stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קינגסמן (זיכיון)
הערות שוליים

↑  "Mark Millar Explains How All The Millarworld Books Tie-In Together - Wanted, Kick Ass, Jupiter's Legacy, Superior, Nemesis, MPH, Supercrooks And More - But No News Yet On The Unfunnies (UPDATE) - Bleeding Cool News And Rumors". 6 באוגוסט 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Mark Hamill Talks 'Star Wars,' Prepares For 'Secret Service' Role". splashpage.mtv.com. 2012-11-01. נבדק ב-2014-04-09.
↑  Kingsman, vistaalegre.com (באנגלית)
↑  Parks, Adam (13 בדצמבר 2021). "Kingsman 3 Starts Filming in September (Exclusive)". ComicBook.com (באנגלית). {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Travis, Ben; Hewitt, Chris (8 ביוני 2018). "Kick-Ass Reboot and Kingsman Universe Coming from Matthew Vaughn's New Studio – EXCLUSIVE". Empire Magazine. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Kingsman: The Secret Service (Original Motion Picture Soundtrack) by Henry Jackman on Apple Music". נבדק ב-24 בספטמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Kingsman: The Golden Circle (Original Motion Picture Score) by Henry Jackman on Apple Music". נבדק ב-24 בספטמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Kingsman: The Secret Service (2015)". נבדק ב-11 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Kingsman: The Golden Circle (2017)". נבדק ב-11 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Kingsman Franchise Movies at the Box Office". נבדק ב-11 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Kingsman: The Secret Service". Rotten Tomatoes. נבדק ב-12 בדצמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Kingsman: The Secret Service Reviews". Metacritic. נבדק ב-12 בדצמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Cinemascore". נבדק ב-12 בדצמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Kingsman: The Golden Circle (2017)". Rotten Tomatoes. נבדק ב-12 בדצמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Kingsman: The Golden Circle Reviews". Metacritic. נבדק ב-12 בדצמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| סדרת סרטי "קינגסמן" |
| --- | --- | --- |
| סרטים | קינגסמן: השירות החשאי (2015) • קינגסמן: מעגל הזהב (2018) |  |
| סרטי ספין-אוף | קינגס מן: ההתחלה (2020) |  |
גאווה

ערך זה עוסק בתחושת ערך עצמית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
פרנסס אלן - זוכת פרס טיורינג. תחושת הגאווה יכולה להתעורר בעקבות הכרה בהישג אישי וקבלת פרס מקצועי
גַּאֲוָוה היא תחושת ערך, הערכה והחשבה של אדם את הצלחותיו לעצמו: לתכונותיו שלו, למעשיו שלו, לדברים שיצר בכוחותיו שלו ולעיתים גם לכל אלו בקבוצה אליה הוא משתייך ועמה הוא מזדהה.
כאשר קולקטיב לאומי מאמין או חש כי הוא נעלה מעמים אחרים נהוג לכנות דבר זה כלאומנות. לעיתים הערכת היתר מוקרנת מהאדם אל דברים המתייחסים ושייכים אליו כגון אנשים שמשמשים כמנהיגיו, רכושו, תפיסותיו או ילדיו. הגאווה תהיה בדרך כלל בהקשר חברתי כאשר האדם מבדיל באמצעותה בינו לבין האחרים, או בין קבוצה התייחסות שהוא שייך לה לבין קבוצות אחרות.
היבטים שונים בגאווה

כאשר תחושת הערך העצמי של אדם מיוסדת לא על מעשיו והישגיו אלא על השוואה בינו לבין אנשים אחרים, ובמיוחד כאשר אותו אדם מדגיש את עליונותו תוך זלזול באחרים, נוהגים לכנות את התחושה התנשאות. כאשר אדם מפגין את תחושת הערך העצמי שלו במידה ניכרת, ובמיוחד כאשר זו מלווה בהתנשאות כלפי אחרים, הגאווה מכונה יהירות. כאשר האדם מחצין ומבטא את גאוותו, נהוג לכנות תחושה זו בשם שחצנות. בלשון עממית מכונה מי שמנפנף לעיני כל ביכולותיו שוויצר.
לעיתים, אדם בעל גאווה שאינה תואמת למציאות מוּנָע מהצורך למלא את האני שלו. ייתכן שאותו אדם חש ריקנות וחוסר ערך, ורוצה להתמלא בתחושת ערך מהשוואת עצמו לזולת - אם הזולת פחוּת ממני אז אני נעלה ומובדל ממנו.
בתרבויות

בתרבויות שבהן הושם דגש רב על היררכיה וציות ושבהן לא הייתה הפרדה בין אדם למוצאו או מעמדו, נחשבה גאווה אצל מי שדורג בתחתית ההיררכיה או שבא ממוצא שנחשב נחות, לרגש שלילי שיש לדכאו. תחושות דומות אצל אנשים ממעלה ההיררכיה נחשבו למעלה שיש להתגאות בה.
בתנ"ך, פרשת מגדל בבל שבוניה רצו לבנות עיר שראשה בשמים, נתפסת אף היא כסמל לגאווה ויוהרה אנושית.
בתרבויות יוון ורומי הייתה הבחנה בין גאווה ראויה של אדם במעשה ידיו, לבין גאווה מופרזת שנתפשה כהחצפת פנים כנגד האלים וכונתה היבריס.
במיתולוגיה היוונית מופיע הסיפור על דדלוס, שבנה כנפיים שאפשרו לאדם לעוף. הוא עופף באמצעותן עם בנו איקרוס, אך זה עף גבוה מדי והתקרב לשמש והדונג ששימש להדבקת הנוצות נמס ואיקרוס צלל למימי הים וטבע. ברומא, כאשר נערכו תהלוכות לכבודו של מנצח במלחמה או קרב, נהוג היה לשים לחשן במרכבתו של המנצח כדי שישוב וישנה באוזניו: "כך חולפת תהילת עולם" (Sic transit gloria mundi) — היינו, האדם הוא בן תמותה והתהילה חולפת.
גם בימינו ישנה הבחנה בין גאווה מקורית שנותנת לאדם את הביטחון העצמי והאמביציה להצליח במעשיו ולקנות לו שם טוב ויוקרה, לבין גבהות לב שגורמת לאדם להיות יהיר, אגוצנטרי ולא חברתי.
בעת החדשה אוניית הטיטניק ופרשת טביעתה בשנת 1912 מסמלת את יוהרת האדם אל מול כוחו של הטבע, שכן בוניה האמינו ופרסמו שאוניה זו לא ניתנת לטיבוע, בשל הטכנולוגיה הייחודית שלה.
אחד הסממנים הבולטים של הנאציזם היה גאווה לאומית קולקטיבית יחד עם תאוות הכוח והערצתו. האמונה כי הגרמנים הם הגזע העליון ולכן ראוי להם להשתלט על כל העולם, לרדות בו, לנצל אותו לצרכיהם, ואף לרדוף את כל ה"גזעים הנחותים" ולהשמיד אותם.
ישנם חוקרים הסוברים כי לגאווה ישנם שורשים אבולוציונים. חוקרת בשם לורי סנטוס מאוניברסיטת ייל בדקה אצל קופי קפוצ'ין את המושג המכונה "אפקט הבעלות", שהוא הערכת יתר של דברים המתייחסים והשייכים לאדם, רק בשל הבעלות שלו עליו. אותה חוקרת גילתה שגורם זה קיים גם אצל קופי הקפוצ'ין. קופים אלו העדיפו מדגנים על פני תפוחים, רק בשל עצם הבעלות שלהם על הדבר. חוקרים אחרים הדגימו את אפקט הבעלות בקרב בני אדם בניסויים שונים ומגוונים.
היחס הכללי לגאווה בדתות

בדתות רבות, כמו היהדות, הנצרות, האסלאם, הבודהיזם ההינדואיזם והקונפוציאניזם, ועוד, נחשבת הגאווה לרגש שלילי. בדתות והאמונות אלו קיימת ציפייה מן האדם לחוש שפלות רוח וצניעות של האדם לנוכח חכמת האלוהות חובקת הכל.
בדתות כמו הבודהיזם, השאיפה הנעלה ביותר היא להפסיק את הסבל. גאווה גורמת לסבל. על–פי תפישה זו גאווה היא דבר שיש למגר.
גם בהינדואיזם נחשבת הגאווה לרגש מגונה. האל רוואנה במיתולוגיה ההינדואיסטית הוא מלך מרושע שראמה, האווטאר של וישנו הורג, משום שהוא מפגין את החטאים שדינם מיתה - גאווה ותאווה.
ביהדות > בתנ"ך

בתורה שבכתב יש איסור של גאווה לאדם הפרטי ”השמר לך פן תשכח את ה' אלוקיך... ואמרת כוחי ועוצם ידי עשה לי את החיל הזה... וזכרת את ה' אלוקיך כי הוא הנותן לך כח לעשות חיל” בדומה לאיסורים על חמדנות, נקמנות, נטירה ושנאה. איסור הגאווה נאמר בפירוש גם אצל המלך שמצוּוה לקרוא בתורה ”לְבִלְתִּי רוּם לְבָבוֹ מֵאֶחָיו” (דברים יז כ), ושם הדבר מנוסח לא כאיסור או לאו, אלא כנימוק והסבר למצווה אחרת. ולכן, הרמב"ן מבקש ללמוד מדבר זה בקל וחומר, שהגאווה אסורה אצל כל אדם. בעקבות התגלות שמיימית בחלום, מנה הסמ"ג את איסור הגאווה כאחת מתרי"ג מצוות (מצווה סד) בלאו של "השמר לך פן תשכח את ה' אלהיך", על פי הפסוק "ורם לבבך ושכחת את ה'" (דברים ח, יא), "אזהרה שלא יתגאו בני ישראל כשהקדוש ברוך הוא משפיע להם טובה".
עם זאת, במקרא מיוחסת גאווה כתכונה חיובית רק לאלוהים. לדוגמה: ”וַיֹּאמְרוּ לֵאמֹר אָשִׁירָה לַּ-ה' כִּי גָאֹה גָּאָה סוּס וְרֹכְבוֹ רָמָה בַיָּם” (שמות טו א). גאווה אצל אדם, לעומת זאת, נתפשת כשלילית או כמקורבת או משויכת לטיפשות או בערות. לדוגמה: ”בְּפִי אֱוִיל חֹטֶר גַּאֲוָה, וְשִׂפְתֵי חֲכָמִים תִּשְׁמוּרֵם” (משלי יד ג) וישנה אף תפילה להימנע מגאוה, ”אַל תְּבוֹאֵנִי רֶגֶל גַּאֲוָה, וְיַד רְשָׁעִים אַל תְּנִדֵנִי"” (תהילים לו יב).
יחס עוין במיוחד יש לגאווה כאשר היא באה מפי אדם או ממלכה המתיימרים לסמכות או כח אלוהי. לדוגמה, פרעה מלך מצרים המתיימר כי הוא ברא את עצמו: ”הַתַּנִּים הַגָּדוֹל הָרֹבֵץ בְּתוֹךְ יְאֹרָיו, אֲשֶׁר אָמַר: לִי יְאֹרִי וַאֲנִי עֲשִׂיתִנִי.” (יחזקאל כט ג); או מלך בבל, המדמה את עצמו יושב בשמים: ”וְאַתָּה אָמַרְתָּ בִלְבָבְךָ, הַשָּׁמַיִם אֶעֱלֶה, מִמַּעַל לְכוֹכְבֵי-אֵל אָרִים כִּסְאִי וְאֵשֵׁב בְּהַר מוֹעֵד בְּיַרְכְּתֵי צָפוֹן.” (ישעיה יד יג). וכן לממלכה כמו אשור: ”לָכֵן כֹּה אָמַר אֲדֹנָי ה' יַעַן אֲשֶׁר גָּבַהְתָּ בְּקוֹמָה וַיִּתֵּן צַמַּרְתּוֹ אֶל בֵּין עֲבוֹתִים וְרָם לְבָבוֹ בְּגָבְהוֹ, וְאֶתְּנֵהוּ בְּיַד אֵיל גּוֹיִם עָשׂוֹ יַעֲשֶׂה לוֹ כְּרִשְׁעוֹ גֵּרַשְׁתִּהוּ” (יחזקאל לא י)
לעומתם, זכו להלל ותהילה מנהיגים שצוירו כענוותנים, כמשה רבנו שמתואר במקרא כעניו מכל האדם אשר על פני האדמה; ודוד המלך המעיד על עצמו שהוא "כֶּלֶב מֵת... פַּרְעֹשׁ אֶחָֽד" (שמואל א', כד, יד) ובמקום אחר אמר "וְאָנֹכִי תוֹלַעַת וְלֹא אִישׁ, חֶרְפַּת אָדָם וּבְזוּי עָם" (תהילים פרק כ"ב ז).
ביהדות > בתלמוד

בתלמוד, הגאווה מכונה גסות רוח וזחיחות דעת.
על מי שמתגאה נאמר שהוא "דוחק רגלי שכינה". כמו כן נאמר: ”כל אדם שיש בו גסות הרוח אומר עליו הקדוש ברוך הוא: 'אין אני והוא יכולין לדור בעולם', שנאמר (תהלים קא) "מלשני בסתר רעהו אותו אצמית גבה עיניים ורחב לבב אותו לא אוכל", אל תקרי אותו אלא איתו”.
עוד אמרו, ש"כל המתייהר, אם חכם הוא - חכמתו מסתלקת ממנו כמעשה הלל הזקן, ואם נביא הוא - נבואתו מסתלקת ממנו כמו אצל דבורה הנביאה, שפסקה את שירתה באמצע" (תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ס"ו, עמוד ב'). עוד מדמים חז"ל את המתגאה לעובד עבודה זרה (אחת משלוש העבירות החמורות שבתורה), ואומרים שמי שיש בו גאווה "ראוי לגדעו כאשירה" על פי הפסוק "ורמי הקומה גדועים".
עם זאת, לעיתים הגאווה חיובית במידת מה, כמו שמובא שם בשמו של רב שסובר ש"תלמיד חכם צריך שיהיה בו שמינית שבשמינית (כלומר 1/64, במילים אחרות - מעט שבמעט) של גאווה", ורב הונא אף מוסיף שהדבר אף "מעטר אותו כתג שבקצה השיבולת". לעומתם רב נחמן בר יצחק חולק וסובר ש"לא מינה ולא מקצתה", כלומר שאפילו מעט גאווה אסורה.
ביהדות > הוגים יהודיים

הרמב"ם בשיטת שביל הזהב שהוא מאמץ מאריסטו, אומר שאף שבכל רגש יש להגיע אל האיזון שבין הקצוות, אל מידת המתון, ברגש זה צריך להרחיק לקצה השני של שפלות הרוח ולא לעמוד בענווה שהיא האמצע. באיגרת הרמב"ן שהיא איגרת מוסר שכתב הרמב"ן לבנו, הוא מתעכב במיוחד על הדרכה מעשית כיצד להימנע מגאווה, ובין היתר הוא ממליץ על דיבור בנחת, הימנעות מהרמת קול או כעס, התייחסות לכל אדם אחר כגדול ממך והתביישות ממנו.
הסמ"ג מנה כמצוות לא תעשה את האיסור להתגאות:
אזהרה שלא יתגאו בני ישראל כשהקדוש ברוך הוא משפיע להם טובה ויאמרו שבריוח שלהם ובעוצם ידם ועמלם עשו והרויחו כל זה, ולא יחזיקו טובה להקדוש ברוך הוא מחמת גאונם.
הרמח"ל במסילת ישרים (פרק י"א) כותב שכלל עניין הגאווה שהאדם מחשיב עצמו בעצמו, ובלבבו ידמה כי לו נאוה תהילה, ולו ראוי כבוד. על פי תפיסתו הגאווה היא עיוורון שכלי, מפני שהאדם קרוב אצל עצמו ואיננו מכיר בחסרונותיו ובפחיתותו, ובכל אדם ימצאו חסרונות רבים מצד טבעו, משפחתו, מקרים שהאדם חווה, או מצד מעשיו. עוד הוא מציין שיש ביטויים רבים לגאווה אצל בני האדם, מאיש שהולך בכבדות גדולה כאילו היה גופו עשוי מעופרת, וממרגיז ארץ זעפן שמבהיל בני אדם ומשתרר עליהם, ועד כזה שמתגאה בענוותנותו הרבה, ששואף לכבוד במה שהוא מראה לכולם, שהוא בורח ממנו.
מספר ראשונים כתבו את הביטוי יהללך זר ואם לא פיך יש כאלה שייחסו את המשפט לאמורא רב פפא.
ביהדות > גאווה יהודית

ביהדות קיים המושג החיובי של גאווה הנקראת "גאווה יהודית", והיא תחושת הגאווה של היהודים ביהדותם. כתוצאה מכך, מגיעה המוכנות למסור את נפשם על היהדות וחוקיה מתוך גאווה, וכפי שניתן להיווכח מההיסטוריה על יהודים שנרצחו ב'"גאווה יהודית", הן על עצם היותם יהודים והן על כך ששמרו על התורה והמצוות ועל הגחלת היהודית.
במקרים רבים בהיסטוריה, הועמדה לפני היהודים הבחירה האם להמיר את דתם ולהישאר בחיים, או להישאר ביהדותם ולהירצח. היהודים בארצות שונות בעולם עמדו בדבקות באלוקיהם ובחרו שלא לנטוש את הדת, וכתוצאה מכך נרצחו רבבות יהודים לאורך ההיסטוריה.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 בברית המועצות, הייתה סכנת חיים לשמור על זהות יהודית, ומסופר על המקובל רבי לוי יצחק שניאורסון (אביו של הרבי מלובביץ') שהשפיע על אלפי יהודים לשמור על יהדותם ועמד בלי פחד ואמר ליהודי הקהילה שלו: "אתם יהודים! אנחנו יהודים!". והוא שילם על כך בחייו. הוא נאסר, עונה, נשלח לגלות ונפטר לאחר תקופה קשה של סבל וייסורים. סיפר זאת הרב שלום בלוי, וסיים: "מותר גם לנו להתגאות ביהדות שלנו, בייעוד המיוחד שלנו. זו לא גאווה ריקה שמובילה להתנשאות, זו לא שחצנות. זה גאון יהודי שמניע אותנו לעשות טוב, לקיים את המצוות ולהפיץ את אור היהדות בכל העולם".
בנצרות

על–פי תפישות נוצריות שונות, לדוגמה, על האדם להתקיים תוך התכחשות עצמית מוחלטת ושפלות רוח מרבית משום שלאדם אין ערך כלל, ותחושת גאווה כלשהי היא מטבעה יהירות שיש לדכאה. הגאווה (superbia) נחשבת לאחד משבעת חטאי המיתה — חטאים שהלוקה בהם חייב מיתה. על פי דנטה אליגיירי בספרו הקומדיה האלוהית, האנשים שחטאו בחטא של גאווה מופרזת, ביניהם מלכים רבים, נידונים לחיות בביצה מזוהמת כחזירים. בכור המצרף החוטאים בחטא זה מטוהרים מחטאם בכך שהם נושאים על עורפם סלע כבד, אשר אינו מאפשר לנושאו להרים את ראשו ולהזדקף.
האפיפיור גרגוריוס הראשון קבע כי הגאוה היא ראשית החטאים והחטא הגדול מכולם. בעקבות ההתעשרות וההשחתה של הממסד הקתולי במאה ה-16, בהנהגתו של לאו העשירי, התפלגה ממנה הנצרות הפרוטסטנטית, שכללה בתוכו זרמים רבים. אחד מזרמים אלו התפתח לכת בשם איימיש שאורחות חייה סובבות בעיקר סביב ההתייחסות ל"חטא הגאווה". אנשי כת זו מדירים את עצמם מעושר וטכנולוגיה וחיים חיי פשטות וצניעות במטרה להתרחק מגאווה.
גאווה להט"בית

גאווה להט"בית היא תנועה עולמית ופילוסופיה הטוענת כי לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) צריכים להיות גאים בנטייתם המינית ובזהותם המגדרית. תומכי גאווה להט"בית פועלים למען זכויות והטבות שוות עבור להט"בים. לתנועה יש שלוש הנחות מרכזיות: שאנשים צריכים להיות גאים בנטייתם המינית ובזהותם המגדרית, כי המגוון המיני הוא מתנה, וכי הנטייה המינית והזהות המגדרית הם דברים מובנים ואינם ניתנים לשינוי מכוון.
במקרה זה המילה גאווה משמשת כניגוד לבושה, וזאת על רקע מאות שנים של רדיפה וענישה קשה נגד להט"בים והצגתם כחוטאים מצד דתות אברהמיות, ובהמשך הצגת להט"בים כסוטים, חולי נפש או עבריינים בתקופה המודרנית, עד השליש השני של המאה ה-20. גאווה במובן זה היא קבלה ואישור-עצמי ושל הקהילה כולה. תנועת "הגאווה" המודרנית החלה לאחר מהומות סטונוול ביוני 1969, שהייתה ההתקוממות שארכה כמעט שבוע בין צעירים ושוטרים בניו יורק בעקבות פשיטה על מלון סטונוול אין. ביוני 1970, התקיים מצעד הגאווה הראשון בארצות הברית לזכר יום השנה הראשון למהומות סטונוול.
הערות שוליים

↑  גַּאֲוָה, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  הִתְנַשְּׂאוּת, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  יְהִירוּת, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  שַׁחְצָנוּת, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  שְׁוִיצֶר, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף ה', עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף ה', עמוד א'
↑  סמ"ג לאוין סד.
↑  אין לנו במה להתבייש: הרב שהראה מה זו גאווה יהודית
↑  Gay and Lesbian History Month" "(PDF). www.bates.ctc.edu. Archived from the original (PDF) on August 8, 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000074397
טום דרק באודן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1921 סארי, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 פטירה:  10 ביוני 2019 (בגיל 98 בערך) נורפוק, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי   ההגנה ההגנה   צבא הגנה לישראל צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1938–1944  1947 – 1950
 דרגה:  סרן
 תפקידים בשירות
 מפקד
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה  מלחמת העצמאות
 תפקידים אזרחיים
 חוואי
 
טום דרק באודן (1921 – 10 ביוני 2019) היה קצין בריטי שהשתתף במלחמת העצמאות והיה בין מייסדיו ומפקדיו הראשונים של בית הספר לצניחה של צה"ל.
קורות חיים

נולד בסארי שבאנגליה למשפחה מדרום לונדון. נרשם לשירות בחיל פרשים של הצבא הבריטי ב-1938, ושירת ברגימנט ה-Royal Scots Greys בארץ ישראל המנדטורית תחת פיקודו של אורד צ'ארלס וינגייט.
ב-1941 השתתף כקצין במערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה, בה נפצע קשה ברגלו. אחרי שיקום של שישה חודשים בבית משפחת אפל בתל אביב, התנדב לרגימנט המוצנח. התאמן במצרים ולחם בסיציליה, בפלישה לנורמנדי ובקרב על ארנהם, במהלכו נפל בשבי.
בעקבות גילוי מכתבים מקיבוץ בין חפציו, נשלח על ידי הגרמנים לחודש בברגן-בלזן, שם פינה גופות מן המשרפות. לאחר מכן הועבר למחנה שבויים ליד המבורג, שם נכלא עד סוף מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה עסק תחילה באימון צנחני צבא יוגוסלביה. בהמשך נכנס לארץ ישראל בחשאי דרך קפריסין, והצטרף להגנה בשם כיסוי "דייוויד אפל". ללא ידיעת עברית נלחם בקרבות לטרון. לאחר מות דוד מרכוס, הצטרף למח"ל במסגרת חטיבה 7.
ב-1949 הטיל עליו הרמטכ"ל חיים לסקוב להקים את בית הספר לצניחה. הוא כתב את פקודות הצניחה, שתורגמו לעברית על ידי מזכירתו.
בהמשך חזר לבריטניה. היה נשוי ארבע פעמים.
נפטר ב-10 ביוני 2019.
הערות שוליים

↑  Daisley, Stephen (14 June 2019). "The remarkable life of Tom Derek Bowden". The Spectator.
↑  Renton, Alex (23 April 1998). "THE BRITS WHO WENT TO WAR FOR ISRAEL As newly-born Israel struggled to survive 50 years ago, more than 1,000 Britons volunteered to fight on its side". Evening Standard.
↑  Oryszczuk, Stephen (11 June 2019). "Non-Jewish British soldier who fought for Israel in 1948 dies at 97". Jewish News. Retrieved 19 June 2019.
↑  Dallal, Jacob (25 April 1993). "FOREIGN VOLUNTEERS: THEY CAME OUT FIGHTING TO WIN A JEWISH STATE". Jerusalem Post.
מור פרידמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 במרץ 1827 Nižný Hrabovec, סלובקיה 
 פטירה:  29 באוגוסט 1891 (בגיל 64) בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
מור פרידמן (בהונגרית: Friedmann Mór; הראבוץ, 7 במרץ 1827 – בודפשט, 29 באוגוסט 1891) היה החזן הראשי של הקהילה היהודית של פשט.
קורות חיים

מור פרידמן נולד כילד להורים אמידים שהתכוונו שבנם יהיה רב. הוא למד בבתי ספר לתלמוד תורה, אך עד מהרה בלט בקולו היפה, סופרן ידוע, וכבר בגיל שתים עשרה הוא פרנס את עצמו בתפילות בבית הכנסת. בבודפשט, הונגריה, קיבל אותו החזן דוד ברודר כחבר במקהלתו. לאחר לימודים בישיבה בפאפה ובברטיסלאבה, הוא היה מורה בברזובה, תוך המשך לימודיו במדעים החילונים והדתיים. בשנת 1844 למד חזנות אצל אביו של קרל גולדמארק, שהיה אז החזן של דויטשקרויץ (אז בתחומי ממלכת הונגריה. בתקופה זו הוא נסע לעיתים קרובות לשופרון הסמוכה כדי ללמוד קורס פדגוגי (להוראה). פרידמן היה הראשון שלימד בהונגרית בבית הספר היהודי בנמטקרסטור (דויטשקרויץ).
בשנת 1848 נבחר לחזן בשופרון. הוא הצטרף אז למורדי העם נגד יוסיפ ילאצ'יץ' (רוזן ממוצא קרואטי, גנרל בצבא הקיסרי האוסטרי) אך נקע את זרועו ושוחרר. מאוחר יותר למד בקונסרבטוריון של וינה והיה תלמידו של החזן הוינאי הנודע סולצר. בשנת 1850 הפך רשמית לחזן וגם למחנך, מזכיר ודרשן באחד מפרברי וינה בשל זכויותיו הרבות הוענק לו תואר "מורנו" על ידי הרבנות הוינאית.
ב-23 ביוני 1857 הוזמן להיות החזן הראשי של הקהילה היהודית של פשט, אך לפני שנכנס לתפקידו החדש, ערך סיור ארוך ברחבי העולם כדי להכיר על הקהילות היהודיות הגדולות. בפשט החל מיד לארגן את טקסי התפילות בבתי הכנסת על פי סדר התפילה של סולצר ובחלקו עם שיריו ופיוטיו הדתיים. הוא התפלל ושר כחזן לראשונה בפשט בחנוכת בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני (6 בספטמבר 1859).
"ספר השירים היהודי הדתי" שלו קידום מאוד את ה"הונגריזציה" של הקהילות היהודיות. חיבורי פיוטיו ושיריו שימרו את אופי של השירה הדתית היהודית תוך כיבוד כללי המוזיקת האמנותית. כדי להגן על האינטרסים המוסריים והחומריים של פקידי הקהילה הקים פרידמן עמותה וערך כתב עת משנת 1882 וכיהן כסגן נשיא "התאחדות המורים היהודים" מאז הקמתה. הוא הגיש כבר בשנת 1868 תזכיר לקונגרס היהודי ההונגרי לגבי הקמת בית ספר לחזנות. מפתיחת בית הספר התיכון של בית המדרש לרבנים בבודפשט הפך למורה שלו לשירה. מלך הונגריה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה העניק לו את מדליית "צלב הזהב".
יצירותיו

שירים דתיים יהודיים לתפילות בבית הכנסת, לתפילות בבתי ספר, ארגן וערך לספר תפילה והוציא אותו עם תווי מוזיקה מור פרידמן, עידכן ותיקן אנדראש טטאי. פשט, 1861.
הספד לזכרו של הברון יוז'ף אטווש. פשט, 1871.
70 תפילות ופיוטים שלו נותרו בכתב יד.
לקריאה נוספת

לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. ערך פטר אויווארי. מור פרידמן
יוז'ף סיניאי: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים
פאל גוליאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים, איגוד הספרנים והארכיונאים ההונגרים, 1939–2002.
מוסף ללקסיקון המוזיקה. עורך בנצה סאבולצ'י, אלאדר טוט. 1935
הערות שוליים

↑  מור פרידמן-במוזיאון העם היהודי בבית התפוצות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 97827560   WorldCat (עם VIAF): 97827560 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מור פרידמן".
טוני אוורס

אנתוני סטיבן אוורס (באנגלית: Anthony Steven Evers;‏ ‏נולד ב־5 בנובמבר 1951) הוא איש חינוך ופוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הדמוקרטית, שמכהן כמושל ויסקונסין ה-46 מאז 2019. לפני כן הוא כיהן כמפקח הראשי על החינוך הציבורי של ויסקונסין מ-2009 ועד בחירתו כמושל.
אוורס נולד בפליימות' שבוויסקונסין, למד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, ובסופו של דבר קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה. לאחר שעבד כמורה במשך כמה שנים, הוא עבר לניהול בית ספר, עד שמונה כמפקח חינוך מחוזי. ב-1993 התמודד אוורס לראשונה על תפקיד המפקח החינוך הציבורי של ויסקונסין, ושוב ב-2001, ובשתי הפעמים נוצח בבחירות. תחת זאת הוא מונה כסגן המפקח, תפקיד בו הוא שימש בשנים 2001–2009. ב-2009 הוא התמודד שוב על תפקיד המפקח על החינוך הציבורי, והפעם ניצח, ובשנים 2013 ו-2017 נבחר לתקופות כהונה נוספות בתפקיד.
באוגוסט 2017 הכריז אוורס על מועמדותו לתפקיד מושל ויסקונסין, זאת כדי לקרוא תיגר על המושל שכיהן אז במשך שתי תקופות כהונה, הרפובליקני סקוט ווקר. ווקר נראה אז כמושל מכהן פגיע, ונמתחה עליו ביקורת בשל מדיניות החינוך שלו. בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית שהתקיימו באוגוסט 2018 ניצח אוורס. בבחירות המקדימות למשרת סגן המושל ניצח חבר האספה המדינתית לשעבר מנדלה ברנס, והיה לשותפו למרוץ של אוורס. השניים הביסו את יריביהם, סקוט ווקר ורבקה קליפיש, בהפרש של 1.1 אחוז בבחירות הכלליות. בבחירות של 2022 נבחר אוורס לתקופת כהונה נוספת, הפעם בהפרש גדול יותר של 3.4 אחוזים.
אוורס ידוע כמושל שעושה שימוש תכוף בסמכות הווטו שלו, שהיא רחבה יותר עבור מושלי ויסקונסין בהשוואה למושלי מדינות אחרות, זאת בשל התנגדותו לרוב הנושאים שעל סדר היום של בית המחוקקים המדינתי שנשלט על ידי רוב של הרפובליקנים. הוא עשה שימוש בסמכותו זו יותר פעמים בהשוואה לכל מושלי המדינה לדורותיהם, וכן עשה שימוש בסמכות הווטו שלו על סעיפים ספציפיים כדי לשכתב הצעות חוק של הרפובליקנים.
ראשית חייו

טוני אוורס נולד בעיר פליימות' שבוויסקונסין כבנם של ג'ין (לבית גורו) ושל ריימונד אוורס, רופא במקצועו. עבודתו הראשונה הייתה "כילד, גירוד עובש מגבינה". כבחור צעיר, עבד אוורס כמטפל במעון לזקנים. הוא למד בבית הספר התיכון של פליימות', ב-1973 קיבל תואר בוגר אוניברסיטה, ב-1976 תואר מוסמך אוניברסיטה, וב-1986 תואר דוקטור לפילוסופיה במנהיגות חינוכית, כולם מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון. את הקריירה המקצועית שלו הוא החל כמורה וכמתאם תקשורת במחוז החינוכי של העיר טומה. בשנים 1979–1980 שימש אוורס כמנהל בית הספר היסודי בטומה, ולאחר מכן ועד 1984 כמנהל בית הספר התיכון. לאחר תום עבודתו כמנהל שימש אוורס כמפקח הראשי על המחוז החינוכי של אוקפילד, ובשנים 1988–1992 הוא היה המפקח על המחוז החינוכי של העיר ורונה. לאחר מכן ועד 2001 הוא היה מנהל סוכנות השירות החינוכית הקואופרטיבית באושקוש.
מחלקת החינוך הציבורי של ויסקונסין

אוורס התמודד לראשונה בבחירות למשרת המפקח הראשי על החינוך הציבורי בוויסקונסין (מקביל לשר החינוך), משרה בלתי-מפלגתית, ב-1993, ונוצח על ידי ג'ון בנסון. ב-2001 הוא התמודד שנית על התפקיד וסיים במקום השלישי בבחירות המקדימות אחרי אליזבת ברמסטר. לאחר הבחירות מינתה אותו ברמסטר כסגנה, תפקיד בו הוא שימש עד שברמסטר מונתה כנשיאת ניקולט קולג'. כאשר שימש כסגנה של ברמסטר, היה אוורס גם נשיא מועצת מנהלי בית הספר הראשיים של המדינה.
ב-2009 התמודד אוורס שוב על תפקיד המפקח על החינוך הציבורי, והפעם ניצח, לאחר שהביס את רוז פרננדז בבחירות הכלליות. באפריל 2013 הוא ניצח את דון פירדמור ונבחר לתקופת כהונה שנייה בתפקיד. ב-2017 הביס אוורס את מועמד המפלגה הרפובליקנית לואל הולץ, לאחר שזכה ב-70 אחוזים מהקולות.
ב-2009 עשה אוורס שימוש בחשבונות דואר אלקטרוני ממשלתיים לגיוס תרומות. יחד עם עובד ממשלה נוסף הוא נקנס בסכום של 250 דולר על ניהול תרומות למסע בחירות במהלך שעות העבודה.
במרץ 2016 הודיעה מחלקת החינוך של ארצות הברית שאוורס נבחר לשמש כחבר בוועדת המשא ומתן לקביעת תקנות עבור סעיף 1 חלק A של החוק להצלחת התלמידים (Every Student Succeeds Act). על הוועד הוטל לנסח הצעת לתקנות עבור שניים מסעיפי החוק.
ב-2017 דאג אוורס להשקעה מוגברת של המדינה בהגדלת מספר בעלי המקצוע המוסמכים בבתי הספר ולמימון מוגבר לבריאות הנפש ושיתוף פעולה בין-מגזרי.
באוקטובר 2018 פסק בית משפט פדרלי לעתירות, שהיה חלוק בדעתו, שאוורס לא הפר את סעיף חופש הדת ולא את חופש ההתארגנות על פי התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית כאשר הוא סירב לספק הסעת תלמידים לבית ספר קתולי עצמאי בשל העובדה שהיה בסמיכות לבית ספר של הדיוקסיה.
אוורס הציע את תוכנית הרפורמה הפיננסית לחינוך "מימון הוגן למען עתידנו". התוכנית שאפה לפנות לכמה מהאתגרים של מערכת מימון החינוך של ויסקונסין והציע שינויים להבטחת השוויון והשקיפות באיכות של בתי הספר. מושל ויסקונסין, סקוט ווקר לא כלל אף פעם את תוכניתו של אוורס בהצעות התקציב המדינתיות, מסיבה של עלויות.
כמפקח על מערכת החינוך, פעל אוורס יחד עם המועצה הבין-שבטית של הימות הגדולות ועם אומות של האינדיאנים שמוכרות על ידי הממשל הפדרלי בוויסקונסין כדי להתחיל בתהליך של הסכם הבנות עם כל אומה שבטית כדי להתוות את שותפות העבודה שהמדינה ביקשה למסד עם כל אחת מהאומות השבטיות.
הסיוע למחוזות דלילים הופעל בוויסקונסין בהתבסס על המלצות המועצה לבתי ספר כפריים של אוורס. המועצה ציינה שירידה ברישום לבתי הספר והגדלת העלויות גרמו ללחץ נוסף על מחוזות קטנים המיושבים בדלילות. מאז הפעלת סיוע זה נהנו ממנו מאות מחוזות חינוכיים.
מושל ויסקונסין > בחירות 2018

ב-23 באוגוסט 2017 הכריז אוורס על כוונתו להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל ויסקונסין ב-2018. הוא ציין את בחירתו לתקופת כהונה נוספת כמפקח על החינוך ב-70 אחוזים מהקולות באותה שנה, ואת הביקורת שלו כלפי המושל ווקר, כסיבות המרכזיות להחלטתו להתמודד. אוורס פרסם את מודעת הבחירות הראשונה שלו נגד ווקר ב-28 באוגוסט. בבחירות המקדימות של הדמוקרטים, שבהן התמודדו שמונה מעומדים, והתקיימו ב-14 באוגוסט 2018, ניצח אוורס. בבחירות הכלליות, שהתקיימו ב-8 בנובמבר, ניצח אוורס את ווקר בהפרש של קצת יותר מאחוז אחד מהקולות ונבחר כמושל ויסקונסין.