משפטי נירנברג
רקע היסטורי

במלחמת העולם השנייה, בין השנים 1939–1945, פלשה גרמניה הנאצית למדינות רבות באירופה, בהן פולין, דנמרק (אנ'), נורווגיה, הולנד, בלגיה, לוקסמבורג, צרפת, יוגוסלביה, יוון וברית המועצות. הכיבוש הנאצי לווה באכזריות רבה. אבדות המלחמה בברית המועצות לבדה כללו 27 מיליון הרוגים, רובם אזרחים. התביעה המשפטית התבססה על אופיים יוצא הדופן של הפשעים הנאציים, ובמיוחד על האכזריות הייחודית של השואה.
הצעד הראשון לקראת משפטיהם של פושעי מלחמה נאצים היה יוזמות שנקטו הממשלות גולות של מדינות שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית, במיוחד פולין, שהקימה כבר בדצמבר 1939 סוכנויות שמטרתן לתעד פשעים שביצעה גרמניה בפולין למען העמדה לדין של מבצעיהם. מאמצים אלו הובילו להכרזה משותפת של פולין, צרפת ובריטניה, ב-18 באפריל 1940, שהטילה על גרמניה אחריות לפשעים, ללא איום מפורש בהעמדה לדין. איום כזה נכלל בהצהרה של המדינות הכבושות בנובמבר 1941, שנוסחה בוועידה שאורגנה על ידי פולין. בתחילת 1942 הוציאו נציגי תשע ממשלות גולות מאירופה הכבושה על ידי גרמניה הנאצית הצהרה בשם "עונש לפושעי מלחמה", הדורשת מבית משפט בין-לאומי לשפוט את הפשעים הנאציים שבוצעו במספר מדינות כבושות. ארצות הברית ובריטניה סירבו לאשר הצהרה זו, תוך ציון כישלון ההעמדה לדין של פושעי מלחמה לאחר מלחמת העולם הראשונה. ועדת האו"ם לענייני פשעי מלחמה שבסיסה בלונדון - ללא נציגות סובייטית - התכנסה לראשונה באוקטובר 1943. ב-1 בנובמבר 1943 פרסמו ברית המועצות, הממלכה המאוחדת וארצות הברית את הצהרת מוסקבה, שהזהירה את ראשי הנאצים מכוונת החותמים "לרדוף אחריהם עד קצות תבל... כדי שהצדק ייעשה". ההצהרה קבעה כי אותם בכירים נאצים שביצעו פשעים במספר מדינות יישפטו יחדיו, בעוד שאחרים יישפטו במקומות שבהם ביצעו את פשעיהם.
בוועידת טהראן (1943), בוועידת יאלטה (1945) ובוועידת פוטסדאם (1945) אישרו שלוש המעצמות הגדולות – ארצות הברית, ברית המועצות ובריטניה – את הפורמט להענשת האחראים לפשעי מלחמה בזמן מלחמת העולם השנייה. גם לצרפת הוקצה מקום בין חברי בית הדין.
המשפטן הסובייטי אהרן טריינין הגה את הרעיון של פשעים נגד השלום (ניהול מלחמה תוקפנית), שלימים יהיו מרכזיים בהליכים בנירנברג. רעיונותיו של טריינין הודפסו מחדש במערב, ואומצו באופן נרחב. ברית המועצות לחצה בצורה אינטנסיבית לשפוט את המנהיגים הנאצים על תוקפנות בנוסף לפשעי מלחמה. היא רצתה לקיים משפט עם פסק דין ידוע מראש, בדומה למשפטי מוסקבה, על מנת להפגין את אשמתם של המנהיגים הנאצים, ולתבוע פיצויי מלחמה לצורך שיקום הכלכלה הסובייטית שנחרבה במלחמה. ארצות הברית התעקשה לקיים משפט שייראה לגיטימי, כאמצעי לרפורמה בגרמניה ולהפגנת עליונותה של המערכת המערבית. ממשלת בריטניה עדיין העדיפה להוציא להורג מנהיגים נאצים, תוך שהיא מציינת את כישלון המשפטים לאחר מלחמת העולם הראשונה ואת חששותיה מהכוונה לבצע חקיקה למפרע.
שר האוצר של ארצות הברית הנרי מורגנטאו הציע תוכנית כוללת של דה-נאציפיקציה של גרמניה. תוכנית זו נודעה לימים כ"תוכנית מורגנטאו". בתוכנית פורטו שיטות של גירוש, עבודות כפייה ודיכוי כלכלי הדומים לאלה של חוזה ורסאי. גם צ'רצ'יל וגם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט תמכו בתוכנית זו, ואף ניסו לקבל על כך אישור בוועידת קוויבק בספטמבר 1944, אם כי בתחילה התנגד צ'רצ'יל לתוכנית. עם זאת הכריזה ברית המועצות על העדפתה להליך משפטי (ככל הנראה ראתה בכך הזדמנות למשפט ראווה). מאוחר יותר הודלפו פרטים לציבור ועוררו מחאה רבתי. רוזוולט, שחש בחוסר ההסכמה הציבורית, זנח את התוכנית.
עם ביטולה של תוכנית מורגנטאו נהגתה תוכנית חלופית, "משפט פושעי מלחמה אירופאיים", על ידי מזכיר המלחמה הנרי ל' סטימסון ומחלקת המלחמה לטיפול בהנהגה הנאצית. רוזוולט מת באפריל 1945.
הנשיא החדש, הארי טרומן, הביע תמיכה חזקה בהליך משפטי, וב-2 במאי 1945, במהלך ועידה של האו"ם בסן פרנסיסקו, הכריז על הקמת בית דין צבאי בין-לאומי, מבלי שהתייעץ על כך עם בריטניה וברית המועצות. ב-8 במאי נכנעה גרמניה הנאצית ללא תנאי, ומלחמת העולם השנייה באירופה הסתיימה. תנאי הכניעה העניקו למועצה משותפת של בעלות הברית את השליטה והריבונות בגרמניה, ובכלל זה את הסמכות להחליט על העמדה לדין של פושעי מלחמה.