stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרוץ התותח
גביע הזיכרון של בוב ברנס C2C2C

"מרוץ בוב ברנס" (Bob Burns) או ה-"C2C2C" הוא סבב חדש ב"מרוץ התותח". האירוע משתמש בנקודות ההתחלה המקוריות של מרכז הקניות 'רד בול' או Goodwives אך משתמש בפונדק פורטופינו כנקודת אמצע. נהגים יכולים להשתמש בכל מסלול שהם חפצים, כל עוד הקריטריונים האלה מתקיימים.
כאשר כריס קלמנס ראה שלט מוצב בגבול פנסילבניה שאומר "סליחה, אנחנו סגורים", ב-RT80, עלתה בו המחשבה לא רק לעשות עוד "מרוץ התותח", אלא לעשות זאת פעמיים במרוץ מתוזמן. כריס החליט לעשות סיור מקדים כדי לראות האם הדבר אפשרי. הוא קרא למרוץ על שם דודו. המכונית ששימשה הייתה מרצדס SL 500 משנת 1999, בבעלותו של בוב ברנס, אותה קיבל כריס מדודתו פטי.
המרוץ הראשון החל ב-2 במאי 2020 כאשר כריס קלמנס ומארק ספנס יצאו למרוץ. הם חוו קשיים רבים במרוץ שלהם כולל תנועה כבדה, הולכי רגל בלאס וגאס, ושעות על גשר ג'ורג' וושינגטון. לבסוף הם קבעו זמן של 74 שעות ו-5 דקות. האירוע בוצע 23 פעמים כאשר 2 קבוצות ניצחו את הזמן הראשוני שנקבע על ידי כריס קלמנס ומארק ספנס.
מורשת

עשרות שנים לאחר "מרוץ התותח" הרשמי האחרון ב-1979, עלו נושאים שונים ואפשרויות בדבר חידוש התחרו. ייטס נזכר בדחיית ההצעות להחיות את הקונספט, מכיוון שהוא "לא ניתן לעבודה". הסיבות שלו כללו: הגברת פעילות המשטרה, הגדלת החובה המשפטית לכל מארגן, הגברת התנועה לאורך כל השנה והרחבת השטחים העירוניים. הוא גם הזהיר מפני הסכנות הברורות של מרוץ בכבישים ציבוריים.
מרוץ הראלי ה-Gumball 3000 זכה לפרסום בתחילת שנות ה-2000 כאירוע דומה, שנערך לעיתים בנתיבי חוף אל חוף בארצות הברית, אך שם מדובר על מסלול ארוך פי כמה וללא מנצח מבוסס זמן.
מורשת > שיאים נוכחיים

השיא הטרנס-יבשתי הלא רשמי, המכונה "אתגר מרוץ התותח", נשבר מספר רב של פעמים מאז התחרות הרשמית האחרונה של "גביע התותח".
ב-2013, השיא נשבר על ידי אד בוליאן, חובב רכבים ויוטיובר אמריקאי. עם נהג המשנה דייב בלאק והעוזר דן הואנג, למשך 28 שעות ו-50 דקות.
ב-2019 נשבר השיא של אד בוליאן, עם זמן שיא של 27 שעות ו-25 דקות בידי קבוצה אחרת.
במרץ 2020 צוות חובבים בראשות כריס אלן לקח רכב אאודי A8 חכור, התאים לו ולנטיין V1, מערכת מכלי דלק ימית פרוצה, וזוג משקפת. הם השלימו את המרוץ שלהם ב-26 שעות ו-38 דקות, כשהם מותירים הפרש של שעה מהשיא הקודם. השיא עורר מחלוקת עזה בקהילת 'מרוץ התותח', לאחר שמתנגדים טענו שבעקבות מגפת הקורונה וההגבלות של המדינות השונות, הכבישים היו ריקים, מה שהעניק 'ניצחון קל' לקבוצה של כריס. אך מנגד, הכללים המקוריים קבעו שרכב אחד בלבד צריך להגיע לנקודת הסיום, כשהדגש אינו לתמרן בתנועה עמוסה.
באותה שנה צוות נוסף שבר את השיא. הצוות מנה שלושה אנשים; דאג טבוט, ארן טומן ודונדל דריוש. הרכב צויד במגוון אמצעים טכנולוגים: גלאי רדאר משלימים, מפזרי לייזר, מספר מכשירי GPS שפעלו במגוון פלטפורמות שונות כדי לקבל כל מידע זמין ומדויק ואזהרה מפגעי כביש או מצלמות מהירות, אפילו הייתה להם מערכת הימנעות מהתרסקות מטוס של ה-E63 שנועדה לזהות מטוסים בסביבה (למקרה שהמשטרה אוכפת מהירות מטוס). כמו כן היו להם מצלמת ראייה תרמית, משקפת בעלת עוצמה גבוהה ששימשה את אחד מהם לזיהוי שוטרי סיור. בנוסף הותקנו אמצעים רבים נגד כוחות משטרה שהיו עלולים לצוץ: 2 גלאי מכ"ם, מפזרי לייזר, אפליקציה שסיפקה מפות חום של המשטרה, סורק רדיו, רדיו cb, סורק משטרתי נוסף עם GPS, מתגי ניתוק אור בלם, משקפת מיוצבת תמונה, מערכת זיהוי מטוסים, מחליף רמזור ותרמיקה מטורפת. בנוסף, בתא המטען של הרכב נוסף מכל דלק גדול עם דלק עודף (רזרבי) שהיה לו תא דלק למילוי מהיר של זרבובית כפולה.
המהירות הממוצעת של הרכב בזמן המרוץ עמדה על 120 קמ"ש. הם הגיעו לפונדק פורטופינו לאחר 25 שעות ו-39 דקות.
זהו השיא העולמי הנוכחי נכון ל-2024, וזהו השיא השני שהם שוברים, והוא מהיר יותר בכמעט שעה מהשיא העולמי הקודם, ושעתיים מהר יותר מהשיא הראשון שהם שברו.
"מרוץ התותח" האוסטרלי

גרסאות שונות של "מרוץ התותח" התבצעו באוסטרליה. כמו מרוץ התותח המקורי, היו אלה 'מרוצי חוף לחוף', אם כי במקרה זה, הם התחילו בחוף המזרחי של אוסטרליה והסתיימו בחוף המערבי, בפרת'. הם התנהלו בעיקר בשנות ה-80, כאירועים חד פעמיים או שניים. ה-Cannonball Sea to Shining Sea Paradise to Perth Trophy Dash התנהל ב-22 באוקטובר 1984 והגיע מ"גן העדן לגולשים" (Surfers Paradise) בקווינסלנד, לפרת' שבמערב אוסטרליה. רק שלוש קבוצות התחרו והמכונית הזוכה שהשלימה את המרוץ תוך 31 שעות הייתה פונטיאק, נהוגה בידי צוות של 3 אנשים. האירוע התקיים בפעם השנייה והאחרונה בשנת 1986.
מרוץ אחר, "מרוץ התותח האוסטרלי" (Australian Cannonball Cup), הוזנק ב-2 בנובמבר 1984 מפאתי מלבורן לפרמנטל שבמערב אוסטרליה. אולם לאירוע זה היה שיתוף פעולה מסוים עם המשטרה. זה היה מרוץ חוקי, והמתמודדים היו אמורים לפעול לפי המהירות המותרת. 33 קבוצות התחרו והייתה מחלוקת מסוימת לאחר המרוץ, כאשר הקבוצה במקום הראשון נפסלה לאחר שהתגלה כי נתפסו על ידי המשטרה בגין מהירות מופרזת. הנבחרת שהגיעה למקום השני, עם זמן של 33 שעות ו-4 דקות, זכתה במקום הראשון.
בשנת 1994, התקיים "מרוץ התותח" הראשון והיחיד באוסטרליה מדרווין ליולארו ובחזרה. בהתבסס על אירועים דומים בארצות הברית, אירוע זה הסתיים בטרגדיה כאשר פרארי F40 שיצאה משליטה, התרסקה במחסום דרומית לאליס ספרינגס, וכתוצאה מכך נגרם מותם של שני אנשי צוות של המרוץ שאיישו את המחסום וכן השניים המתחרים. בשאר המרוץ המהירויות הגיעו ל-112 קמ"ש. מאז הוטלה הגבלת מהירות כדי למנוע תאונות נוספות.
ראו גם

מרוצי רחוב
מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה

מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה (בגרמנית: Maximilian III. Joseph von Bayern; 28 במרץ 1727 –  30 בדצמבר 1777), היה הנסיך הבוחר מבוואריה בין השנים 1745–1777.
ביוגרפיה

מקסימיליאן השלישי יוזף נולד ב-28 במרץ 1727 במינכן, לקרל אלברכט, הנסיך הבוחר מבוואריה ומריה אמליה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ווילהלמינה אמליה מבראונשווייג-לינבורג.
ב-20 בינואר 1745 מת קרל אלברכט במינכן, ומקסימיליאן יוזף עלה לשלטון בבוואריה במקומו. אולם, בעקבות מלחמת הירושה האוסטרית, רוב הנסיכות הייתה כבושה על ידי הצבאות האוסטרים. ב-13 בספטמבר 1745 חתם מקסימיליאן יוזף על הסכם פיסן, ובו תמך בבחירת פרנץ מלורן לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-9 ביולי 1747 התחתן מקסימיליאן יוזף עם מריה אנה סופיה מסקסוניה, בתם של אוגוסט השלישי, מלך פולין ומריה יוזפה מאוסטריה, אולם, לא היו להם ילדים.
מקסימיליאן יוזף היה שליט נאור, ועשה הרבה על מנת לפתח את המדינה; הוא ביטל את הצנזורה על העיתונות, פיתח את התעשייה ועודד את החקלאות. כמו כן ייסד את האקדמיה למדעים של בוואריה, ויצא נגד הבזבזנות של הכנסייה בבוואריה.
ב-30 בדצמבר 1777 מת מקסימיליאן השלישי יוזף ללא יורשים, ובמקומו עלה לשלטון קרל תאודור, הנסיך הבוחר מפפאלץ. ב-8 בינואר 1778 חתם קרל תאודור על הסכם עם יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על החלפת בוואריה בארצות השפלה האוסטריות, אולם, מריה אנה סופיה מסקסוניה אלמנתו של מקסימיליאן יוזף ובן דודו קרל השני אוגוסט, דוכס פפאלץ-צווייבריקן התנגדו לכך, בסיוע פרוסיה ורוב המדינות הגרמניות הקטנות, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה הבווארית. בשנת 1779 נחתם הסכם טשן, שבו קיבלה אוסטריה שטחים מסוימים בבוואריה, אך מלבד זאת לא נעשו שום שינויים טריטוריאליים.
מצב החירום בהודו

על פי עצת ראש הממשלה אינדירה גנדי, הכריז הנשיא פקרודין עלי אחמד על מצב חירום לאומי ב-25 ביוני 1975
מצב החירום בהודו (באנגלית: The Emergency) היה מצב חירום שהוכרז ב-25 ביוני 1975 על ידי ראש ממשלת הודו אינדירה גנדי, ונמשך כשנה וחצי, עד 21 במרץ 1977.
גנדי השתמשה בסעיף 352 בחוקת הודו, המאפשר להכריז על מצב חירום עקב "הפרעה פנימית" במדינה, ומקנה לראש הממשלה סמכויות הדומות למשטר טוטליטרי, בהן דחיית בחירות וביטול זכויות אזרח. גנדי כלאה את רוב מתנגדיה הפוליטיים, הטילה צנזורה על העיתונות, והובילה תוכנית לעיקור כפוי המוני.
מצב החירום הוא אחת התקופות השנויות ביותר במחלוקת בהיסטוריה של הרפובליקה של הודו.
הכרזת מצב חירום

בשעות הערב של ה-25 ביוני 1975 הכריז נשיא הודו על מצב חירום במדינה, לבקשתה של אינדירה גנדי. בתוך שלוש שעות נותק החשמל לכל מערכות העיתונים הגדולים, ונעצרו כל ראשי האופוזיציה. הקבינט המדיני אשרר את ההכרזה למחרת בבוקר.
בין הנימוקים למצב החירום נמנו איומים על הביטחון הלאומי מצד פקיסטן, הבצורת שפקדה את החקלאות באותה שנה, משבר האנרגיה העולמי והמצב הכלכלי של הודו. אחד מיועציה המשפטיים של גנדי ניסח עבורה מכתב ובו פירט כיצד מצב חירום מעין זה מאפשר לצמצם את הזכויות הדמוקרטיות מבלי להפר את חוקת הודו. בגלל אילוצי החוקה, נדרש נשיא הודו להאריך את מצב החירום בכל שישה חודשים, עד לסיומו בינואר 1977.
אינדירה גנדי נשאה נאום לאומה ששודר ברדיו כל הודו, ובין השאר אמרה בו: "מאז שהתחלתי לבצע צעדים לקידום הגברים והנשים הפשוטים של המדינה, נרקמה נגדי קונספירציה עמוקה."
הכרזת מצב חירום > כלכלה וממשל

הודו נשלטה בתקופת מצב החירום בידי אינדירה גנדי ובנה הצעיר, סנג'אי גנדי. כחלק ממצב החירום הגדירה אינדירה גנדי תוכנית כלכלית בת 20 נקודות, בהן הגדלת הייצור החקלאי והתעשייתי, שיפור השירותים הציבוריים ומיגור העוני. סנג'אי גנדי הגדיר חמש נקודות נוספות, בהן קידום האוריינות, תכנון משפחה, נטיעת עצים, מיגור הקאסטות בהודו וביטול מנהגי הנדוניה.
בהתאם לסעיף 352 בחוקה ההודית, גנדי העניקה לעצמה סמכויות נרחבות שאפשרו פגיעה משמעותית בזכויות אזרח ובנציגי האופוזיציה. הממשלה הפעילה כוחות משטרה רבים כדי למנוע כל אפשרות של הפגנה או שביתה, עצרה מנהיגים פוליטיים במעצר מונע והוציאה ארגוני מחאה אל מחוץ לחוק. רוב מנהיגי האופוזיציה נעצרו, בהם ראשי מפלגות, מלכים ונסיכות של בתי מלוכה, מנהיגים קומוניסטיים ואף חברי מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי שהביעו ביקורת על מדיניות הממשלה. בין העצורים נמנה מורארג'י דסאי, מהמנהיגים הוותיקים של הקונגרס ומנהיג הקונגרס (O). כמו כן סילקה מתפקידם ראשי ממשל אזורי בגוג'ראט ובטמיל נאדו, שהתנגדו למדיניותה.
באחד המקרים נעצרו 25 חברי אופוזיציה והואשמו בהאשמת שווא כי תכננו פיגועים נגד מבני ממשל ופסי רכבת. במקרה אחר סטודנט להנדסה נעצר בקרלה בחשד שהוא משתייך לנקסליטים, והוא מת כתוצאה מעינויים בתחנת המשטרה. גופתו לא נמצאה עד היום.
נדחו כל מערכות הבחירות לפרלמנט ולממשלים האזוריים. לגנדי היה רוב של שני שלישים בלוק סבהה, וכך יכלה להעביר כל חוק שחפצה בו. במקרים בהם החקיקה הייתה איטית מדי לטעמה, השתמשה בצו נשיאותי מתוקף חוקי החירום, המאפשר לה להחיל כל חוק באופן מיידי, ללא אישור הפרלמנט. אחד החוקים המרכזיים שהעבירה באופן זה הוא חוק המנקה אותה מכל חשד להונאת בחירות ומבטל את פסיקת בית המשפט העליון בנושא זה. כמו כן הלאימה את רוב גופי התקשורת הציבוריים והפרטיים, בהם רשת הטלוויזיה הלאומית, והשתמשה בהם ללא הרף לשידורי תעמולה.
הכרזת מצב חירום > התיקון ה-42 לחוקה

גנדי עיוותה את חוקת הודו בתיקון ה-42 לחוקה, הנחשב לתיקון החוקתי מהשנויים במחלוקת בהיסטוריה. התיקון נועד לצמצם את סמכותו של בית המשפט העליון לפסול חוקים שאינם חוקתיים, ולקבוע בסיס חדש לחוקה, שכונה "חוקת אינדירה". בתיקון נכללו שינויים כמעט בכל סעיפי החוקה, כולל ההקדמה והתיקונים הקודמים. סעיפי תיקון 42 צמצמו את מרבית הסמכויות של בית המשפט העליון, והניעו את המערכת הפוליטית לעבר משילות פרלמנטרית, תוך צמצום הזכויות הדמוקרטיות במדינה. רוב הסמכויות הועברו בצורה גורפת למשרד ראש הממשלה. התיקון העניק לפרלמנט כוח בלתי מרוסן לשנות סעיפים בחוקה ללא כל ביקורת שיפוטית.
הכרזת מצב חירום > עיקור כפוי

בספטמבר 1976 יזם סנג'אי גנדי תוכנית נרחבת של עיקור כפוי להגבלת גידול האוכלוסייה בהודו. בלב התוכנית הייתה תקנה לביצוע חסימת צינור הזרע אצל גברים שיש להם שני ילדים או יותר. הניתוח בוצע בכפייה לגברים שהתנגדו לו. התוכנית יושמה בעיקר בקרב קהילות מוסלמיות. במהלך תקופת מצב החירום עוקרו כ-11 מיליון בני אדם.
תוכנית העיקור הכפוי התקבלה בבוז אצל כל שכבות הציבור הרחב. היא נחשבת עד היום לאסון לאומי.
תנועות ההתנגדות

תנועת ראשטריה סווג'מסווק סאנג, שארגנה אירועי מחאה נגד הממשלה, הוצאה מחוץ לחוק ואלפים מפעיליה נכלאו. הפעילים הנותרים ארגנו סאטיאגרהא (סוג של התנגדות בלתי אלימה) בה השתתפו אלפים, שקראו לבטל את תקנות החירום ולהשיב את הדמוקרטיה. לאחר מכן הקימו תנועות מחתרתיות לקידום הדמוקרטיה, שהפיצו בסתר ספרות ליברלית ושמרו על קשר עם הפעילים הכלואים.
גם הסיקים והשירומאני אקאלי דאל בהודו מחו נגד מצב החירום. ב-9 ביולי 1975 ארגנו מחאה המונית תחת הכותרת "הקמפיין להצלת הדמוקרטיה". המשטרה הגיעה למקום בכוחות גדולים ועצרה את רוב המפגינים.
על פי נתוני אמנסטי אינטרנשיונל, 140,000 בני אדם נעצרו ללא משפט במהלך מצב החירום, כשעל פי ההערכות, כ-40,000 מהם היו סיקים, על אף שהיוו רק שני אחוזים מאוכלוסיית הודו.
סיום מצב החירום

בינואר 1977 הייתה אינדירה גנדי בטוחה כי שיתקה כליל את האופוזיציה. ב-18 בינואר שוחררו כל האסירים הפוליטיים, וגנדי הודיעה על עריכת בחירות ללוק סבהה בבמרץ 1977. מיד עם שחרורם, הקימו מנהיגי ארבעת מפלגות האופוזיציה הגדולות מפלגה מאוחדת בשם ג'נטה, שזכתה לרוב בבחירות, להפתעתה של גנדי. במקומה מונה מורארג'י דסאי, שהיה ראש הממשלה הראשון שאינו ממפלגת הקונגרס. בחירות אלה מכונות בהודו "המהפך של 1977".
ניסיונות להעמיד לדין את אינדירה גנדי ואת בנה, סנג'אי גנדי, נתקלו בקשיים ביורוקרטיים וחוקתיים. הם נעצרו, אך שוחררו לאחר זמן קצר בתואנה כי המשטרה לא הצליחה לגבש ראיות מפלילות נגד השניים.
ב-23 במרץ 1977 פג באופן רשמי תוקפן של תקנות החירום, ולא חודש עוד.
אחת הפעולות הראשונות של הממשלה החדשה הייתה ניסוח התיקונים ה-43 וה-44 לחוקה, שביטלו את תיקון 42 והחזירו את רוב סעיפי חוקת הודו למצב בו היו לפני מצב החירום. תיקון 44 לחוקה מגביל, בין השאר, את סמכות הנשיא להכריז על מצב חירום שאינו קשור להתקפה מבחוץ.
תיאור התקופה בספרות ובאמנות

ספרים עלילתיים רבים נכתבו על תקופת מצב החירום בהודו, רובם במבט ביקורתי. בין הספרים נמנים ילדי חצות מאת סלמאן רושדי, ו"הודו: תרבות פצועה" מאת וידיאדר סורג'פרסאד נייפול. בספר "חיי פיי" של יאן מרטל, אביו של פיי מחליט למכור את גן החיות ולהגר עם משפחתו מהודו לקנדה עם תחילתו של מצב החירום.
כמו כן הופקו סרטים רבים על רקע התקופה, בהם עיבוד קולנועי לספר "ילדי חצות" וסרט תיעודי על העינויים שעברו מתנגדי המשטר שנכלאו.
בספר שיצא בשנת 2011 לציון 125 שנה למפלגת הקונגרס הלאומי ההודי, נכתב על תקופה זו כך: "אין ספק כי מצב החירום היה פרק חריג בתולדותיה של הודו, וסיוט שנמשך 19 חודשים עבור כל מי שחי בה... נדרש זמן רב לשטוף מהמערכת הפוליטית את הגופים הזרים שהוזרמו אליה במצב החירום."
ראו גם

מצב החירום בקפריסין
מצב החירום המלאי
הערות שוליים

↑  The Constitution (Thirty-ninth Amendment) Act, 1975
↑  SMT. Indira Nehru Gandi v. Shri Raj Narain
↑  S. Raghavan, Supreme Court upholds PM Indira Gandhi's election to Lok Sabha in 1971 mid-term poll, India Today, ‏9 ביולי 2014
↑  MRS. Gandi, Easing Crisis Rule, Decides on March Election, The New York Times, ‏19 בינואר 1977
↑  The Constitution (Forty-fourth Amendment) Act, 1978' s. 24
↑  New book flays Indira Gandhi's decision to impose Emergency, ‏31 במאי 2011 (באנגלית)
נחש מעופף

| נחש מעופף |
| --- | --- |
 נחש מעופף מהמין Chrysopelia ornata
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: זאורופסידה
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: זעמניים
סוג:: נחש מעופף
שם מדעי
 Chrysopelea ‏בויה, 1826

נחש מעופף (שם מדעי: Chrysopelea) הוא סוג במשפחת הזעמניים. מינים בסוג זה נפוצים בדרום-מזרח אסיה, במלנזיה ובהודו.
למרות שמו, הנחש דואה ולא עף. הדבר נעשה כדי לנוע מהר יותר, להימלט מטורפים או לתפוס טרף. הנחש דואה מעץ לעץ או צונח מהעץ לקרקע ומסוגל לעבור כך 100 מטרים. הדאייה מתרחשת כשהנחש מכפיל את רוחבו על ידי שיטוח גופו, מכווץ את אזור הבטן שלו פנימה בצורת פעמון, שמתפקד כמו מצנח. הנחש דואה בכיוון הרצוי באמצעות פיתול גופו ונעזר בזנב לשמירה על האיזון.
אופן מעופם של נחשים אלה נחקר בידי פיזיקאים במשך שנים והתגלה שככל שהנחש קטן יותר מרחק הדאייה ומשכה ארוכים יותר.
ישנם חמישה מינים מוכרים של נחשים דואים:
Chrysopelea ornata
Chrysopelea paradisi
Chrysopelea pelias
Chrysopelea rhodopleuron
Chrysopelea taprobanica
נוסחת הנקמה (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |
 ארץ מקור:  רוסיה 
 הפקה
 חברת הפקה:  Red Square, מוספילם 
 שידור
 תקופת שידור מקורית:  21 באוקטובר 2019 – 24 באוקטובר 2019
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
נוסחת הנקמה (ברוסית: «Фо́рмула мести») היא סדרת טלוויזיה רוסית בבימויו של סרגיי קורוטאייב, שצולמה בשנת 2019. שידור פרק הבכורה התקיים ב-21 באוקטובר 2019 בערוץ הראשון. הסדרה היא השישית בסדרת הסדרות על מייג'ור צ'רקאסוב ממחלק החקירות הפליליות, הכוללת את סדרת הטלוויזיה "מוסגז", "התליינית", "העכביש", "התן", "מבצע שטן", "קוצן נקוד" ו"מוסגז: מלכודת".
עלילה

שנת 1977. איוואן פטרוביץ' צ'רקאסוב, עסוק בחקירת מקרה מורכב ומבלבל. סטודנט לאדריכלות הושלך מהגג. אמו התאבדה. הסימנים מובילים להיפודרום בו מת הבחור, שם מוצאים את גופתו של אחד המלווים במסלול המרוצים. החשודים הם תושבי בית מובחר, אנשי תרבות. ביניהם זמרת, מעצבת אופנה ושחקנים מפורסמים שמרבים לבקר במסלול המרוצים. צ'רקאסוב מנחש שהפושע הוא אחד מהם. די מהר הוא עולה על עקבות מבצעי הרצח, אבל יש גם מארגן פשעים נוסף, שאת טיבו צ'רקאסוב מתקשה להבין.
שחקנים ודמויות

אנדריי סמוליאקוב - איוואן פטרוביץ' צ'רקאסוב, מייג'ור במשטרה
מרינה אלכסנדרובה - סופיה בוריסובנה טימופייבה, ראש מחלקת המחלק הפלילית במוסקבה
סרגיי גרמש - ואדים סטפנוביץ' בוזירוב, סוחר סמים
סרגיי סטפנצ'נקו - גנאדי איוואנוביץ' ריוכין, קפטן המשטרה, ראש מחלקה בהיפודרום
ואדים אנדרייב - פיודור גריגורייביץ'סבלין, מפקד משטרת מוסקבה
אלכסנדר לזרב ג'וניור - ולדימיר איליץ' קלצ'ניקוב, אמן העם
דריה אורסוליאק - אגליה קוצ'רינה, שחקנית
יבגניה קריוקובה - גלינה קלצ'ניקובה, אחותו של ולדימיר
איגור יסולוביץ' - קלצ'ניקוב האב, אביהם של גלינה ולדימיר
יבגני פרוואלוב - קוצ'רין, בעלה של אגליה, מדען
סבטלנה נמוליאייבה - אשתו של הגנרל (יבגניה וסילייבנה), אלמנתו של הגנרל מקרוב
אנגלינה פחומובה - ז'ניה מקרובה, נכדתו של הגנרל
סרגיי וולקוב - סרגיי, החתן של ז'ניה מקרובה
אלכסיי ברבש - איגור מיכאילוביץ' פוגודין, זמר, אמן העם
דמיטרי אסטרחן - "מאסטרו" (מעצב האופנה רודניקוב)
גלינה בוקשבסקאיה - אלה גנאדייבנה, קופאית בהיפודרום
אלכסנדרה קוליקובה - נינה איוואנובנה בוזירבה
איוואן אגאפוב - ואסין, עובד מחסן במפעל כימי
סרגיי קולשנייה - קרוטיקוב, קפטן המשטרה
יורי לופארב - גריגוריץ', שכנו של צ'רקאסוב בדירה משותפת
ולדיסלב פיאווקו - שצ'ולוקוב
| מייג'ור צ'רקאסוב |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מוסגז (2012) | התליינית (2014) | העכביש (2015) | התן (2016) | מבצע שטן (2018) | נוסחת הנקמה (2019) | קוצן נקוד (2020) | מוסגז: מלכודת (2021) | הפרשה האחרונה של מייג'ור צ'רקאסוב (2023) | מוסגז: מטרונום (2024) |
מרי ג'יין ווטסון

| --- | --- |

מרי ג'יין ווטסון, כפי שהופיעה על עטיפת החוברת Web of Spider-Man Vol.2 #11 מאוקטובר 2010, אמנות מאת ילנה ג'ורג'ביק.
 סוג:  דמות משנה
 הוצאה לאור:  מארוול קומיקס
 הופעה ראשונה:  The Amazing Spider-Man #25 (יוני 1965)
 יוצרים:  סטן לי ג'ון רומיטה האב
 גילום הדמות:  קירסטן דנסט -  "מרי ג'יין "MJ" ווטסון" -  (ספיידרמן, ספיידרמן 2, ספיידרמן 3) זנדאיה -  "מישל "MJ" ג'ונס-ווטסון" - (ספיידרמן: השיבה הביתה, ספיידרמן: רחוק מהבית, ספיידרמן: אין דרך הביתה)
 מידע
 שם אמיתי:  מרי ג'יין ווטסון
 כינויים:  אמ ג'יי, רד סוניה
 סטטוס:  פעיל
 מקום לידה:  Montoursville 
 גזע:  אדם
 מין:  נקבה
 מקצוע:  שחקנית תיאטרון, מנחת טלוויזיה, דוגמנית
 חברה לשעבר בקבוצה:  תעשיות סטארק
 אזרחות:  אמריקאית
 דמויות קשורות
 משפחה:  פיליפ ומדלין ווטסון (הורים) אנה מארי ווטסון (דודה) גייל ווטסון ביירן (אחות) פיטר פארקר (חבר ובעל לשעבר) נורמן אוסבורן (בן סנדקות) מיי "מיידיי" פארקר (בת מיקום מקביל) בנג'מין ריצ'רד פארקר (בן מיקום מקביל)
 
מרי ג'יין ווטסון (באנגלית: Mary Jane Watson) היא דמות משנה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת The Amazing Spider-Man #25 מיוני 1965, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ון רומיטה האב.
מרי ג'יין ווטסון היא צעירה אדומת שיער ובעלת עיניים ירוקות שמשמשת כמושא אהבתו של פיטר פארקר, גיבור-העל הידוע בזהות ספיידרמן, ואף הייתה אשתו בנקודה מסוימת בהיסטוריית הקומיקס. מעט לפני מותה של גוון סטייסי, התפתחה בין השתיים יריבות על ליבו של פארקר כאשר שלושתם למדו באוניברסיטת אמפייר סטייט. השניים התחתנו בסופו של דבר, אם כי נישואיהם בוטלו באירועי "ספיידרמן: עוד יום אחד". ובהמשך חזרו להיות ביחד.
דמותה של מרי ג'יין ווטסון הופיעה במגוון עיבודים שונים לקומיקס. את דמותה בטרילוגיית סרטי ספיידרמן של הבמאי סם ריימי גילמה השחקנית קירסטן דנסט. נודע כי שיילין וודלי אמורה הייתה לגלם את דמותה בסרטי הלייב אקשן "ספיידרמן המופלא", אולם תפקידה נדחה לסרט השלישי שלבסוף בוטל. את דמותה בסרט "ספיידרמן: ממד העכביש" דיבבה השחקנית זואי קרביץ. גרסה חלופית של הדמות בשם מישל "MJ" ג'ונס-ווטסון מופיעה בסרטי היקום הקולנועי של מארוול "ספיידרמן: השיבה הביתה", "ספיידרמן: רחוק מהבית" ו"ספיידרמן: אין דרך הביתה" והיא מגולמת בידי זנדאיה.
הערות שוליים

↑  The Amazing Spider-Man Annual #21, 1987
↑  Mary Jane Won't Appear in The Amazing Spider-Man 2, Role Pushed to Third Film
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554459805171  LCCN: no2018048614   WorldCat (עם LCCN): no2018-048614 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קומיקס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מערת תנור

מערת תנור (מערת טבון) היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי במערב הכרמל. האתר, הכולל מערה עמוקה שחלק מתקרתה קרס, הוא חלק מהאתר הפרהיסטורי נחל מערות, יחד עם שלוש המערות שנחקרו בקרבתה: מערת הנחל, מערת גמל ומערת הגדי. במערת תנור התגלה רצף התיישבות ארוך במיוחד של האדם הקדמון: הצטברות בעובי של כ-25 מטרים של שכבות ארכאולוגיות, המכסה לפחות חצי מיליון שנים. קבוצות ניידות של ציידים-לקטים חזרו לשבת במערה שוב ושוב במהלך התקופה הפלאוליתית התחתונה (יותר מ-500,000 שנים לפני זמננו עד כ-250,000 שנים לפני זמננו) והתקופה הפלאוליתית התיכונה (כ-250 עד 50 אלפי שנים לפני זמננו). במהלך התקופה הפלאוליתית התיכונה נקברה במערה אישה מטיפוס האדם הניאנדרטלי - אחת הקבורות הקדומות ביותר שהתגלו בעולם. בסופה של התקופה האחרונה נסתמה המערה ורצף היישוב בנחל מערות המשיך במערת הנחל.
ב-29 ביוני 2012 הוכרזה המערה יחד עם נחל המערות, כאתר מורשת עולמית.
האתר וסביבתו

מערת תנור היא מערה קרסטית המורכבת משלושה חדרים: החיצוני (בצפון), המרכזי והפנימי (בדרום). ברצפתו של כל חדר נמצא בולען. תקרת המערה, פרט לחדר הפנימי, התמוטטה לפני זמן רב. בתקרת החדר הפנימי יש ארובה גדולה, שקוטרה כשמונה מטרים. המערה ממוקמת בשיפולי המצוק המערבי של הר הכרמל, במקום שבו הנחל יוצא למישור החוף, כ-17 ק"מ דרומית לחיפה וארבעה ק"מ מזרחית לחוף הנוכחי של הים התיכון, בגובה של כ-60 מטרים מעל פני הים הנוכחיים. שכבות היישוב התחתונות במערה מורכבות בעיקר מחול שנישא ברוח למערה מחוף הים, ואילו בשכבות היישוב העליונות החול הוחלף בטין ובחרסית שנפלו דרך ארובת המערה, כמו גם חומרי בעירה שהובאו על ידי האדם למערה.
ירידת מפלס הים העולמי בתקופות קרחוניות במהלך תור הפליסטוקן גרמה להתרחקות חוף הים התיכון מן המערה ולהתרחבות מישור חוף הכרמל. מפלס הים שב ועלה בתקופות בין-קרחוניות ומישור החוף הצטמצם. אתרי נחל מערות בכלל, ומערת תנור בפרט, יושבו על ידי האדם הקדמון בתקופות קרחוניות ובין-קרחוניות כאחד במהלך כחצי מיליון השנים האחרונות. בניגוד לסברות קודמות, נתונים גאולוגיים וגאוכרונולוגיים חדשים הראו כי פני הים בעת היישוב הפרהיסטורי במערות מעולם לא עלו מעבר ל-5–10 מטרים יחסית להיום.
תולדות המחקר

הארכאולוגית הבריטית דורותי גארוד ערכה את החפירה הראשונה, הנרחבת והידועה ביותר באתר בשנים 1929–1934, כחלק ממפעל חפירות רחב היקף במערות הכרמל. חפירותיה התמקדו במערת תנור, מערת הנחל, וכן במערת הגדי (יחד עם החוקר האמריקאי ת.ד. מק'קאון). ספרן של גארוד ושל הפלאונטולוגית הבריטית דורותיאה בייט The Stone Age of Mount Carmel מביא פירוט מלא של חפירותיה, והביא לפרסומו הגדול של האתר בעולם. בשנים 1967–1972 התקיימה במערת תנור חפירה בראשות ארתור ג'לינק, אשר חקר בעיקר את רצף שכבות התקופה הפלאוליתית התיכונה (התרבות המוסטרית) - החלק העליון של חתך גארוד. אברהם רונן חפר במערה מטעם המכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה עד 2002, והתמקד בחקר החלק התחתון של חתך גארוד - שכבות התקופה הפלאוליתית התחתונה.
תקופות ותרבויות

גארוד הגדירה במערת תנור שבע שכבות עבות, שיפורטו להלן, מלמטה למעלה. החפירות המחודשות במערה המשיכו וחילקו את הרצף הארוך שבה לעשרות תת-שכבות. הרצף תוארך בשיטות התרמולומינסנציה (אנ') ו-ESR:
שכבה G - שרידים דלים מן התקופה הפלאוליתית התחתונה, לא נמצאו אבני יד ועצמות בעלי חיים.
שכבה F - התקופה הפלאוליתית התחתונה, התרבות האשלית. נמצאו אבני יד רבות.
שכבה E - התקופה הפלאוליתית התחתונה, התרבות האשלו-יברודית, הנקראת גם "המסורת המע'ארית" על שם נחל מערות (ואדי אל-מע'רה). נתגלה רצף התיישבויות משלושת המופעים של תרבות זאת: המופע היברודי, המופע האשלי והמופע העמודי. המופע הראשון מאופיין במקרצפים עבים, רוחביים ונטויים, במופע השני מרובות אבני היד ואילו במופע השלישי סותתו להבים רבים. בשכבה E נמצאו עצמות רבות של יחמורים. שיניים של יחמור משכבה זו תוארכו לכ-400 אלפי שנים לפני זמננו.
שכבה D - התקופה הפלאוליתית התיכונה, התרבות המוסטרית. נמצאו להבים וחודים מוארכים. בנוסף ליחמורים, ניצודו גם צבאים רבים והובאו למערה.
שכבה C - התקופה הפלאוליתית התיכונה, התרבות המוסטרית. גארוד שייכה את קברות האישה הניאנדרטלית לשכבה זאת, אך מיקומה המדויק ברצף השכבות וגילה שנויים במחלוקת. השלד נמצא כיום במוזיאון הבריטי בלונדון.
שכבה B - התקופה הפלאוליתית התיכונה, התרבות המוסטרית. ממצא ארכאולוגי דל יותר, הכולל חודי לבלואה רחבים ועצמות רבות של יחמורים מתחת לארובת המערה, בתוך אדמת טרה רוסה אופיינית לכרמל.
עדויות לשימוש באש

מיפוי של רצף השכבות במערה העלה שריכוזים משמעותיים של פריטי צור מסותתים שרופים מופיעים רק בשכבות בנות 350,000 שנים ומעלה, דהיינו בתחילת שכבה E של התרבות האשלו-יברודית ובשכבות התרבות המוסטרית. לדעת חלק מהחוקרים, העדויות ממערת תנור מצביעות על כך ששימוש רגיל ויומיומי באש ושליטה מלאה בה, להבדיל משימוש מזדמן שלא שינה בהרבה את אורחות החיים, החל רק בתקופה זו. ניתוח גאו-ארכאולוגי של האדמה בשכבות המאוחרות יותר C ו-B הראה שאפר מדורות נפוץ בשכבות אלה, בעיקר בשכבה C. בשכבות האפר התגלו שרידי צמחים מיקרוסקופיים (פיטוליתים) המעידים שחומר עצי הובא למערה ושימש כדלק למדורות.
כלי שחיקה קדום

חוקרי המערה זיהו בממצאים שנחפרו מהשכבה האשלו-יברודית חלוק אבן עם סימני שחיקה וכתישה. בעקבות מחקר סימני שימוש מיקרוסקפיים על הפריט הם הראו כי מדובר בכלי העבודה הקדום ביותר ששימש לשחיקת חומרים, להבדיל מחיתוך או קרצוף האופייניים לתקופה.
ראו גם

נחל מערות
התקופה הפלאוליתית
אבולוציה של האדם
לקריאה נוספת

אברהם רונן. 1992. תנור, מערת, בתוך:אפרים שטרן (עורך ראשי). האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ-ישראל. כרך רביעי, עמ' 1609–1613. החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה ומשרד הביטחון-ההוצאה לאור, ירושלים.