נבחרת קנדה בהוקי קרח
היסטוריה > 1963 - 1970: נבחרת לאומית ייעודית

ב-1962 הוקמה לראשונה בקנדה נבחרת לאומית ייעודית, שתכליתה הוא ייצוגה של קנדה במסגרות הבינלאומיות. הנבחרת קמה ביוזמתו של האב דייוויד באוור - כומר שהיה בעברו שחקן הוקי קרח מצטיין, אחיו הצעיר של בובי באוור שכיכב במדי בוסטון ברואינס בשנות ה-40.
באוור שאף להקים נבחרת שתקבץ את מיטב השחקנים החובבנים של קנדה, מתוך הבנה שקבוצות המועדונים התקשו יותר ויותר מול הנבחרות האירופיות. הרעיון התגבש סופית לאחר אליפות העולם של 1962, כאשר הקבוצה שייצגה את קנדה לא הצליחה לזכות באליפות, אף על פי שנבחרות ברית המועצות וצ'כוסלובקיה נעדרו ממנה. הוא הגיע למסקנה כי נבחרת לאומית קנדית, שתורכב בעיקר משחקנים צעירים, תוכל לייצג את קנדה טוב יותר משחקנים בוגרים של מועדון כלשהו. בנוסף, כמי שוויתר על קריירת הוקי קרח מקצוענית על מנת ללמוד, ייחס באוור חשיבות רבה לחינוך, ושאף לתת לשחקנים צעירים אלטרנטיבה טובה יותר, לדעתו, על פני קריירה במסגרת מקצוענית.
הצעתו התקבלה על ידי איגוד ההוקי החובבני של קנדה, ותוכנית הנבחרת הלאומית הפכה למציאות. באוור ריכז את שחקניו באוניברסיטת קולומביה הבריטית שבונקובר, והשחקנים התאמנו במקביל ללימודיהם.
באולימפיאדת אינסברוק (1964) יצגה לראשונה את קנדה נבחרת לאומית ייעודית, כאשר באוור שימש כמנהל המקצועי שלה. היא סיימה בשוויון נקודות עם הזוכות במדליות הכסף והארד, אולם יחס שערים נחות דחק אותה למקום הרביעי ואל מחוץ לזוכות במדליות. כוכבי הנבחרת היה בראיין קונאקר, חלוץ שהפך מאוחר יותר למקצוען ב-NHL, וזכה בגביע סטנלי במדי טורונטו מייפל ליפס ב-1967, והשוער סת' מרטין, שכבר היה מוכר בזירה הבינלאומית ממשחקו בקבוצת "טרייל סמוק איטרס" שזכתה עבור קנדה באליפות העולם ב-1961, וייצגה אותה גם ב-1963.
באוור המשיך לנהל מקצועית את נבחרת קנדה לאורך שנות ה-60, אולם יחסית לתקופה בה יוצגה קנדה על ידי מועדונים התגלתה נבחרת קנדה הייעודית ככישלון מקצועי יחסי. על פי ספר שכתב עליה קונאקר ב-1970, הייתה הנבחרת חזקה בשער ובהגנה. חולשתה העיקרית הייתה בחלק ההתקפי - היעדרו של חלוץ שיבלוט מעל האחרים, והיעדרו של מגן שיידע להעביר את כובד המשחק במהירות מהגנה להתקפה. הישגיה היו מדליות ארד באליפויות העולם של 1966 ו-1967, ומדליית ארד אולימפית באולימפיאדת גרנובל (1968). ביתר שנות העשור מאז הקמתה סיימה נבחרת קנדה במקום הרביעי את אליפויות העולם ולא זכתה במדליה.
ב-1968, בעקבות עלייתו לשלטון של פייר טרודו במקומו של לסטר פירסון, הושם דגש יתר על יכולותיה של קנדה בספורט הבינלאומי, ובהוקי קרח בפרט. טרודו הקים כוח משימה כדי להעצים את הצלחתה של קנדה בספורט הבינלאומי, ואחת מתוצאותיו - למעשה, עוד לפני פרסומן הסופי של מסקנותיו - היה הקמת איגוד ההוקי הקנדי, "הוקי קנדה", ב-1969. "הוקי קנדה" כללה נציגים של איגוד ההוקי החובבני של קנדה, שייצג את קנדה במוסדות פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית, אך גם נציגים של ממשלת קנדה ושל ה-NHL. ל"הוקי קנדה" היו משאבים גדולים יותר מאיגוד ההוקי החובבני, ומנדט ממשלתי להעמיק את תשתית ההוקי קרח ולפקח על ייצוגה של קנדה בטורנירים בינלאומיים.
אחת ממשימותיו הראשונות של "הוקי קנדה" הייתה להעלות בפני פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית את טענתה של קנדה, כי בעוד קנדה מסתמכת על שחקנים חובבנים - הרי שהנבחרות האירופיות, בעיקר ממזרח אירופה, הפכו למורכבות משחקנים מקצוענים הלכה למעשה על אף שהם חובבנים באופן רשמי. טענה זו הייתה בסיס לדרישתה של קנדה מפדרציית ההוקי קרח הבינלאומית לפתוח את אליפות העולם לשחקנים מקצוענים, מה-NHL ומליגות מקצועניות משניות. נבחרת קנדה, מחוזקת לראשונה בשחקנים מקצוענים, יצאה לקראת סוף 1969 למסע משחקי ידידות בברית המועצות והרשימה ביכולתה.
לאחר הסכמה ראשונית על שיתוף שחקנים מקצוענים מליגות משניות למשך שנה אחת, על מנת לבחון את הנושא, חזרה בה הפדרציה הבינלאומית מהסכמתה, וסירבה קטגורית לפתיחת המפעלים הבינלאומיים לשחקנים מקצוענים. הפדרציה נימקה את החלטתה בחשש - בלתי מבוסס כפי הנראה - ששחקנים שישחקו נגד נבחרת מקצוענית האליפות העולם ייפסלו מהשתתפות באולימפיאדת החורף, שם הייתה עדיין נשמרת ההקפדה הרשמית על חובבנות. בתגובה קיבלה קנדה החלטה דרמטית, וב-4 בינואר 1970 הודיעה על פרישתה מהמפעלים הבינלאומיים. אליפות העולם של 1970 שנועדה להיערך בויניפג - אליפות ראשונה אי פעם בקנדה - בוטלה על ידי "הוקי קנדה", והפדרציה הבינלאומית העבירה אותה בבהילות לסטוקהולם.