stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית האופרה של אוסלו
המבנה

גג הבניין יוצר רחבה גדולה המזמינה את הולכי הרגל לעלות ולהביט בנוף הפנורמי של אוסלו. מגדל הבמה עטוף באלומיניום לבן, בעיצוב המעורר דפוסי אריגה ישנים.
הלובי מוקף בחלונות בגובה 15 מטר עם מסגור מינימלי וזכוכית מיוחדת המאפשרת נוף מקסימלי של המים. הגג נתמך בעמודים דקים שנועדו גם הם לא להפריע לנופים.
משטחים פנימיים מכוסים בעץ אלון כדי להכניס חמימות לחללים בניגוד לקרירות החיצונית הלבנה. האודיטוריום הראשי מואר בנברשת אובלית המכילה 5,800 קריסטלים בעבודת יד. המושבים כוללים מוניטורים למערכת ליברית אלקטרונית.
אמנות

מספר פרויקטים אמנותיים הוזמנו עבור הפנים והחוץ של בית האופרה. הבולט ביותר הוא פסל שנבנה מפלדה וזכוכית מאת מוניקה בונוויצ'יני. הוא מותקן באופן קבוע על פלטפורמת בטון בפיורד הסמוך לבית האופרה וצף על המים כדי ליצור פנים המשתנות ללא הרף לצופים. העבודה נחשפה על ידי המלכה סוניה ב-11 במאי 2010.
לוח קיר מחורר המכסה את תומכי הגג בלובי תוכנן על ידי אולאפור אליאסון. הוא כולל פתח משושה ומואר מלמטה ומאחור כדי ליצור אשליה של קרח נמס. אמנים נוספים עיצבו את צורת המרצפות בחצר הקדמית ובגג.
וילון הבמה המרכז יעוצב כך שייראה כמו נייר אלומיניום מקומט. יוצר הוילון סרק פיסת נייר כסף מקומטת לתוך מחשב שתרגמה את המידע לנול ששזר את הווילון כדי ליצור אפקט תלת־ממדי. משקלו של הוילון הוא 500 ק"ג).
גלריית תמונות

בית האופרה של אוסלו, 2008
בית האופרה של אוסלו, 2022
קיר העץ בכניסה
הקהל עולה במדרגות בלובי
הערות שוליים

↑  Om operahuset, www.operaen.no (בנורווגית ספרותית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7674881-9  MusicBrainz: d12ebe8b-615b-45d9-af0f-dedafa6c0683  VIAF: 4145244333174481339   WorldCat (עם VIAF): 4145244333174481339
אריסטיצה רומנסקו

| --- | --- |

 לידה:  24 בדצמבר 1854 קראיובה, ולאכיה 
 פטירה:  4 ביוני 1918 (בגיל 63) יאשי, ממלכת רומניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות "אטרניטאטיה" 
 מדינה:  רומניה 
 בן או בת זוג:  גריגורה מנולסקו 
 פרופיל ב-IMDb
 
אריסטיצה רומנסקו (ברומנית: Aristizza Romanescu;‏ 24 בדצמבר 1854, קראיובה – 4 ביוני 1918, יאשי) הייתה שחקנית תיאטרון רומנייה, מהחשובות בתולדות התיאטרון הרומני, מורה לדיקלום בקונסרבטוריון למוזיקה ולדרמה בבוקרשט. הושפעה באמנותה מהשחקניות סוזנה רייכנברג וקרלוטה וולטר.
זכתה להערכת עמיתים ידועים למקצוע כמו השחקן זוננטל, בשל הדיקציה ו"קול הפעמונים" שלה,, והפכה לפופולרית בקרב הקהל הרומני בזמנה. עם מעריציה נמנו, בין השאר, הסופרים יון גיקה ואלכסנדרו אודובסקו.
שיחקה ביותר מ-300 תפקידים, במבחר גדול שנע מהתיאטרון הלירי והטרגדיה, ועד לוודווילים, קומדיה בופה, קומדיה הסלונית, מלודרמה, כולל מחזות מקוריים רומניים.
רקע משפחתי ושנות ילדותה

אריסטיצה רומנסקו נולדה בשנת 1854 בקראיובה, בבית של שחקני תיאטרון: הוריה, קונסטנטין (קוסטאקה) דמטריאד ופאולינה סטאברסקו, היו אמנים ידועים בעיר. מצד אמה, היא הייתה בת דודה בדרגה ראשונה של זמרת האופרה המצוסופרן אלנה תאודוריני, ואחייניתם של השחקנים יון ולדיצ'סקו וראלוקה סטאברסקו (1882-1830).
אחיה הבכור היה משורר שכתב בכתבי העת של אלכסנדרו מצ'דונסקי ותאודור מ. סטויינסקו.
בילדותה לקחה חלק בלהקות תיאטרון בטורנו סברין, יאש, בוקרשט וגאלאץ.
הופעת הבכורה שלה כשחקנית אירעה בשנת 1872, בגיל 18, על במת התיאטרון בקראיובה, כחברה בלהקת זמר הקופלטים י.ד. יונסקו. מאוחר יותר שיחקה ביאש, בלהקת התיאטרון של מאטיי מילו דמטריאד, ובבוקרשט.
קריירה

רומנסקו הייתה תלמידה מצטיינת של הקונסרבטוריון לאמנות הדרמה. כששיחקה על במת התיאטרון הלאומי בבוקרשט, הרשימה את יון גיקה, שהיה המנהל הראשון של התיאטרון. הוא שיבץ אותה בתפקיד הראשי בטרגדיה "רומא מובסת", מחזה בחרוזים מאת פארודי, שתורגם לרומנית על ידי יון לוקה קאראג'אלה. החל משנת 1877 הועסקה רומנסקו ב"חברה לדרמה" שנוסדה בבוקרשט על ידי מאטיי מילו וולסקו.
בתקופה זו נישאה לשחקן בינוני בשם רומנסקו, שמת כעבור כשלוש שנים.
בשנת 1880, בעזרת מלגה שהושגה על ידי יון גיקה, השתלמה השחקנית בפריז, יחד עם בן זוגה גריגורה מנולסקו, ועם נוטארה ויוליאן. המורה שלה שם היה לואי ארסן דלונה. בשובה למולדתה, הופיעה בתיאטראות הלאומיים בבוקרשט וביאשי, במחזות רבים רומניים וזרים: "אובידיו" (יוליה) ו"באר הבלנדוזיה" (ג'טה) מאת וסילה אלכסנדרי, "מכתב אבוד" (זוייה טראחאנאקה) (1884) ,"לילה סוער", "הצרה" (אנקה) מאת קאראג'אלה, "רומיאו ויוליה" (יוליה), אותלו (דסדמונה) ומקבת' מאת שייקספיר, "מזימה ואהבה" מאת שילר (לואיזה), טרטיף מאת מולייר, "רוי בלאס" (המלכה) ו"הרנאני" (דוניה סול) מאת ויקטור הוגו, "רוחות" מאת איבסן (גברת אלווינג), לצידם של עמיתים כמו גריגורה מנולסקו, קונסטנטין נוטארה, שטפאן יוליאן ואחרים.
בשנת 1891, ארגנה יחד עם בן זוגה, מנולסקו, סיור בווינה של התיאטרון הלאומי הרומני בבוקרשט, שהיה גם הסיור הראשון של הלהקה בחו"ל, עם ההצגות "המלט" ו"רומיאו ויוליה"; כך העלתה את קרנה של האמנות הדרמטית בארצה.
המשחק של רומנסקו הצטיין במושלמות תנועותיה, המתואמות עם דיקלום ללא פגם בקול שעינג את האוזן. "מעודי לא שמעתי דיקציה כזאת ומתיקות קולית כזאת" אמר עליה זוננטל. הרשימה גם המימיקה שלה בהבעה העזה של ריגושיה.
בשנת 1892 ליוותה רומנסקו את מנולסקו, שחלה בסרטן בגיל צעיר, לטיפולים שלא הצליחו למנוע את מותו, אצל פרופ' פיאן בפריז. בשנת 1903 פרשה מהבמה, אך לימדה בקונסרבטוריון (אקדמיה) לתיאטרון בבוקרשט בין השנים 1883 - 1914. עם תלמידותיה נמנו כוכבות של התיאטרון הרומני, בהן מריה ונטורה, לוצ'יה סטורדזה-בולנדרה, מריה פילוטי וסוניה קלוצ'רו.
בפרישתה מהתיאטרון קיבלה קצבה כה זעירה, ששנה לאחר מכן הצטרכה לקבל לסיוע נוסף בשווי 100 ליי "מתוך קרן הרחמנות" של המדינה, כדבריה; משום כך בשנת 1904 בזכרונותיה לא המליצה לצאצאיה ללכת בעקבותיה לקריירה של שחקן תיאטרון.
רומנסקו שיחקה בתפקיד אחות רחמנייה, לצידם של קונסטנטין נוטארה, אריסטיד דמטריאדה, אלווירה פופסקו ואחרים, בסרט הראינוע הראשון ברומניה - "עצמאותה של רומניה", שהופק על ידי גריגורה ברזיאנו בין השנים 1911–1912.
רומנסקו מתה בחוסר כל ביאשי, בשטח החופשי של רומניה, ביוני 1918, בימי מלחמת העולם הראשונה, והובאה לקבורה בבית הקברות "אטרניטאטיה".
הנצחה

האקדמיה הרומנית מעניקה את הפרס ע"ש אריסטיצה רומנסקו להישגים בתחום אמנויות הבמה
על הבית מס. 4, "טימהוטל" ("Timhotel") שברחוב קרואה-דה-פטי-שאן (Rue Croix-de-Petits-Champs) ברובע הראשון של פריז, הוצב לוח זיכרון עם דמויותיהם של רומנסקו ומנולסקו, ששהו בבניין זה מספר פעמים בשנים 1880–1892.
ב-1983 הדואר הרומני הנפיק בול, בעיצובו של אוג'ן פאלאדה, עם דיוקן השחקנית ודמותה משחקת במחזה "הכלבים" מאת ה. לקה.
ספרים

"Amintiri ("זכרונות") - (1904)
מקורות נוספים

2006 Jean-Yves Conrad Paris, capitala ...României, Românii din Paris, Junimea, Iaşi (ברומנית)
Cambridge Companion to Theatre, (ed. Martin Banham), 2000 page 933
לקריאה נוספת

Victor Bilciurescu - Aristizza Romanescu, Universul literar 674, pag. 2-3 (ברומנית)
George Marcu (coord.), Dicţionarul personalităţilor feminine din România, Editura Meronia, Bucureşti, 2009 (ברומנית)
Lucia Surdza-Bulandra, Mihai Vasiliu - Aristizza Romanescu, 30 ani de amintiri, ESPLA (ברומנית)
הערות שוליים

↑  J.Y.Conrad ע' 171
↑  J.Y.Conrad ע' 170
↑  Cambridge Companion to Theatre עמוד 933
↑  J.Y.Conrad ע' 171
1 2 3 4  Enciclopedia României on line
↑  V.Bilcirescu ע' 3
↑  J.Y.Conrad ע' 171
↑  J.Y.Conrad ע' 171
↑  J.Y.Conrad ע' 172
↑  V.Bilciurescu ‏ ע' 2
↑  בול דואר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810555304305606  VIAF: 317287301   WorldCat (עם VIAF): 317287301 
לוחית לזכר הצמד האגדי של התיאטרון הרומני, אריסטיצה רומנסקו וגריגורה מנולסקו, על הבית מס. 4 ברחוב קרואה דה פטי-שאן בפריז
נור, מלכת ירדן

| --- | --- |

המלכה נור, 2011
 לידה:  23 באוגוסט 1951 (בת 73) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 שם לידה:  Lisa Najeeb Halaby 
 מדינה:  ארצות הברית, ירדן 
 השכלה:  אוניברסיטת פרינסטון  Concord Academy  Chapin School  National Cathedral School 
 בן או בת זוג:  חוסיין, מלך ירדן (1978–1999) 
 
 
 פרסים והוקרה
 הצלב הגדול במסדר איזבלה הקתולית (1985)  מסדר הפיל (1998)  פרס הומניטרי של השנה (2002)  ליידי הצלב הגדול במסדר ג'ון הקדוש (16 ביוני 1989)  אות הכוכב הגדול על שירות הרפובליקה האוסטרית  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית  מסדר המעלות 
 
המלכה נור (שמה המקורי: ליסה נג'יב חלבי, נולדה ב-23 באוגוסט 1951) היא אלמנתו של חוסיין מלך ירדן. היא הייתה אשתו הרביעית והמלכה הרעיה של ירדן עד מותו ב-7 בפברואר 1999.
ביוגרפיה

המלכה נור נולדה בארצות הברית בשם ליסה נג'יב חלבי לאב טייס ממוצא סורי ולאם ממוצא שוודי ואנגלי. אביה שירת כטייס ניסוי בצי האמריקני, כמנהל חברת תעופה וכפקיד ממשל אמריקני בכיר. בתקופת הנשיא הארי טרומן הוא שימש עוזר למזכיר ההגנה האמריקני. בתקופת הנשיא ג'ון פ. קנדי הוא מונה לעמוד בראש רשות התעופה הפדרלית. בין השנים 1969 ל-1972 הוא ניהל את חברת התעופה פאן אם. סבא-רבא של נור, אליאס חלבי, היגר לארצות הברית בשנת 1891.
לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטת פרינסטון נור עבדה שנה באוסטרליה בתכנון ערים. בשנת 1975 החלה לעבוד בחברת אדריכלות בריטית אשר עסקה בתכנון מרכז העיר טהראן באיראן, עד אשר המצב הפוליטי באיראן לא איפשר את המשך עבודתה שם. התענינותה במתרחש במזרח התיכון הביאה אותה להגיש מועמדותה ללימודי תואר שני בעיתונות באוניברסיטת קולומביה ובינתיים קיבלה משרה זמנית במתקן מחקר תעופתי בעמאן. היא עזבה משרה זו לאחר שמונתה למנהלת מחלקת תכנון מתקנים ועיצוב בחברת התעופה עאליה. היא הכירה את המלך חוסיין עוד בשעה שהתאבל על מות אשתו, עאליה, מלכת ירדן.
נור, אשר הייתה נוצרייה עד לנישואיה למלך חוסיין, התאסלמה ושינתה את שמה ל"נור אל-חוסיין". פירוש שמה (נור) בערבית הוא "אור". ב-15 ביוני 1978 נישאה למלך חוסיין. היא דוברת אנגלית, ערבית וצרפתית.
לזוג נולדו ארבעה ילדים: חמזה (1980), האשם (1981), אימאן (1983) וראיה (1986).
המלכה נור אינה אמו של המלך הנוכחי, עבדאללה, ולכן אינה נושאת בתואר המלכה האם. עם זאת, גם אחרי מות המלך חוסיין הפנייה אליה היא "הוד רוממותה, המלכה נור". לאחר מות המלך חוסיין היא מחלקת זמנה בין בתיה בעמאן, בלונדון ובוושינגטון די. סי.
הערות שוליים

↑  Queen Noor | Faces of America | PBS
↑  אורי דרומי, נג'יב חלבי, נשיא חברת פאן-אם, אביה של המלכה נור, 2003-1915., באתר הארץ, 16 ביולי 2003
↑  Her Majesty Queen Noor of Jordan
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266044505171  PLWABN: 9810667299705606  BnF: cb14555091z (data)  GND: 124534872  ICCU: UBOV043469  ISNI: 0000 0001 2018 8045  LCCN: n95055129  NKC: mzk2005269636  NLA: 40444749  NTA: 243958080  SELIBR: 230361  SNAC: w6x74f0h  SUDOC: 083166459  Trove: 1446886  VIAF: 106602914   WorldCat (עם VIAF): 106602914 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא ירדן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נטע אחיטוב

| --- | --- |

 לידה:  אוגוסט 1980 (בת 44) ונקובר, קנדה 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 מספר צאצאים:  3 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  netta.ahituv
 
נטע אחיטוב (נולדה באוגוסט 1980) היא עיתונאית ישראלית מומחית בענייני סביבה, כתבת מגזין בעיתון "הארץ". קודם לכן כיהנה כעורכת מדור המשפחה של העיתון, סגנית עורך מדור הדעות ועורכת בדסק החוץ, כותבת גם במגזין דה מרקר. הגישה במשך ארבע שנים את התכנית "רבע ל-עירוני" בגלי צה"ל ומרבה להופיע כאורחת בתוכניות אקטואליה בטלוויזיה.
ביוגרפיה

אחיטוב נולדה בוונקובר, קנדה, וגדלה בתל אביב. היא מתגוררת כיום בתל אביב עם בן זוגה, האדריכל דניאל זרחי, ושלושת ילדיהם. אמה היא נורית אחיטוב, שופטת מחוזית בדימוס. אביה הוא ניב אחיטוב, פרופסור אמריטוס בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב. אחיה נדב הוא פרופסור לגנטיקה באוניברסיטת UCSF בסן פרנסיסקו.
אחיטוב היא בעלת תואר ראשון במדעי החיים ומדעי הרוח מאוניברסיטת תל אביב, ובעלת תואר שני בלימודי סביבה מאוניברסיטת תל אביב שבמסגרתו כתבה תזה על פילוסופיה של סביבה.
את דרכה התקשורתית החלה אחיטוב בשנת 2006 עם הצטרפותה לצוות הכותבים של עיתון "העיר" מקבוצת "הארץ". במסגרת עבודתה בעיתון "העיר" שימשה ככתבת מגזין וכתבה במדריך "עכבר העיר" את הטור השבועי "העיר בירוק" בנושאי סביבה.
עם סגירת עיתון "העיר" בשנת 2010 עברה לשורות "הארץ", ככתבת מגזין במוסף "הארץ". בשנת 2014 כיהנה אחיטוב כעורכת בדסק החוץ של העיתון ובשנת 2017 כסגנית עורך מדור הדעות. בשנת 2018 הקימה את מדור המשפחה של העיתון וכיהנה כעורכת שלו במשך שנתיים.
בשנת 2014 זכתה בפרס פראט לתקשורת סביבתית בקטגוריה של גוף עבודה רחב היקף על כתבות המגזין והתחקירים הסביבתיים שפרסמה בעומק ובאומץ במגוון רחב של נושאים הקשורים לאדם, לחברה ולסביבה בישראל.
אחיטוב נשלחה מטעם עיתון "הארץ" לסקר את גביע העולם בכדורגל נשים בשנים 2015 בקנדה וב-2019 בצרפת.
ב-2015 הגישה לצד לינוי בר גפן את תוכנית התחקירים "עושות חשבון" בהפקת קודה תקשורת בערוץ 10. בין השנים 2014–2018 הגישה את תוכנית הרדיו השבועית "רבע ל-עירוני" בגלי צה"ל, העוסקת בעירוניות על שלל היבטיה.
בשנת 2009 הקימה קבוצת כדורגל נשים בתל אביב ופעילה במשחקי כדורגל נשים מדי שבוע.
בשנת 2017 גייסה תרומות ויזמה העברה של 8,600 פנסים סולריים, שעיצב ויוצר האמן הדני-איסלנדי אולאפור אליאסון, לילדים בעזה בכדי לספק להם אור בשעות הרבות בהן מערכת החשמל אינה פעילה.
אחיטוב טבעונית מגיל צעיר, היא כותבת בין היתר על הנזקים האקולוגיים של תעשיית הבשר והאכזריות הכרוכה בה,  ועל ניסיונות של חברות מזון להסתיר מידע מפני הציבור.
היא מרבה להופיע כמנחה בכנסים סביבתיים וכאורחת בתוכניות אקטואליה שונות בטלוויזיה.
כתבות ותחקירים

בין כתבות המגזין הבולטות שלה אפשר למצוא את הכתבה הנקראת ביותר באתר "הארץ" לשנת 2012, "כל הרעל שמסתתר בבשר שאנחנו אוכלים" על הכימיקליים המוספים לבשר בישראל.
כתבה על הורים יהודים הבוחרים לא למול את ילדיהם, שזכתה להתייחסות חריפה ברשת החברתית פייסבוק מצד שר הדתות, נפתלי בנט.
כתבה שאיגדה עדויות של ילדים פלסטינים צעירים שנעצרים בבתיהם באמצע הלילה ונלקחים למעצרים ביטחוניים על ידי חיילי צה"ל.
כתבת תחקיר על כמות המזון המושלכת בישראל, שהובילה לפתיחת הליך ביקורת בנושא במשרד מבקר המדינה ולדו"ח מקיף בנושא.
ראיון נדיר עם ראש הממשלה הנבחר הראשון של בהוטן, ג'יזמה יוזר טהינליי.
חשיפת סיפורו של עורך הדין האמריקאי הנודע סטיבן דנציגר, שנאבק משפטית בתאגיד האנרגיה שברון ומשלם על כך מחיר כבד.
ראיון בלעדי באיסלנד עם מייסד חברת די-קוד, המובילה בתחום של גנטיקה של אוכלוסיות.
מאמר דעה ותחקיר על כלי פלסטיק חד-פעמיים שמחולקים בבתי ספר וגני ילדים, שהוביל שש רשויות מקומיות לעבור לכלים רב-פעמיים.
מאמר דעה המבקר את הציד החוקי של חיות בסכנת הכחדה בישראל, שהוביל את השרה להגנת הסביבה, גילה גמליאל, לאסור לאלתר ציד תורים מצויים ושלווים נודדים.
מאמר שניתח את יומניו של השר להגנת הסביבה, זאב אלקין, ומצא כי הקדיש מעט זמן לענייני הסביבה והרבה זמן לאירועים חברתיים.
מאמר שכותרתו "נמצאה ההוכחה שנשים מנהיגות טוב יותר מגברים", על הקשר בין מדינות שצלחו בצורה טובה יותר את מגפת הקורונה לבין העובדה שבראשן עומדת אישה.
מאמר שכותרתו ״הגלובליזציה של הכעס״, בתוך ספר בשם "קריאת המחאה: לקסיקון פוליטי" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012).
מאמר ״מדוע מוצרים מן החי הם עדיין חוקיים?״, כחלק מהספר: "אוכל לחם חוק: עיונים במשפט ואוכל" (הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2017).
הערות שוליים

↑  הזוכים בפרס פראט 2014: עיתונאית "הארץ" וכתבה שפורסמה במוסף, באתר הארץ, 1 במאי 2014
↑   נטע אחיטוב, הנשים הרימו מונדיאל כמו של הגברים. הגיע הזמן שגם ירוויחו בהתאם, באתר הארץ, 8 ביולי 2019
↑  רבע ל-עירוני בגלי צה"ל
↑  נטע אחיטוב, החוקרים מתריעים, הסכנה מוחשית. למה אנחנו עדיין אוכלים בעלי חיים?, באתר הארץ, 29 באפריל 2020
 נטע אחיטוב, תנובה מודה: השחיטה אכזרית, המראה יזעזע את אוכלי הבשר, באתר הארץ, 19 במאי 2013
↑   נטע אחיטוב ועידו אפרתי, משרד הבריאות או מועצת החלב — מי באמת קובע כמה חלב כדאי לצרוך?, באתר הארץ, 5 במאי 2016
↑  נטע אחיטוב, כל הרעל שמסתתר בבשר שאנחנו אוכלים, באתר הארץ, 13 ביולי 2012
↑  נטע אחיטוב, ברית דמים, באתר הארץ, 14 ביוני 2012
↑   נטע אחיטוב, נשלפים מהמיטה בלילות: צה״ל כלא אלפי ילדים ונערים. אלה עדויותיהם, באתר הארץ, 13 במרץ 2019
↑  נטע אחיטוב, מיליארד רעבים, ואתם לא גומרים מהצלחת?, באתר הארץ, 31 בינואר 2013
↑  נטע אחיטוב, ממלכת האושר, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2011
↑   נטע אחיטוב, סטיבן דנציגר יצא למלחמה בתאגיד ענק. הוא מצא את עצמו במעצר בית של שנתיים, באתר הארץ, 17 ביוני 2021
↑   נטע אחיטוב, זה קארי סטפנסון, מנכ"ל די-קוד. ובכוחו לחזות מתי הוא ימות, באתר הארץ, 22 ביולי 2021
↑   נטע אחיטוב, ילדי הפלסטיק, באתר הארץ, 23 באוקטובר 2019
↑   נטע אחיטוב, בלי ריחוק חברתי ובלי חמלה — עונת הציד נפתחה, באתר הארץ, 7 בספטמבר 2020
↑   נטע אחיטוב, יומני אלקין: במקום הגנה על הסביבה, בר מצווה, באתר הארץ, 13 ביולי 2020
↑   נטע אחיטוב, נמצאה ההוכחה שנשים מנהיגות טוב יותר מגברים, באתר הארץ, 14 באפריל 2020
↑  "קריאת המחאה: לקסיקון פוליטי
↑  אוכל לחם חוק: עיונים במשפט ואוכל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302951405171  ISNI: 0000 0004 0258 8450  VIAF: 298407228   WorldCat (עם VIAF): 298407228
פרשת הצוללות

ערך זה עוסק בחקירה פלילית שנוהלה על ידי יחידת להב 433. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
אח"י תנין, צוללת מסדרת דולפין AIP
פרשת הצוללות וכלי השיט, המכונה גם תיק 3000, היא חקירה פלילית שנוהלה על ידי יחידת להב 433 של משטרת ישראל מאז פברואר 2017 ובמסגרתה נחקר חשד להטיית מכרזים הקשורים לרכש צוללות מסדרת דולפין AIP וספינות סער 6 מחברת "טיסנקרופ" הגרמנית, בשנים 2009–2017. בסיום החקירה פרסמה המשטרה את עמדתה שהתגבשו ראיות כדי להעמיד לדין מספר נחקרים באשמת שוחד, מרמה, הלבנת הון ואישומים נוספים, ובשנת 2021 הוגשו כתבי אישום פליליים באשמות שקשורות לשוחד - כנגד שבעה מהמעורבים בפרשה.
ביוני 2024, החליטה ועדת החקירה לשלוח מכתבי אזהרה למספר בכירים שעסקו ברכש הצוללות: בנימין נתניהו, יוסי כהן, שהיה ראש המוסד, שר הביטחון לשעבר בוגי יעלון, רם רוטברג מפקד חיל הים לשעבר ולאבנר שמחוני עובד המל"ל.
עיקרי הפרשה

במרכז הפרשה שתי עסקאות בין ישראל לבין התאגיד הגרמני "טיסנקרופ": אחת לרכישת שלוש צוללות (בשווי 1.5 מיליארד אירו) והשנייה, לרכישת ספינות טילים (בשווי 430 מיליון אירו). החקירה עסקה בחשדות שקצינים בכירים ועובדי ציבור דרשו ולקחו שוחד כדי לקדם את העסקאות בין התאגיד למדינת ישראל.
במהלך החקירה נבדקו פעולות רכש אחדות עבור חיל הים:
רכישת הצוללת אח"י דרקון, מסדרת דולפין AIP ב-2012, בנוסף לחמש הצוללות המשרתות בחיל הים.
רכישת שלוש צוללות לחיל הים, שיבואו בנוסף לצוללות הקיימות או לפי גרסה אחרת להחלפת צוללות מסדרת דולפין כאשר יתיישנו, בניגוד לעמדת שר הביטחון.
רכישת ספינות טילים מדגם סער 6, תוך ביטול מכרז בינלאומי והחלפתו במשא ומתן עם המספנה של חברת "טיסנקרופ" לבניית ספינות כבדות וגדולות יותר מכפי שפורסם במכרז.
בנוסף נמתחה ביקורת על האישור שניתן לגרמנים למכור למצרים צוללות דומות לאלה שנמכרו לישראל, דבר העלול לפגוע ביתרון הצבאי של ישראל.
פעולות הרכש > רכש הצוללות

במהלך השנים סיפקו "מספנות HDW" הגרמניות (שבשנת 2005 נרכשו על ידי "טיסנקרופ") למדינת ישראל חמש צוללות, אשר נמצאות בשירות פעיל כחלק משייטת הצוללות של חיל הים. בשנת 2009 מונה מיקי גנור לנציג של תאגיד טיסנקרופ. עד 2017 פעל גנור בתפקידו זה בעסקאות הרכש מול ממשלת ישראל.
החל מ-2009 נוהלו מגעים למימוש אופציה לרכישת צוללת נוספת מסדרת דולפין AIP. המגעים הסתיימו ב-2012.
בשנת 2016 התקיימו מגעים לחתימת הסכם מסגרת לרכישת שלוש צוללות נוספות מסדרת דולפין AIP, בעלות של 1.5 מיליארד אירו. על פי גרסה אחת צוללות אלו אמורות להגדיל את מספר הצוללות בצי הישראלי לתשע. לעומת זאת על פי גרסת חיל הים, הן היו אמורות להחליף שלוש צוללות ישנות שנכנסו לשירות בשנים 1999–2000 (אח"י דולפין, אח"י לווייתן ואח"י תקומה). הצורך בהחלפה נובע מאורך תקופת השימוש בצוללות הישנות. תקופת הפעילות המבצעית של כל צוללת היא כ–25 שנה. אישור עסקה זו היה במחלוקת בין ראש הממשלה בנימין נתניהו, שתמך בעסקה, למשרד הביטחון בראשות השר משה יעלון[דרוש מקור]. יעלון התנגד לעסקה היקרה אשר לא הייתה כלולה בתוכניות הרב-שנתיות של צה"ל. תוכנית הרכישה קמה לתחייה כשאביגדור ליברמן החליף את משה יעלון כשר הביטחון.
בינואר 2022 ממשלת בנט חתמה על הסכם לרכישת 3 צוללות, בהתאם להסכם עליו חתם נתניהו ב-2017. אלא שהגרמנים כמעט והכפילו את המחיר. במקום 1.8 מיליארד אירו המחיר קפץ ל-3 מיליארד אירו, כאשר מתוכו יממנו הגרמנים 600 מיליון אירו בתקציב מיוחד. הסיבות המשוערות להתייקרות הן שמדובר בצוללות משוכללות ויקרות יותר, הורדת הסובסידיה מ-33% ל-20%, וסיבות פנים פוליטיות גרמניות. הוצאה לפועל של עסקה זו, תומכת[דרוש מקור] בטיעונים שרכש של שלוש צוללות היה מיועד להחליף את שלוש הצוללות הישנות.
פעולות הרכש > רכש ספינות האבטחה

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא בלבול תאריכים ועובדות - תגלית הגז הרצינית הראשונה רק ב-2009. עסקת הספינות עם קוריאה רק ב-2013.
סביב 2002 החל חיל הים לגבש תוכנית שמטרתה הכנסת ספינות טילים חדשות, שאמורות היו להחליף את ספינות הסער 4 הישנות. לפי אלוף (במיל') אליעזר (צ'ייני) מרום שהיה ב-2003 ראש מספן מטה חיל הים, המלצותיו היו לספינות בהדחק של 2000–2200 טון. התוכניות התעכבו בשל מחלוקות בתוך החיל בדבר אופי הספינה הדרושה, וגם בשל עלותן הגבוהה של הספינות. בשנת 2012, על רקע גילוי תגליות הגז מול חופי ישראל, זוהה בצמרת משרד הביטחון הצורך בהגנה מוגברת על המים הכלכליים של ישראל. לצורך ביצוע משימה זו חיל הים היה מעוניין להוסיף 4 ספינות לכוחותיו.
החיל פנה ב-2006 ל"לוקהיד מרטין" ו"נורת'רופ גראמן" שהציעו מחיר גבוה. עם כניסתו של אלוף רם רוטברג לתפקידו כמפקד חיל הים, התבקש תא"ל (מיל') עמרי דגול לנצל את קשריו ולקשר בין חיל הים ומשרד הביטחון למספנות "יונדאי" בקוריאה, מספנה גדולה עם 20 אלף עובדים, לשם בדיקת היתכנות לבניית ארבע ספינות מגן לחיל הים. הקשר נוצר והתנהלו מגעים ישירים בין חיל הים למספנה הקוריאנית, שבסופם הוגשה הצעה לבניית ארבע ספינות שטח במחיר של כ-80 מיליון דולר לספינה. בהמשך נכנסו לתמונה מספנות נוספות, בהן שתיים נוספות מקוריאה, ולפיכך הוחלט במשרד הביטחון לצאת למכרז בינלאומי לרכש ארבע ספינות שטח בדחי של כ-1,200 טון. לאחר מכתב שנשלח מהאלוף רוטברג מפקד חיל הים באוקטובר 2014 לרמטכ"ל גנץ ולשר הביטחון יעלון ובו תביעה חד משמעית לחתום חוזה עם מספנת טיסנקרופ, המכרז בוטל ללא כל הודעה, כחודשיים לפני הגשת ההצעות הרשמיות. ונחתם הסכם לרכישת ארבע ספינות ממספנת "טיסנקרופ" בגרמניה בדחי המתקרב ל-1,800–2,000 טון.
על פי פרסומים בתקשורת, עד המדינה מיקי גנור, יוצא חיל הים ששימש כנציג "טיסנקרופ", העיד כי בשלב זה עו"ד דוד שמרון התערב לבקשתו כדי לבטל יציאת משלחת, שכללה את מנכ"ל משרד הביטחון וצוותו, לדרום קוריאה. עם זאת, ראש מנהל ההרכשה והייצור (מנה"ר) שמואל צוקר וראש מספן ציוד משה זנה יצאו בנפרד, ביקרו במספנות והתרשמו מעבודתן. המשא ומתן עם המספנות התקדם וממשלת קוריאה הסכימה לבצע רכש גומלין בדמות מערכת "כיפת ברזל".
ביולי 2014 פורסם מטעם משרד הביטחון מכרז בינלאומי לבניית הספינות, שבו התמודדו חברות מאיטליה, מספרד ומדרום קוריאה. "טיסנקרופ" לא ייצרה ספינות בדחי הנדרש (1,200 טון) ועל כן נמנעה מלהשתתף במכרז. נטען כי[דרושה הבהרה] נציגי "טיסנקרופ" בישראל הפעילו לחצים כדי לבטל מכרז זה. בין היתר פנה עו"ד שמרון בעניין ליועץ המשפטי של משרד הביטחון. ראש מנה"ר שמואל צוקר סיפר כי הופעל עליו לחץ מטעם נציג המועצה לביטחון לאומי שאמר כי אי ביטול המכרז עלול לפגוע ביחסים בין נתניהו לאנגלה מרקל ולגרום נזק מדיני לישראל. לטענת שר הביטחון יעלון, ראש הממשלה פנה אליו בדרישה לבטל את המכרז.
בהמשך הודיעו מספנות גרמניות שממשלת גרמניה מוכנה לסבסד את העסקה ב-30%. בעקבות כך, לדברי ראש מנה"ר, שמואל צוקר, השתנתה הדרישה במכרז ל-1,800 טון. לדבריו, הוא חשד שמדובר באי סדרים. במאי 2015 נחתמה עסקה מול "טיסנקרופ", שכללה סעיף רכש גומלין, כמקובל ברכש ביטחוני. העסקה נחתמה אף על פי שהחברה טרם עמדה אז במחויבותה לרכש גומלין עבור עסקאות קודמות. הסוגיה הוסדרה תוך שימוש בסמכות שר הביטחון, בשל החשש מאובדן מימון העסקה. שליש מעלות ארבע הספינות, כ-430 מיליון אירו, ממומן מתקציב הביטחון, והיתר מהתמלוגים ממאגרי הגז. לצורך מימוש העסקה לקח משרד הביטחון הלוואה בגובה 248 מיליון אירו מבנק דיסקונט.
התפתחות הפרשה

הפרשה נחשפה לראשונה על ידי העיתונאי רביב דרוקר בנובמבר 2016, בתחקיר של התוכנית "המקור". בהמשך החודש הודיע היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, על פי המלצת פרקליט המדינה, שי ניצן, על פתיחת בדיקה בחשד לביצוע עבירות שוחד והפרת אמונים בכל הקשור לעסקאות שבין תאגיד "טיסנקרופ" לבין מדינת ישראל, וזאת בעקבות חומרים שהתקבלו ממספר גורמים ומקורות. הבדיקה הוטלה על היחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית בלהב 433. בעקבות ממצאי הבדיקה המשטרתית אשר העלו חשד לפלילים, בתאריך 27 בפברואר 2017 הודיע פרקליט המדינה, כי בהתייעצות עם מנדלבליט הוחלט לעבור מבדיקה לחקירה פלילית מלאה.
התפתחות הפרשה > בתקופת החקירה

במסגרת החקירה מסרו עדות במשטרה שר הביטחון לשעבר, משה יעלון, מנכ"ל משרד הביטחון לשעבר, דן הראל, היועץ המשפטי למערכת הביטחון, עו"ד אחז בן ארי, חבר הכנסת אראל מרגלית, שר האוצר לשעבר יאיר לפיד, ראש מינהל הרכש במשרד הביטחון לשעבר, שמואל צוקר והחשבת הכללית לשעבר מיכל עבאדי-בויאנג'ו.
בעקבות החקירה נדחתה במספר חודשים חתימת מזכר ההבנות בין ישראל לגרמניה בנוגע לרכישת הצוללות, והוסכם שאם יתברר שבוצעו עבירות פליליות או מעשי שחיתות שנוגעים לרכש הצוללות, העסקה תבוטל.
בפברואר 2021 הודיעה גרמניה על סגירת חקירת העסקה לאחר תהליך בדיקה שנמשך כשנתיים, משום שלא נמצא יסוד מספיק להעמדה לדין.
החקירה הגלויה התבצעה בשלושה גלים עיקריים של מעצר חשודים וחקירת מעורבים במהלך 2017. ב-10 ביולי עיכבה המשטרה לחקירה שישה אנשים, החשודים בעבירות שוחד, מרמה, השתמטות ממס והלבנת הון. שלושה מהנחקרים, איש העסקים מיקי גנור, תא"ל (מיל') אבריאל בר יוסף (אשר נחשד גם בקבלת טובת הנאה בעניין מתווה הגז) ועו"ד רונן שמר, נעצרו. עו"ד דוד שמרון נשלח למעצר בית. למחרת עוכב לחקירה גם מפקד חיל הים לשעבר, אלי מרום, ונשלח אף הוא למעצר בית. מרום קיבל תשלום חודשי קבוע מגנור, תמורת שירותי ייעוץ שסיפק לחברות של גנור. שמו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו, ששמרון הוא עורך דינו ומקורבו, עלה בתקשורת בהקשר לפרשה, אך פרקליט המדינה הודיע כי נתניהו אינו חשוד בה.
ב-20 ביולי 2017, נחתם הסכם עד מדינה עם מיכאל (מיקי) גנור, אשר שימש בתקופה הרלוונטית נציג התאגיד הגרמני "טיסנקרופ" בישראל. לפי ההסכם אמור היה גנור לעמוד לדין, להיות מורשע בגין עבירות מס ולרצות עונש של שנת מאסר בפועל וקנס בסך עשרה מיליון ש"ח.
ב-3 בספטמבר 2017 עצרה המשטרה שישה אנשים, ובהם מנהל לשכת ראש הממשלה לשעבר, דוד שרן, השר לשעבר אליעזר זנדברג, מפקד שייטת 13 לשעבר תא"ל (מיל') שי ברוש, וכן נעצר פעם נוספת אלי מרום. נחקרו בפרשה גם סגנית יו"ר המל"ל לשעבר, עתליה רוזנבאום, ומקורביו של יובל שטייניץ גרשון (גרי) חכים ואביעד שי. בנובמבר 2017 נחקר בפרשה שותפו של שמרון, עו"ד יצחק מלכו, מקורבו של נתניהו.
ב-1 באפריל 2018 פורסם כי יובל שטייניץ העיד בפרשה. בנוגע לטענות שעלו בתקשורת לגבי גרירת רגליים בעניין חקירת ראש הממשלה, הודיע היועץ המשפטי לממשלה שהמשטרה לא ביקשה לחקור אותו. ב-12 ביוני 2018 מסר נתניהו עדות בפרשה.