stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גטו צ'אשניקי
הכיבוש ויצירת הגטו

ערב המלחמה (1939) התגוררו בצ'אשניקי 3,500 תושבים, כשיש מקורות שונים בדבר גודל האוכלוסייה היהודית: החל מכ-1,100 יהודים ועוד כמה מאות בעיירות סמוכות, דרך 2,000 ועד אפילו 3,000 יהודים, שכמעט כולם התגוררו במרכז העיר.
פינוי היהודים החל זמן קצר לאחר כיבוש העיר בידי הנאצים ותחילה לא היה מאורגן ובכל שלושה עשר הימים שמתחילת המלחמה עד לכניסת הגרמנים הרשויות המקומיות הזהירו כי מי שלא יעזוב נמצא בסכנת מוות. תפקיד מרכזי שיחקה גם העובדה שהעיר צ'אשניקי הייתה מבודדת יחסית ומרוחקת מריכוזי האוכלוסייה הגדולים יותר. כביש מינסק-ויטבסק עקף את העיר מהצד וקו הרכבת לא עבר בעיר. מסיבות אלה, אחרי המלחמה, היהודים ששרדו את הגטו סיפרו שכמעט אף אחד מהם לא ידע מה קרה עם היהודים בפולין ולא שיערו את היקף הפעולה של הנאצים.
על פי ההערכות, הספיקו להתפנות לא יותר מ-10% מהיהודים מקומיים וחלק מאלה שברחו לא הצליחו להרחיק ונלכדו על ידי הגרמנים.
ב-4 (לפי מקורות אחרים ב-5 או ב-6) ביולי 1941 נכנסו החיילים הגרמנים לעיר וכבשוה. הכיבוש נמשך 3 שנים, עד ל-27 ביוני 1944.
הגרמנים, בעת יישום תוכנית ההשמדה של היהודים, ארגנו בעיר גטו, אם כי בניגוד למקומות אחרים לא היה ממש ריכוז אקטיבי של יהודים שכבר היו מרוכזים במרכז צ'אשניקי. בכל רחבי הכפר מיד לאחרי הכיבוש נתלו מודעות על הבתים ובהן הפקודות: "ליהודים אסור לעזוב. על הבגדים מלפנים ומלאחור יש לתפור טלאי צהוב, בקוטר 10 ס"מ". כמו כן הם אולצו לכרוך סרט לבן עם מגן דוד צהוב.
גטו צ'אשניקי היה מה שנקרא "גטו פתוח" כאשר היהודים אומנם לא הורשו לעזוב את העיר, אבל הגטו לא היה מגודר.
עד מהרה, הגרמנים ביצעו רישום של כל יהודי צ'אשניקי והוציאו פקודה לפיה כי יהודי שיימצא באזורים הכפריים, דהיינו, מחוץ לגבולות העיר, יומת בירייה, כך סומנו למעשה גבולותיו הבלתי נראים של הגטו.
התנאים בגטו

ליהודים נאסר לבקר אחד את השני, לשוחח עם שכניהם הבלארוסים וללכת אל מעבר לגבולות העיר. הם אולצו להשתחוות לשלטונות הכיבוש וכל מי שהיה מפר פקודה זו, היה חוטף מכות באלה מהחיילים הנאצים.
עד סוף קיץ 1941 בגטו לא חוו עדיין רעב. כל תושבי צ'אשניקי, כולל היהודים, הצליחו עוד לפני הכיבוש להצטייד בחיטה מהמזקקה המקומית. לחלק מהיהודים היו עדיין חיות משק, אך כבר בימים הראשונים של הכיבוש הנאצים לקחו כמעט את הכל ובספטמבר לא הותירו דבר.
בנוסף לנאצים ולמשטרת הסדר הבלארוסית, היהודים סבלו גם מידי התושבים המקומיים, שיכלו לשדוד ולהיטפל אליהם מבלי להסתכן בענישה.
עם התדרדרות רמת החיים, היהודים נאלצו לבצע סחר חליפין ולהחליף את חפציהם ובגדיהם תמורת מזון, אבל בשל האיסור לתקשר עם תושבים אחרים ואיסור על התושבים הגויים להזין את הרובע היהודי, הם עשו זאת בהחבא. אכיפת הפקודה הוטלה על משטרת הסדר הבלארוסית. היהודים הצליחו לשרוד רק באמצעות מסחר לא חוקי עם האיכרים, כאמור, מזון תמורת חפצים שנותרו בבית.
היהודים נלקחו על ידי הנאצים לשמש עבור העבודות הקשות והמלוכלכות ביותר — נכפה עליהם לנקות את הרחובות והכבישים, לבצע עבודות בחווה, תחזוק מסילות הברזל, איסוף עצי הסקה וקצירת השדה. הנשים הזקנות אולצו לתלוש את הדשא מקצות המדרכות, בעוד חייל גרמני היה מפקח ומנצח עליהן באמצעות שוט. על סדר העבודה היומי פיקח יהודי, רופא לשעבר בבית חולים מקומי, שידע את השפה הגרמנית. היהודים אולצו להחליף את הסוסים בעגלות ולסחוב לבנים, חול ומים.
בספטמבר-נובמבר 1941, לפני שהחורף נהיה קשה מאוד, כמה עשרות יהודים צעירים הועסקו בעבודות פרך סמוך לעיר. האסירים הזקנים שלא יכלו לעבוד הוחזקו במגורים ישנים מבלי שניתן להם מזון, אך ישנן עדויות שהם היו עורכים מסחר לא חוקי בלילות תוך החלפת חפצים תמורת מזון בכפרים הסמוכים.
הגרמנים ושוטרי משטרת הסדר נהגו ללעוג ליהודים ולהעניש אותם באכזריות. החיילים הגרמנים אהבו להביא יהודים אל תחנות הכיבוי ולרתום אל חביות המים קשישים יהודים בעגלה ולאלצם לסחוב את החבית הכבדה כשלעצמה אל הנהר הסמוך. שם היהודים אולצו למלא את החביות עד אפס מקום ולדחוף אותה בחזרה אל תחנת הכיבוי. מעטים הקשישים שהצליחו לעמוד בפני עבודה שכזו והגרמנים היו מכים למוות את הזקנים התשושים.
התנגדות

חלק מהיהודים שנמלטו הצטרפו לפלוגות הפרטיזנים וגויסו גם על ידי הצבא האדום — לדוגמה, ארקדי פוחוביצקי (יליד 1923), בוריס אוניקול, אברהם פוחוביצקי, מוליה בראקר, נתן שוב ויהודי בשם קרוס.
כאשר היהודים התאספו לפני חיסול הגטו המקומי, יהודי בשם חיים הרג שוטר במכת אגרוף.
בליאחמן, מזכיר מועצת העיר לשעבר, לחם עם הפרטיזנים. הגרמנים לקחו את אשתו ואת בנו, כשאת הבת הקטנה האישה הצליחה לתת לחבר שידאג לה. מישהו מהשכנים סיפר שהבחורה נלקחה על ידי אחד משוטרי משטרת הסדר ונורתה. ב-1944 בליאחמן הגיע לצ'אשניקי, הוא מצא את השוטר והרג אותו. בהמשך בליאחמן נשלח לגדוד עונשין ונהרג בקרב.
מארגני הרציחות

עד היום השתמרו שמות מארגני ומבצעי רצח העם של יהודי צ'אשניקי ומשתפי הפעולה. הקומנדנט (ראש העיר) היה איש בשם סורוק שלפני המלחמה עבד במפעל נייר, וגם, כפי שהתברר, דיבר בגרמנית רהוטה וציית בנאמנות לכל הפקודות של הנאצים. לאחר מותו במאי 1942 הוחלף על ידי אדם בשם גוטניקוב. לאחר מכן מונה צלם לשעבר בשם גולין. מפקדי המשטרה (שכללה 30 איש) היו בזמנים שונים אישים כמו הסדיסט צ'יסיולנוק (שאחרי המלחמה נתפס ונתלה בצו בית המשפט) והפושע ניקולאיצ'יק. לסגן ראש העיר מונה מיכאל פאחומוב, שהיה גם סדיסט ונהג ללעוג ליהודים (גם הוא נתלה אחרי המלחמה). תפקיד משמעותי בתקופת הכיבוש מילא אדם בשם סמוליאק.
מפקד גדוד העונשין היה אדם בשם ניקולאי נוביקוב. אחד הפעילים ביותר במשטרת הסדר בעיר היה וסילי צ'רניאבסקי. במשטרה שירתו גם שני האחים מבית סחארינסקי, כשלבכור הייתה אישה יהודייה. האח הבכור באופן אישי השתתף בירי של אשתו.
זיכרון

כאשר הצבא הסובייטי שחרר את הכפר, שרדו רק שני יהודים שהסתתרו מהגרמנים וממשתפי הפעולה הבלארוסים.
רק בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים (או באמצע שנות השישים של המאה העשרים) בתקופת השלטון הסובייטי, אושר לקבוע במקום ההוצאה להורג של יהודי צ'אשניקי אנדרטה, הכסף נאסף על ידי קרובי הקורבנות, וב-1981 הוצב אובליסק מבטון, אך מבלי להזכיר את לאום הקורבנות: "במקום הזה ב-12 בפברואר 1942 הכובשים הגרמנים-הפשיסטים ירו ב-1,805 מאזרחי צ'אשניקי", נכתב שם. התאריך על האנדרטה שגוי — על-פי עדויותיהם של יהודי צ'אשניקי, הירי בוצע ביום שבת, ב-14 בפברואר 1942.
לאחר התקנת האנדרטה, בשנות השבעים של המאה העשרים, בכל יום שבת האחרון של חודש מאי, נהגו להגיע קרובי הנרצחים מהערים השונות של ברית המועצות. לפגישה האחרונה בשנת 1993 באו שלושה אנשים.
רשימה חלקית של הקורבנות היהודים פורסמה ב-1997.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  דניאל רומנובסקי (אנ'), צ'אשניקי, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1657–1659), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
1 2  צ'אשניקי במיזם "הסיפורים שלא סופרו - אתרי רצח יהודים בשטחי ברית המועצות הכבושים", באתר "יד ושם" (באנגלית)
↑  Л. Ратнер. Тихое местечко Чашники  {{{תיאור}}}, בארכיון האינטרנט
↑  Т. Коваль. Память о войне: о грешниках и праведниках  {{{תיאור}}}, בארכיון האינטרנט
↑  Л. Шварцман. Не случись тогда Катастрофы…
↑  Д. Романовский. «Чашники», Вестник Еврейского университета в Москве № 1, М., 1992, с. 157—199
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17  М.Ц. Дробыш, А.Л. Петрашкевiч, Л.I. Пятрова i iнш. (рэдкал.), Н.Т. Кiндзяева (укладальнiк). «Памяць. Чашнiцкi раён». — Мн.: «Беларуская навука», 1997. ISBN 5-343-01611-1
↑  Периоды оккупации населенных пунктов Беларуси
↑  А. Шульман. Кто были эти люди…
↑  А. Каганович. Вопросы и задачи исследования мест принудительного содержания евреев на территории Беларуси в 1941-1944 годах.
↑  Моё местечко. Чашники  {{{תיאור}}}, בארכיון האינטרנט
הכיתוב על האנדרטה בכפר זארצ'נאיה סלובודה אומר: "במקום זה ב-12 בפברואר 1942 הכובשים הגרמנים-פאשיסטים ירו למוות ב-1,805 תושבים", ללא ציון שמדובר ביהודים.
הדיוויזיה ה-214 (ורמאכט)

| --- | --- |

סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  26 באוגוסט 1939 – ינואר 1945 (כ־5 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
הדיוויזיה ה-214 (בגרמנית: 214. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-26 באוגוסט 1939 כחלק מגל הגיוס ה-3 והוצבה בחזית המערבית, שם הגנה במהלך מתקפת הסאר הצרפתית לצד הדיוויזיות ה-79 וה-34. באפריל 1940 השתתפה הדיוויזיה במערכה בנורווגיה, ולאחר מכן נותרה שם כחיל כיבוש.
באביב 1944 נשלחה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בקרבות באוקראינה כחלק מקבוצת ארמיות צפון אוקראינה, ולאחר מכן לחמה במבצע ויסלה-אודר ובשלזיה, שם הושמדה הדיוויזיה.
מפקדים

תאודור גרופה (1 בספטמבר 1939 – 30 בינואר 1940)
מקס הורן (30 בינואר 1940 – 31 בדצמבר 1943)
קרל ואלה (31 בדצמבר 1943 – 15 בפברואר 1944)
מקס הורן (15 בפברואר 1944 – 28 במרץ 1944)
הארי פון קירכבאך (28 במרץ 1944 – ינואר 1945)
אגוסטינו קיג'י

| --- | --- |

מטבע ועליו דיוקנו של אגוסטינו קיג'י
 לידה:  1 בדצמבר 1466 סיינה, Republic of Siena 
 פטירה:  10 באפריל 1520 (בגיל 53) רומא, מדינת האפיפיור 
 מקום קבורה:  סנטה מריה דל פופולו 
 מקצוע:  פטרון אמנות
 תפקיד:  שר אוצר 
 
קפלת קיג'י בכנסיית סנטה מריה דל פופולו
וילה פארנזינה
שלט האצולה שלו המשלב את סמל ביתו וסמלה של משפחת דלה רוברה (עץ האלון)
אָגוֹסטינו אנדראה קיג'י (באיטלקית: Agostino Andrea Chigi; ‏29 בנובמבר 1466 - 11 באפריל 1520) היה "האדם העשיר ביותר ברומא" ופטרון אמנות חשוב בתקופת הרנסאנס האיטלקי. זכה לכינוי "הנהדר" (il Magnifico).
תולדות חייו

נולד בסיינה למשפחת בנקאים עתיקה, עשירה ובולטת. אביו, מריאנו קיג'י, שירת כשגריר סיינה לחצרם של האפיפיורים אלכסנדר השישי ויוליוס השני וכך שהתה המשפחה מאז 1487 ברומא. בנק המשפחה הלווה סכומי כסף גדולים לבכירי מדינת האפיפיור ושלט במונופול המסחר במלח במדינת האפיפיור ובממלכת נאפולי וכן במכרות האלום (מינרל חיוני לתעשיות הטקסטיל ועיבוד הקלף) בלאציו.
לאחר שסייע קיג'י לבחירתו של יוליוס השני, גמל לו האפיפיור הנבחר בהתירו להוסיף לשלט האצולה המשפחתי של קיג'י (שש גבעות ומעליהן כוכב) את סמל משפחתו של האפיפיור, דלה רוברה (עץ האלון), ובמינויו לשר האוצר של מדינת האפיפיור. ב-1511 יצא קיג'י מטעם האפיפיור לשאת ולתת (ולרכוש) את תמיכת הרפובליקה של ונציה במלחמת ליגת קמברה. הוא הצליח להתמיד במשרתו גם בשירותו של האפיפיור הבא, לאו העשירי מבית מדיצ'י.
פטרון אמנות

בין השנים 1506–1511 בנה קיג'י את ארמונו, וילה פארנזינה, ברובע טרסטוורה. את הוילה תכנן האמן בלדסרה פרוצי מסיינה. קיג'י הורה על עיטור קירות המבנה בפרסקאות מאת מיטב אמני התקופה: רפאל, בלדסרה פרוצי, סבסטיאנו דל פיומבו, ג'וליו רומאנו, פייטרו פרוג'ינו ואיל סודומה. הידוע שבין הפרסקאות שצוירו הוא זה של רפאל המתאר את "ניצחון גלתיאה".
אחד משיתופי הפעולה הנודעים והמרהיבים שלו עם הצייר רפאל היה עיטורה של קפלת קיג'י בכנסיית סנטה מריה דל פופולו, שם גם נמצא קברו.
חייו האישיים

קיג'י חי עם אשתו, מרגריטה סָרָצ'יני (Margherita Saracini), עד מותה ללא ילדים בשנת 1508. לאחר מותה ניהל מערכת יחסים עם קורטיזנה מפורסמת ביופייה בשם "אימפריה", שילדה לו בת בלתי חוקית בשם לוקרֶציָה. במקביל חיזר, ללא הצלחה, אחר מרגריטה גונזגה, בתו של פרנצ'סקו השני גונזגה, מרקיז מנטובה. אימפריה נפטרה ב-1511 ובאותה שנה, בעת מסע עסקים בוונציה, פגש קיג'י צעירה נאה בשם פרנצ'סקה אורדסקי (Francesca Ordeaschi) עמה חי כפילגשו, עד שנישא לה כדין בסוף ימיו, תוך שהוא מותיר לה את הונו בצוואה.
קיג'י נהנה להפגין את עושרו במשתאות מפוארים שאליהם הזמין את כל שמנה וסולתה של רומא, כולל אמנים, משוררים, אנשי אצולה וממון, קרדינלים ואף האפיפיור לאו העשירי עצמו. במספר אירועים מתועדת השלכת כלי ההגשה, כולם מכסף וזהב, מבעד לחלונות אל נהר הטיבר בסיום הארוחה, כפעולה הפגנתית (הכלים נאספו מיד באמצעות רשתות).
בתרבות

אוגוסטינו קיג'י מופיע בספרו של דן בראון 'מלאכים ושדים', כאשר הקפלה בו הוא קבור משמשת זירת הרצח של אחד הקרדינלים. בתמונה בערך זה ניתן להבחין בפירמידות שמציין בראון בספרו, ובפרטים נוספים.
לקריאה נוספת

Felix Gilbert, The Pope, His Banker, and Venice, Harvard University Press, 1991 ISBN 978-0674689763
Ingrid D. Rowland,'Some Panegyrics to Agostino Chigi', Journal of the Warburg and Courtauld Institutes, Vol. 47 (1984), pp. 194-199
הערות שוליים

↑  Ingrid D. Rowland,'Some Panegyrics to Agostino Chigi', Journal of the Warburg and Courtauld Institutes, Vol. 47 (1984), p. 194
↑  Agostino Chigi detto "Il Magnifico"
1 2  היסטוריה משפחתית באתר וילה פארנזינה
↑  ארמון התענוגות של אגוסטינו קיג'י
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280684705171  BnF: cb11954283x (data)  GND: 119158299  ICCU: MUSV015894  ISNI: 0000 0000 8076 2224  LCCN: n80028594  NKC: mzk2007411049  NLA: 35826029  NTA: 070985227  RERO: 02-A003102160  SNAC: w60s38hx  SUDOC: 027520080  Trove: 1105037  ULAN: 500115993  VcBA: 495/70765  VIAF: 7399227   WorldCat (עם VIAF): 7399227
הדיוויזיה ה-218 (ורמאכט)

| --- | --- |
סמל הדיוויזיה
סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  26 באוגוסט 1939 – מאי 1945 (כ־5 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
הדיוויזיה ה-218 (בגרמנית: 218. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-26 באוגוסט 1939 כחלק מגל הגיוס השלישי בברלין. במהלך הפלישה לפולין לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה הרביעית. ב-1940 ויתרה הדיוויזיה על יחידות הארטילריה שלה ליחידות אחרות. לאחר שהשתתפה במבצע וזריבונג בדנמרק מאפריל עד יוני 1940, הדיוויזיה לא הייתה פעילה מאוגוסט 1940 עד פברואר 1941. מדצמבר 1941 לחמה הדיוויזיה בחזית המזרחית בגזרת קבוצת ארמיות צפון. בתחילת 1942, הוקצתה הדיוויזיה למרכז התחבורה חולם, דרומית לאגם אילמן, נגד התקפות של ארמיית ההלם השלישית הסובייטית. חלקים מהדיוויזיה השתייכו לקבוצת הקרב שרר, שהגנה על העיר המוקפת.
בשנת 1944 נסוגה הדיוויזיה למדינות הבלטיות, ולאחר מכן לחמה בכיס קורלנד עד לתום המלחמה במאי 1945.
מפקדים

ולדמר גרוטה (1 בספטמבר 1939–1 בינואר 1942)
הורסט פרייהר פון אוקרמן (1 בינואר 1942–20 במרץ 1942)
ויקטור לאנג (20 במרץ 1942–25 בדצמבר 1944)
אינגו פון קולאני (25 בדצמבר 1944–1 במאי 1945)
ורנר רנק (1 במאי 1945–8 במאי 1945)
הדיוויזיה ה-215 (ורמאכט)

| --- | --- |
סמל הדיוויזיה
סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  26 באוגוסט 1939 – 8 במאי 1945 (5 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
הדיוויזיה ה-215 (בגרמנית: 215. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-26 באוגוסט 1939, על בסיס יחידות הלנדווהר בהיילברון, והועמדה תחת פיקוד בפטיסט קנייס. במהלך פלישת גרמניה הנאצית לפולין שהתה הדיוויזיה בחזית המערבית בעתודת הארמייה השביעית, ובמהלך המערכה על צרפת היא לחמה כחלק מהקורפוס ה-37 במסגרת הארמייה הראשונה. בינואר 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה ה-16 כחלק מקורפוס הפאנצר ה-39, ובשנים שלאחר מכן היא לחמה לסירוגין כחלק מהארמיות ה-16 וה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון. במרץ 1945 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-17 כחלק מהארמייה השנייה, ולחמה עימה בקרבות בפרוסיה המערבית עד סוף המלחמה.
מפקדים

בפטיסט קנייס (26 באוגוסט 1939 – 12 בנובמבר 1942)
ברונו פרנקוויץ (13 בנובמבר 1942 – 9 במאי 1945)
יחיאל מיכל אשכנזי

| --- | --- |
 בן או בת זוג:  אדל בת הבעל שם טוב 
 
רבי יחיאל מיכל אשכנזי מטולצ'ין (? - לפני ה'תקל"ב 1772) היה חתנו של הבעל שם טוב, בעלה של בתו היחידה אדל, ומרבותיהם של בנו רבי משה חיים אפרים מסדילקוב ורבי שניאור זלמן מלאדי.
ביוגרפיה

נולד לרבי ברוך. תולדותיו לוטות בערפל. מקובל שמוצאו מגרמניה (ומכאן כינויו "אשכנזי", וביידיש: "דער דייטשל") ממנה עבר לפודוליה ושם נמשך לחסידות, אך יש מפקפקים בהשערה זו, ומשערים שמוצאו מאזור מז'יבוז' או טולצ'ין. את הכינוי "דער דייטשל" הם תולים בלבושו המערב-אירופאי.
האגדה החסידית מספרת שהבעל שם טוב שלח את אחד מתלמידיו לבחון אותו בתורה, כדי לדעת אם הוא ראוי לשאת את בתו, אך תגובתו הייתה: לא ידעתי, איני יודע ולא אדע. התשובה נשאה חן מאוד בעיני הבעל שם טוב, שלקח אותו כחתן לבתו אדל. חתונתם נערכה בערך בשנת תצ"ה (1735).
על פי ההשערה התגורר בעיירה טולצ'ין ושימש כשוחט, אך גם ידיעה זו אינה ודאית.
על פי המסופר בספר "בית רבי" (תולדות בית חב"ד), הוא היה במזריטש וערך "טיש" בסעודת פורים. המגיד ממזריטש שלח את תלמידו רבי שניאור זלמן מלאדי להשתתף ב"טיש". דבריו באותו "טיש" שימשו בסיס לאחת מתורותיו היסודיות של רבי שניאור זלמן. גם בנו של רבי יחיאל, בעל "דגל מחנה אפרים", ורבי ישראל מקוז'ניץ מביאים בספריהם דברי תורה בשמו. רבי יוסף יצחק שניאורסון כותב שהוא היה הדמות הבולטת בין "זקני התלמידים הקדושים" שמהם קיבל רבי שניאור זלמן תורה.
נותרו ממנו כמה סיפורים חסידיים.
צאצאיו

רבי משה חיים אפרים מסדילקוב, בעל "דגל מחנה אפרים"
רבי ברוך ממז'יבוז'
פייגה, אמו של רבי נחמן מברסלב ושל רבי ישראל, המכונה "דער טויטער" (המת)
לקריאה נוספת

מרדכי שרגא באומינגר, אגרות רבנו ישראל בעל שם טוב וחתנו רבי יחיאל מיכל לרבי אברהם גרשון מקיטוב, בתוך: סיני, כרך עא, ניסן-אייר תשל"ב, עמ' רמח-רסט.
מאיר וונדר, אלף מרגליות, ירושלים תשנ"ג, פריט מס. 886, "רבי יחיאל מיכל אשכנזי ממזבוז".
הרב שלמה אבי"ש, הרבנית אדל ובעלה הרה"ק רבי יחיאל מיכל זי"ע, בתוך: היכל הבעש"ט: מאסף למשנת החסידות, גיליון ד, ניו יורק: היכל מנחם, תשס"ד. עמ' קכב-קכו.
הערות שוליים

↑  יצחק אלפסי, החסידות מדור לדור חלק א', פרק "מייסד החסידות רבי ישראל בעל שם טוב", נוקט בתאריך ה'תקמ"ד לערך, (1784), כתאריך פטירתו המשוער. ואולם, אבי"ש, הרבנית אדל, ובעלה (להלן בפרק "לקריאה נוספת"), הערה 28, מעלה שבוודאי כבר לא היה בין החיים בשנת תקל"ב.
↑  אבי"ש, הרבנית אדל, ובעלה, מצטט את המפקפקים בהשערת מוצאו של אשכנזי. הם גם מצביעים על כך שבנו החורג של הבעל שם טוב, ר' יוסף, נקרא גם הוא אשכנזי וכנראה גם כונה "דער דייטשל" וייתכן שחל בלבול ביניהם בנקודה זו, ולכן מפקפקים גם בעצם יחוס הכינוי "דער דייטשל" לחתנו של הבעל שם טוב.
↑  המסורת המקורית מדברת על "המגיד מפולנאה", דמות עלומה שהוצעו מספר פתרונות לזהותה: א. רבי יעקב יוסף מפולנאה, ב. "המוכיח מפולנאה", ג. המגיד ממזריטש; אבי"ש, הרבנית אדל, ובעלה, הערה 14, שולל את היתכנות האפשרות השלישית, ולדעתו האפשרות הסבירה ביותר היא כי מדובר במוכיח מפולנאה.
↑  אבי"ש, הרבנית אדל, ובעלה, עמ' קכד והערה 18.
↑  פרק ב'. דף ג' עמוד א'.
↑  תורה זו מכונה "יביאו לבוש מלכות", והיא מודפסת בספרו של בעל התניא, "תורה אור".
↑  הרב יוסף יצחק שניאורסון, ספר השיחות - תש"ח, עמ' 198.
↑  סיפורי חסידים - מועדים, ראש השנה. שמועות וסיפורים חלק א'.
↑  על שם האגדה החסידית המספרת כי מת בילדותו, וסבו הבעל שם טוב החיה אותו.
בזיליקת פטרוס הקדוש

ערך זה עוסק בבזיליקה בקריית הוותיקן. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

בזיליקת פטרוס הקדוש
 מידע כללי
 סוג:  כנסייה
 על שם:  פטרוס 
 מיקום:  רומא
 מדינה:  קריית הוותיקן קריית הוותיקן
 בעלים:  הכס הקדוש
 מייסדים:  יוליוס השני 
 מבקרים בשנה:  11,000,000 (נכון ל־2018)
 זרם:  נצרות קתולית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1506–1626 (כ־120 שנה)
 תאריך פתיחה רשמי:  18 באפריל 1506 
 חומרי בנייה:  צמנט, שיש 
 עלות:  46,800,052 דוקט 
 אדריכל:  מיכלאנג'לו, ג'אקומו דלה פורטה, ברנרדו רוסלינו, ג'אקומו בארוצי דה ויניולה, פירו ליגוריו, קרלו מאדרנו, בלדסרה פרוצי, פרה ג'יקונדו דה ורונה, ג'וליאנו דה סנגאלו, אנטוניו דה סאנגאלו, הבן, דונטו ברמנטה, רפאל, ג'ובאני לורנצו ברניני 
 סגנון אדריכלי:  בארוק ורנסאנס
 מידות
 אורך:  220 מ' 
 רוחב:  150 מ' 
 גובה:  138 מטר
 שטח:  220 מ' X ‏ 150 מ'
 
 קואורדינטות:  41°54′08″N 12°27′12″E﻿ / ﻿41.902222222222°N 12.453416666667°E﻿ / 41.902222222222; 12.453416666667
 אתר הבזיליקה
  (למפת קריית הוותיקן מוגדלת) ארמון האפיפיור כיכר פטרוס הקדוש  ספריית הוותיקן רומאבזיליקת פטרוס הקדוש (למפת קריית הוותיקן רגילה) ארמון האפיפיור כיכר פטרוס הקדוש  ספריית הוותיקן רומאבזיליקת פטרוס הקדוש 
 
פנים הבזיליקה
תוכנית הבזיליקה המקורית (המבנה המרובע) לצד האצטדיון והבזיליקה היום
התוכנית המקורית של דונטו ברמנטה
שרטוט מבנה הבזיליקה כיום בצורת הצלב הלטיני
הבזיליקה האפיפיורית של פטרוס הקדוש בוותיקן (באיטלקית: Basilica Papale di San Pietro in Vaticano)  היא המבנה המרכזי של קריית הוותיקן. בזיליקת פטרוס הקדוש היא מבנה הדת הנוצרי הגדול בעולם, ויכול להכיל בתוכו עד כ-60,000 איש. היא ידועה כ"כנסיית האם" של הנצרות הקתולית ונחשבת לאחד האתרים הקדושים ביותר לנצרות. הבזיליקה תוארה כ"בעלת מקום ייחודי בעולם הנוצרי" וגם כ"גדולה מכל כנסיות העולם הנוצרי". במסורת הקתולית היא מקום קבורתו של פטרוס הקדוש, שהיה אחד משנים עשר השליחים של ישו ולפי המסורת גם הבישוף הראשון של רומא ולכן גם הראשון בשושלת האפיפיורית.
יש המאמינים כי קברו של פטרוס הקדוש ממוקם מתחת למזבח הבזיליקה, אם כי הראיות הקיימות לכך הן נסיבתיות בלבד. מסיבה זו, רבים מהאפיפיורים נקברו בבזיליקת פטרוס הקדוש משחר התקופה הנוצרית.
בזיליקת פטרוס הקדוש היא מאתרי הצליינות הידועים בעולם. זאת, בשל הפולחן הדתי המבוצע בה ובשל הקשריה להיסטוריה הדתית הנוצרית, לאפיפיורות ולקונטרה-רפורמציה, ובשל קשריה עם מספר אמנים נודעים, שהבולט שבהם הוא מיכלאנג'לו. בניגוד לאמונה הרווחת, הבזיליקה אינה קתדרלה, מאחר שאינה מקום מושבו של בישוף (בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו נחשבת למקום מושב הבישוף של רומא). מעמדה הכנסייתי המדויק הוא מבנה התפילה האפיפיורי הרשמי.
על פטרוס הקדוש

פטרוס הקדוש היה אחד משליחיו החשובים ביותר של ישו והאפיפיור הראשון בהיסטוריה. בעת כיבוש ירושלים ב-49 לספירה הוא ברח לרומא, היה למנהיג קהילה נוצרית רומאית ושם הואשם בהצתת שרפה שהתחוללה באותה העת ברומא על ידי הקיסר נירון, והוצא להורג בשנת 64 לספירה. פטרוס הקדוש נצלב כמו ישו, אך ביקש להיצלב בצורה הפוכה לישו - כשרגליו למעלה - כדי שצליבתו לא תדמה לצליבת ישו רבו. בסופו של דבר נצלב פטרוס באמצע האצטדיון של נירון (שבנה אותו קודם קליגולה) ברומא. מאז מקודשת גבעה זו לנצרות (ובייחוד המיקום המקורי בו הוצב האובליסק לידו נצלב פטרוס) והפכה למקום צליינות רחב ולליבה של הכנסייה הקתולית בכל העולם.
היסטוריה > ציר הזמן של הבזיליקה

1452 – שיפוצים עתידיים מתוכננים לבזיליקה בהובלת האפיפיור ניקולאוס החמישי
1506 – תחילת הבנייה של הבזיליקה והנחת אבן הפינה על ידי יוליוס השני
1546 – מיכלאנג'לו ממונה על עבודות הבנייה של הבזיליקה
1593 – סיום העבודות על כיפת הבזיליקה
1606 – שיפוצים נוספים בבזיליקה על ידי קרלו מאדרנו
1614 – חזית הבזיליקה הושלמה
1626 – חנוכת הבזיליקה
1823 – שרפה פורצת בבזיליקה ופוגעת באוצרות יקרים
1825 – שחוזרים מבוצעים בבזיליקה (במכוון בשנה הקדושה)
1941 – נמצאו עצמותיו האפשריות של פטרוס הקדוש
היסטוריה > לפני הקמת הבזיליקה הישנה

המבנה הראשי הראשון הידוע כיום, שעמד במקום זה בתקופת האימפריה הרומית, היה קומפלקס גני אגריפינה, עד שהקיסר גאיוס קליגולה בנה במקום אצטדיון שכבר אז הכיל את האובליסק המפורסם בהליופוליס הקיים גם היום במרכז כיכר פטרוס הקדוש. כשעלה לשלטון הקיסר נירון הוא פיאר עד מאוד את האצטדיון ופיתח אותו. בסמוך לאצטדיון עבר כביש מהיר (ביחס לאותם הימים) בשם ויה קורנליה (Via Cornelia).
לפני הקמת הבזיליקה עמד במקום בבירור נקרופוליס גדול, פגאני ונוצרי כאחד, שם לפי המסורת (וגם לפי ממצאים חדשים) ייתכן שנקבר פטרוס הקדוש.
היסטוריה > בזיליקת פטרוס הקדוש הישנה

בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא אינה הראשונה שהוקמה במקום זה בנקרופוליס של רומא העתיקה. לפניה הייתה בזיליקה עצומה בגודלה שכיום מכונה "בזיליקת פטרוס הקדוש הישנה". היא נחנכה ב-323 לספירה על ידי הקיסר קונסטנטינוס, והתקיימה במשך כ-1,200 שנה. לפי האמונה קונסטנטינוס ראה צלב זוהר באמצע השמיים, מלווה בהתגלות הכתובה במילים הבאות:
In Hoc Signo Vinces (בעברית: "על ידי הסימן הזה אתה תכבוש")
הבזיליקה מוקמה סביב מתחם צליבתו של פטרוס, כך שהמזבח היה במקום צליבתו המשוער. המסורות היו חלוקות מאוד בעניין מקום צליבתו של פטרוס, ולפי אחת הגרסאות האובליסק היה המקום בו נצלב. מאוחר יותר הוזז האובליסק למקומו הנוכחי. בתחילת ימי הביניים הבזיליקה הייתה נתונה לביזות משום שעמדה מחוץ לחומות רומא, ולכן האפיפיור לאו הרביעי החל לבנות את החומות והמגדלים שחלקם שרדו עד היום ומהווים את חומות הוותיקן. שדרת עמודים חיברה בין הבזיליקה הישנה לבין טירת סנטאנג'לו הסמוכה. מידות הבזיליקה הישנה היו כ-123 מטר לאורך, מהכניסה אל האפסיס, וברוחב של 63.4 מטר. היא הייתה מורכבת בצורת צלב המכיל בתוכו חמש ספינות. את חמש הספינות אפשר לחלק לארבע שורות המבדילות בין כל ספינה וספינה, כשכל אחת מהן מכילה 22 עמודים. היא הייתה מעוטרת בפסיפסים מדהימים, שמעטים מהם שרדו עד היום. במהלך המשך ימי הביניים, כשהאפיפיורות הקתולית הייתה באביניון, טיפול בבזיליקה הישנה לא היה דחוף במיוחד. מצב זה השתנה עם חזרת האפיפיורות לרומא, ואז הוחלט לחדש אותה (משום שהייתה במצב רעוע מאוד באותה התקופה). דו"ח מאוחר יותר שכתב לאונה בטיסטה אלברטי קבע כי הבזיליקה נמצאת במצב הנדסי בעייתי במיוחד. במהלך ההיסטוריה ניסו אפיפיורים להציע תוכניות לחידוש הבזיליקה.
היסטוריה > תוכניות לחידוש הבזיליקה

הראשון שבהם היה ניקולאוס החמישי. הוא הציב למשימה את ברנרדו רוסלינו, אך תוכניותיו לא יצאו לפועל עקב פטירתו של ניקולאוס ב-1455. ההנחה הראשונית הייתה שהמבנה יהיה בצורת צלב לטיני. המבנה נשאר במצבו במשך זמן רב ולא תוחזק כיאות. האפיפיורים עד לאותה תקופה ניסו לחדש את הבזיליקה תוך כדי שמירה על המבנה העתיק, אך בעת שלטונו של האפיפיור יוליוס השני הוא הורה להרוס את המבנה כולו ולבנות בזיליקה חדשה. רבים התנגדו לו וראו בזה צעד קיצוני מדי, מפני שלבזיליקה הישנה הייתה חשיבות עצומה מתחילת ההיסטוריה של הכנסייה הקתולית. חלקים מסוימים (בעיקר עבודות אומנות) מהבזיליקה הישנה והמזבח שומרו, אך כמעט כל המבנה נהרס, לרבות עמודי שלמה שלפי המסורת הגיעו במקור מבית המקדש הראשון.
צעדו הראשון של יוליוס השני היה לשכור אדריכל, ואת הזכות נתן לדונטו ברמנטה, שתכנן גם את גלריית אופיצי בפירנצה.