stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניקולא סרקוזי
ביוגרפיה > לאחר הנשיאות

בספטמבר 2014 הכריז סרקוזי על כוונתו לחזור לחיים הפוליטיים ולהתמודד על הנהגת מפלגת ה-UMP. בבחירות לראשות המפלגה, שנערכו ב-29 בנובמבר 2014, ניצח סרקוזי עם 64.5% מן הקולות. מאוחר יותר שונה שמה של המפלגה ל"הרפובליקנים".
התמודד בשנת 2016 להנהגת המפלגה הרפובליקנית הצרפתית לקראת בבחירות לנשיאות צרפת 2017, אך הגיע למקום השלישי בלבד, אחרי אלן ז'ופה וראש הממשלה שכיהן תחתיו, פרנסואה פיון. לאחר מכן הכריז על תמיכה במועמד מפלגתו פיון.
ב-22 בנובמבר 2020 הואשם במתן שוחד לשופט, כדי שזה יספק לו מידע בקשר לחקירה שהתנהלה נגדו. במרץ 2021 הורשע ונידון לשנת מאסר בפועל ושנתיים מאסר על תנאי. כעבור חצי שנה הורשע ונידון לשנת מאסר בפועל בבית, על שידע על מימון בלתי חוקי לקמפיין שלו בבחירות 2012, שבהן הפסיד לפרנסואה הולנד.
דעותיו > משטר, כלכלה וחברה

בשנים שקדמו לנשיאותו אחז סרקוזי בתואר נשיא ה-UMP, המפלגה השמרנית המרכזית בצרפת, תפקיד שאליו נבחר בנובמבר 2004 ברוב של 85%. בראשותו, התרחבו מאוד שורות המפלגה במצטרפים חדשים. בשבתו כמנהיג המפלגה הִרבה סרקוזי להתבטא בנושאים שלא היו בתחום האחריות הישירה של משרדו כשר. את צרפת ראה סרקוזי בראייה פאן-אירופית, והוא שאף למצב אותה ככוח מוביל באיחוד האירופי, שיהפוך מקואליציה רופפת למטרות כלכליות לישות פוליטית מאוחדת וחזקה. במשאל העם שהתקיים בצרפת על אישור החוקה האירופית פעל סרקוזי נמרצות, כשיראק, למען הצבעה בעד החוקה, אך העם הצרפתי הצביע ברובו נגד.
לאורך הקריירה הפוליטית שלו התבלט סרקוזי יותר ויותר בקריאה לשינוי רדיקלי של המדיניות הכלכלית והחברתית בצרפת. בריאיון לעיתון "לה מונד" בספטמבר 2005 טען שהעם הצרפתי הוּלך שולל במשך שלושים שנה בהבטחות כזב וכלי מדיניות לא אפקטיביים. בין היתר הציע פישוט מערך המיסוי למיסוי הוגן יותר, לשיטתו, כך שסך המיסים הישירים שמשלם אדם לא יעלה על 50% מהכנסתו, וכן ביטול קצבאות האבטלה למובטלים המסרבים לצאת לעבודה המוצעת להם. עם כניסתו לתפקיד הנשיא החל במימוש מדיניות הפחתת המיסים שלו. עמדות הליברליזם הכלכלי של סרקוזי שנויות במחלוקת בצרפת, ועוררו התנגדות גורפת בחוגי השמאל, כמו גם קולות כנגדן בשורות הימין. סרקוזי עצמו העדיף שלא להקרא "ליברליסט" (זיהוי אידאולוגי מובהק בצרפת נתפש כאמונה עיוורת בעקרונות מנותקים מהמציאות), כי אם "פרגמטיסט" הפועל ומגיב על פי המציאות בשטח.
בצד מדיניותו הקשוחה בתחום אכיפת החוק, ניסה סרקוזי לקדם קו תקיף יותר בנושא ההגירה, הנחשבת בעיני צרפתים רבים פצצת זמן מתקתקת. הצעותיו השנויות במחלוקת בתחום זה כללו רפורמה במערך ההגירה, עם מכסות שיתירו הגירה רק לבעלי מיומנויות נדרשות לכלכלה הצרפתית, וכן הגבלה של מספר הסטודנטים הזרים ותקופת שהייתם במדינה, למניעת ניצול אשרות הלימודים לשהייה בלתי מוגבלת. עם זאת, את קהילות המהגרים הגדולות שכבר השתקעו בצרפת ניסה לקרב ולטפח, והיה מוכן לשם כך אף לסגת מעקרונות מקודשים של החברה והפוליטיקה הצרפתית. הוא קרא להעדפה מתקנת לשילוב מהגרים בתעסוקה, וסבר שיש להקצות כספי ציבור להקמת מוסדות דת מוסלמיים.
דעותיו > יחסו לישראל וליהודים

סרקוזי נחשב כידיד ישראל, והצהיר בהזדמנויות רבות בגלוי על תמיכתו בה. הוא מבקר חריף של התנהלות הרשות הפלסטינית ושל אוזלת ידה בפעולה תקיפה נגד הטרור, והיה תומך נלהב של תוכנית ההתנתקות של אריאל שרון. בדצמבר 2004 ביקר סרקוזי בישראל ונשא נאום בכנס הרצליה, בו חזר והביע את תמיכתו בישראל ואת אמונו בדרכו המדינית של אריאל שרון. הוא פנה גם אל המתנחלים, ואמר שהוא מבין את תחושתם הקשה – שהשווה לתחושת המתיישבים הצרפתים באלג'יריה עם פינוים בידי שארל דה גול. הוא קרא להגברת שיתוף הפעולה בין צרפת ויתר מדינות אירופה לבין ישראל, החולקת עם האירופים ערכים משותפים של חופש ודמוקרטיה.
כשר נהג סרקוזי להיפגש עם אישים ישראלים שביקרו בצרפת ולהביע באוזניהם את דעותיו הנחרצות כנגד טרור והפרות סדר, שראה כבעיות משותפות של ישראל וצרפת. בדצמבר 2005 אירח בפריז, בתפקידו כשר הפנים, את השר לביטחון פנים גדעון עזרא ומפכ"ל המשטרה רב-ניצב משה קראדי, ודן איתם בהידוק שיתוף הפעולה בין המדינות והמשטרות. בדצמבר 2006, עם תחילת המרוץ לנשיאות, נפגש בפריז עם המשנה לראש הממשלה שמעון פרס והבטיחו כי כנשיא אין בכוונתו לנהל כל מגעים עם תנועות חמאס וחזבאללה, שהוא רואה כארגוני טרור..
לאורך הקריירה שלו התבטא סרקוזי לא אחת כנגד תופעות האנטישמיות האלימה, והצהיר על מחויבותו הבלתי מתפשרת למאבק במחולליה. ב-2003 קיבל סרקוזי את פרס הסובלנות של מרכז שמעון ויזנטל "על מאבקו נגד האנטישמיות". הוא נהנה מאהדה רחבה בקרב הקהילה היהודית של צרפת, המעריכה את ידידותו לישראל ואת עמדותיו התקיפות נגד טרור, אלימות, הפרות סדר ואנטישמיות. "הפחד מאנטישמיות חקוק בגנים של כל יהודי", הסביר פעם בריאיון לנחום ברנע בידיעות אחרונות, "ככלות הכל, מהי ישראל אם לא תשובה טריטוריאלית לפחד היהודי?".
אף שמקובל לעיתים לאזכר את מוצאו היהודי של סרקוזי, בעיקר בהקשרים הנוגעים לעמדותיו על יהדות וישראל, סרקוזי עצמו רואה עצמו כקתולי מבטן ומלידה ואין כל ראיה לקשר כלשהו בין מוצאו היהודי לעמדותיו. עם זאת, מקרה אחד שבו מצא לנכון לאזכר בעצמו את שורשיו היהודיים היה באיגרת ששיגר לאירוע הנצחה לקהילת יהודי סלוניקי שהושמדה בשואה: ”זיכרון השואה הוא חוב שאנו חבים לכל אלה שנספו, כשם שאני חב זאת למשפחת סבי”, כתב סרקוזי. בנאום שנשא בינואר 2007, הזדהה סרקוזי עם כאב היהודים בשואה ואף הכריז ”עברתי שינוי ביד ושם”, כשהוא מתייחס לביקורו בישראל ב-2004. לניקולא סרקוזי בת-דודה בישראל, בת לניצולי שואה שהיגרו מסלוניקי, פרנסין מלאך.
ב-22 ביוני 2008 ערך סרקוזי ביקור ממלכתי ראשון בישראל כנשיא צרפת. בנאומו בפני מליאת הכנסת חזר סרקוזי באופן מודגש על הצהרות הידידות העמוקה שלו לישראל ולעם היהודי, ומחויבותו שלו ושל הרפובליקה הצרפתית לביטחונה של ישראל. תוך שהוא מתייחס במיוחד לאיום האיראני, הצהיר כי ישראל אינה לבדה וכי צרפת תעמוד לימינה של ישראל בכל עת שבהּ ירחף איום על קיומה. תחת הנהגתו של סרקוזי תמכה צרפת בקידום סנקציות חריפות על איראן כל עוד זו ממשיכה בפיתוח התוכנית הגרעינית שלה בצד הצהרות הידידות, חזר על העמדות המסורתיות של ממשלות צרפת הקודמות בכל הנוגע לסכסוך הישראלי-ערבי: התנגדות נחרצת להתנחלויות, עמידה על זכויות העם הפלסטיני ותמיכה בחלוקת ירושלים.
ב-8 בנובמבר 2011, בעת ועידת G-20 בקאן, נקלטה הסתודדות בין סרקוזי לנשיא ארצות הברית ברק אובמה. סרקוזי נשמע אומר לנשיא האמריקני כי אינו סובל את ראש הממשלה בנימין נתניהו, וכינה אותו "שקרן". כעבור שבועיים, כדי למזער נזקים, הכריז סרקוזי בפני נציגים של יהודי צרפת, כי הוא "הנשיא הצרפתי הכי פרו ישראלי".
הפולמוס סביבו

דרכו הפוליטית והתקשורתית של סרקוזי היא מושא לביקורת רבה. סרקוזי הוא שק החבטות של השמאל הצרפתי, ובמקביל ספג ביקורת קשה גם משורות הימין ומתוך מפלגתו שלו – בעיקר מצד מחנה תומכי ז'אק שיראק ודומיניק דה וילפן.
סרקוזי בנה את תדמיתו כמנהיג נחרץ ונחוש, הבא לפתור את בעיותיה האמיתיות של צרפת. הוא מרבה לרמוז, ואף לומר מפורשות, שפוליטיקאים אחרים אינם פועלים באמת למען העם הצרפתי. גישה זו מקוממת את יריביו, בעיקר בחוגי השמאל, הרואים בו דמגוג פופוליסטי העושה בציניות הון פוליטי מנכונותו לסחור בזכויות האזרח, ובעצם מציע את מרכולת הימין הקיצוני במעטפת קלה יותר לעיכול. סקרים שנערכו טרם בחירתו כנשיא הצביעו על כך שסרקוזי פופולרי מאוד בקרב מצביעי מפלגת החזית הלאומית הימנית-קיצונית.
ביקורת רבה ספג סרקוזי על התנהלותו התקשורתית הבוטה, ועל התבטאויותיו שאינן בוררות במילים. המונחים והכינויים שבהם השתמש כלפי בני המהגרים המתפרעים בחוצות הערים במהומות של שלהי 2005, חרגו משמעותית מן המקובל בהתבטאויות רשמיות של פוליטיקאים. נטען כי סרקוזי העליב והשפיל ציבורים שלמים, ויש שאמרו כי הלשון שנקט רק הוסיפה שמן למדורת המהומות. עוד קודם למהומות, בשל התבטאויותיו על צורת הענישה היאה לפושעים פליליים, וביקורתו הפומבית על שופטים שפסקו בניגוד לדעתו, נטען כנגדו כי עקרון הפרדת הרשויות וההבדל בין הרשות המבצעת לרשות השופטת אינו נהיר לו.
גם יחסיו הקרובים של סרקוזי עם אנשי עסקים ואילי הון הם מושא תדיר לביקורת. לסרקוזי יחסי ידידות אמיצים עם כמה מבכירי המשק הצרפתי ועשיריו, דבר המעורר חששות וטענות בתחום הרגיש של קשרי הון-שלטון. העובדה כי סרקוזי כיהן במשך שנים רבות כראש עיר בניי-סיר-סן, פרבר עשיר ואריסטוקרטי של פריז, המנותק מן המצוקה וקשיי הקיום של שכונות העוני הסובבות את העיר, מאוזכרת לא אחת לצורכי ניגוח. על רקע זה נטען כי מדיניותו הכלכלית הליברלית מכוונת להיטיב עם העשירים, בני חוגו הטבעיים, על חשבון השכבות החלשות, שלמענן אינו עושה דבר.
חיים אישיים

סרקוזי גרוש פעמיים ונשוי בשלישית. הוא אב לשני בנים מאשתו הראשונה, בן מאשתו השנייה ולבת מאשתו השלישית. חיי הנישואים שלו היו רצופי שערוריות, שדווחו בהרחבה בעיתונות.
ב-23 בספטמבר 1982 נישא סרקוזי למארי-דומיניק קוליולי, ילידת קורסיקה, בת לרוקח כפרי. לזוג נולדו שני בנים, פייר (1985) וז'אן (1987). ב-1984, בכהנו כראש עיריית ניי-סיר-סן, ערך סרקוזי את טקס נישואיהם של דוגמנית העבר ססיליה סיגנה-אלבניז ומנחה הטלוויזיה ז'אק מרטן. בשנת 1989 עזבה ססיליה את מרטן לטובת מערכת יחסים עם סרקוזי, ובשנת 1996, לאחר גירושים קשים, נשא אותה סרקוזי לאישה. לזוג בן משותף – לואי. בין השנים 2002 ל-2005 נהגו השניים להופיע יחדיו באירועים ציבוריים, כאשר ססיליה משמשת כיועצת הראשית שלו – תופעה חריגה יחסית בפוליטיקה הצרפתית, הנוהגת להפריד בין החיים האישיים לציבוריים.
במאי 2005 פרצה שערורייה נוספת סביב נישואיו של סרקוזי, כאשר בעיתונות התפרסמו ידיעות על כך שססיליה עזבה אותו לטובת רישאר אטיאס, איש יחסי ציבור ויזם נודע שעסק בהפקת ועידת מפלגת ה-UMP. עיתון שווייצרי דיווח כי ברקע עזיבתה של ססיליה הייתה העובדה שסרקוזי נתפס בבגידה עם פילגשים במהלך כהונתו כשר הפנים, ועל כך הגיש סרקוזי תביעת דיבה כנגד העיתון. על פי העיתונות הצרפתית והשווייצרית, בשלב מתקדם של הליכי הגירושים מססיליה היה סרקוזי תוך כדי רומן עם אנה פולדה, עיתונאית מהעיתון הצרפתי "לה פיגרו", אך בינואר 2006 חזרו סרקוזי וססיליה לחיות יחד. התעסקות כזו של העיתונות בחייהם האישיים של פוליטיקאים נדירה יחסית בצרפת, ופרשנים מסבירים חריגה זו בעובדה שבני הזוג סרקוזי עצמם, חובבי וחביבי התקשורת, העמידו את חייהם הפרטיים באור הזרקורים. באוקטובר 2007 התגרשו ניקולא וססיליה סרקוזי.
בדצמבר 2007 החל סרקוזי להיראות בציבור עם קרלה ברוני, דוגמנית ממוצא איטלקי, והם אף נסעו יחד לביקור פרטי במצרים. השניים נישאו ב-2 בפברואר 2008 בטקס מצומצם בארמון האליזה. גירושים ונישואים של נשיא במהלך תקופת כהונתו הם תופעה נדירה יחסית, וככאלה זכו התפתחויות אלה בחיי סרקוזי לעניין תקשורתי וציבורי רב שחרג הרבה מעבר לגבולות צרפת. ב-19 באוקטובר 2011, לבני הזוג נולדה בת, ז'וליה – שהיא התינוק הראשון הנולד לנשיא צרפתי מכהן.
כחול פרוסי

| --- | --- |

 שלשת הקסא:  #003153
 ייצוג RGB:  R=0, G=49, B=83
 ייצוג HSV:  H=205°, S=100%, V=32%
 ייצוג CMYK:  C=100, M=41, Y=0, K=67
כחול פּרוּסי (מגרמנית: Preußisch Blau) הוא פיגמנט בלתי מסיס המשמש לייצור צבעים ובעבר שימש לייצור דיו. כחול פרוסי התגלה במקרה על ידי היינריך דיסבאך בשנת 1704 בברלין כשניסה לייצר צבע אדום. החומר נקרא לכן גם "כחול ברלין". שמות אחרים קשורים להרכב הכימי: ברזל פרוציאניד (iron(III) ferrocyanide) או ברזל הקסה-ציאנופראט (iron(III) hexacyanoferrate)
כימיה ותכונות החומר

כחול פרוסי הוא תרכובת של ציאניד וברזל  Fe_{4}^{III}\left[Fe^{II}(CN)_{6}\right]_{3}\bullet xH_{2}O
מספר מולקולות המים x הוא בין 14 ל-16.
צפיפות: 1.9 גרם לסמ"ק
טמפרטורת התכה: אין, מתפרק מעל 140 מעלות צלזיוס
CAS: 14038-43-8
ההרכב המדויק והמבנה של כחול פרוסי לא היו ידועים במשך תקופה ארוכה, משום שהחומר אינו מסיס ונוטה לייצור קולואידים במים, המבנה מסובך ואינו ניתן לגילוי באמצעות עקיפת קרני X רגילה (משום שאי אפשר להבחין בעקיפת קרני X בין פחמן לחנקן) והסטויכיומטריה אינה ברורה משום שקשה להפיקו בצורה טהורה.
כיום ידוע כי הציאניד משמש כליגנד מגשר: אטום החנקן נקשר לקטיון של ברזל תלת ערכי והפחמן - לברזל דו ערכי (Fe(II)-CN-Fe(III; כל אטומי הברזל בקואורדינציה 6, כלומר קשורים לשישה בסיסי לואיס: יון ציאניד או מולקולת מים (כל אטום ברזל במרכז אוקטאדר). המרחק בין אטום ברזל דו ערכי לאטום פחמן הוא 1.92Å והמרחק בין אטום ברזל תלת ערכי לאטום החנקן הוא 2.03Å. המבנה הגבישי הוא רשת של אטומי ברזל דו ערכי ותלת ערכי לסירוגין, מקושרים באמצעות אניוני ציאניד. כיוון שיש שלושה אטומי ברזל דו ערכי לכל ארבעה אטומי ברזל תלת ערכי, הרי שרבע מהמקומות של ברזל דו ערכי בסריג הגבישי מוחלפים במולקולות מים, מים מחליפים גם ציאניד כליגנדים מגשרים. מולקולות המים נוספות נמצאות בין יחידות המבנה.
כחול פרוסי מופק מתגובה של ברזל כלורי FeCl3 עם אשלגן פרוציאניד  K_{4}\left[Fe^{II}(CN)_{6}\right]\bullet 3H_{2}O. לקבלת דיו מסננים ומרחיפים את התוצר בחומצה אוקסאלית מהולה מחוממת.
הצבע החזק נובע מהעברת מטען מברזל דו ערכי לברזל תלת ערכי בבליעת פוטון. מקסימום הבליעה באורך גל 680nm והאור המועבר או המוחזר נראה, לכן, כחול (צבע משלים).
כחול פרוסי משנה צבעו מכחול ללבן בהפעלת מתח חשמלי (אפקט אלקטרוכרומי) 
התופעה נגרמת מחמצון ברזל דו ערכי לברזל תלת ערכי.
בהארה באור נראה עובר הברזל ממצב של ספין נמוך (אלקטרונים מזווגים ברמת d) לספין גבוה (סידור אלקטרונים באורביטלי d שונים בספינים מקבילים). זהו אחד החומרים הבודדים שידועה בהם תגובה מגנטית לאור.
שימושים

כחול כביסה: אריגים לבנים מקבלים עם השימוש גוון אפרפר או צהבהב (בז'), הוספת מעט צבע כחול לאריג גורמת לו להראות לבן יותר.
התאמת משטחים:  הפיגמנט מורחף בשמן וצובע את משטח הייחוס, מחככים את החלק המעובד במשטח והאזור שנצבע (על ידי העברת צבע ממשטח הייחוס) הוא הנקודה הבולטת. כך ניתן לבחון מישוריות (flatness) של עצמים.
הדפסת מונוכרום בצבע כחול (העתקת שמש).
יכולתו של הכחול הפרוסי לקשור קטיונים חד ערכיים מנוצלת לטיפול במי שבלעו צזיום או תליום רדיואקטיביים. לפי הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית, אדם מבוגר יכול לאכול 10 גרם מהחומר ללא נזק.
הכחשת השואה

גרמר רודולף (Germar Rudolf), מכחיש שואה גרמני (כימאי בהשכלתו), טוען כי היעדר כחול פרוסי מקירות תאי הגזים בטרבלינקה והימצאות החומר על קירות מבנים שבהם השתמשו במימן ציאנידי לצורכי חיטוי מוכיחים כי הקירות לא נחשפו לציאניד, כלומר שלא התבצעה השמדה בגז במבנים אלו. גם פרד לוכטר, מהנדס אמריקאי מטעם עצמו של תאי הוצאה להורג, בדק את תאי הגזים במחנה אושוויץ וטען את אותה הטענה.
ריצ'רד גרין, כימאי שיצא כנגד גרמר רודולף ופרד לוכטר, הסביר כי כדי ליצור כחול פרוסי ממימן ציאנידי הנספח לקיר, על הטיח להיות לח ובסיסי (בתנאים חומציים או נייטרליים המימן הציאנידי לא יתפרק ולא ישחרר את אניון הציאניד שיוכל להיקשר לקטיוני ברזל). כחול פרוסי נוצר, לכן, על קירות חדר החיטוי שהטיח בו היה על בסיס סיד (lime) ולא על קירות חדרי הגזים שהיו עשויים בטון.
הצמד המוזיקלי פראשן בלו (כחול פרוסי באנגלית) ידוע בתכנים הגזעניים של שיריו.
הערות שוליים

↑  Eisen(III)-hexacyanoferrat(II) - PHYSIKALISCH-CHEMISCHE EIGENSCHAFTEN
↑  המבנה הגבישי הוצע על ידי H. J. Buser ופורסם ב Inorganic Chemistry Vol. 11, p 2704 1977
↑  United States Patent: 4773741
↑  Dipl.-Chem. Germar Rudolf, Some considerations about the "Gas Chambers" of Auschwitz and Birkenau, Paper presented at the 1st Australian Revisionist Conference, August 9, 1998
↑  Green, Richard J. "Leuchter, Rudolf, and the Iron Blues" אוחזר ב-11.09.2008
| צבעים וייצוגם במחשב |
| --- | --- | --- |
| גוני אפור | לבן • כסף • אפור • שחור |  |
| צבעי היסוד ב-RGB | אדום • ירוק • כחול |  |
| צבעים שניוניים | ציאן • צהוב • מג'נטה |  |
| צבעים שלישוניים | כתום • תרוג • ירוק אביב • תכלת • סגול • ורוד שושנה |  |
| פיגמנטי צביעה | אוכרה • ספיה • כחול פרוסי • וירידיאן • אולטראמרין |  |
| שונות | אינדיגו • ענבר • חום • זהב • נחושת • ארגמן • ורוד • שני • בורדו • בורגונדי • בז' • חאקי • טורקיז • ערמון • פנטון 448c • קרדינל • כתום בטיחותי • ירוק זית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543610605171  GND: 4272287-1  LCCN: sh85108099
רג'ב

| חודש | בשנים |
| --- | --- |
אלול: ה'תשס"ג-ה'תשס"ו
אב: ה'תשס"ה-ה'תשס"ז
תמוז: ה'תשס"ח-ה'תש"ע
סיוון: ה'תשע"א-ה'תשע"ג
אייר: ה'תשע"ד-ה'תשע"ה
ניסן: ה'תשע"ו-ה'תשע"ח
אדר: ה'תשע"ט-ה'תשפ"ב
שבט: ה'תשפ"ג-ה'תשפ"ד
טבת: ה'תשפ"ה-ה'תשפ"ז
כסלו: ה'תשפ"ח-ה'תש"ץ
חשוון: ה'תשצ"א-ה'תשצ"ג
תשרי: ה'תשצ"ד-ה'תשצ"ה
רַגַּ'בּ (בערבית: رَجَب) הוא החודש השביעי בלוח השנה המוסלמי.
משמעות המילה רג'ב היא כבוד, ועל כן החודש מכונה "החודש המכובד". הערבים הפגאנים העריכו חודש זה (בדומה לחודש מוחרם) ולחימה במהלכו נאסרה.
הנביא מוחמד טען כי מי שצם בחודש זה ישתה ממעיין החיים בגן עדן. מוסלמים אדוקים צמים ביום שישי הראשון בחודש רג'ב.
אירועים חשובים בחודש זה

ב-1 ברג'ב נולד האימאם השיעי החמישי מוחמד אל-באקר.
ב-3 ברג'ב מת האימאם השיעי העשירי עלי אל-האדי.
ב-5 ברג'ב נולד עלי אל-האדי.
ב-7 ברג'ב השיעים התריסריים חוגגים את "יום האימאם מוסא אלכאט'ם" לכבוד האימאם השיעי השביעי.
ב-9 ברג'ב מת האימאם השיעי התשיעי מוחמד א-תקי.
24 ברג'ב- ניצחון המוסלמים בקרב חייבר
ב-25 ברג'ב מת מוסא אלכאט'ם.
ב-27 ברג'ב הסונים (למעט הסלפים שבהם) מזכירים את המסע הלילי של מוחמד.
ב-28 ברג'ב 1342 להג'רה פורקה האימפריה העות'מאנית.
צלאח א-דין נכנס לירושלים במסע כיבושיו במהלך החודש רג'ב.
קרב תבוכ נערך בשנה 9 להג'רה בין צבא המוסלמים בהנהגת מוחמד לביזנטים. זהו הקרב האחרון בו השתתף מוחמד טרם מותו.
הערות שוליים

↑  בשנה הראשונה אדר ב', באחרונה אדר א' וביניהן אדר רגיל.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4320081-3  LCCN: sh99010732  TDVİA: receb
אראגון (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  אראגון 
 בימוי:  סטפן פנגמייר
 הופק בידי:  ג'ון דייוויס אדם גודמן גיל נטר
 תסריט:  פיטר בקמן, על פי אראגון, ספר מאת כריסטופר פאוליני
 עריכה:  רוג'ר ברטון מסהירו הירקבו כריס לבנזון
 שחקנים ראשיים:  אדוארד ספלירס ג'רמי איירונס סיינה גילורי רוברט קרלייל דג'ימון הונסו גארט הדלונד רייצ'ל וייס ג'ון מלקוביץ' ג'וס סטון
 מוזיקה:  פטריק דויל
 צילום:  יו ג'ונסון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית, הונגריה 
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20, Ingenious Media, רטפק-דיון אנטרטיינמנט, Davis Entertainment 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 בדצמבר 2006
 משך הקרנה:  104 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט פעולה, סרט הרפתקאות, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 תקציב:  100 מיליון דולר
 הכנסות:  249 מיליון דולר (בכל העולם)
 הכנסות באתר מוג'ו:   eragon
 www.eragonmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
אראגון (באנגלית: Eragon) הוא סרט פנטזיה-הרפתקאות משנת 2006 שמבוסס על הספר אראגון, מאת כריסטופר פאוליני (אך בעלת הרבה הבדלים) והסרט היחיד של הסדרה הירושה. את הסרט ביים סטפן פנגמייר, שעבד בעבר כבמאי אפקטים מיוחדים ב"סדרה של צרות" ואת התסריט כתב פיטר בקמן, שכתב גם את התסריט לסרט ההמשך השלישי של פארק היורה. הסרט צולם בעיקר באולפני Mafilm Fót בהונגריה, החל מה-1 באוגוסט 2005. את האנימציה והאפקטים המיוחדים ערכו Weta Digital ו-Industrial Light & Magic.
הסרט הופץ בכל העולם בין ה-13 בדצמבר ל-15 בדצמבר 2006, על ידי חברת פוקס המאה ה-20. הסרט הגיע למקום ה-10 ברשימת הסרטים שזכו לביקורות הגרועות ביותר בשנת 2006, ולמקום ה-31 במכירות לאותה השנה בארצות הברית.
שחקנים

אדוארד ספלירס - אראגון, נער חווה שהופך לרוכב דרקונים.
רייצ'ל וייס - סאפירה, הדרקונית של אראגון (דיבוב).
ג'רמי איירונס - ברום, מספר סיפורים מהכפר של אראגון החובר אליו ולסאפירה.
סיינה גילורי - אריה, אלפית שנכלאה בשביו של דורזה וחוברת לאראגון.
רוברט קרלייל - דורזה, "יצור צל" מרושע ואויבו של אראגון.
דג'ימון הונסו - אז'יהוד, ראש ארגון המורדים "הווארדן".
גארט הדלונד - מרטאג, בנו של מורזן וחברו של אראגון.
ג'ון מלקוביץ' - המלך גאלבטוריקס, שליטה המרושע של אלאגייזיה.
ג'וס סטון - אנג'לה, מגדת עתידות הקוראת את עתידו של אראגון.
אלן ארמסטרונג - גארו, דודו הזקן של אראגון ואחיה של אמו.
כריסטופר איגן - רוראן, בן דודו של אראגון.
גארי לואיס - הרותגאר, מלך הגמדים וידידו של אז'יהוד.
סטיב ספירס - סלואן, הקצב של הכפר המלשין על אראגון.
ריצ'רד ריפקין - הורסט, הנפח של הכפר.
קרוליין ציקזי - נאסואדה, בתו של אז'יהוד המדריכה את אראגון.
שחקנים בקטעים שנחתכו:
ראלף בראון – שני התאומים, יועציו של אז'יהוד (השחקן צולם עם כפילות לתאום השני).
טמסין אגרטון – קתרינה, בתו של סלואן וידידתו של רוראן.
תינוקת המשחקת את אלווה, הילדה שאראגון בירך ובטעות קילל.
הפקה > תוכניות

בפברואר 2004, פורסמו לראשונה תוכניות להפקת סרט קולנוע המבוסס על רב-המכר מאת כריסטופר פאוליני, אראגון. חברת פוקס המאה ה-20 רכשה את הזכויות על הספר, והתסריטאי פיטר בקמן כתב את התסריט. בקמן, מעריץ של ספרי וסרטי פנטזיה ומדע בדיוני, אמר שהוא היה נדהם מהפריחה המוקדמת של הסופר, משליטתו בקווי העלילה והדמויות ומיכולתו ליצור מספר עולמות דמיוניים לגמרי.
התסריט שכתב בקמן משך את תשומת לבו של הבמאי סטפן פנגמייר. "אני מוצא את הקריאה בספר מרגשת," אמר הבמאי, "התגובה הראשונה שלי לחומר הייתה שהוא סיפור מעולה ובעל קשת של רגשות".
הפקה > ליהוק

אדוארד ספלירס נבחר לתפקיד הראשי לאחר חיפושים עולמיים רחבי היקף. "אד נכנס, ואנחנו רק הסתכלנו אחד על השני ואמרנו, 'זה אראגון, זה הבחור מהספר'," אמר הבמאי סטפן פנמייר, "הרגשתי את הניצוץ והחיות של אד. פשוט ידעתי שהוא נועד להפוך לכוכב סרטים". מועמד אחר לתפקיד היה אלכס פטיפר, אך בשל פחד הטיסות שלו הוא דחה את ההצעה.
ב-15 ביולי 2005, במסיבת עיתונאים רשמית של פוקס המאה ה-20, אישרה החברה שספלירס הוחתם לפרויקט. במשך החודשים שלאחר מכן, נוספו לצוות השחקנים גם ג'רמי איירונס, ג'ון מלקוביץ' ודג'ימון הונסו. כריסטופר פאוליני, שכתב את הסיפור המקורי, הביע את רצונו להופיע בתפקיד אחד החיילים בקרב פארתן דיור, אך לא הצליח משום שהיה במסע לקידום הספר.
ג'רמי איירונס, ששמח להזדמנות להיכרות מחודשת עם הקהל הצעיר, לקח את התפקיד אף שסרט קודם שלו, Dungeons & Dragons, נכשל. הוא אמר שאראגון "נוהל טוב יותר" מהסרט ההוא.
הפקה > צילום

באוגוסט 2005, החלו הצילומים לאראגון, בכמה מוקדים לאורך הונגריה וסלובקיה, כולל:
הונגריה בודפשט, הונגריה
הונגריה הר סאג, הונגריה
הונגריה סלדומולק, הונגריה
סלובקיה הטאטרה הגבוהים, סלובקיה
הצילומים נסתיימו חודש מאוחר יותר, בספטמבר, והחלה העבודה על ה-CGI, בחברת Industrial Light & Magic. ההחלטה להוסיף לכנפיה של סאפירה נוצות ומראה דומה לכנפי-עטלף, בדומה לכנפיו של אנג'ל מאקס-מן, התקבלה בשלב זה.
תגובות > ביקורת

רוב הביקורות שקיבל הסרט היו שליליות, והוא זכה לרייטינג של 16% ב-Rotten Tomatoes: מקום עשירי מהסוף. The Seattle Times תיאר את הסרט כ"מעולה מבחינה טכנית, אבל חסר חיים למדי ולעיתים מעט מטופש", וגם באתר עין הדג הישראלי, תיארו את הסרט כצפוי, חקייני ולא משכנע. ב-The Hollywood Reporter נאמר שהסרט "חסר טקסטורה ועומק", והוא זכה לתגית "מועתק" מהוושינגטון פוסט יחד עם התואר "כישלוני" שהוענק למשחק. גם ב-Orlando Weekly ביקרו את המשחק והצמידו לו את התארים "מנופח" ו"חסר-חיים".
ביקורות חיוביות לסרט תיארו אותו כ"כיפי" וכ"עשוי מהחומר שממנו עשויים סרטי פנטזיה לבנים". במקום אחר תוארה העבודה על ה-CGI כ"בעלת דמיון" וסאפירה, הדרקונית, כונתה "יצירה נהדרת". כריסטופר פאוליני אמר בראיון שנהנה מהסרט, במיוחד מהופעותיהם של ג'רמי איירונס ואדוארד ספלירס.
תגובות > מכירות

סך המכירות העולמי המשוער של אראגון עומד על 249 מיליוני דולרים, מתוכם כ-75 מיליון בארצות הברית ו-173.9 בשאר העולם. סרטים צריכים לצבור בקופות סכום ששוה בערך לפי שניים מההפקה וההפצה על מנת לצאת ללא רווח או הפסד: אראגון, שהפקתו והפצתו עלו ביחד 130 מיליון דולרים, לא עמד ביעד זה. למרות זאת, הבמאי סטפן פנגמייר אמר שבפוקס הייתה "שמחה מתונה מהמכירות הכלל עולמיות". זהו הסרט המוכר ביותר בהיסטוריה שעוסק בדרקון[דרוש מקור].
תגובות > פרסים

פרסי סאטורן (2007)
מועמדות: סרט הפנטזיה הטוב ביותר
מועמדות:  ההופעה הטובה ביותר לשחקן צעיר, אדוארד ספלירס
פרסי ה-CDG (איגוד מעצבי התלבושות) (2007)
מועמדות:  הצלחה בעיצוב תלבושת לסרט (פנטזיה), קים בארט
פסקול

| --- | --- |

 פסקול מאת פטריק דויל
 יצא לאור:  12 בדצמבר 2006
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט פעולה, סרט הרפתקאות, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 חברת תקליטים:  תקליטי RCA
 הפקה:  פטריק דויל, מגי רודפורד
 
את פסקול הסרט הלחין פטריק דויל, שאחראי גם לפסקול הסרט הארי פוטר וגביע האש משנת 2005. את שיר הנושא של הסרט, "Keep Holding On", הקליטה אבריל לאבין והוא מושמע ברשימת הקרדיטים בסוף הסרט. שיר זה יצא לאור כסינגל ב-2007, והגיע למקום ה-17 במצעד הפזמונים האמריקני Billboard Hot 100.
הערות שוליים

↑  Moldy Tomato #10 - Eragon, באתר Rotten Tomatoes
↑  2006 DOMESTIC GROSSES - #1 - #100, באתר Box Office Mojo
↑  מוריה מקדונלד. "Even preteens aren't slayed by familiar tale". ‏The Seattle Times, ‏14 בדצמבר 2006
↑  רז גרינברג. "אראגון". אתר עין הדג, 16 בדצמבר 2006
↑  קירק הוניקאט. "Eragon". ‏The Hollywood Reporter,‏ 14 בדצמבר 2006
↑  סטפן האנטר. "Eragon". וושינגטון פוסט, 14 בדצמבר 2006
↑  ג'ייסון פרגוסון. "Eragon". ‏Orlando Weekly, ‏ 14 בדצמבר 2006
↑  "This Week's Movie Review Nolan's Pop Culture Review #351"
↑  "Urban Cinefile ERAGON"
↑  "All that's missing are the hobbits"
↑  Eragon‏ (2006) באתר Box Office Mojo
↑  "Observations on film art and FILM ART : What Won the Weekend? or How to Understand Box-Office Figures"
↑  אוונס ג'ייקוב. "Stefan Fangmeier Creates Fantasy with Eragon", ‏20 במרץ 2007
| "הירושה" מאת כריסטופר פאוליני |
| --- | --- | --- |
| ספרים | אראגון (2003) • הבן הבכור (2005) • בריסינגר (2008) • הירושה (2011) |  |
| עיבודים | אראגון (סרט) • אראגון (משחק) |  |
| דמויות | הירושה - דמויות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15126469z (data)  GND: 7550414-5  NKC: unn2007383813  VIAF: 208723082   WorldCat (עם VIAF): 208723082 
תמונה של הר סאג ששימש כתפאורה לפארתן דיור
עסקי קופים

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  מחזה של ארתור ריצ'מן
 בימוי:  הווארד הוקס 
 הופק בידי:  סול סיגל 
 תסריט:  הארי סיגל, בן הכט
 עריכה:  ויליאם מרפי 
 שחקנים ראשיים:  קרי גרנט ג'ינג'ר רוג'רס מרילין מונרו צ'ארלס קובורן
 מוזיקה:  לי הרליין 
 צילום:  מילטון ר. קרסנר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  5 בספטמבר 1952
 משך הקרנה:  97 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה מטורפת, סרט מדע בדיוני 
 הכנסות:  2,000,000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
עסקי קופים (באנגלית: Monkey Business) הוא סרט קולנוע אמריקאית מסוגת קומדיה מטורפת משנת 1952 בבימויו של הווארד הוקס, עם קרי גרנט וג'ינג'ר רוג'רס בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על כימאי המנסה לשווא להרכיב תמיסה שתגרום לשותים ממנה להיות ולהתנהג כצעירים אלא במקום שהוא נכשל, הצליח קוף שימפנזה לבצע.
ג'ינג'ר רוגרס הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.