stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דריה דוגינה

| --- | --- |

 לידה:  15 בדצמבר 1992 מוסקבה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות
 נהרגה:  20 באוגוסט 2022 (בגיל 29) מוסקבה, רוסיה
 כינוי:  Дарья Платонова 
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 השכלה:  מוסמכת אוניברסיטת מוסקבה, בפילוסופיה יוונית עתיקה
 תקופת הפעילות:  20 באוגוסט 2022 
 עיסוק:  מדענית, עיתונאית, פעילה פוליטית ועזרה לאביה אלכסנדר דוגין
 מעסיק:  Russia Today 
 פרסים והוקרה:  עיטור האומץ הרוסי
 קישורים חיצוניים
 טוויטר (X):  dariaplatonova_
 טלגרם:  dplatonova
 
| --- | --- |
הפרבר העירוני Bolshiye Vyazyomy
הפרבר העירוני Bolshiye Vyazyomy
 תאריך:  20 באוגוסט 2022
 מקום:  רחוב Mozhayskoye Shosse שבפרוור העירוני Bolshiye Vyazyomy, מוסקבה
 קואורדינטות:  55°37′48″N 36°59′08″E﻿ / ﻿55.62991294805443°N 36.98548879833541°E﻿ / 55.62991294805443; 36.98548879833541
 סוג:  פיגוע
 נשק:  מטען נפץ במכוניתה של דריה דוגינה
 הרוגים:  1
 מבצע:  מפגעת אחת וכנראה 2 סייענים
 מספר מפגעים:  כנראה 3
 he
דריה אלכסנדרובנה דוגינה (ברוסית: Дарья Александровна Дугина;‏ 15 בדצמבר 1992 – 20 באוגוסט 2022), ידועה גם בשם העט דריה פלטונובה, הייתה עיתונאית, מדענית ופעילה פוליטית רוסייה. לאחר מותה העניק לה נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, את עיטור "מסדר האומץ הרוסי".
היא הייתה בתו של אלכסנדר דוגין, פילוסוף פוליטי מהימין הקיצוני הרוסי, שהעמדות הפוליטיות שלו הביאו אותו לקרבה ותמיכה רבה בפוטין, עד כדי כך שהוא כונה "המוח של פוטין" או כפי שכונה בתקשורת המערבית "הרספוטין של פוטין".
היא נרצחה ב-20 באוגוסט 2022 בפיצוץ מטען נפץ במכוניתה בפאתי מוסקבה.
ביוגרפיה > ראשית חייה ולימודים

דריה דוגינה נולדה ב-15הקבה, רוסיה הסובייטית. היא הייתה בתם של אלכסנדר דוגין ואשתו השנייה, הפילוסופית נטליה מלנטייבה. בשנים 2012/2013, בזמן שלמדה באוניברסיטת מוסקבה, היא התמחתה בפילוסופיה יוונית עתיקה באוניברסיטת בורדו מונטן (אנ'), צרפת. תואר המוסמך שלה התמקד ב"פילוסופיה הפוליטית של הנאופלאטוניזם המאוחר".
ביוגרפיה > קריירה ואקטיביזם

לאחר לימודיה באוניברסיטה, עבדה דוגינה כעיתונאית, וכתבה עבור כלי התקשורת שבשליטת מוסדות השלטון הרוסיים RT והערוץ הטלוויזיה השמרני התומך בקרמלין Tsargrad (אנ'), תוך שימוש בשם העט דריה פלטונובה. היא הייתה מזוהה עם התנועה האירופית הבין-לאומית (אנ') שאביה אלכסנדר דוגין הקים, ועבדה עבורה כפרשנית פוליטית.
ב-3 במרץ 2022, מחלקת האוצר של ארצות הברית, צירפה אותה לרשימת האזרחים החסומים, רשימת SDN, הכוללת טרוריסטים שפועלים נגד ארצות הברית, פקידים, נציגי ממשל ועבריינים בינלאומיים. זאת בשל העובדה שהיא הייתה העורכת הראשית של אתר הדיסאינפורמציה הרוסי בשם United World International, הנמצא בבעלותו של בעל הברית של פוטין דאז, יבגני פריגוז'ין, אשר שלט גם בקבוצת וגנר הנתמכת על ידי רשויות השלטון הרוסיות. במקביל שימשה כמזכירת העיתונות של אביה.
ביוגרפיה > קריירה ואקטיביזם > הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022

דוגינה הייתה תומכת מוצהרת בפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022. היא טענה שפשעי המלחמה נגד אזרחים אוקראינים על ידי הצבא הרוסי במהלך הפלישה היו מבוימים. היא טענה שהמלחמה באוקראינה "נועדה לשבור את גשרי האינטראקציה (יחסי הגומלין) בין רוסיה לאירופה, למעשה זהו מאבק בין שתי תפיסות עולם". ביוני 2022, דוגינה ביקרה בדונצק ובמריופול הכבושות. ב-4 ביולי 2022, ממשלת בריטניה, הטילה עליה סנקציות והאשימה אותה בכך שהיא "תורמת לדיסאינפורמציה, בפרופיל גבוה לעיתים קרובות, בכל הקשור לאוקראינה והפלישה הרוסית לאוקראינה, בפלטפורמות המקוונות השונות". על כך, היא הגיבה ואמרה שהיא עיתונאית מן השורה הראשונה ולא צריך היה להטיל עליה סנקציות. בחודש יוני דוגינה ביקרה גם במפעל אזובסטאל במריופול, שם היא שיתפה פעולה עם העיתונאי הבריטי גרהם פיליפס (אנ'), שעבד גם עבור התקשורת הממלכתית הרוסית.
ביוגרפיה > הפיגוע

דוגינה נהרגה ב-20 באוגוסט 2022, כאשר מכוניתה התפוצצה ברחוב Mozhayskoye Shosse שבפרוור העירוני Bolshiye Vyazyomy (אנ') שמחוץ למוסקבה בסביבות השעה 21:45 שעון מקומי. היא נסעה למוסקבה לאחר שהשתתפה בפסטיבל השנתי שנקרא "מסורת", שהתפרסם כפסטיבל משפחתי לחובבי אמנות. פסטיבל "מסורת" מתקיים באחוזת זכרובו, הנמצאת במרחק של כקילומטר אחד מצפון לבולשיה ויאזומי. חוקרי הפיגוע אמרו כי במכונית הטויוטה לנד קרוזר שלה הוסלק מטען חבלה. לא ברור אם היא הייתה יעד הפיגוע, או שמא אביה, שהיה צפוי לנסוע אתה, אך ברגע האחרון עבר לרכב אחר, או שהכוונה הייתה להרוג את שניהם.
ביוגרפיה > הפיגוע > החקירה

שירות הביטחון הפדרלי הרוסי (FSB) טען כי השירותים המיוחדים האוקראיניים עומדים מאחורי הפיגוע. שירות הביטחון הרוסי טען שהאוקראינים שכרו קבלנית ביצוע, אזרחית אוקראינית בגיל העמידה, שנמלטה לאסטוניה לאחר הפיצוץ. לפי ה-FSB, האוקראינים שכרו דירה באותו בניין שבו התגוררה דוגינה לאחר שהיא חזרה לרוסיה חודש לפני הפיגוע, והם נכחו באותו פסטיבל בו השתתפה דוגינה לפני שנהרגה. ה-FSB פרסם גם צילומי מעקב שלכאורה מראים את החשודה ממצלמות אבטחה בכניסה לבניין הדירות ובמעברי הגבול, ואמר כי המפגעת נהגה במכונית מדגם מיני קופר. ה-FSB טוען שהיא החליפה לוחיות רישוי. היא השתמשה בלוחית רישוי מהרפובליקה העממית של דונייצק, לאחר מכן החליפה ללוחית של קזחסטן ולאחר מכן השתמשה בלוחית זיהוי של אוקראינה כדי לחצות את הגבול לאסטוניה. אתר אינטרפקס דיווח מאוחר יותר ששירות הביטחון הרוסי ה-FSB גילה שהיה גם שותף לפיגוע, אזרח אוקראיני בגיל העמידה, שסיפק סיוע לוגיסטי למתנקשת. באופן ספציפי, ה-FSB טען כי השותף סיפק לחשודה את לוחיות הרישוי המזויפות, דרכון קזחסטני, והוא אף סייע בהרכבת מטען הנפץ בעת שהותו ברוסיה. ה-FSB טען ששותף נוסף לפיגוע נמלט גם הוא לאסטוניה. דו"ח מאוחר יותר של אינטרפקס הרחיב את הדיווח של ה-FSB. בדיווח המאוחר נטען שהמתנקשת דחפה את דוגינה במגרש החניה של האורחים, עקבה אחרי הלנד קרוזר של דוגינה במיני קופר שלה, ופוצצה את המטען באמצעות שלט רחוק.
ביוגרפיה > תגובות

ממשלת אוקראינה הכחישה כל מעורבות לפיגוע. היועץ הנשיאותי האוקראיני מיכאילו פודוליאק (אנ') אמר שאוקראינה "אינה מדינה העוסקת בפלילים ובטרור כמו הפדרציה הרוסית", בהמשך הוא האשים שהפיגוע נבע מ"קרבות פנים" בין סוכנויות הביטחון הרוסיות. אסטוניה דחתה את הטענה שהרוצחת לכאורה של דוגינה ברחה לאסטוניה.
אביה של דוגינה, אלכסנדר דוגין, כינה את הפיגוע "מעשה טרור שגרם להוצאה להורג על ידי המשטר האוקראיני הנאצי" והוסיף ש"אנחנו צריכים רק את הניצחון שלנו".
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין שלח הודעת תנחומים למשפחתה של דוגינה ותיאר אותה כ"אדם מבריק ומוכשר עם לב רוסי אמיתי".
ראש הרפובליקה העממית של דונצק המוכרת על ידי הקרמלין, דניס פושילין, טען כי הרשויות באוקראינה עומדות מאחורי הפיצוץ.
בנאום השבועי כינה האפיפיור פרנציסקוס את דוגינה "קורבן חף מפשע". בצעד חריג ביותר, אנדריי יוראש Andrii Yurash, שגריר אוקראינה לכס הקדוש, מתח ביקורת על האפיפיור וכינה את ההצהרה "מאכזבת". בצעד חריג נוסף, זומן הנציג דיפלומטי של האפיפיור המכהן באוקראינה למשרד החוץ בקייב שם הביע שר החוץ האוקראיני "אכזבה עמוקה".
ב-21 באוגוסט 2022, חבר הפרלמנט הרוסי (הדומה), לשעבר, איליה פונומריוב, הקריא במקום גלותו, אוקראינה, מניפסט של הצבא הרפובליקאי הלאומי, הרוסי (NRA), הקורא לפעולה מזוינת נגד המשטר הרוסי. המניפסט פורסם בעקבות הריגתה של דריה דוגינה (אנ'). גם ה-NRA פרסם מנשר על לקיחת האחריות על הפיגוע, אך לא ניתן על כך אישור רשמי. פונומרב אישר הן את ההתנקשות והן את המניפסט.
הארגון הגולה המתנגד לפוטין בהנהגת גארי קספרוב ומיכאיל חודורקובסקי, שנקרא ועד הפעולה הרוסי (אנ'), הכניס את פונומרב לרשימה השחורה (אנ') של הארגון, כדי למנוע ממנו מלהשתתף בקונגרס רוסיה החופשית, זאת לאחר שהקריא את המניפסט שלו. בטענה שהוא "קרא להתקפות טרור נגד רוסיה, על השטח הרוסי". הודעת הוועדה גם רמזה כי דוגינה הייתה "אזרחית" ש"לא השתתפה בעימות המזוין".
ההלוויה

ב-23 באוגוסט 2022 נערך באולפן הטלוויזיה שבמגדל אוסטנקינו במוסקבה טקס האשכבה של דוגינה. בהשתתפות מנהיג מפלגת הימין הקיצוני לאוניד סלוצקי, התעמולן דמיטרי קונסטנטינוביץ' קיסליוב ו"השף של פוטין", הקבלן הממשלתי והצבאי יבגני פריגוז'ין. באותו יום, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין העניק לה לאחר מותה את עיטור מסדר האומץ הרוסי (אנ') על "האומץ וחוסר האנוכיות שהפגינה במילוי חובתה המקצועית".
קמארינה

| --- | --- |

 היסטוריה
 תרבויות:  הלנים 
 נבנה:  599 לפנה״ס 
 אתר ארכאולוגי
 אתר אינטרנט:  http://www.regione.sicilia.it/beniculturali/dirbenicult/database/page_musei/pagina_musei.asp?ID=29&IdSito=121 
 מיקום
 מדינה:  איטליה 
 קואורדינטות:  36°52′19″N 14°26′52″E﻿ / ﻿36.872063°N 14.447679°E﻿ / 36.872063; 14.447679
  (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןקמארינה(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןקמארינה(למפת סיציליה רגילה) פלרמו קטניה מסינה סירקוזה מרסלה ג'לה רגוזה טרפאני קלטניסטה אטנה ק. מלטה הים היוני  הים הטירני הים התיכוןקמארינה(למפת סיציליה מוגדלת) פלרמו קטניה מסינה סירקוזה מרסלה ג'לה רגוזה טרפאני קלטניסטה אטנה ק. מלטה הים היוני  הים הטירני הים התיכוןקמארינה
 
שרידי מקדש אתנה בקמארינה
קמארינה (ביוונית: Καμάρινα, בלטינית: Camarina) היא עיר עתיקה בחוף הדרומי של סיציליה, כ-27 קילומטרים דרומית-מזרחית לג'לה (טראנובה), ממנה נותרו בימינו שרידים בלבד.
היסטוריה

קמארינה נוסדה ב-599 לפנה"ס על ידי מתיישבים מסירקוסאי, אך נחרבה על ידי העיר המייסדת ב-522 לפנה"ס. הריסות קמארינה נמצאות כיום בתחומי סנטה קרוצ'ה קמרינה (Santa Croce Camerina) שבנפת רגוזה.
אנשי ג'לה הקימו את העיר מחדש ב-461 לפנה"ס. יחסיה עם סירקוסאי היו כפי הנראה עוינים, אך למרות שעמדה לצדה של אתונה ב-427 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפלופונסית, היא הושיטה עזרה מסוימת לסירקוסאי אויבתה בשנים 415-413 לפנה"ס. קמארינה נחרבה על ידי הקרתגים ב-405 לפנה"ס, שוקמה על ידי טימולאון ב-399 לפנה"ס לאחר שננטשה בפקודת דיוניסיוס הראשון (טיראן סירקוסאי), אולם נפלה לידי הרומאים ב-258 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית הראשונה.
העיר נהרסה כליל ב-853 לספירה. מאחר ששכנה בין גבעות חול נודדות, בסביבה שאין בה מחצבי אבן, נשדדו כל אבני הבניין של בתיה גם על ידי יושבי טראנובה עצמם. לפיכך לא נותר ממנה דבר זולת קטע קטן של חומת מקדש אתנה ויסודותיהם של בניינים אחדים. חלקים של חומת העיר והנקרופוליס נחשפו בחפירות ארכאולוגיות ונחקרו.
זמן קצר לפני החרבת העיר בידי הקרתגים בסוף המאה ה-5 לפנה"ס פרצה בה מגפה מסתורית. התעורר חשד כי הביצה, שהגנה על העיר מצפון מפני שכניה העוינים, היא המקור למחלה הלא מוכרת והועלתה הצעה לייבשה. כשנועצו אנשי העיר באורקל, הייתה תשובתו כי אל להם לעשות זאת, משום שהמגפה תחלוף מעצמה עם הזמן. התמרמרות התושבים הלכה וגברה, ולמנהיגי העיר לא נותרה כל ברירה אלא לייבש את הביצה בניגוד לעצת האורקל. ואומנם, משעה שהביצה יובשה לא נותר דבר שיוכל לעצור את התקדמות חיילי הצבא הקרתגי. הקרתגים כבשו את העיר, החריבוה עד היסוד והרגו את כל תושביה לפי חרב. את הסיפור אודות ביצת קמארינה מביא הגאוגרף הרומי סטראבון.
מן העיר נותרו שרידים מועטים בלבד, ובהם קברים מן המאה ה-7 לפנה"ס והריסות מקדש אתנה. לא הרחק מהם התגלה נקרופוליס ובו קברים מן המאות ה-5 וה-4 לפנה"ס. חלק מן הממצאים שנחשפו במקום מוצגים במוזיאון הארכאולוגי של סירקוזה.
זירוי טרופוספירי

תרשים המאייר את ההבדל בין תקשורת בקו-ראיה לבין תקשורת באמצעות זירוי טרופוספירי
בול דואר הודי משנת 1982 לכבוד עורק הזירוי הטרופוספירי, בין הודו לברית המועצות, מרחק של 650 קילומטר
זירוי טרופוספירי הוא תהליך פיזור גלי רדיו לשכבת הטרופוספירה, המבוצע בדרך כלל לתועלתן של תחנות רדיו וטלוויזיה. מטרת הזירוי היא לאפשר לגלי הרדיו להגיע למרחקים גדולים במיוחד, כדי לשדר למרחק של מאות קילומטרים, גם לאזורים אליהם אין קו-ראייה ישיר. אמצעי השידור המשתמש באפקט זה מכונה טרופוסקאטר (מאנגלית: Tropospheric scatter).
זירוי טרופוספירי משמש להקמת קווי תקשורת לאזורים מרוחקים. אנטנה פרבולית גדולה משדרת אל שכבת הטרופוספירה אות רדיו בעוצמה גבוהה, המכוון לנקודה שבאמצע הדרך בין אתר השידור לאתר הקליטה. חלק מהאות המשודר מוחזר מהטרופוספירה (בדומה לאפקט של מראה), ונקלט באנטנות פרבוליות שבאתר הקליטה. כיוון שרק חלק קטן מהאות המשודר נקלט באנטנה הקולטת, נדרשים משדרים בעוצמה גבוהה ומקלטים בעלי רגישות גבוהה. מערכות קשר טרופו קיימות כמערכות נייחות וכמערכות ניידות.
היכולת להשתמש בזירוי לשידור לאזורים מנותקים ומרוחקים תרמה לשימושיותו בהקמת רשתות תקשורת צבאיות. במהלך המלחמה הקרה הקים חיל האוויר האמריקני מערך תקשורת טרופוספרי נרחב בשם "White Alice", שמרכזו היה באלסקה. כיום משתמש צבא ארצות הברית במערכות טרופוסקאטר טקטיות מתוצרת ריית'יאון לתקשורת למרחקים ארוכים.
עם צמיחתה של התקשורת הלוויינית, היא נותנת מענה לקשר רדיו לטווח ארוך, והצורך בזירוי טרופוספירי פחת.
בצה"ל

מלחמת ששת הימים, שבה כבשה ישראל את סיני, יצרה צורך בקשר רדיו לטווח ארוך, סוג קשר שלא היה בו צורך בישראל קודם לכן. כמענה לצורך זה, שימש עורק טרופוסקאטר בעל 24 אפיקים למטכ"ל, באמצעות אנטנות פרבוליות (שכונו בקיצור בהתאמה "עורק טרופו" ואנטנות "טרופו") שהוקם ב-1969 והופעל על ידי חיל הקשר בשתי דרכים:
באמצעות שתי מערכות ניידות מתוצרת חברת קולינס (Collins Radio Company), שהראשונה שבהן הגיעה לישראל כחצי שנה לאחר מלחמת ששת הימים והוצבה בצריפין וברפידים.
באמצעות מערכות נייחות מתוצרת פילקו, ששימשו לקשר בין שארם א-שייח' לתחנת הממסר במצפה רמון ומשם לצריפין. האנטנות של עורק זה בשארם א-שייח', שגובהן היה כ-18 מטרים, נפגעו בתקיפה אווירית מצרית שנערכה מייד עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, ותוקנו כעבור יממה. עם פינוי סיני בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, פורקו האנטנות בשארם א-שייח'. האנטנות במצפה רמון נותרו במקומן עוד שנים רבות לאחר מכן, אף שלא היה בהן צורך, והן פורקו בעשור השני של המאה ה-21.
אנטנות "טרופו" פרבוליות נייחות של צה"ל, של עורק ה"זירוי הטרופוספרי", שהותקנו על חוף שארם א-שייח' והיו מכוונות אל תחנת הממסר במצפה רמון, על שפת מכתש רמון.
(מיקום בחוף שארם א-שייח': 27°51′25″N 34°17′34″E﻿ / ﻿27.856849141554257°N 34.29274952221295°E﻿ / 27.856849141554257; 34.29274952221295)
אנטנות ה"טרופו" על חוף שארם א-שייח', לאחר שנפגעו מירי תותחי מטוסים מצריים, בפתיחת מלחמת יום כיפור, ב-6 באוקטובר 1973.
אנטנות "טרופו" פרבוליות של צה"ל, של עורק ה"זירוי הטרופוספרי" במקשר"ר במחנה צריפין.
לקריאה נוספת

ניר שריג, משה שמיר, אבי גולן, מאה שנות קשר: אנשים, פועלם ותרומתם (כרך א', עמ': 283, 299, 301, ואזכורים רבים נוספים בספר) הוצאת "העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב", ירושלים, תשפ"ב – 2022 (קישור נוסף)
דניאל רוזן, תשתית הקשר הנייח בסיני: תשכ״ז – תשמ״ב (1982-1967), הוצאת "העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב", ירושלים, תשפ״ב – 2021
הערות שוליים

↑  מופיע בספרות ובמדיה הכתובה, גם בצורה טרופו-סקאטר או טרופו־סקטר, ראו "לקריאה נוספת" בספר "מאה שנות קשר: אנשים, פועלם ותרומתם" (כרך א', עמ' 500, 503)
↑   ניר שריג, משה שמיר, אבי גולן, מאה שנות קשר: אנשים, פועלם ותרומתם (כרך א', עמ': 283, 299, 301, ואזכורים רבים נוספים בספר) הוצאת "העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב", ירושלים, תשפ"ב - 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1048368882 
מערכת טרופוסקאטר טקטית ניידת של צבא ארצות הברית.
הטקטיקה באינתיפאדה השנייה

דחפור די-9 משוריין על רקע גדר ההפרדה - שני אמצעי ביטחון שנקטה ישראל כנגד גל הטרור שהיה מאפיין של האינתיפאדה.
האינתיפאדה השנייה או אינתיפאדת אל-אקצא – כינוי שניתן על ידי הפלסטינים למלחמתם נגד מדינת ישראל, החלה ב־27 בספטמבר 2000. היא פרצה בתום ארבע שנים של שקט יחסי בין ישראל והפלסטינים, שהופר באירועי מנהרת הכותל ובאירועי יום הנכבה 2000 ומוטטה כמעט לחלוטין את הסכם אוסלו א' מ־1993. זו הייתה הסלמת שיא של הסכסוך ובמהלכה נמנו אלפי קורבנות בשני הצדדים, הן בקרב הלוחמים והן בקרב אזרחים. בתחילתה היא כללה פעולות מחאה "עממיות", בדרגות אלימות שונות, אולם במהרה הפכו פיגועי טרור ולוחמת גרילה פלסטינים, לביטויה המרכזי.
מאפיין מובהק של הפעילות הפלסטינית היה שימוש נרחב בפיגועי התאבדות. זה החל בשלושה פיגועי התאבדות שנכשלו, באוקטובר ובדצמבר 2000 ובינואר 2001 והתגבר מראשית מרץ 2001 ואילך, סמוך לפני עלייתו של אריאל שרון לראשות הממשלה במקום אהוד ברק. ישראל מצידה הרחיבה בעקבות זאת את השימוש ב"סיכול ממוקד", קרי חיסול מתוכנן של פעילי ארגוני הטרור. השימוש באמצעי זה על ידי ישראל החל בשני סיכולים ממוקדים בנובמבר ובדצמבר 2000 והתגבר החל מיולי 2001 ואילך.
ישראל > בתחילת האינתיפאדה

הערכות מודיעיניות ומידע שנאסף במערכת הביטחון הישראלית, החל מחודשים מספר לפני פרוץ האירועים הצביעו על אפשרות שהפלסטינים ייזמו "עימות נמוך עצימות", בעיקר פיגועי ירי מנשק קל, במסווה של התקוממות עממית בלתי מאורגנת. נעשו לפיכך הכנות, בעיקר ברצועת עזה, כדוגמת בניית פילבוקסים, ביצור המוצבים ומיגון כלי רכב בפני ירי מנשק קל. תחילתה של ההתקוממות הפלסטינית זכתה אם כן, לתגובה רבת עוצמה של צה"ל, שהגיע מוכן למתאר של עימות מעין זה. בתקופה הראשונה לאינתיפאדה השנייה נמנו נפגעים רבים אצל הפלסטינים, מול מיעוט נפגעים בצד הישראלי, בשל מיגון חיילי צה"ל מירי בנשק קל.
בשלב הראשון, עד ללינץ' ברמאללה נמנעה ישראל מתקיפת מטרות בשטחי A (השטחים שהיו בשליטה ביטחונית של הרשות הפלסטינית). לאחר מכן, היא החלה בלחץ צבאי גובר והולך. התקיפות הראשונות של ישראל בשטחי A התמקדו בעיקר בבניינים של הרשות הפלסטינית ובסיכולים ממוקדים של מי שהם לטענת ישראל "פצצות מתקתקות", אולם במהרה הלכו התקיפות והסלימו. בתחילת מרץ 2001 הושמה רמאללה בכתר. ב־18 באפריל נכנסה ישראל בפעם הראשונה לבית חאנון. על אף שישראל נאלצה לסגת לאחר זמן קצר בעקבות לחץ אמריקאי הרי כניסה זו מציינת את המשך מחיקת ההבחנה בין השטחים השונים. בסוף אפריל 2001 עברה הסמכות לאשר "מרדף חם" לתוך שטחי הרשות הפלסטינית מהדרג הפוליטי לדרג הצבאי המקומי. ב־19 במאי תקפו לראשונה מטוסי קרב ישראליים בשטחים, בניסיון כושל לחסל את מוחמד אבו הנוד, למחרת הופגזה מפקדתו של ג'יבריל רג'וב שהיה עד לפרוץ האירועים אחד מהשותפים הבכירים של ישראל ברשות. ב־31 ביולי הותקף מטה החמאס בשומרון. ב־27 באוגוסט נהרג מנהיג ארגון הטרור הראשון שחוסל במהלך האינתיפאדה, אבו עלי מוסטפא, מנהיג החזית העממית לשחרור פלסטין.
פיגועי 11 בספטמבר הגבירו את ההבנה העולמית למעשי ישראל והביאו אותה לאימוץ תגובה קשוחה יותר. בעוד שבתקופה שקדמה לפיגועים אולצה ישראל לצאת במהירות משטחי A, הרי ישראל שהתה בתוך ג'נין בשבוע שלאחר הפיגועים (ההיערכות החלה לפניהם). כמו כן החלה ישראל לפגוע במכוון בשוטרים פלסטינים שניצבו בעמדותיהם ולא סיכלו פיגועים קודמים.
ישראל > לחצים כלכליים

לאורך כל האינתיפאדה הפעילה ישראל לחצים כלכליים שונים על הפלסטינים:
סירוב להעביר כספי מסים שנגבו בישראל עבור הפלסטינים (לפי הסכם פריז)
מניעת עבודה בישראל מפועלים פלסטינים
אי אישור העברת סחורות פלסטיניות לנמלי הים והאוויר של ישראל
אי אישור יציאה לדיג עבור דייגי עזה
הקשחת הדרישות להעברת סחורות בין הגדה והרצועה ולהפך
מדיניות הכתרים שישראל מימשה לעיתים קרובות בגדה וביתורה של הרצועה שנעשה מספר פעמים פגעו גם הם בכלכלה הפלסטינית
בניית גדר ההפרדה גרמה לניתוק של חלק מהפלסטינים (אלו שנמצאים ממערב לה) מהיישובים הסמוכים להם ולעיתים גם משטחי האדמה שלהם
לאחר תוכנית ההתנתקות משתמשת ישראל באיום לבטל את איחוד המכסים בין ישראל לרשות על מנת לדרוש את המשך הפיקוח על תנועת הנכנסים והיוצאים מרצועת עזה
כל הצעדים הנ"ל נומקו על ידי ישראל בנימוקי ביטחון ובעיקר בניסיון למנוע הברחת כלי נשק ומחבלים בין אזורים שונים בשטחים ולתוך תחומי הקו הירוק.
ישראל > רצועת עזה

המדיניות הישראלית ברצועת עזה לאורך כל שנות האינתיפאדה הייתה שונה מהותית מזו שננקטה ביהודה ושומרון. בעוד שביהודה ושומרון נקטה ישראל יותר ויותר גישה של השתלטות על שטחים מאוכלסים, מעצר מבוקשים ופירוק הרשות הפלסטינית, הרי שברצועת עזה ננקטה מדיניות של פיצול השטח הפלסטיני לחלקים על ידי השתלטות על שטחים לא מאוכלסים ואיסור כניסת פלסטינים לתוכם (שנאכף בקשיחות רבה), דבר שלמעשה פיצל את הרצועה. ההבדל בגישה הישראלית נבע מכך שההתנחלויות ברצועה היו מבודדות יחסית ואת הרצועה מקיפה מאז ימי הסכמי אוסלו גדר שמנעה כמעט לחלוטין חדירה פלסטינית לתוך הקו הירוק.
אלוף פיקוד הדרום, ד"ר יום טוב סמיה, שחזה את פריצת האינתיפאדה עוד ב-1999 מיגן את המוצבים ברצועה והקים מערך פילבוקסים ממוגנים כדי להגן על חיילי צה"ל השומרים ברצועה על ההתנחלויות ועל המעברים לישראל.
כדי למנוע מטענים בצירי התנועה בין ההתנחלויות ברצועת עזה לישראל, וכדי למנוע ירי על כוחות צה"ל בציר פילדלפי ביצע חיל ההנדסה הקרבית פעולות חישוף נרחבות, שבשיאן כללו הריסת אלפי בתים ברפיח ועשרות בתים בח'אן יונס. פעולות החישוף הקטינו באופן ניכר את המטענים ומארבי הירי בצירים אלו. נגד פעולות החישוף נטען שהן גורמות נזק לא-מידתי לפלסטינים ומהוות עונש קולקטיבי לאוכלוסייה, שלא כולה מעורבת בטרור.
מאחר שברצועת עזה לא בוצע מבצע טיהור בסדר גודל של מבצע חומת מגן, זה היה כמעט בלתי אפשרי להכניס כוחות קרקע שיבצעו מעצרים של בכירי טרור. אי לכך, ישראל נקטה ברצועה במדיניות סיכולים ממוקדים שבה חוסלו מהאוויר בכירים בארגוני הטרור, בעיקר מהחמאס אך גם מהג'יהאד האסלאמי ומוועדות ההתנגדות העממית.
מימוש תוכנית ההתנתקות היווה למעשה את שיאה של ההפרדה במדיניות כאשר ישראל החליטה למעשה להפריד הפרדה מוחלטת בין המדיניות בגדה (שנותרה כשהייתה) לזו שברצועה. במסגרת ביצוע תוכנית ההתנתקות החל צה"ל להכשיר את ציר הוברס - מערך ביצורים וגדרות שמוקם סביב רצועת עזה ומטרתו למנוע חדירת מחבלים.
ברם, התגברות הירי תלול מסלול בידי הפלסטינים אחרי ההתנתקות אילצה את צה"ל לנקוט יוזמות התקפיות ולא להתבצר מאחורי הגדר. בהתחלה ביצע צה"ל תקיפות מהאוויר וירי ארטילרי על חוליות קסאם, לצד המשך הסיכולים הממוקדים, אך למרות זאת הירי לא פסק והפלסטינים אף הגבירו את התקפותיהם על ציר הוברס, שבאחת מהן נחטף החייל גלעד שליט. כתוצאה מכך החל צה"ל בפעולות קרקעיות נקודתיות (ראו למשל את שלל המבצעים שבוצעו במסגרת מבצע גשמי קיץ) בתוך רצועת עזה שעיקר מטרתן הוא הגנה על הגדר, חשיפת מנהרות הברחה וגביית מחיר מארגוני הטרור.
הלחימה בין ישראל לפלסטינים ברצועת עזה נמשכה גם לאחר סיום האינתיפאדה השנייה ב-2005 וביצוע תוכנית ההתנתקות באותה שנה.
הפלסטינים

הפלסטינים פועלים נגד ישראל בעיקר באמצעות ארגוני טרור בעלי משנה אידאולוגית סדורה המקבלים סיוע מהרש"פ וגורמי חוץ שונים, ביניהם:
הפת"ח – מבצע בעיקר פיגועי ירי ביהודה ושומרון.
גדודי חללי אל-אקצא – הזרוע הצבאית של הפת"ח, הוקמה בהוראתו של יאסר ערפאת ובנוסף לפיגועי ירי ביצעה גם פיגועי התאבדות. בעקבות מבצע חומת מגן נפגעה הנהגת הגדודים קשות והם התפצלו למספר רב של תאים וכנופיות אזוריות, אך עדיין מומנו על ידי הרשות הפלסטינית. החל משנת 2003 החלו תאי גדודי אל-אקצא לבצע פיגועים בהכוונת חזבאללה.
החמאס – ארגון טרור אסלאמי קיצוני. ביצע הכי הרבה פיגועי התאבדות כנגד ישראל ואחראי על ירי רקטות הקסאם ברצועה. זהו ארגון גדול ופופולרי מאוד בקרב הציבור הפלסטיני.
הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני – ארגון טרור אסלאמי קיצוני המכוון על ידי איראן וסוריה. הוא קטן יחסית לחמאס ומתמקד בעיקר בפיגועי התאבדות.
ועדות ההתנגדות העממיות – ארגון גג לארגוני הטרור ברצועת עזה.
החזית העממית לשחרור פלסטין והחזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין – ארגוני טרור ותיקים, ביצעו מספר פיגועי התאבדות אך התמקדו בעיקר בפיגועי ירי.
בנוסף לארגונים אלה פועלות גם חמולות מקומיות וקבוצות חמושים, שלעיתים מבצעות התקפות טרור והברחות אמל"ח תמורת תשלום.
טקטיקות שהפעילו הפלסטינים כוללות:
פיגועי טרור נגד תושבי ישראל, הן בתוך הקו הירוק והן בשטחי יהודה, שומרון ועזה.
פיגועי התאבדות בריכוזי אוכלוסייה אזרחית
פיגועי ירי בדרכים ובצירי תנועה בשטחים
הטמנת מטעני חבלה בצירי תנועה בשטחים
ירי תלול מסלול של פצצות מרגמה, רקטות קסאם ורקטות גראד 122 מ"מ כנגד יישובי עוטף עזה, שדרות, אשקלון, יישובי חבל עזה וגוש קטיף.
מטעני גחון נגד טנקים ורכב קרבי משוריין.
ירי רקטות נ"ט וטילי נ"ט כנגד רכב קרבי משוריין.
שימוש באזרחים, ובפרט בילדים, כמגן אנושי. זאת על מנת להגן על החמושים מירי תגובה צה"לי וכן כלוחמה פסיכולוגית שמטרתה הפעלת תעמולה נגד ישראל במקרה שאזרחים ששימשו כמגן אנושי נפגעים מאש צה"ל.
ייצור עצמי של נשק באיכות נמוכה, כגון רקטות קסאם, רובים מאולתרים, מטעני חבלה ורקטות נ"ט.
הברחת נשק תקני באמצעים שונים, כגון המנהרות מרפיח מתחת לציר פילדלפי.
פיגוע חטיפה ומיקוח (ראו: גלעד שליט)
לוחמת גרילה כנגד כוחות צה"ל
פעילות הטרור הפלסטינית גרמה ללמעלה מ-1,115 הרוגים ישראלים, רובם הגדול אזרחים ורק מיעוטם חיילים קרביים שנהרגו בעת לחימה. בעימותים הצבאיים עם כוחות צה"ל הייתה ידם של הפלסטינים על התחתונה, וברוב המבצעים הגדולים ספגו הפלסטינים אבדות כבדות לעומת האבדות שהסבו לכוחות צה"ל.
הפלסטינים > אמצעי לחימה

אמצעי הלחימה העיקריים של הפלסטינים הם חגורות הנפץ (רובן כללו גם רסס) שבהן חומשו מחבלים מתאבדים שיצאו לפוצץ את עצמם במקומות הומי אדם בלב ערי ישראל. בניגוד לאינתיפאדה הקודמת, עקב אמצעי הביטחון הנוקשים שהנהיגה ישראל, החלו הפלסטינים להשתמש גם בנשים וילדים כמחבלים מתאבדים. הדבר גרר ביקורת קשה בעולם וגם בקרב החברה הפלסטינית, אך הביקורת לא הייתה נוקבת במידה שתוביל להפסקת המנהג.
פיגועי ההתאבדות הם הגורם העיקרי לנרצחים ישראלים.
בנוסף, המחבלים הפלסטינים חמושים גם בכלי ירייה ונשק קל שנועדו לפגוע בחיילי צה"ל ובמכוניות שבהן נוסעים מתנחלים. להלן רשימה של אמצעי לחימה נפוצים בקרב הפלסטינים:
רובי AK-47 קלאצ'ינקוב: רובים זלגו לארגוני הטרור בדרכים שונות, כולל דרך הרשות הפלסטינית.
רובי M-16 שנגנבו מישראל.
מקלעים, תתי-מקלעים, רובי ציד ורובי צלפים מדגמים שונים.
בקבוק תבערה "מולוטוב" (בשימוש בעיקר על ידי ילדים ונערים).
פצצת צינור (בשימוש בעיקר על ידי ילדים).
רימוני יד.
מטולי רקטות מדגם RPG-7 עם פצצות תוצרת עצמית ופצצות RPG תקניות (שהוברחו דרך רפיח).
רקטות נ"ט מדגם אל-באנה, אל-בתאר, ויאסין (תוצרת עצמית).
בנוסף, הרבו הפלסטינים להטמין מטעני חבלה: מטעני צד, מטעני גחון ומטעני קלע נגד כלי רכב משוריינים של צה"ל. מספר מטענים גדולים כאלה גרמו נזק רב לארבעה טנקים של צה"ל (ואף הרגו את רוב אנשי הצוות) וכן השמידו מכונית של צוות דיפלומטי אמריקני.
כלי נשק חדשים שהפעילו הפלסטינים במאבק זה, מרצועת עזה בלבד, הם פצצות מרגמה, טילי נ"ט ורקטות קסאם וגראד. כלי נשק אלה כוונו בעיקר נגד יישובים אזרחיים ישראליים ברצועת עזה (בעיקר גוש קטיף) ובסביבותיה.
בנוסף לפיגועי ההתאבדות, פיגועי הירי, המטענים, הרקטות והמרגמות, השתמשו הפלסטינים גם במכוניות תופת, פיגועי חטיפה ומיקוח (שהסתיימו רובם בלינץ' או רצח ללא ניסיון משא ומתן) וכן פיגועי סכינאות (ניסיון לדקור אזרחים, שוטרים וחיילים).
אף על פי שרוב הפיגועים היו פיגועי ירי ומטענים, רוב ההרוגים הישראלים נגרמו מפיגועי ההתאבדות.