stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הוראה

בית הוראה של העדה החרדית ברחוב ישעיהו בירושלים.
בית ההוראה "היכל הוראה" של הרב משה ברנסדורפר בשכונת מאה שערים.
בית הוראה הוא בית דין, העוסק בפסיקת הלכות אורח חיים ויורה דעה. רבני בית ההוראה מכונים מו"צים ("מורי צדק") והם בעלי סמיכה לרבנות מסוג "יורה יורה". בבתי ההוראה נהוג בדרך כלל שהסמיכה נעשית על ידי הכשרה ("שימוש חכמים") של מספר חודשים (ישיבה ליד הרב בשעה שעונה לשאלות ומענה לשאלות בנוכחותו) אצל ראש בית ההוראה או אצל רבנים בכירים בבית ההוראה.
בשונה מבית דין, בבית הוראה יכול לשבת רב אחד בלבד, מכיוון שאין צורך בפסיקה של שלושה. בדרך כלל רוב רבני בית ההוראה מקבלים קהל בביתם או בבית כנסת בשכונתם.
בתי הוראה בדרך כלל מוקמים יחד עם בתי דין לממונות, וברוב המקרים הדיינים משמשים גם כמורי הוראה. לעיתים רבני ערים או רבני שכונות מקימים בית הוראה משלהם, כשלצידם מורים רבנים שהובאו על ידם, או שהוסמכו על ידם.
מטרת הקמת בתי ההוראה היא לתת מענה מסודר לשואלים, ובמקרים רבים היא נועדה לתת מענה לרוצים לשמוע פסקים של רב מסוים (למשל בתי ההוראה של הרב שמואל הלוי ואזנר או של הרב נסים קרליץ או של הרב יעקב הילל, המורים על פי פסקי ראש בית ההוראה). מספר בתי הוראה מפעילים קו טלפון לשאלות במשך כל היממה.
בתי הוראה מפורסמים: בתי ההוראה של הרב וואזנר, הרב קרליץ והרב מרדכי גרוס בבני ברק. בית ההוראה 'בית אברהם' שעל יד ישיבת מרכז הרב, בראשות הרב יעקב שפירא, הרב איתן איזמן והרב יהושע מגנס. בית ההוראה של איגוד רבני קהילות והרב שמואל אליהו. בית ההוראה של העדה החרדית, אהבת שלום של הרב יעקב הילל, היכל הוראה של הרב משה בראנדסדורפר בירושלים, בית ההוראה כפר חב"ד. חלק מבתי הוראה אלו מפעילים שלוחות או רבנים גם מחוץ לעירם, כמו בביתר עילית, מודיעין עילית צפת ובית שמש.
הערות שוליים

↑  בית הוראה שעל יד ישיבת מרכז הרב
↑  בית ההוראה בהדרכת הרב שמואל אליהו שליט"א
↑  בית הוראה כפר חב"ד, באתר בית הוראה - כפר חב"ד
דרמה רפואית

דרמה רפואית היא דרמה טלוויזיונית עלילתית שהאירועים בה מתמקדים סביב בית חולים, אמבולנס או כל סביבה רפואית אחרת.
לרוב, הפרקים בדרמה רפואית נמשכים כשעה כאשר הסביבה היא בית חולים. רוב הדרמות הרפואיות העכשוויות, מרחיבות את העלילה מעבר להתמקדות בטיפול בחולה ובהיבטים הרפואיים, ומתייחסות גם לחייהם האישיים של הצוות הרפואי, ואף עם תרחישים או אלמנטים קומיים תכופים.
בספרו של מרשל מקלוהן, "להבין את המדיה" משנת 1964, חוזה מקלוהן כי סוגת הדרמות הרפואיות תזכה להצלחה גדולה בטלוויזיה.
הסדרה "בית חולים עירוני" שודרה לראשונה ב-1951 והיא נחשבת לדרמה הרפואית הטלוויזיונית הראשונה.
דרמות רפואיות מוכרות

מ.א.ש
ER
שיקגו הופ
מתים לרגע
בית חולים עירוני
האנטומיה של גריי
אמילי אוונס
הולבי סיטי
חשיפה לדרום
טיפול נמרץ
נס רפואי
מרפאה פרטית
הרופא הטוב
ניפ/טאק
האוס
סקראבס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4710475-2 
ערך זה הוא קצרמרבנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צ'ארלס א' וילסון

צ'ארלס ארווין וילסון ׁ(באנגלית: Charles Erwin Wilson;‏ 18 ביולי 1890 – 26 בספטמבר 1961) היה איש עסקים, מהנדס ופוליטיקאי אמריקאי ששימש כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בשנים 1953–1957 תחת ממשלו של הנשיא הרפובליקני דווייט אייזנהאואר. בנוסף על כך, כיהן גם כנשיא ומנכ"ל ג'נרל מוטורס.
ביוגרפיה

וילסון נולד באוהיו בשנת 1890. הוא למד הנדסה באוניברסיטת קרנגי מלון וסיים את התואר הראשון שלו בשנת 1909, ולאחר מכן החל לעבוד בהנדסה בפיטסבורג שבפנסילבניה. העסק בו וילסון עבד פיתח ציוד רב עבור הצי והצבא האמריקאים בזמן מלחמת העולם הראשונה. הוא התחתן ב-11 בספטמבר 1912 ונולדו לו חמישה ילדים. בשנת 1919 החל וילסון לעבוד באחת מחברות הבת של ג'נרל מוטורס. הוא כיהן כמנכ"ל החברה עד למינויו לתפקיד מזכיר ההגנה בינואר 1953. תפקידו בחברה עורר תחילה מחלוקת בדיון בפני הסנאט של ארצות הברית, ולכן הסכים וילסון (בלחץ הסנאט) למכור את מניותיו בחברה, אשר היו בשווי של 2.5 מיליון דולרים. למרות המחלוקת, אושר מינויו של וילסון בסנאט ברוב של 77 תומכים אל מול 6 מתנגדים.
בתחילת כהונתו התרחשה מלחמת קוריאה, שלאחריה קיצץ באופן משמעותי את תקציב הביטחון. וילסון ביצע רפורמות ייעול מעמיקות ביותר במערכות ההגנה האמריקאיות. במסגרת רפורמות אלו, העמיקה ארצות הברית את ההסתמכות על נשק גרעיני, חיזקה את כוחה האווירי, קיצצה בכוחות היבשה ויעלה אותו. מדיניות זו הייתה שנויה מאוד במחלוקת באותן השנים. בנוסף על הרפורמות, יזם חוקים כנגד ניסויים בבני אדם. הוא החליט לעזוב את תפקידו בתחילת כהונתו השנייה של אייזנהואר.
לאחר סיום עשייתו הציבורית, וילסון עזב למישיגן, שם השקיע בעסקים ובמשפחתו. הוא נפטר בלואיזיאנה ונקבר בבית קברות של הבונים החופשיים בפרברי דטרויט.
באטל ראפ

| --- | --- |

 מקורות סגנוניים:  היפ הופ, ראפ
 מקורות תרבותיים:  שנות ה-60 ארצות הברית
 מוצא:  ארצות הברית 
 כלים:  ראפינג
 נושאים קרובים
 פריסטייל ראפ, דיס, תרבות ההיפ הופ
 
ראפ באטל ביפן, 2017
באטל ראפ (בעברית: קרב ראפ) הוא מופע מסורתי שבו ראפרים מעליבים ומקללים אחד את השני.
קרבות ראפ יכולים להופיע כחלק מאלבומי מוזיקה, אך לעיתים קרובות קרבות ראפ מדוקלמים בספונטניות כאשר הראפרים יופיעו באותה במה כדי להראות למי יש את השורות הטובות ביותר.
חלק מהראפרים החלו לכתוב בעיקר פעולות קרב ולהילחם בראפרים אחרים לפני שהחלו להקליט את שירם.
ראפ באטל מתואר על ידי 40 Cal בספרו How to Rap כ"חוץ-לימודי" ומשווה את זה לתחרות ההטבעות ב-NBA.
בתרבות

תוכניות סאטירה כגון: "מדינת הגמדים" ו"היום בלילה עם גורי אלפי" נהגו לעשות קרבות כאלה.
ראו גם

פריסטייל ראפ
דיס
תרבות ההיפ הופ
ספוקן וורד
הסיקריקים

ערך זה עוסק בארגון ימני קיצוני מחתרתי שפעל בישראל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 אירעו בישראל מקרי אלימות נגד אנשי שמאל, עיתונאים ואנשי רוח, שכללו בעיקר הצתות ואיומים. ברובם של המקרים האלה לקחו אחריות אנשים שהציגו את עצמם כשייכים לארגון הסיקריקים. מבצעי המעשים לא נתפסו.
היסטוריה > 1989

הפעילות החלה בתחילת 1989, וכללה שורה של הצתות ואיומים על אישים, שבהם לקחו אחריות על המעשה אלמונים בשם ארגון "הסיקריקים":
ב-12 בפברואר, הוצתו דלתות דירותיה של הסוקרת מינה צמח. אלמוני שהתקשר לעיתון ידיעות אחרונות אמר שארגון "הסיקריקים", אחראי להצתה, מאחר שצמח פרסמה מספר ימים קודם סקר, בו נמצא כי 53% מהציבור בישראל מוכן לקיים משא ומתן עם אש"ף.
ב--9 במרץ, הוצתה מכוניתו של הפזמונאי דן אלמגור, לאחר שאמר בראיון רדיו בארצות הברית שבשטחים נלחמים חיילים נגד ילדים עם אבנים.
ב-13 במרץ התקשר אלמוני לביתו של אלוף (במיל) יהושפט הרכבי ואיים על חייו בשם ארגון הסיקריקים, לאחר שתמך במשא ומתן לשלום עם הפלסטינים והשתתף בכנס ישראלי-פלסטיני בניו יורק.
ב-16 במרץ הוצתה דלת דירתם של העיתונאי דן מרגלית ושל חבר הכנסת יאיר צבן. לטענת "הסיקריקים" דלת דירתו של מרגלית הוצתה כי ערך ריאיון עם פייסל חוסייני כמה ימים קודם.
ב-21 במרץ ניסו אלמונים להצית את ביתו ומכוניתו של ראש עיריית פתח תקווה, דב תבורי. סמרטוט ספוג בחומר דליק הוצמד אל דלת הכניסה. בדרכם החוצה שפכו האלמונים חומר דליק סביב מכוניתו של תבורי, ושניים מצמיגי המכונית ניזוקו קשה.
ב-10 באפריל, אלמוני במדי צה"ל פתח באש ליד שער יפו בעיר העתיקה, רצח תושב ערבי ופצע שלושה, אחר כך ארגון הסיקריקים התקשר למשטרה ואמר: אנו ביצענו את הפעולה בתגובה על יידוי אבנים אל מתפללים ליד הכותל. שנה אחר כך עצרה המשטרה את שמואל פבר, פעיל תנועת כך כחשוד בירי, אך לא הוגש נגדו כתב אישום.
ב-21 באפריל, ארגון הסיקריקים לקח על עצמו את האחריות להצתת דלת דירתו של עמוס שוקן. אלמוני שהתקשר למערכות העיתונים לקח אחריות על המעשה ואיים כי בפעם הבאה הארגון יירה טיל לאו לדירתו של עורך הארץ גרשום שוקן.
בסוף אפריל 1989, הודיעה משטרת ישראל כי החקירה של ארגון הסיקריקים מתנהלת כבר מספר שבועות במפלג התשאול של היחידה המרכזית בתל אביב. במהלך חודש מאי עצרה המשטרה עשרה פעילי תנועת כך בחשד לחברות בארגון, אך כולם שוחררו מחוסר ראיות.
ב-21 במאי, הוצתה דליקה במפעל הסיגריות דובק בבני ברק. אלמוני שהתקשר למשטרה טען שהדבר נעשה מכיוון שבמפעל הועסקו עובדים ערבים. באותו יום קיבל גם מנהיג מפ"ם, יעקב חזן מכתב איומים.
באוגוסט 1989, חשפה השחקנית שרי צוריאל, בריאיון לעיתון חדשות, כי דלת ביתה הייתה בין הראשונות שהוצתו.
ב-9 בדצמבר, הוצתה דלת דירתו של ראש החוג לספרות באוניברסיטה העברית גרשון שקד.
בדצמבר 1989, נקרא השכ"ב להתערב בחקירה, לאחר שהיחידה המרכזית במחוז תל אביב של משטרת ישראל, שטיפלה בחקירה עד אז, נקלעה למבוי סתום.
היסטוריה > 1990

ב-4 בינואר 1990 הוצתה דלת ביתו של הסופר חיים באר ונעשה ניסיון להצית את ביתו של העיתונאי ברוך מאירי.
ב-8 בינואר, התקשר אלמוני לביתו של חבר הכנסת אברהם בורג ואיים על חייו.
ב-12 באפריל התקשר אלמוני לבית הנשיא ואיים על הנשיא חיים הרצוג ומשפחתו, ובנוסף שלחו מכתב איומים בו נאמר הארגון גזר עליו עונש מוות. עוד נאמר במכתב, כי הסיקריים גזרו עונש מוות גם על הח"כים מנחם פרוש, משה זאב פלדמן, ואברהם שריר ומשפחתו.
ב-17 באפריל נשלח מכתב איום, ובו קליע רובה, לראש מועצת גדולי התורה האדמו"ר החמישי מוויז'ניץ משה יהושע הגר. המכתב נשלח על רקע כוונתה של מפלגת אגודת ישראל להצטרף לממשלה בראשות המערך.
ב-30 באפריל נשלח מכתב איום לחבר הכנסת רן כהן בו נאמר "אתה מת", למכתב צורף קליע רובה.
ביוני 1990 נעצר ל-23 יום, פעיל הימין יואל אדלר בחשד שהנהיג את הארגון, אך לא הוגש נגדו כתב אישום. אתו נעצר סוכן השב"כ אבישי רביב ל-48 שעות. בעקבות חקירתו של אדלר הוא אושפז בבית חולים פסיכיאטרי ועלו טענות שהוא נחקר במניעת שינה, בידוד מוחלט והשפלות. אדלר היה חבר בתנועת התחיה.
ראו גם

טרור יהודי בישראל
הערות שוליים

↑  אדר אבישר, הנפגעים, מעריב, 27 ביוני 1990
↑  גדעון מרון, דן אלמגור: הצתת מכוניתי נסיון להשתיק אותי, מעריב, 10 במרץ 1989
↑  יוסי לוי, הסיקריקים מאיימים על חייו של  אלוף (מיל)  פרופ יהושפט הרכבי, מעריב, 14 במרץ 1989
↑  יוסי לוי, הסיקריקים: אנו הצתנו את בתיהם של מרגלית וצבן, מעריב, 17 במרץ 1989
 המשך הכתבה הסיקריקים: אנו, מעריב, 17 במרץ 1989
↑  אריה בנדר, יוסף צוריאל, איתן לוין ומאיר הראובני, הרצוג: "לא נסבול פעולות נפשעות לסתימת פיות", מעריב, 21 במרץ 1989
↑  יוסי לוי, אריה בנדר, כוחות הבטחון במצוד נרחב אחר התוקף; מתיחות במזרח ירושלים, מעריב, 11 באפריל 1989
שמעון אלקבץ, אלמוני במדי צה״ל ירה למוות בצעיר ערבי ליד שער יפו ופצע עוד שלושה, חדשות, 11 באפריל 1989
↑  יוסי לוי, שוחרר פעיל "כך" שנעצר בחשד לרצח חאלד שאוויש, מעריב, 2 בפברואר 1990
↑  איתן לוין, הוצתה דלת דירתו של עמוס שוקן, מעריב, 25 באפריל 1989
↑  איתן לוין, המשטרה חוקרת 9 תיקים על פעולות הסיקריקים, מעריב, 27 באפריל 1989
↑  בוקי נאה, עשרה פעילי "כר" נחקרו בחשד לקשר עם הסיקריקים, חדשות, 27 במאי 1989
↑  עתי"ם, "דובק"־ השומר גילה את האש לפני שגרמה נזקים הסיקריקים נטלו אחריות להצתה, מעריב, 22 במאי 1989
↑  הסיקריקים ליעקב חזן אם פעילותך לא תופסק מיד יקוצרו ימי חייך, מעריב, 23 במאי 1989
↑  עירית לינור, הערות בעניין האוטוביוגרפיה, חדשות, 2 באוגוסט 1989
↑  אורי שטיין, פרופ' שקד: הימין אחראי להצתות כמו המציתים, חדשות, 10 בדצמבר 1989
↑  יוסי לוי ואריה בנדר, חקירת פרשת הסיקריקים נמצאת במבוי סתום, מעריב, 10 בדצמבר 1989
↑  סיקריקים – השב"כ מתערב, "העולם הזה", גיליון 2730 מ-27 בדצמבר 1989, עמוד 10
↑  המסיתים והמציתים, מעריב, 1 במאי 1990
↑  נטע שדמי, תיק המשוגעים של אברום בורג, מעריב, 12 בינואר 1990
↑  איומים על חיי הרצוג ומשפחתו, מעריב, 13 באפריל 1990
אריה בנדר ושרה פרידמן, הרצוג על איומי הסיקריקים להסלו: אינני מתרגש מהם, מעריב, 17 באפריל 1990
↑  עתי"ם, הסיקריים גזרו עונש מוות על הנשיא חדשות, 13 באפריל 1990
↑  בוקי נאה, עתי"ם, הסיקריים שלחו מכתב איום וקליע רובה לאדמו"ר מוויז'ניץ חדשות, 18 באפריל 1990
↑  יוסי לוי, "אתה מת"־ נאמר במכתב האיום שנשלח לח"כ רן כהן, מעריב, 1 במאי 1990
↑  גדעון מרון ואיה אורן, החשד: מנהיג הסיקריקים, מעריב, 27 ביוני 1990
↑  הוועד נגד עינויים: נשללו מיואל אדלר זכויות בסיסיות, מעריב, 5 ביולי 1990
↑  יוסי לוי, אדלר. כמו ד"ר ג'ייקל ומיסטר הייד, מעריב, 27 ביוני 1990
תרבות (רשת חינוך)

תַּרְבּוּת הייתה רשת בתי ספר עבריים ציוניים, שפעלה בארצות מזרח אירופה ובייחוד בליטא ובפולין בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
בית הספר העברי "תרבות" בעיירה ויזנה, שנות ה-30
רקע היסטורי

מקורו של בית הספר העברי היה ברשת בתי הספר של ה"השכלה" היהודית במזרח אירופה, ומאוחר יותר בחדרים המתוקנים שהפעילו חובבי ציון ברוסיה של שלהי המאה ה-19. החדרים המתוקנים היו, למעשה, חדרים מודרניים יותר, פתוחים לגישות חדשות, ובעלי צביון לאומי ופיקוח ציבורי. עם נפילת שלטון הצאר במהפכת פברואר 1917, בוטלו הגבלות מסוימות שהיו על היהודים, והם מיהרו לפעול למען ריכוז ופיתוח החינוך היהודי. במסגרת ועידה של אגודת חובבי שפת עבר (שנוסדה ב-1907) שנערכה בפטרוגרד, 1917, ובה השתתפו גם ביאליק, דוד פרישמן, מ. בן אליעזר, הלל זלטופולסקי ובתו, שושנה פרסיץ, הוסב שמה של האגודה לרשת "תרבות". הוקמו במהירות כ-200 מוסדות השכלה – מגני ילדים, דרך בתי ספר מקצועיים וגימנסיות ועד אוניברסיטה[דרוש מקור]. במוסדות אלו לימדו בשפה העברית, המורים התארגנו בהסתדרות שנקראה "המורה". בין חמש הגימנסיות העבריות הייתה הגימנסיה ברוז'ין בהנהלת שמואל שרירא בין השנים -1920- 1919. לאחר עליית הבולשביקים נוסדה הייבסקציה, והשלטונות הורו כי שפתם של היהודים היא היידיש ולא העברית, ולכן אסרו את השימוש בה כשפת הוראה (בשנת 1919), מה שהביא לסגירת בתי הספר העבריים שנפתחו עד אז.
בליטא ובפולין העצמאית שאחרי מלחמת העולם הראשונה החלו בתי ספר עבריים לצוץ באופן עצמאי ומפוזר, ביוזמות מקומיות. עם התמסדות והתארגנות התנועה הציונית וריכוז פעולותיה, החלו גם בתי הספר העבריים להתרכז תחת השם "התנועה העברית". בוועידת ציוני פולין השלישית, שהתקיימה בשנת 1917, החליטו על הקמת "קורטוריון מרכזי בשביל בתי-הספר העממיים בפולין", ובוועידה הרביעית, בשנת 1919, יצרו גוף רחב אף יותר בשם "הלשכה לחינוך ולתרבות של ההסתדרות הציונית בפולין". בשנת 1921 התאגדו המורים בעצמם, בעקבות ביקורת שהייתה להם על ארגון החינוך בהסתדרות הציונית, והקימו "משרד מרכזי זמני", שהפך בשנת 1922 ל"תרבות". באותה שנה התקיימה גם הוועידה הראשונה של "תרבות", וועידות אלו נמשכו לסירוגין עד 1936. בשיא גודלה, מנתה האגודה בפולין יותר מ-45,000 תלמידים. עם זאת, הרוב המוחלט של מוסדות החינוך של הרשת פעל בליטא. המורים הוכשרו בסמינרים של האגודה בערים גרודנו, וילנה, לבוב וורשה.
השואה, שהכחידה את רובה של יהדות פולין, הביאה גם קץ לרשת תרבות. בספרו האוטוביוגרפי של עמוס עוז "סיפור על אהבה וחושך" מתוארת רציחתם של תלמידי הגימנסיה "תרבות" ומוריהם בעיר רובנו בחבל ווהלין על ידי הנאצים.
בתי ספר של "תרבות" הוקמו גם בליטא ולמדו שם יותר מ-12,000 תלמידים. פעולת "תרבות" הופסקה שם עם כניסת הצבא האדום ב-1940. בלטביה היהודים נהנו מאוטונומיה תרבותית בשנים 1919–1934 והוקמו בשטחה 34 בתי ספר עממיים ששפת ההוראה הייתה עברית. מלחמת העולם השנייה הפסיקה את פעולתם. ברומניה הייתה פעילות ענפה מאוד של "תרבות" בייחוד באזורים בסרביה ובוקובינה. פעילות קטנה יותר התקיימה גם באסטוניה, בולגריה ומזרח צ'כוסלובקיה. בכל האזורים האלו התקיימו גם קורסי השתלמות, הרצאות והוצאות לאור של ספרי לימוד וכתבי עת לילדים ולמוריהם.
בשנות מלחמת העולם השנייה התקיימה בבוכרה (אוזבקיסטן), קהילה יהודית של פליטי מלחמה מפולין. בין יתר מוסדות הקהילה פעל בבוכרה בי"ס תיכון "תרבות" בהנהלתו של נחום שוחט. המוסד היה כפוף לממשלה הפולנית הגולה בלונדון ותלמידי התיכון נבחנו בבחינות בגרות שאפשרו להם, לאחר המלחמה, ללמוד במוסדות להשכלה גבוהה בישראל ומחוצה לה. בית הספר נסגר עם תום המלחמה ורבים מבוגריו עלו לארץ.
היעדים

אנשי "תרבות" ביקשו להקים בתי ספר עבריים, ציוניים וחילוניים (אך לא אנטי-דתיים), המשלבים לימודים עבריים וכלליים, הומניים וריאליים, תוך שימוש בשיטות חינוך מודרניות (כמו חינוך לעמלנות), על מנת להכשיר את התלמיד לתרום לעמו בעתיד.
העמלנות שאותה ביקשו לקדם יצרה קשר בין הלימוד העיוני לפעילותו הפיזית של התלמיד. היא עמדה בניגוד לחינוך הישן, שעשה שימוש בשיטות של שינון החומר מספרים או בעל-פה. לפי שיטת העמלנות, יש לשים את התלמיד במרכז ולהתחשב בצרכיו ובשלבי התפתחותו, תוך כדי פיתוח האסתטיות, היצירתיות, הגוף וההתקרבות לטבע. ב"תרבות" קיבלה העמלנות משמעות נוספת, במסגרת הציונות, של הכשרה לחיי חלוציות, עשייה ויצרנות.
עמוס עוז בספרו מתאר את החינוך שניתן בגימנסיה תרבות בעיר רובנו, בה למדה אמו, בלשונה של דודתו:
בכל כיתה בגן-ילדים 'תרבות' ובמכינות 'תרבות' ובגימנסיה 'תרבות' הייתה תלויה תמונה גדולה של הרצל, מפה גדולה מדן ועד באר שבע עם הבלטה מיוחדת של יישובי החלוצים, קופסת תרומות של הקרן הקיימת, ציורי החלוצים בעמלם, וכל מיני סיסמאות עם קטעי שירה. פעמיים התארח ביאליק ברובנו ופעמים ביקר אצלנו שאול טשרניחובסקי, ואשר ברש גם כן, כך נדמה לי, או אולי היה זה איזה סופר אחר. גם מנהיגים מארץ ישראל היו באים אלינו כמעט כל חודש, זלמן רובשוב, טבנקין, יעקב זרובבל, זאב ז'בוטינסקי. היינו עורכים לכבודם תהלוכות גדולות, עם תופים ודגלים, עם קישוטים ופנסי נייר, עם התלהבות ועם סיסמאות וסרטי שרוול ושירים, ראש העיר הפולני בכבודו ובעצמו יצא לכבודם אל הרחבה וככה לפעמים יכולנו להתחיל להרגיש שגם אנחנו כבר עם... אבל החינוך לא היה שוביניסטי. החינוך של תרבות היה דווקא הומני, מתקדם, דמוקרטי, וגם אמנותי ומדעי. לבנים ולבנות ניסו לתת זכויות שוות. לעמים אחרים לימדו אותנו לתת רק כבוד: כל אדם נברא בצלם... מגיל קטן מאד אנחנו כבר בעצם היינו עם המחשבות בארץ ישראל, ידענו בעל פה את מצב המושבות, מה צומח בשדות באר טוביה וכמה תושבים יש בזכרון יעקב. מי סלל את כביש טבריה-צמח ומתי עלו על הר הגלבוע. אפילו ידענו מה אוכלים שם, ואיך מתלבשים.
היעדים > עבריים

אצל "תרבות" הייתה הלשון לא פחות חשובה מהתוכן: בתי הספר של הרשת היו עבריים לחלוטין. שיטת הוראת השפה הייתה "השיטה הטבעית" – "עברית בעברית", במסגרתה נלמדת השפה בדומה לשפת אם, ללא תרגום. בכיתות הנמוכות נתקלו המורים בקושי הגדול ביותר, שכן התלמידים טרם ידעו עברית, אך בזכות הלימודים ידעו בוגרי מוסדות הרשת לדבר עברית שוטפת. כך קיוו ב"תרבות" לסייע בתחייתה של השפה העברית. הם קיוו להחדיר את השימוש בשפה העברית כשפה חיה גם בבתי התלמידים, בין היתר באמצעות עריכת פעילויות בהשתתפות ההורים, אף כי הכירו בצורך שבדיבור ביידיש במפגש עם ההורים (שלא ידעו עברית). בשפה הפולנית נעשה שימוש מצומצם בלבד, במסגרת ה"לימודים הפולניים" (לא הכלליים), שנוספו בדרישת השלטונות.
היעדים > ציוניים

העלייה לארץ ישראל הייתה היעד הנכסף שאליו כיוונו מחנכי "תרבות" את תלמידיהם. כל תוכנית הלימודים ואופיים כוונו למטרה זו: העברית והלימודים העבריים והארץ-ישראלים (כולל דיווחים על המתרחש בארץ ישראל), החינוך לציונות, העמלנות והחלוציות. התלמידים תרמו לקק"ל, ואף קיימו חליפת מכתבים עם ילדי ארץ ישראל. עם חיזוק הקשרים עם היישוב בארץ ישראל, באמצע שנות העשרים, הפכה "תרבות" לנציגה הראשית של ארץ ישראל בפולין.
פולין נתפשה לא כמקום קבע, כי אם כמקום ארעי. לימודי השפה הפולנית, הגאוגרפיה וההיסטוריה שלה, נוספו לתוכנית הלימודים רק כדי לספק לתלמיד כלים שיסייעו לו בחייו בפולין, בעודו מתכונן לעלייה ארצה, וכן עקב דרישת השלטונות. כמו כן, על אף שביקשו לחנך לראיית המולדת בארץ ישראל, נאלצו לבטא נאמנות גם לפולין, עקב הפיקוח הפולני. כך, בעיתונים שהוציאה "תרבות" כונתה פולין "מדינתנו", וארץ ישראל "ארצנו".
היעדים > חילוניים

"תרבות" הייתה רשת חינוך חילונית אך לא אנטי-דתית, והכירה בערכה הגדול של המסורת בחיים היהודיים. המקצועות היהודיים, שבמקומות אחרים (כמו מוסדות "אגודת ישראל" או "יבנה") נלמדו כלימודי דת, הועברו ב"תרבות" מזווית ראייה שאינה דתית, דבר שהיווה מפנה מהפכני בחינוך היהודי ועימת את "תרבות" עם הסביבה היהודית, הדתית ברובה. כמו כן, נתקלו אנשי החינוך של "תרבות" בקושי בבואם לגבש תוכנית לימודים יהודית שאינה דתית. המטרות שראו בהוראת התנ"ך היו מטרה אמנותית-ספרותית, מדעית-היסטורית, מוסרית-ציבורית, וארץ-ישראלית-לאומית. בחלק מבתי הספר, בעקבות בקשות ההורים, היה מורה מיוחד להוראת הדת.
תפוצה גאוגרפית

הרוב המוחלט של בתי הספר של הרשת נמצא בליטא וכן בחבלי הסְפָר המזרחי, כנראה עקב חסרונה של תרבות שלטת שם, בשל המאבק בין זו הרוסית לזו הפולנית (כך יכלה התרבות העברית לפרוח). האזור השני בגודלו שבו הייתה ל"תרבות" אחיזה היה פולין הקונגרסאית (שם, רוב בתי הספר לא הצליחו לשמור על טוהרת העברית). בגליציה, האזור השלישי, חלה ירידה חדה במספר מוסדות "תרבות" (מדובר היה בבתי ספר "של מילואים", עבור התלמידים שלמדו בבתי-הספר הממלכתיים) בשנות ה-30. חוסר ההצלחה של "תרבות" באזורים אלה נבע מהנטייה החזקה לפולניזציה שהייתה שם (הן בערי פולין הקונגרסאית והן בגליציה) ומהאחיזה החזקה והמאורגנת של "אגודת ישראל" האנטי-ציונית בפולין הקונגרסאית.
ארגון

בתי הספר של הרשת היו קשורים זה לזה, ובעלי תוכנית למודים אחידה. הרשת הפעילה גני ילדים, בתי-ספר עממיים, גימנסיות, בתי מדרש למורים, קורסים פדגוגיים, שיעורי ערב למבוגרים וספריות השאלה, וכן הוציאה לאור ספרי לימוד, עיתונים פדגוגיים ("תרבות", "אפקים", "מסילות"), ועיתונים לילדים בגילאים שונים ("שבלים", "עולמי", "עולמי הקטן", "עולמי הקטנטן"). כמו כן, הקימה בית ספר חקלאי.
שיתוף פעולה בולט היה בין "תרבות" לבין המפלגות ותנועות הנוער הציוניות, מצדדים שונים בקשת הפוליטית: הציונים הכלליים, ה"התאחדות" ("הפועל הצעיר"), הרוויזיוניסטים, "השומר הצעיר", "גורדוניה", "החלוץ", "הנוער הציוני", ואחרות. כמו כן, רבים מתלמידי "תרבות" הצטרפו לתנועות הנוער הציוניות-החלוציות.
לפי נתוני "הג'וינט", בשנת 1936, למדו 44,780 תלמידים ב-269 מוסדות השייכים לרשת "תרבות". רוב התלמידים (ואף המורים) היו בני המעמד הבינוני והמעמד הבינוני הנמוך, ומעטים היו בני פועלים.
ארגון > תוכנית הלימודים

אחרי ניסיונות לא מוצלחים לגיבוש תוכנית לימודים אחידה, נתקבלה לבסוף תוכנית שהייתה מוסכמת על הכול, וכללה לימודים הומניים, ריאליים, ארצישראלים ועמלנות. מחנכי "תרבות" ביקשו לשלב בלימודים שיטות חינוך חדשות, המתחשבות בצרכיו הייחודיים של הילד, בפעלתנותו ובסקרנותו. כך נעשה שימוש בגישת העמלנות כאמור, שקידמה מקצועות כמלאכה, ספורט, טבע וחקלאות, המשלבים פעילות גופנית, עבודת כפיים, הכרת הסביבה והטבע.
עקב השימוש בשיטות חדשות, התעורר מחסור בספרי עזר למורים, המותאמים לשיטות אלה. כמו כן, היה צריך לדאוג להכשרתם של מורים חדשים וותיקים ברוח השיטות הפדגוגיות המתאימות. בעיה נוספת וחשובה שעלתה הייתה ההתנגשות בין המסרים החינוכיים המועברים לתלמיד בבית-הספר לבין הסביבה החיצונית השונה – עברית מול פולנית או יידיש, עמלנות מול חברה עירונית-קפיטליסטית, חילון מול דת.
בשל השימוש בשפה העברית בתוכנית הלימודים לא הוכרו הגימנסיות של "תרבות" על ידי הממשלה לצורך קבלה ללימודים גבוהים, למעט הגימנסיה בבריסק; הן לא יכלו להעניק תעודות בגרות, ובוגריהן (ואף בוגרי הסמינרים למורים) נבחנו על ידי ועדות-בוחנות ממשלתיות. עם זאת, תלמידי "תרבות" שבגיל חינוך חובה היו פטורים מהליכה לבית-ספר ממלכתי (שאבאסובקי).
ארגון > מימון

"תרבות" סבלה מבעיות כלכליות חמורות. המימון העיקרי הגיע משכר הלימוד ששילמו ההורים (שחלקו במימון בתי-הספר עמד על 70%). התמיכה מהממשלה הייתה זניחה, אם בכלל. הניסיון להשיג מעט מתקציב הקהילה המקומית הביא לסכסוכים בין רשתות החינוך השונות, שנלחמו על חלוקת התקציבים הקהילתיים. בנוסף, הפערים האידאולוגיים בין "תרבות" לבין הקהילה (חילוניות, ציונות, עברית...), המעיטו את סיכויה לקבל נתח משמעותי מתקציבי הקהילה.
עד שנת 1923 תמך "הג'וינט" ב"תרבות", אם כי העניק לה נתח קטן יותר מזה שהעניק לבתי-הספר היידיים והדתיים, עקב אופיים הלא-ציוני של הארגונים שהרכיבו אותו.
בשל המחסור החמור, לא קיבלו המורים בדרך-כלל שכר על ימי החופשה שלהם, ולעיתים אף על עבודתם קבלו שכר חלקי בלבד.
הביקורת מצד זרמי החינוך האחרים

בין "תרבות" לבין הזרמים האחרים בקהילה היו חילוקי דעות רבים, אשר הקשו עליה, בין היתר, בקבלת סיוע כלכלי מהקהילה, שנשלטה לרוב על ידי אנשי "אגודת ישראל". יחסם של אנשי "המזרחי" (ו"יבנה" בתוכה) ל"תרבות" היה מעורב, ונע משלילה מוחלטת להשלמה מסויגת: לדעת השוללים, הציונות החילונית ונטולת הקשר לדת של "תרבות", בה אף מעבירים מקצועות קודש בכיתות מעורבות וללא כיסוי ראש, תוך פגיעה בערכי הדת, לא יכולה באמת לחזק את הקשר הלאומי ההיסטורי. מכל היהדות נותרה רק השפה העברית. לעומתם, היו אלה שהשלימו בהסתייגות עם קיומה של "תרבות", תוך שהם מציינים שיחסה של "תרבות" לדת לא היה יחס מנוגד, אלא נייטרלי, ושרוב המורים ב"תרבות" התייחסו אל הדת בכבוד.
אנשי "ציש"א", שצידדו בתרבות היידיש, האשימו את "תרבות" בחינוך מלאכותי, שנוצר מרעיון, ולא ממציאות. הם טענו שבעקבות החינוך לציונות, סבלה "תרבות" מחוסר יציבות (תלמידים שעזבו, כי עלו לארץ ישראל), שהקשה עליה להשיג את הכרת השלטונות. כמו כן, הם טענו כי השימוש בעברית בלבד, מתכחש להווי ולתרבות של היהודים, שהתנהלו ביידיש, ושהציונות מנתקת את התלמידים מהארץ בה הם חיים.
מנגד, טענו אנשי "תרבות" שתרבות היידיש נמצאת רק בחיתוליה, לעומת התרבות העברית, ושבתי-הספר היידיים מנתקים את התלמידים מההיסטוריה, השפה והתרבות היהודית. כמו כן, טענו, היידיש אינה שפתם האוניברסלית של היהודים – שכן יהודים במקומות אחרים אינם מדברים ביידיש. ההתייחסות של "ציש"א" אל למודי התנ"ך כאל למודי דת, מרחיקה אותם מבתי-הספר שלהם, ובכך חותרת תחת הלאומיות היהודית. ההכנה לחיים צריכה לכלול גם הכנה לחיים כיהודי.
רבים מאנשי הציונות הכללית (ביניהם אנשי המוסדות הדו-לשוניים) טענו שגישת ה"הכל או לא כלום" של "תרבות" מבחינת העברית, היא גישה מסוכנת, שכן היא גורמת לרבים (בעיקר ברחבי פולין הקונגרסאית וגליציה), שאינם מחסידי העברית, לבכר את בתי-הספר הממלכתיים על פניה, שם הם חשופים לסכנת ההתבוללות. לעומתם, טענו אנשי "תרבות" כנגד הדו-לשוניים, שהם מחלישים את בית-הספר העברי השלם (של "תרבות"), ופוגעים בתנועה הציונית.
ראו גם

יבנה
ציש"א
שול קולט
חורב ובית יעקב
בתי הספר הפולניים-העבריים
שאבאסובקי
פוליטיקה וחינוך ביהדות פולין בין שתי מלחמות העולם