stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסע בין כוכבים
הסטטוס הנוכחי ועתיד הזיכיון > לאחר האיחוד מחדש

באוגוסט 2019, אחרי מספר שנים של דיונים בדחיפת שרי רדסטון, בתו של סאמנר ובעלת השליטה בחברה האם, הודיעו ויאקום ו-CBS על איחוד מחדש. החברה החדשה שנקראת ViacomCBS היא בעלת השליטה במכלול הזכויות בזיכיון, ובכוונתה לפעול ולהרחיב אותו על מנת ליצור זיכיון משולב של סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה בדומה ל"מארוול", "DC" ו"מלחמת הכוכבים".[דרוש מקור]
ביוני 2020 מונתה אמה ווטס לנשיאת חטיבת הסרטים של פראמאונט. עם כניסתה לתפקיד החליטה ווטס להקפיא את כל הפרויקטים הקולנועיים המתוכננים עבור הזיכיון, במטרה להחליט כיצד לארגן מחדש את הזיכיון הקולנועי לקראת השקה מחודשת באופן שיתאים לחזון של החברה החדשה, ובהתחשב בסדרות הטלוויזיה שיוצאות במקביל לאור החלטתה זו נעצרו הפרויקטים של נואה האולי ושל קוונטין טרנטינו.
בחודש אוגוסט 2020, במהלך מגפת הקורונה, התראיין אלכס קורצמן וסיפר שבמהלך המגפה עבדו צוותי הכתיבה באמצעות שיחות וידאו על כתיבת התסריטים המפורטים למספר סדרו עתידיות בזיכיון. בין השאר הסתיימה כתיבת התסריטים לעונה השנייה של "פיקארד", לעונה הרביעית של "דיסקברי", לעונות הראשונות של "מדור 31" ו"עולמות חדשים ומשונים" שהפקתן צפויה להתחיל במהלך 2021.
בחודש ספטמבר 2020 הכריזה ViacomCBS ששירות הסטרימינג שלה, עבורו הופקו כל סדרות הזיכיון החדשות, עומד להפוך לשירות בין-לאומי ובמסגרת זו לעבור מיתוג מחדש על מנת לפנות לקהל הבין-לאומי. השם החדש שהוכרז לשירות הוא סרטי פרמאונט+ (Paramount+), שם שמתייחס לחברת ההפקה סרטי פרמאונט, גם היא בבעלות ViacomCBS. השם נבחר לאחר שנמצא שהמותג "פרמאונט" מוכר בעולם יותר מהמותגים CBS ו-ויאקום. השינוי ייצא לפועל במהלך 2021.
בריאיון שנערך בחודש אוקטובר 2020 במהלך מגפת הקורונה הסביר קורצמן שלאור הקשיים בהפקת הסדרות במהלך המגפה, כמו גם העלייה הנלווית בעלויות ההפקה לאור אמצעי הזהירות הנדרשים, יקוצרו העונות ל-10 פרקים (במקום 13 שהיו נהוגים עד אז). בנוסף ציין ש"דיסקברי" מתוכננת לעוד שנים קדימה, וכי החוזה המקורי בין חברת ההפקה שלו ל-CBS שהיה בתוקף לחמש שנים, הוארך לאחר שלאחרונה התבקש על ידי רשת CBS לתכנן מסלול הפקות לזיכיון עד לשנת 2027, כלומר עשר שנים מהעלייה מחדש לטלוויזיה. בפברואר 2021 מסרו קורצמן וג'ולי מקנמרה שהסדרות ייצאו למסכי הטלוויזיה בהדרגה, וכי לא סביר שישודרו יותר מחמש סדרות טרק במקביל.
בשנת 2021 דיווח לראשונה האתר Deadline שחברת ההפקה פרמאונט נתנה אור ירוק להפקת סרט חדש בזיכיון, וזאת לראשונה מאז הסרט "סטארטרק: אל האינסוף" שיצא לאקרנים ב-2016. הסרט ייצא לאקרנים ב-9 ביוני 2023.
עוד באותה שנה התפרסם ריאיון של קורצמן לניו יורק טיימס, בו צוינו מספר פרויקטים טלוויזיוניים עתידיים, בין השאר אושר כי הסדרה "מדור 31" נכנסת לשלבי הפקה ראשוניים, וכי הסדרה "אקדמיית צי הכוכבים" אף היא עדיין בתוכניות. קורצמן חידש וסיפר על סדרה קומית בכיכובו של וורף, שהוצעה לו וכי הוא חושב שעדיין לא בשלו התנאים להפקתה, אך הוא מעריך שבשנים הקרובות ישתנה המצב.
ב"יום מסע בין כוכבים" שנערך ב-8 בספטמבר 2022 הוכרז כי ניקולס מאייר, מי שכתב וביים את הסרט "מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן", אחראי על הפקת תסכית חדש בשם "מסע בין כוכבים: חאן: סטי אלפא V", שיתאר את ההתרחשויות בין הפרק "Space Seed" בסדרה המקורית לבין עלילת "זעמו של חאן".
עם הכרזת סרט הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: מדור 31" בכיכובה של מישל יאו, פורסם שבכוונת הזיכיון להפיק סרט טלוויזיה אחת לשנתיים, מה שמהווה את "השלב השני" בחזרתו של הזיכיון לטלוויזיה.
ראו גם

| --- | --- |
: ספר: מסע בין כוכבים
אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד.
ציר הזמן של מסע בין כוכבים
סוגיות מוסריות במסע בין כוכבים
רשימת ספרי הזיכיון (באנגלית)
רשימת קומיקס הזיכיון (באנגלית)
מגזין סטאר טרק (באנגלית)
לקריאה נוספת

Edward Gross & Mark A. Altman, Captains' Logs: The Unauthorized Complete Trek Voyages, Little Brown.
אורג, אלעד, "הומניזם במאה ה-24: 'מסע בין כוכבים' ומשפט", משפט וספר (עמ' 223–292), ירושלים: לשכת עורכי הדין, 2007
בדואים

| --- | --- |

 אוכלוסייה
 22,000,000 
 דת
 אסלאם סוני, אסלאם 
 
חמולה בדואית בעומאן
בדואים (או בֶּדְוִים; בערבית: بَدْو, לעיתים נעשה שימוש גם בכתיב המלא: "בדווים") היא קבוצה אתנית של ערבים נוודים או נוודים־למחצה, רובם המכריע מוסלמי, קיים מיעוט בדואי נוצרי בירדן. נהוג לזהות את הבדואים על פי השיוך השבטי שלהם. בראש כל שבט ניצב שייח'. בני החמולה או השבט או מספר שבטים קרובים ("עשאיר") מייחסים עצמם פעמים רבות לאב מייסד אחד. האוכלוסייה הבדואית נפרסת בחגורת המדבריות, מחופיו האטלנטיים של מדבר סהרה דרך המדבר המערבי, מדבריות צפון אפריקה, חצי־האי סיני והנגב, ועד לחופו המזרחי של חצי־האי ערב.
הבדואים בישראל מהווים כ־3.5% מאוכלוסיית המדינה.
אטימולוגיה

בערבית הבדואים נקראים בַּדְוְ (بَدْو), או בַּדַוִיּוּן (بَدَوِيُّون); ביחיד: בַּדַוִיּ (بَدَوِيّ). השם נגזר מהמילה הערבית בָּאדִיַה (بَادِيَة), שפירושה "מדבר", או "אזור צחיח".
הבדואים מכנים את עצמם ערבים (عَرَب).
לעיתים משתמשים בכינוי זה גם כהתייחסות לקבוצות לא ערביות של נוודים, למשל הבג'ה, שרובם שוכנים במרחב שבין הנילוס וים סוף בסודאן והיתר באריתריאה ובדרום המדבר המזרחי של מצרים.
מוצא

התפשטות האסלאם, שהחלה למן המאה השביעית לספירה, נשאה עמה בדואים יוצאי חצי־האי ערב אל ארצות שצורפו אל האימפריה הערבית־מוסלמית. במשך תקופות ארוכות מילאו הבדואים תפקיד של מי שפושטים על הכפרים ועל הערים כדי לבזוז אותם וכמי שתופסים עצמם כאדוני הארץ, בשל היותם "ערבים אמיתיים" במוצאם.
הבדווים היו ה"ע'זאיין", קרי: הפושטים בגדוד, המתנפלים על הכפריים ויוזמים התנגשויות עמם. הכפריים, שלא הסכימו עם התנכלויותיהם של הבדווים, עמדו לא אחת על נפשם והשיבו מלחמה שערה. עד היום קיימים בלבות הכפריים משקעים של איבה כלפי הבדווים מן הימים הרחוקים, שבהם היו הבדווים שולטים בדרכים וחומסים רכוש המגע בין הבדווים לכפריים הביא אותם, בכורח נסיבות פוליטיות, חברתיות וכלכליות, לידי סימביוזה עם התרבות החקלאית והעירונית שהונהגה בארצות שאליהן הגיעו מחצי-האי ערב.
בכל המפגשים הללו תבעו לעצמם הבדווים את הזכות להיחשב ל"ערבים טהורים". אף שהעמים שישבו במרחב הנכבש הפכו במרוצת הזמן לערבים, נחשבו עמים אלה לנחותים בהשוואה ליוצאי חצי-האי ערב. שילוב זה בין נוודים או נוודים למחצה לבין חקלאים, כאשר הנוודים הם בעלי הקרקע ובעלי הנשק, ומשתייכים על כן למעמד "האדונים" והפטרונים, ואילו החקלאים או הבדווים-פלאחים הם האריסים, בני המעמד הנחות ומבצעי כל המלאכות הקשות הקשורות בעבודת האדמה בוא מודל אשר מצוי גם בארצות אחרות בעולם הערבי-מוסלמי.
דתות

רובם המכריע של הבדואים הם בני דת האסלאם המשתייך לזרם הסוני.
קיים מיעוט בדואי נוצרי בירדן, המתחלק לפי השתייכות שבטית וכנסייתית: רובם בני הכנסייה הנוצרית־אורתודוקסית־יוונית ומיעוטם מהכנסייה הקתולית. השבטים הנוצרים־אורתודוקסים הם: אלהלסה, אלחדדין, אלמדאנאת, השבטים הקתולים: אל-בקעאין, ואלחג'אזין.
בדואים באפריקה

בדרום מאוריטניה, בדרום מרוקו ובדרום אלג'יריה רווחים יחסים כאלה בין חקלאים אפריקאים לבין בני שבטים הקשורים למוצא ערבי או לתרבות הערבית. בני התרבות הערבית נקראים בצפון-מערב אפריקה בשם "ביד'אן" (לבנים); האריסים שחורי-העור נקראים בארצות אלה בשם "חראת'ין", ואילו העבדים שחורי העור וצאצאיהם נקראים "עביד". במאוריטניה מוכרים ה"חראת'ין" בשם "המאורים השחורים". השם "חראת'ין" בערבית מציין את תפקידם של אנשי קבוצה זו כאריסים בני חסות בתוך המערכת הכלכלית-החברתית השוררת בארצות שבהן ישנה סימביוזה דומה בין נוודים-לשעבר ליושבי קבע. החראת'ין סבלו מניצול ומהשפלה בשל מעמדם הכלכלי-חברתי ובשל היותם שחורי-עור ושונים מן הערבים הנוודים. עם השנים הפך מעמדם החברתי-כלכלי למעין קטגוריה אתנית.
בדואים בישראל > הבדואים לפני קום המדינה

מסגרת הזמן הנדונה, מבחינה היסטורית, מצומצמת לכאורה אך מהווה תקופה סוערת, רבת תמורות והרת-גורל לבדוויי הנגב. תקופה זו, ששת העשורים הראשונים של המאה ה-20, מתחלקת לשלוש תקופות-משנה:
1900–1917 – סוף שנותיו של השלטון העות'מאני.

1917–1948 – תקופת המנדאט הבריטי.

1948–1960 – הבדואים בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל.
בדואים בישראל > הבדואים לפני קום המדינה > תחת שלטון המנדט

הרתיעה מפני השלטון המרכזי, שציינה את התקופה העות'מאנית, הצטמצמה במידה רבה מאוד בתקופת המנדאט הבריטי. אדרבא, הבריטים לא היו זרים לחלוטין לבדוויי הנגב. כאמור, בסוף שנות השלטון הטורקי, קוימו מגעים חשאיים בין הבדווים לבין האנגלים שישבו במצרים. המגעים נועדו להכין את פלישת האנגלים, באמצעות סוכנים חשאיים, הספקת נשק לבדווים ותגמולים לשיח'ים, מתוך מטרה שבבוא העת יחבלו במאמץ המלחמתי של הטורקים. ואכן, כפי שראינו לעיל, כך עשו. הדימוי החיובי שנותר בזיכרונם של הבדווים מן התקופה הבריטית, מקורו ביחס האוהד שגילו שלטונות המנדאט כלפי הבדווים ותרבותם. ואולם, בצד ניסוח כללי זה, מן הדין לעמוד על מאזן יחסי-הגומלין של אותה תקופה אידילית שבין הבריטים לבין הבדווים. הבריטים שבאו אחרי הטורקים, למדו מן השגיאות של קודמיהם ואולי באמת אהדו יותר את העניין הערבי בכלל, ואת הרומנטיקה הבדווית בפרט. הנחה זו מתאשרת על-ידי שורת פעולות ובמדיניות אוהדת כללית.
פעולה ראשונה שבה פתחו הבריטים הייתה שכלול מקורות המים הקיימים וחפירת בארות חדשות, התקנת שקתות וכו'. הפעולה לא הצטמצמה לבאר-שבע אלא חדרה אף לתחומי השבטים, תוך מינוי אחראים מקומיים לאחזקת הבארות. פעולה זו חיזקה את הזיקה של השבטים למקומות שבהם היו מפוזרים מאהליהם, ובד בבד עם התפשטות החקלאות, החלו הבדווים גם בחפירת בורות לאגירת מי-גשמים. חפירת הבורות מנעה את הצורך להביא מים מהבארות, שלעיתים היו במרחקים גדולים. פתרון-מה של בעיית המים ובעיקר הפיכתם לנכס ציבורי, כל-שבטי, ביטלו את הצורך בנדידה, פרט לשנות בצורת. קיומו של מקור מים קבוע, עתיד להיות יסוד ראשון לביסוס היישוב הבדווי שיקום בשנות השלושים והארבעים.
בתחום הכלכלי הוכיחו הבריטים כי אינם אדישים למצוקות-בצורת השכיחות בנגב. תקופות בצורת קשות במיוחד היו בשנים 1926–1928, 1936–1940, 1942–1946. לפחות פעמיים נחלצו השלטונות לעזרת הבדווים והצילו את מקניהם, על-ידי העברתם מהנגב אל שטחי מרעה בצפון הארץ. בבצורת של שנת 1928 הובילו את המקנה לכרי המרעה של סביבות בית-שאן: ואילו בשנת 1946 שהתפרסמה כ"סנת אל-שחן" (שנת ההובלה במשאיות), הובילו את המקנה אל הכרמל ואזורים אחרים (כגון, המשולש ושפלת יהודה).
הבריטים הגדילו לעשות כאשר בשנות הבצורת של 1943–1944 חילקו לבדוויי הנגב סעד ישיר בצורת מנות מזון וכן מספוא לצאן. במקביל יזמו הבריטים עבודה שכירה במסגרת בניית התשתית הצבאית של מלחמת העולם השנייה, שכללה גם סלילת כבישים, שהמפורסם שבהם הוא "כביש הרעב".
מן המפה שלהלן עולה כי הגירות-רעייה של בדוויי הנגב, היו גם בתקופת השלטון הטורקי, ואולם ההבדל ביניהן לבין ההגירות בתקופת המנדאט טמון במעורבות הממשלה. בעוד הטורקים לא סייעו לבדווים בשנות הבצורת המצוינות במפה, הפך העניין למחויבותה של הממשלה הבריטית. זהו אות נוסף וגורם שעודד את הבדווים להתקבע, משום שעוקץ אי-הוודאות בפרנסה הוקהה וממילא ביטל את הנוהג להילחם על שטחי-מרעה. כל גורם מעין זה שיחק תפקיד בדינאמיקה של צמצום הנוודות והמעבר להתיישבות-קבע.
בדואים בישראל > הבדואים לפני קום המדינה > הבדואים בישראל, 1948–1960

אם בתקופה הבריטית נוצרו התנאים הראשוניים להתקבעותם של בדוויי הנגב, הרי שבתקופה הנדונה הבשילו התנאים להתיישבותם. בשנות ה-60, הנמצאות מחוץ למסגרת השנים בהן עוסק המאמר, יתחיל תהליך ההתיישבות הספונטנית של הבדווים. משום כך, השנים 1948–1960 מהוות תקופת-מעבר לזמנים חדשים, תרתי-משמע. מחד גיסא, מעבר לחיים במדינה חדשה, היא מדינת ישראל, ולתהליכי מודרניזציה נמרצים ודרמטיים; מאידך גיסא, צעידה במקום באורחות-חיים ומסורות שהן אנטי-תיזה למודרניזציה. החיים במדינת ישראל כמיעוט דתי (מוסלמים מול יהודים) ותרבותי (נוודים מול יושבי-קבע), הצמיחו מאבקים בין הבדווים לבין הממסד ; לעיתים סמויים ולעיתים גלויים. מעולם לא עמדו בפני השלטון והממסד הכרעות קשות, ביחסים עם הבדווים, כפי שקרה במדינת ישראל. לא הטורקים ולא הבריטים הועמדו בפני הצורך לקבוע מדיניות ולבצע מהלכים שיש בהם לא רק פעולות-שליטה, אלא אף ניסיונות לקירוב הבדווים ושילובם במערכי החברה, הכלכלה והיישוב הישראליים. אף-על-פי שמעולם לא נקבעה מדיניות רשמית כלפי הבדווים, על-פי חוק, הרי שבמרקם העשייה השלטונית היום-יומית יכלו הבדווים לחוש בתוך זמן מועט כי מתייחסים אליהם כאל מגזר מועדף. זמן לא רב אחרי מלחמת העצמאות, בשנת 1954, זכו הבדווים בנגב לאזרחות ישראלית וסופקו להם תעודות זהות כדין. מאז ראו עצמם אזרחים לכל דבר ועתידים היו לעמוד על זכויותיהם ככל אזרח ישראלי.
בדואים בישראל > הבדואים לפני קום המדינה > אוכלוסייה וטריטוריה

מלחמת העצמאות הייתה נקודת-מפנה גורלית לכל שבטי הבדווים בנגב. השינוי המיידי והעיקרי היה בתחום הדמוגרפי. בנגב, שערב המלחמה היו בו כ-70,000 בדווים, במסגרת שבעה מטות וכ-100 שבטים שונים – נותרה רק שביעית מאוכלוסייה זו. על-פי נתונים רשמיים מנו הבדווים בשנת 1951 – 12,740 נפש; במסגרת 17 שבטים, שרובם ככולם נמנו עם מטה התיהא.
השינויים באוכלוסיית בדוויי הנגב:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| השנה  המטה | 1947 | 1951 |
| תיהא  עזאזמה תראבין | 27,069  16,505 33,064 | 11,270  740 730 |
המקור: בן-דוד, י', תשמ"ג, שלבים בהתפתחות היישוב הבדווי הספונטני בנגב, במעבר מנוודות למחצה להתיישבות קבע. חיבור לשם קבלת תואר דוקטור, האוניברסיטה העברית, ירושלים, עמ' 55.
מרבית האוכלוסייה הבדווית ברחה או היגרה מהנגב, אם מפחד הקרבות או כהיענות לקריאת "הוועד הערבי העליון", להצטרף לצבאות הערביים. קיימת טענה בקרב זקני הבדווים שלפחות שליש מהבורחים היגר מפחד שנבע מאי-הכרת היהודים שתוארו בזמנו כ"כופרים" ו"צמאי-דם". אובדן כוחם המספרי, שהיה כרוך בהלם המיידי של כיבוש הנגב על-ידי צה"ל, הוביל למצב של דכדוך ואי וודאות לגבי העתיד. אי-הכרת מדינות ערב בישראל גרמה לניתוק הבדווים מאזורים ומגזרים שעמם היו להם יחסי-גומלין, כלכליים משפחתיים ופוליטיים, בצפון-סיני, בגדה המערבית ובירדן.
המצב הביטחוני בארץ, בשנות המדינה הראשונות, חייב הקמת ממשל צבאי לטיפול באוכלוסייה הלא-יהודית שנותרה בארץ. הממשל הצבאי תחם את בדוויי הנגב בשטח מוגדר שקיבל את הכינוי "אזור הסייג". הבדווים שהיו מפוזרים מחוץ לסייג, רוכזו לתוכו, בלא שהוקפד על קו-תיחום בין השבטים. תיחום האוכלוסייה הבדווית והעברת מקצתה לסייג, עתידים היו לצמצם צמצום משמעותי את אפשרויות המחיה שלהם, באשר האדמה שימשה להם כנכס-ייצור ראשוני, למרעה ולחקלאות הבעל.
בדואים בישראל > הבדואים לפני קום המדינה > יחסי בדואים-ממסד

דפוס השלטון הישראלי היה דומה בתקופת הממשל הצבאי לשלטון המנדט. זוהי תקופה שבה התחזק מוסד השיח'ים וממילא המנהיגות המסורתית. מצד אחד היה נוח לממסד ולשלטונות למסד את מנהיגות השיח'ים, עקב חוסר-ניסיון וידע במגעים עם האוכלוסייה; מצד שני האוכלוסייה הייתה זקוקה לתיווך השיח'ים עם השלטונות. בני השבטים פיתחו תלות גדולה במנהיגותם המסורתית, משום שלא ידעו את השפה העברית. יתר-על-כן, השיח' הפך לשתדלן שכוחו בהשגת הטבות והקלות מהממשל, כגון: רישיונות יציאה מהסייג, חכירת אדמות חקלאיות והשגת עבודה שכירה במשק היהודי. כוחם של השיח'ים התחזק משום שעל שכמם הוטלה האחריות לנעשה בתחומי השבט.
בשנים הראשונות למדינה הבדווים עדיין אינם באים במגע עם יהודים וישראלים, ורק מספר מצומצם מביניהם הורשה להיכנס לעיר באר-שבע, ביניהם השיח'ים ומפעילי החנויות בשבטים. השוק הבדווי נסגר למשך שש שנים (1948–1954). פתיחתו מחדש לא הייתה בבאר-שבע אלא בתל אל-מלח, ובמקום זה הוא פעל במשך שמונה חודשים, ואחר-כך שב למקומו המסורתי בבאר-שבע. חידוש השוק הבדווי בבאר-שבע היה אות וסימן לנורמליזציה בחיי בדוויי הנגב. במקום סוחרי עזה וחברון שפעלו בתקופה הבריטית, באו לשוק החדש-ישן סוחרים ערבים מנצרת, יפו, לוד ורמלה. תנועת הסחורות בשוק התבססה בחלקה הגדול על סחורות מוברחות מהגדה המערבית והעסקים פרחו עקב מדיניות הצנע והמחסור ששררו בישראל. עד מהרה הפך יום השוק השבועי – יום ה' בשבוע – למוקד לפעילות כלכלית וחברתית ויום המגעים עם משרדי הממשל הצבאי. כבעבר, שבה באר-שבע להיות אבן-שואבת לבדווים, הרואים בה את בירתם.
כלכלה

חלק חשוב מכלכלת הבדואים, ובעיקר הבדואים הנודדים, מבוסס על גידול גמלים וצאן. הגמל מסתפק במועט בתנאי המדבר הקשים, ומביא תועלת רבה לבדואים, לא רק בשרותו אלא גם בתוצרתו: חלב, בשר, ושיער המכונה "ובר" המשמש ליצירת בגדים ואוהלים. כמו כן, גם את עורו של הגמל מנצלים הבדואים ליצירת נאדות מים, נעליים וסנדלים. הגמל משמש בעיקר במסעות ובנדודים, ועל אוכפו מעמיסים הבדואים את האוהלים, הכלים והמתקנים השונים בשעת הנדידה. בגלליו של הגמל עושים הבדואים שימוש – כחומר הסקה לחימום ולבישול ארוחות והרתחת קפה.
אצל הבדואים הנודדים למחצה ממלא גידול הצאן תפקיד רב חשיבות. ענף גידול הצאן הוא יסוד ומשען עיקרי. הכבשים משמשות לבשר ומחלבן מכינים גבינה, לבן וחמאה. מהצמר מכינים הבדואים אריגים, שטיחים, בגדים, שמיכות, כרים ומזרנים. גם שערה של העז משמש את הבדואים לטוויתם ואריגתם של החלקים השונים במבנה האוהל, ומעורן מכינים כלי קיבול לנוזלים. בנוסף, בדואים רבים מגדלים סוסים.
במאה ה-20 התחילו בדואים לעבוד כפועלים שכירים בפרויקטי בנייה, שדות נפט, מתן שירותים לצבא, נהיגה, חפירות ארכאולוגיות ואף כפועלים חקלאיים אצל פלאחים.
החל משנות ה-50 של המאה ה-20 החלו יזמים בדואים (או יזמים אחרים שהעסיקו בדואים) לפעול גם בתחום התיירות והאירוח.
תמורות המאה ה-20 והופעתן של מדינות לאום בעלות גבולות מגודרים וחוקי מכס שונים, הקשו על חיי הבדואים, אולם מאידך הביאו בדואים רבים לנצל את הכרת השטח ויכולת המעבר בשטחים בעלי עבירות נמוכה לשם הברחות. התופעה בולטת, למשל, בגבול בין ישראל למצרים בו מוברחים בני אדם, סמים, חומרי חבלה, סיגריות ועוד.
כלכלה > המערך החברתי-כלכלי

רצף השינוי היישובי, המסמן את הפסקת הנדידה, כרוך בשינוי כלכלי המאפיין את החברה הבדואית בנגב מאז קום המדינה. אובדנם של נכסי הקרקע ושל עדרי הצאן והגמלים חייב את הבדואים לנטוש את ענפי הפרנסה המסורתיים – חקלאות חרבה וגידול מקנה – ולפנות להשתלבות בכלכלת המשק הישראלי. ניתן לאפיין את שלוש צורות היישוב של הבדואים בנגב על-פי מידת השתלבות יושביהן בכלכלה הישראלית.
תושבי האוהלים בפריפריה: רוב המתגוררים באוהלים עובדים כשכירים באזורם, משרתים בצבא או עובדים כעצמאים. העדרם של נכסים בני-קיימא משמש מאיץ לתהליכי רכישת ההשכלה, המהווה קרש קפיצה להתקדמות כלכלית.
היישוב הספונטני: רוב דיירי הצריפים עוסקים במשלחי היד המסווגים כעיסוקי הצווארון הכחול, ואחרים הם בעלי עסקים קטנים.
תושבי העיירות: המגורים בעיירה מגבירים לעיתים את המצוקה הכלכלית ומחמירים את הקושי לפרנס את המשפחה המורחבת. משפחות רבות חויבו בהוצאות כספיות על הבנייה ובתשלומים שבהם לא הורגלו הבדואים בעבר. נוסף על כך מכביד עליהם גם השינוי בהרגלי הצריכה: רכישת מוצרי חשמל, ריהוט וכדומה, המגבירה את העול הכלכלי. מציאות כלכלית זו אינה מאפשרת לחלק מתושבי העיירות להמשיך ברכישת ההשכלה, ונערים רבים יוצאים לעבודה כבר בגיל צעיר כדי לסייע בפרנסת המשפחה. במקרים רבים, עם זאת, הופך הכוח הכלכלי לסממן של הצלחה ועוצמה. אפיק הביטוי הראשי לכך הוא בית המגורים הגדול, המשקף שגשוג כלכלי ויוקרה. קבוצות מסוימות, המדגישות את הקשר שבין סטטוס חברתי לבין השכלה, מתפרנסות ממשלחי יד המאפיינים את הצווארון הלבן – הוראה, עבודה במשרדי ממשלה ועיסוק במקצועות חופשיים.
נדידה

נדידת הבדואים נעשית לפי עונות השנה בתחום מוגבל (לכל משפחה או שבט בדואי תחום נדידה מוגדר), כדי לנצל את המרעה ואת מקורות המים באופן הטוב ביותר בתנאים הקשים של המדבר. במקומות שבהם האקלים מאפשר זאת, נוהגים הבדואים לעבד אדמות כחקלאים.
כמעט כל הבדואים כיום הם מוסלמים (בישראל כל הבדואים מוסלמים), וכמעט כולם דוברים ניבים שונים של ערבית. בדרך כלל אפשר להבחין בהבדלים בולטים בין הניבים הבדואים לניבים של שאר דוברי הערבית באזור, ואפשר למצוא מאפיינים משותפים לניבים בדואים באזורים שונים.
עד תחילת המאה העשרים, ישבו רוב השבטים הבדואים מחוץ לתחום שלטונן של מדינות, ממלכות ואימפריות ששלטו באזור. האזורים המדבריים נחשבו מסוכנים וחסרי עניין לשלטון המרכזי, ולפיכך הם פיתחו מערכת שלטון חלופית עצמאית. בסוף התקופה העות'מאנית ועם קביעת גבולות בין-לאומיים במזרח התיכון ובצפון אפריקה, הוגבלה נדידת הבדואים והוטלה עליהם מרות השלטון המרכזי, דבר שעורר התנגדות נחרצת ואף אלימה. כיום הבדואים משולבים בדרך כלל במערכת המדינות של המזרח התיכון. בערב הסעודית ובירדן שולטות משפחות ממוצא בדואי. במצרים עדיין יש מתיחות מסוימת בין הבדואים לבין השלטון המרכזי.
הריחוק משלטון מרכזי והצורך לשמור על ביטחון אישי ועל קדושת הרכוש הביאו להתפתחות מנהגים שכיום משויכים לתרבות הבדואית, בהם נקמת דם, חסות לאורח, וקנאות לכבוד המשפחה.
מנהגים נוספים נובעים מהבדידות של הקבוצות השבטיות ובהם הכנסת האורחים – במנהג הזה הבדואים מכבדים כל מי שנכנס בדבר מאכל כדי להפגין את כבודם.
שינויים בחיי הבדואים

תמורות בחיי הבדואים חלו עם התמוטטות המסגרת האחת והבלעדית של צורת החיים הבדואית והחלו צורות חיים משניות. התמורות הראשונות החלו עם הנדידה למחצה ונמשכו עד היותם למתיישבים כמו המתיישבים של בדואי הנגב בישראל.
מצבו החברתי של השבט הבדואי גובש עקב התנאים הכלכליים שפקדו אותו. הפלישה מן המדבר באה כתוצאה מן ההתערערות הכלכלית כלומר חוסר שטחי מרעה. המרעה והמים הם שני הגורמים המכריעים בחייו של הבדואי והם הקובעים את הקו האופייני ביותר לאורח חייו – הניידות.
בעבר ההיסטורי היו כל השבטים נודדים אך בהשפעת התנאים הכלכליים שפקדו אותם הפכו חלקם להיות נודדים למחצה, לפעמים קבעו גם תהליכים היסטוריים.
התיישבות קבע

אצל בדואים רבים תקופת הנדודים היא במידה רבה נחלת העבר. בצפון ישראל נעלמו כמעט כליל אוהלי הבדואים. בעיירות בדואיות חדשות הבית מתוכנן לפי האופי המיוחד של המשפחה הבדואית, קצב גידולה מובא בחשבון וניתנת אפשרות להרחיב את הבית בעתיד. כל קבוצת בתים שייכת למשפחות משבט אחר ובמרכז שאר השירותים הנחוצים לעיירה.
שבטים בדואים

בנו הלאל – קונפדרציית שבטים בדואים שנדדו במהלך ימי הביניים לצפון אפריקה והשתקעו בה
תיאהא – השבט הגדול במאה ה-20, נטה את אוהליו בנגב ובסיני
אֵל-הֻזֵיל – שבט בדואי בנגב
אבו עשיבה
אבו קרינאת
אבו רוביעה
אבו רקיק
תראבין – שבט גדול, בין השאר ליד עזה
זיאדנה
עזאזמה – שבט גדול, בנגב
אלהואשלה בנגב
צחור אלע'ור – בעבר הירדן המזרחי
בשאטוה – בבקעת הירדן
סגר – שבט בדואי מעמק יזרעאל והשרון
סעידין
ג'ובארת – שבט בדואי בארץ ישראל
חנאג'רה – שבט בדואי בארץ ישראל, בנגב, במדבר יהודה, ובסיני
כעבנה
רולה בסוריה
ולד עלי בסוריה
סבאע בסוריה
פדעאן בסוריה
שמר אל ג'זירה בסוריה
עמאראת בארם נהריים
שמר אבן ג'רבה בארם נהריים
דוליים בארם נהריים
טוקה בארם נהריים
תעמרה – נטו אוהליהם בארץ ישראל בנגב ובירושלים. הקימו את יישובי הקבע: זערתה ומעסרה
סווארכה – שבט בדואי שנטה את אוהליו בעבר הירדן, יהודה ושומרון ובמזרח סיני – חלקם טוען שמוצאם מיהודים שאוסלמו.
ע'ווראנה – שבט בדואי שהתגורר על גדות אגם החולה
אלנבארי – שבט בדואי מחורה
ג'האלין – שבט שהתגורר בנגב וכיום בערב אל-ג'האלין
באזור יפו: ובחאן אל-אחמר
אבו כישכ, נמצא גם באזורים אחרים בארץ
ג'מאסין אל שרקי
ג'מאסין אל גרביה
ג'רמנה
מללחה
קורען
תרבנה
שובקה
מסעודיה
חרית
ג'באליה – שבט קטן המתגורר בדרום סיני ומשתייך במקורו לחבל הבלקן
אל בו שאמס – במספר מדינות של המפרץ הפרסי
גלריית תמונות

בדואים בעמק החולה
בעמק החולה – נחמני בחברת בדואים
עמק עכו, מגורי אוהלים של בדואים
גליל – רוכבים בדואים
בדואים בעבודת איסוף
שומרים בדואים בגליל
מחנה בדואים בביצות החולה
מחנה בדואים על ידי נס ציונה
חיפה, אהלי בדואים בקרבת העיר החדשה
לוחמים בדואים רכובים על סוסים בגליל
ראו גם

בדואים בישראל
לקריאה נוספת

עמנואל מרקס, החברה הבדוית בנגב, הוצאת ספרים "רשפים", 1974
יצחק קלינטון ביילי, התרבות הבדואית בתנ"ך, הוצאת רסלינג, 2020
הערות שוליים

1 2  יוסי נגר, מי אנחנו? סיפורן העתיק של אוכלוסיות ישראל, 2003, עמ' 153
↑  אוריאנה אלמסי, נתונים על אוכלוסיית הבדואים בנגב, הכנסת, 10 ביולי 2023
↑  בר, תשל"ג: 136–196 וכן גרוסמן, תשנ"ד: 21–47).
↑  זאב וילנאי, מדריך ארץ ישראל, עבר הירדן המזרחי, חורן וסיני, 1946, עמ' 121
↑  יוסף בן-דוד ועמירם גונן, בדווים ובדווים-פלאחים בתהליך העיור בנגב
↑  בן-דוד, יוסף, יישוב הנגב, 1900–1960 : מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 1985
↑  המקור: בן-דוד, י', תשמ"ג, שלבים בהתפתחות היישוב הבדווי הספונטני בנגב, במעבר מנוודות למחצה להתיישבות קבע. חיבור לשם קבלת תואר דוקטור, האוניברסיטה העברית, ירושלים, עמ' 55.
↑  בן-דוד, יוסף
↑  מרקס, עמנואל, 1974. החברה הבדואית בנגב. תל אביב: רשפים.
↑  מרקס, עמנואל, 1979. "בדואי הנגב בשנות השישים", אצל אבשלום שמואלי ויהודה גרדוס, (עורכים), ארץ הנגב, אדם ומדבר, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון.
↑  בן-דוד, יוסף, 1976. "תהליך ההתיישבות הספונטנית של בדואי הנגב", רשימות בנושא הבדואים, מס' 7.
↑  אבו רביעה, יוניס, 1980. "שאיפותיהם של הבדואים", רשימות בנושא הבדואים, מס' 10.
↑  בונה, דן, 1988. "מימד הזמן בתהליכי מעבר ליישוב קבע", עיני, יעקב ואוריון, עזרא (עורכים), הבדואים – רשימות ומאמרים, מדרשת שדה-בוקר, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב והחברה להגנת הטבע.
↑  ביילי, יצחק, 1974. "דרכי הקיום המסורתיות של בדואים בהר הנגב", רשימות בנושא הבדואים, מס' 4.
↑  שמואלי, אבשלום, 1970, התנחלות הבדואים של מדבר יהודה, תל אביב: גומא.

11. בן-דוד, יוסף, שם (הערה 3 לעיל).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282401105171  BNE: XX528371  BnF: cb11959587b (data)  GND: 4216372-9  LCCN: sh85012783  NKC: ph628994  TDVİA: bedevi 
מפה של שבטים בדואים משנת 1900
אמהות וילדים בדואים, בתמונת פוטוכרום מסוף המאה ה-19 של הצלם הצרפתי פליקס בונפיס
יוסף נחמני בחברת בדואים, 1936
בדואים בסיני, 1967
בדואי בסיני
תפרוסת האוכלוסייה הבדואית בישראל לאורך השנים
אלוף אורי גורדין בביקור בקהילה הבדואית לרגל חג הקורבן, יולי 2022, במסגרת ביקור הרמטכ"ל אביב כוכבי
מרוץ גמלים בדואי מסורתי שנערך בפסטיבל בדואי בצפון הנגב, סמוך לערד. נובמבר 2005
אוהל בדואי בפטרה, ירדן 2010