stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדריי מונטיאן
ביוגרפיה

מונטיאן נולד בסיביו, ב-2006 הצטרף לנבחרת הנוער הלאומית של רומניה, בשנה זו ביצע את הופעתו הראשונה בתחרויות בינלאומיות באליפות אירופה בהתעמלות מכשירים לגברים והוא תרם להגעתה של הנבחרת למקום החמישי, ב-2009 התחרה בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שם זכה במדליית כסף. ב-2010 ייצג את רומניה באולימפיאדת הנוער.
שלושה שבועות לפני אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו נפצע בכתף אך החליט בכל זאת להשתתף, לאחר מכן גם עבר ניתוח בכתף. ב-2017 קיבל מדליית ארד באוניברסיאדה בקטגוריית הקפיצות.
מיכאיל מטיושין

| --- | --- |

 לידה:  1861 ניז'ני נובגורוד, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  14 באוקטובר 1934 (בגיל 73 בערך) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של מוסקבה 
 תחום יצירה:  מוזיקה, אמנות חזותית, art theory 
 
מיכאיל וסילייביץ' מטיושין (ברוסית: Михаи́л Васи́льевич Матю́шин; באנגלית: Mikhail Vasilyevich Matyushin;‏ 1861 – 14 באוקטובר 1934) היה צייר ומלחין רוסי, חבר מוביל באוונגרד הרוסי. בשנים 1910–1913 היו מטיושין ואשתו ילנה גורו (1877-1913) חברי מפתח ב"איגוד הנוער", אגודה של פוטוריסטים רוסיים.
מטיושין, מוזיקאי מקצועי וצייר חובב, למד את הפיזיולוגיה של החושים האנושיים ופיתח תפיסה משלו לגבי הממד הרביעי המחבר בין אמנות חזותית ומוזיקלית, תיאוריה שהוא הוציא לפועל בכיתות הסדנה שלו.
מטיושין ערך ניסויים כדי להדגים שהרחבת הרגישות החזותית ממרכזים אופטיים ברשתית תאפשר גילוי של "חומר אורגני וקצב חדשים בתפיסת המרחב". הוא ניסה ללמד את עצמו ואת תלמידיו לראות בשתי העיניים, כל אחת באופן עצמאי, ולהרחיב את שדה הראייה שלהם. הוא מתאר כמה מעבודותיו ורעיונותיו במאמר ארוך שכותרתו "חווית אמן בחלל החדש."
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

מטיושין היה בנם הבלתי חוקי של בעל בית ואשת צמית. לפי זיכרונותיו, כבר בגיל צעיר למד קריאה, כתיבה ונגינה בכינור בעצמו. בגיל שמונה התקבל לשיעורי מוזיקה בקונסרבטוריון נובגורוד וב-1875 עבר לקונסרבטוריון של מוסקבה. מטיושין גם נטה לצייר, אבל לא יכול היה להרשות לעצמו הכשרה בקולג' באותה תקופה. לאחר סיום לימודיו ב-1881 הצטרף מטיושין לתזמורת החצר בסנט פטרסבורג וניגן איתה באופן מקצועי עד 1913. הוא קיבל הכשרה פורמלית באמנות גרפית בבית ספר עצמאי בסנט פטרסבורג בשנות ה-1890.
ביוגרפיה > קובו-פוטוריזם

מטיושין הכיר את אשתו השנייה, הסופרת והציירת ילנה גורו, בבית הספר לאמנות שם השתלמו שניהם בשנים 1903–1905. גורו, הצעירה ממנו בשש עשרה שנים, שינתה את השקפתו של מטיושין על האמנות והחברה והשניים הפכו לאוהדי תנועת הקובו-פוטוריסטית הרוסית שהתפתחה במקביל לפוטוריזם האיטלקי. מטיושין היה האדם המבוגר ביותר מבין הפוטוריסטים הרוסיים. בשנת 1910 מטיושין וגורו תמכו וחברו יחד את "מלכודת לשופטים", המאסף הראשון של כתבי הפוטוריסטים הרוסים. לבני הזוג לא נולדו ילדים. היא מתה מלוקמיה באפריל 1913.
מוזיקה

באותה שנת 1913, שהפכה לשנת מפתח באוונגרד הרוסי, הפיקה קבוצת "איגוד הנוער" שני מופעי תיאטרון ניסיוניים, "ולדימיר מיאקובסקי: טרגדיה" מאת ולדימיר מיאקובסקי ו"ניצחון על השמש", אופרה מאת ולמיר חלבניקוב, אלכסיי קרוצ'ניק (ליברית), מטיושין (מוזיקה) וקזימיר מלביץ' (עיצוב במה). מאז הפכה האופרה לבולטת בהופעה הראשונה של ציור הריבוע השחור של מלביץ'.
תיאוריות אמנות

בשנת 1918 השתלטו אמני אוונגרד על האקדמיה האימפריאלית לאמנויות לשעבר, ששמה שונה לסדנאות חופשיות, שם הוביל מטיושין שיעור אמנות משלו בנושא צבע. ב-1921 הקימה המדינה מחדש את האקדמיה וייסדה מחדש את גישתה הנאו-קלאסית. למרות מחאות הציבור, מטיושין, מלביץ' ולדימיר טאטלין איבדו את מישרתם. מטיושין ומלביץ' עברו אל המכון לתרבות אמנותית של לנינגרד, שם המשיכו מטיושין ותלמידיו בניסויים על צבע ותפיסה.
מטיושין, יחד עם מלביץ' ופאבל פילונוב, היו בטוחים שגבולות התפיסה האנושית האינדיבידואלית עדיין לא נחקרו וניתן להרחיב אותם בצורה מיסטית כמעט. התנועה החלה לדעוך בסביבות 1915 ופינתה את מקומה לאידאולוגיה קונסטרוקטיביסטית.
בעיה נוספת בה טיפל מטיושין הייתה חוסר היכולת האנושית לראות את כל 360 המעלות. בשנת 1923 כתב מטיושין כי הפתרון טמון בהתפתחות האישית של האמן עד לנקודה שבה הוא מגיע ל"שינוי פיזיולוגי בשיטת התפיסה הקודמת" והציג את המושג "מישור אחורי", שכבה של מידע מאחורי האדם. מטיושין הקים קבוצת מחקר חדשה "זורבד" (פשוטו כמשמעו לראות ולדעת) וטען שהיא גילתה עדויות לתפיסה של אירועים ואובייקטים הממוקמים מאחורי האדם, וכי לבני אדם יש מרכזי חזות המסוגלים לפתור את הראיה לאחור.
מורשת

בבית העץ של מטיושין וגורו בסנט פטרסבורג שוכן מוזיאון האוונגרד בסנט פטרסבורג, חטיבה של המוזיאון הממלכתי להיסטוריה של סנט פטרסבורג. הבית, שנבנה במקור בשנות הארבעים או החמישים של המאה ה-19, הפך ב-1904 לרכושה של הקרן הספרותית ופעל כמלון אמנים. מטיושין וגורו עברו לדירה 12 בשנת 1912. המקום גם סיפק מחסה למאלביץ', פילונוב, מיאקובסקי ואמנים בולטים נוספים מאוונגרד הרוסי והריאליזם הסוציאליסטי.
לאחר 1979, כאשר אחרוני התושבים עזבו או מתו, הפך ביתו של מטיושין למוזיאון ציבורי.
עם זאת, הבניין הנוכחי הוא העתק חדש: הבית המקורי פורק ונבנה מחדש ב-1987 ולאחר שריפה ב-1990 הוא נבנה ונפתח מחדש ב-2006.
הערות שוליים

↑  Mikhail Matiushin - Monoskop, monoskop.org (באנגלית)
↑  B. L. Bessonov, Dictionary of Russian Women Writers, Greenwood Publishing Group, 1994, ISBN 978-0-313-26265-4. (באנגלית)
↑  Solomon Volkov, St. Petersburg--a cultural history, New York : Free Press, 1995, ISBN 978-0-02-874052-2
↑  Katerina Clark, Petersburg, Crucible of Cultural Revolution, Harvard University Press, 1995, ISBN 978-0-674-66336-7. (באנגלית)
↑  "Museum of Avant-Garde in Saint Petersburg (official site in Russian)"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007401620205171  PLWABN: 9810533636105606  BnF: cb16546319c (data)  GND: 119073234  ISNI: 0000 0000 8144 7461  LCCN: n85029104  LNB: 000310513  NKC: js2013743890  NTA: 270333452  RKD: 53997  SELIBR: 220450  SNAC: w6kd330m  SUDOC: 077563514  ULAN: 500127837  VIAF: 64679001   WorldCat (עם VIAF): 64679001 
ילנה גורו, דיוקן של מיכאיל מטיושין, 1900
מיכאיל מטיושין, דמות למחזה "ניצחון השמש"
טיפ אוניל

תומאס פיליפ "טיפ" אוניל (באנגלית: Thomas Phillip "Tip" O'Neill;‏ 9 בדצמבר 1912 – 5 בינואר 1994) היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1977–1987. כדמוקרט ליברל בולט ובעל השפעה, ייצג אוניל אזורים בסביבת בוסטון שבמסצ'וסטס בבית הנבחרים האמריקאי, משנת 1953 ועד פרישתו מן הפוליטיקה בינואר 1987. הוא היה יושב ראש בית הנבחרים היחידי ששירת במשך 5 כהונות רצופות, וכן השלישי בהיסטוריה האמריקאית באורך כהונתו, לאחר סם רייבורן והנרי קליי.
ביוגרפיה

אוניל נולד בקיימברידג', מסצ'וסטס. אימו נפטרה כשמלאו לו תשעה חודשים, והוא גודל על ידי מנהלת משק בית עד שאביו התחתן מחדש כשהיה בן 8. בילדותו קיבל את הכינוי "טיפ" על שם שחקן הבייסבול הקנדי ג'יימס "טיפ" אוניל. ב-1936 סיים תואר ראשון בבוסטון קולג'. אוניל היה אקטיבי לראשונה בפוליטיקה בגיל 15, כשעבד עבור הקמפיין של אל סמית' בבחירות לנשיאות 1928. 4 שנים לאחר השתתף בקמפיין של פרנקלין דלאנו רוזוולט. בעת לימודיו בבוסטון קולג' רץ למועצת העיר של קיימברידג' – אך הפסיד; תבוסתו הראשונה בחייו הפוליטיים. מסע בחירות זה לימדו את הסלוגן המוכר ביותר שלו: "כל הפוליטיקה היא מקומית".
לאחר סיום לימודיו ב-1936 נבחר לראשונה לבית הנבחרים של מדינת מסצ'וסטס, בעת תנאים כלכליים קשים של תושבי אזורו. ניסיונו מתקופה זו דחף אותו לתמוך בניו דיל של הנשיא רוזוולט, שבאותה עת כבר יושמו במלואן, מה שגרם לו לתמוך במעורבות ממשלתית לפתרון בעיות השוק החופשי בחברה. ב-1949 הפך ליושב ראש בית הנבחרים הדמוקרטי הראשון בהיסטוריה של מדינת מסצ'וסטס. הוא נשאר בתפקיד זה עד 1952, עד שרץ לבית הנבחרים של ארצות הברית כדי לתפוס את מושבו של הסנאטור-הנבחר, ג'ון פיצג'רלד קנדי, שרץ לסנאט.
מאז נבחר אוניל 16 פעמים נוספות, ואף פעם לא זכה לאתגר משמעותי נגדו בבחירות. מושבו, שכיסה את החלק הצפוני של בוסטון, היה תחילה המחוז ה-11 אך ב-1936 שונה למחוז ה-8. ב-1967 יצא נגד הנשיא ממפלגתו לינדון ג'ונסון בהתנגדותו למעורבות האמריקנית במלחמת וייטנאם. ב-1972 מונה למצליף סיעת הרוב בבית הנבחרים, הדרגה השלישית בחשיבותה בסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים. ב-1973 נבחר למנהיג הרוב בבית הנבחרים לאחר מותו של המחזיק בתפקיד דאז, הייל בוגס. בעת תפקידו היה הדמוקרט הבולט ביותר בבית הנבחרים שקרא להדחתו של הנשיא ריצ'רד ניקסון בשל מעורבותו בפרשת ווטרגייט.
כתוצאה משערורייה שהביאה להתפטרותו של יושב ראש בית הנבחרים הדמוקרטי דאז ב-1977, קארל אלברט, נבחר אוניל לתפקיד והחל את כהונתו בינואר באותה שנה, מספר ימים טרם השבעתו של הנשיא הנבחר ג'ימי קרטר. אף על פי שהמפלגה הדמוקרטית החזיקה ברוב גדול בשני בתי הקונגרס וכן בנשיא דמוקרט בבית הלבן, נתקלו אוניל וחבריו לסיעה בקשיים עם ממשל קרטר הנוגעים לחקיקה ועימותים אישיים. בהמשך, חרף בחירתו של רונלד רייגן לנשיאות, הצליח אוניל לשמור על רוב סיעתו בבית הנבחרים, נלחם לאורך כהונתו של רייגן במדיניות הפנים והביטחון שלו, והיה סמל להתנגדות האופוזיציונית לנשיא בקונגרס. על אף הניגוד האידאולוגי בין השניים, עבדו רייגן ואוניל על נושאים משותפים יחד.
לאחר פרישתו מן הקונגרס ב-1987 פרסם אוניל אוטוביוגרפיה, "Man of the House", שזכתה להצלחה רבה ועזרה להפיכתו לאייקון. בנובמבר 1991 קיבל את מדליית החירות הנשיאותית מהנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש. בינואר 1994 נפטר מדום לב.
אוניל היה נשוי למילדרד אן "מילי" מילר (1914–2003) ולזוג נולדו 4 ילדים.
מרים בנג'מין

| --- | --- |

 לידה:  16 בספטמבר 1861 צ'ארלסטון, ארצות הברית 
 פטירה:  1947 (בגיל 85 בערך) בוסטון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 פעילות בולטת:  מורה וממציאה אפרו-אמריקאית
 השכלה:  בית הספר למשפט של אוניברסיטת הווארד 
 תקופת הפעילות:  1888–1920 (כ־32 שנים)
 
מרים אליזבת בנג'מין (באנגלית: Miriam Elizabeth Benjamin‏; 16 בספטמבר 1861 – 1947) הייתה מורה וממציאה אפרו-אמריקאית. בשנת 1888 היא המציאה כיסא מיוחד המשלב פעמון וסימן בגב הכיסא, המראה כי היושב בו זקוק לעזרה. הכיסא יועד במקור לשימושים רבים, הפטנט נעשה בשימוש בבתי מלון. המיועד לבתי מלון, מה שהפך אותה ככל הנראה לממציאה האפרו-אמריקאית השלישית של שמה נרשם פטנט, אחרי ג'ודי ריד ושרה גוד.
ביוגרפיה

בנג'מין נולדה בצ'ארלסטון (קרוליינה הדרומית) בשנת 1861, המבוגרת מחמישה ילדים, להוריה פרנסיס בנג'מין ואילייזה הופקינס בנג'מין. בשנת 1873 משפחתה עברה לבוסטון מסצ'וסטס, שם למדה בתיכון לבנות אותו סיימה בשנת 1881. לאחר סיום לימודיה היא קיבלה משרה של עוזרת שנייה במוסד סטנטון בג'קסונוויל, פלורידה. היא מונתה בשלב מסוימת לאחראית על ההשכלה במחוז דובל. בנג'מין הייתה מורה בוושינגטון די סי בין השנים 1888–1895 ברשת בתי הספר המוניציפלית המיועדת לשחורים. בזמן שעבדה כמורה, היא למדה רפואה באוניברסיטת הווארד בין השנים 1894 ו-1895. לאחר מכן היא עברה מבחנים לשירות האזרחי והחלה לעבוד במספר מחלקות פדרליות. היא השיגה השכלה משפטית, כנראה באמצעות קריאת ספרים ולימוד מעורך דין וקיבלה הסמכה כעורכת דין.
הפטנט של מרים בנג'מין

הפטנט של מרים בנג'מין הוגש ואושר ב־17 ביולי 1888. הוא קיבל מספר פטנט US386289A. מדובר בכיסא עם פעמון שמחובר לשלט קריאה ומיועד לשימושים רבים ביניהם בתי מלון, מסעדות, רכבות, אוניות, תיאטראות אולם הקונגרס, בית הנבחרים, בתי משפט וכן בבתי חולים על ידי מי שאינו יכול לדבר.
כאשר האורח יושב על הכיסא הוא לוחץ על כפתור קטן בצד שגורם לפעמון לצלצל ומראה סימן אדום בגב הכסא דבר שמסמן לעובד מי מהאורחים זקוק לו. הכיסא נועד לחסוך בעובדים ככה שהמלצר יכול גם לראות מי מהאורחים זקוק לו ולחסוך לאורחים לקרוא בקול רם או למחוא כפיים על מנת לקבל שרות. לטענתה הכיסא יחתוך את כמות העובדים בחצי, וכן יצור אווירה נעימה ושקטה יותר בבית המלון.
בנג'מין קיוותה כי הכיסא ישמש עורכי דין בבתי משפט ולאחר מכן ישמש את בית הנבחרים בארצות הברית. מערכת דומה אכן הותקנה בסוף בבית הנבחרים בשנת 1895. המערכת שהמציאה היוותה בסיס מאוחר יותר למערכת בה נוסעים קוראים לדיילים ודיילות במטוסים.
בשנת 1895 הופיעה בנג'מין עם המצאתה ביריד באטלנטה ג'ורג'יה שנוסד על ידי ראש העיר לשעבר של אטלנטה ויליאם המפיל, שמטרתו לקדם את דרום ארצות הברית, להציג מוצרים וטכנולוגיות חדשות ולקדם המסחר עם אמריקה הלטינית. במסגרת היריד הופיעו אפרו-אמריקאים רבים עם המצאותיהם, ביניהם מרים בנג'מין.
המשך קריירה

לאחר המצאת הפטנט ב־1888 המשיכה בנג'מין להמציא המצאות נוספות. כאשר היא שבה לבוסטון בשנת 1900 היא הגדירה עצמה כעורכת דין בתחום הפטנטים, והיא רשומה כעורכת דין על פטנט של אחיה מ-1893. בשנת 1903 המציאה מכשיר תפירה המיועד לשמלות. ב־4 בדצמבר 1917 היא קיבלה פטנט מספר 1,249,000 עבור מכשיר המיועד לווסת את הטמפרטורה של כפות הרגליים בנעליים.
תחת שמה בנג'מין גם הלחינה יצירות מוזיקליות, בעיקר לפסנתר.
בשנת 1920 היא חזרה לבוסטון שם חיה ועבדה עם אחיה עורך הדין אדגר בנג'מין.
יחד עם שרה בון, אלן אגלין, ושרה גוד היא נחשבת לאחת מארבע הנשים האפרו-אמריקאיות הראשונות שהמציאו טכנולוגיות המיועדות לשימוש ביתי.
חיים פרטיים

למרים בנג'מין היו מספר אחים ואחיות: שרלוט בנג'מין (1863–1928), אווה בנג'מין (1867–1873), וילסון בנג'מין (1865–1916) – היה עורך דין וממציא. אדגר בנג'מין (1869–1972) עורך דין אשר הקים מרכז רפואי שקרוי על שמו (Edgar P. Benjamin Health Center) והיה ממציא אף הוא. מרים בנג'מין מעולם לא נישאה. רוב חייה היא חיה עם אמה האלמנה אלייזה ג'ין הופקינס בנג'מין בבוסטון. היא נפטרה בשנת 1947.
הערות שוליים

↑  1880 Federal Census for Suffolk County (Massachusetts) Enumeration District 703, Sheet 14, Lines 42–45 (10 Dover Street, Boston, Mass. [1st Precinct of the 16th Ward])^
↑  Smithsonian Magazine, Leila McNeill, These Four Black Women Inventors Reimagined the Technology of the Home, Smithsonian Magazine (באנגלית)
↑  Art on December 18, 2013, What's Buzzing in the Chamber? | US House of Representatives: History, Art & Archives, history.house.gov (באנגלית)
↑  Miriam E. Benjamin (1861-1947) •, ‏28 באוקטובר 2017 (באנגלית)
↑  Edgar P. Benjamin: philanthropist, noted attorney and banker, The Bay State Banner, ‏28 במרץ 2013
ברכת החמה

ברכת החמה ברחבת הכותל המערבי – 8 באפריל 2009, ערב פסח תשס"ט.
ברכת החמה ברחובה הראשי של בני ברק, 8 באפריל 2009, ערב פסח תשס"ט.
ברכת החמה בכפר מימון, 8 באפריל 2009.
בהלכה, בִּרְכַּת הַחַמַּה (נקראת גם: קידוש החמה) היא ברכת ראייה שמברכים כשרואים את השמש בתחילת כל מחזור בן 28 שנים, שבו לפי המסורת השמש חוזרת למקומה המקורי בבריאת העולם באותה שעה ובאותו יום בשבוע כבזמן הבריאה. עקב נדירותה של הברכה, נהגו בקהילות שונות לברכה ברוב עם.
הברכה במקורות

הברכה מוזכרת לראשונה בברייתא שהובאה בתלמוד הבבלי, שם נאמר:
תָּנוּ רַבָּנָן (=שָׁנוּ רַבּוֹתֵינוּ): הָרוֹאֶה חַמָּה בִּתְקוּפָתָה, לְבָנָה בִּגְבוּרָתָהּ, וְכוֹכָבִים בִּמְסִלוֹתָם וּמַזָּלוֹת כְּסִדְרָן, אוֹמֵר: "בָּרוּךְ עוֹשֶׂה בְּרֵאשִׁית".
וְאֵימָתַי הָוֵי (=ומתי מתרחשת "חמה בתקופתה")? אָמַר אֲבַּיֵי: כָּל כ"ח שְׁנִּין וְהַדָּר מַחֲזוֹר וְנָפְלָה תְּקוּפַת נִיסָן בְּשַׁבְּתַאי בְּאוֹרְתָּא דִּתְלָת נַגְהֵי אַרְבַּע (=כָּל 28 שָׁנָה, כַּאֲשֶׁר חוֹזֵר הַמַּחֲזוֹר וְנוֹפֶלֶת תְּקוּפַת נִיסָן בְּמַזָּלוֹ שֶׁל שַׁבְּתַאי בָּעֶרֶב שֶׁבֵּין יוֹם שְׁלִישִׁי לִרְבִיעִי)".
נוסח אחר לאותה ברייתא נמצא בויקרא רבה, פרשה כ"ג, פסקה ח'.
וכך פסק הרמב"ם במשנה תורה:
הָרוֹאֶה אֶת הַחַמָּה בְּיוֹם תְּקוּפַת נִיסָן שֶׁל תְּחִלַּת הַמַּחֲזוֹר שֶׁל שְׁמוֹנָה וְעֶשְׂרִים, שֶׁהַתְּקוּפָה בִּתְחִלַּת לֵיל רְבִיעִי, כְּשֶׁרוֹאֶה אוֹתָהּ בְּיוֹם רְבִיעִי בַּבֹּקֶר, מְבָרֵךְ "עוֹשֶׂה בְּרֵאשִׁית"
עם זאת, יש שגרסו בגמרא "עושה מעשה בראשית", כחלק מן הגרסאות בוויקרא רבה (אחת הגרסאות שם אף נוקטת את הלשון "עושה שמים וארץ").
הברכה במנהגי ישראל

עקב נדירותה של הברכה, נהגו בקהילות שונות לברכה ברוב עם. כך הוא מנהג יהדות אשכנז בארץ ישראל:
הָרוֹאֶה חַמָּה בִּתְקוּפָתָה מְבָרֵךְ בַּשֵּׁם וּמַלְכוּת: "בא"ה אמ"ה עוֹשֶׂה מַעֲשֶׂה בְּרֵאשִׁית". בָּעֶרֶב מַכְרִיזִים לְהַשְׁכִּים בַּבֹּקֶר לִתְפִלַּת הַוָּתִיקִין וּלְבִרְכַּת הַחַמָּה, וְשַׁמָּשִׁים מְעוֹרְרִים אֶת הַקָּהָל לְהַשְׁכָּמָה. מִיָּד אַחַר הַתְּפִלָּה בְּלַחַשׁ, קֹדֶם חֲזָרַת הַשַּ"ץ יוֹצְאִים לַמְּקוֹמוֹת שֶׁרוֹאִים מִשָּׁם אֶת הַחַמָּה כְּדֵי לְבָרֵךְ אֵת הַבְּרָכָה.
החת"ם סופר כתב:
בָּרוּךְ ה' כִּי הַגִּיעָנוּ לְיוֹם ד' ז' נִיסָן וּבֵרַכְנוּ בְּרָכָה זוֹ בַּאֲסֵפַת עַם ה' פֹּה פ"ב (=פְּרֶשְׁבּוּרְג) תקע"ג לפ"ק. קֹדֶם הַבְּרָכָה אָמַרְנוּ: "הַלְּלוּ אֵת ה' מִן הַשָּׁמַיִם" וְאַחַר בִּרְכַת "עוֹשֶׂה מַעֲשֶׂה בְּרָאשִׁית" אָמַרְנוּ פִּיּוּט: 'אֵל אָדוֹן עַל כָּל הַמַּעֲשִׂים' עַד 'וְחַיּוֹת הַקֹּדֶשׁ', וְאַחַר כָּךְ מִזְמוֹר "הַשָּׁמַיִם מְסַפְּרִים כָּבוֹד אֵל" וְאַחַר כָּךְ "עָלֵינוּ לְשַׁבֵּחַ" וְקַדִּישׁ.
וכן העיד הרב יוסף חיים:
"ואנכי הצעיר המחבר אזכיר חסדי השם יתברך אשר זכני בחסדו בשנה זו שנת התרנ"ז ביום חמשה לחודש ניסן ברביעי בשבת קודש בקיבוץ קהל רב שעלינו על הגג של בית הכנסת הגדולה... וגם נשים רבים נקבצו שם וברכתי אני בקול רם וכוונתי להוציא ידי חובה לנשים ולסומין... ועמדתי ודרשתי בעזרת השם יתברך בענין המצוה דבר בעתו מה טוב, השם יתברך יזכינו ברחמיו וחסדיו לברך ברכת החמה בירושלים תוב"ב, אשר תזדמן בשנת תפר"ה ליצירה בחודש ניסן שבו תפרה ותרבה הישועה והברכה והטובה לנו, ולכל ישראל ולארץ הקדושה, יראו עינינו וישמח לבנו בביאת הגואל משיח צדקינו במהרה בימינו אמן כן יהי רצון."
אף על פי כן, כשביקש הרב יוסף חיים עצמו לבקר בארץ ישראל, והשיירה יצאה לדרכה ביום כ"ה ניסן תרכ"ט, יום אחד בלבד לפני ברכת החמה וללא אפשרות לדחות את תאריך היציאה, התלווה אליה הרב יוסף חיים, בהכרעה שמצוות העלייה לארץ ישראל דוחה את מצוות ברוב עם.
בספר "בירור הלכה" (סימן רכ"ט, אות ט') כתוב שכאשר ברכת החמה חלה בערב פסח, י"ד בניסן, מברכים בכל בית כנסת בנפרד, והנשים מברכות בבתיהן ולא עושים עצרות גדולות לעניין, היות שהזמן עד לביעור החמץ קצר ודחוק, והציבור עלול להיכשל באיסור חמץ. בספר "ברכת החמה כהלכתה" (סימנים כ"ט, ל"ט, נ"ו) כותב המחבר, שלא נהגו להימנע מקיום עצרות בערב פסח, אולם בכל זאת מקצרים באמירות ובזמירות, לא אומרים את פרקי התהילים פסוק-פסוק, לא דורשים בפני הציבור והנשים לא באות לכינוס. בכל זאת, בשנת ה'תשס"ט (2009) הקהילו את הציבור לאמירת הברכה כבכל תאריך אחר ולא נמנעו מדרשות ומזמירות. גם בשנת ה'תרפ"ה חלה ברכת החמה בי"ד בניסן, ולמרות זאת הציבור התקהל לשם אמירתה.
כאשר חלה ברכת החמה בשביעי של פסח (כמו שהיה בפעם האחרונה בשנת ה'רס"ה - 1505, ויהיה בפעם הבאה בשנת ה'תתפ"א - 2121) – מברכים גם ביום טוב, ואף אז ראוי לעשות זאת ברוב עם.
החת"ם סופר כתב כי אינו יודע מדוע נשים לא נהגו לברך, אך קבע שאין לשנות מן המנהג. בנו, הכתב סופר, כתב שהסיבה היא שהן אינן מברכות על ברכה שהיא מצוות עשה שהזמן גרמא כשהברכה עצמה היא המצווה. הרב יוסף שאול נתנזון, לעומת זאת, כתב שהנשים כנראה פטורות מברכת החמה כדי שלא תבואנה לטעות שמברכים את השמש עצמו בגלל שהוא משפיע לאדם טובה, במקום לברך את ה', וטעות זאת יותר נוגעת לנשים בגלל שבימי ירמיהו הן הקטירו לשמש. מנהג חב"ד שגם הנשים מברכות ובאות לבית הכנסת.
זמנה של הברכה

את ברכת החמה מברכים בתחילת תקופת ניסן (עונת האביב), בשנים שבהן מתחילה התקופה ביום שלישי בערב, תחילת ליל יום רביעי, על פי החשבון המקורב ששנה טרופית היא באורך של 365 ימים ורבע, קירוב שעל פיו נקבע הלוח היוליאני וביהדות ידוע כתקופת שמואל. על פי המסורת, תקופת ניסן החלה ביום שלישי בערב בשנה שבה נברא העולם (25 במרץ 3760 לפנה"ס), ובהתאם לכך הברכה נאמרת בזמן שבו חוזרת השמש למקומה בעת בריאתה. לפי החשבון המקורב של תקופת שמואל, תחילת תקופת ניסן מתאחרת בכל שנה ביום ו־6 שעות, שהם השארית של חלוקת אורך השנה בשבעה ימים. בכל 28 שנים מצטברת השארית ל-35 ימים, וכך התקופה מתחילה באותה שעה, באותו יום.
הברכה נאמרת בתחילת תקופת ניסן משום שלפי דעת רבי יהושע בן חנניה במחלוקתו עם רבי אליעזר בן הורקנוס, זהו הזמן שבו נברא העולם. יחד עם זאת, מנהגים אחרים ביהדות, לדוגמה ברכת זכרונות, מתייחסים דווקא לתשרי כחודש שבו נברא העולם.
הברכה נאמרת בימי רביעי בלבד, יום בריאת המאורות על פי ספר בראשית, בתחילת כל 'מחזור גדול של חמה', דהיינו אחת ל-10,227 ימים (שהם 28 כפול 365.25 ימים). לפי הרב אברהם אבלי הלוי גומבינר, ניתן לברך רק עד סוף שלוש שעות זמניות מהבוקר (כמו זמן קריאת שמע). לפי הרב יום-טוב ליפמן הלר, אפשר לברך כל היום או לפחות עד חצות.
תאריך אמירת הברכה הוא 26 במרץ בלוח היוליאני, שעל פי הקירוב שלו נקבע זמן הברכה. בלוח הגריגוריאני, המהווה תיקון של הלוח היוליאני, היא חלה ב-8 באפריל במהלך המאה ה-20 והמאה ה-21, אך ב-9 באפריל במהלך המאה ה-22, כתוצאה מהפער המתרחב בין שני הלוחות.
הדרך למציאת השנה שבה מברכים את ברכת החמה, על פי הלוח העברי, היא פשוטה: יש לקחת את ערכה של השנה העברית, כולל האלפים (לדוגמה, שנת ה'תשס"ו היא 5766), ולחלק ב-28. אם השארית היא 1, הרי שבשנה זו יש לברך.
הפעם האחרונה שבה נאמרה הברכה הייתה בי"ד בניסן ה'תשס"ט (8 באפריל 2009), והפעם הבאה תהיה בכ"ג בניסן ה'תשצ"ז (8 באפריל 2037).
מועדי קיום הברכה בין המאה ה-16 לבין המאה ה-22:
ברכת החמה יכולה לחול בכל תאריך עברי שבין סוף חודש אדר ב' לסוף חודש ניסן, אשר יכול לחול ביום רביעי, כלומר באחד מ-16 ימים אפשריים, בטווח משתנה לאורך השנים. היו מקובלים שטענו שתחולת ברכת החמה בערב פסח נדירה במיוחד, וראו בכך סימן לגאולה, אולם לא נמצא אישוש לנדירות של התחולה בערב פסח.
העדות הקדומה ביותר על ברכת החמה בפועל היא של רבי שמעיה, תלמיד רש"י, שבירך בכ"ז באדר ב' ד'תתמ"ה.
התאריך המוקדם ביותר מייסוד חשבון הלוח הוא כ"ד באדר ב' שחל בפעם האחרונה בשנת ד'שצ"ז, אחריו כ"ו באדר ב' שחל בפעם האחרונה בשנת ד'תתקכ"ט, אחריו כ"ז באדר ב' שחל בפעם האחרונה בשנת ה'תס"א. בשנת ה'תתקצ"ג תחול ברכת החמה בפעם האחרונה בכ"ט באדר ב'. בשנת ה'י"ג חלה לראשונה בכ"ה בניסן. התאריך המאוחר ביותר הוא כ"ו בניסן שחל לראשונה בשנת ה'תקמ"ה. בשנת ו'ע"ז תחול לראשונה ברכת החמה בכ"ח בניסן.
זמן קביעת הברכה

משה לרמן חיפש זמן שבו אמירת ברכת החמה התאימה ליום השוויון האביבי, ולפי חשבונו הברכה נתקנה בימי הכנסת הגדולה, בסביבות שנת ג'תכ"א-340 לפנה"ס, זמן קצר לפני כיבושי אלכסנדר הגדול. לדעתו, גם מניין השנים מבריאת העולם נקבע אז, ע"פ חישוב שמבוסס על מחזור החמה של 28 שנה ומחזור העיבור של 19 שנה, ומתוך הנחה שהשמש נבראה ביום השוויון האביבי שחל ביום רביעי בשבוע, ד' בניסן.
בלוח השנה במגילות קומראן, המבוסס על ספר מהלך המאורות, כל שנה חל האחד בחודש הראשון (א' בניסן) ביום רביעי ובו השמש חוזרת למקומה בעת הבריאה. לטענת אטיין נודט, ברכת החמה היא שריד לשיטת עיבור שנהגה בלוח זה שהוסיפה 5 שבועות מדי 28 שנים.
דעות אחרות לגבי זמן הברכה

ישנן דעות אחרות לגבי הזמן שבו צריכה להיאמר ברכת החמה, והן מבוססות כנראה על גרסאות שלא גרסו את דברי אביי בגמרא. שריד לכך אנו מוצאים ברי"ף שלא מזכיר את דברי אביי.
סידור רס"ג ורבנו בחיי על בראשית א' יד, כותבים שיש לברך על החמה בתקופת תמוז, כלומר כאשר החמה בתוקפה.
הערוך, בערך "חמה", הביא פירוש אחר מן המקובל, שעל פיו מברכים את הברכה כשרואים את השמש לאחר שלושה ימים מעוננים שבהם לא נראתה השמש.
ב"מוסף הערוך" פירש שם:
וְדַע דְּהָא דְּאִיתְּמָר בַּירוּשַׁלְמִי (שֶׁהֵבִיאוֹ רַבֵּינוּ): אָמַר ר' הוּנָא הֲדָא דְּתֵימַר בִּימוֹת הַגְּשָׁמִים וְאַחַר שְׁלֹשָׁה יָמִים שֶׁנֶּאֱמַר (איוב פרק לז) "וְעַתָּה לֹא רָאוּ אוֹר בָּהִיר הוּא בַּשְּׁחָקִים וְרוּחַ עָבְרָה וַתְּטַהֲרֵם. קָאִי עַל דְּאִיתְּמָר שָׁם וְהָרָקִיעַ בְּטָהֳרָתָהּ, עַל זֶה מִפְרָשׁ רַב הוּנָא... וְאַגַּב צָרִיךְ טַעַם שהִשְׁמִיטוּ כָּל הָרִאשׁוֹנִים וְהָאַחֲרוֹנִים דְצָרִיךְ לְבָרֵךְ כְּשֶׁרוֹאֶה חַמָּה אַחַר שֶׁהָיוּ ג' יַמֵּי מְעֻנָּנִין כִּדְאִיתָא בִּירוּשַׁלְמִי לְהֶדְיָא בְּאֵין חוֹלֵק. וְאוּלַי מִשּׁוּם דגמ' דִּילָן (דַּף נ"ט) מְפָרֵשׁ אַבַּיֵי עִנְיָן רָקִיעַ בְּטָהֳרָתָהּ בְּאֹפֶן אַחֵר.
ראו גם

ברכת הלבנה
לקריאה נוספת

הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי, תקופת החמה וברכתה, ירושלים תרפ"ה-1925.
הרב מנחם מנדל גרליץ, ברכת החמה כהלכתה, אוריתא, ירושלים תשמ"ג.
הרב צבי כהן, ברכת החמה בני ברק תשס"ט
הרב שמעון ויצהנדלר, החמה וברכתה – ברכת החמה במשנה החסידית, הוצאת מרכז ההפצה באה"ק – פתח תקווה, ה'תשס"ט
הרב אברהם קוסמן, התקופה שנשמרה בסוד, קולמוס מס' 76 - תמוז, ה'תשס"ט
הרב לוי יצחק קופר, מעמד ברכת החמה בחצרות חסידיות, דעת 77 (קיץ תשע"ז), עמ' 183–207