stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רדיוס

ערך זה עוסק בקטע המחבר את מרכזם של מעגל או של כדור עם נקודה על היקפיהם. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
M-מרכז המעגל, d-קוטר המעגל, r-רדיוס המעגל
בגאומטריה, רדיוס (או מחוג בעברית) הוא הקטע המחבר את מרכזו של מעגל עם נקודה על היקפו, או את מרכזו של כדור עם כן נקודה על פניו. השם רדיוס משמש גם כשם  של קטע זה. הרדיוס במעגל ובכדור הוא מחצית הקוטר.
הגדרת המעגל (או שפתו של כדור) היא: המקום הגאומטרי של כל הנקודות במישור (או במרחב) שמרחקן מנקודה מסוימת, המרכז, שווה לרדיוס. ניתן להכליל הגדרה זו גם לממדים גבוהים יותר.
נוסחאות אחדות המבוססות על הרדיוס:
חישובי מעגל
היקף של מעגל בעל רדיוס  \ r הוא  \ 2\pi r,
ושטחו הוא  \ \pi r^{2}.
חישובי כדור
שטח הפנים של כדור בעל רדיוס r הוא  A=4\pi r^{2}\,,
ונפחו הוא  V={\frac {4\pi r^{3}}{3}}
שימושים

בגאומטריה וטריגונומטריה יש שימוש נרחב למדי בהגדרת הרדיוס. לדוגמה זווית מרכזית מוגדרת כזווית בין שני רדיוסים. משיק למעגל מאונך לרדיוס. הרדיאן מוגדר כזווית היוצאת ממרכז מעגל ונוצרת על ידי קשת שאורכה שווה לאורך של רדיוס המעגל.
מערכות קרדיואידות מקובלות מוגדרות לפי הרדיוס. כך ניתן לציין את הקואורדינטות קוטביות במישור דו־ממדי וקואורדינטות כדוריות והקואורדינטות גליליות במרחב תלת־ממדי.
ראו גם

פאי
רדיוס עקמומיות
זווית AOB היא זווית בין שני רדיוסים, הנקראת זווית מרכזית
פרובינציות נפאל

מבחינה מנהלית נפאל כוללת 7 פרובינציות (नेपालका प्रदेशहरू) שהוקמו בהתאם לחוקה ב-20 בספטמבר 2015. החלוקה הקודמת ל-14 אזורים בוטלה. בינואר 2018 הוחלט על מושבו הזמני של מרכזי המדינות.
פרובינציות

| מס' | שם | בירה | שם בשפת המקור | אוכלוסייה  (2021) | שטח בקמ"ר |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | קושי | בירטנגר | Pradesh 1 | 4,961,412 | 25,905 |
| 2 | מאדש | ג'נקפור | Madhesh | 6,114,600 | 9,661 |
| 3 | בגמטי | הטאודה | Bagmati | 6,116,866 | 20,300 |
| 4 | גנדאקי | פוקהרה | Gandaki | 2,466,427 | 21,504 |
| 5 | לומביני | בוטוואל | Lumbini | 5,122,077 | 22,288 |
| 6 | קרנאלי | בירנדרנגר | Karnali | 1,688,412 | 27,984 |
| 7 | סודורפשצ'ים | גודווארי | Sudurpashchim | 2,694,783 | 19,539 |
ראו גם

מחוזות נפאל
גאר ד'אורסה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  תחנת רכבת, railway hotel 
 מיקום:  Saint-Thomas-d'Aquin 
 מדינה:  צרפת 
 בעלים:  SNCF 
 מפעיל:  SNCF 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 28 במאי 1900
 תאריך פתיחה רשמי:  28 במאי 1900 
 מידות
 רוחב:  75 מ' 
 גובה מעל פני הים:  27 מ' 
 קואורדינטות:  48°51′37″N 2°19′31″E﻿ / ﻿48.860283333333°N 2.3253916666667°E﻿ / 48.860283333333; 2.3253916666667
  (למפת פריז מוגדלת) גאר ד'אורסה(למפת פריז רגילה) גאר ד'אורסה
 
רכבת חשמלית בתחנה, סביבות 1900
מבנה התחנה מכיוון הנהר, 1920
אולם הנשפים במלון גאר ד'אורסה
גאר ד'אורסה (בצרפתית: Gare d'Orsay) הייתה תחנת רכבת בקו פריז-אורליאן בין השנים 1900–1939, מאז 1986 משמש מבנה התחנה את מוזיאון ד'אורסה.
היסטוריה

באתר התחנה, על גדות נהר הסן, החל להבנות ב-1810 "ארמון אורסה" (Palais d'Orsay) שיועד להיות מקום מושבה של מועצת המדינה של צרפת, המבנה לא הושלם מעולם ורק קומת הקרקע שלו שימשה את המועצה מ-1840. ב-1842 השתכן במקום בית משפט מנהלי (Cour des Comptes). לאחר נפילת הקיסרות השנייה ב-1870 הועברו מוסדות הממשל הללו לפאלה רויאל. בלילה שבין ה-23 ל-24 במאי 1871 הועלה המבנה באש על ידי אנשי הקומונה הפריזאית.
שרידי המבנה נרכשו על ידי חברת מסילת הרכבת פריז-אורליאן, שתכננה את מסילת הרכבת החשמלית הראשונה בצרפת. התחנה נחנכה ב-28 במאי 1900 לקראת התערוכה העולמית של פריז ובצידה הדרומי נפתח בית מלון ובו 370 חדרים.
רציפי התחנה, הממוקמת ממש על גדות הסן, הוצפו בעת שיטפון 1910 בפריז. בשנת 1939 הפכה התחנה למיושנת, כיוון שרציפיה הקצרים לא יכלו לשרת את הרכבות הבין-עירוניות הארוכות. לפיכך המשיכה להתקיים כתחנה לרכבת פרוורית בלבד. חברת SNCF מפעילה עד היום את תחנת ה-RER ‏ Musée d'Orsay במרתפי התחנה המקורית. בעת מלחמת העולם השנייה השתמשו הנאצים בתחנה לשילוח שבויי מלחמה והם אף שבו לאחר סיום המלחמה לתחנה זו. שלטי הנצחה למאורע זה נקבעו על דופן המבנה. כן שימש המבנה כתחנה למיון דואר.
לאחר סגירת התחנה המשיך בית המלון לפעול עד 1973. בין היתר שימש המקום כאתר צילום לסרטי קולנוע, בהם גרסת אורסון ולס ל"המשפט" מאת פרנץ קפקא (1962, בכיכובו של אנתוני פרקינס) ו"הקונפורמיסט" (ברנרדו ברטולוצ'י, 1970). באולם הנשפים המפואר של בית המלון, בו אירח הממשל מסיבות עיתונאים, נשא שארל דה גול את נאומו ב-19 במאי 1958, שהביא לסופה של הרפובליקה הצרפתית הרביעית.
בשנת 1977 החליטה ממשלת צרפת להפוך את מבנה תחנת הרכבת למוזיאון לאמנות. משרד האדריכלים ACT (האדריכלים רנו בארדוו, פייר קולבוק וז'אן־פול פיליפון) נבחרו להתאים את המבנה למטרתו החדשה - וזאת באמצעות הקמת כ-20,000 מטרים רבועים של שטחי תצוגה. המוזיאון נפתח ב-1 בדצמבר 1986 במעמד נשיא צרפת פרנסואה מיטראן. שעון התחנה הגדול ניצב עדיין בחלל המרכזי של המוזיאון.
הערות שוליים

↑  תחנת מוזיאון ד'אורסה של ה-RER
↑  סרטים שצולמו בתחנת גאר ד'אורסה, IMDb
הומר בון

הומר טרוט בון (באנגלית: Homer Truett Bone‏; 25 בינואר 1883 – 11 במרץ 1970) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי במדינת וושינגטון, שם השתקע בטקומה כנער עם משפחתו מאינדיאנה. הוא התמודד כמועמד למגוון מפלגות ונבחר לבית הנבחרים של המדינה. ב-1932 הוא נבחר כדמוקרט כסנאטור ארצות הברית מוושינגטון, ונבחר מחדש לכהונה שנייה.
ב-1944 מונה בון כשופט מחוזי של בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית. הוא כיהן עד מותו, כאשר במהלך השנים האחרונות היה במעמד בכיר.
ביוגרפיה > השכלה וקריירה

בון נולד ב-25 בינואר 1883 בפרנקלין, מחוז ג'ונסון, אינדיאנה, ולמד בבתי הספר הציבוריים. תחילה עבד בשירות הדואר של ארצות הברית ובמחלקת הנהלת החשבונות והאשראי של חברת רהיטים.
בון עבר עם הוריו ומשפחתו לטקומה, וושינגטון בשנת 1899 לאחר שהמדינה התקבלה לאיחוד. הוא סיים את בית הספר למשפטים בטקומה ב-1911. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה ונכנס למשרד פרטי בטאקומה. משנת 1911 עד 1932, הוא עבד במשרד פרטי.
ב-1912 שימש בון כסגן תובע מיוחד במחוז פירס, וושינגטון. הוא שימש גם כיועץ תאגיד של נמל טקומה בוושינגטון בין השנים 1918 עד 1932.
בון השתייך בתחילה למפלגה הסוציאליסטית של אמריקה, והתמודד כמועמד לא מוצלח לתביעה משפטית וראש עיריית טקומה. הוא נבחר לבית הנבחרים בוושינגטון כמועמד מפלגת האיכרים-לייבור, וכיהן בקדנציה אחת מ-1923 עד 1924.
ביוגרפיה > סנגור המדינה

בעודו בבית הנבחרים בוושינגטון, בון דגל בכך שלממשלות מחוזיות תהיה את היכולת להקים מחוזות שירות ציבורי, קרב פוליטי שניצח לבסוף כאשר הבוחרים אישרו את היוזמה שהוא עזר להוביל.
ביוגרפיה > כהונה בקונגרס

בון התמודד ללא הצלחה עבור מפלגת האיכרים-לייבור כמועמד לבית הנבחרים של ארצות הברית. בשנת 1928 הוא היה מועמד לא מוצלח למועמדות הרפובליקנית למושב בבית הנבחרים של ארצות הברית במהלך הקונגרס ה-71 של ארצות הברית.
עם העמקת השפל הגדול ושינוי הגישות הפוליטיות בקרב הבוחרים, בון הצטרף למפלגה הדמוקרטית. הוא התמודד לסנאט של ארצות הברית ב-1932 וניצח את הסנאטור המכהן כבר קדנציות רבות, הרפובליקני וסלי ל. ג'ונס. בון נבחר מחדש ב-1938, וכיהן בסך הכל מ-4 במרץ 1933, עד להתפטרותו ב-13 בנובמבר 1944, אז אושר לכהונת שופט פדרלי. הוא כיהן כיושב ראש הוועדה לפטנטים בקונגרסים ה-76 עד ה-78.
ביוגרפיה > פרקליטות הקונגרס

בון המשיך בתמיכתו לכוח בבעלות ציבורית ולמטרות פרוגרסיביות אחרות. הוא תמך בבניית סכר בונוויל וסכר גרנד קולי במערב מדינת וושינגטון, שהיו חשובים לייצור כוח מים, בקרת שיטפונות והשקיה.
הוא התנגד למעורבות במלחמת העולם השנייה. יחד עם הסנאטור מתיו נילי וחבר בית הנבחרים וורן מגנוסון, בון כתב את החקיקה שהקימה את המכון הלאומי לסרטן, אחד המרכיבים של המכונים הלאומיים לבריאות.
ביוגרפיה > כהונה כשופט פדרלי

בון מונה על ידי הנשיא פרנקלין ד. רוזוולט ב-1 באפריל 1944, למושב בבית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית, אשר פונה על ידי השופט ברט א. האני. הוא אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-1 באפריל 1944, וקיבל את המינוי שלו באותו יום. הוא קיבל מעמד בכיר ב-1 בינואר 1956.
כהונתו הסתיימה ב-11 במרץ 1970, עקב מותו בטקומה, וושינגטון. הוא חזר לטקומה ב-1968, לאחר שהתגורר בסן פרנסיסקו, קליפורניה מאז מינויו כשופט הפדרלי. הוא נשרף ואפרו נקבר בבית הקברות אוקווד.
ביוגרפיה > כהונה אחרת

בעודו במעמד בכיר, בון עסק כעורך דין במשרד פרטי בסן פרנסיסקו מ-1956 עד 1968.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  הומר בון, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
↑  "Snohomish County PUD, Public Power in Snohomish County".
↑  "Archives West: Results". archiveswest.orbiscascade.org. אורכב מ-המקור ב-2011-07-09. נבדק ב-2019-01-13.
1 2  Bone, Homer Truett (1883–1970) at HistoryLink.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n87891349  NARA: 17368580  SNAC: w63j3pn6  US Congress: B000614  VIAF: 40906682   WorldCat (עם VIAF): 40906682
פר אנייר

| --- | --- |

 לידה:  7 בדצמבר 1913 גטבורג, שוודיה 
 פטירה:  25 באוגוסט 2002 (בגיל 88) סטוקהולם, שוודיה 
 מקום קבורה:  נורה בגרבנינגספלאצן 
 מדינה:  שוודיה 
 מקצוע:  דיפלומט, עורך דין 
 מידע חסיד אומות העולם
 שנות הפעילות:  1940–הווה (כ־84 שנים) 
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (28 באפריל 1981)  מדליית הכסף הגדולה להוקרה על שירות הרפובליקה האוסטרית 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  פר אנייר
 
שמו של אנייר מונצח על לוח זיכרון לראול ולנברג ולמצילי יהודים נוספים, בחצר בית הכנסת הגדול של בודפשט
פר יוהאן ולנטין אנייר (בשוודית: Per Johan Valentin Anger; ‏7 בדצמבר 1913 - 26 באוגוסט 2002) היה דיפלומט שוודי שבמהלך מלחמת העולם השנייה השתתף במאמצים לשחרר יהודים הונגריים ממעצר וגירוש בידי הנאצים.
ביוגרפיה

אנייר נולד בגטבורג. הוא למד משפטים באוניברסיטת סטוקהולם ומאוחר יותר באוניברסיטת אופסלה. לאחר סיום לימודיו, בנובמבר 1939, הוא גויס לצבא. עם תום שירותו, הציע לו משרד החוץ השוודי משרת מתלמד בצירות בברלין שם החל לעבוד בינואר 1940. אנייר סופח למחלקת המסחר, אך לאחר שהצירות קיבלה מידע אודות התקפה נאצית קרובה על נורווגיה ועל דנמרק, נעשה מעורב במסירת מודיעין לסטוקהולם. ביוני 1941 חזר לסטוקהולם, שם פעל למען יחסי המסחר בין שוודיה והונגריה. בנובמבר 1942 נשלח לבודפשט כמזכיר שני בצירות השוודית.
לאחר פלישת גרמניה להונגריה ב-19 במרץ 1944, אנייר נעשה מעורב במאמצים לסייע ליהדות הונגריה. הוא יצא ביוזמה לספק דרכונים שוודיים זמניים ואישורים מיוחדים על מנת להגן על היהודים מפני מעצר וגירוש. תחילה סופקו כ-700 מסמכים. אף על פי שחוקיות המסמכים הייתה מוטלת בספק, הממשלה ההונגרית הסכימה להכיר בבעליהם כאזרחים שוודיים. ב-9 ביולי הגיע ראול ולנברג לבודפשט, ומיד החל לפעול להרחבת יוזמתו של אנייר. הוא יזם אישורים צבעוניים להגנה (Schutzpasse) ואף יצר אזורים מוגנים ברחבי העיר.
אנייר וולנברג שיתפו פעולה. כאשר תנועת "צלב החץ" תפסה את השלטון, באוקטובר 1944, והשליטה טרור, אנגר, ולנברג, ועמיתיהם נטשו את השגרה הדיפלומטית של עבודתם והחלו לפעול יומם וליל כדי להציל יהודים ממסעות המוות וההוצאות להורג. אנייר שוחרר שלושה חודשים מאוחר יותר, אך ולנברג לעולם לא נראה יותר. הוא הפך לאחד מהנעדרים הבולטים ביותר במאה ה-20.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר מלחמת העולם השנייה, שירת אנייר במשרות דיפלומטיות במצרים, באתיופיה, בצרפת, באוסטרליה ובארצות הברית. מאוחר יותר הפך לראש תוכנית הסיוע הבינלאומית של שוודיה ושירת כשגריר באוסטריה, בקנדה ובאיי בהאמה. לאחר המלחמה הוביל מאמצים לחקור את אחריתו של ולנברג ולשם כך נפגש אישית עם מיכאל גורבצ'וב בשנות ה-80 של המאה ה-20. בשנת 2000 הממשלה הרוסית הכירה לבסוף בכך שוולנברג ונהגו מתו בחסות הסובייטים בשנת 1947, אך נסיבות המוות נותרו לא נהירות.
ב 1981 פרסם אנגר ספר זכרונות בו תיאר את מעשי ההצלה בבודפשט, את פגישתו האחרונה עם וולנברג, וכלל תיאור ביקורתי של הניסיונות להתחקות על גורלו של וולנברג.
בספר יש פרק המוקדש לשובו של אנגר לבודפשט 13 שנה לאחר ששוחררה על ידי הצבא האדום. באותה עת שירת בשגרירות השוודית בווינה. לאחר שברית המועצות דיכאה את המהפכה ההונגרית, נשלח אנגר לבודפשט כדי לתגבר את הנציגות השוודית שם. הוא מתאר כיצד בשובו לוינה ראה את הפליטים הרבים שנהרו לגבול האוסטרי והגיעו למחנות פליטים שם. "באנדאו האוטובוס חנה על גבעה קטנה לצד הגבול, והלכתי לכוון התעלה.... הפליטים הגיעו באותן שעות כמו בלילה הקודם, ואותם מראות נשנו. הובלתי קבוצת פליטים לכיוון האוטובוס, שם חיכתה מרגיט למל [מן הארגון השוודי הצילו את הילדים], שביעילות ארגנה הסעות מאנדאו למחנה הקליטה. בין הפליטים היו כמה יהודים שוולנברג ואני הצלנו בזמנו בעזרת דרכוני חסות שוודיים. אישה הונגריה מבוגרת נפלה בבכי לתוך זרועותיי. היא הכירה אותי מן היום בסוף 1944 כאשר הצלחתי להוציא כמה יהודים מגירוש. היא הייתה אחת מהם! הייתה זו תזכורת מוזרה ונוגעת ללב מן הימים שביליתי עם ראול ולנברג בהונגריה."
הוקרה

ב-28 באפריל 1981 הכיר מוסד יד ושם באנייר כאחד מחסידי אומות העולם. בשנת 1955 הוענק אות הגבורה של הרפובליקה ההונגרית. בשנת 2000 הוענקה לו אזרחות ישראלית של כבוד. בשנת 2001, מוזיאון ההיסטוריה של שוודיה בארצות הברית העניק לו "פרס הומניטרי ברוח ראול וולנברג". באפריל 2002 ראש ממשלת שוודיה גורן פרסון העניק לאנייר את אות ה"Illis Quorum Meruere Labores"
עבור פעילותו במהלך המלחמה ואחריה.
אנייר נפטר בסטוקהולם לאחר שלקה בשבץ.
ראו גם

הצלת יהודים במהלך השואה
לקריאה נוספת

משה יגר (תרגום), פר אנגר, עם ראול ולנברג בבודפשט, זיכרונות משנות המלחמה בהונגריה, הוצאת כרמל, 2017
זולטאן בלום

זולטאן בלום, (בהונגרית: Blum Zoltán; פאפה, 3 בינואר 1892 – בודפשט, 25 בדצמבר 1959) היה כדורגלן יהודי-הונגרי, מאמן. אחיו היה מיקלוש בלום, כדורגלן שנהרג כחייל במלחמת העולם הראשונה. בין שתי מלחמות העולם, בלום היה אחד ממאמני הכדורגל ההונגרים המשמעותיים ביותר. הוא עבד בפרנצווארוש כמאמן במשך הזמן הארוך ביותר.
קורות חיים > כשחקן

זולטאן בלום נולד במשפחה יהודית. הוא הצטרף לקבוצת הכדורגל פרנצווארוש (FTC) בגיל שלוש עשרה, ונשאר נאמן אליה עד 1928. הוא היה חלק מארבע זכיות באליפות הונגריה ובשלוש זכיות בגביע. לאחר שכבר לא השתלב בקבוצה הראשונה, הוא שיחק בשתי קבוצות קטנות יותר וסיים ספורט פעיל. בפרנצווארוש שיחק 416 משחקים, מתוכם 222 משחקי ליגה. הוא כבש בסך הכל 5 שערים.
בלום שיחק 38 פעמים בנבחרת בין השנים 1912 לבין 1925 וכבש שער אחד. ב-1912 היה שותף באולימפיאדת סטוקהולם.
קורות חיים > כמאמן

בין השנים 1930 לבין 1937, היה המאמן הראשי הרשמי השני של פרנצווארוש, לאחר חברו לשעבר לקבוצה, אישטוון טוט. במשך שבע שנים הוא ישב על הספסל כמאמן ב-351 משחקים ובכך היה שיאן. לשמו עומדות שתי אליפויות ליגה ושתי זכיות בגביע, אחת מהן היא אליפות 100% הליגה האגדית של 1931/32. ב-1937 היה המאמן של אוראדיה במשך שלושה חודשים. הוא היה מאמן בארד במשך שנה, שם הוביל את הקבוצה לתואר אליפות הליגה.
בלום הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
הצלחות, פרסים > כשחקן

משחקים אולימפיים
מקום 5 : 1912 - סטוקהולם
אליפות הונגריה
אלופה: 1911–12, 1912–13, 1925–26, 1926–27
הגביע ההונגרי
זוכה: 1913, 1922, 1927
הצלחות, פרסים > כמאמן

אליפות הונגריה
אלופה: 1931–32, 1936–37
הגביע ההונגרי
זוכה: 1933, 1935
גביע מרכז אירופה (KK)
זוכה: 1937
אליפות רומניה
אלופה: 1946-47
לקריאה נוספת

Új magyar életrajzi lexikon I. (A–Cs). Főszerk. Markó László. Budapest: Magyar Könyvklub. 2001. 770. o. ISBN 963-547-414-8
Major János–Nagy Béla–Szücs László: Fradi labdarúgó-szakosztály története (Sportpropaganda, 1972)
ריימונד מק'ליין

| --- | --- |

 לידה:  4 באפריל 1890 מחוז וושינגטון, קנטקי, ארצות הברית ארצות הברית 
 פטירה:  14 בדצמבר 1954 (בגיל 64) המרכז הרפואי הצבאי וולטר ריד, וושינגטון די. סי., ארצות הברית ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  המכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית 
 השתייכות:  הצבא האמריקני צבא ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1912–1952 (כ־40 שנה)
 דרגה:   לוטננט גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-90   מפקד הקורפוס ה-19
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
 כוכב הארד  כוכב הכסף  לגיון ההצטיינות של ארצות הברית בדרגת לגיונר 
 
לוטננט גנרל ריימונד מק'ליין (באנגלית: Raymond McLain; ‏4 באפריל 1890 – 14 בדצמבר 1954) היה קצין בכיר בצבא ארצות הברית. גנרל הצבא ג'ורג' מרשל אמר עליו, ריימונד מק'ליין "הביא הצטיינות גדולה למונח "אזרח חייל", על ידי ששירת את המדינה והאומה יותר מארבעים שנה".
ביוגרפיה > ראשית חייו

ריימונד מק'ליין נולד במחוז וושינגטון, קנטקי, לתומאס ולוסטה מק'ליין. הוא סיים את לימודיו במכללת עסקים היל אוקלהומה סיטי ב-1909, ולאחר מכן עבד בתור פקיד נדל"ן במשרד, ולאחר מכן עבד כעורך תקצירים. בו זמנית הוא הצטרף בשנת 1912 למשמר הלאומי של אוקלהומה, והגיע בו לדרגת סמל.
בדצמבר 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה (אם כי ארצות הברית הייתה עדיין נייטרלית בשלב זה), הוא קיבל דרגת קצונה, של לוטננט משנה במשמר הלאומי של אוקלהומה, אחרי שהוא למד בבית הספר של הרובאים בפורט סיל, אוקלהומה. בשנה לאחר מכן הוא קודם שוב לדרגת לוטננט. בעקבות המשלחת נגד פנצ'ו וייה בשנת 1916, הוא שירת על גבול מקסיקו.
לאחר שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם הראשונה ב-6 באפריל 1917, שימש ריימונד כמפקד פלוגת מקלעים בדיוויזיה ה-36, ולחם עמה בחזית המערבית עם חיל המשלוח האמריקאי (AEF) תחת הגנרל ג'ון פרשינג עד 1919. לאחר החזרה הביתה, הוא המשיך את שירותו במשמר הלאומי של אוקלהומה, ולאחר מכן חזר לקריירה העסקית.
בשנת 1937, בזמן שקידם את הקריירה שלו בעסקים, הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל במשמר הלאומי של אוקלהומה, והשתתף בקורס פיקוד ומטה של הצבא בפורט לוונוורת', קנזס. לאחר לימודיו הוא הוצב בדיוויזיה ה-45, אשר כללה את כוחות המשמר הלאומי של אוקלהומה. בספטמבר אותה שנה הוא מונה למפקד הארטילריה של הדיוויזיה ה-45.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא פיקד על הארטילריה של הדיוויזיה ה-45, ופיקד עליה במהלך פלישת בעלות הברית לסיציליה ביולי–אוגוסט 1943, שם הוא קיבל את צלב השירות המצוין. לאחר מכן הוא פיקד על הארטילריה במהלך פלישת בעלות הברית לאיטליה בספטמבר, בשלבים המוקדמים של המערכה האיטלקית, ולאחר מכן הוא נשלח לאנגליה. במהלך המערכה בנורמנדי באוגוסט 1944, מק'ליין קיבל לזמן קצר את הפיקוד על הדיוויזיה ה-90, אשר סבלה מבעיות פיקוד. מק'ליין הוביל את הדיוויזיה בלחימה ברחבי צרפת ובקרבות מפריז אל הריין, כחלק מקרבות החזית המערבית. באוקטובר הוא מונה למפקד הקורפוס ה-19, ופיקד עליו עד סוף המלחמה. בכך הוא היה איש המשמר הלאומי שפיקד על גיס בקרב במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

כהוקרה על שירותו המהולל במלחמה, הוא קיבל דרגת קבע של בריגדיר גנרל, ומאוחר יותר הוא הפך לחשב של הצבא, והיה המבקר הראשון של הצבא. בזמן מותו ב-14 בדצמבר 1954 הוא כיהן בוועדת האימונים לביטחון לאומי של הנשיא דווייט אייזנהאואר.
הערות שוליים

↑  http://generals.dk/general/McLain/Raymond_Stallings/USA.html
↑  http://www.45thdivision.org/Veterans/McLain_Sicily.htm
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n94092546  NARA: 10574901  SNAC: w6ms53xk  VIAF: 11541640   WorldCat (עם VIAF): 11541640
ניקופוליס (אפירוס)

הנימפאון הרומי בניקופוליס
ניקופוליס (מיוונית, עיר הניצחון) או "אקטיה ניקופוליס" הייתה עיר באפירוס שנוסדה בשנת 31 לפנה"ס על ידי אוגוסטוס לזכר ניצחונו על מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה בקרב אקטיום.
הקולוניה, שיושבה במתיישבים מערים בארצות שכנות הצליחה מאוד ונחשבה לבירת דרום אפירוס ואקארנאניה עם זכות לשלוח חמישה נציגים למועצה האמפיקטיונית. העיר שוקמה על ידי הקיסר יוליאנוס ואחרי הפלישה הגותית על–ידי יוסטיניאנוס הראשון אך במהלך ימי הביניים הוחלפה בעיר פרבזה. חורבות ניקופוליס שוכנות מצפון לפרבזה של היום.
גבריאלה אדמשטיאנו

| --- | --- |
צילום מ-2013 ביריד הספרים בגטבורג
צילום מ-2013 ביריד הספרים בגטבורג
 לידה:  2 באפריל 1942 (בת 82) טרגו אוקנה, ממלכת רומניה 
 מדינה:  רומניה 
 מקום לימודים:  הפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת בוקרשט 
 שפות היצירה:  צרפתית, רומנית 
 מספר צאצאים:  1 
 
גבּריאלה אדמשטיאנו (ברומנית: Gabriela Adameșteanu; נולדה ב-2 באפריל 1942 בטרגו אוקנה) היא סופרת, עיתונאית, מסאית ומתרגמת רומנייה. היא ידועה, בין השאר, ברומנים שלה - Drumul egal al fiecarei zile (דרכו השווה של כל יום) (1975) ומיוחד - Dimineața pierdută (הבוקר האבוד), וכן כפעילה בעד חברה אזרחית מתוקנת וזכויות הנשים. היא חברה בקבוצה למען דו-שיח חברתי והייתה עורכת ראשית של השבועון " 22 " .  עד 2013 הייתה עורכת ראשית של המוסף "Bucureștiul literar" (בוקרשט הספרותית).
ביוגרפיה

גבריאלה אדמשטיאנו נולדה ב-1942 בטרגו אוקנה במחוז בקאו ברומניה. היא בתם של מורה להיסטוריה בתיכון, מירצ'ה אדמשטיאנו, ושל אשתו, אלנה. לבית פרדסקו, מורה למשק בית שמקצועה הוסר מתוכניות הלימוד על ידי המשטר הקומוניסטי ועשתה הסבה מקצועית לגננת. האב היה צאצא למשפחת אקדמאים שוחרי היסטוריה וגנאלוגיה שמקורה באזור ולאשקה בחבל מונטניה. הסב של הסופרת מצד האב היה כומר אורתודוקסי. אחד מאחי אביה היה אסיר פוליטי בימי המשטר הקומוניסטי ודוד אחר, הארכאולוג דינו אדמשטיאנו נמלט מרומניה והתיישב באיטליה.
אדמשטיאנו למדה בתיכון בעיר פיטשט בשנים 1956–1960 ואחר כך בשנים 1960–1965 למדה בפקולטה לשפה ולספרות רומנית באוניברסיטת בוקרשט. היא סיימה את לימודיה עם עבודת מסטר על מרסל פרוסט. גבריאלה אדמשטיאנו עבדה כעורכת בהוצאה לאור האנציקלופדית (1974-1968), שהפכה מאוחר יותר ל"הוצאה לאור מדעית ואנציקלופדית" (1984-1974) ואחר כך בהוצאה "קרטיה רומניאסקה" (Cartea Românească - הספר הרומני)(1989-1984). בתוקף תפקידה היא עשתה מאמצים רבים על מנת לשמור על סטנדרטים ספרותיים מול הגל החדש של צנזורה מימי הרודנות של ניקולאה צ'אושסקו.
ב-1989, זמן קצר לפני המהפכה, אדמשטיאנו יחד עם סופרים אחרים שלחו מכתב מחאה להנהגה הקומוניסטית בנוגע להרעת תנאי המחיה במדינה. היא התפטרה אז מעבודתה בהוצאה לאור "קרטיה רומניאסקה".
אחרי המהפכה הרומנית (1989) עשתה השתלמויות בתחום העיתונאות בברלין, בווינה ובבריסל ובשנים 2005-1991 הייתה פרשנית פוליטית עורכת ראשית של השבועון "Revista 22", ביטאון הקבוצה לדו-שיח חברתי.
גבריאלה אדמשטיאנו חיה בבוקרשט. היא נשואה החל משנת 1968 לגאורגה-מיכאי יונסקו ולהם נולד בן בשם מירצ'ה ולאד יונסקו.
ביוגרפיה > פעילותה הספרותית

אדמשטיאנו התחילה לכתוב מאוחר בגלל סלידתה מהספרות הריאליסטית -סוציאליסטית ששלטה שנים רבות בכיפה תחת המשטר הקומוניסטי ברומניה.
פרסמה לראשונה בשנת 1971 במגזין הספרותי "לוצ'אפרול" קטע מן הרומן "דרכו השווה של כל יום" שהוצא לאור בשנת 1975.
רומן זה מספר את הישרדותו של אינטלקטואל בסביבה פרובינציאלית בשנות הדיכוי הסטליניסטי ברומניה וזכה לפרס ספרותי.
בשנת 1979 אדמשטיאנו פרסמה קובץ נובלות תחת הכותרת Dăruiește-ți o zi de vacanță ("תיקח לעצמך יום חופשה") הנסוב על נושאים דומים חזה של הרומן הבכורה שלה. באותה שנה הסופרת נסעה לפולין והייתה עדה נלהבת לביקור של האפיפיור יוחנן פאולוס השני שם.
הרומן הכי מוערך על ידי המבקרים הוא Dimineață pierdută (בוקר אבוד) "מקורי", "מעניין ועמוק" לדברי ניקולאיה מנולסקו. גיבורת הרומן, "מאדאם" ויקה דלקה, הרכלנית הסדרתית, היא "מהבלתי נשכחות שבדמויות הספרותיות בפרוזה הרומנית."
הרומן מורכב משתי עלילות עיקריות, ומתמקד בשיחת חולין למראית עין בין שתי נשים, תוך שחזור רגיש ובלי משים של סופו הטראגי של הדור שבין שתי מלחמות עולם. הרומן הומחז והועלה על במת התיאטרון בשנת 1987 על ידי הבמאית קטלינה בוזויאנו בתקופת שיא של הדיכוי מיסודו של הזוג צ'אושסקו.
בשנת 1989 פרסמה עוד קובץ נובלות "Vară-primăvară" (קיץ-אביב) קובץ ראיונות עם דמויות פוליטיות חשובות של השנים פוסט-1989 (המלך מיכאי, מוניקה לובינסקו, וירג'יל ירונקה, פאול גומה, אלכסנדרו פלאולוגו, קורנליו קופוסו, גבריאל ליאיצ'אנו, אנדריי פלשו), כרך מסות (Cele două Românii - שתי רומניות) והרומן Întâlnirea ("הפגישה") (2003)
חיים פרטיים

גבריאלה אדמשטיאנו גרה בבוקרשט. היא נשואה לגאורגה-מיכאי יונסקו ויש להם בן, מירצ'ה ולאד.
פרסים ואותות הוקרה

1975 - פרס האיגוד הסופרים הרומנים - עבור הרומן "Drumul egal al fiecărei zile"
1984 - פרס איגוד הסופרים הרומנים - עבור הרומן "Dimineața pierdută"
כיהנה כיושב ראש ה-PEN-Club ברומניה
2000 - אות המסדר הלאומי "כוכב רומניה" בדרגת קצין - על הישגים אמנותיים יוצאי דופן ותרומה לקידום התרבות
2002 - פרס הלמן האמט של הארגון משמר זכויות האדם - על אומץ בעבודה העיתונאית
2013 - אות מסדר האמנויות והספרות בדרגת אביר - מטעם משרד התרבות של צרפת
Premiul Hellman-Hamett pentru curaj în jurnalism, acordat de Human Rights Watch (2002)
   Ordinul Chevalier de l'Ordre des Arts et des Lettres, acordat de Ministerul Culturii din Franţa (2013)
   Premiul pentru Debut al Uniunii Scriitorilor, pentru romanul Drumul egal al fiecărei zile, 1975
   Premiul Academiei pentru romanul Drumul egal al fiecărei zile, 1975
   Premiul pentru proză al Uniunii Scriitorilor pentru romanul Drumul egal al fiecărei zile, 1984
   Premiul Naţional de Proză al Ziarului de Iaşi pentru romanul Intâlnirea, 2003
   Premiul de Proză al revistei Ateneu pentru romanul Intalnirea, 2003
   Premiul Flacăra pentru Litratură, 2007
   Premiul de Excelenţă al Asociaţiei de Bucureşti a Uniunii Scriitorilor, 2009
   Premiul pentru Proză al revistei Observator Cultural pentru romanul Provizorat, martei 2011
   Premiul Special al Uniunii Scriitorilor pentru Anii Romantici, 2015
   Marele Premiu George Bacovia al revistei Ateneu, Bacău, 2015
   Premiul pentru Memorialistică al revistei Observator Cultural, ediţia lX pentru Anii Romantici, martie 2015
   Premiul Serban Cioculescu pentru Memorialistică şi Istorie literară pentru Anii Romantici, decernat de Muzeul Naţional de Literatură Română, decembrie 2015
   Premiul Naţional de Proză Ştefan Bănulescu, 2015
   Premiul Gheorghe Crăciun Opera Omnia acordat de Obserator Cultural la ediţia Xll, 2018
   Premiul Sofia Nădejde pentru Literatura Scrisă de Femei, pentru romanul Fontana di Trevi, prima ediţie, 6 dec. 2018
   Premiul Opera Omnia al revistei Convorbiri Literare, 10 mai 2019
   Premiul Scriitorul Anului, acordat de Uniunea Scriitorilor, ediţia lV, nov. 2019
   Premiul Naţional pentru Proză Ion Creangă, Opera Omnia, editia V-a, 1 martie 2021
ספרים > קובצי נובלות

1979 - Dăruiește-ți o zi de vacanță (תיקח לך יום חופשה)
1989 - Vară-primavară (קיץ-אביב)
ספרים > רומנים

1975 - Drumul egal al fiecărei zile (דרכו השווה של כל יום)
(בתרגום לצרפתית Vienne le jour - יבוא היום)
1983 - Dimineața pierdută (הבוקר האבוד) -פרס מטעם איגוד הסופרים הרומנים (1985). הרומן הומחז והוצג בהצלחה רבה על במת התיאטרון ג'ולשט ואחר כך בתיאטרון "לוצ'יה סטורדזה בולנדרה" בבוקרשט בבימוי קטלינה בוזויאנו וכן בטלוויזיה הציבורית הרומנית
2003 - Întîlnirea (הפגישה)
2010 - Provizorat (מצב זמני)
2019 - Fontana di Trevi