stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מארי ואמיל טאקט
קורות חיים

אמיל יליד בלגיה, שרת כקצין בדרגת קפטן בצבא הבלגי. בשנת 1918 הוא נשא לאשה את מארי, ילידת לוקסמבורג. הזוג הפעיל פנימייה לילדים בשם "בית המלכה אליזבת" ("Home Reine Elisabeth") בטירת פיינג (Château du Faing) ליד כפר ג'אמוין (Jamoigne-sur-Semois) בדרום מזרח בלגיה. הפנימייה פעלה בטירה מימי הביניים שהייתה בבעלותן של מסדר אחיות הצדקה של בזנסון (Sisters of Charity of Besancon), והפך בשנת 1941 לפנימיה עבור ילדים בעלי מוגבלויות.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

בזמן כיבוש בלגיה על ידי הנאצים ב-1940, הוצב אמיל לנהל את הפנימייה שהוסבה לקלוט ילדים שאבותיהם שרתו בצבא. אמיל עסק בעבודה המנהלית ובתיאום עם גורמי הממשל בבריסל ומארי ניהלה את בית הספר. אמיל היה פעיל מאוד בתנועת ההתנגדות הבלגית (אנ'). בנוסף לניהול הבית, ואחריות לאספקת מזון וביגוד לילדים, הוא היה אחראי על הפעילות המחתרתית של הרשת בה פעל, באזור כולו. ב-1942, שהו במקום 80 ילדים וב-1943 הצטרפו 80 נוספים. כמחצית הילדים ששהו בפנימייה היו יהודים. הם הובאו לפנימייה על ידי האב אנדרה ג'וזף (Joseph Andre), שזכה גם הוא בתואר חסיד אומות העולם לאחר שנסע ברחבי בלגיה ושכנע מנזרים, מוסדות ובתים פרטיים להחביא ילדים יהודים, והגברת איבון נווז'ן (Yvonne Nèvejean), שיצרו קשר עם "ועד ההגנה היהודי" (CDJ(אנ')), ארגון יהודי מחתרתי שארגן מקומות מסתור עבור יהודים, והביע את נכונותו לעשות ככל יכולתו להציל כל יהודי שיופנה אליו.
בין 1942–1944, 83 בנים יהודים בגילאים 4–16, מצאו מקלט בפנימייה ובני הזוג והצוות נתנו לילדים יחס משפחתי, חם ואוהב. כל הילדים, יהודים ולא-יהודים, חולקו לקבוצות קטנות בראשות יועץ, על פי הדגם של תנועת הצופים. הילדים היהודים, שכל אחד מהם קיבל שם לא יהודי, הוסוו כתלמידים קבועים ומארי לימדה אותם איך להסוות את זהותם על מנת שלא להתגלות בפשיטות הגסטפו. בספטמבר 1943, ערך הגסטפו חיפוש בבית. כשנשאלה על ידי המפקד אם יש בפנימייה ילדים יהודיים, מרי השיבה בשלווה, "למה שיהיו פה ילדים יהודים? זה היה יכול להיות מסוכן מדי".
לאורך כל תקופת המסתור שלהם - למעט חודש אחד בקיץ 1944, בו סגל הפנימייה יצא לחופשה, הילדים לא סבלו מרעב או מחסור.
לצדם של בני הזוג טאקט עבד צוות מסור של מורים צעירים ויועצים שהקדישו עצמם לתלמידים. גברת טאקט הייתה הלב הפועם של הבית. היא התייחסה לילדים כאל ילדיה וניסתה לפצותם על העדר הורים. היא התעקשה לתת לכל ילד נשיקת לילה טוב לפני שהלכו לישון. הילדים דיברו על האווירה השמחה והנעימה בבית: "בשבילנו, האחוזה הפכה למחנה חופשה".
לאחר המלחמה

הטירה נשארה פתוחה עד יוני 1946 כיוון שרבים מהורי הילדים היהודים ששהו בה, לא חזרו מן המחנות.
הכרה והנצחה

ב-23 בדצמבר 1987, הכיר יד ושם במארי טאקט מרטנס, אמיל מרטנס וב-16 אנשים נוספים שסייעו להם בהצלת ילדי הפנימייה היהודיים, כחסידי אומות העולם. המסייעים הנוספים הם - Fernande Brack, André Buyle, Pierre-René Delvaux, Robert Delvaux, Yvon Filot, Jean-Marie Fox, Anne-Marie Geeraerts, Michel Gendebien, Paul Géoris, Jean Hardy, René Hardy, Maurice Lemoine, Marthe Martin-Adam, François Mertens, Marie-Thérèse Poncelet and Leonard Schmitz.
לקריאה נוספת

The Path of the Righteous: Gentile Rescuers of Jews During the Holocaust - 1993 מרדכי פלדיאל
הערות שוליים

1 2 3  Taquet FAMILY, באתר יד ושם (באנגלית)
↑  Chris Mcdonough, Marie Taquet, Belgium, קרן ראול ולנברג הבינלאומית
↑  Taquet-Martens, Marie & Emile, yad vashem
משרד המפלגה הנאצית למדיניות קולוניאלית

משרד המפלגה הנאצית למדיניות קולוניאלית (בגרמנית: Kolonialpolitisches Amt der NSDAP) הייתה מחלקה במפלגה הנאצית שהוקם ב-1934. מטרתו המוצהרת הייתה לגבש תוכניות לכיבוש מחדש של המושבות הגרמניות לשעבר של האימפריה הקולוניאלית הגרמנית. המשרד איבד חלק ניכר ממשמעותו וכוחו הפוליטי לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה והמחלקה פורקה לאחר תחילת התבוסות הצבאיות הגרמניות בגרמניה הנאצית ב-1943. לראש המשרד התמנה נציב הרייך של בוואריה, פרנץ ריטר פון אפ שהרקע הקולוניאלי שלו היה מעורבות ברצח העם של ההררו והנאמה.
המשרד הכין תוכניות לשטח קולוניאלי עצום במיטלאפריקה מאזור גאנה לאזור נמיביה וכן מאזור צ'אד לאזור טנזניה. בשיתוף עם האס אס הורכב צוות מרכזי להשתלטות עוינת על מושבות מידי "אויבי המלחמה של גרמניה" (כאשר הכוונה היא בעיקר לכוחות האימפריה הבריטית שמוצבים באפריקה). המחלקה הכינה תוכניות להקמת מנגנון החוק הקולוניאלי וכן קורסי הכשרה למנהלים קולוניאליים פוטנציאליים עתידיים. בפרט, היא גם הגתה תוכניות להפרדה גזעית במסגרת "חוק דם קולוניאלי".
היסטוריה

לאורך השנים כמה ארגונים קודמים שנוצרו בתגובה ל"בעיה הקולוניאלית הגרמנית" במפלגה הנאצית, חלק ניכר מהארגונים פעלו תחת אס אה. לאחר הטיהור ורצחי אנשי האס אה בליל הסכינים הארוכות, המחלקה למדיניות קולניאלית הוקמה ב-1943, כאשר פרנץ ריטר פון אפ מונה לתפקיד ראש המחלקה. תפקידה היה לספק הנחיות ברורות וקווי מדיניות למפלגה ולעיתונות שלה בכל בעיה קולוניאלית, פוליטית וכלכלית. בנוסף, גיבש המשרד גם תוכניות לכיבוש מחדש של המושבות הגרמניות לשעבר. זה היה צריך להתאים למדיניות הקולוניאלית של המשטר המרכזי.
בקשתו של אפ להקצות למשרדו תפקיד כגוף הממלכתי המרכזי לגיבוש מדיניות קולוניאלית נדחתה על ידי אדולף היטלר ב-1938. המשימות שהוטלו עליה הורחבו בכל זאת. היטלר הורה לפון אפ שהמשרד צריך להתכונן לתקופה חדשה של כיבוש קולוניאלי שלאחריה ההשתלטות על המושבות עצמה תהיה תחת תחום השיפוט של משרד החוץ ולא של המחלקה.
בקיץ של שנת 1939, שבועות ספורים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, נערכה ביוזמתו של פון אפ תערוכה קולוניאלית בעיר דרזדן שנקראה "התצוגה הקולוניאלית הגרמנית". בתערוכה נטלו חלק המוזיאון לאתנולוגיה, המכון הלאומי ליחסי חוץ ומושבות ומוסדות אקדמיים. בפתיחת התערוכה סקר פון אפ משמר כבוד של אנשי אס אס וראש העיר דרזדן נשא נאום בו קרא בגלוי להחזרתן לגרמניה של מושבותיה לשעבר מכוח הזכות ההיסטורית.
ב-1940 ההוצאות המדווחות שלו היו יותר מ-870,000 ︁רייכסמארקים, עלייה של כ-555% לעומת שנים קודמות. בתחילת 1943, עם התגברות ההפסדים והתבוסות הצבאיות של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, הורה הפיהרר וקנצלר גרמניה, אדולף היטלר לסגור את כל משרדי המפלגה שאינם קשורים ישירות לתחזוקת המלחמה, ב-17 בפברואר 1943 המחלקה פורקה.
הערות שוליים

↑  פון אפ סוקר משמר כבוד בפתיחת התערוכה הקולוניאלית בדרזדן ב-1939 באתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007454328705171  GND: 511704-5  LCCN: no2001047126  VIAF: 163184947   WorldCat (עם VIAF): 163184947 
חניכת "בית ספר לקולוניאליזם", בנוכחות ראש המחלקה, פרנץ ריטר פון אפ
מחנה הריכוז אוסטהופן

| --- | --- |

שער הכניסה למחנה הריכוז אוסטהופן
 מידע כללי
 סוג:  מחנה ריכוז
 מדינה:  גרמניה הנאצית
 מחוז:  מדינת וורמס
 תאריכים
 תאריך הקמה:  מרץ 1933
 תאריך סגירה:  יולי 1934
 אוכלוסייה
 מפקדי המחנה:  קארל ד'אנג'לו
 מספר אסירים בשיא:  כ-200 בממוצע. סך כל האסירים במחנה כ-3000.
 השתייכות האסירים:  יהודים, קומוניסטים, סוציאל-דמוקרטיים, אדווניסטים, ועוד.
 נתונים
 מספר הנספים:  אין
 קואורדינטות:  49°42′28″N 8°19′33″E﻿ / ﻿49.707777777778°N 8.3258333333333°E﻿ / 49.707777777778; 8.3258333333333
  (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפונימחנה הריכוז אוסטהופן(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפונימחנה הריכוז אוסטהופן(למפת ריינלנד-פפאלץ רגילה) מיינץ קובלנץ טריר קייזרסלאוטרן וורמס נויוויד נוישטט שפייר פרנקנטל נורדריין-וסטפאליה הסן באדן וירטמברג  חבל הסאר  צרפת לוקס. בלגיהמחנה הריכוז אוסטהופן(למפת ריינלנד-פפאלץ מוגדלת) מיינץ קובלנץ טריר קייזרסלאוטרן וורמס נויוויד נוישטט שפייר פרנקנטל נורדריין-וסטפאליה הסן באדן וירטמברג  חבל הסאר  צרפת לוקס. בלגיהמחנה הריכוז אוסטהופן
 
מחנה הריכוז אוסטהופן (בגרמנית : KZ Osthofen) היה מחנה ריכוז נאצי באוסטהופן (אנ') שליד העיר וורמס שבגרמניה. הוא הוקם במרץ 1933 במפעל לייצור נייר. המחנה נוהל על ידי המשטרה הפוליטית של מדינת הסן, עם שומרים מה-SA וה-SS, מאוחר יותר רק אנשי SS. האסירים הראשונים היו בעיקר קומוניסטים או סוציאל-דמוקרטים, אך בהמשך נשלחו למחנה גם האדוונטיסטים חברי תנועת JW וכן יהודים.
בדרך כלל, מחנה אוסטהופן החזיק 200 איש בו זמנית, כאשר הסך הכולל של המוחזקים בו היה כ-3,000 אסירים. אף שאיש מהאסירים לא מת במחנה עצמו, רבים חלו בשל תנאי החיים וההיגיינה הירודים. פעמים רבות האסירים, ששימשו כפועלים ללא שכר, חוו התעללות והשפלה. מקס צ'ורניצקי, אחד משני האסירים שהצליחו להימלט מאוסטהופן, פגש את הסופרת אנה סגרס בגלותה בפריז, והרומן שלה "הצלב השביעי", מתאר את התנאים ב"מחנה ריכוז ווסטהופן" בדיוני, בהשראת אוסטהופן.
אתר מחנה הריכוז שימש כמפעל רהיטים בשנים 1936 עד 1976, והלוח הראשון להנצחת קיומו של המחנה הותקן רק בשנת 1978. לאחר לחצים, נרשם אתר המחנה כאנדרטה מוגנת ב-1989, ובסופו של דבר הפך לאנדרטה למחנה הריכוז על ידי מדינת ריינלנד-פאלץ.
היסטוריה

ההיסטוריה הרשמית של מחנה הריכוז אוסטהופן מתחילה בצו של קומיסר המדינה ורנר בסט למשטרה בהסה ב-1 במאי 1933, לפיו כל מי שנעצר מסיבות פוליטיות בהסה למשך יותר משבוע, או צפוי להיות במאסר של יותר משבוע, נצטווה להישלח לאוסטהופן. אולם בשלב זה המחנה כבר פעל באופן לא רשמי במשך חודשים.
לאחר צו שריפת הרייכסטאג ב-28 בפברואר 1933, חירויות האזרח בגרמניה הוגבלו, ומספר רב של קומוניסטים נעצרו. ב-6 במרץ הוחרם מפעל הנייר הריק מבעליו החוקי, איש העסקים היהודי קארל ג'והלינגר, לשם הפיכתו למחנה ריכוז. קבוצות גדולות של אסירים החלו להישלח למחנה החל מ-13 במרץ 1933, כאשר רוב האסירים הראשונים היו קומוניסטים או סוציאל-דמוקרטים. מקיץ 1933 נכלאו גם יהודים לא פוליטיים, חברי JW, אדוונטיסטים ואחרים.
המחנה נסגר ביולי 1934 כתוצאה מריכוזיות של מחנות הריכוז בהנהלת היינריך הימלר, ו-13 האסירים האחרונים הועברו למחנות ובתי כלא אחרים, כולל דכאו.
מינהל ושומרים

מחנה אוסטהופן היה תחת ניהולה של המשטרה הפוליטית של הסה, שהפכה מאוחר יותר לחלק מהגסטפו. קארל ד'אנג'לו, שהיה יו"ר המפלגה הנאצית המקומית באוסטהופן, מונה למפקד המחנה בהוראת ורנר בסט. רופא המחנה היה ריינהולד דאום, שהכריז על כל אדם חדש שהגיע למחנה כבריא וכשיר רפואית למאסר, גם אם המצב לא היה כזה. שומרי המחנה היו בתחילה בעיקר מאנשי SA ו-SS מקומיים, שהפכו למשטרת עזר (95 אנשי SA ו-99 אנשי SS, מתוכם 55 שירתו בכל יום), אך ה-SA הוחלפו ב-SS בסתיו 1933, באופן משמעותי. איש מהשומרים לא הועמד לדין בגין מעשיו במחנה לאחר תום מלחמת העולם השנייה ב-1945.
קיומו של מחנה הריכוז לא נשמר בסוד, ובאותה עת זכה להתייחסות רבה בעיתונות, הן בזו המקומית והן בעיתונות הבינלאומית. הניו יורק טיימס דיווח על המחנה ועל כליאתם של יהודים באוגוסט 1933. שלט המחנה, שצויר על הבניין באותיות גדולות, נראה בבירור מרכבות חולפות.
התנאים במחנה

במהלך קיומו, מחנה אוסטופן החזיק כ-3,000 איש. התפוסה הממוצעת הייתה כ-200 אסירים, שהוחזקו בדרך כלל בין שבועיים לשישה שבועות, אך משך השהות שלהם נע בין שבוע לשנה. האסירים, כולם גברים, שימשו כפועלים ללא שכר. למרות תנאי החיים וההיגיינה הירודים במחנה, אף כאשר אסירים ישנו על רצפת הבטון, לא מתועדים מקרי מוות של אסירים באוסטהופן. אולם רבים חלו במחלות שונות, בעיקר במחלות כרוניות בדרכי השתן. האסירים עברו התעללות והשפלה באופן שגרתי, במיוחד יהודים. כך למשל, האסיר היהודי ארנסט כץ הוכה קשות ביום כיפור, ואף אולץ לאכול חזיר לאחר שחזר להכרה. פוליטיקאי ה-SPD קרלו מירנדורף, נאלץ ליישר ציפורניים שחבריו האסירים נאלצו לכופף. הוא גם הוכה בלילה על ידי תוקפים שנטען כי הם קומוניסטים, אך הם זוהו כאנשי SA. ב"מחנה II" הסמוך, ששימש למעצר בנסיבות מחמירות, נאלצו האסירים לבלות את הלילות בכלובי תיל, עם אורות דולקים שהקשו על השינה.
הערות שוליים

↑  בית חרושת לנייר ולרהיטים - היום אנדרטת מחנה ריכוז באוסטהופן (בגרמנית).
↑  ב-21 ביוני 1933 קרלו מירנדורף נלקח למחנה הריכוז אוסטופן (בגרמנית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513525105171  GND: 4524149-1  LCCN: no97028024  VIAF: 236554040   WorldCat (עם VIAF): 236554040
מנפרד פולץ

| --- | --- |
מנפרד פולץ כשהיה סטודנט
מנפרד פולץ כשהיה סטודנט
 לידה:  21 באוקטובר 1886 דרזדן, גרמניה
 פטירה:  8 בספטמבר 1964 (בגיל 77) דיסבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 ידוע בשל:  חסיד אומות העולם
 מקצוע:  מורה, עורך, מתרגם
 השקפה דתית:  חבר בקהילת הקוויקרים
 בת זוג:  לילי פולץ
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (3 בדצמבר 2013) 
 
ארווין הרברט מנפרד פולאץ (בגרמנית: Erwin Herbert Manfred Pollatz; ‏14 באוקטובר 1886 - 8 בספטמבר 1964) היה מורה, עורך ומתרגם, השתייך לקהילת הקוויקרים והוכר כחסיד אומות העולם.
ביוגרפיה

מנפרד פולאץ נולד ב-1886 בדרזדן שבגרמניה. אביו, רודולף פולץ, היה מנהל של מכינה צבאית ואמו סלסטין, לימדה צרפתית במכינה זו. היו לו שני אחים וארבע אחיות והוא היה הצעיר ביותר במשפחתו. הוא למד במכינה ב-1906 ולאחר מכן למד באוניברסיטה גרמנית וספרות גרמנית, פילולוגיה, היסטוריה, פילוסופיה, כלכלה ומשפטים.
מנפרד פולאץ נישא לאשתו לילי אנגלמן ב-27 בדצמבר 1915 בדרזדן. לזוג נולדו ארבעה ילדים - מריאן, אינגה, קרל ורוזמרי והם התגוררו בשכונת קלוצקה בדרזדן. מנפרד פולאץ נבחר להיות חבר במועצת העיר בדרזדן.
פולאץ נהיה מורה, והוא ואשתו לימדו בכמה בתי ספר בדרזדן ובלייפציג. הזוג היו מחסידי החינוך הפרוגרסיבי, ובשנת 1916 הקימו בית ספר בהשראת זרם חינוכי זה. בבית הספר היו שיעורים בשפות זרות ובאומנות וכן גם היו שיעורים שנלמדו מחוץ לכיתות. לתלמידים ממעמד סוציואקונומי נמוך ניתנה ארוחת צהריים.
הזוג מנפרד ולילי היו חברים בכת הקוויקרים ויזמו פגישה שלהם בדרזדן ב-1931. בפגישה זו הם קבעו שהם יקימו בית ספר לקוויקרים בניהולו של מנפרד. בשנת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון, תוכניות אלו בוטלו.
באותה שנה, מנפרד ביקש שלא להצדיע להיטלר בבית הספר שלו, ולכן כשחוקק "חוק הפקידות המקצועית", פוטר מתפקידו. באוגוסט 33', אנשי .S.A עצרו אותו יחד עם כמאתיים מאנשי העיר דרזדן שהואשמו בהתנגדות למשטר. לאחר כשבוע, לאחר התערבות קווייקר אמריקאי, מנפרד שוחרר ממעצר והמשפחה החליטה לעבור לעיר הארלם בהולנד ב-31.1.1934.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

בבית בהארלם, לילי פולץ פתחה בית ספר לפליטים מגרמניה. רוב התלמידים היו בני פליטים יהודים שלא היה אף ארגון שדאג להם. השיעורים הועברו בעיקר על ידי מנפרד ולילי, וכן על ידי בנם קרל היינץ ומורים נוספים מהארלם. הם למדו את השפה ההולנדית אולם השפה שלמדו בה בבית הספר, הייתה גרמנית. ידוע על 28 ילדים שלמדו בבית ספר זה, ומתוכם 23 שרדו את המלחמה.
עד הכיבוש הנאצי, בני הזוג פולץ ביקרו בגרמניה לעיתים קרובות, ולאחר ליל הבדולח מנפרד פולץ עזר ליהודים שנרדפו בפוגרום זה. לאחר כיבוש הולנד בידי הנאצים, הבית בהארלם הפך להיות מקום מסתור למחתרת ההולנדית. הילדים הגרמנים גורשו ממנו (על ידי הגרמנים) והזוג פולאץ דאג להביא ילדים הולנדיים במקומם. בסה"כ הוחבאו בתקופה זו 10 ילדים בגילאים של חודשיים עד 3 שנים, על ידי משפחת פולץ.
ב-14 במאי 1943 מנפרד נאסר ונכלא במחנה דכאו. בנו, קרל היינץ, למד רפואה. משטרת הביטחון (.S.D) בקשה ממנו להתגייס כרופא ולשרת בחזית המזרחית, והוא הסכים לכך בתנאי שבתמורה להסכמתו ישוחרר אביו מנפרד מהמחנה. באופן זה מנפרד שוחרר מדכאו לאחר שהיה אסור בו כשנה וחצי. קרל היינץ מצא את מותו בחזית המזרחית, כנראה בתחילת 1945.
הכרה והנצחה

בשנת 2013 יד ושם הכיר בזוג פולאץ כחסידי אומות עולם.
מול ביתם של הזוג בהארלם הוקם שלט לזכרם ולזכר פעילותם.
הערות שוליים

↑  Rescue Story - Pollatz, Manfred and Lili, אתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1076099351  ISNI: 0000 0003 9773 538X  NTA: 131971972  VIAF: 49610247   WorldCat (עם VIAF): 49610247
מחנה הריכוז יאבוז'נו

| --- | --- |

אנדרטת הנצחה ביאבוז'נו
 מידע כללי
 מדינה:  פולין
 תאריכים
 תאריך הקמה:  15 ביוני 1943
 תאריך שחרור:  26 בינואר 1945
 אוכלוסייה
 צבא משחרר:  הצבא האדום
 נתונים
 קואורדינטות:  50°12′48″N 19°14′22″E﻿ / ﻿50.21342°N 19.23936°E﻿ / 50.21342; 19.23936
  (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטימחנה הריכוז יאבוז'נו(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטימחנה הריכוז יאבוז'נו(למפת פרובינציית שלזיה רגילה) קטוביץ צ'נסטוחובה סוסנוביץ גליביצה ביילסקו ביאלה  לודז' שוו. אופולה פולין קטן צ'כיה סלובקיהמחנה הריכוז יאבוז'נו(למפת פרובינציית שלזיה מוגדלת) קטוביץ צ'נסטוחובה סוסנוביץ גליביצה ביילסקו ביאלה  לודז' שוויינטו. אופולה פולין קטן צ'כיה סלובקיהמחנה הריכוז יאבוז'נו
 
מחנה הריכוז יאבוז'נו היה מחנה ריכוז בפולין, אשר הוקם על ידי הנאצים ב-1943, בתקופת מלחמת העולם השנייה ולאחר המלחמה היה בשימוש במשך תקופה קצרה על ידי הסובייטים ועל ידי הממשלה הקומוניסטית הפולנית עד 1956. כיום אתר המחנה הוא שיכון מגורים, ובמקום נמצא גם אתר זיכרון לקורבנות המחנה.
מחנה הריכוז יבוז'נו נקרא על ידי הנאצים בשם SS-Lager Dachsgrube  ("מחנה אס-אס דאכסגרובה") והיה ידוע גם בשם Arbeitslager Neu-Dachs ("מחנה עבודה נוי-דאכס"). הוא הוקם בשטחה הכבוש של פולין במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי גרמניה הנאצית באזור יאבוז'נו, בשלזיה עילית. המחנה פעל תחת השלטון הנאצי החל מיוני 1943 עד לפינויו בינואר 1945.
לאחר ההשתלטות הקומוניסטית על פולין, נוסד המחנה מחדש והופעל תחילה על ידי ברית המועצות ולאחריה על ידי ממשלת פולין הקומוניסטית, זאת עד 1956. בתקופה זו שונה שמו של המחנה והוא נקרא: "מחנה העבודה המרכזי ביאבוז'נו" (Centralny Obóz Pracy w Jaworznie, COP Jaworzno).
תקופת הכיבוש הגרמני בפולין

מחנה הריכוז ביאבוז'נו החל לפעול ב-15 ביוני 1943, כאחד ממחנות הלוויין של אושוויץ. במחנה התבצעו עבודות כפייה עבור תעשיית המלחמה הגרמנית. רוב האסירים במקום עבדו בכריית פחם ביאבוז'נו, בבנייה של תחנת הכוח "וילהלם" (שמה שונה לאחר המלחמה לתחנת הכוח יאבוז'נו) ועבור חברתו של אלברט שפר EnergieVersorgung Oberschlesien AG. בין עובדי הכפייה שבנו את המחנה היו שבויי מלחמה בריטים מסטלאג VIII-B בלמסדורף. על המחנה שמרה יחידה אשר מנתה כ-200 עד 300 אנשי אס אס אשר רובם היו גרמנים אתנים מפולין ומדינות אחרות. על המחנה פיקד קומנדנט ברונו פיטצה (Bruno Pfütze) וסגנו היה פאול וייסמן (Paul Weissman).
בכל עת היו עד 5,000 אסירים במחנה אשר הגיעו ממדינות שונות באירופה, כ-80% מן האסירים היו יהודים במוצאם. עת החל המחנה לפעול הושמדו כבר רוב יהודי יאבוז'נו (קהילה אשר מנתה כ-3,000 נפש לפני המלחמה) וכן רוב יהדות פולין, על כן האסירים היהודים במקום היו ממדינות אירופה אחרות. במחנה היו גם אסירים פולנים, גרמנים ואחרים, כמו גם שבויי מלחמה. קיימים 14 דיווחים על בריחה מוצלחת מן המחנה (כולל מספר שבויי מלחמה סובייטים אשר הצטרפו לפרטיזנים הפולנים). שיעור הישרדות האסירים במחנה היה נמוך בשל תנאי החיים הקטלניים במקום, רעב מתמיד, מחלות, עבודות פרך ואלימות רבה של סוהרים. כ-2,000 אסירים נרצחו ביאבוז'נו. חלקם לא נרצחו על ידי השומרים אלא על ידי עובדים אזרחים גרמנים של מכרה פחם, רובם חברי האס אה, אשר היו אחראים על אסירים בעת העבודה. בנוסף, כל חודש הוסעו במשאיות כ-200 אסירים, אשר לא היו עוד מסוגלים לעבוד, מיאבוז'נו לתאי הגז בבירקנאו, כך נרצחו אלפי אסירים נוספים ששהו במקום.
בליל ה-15 בינואר 1945 הופצץ המחנה על ידי חיל האוויר הסובייטי עם התקרבות חזית המלחמה למקום. המחנה פונה יומיים לאחר מכן, ב-17 בינואר. בספירה אחרונה שנערכה במחנה היו בו 3,664 אסירים. האס אס רצח כ-40 אסירים אשר נמצאו בלתי כשירים להעברתם ובעת הפינוי נותרו במחנה כ-400 אחרים חיים. כ-3,200 יצאו מן המחנה בצעדת מוות של כ-250 ק"מ מערבה. מאות מהם מתו בדרך למחנה הריכוז גרוס-רוזן בשלזיה תחתית, בהם כ-300 אשר נורו בטבח המוני שאירע בלילה השני לצעדה. ב-19 בינואר 1945 שוחרר המחנה על ידי יחידה של פרטיזנים פולנים מקומיים. שבוע אחר כך, כאשר הגיעו למקום כוחות החלוץ של הצבא האדום, כ-350 אסירים לשעבר היו עדיין בחיים. מפקד המחנה הנאצי פיטצה נהרג מאוחר יותר ב-1945.
התקופה הסטליניסטית

החל מחודש פברואר 1945 החל המחנה לפעול כמחנה מעצר בשרות הנ.ק.ו.ד. הסובייטי ולאחריו בניהול משרד ביטחון הציבור הפולני ובמקום שהו "אויבי האומה". חלקם היו שבויי מלחמה גרמנים ואחרים, וכן משתפי פעולה עם הנאצים מרחבי פולין. במקום היו גם אזרחים ממוצא גרמני מאזור יאבוז'נו, כשאנוב וישובים נוספים, בהם נשים וילדים. באסירים היו גם פולנים שנעצרו בגלל התנגדותם לסטליניזם, כולל חברי ארגוני פרטיזנים לא קומוניסטים.
שמו של המחנה שונה זמן קצר לאחר המלחמה ל"מחנה העבודה המרכזי" והכיתוב הגרמני בשערו "העבודה משחררת" (Arbeit macht frei), הוחלף בכיתוב הפולני, "העבודה מאצילה את האדם" (Praca uszlachetnia człowieka). רוב האסירים במקום עבדו בבניית תחנת הכוח ביאבוז'נו, במפעלים סמוכים ובמכרות הפחם. הם הוחזקו במקום במחנות משנה נפרדים, לשבויי מלחמה, פרטיזנים ואזרחים. על השמירה הופקדו כ-300 חיילים מכוחות הביטחון הפנימי (Korpus Bezpieczeństwa Wewnętrznego) של פולין, להם סייעו כתריסר אזרחים. על פי דיווחים חלקיים מאותה תקופה של המחנה, בין השנים 1945 עד 1947, מתו במקום 1,535 אסירים, רובם (972) במגפת טיפוס. מחקרים מאוחרים יותר חשפו מספר גדול בהרבה של קורבנות וקיימות הערכות על פיהן בין השנים 1945 עד 1957 מתו במחנה 6,987 אסירים. רוב האסירים שמתו במקום היו ממוצא גרמני. החל משנת 1956 שופרו תנאי החיים במחנה ובמקום החל לפעול מוסד לנערים עבריינים.
אתר המחנה במאה ה-21

באתר המחנה הוקם שיכון דירות הכולל בנייני מגורים וכן בית ספר יסודי למוזיקה, גן ילדים ובית תרבות. במקום אנדרטת זיכרון הנושאת כיתוב בפולנית ל"קורבנות ההיטלריזם 1939-1945", האנדרטה ניצבת במקום בו נרצחו עשרות אסירים על ידי האס אס בינואר 1945. לאחר שנפל המשטר הקומוניסטי בפולין הוצבה בשטח בית הספר מצבת זיכרון קטנה לאסירים הפוליטיים שהיו במקום. ב-23 במאי 1998 חנכו נשיאי פולין ואוקראינה, אלכסנדר קוושנייבסקי וליאוניד קוצ'מה אנדרטה נוספת, בשלוש שפות, המוקדשת "לכל הקורבנות התמימים, גרמנים, פולנים ואוקראינים, של הטרור הקומוניסטי אשר מתו או נרצחו" במחנה. האנדרטה הוקמה באתר קבר המוני ביער סמוך.
הערות שוליים

↑  Yisrael Gutman, Michael Berenbaum, Anatomy of the Auschwitz Death Camp. Indiana University Press, 1998. pp. 54
↑  "Number of Prisoners in Auschwitz Camps (January 17, 1945)". Jewishvirtuallibrary.org. 1945-01-17. נבדק ב-2017-05-13.
↑  A New Guide to the Route of the Death Marches
↑  66. rocznica Akcji "Wisła"
| מחנות ריכוז, עבודה והשמדה במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| גרמניה | אוהרדרוף • אורניינבורג • ארבייטסדורף • באד זאולגאו • בוכנוואלד • בורגאו • גרמרינג • דורה-מיטלבאו • דכאו • הינצרט • וובלין • זקסנבורג • זקסנהאוזן • טירקהיים • כלא שפנדאו • ליכטנבורג • מלכוב • קאופרינג • קולדיץ • מילדורף • ברלין-מרצאן • נוינגמה • נידרהאגן • פלוסנבירג • קולומביה האוס • ראוונסבריק • ריימסדורף • מחנות המשנה של זקסנהאוזן • מחנות המשנה של דכאו • אלאך • פורטה וסטפליקה • טאוכה |  |
| פולין | אושוויץ • בלז'ץ • חלמנו • טרבלינקה • מיידנק • סוביבור • אושוויץ מונוביץ • בודזין • בלכהמר • גנשובקה • גרוס-רוזן • זאסלאב • טרווניקי • יאבוז'נו • ינובסקה • אלטהאמר • ורשה • פוסטקוב • סקרז'יסקו-קמיינה • פירסטנגרובה • פלאשוב • קונסקובולה• קיטליץ טרייבן • שבנייה • שטוטהוף • מחנה הריכוז בלכהמר |  |
| קרואטיה | ג'קובו • גוספיץ' • דניצה • וילה לובוריץ' • טניה • יאסטרברסקו • יאסנובאץ • ידובנו • לובורגראד • גורניה רייקה • קרסטינץ • מטאינה • סטארה גראדישקה • סלאנה • קרושצ'יצה |  |
| צרפת | בון לה רולנד • גירס • דראנסי • ויטל • מבצר רומנוויל • סטפו • נאצוויילר-שטרוטהוף • סן סיפריאן • ריווזאלט • ורנה • מיל • רסבדו • פיטיבייה • קומפיין |  |
| איטליה | פוסולי • פרמונטי די טרזיה • ריזיירה די סן סאבה • ראב • בולצאנו • בורגו סן דלמאצו |  |
| אוסטריה | אבנזה • גוזן • מאוטהאוזן • שטרסהוף • גונסקירכן |  |
| בולגריה | גונדה וודה • מונופול • סומוביט • צ'כלרה |  |
| הולנד | התיאטרון ההולנדי • וסטרבורק • אמרספורט • פוכט |  |
| סרביה | בור • באנייצה • דולאג 183 • טופובסקה שופה • צרווני קרסט • סיימישטה |  |
| ליטא, לטביה ואסטוניה | יונגפרנהוף • סלספילס • קייזרוואלד • ואיווארה • קלוגה • קובנה • קייליס • HPK |  |
| בלארוס, אוקראינה ורוסיה | אקמצ'טקה • סירץ • מאלי טרוסטינץ |  |
| מחוץ לאירופה | ג'אדו • גריאן (ער') • יפרן (ער') • בוקבוק • סידי עזאז • ספקס) • ביזרטה |  |
| אחר | Ostindustrie • אולדרני • טרזיינשטט • מחנה המשפחות (טרזיינשטט) • טרגו ז'יו • חיידרי • סרד • ג'אדו • מכלן • מונופול • מחנות הריכוז הפיניים במזרח קרליה • קישטרצ'ה  |  |
פורטל השואה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601478205171  GND: 4492335-1  LCCN: no96068601  NKC: ko2005275659  VIAF: 236106245   WorldCat (עם VIAF): 236106245 
אתר הזיכרון במחנה בתמונה משנת 2006
מודז'יוב

| --- | --- |

 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  שלזיה (פרובינציה) שלזיה
 עיר אם:  סוסנוביץ
 תאריך ייסוד:  המאה ה-17
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ברובע:  1,061 (2011)
 קואורדינטות:  50°14′28″N 19°08′59″E﻿ / ﻿50.2411°N 19.1497°E﻿ / 50.2411; 19.1497 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטימודז'יוב(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטימודז'יוב(למפת פרובינציית שלזיה רגילה) קטוביץ צ'נסטוחובה סוסנוביץ גליביצה ביילסקו ביאלה  לודז' שוו. אופולה פולין קטן צ'כיה סלובקיהמודז'יוב(למפת פרובינציית שלזיה מוגדלת) קטוביץ צ'נסטוחובה סוסנוביץ גליביצה ביילסקו ביאלה  לודז' שוויינטו. אופולה פולין קטן צ'כיה סלובקיהמודז'יוב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מודז'יוב (בפולנית: Modrzejów. בכתיב עברי נכתב גם מונדז'יוב או מונדז'ב) הוא רובע של העיר סוסנוביץ בפרובינציית שלזיה בדרום-מערב פולין. בעבר הייתה מודז'יוב עיר עצמאית.
מיקום

הרובע מתוחם מצפון עם דמבובה גורה (פול'), במזרח עם ניווקה (פול'), ומדרום וממערב עם מיסלוביצה שעל גדות הפשמשה השחור (פול'), מיובלי הוויסלה.
במרכז המחוז עובר הכביש הלאומי מס' 79 (פול').