדורת רייזל פרידמן, נקרא הספר: הנסיך היהודי: ספור מחיי חד מגאוני קמאי רבי שמשון בעל התוספות השר מקוצי, מהדורה חדשה, ירושלים 2014. ואחריו מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, השר מקוצי, בספרו "ממקור ישראל".
↑  בשם הגדולים מערכת גדולים אות ש [לה] כתב: רש"י הוא רבינו שלמה יצחקי בזה"ל: רש"י. מצאתי כתוב בקונטרס ישן נושן שקראוהו רש"י והוסיפו יו"ד לרמוז שם אביו ר' יצחק כדי שלא לומר ר"ש. וכן נזהרו לכתוב על רבינו שמשון הש"ר משאנץ וכן הש"ר מקוצי כדי שלא לכתוב ר"ש עכמ"ך. ואנו קבלנו דמ"ש השר מקוצי הוא על סמ"ג.
↑  בראשית לז כט ובבמדבר יא כו
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ספר ברוך

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  מיוחס לברוך בן נריה
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  ספרות דתית, פסאודואפיגרפיה
 הוצאה
 מקום הוצאה:  ארץ ישראל
 תאריך הוצאה:  המאה ה-1 לספירה
 
ספר ברוך הוא אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך. הספר מיוחס לברוך בן נריה בן צדקיה בן מחסיה בן חלקיה, שהיה סופרו של הנביא ירמיהו. בספר ארבעה פרקים. הוא נחשב חלק מהקאנון הקתולי ומופיע בוולגטה.
שפת המקור וזהות המחבר

החוקרים סבורים כי הספר נכתב במקורו בעברית, אך אבד בשפה זו.[דרוש מקור] אברהם כהנא מזהה את המחבר כיהודי, אולם טוען כי זיהוי הספר לתקופת חורבן בית ראשון שגוי ומשער כי הספר חובר בערך בשנת 75 לספירה, כלומר 5 שנים לאחר חורבן בית שני ואולי גם לאחר מותם של אספסינוס וטיטוס. הספר מיוחס לברוך בן נריה, אולם אם השערתו של כהנא נכונה, מדובר בפסאודואפיגרפיה.
תוכן הספר וסגנונו

על פי הניתוח הספרותי נכתב כל הספר על ידי מחבר אחד. הוא כולל חלק של פרוזה וחלק של פיוט.
פרוזה

קטע הפרוזה בספר מתחלק לשלושה חלקים:
תיאור קריאת הספר לפני הגולים לבבל.
נוסח הווידוי שהתוודו השרידים שבירושלים – צידוק הדין על הפורענות שבאה עליהם עקב עוונותיהם.
נוסח וידוי נוסף של הגולים בבבל.
פיוט

גם קטע הפיוט בספר מתחלק לשלושה חלקים:
המנון לחוכמה שבתורה.
קינה ותנחומים מירושלים לבניה שבגולה.
תנחומים מאת ה' לירושלים.
בחלק הפיוטי של הספר ניכרת השפעה של ישעיהו השני, משלי, איוב ואף ספר בן סירא.
ראו גם

חזון ברוך א'
חזון ברוך ב'
לקריאה נוספת

אברהם כהנא, ספר ברוך, בתוך: הספרים החיצונים, חלק שני, תל אביב, תרצ"ז, עמ' 24-35
ספר ברוך, בתוך: הספרים החיצונים, כרך "כתובים אחרונים", מתורגמים ומפורשים על ידי א. ש. הרטום, הוצאת יבנה תל אביב. עמ' 25–39.
יוסף קלוזנר, "ספר ברוך בלשון כושית" מאת יוסף קלוזנר. תדפיס מתוך כתב-העת השילוח, כרך VIII, חוברת מ"ה, 1903?, עמודים [236]-252.
הערות שוליים

↑  אספסיינוס מת ב-79 וטיטוס ב-81!
| מצהף קדוס – כתבי הקודש של ביתא ישראל |
| --- | --- | --- |
| אורית | בראשית • שמות • ויקרא • במדבר • דברים • יהושע • שופטים • רות |  |
| ספרי המלכים | מלכים א' • מלכים ב' • מלכים ג' • מלכים ד' |  |
| ספרי שלמה | משלי א' • משלי ב' • קהלת • חכמת שלמה • שיר השירים |  |
| תרי עשר | הושע • יואל • עמוס • עובדיה • יונה • מיכה • נחום • חבקוק • צפניה • חגי • זכריה • מלאכי |  |
| הצוואות | צוואת אברהם • צוואת יצחק • צוואת יעקב • צוואת אהרון • צוואת משה |  |
| נוספים | תהילים • ישעיהו • ירמיהו • יחזקאל • דניאל • איוב • אסתר • עזרא • נחמיה • דברי הימים א' • דברי הימים ב'  • בן סירא • יהודית • טוביהו • עזרא החיצוני • מקבים • חנוך • יובלים • ברוך  • שיחת משה • חזון עזרא |  |
| כתבי הקהילה | תאזזה סנבת • ספר התלמידים • גורגוריוס • ספר השעות • פירוש יהושע • פלספה • אבא אליאס • ספר המלאכים • מעשה שושנה • דרשת אברהם ושרה במצרים • בראשית ברא אלוהים |  |
| ספרי הברית הישנה |
| --- | --- | --- |
| החומש | בראשית • שמות • ויקרא • במדבר • דברים |  |
| ספרות ההיסטוריה | יהושע • שופטים  • רות • שמואל (א' וב') • מלכים (א' וב') • דברי הימים (א' וב') • עזרא החיצוני2 • עזרא • נחמיה • טוביה1 • יהודית1 • אסתר • ספר מקבים: א'1, ב'1, ג'2, ד'2 |  |
| ספרות החכמה | איוב • תהילים • ספר האודות (אנ')2 • משלי • קהלת • שיר השירים • חכמת שלמה1 • משלי בן סירא1 |  |
| נביאים גדולים | ישעיה • ירמיה • איכה • ברוך1 • איגרת ירמיהו2 • יחזקאל • דניאל |  |
| נביאים קטנים | הושע • יואל • עמוס • עובדיה • יונה • מיכה • נחום • חבקוק • חגי • צפניה • זכריה • מלאכי |  |
1 מצוי בקאנון הקתולי והאורתודוקסי, אך לא בקאנון הפרוטסטנטי.   2 מצוי רק בקאנון האורתודוקסי.
| הספרים החיצוניים |
| --- | --- | --- |
| לתורה | מגילה חיצונית לבראשית • ספר אדם וחוה • צוואת קהת • חזון עמרם • ספר היובלים • ספר חנוך א' • ספר חנוך ב' • ספר חנוך ג' • צוואות השבטים • צוואת אברהם • חזון אחרית הימים של אברהם • עליית משה • יוסף ואסנת |  |
| לנביאים | צוואת יהושע • חכמת שלמה • מזמורי שלמה • איגרת ירמיהו • עליית ישעיהו • ספר ברוך • חזון ברוך א' • חזון ברוך ב' |  |
| לכתובים | דברי איוב • חזון עזרא • עזרא החיצוני • תהילים קנ"א • מזמורים קנ"ב–קנ"ה • תוספות למגילת אסתר • תוספות לספר דניאל • תפילת מנשה |  |
| שאר הספרים | ספר בן סירא • ספר יהודית • ספר טוביה • ספר מקבים א' • ספר מקבים ב' • ספר מקבים ג' • ספר מקבים ד' • איגרת אריסטיאס • חזיונות הסיבילות • קדמוניות המקרא |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257703305171  PLWABN: 9810645945105606  BnF: cb12066494d (data)  GND: 4004602-3  LCCN: n79114768  SUDOC: 028931572   WorldCat (עם LCCN): n79-114768 
ספר ברוך. בתרגומו של אברהם כהנא. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 1
חיים דילקריס

חיים גדליה (האגין) דילקריס (או: אבגרדן או יצחק; באנגלית: Hagin fil Deulacres; כנראה נפטר ב-1290) היה פרסביטר יהודי אנגליה, הרב הראשי הממונה מטעם השלטונות על יהדות אנגליה. האחרון שכיהן בתפקיד זה לפני גירוש יהודי אנגליה.
ביוגרפיה

אבגרדן, בשמו היהודי, יצחק או חיים, נולד בלונדון. אביו היה איש עסקים בשם קריס (Cresse) או דילקריס (Deulacresse), אחיו של רבי אליהו מנחם מלונדריש. האב, שנפטר בשנת 1269, זכה להערכה רבה. אדוארד הראשון, מלך אנגליה, מצוטט כמי שהוסיף בכתב ידו על גבי שטר הצוואה של האב: "הוא מעולם לא חטא כלפינו בהיותו בחיים, אלא חי ביושר ובאמונה לפי מנהגי היהודים כיהודי טוב ונאמן".
אבגרדן, או האגין, אינו מוזכר במקורות היהודיים כי לא היה מקובל על הקהילה היהודית בזמנו. יחסי הקהילה עם השלטונות ערב גירוש יהדות אנגליה היו מעורערים. הקהילה סבלה לאורך כל ימי שלטונו של אדוארד הראשון מרדיפות, עלילות דם והאשמות בזיוף מטבעות. לאחר שכבר גמלה בלבו של אדוארד ההחלטה על גירוש היהודים, פנתה אם המלך אלינור מפרובנס, שהיהודי אבגרדן נשא חן בעיניה, אל בנה בבקשה למנות יהודי שיהיה אחראי ומפקח על הקהילה היהודית.
הוא התמנה למשרתו ב-15 במאי 1281 והחזיק במשרה זו עד יום הגירוש בשנת 1290. שמו כראש רבני אנגליה מוזכר רק במקורות נוצריים בני התקופה. הוא לא מוזכר בין המגורשים, ולכן משערים כי נפטר לפני הגירוש. הוא עצמו קיבל תעודת ביטחון מיוחדת לקראת הגירוש, אך רכושו של בנו הוחרם.
שמו המקורי היה כפי הנראה "Hoggen" – כינוי גנאי שהוענק לו בידי האנגלים, צורת הרבים של "Hog", "חזיר" באנגלית ימי-ביניימית.
אדולף נויבאואר מייחס לו את תרגומן של כמה מעבודותיו בתחום האסטרולוגיה של רבי אברהם אבן עזרא.
הערות שוליים

↑  צורות נוספות: Dieulacresse, Dieulacres, Deulacresse. ובעברית גם: די לקריס, דון לקריס, לכריס, לקריש, לכריש, די(י)לקרש, דלכריש.
↑  אבגרדן היה אחיינו ולא כפי שטעו כמה חוקרים לומר שהיה אחיינו של אליהו מלונדון (אנ') - אליהו כהן (Elias le Eveske), רבה הראשי (פרסביטר) של יהדות אנגליה בין השנים 1243–1257, שכנראה התנצר בסוף ימיו. ראו על כך ססיל רות, מבוא לתולדות המחבר, בתוך: מרדכי יהודה ליב זק"ש (מהדיר), פירושי רבנו אליהו מלונדריש ופסקיו, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשט"ז, לדבריו שגה בכך יוסף יעקבס (אנ') ובעקבותיו אחרים. ראו גם: ריצ'רד גוטהייל ויוסף יעקבס, ‏"אליהו מלונדון", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית).
ישעיהו באסאן

| --- | --- |
 לידה:  1673 (בערך) ה'תל"ג (בערך) ורונה, איטליה 
 פטירה:  1739 ב' בניסן ה'תצ"ט רג'ו אמיליה, איטליה 
 מקום פעילות:  רג'ו אמיליה (ריגיו), איטליה
 תקופת הפעילות:  ? – 10 באפריל 1739 
 השתייכות:  רבני איטליה
 תחומי עיסוק:  תלמוד, הלכה, פסיקה, קבלה
 רבותיו:  רבי משה זכות (הרמ"ז), רבי בנימין הכהן ויטאלי (הרב"ך), רבי יהודה בריאל
 תלמידיו:  רבי משה חיים לוצאטו (רמח"ל),  רבי ישראל בנימין באסאן (בנו)
 חיבוריו:  שו"ת "לחמי תודה" (ונציה תק"א)
 צאצאים:  ישראל בנימין באסאן 
 
עת לטעת, באסאן, ר' ישעיהו בן ישראל חזקיה
רבי ישעיהו מרדכי בָּאסָאן (נקרא גם באסאני ובאסאנו (Bassani, Bassano);  ה'תל"ג 1673 (בערך), ורונה - ב' בניסן ה'תצ"ט, 1739, רג'ו אמיליה) היה רב איטלקי ומשורר מחכמי יהדות איטליה בראשית המאה ה-18, רבן של פדובה ושל רֶג'וֹ אמיליה (ריגיו), ורבו של רמח"ל.
ביוגרפיה

ישעיהו באסאן, בנו של הרב ישראל חזקיהו באסאן, נולד בוורונה בערך בשנת 1673. למד במנטובה אצל רבי משה זכות (הרמ"ז), ולאחר פטירתו בראשית שנת ה'תנ"ח (1697) המשיך בלימודיו אצל רבי יהודה בריאל, חבר בית הדין במנטובה וראש ישיבה בה. לאחר שנסמך לרבנות בידי חכמי מנטובה, חזר לוורונה ולמד בישיבתו של הרב מרדכי באסאן.
בשנת 1701 נישא ליוכבד בת רבי בנימין הכהן ויטאלי (הרב"ך), רבה של רג'ו אמיליה (ריגיו), שהיה חתנו של רבו הרמ"ז. חותנו הסמיך אותו אף הוא לרבנות, ורבי ישעיה באסאן השתקע ברג'ו אמיליה.
בין 1715–1723 התגורר בפדובה, ושימש כרב בישיבה המקומית, שבה היה רבו של בן העיר רמח"ל, וחכמים נוספים. בזמן הפולמוס שהתנהל באיטליה נגד רמח"ל, היה רבו ישעיהו באסאן למגינו העיקרי; ניהל תכתובות עם רבני חו"ל המעורבים בפרשה, ואף הואשם בחיפוי על תלמידו. לדעת מאיר בניהו, רבי ישעיה באסאן הוא זה שאסף ושימר את האגרות העוסקות בפולמוס רמח"ל, המשמשות למחקר הפולמוס עד ימינו.
בשנת ה'תפ"ג (1723), חזר לרג'ו אמיליה, לעזרת חותנו בניהול ענייני הרבנות בעיר. לאחר פטירת חמיו בטבת ה'ת"צ (תחילת 1730) התמנה לרבה של העיר במקומו, תפקיד בו כיהן עד פטירתו. בשנתיים האחרונות לחייו חלה ובמשך שנה שהה בוורונה לצורך טיפולים רפואיים, הוא חזר לעירו ונפטר בה בב' בניסן ה'תצ"ט (1739). ברבנות העיר החליף אותו רבי שמשון חיים נחמני.[דרושה הבהרה]
בנו הרב ישראל בנימין באסאן (1701–1790) היה מהבולטים שבמשוררים היהודים-איטלקים בתקופתו, ולאחר פטירתו התמנה תחתיו כרבה של רג'ו אמיליה.
גיסו היה הרב מנשה יהושע פאדובה, רבה של מודנה ובנו של הרב יהודה מצליח פאדובה.
יצירתו

רבי ישעיהו באסאן כתב תשובות רבות לקהילות בכל רחבי איטליה, רבות מהן נדפסו בספר השו"ת שלו "לחמי תודה", שראה אור בתור הכרך השני של הספר "תודת שלמים" שהדפיס בנו רבי ישראל בנימין באסאן (ונציה תק"א; כרך א', "זבחי תודה", הוא חידושי הר"ן למסכת נידה). אחרות השתמרו בספרי רבני דורו כמו האנציקלופדיה ההלכתית "פחד יצחק" של רבי יצחק למפרונטי, וספרי שו"ת שונים.
כמו רבים מחכמי איטליה, רבי ישעיהו באסאן היה גם משורר. הוא חיבר קינה על פטירת חמיו הרב"ך, וגם פיוטים שונים, בהם: "גדול ים", "האל בברוא", "שאהבה נפשי", ו"שאו זמרה".
רוב יצירתו נשארה בכתובים, ומרבית כתבי היד קיימים בספריות ציבוריות כמו ספריית בית המדרש לרבנים באמריקה. בין חיבוריו הגנוזים נמנים:
אגלי דל - שו"ת
אמרי יושר - שו"ת, חידושים על הש"ס, דרשות
הגהות וחידושים על מסכתות הש"ס
כור לזהב - הגהות והערות על הספר "הליכות אלי" של רבי שלמה אלגאזי
לימודי פושעים
משפט לעשוקים
לקריאה נוספת

שמואל יוסף פין, הר"ר ישעיהו בן הר"ר ישראל חזקיה באסאן, ב"כנסת ישראל", ע' 675-674, ורשה תרמ"ז.
חיים שירמן, מבחר השירה העברית באיטליה, ע' שסא - שסד, שוקן: ברלין תרצ"ד.
מאיר בניהו, שיר שחיבר ר' ישעיהו באסאן, ב"דבר", 9 ביוני 1978.
הערות שוליים

↑  בניהו, כתבי הקבלה שלרמח"ל, ירושלים, תשל"ט, עמ' 201. בניגוד לדעת שמעון גינצבורג, הקובע במבוא לספרו ר' משה חיים לוצאטו ובני דורו, תל אביב, תרצ"ז, כי היה זה יוסף אלמנצי שאסף את האגרות.
↑  Cecil Roth, "Bassano (Bassan, Bassani)," in: Encyclopaedia Judaica.
↑  "יהודה בן אברהם פאדובה מצליח", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504398105171  GND: 1089711409  ISNI: 0000 0004 0221 6403  LCCN: no96002468  NTA: 255957203  VIAF: 297923732   WorldCat (עם VIAF): 297923732
אליעזר ליפמן זילברמן

| --- | --- |

 לידה:  10 ביולי 1819 קלינינגרד, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  15 במרץ 1882 (בגיל 62) אלק, רפובליקת פולין 
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
אליעזר ליפּמן זילברמן (ליפמאן זילבערמאן; Eliezer Lipmann Silbermann;‏ 7 בספטמבר 1819, קניגסברג, פרוסיה – 15 במרץ 1882, ליק, שם, הקיסרות הגרמנית) היה סופר, עורך ומו"ל עברי יליד פרוסיה, מאבות העיתונות העברית, מייסד ועורך השבועון העברי הראשון: "המגיד", וההוצאה לאור "מקיצי נרדמים".
קורות חיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
זילברמן נולד בשנת 1819 בקניגסברג שבפרוסיה, בן ליהודים רוסים אשר הגיעו לעיר במהלך המלחמות הנפוליאוניות. בשנת 1823, בהיותו ילד רך, מת אביו, וזילברמן התחנך אצל משפחת אמו בקרוטינגן (קרטינגה) שבפלך קובנה, האימפריה הרוסית (ליטא). בבגרותו שב לפרוסיה והשתקע בעיר ליק (Lyck), כיום אֶלְק (Ełk) בצפון-מזרח פולין), שם מצא את מקומו כשוחט ורב ולקח חלק בפעילות הציבורית בעיר.
בשנת 1856 ייסד את השבועון "המגיד", והיה עורכו הראשון. הגיליון הראשון ראה אור ב-4 ביוני, לפני חג השבועות. (המילה "עיתון" טרם נוצרה (אליעזר בן-יהודה יצר אותה ב-1891), ולכן תואר "המגיד" כ"מכתב קורות הימים"). בשנת 1858 צירף זילברמן את דוד גורדון כעוזרו בעריכת העיתון. וזה החליף את מקומו עם פרישתו של זילברמן בשנת 1880.
בשנת 1862 ייסד זילברמן את חברת "מקיצי נרדמים" בעיר ליק, במטרה להוציא ולפרסם ספרי יסוד בהגות יהודית (כגון "מורה הנבוכים" לרמב"ם, "ספר הכוזרי" ליהודה הלוי, סידור רש"י, סידור רס"ג, "פסיקתא דרב כהנא" ומדרשים רבים). המימון הראשוני להקמת ההוצאה הגיע ממשה מונטיפיורי. כן היו שותפים במערכת המשכילים מתתיהו שטראשון ואליעזר הלוי רפאפורט. גם ב"מקיצי נרדמים" נעזר זילברמן בדוד גורדון.
מתוך כוונה לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו, החל זילברמן בשנת 1875 לפרסם את קורותיו תחת הכותרת "אלה תולדות בעל המגיד", בהקדמה הבהיר כי הדברים נכתבו מזיכרונו, ואם המידע אינו תואם את ידיעת הקוראים, ביקש מהם לדון אותו ל"כף זכות". בכעשרים רשומות שהעלה, החל בגיליון הראשון אותה שנה, חשף בהגיגים את זיכרונות ילדותו הקשים ואת הטרגדיות שחווה. אולם לאחר שקיבל מכתב תקיף מאחד מקוראיו החליט לעצור את הכתיבה ומעולם לא סיים את ספרו.
כאות הוקרה לפועלו, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לייפציג.
זילברמן נפטר בשנת 1882, בתום מחלה ממושכת.
הערות שוליים

↑  אלון בכות, הצפירה, 25 באפריל 1882.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293363105171  PLWABN: 9812453826705606  GND: 1023061880  ISNI: 0000 0003 9401 2899  LCCN: nb2007005673  NTA: 300498330  SUDOC: 178087408  VcBA: 495/365502  VIAF: 288408851   WorldCat (עם VIAF): 288408851
בנימין וולף לעוו

| --- | --- |
 לידה:  1775 
 פטירה:  6 במרץ 1851 (בגיל 76 בערך) 
 מדינה:  האימפריה האוסטרית 
 תקופת הפעילות:  ? – 6 במרץ 1851 
 
רבי בנימין זאב וולף לעוו (ה'תקל"ז, 1777 - ב' באדר ב' ה'תרי"א, 6 במרץ 1851) היה רב יליד פולין, מגדולי רבני יהדות הונגריה, מחבר סדרת הספרים "שערי תורה", רבה של העיר ורבו וראש הישיבה בה.
ביוגרפיה

נולד בוודיסלב שבפולין ליוטה ולרב אלעזר לעוו. למד בישיבתו של הרב ירמיהו רוזנבוים במטרסדורף. כיהן כרב ברושפיצה ובשנת ה'תקע"ג, 1813, התמנה כרבה של קולין (אנ'), בוהמיה (כיום בצ'כיה), משרה בה החזיק 15 שנה. ב-1821, תקפ"א, הוציא את הכרך הראשון בסדרת ספרי "שערי תורה" וזכה להסכמתם של רבי עקיבא איגר, החתם סופר, רבי מרדכי בנט ורבי ברוך פרנקל-תאומים.
בשנת 1827 עבר לכהן כרבה של טופולצ'אני, וכ-10 שנים מאוחר יותר נבחר לכהן כרבה של ורבו והמחוזות הסמוכים במקומו של הרב יעקב קופל אלטנקונשטט ("קופל חריף") שנפטר בפתאומיות ובנו אברהם יחזקאל רייך היה צעיר מכדי לרשת את מקומו מיד. הוא ירש גם את מקומו של הרב הקודם בראשות הישיבה המקומית ורבים מגדולי רבני הונגריה בדור שאחריו היו תלמידיו בישיבה זו.
נפטר ביום חמישי ב' באדר ב' ה'תרי"א, 6 במרץ 1851.
בנו היה הרב ירמיה לעוו מחשובי רבני הונגריה במאה ה-19 ומהבולטים ברבני קהילות הסטטוס קוו אנטה.
ספריו

שערי תורה - א, ה'תקפ"א. ד"צ ניו יורק תשל"ה
שערי תורה - ב, וינה תרי"ב
שערי תורה - ג, אוהעל תרל"ב
שערי תורה - חידושים ושו"ת, ניו יורק תשמ"ט
שערי תורה - עדות - א, ירושלים: מכון ירושלים, תשנ"ב
שערי תורה - עדות - ב, ירושלים: מכון ירושלים, תשמ"ז
שערי תורה - חזקה - א, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ד
שערי תורה - חזקה - ב, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ה
שערי תורה - על ארבעת חלקי שולחן ערוך, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ד
שערי תורה החדשות, ירושלים תשס"ה
שערי תורה - הודאה ונאמנות - א, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ז
שערי תורה - הודאה ונאמנות - ב, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ח
שערי תורה - רוב - א, ירושלים: מכון ירושלים, תשע"א
שערי תורה - רוב - ב, ירושלים: מכון ירושלים, תשע"ב