stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל דוב פרומקין
קורות חיים

נולד בעיר דוברובנה שבפלך מוהילב, באזור רוסיה הלבנה שתחת שליטת האימפריה הרוסית (לימים בבלארוס), למשפחה של חסידי חב"ד. אביו היה סנדר פרומקין חתנו של רבי אהרן מסטרשלה מגדולי תלמידיו של רבי שניאור זלמן מלאדי, שהיה לאחד מממלאי מקומו. אך פרומקין לא היה נכדו, אמו מרישה רבקה לבית קישין נישאה לאביו לאחר פטירת אשת נעוריו. בכ"ג בכסלו ה'תר"ך, 1859, כשהיה בן 9, עלה לירושלים עם הוריו ואחיו. כשמלאו לו 15 שנה, נישא לבתו של ר' ישראל ב"ק, מי שהקים את בית הדפוס העברי הראשון בארץ ישראל בעת החדשה. אשתו זו נפטרה בדמי ימיה, לאחר שנולדו להם בנות ובן אחד, אברהם. י"ד פרומקין נישא בשנית לבילקה (בלהה), אחותו של אפרים כהן-רייס, מנהל בית הספר למל, ונולדו להם ארבעה ילדים: זלמן, גד, רוזה ויצחק. היא נפטרה כבת 72 בתל אביב במאי 1933 ונקברה בירושלים.
ב"ק ייסד בשנת 1863 את העיתון העברי החלוצי "חבצלת", אך לא התמיד בהוצאתו לאור. פרומקין ירש את בית הדפוס מחותנו הראשון, ובשנת 1870 חידש את הוצאת העיתון והתמיד בה עד שנת 1911.
פרומקין התגורר בעיר העתיקה בין הוויה דולורוזה למעלות המדרשה, ב"חצר החבצלת" שנקראה על שם בית הדפוס והעיתון שהופק בו. החצר עמדה בשכנות לבית המופתי של ירושלים ב'רחוב הדגל', שנקרא על שם הדגל המוסלמי שנישא ברחוב בתהלוכת נבי מוסא.
על אף היות פרומקין חסיד חב"ד, שימש העיתון כבמה לתומכי "ההשכלה" ובהם אליעזר בן-יהודה, שערך בעיתון מוסף בשם "מבשרת ציון", אל מול המתנגדים במחנה החרדי, שערכו עיתונים מתחרים בשם "הלבנון" ו"יהודה וירושלים". אולם בהמשך דרכו שב פרומקין והתחבר לאנשי "היישוב הישן" בירושלים, ובשיתוף פעולה עם יחיאל מיכל פינס, אשר עבר דרך אידאולוגית דומה, עמד במאבקים כנגד בן יהודה בשנותיה האחרונות של המאה ה-19. גם בנו, גד, פרסם מאמרים בעיתון תחת הכינוי גפ"ן, שהוא נוטריקון של שמו.
פרט לעבודתו העיתונאית, היה פרומקין פעיל ציבור וסייע רבות לנזקקים. הוא סייע לאנשי עליית אעלה בתמר שהגיעו לכפר התימנים בשילוח, וארגן קרן 'להצלת נדחי ישראל' על מנת לסייע להם להקים משכני קבע. פעילות נוספת של פרומקין הייתה ניסיון לארגן התיישבות של יהודים בנבי סמואל: נרכשה חלקת אדמה, ובשנת 1895 ניסו כשלושה עשר יהודים תימנים מירושלים לעבד את האדמה הסמוכה לנבי סמואל, אך ניסיון זה לא עלה יפה. בנוסף, הקים וניהל את מושב הזקנים הכללי המאוחד בירושלים יחד עם הרב אברהם אלקנה זקס.
משפחתו

אחיו הגדול, מיכאל לוי פרומקין רודקינסון, כתב ספרים על חסידות, הוציא לאור את העיתונים העבריים "הקול" ואחר כך "אספת חכמים", והיה הראשון שהוציא תרגום ומבוא היסטורי לתלמוד הבבלי באנגלית. אח נוסף, צבי הירש פרומקין, נפטר בירושלים בשנת 1906.
בנו, גד פרומקין, היה השופט העליון היהודי הראשון בימי המנדט הבריטי. בן אחר, אברהם פרומקין, היגר לארצות הברית והפך שם לאחד מראשי האנרכיסטים היהודים.
בתו שרה נישאה לרב ד"ר ישעיהו רפאלוביץ מראשוני הצלמים היהודים בארץ, המייסד והנשיא הראשון של אגודת אחוה העולמית, הרב הראשי לברזיל ורב הצבא הבריטי בארץ ישראל.
לקריאה נוספת

ג' קרסל, מבחר כתבי ישראל דב פרומקין, הוצאת מוסד הרב קוק, תשי"ד.
הערות שוליים

↑  'בלהה פרומקין ז"ל', דואר היום, 26 במאי 1933.
↑  על פי שבתי זכריה [דרוש מקור]
↑  יצחק שריון, זכרונות, באתר פרויקט בן יהודה
↑  מקור שמו בפסבדונים בו השתמש, המבוסס על שם אמם, רודקה.
↑  ⁨ירושלם . • י י• ⁩ | ⁨חבצלת⁩ | 27 אוגוסט 1906 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303500405171  BnF: cb113242671 (data)  GND: 134267885  ISNI: 0000 0000 5369 5134  LCCN: no2004072128  NTA: 406378347  VcBA: 495/365610  VIAF: 19393036   WorldCat (עם VIAF): 19393036 
שלט מורשת על ישראל דוב פרומקין ופועלו על קיר בית ברחוב החבצלת בירושלים
לוץ לונג

לוץ לונג וג'סי אוונס אחרי התחרות בקפיצה לרוחק, 3 באוגוסט 1936
קרל-לודוויג הרמן "לוץ" לונג (בגרמנית: Carl-Ludwig Hermann "Luz" Long; ‏27 באפריל 1913 – 13 ביולי 1943) היה אתלט גרמני שזכה במדליית כסף אולימפית בקפיצה לרוחק. נהרג בסיציליה במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

נולד בלייפציג ליוהנה ולקרל הרמן לונג, בעל בית מרקחת בעיר. בשנים 1919–1923 למד בבית ספר פרטי, המשיך בגימנסיה וסיים לימודיו עם תעודת בגרות ב-1934. בסתיו אותה שנה החל בלימודי משפטים באוניברסיטת לייפציג. ב-1937 הצטרף לאגודת הסטודנטים הנאצית והיה פעיל גם באס אה. בינואר 1938 סיים בהצלחה את לימודיו ובשנים 1938–1939 עשה התמחות בצוונקאו.
ביוגרפיה > קריירה ספורטיבית

הישגו הראשון של לוץ היה מדליית ארד באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בטורינו ב-1934.
באולימפיאדת ברלין שהתרחשה ב-1936 היה אחד המועמדים הבולטים של גרמניה לזכייה במדליה. בשלב המוקדמות, הוא שבר את השיא האולימפי, בעוד האמריקאי ג'סי אוונס, שזכה קודם לכן במדליית הזהב בריצת 100 מטר, נפסל בשתי הקפיצות הראשונות שלו ונותר לו ניסיון קפיצה אחד. לוץ ניגש אליו, והמליץ לו להתחיל את הקפיצה מנקודה אחרת. אוונס קיבל את המלצתו, והעפיל לשלב הגמר.
בשלב הגמר, השיגו לוץ ואוונס תוצאה זהה של 7.87 מטר. בניסיון הקפיצה האחרון שלו, קפץ אוונס למרחק של 8.06 מטר, וזכה בזהב, בעוד לוץ נותר עם מדליית הכסף. חרף הפסדו, שמח לוץ בשמחתו של אוונס, וחגג איתו את ניצחונו. זאת, למגינת לבם של הנאצים, שחזו באוונס האפרו-האמריקאי מנצח את לוץ הבלונדיני בעל המראה הארי. נוסף לכך, הוא סיים במקום עשירי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.62 מטר. הסצנה עם אוונס מוזכרת בסרט "מרוץ", שהתפרסם ב-2016 ועוסק בחייו של אוונס.
בשל הגינותו הספורטיבית, הוענקה ללוץ לאחר מותו מדליית פייר דה קוברטן. הוא היה הראשון שמדליה זו הוענקה לו. על מעשהו של לוץ אמר אוונס: "נדרש ממנו אומץ רב להתיידד עמי לנגד עיניו של היטלר גם אם תתיכו את כל המדליות והגביעים שזכיתי בהם, הם לא יגיעו לכדי הידידות בת 24 הקאראט בין לוץ לונג לביני".
ב-1938 זכה שוב במדליית הארד באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפריז בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.56 מטר.
ביוגרפיה > לאחר המשחקים האולימפיים

במחצית השנייה של 1939 החל בעבודת הדוקטורט. לונג עבר ב-1940 להמבורג, שם עבד כעורך דין בבית הדין המקומי לעבודה. ב-1 באפריל 1940 הוא הצטרף למפלגה הנאצית. באפריל 1941 הוא גויס לוורמאכט והוצב בוויסמר. ביולי 1941 נשלח לברלין, שם שימש כמורה לספורט של הוורמאכט.
באפריל 1943 עבר הכשרה כמפעיל תותח נ"מ ונשלח לחזית דרום איטליה. מן החזית כתב לונג לידידו אוונס על תחושותיו: ”חברי היקר ג'סי! ... אני חושש למות עבור הדבר הלא הנכון. אני מקווה כי אשתי והבן שלי יצליחו לשרוד. אני מבקש אותך בתור חברי היחיד מחוץ לגרמניה שתבקר אותם באחד הימים ותספר להם מדוע נאלצתי לפעול כפי שפעלתי וכמה מאושרים היינו בימים שהעברנו יחד.”
במהלך פלישת בעלות הברית לסיציליה, ב-10 ביולי 1943, נפצע בירך מירי, והושאר מאחור כשהוורמאכט נסוג. לונג נפל בשבי הצבא הבריטי ומת בבית חולים צבאי מאובדן דם שלושה ימים אחר כך.
אוונס הגשים את בקשתו של לונג ובא לגרמניה לבקר את אלמנתו ובנו. כמו כן, שימש אוונס כשושבין בחתונתו של הבן קאי. על שמו של לונג נקראו רחובות בלייפציג ובכפר האולימפי שהוקם במינכן לקראת המשחקים האולימפיים של 1972.
הערות שוליים

↑  Larry Schwartz, "Owens Pierced a Myth" באתר ESPN.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb170796999 (data)  GND: 125631243  World Athletics: 14345635  ISNI: 0000 0000 1487 894X  LCCN: no2016088598  SUDOC: 092213944  VIAF: 69896155   WorldCat (עם VIAF): 69896155
מריו מיקולינסר

| --- | --- |

מריו מיקולינסר
 לידה:  1957 (בן 67 בערך) סנטה פה, ארגנטינה 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה
 מקום מגורים:  ארגנטינה, ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן 
 מוסדות:  אוניברסיטת רייכמן (1 באוקטובר 2007)  אוניברסיטת בר-אילן 
 פרסים והוקרה:  פרס א.מ.ת. (2004) 
 
מריו מיקולינסר (נולד ב-1957) הוא פרופסור וחוקר ישראלי בתחום הפסיכולוגיה, ששימש דיקן בית הספר לפסיכולוגיה ובין השנים 2014 עד 2017 המשנה לנשיא לעניינים אקדמיים של "המרכז הבינתחומי". זוכה פרס א.מ.ת לשנת 2004. כיום מריו ראש התכנית לתואר שלישי בפסיכולוגיה באוניברסיטת רייכמן.
מריו מיקולינסר
ביוגרפיה

מיקולינסר נולד בסנטה פה שבארגנטינה בשנת 1957. עלה לישראל בגיל 19. בשנת 1985 סיים לימודים לתואר דוקטור בפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. כ-7 שנים לאחר מכן מונה לפרופסור באוניברסיטה זו, בגיל 35, והיה הפרופסור הצעיר ביותר בארץ בתחום הפסיכולוגיה. במקביל עבד בצה"ל בתפקיד מחקר בתחום הפסיכולוגיה.
מיקולינסר שימש במגוון תפקידים אקדמיים באוניברסיטת בר-אילן, ביניהם ראש המחלקה לפסיכולוגיה. ב-2004 נבחר לקבל את פרס א.מ.ת, על "תרומה יוצאת דופן בחקר האישיות והפסיכולוגיה החברתית". בנוסף לעבודתו האקדמאית באוניברסיטת בר-אילן, נמנה מיקולינסר עם צוות העורכים ב-Journal of Personality and Social Psychology. כן היה בין מייסדי מרכז פלג-ביליג לחקר איכות חיי המשפחה ב-1996, ובשנים 2002-2006 הוא כיהן כיושב-ראש המרכז.
ב-2007 עבר מיקולינסר לשמש כדיקן בית הספר החדש לפסיכולוגיה של המרכז הבינתחומי הרצליה. בנוסף, מאז 2008 הוא מרכז מדי שנה את "סימפוזיון הרצליה השנתי באישיות ופסיכולוגיה חברתית" במרכז הבינתחומי.
מיקולינסר פרסם מאות מחקרים בתחום הפסיכולוגיה. מחקריו, שהקנו לו שם עולמי, עוסקים בין השאר בהיבטים שונים של תאוריית ההתקשרות, למשל היכולת לשפר בבגרות את דפוסי ההתקשרות שנוצרו בילדות, לאחר פגישה עם דמויות מעודדות התקשרות בטוחה. מחקריו גם בחנו קשר בין דפוסי התקשרות לבין תחומים שונים, בין היתר אהבה רומנטית, התנהגות מינית ותגובה לטראומה נפשית וכן את הקשרים בין תאוריית ההתקשרות לתאוריית ניהול האימה.
הערות שוליים

↑  הנימוקים לפרס למריו מיקולינסר, באתר פרס א.מ.ת
↑  אתר בית הספר לפסיכולוגיה של המרכז הבינתחומי הרצליה
↑  אתר סימפוזיון הרצליה באישיות ופסיכולוגיה חברתית, באתר המרכז הבינתחומי הרצליה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281483705171  BnF: cb14599640h (data)  GND: 1064772293  ISNI: 0000 0001 0893 6450  LCCN: n94081382  NKC: osd2011666207  NTA: 296060194  ORCID: 0000-0003-3639-0146  SUDOC: 135194105  VIAF: 44550666   WorldCat (עם VIAF): 44550666
אברהם שרון (דיפלומט)

ערך זה עוסק בדיפלומט ישראלי יליד בולגריה. אם התכוונתם להוגה דעות, מוזיקאי ופובליציסט, ראו .
אברהם שרון (בבולגרית: Аврам Шарон‏; נולד ב-28 בנובמבר 1943, סיליסטרה, ממלכת בולגריה) הוא דיפלומט ישראלי יליד בולגריה, שכיהן כשגריר ישראל בבולגריה בשתי תקופות כהונה, וכן כשגריר במולדובה.
ביוגרפיה

אברהם שרון נולד בעיר סיליסטרה אשר בחבל דרום דוברוג'ה בממלכת בולגריה בעיצומה של תקופת השואה בבולגריה. ב-1951 עלה עם משפחתו לישראל והתגורר בחיפה. הוא רכש השכלה אקדמית במדע המדינה ובמזרחנות, הצטרף לשירות החוץ הישראלי. וביצע שורה ארוכה של תפקידים. כיהן בקונסוליה הישראלית בשיקגו, ובהמשך בשגרירות ישראל במלאווי, ובוונצואלה. ב-1990 עבד בשגרירות ישראל בסופיה, ובהמשך בין השנים 1993–1996 כיהן כשגריר ישראל בבולגריה. ב-17 במרץ 2002 מונה שוב לשגריר ישראל בבולגריה, נכנס לתפקידו בנובמבר וכיהן בתפקידו עד שלהי 2006. ב-22 ביוני 2008 מונה לשגריר לא תושב במולדובה וכיהן בתפקידו עד דצמבר 2009.
ב-1996 זכה לעיטור "מסדר הרוכב ממדרה" דרגה ראשונה מנשיא בולגריה ז'ליו ז'לב.
שרון נשוי לאהובה ואב לשלושה ילדים. הוא דובר עברית, בולגרית, צרפתית, אנגלית וספרדית.
הערות שוליים

1 2  ריאיון עם שגריר ישראל בבולגריה אברהם שרון, באתר standartnews.com (בבולגרית).
↑  מינויים בשירות החוץ, באתר משרד ראש הממשלה.
↑  מינויים בשירות החוץ, באתר משרד ראש הממשלה.
↑  מינויים בשירות החוץ, באתר משרד ראש הממשלה.
לינדה לפום

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 במרץ 1955 (בת 69) לוקרן, בלגיה 
 מוקד פעילות:  בלגיה 
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 פרופיל ב-IMDb
 
לינדה לפום (בהולנדית: Linda Lepomme; נולדה ב-16 במרץ 1955) היא זמרת ושחקנית בלגית.
ביוגרפיה

לפום נולדה בלוקרן שבבלגיה, היא החלה את הקריירה שלה ב-1978 שהופיעה בסרט הטלוויזיה "Toch zonde dat 't een hoer is".
ב-1979 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "De paradijsvogels" המבוססת על מחזות של הסופר הבלגי גסטון מרטנס (Gaston Martens).
ב-1984 שיחקה בסרט "De leeuw van Vlaanderen" המבוסס על רומן מאת הנדריק קונסיאנס.
ב-1985 נבחרה בבחירה פנימית על ידי רשות השידור הבלגית לייצג את בלגיה באירוויזיון בגטנבורג, שם הופיעה עם השיר "Laat me nu gaan" וזכתה במקום האחרון.
ב-1996 שיחקה בפרק של הסדרה הבלשית "Heterdaad".
ב-2001 הופיעה בסרט "פולין ופולט".
ב-2009 שימשה כשופטת בתוכנית מציאות המלהקת את השחקנית לתפקיד מריה פון טראפ במחזמר צלילי המוזיקה.
הערות שוליים

↑  Ontdek de 11 finalistes van 'Op Zoek naar Maria', TVvisie (בהולנדית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים ובנושא בלגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 9278 0410  MusicBrainz: 29299c4c-2b6d-4100-a54c-8fc5413dbc48
סטניסלב ויטקביץ'

| --- | --- |

 לידה:  21 במאי 1851 Pašiaušė, ליטא 
 פטירה:  5 בספטמבר 1915 (בגיל 64) Lovran, קרואטיה 
 מקום קבורה:  Pęksowy Brzyzek National Cemetery in Zakopane 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן 
 פרסים והוקרה:  צלב העצמאות (פולין) 
 בן או בת זוג:  Maria Witkiewiczowa 
 חתימה:   
 
סטניסלב ויטקביץ' (פולנית: Stanisław Witkiewicz‏; 8 במאי 1851 – 5 בספטמבר 1915) היה צייר פולני, תאורטיקן אמנות ואדריכל חובב, ידוע ביצירתו "סגנון זאקופנה".
ביוגרפיה

ויטקייביץ' נולד ב-Poszawsze (פו') בסמוגיטיה (ליטא של ימינו) בארצות חבר העמים הפולני-ליטאי בתקופת החלוקה, שנשלטה באותה תקופה על ידי האימפריה הרוסית.
כנער, בילה כמה שנים בטומסק הסיבירית, לשם הוגלו הוריו ושני אחיו הגדולים על תמיכתם במרד ינואר. הוא למד באקדמיה לאמנויות בסנקט פטרבורג (1868–1871) והמשיך את לימודיו במינכן (1872–1875). במהלך שהותו במינכן התיידד עם הציירים אלכסנדר גרימסקי, יוזף חלמונסקי והנריק סימירדזקי.
בשנת 1875 עבר לוורשה והקים סדנא לציור במלון אירופייסקי. בשנת 1884 נישא למריה פייטרצקביץ'. לזוג נולד בן, סטניסלב איגנסי. הסנדקית של הבן הייתה השחקנית הלנה מודג'סקה.
בשנים 1884–1887 עבד ויטקביץ' כמנהל האמנותי של שבועון "Wędrowiec", שעבורו כתב סדרת מאמרים הנוגעים לערכים של יצירת אמנות ולתפקיד מבקרי האמנות (פורסם בצורת ספר ב־1891 וב־1899). בשנת 1887 מילא את אותו תפקיד במגזין "קלוסי".
בשנת 1886 ביקר בזאקופנה לראשונה. הוא התלהב מהנוף ההרי, מרמות פודל בדרום פולין, ומסורות העם שלהם. שאיפתו הייתה ליצור סגנון לאומי פולני באמצעות מיצוי של הצורות והצבעים מכל מגוון האמנות האדריכלית והדקורטיבית שבהרים.
הוא גיבש את סגנון זאקופנה (הידוע גם כסגנון ויטקביץ') בארכיטקטורה, ובו תכנן בתים וחללי פנים עבור פולנים בעלי נטייה אמנותית. הוא היה קשור מאוד לזאקופנה וקידם אותה בקהילת האמנות.
לויטקביץ' היו דעות נחרצות כנגד השכלה פורמלית: "בית הספר מנוגד לחלוטין לצורך הפסיכולוגי של בני האדם". הוא יישם עיקרון זה בחינוך בנו והתאכזב כאשר בן ה -20 בחר להירשם לאקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב.
בשנת 1908, בעודו סובל משחפת, עזב ויטקביץ' את משפחתו בזאקופנה ועבר להתגורר בלוברן, אתר נופש אופנתי באותה עת באוסטריה-הונגריה, שנמצאת בקרואטיה.
הוא נפטר שם בשנת 1915.
תערוכת היחיד הראשונה שלו הועלתה בחברה לאמנויות יפות בזצ'טה בשנת 1927.
בנו, סטניסלב איגנאצי ויטקביץ', הפך לצייר, מחזאי, סופר ופילוסוף מפורסם, הידוע גם בכינוי הבדוי "ויטקאצי".
גלריה

יריד בעיירה
תליית המורדים הפולנים
קרוקוזי
לוברן
וילה אוקאזה בזקופאנה
וילה אוקזה בזאקופנה
הכנסייה בזאקופנה
חלון בכנסייה בזאקופנה
הערות שוליים

1 2 3  Stanisław Witkiewicz, Culture.pl (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270921005171  PLWABN: 9810598529305606  BnF: cb12010478p (data)  CiNii: DA06494107  GND: 121917231  ISNI: 0000 0000 8155 9885  LCCN: n81003959  MusicBrainz: e52b13ff-4d93-4eaf-a72b-ccbfc9861289  NKC: js2006345217  NLA: 35799820  NTA: 068465955  RERO: 02-A003981635  RKD: 85153  SUDOC: 029434955  Trove: 1092941  ULAN: 500028677  VIAF: 76326984   WorldCat (עם VIAF): 76326984
נמסיס (כוכב משוער)

תפיסתם של אומנים באשר למראהו של נמסיס כננס אדום הנראה משטח שומם עם השמש במרכז
נמסיס הוא כוכב היפותטי מסוג ננס אדום או ננס חום שהתאוריה בדבר קיומו הועלתה בניסיון להסביר את התופעה המחזורית של הכחדות ביולוגיות שזוהתה בתיעוד הגאולוגי. על פי נאס"א, התאוריה נבדקה והופרכה, ולכן גם אם קיים כוכב שטרם נתגלה החג סביב השמש במרחק של 50,000 עד 100,000 יחידות אסטרונומיות, הרי שהוא אינו הגורם להכחדות ההמוניות.
הטענה בדבר ההתרחשות המחזורית של הכחדות המוניות

בשנת 1984 פורסם מאמר על ידי חוקרי המאובנים דייוויד רופ וג'ק ספקוספי (Raup and Sepkoski), ובו טענו השניים שגילו מחזוריות בקצב ההכחדות ההמוניות שהתחוללו במהלך 250 מיליון השנים האחרונות באמצעות שימוש בצורות שונות של ניתוח סדרות זמן. הצמד התמקד בעיקר בהיקף ההכחדה שתועד במאובנים ממשפחת בעלי-החוליות הימיים, חסרי-החוליות והפרוטוזואונים, ותיעדו 12 אירועי הכחדה שהתרחשו במהלך התקופה הנתונה. הם קבעו כי פער הזמן הממוצע בין כל אירוע הכחדה עמד על 26 מיליון שנים. בזמנו, שניים מתוך אירועי ההכחדה המזוהים (קרטיקון-שלישון ואאוקן) התרחשו בסמוך לאירועי פגיעה גדולים. למרות שרופ וספקוספי לא גילו מה גורם למחזוריות זאת להתקיים הם שיערו כי מדובר בגורם מהחלל החיצון. את האתגר למציאת מנגנון לתופעה לקחו על עצמם במהירות מספר צוותי אסטרונומים.
התפתחות היפותזת נמסיס

שני צוותי אסטרונומים, וויטמאיר וג'קסון, ודביס, הוט ומולר, פרסמו באופן עצמאי באותה מהדורה של כתב העת המדעי "Nature" היפותזות זהות שנועדו להסביר את תאוריית מחזוריות ההכחדה של רופ וספקוספי. היפותזות אלו הציעו כי ייתכן ולשמש יש כוכב-לויה שטרם נתגלה החג סביבה במסלול מאוד אליפטי המפריע באופן מחזורי לכוכבי השביט שנמצאים בעננת אורט ובכך גורם לגידול במספר כוכבי השביט הנכנסים למערכת השמש הפנימית ולגידול באירועי ההתנגשויות בכדור הארץ. היפותזה זו נודעה כהיפותזת נמסיס, על שם אלת הנקמה במיתולוגיה היוונית (או בדימוי מודרני יותר, כהיפותזת כוכב המוות).
אם כוכב זה אכן קיים, טבעו המדויק עדיין אינו ידוע. ריצ'רד א. מולר סבור כי מדובר בננס אדום עם בהירות של בין 7 ל-12, בעוד שדניאל פ. וויטמאיר ואלברט א. ג'קסון מניחים כי מדובר בננס חום. אם מדובר בננס אדום, אז הוא כבר ללא ספק קיים ברשימת הכוכבים, אך טבעו האמיתי יהיה ניתן לגילוי רק על ידי מדידת ההיסט שלו; בשל היותו כוכב החג סביב השמש מהירותו התקנית נמוכה מאוד ולכן הוא חומק מסריקות המבוססות על מהירות תקנית שמצאו כוכבים כמו למשל כוכב ברנרד שהוא בעל בהירות של 9.
אירוע ההכחדה המשמעותי האחרון בכדור הארץ התרחש לפני 5 מיליון שנים, לפיכך מולר מניח כי נמסיס נמצא כיום במרחק של 1-1.5 שנות אור מכדור הארץ, ואף יש לו מושג באיזה אזור בשמיים הוא עלול להימצא, בסמוך לקבוצת הכוכבים "נחש מים", בהסתמך על מסלול הקפה היפותטי הנגזר מהאפסיד המקורי של מספר השביטים הלא-טיפוסיים ארוכי-המסלול שמתאר קשת מסלולית התואמת להיפותזה של מולר.
הפרכת התאוריה

אם נמסיס אכן קיים, אפשר והוא יאותר על ידי סריקות חלל המתוכננות Pan-STARRS או LSST, או על ידי פרויקטים עתידיים דומים. אם נמסיס הוא ננס חום, כפי שטוענים ד"ר דן וויטמאיר ואלברט א. ג'קסון, אז משימת טלסקופ החלל WISE אמורה למצוא אותו בקלות.
בשנת 2011 הודיעה נאס"א כי "ניתוח מדעי עדכני אינו תומך עוד ברעיון שהכחדות על פני כדור הארץ מתרחשות במרווחי זמן קבועים וחוזרים על עצמם, ולפיכך, אין עוד צורך בהשערת הנמסיס." כמובן שעדיין ייתכן שכוכב או עצם אחר אכן מלווה את השמש במסלול האליפטי המשוער, אלא שהוא טרם התגלה. כדי להבדיל בין אובייקט זה ל"נמסיס" הקטלני, אסטרונומים בחרו בשמה של אחותה המיטיבה של נמסיס, "טיכה", אלת המזל. במרץ 2014 הודיעה נאס"א שתצפיות מטלסקופ החלל WISE פוסלות את האפשרות לקיום גוף מסדר גודל של שבתאי ומעלה במערכת השמש החיצונית.
ראו גם

ניבירו
טיכה (כוכב לכת משוער)
כוכב לכת תשיעי (משוער)
הערות שוליים

↑  https://www.jpl.nasa.gov, Can WISE Find the Hypothetical 'Tyche'?, NASA Jet Propulsion Laboratory (JPL) (באנגלית אמריקאית)
↑  K. L. Luhman, A SEARCH FOR A DISTANT COMPANION TO THE SUN WITH THE WIDE-FIELD INFRARED SURVEY EXPLORER, The Astrophysical Journal 781, 2013-12-24, עמ' 4 doi: 10.1088/0004-637x/781/1/4
ספר המנהגים של פריז

ספר המנהגים של פריז הוא ספר מנהגי יהדות הנחשב לספר המאויר העתיק ביותר ביידיש. הספר הושלם בשנת 1503 או לפני כן, והוא מורכב מ-121 דפי פוליו (אנ'), מתוכם 94 מאוירים. סגנון האיורים והשפה שבה נעשה שימוש בספר מעידים ככל הנראה שהוא נוצר באיטליה. הספר היה במקור בבעלות משפחה יחידה, ככל הנראה מהגרים אשכנזים מגרמניה או אוסטריה, הספר הגיע לידיו של הקרדינל רישלייה זמן מה לאחר 1632 ואוחסן בסורבון לפני שהועבר לספריה הלאומית של צרפת.
הספר, שנכתב ב"שפה ברורה ותמציתית", נועד למשפחה ממעמד הביניים כספר עיוני לפרקטיקה הדתית. הטקסט עצמו הועתק ברובו מספר המנהגים של הרב יצחק טירנאו.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ועידת לוזאן

ועידת לוזאן הייתה ועידה שזומנה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם בעקבות המלצת ועדת הפיוס לארץ ישראל (שהורכבה מנציגי שלוש מדינות: ארצות הברית, צרפת וטורקיה) במטרה לגבש הסכם שלום כולל וקבוע בין מדינת ישראל למדינות ערב. הוועידה פעלה במהלך שנת 1949 בעיר לוזאן שבשווייץ. במהלכה, נאותה ישראל להצעה אמריקאית לקבל שליטה על רצועת עזה, כולל אזרוח מאות אלפי התושבים והפליטים בה. לאחר מכן הציעה לקלוט מאה אלף פליטים פלסטינים. שתי היוזמות לא צלחו.
הרקע לוועידה

את רעיון הקמת הוועידה הציע לאו"ם פולקה ברנדוט, "המתווך", כחלק משורת הצעות שהעביר לאו"ם במסמך הנקרא "דו"ח ברנדוט". כשלושה חודשים לאחר הרצחו של ברנדוט החליט האו"ם בהחלטת עצרת 194 מתאריך 11 בדצמבר 1948, על הקמת ועדת הפיוס לארץ ישראל. ועדת הפיוס יזמה את כינוסה של ועידת לוזאן כדי לסייע לממשלות ולגורמים הנוגעים בדבר ללבן את הבעיות שביניהם - הפליטים, ירושלים, גבולות מדינת ישראל וההכרה של מדינות ערב בה, בניסיון להגיע להסכמי שלום בין הצדדים.
הצורך בהשגת הסכם קבע נבע מהעובדה שהסכמי שביתת הנשק שנחתמו לאחר מלחמת העצמאות ב-1949, נחשבו להסכמים זמניים.
לפי ראש המשלחת הישראלית לשיחות, ולטר איתן, הוועידה נערכה בנקודת זמן מאוד רגישה מבחינת מעמדה של ישראל בזירה הבינלאומית ומול האו"ם - מדינה חלשה שעדיין לא מלאו שנה לעצמאותה כאשר ב 29 בנובמבר 1948 נדחתה בקשתה של ישראל להתקבל כחברה באו"ם ובמאי 1949 עמדה ישראל לחדש בקשתה. מעמדת פתיחה נחותה שכזו לא יכלה ישראל להרשות לעצמה להכשיל ועידת שלום בחסות בינלאומית, ולכן לא עזבה את הוועידה אף כי היה לה ברור שעל פי הנהלים שנקבעו - מפגשים בלתי ישירים, מדינות ערב כגוש אחד מול ישראל תחת משא ומתן פרטני עם כל אחד מן הצדדים כפי שהיה בועידת רודוס - אין שום סיכוי להגיע להסכם כלשהו.
משתתפי הוועידה

אל הישיבה הראשונה של הוועידה, שהתקיימה ב-27 באפריל 1949, הגיעו משלחות מישראל, מצרים, עבר הירדן ולבנון. המשלחת מסוריה הצטרפה בשלב יותר מאוחר. בוועידה נכח גם נציג הוועד הערבי העליון כנציגם של הפלסטינים.
נציגי המשלחות הערביות הופיעו בפני הוועידה כגוש אחד. ההנהגה בישראל, שחששה כי בשל ליכוד זה לא תוכל להתקדם לקראת הסדר, הציעה לנהל משא ומתן עם כל מדינה בנפרד, ללא ידיעת המדינות האחרות. הצעה זו לא צלחה כיוון שהערבים ראו בניהול משא ומתן ישיר עם ישראל, מעין הכרה עקיפה בקיומה.
אף שהצדדים הרשמיים למשא ומתן היו מדינות בלבד, היגעו לוועידה גם מספר נציגים מטעם הפליטים הפלסטינים, שאת הגעתם מימנו מכספי הפליטים. מדינות ערב, שראו בהם גורם המאיים על האינטרסים שלהם בשיחות, סירבו להיפגש עמם. הדבר הגיע לידי כך שכאשר ניסו הנציגים להיפגש עם חברי המשלחת המצרית, הם גורשו מן החדר בכח. בסופו של דבר, נציגים אלה נועדו עם נציגי ממשלת ישראל בלבד.
בראש המשלחת הישראלית שיצאה לוועידה עמד המנהל הכללי של משרד החוץ, ולטר איתן, שאליו צורפו אישים בכירים נוספים ממשרד החוץ: אליהו ששון, זלמן ליף, גרשון אבנר וראובן שילוח.
בראש המשלחות הערביות עמדו פקידים מדרג ומעמד דומים.
עמדת המעצמות

בדיונים שקדמו לכינוס הוועידה התבהרו עמדות המעצמות, ארצות הברית וצרפת, בנוגע לסכסוך הערבי-ישראלי.
לארצות הברית, שהייתה היוזמת הראשית, היה אינטרס שהמפגש יצליח כיוון ששאפה להשגת יציבות במזרח התיכון, כדי למנוע את גלישת האזור לידי ברית המועצות. גם לצרפת, כנציגת אירופה, היו אינטרסים במזרח התיכון. שתי המעצמות דאגו לענייניהם על ידי כך, ששלחו נציגים מטעמם שינהלו את הוועידה.
ישראל לא הייתה מרוצה מהרכב הוועדה וניסתה להכניס אליה גם נציג מהגוש הסובייטי, אך ללא הצלחה.
לאמריקאים הייתה יכולת לנהל את מהלך האירועים ולהפעיל לחץ על ישראל. כיוון שבאותם ימים ניסתה ישראל להתקבל כחברה מן המניין באו"ם, כיוונו האמריקאים את החתימה על פרוטוקול לוזאן שפתח את הדיונים, ליום לאחר ההצבעה באו"ם על קבלתה של ישראל כחברה בו.
פעילות הוועידה

חברי הוועידה היו: מארצות הברית- מארק אתרידג', מצרפת- קלוד דה בוסנז'ה ומטורקיה- חוסיין יאלצ'ין. הם הוסמכו לתפקיד ב-11 בספטמבר 1948. בינואר 1949 התחילה הוועידה לבקר באזור בלוויית כמה מפקידי האו"ם. הוועידה ביקרה בתל אביב, בירושלים ובבירות הערביות כדי לדון בנוהלי הוועידה. במרץ 1949 כינסה הוועידה את מדינות ערב בביירות כדי לגבש את עמדתם הכוללת בעניין. אל הכינוס הגיעו כל מדינות הליגה הערבית, גם כאלו שאינן חולקות גבול עם ישראל. לאחר כמה חודשים הושגה הסכמה בין ישראל לבין מרבית מחברות הליגה הערבית לכנס את ועידת השלום בעיר לוזאן שבשווייץ.
פעילות הוועידה > פרוטוקול לוזאן

ועדת לוזאן ניסחה מסמך שיהיה מקובל על כל הצדדים והחתימה אותם עליו בטרם התחלת השיחות. הפרוטוקול קבע, כי בסיס הדיונים לשלום כולל בסכסוך יהיו שני מסמכים של האו"ם: הראשון - החלטת עצרת האו"ם מ-1948 הדורשת מישראל לאפשר לפליטי מלחמת העצמאות לחזור לבתיהם. השני- מפת החלוקה מ-29 בנובמבר 1947
.
הייתה זו הפעם הראשונה לאחר קבלת תוכנית החלוקה (החלטה 181), שארצות ערב הסכימו לדון בה. מעבר לכך, משמעות הדבר הייתה הכרה בפעם הראשונה של מדינות ערב בקיומה של מדינה יהודית.
הייתה זו גם הפעם הראשונה שישראל הסכימה לעקרון זכות השיבה של כל פליט שיחפוץ בכך [דרוש מקור], ולעקרון בינאום ירושלים. קשה לדעת מי עמד מאחורי העמדה הישראלית, שכן ישראל חששה מחתימה על הפרוטוקול הן בגלל התביעה לחזרת הפליטים, והן בשל החשש לכרסום בהסכמי שביתת הנשק שקבעו את הישגיה במלחמה - שליטה בשטחים גדולים יותר מאלו שיועדו לה על פי החלטת החלוקה. חתימת ישראל על הפרוטוקול הייתה ככל הנראה תוצאה של חוסר הבהירות ששררה בקרב המשלחת הישראלית ללוזאן, שהגיעה אליה ללא הנחיה חד-משמעית ממקבלי ההחלטות בישראל. הדבר נבע מכך שבדיונים בכנסת טרם היציאה לוועידה לא הצליחו להגיע להכרעה בנוגע להתנהלות בה. יש הטוענים כי איתן שעמד בראש המשלחת הישראלית, חתם על הפרוטוקול מבלי שקיבל על כך אישור בארץ.
בחודשים שלאחר החתימה על הפרוטוקול ניסתה ישראל להמעיט בערכו ככל האפשר ונטתה להגדיר אותו כ"אמצעי פרוצדורלי" וחסר משמעות פוליטית.
גם הערבים התקשו בתחילה לחתום על המסמך שהיווה התכחשות גמורה לעמדתם במשך כל תקופת המנדט הבריטי. ניתן לשער כי מרגע שנתנו מדינות ערב את הסכמתן להשתתף בוועידה, מטרתן הייתה לנסות ולממש את החלטות תוכנית החלוקה 181 מ-1947.