stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אשר לויצקי
כעורך דין > פרשת טוביאנסקי

לאחר הוצאתו להורג של מאיר טוביאנסקי, שהועמד למשפט בבית דין שדה במהלך ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות, סייע לאלמנתו, לנה טוביאנסקי, לטהר את שמו.
לאחר ההוצאה להורג של טוביאנסקי, לא הודיעו לאלמנתו ולבנו בן ה-11 מה עלה בגורלו. לנה פנתה ללויצקי, שהחל במאבק לבירור המקרה. כשהבין מה עלה בגורלו של טוביאנסקי, הנחה את לנה לפנות לדוד בן-גוריון, וכשלא התקבלה תשובה, כתבה לנה מכתב נוסף, אותו נתן באופן אישי לנחמיה ארגוב, השליש הצבאי של בן-גוריון. בעקבות מכתב זה הורה בן-גוריון לאהרן חטר-ישי, הפרקליט הצבאי הראשי, לפתוח בחקירה. בשנה שלאחר מכן, המשיך לויצקי וניצל את קשריו כדי לסייע ללנה במאבקה לטיהור שמו של בעלה. לאחר שפורסם בפומבי מכתבו של בן-גוריון, המצהיר על כך שטוביאנסקי "היה חף מפשע, ופסק הדין וביצועו היו טעות טראגית", מונה לשמש כנציג המשפחה בוועדת הפיצויים.
כשהכריז בן-גוריון על חפותו של טוביאנסקי, כתב לויצקי מכתב תודה, בו תיאר את המאבק לטיהור שמו של טוביאנסקי ואת החשיבות שראה במעשה זה. לאורך השנים שמר לויצקי על קשר עם לנה טוביאנסקי, שלאחר מותו הספידה אותו על דפי העיתון "הארץ" ותיארה את הפגישה עמו: "ראיתי בעיניו זיק החלטה בלתי מעורערת, ומפיו, פי איש כמעט זר לי, שמעתי מלים נפלאות שנפשו הקרועה כה השתוקקה לשמען". "לא אשכח לעולם את סבלנותו בלי גבול" כתבה עליו, "את טוב לבו, על שלא חסך כל מאמץ כדי להרגיעני בעת צרה".
כעורך דין > הגנה על קאפואים במשפטים פליליים

לאחר הקמת המדינה וחקיקת החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם הועמדו לדין מספר יהודים אשר שימשו כקאפו או כחברי המשטרה היהודית בגטאות ובמחנות הריכוז. בתחילת שנות ה-50, שימש כסנגורם של מספר מהנאשמים. בין היתר, שימש כסנגורם של משה פוצ'יץ, יוסף פל ומרדכי גולדשטיין, וכן ייצג בערעור את יעקב הוניגמן ואת יחזקאל אינגסטר, אשר נידון למוות. כעורך דינו של אינגסטר, הביא לויצקי להקלת עונשו מעונש מוות לשנתיים מאסר בלבד.
כעורך דין > התנגדותו לתקנות ההגנה (שעת חירום)

הן בתקופת המנדט והן לאחר קום המדינה, הביע התנגדות נחרצת לתקנות ההגנה (שעת חירום) ולאפשרות לפגיעה בזכויות אזרח. בתקופת המנדט, כאיש ההגנה וכמשפטן, לחם כנגד תקנות שעת החירום שהטילו הבריטים על היישוב היהודי. יחד עם עו"ד גדעון האוזנר, עתר לבית הדין הגבוה לצדק הבריטי, כנגד מעצרים שביצעו הבריטים תחת תקנות שעת חירום. מאבקו בנושא המשיך גם לאחר הקמת המדינה, המשיך לויצקי להתנגד לשימוש בתקנות שעת חירום. בראיון לעיתון "מעריב", ביקר את הצעת החוק ופירט את הסכנות הנשקפות ממנה.
כעורך דין > תיקים נוספים

בשנות ה-50 היה לויצקי מהפרקליטים הפליליים הבולטים וייצג נאשמים באחדים מהתיקים המפורסמים והחשובים באותה התקופה. לויצקי ייצג בערעור לבית המשפט העליון את דוד יעקובוביץ' שנידון למוות באשמת רצח במסגרת הפרשה שנודעה כרצח בגן מאיר. בית המשפט העליון השתכנע כי כוונתו של יעקובוביץ' הייתה לסלק את הנרצח ולא להורגו, והמיר את עונשו למאסר.
לאחר טבח כפר קאסם שימש כעורך דינו של רב-סרן שמואל מלינקי, מפקד גדוד במשמר הגבול, שהועמד לדין באשמה שהורה לבצע ירי בכל מי שימצא מחוץ לביתו אחרי שעת העוצר. לויצקי טען כי העובדה שחוליות אחרות שהוצבו בכפר קאסם הבינו את דברי מלינקי אחרת ולא ביצעו ירי, מעידה כי הפקודה שנתן השאירה מקום לשיקול דעת החיילים.
פרשיות פליליות מפורסמות נוספות שבהן לקח חלק היו ייצוג חיים שמחון, שנאשם ברצח מירה ארצי ויצוג שושנה ברזאני וצאלח מזרחי, שנאשמו ברצח במנזר רטיסבון.
חייו האישיים

ללויצקי שתי בנות, בתו זיוה נולדה בשנת 1941 מנישואיו (1936) עם חיה פיינשטיין, ושימשה כעורכת דין בפרקליטות המדינה עד לפטירתה בשנת 1977. בשנת 1951 נישא למרי, שבתה היא נעמי לויצקי, עיתונאית וסופרת. לאורך שנים רבות התגורר במלון המלך דוד בירושלים. בתחילה לבדו, בהמשך עם מרי ועם בתה נעמי. אחיו הוא יעקב לויצקי, פרופסור למתמטיקה, חתן פרס ישראל ומחלוצי המחקר המתמטי בישראל.
בחייו האישיים היה לויצקי ידוע כדמות צבעונית וססגונית, וכאדם שידע ליהנות "מהמאכל, המשקה, העישון ותענוגות העולם הזה". בתו נעמי לויצקי תיארה אותו כ"בליין, חובב חיים טובים ונשים יפות, ועוד לא נמצאה האישה שתלכוד אותו לאורך זמן".
נפטר במפתיע ב-24 באוגוסט 1959 ונטמן בהר המנוחות. בהספד שנשא עליו חיים כהן, אז היועץ המשפטי לממשלה, תיאר את לויצקי כלוחם צדק ואיש המשפט, אך גם כידיד וחבר טוב שלנאמנותו אין גבול, עמוס עד למעלה מראשו "עד שלעיתים נדמה לך שהוא מתרוצץ במקומות שונים בעת ובעונה אחת".
לקריאה נוספת

נעמי לויצקי, ילדה רעה, 2019
יצחק גוריון, פרקליטיהם של לוחמי המחתרות, 1973
שמעון-ארז בלום, "המחתרת היורידית": השתלבותם של עורכי-דין יהודים במאבק הציוני בשנים 1938–1947 בפלשתינה-א"י (עבודת מחקר לשם קבלת התואר "דוקטור למשפטים", אוניברסיטת תל אביב – הפקולטה למשפטים 2012)
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "אשר לויצקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ט (1958), עמ' 3267
↑  עו"ד אשר לויצקי, דבר, 25 באוגוסט 1959
↑  יהודית קרפ, המועצה המשפטית: ראשית עלילות חקיקה, ספר אורי ידין ב, תש"נ, עמ' 209-255
↑  גר-עו"ד אשר לויצקי - מסמכים אישיים - שונות הסכם שותפות בין עו"ד אשר לויצקי לבין עו"ד א. אברמובסקי ועו"ד נח ברנד וכו', באתר ארכיון המדינה, פ-38/13
↑  שני יהודים נמצאו אשמים בהחזקת נשק רב, הצופה, 5 באוגוסט 1945
↑  נחמיה בן-תור, ספר תולדות לוחמי חירות ישראל, ירושלים: דפוס אלמוג, 2010, עמ' 196
↑  נעמי לויצקי, ילדה רעה, ישראל: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2019, עמ' 121
↑  בק-בתי-דין צבאיים בריטיים - נידונים למוות 18 נידונים למוות בבית-הסוהר, באתר ארכיון המדינה, פ-27/3
↑  נעמי לויצקי, מותו של דב גרונר, כותרת ראשית, 19 באפריל 1984
↑  מנחם בגין, המרד, ירושלים: אחיאסף, 1950, עמ' 490
↑  טוביאנסקי היה חף מפשע, דבר, 5 ביולי 1949
↑  ארכיון בן-גוריון, תיק נושא 316, עמ' 104
↑  לנה טובינסקי, לזכרו של א. לויצקי, הארץ, 15 בספטמבר 1959
↑  רבקה ברוט, באזור האפור: הקאפו היהודי במשפט - משפטים של יהודים משתפי פעולה עם גרמנים, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2019
↑  איתמר לוין, קאפו באלנבי: העמדת יהודים לדין בישראל באשמת סיוע לנאצים, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 2015
↑  חורחה גרסיה גרנדוס, תרגום: יצחק עבאדי, כך נולדה מדינת ישראל: הדרמה כפי שראיתיה במו עיני, ירושלים: אחיאסף, 1951
↑  משה מייזלס, המותר לגרש אזרח מן המדינה?, מעריב, 30 ביוני 1949
↑  ע"פ 50/125 דוד יעקובוביץ’ נ' היועץ המשפטי לממשלת ישראל, פ"ד ו-514
↑  סניגורו של מלינקי ממשיך נאום הסיכום, דבר, 2 בדצמבר 1957
↑  נעמי לויצקי, ילדה רעה, ישראל: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2019
↑  נעמי לויצקי, ילדה רעה, ישראל: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2019, עמ' 120
↑  אשר לויצקי באתר GRAVEZ
אלכסנדר סקריאבין

| --- | --- |

 לידה:  25 בדצמבר 1871 (יוליאני) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  14 באפריל 1915 (יוליאני) (בגיל 43) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מוקד פעילות:  האימפריה הרוסית 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של מוסקבה 
 זרם:  סימבוליזם רוסי 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 בן או בת זוג:  טטיאנה שלצר Vera Scriabina 
 צאצאים:  יוליאן סקריאבין, אריאדנה סקריאבינה, מרינה סקריאבינה 
 www.scriabinsociety.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
אלכסנדר ניקולאיביץ' סקריאבין (ברוסית: Алекса́ндр Никола́евич Скря́бин; ‏6 בינואר 1872 - 27 באפריל 1915) היה מלחין ופסנתרן רוסי. הוא התמקד במוזיקה רדיקלית ומקורית ביותר בראשית המאה ה-20.
חזונו המוזיקלי משלב מוזיקה עם פילוסופיות מורכבות וחזיונות מיסטיים, ובשלב מסוים אף עם ריחות וצבעים. יצירותיו מגשרות בין המוזיקה הרומנטית למוזיקה המודרנית - כמוזיקה של מלחינים נוספים בני-דורו, שחיו על קו-התפר שבין שתי התקופות.
ראשית דרכו

אלכסנדר סקריאבין נולד במוסקבה. מגיל צעיר למד פסנתר אצל המורה זבירב, שהיה גם מורהו של המלחין והפסנתרן הרוסי הידוע סרגיי רחמנינוב. הוא נשלח ללימודים בבית הספר לקצינים ורק לאחר סיומם התחיל ללמוד מוזיקה בקונסרבטוריון של מוסקבה. הוא לא בלט בלימודי הלחנה ואף נשר מלימודים. למרות זאת סיים את הלימודים כפסנתרן תוך קבלת מדליית זהב קטנה.
עוד לפני היותו מלחין-מיסטיקן הכותב סימפוניות מורכבות לתזמורות, היה סקריאבין פסנתרן קונצרטים, כשהפסנתר הוא הציר עליו נשען עיקר פועלו כמלחין. בתחילת דרכו ניכר דמיון רב בין סקריאבין ובין המלחין הפולני, פרדריק שופן, הן מבחינת הסגנון המוזיקלי, והן מבחינת החשיבות לה זוכה הפסנתר במרכז היצירה המוזיקלית. שתי הסימפוניות הראשונות, שלוש הסונאטות הראשונות לפסנתר, הקונצ'רטו לפסנתר בפה-דיאז מינור, ושפע היצירות הקטנות לפסנתר (אטיודים, פרלודים, מזורקות), מייצגים תקופה זו ביצירתו של המלחין.
התפתחות מוזיקלית

בסביבות סוף המאה ה-19, חל שינוי ניכר באופיו של המלחין, והוא החל מתעניין באינטנסיביות בתיאוסופיה, תורה מודרנית מיסטית שעיקרה ידיעה של האל דרך האקסטזה והאינטואיציה האישית. המוזיקה שלו הושפעה גם היא מחיפושיו הפילוסופיים, והלכה ונעשתה מקורית יותר ויותר. בסונאטה הרביעית שלו לפסנתר (1903), מופיעים ניצני סגנונו החדש של סקריאבין, והסונאטה החמישית הפופולרית, שנחשבת בעיני רבים ליצירת מופת, קובעת את הטון לשאר הסונאטות לפסנתר הבאות אחריה (חמש במספר)- מבנה חד-פרקי, בדרך-כלל בעל צורה סבוכה; אקורדים כבדים ועמוסים; ערפול של המקצב, וחיפושים הרמוניים, שבהם הולכת הטונאליות ומתערפלת עד לאטונאליות גמורה.
הסונאטה החמישית נכתבה בשישה ימים, מיד עם גמר יצירה אחרת שכתב סקריאבין, הפעם לתזמורת גדולה, ושמה "פואמת האקסטזה" שבוצעה בפריז, 1908. זוהי סימפוניה בעלת פרק יחיד, שבה הנושאים המוזיקליים אמורים לייצג נושאים פילוסופיים מופשטים.
הסימפוניה הבאה שכתב סקריאבין, והאחרונה מבין החמש, נקראת "פרומתאוס", או "פואמת האש", גם היא בת פרק אחד. ביצירה זו נעשה שימוש נרחב באקורד שהמציא סקריאבין, ושמו "אקורד המסתורין", אקורד אטונאלי בן שישה תווים המבוסס על מרווחים של קוורטה. לאקורד זה נודעה חשיבות רבה ביצירותיו של סקריאבין, והוא האמין כי לאקורד סגולות מיסטיות (תוי האקורד- דו, פה דיאז, סי-במול, מי, לה, רה). זוהי יצירה המשתפת בה מקהלה גדולה, ובה גם תפקיד חשוב לפסנתר, המייצג את רוח האדם אל מול התזמורת האדירה, המייצגת את העולם, או את האל. ביצירה זו דרש סקריאבין הוספת "עוגב צבעים", כך שעל מסך יוקרנו גוונים החופפים לסולמות השונים (לדוגמה: דו מז'ור- אדום). דרישה זו עוררה לעג בקרב מבקריו, אך לעיתים נעשים ניסיונות עכשוויים בכיוון.
הסונאטות המאוחרות

הסונאטות המאוחרות שלו לפסנתר, מהשישית ועד לעשירית, נכתבו כולן בפרק זמן של שנתיים. הן תובעניות ביותר, הן להאזנה והן לביצוע. על הפסנתרן המבצע להיות וירטואוזי מאוד ובעל חוש קצב מעולה. את הסונאטה השישית מעולם לא ניגן, וכינה אותה "סיוטית"; השביעית מכונה "מיסה לבנה", והיא כרומטית. התשיעית, "מיסה שחורה", היא יצירה אפלה שנחשבת לאחד משיאיו. השמינית היא הארוכה ביותר בקבוצה, והעשירית היא ידידותית להאזנה ולנגינה, מעט יותר מהאחרות.
סוף ימיו

בסוף ימיו, הגה סקריאבין אירוע מגלומני ושמו "מיסטריום", שנועד לשלב ריקוד, מוזיקה, ריח וצבע, במסגרת הרעיונות התיאוסופיים שדגל בהם המלחין. מקום ההתרחשות, נועד להיות בהרי ההימאלאיה. מותו של המלחין משומה זיהומית, קטע את ההוצאה לפועל של הפקה זו.
הוא נפטר מאלח דם והוטמן בבית העלמין של מנזר נובודוויצ'י במוסקבה.
משפחתו

בתו של סקריאבין אריאדנה סקריאבינה התגיירה ונישאה למשורר היהודי דוד קנוט. במלחמת העולם השנייה הקימה עם בעלה את המחתרת היהודית הצרפתית (הצבא היהודי), ונרצחה על ידי הגסטפו בעת קיום פגישת מחתרת בביתה שבטולוז כחודש לפני שחרור צרפת. ילדיה עלו לישראל. בעלה של נכדתה אריאן (הנושאת את שם סבתה), הוא מספר הסיפורים שלמה אבס, שהוא גם אביו של הפסנתרן אלישע אבס.
בנו של סקריאבין, יוליאן, היה מלחין מבטיח אשר פרסם את יצירותיו בגיל צעיר. הוא טבע בגיל 11 בנהר הדנייפר שבקייב.
מיצירותיו > לפסנתר

סונאטה במי-במול מינור, ללא מספר אופוס
סונאטה-פנטזיה בסול-דיאז מינור, ללא מספר אופוס
סונאטה מס' 1 בפה מינור, אופ. 6
סונאטה מס' 2 בסול-דיאז מינור "סונאטה-פנטזיה", אופ. 19
סונאטה מס' 3 בפה-דיאז מינור "מצבי הנשמה", אופ. 23
סונאטה מס' 4 בפה-דיאז מז'ור "סונאטת הכוכב", אופ. 30
סונאטה מס' 5 "פואמת האקסטזה", אופ. 53
סונאטה מס' 6, אופ. 62
סונאטה מס' 7 "מיסה לבנה", אופ. 64
סונאטה מס' 8, אופ. 66
סונאטה מס' 9 "מיסה שחורה", אופ. 68
סונאטה מס' 10 "סונאטת החרקים", אופ. 70
פנטזיה בסי מינור, אופ. 28
פואמת "מעבר לשלהבת", אופ. 72
24 פרלודים, אופ. 11
5 פרלודים, אופ. 74
אטיוד בדו-דיאז מינור, אופ. 2 מס' 1
אטיוד ברה-דיאז מינור, אופ. 8 מס' 12
אטיוד בדו-דיאז מינור, אופ. 42 מס' 5
מיצירותיו > לתזמורת

קונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת בפה-דיאז מינור, אופ. 20
סימפוניה מס' 1 במי מז'ור (לתזמורת ולמקהלה), אופ. 26
סימפוניה מס' 2 בדו מינור, אופ. 29
סימפוניה מס' 3 "הפואמה האלוהית" בדו מינור, אופ. 43
פואמת האקסטזה (סימפוניה מס' 4), אופ. 54
פרומתאוס (פואמת האש) (סימפוניה מס' 5, לתזמורת, פסנתר, עוגב ומקהלה), אופ. 60
הערות שוליים

↑  עודד בר מאיר, בטי קנוט־לזרוס - סיפורה של לוחמת נשכחת, ידיעות הנגב, 5/5/2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267819305171  PLWABN: 9810597528705606  BIBSYS: 90356449  BNC: 000188401  BNE: XX919820  BnF: cb13899609r (data)  CANTIC: a10157876  CiNii: DA06347645  GND: 118614916  ICCU: VEAV021299  ISNI: 0000 0001 2281 7132  LCCN: n80086161  LNB: 000035968  MusicBrainz: a4eba7b5-aceb-4acf-b297-3c0a3cd42757  NDL: 00621460  NKC: jn19990210567  NLA: 35000004  NLG: 233971  NLK: KAC199624713  NSK: 000038271  NTA: 067609309  RERO: 02-A000150659  SELIBR: 198197  SNAC: w6ws8vgg  SUDOC: 028265467  Trove: 784358  ULAN: 500372462  VcBA: 495/67601  VIAF: 71579242   WorldCat (עם VIAF): 71579242 
אקורד סקריאבין
"עוגב הצבעים"
לורטה ריינולדס

| --- | --- |

 לידה:  בולטימור, מרילנד, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  האקדמיה הימית של ארצות הברית  מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית 
 השתייכות:  חיל הנחתים של ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1986–2021 (כ־35 שנים)
 דרגה:   לוטננט גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקדת פיקוד הסייבר של חיל הנחתים  סגנית מפקד חיל הנחתים ללוחמת מידע ומפקדת הפיקוד האסטרטגי של חיל הנחתים
 עיטורים
   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה  לגיון ההצטיינות   כוכב הארד
 
לורטה "לורי" ריינולדס (באנגלית: Loretta E. "Lori" Reynolds) היא קצינה בדימוס בדרגת לוטננט גנרל. שירתה כסגנית מפקד חיל הנחתים ללוחמת מידע ומפקדת הפיקוד האסטרטגי של חיל הנחתים של ארצות הברית.
ביוגרפיה

ריינולדס נולדה בבולטימור שבמרילנד. סבה שירת בחיל הנחתים ואביה היה פועל בתעשיית הפלדה. ב-1986 סיימה תואר ראשון במדע המדינה באקדמיה הימית של ארצות הברית, במחזור השביעי בלבד שהתיר לנשים ללמוד במוסד. במהלך לימודיה הייתה חברה בקבוצת הכדורסל נשים של האקדמיה ובשנתה האחרונה שימשה קפטן הקבוצה.
לאחר הלימודים עברה קורס קצינים וקורס קציני קשר בחיל הנחתים. שירתה כקצינת קשר בדיוויזיית הנחתים הראשונה, שימשה מפקדת מחלקת קשר, קצינת מבצעים וקצינת אלחוט. ב-1990 הוצבה בגדוד הקשר של כנף הנחתים הראשונה באוקינאווה שביפן. בשנים 1991–1994 שימשה קצינת פרויקטים בפיקוד הציוד של חיל הנחתים. לאחר מכן שימשה מפקדת צוערים בבסיס קוונטיקו. ב-1995 הוצבה בגדוד הקשר התשיעי של להק הסיור, ריגול ומודיעין הראשון, שימשה עוזרת קצין מבצעים ומפקדת פלוגה. בשנים 1997–2000 פיקדה על לשכת גיוס של הנחתים בהאריסברג שבפנסילבניה. לאחר לימודים במכללת המלחמה של הצי שירתה במחלקת התקשורת, מחשבים ובקרה במטה חיל הנחתים.
ביוני 2003 מונתה למפקדת גדוד הקשר התשיעי של הנחתים, הגדוד בפיקודה הוצב בפלוג'ה שבעיראק מפברואר 2004 עד מרץ 2005. לאחר לימודים במכללת המלחמה של הצבא שירתה בשנים 2006–2008 באגף הקשר במטות המשולבים. במרץ 2009 מונתה למפקדת קבוצת הפיקוד במטה כוח המשלוח הראשון של הנחתים. בשנים 2010–2011 הוצבה עם כוח המשלוח בבסיס לדרנק שבמחוז הלמנד באפגניסטן.
ביוני 2011 קודמה לדרגת בריגדיר גנרל ומונתה למפקדת בסיס הגיוס וההכשרה של הנחתים באי פריס. היא הייתה בכך האישה הראשונה לכהן בתפקיד זה. ביולי 2014 מונתה לראש תחום מדיניות בדרום-מזרח אסיה במחלקת ההגנה של ארצות הברית. בספטמבר 2015 מונתה למפקדת פיקוד הסייבר של הנחתים. ביולי 2018 הועלתה לדרגת לוטננט גנרל ומונתה סגנית מפקד חיל הנחתים ללוחמת מידע ומפקדת הפיקוד האסטרטגי של הנחתים.
לאחר שחרורה הקימה חברת ייעוץ ומונתה ליועצת בכירה בחברת Multi-Bank Securities.
ריינולדס בוגרת תואר שני במדיניות ביטחון לאומי במכללת המלחמה של הצי (2004) ותואר שני בלימודי ביטחון לאומי ממכללת המלחמה של הצבא (2006).
הערות שוליים

↑  ספר בוגרי הקבוצה
ורה אינבר

| --- | --- |

 לידה:  28 ביוני 1890 (יוליאני) אודסה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  11 בנובמבר 1972 (בגיל 82) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות ודנסקויה 
 שפות היצירה:  רוסית 
 סוגה:  שירה עלילתית, סיפור קצר, סיפור סקטץ' 
 זרם ספרותי:  קונסטרוקטיביזם 
 יצירות בולטות:  The Girl from Nagasaki 
 תקופת הפעילות:  1914–1972 (כ־58 שנים) 
 בן או בת זוג:  אלכסנדר פרומקין  Ilya Strashun  Nathan Inber 
 צאצאים:  Zhanna Gauzner 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה על הגנת לנינגרד  עיטור אות הכבוד  עיטור הדגל האדום של העמל  מדליה לציון 250 שנה ללנינגרד 
 חתימה:   
 
ורה מיכאילובנה אִינְבֶּר (שם נעוריה: שפנצר; ברוסית: Вера Михайловна Инбер;‏ 28 ביוני 1890, אודסה – 11 בנובמבר 1972, מוסקבה) הייתה סופרת ומשוררת סובייטית, יהודייה.
קורות חיים

ורה שְׁפֶּנְצֶר (Шпенцер) נולדה באודסה ב-1890. אביה, משה שפנצר, היה בעל בית דפוס ואחד ממנהלי "מטזיס", הוצאה מדעית לאור. הוא היה בן דודו של המהפכן לב טרוצקי. אמה פאני שפנצר (ברונשטיין) עבדה כמורה לרוסית וניהלה מוסד ממשלתי לנערות יהודיות.
בין השנים 1910–1914 התגוררה אינבר בפריז עם בעלה נתן, ושם הוציאה את קובץ שיריה הראשון.
ב-1914 עברה למוסקבה, ועד מלחמת העולם השנייה עבדה כעיתונאית ופרסמה מספר סיפורים ושירים. בשנת 1920 היא התחנתה עם כימאי אלכסנדר פרומקין אך הם התגרשו לאחר מספר שנים.
בשנים 1941-1944 חיה אינבר בלנינגרד עם בעלה השלישי, איליה סטראשון (1892-1967), ששימש כמנהל מכון לרפואה. היא חוותה את המצור הגרמני על העיר. בתקופה זו הפכה אינבר לקולה של לנינגרד הנצורה; היא הופיעה תדירות ברדיו, ועודדה את רוח התושבים. בשנים אלה ראו אור יצירותיה המפורסמות ביותר, ובהן הפואמה מלחמתית "המרדיאן של פולקובו" (תורגמה לעברית בידי אברהם שלונסקי), ויומן המצור "כמעט שלוש שנים" (אף הוא תורגם בידי אברהם שלונסקי). על יצירותיה אלה זכתה בפרס סטלין.
לאחר המלחמה המשיכה אינבר ליצור בתחום ספרות הילדים.
אינבר נפטרה ב-1972.
יצירתה

לפני מלחמת העולם השנייה פרסמה אינבר שירה לירית ורומנים. לאחר המלחמה פנתה יותר לכיוון של ספרות ילדים.
יצירתה המפורסמת ביותר היא הפואמה "המרדיאן של פולקובו". הפואמה נכתבה בצורה ריאליסטית, ואף על פי שהיא אמנות מגויסת, היא עדיין שומרת על רמה ספרותית גבוהה. בנוסף מפורסמות יצירותיה המלחמתיות הקצרות, ובמיוחד השיר "בת נאמנה".
תרגמה לרוסית משיריהם של משוררים אוקראינים, בהם טאראס שבצ'נקו, ושל יוצרים בשפות אחרות כפול אלואר (Éluard) הצרפתי ושנדור פטפי ההונגרי.
ספריה בעברית

ורה אינבר, לנינגרד במצור, יומן 1944-1941, תרגם אברהם שלונסקי, הוצאת הפועלים, 1952.
ורה אינבר, בשחר ילדותי, הוצאת ניב, 1961
הערות שוליים

↑  במשפחתה חי והתחנך לב טרוצקי בעת לימודיו באודסה בין השנים 1888–1896.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308222905171  PLWABN: 9810549802005606  BIBSYS: 90325705  BNE: XX1004513  BnF: cb134778327 (data)  CiNii: DA06502012  GND: 118708848  ISNI: 0000 0000 8156 7906  LCCN: nr89000228  LNB: 000167305  MusicBrainz: 2d105113-566a-4cd8-9423-314093b54a09  NDL: 032603453  NKC: ola2002153611  NLA: 35707577  NLG: 112210  NSK: 000173571  NTA: 068474741  SNAC: w6h85qxx  SUDOC: 035230002  VIAF: 76464592   WorldCat (עם VIAF): 76464592
אלכסיי קודרין

אלכסיי לאונידוביץ' קודרין (ברוסית: Алексей Леонидович Кудрин;‏ נולד ב-12 באוקטובר 1960) הוא מדינאי וכלכלן רוסי.
שימש כראש לשכת החשבון של הפדרציה הרוסית (גוף ממשלתי לבקרה תקציבית) ממאי 2018 עד נובמבר 2022. קודם לכן כיהן כסגן ראש הממשלה ושר האוצר של רוסיה במשך 11 שנים, מ-18 במאי 2000 עד ל-26 בספטמבר 2011.
קודרין היה אחד ה"ליברלים-רפורמיסטים" בממשלת רוסיה של פוטין. תחת קודרין, ממשלת רוסיה שילמה את רוב החוב החיצוני המשמעותי שהצטבר בשנות ה-90. לאחר 11 שנות כהונה כשר האוצר, הוא השאיר את המדינה עם אחד החובות החיצוניים הנמוכים ביותר בקרב הכלכלות הגדולות בעולם. במהלך הקריירה שלו זכה בפרסים רבים, בהם "שר האוצר הטוב ביותר לשנת 2010", הפרס מטעם המגזין Euromoney.
ביוגרפיה > השכלתו וצעירותו

אלכסיי קודרין נולד בדובלה, שבלטביה הסובייטית. הוא גדל במשפחת משרתי קבע והיא עברה מספר מקומות מגורים, הוא סיים את בית הספר התיכון בעיר ארכנגלסק בצפון רוסיה.
עבודתו הראשונה הייתה מכונאי רכב באחד מיחידות משרד ההגנה הסובייטי בלנינגרד. בשנת 1983 הוא סיים לימודי כלכלה באוניברסיטת לנינגרד הממלכתית. לאחר הלימודים קודרין החל לעבוד במכון לחקר בעיות סוציו-אקונומיות בלנינגרד. בדצמבר 1985, הוא החל ללמוד בבית הספר לתארים מתקדמים במכון לכלכלה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות, שם הוא קיבל את הדוקטורט שלו מאוחר יותר. לאחר מכן הוא עבד כחוקר במכון לבעיות סוציו-אקונומיות של האקדמיה למדעים.
קודרין חיבר למעלה מ-15 עבודות מדעיות בתחומי הכלכלה והפיננסים, כולל נושאים כגון חקר המונופול ומדיניות המשק הסובייטי בתקופת המעבר של סוף שנות ה-80.
ביוגרפיה > עיריית סנקט פטרבורג

קודרין עבד במשרד ראש העיר של סנקט פטרבורג מ-1990 ועד 1996 תחת מנהלו אנטולי סובצ'אק הרפורמטור והליברלי, שם הוא פגש את נשיא רוסיה העתידי, ולדימיר פוטין, אז יו"ר הוועדה ליחסי חוץ בעירייה. התפקיד הראשון שלו היה סגן יו"ר הוועדה לרפורמה כלכלית.
עד 1993, הוא עבד בתפקידים שונים בניהול העיר בתחום הכלכלי. הוא הועלה לתפקיד סגן ראש העיר, שבו כיהן בשנים 1993–1996. באותו הזמן, הנשיא העתידי ולדימיר פוטין היה סגן נוסף של ראש העיר סנט פטרבורג. קודרין כיהן אז גם כיו"ר ועדת הכלכלה והכספים של עיריית סנקט פטרבורג. קודרין עזב את העירייה כאשר אנטולי סובצ'אק הפסיד בבחירות.
ביוגרפיה > מעבר למוסקבה

ב-1996, לפי הזמנת אנטולי צ'ובייס, הוא עבר למוסקבה והחל לעבוד בסגל הקרמלין תחת הנשיא בוריס ילצין.
באוגוסט 1996, קודרין מונה לסגן יו"ר סגל הקרמלין וראש מינהל הביקורת הראשי, בממשלו של בוריס ילצין, והיה ראש המינהל לסחר, לשיתוף פעולה כלכלי ומדעי-טכנולוגי. במרץ 1997, הוא קודם לסגן ראשון של שר האוצר אנטולי צ'ובייס. כאשר יבגני פרימקוב התמנה לראש הממשלה, קודרין פוטר. בסוף ינואר 1999 מונה לסגן יו"ר הדירקטוריון של מערכת האנרגיה המאוחדת של רוסיה (תחת אנטולי צ'ובייס) והיה מראשי חברת החשמל האזורית בסנקט פטרבורג.
ובמאי 2000, הוא מונה לשר האוצר החדש על ידי הנשיא ולדימיר פוטין. בנוסף לתפקידו כשר האוצר, קודרין כיהן במקביל גם כסגן ראש ממשלת רוסיה בשנים 2000–2004 ושוב בשנים 2007–2011.
ביוגרפיה > לאחר פיטוריו

אלכסיי קודרין מעולם לא היה חבר מפלגה והיה מחברי הממשלה הבודדים שלא הצטרף למפלגת רוסיה המאוחדת. הוא מתח ביקורת על מדיניותו של הנשיא מדבדב, בעיקר כשהוא עודד את הגדלת תקציבו של משרד ההגנה הרוסי, על חשבון שיקום הכלכלה הרוסית גם כאשר היה חבר ממשלה.
קודרין השתתף בהפגנות שהתקיימו בדצמבר 2011 בעקבות הבחירות לדומה, תוך הצגת דעה בצורך בבחירות חוזרות והוא תמך בהקמת הארגון החברתי "ליגת הבוחרים", שהוקם כארגון גג לכלל הציבור שחש נפגע מתוצאות הבחירות שזוייפו. הוא ממשיך להיות פעיל בפעילות ציבורית לקידום הרפורמות בממשל.
בשנת 2016 מונה לעמוד בראש המרכז למחקרים אסטרטגיים (Центр стратегических разработок) בכפוף לנשיא רוסיה שתפקידו לייעץ לנשיא בנושאי כלכלה ואסטרטגיה.
חייו האישיים

קודרין נשוי בפעם השנייה. יש לו בן מנישואיו הנוכחיים ובת מנישואיו הקודמים. תחביביו כוללים, טניס שחייה ומוזיקה. רעייתו אירינה טינטיאקובה, עיתונאית במקצועה, שעבדה בלשכת העיתונות של אנטולי צ'ובאייס, שהיה זה שמינה את קודרין לסגנו עת שכיהן כראש סגל הקרמלין והוא היה גם סגנו כשכיהן כשר האוצר. בדצמבר 2020 הודיע כי נדבק בנגיף COVID-19 והוא נכנס לבידוד.
במהלך שרותו הוענקו לקודרין מספר עיטורים רוסים וגם על ידי מדינות אחרות.
הערות שוליים

↑  הנשיא חתם על צו לפיטוריו של קודרין, דיווח רוסי מהאתר Vesti.ru - וסטי.רו, 26 בספטמבר 2011
↑  בעקבות עימות עם מדוודב: שר האוצר של רוסיה אלכסיי קורדין התפטר מתפקידו, באתר TheMarker‏, 26 בספטמבר 2011
↑  שירות, מוסקבה, ‏שר האוצר הרוסי החדש: אלכסיי קודרין, באתר גלובס, 21 במאי 2000
↑  אולגה ויניאר, הקאמבק של פוטין מעמיד בסכנה את תוכנית ההפרטה, באתר כלכליסט, 25 בספטמבר 2011
↑  Зацепило и меня: положительный тест на Ковид. Пока проходит сносно, самоизолируюсь и лечусь. Берегите себя!, טוויטר
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: מיכאיל קסיאנוב | שר האוצר הרוסי  18 במאי 2000 - 26 בספטמבר 2011 | הבא: אנטון סילואנוב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810582647205606  GND: 131787098  ISNI: 0000 0000 3538 915X  LCCN: n96037128  NKC: jo20211104225  SUDOC: 175012091  VIAF: 28793045   WorldCat (עם VIAF): 28793045 
אלכסיי קודרין בפורום הכלכלי העולמי עם הנרי קיסינג'ר ושמעון פרס, ינואר  2008.
אלכסיי קודרין בפורום ה-G-20 עם נשיא ארצות הברית ברק אובמה ונשיא רוסיה דמיטרי מדבדב, ספטמבר  2009.
מקס לוטהולד

| --- | --- |

מקס לוטהולד
 לידה:  23 במאי 1863 ארנברג, ממלכת סקסוניה ממלכת סקסוניה 
 פטירה:  5 במרץ 1934 (בגיל 70) דרזדן, גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית (1933–1935) 
 השתייכות:   צבא הקיסרות הגרמנית
 תקופת הפעילות:  1876–1919 (כ־43 שנים)
 דרגה:  גנרל-לויטננט
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית המילואים ה-53 (הסקסונית ה-3)   מפקד דיוויזיית הרגלים ה-192 (הסקסונית ה-8)   מפקד קורפוס המילואים ה-12 (הסקסוני)   מפקד הקורפוס ה-19 (הסקסוני ה-2)
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה
 
מקס לוטהולד (בגרמנית: Max Leuthold‏; 23 במאי 1863 – 5 במרץ 1934) היה גנרל-לויטננט סקסוני והרמטכ"ל האחרון של הצבא הסקסוני.