stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחלף יגאל ידין

ערך זה עוסק במחלף בירושלים. אם התכוונתם למחלף בשם זה בחיפה, ראו .
| --- | --- |
 תאריך הקמה:  2007
 מיקום:  ירושלים
 כבישים במחלף:    כביש 1   כביש 50
 אתרים סמוכים:  נחל שורק, נחל צופים
 קואורדינטות:  31°48′29″N 35°12′23″E﻿ / ﻿31.80804167°N 35.20632778°E﻿ / 31.80804167; 35.20632778
 
  (למפת ירושלים מוגדלת) מחלף יגאל ידין(למפת ירושלים רגילה) מחלף יגאל ידין(למפת הרי ירושלים רגילה) מחלף יגאל ידין(למפת הרי ירושלים מוגדלת) מחלף יגאל ידין he
 
מחלף יגאל ידין נקרא גם צומת רמות הוא מחלף בעיר ירושלים המחבר את כביש 50 (כביש בגין) עם כביש 1 בקטע המכונה כביש 9 בצפון העיר. המחלף גם מקשר לשדרות גולדה מאיר המשמשות ככניסה הראשית לשכונת רמות אלון.
היסטוריה

המחלף נבנה בשני שלבים. בשלב הראשון הוקם חלקו המזרחי של המחלף בו עובר כביש 50 מעל כביש 1. העבודות להקמת שלב זה החלו בשנת 1998. שלב זה נפתח לתנועה במאי 2002 והוא בוצע על ידי חברת שפיר הנדסה. במקביל החל תכנונו של כביש 9, שתוכניתו אושרה באוגוסט 1999.
העבודות להקמת השלב השני של המחלף החלו בסוף 2001, כחלק מפרויקט סלילת כביש 9. אך התוכנית לסלילת הכביש נתקלה בהתנגדות של תושבי שכונת רמות והארגונים הסביבתיים, שהתנגדו למעבר הכביש בעמק הארזים, הנחשב לאחד האזורים הרגישים ביותר מבחינה נופית בירושלים, והדבר הביא לעיכוב בסלילת הכביש. הכביש היה אמור להיפתח בתחילת 2005 אך אילוצי תקציב הביאו להאטת הסלילה. יממה לפני טקס הפתיחה של הכביש, במאי 2007, במעמד ראש הממשלה אהוד אולמרט, נאלצה חברת מוריה להודיע על ביטולו, זאת לאחר שבית המשפט המחוזי בירושלים הוציא צו ארעי האוסר על פתיחת הכביש, בעקבות עתירת החברה להגנת הטבע, אשר טענה כי טרם הושלם השיקום הנופי וכי נתגלו חריגות שונות בביצוע הפרויקט. השלב האחרון נפתח לבסוף בסוף 2007 עם פתיחת הקטע בכביש 1 ממחלף שער מוריה למחלף יגאל ידין.
בספטמבר 2017 החלו עבודות הקמה של מסוף  הארזים לצד המחלף, שנועד לשרת בין השאר את באי הר חוצבים, השכונות החרדיות הסמוכות ותושבי צפון ירושלים. המסוף שעלות בנייתו המשוערת כ-350 מיליון שקלים נחנך ב-2024, הוא כולל 12 רציפים לאוטובוסים עירוניים ובינעירוניים, חניון תת-קרקעי גדול בשטח של כ-20 דונמים לכ-250 אוטובוסים (שיחליף בעתיד את מגרשי החנייה הוותיקים בכניסה לירושלים המיועדים לפיתוח במסגרת פרויקט הכניסה לעיר) ומעליו גג ירוק. כמו כן מסלול הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים שצפוי להיחנך ב-2026 יחלוף לצד מרכז התחבורה ויחבר בינו לשכונות רבות בירושלים, ועד שתושלם הרכבת הקלה יעבור במסלול קו האוטובוסים הכחול המהיר.
מבנה המחלף

המחלף נבנה משתי מערכות הפרדה מפלסית עצמאיות החולקות ביניהן את כיווני הפנייה האפשריים. כך למשל, נכון לשנת 2017 לא מתאפשרת הפנייה ישירות מכביש 1 בכיוון מזרח לכביש 50 בכיוון דרום אלא דרך שדרות גולדה מאיר ומחלף גולדה מאיר. המערכת המזרחית בנויה כמחלף עלה תלתן חלקי עם שתי לולאות. הגשר בנוי בתוואי כביש 50 וחולף מעל כביש 1, ובשני הצירים מתאפשרת תנועה רציפה ללא רמזורים. גם המערכת המערבית בנויה במבנה עלה תלתן חלקי עם שתי לולאות וגשר בתוואי שדרות גולדה מאיר. הגשר חולף מעל כביש 1 שהתנועה בו רציפה, בעוד שבתוואי הגשר קיימים צמתים מרומזרים.
מתחת למחלף עוברים נחל שורק ויובלו, נחל צופים.
הערות שוליים

↑  מוריה תבצע ב-99' עבודות פיתוח ב-416 מיליון שקל, באתר גלובס, 11 בינואר 1999
↑  גל ניסים, ‏ירושלים: נפתחו מחלפי ידין וגולדה בכביש בגין, באתר גלובס, 26 במאי 2002
↑  אפי לנדאו, ‏אושר כביש 9 בכניסה המערבית לירושלים, באתר גלובס, 23 באוגוסט 1999
↑  ענת ציגלמן, החלה סלילת כביש גישה חדש לירושלים, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2001
↑  גל ניסים, ‏בתום המאבק המשפטי: החלו העבודות בכביש מס' 9, באתר גלובס, 22 בספטמבר 2002
↑  ענת ג'ורג'י, מוריה תאט העבודות בכביש 9 בכניסה לי-ם; פתיחתו תידחה, באתר הארץ, 1 בינואר 2004
↑  אבי בר-אלי, ברגע האחרון: בוטלה פתיחת כביש 9 בירושלים שהיה אמור להיחנך מחר במעמד רה"מ, באתר הארץ, 20 במאי 2007
↑  יובל ניסני, תחנה המסוף חדשה תיבנה בצפון ירושלים, באתר כל העיר, 10 בספטמבר 2017
↑  יובל ניסני, הרכבת הקלה: הוועדה המחוזית אישרה את תוואי הקו הכחול, באתר כל העיר, 3 בדצמבר 2017
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: מחלף גולדה מאיר | מחלפים בכביש 50 | הבא: מחלף בנציון נתניהו |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: מחלף שער מוריה | מחלפים בכביש 1 | הבא: מחלף רמת שלמה |
אנטילופת בייטס

| אנטילופת בייטס |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
תת־משפחה:: צבאיים
שבט:: אנטילופות סבך
סוג:: אנטילופה ננסית
מין:: אנטילופת בייטס
שם מדעי
 Neotragys batesi ‏וינטון, 1903
תחום תפוצה


אנטילופת בייטס (שם מדעי: Neotragys batesi; שמה המלא הוא אנטילופה ננסית של בייטס), היא מין של פרסתנית מעלת גרה קטנטנה בגודל ארנב, המשויכת לסוג אנטילופה ננסית וחיה במרכז אפריקה. היא תוארה מדעית בתקופה מאוחרת למדי - 1903, וקרויה על שם החוקר שגילה אותה. היא דומה מאוד חיצונית לקרובתה אנטילופה מלכותית במבנה גוף וצבע פרווה. בגובה הכתפיים אנטילופת בייטס עשויה אמנם להיות קטנה יותר מקרובתה, אך לרוב היא גדולה במעט יותר הן בגובה והן במידות הגוף האחרות ועל כן היא נחשבת לאנטילופה הקטנה בעולם רק לאחר האנטילופה המלכותית. שתיהן קטנות בדרך כלל באופן ניכר מהמין השלישי בסוג - דלקרן המושק.
תיאור

אנטילופת הבייטס מתאפיינת כקרוביה בזוג קרני-חרוט קצרצרות ודקיקות האופייניות לסוג, והן ארוכות במקצת משל האנטילופה המלכותית וקצרות יותר משל דלקרן המושק. המבנה של הקרן פשוט יחסית: הקרן צומחת באלכסון עדין לכיוון מעלה בהתאם לזווית של הראש, והיא מתעגלת בצורה כמעט ולא מורגשת. מיקום הקרניים הוא בצידי המצח מעל העיניים, אך בשל הגודל הקטן שלהן הן נמצאות במרחק גדול מהעיניים ומהאוזניים. המרחק בין הקרניים זהה בין הבסיס לקצוות, והרווח בבסיס בין הקרניים הוא מהגדולים ביותר בקרב האנטילופות לצד האנטילופה המלכותית. הקרניים של אנטילופת בייטס דקיקות יותר אף משל מיני הדוקרן, ויש הבדל מועט בעובי בין הבסיס לקצוות שאינו בולט כל כך. השפיץ של הקרניים חד ביותר. צבע הקרניים הוא מחום בהיר עד חום שוקולד כהה לעומת הצבע השחור של האנטילופה המלכותית. הזכרים הם היחידים שמצמיחים קרניים, וזהו ההבדל היחידי שמאפשר זיהוי בינם לבין הנקבות.
הפרווה של אנטילופת בייטס עבה וקצרה עם מרקם של שערות סמיכות וצפופות. צבע הפרווה דומה מאוד לאנטילופה המלכותית, אך הוא בהיר יותר. הצבע מורכב מגוונים שונים של חום - בעיקר חום קפה, חום קינמון, חום מהגוני, חום ערמוני, חום מבריק וחום בהיר, כשאין אזורים עם צבע קבוע. בדרך כלל סמוך לחזה ולצוואר ובפלג האחורי הגוונים יהיו כהים יותר, ואזור הצלעות עשוי להיות בהיר עד חום צהבהב. העכוז והגחון עד החזה בצבע לבן בוהק, ומהחזה נמשך פס לבן עד אמצע הגרון. החלק העליון של הגרון הצמוד לראש גם הוא בצבע לבן. הזנב בצבע חום שוקולד כהה בצד העליון, ולבנבן בצד התחתון.
צבע ראשה של אנטילופת בייטס זהה בדרך כלל לצבע הגוף, ולעיתים המצח כהה במקצת. סביב העיניים הצבע נוטה לחום בהיר אך זה אינו בולט כל כך, ומתמזג עם שאר הצבעים של הראש. סימוני הפנים מסכמים בגבות דקיקות וקטנות בצבע לבן מעל כל עין, וכל האזור שסביב האף והפה בצבע שחרחר. הסנטר לבנבן מתחבר עם החלק העליון הלבן של הגרון ויוצר מעין "סינר". האוזניים מתחלקות בין שחרחר וחום כהה ובהיר בצד החיצוני לשחרחר וחום-ורדרד דהוי בצד הפנימי; בבסיס של האוזניים יש כתמים דקיקים בצבע שחור ולבן. לעומתה האנטילופה המלכותית מתאפיינת בראש השחרחר ברובו ללא גבות לבנות, כשהחלק התחתון בצבע כתמתם בולט. ה"סינר" הלבן בסנטר בולט יותר אצלה, ואין לה כתמים בבסיס האוזניים.
מבנה גופה של אנטילופת בייטס קומפקטי ועגלגל, ויש לה צוואר קצרצר ועבה הגורם לכך שהראש נראה מחובר לגוף. הראש עצמו גדול יחסית לגוף, והוא עגלגל ברובו ומסתיים בחרטום משולש. הרגליים דקיקות וקצרות, ומסתיימות בפרסות קצרות וחדות. הרגליים האחוריות ארוכות יותר מהקדמיות, ולכן בפלג גופה האחורי גבוה באופן ניכר מהקדמי ומשווה לה מראה כפוף ושפוף. העיניים שלה גדולות מאוד עם אישונים שחורים מורחבים, וגם אפה גדול יחסית ועגלגל ושחרחר כשל אייל. מאפיינים אלה גורמים לאנטילופת בייטס להיות דומה יותר לאיילוניים מאשר לאנטילופות קטנות אחרות מתת-משפחת הצבאיים. האוזניים גדולות ועגלגלות, והלוע, הפה והשיניים קטנים מאוד. הזנב דק וקצר והוא תחוב בדרך כלל ברגליים. הדו-צורתיות זוויגית בין הזכרים לנקבות של מין זה נמוכה ביותר, כשההבדלים היחידים הם שלזכרים יש קרניים, ואילו הנקבות גדולות מעט. 

מידות הגוף של אנטילופת בייטס:

גובה הכתפיים: 33-24 ס"מ.

אורך הראש והגוף: 57-50 ס"מ.

אורך הקרניים: 5-3.8 ס"מ.

אורך הזנב: 8-4.5 ס"מ.

משקל: 3-2 ק"ג.
תפוצה ובית גידול

אנטילופת בייטס נפוצה במרכז אפריקה. התפוצה שלה מוחלקת לשלושה אזורים גאוגרפים נפרדים: 1) - האזור המרכזי, משתרע על מרבית גבון וגינאה המשוונית, צפון מערב ודרום מערב קונגו, דרום קמרון ודרום מערב הרפובליקה המרכז אפריקאית. 2) - האזור הבינוני, משתרע בעיקר על צפון מזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו עם גלישה קטנה למערב אוגנדה. 3) - האזור הקטן, משתרע על דרום מזרח ניגריה.
בית גידולה של אנטילופת בייטס הוא בעיקר יערות גשם טרופיים, יערות שפלה לחים ויערות משווניים, ורצוי עם פסיפס של צמחייה צפופה ביותר בצידי נהרות, עצים שנפלו, אזורי יער בהתחדשות בשל נפילה או כריתה, קרחות יער, וקרבה לפעילות אנושית כצידי כבישים וגינות ומטעים חקלאיים. היא מצויה בגבהים נמוכים יחסית של 100 עד 900 מטר מעל פני הים. הטמפרטורות בתחומי מחייתה 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת גבוהה ביותר בהתאם לבית גידולה ובסביבות 10,000-1,000 מילימטר לשנה.
אקולוגיה ומחזור חיים

אנטילופת בייטס עשויה ללקט מזון לאורך שעות היום, אך שיא פעילותה הוא בשעות הלילה, הבוקר והערב; בזמנים שהיא אינה פעילה היא מבלה את זמנה במנוחה והעלאת גרה בצמחייה עבותה. גודלה הקטן ופרוותה הכהה מספקים לה הסוואה מצוינת בבית גידולה הסבוך, והם גורמים לה להיות חשאית וכמעט בלתי ניתנת לצפייה. התגובה הראשונה שלה בעת הפרעה היא הסתתרות במהירות בסבך הקרוב אליה ללא תזוזה, ובמקרה והאיום יתקרב אליה היא תחכה עד למרחק קצר ממש ואז תפתח בהימלטות. היא נעה בקלות ובזריזות רבה בסבך תוך כדי התפתלויות ושבירה מהירה לכיוונים מנוגדים, מה שמקשה מאוד על טורפיה לתופסה. יש לה שתי שיטות שונות של בריחה: ריצה מהירה ושפופה עם גוף הסמוך לפני לקרקע וראש מתוח כלפי קדימה, או באמצעות קפיצות חזקות וגבוהות; רגליה האחוריות של אנטילופת בייטס ארוכות כאמור מהקדמיות, והן מספקות לה כוח מדהים ביחס לגודלה ומאפשרות לה ניתורים בגובה 55 ס"מ למרחק של 2.8 מטר. 

בשל גודלה הזעיר לאנטילופת בייטס טורפים רבים ומגוונים, וכמעט כל טורף בגודלה ומעלה מסוגל לטורפה. בין טורפיה ניתן למנות: נמר, זבד אפריקאי, גחן מצוי, חתול בר ועשרות מינים של עופות דורסים ונחשים. הזכרים פולטים נחירות דרך האף כאשר הם מחפשים נקבות, ושני המינים מפיקים קול דמוי נביחה צרודה כאשר הם נמלטים - המשמש כאזהרה.
אנטילופת בייטס היא פרסתנית הפעילה לרוב בבדידות, כאשר כל פרט מאכלס שטח ביתי קבוע משלו בגודל 2–4 דונם, אם כי שטח של זכר חופף לעיתים קרובות לשטח של שתי נקבות. הזכרים טריטוריאליים, ומסמנים את שטחם על ידי הפרשות מבלוטות הריח שבצידי העיניים וערימות גללים. הנקבות אינן טריטוריאליות ולעיתים נמצאות בקבוצות קטנות. הפעילות היומית שלה מוכתבת על ידי הזמינות של מזונה; אנטילופת בייטס תנוע בשטחה סביב מספר אזורי האכלה מתאימים, ובכל אזור תבלה כחודש וחצי. תזונתה מבוססת בעיקר על עלים, שיחים, דשא ירוק וטרי, ניצנים, זרעים, פטריות, פירות ופרחים, ולעיתים רחוקות גם כמויות מוגבלות של עשבי תיבול ועשבים. במקומות בהם יש פלישה של גידולים חקלאיים ליערות, אנטילופות בייטס מעדיפות יותר את אזורים אלה על פני בית גידולם הטבעי, והן מזיקות לגידולים כדוגמת בוטנים, תה, קפה וקקאו, ומשום כך אינן אהודות על החקלאים ונתפסות לעיתים במלכודות שבשדות. צפיפות האוכלוסייה בבתי גידול רגילים 1–2 אנטילופות לקמ"ר, ובבתי גידול מתאימים במיוחד כמטעי קפה וקקאו היא גבוהה מאוד ועשויה להגיע עד 35 פרטים לקמ"ר.
המידע על מערכת הרבייה של אנטילופת בייטס מועט יחסית בשל החשאיות שלה, וחלקו מושווה לאנטילופה מלכותית ודלקרן המושק. הרבייה מתרחשת לאורך השנה, אך השיא הוא במשך העונות הגשומות. ההריון נמשך כ-6 חודשים, לאחריהם נולד עופר יחיד קטנטן ושברירי במשקל של 1–2 ק"ג. צבעו זהה לצבע הבוגרים והוא שוהה בשבועות הראשונים בצמחייה הסבוכה. הוא נגמל לאחר כחודשיים ומגיע לבגרות לאחר 16 חודשים לנקבה ו-8–18 חודשים לזכר.
תוחלת החיים של אנטילופת בייטס זהה כנראה לזו של אנטילופה מלכותית - 8-6 שנים, ובשבי היא גבוהה במעט.
איומים ושימור

אנטילופת בייטס מסווגת על ידי IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל מספרים גדולים ברוב חלקי תפוצתה ומגמת אוכלוסייה יציבה. מצב שימורה לא אמור להשתנות כל עוד שטחים נרחבים מהיערות המשוונים במרכז אפריקה יישארו מיושבים בדלילות, אך פעילות והתיישבות אנושית מסיבית הצפויה באזורים אלה בעשורים הבאים עלולה לגרום ללחצים גדולים של ציד וכריתת יערות. אף על פי שאנטילופת בייטס נרדפת לבשר, היא אינה שכיחה בדרך כלל בשווקים עירוניים לעומת הצביונים - כנראה בשל האופי החשאי והזהיר שלה, כך שהציד אינו מהווה איום חמור כל כך בשבילה. כמו כן היכולת שלה להשתלב במטעים חקלאיים וביערות בשלבי צמיחה, גורמים לה להיות פחות מושפעת מכריתת יערות בניגוד למינים התלויים ביערות ללא הפרעה כדוגמת האוקפי. ההישרדות הארוכת-טווח שלה, עשויה בכל זאת להיות תלויה יותר ויותר באזורים מוגנים.
בין האזורים המוגנים שבהם היא נמצאת ניתן למנות את הפארק הלאומי הרי רוונזורי, הפארק הלאומי קהוזי-בייגה, שמורת אוקאפי, הפארק הלאומי וירונגה, הסנגהה התלת-לאומי, שמורת החי דג'ה, הפארק הלאומי פונג'ארה, הפארק הלאומי וואקה, הפארק הלאומי הרי קריסטל, הפארק הלאומי אקאנדה, הפארק הלאומי בירוג'וו, הפארק הלאומי מיומבה, הפארק הלאומי מוקאלאבה-דאודאו, הפארק הלאומי לואנגו, הפארק הלאומי מואנג'ן, הפארק הלאומי לוינדו, הפארק הלאומי מינקאבה, הפארק הלאומי נאקי ועוד.
אומדן האוכלוסייה העולמי לאנטילופת בייטס מוערך בכ-220,000 פרטים.
הערות שוליים

↑  אנטילופת בייטס באתר הרשימה האדומה של IUCN
| צבאיים |
| --- | --- | --- |
| אנטילופות ערבה | אנטילופות ערבה |  |
| צבי | צבי הנגב • צבי מצוי • צבי הודי • צבי קווייר • צבי רים • צבי ספיקי • צבי הזפק • צבי החול • צבי ארלנג'ר • צבי ערבי |    |
| צבי אמיתי | צבי תומסון • צבי מונגאלה • צבי אדום חזית • צבי הוגלין • צבי אדום |    |
| צבי דק-צוואר | צבי יחמורי • צבי גראנט • צבי סומרינג |    |
| צבי קלארק | צבי קלארק |    |
| צבי ג'ירפי | צבי ג'ירפי |    |
| אנטילופה הודית | אנטילופה הודית |    |
| דלגן | דלגן |    |
| צבי יעלי | צבי יעלי פרז'וואלסקי • צבי יעלי מונגולי • צבי יעלי טיבטי |    |
| סאיגות | סאיגות |    |
| סאיגה | סאיגה |    |
| אנטילופות סבך | אנטילופות סבך |    |
| אוריבי | אוריבי |    |
| צבי הסלעים | צבי הסלעים |    |
| אנטילופה ננסית | דלקרן המושק • אנטילופה מלכותית • אנטילופת בייטס |  |
| דיקדיק | דיקדיק גינתר • דיקדיק קירקי • דיקדיק כסוף • דיקדיק סולט |  |
| דוקרן | דוקרן הסטינבוק • דוקרן הכף • דוקרן שארפי |  |
| אנטילופת ביירה | אנטילופת ביירה |  |
נוף אופייני לבית גידולה של אנטילופת בייטס
כירכוכ (מחוז)

| --- | --- |
 מדינה:  עיראק עיראק
 בירת המחוז:  כירכוכ
 שטח:  9,679 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  1,395,614 (2011)
 קואורדינטות:  35°22′0″N 44°8′0″E﻿ / ﻿35.36667°N 44.13333°E﻿ / 35.36667; 44.13333
 אזור זמן:  UTC+3
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
כּירכּוּכּ (ערבית: محافظة كركوك, כורדית: Kerkûk), הוא מחוז בעיראק, בתחום האזורים שבמחלוקת בצפון המדינה, ששטחו 9,679 קמ"ר. ב-2011 נמנו בו 1,395,614 תושבים.
גאוגרפיה

המחוז הנקרא על שם העיר כירכוכ, שנמצאת בתחומו. בין שנת 1976 עד לאמצע שנת 2006, שמו של המחוז היה "מחוז א-תאְמים" (בערבית: محافظة التأميم), אשר שונה על ידי מפלגת הבעת' העיראקית (המפלגה שבראשה עמד סדאם חוסיין). לאחר הפלת משטר סדאם הוחלט להחזיר את שמו הישן של המחוז.
האזור משתרע על כ-9,679 קילומטרים מרובעים. בשנת 2017, אוכלוסיית כירכוכ מנתה 1,259,561 נפשות.
המקום עשיר מאוד בנפט ובגז טבעי.
אוכלוסיית המחוז מורכבת בעיקר מכורדים, אך יש בה גם טורקמנים, ערבים ואשורים (נוצרים נסטוריאנים).
המחוז הוא מרכז תרבותי של הטורקמנים העיראקים. דרום מזרח המחוז הוא מרכזם החברתי של הכאכאים.
הערות שוליים

↑  The secretive Kaka'i of Iraq are finally speaking out, BBC
↑  Kaka’i, Minority Rights
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: e78f40bb-8a6b-42ff-85e1-553645866afb 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של עיראק. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
התיאטרון הלאומי על שם ינקה קופלה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארגון, אגודה תרבותית, אולם תיאטרון 
 על שם:  ינקה קופלה 
 כתובת:  רח' אנגלס 7
 מיקום:  מינסק
 מדינה:  בלארוס 
 מבקרים בשנה:  86,600 (נכון ל־2018)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 5 ביוני 1890
 תאריך פתיחה רשמי:  5 ביוני 1890 
 
 קואורדינטות:  53°54′03″N 27°33′45″E﻿ / ﻿53.900833333333°N 27.5625°E﻿ / 53.900833333333; 27.5625
 kupalauski.by
  (למפת מינסק מוגדלת) התיאטרון הלאומי על שם ינקה קופלה(למפת מינסק רגילה) התיאטרון הלאומי על שם ינקה קופלה
 
התיאטרון הלאומי על שם ינקה קופלה (בבלארוסית: Нацыянальны акадэмічны тэатр імя Янкі Купалы) הוא תיאטרון לאומי במינסק שבבלארוס, שפועל משנת 1890.
היסטוריה

בשנת 1887 נשרף בניין תיאטרון שפעל בעיר. ביוזמת מושל העיר נבנה בניין חדש שנפתח להצגות בשנת 1890. התיאטרון פעל בשם "התיאטרון העירוני".
בשנת 1920 התיאטרון נפתח מחדש תחת שם "תיאטרון ממשלתי של בלארוס". סגל התיאטרון כלל בעיקר שחקנים  ומנהל אמנותי של תיאטרון שפעל לפני זה והוא המשיך באותו רפרטואר. בהמשך לתיאטרון הגיעה הנהלה חדשה ששמה דגש על יצירות מקומיות. עד לשנת 1922 הצגות הוצגו בבלארוסית, רוסית ויידיש. החל ממרץ 1922 כל ההצגות היו בבלארוסית.
בשנת 1940 לתיאטרון הוענק עיטור הדגל האדום של העמל.
בתקופת מלחמת העולם השנייה תיאטרון פעל בטומסק. בטומסק בשנת 1944 ההוצגה לראשונה מחזה "פאולינקה". עד היום זו הצגה באיתה התיאטרון מלחיל כול עונה חדשה. התיאטרון חזר למינסק אחרי שחרור העיר משליטה גרמנית.
בתקופת ברית המועצות בתיאטרון פעלו מספר שחקנים לרבות לאון רחלנקו שזכו בתואר אמן העם של ברית המועצות. בשנת 1969 בתיאטרון החל לעבוד ולרי רייבסקי. בהמשך הוא מונה לבמאי ראשי ומנהל אמנותי. הוא פעל בתיאטרון עשרות שנים.
בשנת 2011 החל שיפוץ משמעותי של הבניין שהושלם בשנת 2013. במהלך שיפוץ שוחזרו פריטים רבים של העיצוב המקורי משנת 1890.
בשנת 2020 סגל התיאטרון מחה נגד תוצאות הבחירות לנשיאות בלארוס 2020 ודרשו ספירה חוזרת של הקולות. ב-17 באוגוסט מנהל התיאטרון פוטר ובהמשך פוטרו רוב השחקנים. התיאטרון חידש את פעילותו בשנת 2021 עם סגל והנהלה חדשה.
טל רז (איש עסקים)

| --- | --- |

 לידה:  15 בנובמבר 1961 (בן 63) בת ים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  תיכון אוסטרובסקי  אוניברסיטת העיר ניו יורק 
 תפקיד:  מנהל כללי 
 
טל רז (נולד ב-15 בנובמבר 1961) הוא מנהל הכספים של קבוצת אפקון החזקות, מקבוצת שלמה סיקסט.
ביוגרפיה

טל רז נולד בבת ים לעזריאל וברוריה פרץ. כשהיה בן 12 עברה המשפחה להתגורר ברעננה. את לימודי התיכון עשה בתיכון אוסטרובסקי בעיר. בשנת 1979 התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל ובחיל הרפואה.
רז שהה כ-10 שנים בארצות הברית, במהלכן למד וקיבל תואר ראשון בחשבונאות ותואר שני במנהל עסקים, שניהם מאוניברסיטת העיר ניו יורק (CUNY).
טל רז הוא רו"ח ובעל רישיון CPA מוסמך.
עם חזרתו לישראל, עבד בפירמת רואי החשבון "דלויט".
בין השנים 1997-2002 שימש סמנכ"ל כספים ולאחר מכן מנכ"ל ונשיא של חברת ההחזקות "אלביט".
בניהולו, השקיעה החברה בחברות ההזנק פיץ' והיינקס, שמכירתן הניבה לחברה רווחים גדולים ונמנתה עם מייסדי חברת פרטנר תקשורת, שבה כיהן רז כדירקטור. החברה השקיעה במספר חברות הזנק נוספות, לרבות חברת Dealigence של היזם פרופ׳ עודד שמואלי ובניהולו של בני יחזקאל (שלאחר מכן מונה על ידי רז לסמנכ״ל הפיתוח העסקי של אלביט בתקופת המיזוג עם אלרון ולמנכ״ל אלרון טלסופט). 
עם המיזוג של אלביט ואלרון, מונה רז לסמנכ"ל הכספים של אלרון (2002-2005).
עם רכישת "סלקום" על ידי IDB, מונה רז לסמנכ"ל הכספים של "סלקום" (2005-2009).
לאחר מכן, מונה רז למנכ"ל בית ההשקעות "כלל פיננסים" (2009-2011).
בשנת 2011 מונה למנכ"ל עיתון "מעריב ".
בין השנים 2013-2020 כיהן רז כ-CFO, מנהל הכספים הראשי של קבוצת הנדל"ן הגלובלית "שיכון ובינוי".
החל מאפריל 2020, טל רז מכהן כמנהל כספים ראשי של קבוצת "אפקון החזקות", מבית "שלמה סיקסט".
שלמה בר וינר

| --- | --- |

 לידה:  23 בספטמבר 1911 איזביצה קויאווסקה, רפובליקת פולין 
 נרצח:  10 באפריל 1942 (בגיל 30) בלז'ץ, רפובליקת פולין 
 מדינה:  פולין 
 שם עט:  יעקב גרויאנובסקי 
 שפות היצירה:  פולנית 
 
שלמה בר וינר, או בשם העט שלו, יעקב גרויאנובסקי (23 בספטמבר 1911 – 10 באפריל 1942) היה יהודי פולני מאיזביצה קויאווסקה, שנמלט ממחנה ההשמדה חלמנו במהלך השואה בפולין.
מכונה לעיתים בטעות כשלאמק ביילר (Bajler) בספרות על ידי משפחת אחיינו, אברם ביילר מזמושץ'. שלמה בר וינר נמלט מיחידת העבודה בחלמנו ותיאר בכתב את הזוועות להן היה עד במחנה ההשמדה, זמן לא רב לפני מותו לאחר מכן בגיל 31 בתאי הגזים בבלז'ץ. התצהיר שלו ידוע בכינוי "דו"ח גרויאנובסקי".
ביוגרפיה

שלמה בר (שם חיבה שלאמק) נולד באיזביצה קויאווסקה שליד קולו לסוחר היהודי יצחק וולף וינר (שהיה בן 35) ולסרנקה לבית לסקוב (Laskow). הם התגוררו באיזביצה, צפונית לחלמנו, לפני השואה, בשטח פולין שבין שתי מלחמות העולם. ב-1939 סופח חלק זה על ידי גרמניה הנאצית כחלק מהוורתגאו המיועד ל"גרמניזציה" - למילוי בתושבים ממוצא גרמניה תוך סילוק הפולנים והיהודים. בשנת 1940 הקימו הנאצים גטו באיזביצה עבור 1,000–1,600 יהודים. ב-6 בינואר 1942 גורש וינר למחנה ההשמדה חלמנו, ועבד בעבודות כפייה בזונדרקומנדו של המחנה. ב-14–15 בינואר 1942 חוסל גטו איזביצה בגירוש 900–1,000 יהודים להשמדה. שלאמק היה עד למות משפחתו במשאיות הגז. הוא הוקצה על ידי האס-אס ליחידת הקבורה. ביום שני, 19 בינואר, ברח וינר על ידי קפיצה ממשאית שהסיעה את עובדי הכפיה אל מחנה משנה ביער ז'וכוב (Rzuchów).
ביוגרפיה > דו"ח גרויאנובסקי

וינר הצליח להגיע לגטו ורשה באזור הגנרלגוברנמן בפולין הכבושה. הוא יצר קשר עם קבוצת עונג שבת בראשות עמנואל רינגלבלום ומסר מידע מפורט על עדותו במסגרת פעולתו בזונדרקומנדו במחנה חלמנו. הוא תיאר את הליך ההשמדה בחלמנו צעד אחר צעד: כיצד נרצחו האנשים שהגיעו במשאיות גז; המכות הבלתי פוסקות של האס-אס; כיצד נוקו החלקים הפנימיים של הטנדרים לאחר פינוי המתים; וקבורת הגופות בקברי אחים שנחפרו לעומק וינר תיאר את היחס האכזרי לאסירים שנאלצו להתמודד עם המתים, ואת בריחתו מהמחנה. וינר כתב את דו"ח גרויאנובסקי לבקשת "עונג שבת" וזה שלח גרסה בפולנית לדלגטורה (נציגי המחתרת של הממשלה הפולנית הגולה). עותק בגרמנית הופק בתקווה שיעורר חמלה בקרב גרמנים כלפי היהודים.
וינר היה מבוקש על ידי הגסטאפו והוברח לזמושץ'. לאחר מכן כתב לחבריו בגטו ורשה על קיומו של מחנה השמדה בבלז'ץ, 44 ק"מ בלבד מדרום לעיר. ימים ספורים לאחר מכן, בערך ב-10 באפריל 1942, נתפס עם בני משפחתו המורחבת וגורש למחנה ההשמדה בלז'ץ עם כ-3,000 יהודים מגטו זמושץ' ברכבות גירוש כעבור שבועיים, ב-24 באפריל 1942, הודיע האחיין בן ה-14 של וינר, אברם ביילר, בגלויה מזמושץ' לוורשה על גירוש דודו למחנה ההשמדה.
ראו גם

שואת יהודי פולין
הערות שוליים

↑  "Szlamek Bajler". Deathcamps.org. 2014. נבדק ב-2014-03-04.
↑  Patrick Montague (2012). Chełmno and the Holocaust: The History of Hitler's First Death Camp. I.B.Tauris Publishers. p. 241. ISBN 1848857225. נבדק ב-10 במרץ 2014. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Virtual Shtetl, Izbica Kujawska. (אורכב 22.03.2016 בארכיון Wayback Machine) Museum of the History of Polish Jews.
↑  Szlamek Bajler and Family WordPress.com.
↑  Jon E. Lewis, Voices from the Holocaust pages 101–102 (Google Books).
↑  Heath, Alan. "Chelmno Waldlager". Youtube.com.
↑  ARC (2006), Szlamek Bajler, also known as Yakov Grojanowski (extract from deposition), Death Camps.org. Sources: Martin Gilbert, Lucjan Dobroszycki.
1 2  Chris Webb (2010), Chelmno Diary: "Szlamek Bajler recounts his time at Chelmno" (extract from deposition with foreword) Holocaust Education & Archive Research Team.
↑  "Grojanowski Report, Yad Vashem" (PDF). 2014. נבדק ב-2014-03-09. According to Yad Vashem summary the Grojanowski Report is available at the Jewish Historical Institute in Warsaw (copy in: YVA, JM/2713). It was translated into Hebrew by Elisheva Shaul, as "Taking of Testimony from the Forced Undertaker Jakob Grojanowski, Izbice-Kolo-Chelmno," Yalkut Moreshet 35 (April 1983), pp. 101-122.
↑  "Chelmno, Yad Vashem" (PDF). 2014. נבדק ב-2014-03-04.
↑  מרטין גילברט (1986), The Holocaust – The Jewish Tragedy, William Collins Sons & Co, London.
↑  "Yad Vashem "Diaries", footnote 12" (PDF). 2014. נבדק ב-2014-03-04.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810702635605606  VIAF: 16145304723178611261   WorldCat (עם VIAF): 16145304723178611261 
יהודים מגטו לודז' עולים על משאית
מלאך

ערך זה עוסק ביצור על-טבעי דתי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
תיאור מלאכים בעלי כנפיים והילה באיקונוגרפיה הנוצרית.
יעקב נאבק עם המלאך (ציור של גוסטב דורה)
ציור נוצרי, המלאך רפאל מבשר על תחייתו של ישו
המלאך מיכאל מכניע את השטן, ציור מאת גווידו רני, משנת 1631
מלאכים מנגנים מאת פיירו די ג'ובאני טדסקו, משנת 1386 במוזיאון הדואומו
מלאכים מזמרים ומנגנים על ידי הסדנה של טילמן רימנשניידר במוזיאון הישן בברלין
מלאך אוחז בסופרסקריפט מאת ג'ובאני לורנצו ברניני
מלאך הוא ישות על-טבעית לרוב טרנסצנדנטלי, הקיימת לפי האמונה בדתות השונות, בהן יהדות, נצרות ואסלאם. בדרך כלל מתואר המלאך כיצור שמימי רוחני הנשלח לבצע משימה אלוהית או כמעביר את דבר האל לבני האדם (בדומה לנביא האנושי).
בתרבות הפופולרית, שהושפעה מהאיקונוגרפיה הנוצרית מתוארים המלאכים כישויות יפות דמויות אדם, עם כנפי ברבור לבנות על גבם והילה מעל ראשם.
מלאכים בתנ"ך

בעברית מקראית, בדומה לשפות שמיות נוספות (כמו ערבית ואמהרית) משמעות המילה מלאך היא שליח (מהשורש הנדיר ל-א-כ) והיא משמשת לתיאור שליח שנשלח על ידי אדם או על ידי האל. ישנן כמה עשרות דוגמאות לכל אחת מן ההופעות הללו. בלשון חכמים, הצטמצמה משמעות המילה מלאך למובן של שליח של האל.
בסיפורי המקרא מובאות התגלויות רבות של מלאכים לבני אדם, ובהן שלושת המלאכים ששולח אלוהים אל אברהם אבינו; המלאכים המודיעים ללוט כי עליו לעזוב את סדום; המלאך שבא לבשר למנוח על הולדת בנו שמשון; המלאך שנשלח אל גדעון בן יואש, כדי לשכנעו כי עליו להנהיג את ישראל במלחמה במדיין; ועוד. המלאכים מופיעים בדרך כלל בדמות אנשים, ויש בכוחם להיות בלתי נראים כדוגמת המלאך שחסם את אתונו של בלעם. למלאכים בדרך כלל אין שמות פרטיים, ובשני סיפורים המלאך דוחה את הבקשה לומר את שמו, אך בספר דניאל מוזכרים שני מלאכים בשמותיהם: מיכאל וגבריאל.
בחלק מהמקרים, יוצרת התגלות המלאך פחד אצל האדם הפוגש בו ומזהה אותו כמלאך, עד כדי חשש לחייו, שכן המלאך הוא סוג של ישות על טבעית השייכת ל"פמליה של מעלה".
בחזיונות המרכבה של הנביאים ישעיהו ויחזקאל מתוארים מלאכים בעלי כנפיים הסובבים את המרכבה האלוהית ונקראים כרובים ושרפים.