stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארז ביטון
פעילות ציבורית

ביטון עסק בעיתונאות כמה שנים, וכתב טור שבועי בעיתון "מעריב" על נושאים חברתיים וציבוריים. כמו כן ערך את "אפיריון – כתב עת ים תיכוני לתרבות, ספרות וחברה", שאותו ייסד ב־1982. בשנים 1991–1993 כיהן כיו"ר אגודת הסופרים העבריים בישראל. נוסף על כך הגיש תוכנית שבועית בגלי צה"ל.
ביטון שימש גם יו"ר המרכז הים תיכוני לתרבות וחבר מועצה בארגון נפגעי פעולות איבה, שבראשו ישב עד 2005. בתפקיד זה עמד ביטון בקשר עם נפגעי פעולות איבה רבים בישראל, כשהוא נעזר בידע המקצועי שלו כעובד סוציאלי וכפסיכולוג שיקומי, ובניסיון האישי שלו כנפגע פעולות איבה.
ביטון הוא חבר נשיאות האגודה לזכות הציבור לדעת ושופט בוועדת הפרס לביקורת התקשורת של "לדעת".
הוא היה חבר מרכז מפלגת העבודה בין השנים 1993 ו־2003, ואף ניסה את מזלו בבחירות מקדימות של המפלגה ב־1999. לאחר מכן עבר למפלגת עם אחד. בשנת 2001 הפיק ערוץ 2 את הסרט התיעודי "ציפור בין יבשות", שעקב אחר ניסיונו להיבחר בפריימריז; ב־2016 החרים ביטון אירוע בסינמטק תל אביב שבו הוקרן הסרט, משום שהעדיף "שייעשה סרט אקטואלי סביב ועדת ביטון" (ראו להלן).
בפברואר 2016 מינה אותו שר החינוך נפתלי בנט לראשות ועדה, "ועדת ביטון", שתציע כיצד להעשיר את תוכניות הלימודים בהיסטוריה, בספרות ובמסגרות הבלתי פורמליות, בתכנים שיביאו "לאיזון ביחס למורשתן של קהילות המזרח ולהעמקת תחושת האחדות בעם".
ב־10 באוגוסט 2016 נקרא רחוב על שמו בבית אריה.
באוקטובר 2022 נבחר לחבר האקדמיה ללשון העברית.
חיים אישיים

נשוי לרחל קלאהורה ביטון, אב לְבֵּן ולבַּת.
פרסים והוקרות

פרס על שם גבריאל טלפיר (1982)
פרס היצירה לסופרים עבריים (1989)
השיא משואה בהר הרצל ביום העצמאות ה־40 למדינת ישראל (1988)
פרס ספרותי ע"ש יצחק לייב ורחל גולדברג מטעם קרן קיימת לישראל (2011)
פרס מפעל חיים על שם יהודה עמיחי לשירה עברית (2014)
פרס ביאליק לשירה ומפעל חיים (2014)
פרס ישראל לספרות ולשירה עברית (2015)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון (2015)
פרס הפדרציה הספרדית האמריקאית למפעל חיים (2015)
אות קרן אייסף על תרומה יוצאת דופן לחברה וצמצום פערים חברתיים בישראל (2015)
אות יקיר בית חינוך עיוורים (2022)
ספריו

מנחה מרוקאית, הוצאת עקד, 1976
ספר הנענע, הוצאת עקד, 1979
ציפור בין יבשות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1990
סוליקה: מחזה בשלוש מערכות, הוצאת שניר, 2005
תמביסרת: ציפור מרוקאית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009
נופים חבושי עיניים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2013
בית הפסנתרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015
אותות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2019
עוברים על פני, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2020
תפרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2022
עיר פרזות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2024
לקריאה נוספת

הכיוון מזרח 12, "לגנוב גבולות בבהונות שקטים: הומאז' ליצירת ארז ביטון ודיון ביצירה הביוגרפית והאוטוביוגרפית" (גיליון המוקדש לביטון), קיץ 2006
קציעה עלון ויוחאי אופנהיימר (עורכים), אנא מן אלמגרב: קריאות בשירת ארז ביטון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014.
הלית ישורון, איך עשית את זה? – ראיונות 'חדרים', הוצאת הקיבוץ המאוחד/ספרי סימן קריאה, 2016, עמ' 465–484, ראיון עם ארז ביטון מספטמבר 2014.
נורית גוברין, "שירת ארז ביטון בהקשר היסטורי", 'המשכיל בעת הזאת – ספר היובל למשה פלאי', בעריכת זאב גרבר, לב חקק ומשואל כץ, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"ז/2017, עמודים 66–91. כונס: 'קריאת הדורות – ספרות עברית במעגליה', כרך ז', הוצאת כרמל ואוניברסיטת תל אביב, תשע"ט/2019
ארז ביטון, פגישה, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה־21), עמ' 289–290, הוצאת כרמל, 2017
Hannan Hever, "We Are Fragments of Rhymes: The Poetry of Erez Biton between East and West", Journal of Levantine Studies 2(2), Winter 2012 (תקציר בעברית)
הערות שוליים

↑  ארז ביטון הוא זוכה פרס ישראל לספרות, באתר ynet, 29 במרץ 2015
1 2 3 4 5  גיש עמית (עדכן יפתח אשכנזי), "ביטון ארז (יעיש) /// משורר, עורך ופובליציסט /// נולד באוראן, אלג'יר /// 1942 /// גיל: 79", באתר לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית, ‏1 בספטמבר 2018
↑  הסופר ארז ביטון עבר מהעבודה לעם אחד, באתר הארץ, 20 בינואר 2003
↑  רעי חגי, לפני שארז ביטון זכה לחיבוק הממלכתי, באתר "העוקץ", 29 באוגוסט 2016
↑  איתי שטרן, המשורר ארז ביטון מחרים אירוע שיתקיים לכבודו, באתר הארץ, 20 בינואר 2016
↑  ירדן סקופ, השר בנט מקים ועדה להעצמת הזהות המזרחית במערכת החינוך, באתר הארץ, 4 בפברואר 2016
↑  חברים חדשים באקדמיה ללשון העברית (תשרי תשפ"ג, אוקטובר 2022)
↑  שנים עשר המדליקים, מעריב, 20 באפריל 1988
↑  מיה סלע, ארז ביטון הוא הזוכה בפרס מפעל חיים ע"ש יהודה עמיחי לשירה עברית, באתר הארץ, 4 במאי 2014
↑  מיה סלע, פרס ביאליק למשורר ארז ביטון, באתר הארץ, 5 באוקטובר 2014
↑  איתי בלומנטל, ארז ביטון שיקבל את פרס ישראל: "שיריי מגיעים מפיוס ומהכלת האחר", באתר ynet, 29 במרץ 2015
↑  ביקורות:
אלי הירש, על "תמביסרת, ציפור מרוקאית", ידיעות אחרונות, מוסף 7 לילות, 2 באוקטובר 2009
אלמוג בהר, להיטמן כאן בין החיים בשנות החמישים בעיר לוד, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2009
שמעון שלוש, על "תמביסרת - ציפור מרוקאית", באתר סימניה, 13 בנובמבר 2009
מלכה נתנזון, יש לי ציפור קטנה בלב, באתר ynet, 2 באוגוסט 2010
↑   אמיר בקר, "ומה יעשה איש עיוור שכלבו חלה פתאום", באתר הארץ, 22 ביולי 2013
↑   דן מירון, להיות נבדל מכם / להידמות למתכת אצילה / נדיר נדיר, באתר הארץ, 8 בינואר 2019
↑   יהודה ויזן, "אותות": לארז ביטון יש הישגים, אך אין להציגו כאביה של מהפכה שלא היתה, באתר הארץ, 17 במאי 2019
↑  דן מירון, "תפרים", ספרו החדש של ארז ביטון, הוא משקה פואטי אלכוהולי חריף מאין דוגמתו, באתר הארץ, 13 ביולי 2022
↑  פרק מהספר: עמרי בן-יהודה, הַרְחֵק אֶל תּוֹךְ לִבּו של ארז ביטון: על שירה מרוקאית-ישראלית, באתר "העוקץ", 6 באפריל 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285991005171  BnF: cb12560004x (data)  GND: 1058989529  ISNI: 0000 0000 6648 4192  LCCN: n89120100  SUDOC: 257661409  VIAF: 5047091   WorldCat (עם VIAF): 5047091 
המשורר ארז ביטון נושא דברים בטקס של האגודה לזכות הציבור לדעת בשנת 1999. לצידו עוזי לנדאו, יובל שטייניץ וישראל מידד
בועז דוידזון

| --- | --- |

דוידזון, שלישי משמאל, 1969
 לידה:  8 בנובמבר 1943 (בן 81) תל אביב-יפו, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1968
 עיסוק:  במאי קולנוע מפיק תסריטאי
 מקום לימודים:  בית הספר לקולנוע בלונדון 
 פרופיל ב-IMDb
 
צילום סצנה בסרט "אלכס חולה אהבה" (1985). משמאל: הבמאי בועז דוידזון
בועז דוידזון (נולד ב-8 בנובמבר 1943) הוא במאי קולנוע, מפיק ותסריטאי קולנוע וטלוויזיה ישראלי, אשר ביים וכתב כמה מהסרטים המצליחים בישראל, וביניהם "צ'רלי וחצי", "חגיגה בסנוקר", "אלכס חולה אהבה", "משפחת צנעני" וסדרת סרטי "אסקימו לימון".
ביוגרפיה

בועז דוידזון נולד בתל אביב ולמד קולנוע בלונדון, שם ביים סרטים קצרים. בישראל החל את דרכו בחבורת לול וביים לצידו של אורי זוהר את סדרת הטלוויזיה "לול" (1969).
סרטו הראשון כבמאי היה "שבלול" (1970), שיצא בעקבות הסדרה "לול". בשנת 1971 ביים דוידזון את סרטו הארוך השני "חצי חצי", ושנה לאחר מכן ביים את סרטו השלישי "עזית של הצנחנים" (1972).
בשנת 1973 ביים את הסרט "ג'ימי היפה" שהפיק צבי שיסל עבור הוועדה הבינמשרדית למלחמה בסמים, ומרכז ההסברה, ונועד לשמש כסרט תיעודי נגד השימוש בסמים. הסרט מציג את סיפורו של שמואל עדי, הידוע בכינויו ג׳ימי היפה, גבר בן 29 שחי בתל אביב, ומכור לאופיום וסמים נוספים. ג׳ימי חושף בפני המצלמה את מצבו הלא פשוט, ואת האנשים הסוביבים אותו, במטרה להיגמל מהסמים.
בהמשך עבר דוידזון לבימוי וכתיבה משותפת של סרטי בורקס, ביניהם הקומדיות "צ'רלי וחצי" (1974) ו"חגיגה בסנוקר" (1975), שהפכו לסרטי פולחן. ב-1976 ביים את "משפחת צנעני", גם כן מאותו ז'אנר. באותה השנה ביים את הסרט "לופו בניו יורק", שהיה המשך לסרט "לופו". כמו כן ביים (והשתתף בכתיבת התסריט) את ארבעת הסרטים הראשונים בסדרת קומדיות הנעורים "אסקימו לימון" שהופקו על ידי אולפני "סרטי נח" של מנחם גולן ויורם גלובוס. בהמשך הסתכסך עם יורם גלובוס בטענה שנישל אותו מהזכויות לסדרה.
דוידזון כתב את התסריט לסרט המתיחות הישראלי הראשון "ישראלים מצחיקים" (1978). הוא שיחק בסרט זה וכן שיחק לצידו של יהודה ברקן בסרטי המתיחות "מצלמה בלי בושה" (1988) ו"אוכלים לוקשים" (1989), אותו גם ביים יחד עם צבי שיסל.
בשנת 1979, בעקבות ההצלחה הבינלאומית של סדרת אסקימו לימון, עבר דוידזון להוליווד בארצות הברית, יחד עם יורם גלובוס ומנחם גולן ופעל במסגרת חברת ההפקות שלהם, "קנון גרופ". לאחר כשש שנים עזב את "קנון גרופ" וחזר לישראל, אז כתב וביים את הסרט "אלכס חולה אהבה" (1986). בהמשך חזר להוליווד וב-1988 הצטרף לחברת ההפקה "מילניום" (במקור "Nu Image") שהקימו אבי לרנר, דני לרנר ודני דימבורט. מאז עבד בעיקר כמפיק וכותב תסריטים.
בעוד רוב סרטיו הישראלים הם קומדיות מסוגים שונים, בארצות הברית התפרס דוידזון לכל סוגי הז'אנרים, לרבות מתח ופעולה. חלק גדול מסרטיו הם סרטי טלוויזיה. כתב את התסריט לסרט "טרור על פסי הרכבת" (2002), בכיכובו של ז'אן קלוד ואן דאם. בשנת 2006 היה מעורב בהפקת הסרט ההוליוודי "איש הקש", עם ניקולס קייג'.
בסך הכול ביים דוידזון 26 סרטים, הפיק כ-180, וכתב 36 תסריטים.
חיים פרטיים

נשוי לברוריה (ביבי), אומנית וציירת אשר ערכה כמה מסרטיו.
בעבר היה דוידזון נשוי לציירת בתיה אפולו.
סרטי קולנוע שביים

Looking for Lola ‏(1998)
מרדף הדמים (1994) - סרט טלוויזיה
Lunarcop ‏(1994)
אמריקן סייבורג - לוחם הברזל (1993)
אוכלים לוקשים (1989)
מצלמה בלי בושה (1988)
Salsa ‏(1988)
Going Bananas (הופץ בארץ כ"קופיקו")‏ (1987)
Dutch Treat ‏(1987)
אלכס חולה אהבה (1986)
ספיחס (1982)
The Last American Virgin (בעברית: הבתול האמריקאי האחרון)‏ (1982)
Hospital Massacre ‏(1982)
שפשוף נעים (1981)
זרע התמימות (1980)
יוצאים קבוע (1979)
אסקימו לימון (1978)
לופו בניו יורק (1976)
משפחת צנעני (1976)
חגיגה בסנוקר (1975)
צ'רלי וחצי (1974)
ג'ימי היפה (1973)
עזית הכלבה הצנחנית (1972)
חצי חצי (1971)
שבלול (1970)
"לול" (1969) - סדרת טלוויזיה
מסרטיו כשחקן ומפיק

שחקן
ישראלים מצחיקים (1978)
מצלמה בלי בושה (1988)
אוכלים לוקשים (1989)
מפיק
ללקק את הפטל (1992)
טיפת מזל (1992)
צד פראי (1995)
ריצת אפלטון (1997)
היוצר (1997)
צדק קשה (1995)
חפש והשמד (1995)
ארמסטרונג (1998
שדרך (1998)
איזו ילדה (1998)
קציר קר (1999)
גשר הדרקונים (1999)
הקומה הרביעית (1999)
למען המטרה (2000)
התינוק של אף אחד (2001)
לב קר (2001)
Forever Lulu (2001)
Shark Attack 3: Megalodon* (2002)
נחתים (2003)
כוחות מיוחדים (2003)
צוללות (2003)
אייר מרשל (2003)
אזור הכריש (2003)
בלתי ניתן לעצירה (2004)
מוצרט והלוויתן (2005)
לבבות בודדים (2006)
אדיסון (2006)
איש הנצרים (2006)
יום המתים (2008)
רכבת (2008)
Private Valentine: Blonde & * Dangerous (2008)
קונאן הברברי (2011)
האגדה של הרקולס (2014)
מעשי נקמה (2017)
יום המתים: קו דם (2017)
מפיק בפועל
פרנקי הזבוב (1996)
שעון כלבים (1997)
אמריקן מושלם (1997)
סנטה פה (1997)
ללא קוד התנהגות (1998)
22 באוקטובר (1998) (מנהל משותף)
מחוץ לאוזונה (1998)
Guinevere (1999)
טבעת הפליז הגדולה (1999)
Ticker (2001)
קצוות האדון (2001)
יומנו של מכור למין (2001)
המסדר (2001)
Hard Cash (2002)
כל מה שאני רוצה (2002)
מאורה של אריות (2003)
בגיהנום (2003)
לצאת להרוג (2003)
אופק עיוור (2003
איש השלד (2004)
צל של פחד (2004)
שליטה (2004)
כרישים משתוללים (2005)
שקוע (2005)
היום אתה מת (2005)
המכונאי (2005)
החותך (2005)
16 בלוקים (2006)
משחק סיום (2006)
שכיר חרב למען הצדק (2006)
מסע אל סוף הלילה (2006)
זרים יחסית (2006)
הדליה השחורה (2006)
החוזה (2006)
ביתם של האמיצים (2006)
מלך קליפורניה (2007)
גריפון (2007)
88 דקות (2007)
עד המוות (2007)
בובי זי (2007)
כשניטשה בכה (2007)
אמא שלי (2008)
הנסיך ואני: ירח דבש מלכותי (2008)
עבה כמו גנבים (2009)
המיטב של ברוקלין (2009)
קשר ישיר (2009)
זה חי (2009)
כאבי לידה (2009)
רחובות של דם (2009)
ביצועי פקודה (2009)
שקרים ואשליות (2009)
סגן רע: נמל ניו אורלינס (2009)
עלי דשא (2009
איש בודד (2009)
זהות כפולה (2009)
הנסיך ואני: הרפתקת הפיל (2010)
The Expendables (2010)
כלב מגניב (2010)
אמון (2010)
המכונאי (2011)
הבן של אף אחד (2011)
Drive Angry (2011)
לבן פיל (2011)
הסגת גבול (2011)
The Paperboy (2012)
The Expendables 2 (2012)
איש הקרח (2012)
משחק עבור Keeps (2012)
Keeps (2012)
סטרייט A's (2013)
לאבלייס (2013)
עכבישים תלת מימד (2013)
אולימפוס נפל (2013)
כששכבתי למות (2013)
עונת ההרג (2013)
Homefront (2013)
The Expendables 3 (2014)
לפני שאני הולך לישון (2014)
הישרדות (2015)
ספטמבר של שיראז (2015)
לונדון נפלה (2016)
פלילי (2016)
מכונאי: תחיית המתים (2016)
שומר הראש של ההיטמן (2017)
עור פנים (2017)
ביגפוט (2017)
Bullet Head (2017)
צייד קילר (2018)
211 (2018)
Angel Has Fallen (2019)
Blackbird (2019)
Rambo: Last Blood (2019)
Kill Chain (2019)
The Outpost (2020)
שומר הראש של אשתו של היטמן * (2021)
עד המוות (2021)
Jolt (2021)
The Protégé (2021)
אביזו (TBA)
האכיפה (TBA)
Expend4bles (2023
הערות שוליים

↑   ג'ימי היפה בארכיון סינמטק ירושלים
↑  אביבה קרול, ‏יורם גלובוס: "קניתי אותו החוצה ב-200 אלף דולר", באתר גלובס, 14 בנובמבר 1999
1 2  שרית ישי לוי, אשכרה יורד - בועז דוידזון, 40, במאי סרטים, חזר לארץ לפני כשנה, חדשות, 23 באוגוסט 1985
↑  ניר נתן, לוס אנג'לס, ‏תל-אביב - הוליווד. מלחמות היהודים, באתר גלובס, 14 בנובמבר 1999
↑  ברוריה דוידזון, באתר www.ishim.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302480105171  PLWABN: 9810573174205606  BIBSYS: 11018896  BNE: XX1166943  BnF: cb140393904 (data)  GND: 14171350X  ISNI: 0000 0000 8077 3919  LCCN: no2001102559  MusicBrainz: 3c629be7-b4bf-4a9d-b6a5-d0e9c9cb565d  NKC: xx0059821  NLK: KAC2019G1685  NTA: 071720383  RERO: 02-A013888685  SNAC: w6d51hd7  SUDOC: 129510300  VIAF: 56272118   WorldCat (עם VIAF): 56272118
עיניהם צופות באלוהים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  זורה ניל הרסטון
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן 
 מקום התרחשות:  פלורידה 
 הוצאה
 הוצאה:  J. B. Lippincott & Co. 
 הוצאה בשפת המקור:  ג'. ב. ליפינקורט
 תאריך הוצאה:  1937
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הכורסא
 תאריך:  2018
 תרגום:  רעות בן יעקב
 פרסים
 20th Century's Greatest Hits: 100 English-Language Books of Fiction 
 
עיניהם צופות באלוהים (באנגלית: Their Eyes Were Watching God; מוכר בעברית גם בשם עיניהם הביטו באלוהים) הוא רומן משנת 1937 של הסופרת האפרו-אמריקאית זורה ניל הרסטון. הספר מספר את סיפורה של ג'ייני קרופורד, אישה בשנות ה-40 לחייה אשר מאתגרת את מוסכמות החברה, במסגרת החוויה של שחורים בדרום ארצות הברית בין מלחמת האזרחים האמריקנית ועד שנות ה-30 של המאה ה-20. הספר נכתב במשלב עממי ולא באנגלית ספרותית תקנית, ולמרות שהוא נחשב לימים לספרה הטוב ביותר ולספר יסוד בספרות השחורה ובספרות נשים, לא התקבל בחיוב על ידי המבקרים עם יציאתו, ובמיוחד לא על ידי גברים שחורים. טיים מגזין כלל את הספר ברשימת 100 הספרים הטובים ביותר בשפה האנגלית שיצאו מאז 1923.
עלילה

הדמות הראשית בספר היא ג'ייני קרופורד, אישה בשנות הארבעים לחייה, אשר סיפורה מסופר באמצעות פלשבקים כאשר היא מספרת את סיפורה לחברתה הטובה, פיבי ווטסון, וזו מעבירתו לקהילה המקומית החטטנית. סיפורה של ג'ייני מחולק לשלושה פרקים, בהתאם לנישואיה לשלושה גברים שונים מאוד.
סבתה של ג'ייני הייתה שפחה שהרתה לאדון הלבן שלה. היא נאלצה לנוס על נפשה יחד עם בתה, ליפי, בגלל קנאותה של אשתו, ולאחר מלחמת האזרחים, עבדה קשה כדי לתת לליפי בית חם ובטוח. אך ליפי נאנסה על ידי מורה בבית ספרה, וילדה את ג'ייני כתוצאה. ליפי לא הצליחה להתגבר על הטראומה והעבירה את זמנה בהוללות, עד שברחה וזנחה את משפחתה כליל. נני (שם כינוי לסבתא) העבירה את כל אהבתה ותקוותיה לנכדתה, וכשיום אחד היא רואה את ג'ייני מתנשקת עם נער מהשכונה, היא חוששת שגורלה יהיה להיכבל לגבר שחושק בה אך בשל גופה ועמלה.
נני משדכת את ג'ייני ללוגן קיליקס, בעל חווה מבוגר ממנה משמעותית. למרות שג'ייני לא רצתה להנשא כלל וללוגן בפרט, נני דוחקת בה כדי להבטיח לה את היציבות הכלכלית שהיא עצמה לעולם לא זכתה בו. אך ג'ייני לא מצליחה להשתחרר מהרעיון שנישואים אמורים להיות הפועל היוצא של אהבה, ואילו לוגן רואה בה שותפה לעבודה בבית ובחווה, ומאוכזב מתרומתה בתחומים אלו. ג'ייני מנסה לשתף את נני בתחושותיה, אך נני סבורה שג'ייני מפונקת מידי. נני נפטרת לאחר זמן קצר.
ג'ייני נותרת בודדה ואומללה, ובסוף בורחת עם ג'ו סטרקס, גבר שרמנטי שלוקח אותה לעיירה הקטנה איטונוויל. שם, הוא משקיע באדמות ופותח חנות, ולבסוף נבחר כראש העיר. ג'ו מצפה מג'ייני לעבוד בחנות, אך אינו מרשה לה להשתתף בחיי הקהילה אשר מתרחשים ממש בפתח החנות. היא מבינה שהוא רוצה בה כקישוט לחיזוק מעמדו, והוא רואה בה רכוש, ומנסה לשלוט בכל פן בחייה – מה מותר לה ללבוש, מה מותר לה לומר, ועם מי מותר לה לדבר. במרוצת הזמן, הוא מתחיל להקניט אותה בפני אחרים על גילה המתקדם, למרות היותה רק בת כשלושים.
ג'ייני שותקת כמה שהיא יכולה, אך יום אחד היא נשברת ועונה לו שיסתכל על עצמו. ג'ו מכה אותה בברוטליות. אחר כך, הוא נופל חולה על משכבו ולא מרשה לה לבקר. הוא חוזר בו רק כאשר הוא מבין שכנראה מחלתו סופנית. גם בשלב זה הוא ממשיך להתעלל בה מילולית, ממש עד רגע מותו.
אחרי הלוויה של ג'ו, ג'ייני מרגישה חופשייה בפעם הראשונה בחייה. היא דוחה את כל מחזריה, כי היא פוחדת לאבד את עצמאותה המחודשת. אך כשהיא פוגשת את טי קייק, הצעיר ממנה ביותר מעשור, היא מתאהבת, ומתחילה איתו מערכת יחסים. למרות הריכולים והגינויים של תושבי העיירה, היא גם מתחתנת עמו.
הזוג עוקר לעיר ג'קסונוויל, וכבר בתחילת נישואיהם הם חווים בעיות קשות. טי קייק גונב ממנה ומשאיר אותה לבד בלילות, והיא חושבת שהוא נישא לה רק עבור כספה. למרות העליות והירידות ביחסיהם, הם נשארים יחד, והופכים למרכז חיי החברה בסביבתם.
כעבור שנתיים, הוריקן עז מכה, וג'ייני וטי קייק מנסים לברוח מהשטפונות שנגרמו מהסופה. במים, כלב נגוע בכלבת נושך את טי קייק. כתוצאה הוא חווה הזיות, ונהיה בטוח שג'ייני בוגדת בו. הוא יורה לעברה, וג'ייני נאלצת להרוג אותו בהגנה עצמית. היא נעצרת, ועומדת למשפט בגין רצח, אך חבר המושבעים – כולם גברים לבנים – מזכים אותה. היא חוזרת לאיטונוויל, ומגלה ששכניה לשעבר ששים להפיץ עליה שמועות לפיהם טי קייק עזב אותה וברח עם כל כספה. כשג'ייני מסיימת את סיפורה, היא מרגישה לבסוף שלמה עם עצמה.
תגובות וביקורת

הרסטון הייתה דמות מרכזית בתנועת ההארלם רנסאנס אשר בין מטרותיה העיקריות היה הניסיון להאיר זרקור על גזענות ואפליה גזענית בארצות הברית של התקופה (שנות ה-20 של המאה ה-20). כספר של סופרת שחורה על נושאים שחורים, רוב התגובות נבעו מתוך התנועה הזו.
הביקורות העיקריות היו שליליות וכועסות, בייחוד מפי גברים שחורים בתנועה, כמו ריצ'רד רייט וראלף אליסון, אשר טענו שכתיבתה של הרסטון ודמויותיה לוקים ברגשנות יתר, דבר המחזק סטריאוטיפים על אפרו-אמריקאים. ואולם לא כל הביקורות היו שליליות, ודווקא הביקורות מהמיינסטרים – כמו הניו יורק טיימס – נטו להיות חיוביות.
עניין בספר דעך, עד שבשנות ה-70 ושנות ה-80 החלו להיפתח חוגים ללימודים אפרו-אמריקאים באוניברסיטאות אמריקאיות, יחד עם הצמיחה של הפמיניזם השחור, וכתוצאה מכך, העניין בספר ובסופרת חודש, והפעם הנטייה הייתה להכיר בה כגאונה, והסגנון הנרטיבי של הספר הולל כמתואם לניתוח פוסט סטרוקטורלי.
החל מ-1978 יצאו מהדורות חדשות לספר, שהפך לרב מכר, ונשאר בדפוס במהדורות מחודשות עד היום.
הסרט לא יכולה בלי זה של ספייק לי נפתח בציטוט מתוך הספר.
עיבודים

1983, מחזה שנכתב על ידי בוני לי מוס רטנר.
2005, סרט טלוויזיה בהפקתה של אופרה וינפרי ובככובה של האלי ברי.
2011, עיבוד לרדיו ששודר ב־BBC.
2012, עיבוד לרדיו לכבוד יום השנה ה-75 לפרסום הספר.
הוצאה בעברית

עיניהם צופות באלוהים, הוצאת הכורסא, 2018. תרגום לעברית: רעות בן יעקב
הערות שוליים

↑  "Love me like I like to be": the sexual politics of Hurston's 'Their Eyes Were Watching God,' the classic blues and the Black Women's Club movement,‏ Carol Batker,‏ African American Review Summer, 1998
↑    ענת עינהר, בין כובעה לעקביה, באתר "ידיעות אחרונות", 15 בינואר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12312421q (data)  SUDOC: 032013728  VIAF: 311146462600327770734   WorldCat (עם VIAF): 311146462600327770734 
כריכת המהדורה הראשונה של הספר
מוני אמריליו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בינואר 1932 (בן 92) סקופיה, ממלכת יוגוסלביה
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  מלחין   מעבד מוזיקלי
 פרסים והוקרה:  פרס משרד החינוך והתרבות (2005)  פרס אקו"ם 
 www.moni.yesh.net
 פרופיל ב-IMDb
 
מוני אמריליו משמאל במסיבה בקיבוץ מרחביה, שנות ה-50
מוֹני אָמָרִיליוֹ (נולד ב-28 בינואר 1932 בסקופיה, ממלכת יוגוסלביה) הוא מלחין ומעבד מוזיקלי ישראלי, שרבים משיריו הפכו לנכסי צאן ברזל בזמר העברי.
חתן פרס אקו"ם על מפעל חיים (2004) ופרס משרד החינוך והתרבות על מפעל חיים (2005).
קורות חיים

נולד בשם סולומון (שלמה, שהפך לסלמוניקו ולמוני) אמריליו בשנת 1932 בסקופיה שביוגוסלביה (כיום בירת מקדוניה הצפונית). בגיל שש החל ללמוד נגינה בכינור. עם הפלישה הגרמנית ליוגוסלביה באביב 1941, במלחמת העולם השנייה, נמלטו בני משפחתו לאלבניה, אז תחת כיבוש איטליה, ושם שרדו כשהם מסתתרים ברחבי הארץ.
לאחר המלחמה שבה המשפחה ליוגוסלביה, משם עברה לאיטליה, ובינואר 1948 היגרה לצ'ילה והתיישבה בבירה סנטיאגו, שם הצטרף אמריליו לתנועת "השומר הצעיר". באותה תקופה כבר ידע לנגן באקורדיון, ויחד עם לימוד נגינה בכינור, החל ללמוד קומפוזיציה ולכתוב יצירות מוזיקה קלאסית. באותה תקופה הופיע עם ידידו לאון שידלובסקי (בעצמו מלחין ולימים פרופסור באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב) – הוא בכינור ושידלובסקי בפסנתר, ולעיתים בלוויית מקהלות וריקוד – כדי לגייס תרומות למפעלים ציוניים.
בשנת 1952 עלה לישראל עם גרעין "השומר הצעיר" מצ'ילה, לקיבוץ מרחביה. כעבור שמונה חודשים הצטרף הגרעין לקיבוץ דביר שבצפון הנגב, שהוקם ב-1951. אמריליו שירת בנח"ל, ושם הכיר את חנה, חברת מרחביה, (מילדי טהראן), נישא לה ושב למרחביה.
הוא נשלח מטעם הקיבוץ ללמוד קומפוזיציה ומוזיקה בסמינר אורנים אצל אבל ארליך, ואחר-כך למד מוזיקה אצל עדן פרטוש באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
קריירה מוסיקלית > מורה למוסיקה

לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה היה במשך למעלה משני עשורים מורה למוזיקה בקיבוץ עין כרמל. בנוסף הדריך להקות צבאיות ומקהלות ועבד כמעבד מוזיקלי. לאחר מכן לימד במשך שנים רבות בסמינר לוינסקי למורות וגננות.
מלחין

יצירה שכתב לכבוד עשור למדינה הוקלטה ביוזמתו של שלום רונלי-ריקליס והושמעה ברדיו.
בשנותיו הראשונות בארץ כתב אמריליו יצירות קלאסיות – רפסודיות לכינור, מונולוגים לחליל ולצ'לו, קונצ'רטו וסוויטה לתזמורת. חלק מיצירותיו בוצעו והוקלטו ב"קול ישראל".
בשנת 1969 חיבר עבור אלבומה של חוה אלברשטיין משירי רחל את לחני השירים "שי", "יונתן" ו"בגני נטעתיך". מאז ועד היום הלחין ועיבד עשרות רבות של שירי משוררים מכל התקופות. כמו כן הלחין החל משנות השישים עשרות רבות של שירים לילדים.
בשנות השבעים היה לבולט שבמלחיני שירי פסטיבל הזמר והפזמון ולאחד החשובים במלחיני שירי הלהקות הצבאיות של אותו העשור.
בשנת 2004 הופיע אמריליו במופע משיריו בשם "מוני וחברים", עם הזמרת דגנית דדו בו סיפר על השירים שהלחין ושהפכו לקלאסיקות בזמר העברי.
מלחין > שיר חדש

בשנת 2021 הקליטה רוחמה רז לאחר תקופה ארוכה שיר חדש שהלחין אמריליו למילים של לאה נאור, "בשורה טובה" (אם רק עלה של זית).
לחנים לשירים > שירים מפסטיבל הזמר והפזמון

אמריליו הוא הבולט שבמלחיני שירי פסטיבל הזמר והפזמון, אחד המפעלים החשובים בתולדות הזמר העברי.
במשך כמעט שני עשורים התחרו שיריו של המלחין בפסטיבלים.
אמריליו השתתף בעשרה פסטיבלים בין השנים 1961 ו-1977, יותר מכל מלחין אחר.
עם אחד עשר שירים מתחרים אמריליו הוא המלחין היחיד לו מספר דו ספרתי של שירים.
כמו כן הוא המלחין שזכה יותר מכל מלחין אחר באחד משלושת המקומות הראשונים (להבדיל מיעקב הולנדר שזכה שלוש פעמים במקום הראשון).
בסך הכל זכו חמישה משיריו באחד משלושת המקומות הראשונים:
אחד במקום השלישי ("רכבת העמק" למילים של יורם טהרלב ובביצוע דורית ראובני).
שלושה בשלוש שנים עוקבות במקום השני ("עץ האלון" למילים של יורם טהרלב ובביצוע של יהורם גאון, "רבי עקיבא" למילים של דליה רביקוביץ ובביצוע של רבקה זוהר, "ומתוק האור בעיניים" למילים של רחל שפירא ובביצוע של ששי קשת)
ופעם אחת עם שירו האחד עשר שהתחרה בפסטיבלים והאחרון שבהם, זכה במקום הראשון ("רקפת" למילים של תלמה אליגון ובביצוע של רוחמה רז).
כמה מהשירים שהלחין ושלא זכו באחד המקומות הראשונים הפכו גם הם לקלאסיקות בזמר העברי, ביניהם "נגן לי ירדן" למילים של יעקב שרת בביצוע רבקה זוהר, "ליבבתיני" למילים משיר השירים בביצוע שושנה דמארי ו"השיר על ארץ סיני" למילים של רחל שפירא בביצוע של שלמה ארצי.
לחנים לשירים > הלהקות הצבאיות

אמריליו נחשב לאחד מחשובי מלחיני שירי הלהקות הצבאיות בכלל ושירי הלהקות הצבאיות של שנות השבעים של המאה העשרים בפרט.
בשנת 1970 החל את עבודתו עם הלהקות הצבאיות.
צוות הווי נח"ל היו הראשונים להקליט את "יש פרחים".
לאחר מכן עבד עם שלישיית פיקוד המרכז ועם להקת פיקוד המרכז, בשני המקרים הסולנית אותה הוא גילה וטיפח הייתה דורית ראובני. בין הקלאסיקות הבולטות של אותן הלהקות שהלחין ועיבד היו "היום היום" שהפך לשיר השנה בשנת 1972 ו"האיש מן הבקעה".
באמצע שנות השבעים עבר לצוות הווי חטיבת הצנחנים עם הסולנית שגם אותה הוא גילה וטיפח, רוחמה רז. בין הקלאסיקות שהלחין עם רוחמה כסולנית היו שיר הנושא של התכנית משנת 1975, "בארץ אהבתי השקד פורח", "אגדת שלושה וארבעה", "ההר הירוק תמיד" ו"לכל אחד ירושלים".
אמריליו תרם רבות כמלחין ומעבד להבאת הלהקות הצבאיות של שנות השבעים לשיאים אמנותיים חדשים.
לחנים לשירים > שירי משוררים

אמריליו מרבה מאד במהלך עשרות שנות פעילותו לנסות ולהביא את שירי המשוררים הכתובים בספרים לתודעת הקהל הרחב. בין המשוררים הרבים שהלחין משיריהם נמנים לאה גולדברג, דליה רביקוביץ, נורית זרחי, יעקב אורלנד, חיים גורי, יהודה עמיחי, נתן זך, רחל, זלדה, רבי יהודה הלוי, משה אבן עזרא, חיים נחמן ביאליק, נתן יונתן ועוד רבים וטובים. באולפן הפרטי הקטן שבנה הקליט אלבום שלם משירי המשורר טוביה ריבנר, "שוב שמש ירוקה". כמו גם מחזורי שירים שלמים של גולדברג, רביקוביץ, זך ועמיחי. לדעת אמריליו, הטקסט חשוב יותר מהלחן והבחירה בו היא שתקבע את מידת שרידותו של השיר המולחן ולכן הוא מקפיד לאורך עשרות בשנים על בחירת טקסטים שרמתם הספרותית גבוהה במיוחד.
לחנים לשירים > שירי ילדים

אמריליו הלחין שירים לפסטיבל המשוררים לילדים ב-1974 ("אני אוהב לשרוק", "קשת בענן").
בשנים 1975–1978 עבד כמנהל המוזיקלי של סדרת הטלוויזיה לילדים "טלפלא".
אמריליו כתב לחנים לשירי ילדים, בהם "מעבר לים", "פרח עציץ" (שניהם למילותיו של חיים נחמן ביאליק).
"איתך" (מילים: דליה רביקוביץ), "נוצת פלאים", מהאלבום "הענק מארץ קנק" מ-1976.
כמה משירי אלבומה של חוה אלברשטיין "טיקיליטון" מ-1977.
כל שירי האלבום "שירי ערש", מ-1981 של יהורם גאון.
החל משנות התשעים משתף מוני אמריליו פעולה רבות עם סופרת הילדים מיריק שניר. משיתוף פעולה זה נוצרו עשרות רבות של שירים לפעוטות שחלקם יצאו בקלטת השירים לפעוטות "גם אני רוצה חיבוק" בביצוע יהודית רביץ.
בשנת 2001 הלחין ועיבד מוזיקלית את הסדרה "נימי נים" בערוץ הילדים "ערוץ הופ!".