stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חישול
סוגי חישולים > חישול בטבע

בחישול בטבע זרימת החומר מוגבלת. עיצוב הצורה נעשה בתוך חלל של כלי בעל צורה מוגדרת הנקרא טבע.
חישול בטבע מתחלק ל-2 סוגים שונים:
חישול בטבע פתוח - נעשה בטבע שבו חלל צורתי המתאים לגאומטרית החלק. בעת סגירת חלקי הטבע זורמים עודפי החומר לתוך תעלות מיוחדות. התפוקה בתהליך זה גדולה בהרבה מהתפוקה בחישול חופשי ומובטח בה קבלת צורה ודיוק מידות המוצר. עם זאת, מחיר הטבע גבוה משום שהוא עשוי מפלדת כלים איכותית ועיבודו יקר ומסובך.
חישול בטבע סגור - נעשה בטבע ללא תעלות לקליטת עודף חומר. בתהליך זה מתמלא הטבע באופן מושלם יותר. בתהליך זה מיוצרים מטבעות.
ראו גם

יציקה
ריתוך
נפח
לחצנות מתכת
חיסום
לקריאה נוספת

יצחק פלוריה, חומרים, תכונותיהם ושימושיהם - שלב א', מאה - משרד העבודה והרווחה, 1985.
חסין מוות

| --- | --- |

 בימוי:  קוונטין טרנטינו 
 הופק בידי:  אליזבת' אוולן, אריקה סטיינברג, רוברט רודריגז, קוונטין טרנטינו
 תסריט:  קוונטין טרנטינו   רוג'ר אבארי
 עריכה:  סאלי מנק 
 שחקנים ראשיים:  קורט ראסל   רוסריו דוסון   ונסה פרליטו   ג'ורדן לאד   סידני פואטייה   טרייסי טמוס   מרי אליזבת' וינסטד   זואי בל רוז מק'גוון   מארלי שלטון
 מוזיקה:  דייוויד ארנולד 
 צילום:  קוונטין טרנטינו 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  A Band Apart, דיימנשן פילמס, Double R Productions 
 חברה מפיצה:  דיימנשן פילמס, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  6 באפריל 2007
 משך הקרנה:  114 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט סלאשר, splatter film, סרט מתח, סרט ויגילנטה 
 תקציב:  30 מיליון דולר
 הכנסות:  30 מיליון דולר
 www.grindhousemovie.net
 דף הסרט ב־IMDb
 
חסין מוות (באנגלית: Death Proof) הוא סרטו החמישי של הבמאי קוונטין טרנטינו משנת 2007. בדומה לסרטיו הקודמים, "ספרות זולה", "כלבי אשמורת", "ג'קי בראון" ו"להרוג את ביל", הסרט מתאפיין באלימות קיצונית וגרפית ובהומור שחור. הסרט הוא אחד מתוך שני סרטי הקולנוע שבפרויקט "גריינדהאוס" (אנ'), בו רוברט רודריגז, קוונטין טרנטינו ובמאים בולטים אחרים בתעשיית הסרטים ההוליוודית ניסו ליצור גרסה משלהם לחוויית הקולנוע בשנות ה-70, ובייחוד זו של בתי הקולנוע הזולים ה"גריינדהאוס" שהציגו "סרטי ניצול". הסרט השני בפרויקט הוא: "פלאנט טרור" (Planet Terror) בבימויו של רוברט רודריגז. "חסין מוות" הוא סרט אימה אשר הושפע רבות מסגנון סרטי האימה של שנות ה-70 וסרטי האקספלויטיישן (סרטים דלי תקציב שהיו נפוצים במיוחד בשנות ה-60 וה-70 שהציגו אלימות ומיניות בוטה מאוד והוקרנו בדרייב-אינים ברחבי ארצות הברית).
המשטרה המעולה

המשטרה המעולה (באנגלית: The Mounted Police Force, מילולית: המשטרה הרכובה) או "הז'נדרמריה הפלשתינאית" הוא כינוי לכוח ז'נדרמריה (כוח צבאי העוסק בפעילות שיטור) רכוב, בפיקוד בריטי, שפעל בארץ ישראל המנדטורית בין השנים 1921 ל-1926 והמשרתים בו היו תושבי הארץ, יהודים וערבים, שגויסו על פי מפתח עדתי. הכוח פעל במקביל לכוח בריטי דומה, שכונה הז'נדרמריה הבריטית.
תולדות המשטרה המעולה

לאחר כיבוש ארץ ישראל מידי הטורקים, החלו השלטונות הבריטים בארגון כוח משטרה מקומי, שהורכב בתחילתו מאנשי המשטרה הצבאית הבריטית, ולאחר מכן גויסו אליו גם תושבי הארץ לפי מפתח עדתי. ביולי 1920 הוחלף הממשל הצבאי הבריטי בממשל אזרחי, לקראת ההכרזה על המנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים. הסכסוכים בין העדות בארץ, שהגיעו לשיא במאורעות תרפ"א, העמידו בספק את יכולתו של כוח המשטרה לשמור על השלום. היהודים העלו ספקות באשר לנאמנותם של השוטרים הערבים בכוח, וטענו כי אלו עמדו מן הצד ואיפשרו לפורעים לבצע את הפרעות.
הנציב העליון, הרברט סמואל, החליט ליצור כוח משטרה שישמש להגנת הגבולות ולמניעת מהומות. ב-3 ביולי 1921 הכריז הנציב כי "חושבים לגייס ענף חדש לגדוד המשטרה אשר יכיל 500 איש מהמעולים, ואשר יתגייסו מכל בני התושבים. אלו יקבלו משכורת קצת יותר גבוהה מזו של השוטרים הרגילים, ויתחנכו בחינוך טוב, במשמעת טובה ותחת הנהגתם של קצינים בריטים. הגדוד הזה ישמש להגנה על גבולות פלשתינה (א"י) נגד התנפלויות אפשריות, ובמקצת ככוח מילואים במקרה של הפרעות...".
ביולי 1921, כחודשיים לאחר תום הפרעות, החל הגיוס למשטרה המעולה (שכונתה "הז'נדרמריה הפלשתינאית"), לה גויסו בני הארץ בפיקוד בריטי. המטרה הייתה ליצור כוח מעורב, בו תהיה נציגות לכל העדות בארץ ישראל, לרבות היהודים. בתחילה נקבע כי למשטרה יוכלו להתגייס רק מי שנולדו בארץ, אך בהשתדלות מוסדות היישוב הוסרה מגבלה זו, שהייתה מונעת מרבים מבני העלייה השנייה והעלייה השלישית להתגייס לכוח החדש. בתחילה התייחס היישוב בהסתייגות למשטרה, שכן הדבר הביא לסיכול התקווה כי יוקם כוח הגנה יהודי, שגרעין שלו החל להתגבש בחודש מאי, בסמוך לתחילת הפרעות. לאחר מכן הוסרה ההתנגדות, אך היישוב לא השתתף באופן מוסדי בגיוס המתנדבים למשטרה.
בראש המשטרה הועמד מייג'ור בריטי בשם פרדריק ויליאם ביושר (Bewsher). למשטרה התגייסו כחמש מאות איש, שחולקו לארבע פלוגות והוצבו במקומות שונים בארץ. מרכזה של המשטרה המעולה היה בתחילה בירושלים, ולאחר מכן עבר לצריפין. כן היו לה בסיסים ביריחו, בבאר שבע, בטולכרם, בג'נין, בבית שאן, בצמח ובראש פינה. הכוח היה כוח רכוב על סוסים, אך המשרתים בבאר שבע רכבו על גמלים.
המטרה כי שליש מהמשרתים בכוח יהיו יהודים לא הושגה. בסוף שנת 1922 היו במשטרה המעולה 234 ערבים, 157 יהודים, 72 צ'רקסים ו-27 דרוזים. לקראת פירוקה של המשטרה, בסוף שנת 1925, שירתו בה 18 קצינים בריטים, 35 ערבים נוצרים, 227 ערבים מוסלמים, 97 צ'רקסים, 10 דרוזים, 2 ארמנים ו-100 יהודים. מספר היהודים היה, אם כן, מעט למעלה מחמישית. בתחילה היו מחלקות מיוחדות ליהודים, ולאחר מכן פוזרו היהודים בין המחלקות. בתחילה ערך היישוב ניסיונות להשתלב מבחינה מוסדית במשטרה, ולשלבה בפעולות "ההגנה", אך לאחר מכן איבד בכך עניין. חלק מהמתגייסים, שהתגייסו מתוך רצון לתרום למאמץ הלאומי, עזבו, ובמקומם הגיעו אחרים, שמניעיהם כספיים בעיקר. התנאים במשטרה המעולה היו רחוקים מהמובטח. המשכורת לא הייתה טובה, המתגייסים הוכרחו לחתום לארבע שנים, והיחס המזלזל של הקצונה הבריטית היוו גורמים שהרחיקו את בני הנוער המעולים של היישוב מההתגייסות למשטרה.
במקביל לכוח זה, הוקם, בתחילת שנת 1922, כוח נוסף בשם "הז'נדרמריה הבריטית" שכלל כ-700 שוטרים בריטים, ותיקי מלחמת האזרחים האירית.
פעולתן של שתי הז'נדרמריות הביאה לרגיעה ביטחונית מסוימת לקראת סוף כהונתו של הרברט סמואל.
פירוק המשטרה המעולה

בשנת 1925 הוחלף סמואל בלורד הרברט פלומר. פלומר החליט לבצע רה-ארגון בכוח המשטרה, על מנת לחסוך בהוצאות. הוא החליט לפרק את שתי הז'נדרמריות, ולהקים את חיל הספר העבר-ירדני. שינויים אלו נתפסו אצל אנשי היישוב כ"הוצאת היהודים מהמשטרה המעולה" ויצירת כוח שכל המשרתים בו ערבים. בתוך היישוב הערבי קמה התנגדות גדולה להקמת חיל הספר העבר-ירדני. בין המתנגדים היו שדרשו להסתפק בדרישה שלא להקים את חיל הספר העבר ירדני, מסיבות טקטיות. אחרים דווקא דרשו הקמת גדוד עברי במקביל לחיל הספר הערבי. עם זאת, היו שהתנגדו באופן עקרוני להקמת גדוד עברי.
בפועל, חיל הספר העבר ירדני הוקם לבדו והיו בו רק 28 יהודים מבין כשמונה מאות המשרתים בו. יתר המשרתים במשטרה המעולה הועברו למשטרת המנדט (המשטרה הרגילה) או השתחררו. חלקם היו לפעילים בארגון "ההגנה", וניצלו את הידע והאימונים שקיבלו במסגרת המשטרה המעולה.
מדינת ישראל הכירה בשירותם ובתרומתם של שוטרי המשטרה המעולה, וקבעה כי מי ששירת במסגרת זו חצי שנה זכאי לשאת את אות המשמר ובלבד שהשירות במשטרה המעולה נעשה על דעתם של מוסדות היישוב היהודי בארץ ישראל.
הערות שוליים

1 2 3  על המשטרה המעולה, דבר, 12 ביולי 1925
↑  אפרים ומנחם תלמי, לקסיקון ציוני, ספריית מעריב, 1982, עמ' 239
↑  בן-ציון דינור (עורך ראשי), ספר תולדות ההגנה. הוצאת מערכות, 1955-1972, חלק שני, עמ' 202 (להלן: "תולדות ההגנה")
↑  ש. שווארץ, המשטרה המעולה, דואר היום, 5 ביולי 1923
↑  המשטרה והפשעים בדו"ח הממשלתי, דבר, 27 ביולי 1926
↑  תולדות ההגנה, עמ' 203
↑  על המשטרה המעולה, דבר, 13 ביולי 1925
↑  תולדות ההגנה, חלק שני, עמ' 212
↑  אספת החילים המשוחררים בקשר עם יצירת הגדודים הערבים, דואר היום, 27 בפברואר 1926
↑  אספת החילים המשוחררים בתל אביב, דואר היום, 24 בפברואר 1926
↑  גלוי דעת, דואר היום, 11 באפריל 1926
↑  לגמר הגיוס, דבר, 28 במאי 1926
↑  אות המשמר הוענק אתמול, מעריב, 11 באפריל 1963
| המנדט הבריטי משטרת המנדט |
| --- | --- | --- |
| מפקדי המשטרה | פרסי בראמלי • הנרי טיודור • ארתור סטיבן מאברוגורדאטו • רוי ספייסר • אלן סונדרס • ג'ון מורי ריימר-ג'ונס • ויליאם ניקול גריי |  |
| יחידות צבא ומשטרה קשורות | המשטרה המעולה • הז'נדרמריה הבריטית • חיל הספר העבר-ירדני • משטרת היישובים העבריים • כלניות • מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט • משטרת תל אביב • המשטרה הניידת • הנוטרים • המשמר הנע • משמר הרכבת |  |
| אישים | אברהם זלינגר • תומאס ג'יימס וילקין • ריימונד אוסוואלד קפראטה • הרברט דאוביגין • רוי פאראן • ג'פרי מורטון • דאגלס דאף • צ'ארלס טיגארט • פאיז ביי אל-אידריסי‎ • הנרי טיודור • ויליאם דובי • ברנרד פרגוסון • שלמה שיף • דוד תדהר • חביב כנען • גרו גרא • ירחמיאל ירון |  |
| אירועים בולטים | מאורעות תר"פ • מאורעות תרפ"א • מאורעות תרפ"ט • מאורעות אוקטובר 1933 • המרד הערבי הגדול • מבצע עוגן • סטרומה • השבת השחורה • אקסודוס (אוניית מעפילים) • המצור על גבעת חיים • פרשת הרצח בחולות תל נוף • רצח ארלוזורוב |  |
| מבנים ואתרים | מגרש הרוסים • בווינגרד • מצודות טיגארט • גדר הצפון |  |
המנדט הבריטי • משטרת ישראל • פורטל היישוב
המפלצת מפירנצה

המפלצת מפירנצה (באיטלקית: Mostro di Firenze) הוא הכינוי שניתן בתקשורת האיטלקית לרוצח הסדרתי שרצח 14 איש בנפת פירנצה, בין השנים 1974–1985.
שיטת הרצח

הרוצח בחר לרצוח זוגות בעת שקימו יחסי מין, בדרך כלל ברכבם, באזורים מבודדים ומרוחקים ובשעות הלילה. הוא היה ניגש לרכבי הקורבנות ויורה בהם מהחלון או מהדלת. כשהקורבנות היו מתים או גוססים, הוא היה גורר את האישה למרחק קצר מהאוטו, מפשיט אותה, דוקר ומשחית את הגופה, תוך התמקדות בחזה ובאיבר המין.
קורבנות

ב-15 בספטמבר 1974, נרצחו פסקואלה ג'נטליקור בן ה-19 וסטפניה פטיני בת ה-18. הם נורו ונדקרו בנתיב כפרי, בעודם מקיימים יחסי מין במכונית של ג'נטליקור. הם היו בקרבת דיסקוטק, בו היו אמורים לבלות את הערב עם כמה מחבריהם. ענף של גפן הוחדר לגופתה של פטיני, שהושחתה באמצעות 97 דקירות. מספר שעות לפני הרצח, פטיני אמרה לחבר קרוב שלה משהו על אדם מוזר שהפחיד אותה. מכר נוסף של פטיני סיפר שאדם מוזר עקב אחריהם והטריד אותם במהלך שיעור נהיגה, מספר ימים קודם לכן. מספר זוגות שנהגו לחנות באזור בו נרצחו ג'נטליקור ופטיני, סיפרו שהרבה מציצנים נהגו להגיע לאזור, ושצמד מסוים התנהג מאוד מוזר.
ב-6 ביוני 1981, ג'יובאני פוגי וקרמלה די נוקיו, נורו ונדקרו למוות ליד סקנדיצ'י. גופתה של דה נוקיו הוצאה מהמכונית, ואיבר מינה נחתך באמצעות סכין.
ב-23 באוקטובר 1981, סטפנו בלדי וסוזאנה קמבי נורו ונדקרו למוות, איבר מינה של קמבי נחתך כמו במקרה של דה נוקיו. בבוקר שלאחר הרצח, אדם אנונימי התקשר לאמא של קמבי, כדי לדבר איתה על הבת שלה. מספר ימים לפני הרצח, סוזאנה אמרה לאמא שלה שיש מישהו שמטריד אותה ואף רדף אחריה עם המכונית שלו.
ב-19 ביוני 1982, פאולו מניארדי בן ה-22 ואנטונלה מיגליאוריני בת ה-20, נורו למוות מיד לאחר שקיימו יחסי מין במכוניתו של מניארדי.
ב-9 בספטמבר 1983, וילהלם פרדריך הורסט מייר בן ה-24 וג'נס רוש בן ה-24, נורו למוות במכוניתם. השניים, גרמנים שהגיעו לאיטליה כדי לחגוג מלגה חשובה שקיבל מייר, היו לטענת המשטרה בני זוג.
ב-29 ביולי 1984, קלאודיו סטפנצ'י בן ה-21 ופיה גילה רונטיני בת ה-18, נורו ונדקרו במכוניתו של סטפנצ'י. איבר מינה ושדה השמאלי של פיה רונטיני הוסרו. על פי עדויות, איש מוזר עקב אחרי הזוג כמה שעות לפני הרצח.
בזמן כלשהו בין ה-7 ל-8 בספטמבר 1985, נרצחו ג'ון מישל קראביצ'ווילי ונדין מאוריו, זוג מצרפת שהיו בחופשה באיטליה. מאוריו נורתה ונדקרה למוות בעודה ישנה באוהל הקטן שלהם, בן זוגה נורה במרחק קצר מהאוהל, ככל הנראה כשהוא ניסה להימלט. גופתה של מאוריו הושחתה. מי שמצא את הגופות היה אדם שליקט פטריות באזור הרצח.
זהות הרוצח

רשויות החוק ערכו מספר חקירות במהלך השנים. ב-2000 הורשעו שני אנשים בביצוע ארבע מן הרציחות הכפולות. עוד נטען כי הצמד היו חלק מקבוצת רוצחים.
ב-2001, הצהירה המשטרה שהרציחות קשורות לכת שטניסטית, ושאיברי המין הנשיים שנכרתו שימשו בפולחנים של הכת.
עם זאת, רבים מתחו ביקורת על אופן התנהלות החקירות והמשפטים, ורבים מחשיבים את התיקים הללו תיקים בלתי מפוענחים, ומאמינים כי הרוצחים האמיתיים מעולם לא נתפסו.
ראו גם

ויין אדם פורד
טד בנדי
יבגני צ'ופלינסקי
לקריאה נוספת

Farnsworth, Cheri. "The True Story of the Double Initial Murders". The Alphabet Killer.
The Mind of a Murderer, Parts 1 and 2 (1985), PBS documentary
הערות שוליים

↑  Monster of Florence, Google Arts & Culture
↑  The Monster of Florence, Criminal Minds Wiki (באנגלית)
↑  Sarah Dean, First picture of woman who was 'crucified' by Italian 'serial killer', Mail Online, ‏2014-05-08
↑  Douglas Preston, The Monster of Florence, The Atlantic, ‏2006-07-01 (באנגלית)
ז'אן טיגנה

ז'אן אמאדו טיגנה (בצרפתית: Jean Amadou Tigana; נולד ב-23 ביוני 1955) הוא כדורגלן עבר צרפתי, יליד סודאן הצרפתית, ששיחק בעמדת הקשר והיה מטובי הקשרים בעולם בשנות ה-80. מאז פרישתו משמש טיגנה כמאמן כדורגל.
ככדורגלן שיחק טיגנה בקשר במרכז השדה בחלק מהמועדונים המובילים בכדורגל הצרפתי. הוא רשם 52 הופעות במדי נבחרת צרפת, וזכה עימה באליפות אירופה ביורו 1984.
כמאמן, הוביל טיגנה קבוצות מצרפת, אנגליה, טורקיה וסין, ובין היתר הוביל את מונקו לזכייה באליפות צרפת בעונת 1996/1997.
קריירת משחק

טיגנה נולד בסודאן הצרפתית לאב מקומי ולאם צרפתית, ועבר עם משפחתו למרסיי בגיל שלוש. הוא החל לשחק כדורגל חצי-מקצועני במדי קבוצה חובבנית בפרברי העיר, במקביל לעבודות כפיים שונות.
הוא החל את הקריירה המקצוענית בעונת 1975/1976, כשהצטרף לקבוצת טולון מליגת המשנה. עד מהרה תפס טיגנה מקום של קבע בקישור הקבוצה, עימה סיים שלוש פעמים ברציפות במקום השלישי בטבלה.
מאמן קבוצת אולימפיק ליון, איימה ז'אקה, הבחין ביכולותיו של טיגנה כקשר אתלטי, מהיר וקבוצתי במרכז השדה, והחתים אותו בקבוצתו לקראת עונת 1978/1979. הוא הפך לשחקן מפתח בקבוצתו הראשונה בליגה הבכירה, ושיחק בה במשך שלוש עונות. בעונתו השנייה בקבוצה, 1979/1980, עזר לה להינצל מירידה לליגת המשנה. בעונה שאחריה, האחרונה שלו בקבוצה, כבש שבעה שערי ליגה - שיא קריירה לטיגנה - בדרך למקום השישי בסיום העונה.
טיגנה חזר לשתף פעולה עם ז'אקה לקראת עונת 1981/1982, כשחתם במדי ז'ירונדן דה בורדו, אותה אימן ז'אקה. הוא השתלב במהרה כשחקן מפתח במועדון. בעונת 1983/1984 זכתה בורדו באליפות צרפת, הראשונה בקריירה של טיגנה. הופעותיו המצוינות במהלך העונה, בנוסף על יכולתו במהלך טורניר יורו 1984 בו זכתה צרפת, זיכו את טיגנה במקום השני בפרס כדור הזהב לשנת 1984, אחרי חברו לנבחרת מישל פלאטיני. בורדו, עם טיגנה בקישור וז'אקה על הקווים, זכתה עונה אחר כך באליפות שנייה ברציפות, ובמקביל הגיעה עד לחצי גמר גביע אירופה לאלופות, שם הודחה על ידי יובנטוס ופלטיני.
בעונת 1985/1986 הסתפקה בורדו במקום השלישי בטבלה, אך זכתה בגביע הצרפתי, לאחר שפגשה בגמר את אולימפיק מרסיי. טיגנה כבש בדקה ה-53 שער שוויון לזכות בורדו, שגברה על מרסיי 2-1 בהארכה. עונה אחר כך השלימה בורדו זכייה בדאבל. היא זכתה באליפות עם ארבע נקודות יותר מסגניתה מרסיי, עליה גברה פעם שנייה ברציפות בגמר הגביע הצרפתי. במקביל, הצליחה להגיע עד לחצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע, שם הודחה על ידי לוקומוטיב לייפציג בדו-קרב פנדלים.
בפברואר 1989, במהלך עונת 1988/1989 בה לראשונה מזה שש שנים סיימה בורדו מחוץ לשלוש הראשונות בטבלה, פוטר ז'אקה מתפקידו כמאמן בורדו. בסיום העונה, עזב בעקבותיו גם טיגנה, שחתם בשורות אולימפיק מרסיי. הוא סיים תקופה בת שמונה עונות בבורדו, בהן רשם 326 הופעות בכל המסגרות והיה משחקני המפתח בקבוצה.
טיגנה חתם את קריירת המשחק במדי מרסיי. בעונה הראשונה שלו בקבוצה, עונת 1989/1990, היה טיגנה גורם משמעותי בזכייה של מרסיי באליפות צרפת. הוא רשם 37 הופעות ליגה והנהיג את הקבוצה ממרכז הקישור. עונה אחר כך אמנם פחתו דקות המשחק של טיגנה, אך הוא הוסיף זכייה נוספת, שנייה ברציפות, באליפות צרפת עם מרסיי לעונת 1990/1991. בסיום העונה, פרש טיגנה ממשחק פעיל בגיל 36, עם חמש אליפויות ושני גביעים בקריירה.
תארים > תארים כשחקן

בורדו
אליפות צרפת (3): 1983/1984, 1984/1985, 1986/1987
הגביע הצרפתי (2): 1985/1986, 1986/1987
גביע האלופות הצרפתי: 1986
אולימפיק מרסיי
אליפות צרפת (2): 1989/1990, 1990/1991
נבחרת צרפת
אליפות אירופה: 1984
גביע העולם: 1986 (מקום שלישי)
כדורגלן השנה בצרפת: 1984
כדור הזהב: 1984 (מקום שני)
נבחרת הטורניר של אליפות אירופה: 1984
נבחרת הטורניר של גביע העולם: 1986
תארים > תארים כמאמן

מונקו
אליפות צרפת: 1996/1997
גביע האלופות הצרפתי: 1997
פולהאם
גביע האינטרטוטו: 2002
בשיקטש
הגביע הטורקי (2): 2005/2006, 2006/2007
הסופר קאפ הטורקי: 2006
מאמן השנה בצרפת: 1997
סטטיסטיקות > מועדונים

| עונה | קבוצה | ליגה | בליגה> הופעות | בליגה> שערים | בגביעים מקומיים> הופעות | בגביעים מקומיים> שערים | במפעלים אירופיים> הופעות | במפעלים אירופיים> שערים | סה"כ> הופעות | סה"כ> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1975/1976 | טולון | צרפת ליג 2 | 24 | 1 | 2 | 0 | 0 | 0 | 26 | 1 |
| 1976/1977 | טולון | צרפת ליג 2 | 27 | 3 | 1 | 0 | 0 | 0 | 28 | 3 |
| 1977/1978 | טולון | צרפת ליג 2 | 26 | 6 | 1 | 0 | 0 | 0 | 27 | 6 |
| סה"כ טולון | סה"כ טולון | סה"כ טולון | 77 | 10 | 4 | 0 | 0 | 0 | 81 | 10 |
| 1978/1979 | אולימפיק ליון | צרפת ליג 1 | 36 | 3 | 3 | 1 | 0 | 0 | 39 | 4 |
| 1979/1980 | אולימפיק ליון | צרפת ליג 1 | 33 | 5 | 3 | 0 | 0 | 0 | 36 | 5 |
| 1980/1981 | אולימפיק ליון | צרפת ליג 1 | 35 | 7 | 1 | 1 | 0 | 0 | 36 | 8 |
| סה"כ ליון | סה"כ ליון | סה"כ ליון | 104 | 15 | 7 | 2 | 0 | 0 | 111 | 17 |
| 1981/1982 | ז'ירונדן דה בורדו | צרפת ליג 1 | 27 | 1 | 7 | 1 | 1 | 0 | 35 | 2 |
| 1982/1983 | ז'ירונדן דה בורדו | צרפת ליג 1 | 32 | 2 | 4 | 0 | 5 | 0 | 41 | 2 |
| 1983/1984 | ז'ירונדן דה בורדו | צרפת ליג 1 | 32 | 1 | 5 | 0 | 1 | 0 | 38 | 1 |
| 1984/1985 | ז'ירונדן דה בורדו | צרפת ליג 1 | 28 | 3 | 3 | 0 | 6 | 0 | 37 | 3 |
| 1985/1986 | ז'ירונדן דה בורדו | צרפת ליג 1 | 32 | 2 | 11 | 2 | 2 | 0 | 45 | 4 |
| 1986/1987 | ז'ירונדן דה בורדו | צרפת ליג 1 | 37 | 0 | 11 | 0 | 8 | 0 | 56 | 0 |
| 1987/1988 | ז'ירונדן דה בורדו | צרפת ליג 1 | 30 | 1 | 0 | 0 | 5 | 0 | 35 | 1 |
| 1988/1989 | ז'ירונדן דה בורדו | צרפת ליג 1 | 33 | 1 | 0 | 0 | 6 | 0 | 39 | 1 |
| סה"כ בורדו | סה"כ בורדו | סה"כ בורדו | 251 | 11 | 41 | 3 | 34 | 0 | 326 | 14 |
| 1989/1990 | אולימפיק מרסיי | צרפת ליג 1 | 37 | 0 | 4 | 0 | 8 | 0 | 49 | 0 |
| 1990/1991 | אולימפיק מרסיי | צרפת ליג 1 | 19 | 0 | 3 | 0 | 5 | 1 | 27 | 1 |
| סה"כ מרסיי | סה"כ מרסיי | סה"כ מרסיי | 56 | 0 | 7 | 0 | 13 | 1 | 76 | 1 |
| סה"כ בקריירה | סה"כ בקריירה | סה"כ בקריירה | 488 | 36 | 59 | 5 | 47 | 1 | 594 | 42 |
סטטיסטיקות > נבחרת לאומית

| נבחרת צרפת> שנה | נבחרת צרפת> הופעות | נבחרת צרפת> שערים |
| --- | --- | --- |
| 1980 | 4 | 0 |
| 1981 | 5 | 0 |
| 1982 | 12 | 0 |
| 1983 | 4 | 0 |
| 1984 | 10 | 0 |
| 1985 | 4 | 0 |
| 1986 | 11 | 1 |
| 1987 | 1 | 0 |
| 1988 | 1 | 0 |
| סה"כ | 52 | 1 |
הערות שוליים

↑  עמיחי שלו, האתגר החדש של ז'אן טיגנה, באתר ynet, 19 ביולי 2000
↑  ז'אן טיגאנה מונה למאמן בורדו, באתר ynet, 25 במאי 2010
↑  יעקב זיו, טיגאנה מונה למאמן שנחאי שנואה, באתר nrg‏, 16 בדצמבר 2011
| נבחרת צרפת – מונדיאל 1982 (מקום רביעי) |
| --- | --- | --- |
|  1 בראטלי •  2 אמורוס •  3 בטיסטון •  4 בוסיס •  5 ז'נביון •  6 לופז •  7 מאהוט •  8 טרזור •  9 גנגיני •  10 פלאטיני •   11 ז'יראר •  12 ז'ירס • 13 לאריו •  14 טיגנה • 15 בלון • 16 קוריו • 17 לקומב • 18 רושטו • 19 סיקס • 20 סולר • 21 קסטנדה • 22 אטורי • מאמן: הידלגו |  1 בראטלי •  2 אמורוס •  3 בטיסטון •  4 בוסיס •  5 ז'נביון •  6 לופז •  7 מאהוט •  8 טרזור •  9 גנגיני •  10 פלאטיני •   11 ז'יראר •  12 ז'ירס • 13 לאריו •  14 טיגנה • 15 בלון • 16 קוריו • 17 לקומב • 18 רושטו • 19 סיקס • 20 סולר • 21 קסטנדה • 22 אטורי • מאמן: הידלגו | צרפת |
| נבחרת צרפת – יורו 1984 (מקום ראשון) |
| --- | --- | --- |
|  1 באטס •  2 אמורוס •  3 דומרג •  4 בוסיס •  5 בטיסטון •  6 פרננדס •  7 פררי •  8 בראבו •  9 גנגיני •  10 פלאטיני •   11 בלון •  12 ז'ירס • 13 סיקס •  14 טיגנה • 15 לה רו • 16 רושטו • 17 לקומב • 18 טוסו • 19 ברגרו • 20 רוסט • מאמן: הידלגו |  1 באטס •  2 אמורוס •  3 דומרג •  4 בוסיס •  5 בטיסטון •  6 פרננדס •  7 פררי •  8 בראבו •  9 גנגיני •  10 פלאטיני •   11 בלון •  12 ז'ירס • 13 סיקס •  14 טיגנה • 15 לה רו • 16 רושטו • 17 לקומב • 18 טוסו • 19 ברגרו • 20 רוסט • מאמן: הידלגו | צרפת |
| נבחרת צרפת – מונדיאל 1986 (מקום שלישי) |
| --- | --- | --- |
|  1 באטס •  2 אמורוס •  3 אייאש •  4 בטיסטון •  5 ביבאר •  6 בוסיס •  7 לה רו •  8 טוסו •  9 פרננדס •  10 פלאטיני •   11 פררי •  12 ז'ירס • 13 ז'נז'יני •  14 טיגנה • 15 ורקריס • 16 בלון • 17 פאפן • 18 רושטו • 19 סטופירה • 20 קסרב • 21 ברגרו • 22 רוסט • מאמן: מישל |  1 באטס •  2 אמורוס •  3 אייאש •  4 בטיסטון •  5 ביבאר •  6 בוסיס •  7 לה רו •  8 טוסו •  9 פרננדס •  10 פלאטיני •   11 פררי •  12 ז'ירס • 13 ז'נז'יני •  14 טיגנה • 15 ורקריס • 16 בלון • 17 פאפן • 18 רושטו • 19 סטופירה • 20 קסרב • 21 ברגרו • 22 רוסט • מאמן: מישל | צרפת |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 2290 1572  LCCN: n83026132  SUDOC: 050616935  VIAF: 35822386   WorldCat (עם VIAF): 35822386
חיים אתר

| --- | --- |

 לידה:  18 בדצמבר 1902 זלטופול, אוקראינה 
 פטירה:  18 באפריל 1953 (בגיל 50) עין חרוד, ישראל 
 שם לידה:  חיים אפתקר
 מקום קבורה:  עין חרוד מאוחד 
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  צילום, ציור
 הושפע על ידי:  חיים סוטין
 פרסים והוקרה:  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול (1943)  הסתדרות העובדים הכללית החדשה 
 חתימה:   
 
חיים אתר (אַפּתֶקָר) (18 בדצמבר 1902 – 19 באפריל 1953) היה צייר ישראלי, ממייסדי עין חרוד ויוזם המשכן לאמנות עין חרוד, הנקרא על שמו.
ביוגרפיה

נולד בזלטופול שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) בבית דתי. למד ב"חדר" ובבית מדרש. בנעוריו הצטרף לאגודת "פרחי ציון" ולאחר מכן היה פעיל בהתארגנות ההגנה היהודית בפרעות 1919 באוקראינה. ב-1922 עלה לארץ ישראל ונמנה עם מייסדי קיבוץ עין חרוד. בתמיכת הקיבוץ שהה בפריז פעמיים; ב-1933 ובשנים 1937–1938. בפריז התוודע לציירים היהודים יוצאי מזרח אירופה. הוא הושפע מהסגנון האקספרסיוניסטי שהיה משותף לרובם והושפע בעיקר מסוטין.
אף על פי שלקח על עצמו לדאוג לעיצוב האסתטי של התרבות בקיבוצו, ובשנות ה-30 וה-40 יצר מערכות ציורים לסדר הקיבוצי ולחגי הקיבוץ, ראה אתר בציוריו ביטוי אישי ללבטי האדם הפרטי; בניגוד לרוב הציירים שפעלו בקיבוצים באותה עת, נמנע אתר מעיסוק בהווי הקיבוצי, בנושאים חברתיים ובציורי נוף. נושאי ציוריו היו דיוקנאות, בהם צייר את בני משפחתו ואת חברי עין חרוד, דיוקנאות עצמיים וטבע דומם. הוא צייר אנשים פשוטים ולא אנשים בעלי שם או מנהיגים פוליטיים, בכל פעם דיוקן אחד, ללא דיוקנאות משותפים או קבוצתיים. בנוסף צייר אתר מעט ציורי טבע דומם, בעיקר ציורי פרחים. בציוריו הוא לא ניסה לדייק בפרטים, אלא נתן ביטוי בצבעים חמים ועזי הבעה לאור שבפניהם של ילדי ואנשי הארץ. במשיכות מכחול עזות ועבות שאינן מתעכבות על הפרטים נתן ביטוי לחוויה אנושית-חברתית עמוקה ועזה. רוב ציוריו צוירו על גבי בדים צנועים וקטני מידות, בצבעים עזים וספורים, הסוגרים על הדיוקן, כמעט ללא טיפול בחלל העוטף את הדמות המצוירת. אתר נמנה עם הציירים שייצגו באמנות הישראלית את מסורת הציירים היהודים המזרח אירופאים ואת ציירי אסכולת פריז, בדרך ציורם המבטאת התפרצות רגשות ובשילוב הצבעים הייחודי שנסמך, בין השאר, על האמנות העממית היהודית.
אמנים רבים שניסו לחיות וליצור במסגרת הקיבוץ נתקלו בקשיים בשל הניגוד בין הצורך לביטוי עצמי ואינדיבידואליזם, אל מול המסגרת של החברה הקיבוצית. אתר הצליח לשלב בין השניים בכך שהחל את יומו לפנות בוקר בעבודה במאפיית הקיבוץ, כך שבמשך היום יוכל להקדיש זמן לציור. ב-1937 ייסד אתר פינת אמנות בצריף עץ קטן בקיבוץ והחל לצבור יצירות של אמנים שונים (כולל: שאגאל, הירשנברג, אורי ומינקובסקי) וחפצי יודאיקה מהארץ ומהעולם. החזון של אתר נתקל בתחילה בספקנות, אך בעבודת נמלים ובאמונה דחף אתר להגשמת חלומו. באוקטובר 1948 הונחה אבן הפינה למבנה "המשכן לאמנות" הקיים עד היום. המבנה הייחודי תוכנן על ידי האדריכלים שמואל ביקלס ויוסף אידלמן. כיום המשכן לאמנות הוא המוזיאון הגדול והחשוב בצפון ישראל.
חיים אתר נפטר ב-19 באפריל 1953 ונקבר בבית העלמין האזרחי "עין חרוד מאוחד" בקיבוץ בו התגורר, עין חרוד.
תערוכות > מבחר מתערוכות יחיד

1936 – בית ברנר, תל אביב.
1936 – עין חרוד.
1940 - מוזיאון תל אביב, תל אביב.
1954 - תערוכת זיכרון, מוזיאון תל אביב, תל אביב.
1968 - חיים אתר: תערוכת זיכרון, משכן לאמנות עייש חיים אתר, עין חרוד.
1985 – "מהקיבוץ אל הכפר", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
תערוכות > מבחר מתערוכות משותפות

1938 – "אמנים יהודיים בפריס".
1942, 1943, 1946 – "אמני ארץ ישראל".
1942 - התערוכה הכללית של אמני ארץ ישראל לזכר ב. שץ מיסד בצלאל, גלריה לאמנות בבית הבימה, תל אביב.
1942 - תערוכת הארבעה" - תערוכה קבוצתית, מוזיאון תל אביב, תל אביב התערוכה הכללית של אמני ארץ ישראל לזכר ב. שץ מיסד בצלאל, גלריה לאמנות בבית הבימה, תל אביב.
1946- תערוכות ביוהנסבורג.
1949- תערוכות בניו-יורק.
1952 - תערוכה ארצית של הציור והפיסול בישראל, למלאות 20 שנה ליסוד המוזיאון, מוזיאון תל אביב, תל אביב.
1954 - התערוכה הכללית של אמני ארץ ישראל, מוזיאון תל אביב, תל אביב.
1971 - האקספרסיוניזם הישראלי בשנות השלושים וקשריו עם אסכולת פריז, מוזיאון ישראל, ירושלים.
1985 - ציורי ארץ ישראל, שנות העשרים עד סוף שנות הארבעים מתוך אוסף גבעון, הגלריה לאמנות עש אברהם ברון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
1998 – עבודה עברית - אמנות ישראלית משנות העשרים עד ימינו, המשכן לאמנות עש חיים אתר, קיבוץ עין חרוד.
2008 - העשור הראשון, הגמוניה וריבוי, המשכן לאמנות עש חיים אתר, קיבוץ עין חרוד.
2013 - בעקבות אסכולת פריז: האמנות הארצישראלית בשנות ה־30 וה־40, מוזיאון מאנה-כץ, חיפה.
2019 - נפש עירומה: חיים סוטין והאמנות הישראלית, המשכן לאמנות עין חרוד.
פרסים

פרס 'ירושלמי' של מוזיאון תל אביב (1942).
פרס דיזנגוף של עיריית תל אביב (1943).
בפרס ההסתדרות (1946).
ראו גם

המשכן לאמנות על שם חיים אתר.