שיקגו טריביון
היסטוריה

הטריביון נוסד על ידי ג'יימס קלי, ג'ון אי וילר וג'וזף קיי סי פורסט. הגיליון הראשון התפרסם ב-10 ביוני 1847. בשמונה השנים הבאות התחלפו מספר פעמים הבעלות על העיתון, כמו גם הדמויות שערכו אותו. בתחילה לא זוהה הטריביון מבחינה פוליטית, אך נטה לתמוך במפלגה הוויגית (ארצות הברית) או במפלגת ה-Free Soil (מפלגה שהתמודדה בבחירות ב-1848 וב-1852 ואשר מטרתה העיקרית הייתה לפעול נגד הרחבה העבדות בארצות הברית לטריטוריות מערביות). בסוף 1853 פרסם הטריביון לעיתים קרובות מאמרי מערכת קסנופוביים שמתחו ביקורת על זרים ועל הכנסייה הקתולית. באותה התקופה הפך הטריביון גם לתומך נלהב של ה-temperance movement (תנועה חברתית שדחקה לשימוש מופחת או באיסור על שימוש במשקאות חריפים). עם זאת, ככל שמאמרי המערכת שלו התאפיינו בנייטיביזם, רק ב-10 בפברואר 1855 החל הטריביון לזהות עצמו באופן רשמי עם נייטיביסטים אמריקאים או עם תנועת שאינם יודעים דבר אשר נציגהּ, לוי בוּן, נבחר לראשות עיריית שיקגו בחודש שלאחר מכן.
בסביבות 1854 שכנעו ג'יי די וובסטר וד"ר צ'ארלס ה. ריי את ג'וזף מדיל להתמנות לתפקיד העורך האחראי. ריי הפך לעורך הראשי, מדיל התמנה לעורך הניהולי (managing editor, דרגה מתחת לעורך הראשי) ואלפרד קאוולס סיניור התמנה למנהל החשבונות. כל אחד מהם רכש שליש מהטריביון. תחת הנהגתם הרחיק עצמו הטריביון מתנועת שאינם יודעים דבר והפך לעוגן המפלגה הרפובליקנית בשיקגו. כך או אחרת, העיתון המשיך לפרסם מאמרים אנטי-איריים ואנטי-קתוליים. הטריביון בלע שלושה עיתונים אחרים משיקגו תחת העורכים החדשים: ה-Free West ב-1855, ה-Democratic Press ב-1858 וב-1861 את ה-Chicago Democrat אשר עורכו, ג'ון וונטוורת, עזב את תפקידו כדי להתמנות לראש העיר שיקגו. בין השנים 1858 ל-1860 נודע העיתון כ-Chicago Press & Tribune. אחרי נובמבר 1860 הוא הפך ל-Chicago Daily Tribune. לפני ובמהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, העורכים החדשים קידמו אג'נדה אבולושיוניסטית ותמכו בעוז באברהם לינקולן אשר את בחירתו לנשיא ארצות הברית ב-1860 עזר מדיל להבטיח. העיתון נשאר כוח משפיע בפוליטיקה הרפובליקנית במשך שנים לאחר מכן. ב-1861 פרסם הטריביון מילים חדשות לשיר "John Brown's Body" של ויליאם וסטון פאטון והקדים בחודשיים את הגרסה שפורסמה כחודשיים לאחר מכן על ידי ג'וליה וורד האו.
במאה ה-20, תחת עריכתו של רוברט מקורמיק, תמך העיתון בתוקף בבדלנות והפגין הטיה בולטת בסיקור החדשות הפוליטיות והמגמות החברתיות בכנותו עצמו "The American Paper for Americans", גינה את הדמוקרטים ואת הניו דיל, בז בנחישות לבריטים ולצרפתים והביע התלהבות מצ'יאנג קאי שק ומהסנאטור ג'וזף מקארתי.
ב-1910, כאשר התמנה מקורמיק לתפקיד עורך-משותף, לצד בן דודו ג'וזף מדיל פאטרסון, היה הטריביון העיתון היומי השלישי בתפוצתו בקרב שמונת העיתונים היומיים בשיקגו, עם תפוצה של 188,000 עותקים ליום בלבד. בני הדודים הצעירים הוסיפו מאפיינים כגון טורי ייעוץ ורצועות קומיקס ביתיות דוגמת אנני ו-Moon Mullins ואז יצאו ל"מסעי צלב" כשהצלחתם הראשונה בתחום זה הגיעה עם הדחתו של הבוס הפוליטי הרפובליקני של אילינוי, הסנאטור ויליאם לורימר. במקביל, התחרה הטריביון בעיתונו של ויליאם רנדולף הרסט, the Chicago Examiner, בקרב על התפוצה. עד 1914 הצליחו בני הדודים לאלץ את ה-Managing Editor ויליאם קילי לעזוב את עמדתו. עד 1918 נאלץ ה-Chicago Examiner להתאחד עם ה-Chicago Herald.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 עזב פאטרסון כדי להשתלט על עריכת עיתונו, הניו יורק דיילי ניוז. במלחמה מחודשת על התפוצה עם ה-Herald-Examiner, הריצו מקורמיק והרסט הגרלות לוטו יריבות בשנת 1922. הטריביון ניצח בקרב והוסיף 250,000 קוראים לשורותיו. בשנת 1922 גם אירח הטריביון תחרות עיצוב בינלאומית לעיצוב המטה החדש שלו, הטריביון טאואר. התחרות שימשה כתעלול פרסומי מצוין ויותר מ-260 הצעות התקבלו. הזוכה היה עיצוב נאו-גותי של הארכיטקטים הניו יורקים ג'ון מיד האוולס וריימונד הוּד.
אחד הסקופים הגדולים בתולדות הטריביון הגיע כאשר השיג את הטקסט של חוזה ורסאי ביוני 1919. סקופ אחר היה גילוי תוכניות המלחמה של ארצות הברית נגד יפן, ערב המתקפה על פרל הארבור. הכותרת הראשית של הטריביון, ב-7 ביוני 1942, לפיה אמריקה שברה את הקוד הימי היפני, היה גילוי פוטנציאלי של סוד צבאי כמוס. על פי ה-Newseum, הסיפור שהאמריקאים פיצחו את הקוד הימי של האויב לא אושר לפרסום על ידי הצנזורה וגרם לפרנקלין דלאנו רוזוולט זעם כה רב, עד שהוא שקל לסגור את הטריביון.