stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יימס פיורפוי
ביוגרפיה

פיורפוי נולד בעיירה טונטון שבסאמרסט, ועזב את הלימודים בגיל 16. לאחר שהתפרנס מעבודות מזדמנות, כגון פועל בחווה לגידול חזירים, ונסע לטייל ברחבי אירופה, שב לביתו בגיל 18, והשלים את לימודיו. במהלך השלמת הלימודים החליט לפנות לקריירה של משחק, והחל ללמוד בבית הספר לדרמה של אוניברסיטת לונדון. במקביל, התפרנס ממכירת גליונות של ה-Socialist Worker, ביטאון מפלגת הפועלים הסוציאליסטית (SWP) של בריטניה.
במהלך לימודיו, גילם את התפקיד הראשי במחזה הנרי החמישי. נציגים של רויאל שייקספיר קומפני התרשמו מהופעתו, והוא הצטרף לתיאטרון ב-1988. במסגרת הפקותיו של תיאטרון זה השתתף במקבת', הסערה, המלך ליר ומחזות נוספים. במהלך שנות ה-90 המשיך לנדוד בין תיאטראות. בין היתר, השתתף במחזה המלט בהפקת בריסטול אולד ויק (1991), וב"מותו של סוכן" בהפקת תיאטרון וסט יורקשייר (לצדו של ג'וד לאו, 1994). בסוף שנות ה-90 שב לרויאל שייקספיר קומפני, והשתתף ב"ילדי גן העדן" שהוצג בברביקן.
במקביל להופעותיו בתיאטרון, החל פיורפוי להופיע בתפקידי משנה בסדרות טלוויזיה החל מ-1990 ובקולנוע החל מ-1992. תפקידיו המשמעותיים הראשונים היו בסרטים "חדרי שינה" (1998) ו"מנספילד פארק" (1999), בו גילם את דמותו של טום ברטרם.
בראשית שנות האלפיים המשיך פיורפוי לגלם תפקידים קטנים יחסית בטלוויזיה ובקולנוע, עד שב-2005 לוהק לתפקיד מרקוס אנטוניוס בסדרת הטלוויזיה "רומא".
בשנת 2009 גילם פיורפוי את התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "הנדבן" של רשת NBC האמריקאית, העוסקת בנער שעשועים אמיד שמחליט להקדיש את הונו לשיפור חייהם של אחרים. באותה שנה כיכב בתפקיד הראשי בסרט ההרפתקאות "סולומון קיין".
פיורפוי הוזכר כמועמד לגלם את דמותו של ג'יימס בונד בסרט גולדן איי, אך בסופו של דבר נבחר לתפקיד פירס ברוסנן, שהמשיך לשלושה סרטים נוספים. עם פרישתו של ברוסנן, שוב הוזכר פיורפוי כמועמד, אך לתפקיד נבחר דניאל קרייג.
בשנת 2012 לוהק לתפקיד ג'ו קרול בסדרה "The Following" בה הוא מגלם רוצח סדרתי, הסדרה זכתה להצלחה רבה. באותה שנה שיחקה בתפקיד חוזר בסיטקום "אפיזודס". בשנת 2015 הופיע בתפקיד ראשי בסרט "מומנטום".
בשנת 2016 החל לשחק בסדרת הדרמה המערבונית "האפ ולנארד", לצידו של מייקל קנת' ויליאמס. הסדרה ירדה מהמסך ב-2018 לאחר שלוש עונות ונחלה הצלחה רבה.
בשנת 2018 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת המדע הבדיוני "פחמן משודרג" המשודרת בנטפליקס. בשנת 2019 שיחק בסרט "ידיד הדייגים".
בשנת 2019 שיחק בסדרת הדרמה "חינוך מיני".
בשנת 2020 החל לשחק בעונתה השנייה של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "פניוורת'" בדמותו של קפטן גוליבר טרוי. בשנת 2022 שיחק בסדרה "מארי אנטואנט".
חיים אישיים

פיורפוי אב לבן שנולד ב-1997 לו ולבת זוגו, השחקנית הולי איירד. הוא נישא בשנת 2014 לבמאית והמפיקה ג'סיקה אדמס, ולהם שלושה ילדים משותפים.
הערות שוליים

↑  Clint Morris, "McMahon still in the running for 007", 2005.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007455140005171  PLWABN: 9810638852505606  BIBSYS: 6039845  BNE: XX1276906  BnF: cb14053049t (data)  GND: 1061414590  ISNI: 0000 0001 1445 3690  LCCN: nr2004010304  NKC: xx0095382  NTA: 191044555  SNAC: w6kp8z2h  SUDOC: 132225050  VIAF: 59286945   WorldCat (עם VIAF): 59286945
ג'יימס פיטר קווין

| --- | --- |

אמני המלחמה האוסטרלים
 לידה:  4 בדצמבר 1869 מלבורן, אוסטרליה 
 פטירה:  18 בפברואר 1951 (בגיל 81) מלבורן, אוסטרליה 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן  אקדמיית קולארוסי  Académie Delécluse 
 הושפע על ידי:  Jean-Paul Laurens 
 
ג'יימס פיטר קווין (באנגלית: James Peter Quinn‏;  4 בדצמבר 1869 – 18 בפברואר 1951) היה צייר פורטרטים אוסטרלי יליד מלבורן.
ביוגרפיה

הוא למד במשרה חלקית בהדרכתו של פרדריק מק'קבין, בגלריה הלאומית של בית הספר לאמנות בוויקטוריה במלבורן בהנהלת ג'ורג' פולינגסבי ולינדזי ברנרד הול בשנים 1889– 1893. לאחר מכן נסע לפריז ולמד באקדמיה ז'וליאן וב"אקול דה בו-ארטס" בין השנים 1893–1901. הוא בילה זמן מסוים בציור במושבת האמנות אטפלס בצפון צרפת, לצד אוסטרלים אחרים ובהם איזובל ריי, רופרט באני והילדה ריקס ניקולס.
ב־1904 הוא היה צייר פורטרטים מצליח ביותר והציג באקדמיה המלכותית לאמנויות. זכה לשבחים בסלון פריז, בשנת 1912. הוא הוזמן לצייר את ג'וזף צ'מברלין, הדוכסית מיורק והדוכס מווינדזור.
הוא הוסמך כאמן מלחמה רשמי עבור ה- AIF הראשון במהלך מלחמת העולם הראשונה, וצייר קצינים בולטים בצרפת (מה שגרם לחיכוך ניכר עם הרשויות ועמיתיו האמנים).
בשנת 1919 בלונדון צייר קווין את הגנרל היהודי סר ג'ון מונש, מפקד החייל האוסטרלי. מונש, שהוכרז כגנרל בעל התושייה החדשנית ביותר של מלחמת העולם הראשונה, תכנן וביצע עם חמש הדיוויזיות האוסטרליות שלו, והקורפוס הקנדי עם האגף הימני שלהם, את הניצחון המשמעותי בקרב אמיין, 8 באוגוסט 1918 . קרב שהביא לסיום מוקדם מהצפוי של מלחמת העולם הראשונה. דיוקנו של קווין היה שייך למשפחת מונש-בנט עד שהוענק לגלריית הדיוקנאות הלאומית של אוסטרליה,  קנברה. דיוקן זה היה המודל בעיצוב מדליית מונש שהוענק מדי שנה לאוסטרלי מצטיין על תרומתו במנהיגות, יושרה ושירות לקהילה האוסטרלית ומחוצה לה. (כפר מונש נקרא על שמו)
משנת 1919 עבד קווין עם חברת תקליטים קנדית, וחזר לאוסטרליה רק בדצמבר 1935 לאחר מות הבן. הוא הצטרף מחדש לחברת האמנים הוויקטוריאנית השמרנית ביותר ואף היה נשיא למשך שנה, אך פתיחותו לאמנות מודרנית לא הפכה אותו לאהוד והייתה בסיס לעימות פומבי עם ראש הממשלה רוברט מנזיס. עם זאת, הוא המשיך להציג את ציוריו ולימד בגלריה הלאומית של בית הספר לאמנות בוויקטוריה. עבודתו הייתה גם חלק מאירוע הציור בתחרות האמנות באולימפיאדת הקיץ 1932.
תערוכת הנצחה נערכה במרכז הוויקטוריאני לאמנויות בשנת 1980.
גלריה

לויטנט גנרל הארי שוואל
הרולד פרקר
ליליאן המילטון
הערות שוליים

1 2  Alison Fraser, Australian Dictionary of Biography, Canberra: National Centre of Biography, Australian National University
↑  Eagle, Mary; John Jones (1994). A Story of Australian Painting. Chippendale, NSW: Macmillan Australia.
↑  Lieutenant James Peter Quinn profile". Awm.gov.au. Australian War Memorial.
↑  John Monash, 1919, National Portrait Gallery collection
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ADB: quinn-james-peter-8143  AGSA: 3530  GND: 1076060889  ISNI: 0000 0001 1781 2943  NGV: 485  RKD: 208398  SNAC: w6ms63zd  Trove: 627400  ULAN: 500171851  VIAF: 123063066   WorldCat (עם VIAF): 123063066
ג'יימס פטרסון (צייר)

| --- | --- |

 לידה:  21 באוגוסט 1854 בלנטייר, דרום לנרקשייר, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  25 בינואר 1932 (בגיל 77) אדינבורו, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  בית קברות דין 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות של גלאזגו 
 תקופת הפעילות:  1874–1932 (כ־58 שנים) 
 זרם באמנות:  אסכולת גלאזגו 
 
ג'יימס פטרסון (באנגלית: James Paterson;‏ 21 באוגוסט 1854 – 25 בינואר 1932) היה צייר נוף ודיוקנאות סקוטי הקשור לאסכולת גלאזגו. הוא ידוע בעיקר בזכות ציורי הנוף שלו בדמפרישייר בין השנים 1885 ל-1905.
ביוגרפיה

ג'יימס פטרסון נולד בבלנטייר, ליד גלאזגו ב-21 באוגוסט 1854, בנם הבכור של אנדרו פטרסון (1819–1907) ושל אשתו מרגרט האנטר (1817–1901). משפחת האנטר היו יצרני מלמלות בגלאזגו. כאשר אביו התייתם בגיל תשע-עשרה מינה אותו דודו ג'יימס האנטר למנהל עבודה במחסנו ולקח אותו לשותפות שנתיים מאוחר יותר בגיל עשרים ואחת. אביו היה צייר צבעי מים טוב כמו גם אחד הצלמים החובבים הראשונים בסקוטלנד ורוב משפחתו פיתחה תחומי עניין אמנותיים. אחיו של ג'יימס, ויליאם, יליד 1859, הפך מאוחר יותר לבעלים של גלריה ברחוב בונד, לונדון ואחיו הצעיר אלכסנדר, יליד 1862, הפך לאדריכל.
ג'יימס למד בבית הספר לאמנות בגלאזגו בהדרכת רוברט גרינליס. מ-1877 למד בפריז אצל לואי ז'אקסון דה לה שברוס (1839-1903) וז'אן פול לורן (1838-1921). כמה שנים לאחר שחזר לסקוטלנד הוא נישא, בשנת 1884, לאלייזה גריר פרגוסון, בתם של המהנדס, ויליאם פרגוסון וג'נט קופר. כמתנת חתונה, אנדרו פטרסון העניק לבני הזוג קוטג' במוניאייב, דמפרישייר, אשר עבר שינויים והגדלה נרחבים בעיצוב של אדריכל מגלאזגו סר ג'ון ג'יימס ברנט (1857–1938) ואחיו אלכסנדר ניסבט פטרסון (1862–1947) בשנת 1894.
פטרסון בילה יותר מ-22 שנים באזור בציור של גבעות נייטסדייל ואיירשייר והנהר המקומי והשריפות, תוך תיאור הצבעים והאור החמקמקים הטמונים באזור הכפרי של סקוטלנד. במהלך תקופה זו יצר קשרי ידידות עם קבוצת אמנים - סר ג'יימס גאת'רי (1859-1930), א.א. וולטון (1860–1922), ויליאם יורק מקגרגור (1855-1923), שנודעו ביחד בשם 'אסכולת גלאזגו'.
הוא עבר לאדינבורו ב-1906, ולאחר מותה של אשתו ב-1910 ולקח על עצמו אחריות ציבורית נוספת. הוא נבחר לחברה המלכותית הסקוטית של ציירים בצבעי מים (RSW) בשנת 1885, הפך לחבר שותף באקדמיה הסקוטית המלכותית (ARSA) בשנת 1896, וזכה לחברות מלאה באקדמיה המלכותית הסקוטית (RSA) בשנת 1910. היה מייסד אגודת אדינבורו של שמונה ציירים ב-1912. הוא הפך לנשיא החברה המלכותית הסקוטית של ציירים בצבעי מים ב-1922 ושימש כספרן של האקדמיה המלכותית הסקוטית בין 1910 ל-1924, ומזכיר מ-1924 עד כמה שבועות לפני מותו בינואר 1932.
הוא קבור בבית הקברות דין, גם בנו ג'יימס קונסטבל פטרסון (1890–1955) היה אמן והוא קבור לידו.
יצירה

עבודה של פטרסון נכללה בתערוכת הזיכרון של מועדון האמנות של גלאזגו ב-1935, לזכרם של חבריהם שמתו מאז מלחמת העולם הראשונה.
מוזיאון המוקדש לחייו של פטרסון הוקם על ידי נכדתו אן פטרסון ואלאס, בבית שבו התגוררה הטבחית של פטרסון מיס בלאק, במוניאייב. האוסף נתרם על ידי צאצאי משפחתו הישירים. הוא כלל את האוסף האישי של אן פטרסון ואלאס, עם למעלה מאלף צילומים מאת פטרסון של משפחתו, חבריו ויצירות האמנות שלו, יחד עם רישומיו, התכתבויות, מסמכים ומכתבים מחייו המאוחרים באדינבורו.
המוזיאון נסגר ב-2003 והארכיון נתרמו לספריית אוניברסיטת גלאזגו.
הערות שוליים

↑  "University of Glasgow - MyGlasgow - Archives & Special Collections - Manuscripts"
↑  National Galleries of Scotland. "Artists A-Z − − P − Artists A-Z − Online Collection − Collection − National Galleries of Scotland
↑  "Dictionary of Scottish Architects - DSA Architect Biography Report (May 10, 2015, 3:12 pm)
↑  James Paterson Museum Archive". University of Glasgow.
↑  "The Artist's Wife, Eliza Ferguson, in Her Wedding Dress". The Athenaeum.
↑  University of Glasgow". gla.ac.uk.
↑  "In The Artists' FootstepsKirkmabreck Quarry by Hamish Constable Paterson". artistsfootsteps.co.uk.
↑  Glasgow Herald article 9 April 1935 ‘’Glasgow Art Club – Memorial Exhibition Opened’’ Retrieved 2011-08-17.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  AGSA: 2545  GND: 1038669618  ISNI: 0000 0001 1937 9805  RKD: 62069  SNAC: w6pk2k6c  TePapa: 1782  ULAN: 500013467  VIAF: 95763344   WorldCat (עם VIAF): 95763344
ג'יימס פיל

| --- | --- |

צ'ארלס וילסון פיל, דיוקן אחיו ג'יימס פיל, צייר מיניאטורות, 1795
 לידה:  1749 צ'סטרטאון, שלוש עשרה המושבות 
 פטירה:  24 במאי 1831 (בגיל 82 בערך) פילדלפיה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Gloria Dei (Old Swedes') Church 
 תחום יצירה:  ציור 
 צאצאים:  אנה קלייפול פיל, מריה פיל, מרגרטה אנג'ליקה פיל, שרה מרים פיל, ג'יין רמזי סימס 
 
ג'יימס פיל (באנגלית: James Peale‏; 1749 - 24 במאי 1831) היה צייר אמריקני, הידוע בעיקר בזכות ציורי המיניאטורות שלו וציור דומם.
הוא האח הצעיר של הצייר הנודע צ'ארלס וילסון פיל.
ראשית חייו

ג'יימס פיל נולד בצ'סטרטאון שבמרילנד, ילד שני, אחרי צ'ארלס. הוריו - צ'ארלס פיל (1709–1750) ומרגרט טריגס (1709–1791). אביו נפטר כשהיה תינוק, והמשפחה עברה לאנאפוליס.
בשנת 1762 בגיל 13 התחיל חניכות, בעשיית אוכפים ואחר כך בנגרות. לאחר שאחיו צ'ארלס חזר מלונדון בשנת 1769, שם למד עם בנימין ווסט, שימש פיל כעוזרו ולמד לצייר.
קריירה

ג'יימס פיל עבד בסטודיו של אחיו עד 14 בינואר 1776, אז קיבל צו גיוס לצבא, והוצב כמפקד בגדודו של ויליאם סמולווד. תוך שלושה חודשים הועלה לדרגת סרן, ובשלוש השנים הבאות נלחם בקרבות בלונג איילנד, טרנטון, ברנדיווין, ז'רמנטאון, פרינסטון ועוד. הוא התפטר מהשירות הצבאי שלו בשנת 1779, ועבר לפילדלפיה להתגורר עם אחיו.
בתחילת הקריירה שלו צייר פיל דיוקנאות וטבע דומם, ובאמצע שנות ה-80 של המאה ה-18 ביסס את המוניטין שלו. בערך בזמן זה, צ'ארלס העביר לו הכשרה לציור מיניאטורות, ולאורך כל שנות התשעים של המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 הקדיש ג'יימס פיל את עצמו לציור מיניאטורות.
חלק גדול מהעבודה הזאת היה בצבעי מים על שנהב. בשנת 1795 הציג פיל ציורי טבע דומם של פרי יחד עם תשע מיניאטורות ודיוקן המשפחה שלו באקדמיה לאומנות בפילדלפיה.
בסביבות שנת 1810, כאשר ראייתו של ג'יימס פיל החלה להיחלש, הוא ויתר על ציור מיניאטורות ופנה לציור דיוקנאות גדולים ונושאי טבע דומם שזכו להערכה גדולה מאוד והוצגו בפילדלפיה, בוסטון ובבולטימור.
המספר הכולל של ציורי הנוף של ג'יימס פיל נותר לא ידוע, אך הוא ביצע יותר מ־200 מיניאטורות בצבעי מים על שנהב, אולי 100 ציורי טבע דומם, פחות מ-70 דיוקנאות שמן ולפחות 8 ציורים היסטוריים.
חיים אישיים

בשנת 1782 התחתן עם מרי קלייפול (1753–1828), בתו של ג'יימס קלייפול ואחותו של צייר הדיוקנאות ג'יימס קלייפול ג'וניור.
מרי וג'יימס היו הורים לשבעה ילדים, שלושה מהם הפכו לציירים מוכשרים בזכות עצמם:
מריה קלייפול פיל (1787–1866) הפכה גם היא לציירת טבע דומם, פחות מוכשרת מאחיותיה.
ג'יימס פיל ג'וניור (1789–1876), שהתחתן עם בת דודו, סופוניסבה פיל (1801–1878), בתו של רפאל פיל.
אנה קלייפול פיל (1791–1878), ציירת מיניאטורות וטבע דומם
מרגרטה אנג'ליקה פיל (1796–1882), ציירת.
שרה מרים פיל (1800–1885), ציירת דיוקנאות ודומם
ג'יין רמזי פיל
אלינור פיל.
ג'יימס פיל נפטר בפילדלפיה ב-24 במאי 1831 ונקבר בבית הקברות בכנסייה גלוריה דאי.
הערות שוליים

↑  Miller, Lillian B., The Peale family: creation of a legacy, 1770-1870, Choice Reviews Online 34, 1997-05-01, עמ' 34–4882-34-4882 doi: 10.5860/choice.34-4882
1 2  "Distinguished Painters | James Peale", librarycompany.org
↑  The Claypoole Family, www.claypoolefamily.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1160325464  ISNI: 0000 0000 6708 0122  LCCN: n86021622  RKD: 62239  SNAC: w6n594k4  ULAN: 500029852  VIAF: 65481799   WorldCat (עם VIAF): 65481799 
ג'יימס פיל, טבע דומם עם ירקות, 1826
ג'יימס פיל, האומן ומשפחתו,1795
ג'יימס פיל, הגנרלים ביורקטאון
בריאן מקפדן

| --- | --- |

 לידה:  12 באפריל 1980 (בן 44) דבלין, אירלנד 
 מוקד פעילות:  אירלנד 
 תקופת הפעילות:  מ-1998 
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 חברת תקליטים:  סוני BMG 
 בן או בת זוג:  קרי קטונה (5 בינואר 2002–2006) ווג ויליאמס (2 בספטמבר 2012–2017) 
 www.brianmcfadden.com
 פרופיל ב-IMDb
 
בריאן ניקולאס מקפדן (באנגלית: Brian Nicholas McFadden; נולד ב-12 באפריל 1980) הוא זמר אירי שהתפרסם בזכות חברותו בלהקת וסטלייף.
ביוגרפיה

מקפדן נולד בעיר דבלין שבאירלנד. הוא עבד כמאבטח במקדונלד'ס ומארח בבינגו לפני שהצטרף ללהקת "וסטלייף". תחומי התעניינות של מקפדן היו תמיד: שירה, ריקוד וכדורגל.
בנעוריו הוא הופיע בתוכנית טלוויזיה אירית שנקראה "Finbar's Class".
ב-1998, הקים מקפדן עם עוד שני חברים להקת פופ וR&B אשר נקראה "Cartel". הלהקה הופיעה בפאבים ברחבי דבלין.
ביולי 1998, הוקמה "וסטלייף", ותפקידו של מקפדן בלהקה היה סולן משני. ב-2003, הוא הפך לסולן הראשי בלהקה, וב-9 במרץ 2004 הוא עזב את הלהקה כדי לעבוד על אלבום סולו.
ביולי 2004, הוחתם בחברת התקליטים "Sony BMG". בספטמבר הוא הוציא את סינגל הבכורה שלו "Real To Me", שנכנס מיד למקום הראשון במצעד הבריטי באותו שבוע.
אלבום הבכורה שלו, "Irish Son", יצא ב-29 בנובמבר 2004. הסינגל השני, "Irish Son", יצא גם הוא בנובמבר והגיע למקום השישי במצעדים הבריטים.
הסינגל השלישי, "Almost Here", הוא דואט שבוצע עם דלתא גודרם. הסינגל הגיע למקום השלישי במצעדי בריטניה ולמקום הראשון במצעדי אוסטרליה. ב-2005, יצא מקפדן לסיבוב הופעות עם גודרם.
ב-22 במרץ 2007, הפסיקה חברת התקליטים " Sony BMG" את שיתוף הפעולה שלה עם מקפדן לאחר שהתאכזבה מהמכירות של האלבום, ומהכשלות של הסינגל האחרון מהאלבום, " Demons".
ב-20 באפריל 2007, הוציא מקפדן את הסינגל "Like Only a Woman Can" אשר עתיד להופיע באלבום הסולו השני שלו. הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלי האירי.
ביוגרפיה > חייו האישיים

ב-5 בינואר 2002, נישא מקפדן לקרי קטונה, חברה לשעבר בלהקת הנשים אטומיק קיטן. ירח הדבש של הזוג היה במאוריציוס. לזוג שתי בנות: מולי (נולדה ב-2001) ולילי-סו (נולדה ב-2003). ב-2002, נבחר מקפדן ל"אבא המפורסם של השנה", וקרי נבחרה ל"אמא המפורסמת של השנה" ב-2002 וב-2004. בספטמבר 2004, הודיעו בני הזוג על פרידתם, ובדצמבר 2006 הסתיים תהליך הגירושים של השניים.
ב-2004, החל מקפדן לצאת עם הזמרת האוסטרלית דלתא גודרם, וב-29 בנובמבר 2007, הודיע מקפדן כי הם מתארסים. בני הזוג נפרדו במאי 2010.
מקפדן מתגורר כיום בלונדון שבאנגליה.
ארגון חיילים ופרטיזנים נכי המלחמה בנאצים

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  רחובות 
 תקופת הפעילות:  1948–הווה (כ־76 שנים) 
 
סמל הארגון ב"אנדרטת הווטרנים" בגן איתין בפרדס-חנה
ארגון חיילים ופרטיזנים נכי מלחמה בנאצים הוא ארגון א-פוליטי המאגד לוחמים יהודים שנפצעו בזמן הלחימה בנאצים במלחמת העולם השנייה וסובלים מנכות בשל כך. הארגון נוסד עוד לפני קום המדינה והוא עדיין פעיל. מלבד הדאגה לנכים הארגון מראשיתו התמקד בהנצחת השואה ובפרט בהנצחת ותיעוד הלחימה היהודית נגד הנאצים. הארגון הוא אחד הגדולים והמשפיעים מבין כל ההתארגנויות של ניצולי השואה בישראל. מייסד הארגון בישראל והיו"ר הראשון היה יצחק זנדמן.
היסטוריה

ההתארגנות של לוחמים יהודים נכי מלחמה התחילה כיוזמה עצמאית מיד בסיום המלחמה במחנות העקורים על אדמת אירופה. מיד עם הקמת המדינה ופתיחת שעריה לעליה עלו רבים לישראל וכבר ב-1948 החל הארגון לפעול בישראל בשם "אגודת נכי מלחמה". בתקופה זו מנה הארגון כמה מאות חברים. הארגון פעל מול מוסדות המדינה כדי להסדיר את קליטתם של הנכים ולדאוג לזכויות ולתמיכה שנזקקו לה, כמו טיפולים רפואיים מיוחדים ומציאת מקורות תעסוקה מתאימים ובד בבד דרש להכיר בלחימה היהודית בנאצים כשלב בהקמת המדינה ולהתייחס לנכים בהתאם. הארגון גדל ופתח סניפים רבים כאשר המשרד המרכזי שכן ביפו. שמו שונה ל"ארגון נכי המלחמה בנאצים". במסגרת פעולותיו הביא הארגון לחקיקת חוק נכי מלחמה בנאצים 1954 שהסדיר את זכויותיהם. בסוף שנות השישים מנה הארגון כאלפיים חברים. מספר זה הוכפל בעקבות גל העלייה מברית המועצות בראשית שנות השבעים. ב-1984 נרשם הארגון כעמותה רשומה בשם הנוכחי "ארגון חיילים ופרטיזנים נכי מלחמה בנאצים". בעליה הגדולה של שנות התשעים נוספו עוד חברים רבים ובשיאו הגיע מספרם ל-10,000 בלמעלה מ-50 סניפים. מספר החברים הכולל, בכל התקופות, מגיע ל-14 אלף. ב-2019 הארגון עדיין פעיל וחברים בו כ-500 נכים, ובנוסף כ-1,400 אלמנות.
פעולות ומאבקים עיקריים

פעילות הארגון התמקדה בשני תחומים עיקריים. זכויות הנכים והנצחת הלחימה היהודית. בעניין זכויות הנכים התעקשו נציגי הארגון כי בהיותם נכי מלחמה יוכר מעמדם כדומה לזה של נכי צה"ל. בפרט דרשו שהגורם המטפל בהם לא יהיה שייך למערכת הרווחה אלא למשרד הביטחון, עמדה שנתקלה בהתנגדותו של בן-גוריון. הארגון שהיה א-פוליטי באופן מובהק וזכה לתמיכה מהקצוות הפוליטיים, חרות ומק"י כאחד, נתקל בהתנגדות וחשדנות מצד הממסד. רק לאחר שנים של פעילות ומאמצים מול כל המפלגות בכנסת הוכתר המאבק בהצלחה עם חקיקת חוק נכי מלחמה בנאצים שהתקבל פה אחד ב-1954. בתחום השני, נאבק הארגון להדגשת נושא הלחימה היהודית וגבורת הלוחמים שנדחקו הצידה בתודעת הציבור בפני מיתוס "הצאן לטבח". המאמץ כלל פעילות ציבורית בישראל ובפרט מעורבות במדיניות יד ושם לרבות אי-הסכמות ואף התנגשויות עם המוסד, הוצאת ספרים ועיתונים שתיעדו את הלחימה היהודית, עידוד וחלוקת פרסים ליצירות ספרות שתארו את הלחימה, קשרים עם ארגוני חיילים משוחררים ונכי מלחמה בכל העולם, מעורבות בהענקת אות הלוחם בנאצים, קיום אירועים והקמת אנדרטאות ברחבי ישראל.
חוק נכי מלחמה בנאצים

לאחר מאבק ממושך, שנתקל בהתנגדות מצידו של בן-גוריון, הצליחו ראשי הארגון להשפיע על הנהגת המדינה ולביא לחקיקת חוק מיוחד שהסדיר את מעמדם ואת זכויותיהם, ובפרט את הגורמים המטפלים בהם במשרדי הממשלה. עיקר המאבק נסוב לא על קבלת הזכויות אלא על העיקרון שמעמדם של הלוחמים ונכי המלחמה בנאצים יהיה דומה לזה של הלוחמים במלחמת העצמאות. לפיכך התנגדו לכך שהטיפול והסיוע לנכים יהיה כאל אזרחים נזקקים ותבעו שהגורם המטפל יהיה משרד הביטחון, זאת מתוך הקביעה שהמלחמה בנאצים הייתה מלחמתו של העם היהודי ולכן הייתה שלב בהקמת המדינה היהודית. נציגי המדינה התנגדו לגישה זאת למרות תמיכתם של נכי צה"ל. המאבק כלל פניות לכנסת, לממשלה ולציבור, הודעות לעיתונות, עצרות הפגנות ואף שביתות שבת. בסופו של דבר התקבלה גישתם העקרונית כאשר חוקקה הכנסת את חוק נכי המלחמה בנאצים, תשי"ד-1954. עם זאת, אף על פי שהחוק כלשונו אימץ את עמדת הנכים וקבע כי הטיפול בהם יהיה באחריות שר הביטחון, העבירה הממשלה את האחריות לביצוע החוק לשר האוצר, על ידי הלישכה לשיקום נכים שהוקמה במיוחד לצורך זה. עם הזמן הורחבו סמכויות הלשכה וכיום היא מטפלת בכל תחומי הסיוע לניצולי השואה ונקראת הרשות לזכויות ניצולי השואה. בכך, בפרספקטיבה של זמן, נכשל המאבק. אמנם, עצם הזכויות והסיוע לנכי המלחמה נותר זהה לזה של נכי צה"ל ובמובן זה נשארו נכי המלחמה נבדלים מיתר ניצולי השואה, אך ברבות השנים המשיכה כוונתו של החוק להישחק. ב-2020, במסגרת ההסכם הקואליציוני הוסכם שהאחריות על הרשות לזכויות ניצולי שואה תועבר ממשרד האוצר למשרד באחריות מפלגת כחול לבן, וכך הוחלט על העברת הרשות למשרד לשוויון חברתי, מהלך שספג ביקורת רבה. בכך, עוקרה סופית כוונתם של יוזמי החוק ומומשה גישתו של בן-גוריון שהסיוע לנכים יינתן במסגרת מערך הרווחה. גם הקצבאות לנכי המלחמה שהתעדכנו בכח החוק הלכו ונשחקו והן נמוכות יותר מהקצבאות של נכי הרדיפות האחרים.
המאבק של אנשי הארגון סביב החוק זוכה היום לעניין מחקרי בספרות על התקופה ואף כחומר לימוד לבתי הספר.
הדגשת הלחימה והגבורה

אנשי הארגון שכולם היו לוחמים לשעבר ניסו לפעול נגד תודעת "הצאן לטבח" ששלטה בציבור ופעלו להדגשת אלמנט הלחימה וה"גבורה", ובפרט להעלאת המודעות למעורבות היהודית הרחבה בכל מסגרות הצבאיות ולא רק במרידות בגטאות וביחידות הפרטיזאנים שכבר זכו להכרה. מימיו הראשונים יצא הארגון בקריאה לאיסוף עדויות ותעוד של הלחימה ופעל לשם כך במספר תחומים.
הדגשת הלחימה והגבורה > יד ושם

מיום הקמת מוסד יד ושם כללה מועצת יד ושם נציגות של הארגון. למרות זאת, לא התקבלה הדרישה לפעול ולקדם פרויקטים בתחום הנצחת הלחימה. הדבר הביא לחילוקי דעות והתנגשויות ואף לשביתת מחאה של הנכים במשרדי יד ושם. עם הזמן נפתרו חילוקי הדעות ונוצר שיתוף פעולה בין הגופים. נציגות הארגון במועצת יד ושם גדלה לחמשה חברים, ואנשי הארגון הם שערכו את האזכרה הראשונה שנערכה באוהל יזכור. ב-1964 היו בין החותמים על מגילת היסוד להקמת גלעד הגבורה שבאתר יד ושם.
הדגשת הלחימה והגבורה > עצרות ניצחון

משנותיו הראשונות הקפיד הארגון לקיים עצרת שנתית חגיגית ביום הניצחון על גרמניה. חלק מהאירועים נערכו בשיתוף גופים נוספים ואורחים מישראל ומחוצה לה. בשנים האחרונות לוקחים חברי הארגון חלק בעיקר באירועים מקומיים שמתקיימים ביוזמת הרשויות המקומיות. דווקא בתחום זה התגשם חזון הארגון ואירועי הניצחון בימינו נעשים בשיתוף עם מערכת הביטחון תוך מתן הכרה לתרומת הלוחמים למדינה אך רק ב-2017 נקבע הדבר סופית בחוק מיוחד, חוק יום הניצחון על גרמניה הנאצית, התשע"ז-2017.
הדגשת הלחימה והגבורה > אותות ומדליות > אות הלוחם בנאצים

הקריאה הראשונה להענקת אות ללוחמים בנאצים יצאה מהארגון עוד בעיצומה של מלחמת העצמאות אך רק בשנות ה-60 החלה הממשלה להתייחס לנושא. אלא שהממשלה קידמה את יצירת האות והענקתו מטעם מוסד יד ושם, דבר שנתקל בהתנגדות נחרצת של הארגון ששוב תבע שההכרה תבוא מטעם משרד הביטחון. בתמיכתו של ראש אכ"א, ישראל עמיר, נענתה לבסוף הדרישה והמשימה הוטלה על ועדה בראשותו וכללה בין היתר את יו"ר הארגון יצחק זנדמן. האות הוענק ב-8 במאי 1967, במסגרת חגיגות יום הניצחון על גרמניה.
הדגשת הלחימה והגבורה > אותות ומדליות > החזרת המדליות

צחוק הגורל הוא שמיד לאחר הענקת אות הלוחם בנאצים פרצה מלחמת ששת הימים שבעקבותיה ניתקו מדינות הגוש המזרחי ובראשן ברית המועצות את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל ויצאו נגדה בגינויים חריפים. לאות מחאה החליטו ארגוני הלוחמים, ובהם ארגון נכי המלחמה בנאצים, להחזיר את כל האותות והמדליות שהוענקו על ידי אותן מדינות. אלפי הלוחמים ויתרו על כל האותות והעיטורים ורק האות הישראלי נותר בידם. רק הנכים והלוחמים שהגיעו מאוחר יותר, בגלי העלייה משנות ה-70 וה-90 שמרו בידיהם את המדליות המקוריות.
הדגשת הלחימה והגבורה > אותות ומדליות > מדליות הניצחון

החל מ-1995, שנת ה-50 לניצחון, מוציא הארגון במשותף עם ברית ותיקי מלחמת העולם השנייה מדליית ניצחון בכל חמש שנים אשר מוענקת בחסות משרד הביטחון. ההנפקה משולבת באירועי חגיגות הניצחון.
הדגשת הלחימה והגבורה > פרס יצחק זנדמן

לאחר מותו של יצחק זנדמן, מייסד ויו"ר הארגון הוחלט על הענקת פרס יצחק זנדמן לספרות עיונית ומחקרית בנושא הלחימה היהודית. הפרס הוענק מספר פעמים.
לאחר מותו ב-2007 של אברהם כהן, מזכ"ל הארגון שהחליף את זנדמן, נוסף גם שמו לפרס.
הדגשת הלחימה והגבורה > פרס יצחק זנדמן > בין הזוכים בפרס

אידה ויוסף קפלן, עד יום כיפורים זה, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1976
שרה שנר, הפלוגה ה-51, הוצאת מערכות, 1990
אהרון אברמוביץ', המלחמה המכרעת: יהודי ברית המועצות במערכה נגד הנאצים, הוצאת מורשת
דינה פורת, מעבר לגשמי פרשת חייו של אבא קובנר, הוצאת עם עובד, תל אביב, 2010
אלכס פייטלסון, בסופה ובמאבק, הצאת י.ל. פרץ, 1994
הדגשת הלחימה והגבורה > מוזיאונים ואנדרטאות

מימיו הראשונים ניסה הארגון ליזום ולעודד הקמת אנדרטאות זיכרון ללוחמים היהודים במלחמת העולם השנייה. בין היתר תבע מ"יד-ושם" הקמת אנדרטה בהר הזיכרון, מה שהוביל להחלטה על הקמת גל-עד הגבורה, פרויקט שלא בוצע בסופו של דבר. במקומו הוקם עמוד הגבורה. הארגון קיים מגעים עם עיריית תל אביב לשם הקמת אנדרטה בתחומי העיר, שהיו בין הגורמים להכללת האנדרטה לשואה ולתקומה כחלק מהתכנון של כיכר מלכי ישראל. בתקופה מאוחרת יותר היה הארגון מעורב ישירות בהקמה של פרויקטים להנצחה.
מוזיאון גבורה ותהילה באשדוד – בשנת 2010, ביוזמת חברי הארגון בסניף המקומי, נחנך באשדוד מרכז מורשת הגבורה היהודית במלחמת העולם ה-2 והשואה.
אנדרטת הזיכרון ללוחם היהודי בנאצים בחיפה הוקמה ב-1991 על יד אנשי הסניף המקומי של הארגון.
אנדרטה לזכר הנספים בשואה בגן גולדה, קריית מוצקין.
אנדרטה ללוחמים היהודים שנפלו במלחמת העולם השנייה, קריית ים.
אנדרטה לזכר הלוחמים בנאצים ובעוזריהם, ראשון לציון.
אנדרטה לזכר הלוחמים היהודים נגד גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, ב"גן איתין" בפרדס-חנה.