stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שפרה ברוכסון-ארביב
פרסים ומענקים > פרסים

1993 – פרס שזר למחקר מצטיין במדעי היהדות, על ספרה "ספרים וקוראים: תרבות הקריאה של יהודי איטליה בשלהי הרנסאנס" (תשנ"ג)
פרסים ומענקים > מענקים

2007–2010 – שימוש הציבור במידע מקוון: מחקר שימוש באתר שי"ל - שרות ייעוץ לאזרח, עם קבוצת חוקרים מאוניברסיטאות חיפה בן-גוריון ובר-אילן. ניתן על ידי הקרן הלאומית למדע.
2012–2008 – שיטות אוטומטיות להערכת איכות תוכני ויקיפדיה, עם קבוצת חוקרים מאוניברסיטת בר-אילן, ניתן על ידי איגוד האינטרנט הישראלי.
תאודור קוהן

| --- | --- |

הארכיבישוף, השביעי, מאולומואוץ
 לידה:  22 במרץ 1845 Březnice, צ'כיה 
 פטירה:  3 בדצמבר 1915 (בגיל 70) ארנהאוזן, אוסטריה 
 מדינה:  אוסטריה 
 תפקיד:  Archbishop of Olomouc (5 בפברואר 1893–10 ביוני 1904)  חבר בית הלורדים (13 בפברואר 1893–17 באפריל 1904)  titular archbishop (10 ביוני 1904–3 בדצמבר 1915)  Member of the Moravian Diet (1892–1904) 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 
תאודור קוהן (בגרמנית: Theodor Kohn‏; 22 במרץ 1845 – 3 בדצמבר 1915) היה הארכיבישוף השביעי מאולומואוץ בין השנים 1892–1904, נוצרי קתולי ממוצא יהודי, פרופסור לתאולוגיה ולמשפט קאנוני.
ראשית דרכו

קוהן נולד למשפחת איכרים עניה בכפר ברז'ניצה (בצ'כית: Březnice‏) בדרום מערב מוראביה, ליד העיר זלין (בצ'כית: Zlín). אימו, ורוניקה (1820-1897), באה ממשפחה בעלת שורשים צ'כים קתולים. יוסף, אביו (נולד 1824), היה בנם של יעקב קוהן (נולד ב-1798) ורוזליה (שם נעוריה – בראון, נולדה ב-1800), שניהם יהודים שהמירו את דתם בשנת 1826 ביחד עם בנם הפעוט, זאת על רקע חוקים שהגבילו נישואים והתיישבות יהודים בבוהמיה. אף על פי שהותר למומרים לשנות את שם משפחתם, הותיר יעקב קוהן את שם משפחתו היהודי ללא שינוי.
לאחר סיום לימודיו בתיכון החל קוהן בלימודים אקדמיים לתאולוגיה, השלים שני תוארי מוסמך בגרמנית ובצ'כית, והוסמך לכמורה ב-5 ביולי 1871 על ידי הקרדינל פרידריך אגון פון פירסטנברג (בגרמנית: Friedrich Egon von Fürstenberg), הארכיבישוף של אולומואוץ. משנת 1874 שימש כמזכירו של הארכיבישוף ובשנת 1875 הוענק לו תואר דוקטור לתאולוגיה. הוא עסק בהוראת המשפט הקאנוני, פרסם מאמרים רבים בנושא ובשנת 1882 מונה למשרת פרופסור באוניברסיטת אולומואוץ. קוהן ניהל אורח חיים צנוע ביותר וסייע כלכלית להוריו ולשלוש אחיותיו (מימן עבורן נדוניות). מעמדו במינהל הכנסייתי באולומואוץ המשיך להתחזק, ובשנת 1887 מונה לגוף הבוחר בבישופות (באנגלית - College of canons - קבוצת הכמרים הבכירים בבישופות אשר מתוכה נבחר המועמד לרשת את משרת הארכיבישוף הבא).
הרקע למינויו

אולומואוץ כונתה "רומא של מוראביה" והייתה מקום מושבו של ארכיבישוף חשוב מאוד באימפריה של בית הבסבורג. כבר במאה ה-9 כיהן בתפקיד בן לאחת המשפחות החזקות במוראביה. משרת הארכיבישוף באולומואוץ הייתה מבוקשת ביותר בקרב משפחות האצולה במוראביה בשל העוצמה הכלכלית שהייתה נחלתו של נושא תפקיד זה. כס הארכיבישוף חלש על אדמות בהיקף של כחצי מיליון דונם, 23 טירות, 11 מבשלות בירה, 3 מזקקות, 10 טחנות, 17 מנסרות, 5 מפעלים לייצור לבנים, ומספר מפעלי מתכת. לקראת סוף המאה ה-19 חלו שתי התפתחויות שאיימו לשבש את הסדר העתיק ואת העדפתם של כמרים בני המשפחות החזקות לכהונה באולומואוץ. הראשונה נגעה לחתירתם של כמרים צעירים לדמוקרטיזציה של מבנה הכנסייה ולשיפור תנאי מחייתם, תהליך שהתרחש במקביל לדרישות מעמד הביניים באימפריה לזכויות פוליטיות. בשנת 1881, לאחר כ-30 שנות מאבק, התיר הקיסר למנות לכהונות שונות באולומואוץ גם כמרים מקרב פשוטי העם. בכך גבר למעשה הסיכוי למינוי בישוף משכבת כמרים זאת. ההתפתחות השנייה התבטאה בהתגברות המתח האתני בין לאומנים גרמנים לצ'כים. כבר באותה עת התנהל בבוהמיה, בעיקר, מאבק על רקע אתני על כל מינוי בעל השפעה פוליטית (לפרלמנט, לעיריות, לניהול מוסדות חינוך וכדומה). עם הזמן זלגו מאבקים אלה גם לכנסייה, למרות מדיניותה הכללית להימנע מעירוב אינטרסים לאומיים בענייניה הפנימיים. החל משנת 1870 הפך תהליך מינויים של ארכיבישופים בבוהמיה למקור לחיכוכים סוערים על רקע הסכסוך בין צ'כים לגרמנים. התפתחויות אלה סייעו להתהוות מאזן כוחות חדש בגוף הבוחר את ארכיבישוף אולומואוץ, שהתכנס כשלושה חודשים לאחר מותו של הארכיבישוף פירסטנברג, בסתיו 1892. לאחר סיבוב ראשון של הצבעה, בה נכשלו הכמרים מבני האצולה לזכות ברוב למינוי ארכיבישוף מקרבם, עלה בידי הכמרים בני מעמד הביניים לנצח בסיבוב השני ולמנות ב-8 בנובמבר 1892 את תאודור קוהן, כומר צ'כי שאינו בן אצולה, למשרה הבכירה כארכיבישוף אולומואוץ. בפעם הראשונה מאז שנת 1566 נבחר לתפקיד מועמד שאינו ממעמד האצולה. תוצאות ההצבעה עשו במהרה כותרות בעיתוני וינה, שם צוטטו דבריו של קוהן כי הוא היה כה נרגש ומופתע מבחירתו עד כי עמד להתעלף. האפיפיור לאו השלושה-עשר אישר את המינוי ב-10 בינואר 1893.
פרשת "רקטוס"

הביקורת נגד קוהן הגיעה לשיאה בסדרת מאמרים, שנחתמו בשם העט רקטוס (Rectus) שפרסם העיתון פוזור (Pozor בצ'כית- זהירות) באולומואוץ בקיץ 1902. במאמרים אלה הואשם קוהן ברדיפת בצע וכבוד, ובהתנהגות יהירה ורודנית תוך פגיעה בשאיפות הלאומיות של הצ'כים. רקטוס אמנם לא הזכיר לקוהן את מוצאו היהודי, אך טען נגדו כי הוא שואף לשליטה בעולם כמו הרוטשילדים, האשמה אנטישמית טיפוסית באימפריה של בית הבסבורג באותה עת. ביקוריו הרשמיים של קוהן ברחבי הבישופות זכו אף הם לגינויו של רקטוס בתארו אותם כמסעות ראווה מפוארים בליווית סוסים מקושטים, תפאורות של שערי ניצחון מהודרים וקבלות פנים על ידי נערות פרחים. המאמרים טוענים ליחס מטריד ומזלזל מצד קוהן כלפי הכמורה הזוטרה במטרה להכניע את רגשותיהם הלאומיים הצ'כים.
סדרת המאמרים הייתה נשכחת עד מהרה לו נמנע קוהן מלנסות לגלות את זהות הכותב המסתתר מאחורי שם העט רקטוס. באחד המאמרים העיד על עצמו הכותב כי הוא כומר, וקוהן פתח בחקירה נרחבת על מנת לגלותו ולממש את סמכותו להעניש את המשמיץ. בכך תפח העניין ועורר התעניינות רחבה בעיתונות האימפריה שם זכו האירועים לכינוי "פרשת רקטוס". החשד נפל על כומר זוטר בשם פרנטישק אוצאסק (בצ'כית Frantisek Ocasek) שהיה ככל הנראה מתוסכל ונטר טינה לקוהן מאז העברתו מאולומואוץ לקהילה קטנה ומרוחקת. הוא הובא בפני טריבונל של הכנסייה וב-17 באפריל 1903 הושעה מהכמורה ונכלא במוסד לחינוך משמעתי לכמרים סוררים. הענישה הזאת הציתה גל מחאות נגד קוהן מה עוד שכעבור יומיים, ב-19 באפריל, התייצב כומר צעיר, בן 32, בשם יוסף הופר (Joseph Hofer) והודה כי הוא זה שעומד מאחורי מאמרי רקטוס. במכתב חריף לארכיבישוף הוא לא הביע חרטה ולא ביקש מחילה.
באותה עת כיהן בגוף הבוחר של הבישופות באולומואוץ כומר, בן למשפחת אצילים, בשם ברון יוזף גרימנשטיין (Baron Joseph Grrimenstein) שהיה מינוי ישיר של הקיסר פרנץ יוזף. גרימנשטיין פנה, ביחד עם מספר פוליטיקאים צ'כים, אל הוותיקן בבקשה לשחרר את פרנטישק אוצאסק ולהשיבו לשורות הכמורה. ואכן ב-27 באפריל (כשבוע לאחר מאסרו) שוחרר אוצאסק לביתו והתקבל שם בקבלת פנים חגיגית שהפכה עד מהרה להפגנה נגד הארכיבישוף קוהן. שלב חדש ב"פרשת רקטוס" נפתח כאשר במאי 1903 הועלתה בפרלמנט האוסטרי דרישה לפתוח בחקירה נגד קוהן בחשד שעבר על חוק סודיות המידע בטלגרף. קוהן נחשד שבמהלך מאמציו לחשוף את זהותו של רקטוס הגיע לידיו נוסח של מברק המפליל ככל הנראה את הכומר אוצאסק. לאחר שטף של האשמות והתקפות על קוהן, עברה בפרלמנט החלטה, ברוב של 66 נגד 30, לפתוח בחקירה בנושא ואם יהיה צורך, להפעיל אמצעי ענישה נגדו. פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי סיכם זאת כך: קוהן שנוא על הגרמנים, על הצ'כים ויותר מכל על הכמרים. האפיפיור לא ימנה אותו לקרדינל ואפילו הקיסר דחה את בקשתו להיפגש עימו. אף אחד לא רוצה בקרבתו, לא עשירים, ולא העניים, לא הכמרים ולא ההדיוטות, לא לאומנים ולא ליברלים, לא צ'כים ולא גרמנים, לא נוצרים ולא יהודים.
סילוקו של קוהן

הממשלה לא הזדרזה לפתוח בחקירה אך הדיונים בפרלמנט הביאו לפרסום נרחב של "פרשת רקטוס" בעיתונות האירופאית. בוותיקן עקבו בחשש אחר האירועים הללו והגיעו להבנה שרק התערבות האפיפיור תוכל לשים קץ לפרשה. במהלך שנת 1903 נקרא קוהן פעמיים להתייעצויות עם האפיפיור. ראשית עם ליאו ה-13 ואחר כך עם יורשו, פיוס העשירי. תוך כדי כך נמשכו ההתקפות על קוהן בעיתונות ובחוגים פוליטיים נרחבים. ב-9 במרץ 1904 הוחלט בוועדה מיוחדת של קרדינלים בראשות הקרדינל וינצ'נצו ואנוטלי (Vincenzo Vannutelli) לזמן את קוהן לרומא ולהציג בפניו דרישה להתפטרותו לאחר שחשף את עצמו לזעם הציבור והכמורה. לא היה בסמכות הקרדינלים לאלץ את קוהן לפרוש מפני שהוא לא עבר על חוק הכנסייה, אולם הם הודיעו לו כי אם יסרב הם ימליצו על השעייתו וגירושו מאוסטריה. בפגישה בין האפיפיור לקוהן ב-10 במרץ, ביקש ממנו פיוס ה-10 להתפטר מתפקידו באולומואוץ ולהישאר ברומא לשירות בוותיקן. קוהן לא יכול היה לסרב לבקשתו המפורשת של האפיפיור אך ביקש לשפר את תנאי פיטוריו. הוא התנגד לדרישה להגלייתו מאוסטריה בטענה כי הוא אזרח נאמן שלה. לבסוף האפיפיור ויתר על דרישה זו בתנאי שקוהן לא ישוב לאולומואוץ. ב-12 במרץ 1904 הגיש קוהן, בחוסר רצון, את מכתב התפטרותו לאפיפיור. התפטרותו נכנסה לתוקפה יומיים לאחר מכן. עם פיטוריו הוענק לו תואר בישופות סמלי - בישוף פלוסיום (Pelusium).
אחרית ימיו

גם לאחר ההתפטרות לא ריככה העיתונות את הביקורת עליו. במאמר פרידה מקוהן בעיתון הווינאי דויטשס פולקבלאט (Deutsches Volkblatt) טוען הכותב כי תכונותיו המולדות של קוהן הן הסיבה להתנהגותו הנובורישית והרודנית, כמו כל יהודי שהגיע למעמד של בכורה ושליטה על נוכרים.
במכתב ההתפטרות שלו כלל קוהן הפתעה – הוא העמיד חלק מקצבת הפנסיה שלו לטובת הקמת אוניברסיטה צ'כית נוספת במוראביה, דרישה שהושמעה פעמים רבות על ידי הלאומנים הצ'כים. בצוואתו הוא אף הוריש סכום נכבד של שלושה מיליון כתר לאוניברסיטה זו בברנו (Brno). מספר חודשים לאחר פרישתו הוא רכש את הנחלה בטירת ארנהאוזן (Ehrenhausen) שבחבל שטיריה באוסטריה, שם הוא חי 11 שנים, בלוויית מזכירו הנאמן פרנץ בוטק (בצ'כית Franz Botek), עד פטירתו ב-3 בדצמבר 1915 ממחלה בכבד. הלווייתו נערכה ב-7 בדצמבר 1915 והוא נקבר במאוזוליאום על שם רופרכט פון אגנברג (בגרמנית Ruprecht von Eggenberg) המצוי בקרבת הטירה בה התגורר בארנהאוזן.
בשנותיו האחרונות כתב קוהן את זיכרונותיו שכונסו בספר עב כרס (למעלה מ-400 עמודים) גדוש ברגשות כעס, התמרמרות, ויש הטוענים אף צדקנות מתחסדת. הספר יצא לאור שש שנים לאחר מותו ובו הוא טוען כי ב"פרשת רקטוס" הוא נפל קורבן לקנוניה מתוכננת שקשרו נגדו גרימנשטיין, אוצאסק והופר. בזיכרונותיו ציין שגם אביו סבל בגלל השם קוהן, ודימה את נשיאת שמו זה לדרך ייסורים פרטית משלו.
במרבית המקורות של הכנסייה מתואר סיום כהונתו כהתפטרות מרצון ודווקא מקורות חוץ כנסייתיים, רבים מהם יהודים, מוסרים מידע מדויק על נסיבות פיטוריו.
קוהן מוזכר בספרו של ירוסלב האשק, החייל האמיץ שווייק, כדוגמה לכומר ממוצא יהודי בעת תיאור דמותו של הכומר השתיין אוטו כץ. בשנת 1934 בגרמניה, בזמן המשטר הנאצי, פורסמה סאטירה אנטישמית מרושעת העושה שוב שימוש בדמותו ובמוצאו היהודי של קוהן. בה מברכת דמותו של קוהן את הארכיבישוף של מינכן באותה עת, מיכאל פאולהבר (Michael Faulhaber) על דרשתו היוצאת נגד האנטישמיות.
תא סרטולי

| --- | --- |

 שיוך:  sustentacular cell, mesothelial cell 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (1243) 
 מזהים
 FMA:  72298 
 קוד MeSH:  A05.360.444.849.789 
 מזהה MeSH:  D012708 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0036770 
 
תאי סרטולי (באנגלית: sertoli; או תאים "תומכים" או תאים "מזינים") הם תאים גדולים באשך אשר מרכיבים את האפיתליום של האבוביות נושאות זרע (seminiferous tubules).
תאים אלו אינם מתחלקים, כלומר אינם מתרבים. הם מכונים תאים "תומכים" או "מזינים" מכיוון שהם תומכים בתהליך ייצור הזרע (ספרמטוגנזה). ביניהם מתרחשת הספרמטוגנזה, הפיכתם של תאי גזע (ספרמטוגוניה) דיפלואידים (בעלי שני סטים של חומר תורשתי) לתאים ממויינים יותר ויותר עד שהם הופכים לתאי זרע חסרי יכולת תנועה (את יכולת התנועה תאי הזרע יקבלו לאחר הבשלתם ביותרת האשך (ה-epididymis)).
תאי סרטולי מפרישים נוזל לחלל האבוביות נושאות זרע שבו יימצאו תאי הזרע עד שייצאו מהאשך באמצעות תנועה פריסטלטית שמחוללים שרירים חלקים בדפנות האבוביות נושאות זרע, הטובולים הישרים (tubuli recti) ויותרת האשך (epididymis).
בנוסף, לתאים אלו תפקיד פאגוציטי. הם בולעים את הציטופלסמה העודפת של תא הזרע.
תאי הסרטולי משפיעים על החומר הגנטי ומגינים עליו, שומרים על רמת החומציות קבועה, יוצרים ומפרישים את ההורמון Inhibin (הורמון מעכב).
תאנאוואט סואנגצ'יטאוון

תאנאוואט סואנגצ'יטאוון (בתאית: ธนวัฒน์ ซึ้งจิตถาวร; נולד ב-8 בינואר 2000 בסופאן בורי שבתאילנד) הוא כדורגלן תאילנדי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת מואנגת'ונג יונייטד מליגת העל התאילנדית ובנבחרת תאילנד.
חיים אישיים

סואנגצ'יטאוון נולד בתאילנד ועבר לצרפת בגיל 13 יחד עם אמו, ועל-כן מחזיק גם באזרחות צרפתית בנוסף לאזרחותו התאילנדית.
קריירת מועדונים > תחילת הקריירה

סואנגצ'יטאוון שיחק באקדמיה של המועדון התאילנדי AS נאונקירץ' במשך שבע שנים, לפני שעבר למחלקת הנוער של נאנסי מצרפת בגיל 13. הוא ערך 16 הופעות ליגה בנאנסי II, קבוצת המילואים של המועדון, והבקיע שער אחד.
קריירת מועדונים > לסטר סיטי

ב-19 בספטמבר 2020 הצטרף סואנגצ'יטאוון ללסטר סיטי מהפרמייר ליג בהעברה חופשית.
קריירה בינלאומית

סואנגצ'יטאוון יצג את הנבחרות הצעירות של צרפת.
ב-29 במאי 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת תאילנד, בתיקו 2-2 נגד נבחרת טג'יקיסטן במשחק ידידות.
הערות שוליים

↑  Thanawat becomes first Thai to be named in line-up for English Premier League game באתר The Nation Thailand, ‏ 4 באפריל 2021 (באנגלית)
↑  Young French-Thai Midfielder Joins Leicester City’s Development Squad באתר הרשמי של לסטר סיטי, 19 בספטמבר 2020 (באנגלית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "תאנאוואט סואנגצ'יטאוון".
שי זכאי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1957 (בת 67 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  מכללת הדסה לצילום האוניברסיטה העברית בירושלים
 עיסוק:  צלמת, אמנית וסופרת אוצרת ופעילה אקולוגית
 https://www.shaizakai.com/
 
שי זכאי (נולדה ב-7 באוקטובר 1957) היא חלוצת האמנות האקולוגית בישראל וממייסדים התחום בעולם. היא צלמת, אמנית, סופרת, אוצרת ופעילה סביבתית. יצירות האמנות שלה עוסקות בשיקום סביבות פגועות באמצעות אמנות, תוך התמקדות בשיקום מקורות מים.
ביוגרפיה

זכאי נולדה בתל אביב, בעלת תואר ראשון בתולדות האמנות ותואר שני רב תחומי ב"אמנות ומדיניות סביבתית", ששילב אמנות, לימודי סביבה, ופילוסופיה ואתיקה סביבתית. את שני התארים רכשה באוניברסיטה העברית בירושלים.. במקביל למדה צילום במכללת הדסה וסיימה ב-(1985).  במשך השנים השלימה לימודים בתחום ההוליסטי, הטיפולי והרוחני.
קריירה

זכאי ניהלה את "המרכז לצילום ואמנות אקולוגית" בשנים 1999–2009 ושימשה מנכ"לית מרכז הצילום והאקו-ארט בין השנים 1985-2016.
היא הקימה וניהלה את עמותת הפורום הישראלי לאמנות אקולוגית בשנת 1999 כדי לעודד את התפתחות האמנות האקולוגית בארץ ובעולם. הארגון יזם שיתופי פעולה בין אמנים, מדענים והציבור.
זכאי יזמה והקימה מספר תנועות ירוקות קהילתיות כגון: "מצילים ירוקים" (חוסכים ירוקים) (1996), הפורום לאיכות הסביבה של המועצה האזורית מטה יהודה (1999) ויצרה את "הכנס הבינלאומי הראשון לאמנות ואקולוגיה בישראל (1999).
בשנים 1992 - 1990, פיתחה שיטה להדפסת צילומים על לוחות ברזל. הצילומים, שעסקו בבדיקה ומיון של מושג הזמן, הוצגו בתערוכת יחיד בגלריה ארטיפקט בתל אביב בשנת 1992.
זכאי היא גם מטפלת הוליסטית העוסקת בנשיות ובטיפול בנפש באמצעות החיבור אל הטבע.
זכאי הציגה ביותר מ-90 תערוכות יחיד וקבוצתיות ברחבי העולם. היא אצרה עשר תערוכות לאורך עשר שנים עבור עמותת פורום ישראלי לאמנות אקולוגית.
בשנת 1994, חברה זכאי לחברה להגנת הטבע בהתנגדות לסלילת כביש שש. בשיתוף עמית שפירא, ראש האגף לשטחים פתוחים היא מכינה 120 תיקים עם תצלומיה שנשלחו ל-120 חברי הכנסת. תחת כל תצלום הופיעה ציטטה מדברי שמעון פרס, "אם לא נזהר, תהיה לנו מדינה אך לא תהיה לנו ארץ". בערך כשליש מחברי הכנסת הגיבו.
פרויקטים נבחרים

"נחל בטון 1999-2002", יצירת האמנות הידועה ביותר של זכאי היא, פרויקט בן ארבע שנים שהחל ב-1999 וכלל בתחילה מעקב ומיפוי אחר הנזקים ובהמשך תיעד את ניקוי נחל עציונה, בעמק האלה, שזוהם בבטון שנשפך ממפעל סמוך עד שנחסם. היצירה כוללת סרט תיעודי וצילום של הניקיון, כמו גם פסל שנוצר מהפסולת המנוקה. זכאי הציגה את היצירה בכנס הבינלאומי “פסגת כדור הארץ” ביוהנסבורג, בנוכחות 65 אלף איש מכל העולם כולל ראשי ממשלות ושרים. הפרויקט הוצג בארצות הברית - נבדה, אריזונה, קליפורניה, לוס אנג'לס, בגרמניה - ברלין, פרנקפורט, דרום אפריקה, יפן ובישראל.
"תמונת אישה" פרויקט צילומים של 46 נשים בסביבת החיים הטבעית שלהן.
"מנגינות יער - הספרייה", פרויקט ארוך הטווח, מתייחס לכריתת יערות, אובדן מים במגוון ביולוגי ובעיות התחממות כדור הארץ, באמצעות מיצב אמנותי רב-מדיה. זכאי הוזמנה להציג את מיצב היער הנודד שלה באו"ם , לרגל "שנת היער" (לא התבצע, בשל בעיות תקציב). במסגרת פרויקט זה - ספריית העלים שלה, מיצב קונספטואלי רב מדיה, הכולל עלים מ-19 מדינות, ביניהן, קוריאה, יפן, קזחסטן, טורקיה, גרמניה, ארצות הברית, ועוד, לאורך 17 שנים (1995–2012), מסתובב ברחבי העולם.
"מה שמביאה הים" המראות של ים יפו, כמסמך אחד חברתי, אמנותי, צילומי, אנתרופולוגי, היסטורי-עכשווי. (2019-הווה).
"חיי הקהילה הארמנית במנזר בירושלים" פרויקט דוקומנטרי מצולם, הוצג בתערוכות יחיד בירושלים ובסלוניקי. (1990 - 1989).
מתערוכותיה > תערוכות יחיד

1988 - "בריאה חלק ב'", גלריית סדנאות האמנים, ירושלים.
1990 - "קרוב - רחוק - ארמנים בירושלים", גלריית תיאטרון ירושלים.
1992 - "זיכרון נעלם (אטוטולוגיה)", גלריה ארטיפקט, תל אביב.
1993 - "Photo Synkyria", חודש הצילום בסלוניקי יוון.
1994 - "תמונת אשה", מוזיאון הרצליה.
1995 - "תמונת אשה", המוזיאון הלאומי של בני - ברית, ע"ש קלאצניק, בוושינגטון, ארצות הברית.
1996 - "מוח הצמה", מוקד אמנות, עם דב אור-נר, בסטודיו של זכאי. 1997
1997 - "מוח הצמה", חלק ב', מוזיאון בר דוד.
1997 - "מוח הצמה-החלק הרביעי של הטרילוגיה", גלריית הקיבוץ, תל אביב
1998 - "מוח הצמה-יומן אירועים", בית האמנים, תל אביב
1998 - "פנים והיבטים", מרכז פיטון, המילטון, מרחב האמנות, לימה, אוהיו.
2001 - "קונצרט למערבלי מלט" נחל בטון - 1999–2002, נחל עציון, אמנות ספציפית לאתר ויצור מופע מולטי מדיה ואמנות חזותית.
2002 - "רחוב 18, אמנות עכשווית", סנטה מוניקה, לוס אנג'לס. ארצות הברית.
2002 - "בטון קריק 1999-2002", וידאו-ארט, פסגת כדור הארץ, יוהנסבורג.
2003 - "בטון קריק 1999-2002", וידאו-ארט, פורום המים ה-3 העולמי, קיוטו, יפן.
2003 - "ניקית נחל היום?", "נחל בטון 1999-2002",וידאו-ארט, סינמטק תל אביב.
2005 - "מנגינות יער - הספרייה, 1995-2005", גלריה אנגל, תל אביב.
2007 - "מנגינות יער - הספרייה, 1995-2005", ב-וואטק (Watec), תל אביב.
2008 - "מנגינות יער - הספרייה, 1995-2005", גלריית Crane art, פילדלפיה, ארצות הברית.
2009 - "מנגינות יער - הספרייה, 1995-2009", מרכז לאמנות עכשווית (CCANW), בריטניה.
2010 - "מנגינות יער - הספרייה 1995-2010", גלריה בארי, קיבוץ בארי.
מתערוכותיה > תערוכות קבוצתיות

1988 - "צלמים נגד היד החזקה", גלריה רגע, גלריה קמרה אובסקורה וגלריה צוותא.
1988 - מוזיאון עין חרוד, הבינאלה השנייה לצילום.
1990 - "ירושלים בעיני צלמי עיתונות", גלריית תיאטרון ירושלים.
1990 - "גבול השלום", גבעת חביבה.
1990 - "שחור לבן בצבעים", אודיטוריום חיפה (במסגרת פסטיבל הסרטים).
1992 - "הקלף הגלוי" גלריית הקיבוץ.
1992 - גלריה שרה קונפורטי.
1992 - תערוכת הצילום הבינלאומית השישית, בייג'ינג, סין.
1994 - "חידות נוף", פוקוס אמנות, סטודיו אמן, חדרה.
1995 - "איגוד הצלמים המקצועיים בישראל', טורינו, איטליה.
1995 - "טאוטולוגיה", גלריה בית גבריאל, צמח.
1997 - "הו מאמא", מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית.
1998 - "60 שנות התיישבות", מוזיאון השפלה.
2000 - "מאה שנות צילום בישראל" - מוזיאון מאנה כץ, חיפה.
2001 - "אומנות ציבורית" - מרכז קוקונינו לאמנויות, פלגסטף, אריזונה, ארצות הברית.
2002 - "פסגת כדור הארץ", הפורום הישראלי לאמנות אקולוגית, יוהנסבורג, דרום אפריקה.
2004 - "אנימה מונד", אולם התערוכה הרבסט, סן פרנסיסקו.
2004 - "תערוכה לאמנות הסביבה", הארגון הקוריאני לאמנות הסביבה, סיאול, קוריאה
2004 - "ביאנלה גאומגאנג לאמנות בטבע", גונג-ג'ו, קוריאה.
2006 - מוזיאון מונארט עכשווי, אשדוד.
2007 - פרחים באמנות ישראלית, גלריה אנגל.
התערוכות שאצרה

1999 - "העונג העיקרי" בגלריה סדנאות האמנים, ירושלים,
2006 - "ניצוצות, מחשבות על סביבה בכאב", בקולנוע תל אביב.
2000 - "מעבר להנאה שבעיקרון" - גלריה סדנת אמנים, ירושלים (גם הציגה).
2006 - "ניסויים", מרתון אמנות עכשווית, תל אביב (גם הציגה).
2007 - "יום כדור הארץ", סינמטק תל אביב. (גם הציגה}.
2014 - "טקסים מצולמים", בפסטיבל הצילום הבינלאומי.
מבין ספריה

1987 הציפור התינוקת של אמא ואבא, תמר ברגמן, הוצאת כתר (תמונות)
1988 דורבנים מרחוב אפרתה, דניאלה כרמי, הוצאת מעריב (תמונות)
1994 פנים והיבטים (דיוקן אישה), הוצאת MOD
2011-1995 תווי יער – הספרייה - ספר האמנות הירוק הראשון בישראל
פרסים והכרה

1985 - פרס גייל רובין, מכללת הדסה, ירושלים
1986 - הפרס הדו-שנתי השני לצילום, מוזיאון עין חרוד לאמנות וחברת קודאק
2000-1 - פרס אמן-מורה, משרד המדע והתרבות
פרס הגלריה מסה בוונציה על תמונותיה.
2006 - פרס צילום, גלריית לקומבה, ונציה, איטליה
2006 - נבחרה על ידי מגזין "דה מרקר", להיות בין ארבעים הנשים המשפיעות ביותר בישראל, המובילות שינוי חברתי.
2009 - Google Earth בחרו בפרויקט נחל בטון להיות אחד מ-20 יצירות האמנות הסביבתיות המשפיעות ביותר בעולם והיחיד במזרח התיכון והמופיעים על המפה.
2011 - פרס מרכז הספרים והספריות ומשרד התרבות על ניגוני יער-הספרייה.
פרויקט נחל בטון הוא יצירת האמנות היחידה שמופיעה במפת סימון השבילים הרשמית של ישראל.
ועדת השמות הממלכתית של מדינת ישראל קראה לפרויקט נחל בטון - “שביל הבטון”.
לקריאה נוספת

תמי זילברג, ‏מחצבה, בטון, נחל, באתר גלובס, 14 בנובמבר 2001
הערות שוליים

↑  אמרה גפן ועורכים נוספים, Ecoart in Action, New York: New Village Press, 2022
↑  Shai Zakai, New Village Press (באנגלית אמריקאית)
↑  Mark Cheetham (15 בפברואר 2018). Landscape into Eco Art: Articulations of Nature Since the '60s. Penn State University Press. pp. 237–. ISBN 978-0-271-08140-3. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Boulder Museum of Contemporary Art; EcoArts (14 בספטמבר 2007). Weather report: art and climate change. Boulder Museum of Contemporary Arts. ISBN 978-0-9799007-0-9. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7 8 9  אלכסנדרה שלומי, אומנות אקולוגית: ראיון עם האמנית שי זכאי שהפכה את המצלמה לשומרת טבע, באתר The golden whale, ‏12 לאוגוסט 2021
↑  Ariʼel. Cultural and Scientific Relations Division, Ministry of Foreign Affairs. 1994.
1 2 3 4 5 6 7 8 9  שי זכאי, באתר שי זכאי
↑  Karin Kloosterman (7 במרץ 2009). "Nature's Social Worker, Ecological Artist Shai Zakai". {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Dana Gilerman (1 באפריל 2005). "Jean d'Arc of the Ela Valley". Haaretz. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  תמונת אישה, באתר סימניה
↑  אמנות אקולוגית, באתר פייסבוק, ‏9 ביולי 2023
↑  "Jewish Enviro-Artists Have the Whole World in Their Hands". The Forward. 21 בספטמבר 2014. נבדק ב-11 ביוני 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  https://web.archive.org/web/20161005102838/http://greenmuseum.org/content/artist_content/ct_id-40__artist_id-18.html
↑  Alix W. Hopkins (2005). Groundswell: Stories of Saving Places, Finding Community. Trust for Public Land. ISBN 978-1-932807-04-2.
↑  אמנות אקולוגית, "מה שמביאה הים", באתר פייסבוק, ‏26 במאי 2023 ·
1 2 3 4 5 6 7 8 9  שי זכאי קורות חיים, באתר שי זכאי
1 2  הספרים שכתבה שי זכאי, באתר הסימניה
↑  שי זכאי, נחל בטון – שיקום נחל כיצירת אמנות, באתר אקולוגיה וסביבה, ‏25 בנובמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 280156  NLI: 987007309465505171  GND: 1075741564  ISNI: 0000 0000 6695 326X  LCCN: nr94025815  VIAF: 299178298   WorldCat (עם VIAF): 299178298
שירת ימי הביניים של יהדות ספרד

שירת ימי הביניים של יהדות ספרד היא שירה שנכתבה בעברית על ידי יהודים מספרד המוסלמית – אל-אנדלוס – בתקופת ח'ליפות קורדובה, בסביבות השנים 950 עד 1492. יש המתייחסים לשירה זו כסוגה על פי מאפייניה הצורניים והתוכניים, ולכן לשיטתם היא כוללת גם שירים שנכתבו לאחר תקופה זו באזורים שכנים. שירת ספרד העברית לא הייתה מוגבלת לערי אנדלוסיה; היא התפשטה גם ברחבי העולם המוסלמי, באיטליה ובצרפת. לשירים שנכתבו בתקופה זו יש מאפיינים כלליים מבחינת המבנה והנושאים. מקובל שנושאי השירה נחלקים לשירת קודש ולשירת חול. שירת הקודש עוסקת באל, במקרא ובחגים, וכיום מהווה חלק ממחזור התפילה שנקרא בבתי הכנסת, ואילו שירת החול עוסקת במגוון רחב של נושאים מחיי השגרה וההגות.
שירה זו חוברה על-ידי מי שעברית לא הייתה שפת אמם, אלא הייתה עבורם לשון קודש ושפת התפילה, בעוד שבשגרה הם דיברו ופעלו בערבית. שורשיה הצורניים של שירה זו לקוחים מהשירה הערבית, ונושאי השירה שאולים, גם כן, בעיקר מהתמות הקבועות של השירה הערבית דאז. זאת מכיוון שהשפעת התרבות הערבית על הקהילה היהודית בספרד של "תור הזהב" הייתה חסרת תקדים. שירת ספרד העברית נטועה בהתפתחות כלכלית ותרבותית שראשיתה במיסוד ישיבות התלמוד באנדלוסיה, בהעלאה תקדימית על הכתב של מחקר השפה העברית, ובייסוד הדקדוק העברי. בנוסף לאלו, נוצר מעמד חברתי חדש בקרב הקהילה היהודית, שכלל את אלו שעמדו בשירות השליטים הערביים בתפקידים אדמיניסטרטיביים, צבאיים ואינטלקטואליים. התפיסה האסתטית של משוררי ספרד העבריים הייתה ריאקציה לשירה העברית שקדמה להם, המכונה גם שירת הפיוט הארצישראלי. בעוד שהפיוט דגל בלשון חז"ל הגדושה בדרש ובאלגוריה על חשבון הדיוק הלשוני והצורני, השירה החדשה ביקשה לשוב ליסודות העברית המקראית. עם זאת, משוררי ספרד לא היו מנוכרים להשפעות זרות, וניתן אף למצוא דוגמאות לשזירת השפה הערבית בשירה העברית לכדי שירה מעורבת, אולי מתוך תפיסה שלשפות אלה קרבה לשונית או מקור משותף (ראו אברהם אבן עזרא).
השירים הגיעו לידינו בהעתקה של כתבי-יד שנמצאו. לכן, שיר שלא היה נחשב למעניין או לרלוונטי לא הועתק, וכתוצאה ישירה של כך, סביר להניח שלא שרד. במילים אחרות, על השירים שהגיעו לידינו, ניתן ללמוד כי היה מי שהיה מעוניין בהם וראה בהם כראויים מספיק לשימור כדי להעתיק אותם.
שיריהם של משוררי ספרד זכו ללחנים רבים בכל תפוצות ישראל לאורך השנים וגם בתקופה המודרנית.
מבנה השירים

כל שיר מורכב מבתים (=טורים) שמחולקים לשני חצאים זהים: דלת וסוגר, הדלת היא החלק הראשון של הבית והסוגר הוא החלק השני. כלומר, המבנה כל בית הוא [דלת]/[סוגר]. הסוגר של כל בית נחתם בחרוז מבריח, שהוא החרוז שמופיע בצליל האחרון של כל אחד מהבתים. לעיתים, במסגרת "תפארת הפתיחה" אותו החרוז המבריח יחתום גם את הדלת של הבית הראשון.
נושאי השירים הנפוצים > שירת קודש

שירת הקודש היא יצירה ליטורגית שהשתלבה בתפילה בבית הכנסת. כלומר, זו הייתה יצירה שהייתה שילוב של שירה ותפילה, שנועדה להשתלב בתפילה ולקשטה. שירים אלו עוסקים בנושאים הקשורים לאל ולדת היהודית, לחגיה ולמועדיה. שירי הקודש נאספו על פי המקור הליטורגי שלהם, במקום בו הם אמורים להשתלב בתפילה – בסידורים ובמחזורים.