stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סודאן המהדיסטית
היסטוריה > עבדאללהי אבן מוחמד

שישה חודשים לאחר כיבוש ח'רטום מת המהדי, כנראה מטיפוס (22 ביוני 1885). המשימה של הקמת ממשלה ותחזוקה נפלה על סגניו - שלושה ח'ליפים שנבחרו על ידי המהדי בחיקוי הנביא האסלאמי מוחמד. יריבות בין השלושה החלה עוד לפני מותו של המהדי, כאשר הוא העדיף באופן חד משמעי את עבדאללהי בן מוחמד כווזיר שלו על פני בני שבטו. אף על פי כן, שלושת הח'ליפים, כל אחד נתמך על ידי תושבי אזור מולדתו, המשיכו להתחרות עד 1891, כאשר עבדאללהי השיג עליונות בלתי מעורערת, בעזרתם בעיקר של ערביי בקארה.
שלטונו החדש של עבדאללהי דרש עקרון לגיטימי. חלק מהכיבושים החדשים של המהדייה עדיין קיוו לחזרה של השלטון הטורקי; אחרים התנכרו במהירות על ידי האוטוקרטיה הגוברת; ועוד אחרים טענו לעצמם לנביאים חדשים בהשראה אלוהית. עבדאללהי - המכונה כעת הח'ליפה (היורש) - לא יכול היה לאחד את חסידיו נגד זרים, שכן הזרים כבר הובסו וגורשו. הח'ליפה לא ידע קרוא וכתוב מכדי להציג את עצמו כנביא נוסף; והאליטות בשבטים אחרים לא היו חייבות לו נאמנות אישית. במהירות, הוא טיהר את המהדייה ממשפחתו של המהדי ורבים מתלמידיו הדתיים הראשונים. אבל הוא נשאר זהיר, ואפילו הרמז הקל ביותר של חוסר נאמנות בשבט יכול לעורר פעולות תגמול של רצח עם. הטבח של עבדאללהי בשבט ג'והאינה חוכר התבואה הקשה על אספקת המזון של סודאן, ואז בצורת של 1888 שברה אותה לחלוטין. סודאן נקלעה לרעב, גם כשהיא המשיכה במלחמות כיבוש.
היחסים האזוריים נותרו מתוחים לאורך חלק ניכר מתקופת המהדייה, בעיקר בגלל מחויבותו של הח'ליפה להשתמש בג'יהאד כדי להרחיב את גרסתו לאסלאם ברחבי העולם. לדוגמה, הח'ליפה דחה הצעת ברית נגד האירופים על ידי יוהנס הרביעי, קיסר אתיופיה (1871–1889). בשנת 1887 פלש צבא אנצאר בן 60,000 איש לאתיופיה, חדר עד גונדר ותפס שבויים ושלל. הח'ליפה סירבה אז להשלים שלום עם אתיופיה. במרץ 1889, כוח אתיופי, בפיקודו של הקיסר, צעד על Metemma; עם זאת, לאחר שנפל יוהנס בקרב גלאבאט, האתיופים נסוגו. בסך הכל, המלחמה עם אתיופיה בזבזה בעיקר את משאבי המהדיסטים. עבד א-רחמן א-נוג'ומי, הגנרל הטוב ביותר של הח'ליפה, פלש למצרים בשנת 1889, אך כוחות מצרים בהנהגה בריטית הביסו את האנסאר בטושקה. כישלון הפלישה המצרית סיים את מיתוס הבלתי מנוצחים של האנצארים. הבלגים מנעו מאנשי המהדי לכבוש את אקווטוריה, ובשנת 1893 הדפו האיטלקים מתקפת אנצאר באקורדאט (באריתריאה) ואילצו את האנצאר לסגת מאתיופיה.
ככל שהממשלה המהדיסטית הפכה יציבה ומאורגנת יותר, היא החלה ליישם מיסים וליישם את מדיניותה בכל שטחיה. זה השפיע לרעה על הפופולריות שלו ברוב חלקי סודן, מכיוון שמקומיים רבים הצטרפו למהדיסטים כדי להשיג אוטונומיה תוך הסרת ממשלה ריכוזית ומדכאת. בדרפור פרצו מרידות נגד שלטונו של עבדאללהי בן מוחמד מכיוון שהוא הורה לתושבי דרפור להגר צפונה כדי להגן טוב יותר על המדינה המהדיסטית, תוך העדפת הבגדרה על פני עדות דארפוריות אחרות בכל הנוגע לעמדות ממשלתיות. את ההתנגדות העיקרית הוביל המנהיג הדתי אבו ג'מייזה משבט טאמא במערב דארפור. ההתנגדות לממשלת המהדיסטית ניזונה גם מהרבה מהדיסטים שהתנהגו ביהירות ומתעללת כלפי המקומיים. מספר מדינות הגובלות במדינה המהדיסטית ממערב החלו לספק למורדים הדרפוריים חיילים ותמיכה אחרת. מול מספר הולך וגדל של מורדים, השלטון המהדיסטי בדארפור קרס בהדרגה. התקופה המהדיסטית נודעה בדארפור "תקופת הכאוס והאנרכיה".
היסטוריה > כיבוש אנגלו-מצרי מחדש של סודאן

בשנת 1892, הרברט קיצ'נר (לימים לורד קיצ'נר) הפך לסירדר, או למפקד, של הצבא המצרי והחל בהכנות לכיבוש מחדש של סודאן. הבריטים חשבו שהם צריכים לכבוש את סודאן בין השאר בגלל התפתחויות בינלאומיות. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19, טענות בריטיות, צרפתיות ובלגיות התכנסו אל מימי הנילוס. בריטניה חששה שהמעצמות הקולוניאליות האחרות ינצלו את חוסר היציבות של סודאן כדי לרכוש שטחים שסופחו בעבר למצרים. מלבד השיקולים הפוליטיים הללו, בריטניה רצתה לבסס שליטה על הנילוס כדי לשמור על סכר השקיה מתוכנן באסואן.
בשנת 1895 אישרה ממשלת בריטניה לקיצ'נר לפתוח במערכה לכיבוש מחדש של סודאן. בריטניה סיפקה אנשים וציוד בזמן שמצרים מימנה את המשלחת. חיל המשלוח האנגלו-מצרי של הנילוס כלל 25,800 איש, מתוכם 8,600 בריטים. השאר היו חיילים השייכים ליחידות מצריות שכללו שישה גדודים שגויסו בדרום סודאן. שייטת ספינות נהר חמושות ליוו את הכוח, שהיה לו גם תמיכה ארטילרית. לקראת המתקפה הקימו הבריטים מפקדת צבא בראש המסילה לשעבר ואדי חלפה והרחיבו ותחזקו את ההגנות ההיקפיות סביב סוואקין. במרץ 1896, המערכה החלה כמשלחת דונגולה. אף על פי שלקח את הזמן לסלול מחדש את מסילת הרכבת לשעבר של אסמאעיל פאשא דרומה לאורך הגדה המזרחית של הנילוס, קיצ'נר כבש את הבירה לשעבר של נוביה עד ספטמבר. בשנה שלאחר מכן הקימו הבריטים קו רכבת חדש ישירות על פני המדבר מוואדי חלפה לאבו חמד, אותה כבשו בקרב אבו חאמד ב-7 באוגוסט 1897. רוחב המסילה, שאומץ בחופזה כדי לעשות שימוש במלאי מתגלגל זמין, פירושו שהאספקה מרשת הרכבות המצרית דרשה העברה באמצעות ספינת קיטור מאסיוט לואדי חלפה. המערכת הסודאנית שומרת על רוחב המסילה הבלתי תואם עד היום. יחידות אנגלו-מצריות נלחמו בפעולה חריפה באבו חמאד, אך לא הייתה התנגדות משמעותית אחרת עד שקיצ'נר הגיע לעתבארה והביס את האנצאר. לאחר הקרב הזה, חייליו של קיצ'נר צעדו והפליגו לעבר אומדורמאן, שם עמד הח'ליפה בקרב האחרון שלו.
ב-2 בספטמבר 1898, הח'ליפה ערך את צבאו בן 52,000 איש להתקפה חזיתית נגד הכוח האנגלו-מצרי, שהצטופף במישור מחוץ לאומדורמאן. התוצאה מעולם לא הייתה מוטלת בספק, בעיקר בגלל כוח אש בריטי מעולה. במהלך הקרב שנמשך חמש שעות, מתו כ-11,000 מהדיסטים, ואילו האבדות האנגלו-מצריות הסתכמו ב-48 הרוגים ופחות מ-400 פצועים.
פעולות טיהור דרשו מספר שנים, אך התנגדות מאורגנת הסתיימה כאשר הח'ליפה, שנמלט לקורדופאן, מת בקרבות באום דיוואקראט בנובמבר 1899. אף על פי שהח'ליפה שמר על תמיכה ניכרת עד מותו, אזורים רבים קיבלו בברכה את נפילת משטרו. כלכלתה של סודאן כמעט והושמדה במהלך שלטונו והאוכלוסייה ירדה בכמחצית בגלל רעב, מחלות, רדיפות ומלחמה. לפני המרד, בערך 8 מיליון בני אדם חיו בסודאן; מפקד מצרי לאחר מכן רשם בקושי 2.5 מיליון. יתרה מכך, אף אחד מהמוסדות או הנאמנויות המסורתיים של המדינה לא נותר על כנו. השבטים היו חלוקים בעמדותיהם כלפי המהדיזם, האחווה הדתית נחלשה ומנהיגי הדת השמרנים נעלמו.
היסטוריה > תפיסות ומורשת

אף על פי שהמדינה המהדיסטית חדלה להתקיים לאחר אום דיוואקראט, חלק מהתפיסות המהדיסטיות המשיכו להתקיים. קצין אחד, עות'מאן דינה, המשיך להתנגד לכוחות האנגלו-מצריים עד שנלכד בינואר 1900. עם זאת, התפיסות המהדיסטיות ארוכות הטווח שרדו בדארפור, למרות העובדה שהשלטון המהדיסטי כבר התמוטט שם לפני הכיבוש האנגלו-מצרי מחדש. התפיסות רוכזו בקבקביה (בהנהגת סאנין חוסיין), דאר טאישה (בהנהגת ערבי דאפאלה), ודאר מסלית (בהנהגת הסולטאן אבוקר איסמעיל). סולטנות דארפור שהוקמה מחדש נאלצה כתוצאה מכך למחוץ את נאמני המהדיסטים בסדרה של מלחמות ארוכות. האחיזה של קבקביה תחת סנין חוסיין נמשכה עד 1909, אז נהרסה על ידי סולטנות דארפור לאחר מצור של 17 או 18 חודשים.
משפחתו הישירה של המהדי לא השתתפה בהתנגדות המהדיסטית, ובמקום זאת החזירה לעצמה כוח משמעותי במהלך הכיבוש הבריטי שנותר. צאצא שלו יזכה בבחירות לפרלמנט בסודאן ב-1986, הבחירות האחרונות ההוגנות והחופשיות נכון ל-2024, בעיקר בתמיכתו של האנצאר (המודרני).
המהדייה

המהדיה (המשטר המהדיסטי) נודעה כממשלה הלאומית הסודנית האמיתית הראשונה. עם זאת, המהדי טען שתנועתו אינה צו דתי שניתן לקבל או לדחות כרצונו, אלא שזהו משטר אוניברסלי, שאתגר את האנשים להצטרף או להישמד. ממשל המדינה אורגן תחילה כהלכה תחת ח'ליפה עבדאללהי אבן מוחמד שניסה להשתמש בחוק האסלאמי כדי לאחד את עמי סודאן השונים. עם זאת, ח'ליפה עבדאללהי שמר על כמה קווים משותפים עם המשטר (הלא מאורגן) של קודמו.
המשטר המהדיסטי כפה את חוקי השריעה המסורתיים. זכאה הפך למס ששולם למדינה, שחלק ניכר ממנו הוקצה לשמירה על אורח חייהם הראוותני של מנהיגי התנועה. המהדי הוציא מחוץ לחוק חידושים זרים, כולל רפואה מערבית, וגירשו את כל הרופאים. ממשלתו שילבה בעל כורחו טכנולוגיה צבאית זרה, ובתחילה איישה את עצמה עם שריף וקופטים רק בשל חוסר בפקידים יודע קרוא וכתוב. מאוחר יותר, היא רדפה קשות נוצרים בסודאן, כולל קופטים. חטאים עות'מאניים, כולל הרחה ואלכוהול (האחרונים אסורים באסלאם) היו כולם חלק מהתרבות הסודאנית באותה התקופה; המשטר המהדיסטי פעל לאיסור מוחלט עליהם. גם הפאס העות'מאני נאסר.
הח'ליפה מינה את אנצאר (בדרך כלל בקארה) כאמירים על כל אחת מהמחוזות. מחוזות הגבול היו תחת חוק צבאי, בעוד שמחוזות פנימיים מימנו הוצאות צבאיות. הח'ליפה שלט גם על חבל אל-ג'זירה העשיר. אף על פי שהוא לא הצליח לשקם את הרווחה המסחרית של האזור הזה, הח'ליפה ארגן סדנאות לייצור תחמושת ולתחזוקה של סירות קיטור לשיט נהרות.
עבדאללהי אישר גם שריפת רשימות של אילן יוחסין וספרי חוק ותאולוגיה בגלל הקשר שלהם לסדר הישן ומשום שסבר שהראשונים מדגישים את השבטיות על חשבון האחדות הדתית.
המהדי שינה את חמשת עמודי התווך של האסלאם כדי לתמוך בדוגמה לפיה נאמנות אליו חיונית לאמונה אמיתית. המהדי גם הוסיף את ההצהרה "ומוחמד אחמד הוא המהדי של אלוהים ונציגו של נביאו" לדקלום האמונה, השהאדה. הממשלה אכפה צלאה חובה, וגם דרשה לקרוא פעמיים ביום את "הרטיב" של המהדי, או ספר תפילה. לאחר מותו של המהדי, ניסה הח'ליפה לטעון שביקור בקברו החליף את העלייה לרגל - חג' למכה. המהדי הצדיק את אלה כתגובות להוראות שהעביר לו אלוהים בחזיונות.
המהדייה > כוח צבאי > צבא

למדינה המהדיסטית היה צבא גדול שהפך יותר ויותר מקצועי ככל שחלף הזמן. משלב מוקדם גייסו צבאות המהדיסטים עריקים מהצבא המצרי וארגנו חיילים מקצועיים בדמות הג'יהאדיה, רובם סודאנים שחורים. אלה נתמכו על ידי חניתות שבטיות וסיף וכן פרשים. הג'יהאדיה וכמה יחידות שבטיות חיו בצריפים צבאיים, בעוד השאר היו דומים יותר למיליציות. לצבאות המהדיסטיים היה גם ארטילריה מוגבלת, כולל תותחי הרים ואפילו מקלעים. עם זאת, אלה היו מועטים במספר, ולכן שימשו רק כהגנה לעיירות חשובות ולספינות הקיטור שפעלו כצי של המדינה. באופן כללי, הצבאות המהדיסטיים היו מונעים מאוד ממערכת האמונות שלהם. תוך ניצול זה, המפקדים המהדיסטים השתמשו ברובאים שלהם כדי למסך מתקפות על ידי חיל הרגלים והפרשים שלהם. התקפות כאלה התגלו לעיתים קרובות כיעילות, אך גם הובילו לאבדות כבדות ביותר כאשר הועסקו "בחוסר דמיון". האירופים כינו בדרך כלל את החיילים המהדיסטים "דרווישים".
כוח המורדים המוקדם של מוחמד אחמד שגויס בעיקר בקרב הקהילות הערביות העניות שחיו בנילוס. הצבאות המאוחרים של המהדייה גויסו בקרב קבוצות שונות, כולל בעיקר קבוצות אוטונומיות כמו אנשי בז'ה. הכוחות המוקדמים של המהדי כונו "האנצאר", וחולקו לשלוש יחידות בראשות ח'ליפה. יחידות אלו כונו "ראיה" ("דגלים") בהתאם לסטנדרטים שלהן. ה"דגל השחור" גויס ברובו ממערב סודנים, בעיקר באגרה, ובפיקודו של עבדאללהי בן מוחמד. ה"דגל האדום" הונהג על ידי מוחמד א-שריף והורכב ברובו מגויסי נהר מהצפון. "הדגל הירוק" בפיקודו של עלי חילו כלל חיילים שנמשכו מהשבטים הדרומיים החיים בין הנילוס הלבן והנילוס הכחול. לאחר מותו של המהדי, הועבר הפיקוד על "הדגל השחור" לידי יעקוב אחיו של עבדאללהי בן מוחמד והפך לצבא הראשי של המדינה, שבסיסו בבירה אומדורמאן. עם התרחבות המדינה המהדיסטית, מפקדי פרובינציה גייסו צבאות חדשים עם סטנדרטים נפרדים שעוצבו בדגם הצבאות הראשיים. הכוחות המובחרים ביותר בצבאות המהדיסטיים היו "המולאזימיה", שומרי הראש של עבדאללהי בן מוחמד. בפיקודו של עות'מאן שייח' אל-דין, היו אלה מבוססים בבירה ו-10,000 חיילים, רובם חמושים ברובים.
ה"דגלים" חולקו עוד יותר ל-"rubs" ("רבעים") המורכבים מ-800 עד 1200 לוחמים. בתורו, חילקו "rubs" לארבעה חלקים, אחד מנהלי, אחד "ג'יהאדיה", אחד חיל רגלים עם חרב וחנית ואחד פרשים. יחידות "הג'יהאדיה" פוצלו עוד יותר ל"סטנדרטים" של 100 בראשות קצינים הידועים בשם "רא'ס מיה", "ולמוקדמייה" של 25 תחת "מוקדאם".
המהדייה > כוח צבאי > צי

הצי המהדיסטי הגיח במהלך המרד המוקדם, כאשר המורדים השתלטו על סירות שפעלו על הנילוס. במאי 1884 כבשו המהדיסטים את ספינות הקיטור "פאשר" ו"מוסלמיה", ואחריהם "מוחמד עלי" ו"איסמעיליה". בנוסף, כמה ספינות קיטור חמושות שהיו אמורות לסייע לכוח הנצור של צ'ארלס גורדון נהרסו וננטשו ב-1885. לפחות שניים מהם, "הבורדיין" "וסאפיה", ניצלו על ידי המהדיסטים. ספינות הקיטור שנתפסו היו חמושים בכלי ארטילריה קלים, וצוותו על ידי מצרים כמו גם סודאנים. הצי המהדיסטי השתמש גם בספינות אספקה.
באוקטובר 1898 נשלחו חלקים מהצי המהדיסטי במעלה הנילוס הלבן כדי לסייע למשלחת נגד כוחותיו של אמין פאשא. "האיסמעיליה" הוטבעה ב-17 באוגוסט 1898 כשהציב מוקשים ימיים על הנילוס ליד אומדורמאן כדי לחסום את התקדמותן של סירות תותחים אנגלו-בריטיות. מוקש אחד התפוצץ בטעות והרס את הספינה. "הסאפיה" ו"תאופיקיה", שגררו דוברות עם 2,000 עד 3,000 חיילים, נשלחו במעלה הנילוס הכחול נגד הכוחות הצרפתיים שהחזיקו בפאשודה ב-25 באוגוסט 1898. שם תקפו שתי הספינות את המבצר, אך "הספאיה" התקלקלה ונחשפה לאש כבדה לפני שנגררה למקום מבטחים על ידי "התאופיקיה". לאחר מכן נסוגה "התאופיקיה" לאומדורמאן, אך נתקלה בדרך בצי אנגלו-מצרי גדול ונכנע הצי המהדיסטי נלחם בקרב האחרון שלו ב-11 או 15 בספטמבר 1898, כאשר ספינת התותחים האנגלו-מצרית "סולטן" נתקלה "בסאפיה" ליד רנג. שתי הספינות נלחמו בקרב קצר, "והסאפיה" נפגעה קשות לפני שעלתה על החוף ונלכדה. ה"בורדיין" נתפסה בסופו של דבר כאשר אומדורמאן נפלה לידי הכוחות האנגלו-מצריים.
המהדייה > כוח צבאי > מדים

בתחילת ההתקוממות שלו, המהדי עודד את חסידיו ללבוש בגדים דומים בצורת "הג'יבה". כתוצאה מכך, לצבא הליבה של המהדי ועבדאללהי בן מוחמד היה מראה מסודר יחסית מנקודה מוקדמת. לעומת זאת, צבאות אחרים של תומכים ובני ברית לא אימצו בתחילה את "הג'יבה" ושמרו על המראה המסורתי שלהם. כוחות נהר שגויסו משבט הג'עלין והדנאגלה לבשו לרוב גלימות לבנות פשוטות. גם בני בז'ה אימצו את "הג'יבה" עד 1885.
ככל שחלף הזמן והמדינה המהדיסטית התארגנה טוב יותר תחת הנהגתו של ח'ליפה עבדאללהי אבן מוחמד, צבאותיה הפכו יותר ויותר מקצועיים. בשנות ה-90 של המאה ה-19 מפעלים באומדורמאן ובמרכזים פרובינציאליים ייצרו "ג'יבה" המוני כדי לספק לחיילים בגדים. למרות "שהג'יבה" עדיין הייתה מגוונת בסגנון שלהם, כאשר שבטים וצבאות מסוימים העדיפו דפוסים וצבעים מסוימים, הכוחות המהדיסטיים הפכו מקצועיים יותר ויותר במראה החיצוני. "הג'יבה" גם הצביעה על דרגת לוחם בצבאות המהדיסטיים. מפקדים בדרגים נמוכים יותר ("אמירים") לבשו "ג'יבה" צבעונית ומשוכללת יותר. ההנהגה הצבאית הבכירה ביותר העדיפה את העיצובים הפשוטים ביותר, עם זאת, כדי להצביע על אדיקותם. הח'ליפה לבש לבן רגיל. לחלק מהחיילים המהדיסטיים היו שריון שרשראות, קסדות ומעילים מרופדים, אם כי אלה שימשו לעיתים קרובות יותר במצעדים מאשר בלחימה. יחידה אחת בצבאות המהדיסטיים, "המולאזימיה", אימצה מדים מלאים, שכן כל חבריה לבשו "ג'יבה" לבן-אדום-כחול זהה.
המהדייה > דגלים

למדינה המהדיסטית ולצבאותיה לא היו דגלים אחידים, אך עדיין השתמשו בעיצובים מסוימים שוב ושוב. רוב הדגלים נשאו ארבע שורות של טקסטים בערבית שסימנו נאמנות לאלוהים, למוחמד ולמהדי. הדגלים היו בדרך כלל לבנים עם גבולות צבעוניים, והטקסט הוצג בצבעים משתנים. לרוב היחידות הצבאיות היו דגלים אישיים משלהן.
הערות שוליים

↑  Yglesias, Matthew (15 במאי 2024). "The geopolitical underpinnings of Sudan's collapse". Slow Boring. §The rise of the RSF. ארכיון מ-16 במאי 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
מוחמד אחמד אל-מהדי
מטבע 20 קורוש שהוטבע בתקופת שלטונו של עבדאללהי אבן מוחמד.
"מותו של הגנרל גורדון בח'רטום", מאת JLG פריס
עבדאללהי אבן מוחמד
התקפת הצבא המהדיסטי
חייל מהדיסטי לובש "ג'יבה" (1899).
המדינה המהדיסטית הציגה צי של מים חומים, כולל ספינות קיטור שנתפסו כמו ה"בורדיין" (בתמונה בשנת 1900).
USA Today

| --- | --- |


שער העיתון ב-9 בינואר 2008
 תדירות:  יומון 
 פורמט:  ברואדשיט
 מו"ל:  חברת גנט
 מייסד:  אלן ניוהארט 
 בעלים:  גנט 
 עורך ראשי:  קן פולסון
 תאריכי הופעה:  15 בספטמבר 1982 – הווה (42 שנים) 
 שפה:  אנגלית
 מערכת:  מקלין, וירג'יניה, ארצות הברית
 תפוצה:  1,621,091 (2019)
 מדינה:  ארצות הברית
 ISSN:  0734-7456
 עמוד ראשון:  עמוד ראשון מהיום
 usatoday.com
 
USA Today הוא עיתון יומי אמריקאי הראשון בתפוצתו בארצות הברית עם 1,621,091 עותקים נכון ל-2019. העיתון נוסד ב-15 בספטמבר 1982 על ידי אלן ניוהארט, ומוצא לאור בחברת גנט. העיתון מופץ ב-50 מדינות בארצות הברית.
בעיתון ארבעה מדורים עיקריים, ולכל מדור צבע מאפיין:
חדשות – צבע כחול
כלכלה (Money) – צבע ירוק
ספורט – צבע אדום
בידור (Life) – צבע סגול
העיתון נוסד ב-1982, במטרה ליצור עיתון שיופץ בהפצה ארצית, בניגוד לרוב העיתונים בארצות הברית שהם מקומיים. פורמט העיתון שונה אף הוא – העיתון צבעוני, גדוש בתרשימים ותמונות. פורמט זה שונה לחלוטין מהפורמטים של שאר העיתונים הגדולים בארצות הברית, שרובם כתובים בשחור-לבן כמו הניו יורק טיימס והוול סטריט ג'ורנל.
העיתון היה בין העיתונים הראשונים שהשתמשו בלוויינים בתהליך ההפצה שלו. הגרסאות הסופיות של העיתון נשלחות לבתי דפוס אזוריים ברחבי ארצות הברית. חידוש זה גרם לדחיית שעת סגירת הגיליון שלו והפיכתו למעודכן יותר ביחס לשאר העיתונים.
עם תפוצה שבועית של 726,206 עותקים, בסיס מנויים דיגיטליים של 504,000 מנויים, ומספר קוראים יומי ממוצע של 2.6 מיליון, היו אס איי טודיי נחשב לעיתון הנקרא ביותר בארצות הברית. הקהל של העיתון הוא בדרך כלל בעל דעות מרכז. העיתון מופץ בכל 50 מדינות ארצות הברית כולל פוארטו ריקו. הגרסה הבין-לאומית מופצת גם באסיה, קנדה, אירופה, והאיים הפסיפיים.
ב-2001 עברה מערכת העיתון למקלין שבווירג'יניה, לבניין המכסה שטח של 120,000 מטר רבוע.
במרץ 2004 נאלצו עורכי העיתון להתמודד עם סקנדל – ג'ק קליי, כתב העיתון וזוכה פרס פוליצר, הואשם שזייף סיפורים אשר פורסמו בעיתון. עורכי ה-USA Today ערכו בדיקות קפדניות לכל כתבותיו של קליי, ולאחר שנתגלה שחלקן זויפו עזב קליי את מערכת העיתון. העיתון פרסם התנצלות רשמית בעמוד הראשון, יום לאחר סיום הפרשה, פרשה שדמתה לפרשת ההעתקות של ג'ייסון בלייר בניו יורק טיימס, אך לוותה בפחות רעש תקשורתי.
ב-2006 התייקר מחיר העיתון ב-50%, מ-50 סנט ל-75 סנט. העיתון אינו מופץ בימים ראשון ושבת, והמוטו שלו הוא "עיתון האומה – מספר 1 בארצות הברית" (The Nation's Newspaper – #1 in the USA).
מדור הדעה

מדור הדעה של היו אס איי טודיי מכיל מאמרי מערכת, טורים שנכתבים על ידי כותבים אורחים, וחברים בוועד התורמים למאמרי המערכת, מכתבים למערכת וקומיקס קצר. מאפיין מיוחד של מאמר הדעה של העיתון הוא פרסום דעות מנוגדות. נוסף על מאמר המערכת, מופיע גם מאמר שנכתב על ידי כתב אורח המנוגד למאמר המערכת, בדרך כלל מומחה בתחומו.
מאז הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1984, היו אס איי טודיי באופן מסורתי שמר על מדיניות של לא לתמוך באף מועמד לנשיאות ארצות הברית או כל פקיד ממשלתי ופדרלי אחר.
הערות שוליים

↑  Top 10 U.S. Daily Newspapers, Cision (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289700805171  BIBSYS: 6080091  BnF: cb12090791c (data)  GND: 4271440-0  LCCN: no98023753  VIAF: 185592886   WorldCat (עם VIAF): 185592886
Inside the NBA

| --- | --- |
 מנחים:  ארני ג'ונסון
 שחקנים:  ארני ג'ונסון הבן 
 משתתפים:  קני סמית' צ'ארלס בארקלי שאקיל אוניל
 ארץ מקור:  ארצות הברית
 שידור
 רשת שידור:   TNT
 תקופת שידור מקורית:  4 בנובמבר 1989 – הווה 
 
Inside the NBA היא התוכנית לאחר המשחק של ה-NBA בשידורי TNT. התוכנית מציגה את המארח ארני ג'ונסון עם האנליסטים קני סמית', צ'ארלס בארקלי ושאקיל אוניל, עם אנליסטים תומכים או ממלאי מקום, כולל כריס וובר, גרנט היל ודריימונד גרין.
עד סוף 2021 זכתה התוכנית בחמישה עשר פרסי אמי לספורט. התכנית זכתה שש פעמים בפרס התוכנית היומית הטובה ביותר (2002, 2006, 2007, 2008, 2009, 2014), חמש פעמים בפרס התוכנית השבועית הטובה ביותר (2012, 2014, 2019, 2020, 2021), פעמיים לתוכנית ההרצה המוגבלת הטובה ביותר (2019, 2021), פעם אחת לקישוט ויזואלי האמנות הטובים ביותר (2016) ופעם אחת לחוויית הטלוויזיה החברתית הטובה ביותר (2019). ג'ונסון זכה גם בשישה פרסים כמארח אולפנים (2002, 2007, 2015, 2019, 2020, 2021) ובארקלי זכה בארבעה כאנליסט אולפן (2012, 2013, 2017, 2020). בנוסף לאותן זכיות, הוכרז בשידור חי במהדורת ה-11 במאי 2016 כי Inside יוכנס להיכל התהילה של השידור והכבלים באוקטובר 2016, ותהיה התוכנית השתים עשרה בלבד שתקבל את הכבוד, ותוכנית הספורט השלישית שתעשה זאת אחרי SportsCenter ו-Monday Night Football.
תוכניות

Shaqtin 'a Fool - תוכנית שבה יורדים וצוחקים על טעויות של שחקנים במשחק, שאקיל אוניל המנחה ועל שמו נקראה הסדרה. המועמדים התכופים כוללים את ג'בייל מק'גי, קנדריק פרקינס, ניק יאנג, אוטו פורטר וברנדון נייט אף על פי שאפילו כוכבים כמו לברון ג'יימס, בלייק גריפין, ג'יימס הארדן וראסל ווסטברוק הופיעו.
אזור 21 - קטע בהנחיית קווין גארנט, שהצטרף לתוכנית לאחר פרישתו לפני עונת 17–2016. פינה זו ידועה בהיותה רשמית פחות, וכן ידועה בנוכחותו של "כפתור קשקוש" לזמן שבו גארנט או אורח רוצים לקלל, מה שלפעמים נותר ללא שימוש.
סטטיסטיקת הלילה של EJ Neat-O - קטע הסיום המסורתי, שלעיתים צוין בחוסר המשך החסות שלו (אם אין נותן חסות, המשפטים "מוגש על ידי ... אף אחד" ו"לא בוטלו בחסות מאז 1989! " משומשים). עם זאת, ג'ונסון השתמש בחסויות כמו: דייב אנד באסטר, טאקו בל, ג'ים בים, JBL ו-EA Sports כחסות התוכנית. לפעמים הוא יכול להציג סטטיסטיקות מעניינות או הומוריסטיות, אך הוא יכול גם להימנע מהסטטיסטיקה לטובת קטע הומוריסטי. כמה דוגמאות כוללות: הצגת קומיקס של ליגת הצדק שנעשה במיוחד על ידי DC קומיקס לסוף שבוע האולסטאר של ה-NBA 2014 בהשתתפות סופרמן, גרין לנטרן, פלאש ופלדה (שאונייל שיחק פעם בסרט).
שחקנים בלבד - משנת 2017 עד 2019, זה היה השם שניתן למהדורת יום שני, השמור לאנליסטים שהפכו לשחקנים כמו וובר, אוניל, גארנט, איזיה תומאס, כריס בוש וברון דייוויס. שחקניות WNBA כמו ליסה לסלי וקנדס פארקר היו יושבות כאנליסטיות לשידורים אלה.
מוזיקת נושא

שיר הנושא הנוכחי, שהולחן על ידי הגיטריסט לשעבר של להקת הרוק יס, טרבור רייבין נמצא בשימוש מאז עונת 2002–2003.
כולם אוהבים את ריימונד

| --- | --- |

לוגו הסדרה
 סוגה:  קומדיית מצבים 
 יוצרים:  פיליפ רוזנטל 
 כותבים:  קווין ג'יימס 
 בימוי:  Gary Halvorson, ג'רי זקס, Will Mackenzie, Wil Shriner, Paul Lazarus, Brian K. Roberts, Michael Lessac, John Fortenberry, רוד דניאל, מייקל לאמבק, הווארד סטורם, ג'ף מלמן, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 שחקנים:  ריי רומנו   פטרישיה היטון   בראד גארט   דוריס רוברטס   פיטר בויל
 פרסים:  פרס ג'נסיס 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מקום התרחשות:  לונג איילנד 
 מספר עונות:  9 
 מספר פרקים:  210 
 הפקה
 מפיקים בפועל:  פיליפ רוזנטל 
 הפצה:  King World Productions 
 טכניקת צילום:  מערך מרובה מצלמות 
 מוזיקה:  Rick Marotta 
 אורך פרק:  21 דקות
 שידור
 רשת שידור:  CBS 
 רשת שידור בישראל:  ערוץ 2   ערוץ 3 (לשעבר)   הוט קומדי סנטרל   יס יס קומדי
 תקופת שידור מקורית:  13 בספטמבר 1996 – 16 במאי 2005 
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
כולם אוהבים את ריימונד (באנגלית: Everybody Loves Raymond) היא קומדיית מצבים זוכת פרס אמי לסדרת הקומדיה הטובה ביותר שהייתה פופולרית מאוד בארצות הברית החל מאמצע שנות ה-90 ושודרה במשך תשע עונות ברשת CBS, במרביתן דורגה בין עשר התוכניות הנצפות ביותר בארצות הברית. בישראל שודרה הסדרה בין היתר בערוץ 2 ובערוץ 3, והחל משנת 2011 בערוץ הוט קומדי סנטרל.
הסדרה מבוססת על מופע קומי של כוכבה, ריי רומנו, ומתארת את חייו ואת חיי בני משפחתו של ריי בארון, משפחה ממוצא איטלקי. ריי חי עם אשתו דברה ועם שלושת ילדיו: הבת הבכורה אלי והתאומים מייקל וג'פרי. מולו גרים הוריו מארי ופרנק, ואתם גר אחיו רוברט, המתחתן בסוף עם איימי.
בישראל, הסדרה משודרת ב-yes. לפני כן, שודרה גם ב-HOT ובערוץ 2.
עלילת הסדרה

הסדרה עוסקת בחייו של ריי בארון, כתב ספורט בעיתון ניוז דיי, בעיירה לינברוק, לונג איילנד, ניו יורק. ריי גר עם אשתו דברה, שרוב הזמן היא עקרת בית, ומגדל את שלושת ילדיו. הסדרה מבוססת על חייו וניסיונו של כוכב הסדרה ריי רומנו ועל מופעו הקומי.
פרנק ומארי, הוריו של ריי, גרים מול ביתו מעבר לכביש ולצערו של ריי הם מבקרים אצלו ללא הרף. ההורים אוהבים מאוד לריב, וגוררים גם את ריי ודברה לוויכוחים בלתי נגמרים. מארי אוהבת לטפל בנכדיה, וריי ודברה נהנים אמנם מהאוכל המופלא שהיא מבשלת, אך לא מביקורתה, הסמויה והגלויה, על דברה, והיא אינה מניחה גם לריי. ברוב פרקי הסדרה גר אתם רוברט, שוטר המרגיש מקופח מכך שאמו מחבבת את ריי ומעדיפה אותו על פניו. רוברט מתחתן בסוף עם איימי, בת למשפחה נוצרית אדוקה, ועובר לגור אתה.
סקירה

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה> הפרק הראשון | שודרה לראשונה> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 22 | 22 | 13 בספטמבר 1996 | 7 באפריל 1997 |
|  | 2 | 25 | 25 | 22 בספטמבר 1997 | 18 במאי 1998 |
|  | 3 | 26 | 26 | 21 בספטמבר 1998 | 24 במאי 1999 |
|  | 4 | 24 | 24 | 20 בספטמבר 1999 | 22 במאי 2000 |
|  | 5 | 25 | 25 | 2 באוקטובר 2000 | 21 במאי 2001 |
|  | 6 | 24 | 24 | 24 בספטמבר 2001 | 20 במאי 2002 |
|  | 7 | 25 | 25 | 23 בספטמבר 2002 | 19 במאי 2003 |
|  | 8 | 23 | 23 | 22 בספטמבר 2003 | 24 במאי 2004 |
|  | 9 | 16 | 16 | 20 בספטמבר 2004 | 16 במאי 2005 |
דמויות > דמויות משניות

אלכסנדרה "אלי" בארון (מאדלין סוויטן): הבת הבכורה של ריי ודברה.
ג'פרי ומייקל בארון (סוייר וסאליבן סוויטן): הבנים התאומים של ריי ודברה.
האנרי "האנק" מקדוגל (פרד ווילארד): אביה הדתי והקפדן של איימי.
פאטרישיה "פאט" מקדוגל (ג'ורג'יה אנג'ל): אמה הצנועה והחסודה של איימי.
פיטר מקדוגל (כריס אליוט): אחיה המוזר והאובססיבי-לקומיקס של איימי.
פרסים ומועמדויות > פרסי אמי

פרס אמי לסדרת הקומדיה הטובה ביותר לשנת 2003, 2005.
שחקן ראשי בסדרה קומית - ריי רומנו, 2002.
שחקנית ראשית בסדרה קומית - פאטרישיה היטון, 2000, 2001.
שחקן משנה בסדרה קומית - בראד גארט 2002, 2003, 2005.
שחקנית משנה בסדרה קומית - דוריס רוברטס, 2001, 2002, 2003, 2005.
תסריטאי בסדרה קומית לשנת 2003 - טאקר קולי.
פרסים ומועמדויות > פרס גילדת שחקני המסך

ההופעה המוצלחת בידי אנסמבל שחקנים בסדרה קומית לשנת 2002.
פרסים ומועמדויות > גילדת התסריטאים

הפרק המוצלח לסדרה קומית - פיליפ רוזנטל, 2002.
ראו גם

משפחה לא בוחרים - סדרת קומדיה ישראלית שנוצרה על פי "כולם אוהבים את ריימונד"
בני וורונין - סדרת קומדיה רוסית שנוצרה על פי "כולם אוהבים את ריימונד"
הדמויות הראשיות בסדרה. מימין לשמאל: דברה, פרנק, מארי, רוברט וריי
דארמה וגרג

| --- | --- |

 סוגה:  קומדיית מצבים
 יוצרים:  צ'אק לורי, דוטי דרטלנד
 פרסים:  פרס ג'נסיס 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מקום התרחשות:  סן פרנסיסקו 
 מספר עונות:  5 
 מספר פרקים:  119 
 הפקה
 טכניקת צילום:  מערך מרובה מצלמות 
 מוזיקה:  דניס צ'. בראון 
 אורך פרק:  22 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  ABC 
 תקופת שידור מקורית:  24 בספטמבר 1997 – 30 באפריל 2002 
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
דארמה וגרג (באנגלית: Dharma & Greg) היא קומדיית מצבים אמריקאית שנוצרה על ידי צ'אק לורי ודוטי דרטלנד. הסדרה שודרה במשך חמש עונות ברשת ABC בין השנים 1997 עד 2002, וכללה בסך הכל 119 פרקים. בסדרה כיכבו בתפקידים הראשיים ג'נה אלפמן ותומאס גיבסון.
בישראל הסדרה שודרה במקור במהלך שנות התשעים בערוץ 2 במסגרת שידורי הזכיינית קשת.