stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מטולה
היסטוריה > לאחר הקמת המדינה > אדמות מטולה מצידו הלבנוני של קו הגבול הבינלאומי בעקבות הסכם שביתת הנשק עם לבנון 1949

חלק מהקרקעות בדרומו של עמק עיון הן בבעלות איכרי מטולה, והם עיבדו אותן גם לאחר שקו הגבול הבינלאומי בין המנדט הבריטי על ארץ ישראל לבין המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון הפריד בינן לבין המושבה עצמה וגם לאחר שלבנון הייתה למדינה ריבונית ב-1943. ההסכם הותיר את אדמות החקלאים של מטולה בעמק עיון הרשומים על שמם במרשם המקרקעין של צידון מצידו הלבנוני של קו הגבול הבינלאומי, ללא יכולת לעבדן. בעלי האדמות פוצו חלקית באדמה חלופית - כל משפחה קיבלה 30 דונם בעמק החולה ו-30 דונם נוספים באזור שנקרא "דרדרה" ליד המושבה יסוד המעלה. הסדר זה הוגדר ב"מסמך גבעתי" משנת 1952. במסמך נאמר, כי הקרקע החלופית היא זמנית, עד השבת קרקעות מרג' עיון.
בפברואר 1949 הוקמה מועצה מקומית במטולה.
בפברואר 1960 חוברה מטולה לרשת החשמל הארצית.
היסטוריה > לאחר הקמת המדינה > ימי הפתחלנד

בתקופת לחימת הגבול של שנות ה-70 (ימי הפתחלנד) סבלה מטולה ממקרים רבים של הפגזות וירי ואיבדה אחדים מבניה. בתחילת 1970 נחטף שמואל רוזנווסר, שומר לילה ביישוב, בידי מחבלים מארגון הפת"ח ולבסוף הוחזר תמורת המחבל מחמוד חיג'אזי.
היסטוריה > לאחר הקמת המדינה > הגדר הטובה

באמצע שנות השבעים עם פרוץ מלחמת האזרחים של לבנון הפך הגבול באזור זה למה שכונה "הגדר הטובה" ודרכו העניקה ישראל סיוע הומניטרי לתושבים בדרום לבנון. נוצרים ואף מתואלים (שיעים) קיבלו היתרי עבודה בישראל. השער במטולה נודע בתור שער פאטמה והוא פעל מיוני 1976 עד לנסיגת צה"ל מרצועת הביטחון במאי 2000.
היסטוריה > לאחר הקמת המדינה > נסיגת צה"ל מלבנון

לאחר פינוי כוחות צה"ל מלבנון במאי 2000 התקיימו אירועי מחאה רבים לאורך גדר הגבול מול מטולה על ידי אנשי החזבאללה ותומכיהם תוך ידויי אבנים לעבר הגדר והיישוב.
היסטוריה > לאחר הקמת המדינה > מלחמת חרבות ברזל

באוקטובר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל פונתה מטולה מתושבים והוכרזה כשטח צבאי סגור. במהלך העימות נפגעו כ-300 בתים מירי טילי נ"ט ורקטות.
ב-31 באוקטובר 2024 פגעה רקטה בשדות המושבה כתוצאה מהפגיעה נהרגו 4 עובדים זרים וחקלאי ישראלי.
ראשי המועצה

בשנות ה-60 כיהן יצחק יהלום שעוני כראש המועצה.
מ-1969 ראש המועצה היה אסף פרנקל ("בומבה") ויד ימינו היה ביאליק בלסקי – בתקופה זו מועצת מטולה הגיעה לחובות גדולים שגרמו לניתוק אספקת המים שלה ולאי כיבוד המחאות שלה.
בשנים 1978–1998 כיהן כראש מועצת מטולה יוסף גולדברג. גולדברג הוא בן של "מוכתר" מטולה לשעבר וגם נכד של "מוכתר" מטולה לשעבר.
בשנים 1998–2008 כיהן כראש מועצת מטולה יעקב (קובי) כץ (בשנים 1993–1998 כיהן כסגן וממלא מקום ראש המועצה).
בשנים 2008–2015 כיהן בתפקיד הרצל בוקר, שמילא את התפקיד עד שנפטר
מאז יולי 2015, ראש המועצה הוא דוד אזולאי (אבי נדיב שימש כממלא מקום של בוקר, במשך חודשיים–שלושה, עד להסדרת כניסתו של אזולאי לתפקיד)
אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף דצמבר 2024 (אומדן), מתגוררים במטולה 2,195 תושבים, מתוכם 2,108 תושבי ישראל (מקום 250 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  שינוי בגודל האוכלוסייה ‎+2.0% בשנה‏.  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 73.7%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 10,351 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
כלכלה

רבים מתושבי מטולה מתפרנסים ממטעי פרי, בתי הבראה ופעילות תיירותית, בעיקר בתי אירוח (צימרים) וכן בתי קפה ומסעדות ברחוב הראשונים. בתחומי המושבה נמצאים נחל עיון והמפלים "מפל עיון", "מפל הטחנה", "מפל האשד" ו"מפל התנור", וכן מרכז קנדה, שהוא מרכז ספורט ונופש הכולל משטח החלקה על הקרח ואולם באולינג. כמו כן, ישנו תל ארכאולוגי גדול – תל אבל בית מעכה.
לקריאה נוספת

'מטולה', בתוך לכו ונלכה: סיורים במושבות העלייה הראשונה, רן אהרנסון, הוצ' יד בן-צבי, ירושלים 2004, עמ' 372–385
'בנייתה של מטולה', יוסי בן-ארצי, בתוך: ישראל - עם וארץ, ה'-ו' (1987/9), עמ' 219–232
מטולה, יעקב הרוזן, ירושלים 1978
אהרון אבן חן, "הלישנסקים ממטולה", בתוך: חתונה בצידון, הוצאת מסדה, 1972
אהרון אבן חן, "הפסג'ירים של רובין", בתוך: חתונה בצידון, הוצאת מסדה, 1972
יצחק אפשטיין, שאלה נעלמה, אודסה: אחיאסף, תרס"ז-ס"ח-1907.
פסל תפוחי העץ במטולה
מצפה דדו מעל מטולה
מבט על מטולה ממצפה דדו
מרכז קנדה במטולה
בית הכנסת 2013
מגדל המים הישן במטולה
מראה כללי של מטולה, 1937
השידור העברי של קול אמריקה

השידור העברי של קול אמריקה היה שידור רדיו בשפה העברית בתחנת "קול אמריקה" המיועד למאזינים בישראל, ששודר בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20.
הרקע

תחנת "קול אמריקה" החלה לשדר בשנת 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה,  שידורי תעמולה של ארצות הברית לעולם הרחב. התחנה הופעלה בראשיתה על ידי משרד ההגנה האמריקאי, כחלק ממאמץ המלחמה האמריקאי. כשהסתיימה מלחמת העולם החלה המלחמה הקרה ולתחנה נועד תפקיד חשוב במערך ההסברה האמריקאי במאבק הבין גושי. ה-BBC, קול אמריקה וקול מוסקבה הרחיבו את מגוון השפות בהן שידרו.
התחנה החלה בהכנות לקראת הרחבת השפות בהן היא שידרה ובשנת 1949 ביקשה מפרופ' פאול מסינג לבדוק את טעם הקהל של הישראלים בענייני רדיו. בינואר 1950 הוסיפה התחנה לשלל השפות שבהן שידרה גם את השפה הערבית. באפריל 1950 הוחלט על הרחבת השידורים לשמונה שפות נוספות, בהן עברית.
תולדות השידורים

ב-15 במאי 1951 החלו השידורים בעברית המיועדים למאזינים בישראל. היה זה בתקופת כהונתו של הנשיא הארי טרומן, שגילה ידידות לישראל, ובזמן שבישראל נפערה מחלוקת בשאלת ההזדהות עם אחד הגושים,  בין שלטון מפא"י בהנהגתו של דוד בן-גוריון שצידד בתמיכה בגוש המערבי, לבין מפלגת מפ"ם שנטתה אל הגוש המזרחי. על רקע זה מצאו האמריקאים לנכון להתחיל לשדר את השידור העברי של "קול אמריקה".
בתוכנית הפתיחה הושמעה ברכתם של סגן נשיא ארצות הברית אלבן ברקלי, של סגן שר החוץ האמריקאי לענייני המזרח התיכון, של הסנטור היהודי הרברט להמן ושל שגריר ישראל בארצות הברית אבא אבן.
השידור היה בגלים קצרים והוא שודר מדי ערב, במשך מחצית השעה בין 8:00 ל-8:30 בערב בחורף ובין 9:00-9:30 בערב בקיץ לפי שעון ישראל, מאולפני קול אמריקה בוושינגטון הבירה. בחלק מהערוצים הסתייע השידור בתחנת ממסר בטנג'יר. בתחילת השידורים עלתה הטענה שברית המועצות מפריעה לשידורים. החל מ-7 בספטמבר 1952 הוגברו שידורי התחנה באמצעות תחנת ממסר שעל גבי ספינה שעגנה בנמל רודוס. מספינה זו הועברו, מלבד השידור העברי, שידורים בשמונה שפות לארצות הים התיכון וברית המועצות.
התחנה גייסה עובדים מישראל ומכלי התקשורת שלה. עובדים אלו כללו את מיכאל אוהד ואת עודד בורלא שעבד כקריין ועורך. בסוף 1951 עבר לשידורים העבריים אחד מהאישים המרכזיים בקול ישראל ובתחילת 1952 הצטרף יוסף נדבה, כתב הבוקר, לצוות התחנה.
התחנה עקבה אחר שיעורי ההאזנה שלה, בין השאר באמצעות סקרי דעת קהל. בדצמבר 1952 נתן ריד האריס (אנ'), מנהל הרשות למידע בינלאומי הממונה על שידורי קול אמריקה, הוראה לסגור את שידורי קול אמריקה בעברית, במסגרת מסע קיצוצים נרחב בקול אמריקה ומיקוד השידורים במדינות הנמצאות בהשפעה סובייטית. האריס פעל על פי המלצה של שגרירות ארצות הברית בישראל, בטענה שהשידורים בעברית אינם יעילים מכיוון שרוב הישראלים מבינים שפות אחרות, רק מעטים מאזינים לשידורים וממילא אין לישראלים צורך בעזרה בהתנגדות לקומוניזם. העיתוי של מתן ההוראה, מיד לאחר סיום משפטי פראג והתגברות האנטישמיות בגוש הסובייטי, הביא לביטול זמני של ההוראה ולחקירה של ועדה של הסנאט בראשות ג'וזף מקארתי לגבי מניעיה. בפברואר 1953 פורסם שיש כוונה לקצץ בשידורים, אך לא לבטלם, אך באפריל התפרסם כי החלטת הסגירה בעינה עומדת ותצא לפועל בקרוב.
היו שקיבלו בישראל בהבנה את סגירת השידורים וטענו שהשידורים אכן היו מבוזבזים. אולם, למרות שהפסקת השידורים התלוותה לסגירת שידורים גם בצרפתית, איטלקית וספרדית היו שראו את הסיבה האמיתית לביטול השידורים בעברית בכניסתו של דווייט אייזנהאואר לתפקיד נשיא ארצות הברית והשינוי לרעה ביחס הממשל בארצות הברית לישראל. לעמדתם, הפסקת השידורים בעברית והמשכת השידורים בערבית מבטאת מסר של חוסר אכפתיות של ארצות הברית לישראל.
ב-23 במאי 1953, שנתיים ושבוע לאחר התחלת השידור העברי של "קול אמריקה", הופסקו השידורים בעברית. יתר שידורי "קול אמריקה" למזרח התיכון, בערבית, טורקית ופרסית נמשכו ולא הושפעו מן הקיצוצים.
תולדות השידורים > לאחר הפסקת השידורים

במאי 1954, כשנה לאחר שנפסקו השידורים הסדירים של קול אמריקה בעברית, קיימה קול אמריקה שידור מיוחד בעברית של התוכן של שני נאומים של הנרי ביירוד, אשר עוררו סערה בישראל לאחר שנטען שהם מבטאים גישה אנטי-ישראלית ואנטישמית. מחלקת המדינה של ארצות הברית טענה שהדברים הוצאו מהקשרם וקיימה את השידור כדי להפיג את החששות מתוכן הנאומים.
בשנת 1971 פנו ארגונים יהודיים למשרד החוץ האמריקאי בבקשה שקול אמריקה תקיים שידורים בעברית או ביידיש כדי לסמל את ההכרה ביהודים כמיעוט לאומי בברית המועצות. משרד החוץ שקל את הרעיון אך החליט שלא להענות לבקשה, למרות ההכרה ביהודים כמיעוט לאומי, בגלל מיעוט דוברי העברית והיידיש בברית המועצות ובגלל בעיות טכניות. בשנת 1985 בעת המשא ומתן בין ישראל וארצות הברית על הקמת תחנת ממסר של קול אמריקה בנגב, דרשה ישראל שקול אמריקה לא תשדר בעברית וביידיש ותשאיר את התחום לבלעדיות של קול ישראל.
תוכן השידורים

יותר מאשר שידור תעמולה היה השידור העברי של קול אמריקה שידור הסברה, כדוגמת השידור העברי של ה-BBC. נסקרו בו עיתוני ארצות הברית, אישים בחדשות, ענייני יהדות ארצות הברית, חקלאות, רפואה וענייני תרבות ומוזיקה. לא היה בשידור אלמנט של דיסאינפורמציה.
תחנת קול אמריקה, דיווחה בהרחבה על הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1952, לאור העניין הרב שגילה הציבור הישראלי בהתמודדות בין עדלי סטיבנסון מאילינוי לגנרל דווייט אייזנהאואר. התחנה שידרה סדרת שידורים מיוחדת לסיקור הוועידות של שתי המפלגות המתמודדות, שבהן נבחרו מועמדיהן לנשיאות. השידורים לוו בדברי פרשנות של העיתונאי הישראלי יוסף נדבה. בינואר 1953 שודר טקס השבעתו של נשיא ארצות הברית אייזנהאור.
הערות שוליים

↑  פיליפ בן, פה מדברת לונדון, מעריב, 30 בספטמבר 1949
↑  א. גבריאל, "קול אמריקה" ו"קול בריטניה" בעברית, דבר, 4 באוגוסט 1949
↑  נפתח השידור הערבי של קול אמריקה, דבר, 2 בינואר 1950
↑  לייף אלן, "קול אמריקה" ישדר גם בעברית, מעריב, 19 באפריל 1950
ת. לויטה, קול אמריקה ישדר בעברית, מעריב, 26 באפריל 1950
↑  קול אמריקה בתכנית עברית, מעריב, 16 באפריל 1951
↑  קול אמריקה, השידורים בעברית, מעריב, 13 באפריל 1951
↑  רוסיה מפריעה לשידור העברי בקול אמריקה, מעריב, 20 באפריל 1951
↑  קול אמריקה במימי הים התיכון, דבר, 7 בספטמבר 1952
↑  המסך עולה על מיכאל אוהד, מעריב, 4 ביוני 1954
↑  אורח לשבת, שהשמחה במעונו, מעריב, 15 ביוני 1951
↑  עזריאל קרליבך, קול ישראל וכל ישראל, מעריב, 12 בדצמבר 1951
↑  אנשים ומוסדות, דבר, 2 בינואר 1952
↑  נתן טירה, מה אומרת דעת הקהל?, מעריב, 8 בינואר 1952
↑  ה. יוסטוס, גילוי סביב קול אמריקה בעברית, מעריב, 1 במרץ 1953
↑  לענין ביטול שידורי קול אמריקה בעברית, דבר, 6 במרץ 1953
ה. יוסטוס, הקול קול אמריקה והידים, מעריב, 12 במרץ 1953
↑  עמדו לבטל שידורי קול אמריקה בעברית, דבר, 2 במרץ 1953
↑  החקירה מסביב לשידורים העבריים בקול אמריקה, מעריב, 9 במרץ 1953
↑  קול אמריקה יקוצץ, מעריב, 26 בפברואר 1953
↑  קול אמריקה יחדל לשדר עברית, מעריב, 23 באפריל 1953
↑  ר.ע., הקול שלא נשמע, מעריב, 11 במאי 1953
↑  ס. דינגול, למה הופסק השידור העברי בקול אמריקה, מעריב, 29 במאי 1953
↑  ואשינגטון הכירה ביהודי רוסיה כקבוצה לאומית בתוך בריה"מ, מעריב, 12 ביולי 1971
↑  משה ז"ק, השידור והתמרון, מעריב, 2 בספטמבר 1985
↑  שידורים מיוחדים של קול אמריקה, דבר, 20 בינואר 1953
ועידת הנשיא

| --- | --- |
סמליל הוועידהסמליל הוועידה
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  שמעון פרס
 אנשי מפתח:  אהרון פרנקל (יו"ר)
 תקופת הפעילות:  2008–2014 (כ־6 שנים)
 
שמעון פרס נואם בוועידת 2008
ג'ורג' ווקר בוש נואם בוועידת 2008
ועידת הנשיא, או בשמה המלא: ועידת נשיא ישראל: פונים אל המחר, היא יוזמה של נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, ו"המכון לתכנון מדיניות העם היהודי", שמטרתה לדון במגמות ובתהליכים שישפיעו על חיי התושבים במדינת ישראל, על העם היהודי ועל העולם כולו. הוועידה הראשונה הפכה, למעשה, לאירוע המרכזי לציון 60 שנות עצמאות למדינת ישראל.
ועידת הנשיא 2008

ועידת הנשיא הראשונה נערכה במרכז הקונגרסים הבינלאומי בירושלים (בנייני האומה) בין התאריכים 13–15 במאי 2008. בוועידה השתתפו נשיא ארצות הברית, ג'ורג' וו. בוש, ורעייתו לורה, נשיאה לשעבר של ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב, ראש ממשלת בריטניה לשעבר, טוני בלייר, מזכיר המדינה האמריקאי לשעבר, הנרי קיסינג'ר, נשיא ומייסד גוגל, סרגיי ברין, נשיאת יאהו, סוזן דקר, מייסד יאהו, טרי סמל, נשיא ניוז קורפ, רופרט מרדוק, ועוד מובילי דעה בתחומי הכלכלה, המדינאות, הטכנולוגיה והחברה מישראל ומהעולם.
במהלך הוועידה התקיימו 10 מושבי מליאה ו-36 פאנלים ב-7 אולמות במקביל. בשניים ממושבי המליאה שולבו מופעים אמנותיים לציון תרומתם של ישראל והעם היהודי להתקדמות האנושות ולציון 60 שנות ידידות בין ארצות הברית וישראל. אירוע הסיום היה פאנל בהשתתפות שרת החוץ, ציפי לבני, שר הביטחון, אהוד ברק, שר התמ"ת, אלי ישי ויו"ר הליכוד בנימין נתניהו בהנחיית חיים יבין תחת הכותרת "מנהיגים ישראלים משוחחים על המחר".
על אף הפיכתה לאירוע במסגרת חגיגות ה-60 למדינה, מומנה הוועידה כולה באמצעות תרומות של אנשי עסקים ומנהיגים מהעולם היהודי ומישראל. התורם הראשי לוועידה היה שלדון אדלסון והוא אף זכה, בצעד שעורר ביקורת, לנאום באולם המליאה לפני עלייתו של נשיא ארצות הברית לשאת את דבריו. העבודה על ארגון הוועידה החלה רק כ-5 חודשים טרם פתיחתה. לצורך ניהולה הקים נשיא המדינה מטה מיוחד בראשותו של עו"ד ישראל מימון ששימש כמזכיר הממשלה בין השנים 2003–2007. בתפקיד יו"ר ועדת התוכן של הוועידה שימש אבי גיל, עמית בכיר במכון לתכנון מדיניות עם יהודי, שהיה מנכ"ל משרד החוץ בעת כהונתו של הנשיא פרס כשר החוץ בממשלת שרון הראשונה. בנוסף היו שותפים במטה ח"כ עינת וילף, אז עמיתה במכון לתכנון מדיניות עם יהודי, וליאור שילת ומירב כתריאל שטקר, עוזריו לשעבר של ראש הממשלה שרון. לצורך הפקת הוועידה נבחרה חברת "פרומרקט" כמארגנת הראשית.
במסגרת הוועידה הוצגה במסדרונות בנייני האומה תערוכת "מרחבי המחר" לציון 60 המיזמים הישראליים שישנו את המחר. מיזמים אלה נבחרו על ידי ועדת שיפוט בראשות פרופ' יצחק פטרבורג. המספר 60 נבחר לציון 60 שנות עצמאות ישראל ובתערוכה הוזמנו להשתתף יזמים מתחומי ההיי טק, התעשייה, החברה ועוד. את התערוכה חנכו בטקס חגיגי נשיא המדינה, שמעון פרס, יו"ר הוועידה, ישראל מימון, ופרופ' פטרבורג עצמו.
ועידת הנשיא 2009

ועידת הנשיא השנייה התקיימה בבנייני האומה בתאריכים 20-22 באוקטובר 2009 עם כ-3,000 משתתפים, בסימן הפיכת המשברים העולמיים להזדמנויות. המארגנים גייסו מקרב חבר הנאמנים - התורמים של הוועידה - קרוב ל-2.8 מיליון דולר כדי לכסות את העלויות. גומא אגייאר ואהרון פרנקל היו יושבי ראש משותפים של חבר הנאמנים, בין שאר התורמים היו: ויקטור פינצ'וק, נוחי דנקנר, יוסי מימן, אלפרד אקירוב, הברון דייוויד דה רוטשילד, ליאוניד נבזלין, יוסף גרינפלד (בעלי קבומת קרדן ישראל), ולדימיר גוסינסקי, מרק ריץ', מרכוס כץ, פויו זבלודוביץ', פייר בסנינו ושלמה אליהו.
בוועידה השתתפו בין השאר: העתידן והסופר ריי קורצווייל הפילוסוף והכלכלן הצרפתי ז'אק אטלי והפילוסוף ברנר אנרי לוי. בתחום המדיני: שגרירת ארצות הברית באו"ם סוזן רייס, נשיא קרואטיה סטייפן מסיץ', נשיא מקדוניה ג'ורג'י איבאנוב, שר החוץ הפולני ראדוסלב סיקרוסקי, ראש ממשלת ספרד לשעבר חוסה מריה אסנאר, שר האינפורמציה הסיני וונג צ'אן ושליח הקוורטט למזזרח התיכון טוני בלייר.
היזם יוסי ורדי עמד בראש המושב "מגמות עתידיות בעולם הניו מדיה" בו השתתפו מוריס לוי יו"ר תאגיד פובליסיס (חברת הפרסום הגדולה בעולם), נשיא סקייפ ג'וש סילברמן ומייסד ויקיפדיה ג'ימי ויילס.
נגיד בנק ישראל סטנלי פישר עמד בראש דיון במשבר הכלכלי העולמי. עוד השתתפו: אן מארי אידראק, השרה לסחר חוץ של צרפת; הברון דייוויד דה רוטשילד, יו"ר קבוצת רוטשילד ושות', פרופסור אקסל א. ובר, נשיא הבנק המרכזי הגרמני; וג'יימס ד. וולפנזון, לשעבר נשיא הבנק העולמי.
ועידת הנשיא 2011

ועידת הנשיא השלישית התקיימה בבנייני האומה בתאריכים 21-23 ביוני 2011, תחת הכותרת "אומות, אינטרסים ומוסר בדרך אל המחר". היושב ראש היה אהרון פרנקל, והשתתפו בה, בין השאר: רנה אוברמן, מנכ"ל דויטשה טלקום, הפילוסוף ברנאר-אנרי לוי, ליאו אפותקר, מנכ"ל HP, דן אריאלי, טוני בלייר, הכלכלנית אבי ג'וזף-כהן, ג'ימי וויילס, מייסד ויקיפדיה, ג'יימס וולפנזון, נשיא הבנק העולמי לשעבר, מוריס לוי, מנכ"ל חברת הפרסום פובליציסט, פיטר לושר, נשיא חברת סימנס, אריק מסקין, חתן פרס נובל לכלכלה, מרטין סורל, מנכ"ל חברת הפרסום WPP, לארי סאמרס, ראש המועצה הכלכלית של ממשל אובמה לשעבר, הקומקיאית שרה סילברמן, הנגיד סטנלי פישר ובנו, דייוויד פישר, סמנכ"ל פייסבוק, עמוס עוז, ההיסטוריון ניאל פרגוסון, ארווין קוטלר, שר המשפטים של קנדה לשעבר, הזמרת שאקירה, טום רוג'רס, מנכ"ל TiVo, ז'אן-קלוד טרישט, נשיא הבנק המרכזי האירופי, בנימין נתניהו, ציפי לבני ודייוויד טרימבל, חתן פרס נובל לשלום.
בשבועות שלפני הוועידה נראה היה שהוועידה תצליח להפגיש את שני המועמדים הראשיים לתפקיד מנכ"ל קרן המטבע הבינלאומית, סטנלי פישר וכריסטין לגארד, אולם מועמדותו של פישר הוסרה בשל העובדה שגילו היה מעבר לדרישות המקסימום של הקרן ואילו לאגרד ביטלה את הגעתה לישראל בגלל ראיון הקבלה שלה לתפקיד.
ועידת הנשיא 2012

ועידת הנשיא הרביעית התקיימה במרכז הקונגרסים הבינ"ל - בנייני האומה בירושלים בתאריכים 19–21 ביוני 2012, תחת הכותרת "פונים אל המחר". במסגרת הוועידה הוענק לראשונה עיטור נשיא מדינת ישראל.בווגידה השתתפו כ-5,000 איש מרחבי העולם, כ-200 דוברים והתקיימו דייונים העוסקים בשאלה איך לעצב מחר טוב יותר בזירות העולמית, הישראלית והיהודית. בין המשתתפים בוועידה היו: ניאל פרגוסון, דניאל כהנמן, טוני בלייר, הנרי קיסינג'ר, הדיפלומט האמריקני דניס רוס, מנכ"ל גוגל אריק שמידט, יו"ר חברת סיסקו ג'ון צ'יימברס והמפיק המוזיקלי ראסל סימונס.
ועידת הנשיא 2013

ועידת הנשיא החמישית התקיימה בבנייני האומה בתאריכים 18-20 ביוני 2013 וכללה את מסיבת יום ההולדת ה–90 הרשמית של נשיא המדינה שמעון פרס. בין האורחים היו ביל קלינטון, מיכאיל גורבצ'וב, טוני בלייר, ברברה סטרייסנד ורוברט דה נירו. הפיזיקאי סטיבן הוקינג הודיע על תמיכתו בחרם אקדמי על ישראל ועל ביטול הגעתו לוועידת הנשיא
תקציב הוועידה היה 11 מיליון שקל, מכספי תרומות, בין התורמים היו: סמי סגול, רעיה שטראוס, פיליפ אמון, יו"ר חברת סיקפה (sicpa) ומבעליה; רונלד כהן, מייסד קרן איפקס ולשעבר יו"ר הקרן; איש העסקים היהודי־צרפתי פייר בסנינו; לין שניידר, בתו של איל הנדל"ן האמריקאי המנוח אירווינג שניידר, שמימן את הקמת בית החולים על שמו בפתח תקווה; ובני הזוג סינתיה ודייוויד שפירא.
בדצמבר 2013, הוכרז שלא תתקיים ועידה בשנת 2014 בשל חילופי הנשיאים הצפויים.
הערות שוליים

↑  חלום שמעון, באתר גלובס, 13 במאי 2008
↑  מעיין כהן, רופרט מרדוק בוועידת הנשיא: "אני מאמין שאנו בפתחו של תור זהב", באתר TheMarker‏, 15 במאי 2008
↑  אנשיל פפר, 13 ראשי מדינות, 3,500 אורחים - ושמעון פרס אחד, באתר הארץ, 12 במאי 2008
↑  גיא לשם, עומדים בתור למימון ועידת הנשיא, באתר TheMarker‏, 13 במאי 2008
↑  אבנר ברנהיימר, לשלדון, באהבה, באתר הארץ, 21 במאי 2008
↑  כתבי TheMarker, כל אנשי (ועידת) הנשיא, באתר הארץ, 22 באוקטובר 2009
↑  ועידה נשיאותית, באתר TheMarker‏, 20 באוקטובר 2009
↑  איילה צורף, מייסד ויקיפדיה: לא נצטרף לאף גוף מסחרי, באתר הארץ, 21 באוקטובר 2009
איילה צורף, ג'ימי וולס, מייסד ויקיפדיה: "הציעו לנו לשלב את יו טיוב וטוויטר - אנחנו שומרים על עצמאות", באתר TheMarker‏, 21 באוקטובר 2009
↑  איריס מרגוליס, הברון רוטשילד: "אי אפשר לדבר על התאוששות כשיש מובטלים"; פישר: "המשבר פחות מפחיד מאשר לפני שנה", באתר TheMarker‏, 22 באוקטובר 2009
↑  TheMarker Online, ועידת הנשיא: מי ינצח בקרבות השיווק של מחר?, באתר TheMarker‏, 22 ביוני 2011
↑  נתי טוקר, זוהר בלומנקרנץ,  אבשלום חלוץ, רוני לינדר, אשר שכטר, מי זאת שאריקה?, באתר TheMarker‏, 22 ביוני 2011
↑  דנה הרמן, הנרי קיסינג'ר קיבל את עיטור הנשיא, באתר הארץ, 19 ביוני 2012
↑  רועי גולדנברג, ‏יו"ר גוגל אריק שמידט יתארח בוועידת הנשיא בחודש יוני, באתר גלובס, 20 במאי 2012
↑  ועידת הנשיא יוצאת לדרך, באתר גלובס, 18 ביוני 2012
↑   שוקי שדה, מקלינטון ועד דה נירו: מי הם אנשי ועידת הנשיא?, באתר TheMarker‏, 14 ביוני 2013
↑  ירדן סקופ, סטיבן הוקינג מצטרף לחרם האקדמי; ביטל הגעתו לישראל, באתר הארץ, 8 במאי 2013
↑   ליאור דטל, מיכל רמתי,  ו, אנשי עסקים ישראלים, יהודים מארה"ב, אוליגרכים, 11 מיליון שקל - ונשיא אחד, באתר TheMarker‏, 20 ביוני 2013
↑   מוטי בסוק, ועידת הנשיא לא תתקיים השנה בשל חילופי הנשיאים, באתר TheMarker‏, 26 בדצמבר 2013
משטרת הרוכבים שובל

| --- | --- |

משטרת הרוכבים שובל
 שמות נוספים:  ביר זְבַּאלֶה (ליד קיבוץ שובל),  משטרת אל הוזייל
 מידות
 אורך:  25 מטר
 רוחב:  15 מטר
 גובה מעל פני הים:  211 מטר
 היסטוריה
 תקופות:  המנדט הבריטי
 בונה:  משטרת המנדט הבריטי
 עשוי מ:  אבני גזית
 נבנה:  בשנת 1921–1922
 ננטש:  נכבש על ידי צהל במלחמת העצמאות
 סוג:  משטרת מיקי מאוס
 אתר ארכאולוגי
 מצב:  יציב
 גישה לציבור:  נגיש מאוד על כביש 264
 הערות:  משטרת הרוכבים שובל, הוכרזה כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל
 מיקום
 קואורדינטות:  31°24′15″N 34°44′15″E﻿ / ﻿31.404244°N 34.737493°E﻿ / 31.404244; 34.737493
 he
 משטרת הרוכבים שובל
משטרת הרוכבים שובל (בפי תושבי רהט הבדואים משטרת אל הוזייל, בערבית ביר זְבַּאלֶה) היא נקודת שיטור בריטית, שהוקמה כשנתיים לאחר הכרזת המנדט הבריטי בארץ ישראל, בתחילת שנות ה-20 של המאה העשרים. היא שמשה את משטרת הרוכבים/משטרת המדבר הבריטית. מתחם התחנה ממוקם מדרום לקיבוץ שובל שבצפון הנגב, מערבית לעיר רהט על כביש 264. לאחר מלחמת העצמאות הפכה הנקודה, לנקודת משטרה של משטרת ישראל. על פי צורת הבנייה, של נקודת המשטרה. שהיה מבנה מלבני עם שתי עמדות שמירה מעוגלות משני צידיו (מדרום ומצפון). המבנה קבל את הכינוי מבנה מיקי מאוס על שם הדמיון בין צורת המשטרה במבט על ובין הדמות המצוירת.
רקע

במהלך החודשים נובמבר-­דצמבר 1917, נכבשה ארץ ישראל על ידי הבריטים. מאותו תאריך ועד עזיבת הבריטים את ארץ ישראל ב-14 מאי 1948, הייתה הארץ בשליטה בריטית ונוהלה בתחילה על ידי ממשל צבא, שבראשו עמד מושל צבאי ולצידו מנגנון אדמיניסטרטיבי, הכפוף ישירות למפקד הצבא. עם מתן האישור שהמנדט על ארץ ישראל ניתן לבריטניה בועידת סן ­רמו, בתאריך 1 ביולי 1920, התחלף הממשל הבריטי במנהל אזרחי ואת מקומו של המושל הצבאי תפס הנציב העליון, ששימש רשות מחוקקת ורשות מבצעת כאחד.
אחד מיעדי האדמיניסטרציה הבריטית היה הצורך בפיקוח ובשליטה על מרחבי הנגב; לצורך הגנה על אתרי מחצבים, נפט ומלח משודדי דרכים, גנבים והתנכלויות במטרה לשדוד את הציוד שהובא לאתרים אלו. בהמשך הבריטים נדרשו להגן על היישובים היהודים שעלו על הקרקע ועל קו המים שהונח אליהם מראש העין. לשם כך, נשלח לנגב ‘חיל הגמלים המצרי’ בפיקודו של הגנרל הבריטי פיק(אנ') שמו המלא Frederick. G. Peake. במקביל הוגדלו סמכויותיהם של השייח’ים בשבטים הבדואים (לדוגמה, שיח' סלמאן אל הוזייל מרהט, שאף מונה על ידי הבריטים לשיח' השיח'ים) והודקו קשריהם עם השלטונות הבריטיים.
רקע > משטרת המדבר

בשנת 1921 הובא כוח משטרה לנגב שמנה כ-140 שוטרים רובם בדואים, מהם 72 רוכבי גמלים, 24 פרשים ו-18 רגלים. השוטרים איישו את נקודות המשטרה וסיירו במרחבי הנגב. כח אדם זה היווה את הבסיס להקמת ‘משטרת המדבר’. מאחר שבמרחבי הנגב קשה היה לסמוך בימים ההם על תקשורת האלחוט, הוחלט להקים מערך נקודות שיטור קבועות, בנקודות-מעבר ושליטה אסטרטגיות. כך, במהלך שנות ה-20, הוקמו בצפון-מערב הנגב, 4 תחנות של ‘משטרת-המדבר’: עימַארָה (היום קיבוץ אורים) על דרך באר שבע - חאן יונס, ואדי בָּהַא (היום העיר נתיבות) על דרך באר שבע - עזה, ביר זְבַּאלֶה (היום קיבוץ שובל) על דרך באר שבע - פלוג’ה (פלוגות) וג’מַאמָה (היום קיבוץ רוחמה) על דרך חברון - עזה.
בשלהי שנות העשרים הוקמו בצפון-מזרח הנגב נקודות משטרה תל אל מילְח (תל מלחתה, משטרה שעקרה יותר מאוחר לראס זוּעַירָה = ראש זוהר/מיצד זוהר) וכּוּרְנוּב (ממשית). במטרה לגבות מיסים משיירות מובילי המלח מים המלח. למטרת פיקוח על דרכי הערבה, הוקמו בהמשך משטרות עין חוּסֻ’בּ (עין חצבה), עין אל עַ’אמְר (נחל עומר), עין עַ’דְיָאן (יטבתה) ואֻם רָשְׁרָשׁ (אילת).
באמצע שנות ה-30 הושלמה התקנת תקשורת האלחוט בכל התחנות. עם הקמת המשטרה האחרונה בחַלְסָ’ה (חלוצה) בסוף העשור, הושלמה פריסת השליטה הבריטית והפיקוח בכל מרחב הנגב, על מקורות המים והדרכים. פיקוח זה גם אִפְשר את הפעלתו של החוק שאסר נשיאת נשק חם מצפון לקו ניצנה - ראש זוהר. כל תחנות/נקודות המשטרה היו תחת פיקוד מחוז דרום של משטרת המנדט שמקום מושבו היה בעזה. במחוז היו 2 נפות, נפת עזה ונפת באר שבע.
גבולות נפת באר שבע המנדטורית היו: במערב-הגבול עם מצרים. בדרום-אום רשרש, (אילת). במזרח-הגבול עם עבר הירדן, שנמשך לאורך בקעת הערבה עד דרום ים המלח. בצפון-ממג'דל (אשקלון) במערב, לאורך ציר פלוגות והר חברון עד ים המלח. יחידות המשטרה המסונפות לבאר שבע היו ברמה של נקודות משטרה. הן עסקו בסיורים רכובים בנגב, וטיפלו טיפול ראשוני בבעיות המתעוררות. מקרי פשע הדורשים המשך טיפול הועברו לבאר שבע. בכל נקודת-משמר/שיטור כזאת שירתה מחלקת רוכבים בדואים בפיקודו של סמל בריטי, במקרה אחד אפילו שוטר יהודי.
בתחנות משטרת המדבר בנגב היו מוצבים שוטרים ערבים/בדואים בלבד. בכל אחת מהתחנות עימארה ועסלוג' שרתו 45 שוטרים; בשאר התחנות - 35; ואילו בכל אחת מהתחנות הקטנות יותר: כמו הוזייל ביר זְבַּאלֶה [שובל], היו רק 25 שוטרים ערביים/בדואים בפיקוד שאויש מבני המשפחות המכובדות כגון משפחת הוזייל. פרשים בדואים (על סוסים וגמלים) גויסו רשמית מהשבטים הלוחמניים יותר והם תוגמלו היטב כדי להבטיח את נאמנותם. כל מגויס היה צריך להביא מביתו את הסוס או הגמל שלו. בכל נקודת משטרה של רוכבי גמלים "הג'אנה", המפקד היה ''שאויש", (סמל) או קורפורל. בדרך כלל השוטרים הבדואים, הוצבו באזור השבט שלהם. מפקדי התחנות בעלי הדרגות הגבוהות בקרב השוטרים הבדואים היו ממשפחות השיח'ים, שנודבו לשרת במשטרה בתחום השבטים שלהם.