stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאטיי קאראג'אלה
מורשת > התאוששות ודיונים לאחר 1989

היחס לקאראג'אלה השתנה לחלוטין לטובה בחוגי התרבות לאחר המהפכה הרומנית של 1989. Craii de Curtea-Veche נבחר ל"רומן הרומני הטוב ביותר של המאה העשרים" בסקר בתחילת 2001 שנערך בקרב 102 מבקרי ספרות רומניים על ידי המגזין הספרותי Observator Cultural (אנ'), בעוד מחברו שרד כאחד מסופרי הרומנים הנחקרים ביותר. הסופר, יצירות הפרוזה שלו והאופן שבו הקורא מתייחס אליהן היו הנושאים לספר משנת 2003 מאת מאטיי קלינסקו, שכותרתו Mateiu I. Caragiale: recitiri ("מאטיי י. קאראג'אלה: קריאה חוזרת"). מספר מונוגרפיות חדשות אחרות הוקדשו לקאראג'אלה, כולל סקירה חיובית על יצירתו שחיבר חוקר הספרות יון איובן (Ion Iovan) בשנת 2002. איובן ידוע כמי שהגן על קאראג'אלה מפני נושאי הביקורת המסורתיים. בניגוד לאביו שרבן, שלעיתים קרובות היה מבקר קולני של הספרות של מאטיי קאראג'אלה וסגנון החיים שלו. בארבו צ'וקולסקו הוא גם אחד ממקדמיו הבולטים של הסופר, ולעיתים תואר כמאטייסט.
מורשת > מחוות חזותיות, פילמוגרפיה ונקודות ציון

הדיוקנאות המודרניסטיים של מרסל ינקו של קאראג'אלה והסופר האוונגרד סטפן רול (אנ'), שפורסמו באנתולוגיה של 1925, שליקטו פרפסיציוס ופילאט, תוארו על ידי מספר מבקרים כסגנון אקספרסיוניסטי, על סמך "סופרפוזיציה אנרגטית וספונטנית של קווים". הדפסה מחודשת אחת מאוחרת יותר של Craii de Curtea-Veche אוירה במיוחד ברישומים של האמן הגרפי ג'ורג'ה טומאזיו.
גרסה בימתית של Craii... בבימויו של אלכסנדרו רפאן (אנ') הוצגה על ידי חבורת תיאטרון נוטארה (Nottara Theatre), עם עיצוב הבמה של סיקה רודסקו (Sică Rudescu). המחזאי ראדו מקריניץ' (Radu Macrinici) עיבד גם קטעים מהרומן, לצד טקסטים של יון לוקה ודודו של יון לוקה, יורגו קאראג'אלה, למחזה Un prieten de când lumea? ("חבר מהעולם?"). בשנת 2009, עיבד השחקן-כוריאוגרף רזוואן מאזילו (Răzvan Mazilu) את Remember ליצירת תיאטרון מוזיקלי ובלט עכשווי באותו שם, על פי המוזיקה של ריכרד וגנר. צוות השחקנים המקורי כלל את מאזילו בתפקיד אוברי דה ויר ואת יון ריזה (Ion Rizea) בתפקיד מר M. (דמות המבוססת באופן רופף על קאראג'אלה), עם עיצוב תפאורה וסרטונים מאת דיוניסוס כריסטופילוגיאניס (Dionisis Christofilogiannis).
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, היוו חייו של מאטיי קאראג'אלה השראה להפקת הטלוויזיה הרומנית שהופקה וביוימה על ידי סטרה גולה (אנ'). בשנת 1995, הפך Craii... לסרט קולנוע באותו שם, בבימויו של מירצ'ה ורויו (אנ'). הספר ומחברו היו גם נושא לפרק אחד בסדרה תיעודית שהופקה על ידי העיתונאי ואיש מדע המדינה סטליאן טנאסה (אנ'), העוסקת בהיסטוריה של בוקרשט; שכותרתו București, strict secret ("בוקרשט, סודי ביותר"), הוקרן על ידי Realitatea TV ב-2007.
שמו של מאטיי קאראג'אלה הוקצה לרחוב בבוקרשט (ואוית באופן רשמי Matei Caragiale בהקשר זה). ידוע בעבר בשם Strada Constituției ("רחוב החוקה"), הוא ממוקם באזור בעל הכנסה נמוכה בפאתי רובע דרומול טאבראי (אנ').
ביאורים

↑  ברומנית מודרנית השם נהגה כ"מאטיו", אבל כמו שאפשר לראות בכתבה Povestea unor nume celebre אין להגות את ה-u בשם
↑  לפי הלוח הגרגוריאני. בשנה שבה נולד היה נהוג עדיין הלוח היוליאני ברומניה ותאריך הלידה היה אז 12 במרץ
↑  כיכר ושכונה בבוקרשט שבה התקיים יריד פעמיים בשבוע
↑  כך במקור, באנגלית
↑  מילולית בצרפתית "המשטר הישן", כינוי למלוכה שהופלה במהפכה הצרפתית
↑  מצרפתית, בעל כישרון דיבור
↑  כינוי במיתולוגיה היוונית לדמות שתפקידה ללוות את נשמת המת למקום שלאחר המוות
↑  יצא לאור בעברית בשם להפך, בתרגום בני ציפר
↑  מיליטארי היא שכונה בבוקרשט
ישן וגם חדש

"ישן וגם חדש" הוא אלבום אוסף המאגד תקליטונים שהקליט הזמר אריק איינשטיין בחברת הד ארצי. האלבום יצא בשנת 1968.
האלבום כולל את שירי התקליטון "הגר" לצד הקלטות מוקדמות יותר כמו "עיר לבנה", "השעות הקטנות של הלילה" ו"אני מרגיש כמו מלך" (גרסה עברית לשירו של דונובן "Mellow Yellow"), שהופיעו בתקליטונים השונים שהקליט איינשטיין בהד ארצי, וכן שירים מתקופת להקת הנח"ל ("רוח סתיו") שלישיית גשר הירקון ("הכאב הזה"), החלונות הגבוהים ("חייל של שוקולד") ואריק והאיינשטיינים ("מזל"). היות ששירי האלבום הוקלטו לאורך עשור, מתאפיין האלבום בריבוי סגנונות ובחוסר אחידות ואיכות השירים. השיר "מזל", גרסה עברית עם מוטיבים תימניים לשירם של להקת החיפושיות "Do You Want to Know a Secret ", נכלל במקור בתקליטון שהוציאו "אריק והאיינשטיינים" ב-1966 בעיבוד דוד קריבושי. התקליטון כלל בנוסף את השירים "ערב של שושנים", "רחוק רחוק מכאן", אשר מבוסס על לחן השיר The House of the Rising Sun, ו"עץ הלימון" שלא נכללו באלבום. בשיר ניגנו דוד קריבושי באורגן, אלי מזרחי בתופים, שמוליק ארוך בבס וריצ'רד פרץ בגיטרה חשמלית.
האלבום שהופק על ידי המפיק והזמר בני אמדורסקי כלל גם צילומים של אלונה איינשטיין וכן טקסט המציג את מעמדו של איינשטיין באותה התקופה.
את עטיפת האלבום אייר חברו של איינשטיין, הצייר יורם לוקוב שאייר שנים רבות לאחר מכן גם את עטיפת אלבומו "אוהב להיות בבית".
האלבום יצא לראשונה במהדורת תקליטור בשנת 1991, בשנת 2004 יצאה מהדורה נוספת ומורחבת של האלבום.
רשימת השירים

| מס' | שם | מילים | לחן | משך |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | הגר  | שלום חנוך | שלום חנוך | 3:28 |
| 2. | לא פעם בקיץ  | רחל | שולמית ליפשיץ | 2:19 |
| 3. | הכאב הזה  | חיים חפר | ז'ורז' מוסטקי | 3:37 |
| 4. | העיר הלבנה  | נעמי שמר | נעמי שמר | 3:31 |
| 5. | מזל  | יורם טהרלב | ג'ון לנון ופול מקרטני | 3:20 |
| 6. | פתאום בלעדיו  | מאיר אריאל | שלום חנוך | 2:30 |
| 7. | אני מרגיש כמו מלך  | אריק איינשטיין | דונובן | 3:23 |
| 8. | השעות הקטנות של הלילה  | יוסי גמזו | יוחנן זראי | 3:11 |
| 9. | חייל של שוקולד  | חנוך לוין | שמוליק קראוס | 2:57 |
| 10. | ריסים  | מאיר אריאל | שלום חנוך | 3:03 |
| 11. | רוח סתיו  | יחיאל מוהר | יוחנן זראי | 2:52 |
| 12. | שבת המלכה  | אריק איינשטיין | שלום חנוך | 3:08 |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 29:35 |
| רצועות בונוס (הוצאה מחודשת 2004)> מס' | רצועות בונוס (הוצאה מחודשת 2004)> שם | רצועות בונוס (הוצאה מחודשת 2004)> מילים | רצועות בונוס (הוצאה מחודשת 2004)> לחן | רצועות בונוס (הוצאה מחודשת 2004)> משך | רצועות בונוס (הוצאה מחודשת 2004)>  | רצועות בונוס (הוצאה מחודשת 2004)>  | רצועות בונוס (הוצאה מחודשת 2004)>  | רצועות בונוס (הוצאה מחודשת 2004)>  | רצועות בונוס (הוצאה מחודשת 2004)>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 13. | מי שחלם  | דידי מנוסי | יוחנן זראי | 3:29 |  |  |  |  |  |
| 14. | פראג  | שלום חנוך | שלום חנוך | 5:11 |  |  |  |  |  |
| 15. | רחוק רחוק מכאן  | לאה נאור | עממי | 3:29 |  |  |  |  |  |
| 16. | עץ הלימון  | לאה נאור | ויל הולט | 2:38 |  |  |  |  |  |
| 17. | ערב של שושנים  | משה דור | יוסף הדר | 2:43 |  |  |  |  |  |
| 18. | היא הייתה בת 17  | עמוס אטינגר | אדוארד אולארצ'יק | 3:48 |  |  |  |  |  |
| 19. | פונדק במדבר  | אהרן שבתאי | אריה לבנון | 3:20 |  |  |  |  |  |
| 20. | ירושלים של זהב  | נעמי שמר | נעמי שמר | 3:48 |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 58:01 |  |  |  |  |  |
אלכסנדר זייד

| --- | --- |

 לידה:  1886 זימה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 נרצח:  11 ביולי 1938 (בגיל 52 בערך) ארץ ישראל המנדט הבריטי
 תאריך עלייה:  1904
 מדינה:  האימפריה הרוסית, האימפריה העות'מאנית, פלשתינה (א"י) 
 בן או בת זוג:  ציפורה זייד 
 השתייכות:  בר גיורא  השומר
 תפקידים בשירות
 שומר
 תפקידים אזרחיים
 חלוץ
 הנצחה
 אנדרטת אלכסנדר זייד
 
אלכסנדר זייד
קטע משאלון אישי שמילא זייד
אנדרטת אלכסנדר זייד ליד הגן הלאומי בית שערים, פיסל דוד פולוס
קברו של אלכסנדר זייד בקברות השומרים בקריית טבעון
ציון המקום בו נורה אלכסנדר זייד בקצה רחוב יזרעאל
אלכסנדר זייד (1886 – 11 ביולי 1938) היה חלוץ, שומר ועובד אדמה. פעל רבות לכיבוש העבודה והשמירה. היה ממקימי כוח המגן העברי בארץ ישראל בארגונים "בר גיורא", "השומר", "הקיבוץ"[דרוש מקור] ו"אגודת השומרים". מהאישים הבולטים בעלייה השנייה, ומסמליה של התנועה הציונית ותנועת העבודה. נרצח על ידי בדואי בעת המרד הערבי הגדול.
ביוגרפיה > שנות ילדותו

אלכסנדר זייד נולד בשנת 1886 באימפריה הרוסית בעיירה זימה שבמחוז אירקוטסק שבסיביר. אביו, יצחק אליהו זייד (1842-1901), היה יוצק מתכת במקצועו, תושב וילנה שהואשם בצעירותו בפעילות מהפכנית והוגלה לסיביר. אמו, רבקה (בתיה ליבה בת לייזר מאיר), הייתה ממשפחה סובוטניקית, בין אחיו היו שרה ופסח. בשנת 1889 עברה המשפחה לבירת המחוז, אירקוטסק. זייד החל ללמוד ב"חדר", אך כעבור זמן קצר עברה המשפחה לכפר, והוא עבר ללמוד בבית ספר חקלאי. אביו התחתן בשלישית עם אישה בשם פרידה, שאימצה את אלכסנדר לבן, ודחפה את האב לחזור לווילנה, שם היה קל יותר לחיות כיהודי. בעקבות זאת חזרה המשפחה בשנת 1901 לווילנה, אך כעבור שנתיים מת גם האב, כאשר אלכסנדר היה בן 15. אלכסנדר נאלץ לפרנס את ביתו, והחל לנהל את מפעל היציקה של המשפחה.
בשנת 1903, עם פרוץ פרעות קישינב, הצטרף זייד לקבוצת הגנה עצמית שהוקמה על מנת להגן על יהודי וילנה בעת פוגרום. בקבוצת ההגנה פגש זייד את מיכאל הלפרין, איש העלייה הראשונה אשר השפיע עליו ברעיונותיו ובמעשיו. השפעה זו הובילה את זייד לעלות לארץ ישראל בגיל 17.
ביוגרפיה > בארץ ישראל

זייד עלה לארץ ישראל בגפו ב-1904 במסגרת תנועת העבודה הציונית. על פי רישומיו של זייד, החוויה הראשונה שלו בארץ התרחשה ביפו. עם רדתו מהאונייה נאסר על ידי העות'מאנים בשל היעדר תעודת מסע. באמצעות שוחד הצליח לקנות את שחרורו.
לאחר שחרורו עבד ביקב בראשון לציון, שם פגש את ישראל שוחט, שרוח החלוציות פיעמה בו ותאמה את רוחו של זייד. חלומו של שוחט היה להקים קבוצת שומרים עבריים במושבות.
בשלב מסוים נפרדו דרכי השניים. זייד עבר לפתח תקווה ושוחט מצא עבודה בשפיה, שם קיבץ סביבו מספר חברים שגילו עניין בעבודת השמירה במושבות השומרון. כאשר אפשרות זו קרמה עור וגידים, נקרא זייד לחבור אל הקבוצה.
כאשר שמר בכרמי זכרון יעקב, נרדם פעם אחת במשמרתו, ונשקו נגנב על ידי ערבים. בפעם הבאה שניסו לגנוב ממנו את הרובה, הכה את הגנב הערבי מכות חזקות, אך חבריו של הגנב הכו את זייד, ופצעו אותו בראשו, פציעה שממנה המשיך לסבול עד מותו.
ביוגרפיה > ייסוד בר גיורא והשומר

בוריס שץ הזמין את זייד ויחזקאל חנקין ללמוד סיתות אבן בירושלים. השניים הרבו לשוחח אודות יצירת כוח מגן עברי להגנת המפעל העברי בארץ. בשנת 1907 התקיימה פגישה חשאית בהשתתפות זייד ושבעה צעירים נוספים, בהם חנקין, שוחט ויצחק בן-צבי. בן-צבי מתאר את זייד בפגישה במילים:
...בא זייד מארץ סיביר. גם מראהו יעיד על מקורו, שערות ראשו בהירות, ותנועותיו אטיות, אבל כל מראה החלוץ הצעיר הזה אומר: כאן אני עומד ומפה לא אזוז!
זייד היה שותף מרכזי להחלטה שהתקבלה בפגישה להקים את ארגון "בר גיורא", שמטרתו הייתה להקים כוח יהודי לוחם בארץ ישראל במטרה להביא לריבונות יהודית בארץ. במסגרת 'בר גיורא' עלה זייד לגליל התחתון והשתתף בהקמת הקולקטיב בסג'רה. ב-1909 היה שותף להקמת ארגון "השומר" במטרה להרחיב את השמירה היהודית לכל המושבות בארץ ישראל.
אנשי "השומר" גרו בחווה החקלאית הגלילית אילניה (סג'רה), ועסקו בשמירה ובחקלאות. זייד בלט כשומר בארגון. הוא נשלח לכל מקום שבו צצו בעיות. במסגרת פעילותו שמר ביבנאל ובמסחה, אבטח את החריש באדמות שנויות במחלוקת, ועזר לתושבי חדרה להתמודד עם הקדחת ועם הטרדות חוזרות מצד השכנים הבדואים והצ'רקסים.
זייד תיאר את שהתרחש בעת שאיבטח את החריש בחדרה:
”הצ'רקסים ושכניהם התנפלו על החורשים והרוכבים הסתערו על האויב. ראיתי את סוסתו של שטורמן סובבת תחתיו - היא הוכתה בראשה באלה - ובו ברגע חשתי כי ראשי נופל על חזי ואי אפשר לי להרימו. הייתה זו התעלפות רגעית תוצאת מהלומה חזקה ובכל זאת נשארתי יושב על האוכף ורדפתי אחר אחד הצ'רקסים, וכך נהדף האויב אחור ואנחנו שבנו בניצחון”.
בתקופה זו נשא זייד לאישה את ציפורה לבית בקר מווילנה שעלתה לארץ עם אחותה הבכורה קיילה. קיילה נישאה לישראל גלעדי, מראשי ארגון "השומר". זייד ואישים נוספים מארגון "השומר" התנגדו לכך שהארגון יקים בסמוך לעפולה את המושב תל עדשים, משום שטענו שיישובי השומרים צריכים לקום באזורי הספר.
הם החליטו להקים בשנת 1916 בגליל העליון את קיבוץ "בר גיורא" שבהמשך נקרא כפר גלעדי, אך זייד פרש מן הקיבוץ משום שלא קיבל את דעת החברים על אופן גידול הילדים בבתי ילדים המרוחקים מבתי ההורים, והתנגד לתפיסה שילדי הקיבוץ הם "רכוש" הקיבוץ.
ביוגרפיה > כשומר עצמאי ומותו

ב-1926 עבר זייד לשייח' אבריק שבעמק יזרעאל, והועסק שם כשומר במסגרת הקרן הקיימת לישראל. בחווה שבנה שם במו ידיו ניהל קרבות עם שודדים ופורעים. זייד, שחיבב ארכאולוגיה, נהג לחפור ליד היישובים שבהם התגורר. בשנת 1936 גילה באקראי פרצה באחת המערות בסמוך לשייח' אבריק, ופנה ליצחק בן-צבי ולבנימין מזר מהאוניברסיטה העברית ודיווח להם על הגילוי. בעקבות כך החל מזר לחפור במקום, והתגלו בו מערות הקבורה שהובילו לגילוי בית שערים.
במשך חייו הותקף פעמים רבות על ידי פורעים ערבים ושרד, עד ההתקפה שגבתה את חייו. בתקופת המרד הערבי הגדול, בליל 11 ביולי 1938, ארבה לו כנופיה בזמן שהיה בדרכו לאספת חברים בקבוצת אלונים. הוא נרצח בידי קאסם אל-טבאש, בדואי משבט ערב אל-חילף. ב-1942 התגלה רוצחו של זייד על ידי אנשי פלמ"ח בראשותו של יצחק חנקין. הוא נשפט בבית דין שדה והוצא להורג.
חיים אישיים

זייד נטמן בבית הקברות של אגודת השומרים בגבעות זייד, והותיר אחריו את אשתו, ציפורה (1885–1968), שלושה בנים - גיורא (1914–2005) והתאומים יפתח (1920–2006) ויוחנן (1920–1999), ובת - כוכבת רייך (1917–2007).
הנצחתו

זייד מונצח באנדרטת אלכסנדר זייד שהוצבה ב-1941 ליד שטחי המרעה של משפחת זייד, בקרבת הגן הלאומי בית שערים שבקריית טבעון. כמו כן, נקראו על שם זייד היישובים "בית זייד" ו"גבעות זייד" ורחובות ברחבי הארץ. האנדרטה היא פסל של זייד, רכוב על סוסתו ומשקיף על עמק יזרעאל. את הפסל יצר הפסל דוד פולוס שפיסל את הסוסה שנקראה "דומיה" על פי אחותה. הפסל, שהיה עשוי רשת ברזל מצופה בטון, התבלה עם הזמן, והוחלף ב-1979 בפסל ברונזה שנעשה על ידי הפסל דן זריצקי. ב-5 באוקטובר 2007 הופל פסלו של אלכסנדר זייד בידי אלמונים, וב-31 בדצמבר הוקם שוב (על רקע המקרה התבסס הסרט "חצי טון ברונזה").
סמליל של האנדרטה לזכר זייד משמש כלוגו לארגון "השומר החדש".  ארגון זה מפעיל תוכנית מנהיגות המיועדת לבני נוער ונקראת "תוכנית אלכסנדר זייד".
בנקודה שבה נורה ונרצח (פינת הרחובות "יזרעאל" ו"השומרים" בקריית עמל), הוקם גן זיכרון ובתוכו צוין המקום בו עמד זייד כשנורה, וכן המקום בו כנראה ארבו לו המרצחים. את התאריך קבעה אלמנתו.
המשורר אלכסנדר פן חיבר שני שירים לזכר זייד, ושניהם הולחנו על ידי מרדכי זעירא. המפורסם שבהם הוא "על גבעות שייח' אבריק" או "אדמה, אדמתי", במקצב דבקה. השיר השני נקרא "שיר של זייד", ובוצע על ידי אופירה גלוסקא.
גם הסופר אליעזר שמאלי הנציח את סיפור חייו של זייד ומשפחתו ואת ההתיישבות ברחבי ארץ ישראל ובשייח' אבריק בספריו "אנשי בראשית", "חיי ראשונים", "שומר בישראל" ו"לפנות בוקר" - קטעים מיומניו של זייד מעובדים לקורא הצעיר.
לקריאה נוספת

'זייד, אלכסנדר', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 216. (הספר בקטלוג ULI)
אלכסנדר זייד, לפנות בוקר - פרקי יומן, עם עובד, תשל"ו (1975)
אלכסנדר זייד, לפנות בוקר - פרקי יומן, באתר "פרויקט בן-יהודה"
אליעזר שמאלי - חיי ראשונים: מיומני אלכסנדר זיד , הוצאת עם עובד, תש"ב/1942;
אנשי בראשית, הוצאת א"י שטיבל, תרצ"ג/ 1933
שומר בישראל - אגדת אלכסנדר זייד, (ציורים - ה’ הכטקופף), הוצאת מסדה
ייסוד ישוב חדש בעצם המלחמה: ראשיתו של כפר־גלעדי, מזכרונות אלכסנדר זייד, תרע"ו–תרע"ז (1916–1917). בתוך: אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך שני, פרק צט, עמ' 1047–1055
זבולון פורן, אלכסנדר זייד - שומר יערות הקרן הקיימת לישראל - תולדותיו ופועלו, ספריה לנוער בהוצאת קק"ל, תשמ"ד
ברכה חבס, "אלכסנדר זייד - פרשת חייו", הוצאת המרכז לנוער - הסתדרות העובדים, 1938
מיכאל בר-זוהר (עורך), ספר הגבורה - מנשרים קלו מאריות גברו, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1997
ניצה דורי, "אלכסנדר זייד - עובדות לעומת מיתוס". בין עובדות היסטוריות ביומניו של אלכסנדר זייד (1908 – 1938) לבין מיתוס ספרותי בספר "אנשי בראשית" מאת אליעזר שמאלי (1933), באתר דעת, גיליון 16, 2020
מרד האבירים

פרנץ פון זיקינגן מנהיג "מרד האבירים"
מרד האבירים (סתיו 1522 – 7 במאי 1523) היה מרד שהתחולל על ידי קבוצה של אבירים הומניסטים ופרוטסטנטים בהנהגתו של פרנץ פון זיקינגן כנגד הכנסייה הרומית הקתולית והקיסר של האימפריה הרומית הקדושה. המרד, שכונה גם בשם "מרד הברונים העניים", היה קצר מועד, אך היווה השראה למלחמת האיכרים הגרמנית, שהתחוללה זמן קצר לאחר מכן (1524–1526).
רקע היסטורי

בימי הביניים המאוחרים היו האבירים האימפריאליים בתקופה של שקיעה מתמדת. התפתחותם של המסחר והתעשייה העירוניים על חשבון החקלאות המסורתית, בשילוב עם מחירי ריבית גבוהים וירידה בערך הקרקעות פגעו באבירים מבחינה כלכלית, בעוד שהערים המתעשרות של האימפריה הרומית הקדושה הפכו חזקות דיים לעמוד בפני התקפות צבאיות. כוחה העולה של האצולה הגבוהה (מעמד הנסיכים) יחד עם החלתו של החוק הרומאי במקומו של המשפט המקובל הקודם, פגעו באבירים מבחינה פוליטית. בנוסף לזאת נפגעה קשות חשיבותם הצבאית כלוחמים בעקבות חידושים צבאיים טכנולוגיים וטקטיים וכינונם של צבאות שכירים הלנדסקנכט, כאשר תכונות אביריות של יכולות אישיות ואומץ בשדה הקרב איבדו מחשיבותם.
האבירים סירבו לשתף פעולה עם האצולה הגבוהה על מנת לחזק את מעמדם מול הערים או לשתף פעולה עם הערים כנגד מעמד הנסיכים. על מנת להוציא לפועל את הרפורמות אותם ביקשו האבירים לממש הם נזקקו הן לשיתוף פעולה של הערים והן של האיכרים. אולם חוסר האמון של האיכרים כלפי מעמד האבירים הניע אותם מלשתף פעולה עמם. רק תוכנית שהייתה מובילה לביטול מוחלט של הצמיתות המשעבדת וזכויות היתר של מעמד האצולה הייתה עשויה לגרום לאיכרים לחבור לאבירים במאבקם לרפורמות.
ב-1495, באספה של וורמס, הציגו הערים האימפריאליות מסמך דרישות שכלל מספר נקודות באקט של מחאה על העדר הייצוג האפקטיבי שלהם ברייכסטאג. עם זאת החלק היחיד במסמך שעבר בחקיקה היה האיסור על "מלחמה פרטית". עם זאת הנסיכים דאגו לוודא שאיסור זה יכול אך ורק על האבירים והנסיכים יוכלו להמשיך ולנהל מלחמות פרטיות. חוק זה שלל מהאבירים מקור מרכזי של הכנסתם וגאוותם מאחר שכיבוש והחזקה של ערים ונסיכים תמורת כופר היוו עבורם את מקור ההכנסה המרכזי.
אחוות האבירים

פרנץ פון זיקינגן שזכה לכינוי "האביר האחרון" התגורר רוב שנותיו בסמוך לריין. לאחר ששימש במשך תקופה מסוימת בשירותו של הקיסר מקסימיליאן במאבקו כנגד ונציה, בילה שנים רבות במתקפות כנגד ערים ונסיכים במעלה ובמורד הריין פעולות שהפכו אותו לאדם עשיר ביותר. בזמן הבחירות של 1519 בפרנקפורט, לתואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה קיבל שוחד רב מצד פרנסואה הראשון מלך צרפת על מנת לזכות בתמיכתו אך בסופו של דבר הוביל את חייליו לפרנקפורט שם אפשרה נוכחותם להבטיח את ניצחונו של קארל החמישי שזכה בתואר הנכסף.
זיקינגן התוודע אל אולריך פון הוטן אביר דתי-הומניסטי וביחד ניסחו שורה של רפורמות מוצעות שקראו לביטול כל הנסיכויות העצמאיות ולאיחודם של כל השטחים הגרמניים תחת ממשלה לאומית אחת, חילונם של כל הבישופויות הנוצריות וכינונה של "דמוקרטיה של אצילים בהנהגת מונרך". הוטן וזיקינגן קיוו שתוכנית זו תהיה מספקת על מנת לעודד את האיכרים להצטרף למאבקם.
בהשפעתו של הוטן הפכה טירת אברנברג של זיקינגן למרכז של רנסאנס הומניסטי ולאחר מכן של הלותרניזם, שהפיצה את רעיונותיה באמצעות עלונים. זיקינגן עזר להומניסטים ורפורמיסטים רבים להימלט ממקומות בהם היו שרויים בסכנה והעניק להם מקלט בטירתו ואפילו הציע מקלט למרטין לותר לאחר הדיאט של וורמס, אך לותר בחר להישאר במקום זאת בחסותו של פרידריך מסקסוניה.
ב-1522, כאשר הקיסר שהה בספרד, כינס זיקינגן את "אספת אחוות האבירים". האספה בחרה בו כמנהיגה והחליטה להפעיל כוח על מנת להשיג את יעדיה לאחר שלא הצליחה להשיגם בדרך חוקית עקב ייצוגם הדל של האבירים ברייכסטאג. האויב שסומן ראשון כמטרה עם תחילת המרד היה ריצ'רד גרייפנקלאו, הארכיבישוף של טרייר, יריב מר של לותר ותומכיו. התואנה ששימשה לפתיחת המתקפה הייתה כופר שלא שולם על ידי שני חברי מועצת העיר תמורת שחרורם לאביר אחר ששבה אותם מספר שנים קודם לכן. בנאום שנשא בפני תושבי העיר עם פתיחת המרד השתמש ברטוריקה דתית משולהבת במטרה לעודד את תושבי העיר להיכנע ולהדיח את הארכיבישוף על מנת לחסוך מהאבירים את הצורך בעריכת מצור על העיר.
המערכה על טרייר וסופו של המרד

זיקינגן החל מארגן צבא בעזרתם של אבירים שכנים כאשר חייליו מניפים את הדגל הקיסרי וטען שהוא פועל בשם הקיסר. עם זאת הדיאט הקיסרי בנירנברג שהחזיק בסמכויות הקיסר בהיעדרו סירב להכיר בזאת, והורה לזיקינגן להפסיק את המרד באיום של חרם קיסרי. המתקפה על העיר החלה בסתיו מה שמורה על כך שזיקינגן לא התכוון להתקדם הלאה באותה שנה.
זיקינגן התעלם מהחלטות הדיאט והחליט להמשיך במתקפה. עם זאת אנשי העיר לא שוכנעו מדבריו וסירבו לצאת כנגד ריצ'רד שהתגלה כמפקד צבאי מוצלח. בנוסף לכך קיבל הארכיבישוף סיוע מצד רוזן פלטין ומצד הלנדגרף של הסן שבאו לעזרתו. לאחר 7 ימי מצור שכללו 5 ניסיונות תקיפה, אזל אבק השריפה לכוחותיו של זיקינגן והוא נסוג חזרה לטירתו. בינתיים הטילה עליו מועצת העוצרים האימפריאלית צו של חרם קיסרי.
במהלך נסיגתו טענו מתנגדיו כי הוא בזז את כל האזור הכפרי כולל את העיר קייזרסלאוטרן. לעומתם טענו תומכיו שמעשי הביזה היחידים שביצע היו כנגד הכנסיות והמנזרים השנואים.
זיקינגן עזב את אברנברג ובילה את חודשי החורף בטירתו המבוצרת היטב בלנדשטול, משם קיווה להמשיך את מאבקו. טירה זו נחשבה לאחת הטירות החזקות ביותר בגרמניה וזיקינגן חש בה בטוח. בינתיים נסוג הוטן לשווייץ כשהוא מנסה ביחד עם תומכיו להשיג תמיכה לפתיחת מערכה צבאית נוספת כעבור שנה.
כאשר פתחו שלושת בעלי הברית הנסיך לודוויג החמישי (רוזן פלטין) פיליפ הלנדגרף של הסן והארכיבישוף ריצ'רד מטרייר במצור על טירתו בלנדשטול ציפה זיקינגן להחזיק מעמד לפחות במשך ארבעה חודשים, בתקווה שעד אז יגיעו תגבורות מבחוץ לעזרתו. עם זאת הוא לא העריך נכונה את עוצמתה של הארטילריה החדישה שעמדה ברשות התוקפים, שהפגיזו את טירתו באינטנסיביות ובתוך שבוע בלבד הפכו את טירתו לעיי חורבות. זיקינגן עצמו סבל מפציעות קשות וב-7 במאי 1523 נכנע לשלושת הנסיכים ומת מפצעיו זמן קצר לאחר מכן.
עם מותו איבד מחשיבותו כמעט לחלוטין מעמד האבירים ככוח צבאי משמעותי בגרמניה וסימל את שקיעתה של האבירות באירופה. הוטן המשיך לחיות עוד מספר חודשים אחרי זיקינגן לפני שנפטר ממחלת העגבת במנזר בשווייץ בו שהה לאחר נסיגתו.
טירותיהם של מרבית המשתתפים והתומכים במרד הוחרמו. הארכיבישוף ממיינץ אף נקנס בשל החשדות נגדו במעורבות במהלכים שהובילו אל המרד. האבירים היו עתה ברובם במצב של פשיטת רגל עקב כישלון המרד לנוכח אינפלציה גוברת, פגיעה בחקלאות, דרישות גוברות מצד הנסיכים וחוסר יכולתם להמשיך ולהתפרנס מ"ביזה חוקית".
רוב האבירים המשיכו להתקיים כאדונים פיאודלים פחותים בחשיבותם שהתקיימו על ידי הטלת מיסים כבדים על איכריהם. לא היה להם עתה עוד מעמד עצמאי של ממש, ואלה שכן הצליחו להתעלות מעל מעמדם עשו זאת על ידי כך שהצליחו לשמש כאנשי מינהל מוכשרים כמרים או אנשי צבא בשירותם של הנסיכים. מעטים כמו האביר פלוריאן גאייר סירבו להשלים עם הנסיבות שנכפו עליהם (והיו הגורמים לפרוץ המרד) והצטרפו בסיוע למרד האיכרים הגרמני שהתחולל מספר שנים מאוחר יותר. הסירוב הגורף בקרב האבירים לשלם את מס המעשר לכנסייה במהלך המרד התפשט בהדרגה למעמד האיכרים והיה אחד הגורמים לפרוץ המרד בקרבם.
מדד הנלי לדרכונים

מדד הנלי ושות' לדרכונים ובשמו הקודם מדד הנלי ושות' להגבלות אשרה (באנגלית: Henley & Partners Passport Index ובשמו הקודם Henley & Partners Visa Restrictions Index) הוא דירוג עולמי של מדינות על מידת חופש התנועה שמקבלים אזרחיהן במדינות אחרות בעולם. המדד נבנה בשיתוף פעולה עם יאט"א, ובהתבסס על נתונים רשמיים ממסד הנתונים העולמי שיאט"א מחזיקה. חברת הנלי ושות' ניתחה את תקנות האשרה של כל המדינות והטריטוריות בעולם מאז 2006.
בשנת 2018, הנלי ושות' שינו את שמו של המדד, והשם המקורי "מדד הנלי ושות' להגבלות אשרה" שונה לשמו הנוכחי.
הגדרת המדד

המדד מורכב מדירוג של מדינות וטריטוריות בעולם בהתאם למספר המדינות והטריטוריות אליהן יכול לנסוע אזרח המחזיק בדרכון מדינה מסוימת ללא צורך באשרת כניסה. בסיס הנתונים של המדד מתבסס על רשימת המדינות והטריטוריות המופיעות במאגר הנתונים של יאט"א. כיוון שלא כל הטריטוריות בעולם מנפיקות דרכונים, קיימות פחות מדינות וטריטוריות במדד מאלה המשמשות יעדי נסיעה.
שיטת המדד

כדי לקבוע את הניקוד עבור כל מדינה וטריטוריה בעולם מנותחים נתוני יאט"א באופן הבא:
1. כל מדינה או טריטוריה אשר נקבע לה ציון נבדקת מול כל מדינה או טריטוריה אשר אליה קיימת במסד הנתונים של יאט"א הגבלת נסיעה.
2. כל שאילתה מתבססת על התנאים הבאים:
הדרכון הונפק במדינת הלאום
דרכון בתוקף
בעל הדרכון הוא אזרח המדינה שהנפיקה את הדרכון
בעל הדרכון הוא בגיר
הכניסה היא למטרות תיירות או עסקים
משך השהייה המבוקש הוא שלושה ימים לפחות
3. תנאים נוספים כוללים:
השאילתות נעשות רק עבור מחזיקי דרכונים רגילים, כלומר המדד אינו כולל מחזיקי דרכונים דיפלומטיים, דרכוני שירות, או מסמכי הנסיעה אחרים.
המדד מתעלם מדרישות מורכבות בנוגע לדרכונים ומתייחס לדרכונים כאילו דרישות נוספות כאלה לא קיימות. כך למשל דרישות תרגום בדרכון, או הימצאות דפים ריקים בדרכון.
המדד מתעלם מדרישות מדינות היעד ביחס לתקופת תוקף הדרכון.
המדד מתעלם ממדינות המטילות הגבלות כניסה על נשים הנוסעות לבדן.
המדד מתעלם מדרישות הנוגעות לבריאות הנוסע, לאמצעים כלכליים שבידי הנוסע או או בהימצאות כרטיסי טיסה לצורך חזרה למדינת המקור.
דרישת הודעה מראש של הנוסע לשלטונות מדינת היעד ואישור מראש לעלייה למטוס למדינת היעד אינן נחשבות במדד זה כדרישת אשרה או הגבלה על תנועה, כך גם המדד מתעלם מדרישת מדינות שונות לשלם מיסי נמל.
4. אם לא קיימת דרישת אשרה למחזיקי דרכון של מדינה או טריטוריה מסוימת למדינה או טריטוריה אחרת, בתנאים המצוינים לעיל, אזי יינתן ציון עבור אותה מדינה (ערך = 1).
5. לאחר ביצוע מלוא השאילתות ייקבע ציון כולל לכל אחת מן המדינות או הטריטוריות בעולם, המשקף את מספר מדינות היעד אליהן לא נדרש מחזיק בדרכון אותה מדינה לאשרת כניסה.
ראו גם

דרישות אשרה לאזרחי ישראל
הערות שוליים

↑  "Passport Index 2006 to 2018". visaindex.com. נבדק ב-28 באפריל 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Andrejevic, Mark and Volcic, Zala (2016). Commercial Nationalism: Selling the Nation and Nationalizing the Sell. Palgrave Macmillian, New York. ISBN 9781137500984
↑  Oliver Smith, (29 בפברואר 2016). "The world's most powerful passports". The Telegraph. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: extra punctuation (link)
↑  "The Henley & Partners Visa Restrictions Index 2016" (PDF). henleyglobal.com. Henley & Partners. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2016-03-12. נבדק ב-2 באוגוסט 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kalin, Christian H. Global Residence and Citizenship Handbook (5 ed.). Ideos Publications. pp. 147–148. ISBN 978-3-9524052-7-7.
↑  Kalin, Christian H. Global Residence and Citizenship Handbook (5 ed.). Ideos Publications. pp. 148–149. ISBN 978-3-9524052-7-7.
↑
לוק לי

לוק לי (באנגלית: Luke Lea‏; 12 באפריל 1879 – 18 בנובמבר 1945) היה עורך דין, פוליטיקאי ומוציא לאור אמריקאי. בין השנים 1911 עד 1917 כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת טנסי. לי היה המוציא הוותיק של העיתון The Tennessean בנאשוויל, ושירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1919 הוא הוביל ניסיון כושל ללא אישור לחטוף את וילהלם השני, קיסר גרמניה.