stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי הממלכה המאוחדת – מונגוליה
היסטוריה

ב-1963, בריטניה הייתה המדינה המערבית הראשונה שכוננה יחסים דיפלומטיים עם מונגוליה
שתי המדינות מתארות את מערכת היחסים שלהם כ"קרובה". ראש ממשלת מונגוליה צ'ימדין סאיחנבילג (אנ') ביקר בבריטניה ביולי 2015 ונאם בבית אסיה בלונדון. הוגו סווייר (אנ'), שכיהן אז כשר זוטר לענייני חוץ, נאם גם הוא בבית אסיה, ושיבח את השקעות מונגוליה בהתמודדות עם שינוי האקלים, ביטול עונש המוות ב-2012, ותיאר את מונגוליה כ"מובילת הטון בין שכנותיה".
נציגויות דיפלומטיות

בריטניה מחזיקה במונגוליה שגרירות באולן בטור בלבד, ואילו מונגוליה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון ו-2 קונסוליות בבלפסט וגלאזגו. בריטניה היא הקונסולרית האחראית על אזרחים של כמה ממדינות האיחוד האירופי וחבר העמים הבריטי.
יחסי סחר

בין המדינות קיימים קשרי סחר והשקעות חזקים הנהנים מצמיחה מהירה. החברה הבריטית-אוסטרלית ריו טינטו (אנ') מפעילה את מכרה אויו טולגוי (אנ') בדרום מונגוליה, אחד הגדולים בעולם. כ-7,000 אזרחים בריטים מבקרים במונגוליה בכל שנה, וכ-4,000 מונגולים מתגוררים בבריטניה.
יוסטס סירמאיס

| --- | --- |

 לידה:  6 בפברואר 1995 (בן 29) Ķekava, לטביה 
 מוקד פעילות:  לטביה 
 תקופת הפעילות:  מ-2016 
 מקום לימודים:  Riga State Gymnasium No.1 
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  לטבית 
 פרופיל ב-IMDb
 
יוסטס סירמאיס (2016)
יוסטס סירמאיס (בלטבית: Justs Sirmais; נולד ב-6 בפברואר 1995) הוא זמר ומנחה טלוויזיה לטבי. יצג את לטביה באירוויזיון ב-2016 עם השיר "Hearbeat" שנערך בסטוקהולם, שוודיה.
ביוגרפיה

סירמאיס נולד ביישוב קקאווה, הנמצא בסמוך לבירה ריגה, בלטביה. 
הוא מנגן בגיטרה ובפסנתר.
קריירה

הוא השתתף בעונה השנייה של התוכנית "Supernova", לבחירת הנציג הלטבי לאירוויזיון 2016. בשלב הסופי של התוכנית, ב-28 בפברואר, הוא זכה ברוב קולות לייצג את לטביה באירוויזיון עם השיר "Heartbeat", שכתבה אמינטה סואדוגו, נציגת לטביה באירוויזיון 2015.
בחצי הגמר השני שהתקיים ב-12 במאי ביצע ראשון בסדר ההשמעה, סיים במקום השמיני עם 132 נקודות, והעפיל לגמר. בגמר, שהתקיים ב-14 במאי, סיים במקום ה-15 ושוב קיבל 132 נקודות.
ב-17 במאי 2016 הוא הוציא את המיני-אלבום "To Be Heard". ב-23 במאי 2016 הוא הוציא את הסינגל "Ko Tu Dari" (בעברית: "מה אתה עושה").
ב-2018 נבחר להנחות את התכנית "Supernova", הקדם-אירוויזיון לבחירת הנציג הלטבי לאירוויזיון 2018. באפריל אותה שנה הוציא את האלבום הראשון שלו "Here I Am", ממנו יצאו הסינגלים "Are You There" ו-"Uz Palodzes".
ב- 5 בינואר 2023 נחשף שהוא ישתתף בקדם האירויזיון הלטבי "סופרנובה" עם השיר "Stangers" (זרים).
ישראל טלר

| --- | --- |

 לידה:  3 בדצמבר 1835 זלוטשוב, אוקראינה 
 פטירה:  27 בדצמבר 1921 (בגיל 86) רחובות, פלשתינה (א"י) 
 
ישראל הלוי טֶלֶר (לעיתים בכתיב היידי, שנהג בזמנו: טעללער; בלועזית: Teller;‏ י"ב בכסלו תקצ"ו, 3 בדצמבר 1835, זלוצ'וב, גליציה – ט"ז בכסלו תרפ"ב, 17 בדצמבר 1921, רחובות) היה מורה וסופר עברי, מראשי קונגרס פוקשאן, מאנשי העלייה הראשונה.
ביוגרפיה

ישראל טלר נולד בסוף שנת 1835 בזלוצ'וב שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בן ליהודה טלר ואח לצבי אלעזר טלר. בשנת 1865 עזב את גליציה עבר לצ'רנוביץ שבבוקובינה, ויחד עם חברו דוד צבי מילר למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו. היה מורה לעברית, תחילה בבוטושאן שברומניה, ובהמשך בגאלאץ, לשם עבר לאחר נישואיו למינה.
טלר בא ממשפחה של חסידים נלהבים, אך בעצמו היה לאיש תנועת ההשכלה. לאחר פרעות "הסופות בנגב" בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 זנח את תנועת ההשכלה והצטרף לחובבי ציון. ובמסגרת זו לקח חלק בקונגרס פוקשאן (באותה תקופה לימד עברית בפוקשאן). הוא רצה לעלות לארץ ישראל יחד עם החלוצים שהקימו את זכרון יעקב, אך מנעו בעדו ושכנעו אותו שבלעדיו עלול הארגון ברומניה להתמוטט. הוא כיהן כמזכיר "חובבי ציון" ויו"ר אספת חובבי ציון שהתקיימה בעיר בראילה ב-1896. בסופו של דבר עלה ארצה בשנת 1897 יחד עם בנותיו צילה, אנה (חנה) וליזה (לאה), ואילו בנו, היינה, נשאר בחו"ל. הבן ביקר את המשפחה במחצית השנייה של שנות ה-30 של המאה ה-20, אולם בחר לחזור לחו"ל ונספה בשואה.
טלר התיישב במושבה רחובות והיה בה למורה ולמומחה גדול בדקדוק. הוא ניהל מאבקים על הדרך הנכונה לדבר בעברית המודרנית, וכתב ספר בשם "תורת הלשון". בנו הצעיר, יהודה, מת בגיל 24 מכלבת בקהיר, ולזכרו כתב את הספר "בן אוני" (יפו תרע"ד).
ישראל טלר כתב ופרסם שירים ומאמרים רבים.
בתו צילה נישאה למשה סמילנסקי.
בתו חנה (אנה) נישאה לשמואל בן אהרן מרדכי פריימן.
בתו לאה עליזה (ליזה) נישאה לטוביה פדובה, בנו של מרדכי פדובה (מראשוני חובבי ציון וממארגני ועידת קטוביץ, מהראשונים שרכשו אדמה ברחובות מחברת "מנוחה ונחלה"), חקלאי ברחובות, ממייסדי קופת חולים עממית.
חתנו, משה סמילנסקי, הגדירוֹ כ"אחד 'המוהיקנים האחרונים' של הדור הראשון לספרותנו החדשה, אשר השפה העברית והספרות העברית היו להם לקדושה, לדת".
נפטר בחורף תרפ"ב (דצמבר 1921).
ברחובות נקרא על שמו הרחוב היורד מאחורי התחנה המרכזית לרחוב הרצל (הרחוב הראשי).
פרסומיו

שיר המעלות: על אודות יישוב ארץ ישראל, וינה: ג’ בראג, תרמ"ב.
דברי האספה השנייה לחובבי ציון ברומניה: אשר הייתה בשנת ציו"ן מקדשנ"ו (לפ"ק); סודר על פי רשימות האספה מאת נשיא הוועד הראשי ה’ שמואל פיניליש; וכתוב עברית מאתי ישראל הלוי טלר; עם תוספת שלשה שירים מאתי, קרקוב: דפוס י’ פישר, 1896.
ספר הגיון לב: בשלושה חלקים, ירושלים: דפוס השקפה, תרס"ג. (2 כרכים; התוכן: חלק א: שירי השכל; חלק ב: שירי ציון ושירים שונים.)
ספר תורת הלשון: בדבור ובכתב לתלמידים ולמתלמדים... עם הערות והארות על שמושים מוזרים בלשון, יפו: דפוס אתין, תרע"ב–תרע"ו. (דקדוק עברי) (2 כרכים)
ספר בן אוני, יפו: דפוס אתין, תרע"ד.
אוצר בלום, יפו: דפוס אתין, תר"פ. (ביטויים בעברית)
דקטור טודור הרצל:... התרדמה ... התקומה... , ירושלים: מאיר רוזין, 5664 [תרס"ד]. (לרגל פטירת תאודור הרצל)
בינה בתולדות אבותינו אברהם, יצחק ויעקב. יפו, המו"ל א. אלמאליח, דפוס סעדיה שושני, תרע"ו. העתק דיגיטלי בפרויקט בן-יהודה.
לקריאה נוספת

יוסף קלוזנר, חיבת ציון ברומניה, ירושלים: הספרייה הציונית על ידי הנהלת ההסתדרות הציונית, תשי"ח.
שלמה הרמתי, המורים החלוצים (עורכת: אריאלה שטורם), תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור (אוניברסיטה משודרת), תש"ס 2000.
שלמה הרמתי, מחנכים יהודים בתפוצות (עריכה: אריאלה שטורם), תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור (אוניברסיטה משודרת), תשס"ג 2003.
הערות שוליים

↑  ראו הספד: יהודה טלר, הפועל הצעיר, 7 בפברואר 1913, והספדו של אביו ישראל טלר: אנחות אב, הצבי, 25 בפברואר 1913.
↑  דוד תדהר (עורך), "אהרן מרדכי פריימן (דרור)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1435.
↑  דוד תדהר (עורך), "טוביה פדובה", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך טו (1966), עמ' 4759; משפחת פדובה, באתר העיר רחובות; טוביה פדובה באתר נתניה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268707405171  ISNI: 0000 0001 1702 0209  LCCN: nr2001043084  NTA: 401995135  VIAF: 121900518   WorldCat (עם VIAF): 121900518
יקוב פבלוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 באוקטובר 1917 (יוליאני) Valdaysky District, ברה"מ 
 פטירה:  29 בספטמבר 1981 (בגיל 63) נובגורוד, רוסיה 
 מקום קבורה:  Zapadnoe cemetery 
 מדינה:  ברית המועצות 
 השכלה:  מוסד 
 השתייכות:  הצבא האדום 
 תקופת הפעילות:  מ-1938 
 דרגה:  סמל ראשון (צבא רוסיה), לוטננט שני, לוטננט בכיר 
 פעולות ומבצעים
 החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה  קרב סטלינגרד 
 עיטורים
 עיטור לנין (27 ביוני 1945)  גיבור ברית המועצות (27 ביוני 1945)  כוכב הזהב (27 ביוני 1945)  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941-1945  מדליה לציון 30 שנים לייסוד צבא היבשה והצי של ברית המועצות  מדליה להנצחת 40 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  מדליה על הגנת סטלינגרד  מדליית ותיק העמל  מדליית העוז  עיטור מהפכת אוקטובר  מדליה להנצחת 50 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  עיטור הכוכב האדום  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  עיטור לנין  מדליה לציון 60 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות 
 
יקוב פבלוב (ברוסית: Я́ков Федо́тович Па́влов;‏ 4 באוקטובר 1917 – 29 בספטמבר 1981) היה מפקד מחלקה בצבא הסובייטי, שקיבל את עיטור גיבור ברית המועצות, אות ההצטיינות הגבוה ביותר בברית המועצות, על כך שעמד בראש כוח קטן שהצליח להחזיק במשך תקופה ממושכת בבית בתוך העיר סטלינגרד (שקיבל לאחר מעשה את השם בית פבלוב) מול התקפות חוזרות ונשנות במהלך קרב סטלינגרד.
ביוגרפיה

פבלוב נולד ב-1917 בכפר קטן ברוסיה למשפחת איכרים, ובשנת 1938 גויס לצבא האדום. הוא שובץ בדיוויזיית המשמר ה-13, עבר הכשרה כלוחם חיל רגלים. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא השתתף בקרבות נגד הצבא הנאצי, בין היתר במסגרת החזית הדרום-מערבית ובמסגרת חזית סטלינגרד.
ב-27 בספטמבר 1942, במהלך המתקפה הגרמנית הראשונה על סטלינגרד, כבשו פבלוב ומחלקתו בניין מגורים בעל ארבע קומות במרכז העיר מידי הגרמנים. הבניין שלט על כיכר וממנו נסלל כביש ישר ורחב עד לשפת נהר הוולגה. המיקום של הבניין הפך אותו לנקודת מפתח וניתן היה לעקוב ממנו אחר הנעשה בשטח שנכבש על ידי הגרמנים ממערב, מצפון ומדרום לו. הגרמנים ערכו ניסיונות חוזרים ונישנים לכבוש מחדש את הבניין, אך הכוח הסובייטי המגן הצליח להחזיק מעמד, וחודשיים אחר-כך, מתקפת-נגד הצליחה להעביר את כל הסביבה לשליטה סובייטית. מאוחר יותר נטען, שהגרמנים איבדו יותר חיילים בלחימה על הבניין מאשר בכיבוש פריס ב-1940. לאחר תום קרב סטלינגרד קיבל הבניין את השם בית פבלוב (ברוסית: Дом Павлова) התעמולה הסובייטית הפכה את ההגנה עליו לסמל ולמופת לגבורת חיילי הצבא האדום, ופבלוב עצמו קיבל את עיטור גיבור ברית המועצות, וכמו כן עוטר בעיטור לנין, בעיטור מהפכת אוקטובר ובעיטור הדגל האדום, לצד עיטורים נוספים.
בפועל, מאחורי הגנת הבניין עמד קצין (סרן אפאנאסייב), אך התעמולה הסובייטית הציגה את סמל פבלוב כמפקד הכוח במקום. הוא גם היה היחיד שהוענק לו עיטור גיבור ברית המועצות. יתר הלוחמים קיבלו מדליה עבור השתתפות בקרב סטלינגרד יחד עם 700 אלף אחרים.
בתום המלחמה הצטרף למפלגה הקומוניסטית, והיה נציגה של רוסיה בנשיאות הסובייט העליון במשך שלוש קדנציות.
פבלוב נפטר ב-29 בספטמבר 1981, והובא למנוחות בנובגורוד.
הערות שוליים

↑  אנטוני ביוור, "סטלינגרד", תל אביב: הוצאת יבנה, 2000, עמוד 165.
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יעד - התנועה לזכויות האזרח

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מנהיגים:  שולמית אלוני ואריה אליאב
 תקופת הפעילות:  1975–1976 
 אפיון:  מפלגת שמאל זכויות האדם ואזרח
 אידאולוגיות:  זכויות האדם והאזרח, סוציאל-דמוקרטיה, הפרדת הדת מהמדינה, שתי מדינות לשני עמים.
 כנסות:  הכנסת השמינית
 שיא כוחה:  4 מנדטים
 נוצרה מתוך:  רצ ופורש מהמערך
 התמזגה לתוך:  רצ והסיעה הסוציאל-דמוקרטית
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל 
 אתר רשמי
 
סיעת יעד, הייתה שמה של התארגנות פוליטית קצרת ימים, במהלך הכנסת השמינית.
הסיעה הראשונה, יעד - התנועה לזכויות האזרח הוקמה ב-3 ביוני 1975 על ידי שלושת חברי רצ, שולמית אלוני, בועז מואב, ומרשה פרידמן, במשותף עם חבר הכנסת אריה אליאב שפרש קודם לכן מהמערך.
ב-27 בינואר 1976 פרשו פרידמן ואליאב מהסיעה והקימו את הסיעה הסוציאל-דמוקרטית, ואילו אלוני ומואב שינו את שם סיעתם בחזרה לרצ. הסיעה לא התמודדה כ"יעד" באף מערכת בחירות.
בכנסת התשיעית פעלה סיעה בשם "יעד" בהנהגת אסף יגורי שפרש מד"ש. סיעה זו התמודדה במסגרת הבחירות לכנסת העשירית והתפרקה לאחר שכשלה מלעבור את אחוז החסימה.
הערות שוליים

↑  ועדת הכנסת אישרה השם: "יעד - תנועה לזכויות האזרח", דבר, 4 ביוני 1975
↑  א. אליאב ומ. פרידמן - סיעה עצמאית, דבר, 28 בינואר 1976
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 73151431531856300473   WorldCat (עם VIAF): 73151431531856300473
יקה (כפר)

| --- | --- |

 מדינה:  הונגריה הונגריה
 חבל:  המישור הגדול הצפוני
 מחוז:  סבולץ'-סטמאר-ברג סבולץ'-סטמאר-ברג
 נפה:  נפת קישווארדה
 שטח:  6.32 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  677 (1 בינואר 2024)
 קואורדינטות:  48°14′26″N 22°09′15″E﻿ / ﻿48.240486°N 22.154049°E﻿ / 48.240486; 22.154049 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.jeke.hu/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונגריה מוגדלת) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.יקה(למפת הונגריה רגילה) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.יקה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
יקה (בהונגרית: Jéke) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
הכפר נהרס בזמן הפלישה המונגולית לאירופה ולאחר מכן יושב מחדש.
יהודי יקה

יהודים חיו ביקה בתקופות זמן שונות ומשנת 1885 היהודים בכפר היו כפופים מבחינה קהילתית לקהילת קישווארדה.
ישנם יהודים מהכפר שנרצחו בשואה.
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 23 |  |
| 1880 | 6 | 479 |
| 1910 | 15 |  |
| 1920 | 12 |  |
| 1930 | 7 |  |
| 1941 | 6 | 673 |
הערות שוליים

↑  נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי
↑  ספר זיכרון לקהילת קליינווארדיין והסביבה
↑  תיעוד יהודים מיקה שנרצחו בשואה באתר יד ושם
↑  מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
| יישובים במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז | נירג'האזה  |  |
| ערים |  איאק •  בקטלוראנטהאזה •  בלקאן •  צ'נגר •  דמצ'ר •  דומבראד •  פהרגיארמט •  איבראן •  קמצ'ה •  קישווארדה •  מאנדוק •  מאריאפוץ' •  מאטסלקה •  נאג'אצ'ד •  נג'הלאס •  נאג'קאלו •  נירבאטור •  נירלוגוש •  נירמדה •  נירטלק •  רקמז •  טיסלק •  טיסוושווארי •  אויפהרטו •  ואיה •  ואשארושנמן •  זאהון |  |
| כפרים | קנטוריאנושי • נירקאראס • אופאי • אפג' • הודאס • נירטורה • יאנד • נירבוגדאני • פאביאנהאזה • פילפשדרוץ • גבריין • גיורטלק • יארמי • קוצ'ורד • מרק • נאג'דובוש • נירצ'הוי • נירקאטה • נירמגייש • נירפרסניה • אקריטופילפש • פפוש • ראפולט • סמושסג • טיבורסאלאש • ואלאי • אנרץ' • דגה • פניישליטקה • גיולהאזה • יקה • קקצ'ה • לוופטרי • מזלדאן • נירלווה • נירטש • פפ • פאטרוהה • רטקזברנץ' • סבולצ'באקה • סבולצ'וורשמרט • טיסקניאר • אוידומבראד • אויקנז • נג'צ'רקס • נפקור • נירפזון • שנייה • סבולץ' • טימאר • טיסנג'פלו • בשנייד • לשקוד • לוולק • מג' • ניריברון • ניריאקו • נירקרץ' • פטנהאזה • רמוצ'האזה • רוהוד • ברבאש • ברגדרוץ • ברגשוראן • צ'רודה • גלנש • גמז'ה • גולאץ' • גיירה • הטפיירצ'ה • אילק • קישוורשאן • לוניה • מארוקפפי • מאטיוש • נג'וורשאן • אולצ'ווה • פוסטדובוש • טאקוש • טרפה • טיסאדון • טיסקרצ'ן • טיססלקה • טיסוויד • ואמושאטיה • ברקס • בסטרץ • גגן • קק • נירטט • סקיי • טיסראד • ושמגייר • בוטפלאד • צגנדאניאד • צ'הולץ • צ'אסלו • צ'גלד • דרנו • פילשד • גצ'אי • גרבולץ • גיגייה • יאנקמאיטיש • קרשמיין • קישר • קישהודוש • קישנמן • קישפלאד • קישסקרש • קלצ'ה • קמרה • מגושליגט • מאנד • מהטלק • מילוטה • נאבראד • נגיאר • נג'הודוש • נג'סקרש • נמשבורזובה • אולצ'וואפאטי • פניולה • פניגה • רוז'אי • שונקאד • סמושאיי • סמושאוילק • סטמארצ'קה • טיסבץ' • טיסצ'צ'ה • טיסקורוד • טיסטברק • טוניוגמטולץ' • טיוודר • טורישטוואנדי • טוריצ'ה • ואמושורוסי • זייטה • ז'רויאן • באטורליגט • אנצ'נץ' • קישלטה • נירבלטק • נירבוגאט • נירצ'אסארי • נירדרז' • נירגלשה • נירגיולאי • נירפיליש • נירוושווארי • אמביי • פנסלק • פיריצ'ה • פוצ'פטרי • טרם • בלשה • בוי • גאוואוונצ'לה • פסב • פורצ'למה • טיסברצל • טיסטלק • צ'נגרשימה • צ'נגראויפלו • קומלודטוטפלו • פאטיוד • סמושאנגיאלוש • סמושבץ' • סמושטטארפלווה • טיוקוד • אורה • בלקאן • בירי • בקן • ארפטק • גסטרד • קאלושמיין • סקוי • בנק • אפריישקה • גיירצ'קה • קומורו • טיסבזדד • טיסמוגיורוש • טיססנטמארטון • טוז'ר • ז'ורק • סורגלמטוש • טיסדדה • טיסדוב • טיסאסלאר |  |
| יישובים בנפת קישווארדה |
| --- | --- | --- |
| יישובים | קישווארדה • איאק • אנרץ' • דומבראד • דגה • פניישליטקה • גיולהאזה • יקה • קקצ'ה • לוופטרי • מזלדאן • נירקאראס • נירלווה • נירטש • פפ • פאטרוהה • רטקזברנץ' • סבולצ'באקה • סבולצ'וורשמרט • טיסקניאר • טורניושפאלצה • אוידומבראד • אויקנז |  |
יעד (הכנסת התשיעית)

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 מנהיגים:  אסף יגורי
 תקופת הפעילות:  1978–1981 (כ־3 שנים) 
 כנסות:  הכנסת התשיעית
 אותיות:  יט
 שיא כוחה:  מנדט אחד (כסיעת פורשים)
 שפל כוחה:  לא עברה את אחוז החסימה.
 נוצרה מתוך:  התנועה הדמוקרטית לשינוי
 אתר רשמי
 
סיעת יעד הייתה סיעת יחיד שהוקמה במהלך הכנסת התשיעית על ידי חבר הכנסת אסף יגורי.
הסיעה הוקמה ב-14 בספטמבר 1978 בעקבות הפיצול בד"ש שגרר את הקמתן של התנועה הדמוקרטית והתנועה לשינוי ויוזמה. תחילה דובר על כך שיצטרף לקבוצת עמית של מאיר עמית, אך לאחר שהחליטו להצטרף לתנועה לשינוי ויוזמה בחר  יגורי שלא להצטרף לאף אחת מהסיעות החדשות, והקים במקום זאת את יעד כסיעת יחיד.
במהלך כהונת הכנסת התשיעית עלה שמו מספר פעמים כמי שעשוי להצטרף למפלגת מרכז חדשה בראשות משה דיין, מהלך זה לא יצא למעשה לפועל, כמו כן לקראת הבחירות לכנסת העשירית ניהל מגעים עם מפלגת הליכוד על שיבוצו ברשימה אך משהוצע לו מקום לא ריאלי ברשימת המפלגה החליט להתמודד לכנסת באופן עצמאי,
בבחירות לכנסת העשירית נרשמו לזכות יעד 1,228 קולות, אך היא כשלה לעבור את אחוז החסימה, ובעקבות כך נעלמה מהמפה הפוליטית.
המפלגה בכנסת

הכנסת התשיעית (1977-1981)
מנדט אחד: אסף יגורי
מועמדי המפלגה בבחירות לכנסת העשירית (1981)
אסף יגורי, משה ישי, יוסף קולק לרשימת מועמדים מלאה ראו
יקבי תשבי

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  יקב
 תקופת הפעילות:  1984–הווה (כ־40 שנה) 
 מיקום המטה:  זכרון יעקב
 ענפי תעשייה:  חקלאות, יין
 מוצרים עיקריים:  יינות
  
 www.tishbi.com/index_h.asp
 
יקבי תשבי הוא יקב בזכרון יעקב, השייך למשפחת תשבי ומנוהל על ידה.
היסטוריה

בשנת 1882, מיכאל חמילצקי הגיע לזכרון יעקב בשליחות הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד במטרה לגדל כרמים. הוא התיישב יחד עם משפחתו במושבה שפיה הסמוכה. בשנת 1925 על פי הצעתו של חיים נחמן ביאליק, הם עברתו את שמם לתשבי, ראשי תיבות של "תושב שפיה בארץ ישראל".
הגפנים של משפחת תשבי סיפקו ענבים לקואופרטיב היקב כרמל מזרחי עד לשנת 1985. בשנה זו תעשיית היין בישראל נקלעה למשבר ומחיר הענבים צנח. ב-1985 החליט יונתן תשבי, דור רביעי במשפחה הכורמים, לפרוש מכרמל מזרחי ולהקים יקב עצמאי. בתחילה הוא קרא ליקב על שם רוטשילד "יקבי הבארון" אך מאוחר יותר השם התחלף ל"יקבי תשבי", על שם המשפחה.
כיום, עובדים ביקב רבים מבני משפחת תשבי. מייסד היקב, יונתן תשבי, משמש כמנכ"ל ואשתו, נילי, מנהלת את מרכז המבקרים. גולן, בן הדור החמישי למשפחה, משמש בתור יינן ראשי וסמנכ"ל היקב.
היקב מוכר (2010) כמיליון בקבוקי יין בשנה, חלקם במסגרת תוכנית ייחודית בה לקוחות יכולים למלא בקבוקים ריקים מחדש, בנקודות "תדלוק" הפזורות ברחבי הארץ.
סדרות היין הגבוהות של היקב הן: "ספיישל רזרב" - יינות זניים ו"Estate" - יינות זניים. סדרות היין הפשוטות יותר של היקב הן "תשבי" ו"כרמים". לעיתים מייצר היקב גם יין קינוח, ברנדי ויין מבעבע.
לקריאה נוספת

דניאל רוגוב, תרגום: עמית יריב, מדריך רוגוב ליינות ישראל 2011, טובי, 2011, עמ' 12, 24, 440-435, 479
אליעזר זקס, יין ישראלי: מבחר יינות ישראל, תל אביב: קורדינטה, ספטמבר 2011, עמ' 97-96
אליעזר זקס וירון גולדפישר, שביל היין: טיול ביקבי ישראל, תל אביב: קורדינטה, 2007, עמ' 129-128
שלמה פפירבלט, עולם היין, כפר סבא: אריה ניר, תשס"ב 2002, עמ' 255-254
הערות שוליים

↑  אודות, באתר יקבי תשבי
יצחק אייזיק לובצקי

יצחק אייזיק לובצקי, 1912
יצחק אייזיק לובצקי (בכתיב יידי: יצחק אייזיק לובעטצקי, 1872, טורץ, פלך מינסק – 1921, וינה) – מספר, מבקר, פובליציסט ומוזיקולוג עברי. פרסם סיפורים ומאמרי ביקורת רבים על ספרות ואמנות. רוב כתביו לא כונסו עדיין. לובצקי סבל מחוסר יציבות ואי שקט נפשי, ולאחר התמוטטות כלכלית התאבד בביתו בווינה.
תולדות חייו

יצחק אייזיק לובצקי נולד בשנת 1872 בטורץ אשר ברוסיה הלבנה, בשטח האימפריה הרוסית. אביו, דוד אליהו, היה סוחר, ועוד בילדותו של יצחק אייזיק עברה משפחתו מטורץ להורודיה, שמופיעה במספר סיפורים שכתב מאוחר יותר. נודע כילד פלא, ובגיל צעיר ברח מבית הוריו כדי להשתלם בישיבות מינסק ווולוז'ין. מאוחר יותר, הוא נדד בעיירות והתפרנס כחזן וכדרשן. לובצקי נישא בגיל 17 לאישה מבוגרת, אך ברח מביתו לאחר שהרתה, מבלי להעניק לה גט.
למד לימודי מוזיקה באיטליה, אותם סיים בהצטיינות. כשחזר לרוסיה גויס לצבא, אך גם משם נמלט זמן קצר לאחר מכן. הוא התגורר מספר שנים בגליציה ושימש שם כמזכיר חברת "אהבת ציון", כמרצה לזמרה, ולאחר מכן הוא ניצח על המקהלה של בית כנסת גדול בווינה.
לובצקי הרבה לפרסם בעיתונות העברית ביקורות, מאמרים פובליציסטיים וגם סיפורים פרי עטו. הוא גם התכתב רבות עם אחד העם, אך סירב לבקשתו לשלוח אליו את כתובתו, כנראה מחשש שיאתרו אותו ויחייבו אותו לתת גט לאשתו. על פי סגנונם של מכתביו ואשפוזיו בבית חולים, עליהם סיפר לאחר העם, מסיקים חוקרים שכנראה סבל מאיזו הפרעה נפשית. בסופו של דבר כנראה שהתגרש מאשתו הראשונה, כי בווינה הוא נישא למארי בריינין, אחותו של ראובן בריינין, ונולדו להם שלושה ילדים.
לובצקי גם נהג להשקיע בבורסה, ואף הרוויח סכום מאוד גדול שם, אך הפסיד את כולו עם תום מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1921 התאבד בביתו, לאחר שפתח את צינורות הגז.
משה אונגרפלד כתב במאמרו שיצחק אייזיק לובצקי התבלט בכשרונותיו ובנטייתו המוזיקלית, אך הצטיין גם באי-שקט נפשי, שגרם לו לברוח מעצמו ומזולתו, ועובדה זו אפיינה את התנהגותו. הוא ברח מבית הוריו, מאשתו הראשונה, מהצבא, ובסופו של דבר מהחיים.
עבודתו

לובצקי התעסק בתחומים מגוונים: מוזיקה, אמנות פלסטית, ספרות יפה, ביקורות ספרותיות ופובליציסטיקה. היה מעורב בפולמוס נורדאו - אחד העם והרבה לפרסם ב"המגיד", הצופה, השילוח, וגם ב"הדור". הוא הושפע מאוד מהתרבות המערב אירופית והיה אסתטיקן רומנטי. דגל בטוהר הז'אנר - לכל ז'אנר יש את כלליו שלו ועל האמן היוצר להקפיד בדרישות הז'אנר. ביקורתו הייתה לרוב שלילית והתקפית; הוא היה נוהג להעלות כמה קווי אור ביצירות, ומיד לאחר מכן היה תוקף בביקורת שלילית.
תחילה הושפע מאוד מיצירתו של מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, והיה אחד הראשונים שאבחנו ואף נתנו סימנים בדמותו של התלוש בספרות העברית, שכידוע הרבה להופיע ביצירת ברדיצ'בסקי. במהלך השנים הוא התאכזב מברדיצ'בסקי ופנה לכיוונים אחרים. בכל אחד מהתחומים שעסק השתדל להטביע את חותמו המיוחד. מבחינה ספרותית, אין גיבוריו של לובצקי מתלבטים בקונפליקטים לאומיים-מסורתיים, אלא בבעיות אינדוידואליות - פסיכולוגיות. אילו דמויות מנוכרות שעוסקות במתהווה בתוך נפשן בלבד, והן מנותקות מהסביבה.
בתשובה לביקורת של לובצקי, שהביעה התנגדות לתיאורים חיצוניים של הגיבורים, לציטוט המונולוגים שלהם ולהתעסקות בדברים צדדיים, שהם בעיניו טפלים, ענה לו י. ל. פרץ: את לב הקורא, לוקח האדם החי שנראה בכל מלוא קומתו, חיצוניותו ושיחתו בסיפור. מלבד הפסיכולוגיה של הגיבור מעניינת אותנו האינטואיציה שלנו לגביו, הלב יותר חשוב מהמדע המדויק בספרות.
מבחינה לאומית הוא דגל בגישה שמייחסת חשיבות רבה לעבר התרבותי של העם היהודי ולמצבו הפסיבי בהווה, וזאת בניגוד גמור לתורתם של הרצל ובייחוד מקס נורדאו. הוא התנגד בתוקף לשלילתו של נורדאו את תרבות הגולה ולצידודו ביהדות השרירים. יחד עם זאת הוא תמך בלימוד ובהשפעה של התרבות האירופית ובטיפוח השפה העברית.
לקריאה נוספת

ניסן טורוב, "מאיגרא רמא - יצחק אייזיק לובצקי", בעיות התאבדות; מחקר פסיכולוגי-סוציולוגי, דביר, 1953
עינת ברעם-אשל, "על ריכוזה וביזורה של חווית התלישות בשלוש נובלות שכוחות", סדן, מחקרים בספרות עברית (2000) כר' ד', עמ' 389 - 406, דיון בסיפור "החטא" ליצחק אייזיק לובצקי
הערות שוליים

↑  גצל קרסל, לקסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים, ספריית פועלים, 1967
1 2 3 4 5 6  שושנה שפרבר, יצחק אייזיק לובצקי, מספר ומבקר; עבודת גמר לתואר מוסמך, אוניברסיטת תל אביב, 2008
1 2  משה אונגרפלד, "האיש שברח מעצמו; על יצחק אייזיק לובצקי", מאזנים, כר' ל"ה, (1972), חוברת 1, עמ' 76 - 79
↑  י. ל. פרץ, "בעולם האותיות המחכימות" פרויקט בן יהודה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007508029305171  VIAF: 308273745   WorldCat (עם VIAF): 308273745
כתב מגידות

כתב מגידות הוא חוזה מינוי שהיה מקובל בקהילות היהודיות במזרח אירופה להעניק למגיד המישרים שנבחר מטעם הקהילה. בחצרות החסידיות שבאוקראינה הפך הכתב לסימן של קבלת מרות והכנעה לצדיקי החסידות, בעיקר צדיקי בית צ'רנוביל, כאשר קהילות רבות היו מבטאות את הקשר שלהן עם המנהיג החסידי שהתגורר בעיר אחרת באמצעות הענקת הכתב. כתב המגידות היווה גם מקור פרנסה עבור הצדיקים, והיה פעמים רבות למוקד סכסוכים בין חצרות שונות.
רקע

עם התפתחותה של הדרשנות ביהדות, התרבו המגידים; המגיד היה נודד מקהילה לקהילה ונושא דרשה תמורת שכר. בקהילות רבות, ובפרט בקהילות גדולות, התפתח הנוהג להחזיק מגיד במשרה קבועה, בדומה לשאר המשרות הקהילתיות כמו רב, מלמד תינוקות ודיין. עם מינויו של המגיד הוענק לו כתב מגידות בדומה לכתב רבנות, ובו נכתב נוסח המינוי בלשון הקודש נמלצת, וכן פורטו בו תנאי השכר. כתב זה היה נהוג ביהדות אירופה, ובפרט בערי ליטא וווהלין.
בתחילת התפשטותה של תנועת החסידות שימשו רבים מראשיה כמגידים, בשל הזיקה המובהקת בין משרת המגידות לסגנון חייהם של רבים מצדיקיה שעסקו בדרוש ובעבודת ה', וחלקם אף כונה בשם "המגיד". הבולטים שבהם היו: המגיד ממזריטש, המגיד מזלוטשוב, רבי יעקב יוסף מאוסטראה, רבי זאב וולף מז'יטומיר, רבי מנחם נחום מצ'רנוביל והמגיד מקוז'ניץ. עם התמסדות התנועה והתבססות החצרות החסידיות, באזורים מסוימים כתב המגידות הפך למעין כתב התקשרות בין הצדיק לנאמניו.