stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קוונגאן
מגוון ביולוגי

כ-70% מתוך 8,000+ מיני צמחים מקומיים באזור הפרחוני של דרום-מערב אוסטרליה מצויים בקוונגאן; כמעט מחצית מהמינים הללו לא נמצאים בשום מקום אחר על פני כדור הארץ, מה שהופך את הפלורה של הקוונגאן למשמעותית ברמה הלאומית וברמה הבינלאומית, כשהגיוון הביולוגי של הפלורה הוא הגבוה ביותר בעולם לאחר ממלכת אזור הכף בדרום אפריקה. משפחות הצמחים הנפוצות באזור הן הפרוטאיים, ההדסיים, האברשיים, הפיגמיים, דאסיפוגוניים וסחלביים ובמידה פחותה יותר גם טלליתיים, המודורומיים, עיריתיים, מימוסיים והרנוגיים; מיני הסוגים הבאים של משפחת הפרוטאיים וההדסיים הם הדומיננטיים ביותר באזור: בנקסיה, גרווילאה, הקיאה, דריינדרה, למברטיה, אדננתוס, מללויקה, דרוויניה, ורטיקורדיה, למרצ'אה, בופורטיה, קורימביה וקליסטמון, והם מהווים חלק חשוב מהמערכת האקולוגית המקומית. הדלות של הקרקעות בזרחן, מותירה בלב כיסי הסבך העבותים כתמי אדמה פנויים המאפשרים התפתחות של צמחים נוספים. עדות לעושר הפרחוני של הקוונגאן באה לידי ביטוי מול יחידת שטח באזור: ב-100 מטר רבוע יש בממוצע 90–350 מיני צמחים.
הפאונה הייחודית לאזור הקוונגאן כוללת מבין היונקים את הקווקה, וולבי הסבך המערבי, קנגורו חולדתי גילברט, פוסום זנב-טבעת מערבי, דיבלר, 4 מינים של דונרט, מספר מינים של עטלפים ומכרסמים, ותת-מינים אנדמיים של פסקוגל זנב-מברשת, פוסום זנב-מברשת מצוי, אנטכינוס צהוב-רגל ובנדיקוט חום דרומי; היונק האנדמי לקוונגאן שמשקף יותר מכל את הייחודיות של האזור הוא הצופון – היונק הקרקעי היחיד בעולם שניזון באופן בלעדי מצוף ואבקה ומציג התאמות מורפולוגיות ואנטומיות ייחודיות לצורך כך; היכולת להתבסס על תזונה נוזלית בלבד מתאפשרת בשל המגוון הפרחוני העצום בקוונגאן שמספק פרחים הנושאים אבקה וצוף במשך השנה כולה. בקוונגאן יש גם את אוכלוסיות הבר האחרונות של הנומבט, נמיית כיס מערבית, פסקוגל אדום-זנב ובטונג זנב-מברשת שהיו נפוצים בעבר באזורים נרחבים באוסטרליה ונעלמו משם כתוצאה מהשפעות האדם. היונקים הגדולים ביותר באזור שאינם אנדמיים הם קנגורו אפור מערבי והדינגו.
מבין העופות ניתן למנות 6 תוכאים אנדמיים: שלושה ממשפחת הדרראים ושלושה ממשפחת הקקדואיים; כמו כן יש שלושה מינים אנדמיים ממשפחת הדבשניים – ציפורים שמתמחות ביניקת צוף ואבקה מפרחים. לכל אחת ממשפחות ציפורי השיר הבאות יש נציג אחד אנדמי לקוונגאן: סבכיי פיות, אכנתיזיים, מעובי ראש, ציפורי שיחים, פסופודיים, אסטרילדיים ואדומי-חזה אוסטרליים. העוף הגדול ביותר באזור הוא האמו. בין בעלי החיים האחרים שאנדמיים לאזור ניתן למנות 2 מיני צבים, פתן אגם קרונין, 8 מיני צפרדעים ממשפחת המיובטרכיים, 9 לובסטרים ו-6 דגים.
מצב

הקוונגאן התרחש בעבר על פני כ-27% מהאזור הביוגאוגרפי של דרום-מערב אוסטרליה כולל באזורים נרחבים בפנים היבשת. ההתיישבות האירופאית באזור במהלך המאה ה-19 והקמת חגורת החיטה הובילה לאובדן חמור של בתי גידול עקב התפשטות עירונית, חקלאות, רעייה וכרייה, וכיום, הקוונגאן מוגבל ברובו לקו החוף הדרומי שם הוא מדולדל במידה ניכרת ומכסה 30% בלבד מאזור החוף (בסביבות 15,200 קמ״ר); במישור חוף סוואן למשל (מכף לווין עד פרת'), שהיה בעבר מכוסה כולו בצמחיית קוונגאן, נותרו רק שרידים מעטים ומקוטעים. חלק הארי של מה שנותר מהקוונגאן באזור החוף הדרומי, המכונה על ידי רשויות השימור ״שיחי קוונגאן הנשלטים בפרוטאיים״, מוגדר בסכנת הכחדה ומוגן על פי חוק הגנת הסביבה ושימור המגוון הביולוגי של מערב אוסטרליה משנת 1999. אזורים מוגנים בולטים שבהם נותרו שטחים נרחבים של קוונגאן הם הפארק הלאומי נהר פיצג׳רלד והפארק הלאומי רכס סטירלינג.
בעוד שחקלאות אינה מהווה איום כבעבר, האיומים העיקריים על הקוונגאן הם שריפות שיח עצומות שפוגעות בכל המערכת האקולוגית ומונעות את התחדשות צמחייה, התפשטות של מחלת ריקבון השורשים שנגרמת על ידי כימשון הקינמון (Phytophthora cinnamomi) ופוגעת במיוחד במיני פרוטאיים ואברשיים, שאיבת חול לצורכי בניה, שינויי אקלים, מחסור בגשמים ותיירות איטנסיבית באזורי החוף. הידלדלות הקוונגאן עשויה להשפיע ישירות על בעלי החיים התלויים באופן חלקי או מלא בקהילת הצמחים הזאת שמספקת להם צוף ואבקה לאורך השנה כולה.
לקריאה נוספת

Pate, John S., and John Stanley Beard. Kwongan, plant life of the sandplain. University of Western Australia Press, 1982.
Hnatiuk, R. J., and A. J. M. Hopkins. "An ecological analysis of kwongan vegetation south of Eneabba, Western Australia." Australian Journal of Ecology 6.4 (1981): 423-438.
Hnatiuk, R. J., and A. J. M. Hopkins. "Western Australian species-rich kwongan (sclerophyllous shrubland) affected by drought." Australian Journal of Botany 28.6 (1980): 573-585.
Yates, Colin J., et al. "Composition of the pollinator community, pollination and the mating system for a shrub in fragments of species rich kwongan in south-west Western Australia." Biodiversity and Conservation 16.5 (2007): 1379-1395.
קוונגאן באזור החוף בפארק הלאומי כף-אריד
שיחי בנקסיה – בין הצמחים הדומיננטיים בקוונגאן.
הקווקה – כיסאית קטנה האנדמית לאזור.
צמחיית קוונגאן בפארק הלאומי רכס סטירלינג.
תחנת הרכבת אלעד

תחנת הרכבת אלעד - פתח תקווה דרום היא תחנת נוסעים מתוכננת של רכבת ישראל, העתידה לשרת את העיר אלעד, את קיבוץ נחשונים הסמוך ואת השכונות הדרומיות של העיר פתח תקווה. התחנה היא חלק מפרויקט המסילה המזרחית.
התחנה מתוכננת לקום בסמוך למשולש שבין כביש 6,אלעד ופתח תקווה. לצד התחנה מתוכנן אזור מסחר ותעסוקה בשטח של מאות דונמים.
בסמוך לתחנת אלעד - פתח תקווה דרום מתוכנן להבנות מרכז מסחרי גדול בסגנון פאוור סנטר. בין תחנת הרכבת לאזור העסקי יחבר גשר שעובר מעל כביש 6.
היסטוריה

בשנת 2022 פרסמה רכבת ישראל מכרז להקמת התחנה בעלות המסתכמת במאות מיליוני שקלים.
הערות שוליים

↑  "יוצאים מהמשבר: אלעד תקבל מליוני שקלים בשנה | רדיו קול ברמה". רדיו קול ברמה. 2016-09-22. נבדק ב-2018-05-03. (הקישור אינו פעיל)
↑  בן שאול, בקרוב: תחנת רכבת בעיר אלעד, באתר ערוץ 7, 24 באוקטובר 2019
↑  יובל שדה, המסילה המזרחית: הרכבת פרסמה מכרז למסילה ותחנה באלעד בגובה מאות מיליוני שקלים, באתר כלכליסט, 30 בדצמבר 2021
ואנגרוגה

וָאנְגֶרוּגֶה (בגרמנית: Wangerooge) הוא אחד מ-32 האיים הפריזיים בים הצפוני, הממוקמים בקרבת חופי הולנד, גרמניה ודנמרק. האי נחשב גם כעירייה במחוז פריזלנד שבסקסוניה התחתונה בגרמניה. ואנגרוגה הוא אחד מאיי פריזיה המזרחית. הוא המזרחי ביותר והקטן ביותר מבין האיים המיושבים בקבוצה זו (על פי מדידות אחרות, בלטרום הוא הקטן ביותר) והיחיד שהשתייך לדוכסות הגדולה והמדינה החופשית של אולדנבורג בין 1815 ל-1947. האיים שלצידו, בורקום, ג'ויסט, נורדרניי, בלטרום, לאנגוג ושפייקרוג תמיד השתייכו למחוז אוסטפריזלנד. נכון למפקד האוכלוסין של 2004, באי מתגוררים 1,055 תושבים. בחודשי בקיץ, האי מארח יותר מ-7,000 מבקרים ביום.
ואנגרוגה מופרד  מאיי שפייקרוג על ידי גאט (אנ') הידוע בשם הארלה.
האי מושך תיירים בזכות החופים, מתקני הבילוי השונים והאווירה הנינוחה שלו. הסלוגן של האי, הנראה על שלט בנמל, מדגיש זאת: "אלוהים יצר זמן, אבל הוא מעולם לא הזכיר מהירות". טורניר כדורעף חופים שנתי, הנערך בדרך כלל בתחילת אוגוסט, הוא אחת האטרקציות העיקריות בקיץ, ושירת לשנות את הרושם הכללי שהאי מושך באופן בלעדי אנשים מבוגרים ומשפחות צעירות. בנוסף, פעילויות גלישת רוח, קייט-סרפינג וגלישת גלים מושכות אנשים צעירים יותר.
על מנת להבטיח אווירה רגועה, מכוניות אסורות באי. ניתן להגיע לאי בספינה מהארלסייל, או באמצעות מטוס דרך שדה התעופה שלו, כאשר שירות קבוע מוצע מהארלסייל, ברמן או המבורג. המעבורות יוצאות בזמנים שונים בכל יום בהתאם לגאות.
לגבי אתרים היסטוריים ומקומות מעניין אחרים, לאי יש מגדלור פעיל אחד, מגדלור ישן אחד ומגדל המערב. מכיוון שהאי כולו היה נע כל הזמן מזרחה עד שבנייה של הגנות ימיות לפני מאה שנה, מבנים ישנים אבדו בהדרגה לים. מגדל המערב נבנה בשנת 1597 והיה במקור במזרח האי.
ואנגרוגה ידוע גם כאתר של התרסקות היסטורי של מטוס B-17 "מבצר מעופף" ממלחמת העולם השנייה. במהלך משימת הפצצה על המבורג בערב ראש השנה, 1944, סוללה של B-17 הותקפה על ידי מטוסי קרב גרמנים בטיסתה הביתה. בזמן שהיו במבנה צמוד, מטוס אחד הופל והסתבך במטוס שמתחתיו. אחד הטייסים הצליח להשתלט על שני המטוסים ולהטיס אותם בחזרה לעבר החוף הגרמני לנחיתה חירום. רוב הצוות נטשו, בעוד שניים נשארו וביצעו בהצלחה נחיתת חירום בשדה.
לואנגרוגה יש שדה תעופה עם שירותים קבועים.
גאוגרפיה

מיקום
האי משתרע על פני 8.5 קילומטרים באורך בכיוון מזרח-מערב. ההרחבה צפון-דרום היא מקסימום 2.2 קילומטרים בחלק המערבי ו-1.2 קילומטרים בגובה הכפר. המרחק אל היבשת הוא 7 קילומטרים. ממערב לואנגרוגה, המופרדת על ידי גאט הארלה, שפייקרוג המזרחית נמצאת במרחק של 2 קילומטרים. מופרד על ידי בלו בלג'ה, האי מינסנר אוג מתחיל, שהוא 2 קילומטרים מזרח-דרום מזרח. בצד הצפוני יש חוף חולי ברוחב של כ-100 מטר ואורך של 3 קילומטרים. במזרח, חוף זה מתמזג בשדה ברוחב 500 מטר ואורך 3 קילומטרים עם משקעים חוליים. במערב האי יש שני חופים נוספים באורך חצי קילומטר ו-1 קילומטר. מדרום לאי שוכן ים ואדן, שהוא חלק מהפארק הלאומי ים ואדן סקסוניה התחתונה, כמו האיים, והוא יבש מאוד בזרימה בסיסית. מתחת לאי, בעומק של כ-15 מטר, נמצא בסיס הגסט. הנקודה הגבוהה ביותר באי היא דיונת התצפית, שהיא 17 מטר מעל פני הים. הדיונות החוליות הנותרות מגיעות לגבהים של עד 12 מטר.
שטח
עם שטח של 7.94 קילומטרים רבועים (2008), ואנגרוגה הוא האי הקטן ביותר מבין איי פריזיה המזרחית המיושבים לאחר בלטרום (לפי חלק מהמדידות), והשטחים הגדולים יותר יכולים להיות עד 8.5 קילומטרים רבועים. מכיוון שחלק משטח היבשה, כ-2.97 קילומטרים רבועים, אינו מוניציפלי אלא כחלק מנתיב מים פדרלי, שטח העירייה ואנגרוגה מכסה רק 4.97 קילומטרים רבועים.
דודו אלון (לובלסקי)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 באוקטובר 1925 כ"ה תשרי תרפ"ו תל אביב, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי
 נהרג:  15 במאי 1948 (בגיל 22) ה' אייר תש"ח נירים, ישראל ישראל
 כינוי:  "דוֹדו"
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:  סגן-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד נירים
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
 תפקידים אזרחיים
 מא"ז נירים
 
דוד (דוֹדו) אלון (לובלסקי) (13 באוקטובר 1925, כ"ה בתשרי ה'תרפ"ו - 15 במאי 1948) היה לוחם בחטיבת הנגב של הפלמ"ח בדרגת סגן-משנה ומפקד קיבוץ נירים (נקרא אז דנגור) במלחמת העצמאות.
ביוגרפיה

אלון נולד ב-13 באוקטובר 1925 בתל אביב לדבורה ומשה לובלסקי. סיים את בית-הספר העממי בתל אביב ועבד בנגרות. שרת בפלמ"ח כחמש שנים בהן גם השתתף בפריצת מחנה עתלית ובליל הורדת מעפילים מאוניית מעפילים. הצטרף להכשרה בכפר מנחם.
הקרב על דנגור – נירים

לקראת הקמת מדינת ישראל מונה אלון למפקד נירים. הוא קבע שיש לחפור עמדות עמוקות ומוסתרות, ואת המקומות המתאימים לעמדות, וארגן את חפירתן והתקנתן לקרב.
בליל ה-15 במאי פלש הצבא המצרי וכבש מספר יישובים לאחר קרבות קשים והיה ברור שיתקיף את נירים. הטור המצרי שתקף את נירים כלל כאלף חיילים עם משוריינים וטנקים, בסיוע תותחים, מרגמות ומטוסים. מולם התייצבו 42 חברי הקיבוץ עם רובים ומקלע, כל חבר בעמדה שאלון קבע מראש. המצרים פתחו בהפגזה כבדה מאוד שבה נהרגו כמעט כל מי שלא היו בעמדות, ובהפצצה. בהפגזה נהרגו כל המפקדים וסגניהם ובכללם אלון. כ-30 הלוחמים האחרים נותרו בעמדותיהם ונלחמו ללא פיקוד. הם ירו במצרים מהמסתור עם רוביהם ממלחמת העולם הראשונה ואף יותר מוקדמים והרגו עשרות מצרים. במיוחד ירו במפקדים המצריים, שלכל אחד מהם הייתה משרוקית לפיה זיהו את המפקדים. האש הבודדת מהעמדות הפתיעה את המצרים, שלא יכלו למצוא מאין נורתה, וגם לא להתקרב כדי לראות מאין נורתה. לאחר עשרות הרוגים מצרים כולל מפקדיהם הפסיקו המצרים את התקפתם ונסוגו. ההפגזות הקטלניות נמשכו וגבו הרוגים נוספים מהמגינים.
חשיבות הקרב על נירים

המצרים הכניעו את כפר דרום, יד מרדכי וניצנים לאחר קרבות קשים. מעט יישובים בדרכם של המצרים החזיקו מעמד בעור שיניהם בסיוע צבאי מבחוץ. נירים הייתה היחידה שהחזיקה מעמד בקרב הקובע ללא סיוע צבאי, ובדרך שהדהימה ועוררה פחד בלוחמי הצבא המצרי.
בעקבות זאת המצרים לא ניסו יותר לכבוש את נירים וגם נמנעו מלהתקיף יישובים אחרים. ההגנה היעילה שדודו אלון ז"ל תכנן שגבתה מהם עשרות הרוגים בלי שידעו מה פגע בהם  הרתיעה את המצרים ומנעה מהם לנסות ולכבוש יישובים בדרך לתל אביב. זה היה אחד מהקרבות שהציל את מדינת ישראל מנפילה עוד בתחילת דרכה.
בין המצרים שהשתתפו בהתקפה היה גמאל עבדול נאצר, לימים רודן מצרים, שזכר היטב את נירים. בראיון שהעניק בהיותו נשיא מצרים סיפר שהלוחמים המצריים העידו שבקרב על נירים לא יכלו להילחם מול עמדות נסתרות ובהן "צריחי ירי שעולים ומונעים אלקטרונית ויורים בכל הכיוונים" – עד כדי כך היה יעיל מיקום העמדות החפורות המוסתרות שדודו אלון תכנן וקבע מראש.
עבדול נאצר זכר את נירים והכין את צבא מצרים ב-1967 להתגבר על כל יישוב, וכך הופתע שנית כשגורל המלחמה נחרץ על ידי חיל האויר. כך דודו אלון תרם תרומות חיוניות וקובעות של ניצחון מדינת ישראל בשתי מלחמות 1948 ו 1967.
נכון להיאמר עליו "במותם ציוו לנו את החיים."
הוקרה

לאחר מותו קיבל אלון דרגת קצין. ב-1963 הוקמה אנדרטה לזכר קרב נירים, על שם הרב שלום דנגור.
הד ציבורי

סיפור הגבורה של אלון וקיבוץ נירים והצלת מדינת ישראל מנפילה בתחילת דרכה לא זכה לפרסום נרחב. תקצירים פורסמו בעיתונות ושנים רבות לאחר מכן באתרי הההגנה, הפלמ"ח, יזכור, באתר קיבוץ נירים ועוד
ב-2016 פורסם מחקר אקדמי לתואר מוסמך באוניברסיטת בר-אילן בנושא קיבוץ נירים, ואחד הפרקים הוקדש לקרב על נירים. בעקבות פרסום מחקר זה פורסמה ב-2020 כתבה באתר חדשות באינטרנט עם כותרת המייחסת חשיבות לקרב נירים לגורל מדינת ישראל. בכתבה זו שולבו גם ראיונות על קרב נירים עם הוותיקים מאותה תקופה.
הערות שוליים

1 2 3 4  יניר יגנה, 
כשנאצר הופתע בפעם הראשונה: בחזרה לקרב ההירואי שהכריע את גורל המדינה, 2020
↑  31 מצרים נהרגו במערכה על נירים, על המשמר, 17 במאי 1948
↑  באתר ההגנה
↑  באתר אשכול
↑  באתר הפלמ"ח
↑  באתר הפלמ"ח
↑  באתר יזכור
↑  באתר נירים
↑  באתר נירים
↑  יגאל נחושתן, קיבוץ נירים במלחמת העצמאות – היבטים אזרחיים וצבאיים, 2016
משה שטינברג (רב)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בינואר 1909 כ"ב בטבת ה'תרס"ט פשמישל
 פטירה:  3 במרץ 1993 (בגיל 84) י' באדר ה'תשנ"ג ירושלים
 מקום קבורה:  צור שלום
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  פרמישלן, הוף, ירושלים
 תקופת הפעילות:  ? – 3 במרץ 1993 
 תחומי עיסוק:  הלכה; גיור; תלמוד ירושלמי; היסטוריה יהודית
 תפקידים נוספים:  רב העיר פשמישל; רב העיר הוף; רב העיר קריית ים; אב"ד לגיור בקרית ים; חבר הנהלת "אוצר הפוסקים".
 רבותיו:  אביו הרב יצחק שטיינברג; סבו הרב שמעיה שטיינברג
 חיבוריו:  ראה להלן
 
הרב משה הלוי שטיינברג (כ"ב בטבת ה'תרס"ט, 15 בינואר 1909, פשמישל – י' באדר ה'תשנ"ג, 3 במרץ 1993, ירושלים) היה רב בכמה קהילות באירופה, רבה הראשון של קריית ים ואב בית דין לגיור בעיר, שכיהן בתפקידו במשך כשלושים וחמש שנה. חיבר מספר ספרי הלכה, פרשנות והיסטוריה יהודית.
תולדות חייו

נולד בעיר פשמישל שבגליציה. אביו היה הרב יצחק שטיינברג, רב בירוסלב ובבריסל ואב בית דין בבית הדין הרבני בתל אביב. נצר משפחת רבנים ענפה, עליה נמנים הרב שמעיה שטיינברג (סבו), רבה של פרמישלן ואביו הרב אברהם מנחם הלוי שטיינברג, רבה של ברודי ומחבר שו"ת "מחזה אברהם". דודו היה הרב משה שטיינברג, רבה של ברודי ואב"ד של הסתדרות הרבנים דאמריקה. דוד נוסף היה הרב מאיר שטיינברג, רבה של צ'ורטקוב ודיין בלונדון.
למד תורה אצל אביו וסבו. בצעירותו נשא את גיטל בת ר' אברהם גלייכר. בשנות העשרים לחייו נקרא למלא את מקום סבו ברבנות בפרמישלן. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נמלט עם סבו מן העיר, והגיע לברית המועצות. עם תום המלחמה, הגיע עם רעייתו למחנה עקורים בעיר הוף (אנ') שבבוואריה. הוא התמנה לרב העיר ומחנות העקורים, ועסק בעידוד רוחני של הפליטים. היה חבר ב"מועצת אגודת הרבנים של משוחררי בוואריה". בתקופה זו חקר את תולדות יהודי הוף, והעלה את מחקריו על הכתב.
בשלהי שנת ה'תש"ט (1949) נסע למרסיי שבצרפת, שם עלה על האונייה נגבה שהפליגה לנמל חיפה. מספר חודשים לאחר עלייתו, קיבל מהרב הראשי לישראל דאז, יצחק אייזיק הלוי הרצוג הסמכה לכהן כרב באחד מהיישובים החדשים שהוקמו על מנת לקלוט את גלי העלייה ההמונית שבאו ארצה בראשית ימי המדינה. הוא התמנה לרב וראש המועצה הדתית בעיר קריית ים שהוקמה אז. הוא ייסד בביתו בית כנסת ובית ספר, ייסד מקווה טהרה, עירוב, מערכת כשרות, כולל אברכים ובית דין לגיור מטעם הרבנות הראשית לישראל. שימש במשך שנים רבות גם כיו"ר "איגוד רבני העיר" בישראל.
בשנת ה'תשמ"ד פרש מתפקידו ועבר לירושלים על מנת להתמסר ללימוד תורה וכתיבה. בירושלים התמנה לחבר הנהלת "אוצר הפוסקים".
נפטר לאחר התמודדות עם מחלה בשנת ה'תשנ"ג, 1993. נקבר בבית העלמין "צור שלום" שבקריית ביאליק.
בנו הוא הרב פרופ' אברהם שטינברג, מנהל היחידה לאתיקה רפואית במרכז הרפואי שערי צדק בירושלים, מחבר "אנציקלופדיה הלכתית רפואית" ומנכ"ל האנציקלופדיה התלמודית.
ספריו

תורת הגר (חיפה, ה'תשי"ד) – ביאורים על מסכת גרים שבמסכתות קטנות, עם קונטרס הלכות גרים.
תורת הטור (תל אביב, ה'תשי"ט) – ביאור על חמישה חומשי תורה ע"פ שיטתו של רבי יעקב בן אשר, "בעל הטורים".
על גרי הצדק (קריית מוצקין, ה'תשכ"ה) – על 16 הגרים המוזכרים במקרא, בתלמוד ובמדרש.
שערי משה (קריית ים, ה'תשל"ט. שני חלקים) – החלק הראשון הוא פירוש על הלכות בית כנסת בשולחן ערוך, כולל סקירה על בתי כנסת באספקלריה תלמודית. החלק השני כולל חידושים בעניינים שונים.
חוקת הגר (ירושלים, ה'תשמ"ה) – הלכות גרים.
הלכות נשים (ירושלים, ה'תשמ"ה) – מדריך הלכתי לנשים.
הירושלמי המבואר – ביאור מקיף על תלמוד ירושלמי מסכתות ביצה וחגיגה (ירושלים, ה'תשמ"ח) ומגילה (ירושלים ה'תשנ"א). החיבור כולל פיסוק, ביאור מפורט, בירורי הלכות, ביאורי מושגים, השוואות לתלמוד הבבלי, הערות וחידושים.
משברי ים – שו"ת הלכתי, הכולל 114 תשובות. לספר זה צרף קונטרס על נסיך שבכל יום עמנו על קורותיו בימי השואה.
תולדות יהודי ירוסלב
תולדות יהודי הוף- חיבור הסוקר את תולדות הקהילה היהודית בעיר הוף שבבוואריה, החל משנת 1464 ועד לשואה.
הערות שוליים

↑  ראו: הרב הראשי לישראל שלמה גורן - גירות 1972-1971 כרך ב', באתר ארכיון המדינה, עמ' 258
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282170705171  ISNI: 0000 0000 3229 7292  LCCN: n83073851  VIAF: 1384820   WorldCat (עם VIAF): 1384820
אנתוני בלאנט

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  26 בספטמבר 1907 בורנמות', הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  26 במרץ 1983 (בגיל 75) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מקום קבורה:  בית הקברות של פאטני וייל 
 השכלה:  טריניטי קולג' מרלבורו קולג' 
 השתייכות:  הצבא הבריטי 
 תקופת הפעילות:  ? – 26 במרץ 1983 
 תפקיד:  Surveyor of the Queen's Pictures 
 עיטורים:  מפקד בלגיון הכבוד  אביר מפקד  במסדר הוויקטוריאני המלכותי  עמית האקדמיה הבריטית 
 
אנתוני בלאנט (באנגלית: Anthony Blunt;‏ 26 בספטמבר 1907 – 26 במרץ 1983) היה בכיר במודיעין הבריטי ומרגל שפעל בשירות הסובייטים.
ביוגרפיה

אנתוני בלאנט, קרוב רחוק של המלכה אליזבת השנייה, נולד בשנת 1907, בנו של כומר אנגליקני. חלק משנות ילדותו עברו עליו בפריז, חוויה שהפכה אותו לשוחר תרבות צרפת.
בסוף שנות ה-20 למד בלאנט באוניברסיטת קיימברידג'. באוניברסיטה הכיר את קים פילבי, גאי ברג'ס ודונלד מקלין. המשותף לארבעתם היה אהדה לקומוניזם ולברית המועצות. ברג'ס ובלאנט היו ידועים גם כהומוסקסואלים. לימים הגיעו כל הארבעה לשירות במסגרת המודיעין הבריטי, בעוד שהיו למעשה בוגדים שהעבירו את סודות בריטניה לברית המועצות. קבוצה זו כונתה לאחר שנחשפה, ברבות השנים, בשם רשת קיימברידג'.
עם סיום לימודיו בשנת 1930 וקבלת התואר הראשון, המשיך בלאנט בהוראה אקדמית והפך למומחה בינלאומי לאמנות צרפת.
בשנת 1933 ביקר בלאנט בברית המועצות ובשנת 1934 גויס למודיעין הסובייטי.
בשנת 1939, בפרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס בלאנט לצבא הבריטי ונשלח לצרפת כאיש חיל המודיעין (Intelligence Corps). כאשר פלשו הגרמנים לצרפת במאי 1940 הוחזר בלאנט לבריטניה והוצב לשירות הריגול הנגדי ה-MI5. תפקידו היה לערוך מעקב וציתות אחר הנציגויות הדיפלומטיות בלונדון של המדינות הנייטרליות. בתפקידו נחשף בלאנט לחומר סודי, בין היתר לפעילות שנתבצעה בבלצ'לי פארק לפיצוח סודות מכשיר האניגמה ששימש את הגרמנים להצפנה ולפענוח של השדרים הסודיים שלהם.
במרוצת הזמן נתמנה בלאנט לעוזרו האישי של סגן מנהל ה-MI5 ובתפקיד זה היה אחראי על הקישור בין ה-MI5 לבין המפקדה העליונה של בעלות הברית שכוננה לקראת הפלישה לאירופה.
עם סיום המלחמה השתחרר בלאנט מן השרות ונתמנה למנהל מכון לאמנות וכן לאוצר תמונות האמנות של בית המלוכה. בשנת 1956 הוענק לו תואר אביר מפקד במסדר הוויקטוריאני המלכותי (KCVO).
בכל שנות שירותו במודיעין הבריטי העביר בלאנט לסובייטים את המידע הסודי שנגלה לו. פעילותו כמרגל הסתיימה עם שחרורו והתרכזותו בקריירה שלו בתחום האמנות, אך בשנת 1951 הוא סייע לברג'ס ומקלין להימלט למוסקבה.
דבר בגידתו נתגלה למודיעין הבריטי רק בשנת 1963, מפיו של אמריקאי שהכיר את בלאנט משנותיו באוניברסיטת קיימברידג', שמסר כי בלאנט ניסה לגייסו באותם ימים, ללא הצלחה, לשירות המודיעין הסובייטי. בלאנט נחקר ובשנת 1964 הודה בפני אנשי המודיעין הבריטי במעשיו, אך הם שמרו את דבר ההודאה בסוד, ככל הנראה כדי למנוע מבוכה גדולה ופגיעה קשה במוניטין של ה-MI5.
לאחר 15 שנה הדליפו אנשי המודיעין הבריטי את הסוד לסופר בריטי בשם אנדרו בויל, ובשנת 1979 הוא פרסם ספר בשם "אקלים של בגידה", ובו תיאר את מעשיו של בלאנט, שכונה בספר בשם "מוריס". הדבר עורר סערה בבריטניה, וראש הממשלה מרגרט תאצ'ר נדרשה בפרלמנט להשיב על שאילתה בדבר זהותו של מוריס. ראש הממשלה השיבה וחשפה את העובדה כי מוריס הוא אנתוני בלאנט.
כתוצאה מן הגילוי נשלל מבלאנט תואר האבירות, והוא נפטר כאיש מנודה בשנת 1983.
יהודה ברנר

יהודה ברנר (7 בינואר 1916 – 21 במרץ 1938) היה בן למשפחה מראשוני המתיישבים בעפולה, לוחם בשורות ארגון ההגנה שנפל בעת העלייה לחניתה. היה הראשון מבני עפולה שנפל חלל על הגנת היישוב.
ביוגרפיה

יהודה ברנר נולד בפולין בשנת 1916, עלה עם הוריו לארץ ישראל בשנת 1926. המשפחה התיישבה בעפולה שנוסדה שנה קודם לכן. לאחר סיום למודיו בבית הספר היסודי בעפולה למד בבית הספר המקצועי שליד הטכניון  בחיפה. הצטרף לקן "השומר הצעיר" בחיפה היה חבר בהנהגה הארצית של הארגון. לאחר מכן היה חבר בהכשרה של חברי התנועה שהתכוננה לעלות על הקרקע בגליל, שתייסד לאחר מכן את קיבוץ אילון. היה רכז של התנועה בקומונה בתל אביב. בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט התנדב יהודה ברנר ליחידה המגויסת של ארגון ההגנה ושירת ביחידת נוטרי גוש עפולה שבסיסה בכפר ילדים.
ב-21 במרץ 1938 היה יהודה ברנר ביחידת של פלוגות השדה שגויסה לעלייה לחניתה. מטרת היחידה הייתה להשתלט על המקום, לארגן את שמירתו והגנתו ולסלול דרך לעליית המתיישבים.
בבוקר יום העלייה לקרקע הגיעו 400 איש, וביניהם 100 אנשי פלוגות השדה בפיקודו של יצחק שדה אל האתר הם פרצו את הדרך לחניתה התחתית שבמורדות ההר, כשהם נושאים את הציוד. בערב עזבו רוב האנשים את המחנה, ורק "פלוגת הכובשים" כ־100 איש נשארה במקום. בו בלילה הותקפו המתיישבים על ידי ערביי הסביבה. שניים מהם, יהודה ברנר ויעקב ברגר נהרגו. ראשון נפגע יעקב ברגר ויהודה ברנר נפגע כשחש להגיש לו עזרה ראשונה כשכדור פגע בראשו והוא נפל מת במקום, כשנשקו מכוון לצד היורים ואצבעו על ההדק. המתיישבים המשיכו בעבודתם.   בסך הכול נפלו עשרה אנשים על הגנת המחנה. העבודות נמשכו עד שבתאריך 8 באפריל נפרצה הדרך לבית האבן - משכנה של משפחת אריסים ערבית - במקום שכונה "חניתה עילית", אז עברו המתיישבים  לשם והשאירו את חניתה תחתית להיות מחנה אימונים לקורס מ"כים של ההגנה.
העלייה לחניתה הייתה מגדולי מבצעי ההתיישבות של חומה ומגדל, להתיישבות באזור חדש, הררי, עוין וקשה להגנה. העלייה לקרקע זכתה לסיקור עיתונאי נרחב בעיתוני התקופה. מפורסמת התמונה, שצולמה במהלכה, בה נראה יצחק שדה, חובק משני צדדיו את יגאל אלון ומשה דיין, על גבה כתב חיים ויצמן את המלים הנבואיות "המטה הכללי"(בצרפתית).
יהודה ברנר הובא למחרת לקבורה בבית העלמין בעפולה. אבל כבד עטף את העיר הצעירה שעד אז, הן בימיי מאורעות תרפ"ט ונן הימי מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט, לא עמדה במבחן ביטחוני רציני ולא ידעה שכול ויהודה ברנר היה החלל הראשון של עפולה.
בשנת 1937 הקימו בני משפחתו ספרייה לזכרו שנקראה  "ספריית יהודה", שהייתה הספרייה הציבורית הראשונה בעפולה.
לקריאה נוספת

יהודה סלוצקי, קיצור תולדות ההגנה. משרד הביטחון – ההוצאה לאור 1978, עמ' 250.
משה ברסלבסקי, חניתה: העלייה, ההתגוננות, ההתאחזות. הוצאת המרכז לנוער של ההסתדרות 1938.
יוסף אבידר, בדרך לצה״ל: זכרונות. הוצאת מערכות 1970, עמ' 133.
יחיאל כלב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 במאי 1923 צנעא, תימן
 פטירה:  16 בינואר 1948 (בגיל 24)
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  אתלטיקה קלה
 תת-ענף:  ריצת 5000 מטר
 
יחיאל כלב (27 במאי 1923 – 16 בינואר 1948) היה רץ למרחקים ארוכים ארץ-ישראלי. בתחילת שנות ה-40 היה לרץ הישראלי הטוב בארץ ישראל, וכן היה כדורסלן בהפועל ירושלים. נהרג במלחמת העצמאות בשיירת הל"ה לגוש עציון.
ביוגרפיה

כלב נולד בצנעא, בירת תימן, בנם של רומיה ומנחם. בהיותו תינוק בן שנה עלה עם משפחתו לישראל. המשפחה התיישבה בירושלים. עד גיל 8 למד ב"חדר תימני" ובגיל 9 עבר לבית ספר יסודי לבנים. בגיל 12 הצטרף ל"משמר הבריאות". בצעירותו התאמן בריצה ושיחק כדורסל בקבוצת הפועל ירושלים. הוא השתתף בתחרויות רבות והתפרסם בארץ כ"אלוף הריצה הארצי". הוא למד לבגרות בקורס ערב. הוא עבד בבניין ועזר בפרנסת המשפחה. בשנת 1940 הצטרף למשטרת היישובים העבריים.
באליפות הפועל שנערכה בירושלים בסוף יוני 1940 הוא זכה במדליית זהב בריצת 1000 מטר בתוצאה של 2:53.6 דקות.
בתחרות שנערכה ב-1941 קבע בריצת 1000 מטר שיא הפועל לנוער, שיא שהחזיק שנים רבות.
במרוץ האביב שנערך באפריל 1942 הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 17:54.4 דקות. שבוע לאחר מכן, באליפות ארץ ישראל שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב בהשתתפות אנשי צבא מאוסטרליה, אנגליה, דרום אפריקה, יוון וניו זילנד, וכן עובדי משטרת המנדט ואתלטים ממצרים הוא זכה במדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה של 17:05.3 דקות, אחרי סליסבורי בסטרט (16:24 דקות) ודאו ממשטרת ארץ ישראל (16:52 דקות).
ביוגרפיה > מחלקת הל"ה ומותו

עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס והשתתף כמקלען בקרבות רבים בסביבות ירושלים. הוא נאסר כשבוע על ידי הבריטים ושוחרר מבית הסוהר בעזרת ההגנה. ימים מעטים לאחר מכן נמנה עם אנשי מחלקת הל"ה, לוחמי פלמ"ח וחי"ש שנשלחו כתגבורת לגוש עציון לאחר ההתקפה הגדולה על הגוש ב-14 בינואר 1948. הלוחמים יצאו לדרכם מהרטוב בליל 15–16 בינואר והם עמוסים בנשק, תחמושת וציוד, אך בשל שעת היציאה המאוחרת וקשיי הדרך לא הצליחו להגיע לגוש. עם שחר התגלתה המחלקה על-ידי כפריים באזור הכפרים בית נטיף, ג'בע וצוריף, שהזעיקו את ערביי הסביבה למקום ואלה כיתרו את המחלקה. הלוחמים התארגנו על אחת הגבעות ("גבעת הקרב" כיום) ולחמו בהמוני הערבים עד שנהרגו כולם בקרב ביום ה' בשבט תש"ח (16 בינואר 1948).
הוא נקבר בכפר עציון. בכ"ה בחשוון תש"י (17 בנובמבר 1949) הועבר, עם חללי גוש עציון, לקבר-אחים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
הנצחה

לאחר מותו נערכו תחרויות ספורט לזכרו. בדצמבר 1948 נערך מרוץ קטמון על שם יחיאל כלב, באוגוסט 1949 נערך טורניר גביע ירושלים בכדורסל לנוער על שם יחיאל כלב ובמאי 1950 הוענק על ידי מ.ס ירושלים גביע על שמו במסגרת תחרויות הפועל לנוער.