stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שירומאני אקאלי דאל
היסטוריה > לאחר עצמאות הודו

בהודו העצמאית המפלגה דרשה להקים מדינה הודית עם רוב דוברי פנג'אבי.
בבחירות ללוק סבהה והאספה המחוקקת של פנגא'ב ב-1957 לא העמידה המפלגה מועמדים משל עצמה והזדהתה עם הקונגרס הלאומי ההודי, דבר שגרם לוועדת הבחירות של הודו לבטל את ההכרה במפלגה ואת סמל הבחירות שלה. לקראת הבחירות לשני הגופים הללו ב-1962 ביקשו פעילי המפלגה, שהפסיקו להזדהות עם הקונגרס את השבת סמלם, והוועדה נעתרה לבקשתם.
מעט לאחר הבחירות ללוק סבהה ב-1962 התפצלה המפלגה לשתי קבוצות, האחת בהנהגת טאראה סינג (אנ') והאחרת בהנהגת פטה סינג (אנ'). השתיים הוכרו על ידי ועדת הבחירות של הודו כאקאלי דאל – טאראה סינג ואקאלי דאל – סנט פטה סינג.
ב-1966 קיבלה ממשלת הודו את הדרישה למדינה סיקית בפנג'אב, ופיצלה את המדינה הקיימת לשתי מדינות: מדינת הריאנה ההינדואית, ופנג'אב הסיקית. הבחירות הראשונות במדינה בגבולותיה החדשים התקיימו ב־1967, והאקאלי דאל זכתה בפחות מרבע מכלל מושבי האספה, אך הצליחה להקים ממשלה בתמיכת קואליציה נרחבת, שנפלה בתוך חודשים ספורים. הבחירות הבאות לאספה המחוקקת של פנג'אב התקיימו ב־1969, והמפלגה, שזכתה בקרוב למחצית המושבים באספה, הקימה קואליציה בשיתוף הבהרטיה ג'אנה סנג. ממשלה זו נפלגה ב־1971, ובבחירות ב־1972 הקימה מפלגת הקונגרס ממשלה במדינה. המפלגה שבה לשלטון ב־1977 אך איבדה אותו ב־1980.
מפלגה הובילה התנגדות נרחבת למצב החירום בהודו, ורבים מפעילי המפלגה נעצרו.
בשנות השמונים החלה התפוררות המפלגה, כשסיעות שונות מתפלגות ממנה. בשנות השמונים גם הייתה התדרדרות במצב בפנג'אב עקב תביעות הסיקים לעליונות סיקית במדינה.
ביוני 1985 חתמו ראש ממשלת הודו רג'יב גנדי ומנהיג השירומאני אקאלי דאל הרצ'נד סינג לונגוואל (אנ') על הסכם רג'יב–לונגוואל (אנ'), שנועד לפתור את הסוגיות המצויות במחלוקת בחבל, כשהוא בין היתר מבטיח את הקמת ועדה סיקית עליונה בהודו והעברת צ'אנדיגאר לפנג'אב. בעקבות ההסכם נערכו בספטמבר 1985 בחירות לאספה המחוקקת של פנג'אב ולמושבי הלוק סבהה של פנגא'ב, שלא התקיימו יחד עם שאר מושבי הלוק סבהה בבחירות בדצמבר 1984. המפלגה ניצחה בבחירות אלו, כשלראשונה בתולדותיה היא זוכה ברוב באספה, והיא הקימה ממשלה.
המפלגה, לצד מרבית המפלגות הסיקיות, החרימה את הבחירות שהתקיימו בפברואר 1992 לאספה המחוקקת של פנג'אב וללוק סבהה, לאחר שנדחו ממועדן המקורי ביוני 1991. רק פלג אחד של המפלגה השתתף בבחירות.
ב־1994 הקימו ששה פלגים של המפלגה את שירומאני אקאלי דאל (מאוחדת), אך הפלג המתון של המפלגה בהנהגת פרקש סינג בדל (אנ') סירב להצטרף לאיחוד. עם הזמן התמזגו רוב הפלגים משירומאני אקאלי דאל (מאוחדת) עם הסיעה של בדל.
לקראת הבחירות ללוק סבהה ב-1996, הקימה המפלגה קואליציה עם בהוג'אן סמג', שאיפשרה לשתי המפלגות לזכות במרבית מושבי פנג'אב בלוק סבהה, כששירומאני אקאלי דאל זוכה בשמונה מושבים ובהוג'אן סמג' בשלושה. לברית נוספה הבנה לא ממוסדת עם מפלגת העם ההודית. הברית עם בהוג'אן במג' לא החזיקה מעמד, אך ההבנה עם מפלגת העם הפכה לברית בבחירות לאספה המחוקקת של פנג'אב ב-1997, בה הצליחו שתי המפלגות להנחיל מפלגה נחרצת לקונגרס. ב־1996 פתחה המפלגה לראשונה את עצמה לחברות של לא־סיקים והגדירה את עצמה כמפלגת הפנג'אבים.
בלוק סבהה, המפלגה נמנעה מלהצטרף לברית עם מפלגות ארציות, אך ב-1998 חברה לברית הדמוקרטית הלאומית שבהובלת מפלגת העם ההודית, והייתה חברה בה עד שהודיעה על פרישתה ב-26 בספטמבר 2020 עקב חוקי החקלאות.
תוצאות בחירות

| האספה המחוקקת של פנג'אב> שנה | האספה המחוקקת של פנג'אב> מספר מושבים | האספה המחוקקת של פנג'אב> שינוי |
| --- | --- | --- |
| 1937 | 10 / 175 |  |
| 1946 | 22 / 175 |  12 |
| 1952 | 13 / 126 |  9 |
| 1957 | (לא התמודדה) |  13 |
| 1962 | 16 / 152 |  16 |
| 1967 | 24 / 104 |  8 |
| 1969 | 43 / 104 |  21 |
| 1972 | 24 / 104 |  19 |
| 1977 | 58 / 117 |  34 |
| 1980 | 37 / 117 |  21 |
| 1985 | 73 / 117 |  36 |
| 1992 | 3 / 117 |  70 |
| 1997 | 75 / 117 |  72 |
| 2002 | 41 / 117 |  34 |
| 2007 | 48 / 116 |  7 |
| 2012 | 56 / 117 |  8 |
| 2017 | 15 / 117 |  41 |
| 2022 | 3 / 117 |  12 |
 ↑  המפלגה החרימה את הבחירות, אך 
| הלוק סבהה> שנה | הלוק סבהה> מושבים | הלוק סבהה> שינוי | הלוק סבהה> אחוז ההצבעה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1945 | 2 |  2 |  |
| 1951 | 4 |  | 0.99% |
| 1957 | 0 |  4 |  |
| 1962 | 3 |  3 | 0.72% |
| 1967 | 0 |  3 |  |
| 1971 | 1 | 1 | 0.87% |
| 1977 | 9 |  8 | 1.26% |
| 1980 | 1 |  8 | 0.71% |
| 1984 | 7 |  7 | 17.9% |
| 1989 | 0 |  7 |  |
| 1991 | (החרימה את הבחירות) |  |  |
| 1996 | 8 / 545 | 8 | 0.76% |
| 1998 | 8 / 545 |  | 0.81% |
| 1999 | 2 / 545 |  6 | 25.58% |
| 2004 | 8 / 543 |  6 | 34.28% |
| 2009 | 4 / 543 |  4 | 0.96% |
| 2014 | 4 / 543 |  | 20.30% |
| 2019 | 2 / 543 |  2 |  |
| 2024 | 1 / 543 |  1 |  |
הערות שוליים

↑  S., Saizel (14 בינואר 2019). "Shiromani Akali Dal, the second oldest party of India, has made the biggest sacrifices: Sukhbir Badal". PTC News. נבדק ב-14 ביולי 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Glorious past, but Shiromani Akali Dal faces serious crisis of identity, popularity & credibility". The Times of India. 2020-12-14. ISSN 0971-8257. נבדק ב-2023-07-14.
1 2 3 4  Kumar, Ashutsh (2021). "Shiromani Akali Dal (1920–2020): Ideology strategy and support base". Sikh Formations. 17(1–2): 34–56. doi:10.1080/17448727.2021.1873654.
↑  Kudaisya, Gyanesh; Yong, Tan Tai (2004). The Aftermath of Partition in South Asia (באנגלית). Routledge. p. 100. ISBN 978-1-134-44048-1.
↑  Service, Tribune News. "Shiromani Akali Dal, since 1920". The Tribune (באנגלית). נבדק ב-2019-12-26.
↑  Report on the Third General Elections in India, 1962, New Dlehi: Election Commussuon of India, עמ' 29
↑  Report on the Fourth General Elections in India, 1967, New Dlehi: Election Commussuon of India, 1968, עמ' 31, ISBN 60846 63141
↑  Singh, I. P. "Being Badals". The Times of India (באנגלית). נבדק ב-2019-12-26.
↑  IE Online, A Look Back At History Of Shiromani Akali Dal: Party of jathedars and morchas formed to promote, protect panth, Sikhi, The Indian Express, ‏11 באוגוסט 2022
↑  Iqbal Narain, India in 1985: Triumph of Democracy, Asian Survey vol. 26, no. 2, 1986, עמ' 253–69‏, JSTOR 2644461
↑  Rone Tempest, Sikh Party Wins Punjab Election : Will Rule Troubled State; Gandhi Slate Defeated, Los Angeles Times, ‏27 בדצמבר 1985
↑  India: Chronology of Event: February 1991 - November1994, Refworld, UNHCR
↑  Paul Wallace, General Elections, 1996: Regional Parties Dominant in Punjab and Haryana, Economic and Political Weekly Vol. 32, No. 46, Nov. 15-21, 1997, עמ' 2963-2969‏, JSTOR 4406068
↑  Harmeet Shah Singh, Shiromani Akali Dal's arduous road to recover lost territory, India Today, ‏27 במרץ 2024
↑  "Punjab's Akali Dal Quits BJP-Led Alliance Over Controversial Farm Bills". NDTV.com. נבדק ב-2020-09-26.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4367823-3
היינריך השישי, רוזן לוקסמבורג

| --- | --- |

 לידה:  1240 
 פטירה:  5 ביוני 1288 (בגיל 48 בערך) קלן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 בן או בת זוג:  Isabelle Vrouwe van Houffalize (1280–?) Beatrice d'Avesnes 
 
 
היינריך השישי, רוזן לוקסמבורג (1240 – 5 ביוני 1288) היה רוזן לוקסמבורג וארלון ממותו של אביו, היינריך החמישי הבלונדיני, בשנת 1281 עד מותו שלו בקרב וורינגן,  שבע שנים מאוחר יותר, כאשר ירש אותו בנו, היינריך השביעי.
ביוגרפיה

היינריך נולד ב-1240 והיה בנם של היינריך החמישי הבלונדיני ומרגרט מבאר. אביו השתתף במסע הצלב של לואי התשיעי, מלך צרפת נגד תוניס והוא המשיך במלחמה זו, ונהרג לצד שלושה מאחיו בקרב וורינגן על ידי אביר של יוהאן הראשון, דוכס בראבנט.
משפחתו

היינריך התחתן עם ביאטריס ד'אווסנס  בתו של בולדווין ונכדתו של בוכארד הרביעי מאווסנס בסביבות 1260 ונולדו להם שלושה בנים, שניים מהם זכו לכבוד ולמצוינות הגבוהה ביותר:
היינריך השביעי,  שנבחר למלך הרומאים ב-1308 ולקיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1309
וולרם, לורד דורלר, תירימון וקונסור, מת במצור על ברשיה ב-1311
מרגרט, הנזירה הראשית של מרינטל
פליסיטאס, הגברת מגיסבק
בולדווין, ארכיבישוף-הבוחר של טריר
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 137945345  VIAF: 86107665   WorldCat (עם VIAF): 86107665
ג'ואן מעכו

| --- | --- |

 לידה:  1272 עַכּוֹ, ממלכת ירושלים 
 פטירה:  23 באפריל 1307 (בגיל 35 בערך) Clare, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  Clare Priory 
 בן או בת זוג:  Ralph de Monthermer (1297–23 באפריל 1307) Gilbert de Clare, 7th Earl of Gloucester (1290, 30 באפריל 1290–7 בדצמבר 1295) 
 
ג'ואן מעכו (אפריל 1272 – 23 באפריל 1307) הייתה נסיכה אנגלייה, בתם של אדוארד הראשון, מלך אנגליה ואלינור מקסטיליה. השם "עכו" ניתן לה על שם מקום הולדתה, בזמן שהוריה היו במסע הצלב. ג'ואן נישאה פעמיים; בעלה הראשון היה גילברט דה קלייר, הרוזן השביעי מגלוסטר, אחד האצילים החזקים ביותר בממלכתו של אביה; בעלה השני היה ראלף דה מונת'רמר, נושא כלים של משפחתה, והשניים נישאו בסתר. ג'ואן ידועה בעיקר בשל טענות לניסים שהתרחשו ליד קברה, וכן באזכורים רבים שלה בספרות.
ביוגרפיה

ג'ואן (או ג'ואנה, כפי שהיא מופיעה לפעמים) מעכו נולדה באביב של שנת 1272 בממלכת ירושלים, אחת המדינות הצלבניות בארץ ישראל. בזמן לידתה סבה, הנרי השלישי עדיין היה בחיים ואביה טרם עלה לכס המלוכה. זמן קצר לאחר שנולדה עזבו הוריה את עכו, נסעו לסיציליה ולספרד , ולאחר מכן השאירו את ג'ואן עם אמה של אלינור, ג'ואן, רוזנת פונטייה, בצרפת.  ג'ואן גדלה בצרפת ולמדה אצל בישוף, וגם לאחר שהתאחדה עם הוריה כעבור כמה שנים, מערכת היחסים ביניהם הייתה מרוחקת במשך כל חייה.
לאחר שאדוארד אביה חזר לאנגליה הוא החל לארגן נישואים לג'ואן וקיווה באמצעותם להשיג כוח פוליטי והון פיננסי. כבר כשהייתה ג'ואן בת 5 הוחלט כי תינשא להרטמן, בנו של מלך רודולף הראשון, מלך גרמניה, אך הוא מת בטביעה עוד בטרם פגש את אשתו המיועדת בפעם הראשונה. אדוארד מצא בעל מיועד נוסף לג'ואן, גילברט דה קלייר, רוזן גלוסטר, שהיה כבר גרוש ומבוגר מג'ואן בת ה-12 בכמעט 30 שנה. הרוזן העניק לאדוארד את אדמותיו תמורת הבטחה לקבל אותן בחזרה לאחר הנישואים לג'ואן, וכן תשלום של 2,000 מארק. השניים נישאו ב-30 באפריל 1290 במנזר וסטמינסטר, ונולדו להם ארבעה ילדים משותפים:
גילברט דה קלייר, הרוזן השביעי מהרטפורד
אלינור דה קלייר
מרגרט דה קלייר
אליזבת דה קלייר
גילברט דה קלייר, מת ב-7 בדצמבר 1295, וג'ואן נישאה בשנית כעבור קצת יותר משנה לראלף דה מונת'רמר, נושא כלים בחצרו של אדוארד. ג'ואן התאהבה בו ושכנעה את אביה להעניק לו תואר אבירות. באותה עת אשת אצולה לא הורשתה אפילו לשוחח עם אדם שלא במעמדה, אך השניים התחתנו בסתר בינואר 1297, וג'ואן אמרה על כך "אין זה נחשב מבזה או מביש עבור רוזן לקחת אישה ענייה ומרושעת לאישה; באותו אופן אין סיבה להקשות או להטיל אשמה ברוזנת שרוצה לקדם את מעמדו או להעניק תואר כבוד לצעיר אמיץ". בזמן שנישאה, המלך אדוארד כבר תכנן כי ג'ואן תינשא לאמדאוס החמישי, רוזן סבויה ולאחר ששמע על נישואי הסתר הוא כלא את מונת'רמר בטירת בריסטול. ג'ואן הייתה בהריון עם ילדה המשותף הראשון עם מונת'רמר, ולאדוארד לא נותרה ברירה אלא לשחרר את מונת'רמר מהכלא באוגוסט 1297, ומייד עם שחרורו גם העניק לו את תוארי הרוזן מגלוסטר ורוזן הרטפורד.
לג'ואן ולמונת'רמר היו ארבעה ילדים:
מרי דה מונתרמר, נולדה באוקטובר 1297. בשנת 1306 סבה המלך אדוארד הראשון ארגן את נישואיה לדאנקן מקדאף, הרוזן השמיני מפייף
ג'ואן דה מונתרמר, ילידת 1299, הפכה לנזירה באמסברי.
תומאס דה מונתרמר, ברון מונתרמר השני, נולד ב-1301.
אדוארד דה מונתרמר, נולד ב-1304 ומת ב-1339.
יחסיה עם משפחתה

ג'ואן הייתה השביעית מבין ארבעה עשר ילדיהם של אדוארד הראשון ואלינור. רוב אחיה מתו בילדותם ומלבדה שרדו לבגרות רק אחיה הצעיר, אדוארד מקרנארבון (לימים המלך אדוארד השני), וארבע מאחיותיה: אלינור, מרגרט, מרי ואליזבת. כמו שאר אחיה, ג'ואן לא גדלה עם הוריה. במשך ארבע שנים היא התגוררה עם סבתה בפונטייה, ולאחר מכן גדלה עם המשרתים שדאגו גם לחינוכם של אחיה ואחיותיה. למרות זאת, כשבחרה לאחר נישואיה הראשונים לעזוב את חצר המלוכה, הדבר הביא לעימות עם אביה. ג'ואן שמרה על קשר הדוק למדי עם אחיה ואחיותיה. היא ומונת'רמר התכתבו עם אדוארד אחיה, גם לאחר שהתנכר מאביהם.
מוות

ג'ואן מתה ב-23 באפריל 1307, באחוזת קלייר בסאפוק. סיבת מותה נותרה לא ברורה, אך ייתכן כי מתה במהלך לידה, סיבת מוות שכיחה באותה תקופה. ג'ואן נקברה במנזר האוגוסטיני בקלייר, לצד רבים ממשפחתו של בעלה הראשון. במאה ה-15 נטען כי בשנת 1357 בתה של ג'ואן, אליזבת דה בורג כי "בדקה את גופת אמה ומצאה אותה שלמה", תופעה שבכנסייה הקתולית נחשבת כסימן לקדושה, אך בשל הזמן הרב שעבר מזמן התרחשות האירוע לכאורה ועד לתיעוד הראשון שלו, מהימנות הדיווח מוטלת בספק. לאורך השנים צצו שמועות נוספות על ניסים שהתרחשו בקברה של ג'ואן, אך מעולם לא הוצגה סיבה אמיתית שיצדיקו את הפיכתה למבורכת או קדושה.
אזכורים בספרות

ג'ואן מעכו מופיעה ברומן ההיסטורי Infamous של וירג'יניה הנלי, שם היא מתוארת כנסיכה צעירה, מתירנית, יהירה, רדודה ומפונקת. אין שום ראיה לכך שזה אכן היה אופיה של ג'ואן, בעיקר לאור אי ההיצמדות לעובדות היסטוריות אחרות ברומן. כך למשל, על אף שלג'ואן היו שמונה צאצאים, ברומן יש לה בת אחת בלבד.
ברומן The Love Knot משנת 2000 מאת ונסה אלכסנדר, ג'ואן מעכו היא אחת הדמויות המרכזיות, ודמותה מוצגת שם באופן שונה לחלוטין מאשר בספרה של הנלי. הרומן מגולל את סיפור אהבתם של ג'ואן ומונת'רמר באמצעות סדרת מכתבים שהשניים כתבו זה לזו.
בספרה של ההיסטוריונית הבריטית מרי אן אוורט גרין, שחקרה במאה ה-19 את חייהן של נסיכות אנגליה, ג'ואן מתוארת כ"נסיכה קלת ראש" ואם מזניחה. היסטוריונים רבים תומכים בתיאור זה, אך ישנם גם מחברים אחרים שיצאו כנגד השקפה זו.
הערות שוליים

↑  Weir (2008), pp. 83–84
↑  Green (1850), p.318
↑  Green 1850, p. 319
↑  Parsons (1995), p.39
↑  Parsons (1995), p.40
↑  Green (1850), p.321
↑  Green (1850), p.323
↑  Green (1850), p.327
↑  Green (1850), p.328
1 2 3  Oxford, p. 626
↑  "Joan or Joanna of Acre, Countess." Oxford, p. 626
↑  Green (1850), p.342
↑  Green (1850), p. 347
↑  Green (1850), p.343
↑  Prestwich (1988), p.51
↑  Prestwich (1988), p.52
↑  Higginbotham (2009), p.1
↑  Higginbotham (2009), p.2
↑  Prestwich (1988), p.53
↑  Oxford, p.627
1 2 3  Higginbotham (2009), p.4
↑  Higginbotham (2009) p.4
↑  Higginbotham, (2009) p.5
↑  Green (1850), p. 342
↑  Higginbotham (2009), p.5
ביבליוגרפיה

Eleanor [Eleanor of Castile (1241–1290), queen of England, consort of Edward I], Oxford Dictionary of National Biography (באנגלית)
Mary Anne Everett Green, Lives of the Princesses of England, from the Norman Conquest, Henry Colburn, 1850. (באנגלית)
Susan Higginbotham, The Traitor's Wife, Sourcebooks, Inc., 2009-04-01, ISBN 978-1-4022-2729-5. (באנגלית)
Michael Prestwich, Edward I, University of California Press, 1988-01-01, ISBN 978-0-520-06266-5. (באנגלית)
Alison Weir, Britain's Royal Families: The Complete Genealogy, Vintage, 2008, ISBN 978-0-09-953973-5. (באנגלית)
מדיה וקבצים בנושא ג'ואן מעכו בוויקישיתוף
כיבוש המדינות הבלטיות (1941)

המבצע הבלטי, הידוע גם כמבצע ההגנה בליטא ובלטביה, כלל את פעולות הצבא האדום מ-22 ביוני עד 9 ביולי 1941 שבוצעו בשטחי ליטא, לטביה ואסטוניה הכבושים בתגובה למתקפה שפתח צבא גרמניה.
חלקי המבצע

המבצע כלל שלוש פעולות קטנות יותר
סדר הכוחות > ברית המועצות

הארמייה ה-8 (בפיקודו של פיוטר סובניקוב)
קורפוס הרובאים ה-10
דיוויזיית הרובאים ה-10
דיוויזיית הרובאים ה-48
דיוויזיית הרובאים ה-90
קורפוס הרובאים ה-11
דיוויזיית הרובאים ה-11
דיוויזיית הרובאים ה-125
הקורפוס הממוכן ה-12
דיוויזיית הטנקים ה-23
דיוויזיית הטנקים ה-28
הדיוויזיה הממונעת ה-202
חטיבת ארטילריה נגד טנקים ה-9
הארמייה ה-11 (בפיקודו של וסילי מורוזוב)
קורפוס הרובאים ה-16
דיוויזיית הרובאים ה-5
דיוויזיית הרובאים ה-33
דיוויזיית הרובאים ה-188
קורפוס הרובאים ה-29
דיוויזיית הרובאים ה-179
דיוויזיית הרובאים ה-184
הקורפוס הממוכן ה-3
דיוויזיית הטנקים ה-2
דיוויזיית הטנקים ה-5
הדיוויזיה הממונעת ה-84
דיוויזיית הרובאים ה-23
דיוויזיית הרובאים ה-126
דיוויזיית הרובאים ה-128
הארמייה ה-27 (בפיקודו של ניקולאי ברזארין)
קורפוס הרובאים ה-22
דיוויזיית הרובאים ה-180
דיוויזיית הרובאים ה-182
קורפוס הרובאים ה-24
דיוויזיית הרובאים ה-181
דיוויזיית הרובאים ה-183
דיוויזיית הרובאים ה-16
דיוויזיית הרובאים ה-67
חטיבת רובאים נפרדת ה-3
קורפוס הרובאים ה-65
דיוויזיית הרובאים ה-11
דיוויזיית הרובאים ה-16
הקורפוס המוטס ה-5 (החטיבות המוטסות 2, 10 ו-201)
חיל האוויר החזית הצפון-מערבית (בפיקודו של LP איונוב)
חטיבות תעופה מעורבות 4, 6, 7, 8 ו-57
חטיבת ארטילריה נגד טנקים 10
חטיבות הגנה אווירית 10, 12 ו-14
רגימנטים ארטילריים 110, 402 ו-429
יחידות ויחידות משנה של חיילי תמיכה
קורפוס המפציצים לטווח ארוך ה-1 של עתודת הפיקוד העליון
סדר הכוחות > ורמאכט

קבוצת ארמיות צפון (וילהלם פון לב):
הארמייה ה-18 (גאורג פון קיכלר)
הקורפוס ה-27 (אלברט וודריג)
הדיוויזיה ה-61
הדיוויזיה ה-217
הקורפוס ה-38 (פרידריך-וילהלם פון שאפי)
הדיוויזיה ה-58
הדיוויזיה ה-291
הקורפוס ה-1 (קונו-הנס פון בות)
הדיוויזיה ה-1
הדיוויזיה ה-11
הדיוויזיה ה-21
עתודת הארמייה
הדיוויזיה ה-93
הדיוויזיה ה-255
קבוצת הפאנצר הרביעית (אריך הפנר)
הקורפוס הממונע ה-41 (גאורג-הנס ריינהרדט)
דיוויזיית הפאנצר ה-1
הדיוויזיה ה-269
דיוויזיית הפאנצר ה-6
הדיוויזיה הממונעת ה-36
הקורפוס הממונע ה-56 (אריך פון מאנשטיין)
הדיוויזיה ה-290
דיוויזיית הפאנצר ה-8
הדיוויזיה הממונעת ה-3
עתודת הארמייה
דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-3
הארמייה ה-16 (ארנסט בוש)
הקורפוס ה-10 (כריסטיאן הנזן)
הדיוויזיה ה-30
הדיוויזיה ה-126
הקורפוס ה-28 (מוריץ פון ויקטורין)
הדיוויזיה ה-122
הדיוויזיה ה-123
הקורפוס ה-2 (ולטר פון ברוקדורף-אהלפלדט)
הדיוויזיה ה-121
הדיוויזיה ה-12
הדיוויזיה ה-32
השתלשלות הקרבות

כבר ביומה הראשון של המלחמה, ב-22 ביוני 1941, הצליחו הכוחות הגרמניים לפרוץ את הגנות החזית הצפון-מערבית. היחידות העיקריות של הצבא האדום במהלך המבצע היו החזית הצפון-מערבית והצי הבלטי, כאשר כוחות היבשה העיקריים כללו את הארמיות ה-8, ה-11 ומאוחר יותר גם הארמייה ה-27.
המבצע נערך לאחר שכוחות המחוז הצבאי המיוחד הבלטי הוזעקו בבוקר ה-22 ביוני 1941 בעקבות התקפת פתע, קבוצת ארמיות צפון אשר כללה את הארמיות ה-18, ה-16 וקבוצת הפאנצר הרביעית. ומרכיבים של קבוצת הפאנצר השלישית, אשר נתמכו על ידי צי האוויר ה-1.
ב-22 ביוני הוצבה הארמייה ה-8 הסובייטית בצפון ליטא מול הארמייה ה-18 הגרמנית. הארמייה ה-11 הסובייטית הגנה על שאר גבול ליטא עם פרוסיה המזרחית וביקשה להכיל את התקפות הארמייה הגרמנית ה-16 וקבוצת הפאנצר ה-4.
בעוד הארמייה ה-8 הסובייטית נסוגה לאורך כיוון ילגבה – ריגה – טרטו – נארווה – פסקוב, הארמייה ה-11 הסובייטית ביקשה להחזיק בתחילה את גזרת קובנה – וילנה של החזית, אך נאלצה לסגת לכיוון דאוגבפילס – פסקוב – נובגורוד. נסיגות אלו, על אף שהיו יקרות באובדן כוח אדם וציוד, מנעו כיתור גדול שחוו החזיתות הדרומיות, והצליחו לעכב את קבוצת הארמיות צפון במידה מספקת כדי לאפשר זמן להתכונן להגנת לנינגרד.
המבצע לא היה נסיגה אחת מתמשכת, אלא היה נקודתי עם התקפות נגד קצרות מועד ומתקפות נגד.
השתלשלות הקרבות > קרב ראסייניאי

בעוד דיוויזיות הרובאים המובילות של הארמייה ה-8 נסוגו תחת התקפת חיילים גרמנים, הדיוויזיות של הקורפוס הממוכן ה-12 עדיין היו פרושות על פני גזרה של 90 קילומטרים. לפני קבלת הנחיית התקפת הנגד ב-23 ביוני, הורה הגנרל קוזנצוב לקורפוס הממוכן ה-3 (גנרל קורקין עם כ-31,970 איש ו-650 טנקים) לצאת להתקפת נגד בשעה 10:00 נגד הכוח הגרמני שפרץ דרך מאזור טילזיט. שש דיוויזיות של הקורפוס הממונע ה-41 יצאו להתקפת נגד לאורך הגבול. מפקד הארמייה ה-11 ניסה לשקם את המצב באמצעות דיוויזיית הרובאים הממונעים ה-84 כגיבוי לכוחות שהחזיקו ביאנובה. למרות העליונות בטנקים, הכוחות הסובייטיים היו נתונים בעיקר לחסדי הדומיננטיות של מטוסי האויב. בשלב זה, הדיוויזיה המשוריינת הסובייטית ה-2 התקדמה דרך Kedainiai לכיוון Tauroggen והחלה להפעיל את הכוחות הממונעים של האויב ב-Skaudvilė. מתוך הקורפוס הממוכן ה-12 עד השעה 10:00 ב-23 ביוני, רק דיוויזיית הטנקים ה-28 הגיעה לעמדת המוצא.
לאחר צעדה ארוכה נכנסו הכוחות לקרב בעיקר בקבוצות לא מרוכזות. רק חלקים קטנים של דיוויזיית הטנקים ה-23 הגיעו לשדה הקרב, חלק הארי נשאר מרוכז ביערות שמצפון ללאקובה. כ-56,000 איש ו-300 טנקים נפרסו. גם ארטילריית השדה סיפקה תמיכה לא מספקת לטנקים בגלל מחסור חריף בתחמושת. מטרתן של קבוצות הקרב הגרמניות "ראוס" (חטיבת הפאנצר ה-6) ו"סקנדורף" (רגימנט הפאנצרגרנדיר ה-114) של דיוויזיית הפאנצר ה-6 הייתה לכבוש את העיירה הליטאית Raseiniai ולאחר מכן לעלות על שני גשרי הדרכים ממזרח לעיירה על הדוביסה. שמאלה מהם דיוויזיית הפאנצר ה-1 התקדמה לעבר קלמה ולאחר מכן היא התקדמה לגשר הרכבת Lyduvėnai כדי להגן על האגף הצפוני של דיוויזיית הפאנצר ה-6 (גנרל פרנץ לנדגראף). החלקים הקדמיים של דיוויזיית הפאנצר הסובייטית 28 נתקעו ואיבדו 14 טנקים ו-20 תותחים, ועזבו את שדה הקרב בליל 24 ביוני. דיוויזיית הרובאים ה-48 איבדה את המפקדה שלה ו-70% מאנשיה. המפקד, גנרל מיור בוגדנוב נלכד בשבי. הפיקוד העליון של קבוצת הפאנצר הרביעית דיווח בשעה 18:00 למפקדת קבוצת ארמיות צפון כי התקפות סובייטיות עם טנקים כבדים וחי"ר פוגעים באגף הימני של הקורפוס נממונע ה-41 ומאלצים אותו להיכנס למגננה. הקורפוס הממוכן ה- ודיוויזיית הרובאים ה-125 איבדו עד 40 טנקים ו-30 תותחים ב-Raseiniai ביום הראשון. עם עלות השחר ב-24 ביוני, פרצו קרבות במרץ מחודש. משני הצדדים יחד היו מעורבים כעת בלחימה כ-900 טנקים ו-175,000 חיילים. סגן מפקד גדוד הטנקים ה-55, מיור ב.פ. פופוב, השמיד באש שלו כמה תותחי נ"ט גרמניים. חיילי חטיבת תותחי הנ"ט ה-9 בפיקודו של קולונל פוליאנסקי הצליחו להשמיד 30 טנקים עד הערב של 24 ביוני, אך אז נאלצו לסגת יחד עם הדיוויזיה הממונעת 202. דיוויזיית הטנקים ה-23 עדיין חיפתה על נסיגתו של קורפוס הרובאים ה-10.
אבדות כבדות של חיילים סובייטים במהלך התקפות נגד ומחסור בדלק ותחמושת הביאו לנפילת קובנה ווילנה ב-24 ביוני ושיאוליאי ב-25 ביוני. הדיוויזיות המותשות של הקורפוס הממוכן ה-12 החלו לסגת לאזור הריכוז שהוקצו לאחרונה 15–20 ק"מ צפונית לשיאוליאי ב-26 ביוני. הכוחות הגרמנים הצליחו לכתר את המפקדה באזור בוריסלי. גנרל שסטופאלוב נפצע קשה ונלכד, הרמטכ"ל של הקורפוס פ.ס. לבדב וקולונל פ.י. קליניצ'נקו נהרגו בקרב. גם דיוויזיית הטנקים ה-2 של הקורפוס הממוכן ה-3 נסוגה לאזור שמצפון לשיאוליאי. בקרב נהרגו מפקד הדיוויזיה, גנרל א. סוליאנקין וקציני מטה נוספים. רק 35 טנקים היו עדיין בעלי יכולת לחימה בשתי הדיוויזיות של הקורפוס הממוכן ה-12.
השתלשלות הקרבות > קרב הדווינה

לאחר קרב הטנקים מדרום-מזרח לשיאוליאי, לא ניתן היה להחזיק עוד את העמדות בחזית הצפון-מערבית, והכוחות הסובייטים נסוגו לצפון-מזרח. המועצה הצבאית של החזית הצפון-מערבית הורתה לכוחות העומדים של הארמיות ה-8 ל-11 לסגת לאורך הנהרות ונטה, שושבה וויליה. בליל 25 ביוני קיבלה הסטבקה החלטה חדשה: קורפוס הרובאים ה-16 בפיקודו של גנרל מ.מ. איבנוב שתקף נגד את הקורפוס הגרמני ה-2 באזור שמצפון למריאמפול קיבל הוראה לאבטח את קובנה, אף על פי שהאירועים חייבו נסיגה לנהר וילייה. בתחילה הצליח הקורפוס בתפקידו, אך עד מהרה נאלץ להחזיר את דיוויזיות הרובאים ה-5 וה-33 לתפקידיהן המקוריים. יחד עם הכוחות הנסוגים, נסוגו מזרחה גם קרוב ל-60,000 פועלי בניין, שהגיעו לאחרונה לתגבר את השטח המבוצר הסמוך לגבול. הרחובות היו עמוסים בהמוני פליטים מעמדות הגבול, התקפות אוויריות גרמניות גרמו לבהלה בעמודים והרסו את התקשורת. בשלושה ימי לחימה איבדה החזית הצפון-מערבית 921 מטוסים, והיו גם אבדות כבדות בארטילריה ובעיקר בטנקים.
בעוד טריזי השריון של הקורפוסים הגרמניים הממונעים ה-41 וה-56 התקדמו בשיאוליאי, אגפי דיוויזיית הטנקים הסובייטית ה-2 כותרו. בליל 25 ביוני הורה הגנרל סובניקוב על נסיגה כללית לקו הגנה חדש באופן מאורגן יחסית: קורפוס הרובאים ה-10 עבר לקו Mazeikiai - Kurtuvenai וקורפוס הרובאים ה-11 לקו קאנלאס-רדווילישקיס. החזית של הארמייה ה-8 הסובייטית נמתחה כעת על פני 110 קילומטרים של חזית: מימין היה פער נוסף של 85 קילומטרים לליבאו, שם דיוויזיית הרובאים ה-67 הגנה, ומשמאל, כתוצאה מהתקדמות קבוצת הפאנצר הרביעית, הפער עם הארמייה ה-11 התרחב מיום ליום מדרום לקובנה, ויחידות מפוזרות של הארמייה ה-11 הסובייטית נסוגו מזרחה. הארמייה ה-11 הסובייטית נקלעה למצב קשה. קומיסר ההגנה העממי דיווח ב-26 ביוני כי המפקדה והמועצה הצבאית של הארמייה ה-11 נתפסו או נהרגו. מצבן של דיוויזיות הרובאים המנותקות 5, 33, 188, 128 לא היה ידוע, ושרידי היחידות שהיו מחוץ לכיתור ניסו להימלט לכיוון הדונה (דאוגבפילס).
השתלשלות הקרבות > קרבות באזור החוף

יחד עם הקורפוס ה-28, הקורפוס הגרמני ה-2 חצה את הממל ליד קובנה ב-25 ביוני. עד 25 ביוני התפתחה המתקפה הגרמנית בקורלנד באופן הבא: דיוויזיית הרגלים ה-291 (גנרל קורט הרצוג), שפעלה באופן עצמאי על החוף, נלחמה על הנמל החשוב של ליבאו והתקדמה עם חלקים לכיוון וינדאו.
עיקר חיל הרגלים של הארמייה ה-18 המשיך להתקדם לעבר ריגה דרך Jelgava (מיטאו). חלקים מהארמייה ה-8 הסובייטית כבר נצטוו לחזור לגדה הצפונית של הדווינה, לכבוש את קו הביניים אוצ'ה - ושקאי - קרומינש ולאחר מכן לבנות קו הגנה על הדווינה לכיוון ריגה. על מנת לייצב את המצב, חיילי החזית הצפון-מערבית היו אמורים להחזיק בעיקול של דווינה המערבית.
השתלשלות הקרבות > כיבוש ליבאו

לאחר הנסיגה הכללית של הכוחות של החזית הצפון-מערבית, נתקלו הכוחות הגרמנים בהתנגדות עיקשת מול ליבאו. הפיקוד הגרמני תכנן לכבוש את העיר לא יאוחר מהיום השני. אך רק מה-24 ביוני חסמו הגרמנים את העיר מפני היבשה והים. נגד חיל המצב הקטן, המורכב מחלקים מדיוויזיית הרובאים ה-67, החלה בהתקפה דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-291, שנתמכה על ידי טנקים ועל ידי הצי. בפקודת הפיקוד העליון של החזית הצפון-מערבית בלילה שבין 27 ל-28 ביוני עזבו המגנים האחרונים את ליבאו והחלו לנוע מזרחה. ב-28 ביוני ליבאו נכבשה ללא התנגדות מיוחדת, ב-1 ביולי נכבשה ונטספילס (ווינדאו).
בעוד הכוחות העיקריים של קבוצת ארמיות צפון ערכו את פעולותיהם הצבאיות על הדווינה, יחידות האגף (דיוויזיית הרגלים ה-291) של הארמייה ה-18 השתלטו על טיהור האזור הדרומי של המדינות הבלטיות.