סטיבן קריין
סיפורת ושירה > נושאים עיקריים

עבודתו של קריין מונעת לעיתים קרובות מבחינה נושאית על ידי דאגות נטורליסטיות וריאליסטיות, כולל אידיאלים מול מציאות, משברים רוחניים ופחד. נושאים אלו ניכרים במיוחד בשלושת הרומנים הראשונים של קריין, "מגי: נערה מהרחוב", "התג האדום של האומץ" ו"אימו של ג'ורג'". שלוש הדמויות הראשיות מחפשות דרך להגשים את חלומותיהן, אך סובלות בסופו של דבר ממשברי זהות. קריין היה מוקסם ממלחמה ומוות, כמו גם מאש, עיוותים גופניים, פחד ואומץ, כל אלה נתנו לו השראה לכתוב יצירות רבות המבוססות על מושגים אלה. ב"תג האדום של האומץ", הדמות הראשית כמה לגבורת הקרב אך בסופו של דבר חושש מכך, ומדגים את הדיכוטומיה של אומץ ופחדנות. הוא חווה את איום המוות, האומללות ואובדן העצמי.
בידוד קיצוני מהחברה ומהקהילה ניכר גם בעבודתו של קריין. במהלך סצנות הקרב האינטנסיביות ביותר ב"תג האדום של האומץ", למשל, ההתמקדות של הסיפור היא בעיקר "בתגובות הפנימיות של עצמי שאינו מודע לאחרים". ב"סירה הפתוחה", ב"ניסוי באומללות" ובסיפורים נוספים, קריין משתמש באור, תנועה וצבע כדי לבטא דרגות של אי ודאות אפיסטמולוגית. בדומה לסופרים נטורליסטים אחרים, קריין בוחן בקפדנות את מצבו של האדם, שהיה מבודד לא רק מהחברה, אלא גם מאלוהים ומהטבע. הסיפור "הסירה הפתוחה", למשל, מתרחק מאופטימיות רומנטית ואישור מקומו של האדם בעולם על ידי התרכזות בבידוד הדמויות.
בעודו בחייו, סווג סטיבן קריין על ידי הקוראים הביקורתיים כריאליסט, נטורליסט, אימפרסיוניסט, סימבוליסט, אקספרסיוניסט ואירוני, חייו לאחר מותו הועשרו על ידי מבקרים שכינו אותו ניהיליסט, אקזיסטנציאליסט, נאו-רומנטיקן, סנטימנטליסט, פרוטומודרניסט, פוינטליסט, ויז'וניסט, אימג'יסט, ולפי הביוגרף האחרון שלו, "נטורליסט עגום". באמצע המאה ה-20 הוא היה "חסיד מוקדם של 'הביקורת החדשה'"; בסופו של דבר הוא היה "גיבור אנטי-אומן פרוטו-דהקונסטרוקציוניסטי" ש"דילג מעל המודרניזם, ונחת על קרקע פוסטמודרניסטית". או, כפי שכתב סרג'יו פרוזה ב-1964, "המבקר משוטט במבוך של אפשרויות, שכל תפנית חדשה שעוברת הסיפורת של קריין נראה כאילו מתפוצצת או מכחישה".
עובדה אחת שאין להכחישה על עבודתו של קריין, כפי שציין אנתוני ספלנדורה ב-2015, היא שהמוות רודף אותו; כמו ליקוי חמה מאיים הוא מאפיל על מיטב מאמציו, שכל אחד מהם מציג את סימן המוות של דמות ראשית. באופן אלגורי, "המלון הכחול", בשיא צורת הסיפור הקצר, עשוי להיות אפילו autothanatography, החצנה או החפצה מכוונת של המחבר, במקרה זה לצורך טיהור, של מותו הממשמש ובא. ניתן לקחת את ה"שוודי" של קריין בסיפור הזה, בעקבות התאוריה הפסיכואנליטית העדכנית, כתחליף קורבן שיש לטהר אותו.
מעבר ל"נסיבות האפלות של הקומפוזיציה" היו לקריין היה מטרה סופית ודחף מיוחדים ליצירתו: מעבר לטאוטולוגיות שכל אמנות היא שינוי ובמידה פורמלית חיקוי, קריין חיפש וברור שמצא "צורה של קתרזיס" בכתיבה. תפיסה זו מסבירה את ייחודו, בייחוד כפועל באמצעות ה"תיעוב" הידוע לשמצה שלו של דת משפחתו, "שירת התהילים הריקנית וחסרת התוחלת" שלהם. הספר האהוב עליו, למשל, היה "החיים על המיסיסיפי" (Life on the Mississippi) של מארק טוויין, שבו אלוהים מוזכר רק פעמיים - פעם אחת כאירוניה ופעם כ"הונאה". לא רק קריין קרא לאלוהים במיוחד בשורות "ובכן אז אני שונא אותך / דמות צדקנית" ב"הרוכבים השחורים" (1895), אבל אפילו ניצולי הספינה הטרופה מלאי התקווה שלו, כמו "החברות" של ניצולי "הסירה הפתוחה" שלו, אינם מזכירים את האלוהים, ומציינים רק "טבע אדיש". האנטי-תאיזם שלו בולט ביותר באפיון שלו את המין האנושי כ"כינים הנצמדות לפקעת אבודה בחלל", נאום המתקרב לשיאו ב"המלון הכחול", פרק שש. ייתכן כי קריין ניצל את המרחב הנפשי הפורמלי של הדת, שפתאום זמין כעת כתוצאה מ"מות האל" לאחרונה, כסביבה לאמנות הפיצוי שלו.