stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בבה
קריירה

בצעירותו נזנח על ידי הוריו, במוצאם ילידי כף ורדה, וגודל על ידי סבתו. בגיל 12 נלקח מהשגחת הסבתא והועבר לגידול על ידי הכנסייה. במהלך השהות שלו בכנסייה, הוזמן ביחד עם נערים נוספים להשתתף בטורניר של כדורגל רחוב שהתקיים בבוסניה, טורניר בו קנה את עולמו כאשר צד את עיניהם של סוכני שחקנים. אולם אף על פי שכיכב והבקיע ארבעה שערים בשישה משחקים לזכות נבחרת פורטוגל, נבחרתו לא הגיעה רחוק ולא הצליחה לעבור את השלב השני של הטורניר.
בקיץ 2009, אחרי סיום המשחקים בטורניר הרחוב, חתם בקבוצת אסטרלה אמדורה מהליגה השנייה בפורטוגל, בה הבקיע ארבעה שערים במהלך העונה. בקיץ 2010 עבר השחקן לקבוצת ויטוריה דה גימארייש. בעקבות ההופעות שלו במשחקי טרום העונה, התקבלה הצעת מעבר מקבוצת מנצ'סטר יונייטד עוד לפני תחילת עונת המשחקים. לבסוף עבר השחקן תמורת סכום משוער של 7.4 מיליון פאונד. במהלך העונה רשם מספר הופעות בליגה, גביע, גביע הליגה וליגת האלופות.
בתחילת עונת המשחקים 2011/2012 הושאל השחקן לקבוצת בשיקטש הטורקית. בתחילת שנת 2013 הושאל לקבוצת ריו אבה מליגת העל הפורטוגזית.
ב-3 בספטמבר 2013 הושאל בבה לעונה בפאסוש הפורטוגלית. ב-25 ביולי 2014 עבר לבנפיקה ליסבון לארבע שנים. ב-9 בינואר 2015 הושאל השחקן לקורדובה הספרדית עד לתום העונה. ב-10 ביולי 2015 הושאל לראיו ואיקאנו לעונה אחת. ב-12 ביולי 2016 חתם לארבע שנים באייבר. ב-31 בינואר 2018 הושאל לראיו ואיקאנו. ב-21 בינואר 2023 הושאל לריאל סרגוסה עד לסוף העונה.
קריירה > נבחרת

בשנים 2010–2011 רשם בבה 6 הופעות בנבחרת פורטוגל הצעירה בהן כבש שער אחד.
מאחר שלא הצליח להשתלב בנבחרת פורטוגל, בבה הביע עניין בנבחרת כף ורדה. ב-23 במרץ 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–2 נגד גוואדלופ, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
נכלל בסגל נבחרת כף ורדה לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023.
הערות שוליים

↑  The rags to riches story of Man Utd's Bebe באתר ה-BBC
| נבחרת כף ורדה – גביע אפריקה לאומות 2023 |
| --- | --- | --- |
|  1 ווזיניה •  2 סטופירה •  3 דיני •  4 פיקו •  5 קושטה •  6 פטריק •  7 קאברל •  8 ז'ואאו פאולו •  9 ז'. טבארש •  10 מונטיירו •   11 רודריגש •  12 מרסיו • 13 קוקה •  14 ד. דוארטה • 15 ל. דוארטה • 16 ד. טבארש • 17 ו. סמדו • 18 רוצ'ה • 19 טיישיירה • 20 מנדש • 21 בבה • 22 קורייה • 23 מוריירה • 24 סילבה • 25 וארלה • 26 פינה • מאמן: בובישטה |  1 ווזיניה •  2 סטופירה •  3 דיני •  4 פיקו •  5 קושטה •  6 פטריק •  7 קאברל •  8 ז'ואאו פאולו •  9 ז'. טבארש •  10 מונטיירו •   11 רודריגש •  12 מרסיו • 13 קוקה •  14 ד. דוארטה • 15 ל. דוארטה • 16 ד. טבארש • 17 ו. סמדו • 18 רוצ'ה • 19 טיישיירה • 20 מנדש • 21 בבה • 22 קורייה • 23 מוריירה • 24 סילבה • 25 וארלה • 26 פינה • מאמן: בובישטה | כף ורדה |
מועאז אל-כסאסבה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 במאי 1988 מחוז כרכ, ירדן 
 נרצח:  3 בינואר 2015 (בגיל 26) סוריה 
 מדינה:  ירדן 
 השתייכות:  חיל האוויר המלכותי הירדני 
 תקופת הפעילות:  מ-2009 
 דרגה:  קפטן 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים בסוריה 
 
מועאז אל-כסאסבה (בערבית: معاذ صافي يوسف الكساسبة, תעתיק מדויק: מעאד' צאפי יוסף אלכסאסבה;‏ 29 במאי 1988 - ככל הנראה 3 בינואר 2015) היה טייס ירדני שנשרף חי על ידי ארגון הטרור המדינה האסלאמית.
אל-כסאסבה היה סגן בחיל האוויר הירדני. המטוס שהטיס במשימת הפצצה, לוקהיד מרטין F16, התרסק ב-24 בדצמבר 2014, והוא נתפס על ידי דאעש באזור א-רקה שבסוריה. בזמן שמשא ומתן לשחרורו התנהל בין בכירים ירדנים לבין דאעש, לא הייתה הוכחה שהוא עוד בחיים. למעשה הוא נרצח ב-3 בינואר 2015.
ביוגרפיה

אל-כסאסבה היה אחד משמונה ילדים, מוסלמי סוני. בשנת 2009 סיים את לימודיו במכללת המלך חוסיין, והצטרף לחיל האוויר הירדני. בשנת 2012 הוסמך כטייס מבצעי ושובץ בטייסת מס' 1 בבסיס מוואפק סלטי. בעת נפילתו בשבי היה בדרגת סגן. לאחר מותו הועלה לדרגת סרן.
המטוס שאל-כסאסבה הטיס, לוקהיד מרטין F-16, התרסק לאחר בעיות מכניות ב-24 דצמבר 2014, בהפצצה על בית חרושת ללבנים של דאעש. דאעש טען שהארגון יירט את המטוס. הוא צנח לתוך אגם ליד אזור רקה שבסוריה, ונתפס במהירות על ידי חמושים השייכים לדאעש.
משא ומתן לא מוצלח התקיים לשחרורו. משפחתו הפעילה לחץ על ממשלת ירדן כדי להסדיר את שחרורו. במקור, הוצע להחליף אותו ואת העיתונאי היפני החטוף קנג'י גוטו, בסאג'ידה א-רישאווי, מחבלת מתאבדת עיראקית שהייתה כלואה בירדן מאז שהשתתפה בביצוע הפיגועים במלון בעמאן 2005, ונדונה למוות. ממשלת ירדן דרשה הוכחה כי אל-כסאסבה עדיין בחיים לפני ההחלפה, אולם המדינה האסלאמית סירבה להיענות, ובמקום זאת פרסמה את הווידאו של רציחתו. היו פרשנים שהעריכו כי ההצעה של דאעש לחילופי אסירים הייתה גימיק, שנועד להוציא שם רע או ללעוג למחויבותה של הממשלה הירדנית להתערבות הצבאית נגדה. יומיים לאחר פרסום הסרטון טענו מספר מומחים ובלוגרים ברחבי המרשתת, אחד היסודיים שבהם הוא תומאס ויקטור, מומחה להיסטוריה צבאית, כי הטייס נשרף רק לאחר שנורה למוות בעודו כורע בכלוב, ושהלהבות שבחלקו הראשון של הטקס הוספו לוידאו בעריכה.
אל-כסאסבה נשרף למוות על ידי חוטפיו בינואר 2015. הריגתו הוקלטה בוידאו ופורסמה באינטרנט. הסרטון מראה אותו עם עין ימין כחולה, קודם סביב שולחן, ולאחר מכן צועד לעבר כלוב פלדה, כשהוא לבוש בסרבל כתום. בסרטון מוצגים נזקי התקיפות האוויריות של מטוסי הקואליציה נגד המדינה האסלאמית ותצלומי תקריב של חלליה, גברים, נשים וילדים, בעיקר כאלו שנשרפו למוות. בסיום הסרטון, אל-כסאסבה מועלה באש ונשרף בעודו בחיים, בזמן שחמושים רבים מביטים בו. בנוסף, הסרטון מציג רשימה ארוכה של טייסים ירדנים, חלקם עם תצלום וציון כתובותיהם האזרחיות.
התגובה להוצאתו להורג

מיד עם פרסום דבר שריפתו למוות של אל-כסאסבה הוציאה ירדן להורג בתלייה את סאג'ידה א-רישאווי ואת זיאד אל-כרבולי, מחבלים שנידונו למוות והיו כלואים בירדן. בהמשך הגביר חיל האוויר הירדני את תקיפותיו על מטרות דאעש בסוריה ובעיראק. לעומת זאת מרים אל-מנסורי הוצאה מכוח הרב לאומי.
הערות שוליים

↑  מומחים: "סרטון שריפת הטייס הירדני - מזויף", באתר ‏מאקו‏, 8 בפברואר 2015
↑  http://www.thomaswictor.com/the-jordanian-pilot-was-not-burned-alive/
↑  ירדן הוציאה להורג את המחבלת הכלואה: "דאעש נוקט טרור שפל, באתר וואלה, 4 בפברואר 2015
↑  ירדן תקפה גם היום יעדים של ארגון "המדינה האסלאמית", באתר של "קול ישראל", 6 בפברואר 2015
לוגנוויל

| --- | --- |

הרחוב הראשי בלוגנוויל
 מדינה:  ונואטו ונואטו
 מחוז:  סנמה (Sanma)
 שפה רשמית:  ביסלמה, אנגלית, צרפתית
 שטח:  8.32 קמ"ר
 גובה:  8.0 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  17,719 (2020)
 קואורדינטות:  15°32′00″S 167°10′00″E﻿ / ﻿15.533333°S 167.166667°E﻿ / -15.533333; 167.166667
 אזור זמן:  UTC +11
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ונואטו מוגדלת) פורט וילה לאקאטורו האוקיינוס השקט ים האלמוגיםלוגנוויל(למפת ונואטו רגילה) פורט וילה לאקאטורו האוקיינוס השקט ים האלמוגיםלוגנוויל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
לוגנוויל (Luganville) היא העיר השנייה בגודלה בוונואטו. העיר שוכנת על האי אספירטו סנטו (Espiritu Santo) ואוכלוסייתה מנתה 13,167 תושבים בשנת 2009.
כלכלה

לוגנוויל התפתחה באופן משמעותי מאז קיבלה ונואטו את עצמאותה מידי צרפת ובריטניה ב-1980. בעיר פועל בית החולים השני בגודלו במדינה המשרת את האיים הצפוניים בכלל ואת האי אספיריטו סטנטו בפרט. בעיר פועלים בנקים ושווקים וכן תחנת משטרה.
תחבורה

נמל לוגנוויל הוא אחד העסוקים במדינה, בעיקר בתור נמל יצוא לקופרה ולקקאו. מצר הים המפריד בין חופי העיר לבין האי השכן אאורה (Aore) מספק לנמל הגנה טובה. שירותי התחבורה הציבורית בעיר ובסביבתה מפותחים מאוד ונמל תעופה בינלאומי פועל בה.
היסטוריה

במהלך מלחמת העולם השנייה כ-40,000 חיילים של ארצות הברית הוצבו בלוגנוויל ובין 400,000 ל-500,000 חיילים שהו בעיר במשך כל המלחמה כמקום מנוחה בין הקרבות. במקום הופעלו שלושה בסיסי חיל אוויר שמהם המריאו מטוסים למשימות הפצצה ובקרבת מקום פעלו מזח גדול ומבדוק יבש. את עקבותיה של ההיסטוריה הצבאית של לוגנוויל ניתן לראות בצריפים הצבאיים שעדיין פזורים במקומות שונים סביב לעיר.
ערים תאומות

מלזיה קוטה קינבאלו, מלזיה (בתהליך)
קלדוניה החדשה מונט-דאור (אנ'), קלדוניה החדשה (בתהליך)
איי שלמה הוניארה, איי שלמה
ונואטו פורט וילה, ונואטו
הערות שוליים

↑  Population of Luganville, SAN, Vanuatu - CITYPOP – Quandl
↑  "Government of Republic of Vanuatu chooses KK as its main office in Malaysia". New Sabah Times. 5 May 2013.
↑  "Sister city agreement reaping rewards". Vanuatu Daily Post. 6 May 2013.
↑  "Luganville and Honiara establish sister city relations". Vanuatu Daily Post. 21 March 2013.
↑  "Port Vila strengthens sister agreement with Luganville". Vanuatu Daily Post. 26 September 2012.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557646105171  BnF: cb12490146k (data)  LCCN: n84195948  NARA: 10046647  VIAF: 146635576   WorldCat (עם VIAF): 146635576
נפתלי צבי יהודה שפירא

| --- | --- |

הרב נפתלי צבי יהודה שפירא
 לידה:  ל' בכסלו ה'תשט"ו
 פטירה:  כ"ז באדר ב' ה'תשפ"ד (בגיל 69) בית החולים תל השומר
 מקום קבורה:  בית החיים פוניבז'
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום מגורים:  באר יעקב
 מקום פעילות:  באר יעקב, בית חלקיה
 תחומי עיסוק:  עיון, תורת הנסתר
 אב:  הרב משה שמואל שפירא
 צאצאים:  בנו הרב בן ציון שפירא ועוד.
 
 ראש ישיבת שערי שמועות
בקריאת המגילה האחרונה לחייו בחדרו בישיבת שערי שמועות
הרב נפתלי צבי יהודא שפירא (ל' בכסלו ה'תשט"ו – כ"ז באדר ב' ה'תשפ"ד) היה רב וראש ישיבה ישראלי.
ביוגרפיה

הרב נפתלי צבי יהודה נולד בשנת תשט"ו לרב משה שמואל שפירא ראש ישיבת באר יעקב ולציפורה בת רבי אהרן ויינשטיין ראש ישיבת בית יוסף דנובהרדוק. נקרא על שם זקנו הנצי"ב מוולוז'ין.
את חינוכו כילד קיבל בבני ברק ע"פ עצת הגרי"ז מבריסק שהורה לאביו לעבור לבני ברק בשל חינוך הילדים. בישיבה גדולה למד אצל אביו בישיבת באר יעקב ולאחר מכן בעצת אביו נסע לישיבת לייקווד ולמד אצל הרב שניאור קוטלר.
בהגיעו לפרקו נשא את בתו של הרב בן ציון נוימן שנפטר בצעירותו.
לאחר נישואיו המשיך ללמוד בישיבת באר יעקב. שימש תוקע ושליח ציבור בימים הנוראים בישיבה, ולאחר מספר שנים החל בהוראת אביו למסור שיעורים בישיבה.
ביוגרפיה > ישיבת שערי שמועות

בשנת תש"ע לאחר פטירת אביו הקים את ישיבת שערי שמועות יחד עם אחיינו הרב אריה שפירא ועמד בראשה תוך שמוסר שיעורים כסדר לבחורי הישיבה.
ביוגרפיה > שנותיו האחרונות

בשנותיו האחרונות חלה בסוכרת. למרות זאת, המשיך למסור שיעור כללי בערך אחת לחודש, ולהגיע לסעודה שלישית בישיבה שם היה שר עם התלמידים בעיקר את שירי אביו וחידושי המגיד מדובנא. בשנה האחרונה לחייו הדרדר מצבו והוא התנייד על כיסא גלגלים ולא שימש כבעל תוקע עקב מצבו.
בשבת זכור האחרונה לחייו הגיע לישיבה וקרא בתורה בכוחותיו האחרונים ממש, אך ביום שלישי שלאחר מכן החל להידרדר מצבו והוא פונה לבית החולים תל השומר, ובשבת פרשת שמיני בחצות לילה נפטר. נקבר במוצאי שבת בבית החיים פוניבז' בסמוך לאביו.
ממשיכי דרכו הם הרב אריה שפירא ראש הישיבה ובנו הרב בנציון רפאל שפירא מרבני הישיבה.
חיבוריו

בשנותיו האחרונות חיבר את הספר "בית שערים" ובהם שיעוריו שמסר בישיבה.
כמו כן בביתו ישנו מדף עמוס מכתביו על מסכתות שונות בש"ס.
הערות שוליים

↑  משה ויסברג, אבל כבד: הגאון רבי נפתלי צבי יהודה שפירא זצ"ל ראש ישיבת 'שערי שמועות', באתר בחדרי חרדים, 6 באפריל 2024
↑  חנני ברייטקופף, ‏מבית חלקיה לבני ברק | תיעוד מהלווית הגרנצ"י שפירא זצ"ל, באתר כיכר השבת, 7 באפריל 2024
מאיר גור אריה

| --- | --- |

 לידה:  31 בדצמבר 1891 בוברויסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  2 בפברואר 1951 (בגיל 59) ירושלים 
 שם לידה:  מאיר גורודצקי 
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 לאום:  יהודי
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1911) 
 תחום יצירה:  ציור
 
מאיר גור-אריה (ל' בכסלו תרנ"ב, דצמבר 1891, בוברויסק – 2 בפברואר 1951, ירושלים) היה אמן וצייר ישראלי יליד רוסיה.
קורות חיים

גור אריה נולד בשם מאיר גורודצקי בסוף שנת 1891 בעיר בּוֹבְּרוּיְסְק שברוסיה הלבנה, באימפריה הרוסית (כיום במחוז מוהילב בלארוס). שם למד אמנות בין השנים 1907 ל-1909. בשנת 1913 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, ובארץ המשיך בלימודי האמנות ב"בצלאל".
ב-1913 היה שותף בהקמת בית מלאכה בשם "מנורה" ביחד עם זאב רבן ועם שמואל פרסוב, בו יצרו חפצי אמנות שימושית ותבליטים בנושאים השאובים מ"אמנות בצלאל". בין השנים 1918–1921 כיהן כמורה ב"בצלאל". בשנת 1923 פתח עם רבן סדנה חדשה בשם "בית עבודה לאמנות אינדוסטריאלית" (=תעשייתית), בה עסקו בעיצוב גרפי ובעיצוב חפצים אחרים.
בשנה זו היה גור אריה בין מעצבי התבליטים, הפסלים והריהוט בבניין ימק"א ירושלים - אחד הבניינים המפוארים בישראל. ברבות הימים הוכרז הבניין כבניין לשימור.
קורות חיים > משפחתו

מאיר היה נשוי לשרה לבית ירושלמי. יחד עם גיסו, יצחק ירושלמי, בנו יחד את ביתם המשותף בשכונת תלפיות בשנת 1928.
אחיו ישראל גור אריה היה אמן אף הוא ובמשך תקופה עבד כפסל עבורו.
בנו החייל חיים נהרג בפיצוץ בניין הסוכנות היהודית בירושלים בחודש מרס 1948 בתחילת מלחמת העצמאות.
גור-אריה נפטר בשנת 1951, בגיל 59, לאחר מחלה ממושכת. נקבר בבית הקברות סנהדריה.
לאה אבני, בתו, הייתה אחות ראשית בבית החולים הדסה הר הצופים, ונכדתו היא פרופסור לחינוך יעל פישר.
מכתביו

מאיר גור-אריה, דודאים : לקט צלליות, (המלים: למרים וילנסקי-שטקליס), תל אביב : הוצאת פנינה, תש"ז-1947.
מאיר גור-אריה, החלוצים : לקט צלליות ושירי חלוצים, (עורך: מרדכי נרקיס), ירושלים : הוצאת בני-בצלאל, תרפ"ה-1925.
לקריאה נוספת

מאיר גור-אריה / צל חידוש, סיגל קהת קרינסקי (אוצרת), דרורית גור אריה, גדעון עפרת, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, 2016.
'גור־אריה (הורודצקי), מאיר', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 128–129. (הספר בקטלוג ULI).
הערות שוליים

↑  מאיר גור אריה באתר GRAVEZ
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ולדימיר מנשוב

| --- | --- |
מנשוב, 2011
מנשוב, 2011
 לידה:  17 בספטמבר 1939 באקו, אזרבייג'ן הסובייטית, ברית המועצות 
 פטירה:  5 ביולי 2021 (בגיל 81) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  1958–2021 (כ־63 שנים) 
 עיסוק:  שחקן, במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק
 מקום לימודים:  בית ספר התיאטרון האמנותי של מוסקבה (1965)  המכון לקולנוע על שם גרסימוב (1970) 
 יצירות בולטות:  "מוסקבה אינה מאמינה בדמעות" (במאי)
 בן או בת זוג:  ורה אלנטובה 
 צאצאים:  Yuliya Menshova 
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות, פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, אמן העם של רוסיה הסובייטית, פרס "נשר הזהב" לשחקן המשנה הטוב ביותר
 https://ВЛАДИМИРМЕНЬШОВ.РФ
 פרופיל ב-IMDb
 
ולדימיר מנשוב (ברוסית: Владимир Меньшов;‏ 17 בספטמבר 1939 – 5 ביולי 2021) היה שחקן, במאי, תסריטאי ומפיק סובייטי ורוסי. ביים את הסרט "מוסקבה אינה מאמינה בדמעות", שבשנת 1981 זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ביוגרפיה > משפחה

בשנה השנייה ללימודיו בבית הספר לתיאטרון, מנשוב התחתן עם חברתו ללימודים – ורה אלנטובה. ב-1969 לבני-הזוג נולדה בתם היחידה – יוליה מנשובה (כיום שחקנית ומנחת טלוויזיה). אשתו לא אימצה את שם משפחתו אחרי נישואיהם. בתו היא היחידה שקיבלה ממנו את שם המשפחה ונושאת אותו גם בתקופת נישואיה. מנשוב היה סב לאנדריי גורדין (יליד 1997) וטייסיה גורדינה (2003) – ילדיהם של בתו יוליה וחתנו השחקן איגור גורדין.
מנשוב נפטר ב-5 ביולי 2021, מסיבוכי נגיף הקורונה שאובחן אצלו ב-26 ביוני. נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
ביוגרפיה > פרסים ותארים

פרס "על עבודת משחק" לשנת 1973 בפסטיבל הקולנוע הכלל-סובייטי
הפרס הממלכתי של רוסיה הסובייטית על-שם נ"ק קרופסקאיה (1978, על בימוי הסרט "המתיחה")
פרס ברית המועצות (1981, על בימוי הסרט "מוסקבה אינה מאמינה בדמעות")
פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר (פרס לסרט שביים – "מוסקבה אינה מאמינה בדמעות")
פעיל אמנות נכבד של רוסיה הסובייטית (1984)
אמן העם של רוסיה הסובייטית (1989)
אות "על הצטיינות בשירות המולדת" מדרגה רביעית (1999, על תרומתו הרבה לפיתוח אמנות הקולנוע במולדתו)
אזרח הכבוד של העיר אסטרחן (2007)
אות "על הצטיינות בשירות המולדת" מדרגה שלישית (2010, על תרומתו הרבה לפיתוח אמנות הקולנוע במולדתו ופעילותו היצירתית רבת השנים)
פרס "נשר הזהב" (פרס האקדמיה הרוסית לקולנוע) לשחקן המשנה הטוב ביותר (2014, על משחקו בתפקיד אדוארד בלשות בסרט "אגדה מס' 17")
הערות שוליים

↑   ליזה רוזובסקי, מת הבמאי שעיצב את דימוי האישה והגבר הסובייטיים, באתר הארץ, 7 ביולי 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007399861005171  PLWABN: 9810621176405606  BIBSYS: 9026556  BNE: XX1642425  BnF: cb15081313x (data)  GND: 128677015  ISNI: 0000 0001 0980 1283  LCCN: n82109843  LNB: 000278911  MusicBrainz: b62d5874-876f-4ea5-bfef-8a939127f88c  NKC: xx0263673  NTA: 096347023  RERO: 02-A011124831  SUDOC: 051635313  VIAF: 64297368   WorldCat (עם VIAF): 64297368 
מנשוב לצד דמיטרי מדבדב בטקס, בו קיבל את האות "על הצטיינות בשירות המולדת" מדרגה שלישית (26 ביולי 2010)
גיורא אילני

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1937 גן שמואל, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  29 בינואר 2009 (בגיל 72 בערך)
 ענף מדעי:  זואולוגיה, ביולוגיה
 מקום מגורים:  ישראל
 צאצאים:  עפרי אילני, עמיעל אילני 
 תרומות עיקריות
 חקר יונקי המדבר בישראל
 
גיורא אילני (1937 – 29 בינואר 2009) היה זואולוג ישראלי שנודע במחקריו על יונקי המדבר בישראל ובתרומתו לשמירת הטבע בארץ. שמו נקשר במיוחד בחקר נמרי מדבר יהודה.
ביוגרפיה

גיורא אילני נולד ב-1937 בקיבוץ גן שמואל. הוא החל להתעניין בטבע המדברי במהלך שירותו הצבאי כקשר בעין חוסוב (עין חצבה) בערבה, ובהמשך בהיאחזות נח"ל עין רדיאן (יטבתה). מאוחר יותר סיים לימודי תואר ראשון בביולוגיה. בניגוד לזואולוגים מובילים אחרים בישראל, הוא מעולם לא המשיך את לימודיו ולא הרבה לפרסם מאמרים מדעיים, אך הרבה לכתוב בכתבי עת פופולריים ולהתבטא בתקשורת. במשך שנים, ערך את המדורים "מן השדה" ו"מה חדש בטבע" בכתב העת "טבע וארץ", שבהם ריכז תצפיות זואולוגיות ברחבי ישראל. מאמריו התפרסמו גם ב"סלעית", "טבע הדברים" ו"דרך ארץ".
אילני היה בעל מבט רחב על החי בעולם, היה בקשר עם זואולוגים ברחבי העולם, שרבים מהם ביקרו בארץ והצטרפו לתצפיותיו בצבאים, צבועים, נמרים ועוד.
היה ממקימי בית ספר שדה באילת, שם עבד כחמש שנים. בתצפיותיו בדרום הערבה זיהה והגדיר לראשונה את צבי הערבה, תת-מין אנדמי של הצבי המצוי השונה מתת המין צבי ארץ ישראלי הנפוץ בצפון הארץ, ומצבי הנגב שאזור תפוצתו חופף. לימים הוגדר תת-המין הזה בשם "צבי השיטים" (Gazella gazella Acaciae). במהלך פעילותו היה אילני הראשון שאיתר בישראל טורפים נדירים כמו שועל הצוקים, הקרקל, וחתול החולות.
היה מראשוני רשות שמורות הטבע, ובמשך 20 שנה שימש כזואולוג הראשי בה.
בתפקיד זה הוא פעל להבאת פראים מאיראן לחי-בר יוטבתה, זמן קצר לפני תחילת המהפכה האיראנית, ולהטסת ערודים ויענים מאתיופיה לישראל. אילני יזם גם את ספירות הצבאים בנגב ובערבה, והביא מחולות סיני שועלי פנק שהיוו גרעין רבייה בגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה > חקר נמרי מדבר יהודה

לאחר שזיהה הזואולוג הרמן צינר נמרים במדבר יהודה, השיג אילני תקציבים לאימות הנוכחות של אוכלוסיית הנמרים, למעקב אחריה ולחקר מאפייניה.
אילני אימץ את חקר אוכלוסיית הנמרים במדבר יהודה כפרויקט אישי. הוא לכד כמה מהם, ועקב אחריהם לאורך זמן בעזרת משדרים שהתקין על צווארם. לכל אחד מן הנמרים שזיהה, נתן אילני שם. השמות שנתן היו בהשראת ההיסטוריה של האזור. הם כללו שמות מלכים וגיבורים שפעלו במדבר יהודה בתקופות קדומות כמו אמרפל, ינאי, והורדוס; את שמות בני המשפחה שגוועה במערת האגרות: בבתא, שלומציון וכתושיון; ושמות מהמיתולוגיה המסופוטמית כמו חומבבה (הנמרה חומיבבה, הקרויה בשם שהוא גרסה או שיבוש של השם המקורי), ותיאמת.
אילני הגן על זכויותיהם של הנמרים במדבר יהודה ואף התעמת עם אנשי עין גדי שהנמרים חדרו לחצר קיבוצם לטרוף בעלי חיים מפינת החי, חתולים וכלבים.
אילני גם אימץ גורת נמרים שמצא (לטענתו לא יכלה לשרוד בטבע בהיותה החלשה מזוג גורים), כדי ללמוד מקרוב על גדילתם של הנמרים והתנהגותם (קצב הגדילה, חפירות סימון, מועד נשירת הניבים, התנהגות עם מזון, ועוד). הוא גידל את הנמרה עתר כשנה בביתו עד שמתה. פעילותו בחקר נמרי מדבר יהודה זכתה להד תקשורתי ופרסמה אותו כ"איש הנמרים" אך יש הטוענים כי המחקר שערך נעשה בצורה פולשנית מדי ותרם בעקיפין להיכחדותם של הנמרים ממדבר יהודה. אילני מעולם לא פרסם את ממצאיו בעיתונות המדעית.
אילני נודע בסגנון עבודתו העצמאי ובעמדותיו הבלתי מתפשרות. היה ממובילי ההתנגדות להקמת משדר קול אמריקה בערבה ולכריית תעלת הימים. בשנת 1990 פוטר אילני ממשרתו ברשות שמורות הטבע בנימוק שהוא חסר השכלה מתאימה, שכן היה לו רק תואר ראשון ולא דוקטורט כנדרש. בשנים שלאחר מכן עבד אילני כמדריך טיולי ספארי באפריקה. הוא כתב שירה בהשראת התנועה הכנענית ממנה הושפע ובשנותיו האחרונות פרסם את יומניו בספר.
לאילני שתי בנות מנישואיו הראשונים לרזיה (פורת): איילת אילני ממייסדות העמותה להעצמה כלכלית לנשים, היא סוציולוגית, דיקנית הסטודנטים במכללת אורנים, ומרצה לחינוך חברתי, ורתם אילני, עובדת סוציאלית ומטפלת באמנות; ושלושה בנים מנישואיו השניים לתחיה (אקסלרוד): ההיסטוריון והעיתונאי עפרי אילני, האנימטור גור אילני והזואולוג עמיעל אילני.
המשפחה התגוררה ביישוב ספיר שבערבה, ולאחר מכן בבאר שבע.
בשנותיו האחרונות סבל אילני מסדרה של מקרי שבץ מוחי שפגעו בעצמאותו. הוא נפטר בינואר 2009 ממחלת הסרטן.
ספריו

מעלה נמר - זכרונות של זואולוג ישראלי, הוצאת ספרית פועלים, 2004
הערות שוליים

↑  בילי פרנקל, מלכת המדבר האחרונה, באתר nrg‏, 28 במרץ 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309969805171  ISNI: 0000 0000 7910 0063  LCCN: no2005000874  VIAF: 24324284   WorldCat (עם VIAF): 24324284
רולקס

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 מייסדים:  האנס וילדורף, אלפרד דייוויס
 תקופת הפעילות:  1905–הווה (כ־120 שנה)
 מיקום המטה:  ז'נבה 
 קואורדינטות:  46°11′34″N 6°08′01″E﻿ / ﻿46.19284°N 6.13349°E﻿ / 46.19284; 6.13349 
 משרד ראשי:  ז'נבה, שווייץ
 בעלות:  קרן וילדורף
 ענפי תעשייה:  שעונים
 מוצרים עיקריים:  שעון יד 
 הכנסות:  4.7 מיליארד $ (2016)
 עובדים:  9,000 (נכון ל־2024) 
  
 Rolex.com
 he
 
שעון רולקס מסדרת Yachtmaster
רולקס (Rolex SA) הוא יצרן שווייצרי של שעוני יד. שעוני רולקס, כמו שעונים שווייצריים רבים אחרים, נחשבים במקומות רבים בעולם כסמל סטטוס. רולקס הוא היצרן הגדול ביותר של שעוני יוקרה, עם ייצור של למעלה מ-2,000 שעונים ביום והכנסות שנתיות של כ-4.7 מיליארד דולר (נכון לשנת 2016). בשנת 2016 דרג המגזין פורבס את רולקס במקום ה-64 בין 100 המותגים הגדולים בעולם, זהו המקום הגבוה ביותר בדירוג ליצרן שעונים.
היסטוריה

בשנת 1905 ייסדו האנס וילסדורף וגיסו אלפרד דייוויס את חברת "וילסדורף ודייוויס" בלונדון. עיקר עסקיהם התמקדו אז ביבוא מנגנוני שעונים מתוצרת הרמן אגלר השווייצרי ושימוש בהם לבניית שעוני איכות. את שעוני היד הראשונים שלהם מכרו לחנויות תכשיטים אשר חרטו את שמם על לוח השעות של השעון. ראשי התיבות של וילסדורף ודייוויס (W&D) הופיעו בחלקו הפנימי של מבנה השעון.
בשנת 1908 רשם וילסדורף את השם רולקס כסימן מסחר ופתח משרד בעיר לה שו-דה-פון (La Chaux-de-Fonds) בשווייץ. וילסדורף העתיק את פעילותו בתחום השענות מבריטניה לשווייץ משיקולי מס על המתכות מהן יוצרו השעונים (כסף וזהב). ב-15 בנובמבר 1915 נרשמה רולקס כחברה. רולקס הוא שם מומצא ומקורו אינו ברור עד היום. לטענת וילסדורף הוא חיפש שם שניתן להגותו בקלות בכל שפה. על פי גרסה עממית אחת, שאין לה תימוכין, מקורו של השם בביטוי הצרפתי "מצוינות בשענות" (horlogerie exquise). על פי גרסה אחרת מקורו של השם בצליל הנשמע כאשר מותחים את קפיץ השעון. בשנת 1919 העתיק וילסדורף את החברה לעיר ז'נבה שם החלה לפעול בשם "חברת השעונים רולקס" (Rolex Watch Company). מאז שונה שמה של החברה פעמיים: תחילה לשם Montres Rolex, SA ולבסוף לשם הקיים היום, Rolex, SA.
לאחר מות אשתו בשנת 1944 ייסד וילסדורף את קרן האנס וילסדורף, שבה הפקיד את מניותיו בחברה, ובכך הבטיח כי תמיד יועבר חלק מהכנסות החברה למפעלי צדקה. החברה נמצאת בבעלות הקרן הפרטית עד היום ומניותיה אינן נסחרות בבורסה.
חידושי החברה

בין החידושים הרבים שפיתחה רולקס בתחום שעוני היד בולטים שעון הצלילה הראשון, שעון היד הראשון עם תאריכון על לוח השעות, השעון הראשון בו ניתן לקרוא את השעה בשני אזורי זמן, ויצרן שעוני היד הראשון שקיבל תו תקן כרונומטר ממכון התקנים לבדיקת הכרונומטר השווייצרי. עד היום רולקס מייצרת את המספר הגדול ביותר של שעוני-יד העומדים בתקן כרונומטר.
רולקס נטלה חלק בפיתוח מנגנון שעון יד אלקטרוני המבוסס על גביש צורן (מנגנון קווארץ). אף שרולקס ייצרה מספר קטן יחסית של דגמים שהתבססו על מנגנון זה, למהנדסי החברה חלק משמעותי בעיצוב וביישום טכנולוגיה זו בשלהי שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. רולקס שיווקה את שעון היד הראשון שלה עם מנגנון מתיחה עצמית בשנת 1931. מנגנון זה ניצל את האנרגיה המופקת מתנועות היד כדי למתוח את קפיץ השעון. מנגנון זה לא רק ביטל את הצורך במתיחה ידנית של הקפיץ, אלא שאף ביטל את סכנת מתיחת היתר של הקפיץ, שהייתה עד אז מקור משמעותי לתקלות בשעוני יד. בשנת 1953 הייתה רולקס לחברת השעונים הראשונה שייצרה שעון יד העמיד לצלילה במים עד לעומק של 100 מטר. וילסדורף אף הצמיד את אחד משעוני הצלילה של החברה לצידו החיצוני של הבתיסקף "טריאסטה" בעת שצלל בשנת 1960 בשקע מריאנה. השעון המשיך לפעול לאורך הצלילה ללא תקלות כפי שדיווח לחברה החוקר השווייצרי ז'ק פיקארד: "אני שמח לאשר כי אפילו בעומק 11,000 מטר השעון שלך מדויק באותה מידה שהוא מדויק על פני הים. מיטב האיחולים, ז'ק פיקרד".
רולקס טיפחה לאורך שנות פעילותה את תדמית שעוניה כמכשירי מדידה המתאימים לתנאים קיצוניים, צלילה, טיסה וטיפוס הרים ופתחה לצרכים אלה דגמי שעונים מיוחדים. אחד מדגמי שעוני היד של החברה Rolex GMT Master II פותח במיוחד לבקשת חברת התעופה פאן אמריקן כדי לסייע לטייסיה בטיסות בין-יבשתיות. בשנת 1953 ענדו מטפסי ההרים הילרי וטנזינג שעון רולקס כאשר טיפסו לפסגת הר אוורסט.
דגמי החברה

רולקס מייצרת שעונים בשלושה קווים עיקריים: Oyster Perpetual, Professional ו-Cellini. בעוד שדגמי Oyster ו-Professional הם דגמים מקצועיים באופיים, דגמי Cellini הם דגמים מהודרים יותר. בכל אחד מקווים אלה מספר גדול של דגמים. החל משנת 1946 יזם האנס וילסדורף ייצור שעוני רולקס תחת מותג זול יותר בשם "טיודור" (Tudor) הנמכר באזורים שונים בעולם.
מחיריהם של דגמי שעוני רולקס הנפוצים נעים החל מאלפי דולרים בודדים ועד לעשרות אלפי דולרים לשעוני הצלילה העשויים זהב. מחירי חלק משעוני החברה, המיוצרים בסדרות מוגבלות ומיוחדות, הם מעל ל-100,000 דולר. כך למשל, שעון מדגם Rolex Oyster Perpetual Day-date Special Edition הוצע למכירה בשנת 2008 במחיר של 192,500 דולר בארצות הברית.