stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ציר הזמן של אלכסנדריה
לקריאה נוספת > פורסם במאה ה-20

"Alexandria". Guide to Palestine and Egypt., London: Macmillan and Co., 1901
T.G. Bonney; et al, Alexandria", The Mediterranean, its Storied Cities and Venerable Ruins, New York:: J. Pott, 1904
Ernest Alfred Wallis Budge, "Alexandria", Cook's Handbook for Egypt and the Sudan, 2, London:: T. Cook & Son, 1906
"Alexandria". Guide to Egypt and the Sudan, 5, " London: Macmillan and Co, 1908
Cana, Frank Richardson; Atkinson, Charles Francis; Hogarth, David George, "Alexandria (Egypt)", כרך 1, 11, Encyclopædia Britannica.., 1910, עמ' 568–572
Karl Baedeker, "Alexandria", The Mediterranean OCLC 490068, Leipzig: Karl Baedeker, 1911
Rhuvon Guest, ,al-Iskandarīya", Encyclopaedia of Islam (1st ed.)", ISBN [[מיוחד:משאבי ספרות חיצוניים/ISBN 9789004082656|ISBN 9789004082656]]
Breccia, Evaristo, Alexandrea ad Aegyptum; guide de la ville ancienne et moderne et du Musée gréco-romain (in French), Bergamo: Istituto italiano d'arti grafiche, OL 13523639M, 1914
Jonet, Atlas historique de la ville et des ports d'Alexandrie (in French), Cairo, 1921
E. M. Forster, Alexandria: a History and a Guide, Alexandria: W. Morris, 1922
Michael J. Reimer, Colonial Bridgehead: Social and Spatial Change in Alexandria, 1850–1882, International Journal of Middle East Studies., 4 20, 1988 doi: 531–553. doi:10.1017/S0020743800053885. JSTOR 163400.
Noelle Watson, ed, "Alexandria". International Dictionary of Historic Places: Middle East and Africa., UK: Routledge, 1996, ISBN [[מיוחד:משאבי ספרות חיצוניים/ISBN 1884964036|ISBN 1884964036]]
לקריאה נוספת > פורסם במאה ה-21

Paul Tiyambe Zeleza; Dickson Eyoh, eds., "Alexandria, Egypt". Encyclopedia of Twentieth-Century African History, Routledge, 2003, ISBN [[מיוחד:משאבי ספרות חיצוניים/ISBN 0415234794|ISBN 0415234794]]
Kevin Shillington, ed., Alexandria". Encyclopedia of African History", Fitzroy Dearborn, 2005, ISBN [[מיוחד:משאבי ספרות חיצוניים/ISBN 978-1-57958-245-6|ISBN 978-1-57958-245-6]]
Josef W. Meri, "Alexandria". Medieval Islamic Civilization.., Routledge, 2006, עמ' 30, ISBN [[מיוחד:משאבי ספרות חיצוניים/ISBN 978-0-415-96691-7|ISBN 978-0-415-96691-7]]
Gabor Agoston; Bruce Alan Masters, Alexandria". Encyclopedia of the Ottoman Empire. Facts on File., 2009, עמ' 33, ISBN [[מיוחד:משאבי ספרות חיצוניים/ISBN 978-1-4381-1025-7|ISBN 978-1-4381-1025-7]]
David Abulafia, A Tale of Four and a Half Cities, 1900–1950". The Great Sea: A Human History of the Mediterranean.. (about Alexandria, Jaffa, Salonika, Smyrna), Oxford: Oxford University Press., 2011, עמ' p. 588., ISBN [[מיוחד:משאבי ספרות חיצוניים/ISBN 978-0-19-975263-8|ISBN 978-0-19-975263-8]]
הערות שוליים

↑  Cyril of Alexandria, Against Julian: Critical edition of books 1-10, web.archive.org, ‏2015-09-05
↑  Alexandria in Late Antiquity: Topography and Social Conflict By Christopher Haas, JHU Press, Nov 4, 2002 - History - 520 pages, Part IV "Jewish Community"
↑  "Timelines: Egypt: AD 642 to present", World Book, USA
1 2  Alexandria", The Mediterranean, Leipzig: Karl Baedeker, 1911
↑  Synagogues listed here:http://www.nebidaniel.org/synagogues.php?lang=en
↑  Donald Malcolm Reid (1993). "The Egyptian Geographical Society: From Foreign Laymen's Society to Indigenous Professional Association". Poetics Today. 14 (3): 539–572. doi:10.2307/1773284. JSTOR 1773284.
1 2  P.C. Sadgrove (2007), The Egyptian Theatre in the Nineteenth Century (1799–1882), Garnet Publishing, ISBN 9780863723223
↑  5 things you should know about Alexandria Aquarium, EgyptToday, ‏2017-08-28
↑  "Alexandria". ArchNet.org. אורכב מ-המקור ב-25 בפברואר 2013. נבדק ב-23 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Population of capital city and cities of 100,000 or more inhabitants". Demographic Yearbook 1955. New York: Statistical Office of the United Nations.
↑  Der Volks-Brockhaus, Wiesbaden, 1965
↑  United Nations Department of Economic and Social Affairs, Statistical Office (1976). "Population of capital city and cities of 100,000 and more inhabitants". Demographic Yearbook 1975. New York. pp. 253–279.
↑  Sweco; Nordic Consulting Group (2003), Review of the Implementation Status of the Trans African Highways and the Missing Links (PDF), vol. 2: Description of Corridors, African Development Bank and United Nations Economic Commission for Africa
↑  United Nations Department for Economic and Social Information and Policy Analysis, Statistics Division, "Population of capital cities and cities of 100,000 and more inhabitants". 1995 Demographic Yearbook. New York. 1997. pp. 262–321.
↑  "Population of capital cities and cities of 100,000 or more inhabitants". Demographic Yearbook 2011. United Nations Statistics Division.
↑  "Fatal clashes on Egypt uprising anniversary". BBC News. 25 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Table 8 - Population of capital cities and cities of 100,000 or more inhabitants", Demographic Yearbook – 2018, United Nations
אלכסנדריה, המאה ה-16
מבט אווירי של אלכסנדריה, 1990
מרטין, מלך אראגון

מרטין, מלך אראגון (29 ביולי 1356 – 31 במאי 1410), המכונה גם הזקן והקהלת, היה מלך אראגון, ולנסיה, סרדיניה וקורסיקה ורוזן ברצלונה משנת 1396 ומלך סיציליה מ-1409 (כמרטין השני). הוא לא הצליח להבטיח את עלייתו לשלטון של נכדו הבלתי לגיטימי, פדריקה, רוזן לונה, ואיתו הגיע לקיצו שלטונו של בית ברצלונה.
רקע

מרטין נולד ב-29 ביולי 1356, בז'ירונה או בפרפיניאן. הוא היה בנם השני של פדרו הרביעי, מלך אראגון ואלינור מסיציליה (ליאונורה), נסיכת הענף הסיציליאני של בית אראגון.
בתור נסיך זוטר של משפחת המלוכה האראגונית, קיבל מרטין את רוזנות בסלו. בברצלונה ב-13 ביוני 1372, מרטין התחתן עם מריה לופס דה לונה, בתו ויורשתם של לופה, הלורד והרוזן הראשון של לונה ולורד סגורבה ואשתו בריאנדה דה גוט, שנולדה בפרובאנס והייתה קרובת משפחה של האפיפיור קלמנס החמישי.
בשנת 1380 אביו מינה אותו ללורד ויורש העצר של האי סיציליה, שנקרא אז גם בשם טרינקריה, שכן מלכתו מריה מסיציליה, שהייתה גם בת דודתו של מרטין, הייתה קטינה (אביה של מריה, פדריקו השלישי הפשוט, מת ב-1377). כבן של אלינור מסיציליה, מרטין היה בעצמו יורש של האי, אם משפחתה של מריה תמות.
מלכותו

בשנת 1396, מרטין ירש את אחיו הבכור חואן הראשון, שמת ללא בנים, על כס המלכות של אראגון. עם זאת, אצילים סיציליאנים גרמו לתסיסה ולכן מרטין הוחזק בסיציליה. בינתיים, אשתו של מרטין, מריה לופס דה לונה, תבעה את כס המלוכה בשמו ושימשה כנציגתו עד שהגיע ב-1397. ובכל זאת, העיכוב פתח את הדרך לעוד בעיות ומריבות שצצו באראגון. זכותו על כס המלכות הייתה נתונה במחלוקת, תחילה על ידי הרוזן מתיו מפואה בשם אשתו חואנה, בתו הבכורה של חואן הראשון. עם זאת, מרטין הצליח לבטל פלישה של כוחות הרוזן. לאחר מותה של חואנה חסרת הילדים, בתו הצעירה של חואן הראשון יולנדה מאראגון, שנישאה ללואי השני, מלך נאפולי מבית אנז'ו, המשיכה בטענה, וכך גם בניה.
מרטין פתח במסעות צלב נגד המורים בצפון אפריקה בשנים 1398 ו-1399.
אראגון ניסתה להכניע את סרדיניה מאז שלטונו של חיימה השני, ובהדרגה כבשו האראגונים את רוב האי. עם זאת, בשנות ה-80 של המאה ה-14, בתקופת שלטונו של אביו של מרטין פדרו הרביעי, הנסיכות העצמאית שנותרה ארבוראה הפכה למבצר של מרד והאראגונים נהדפו במהירות על ידי אלינור מארבוריה, כך שלמעשה סרדיניה כולה אבדה. המלך מרטין שלח את בנו מרטין הצעיר, שהיה אז מלך סיציליה דרך נישואיו למלכה מריה, לכבוש מחדש את סרדיניה. הבן ניצח בקרב סאנלורי (סן לואיס, סן לואיג'י) ב-1409, הרחיק את בעלי בריתם הגנואים של הסרדינים, והכניע מספר עצום של אצילים מסרדיניה. זה גרם במהרה לאובדן מוחלט של עצמאותה של ארבורה. אולם זמן קצר לאחר הקרב, מרטין הצעיר מת בפתאומיות, עקב מלריה. לאחר מכן ירש מרטין מאראגון את בנו כמלך סיציליה, וקיבל את התואר מרטין השני.
בסך הכל, ממלכת אראגון נהנתה משקט חיצוני בתקופת שלטונו של מרטין והוא פעל לשיכוך סכסוכים פנימיים שנגרמו על ידי אצילים, פלגים ושודדים. הוא תמך בקו אביניון של האפיפיורים והאפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר, שהיה אראגוני, החזיק במושב לאורך תקופת שלטונו של מרטין. ההתערבות הצבאית של מרטין חילצה את בנדיקטוס הכלוא ב-1403 מציפורני יריביו והאפיפיור התיישב באזור הכפרי של ולנסיה.
משפחתו

למרטין היו ארבעה ילדים לגיטימיים מהמלכה מריה: מרטין הצעיר (נולד 1374/1376), חיימה (נולד 1378), חואן (נולד 1380) ומרגרט (נולדה 1384/1388). שלושת הילדים הצעירים מתו כולם מוקדם, ולכן לאחר מותו של מרטין הצעיר, מינה המלך מרטין את בן דודו חיימה השני, רוזן אורחל, הנציג הלגיטימי הקרוב ביותר של בית ברצלונה, כמושל הכללי של כל ממלכות אראגון. תפקיד שהיה שייך באופן מסורתי לחזקת היורש. מרטין עדיין נישא שנית ב-17 בספטמבר 1409 לבת דודתו מרגרט מפראדס, בתו של פדרו מאראגון, הברון של אנטנזה, אך הנישואים הקצרים היו ללא ילדים.
ירושה

מרטין מת, במנזר ולדונזלה, מחוץ לחומות העיר ברצלונה ב-31 במאי 1410. למרות שהסיבה עדיין לא ברורה, היא משוערת שהסיבה הייתה מגפה (שהייתה באזור באותה תקופה), תרדמת אורמית (המלך סבל מהשמנה חמורה שהשפיעה על בריאותו) או אפשרות שהורעל, נתמכת רק על ידי כרוניקן הרנסאנס ואלה. סיפור מותו של המלך הקשור לצחוק (בעקבות בדיחה שסיפר בורה הליצן בזמן שמרטין סבל מהפרעות עיכול) למרות שהוא חסר ראיות היסטוריות, תועד. למרות הדרישות להכריז על יורש, חוסר יכולתו הפיזית של המלך מנעה ממנו לתת שם ברור, ולשאלת מתן רשות לתת לכס המלכות למי שיהיה לגיטימי ביותר לכך הוא מסר בקצרה "הוק" (כן).
כל צאצאיו הלגיטימיים של מרטין, שנולדו מנישואיו עם המלכה מריה, כבר מתו, ונישואיו השניים לא הביאו לעולם ילדים. רק נכד לא חוקי, פדריקה, רוזן לונה, בנו של מרטין הצעיר, ובת לא חוקית – בלתי כשירה לירושה בשל הכללים שנקבעו בתקופת שלטונו של חיימה הראשון, מלך אראגון – המשיכו את קו הירושה הישיר. המלך, למרות רצונו ומאמציו, לא הצליח להשיג אישור מספיק על פדריקה כיורשו לפני מותו. כתוצאה מכך, מותו של מרטין הוביל לאינטררגנום למשך שנתיים, שבמהלכן התייצבו לפחות חמישה מתמודדים על כס המלכות, כולל פדריקה מלונה וחיימה השני מאורחל. ירושה של כתר אראגון נקבעה על ידי הפשרה של קאספה ב-28 ביוני 1412, שבה נבחר אחיינו של מרטין פרננדו, אינפנטה של קסטיליה, כמלך הבא, והקים את בית טרסטמארה.
הערות שוליים

↑  Domènech i Montaner, Lluís (1995) Ensenyes nacionals de Catalunya.
↑  Morris, Paul N. (באוקטובר 2000). "Patronage and Piety Montserrat and the Royal House of Medieval Catalonia-Aragon" (PDF). p. 8. נבדק ב-24 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Doran, Dr. (John) (1858). The History of Court Fools. London: Richard Bently. pp. 317–318.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007434527505171  BNE: XX1019052  BnF: cb16256420j (data)  CANTIC: a1116122x  GND: 119198525  ICCU: UM1V013093  ISNI: 0000 0003 7408 1811  LCCN: n94088838  NLG: 175020  NTA: 334062608  SNAC: w6pg2nh6  SUDOC: 033491860  VcBA: 495/35065  VIAF: 15574550   WorldCat (עם VIAF): 15574550 
שלט האצולה המלכותי האראגוני עם סמל ג'ורג' הקדוש והדרקון מאוצר המלך מרטין
הדוויג מסקסוניה

| --- | --- |

 לידה:  922 
 פטירה:  10 במאי 965 (בגיל 43 בערך) 
 בן או בת זוג:  איג הגדול 
 
הדוויג מסקסוניה (בגרמנית: Hadwig von Sachsen‏; 910–965) השתייכה לשושלת האוטונית והייתה אשתו של איג הגדול. עם מות בעלה בשנת 956, היא שימשה כעוצרת בתקופת קטנותו של בנם איג קאפה, מלך צרפת, מייסד בית קאפה.
ביוגרפיה

הדוויג הייתה בתו הצעירה של הדוכס הסקסוני היינריך צייד העופות, אשר נבחר למלך פרנקיה המזרחית בשנת 919, ואשתו השנייה מטילדה מרינגלהיים.  אחיה היו אוטו הראשון, שהחליף את אביו כמלך והוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 962; היינריך הראשון, דוכס בוואריה; גרברגה מסקסוניה (אנ'), שהתחתנה עם לואי הרביעי, מלך צרפת בשנת 939; והארכיבישוף ברונו מקלן.
לאחר שאחיה אוטו הראשון עלה לשלטון בשנת 936, הוסדרו ברית ונישואין עם הדוכס הפרנקי המערבי איג הגדול, שביקש תמיכה במאבקיו עם המלך לואי הרביעי. הדוויג הייתה אשתו השלישית של איג. הם התחתנו ככל הנראה במאי 937.
כשבעלה של הדוויג נפטר בשנת 956, בנה איג קאפה עדיין היה קטין. איג אמנם ירש את אחוזות אביו, אך מלכתחילה הוא לא שלט באופן עצמאי.  יחד עם אחיה, הארכיבישוף ברונו, שימשה הדוויג כיורשת העצר ומנהלת נחלות הרוברטים עד שבנה הגיע לבגרותו. ברונו גם החזיק באפוטרופסות על אחיינו לותר, מלך צרפת, בן אחותו גרברגה, והפך לאחד האצילים החזקים במערב צרפת. הדוויג תמכה באחיה בסכסוך עם רגינר השלישי, רוזן היינאו ושימשה כבוררת ביריבות בין בנה איג קאפה לבין המלך לותר.
הדוויג הוזכרה לאחרונה בשנת 958 על ידי הכותב הפרנקי המערבי פלודורד מריימס וייתכן שמתה זמן קצר לאחר מכן; שנת 965 כשנת מותה מאת זיגברט מגמבלוקס מוטל בספק.
משפחתה

להדוויג נולדו חמישה ילדים מבעלה איג הגדול:
ביאטריס מצרפת  התחתנה עם פרידריך הראשון, דוכס לורן עילית.
איג קאפה, מלך צרפת (בערך 941–996), שהוכתר כמלך צרפת בשנת 987.
אמה מפריז (943–968), התחתנה עם רישאר הראשון, דוכס נורמנדיה בשנת 960.
אוטו, דוכס בורגונדי (945–965)
אנרי הראשון, דוכס בורגונדי (946–1002)
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 138741182  VIAF: 90997200   WorldCat (עם VIAF): 90997200
ארנסט-גינתר באדה

| --- | --- |

 לידה:  20 באוגוסט 1897 פאלקנהאגן, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית 
 פטירה:  8 במאי 1945 (בגיל 47) באד זגברג, גרמניה המערבית גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1914–1945 (כ־31 שנים)
 דרגה:   גנרל-לויטננט (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית אפריקה ה-999   מפקד דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15   מפקד הדיוויזיה ה-65   מפקד דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-90   מפקד הקורפוס ה-81
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
ארנסט-גינתר באדה (בגרמנית: Ernst-Günther Baade;‏ 20 באוגוסט 1897 – 8 במאי 1945) היה גנרל גרמני במהלך מלחמת העולם השנייה, אשר עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות של גרמניה הנאצית. באדה נפצע בפעולה ומת מפצעיו ב-8 במאי 1945.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

באדה נולד ב-20 באוגוסט 1897 בפאלקנהאגן. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 הוא התנדב לשירות צבאי והצטרף לרגימנט האולאנים ה-9 (פומרניה ה-2). באוגוסט 1915 הוא הועבר לרגימנט הדרגונים ה-9 (הנובר ה-1 - קרול הראשון, מלך רומניה), ובאוגוסט 1916 הוא הועלה לדרגת לויטננט והצטרף לרגימנט רובאי הפרשים ה-2. בהמשך הוא שירת במפקדת חטיבת הרגלים ה-231, וב-1 ביוני 1918 נפצע בלחימה בחזית המערבית. לאחר התאוששותו הוא נשלח לרגימנט הרגלים ה-444, אולם ב-30 באוגוסט 1918 נפצע שוב ואושפז עד לאחר סיום המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר באדה ברייכסווהר ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוגוסט 1933 הוא הועלה לדרגת ריטמייסטר, וב-1 באוגוסט 1934 מונה למפקד פלוגה 1 ברגימנט הפרשים ה-3.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה, במרץ 1942 הוצב באדה בעתודה הפעילה של קצינים (Führerreserve). לאחר מכן הוא עבר לדיוויזיית הפאנצר ה-15 בצפון אפריקה וקיבל את הפיקוד על רגימנט הרובאים ה-115 ב-15 באפריל 1942, עימו לחם באותה תקופה בלוב ובקירנאיקה.
באדה הפך לאגדה בקורפוס אפריקה ונודע שהוא יוצא לקרב לבוש בכתונת סקוטית ונושא קלאימור, חרב פיפיות. במאי 1942 השתתף בקרב ביר חכים, וב-27 ביוני עוטר על פעולותיו בצלב האבירים של צלב הברזל. הוא נפצע ב-28 ביולי 1942 באל-עלמיין ופונה לגרמניה.
ב-2 בפברואר 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית אפריקה ה-999, עליה פיקד עד 1 באפריל 1943. במהלך פינוי הכוחות הגרמניים מסיציליה לאיטליה בתחילת אוגוסט 1943, באדה הופקד על הכוח שהגן על מצר מסינה. באוקטובר ובנובמבר 1943 הוא פיקד על דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15 באיטליה ולאחר מכן, עד דצמבר 1943, פיקד על דיוויזיית הרגלים ה-65. לאחר מכן מונה למפקד דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-90 עליה פיקד בקרב על מונטה קאסינו. הוא היה ידוע בהתנהגותו האקסצנטרית מדי פעם, במטה הקטן מאוד שלו ובסיורי הביקורת התכופים שלו בקו החזית, כל אלו הפכו אותו לפופולרי בקרב חייליו. הוענק לו תג השמדת טנקים על השמדה ביד אחת של טנק אויב עם נשק חי"ר. על פעולותיו בקרבות באיטליה הוענקו לו תוספת עלי אלון (22 בפברואר 1944) וחרבות (16 בנובמבר 1944) לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-10 במרץ 1945 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-81, עליו פיקד עד 13 באפריל. כמו כן הוא גם שימש כמפקד הצבאי האחרון של העיר קלן.
באדה נפצע ב-24 באפריל 1945, כשמכונית המטה שלו הופצצה על ידי מטוס קרב בריטי ליד Neverstaven בהולשטיין. הוא מת מנמק בבית חולים בבאד זגברג ב-8 במאי 1945.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810573010805606  GND: 118505351  ISNI: 0000 0000 3729 6213  LCCN: nb90693205  VIAF: 8178539   WorldCat (עם VIAF): 8178539
שמחה בבה

שמחה בבה (27 בנובמבר 1902 – 10 בדצמבר 1973) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים בכנסת השנייה והשלישית.
ביוגרפיה

בבה נולד בפולין. בנעוריו החל לפעול בתנועת "עת לבנות" ומשנת 1926 היה חבר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בפולין. פעילותו המקצועית והציבורית כללה את היותו מנהל לשכת המסחר פולין-ארץ ישראל בוורשה, וכן עורך העיתון "ציוניסטישע וועלט". בשנת 1933 עלה לארץ ישראל.
משנת 1945 היה בבה מנהל הרשות שטיפלה בקליטת החיילים היהודים המשוחררים מהצבא הבריטי. לאחר קום המדינה השתלב במשרד הביטחון והיה סגן מנהל אגף החייל.
נבחר לכנסת מטעם הציונים הכללים, וכיהן בה בשנים 1951–1959. לאורך שנות כהונתו היה חבר ועדת הפנים, ועדת הכלכלה, ועדת הכנסת וועדת העבודה.
בבה נפטר ב-1973 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
הערות שוליים

↑  שמחה בבה באתר GRAVEZ
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
העימות הרוסי–צ'צ'ני

הסכסוך הרוסי–צ'צ'ני (ברוסית: Чеченский конфликт, מילולית: הסכסוך הצ'צ'ני) הוא סכסוך בן מאות שנים, לעיתים מזוין, בין רוסיה לבין בני הלאום הצ'צ'ני וכוחות אסלאמיסטים. פעולות האיבה בין העמים החלו עוד בשנת 1763, אך במידה ניכרת יותר ובאופן אלים יותר זהו סכסוך שהסלים בעיקר לאחר התפרקות ברית המועצות ובפועל נהוג להתייחס לעימות הרוסי-צ'צ'ני לסכסוך שפרץ בין רוסיה לצ'צ'ניה, בדצמבר 1994.
מקורות הסכסוך מגיעים עד למאה ה-18. האימפריה הרוסית בתחילה גילתה עניין מזערי בשטחי צפון הקווקז וראתה באזור לא יותר משטח מעבר לגאורגיה ואויביה, פרס והאימפריה העות'מאנית, אך המתח בין עמי הקווקז לשלטון הרוסי גדל בעקבות פעילויות של הרוסים באזור שגרמו למלחמה בצ'רקסים ולמרד של הצ'צ'נים נגד הנוכחות הרוסית ב-1763 שבעקבותיו פרצו עימותים ומלחמה של ממש בשנת 1817. רוסיה הצליחה לדכא את המורדים הצ'צ'נים רק ב-1864. במהלך מלחמת האזרחים הרוסית, הצ'צ'נים ושאר עמי הקווקז זכו בעצמאות במשך כמה שנים לפני שסופחו לברית המועצות ב-1921. במהלך מלחמת העולם השנייה, הצ'צ'נים ראו בפלישה הגרמנית הזדמנות למרוד נגד המשטר הסובייטי. בתגובה, הם גורשו בהמוניהם אל מרכז אסיה, שם אולצו לחיות עד 1957.
העימות האחרון בין הצ'צ'נים לממשלה הרוסית התקיים בשנות התשעים של המאה העשרים. כאשר ברית המועצות התפוררה, הבדלנים הצ'צ'נים הכריזו על עצמאותם בשנת 1991. בשלהי 1994 פרצה מלחמת צ'צ'ניה הראשונה ולאחר שנתיים של לחימה, הכוחות הרוסים נסוגו מהאזור. בשנת 1999, הלחימה התחדשה ושנה לאחר מכן כוחות הביטחון של רוסיה ביססו את שליטתם על צ'צ'ניה ומאז בין העמים שורר עימות בעצימות נמוכה יחסית. בדצמבר 2017 שירות הביטחון הפדרלי הכריז על חיסול המחתרת הצ'צ'נית וסיום המבצע למלחמה בטרור בצפון הקווקז.
העימות עם האימפריה הרוסית > מרד שייח' מנסור והשפעותיו, 1785–1894

בסביבות הזמן הזה, השייח' מנצור, האימאם הצ'צ'ני, החל להטיף לגרסה טהורה יותר של האסלאם ועודד את עמי צפון הקווקז להתאחד תחת דגל האסלאם על מנת להגן על עצמם מפני איומים מבחוץ. פעילותו נתפסה על ידי הרוסים כאיום על האינטרסים שלהם באזור ובשנת 1785, נשלח כוח מזוין ללכוד אותו. משלא הצליחו לעשות כן, הכוח שרף את כפר הולדתו של השייח', אבל הכוח נפל למארב על ידי חסידיו של מנסור וכך החל העימות המזוין הראשון אי-פעם בין הצ'צ'נים לרוסים. המלחמה נמשכה מספר שנים, כשמנסור מנהל טקטיקות גרילה והרוסים כצעד ענישה מבצעים פשיטות על הכפרים הצ'צ'נים, עד ללכידתו של מנסור בשנת 1791. מנסור מת בשבי ב-1794.
בשנת 1801, רוסיה סיפחה רשמית את גאורגיה תוך העמקת מחויבותה על האזור. בשנים שלאחר מכן, הלך וגדל מספר הפשיטות והמארבים שניהלו הלוחמים הצ'צ'נים על הכוחות הרוסים שנעו דרך הקווקז. כתגובת נגד, מנהיגי רוסיה החלו לשקול צעדים דרסטיים יותר. אלה נדחו עם זאת בעקבות פלישת נפוליאון בשנת 1812 ופרוץ מלחמת רוסיה-צרפת.
העימות עם האימפריה הרוסית > הקווקזים ומלחמות קרים, 1817–1864

אחרי שרוסיה הביסה את נפוליאון, הצאר אלכסנדר הראשון הפנה את תשומת הלב שלו פעם נוספת אל צפון הקווקז, כשהוא ממנה את אחד הגנרלים המפורסמים שלו, אלכסיי פטרוביץ' ירמולוב, למשימת השלטת הסדר באזור. בשנת 1817, כוחות רוסיים תחת פיקודו של ירמולוב יצאו לכבוש את הקווקז. טקטיקות הלחימה האלימות של ירמולוב, אשר כללו לוחמה כלכלית, ענישה קולקטיבית והגלייה בכפייה, התגלו בתחילה כמוצלחים, אבל הוגדרו כלא מועילים לאחר שהם למעשה סיימו את ההשפעה הרוסית על החברה והתרבות הצ'צ'נית והאיבה בין העמים נמשכה. ירמולוב לא שוחרר מתפקידו עד 1827.
נקודת מפנה בסכסוך סומן בשנת 1828, כאשר צמחה תנועת המורידיזם, שהובלה על ידי האימאם שאמיל. בשנת 1834 הוא איחד את עמי צפון הקווקז תחת שלטון האסלאם והכריז "מלחמת קודש" על רוסיה. בשנת 1845 כוחותיו של שאמיל הוקפו לאחר שהרגו אלפי חיילים רוסים וכמה גנרלים בדארגו ואילצו אותם לסגת.
במהלך מלחמת קרים של 1853–1856, הצ'צ'נים תמכו באימפריה העות'מאנית נגד רוסיה.
עם זאת, סכסוכי שבט פנימיים החלישו את שאמיל שנלכד ב-1859. המלחמה באופן רשמי הסתיימה בשנת 1862 כאשר רוסיה הבטיחה אוטונומיה לצ'צ'ניה ולקבוצות אתניות נוספות בקווקז. עם זאת, צ'צ'ניה והאזור שמסביב, כולל צפון דאגסטן, שולבו לתוך רוסיה כמחוז טרק.
מלחמת האזרחים והתקופה הסובייטית

אחרי המהפכה הרוסית, אנשי ההר של צפון הקווקז הקימו את הרפובליקה ההררית של צפון הקווקז. שהתקיימה עד 1921, כאשר הם נאלצו לקבל את השלטון הסובייטי. יוסיף סטלין באופן אישי, ניהל משא ומתן עם מנהיגי הקווקז בשנת 1921, כשהוא מבטיח אוטונומיה רחבה בתוך המדינה הסובייטית. הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית האוטונומית ההררית נוצרה באותה שנה, אבל התקיימה רק עד 1924 כאשר היא בוטלה ובמקומה שש רפובליקות נוצרו. הרפובליקה האינגוש-צ'צ'נית האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית הוקמה ב-1934. עימותים בין הצ'צ'נים לבין הממשלה הסובייטית התעוררו בסוף שנות העשרים של המאה העשרים במהלך הקולקטיביזציה. העימות נחלש לקראת אמצע שנות השלושים של המאה העשרים, לאחר שהמנהיגים המקומיים נעצרו או נהרגו.
מלחמת האזרחים והתקופה הסובייטית > מלחמת העולם השנייה

גרמניה הנאצית פלשה לברית-המועצות ביוני 1941. על פי מקורות סובייטים, הצ'צ'נים הצטרפו לוורמאכט, למרות שטענה זו שנויה במחלוקת, בשל חוסר בראיות של ממש. עד ינואר 1943, החלה הנסיגה הגרמנית, כאשר השלטון הסובייטי החל לדון בגירושם של הצ'צ'נים והאינגושטים הרחק מצפון הקווקז. בפברואר 1944, תחת פיקודו הישיר של לברנטי בריה, כמעט חצי מיליון צ'צ'נים ואינגושטים הוצאו מבתיהם בכוח ונשלחו להתיישב במרכז אסיה. הם הוכנסו בכפייה למחנות בקזחסטן וקירגיזסטן. לאחר מותו של סטלין בשנת 1953, ניקיטה חרושצ'וב שעלה לשלטון, גינה את מעשי קודמו.
מלחמת האזרחים והתקופה הסובייטית > עימותים אתניים (1958–1965)

ב-1957, הצ'צ'נים הורשו לחזור לבתיהם. הרפובליקה האינגוש-צ'צ'נית האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית חודשה. בשנת 1958, פרץ עימות בין מלח רוסי ולצעיר אינגושטי על בחורה, כאשר הרוסי נפגע אנושות. האירוע הידרדר במהירות למהומות אתניות, כאשר המון סלאבי תקף את הצ'צ'נים והאינגושטים ובזזו רכוש ברחבי האזור במשך 4 ימים. העימותים האתניים נמשכו לאורך כל שנות הששים של המאה העשרים ובשנת 1965 נמסר על 16 עימותים שהביאו לפציעתם קשה של 185 איש, 19 מהן פציעות קטלניות. בשלהי 1960, העימות האזורי נרגע והעימות הצ'צ'ני–רוסי הגיע לנקודת הרתיחה הנמוכה ביותר. מצב שנשמר עד 1990.
בעידן הפוסט-סובייטי > מלחמות צ'צ'ניה

ב-1991, צ'צ'ניה הכריזה על עצמאות והוקמה הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה. על פי מקורות מסוימים, מ-1991 עד 1994, עשרות אלפי אנשים שאינם צ'צ'נים (בעיקר רוסים, אוקראינים וארמנים) עזבו את הרפובליקה ודווח על אלימות ואפליה נגד האוכלוסייה הלא-צ'צ'נית. מקורות אחרים לא זיהו את עזיבת הסלאבים כגורם משמעותי לאירועי התקופה ורבים מייחסים את ההידרדרות בצ'צ'ניה, במדיניותו האגרסיבית של נשיא צ'צ'ניה דאז, ז'וחאר דודייב, ומדיניותו של נשיא רוסיה, בוריס ילצין. כוחות הצבא הרוסי נכנסו לגרוזני ב-1994, אבל לאחר שנתיים של לחימה אינטנסיבית, הכוחות הרוסים בסופו של דבר נסוגו מצ'צ'ניה בעקבות החתימה על הסכם חסביוראט. צ'צ'ניה שמרה דה פקטו על עצמאותה עד מלחמת צ'צ'ניה השנייה שפרצה ב-1999.
בשנת 1999, כוחות הממשלה הרוסית פתחו במבצע למלחמה בטרור בצ'צ'ניה, בתגובה לפלישת כוחות אסלאמיסטיים צ'צ'נים לדאגסטן. עד תחילת שנות ה-2000 רוסיה השמידה כמעט כליל את העיר גרוזני ולא הצליחה להשתלט על צ'צ'ניה עד לשנת 2009. לדברי נורמן ניימארק, "ישנן ראיות רציניות לכך שהממשלה הרוסית פיתחה תוכניות לגרש את הצ'צ'נים שוב באמצע שנות ה-1990, אם הם היו מפסידים במלחמה."
בעידן הפוסט-סובייטי > החתרנות הצ'צ'נית

| --- | --- |
 :  ראו גם – הסכסוך בצפון הקווקז
מאז סוף מלחמת צ'צ'ניה השנייה במאי 2009, נמשכת לחימה בעצימות נמוכה, במיוחד בצ'צ'ניה, אינגושטיה ודאגסטן. כוחות הביטחון הפדרליים הרוסיים הצליחו לחסל כמה ממנהיג התנועה החתרנית הצ'צ'נית, כמו שאמיל באסייב, אשר חוסל ב-10 ביולי 2006. לאחר מות בסאייב, דוקה אומרוב לקח את ההנהגה על כוחות המורדים בצפון הקווקז עד למותו שלו מהרעלה בשנת 2013. קיצוניים איסלאמיסטים מצ'צ'ניה ורפובליקות צפון קווקזיות אחרות היו אחראים על מספר פיגועים ברחבי רוסיה, בעיקר פיצוץ הדירות בשנת 1999, משבר בני הערובה בתיאטרון במוסקבה בשנת 2002, משבר בסלאן בשנת 2004, הפיגועים ברכבת התחתית במוסקבה בשנת 2010 והפיגוע בנמל התעופה הבינלאומי דומודדובו ב-2011. מאז התמוססות אמירות הקווקז בשנת 2015 החליפה אותה המדינה האסלאמית בקווקז כארגון הטרור הגדול באזור, המתמקד בהוצאת פיגועים ותקיפות נגד שוטרים וחיילים רוסיים. בינואר 2021 חוסל מנהיגה, אסלן ביוטוקאייב.