stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רובר גמזון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 ביוני 1905 הרובע השני של ליון, צרפת 
 פטירה:  1 בספטמבר 1961 (בגיל 56) חוף פלמחים, ישראל 
 שם לידה:  Robert Ruben Gamzon 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  רחובות 
 השכלה:  Supélec 
 בן או בת זוג:  Denise Gamzon 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד  מדליית הרזיסטנס  צלב המלחמה 1939-1945 
 
רובר ראובן (קסטור) גמזון (בצרפתית: Robert Gamzon, מוכר בכינויו הצופי "קסטור"; ‏1905, ליון – 1961, ישראל) היה מנהיג ופעיל חברתי יהודי-צרפתי, מייסד תנועת הצופים היהודיים בצרפת ומפקד פרטיזנים בצרפת. יכולות ההנהגה והכריזמה שהפגין הפכוהו לאחת מדמויות המפתח בהתארגנות הלחימה וההתנגדות היהודית בצרפת נגד הגרמנים ומשתפי הפעולה עמם.
קורות חייו

כנער היה גמזון תלמידו של אדמון פלג, בעל רקע של פעילות חברתית ופוליטית ענפה בחברה היהודית. גמזון החל את פעילותו באלזס, שם התגורר. הוא חש בחסרונה של תנועת נוער צופית בקהילה היהודית, ולכן ייסד ב-1923 קבוצת צופים יהודית שהתפתחה בהמשך לתנועת "הצופים היהודיים בצרפת". את חבריה הראשונים גייס ממעון-ילדים בקרבת אזור מגוריו. לקבוצה הצטרפו גם בני נוער מחוגי האריסטוקרטיה היהודית (האיזראיליטים), שחלק ממשפחותיהם התרחקו מהיהדות. איתם לא דובר על כך שלתנועה יש שליחות לאומית "למען העם היהודי", אלא שזאת תנועה הרואה את צרפת כמולדת היחידה, בשילוב הפעילות הצופית. הצטרפו גם תלמידי הסמינר לרבנים ובני משפחות מהגרים יהודים מהרבעים העממיים. כך נפגשו בתנועה חוגים מן הציבור היהודי שקודם לכן לא נפגשו. בני הנוער שבאו מרקע שונה הביאו עימם מקורות שונים והשקפות-חיים שונות, ותוך השפעה הדדית התגבש נוער יהודי ובו יהודים צרפתים מאלזס (מזרח צרפת שהיה נתון להשפעות גרמניות) ומהגרים ממזרח אירופה ואף מצפון-אפריקה. כולם חיפשו שפה משותפת, ואותה ניסה גמזון להעביר לקהילה כולה.
כינוי ה"טוטם" של גמזון בצופים היה קסטור (Castor soucieux - בצרפתית: בונה מודאג), כינוי שהפך לשמו הנפוץ בקרב הצופים ובקהילה היהודית בצרפת.
במקביל לפעילותו הצופית למד גמזון הנדסה. ב-1930 נישא גמזון לדניז לוי, ונולדו להם ארבעה ילדים.
קורות חייו > בתקופת מלחמת העולם השנייה

ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה גמזון לתפקיד קצין קשר במפקדת הארמייה הצרפתית הרביעית. לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, פעל גמזון להקמתם מחדש של מוסדות תנועת הצופים היהודית באזורי משטר וישי ובאלג'יריה הצרפתית, וליצירת מוסדות שיכון, סעד, תעסוקה, הכשרה מקצועית ותרבות לילדים יהודים.
בשנת 1942 מונה גמזון לחבר הנהלת אוז'יף ופעל בארגון זה עד סוף 1943. הוא ייסד את רשת ההצלה שנקראה "השישית" במסגרתה נופקו תעודות זהות מזויפות, שוכנו ילדים בבתיהן של משפחות לא יהודיות, בהן רבים שזכו לאחר השואה לתואר חסידי אומות העולם וכן במוסדות דת ומוסדות לא יהודיים אחרים, והוברחו יהודים לספרד ולשווייץ.
בסוף 1943 הקים גמזון פלוגת פרטיזנים יהודים שפעלה במחוז טארן שבדרום מערב צרפת. הוא היה ממפקדי הצבא היהודי ומיוני 1944 היה מפקד פלוגת הפרטיזנים שנקראה על שם מארק אגנו, פעיל "השישית" שנפל בשבי הגסטפו והתאבד או נרצח. פלוגה זו, שמנתה כ-120 לוחמים, הפכה לחלק מ"כוחות הפנים הצרפתיים" (Forces Francaises De L`Intérieur) (אנ') - יחידות הפרטיזנים הצרפתיות שהוקמו לקראת שחרור צרפת. גמזון קיבל ציוד צבאי רב מבעלות הברית ויחידתו הייתה בין יחידות הפרטיזנים ששחררו באוגוסט 1944 את הערים קסטר (אנ') ומזמה (אנ'). לאחר השחרור הועלה בדרגה, אך פציעה קשה מנעה ממנו להוביל את פלוגתו לקרבות הקשים באלזס בהם לקחה חלק בהמשך.
קורות חייו > אחרי מלחמת העולם השנייה

בשנת 1946 פנה לבוגרי תנועת הצופים היהודיים ששרדו את המלחמה בקריאה להקמת בית הספר "ז'ילבר בלוך" באורסיי, שנועד להחיות ולחזק את הקהילה היהודית שנפגעה בשואה ולהצמיח דור המנהיגים הבא של יהדות צרפת, ונלמדו בו היסטוריה יהודית, מחשבת ישראל, תנך ותלמוד. בין השאר לימד בבית הספר יעקב גורדין ולמדו בו קבוצת אנשי רוח מובילים ביהדות צרפת ביניהם הרב יהודה לאון אשכנזי (מניטו) ורינה נהר אשתו של אנדרה נהר.
בשנת 1949 עלה גמזון לישראל ועמו כ-50 מבוגרי תנועת הצופים היהודיים בצרפת. בתחילה התיישב בקיבוץ שדה אליהו ובהמשך עבר לניר עציון ואחר כך להרצליה. בשנת 1959 התיישב ברחובות והשתלב כחוקר במכון ויצמן.
גמזון נהרג בטביעה בחוף פלמחים בשנת 1961. יער ניטע לזכרו על מורדות הגלבוע ועל שמו נקרא רחוב בשכונת נווה יעקב בירושלים.
לקריאה נוספת

Lee, Daniel. Petain's Jewish children : French Jewish youth and the Vichy regime, 1940-1942 . New York : Oxford University Press: 2014
יאיר עדיאל, פעמים: רבעון בין-תחומי לחקר קהילות ישראל במזרח, מהדורה 90–93, עמ' 105.
דמפריסשייר, קלידסדאל וטווידאל (מחוז בחירה לפרלמנט הבריטי)

| --- | --- |
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 תאריך ייסוד:  5 במאי 2005 
 שטח:  4,292.79 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  87,700 (2022)
 קואורדינטות:  55°12′00″N 3°30′22″W﻿ / ﻿55.2°N 3.506°W﻿ / 55.2; -3.506 
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
דמפריסשייר, קלידסדאל ווטווידאל הוא מחוז בחירה לבית הנבחרים הבריטי הממוקם בדרום סקוטלנד. הציבור במחוז בוחר נציג אחד לפרלמנט. חבר הפרלמנט הנוכחי מטעם המחוז הוא דייוויד מנדל, אשר מכהן כיום כמזכיר המדינה לענייני סקוטלנד.
גבולות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.  חסר מידע על גבולות המחוז.
שיוך מפלגתי

לאחר הקמת המחוז בשנת 2005, נערכו סקרים במחוז שהראו כי מפלגת הלייבור תנצח ברוב של 12%. עם זאת, המנצח בבחירות היה דווקא דייוויד מנדל, נציג המפלגה השמרנית. בשנת 2010 הפך המחוז למחוז הבחירה היחיד בגבולות סקוטלנד שנשלט בידי המפלגה השמרנית.
חברי פרלמנט מטעם המחוז

| שנת בחירות | שם | מפלגה | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2005 | דייוויד מאנדל | המפלגה השמרנית | משמש החל מה-11 בינואר 2015 כמזכיר המדינה לענייני סקוטלנד |
מערכות בחירות > 2015

| מפלגה | שם המועמד | קולות | אחוזים |
| --- | --- | --- | --- |
| המפלגה השמרנית | דייוויד מאנדל | 20,759 | 39.8 |
| המפלגה הלאומית הסקוטית | אמה הרפר | 19,961 | 38.3 |
| מפלגת הלייבור | ארצ'י דריבור | 7,711 | 14.8 |
| UKIP | קווין ניוטון | 1,472 | 10.8 |
| המפלגה הליברל-דמוקרטית | אמנדה קובי | 1,392 | 2.7 |
| הסקוטים הירוקים | ג'ודי ג'יימסון | 839 | 1.6 |
מערכות בחירות > 2010

| מפלגה | שם המועמד | קולות | אחוזים |
| --- | --- | --- | --- |
| המפלגה השמרנית | דייוויד מאנדל | 17,457 | 38 |
| מפלגת הלייבור | קלאודיה בימיש | 13,263 | 28.9 |
| המפלגה הליברל-דמוקרטית | קטרינה בתיה | 9,080 | 19.8 |
| המפלגה הלאומית הסקוטית | אלין אור | 4,945 | 10.8 |
| UKIP | דאגלס ווטרס | 637 | 1.4 |
| הסקוטים הירוקים | אליס באלנס | 510 | 1.1 |
מערכות בחירות > 2005

| מפלגה | שם המועמד | קולות | אחוזים |
| --- | --- | --- | --- |
| המפלגה השמרנית (בריטניה) | דייוויד מאנדל | 16,141 | 36.2 |
| מפלגת הלייבור | סין מרשל | 14,403 | 32.3 |
| המפלגה הליברל-דמוקרטית | פטסי קנטון | 9,046 | 20.3 |
| המפלגה הלאומית הסקוטית | אנדרו ווד | 4,075 | 9.1 |
| המפלגה הסוציאליסטית הסקוטית | שרה מקטוויש | 521 | 1.2 |
| UKIP | טוני לי | 430 | 1.0 |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  UKPARL: voTAZ8eh
היינץ הלמיך

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 ביוני 1890 קרלסרוהה, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית 
 פטירה:  17 ביוני 1944 (בגיל 54) שרבור, צרפת תחת שלטון גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1910–1944 (כ־34 שנים)
 דרגה:   גנרל לוטננט (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-23   מפקד דיוויזיית המילואים ה-141   מפקד הדיוויזיה ה-243
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
היינץ הלמיך (בגרמנית: Heinz Hellmich‏; 9 ביוני 1890 – 17 ביוני 1944), היה גנרל גרמני בזמן מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

הלמיך נולד ב-9 ביוני 1890 בקרלסרוהה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. ב-22 במרץ 1910 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-136, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר הלמיך ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 בינואר 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

ב-1 בספטמבר 1939 הוא מונה לקצין האג"ם של הארמייה השביעית, וב-1 באוקטובר אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-2 באוקטובר הוא מונה לקצין האג"ם של קבוצת ארמיות B, עמה לחם במהלך השלב הראשון של המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. ב-1 ביוני 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-23 ולחם עמה במהלך המערכה על צרפת כחלק מהקורפוס ה-3 במסגרת הארמייה ה-12, ובמהלך מבצע ברברוסה ומבצע טייפון לחם עמה כחלק מהקורפוס ה-7 במסרת הארמייה הרביעית. ב-1 באפריל 1942, הלמיך מונה למפקד דיוויזיית המילואים ה-141. ב-1943, הוא מונה למפקד כוחות האוסטטרופן, ופעל עם העריק הסובייטי, הצבא האדום גנרל אנדריי ולאסוב.
ב-10 בינואר 1944, הלמיך הועבר לצרפת וקיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-243, שהוצבה על חצי האי קוטנטן. החטיבה הגנה על החוף המערבי של חצי האי כאשר מבצע אוברלורד, החל ב-6 ביוני 1944. הלמיך נהרג במהלך התקפה אווירית ליד שרבור ב-17 ביוני 1944.
הערות שוליים

↑  Fellgiebel 2000, p. 221.
↑  Strikt-Strikfeldt (1973), pg 118
↑  Citino, Robert M., "Danger Zone," World War II History, July–August 2016, p. 26.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1025334353  VIAF: 260398346   WorldCat (עם VIAF): 260398346
שאה עלאם השני

שאה עלאם השני (בפרסית: شاه عالم دوم; 25 ביוני 1728 – 19 בנובמבר 1806) היה הפאדישאה (קיסר) של האימפריה המוגולית תחילה בשנים 1760–1788 ומאוקטובר 1788 עד מותו בשנת 1806. לאורך שלטון קודמיו נפלה האימפריה המוגולית מכוחה ומהשפעתה על תת-היבשת ההודית. תהליך ההיחלשות של המוגולית נמשך תחת שלטונו של שאה עלאם השני כאשר השפעתה וסמכותה התרבותית של האימפריה על מדינות מוסלמיות שונות בתת-היבשת התפרקה לנוכח עליית ההשפעה של חברת הודו המזרחית הבריטית. בסוף שלטונו נותר המוסד השלטוני המוגולי בהשפעה ובסמכות רק על העיר דלהי.
ביוגרפיה > שמו המלא

עבדאללה ג'לאל א-דין עבדול מוזפר חם א-דין מוחמד עלי גאוהאר שאה י-עלאם השני
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

עלי גאוהאר כפי שנודע בצעירותו נולד בשנת 1728 והיה בנו של עלאם גיר השני, מבניו של הפאדישאה ג'האנגיר שאה. בצעירותו הייתה האימפריה המוגולית תחת שלטונו של מוחמד שאה אשר אמנם הצליח להביא לסופו של משבר ירושה ממושך אך לא צלח בהשבת האימפריה לגדולתה בתקופה שקדמה למשבר. אם חיזוק סמכותם של שליטים אזוריים ופלישה פרסית בהנהגת נאדיר שאה, האימפריה המוגולית איבדה את אחיזתה על תת-היבשת ההודית ומעמד האסלאם בתת-היבשת נחלש גם כן לנוכח עלייתן של ממלכות הינדיות חדשות, כגון האימפריה המראטהית.
עלי גאוהאר גדל בדלהי, בירת האימפריה ולא היה מתוכנן לרשת את הכתר. בשנת 1748 עלה לשלטון אחמד שאה הנהנתן שהיה נתון רבות להשפעות של מקורביו על מדיניות השלטון שלו. בשנת 1754 הנהיג עלאם גיר השני, אביו של עלי גאוהאר, הפיכה נגד שלטונו של אחמד שאה ויועציו והפך לקיסר האימפריה המוגולית החדש. עם עליית אביו הפך עלי גאוהאר ליורש העצר. עם עליית ההשפעה והסמכות של היועצים בחצר המלוכה, השר עימד א-מולוכ הפך לשליט בפועל על האימפריה ואחז בעלאם גיר השני בתור אסיר שלו.
ביוגרפיה > קיסרות

עלי גאוהאר ברח מהעיר דלהי בשנת 1758 מחשש למזימותיו של עימד א-מולוכ להשיג שליטה על האימפריה. עלי מצא מחסה בממלכת אוודה, על גדות נהר הגנגס ששליטיה המוסלמים הכירו בעליונות המוגולית. בשנת 1760, בעוד היה באדווה, עלי גאוהאר הוכתר בקרב תומכיו בתור הפאדישאה החדש של האימפריה המוגולית; שאה עלאם השני.
במטרה להשיג שליטה על דלהי, שאה עלאם דרש מס משליטי אדווה ובנגל שרשמית היו מדינות חסות של המוגולים. בתגובה הדבר גרר מאבק בינו לבין חברת הודו המזרחית הבריטית אשר חשקה בהשגת השפעה וסמכות על גבי בנגל. שאה עלאם תחילה תמך במאבק הצרפתי נגד הבריטים על המושבות הקולוניאליות בתת-היבשת במסגרת מלחמת שבע השנים, למרות תמיכתו הדיפלומטית נפלה העמדה הצרפתית בתת-היבשת בסופה של המלחמה. לאחר מאבק צבאי בשנת 1764, שאה עלאם השני הפך לאסיר של הכוחות הבריטים. בתמורה לשחרורו, שאה עלאם הכיר במעוזות לאורכי החופים של מפרץ בנגל, שהיו בחזקת הבריטים ונתן את הסכמתו לאיסוף מס מהאוכלוסיות המקומיות אל הכתר הבריטי.
בשנת 1771 הסדיר ברית עם האימפריה המראטהית ואלו תרמו לדרישתו להשיג את השליטה על העיר דלהי לאחר שכבשו אותה מידי שלטונו של עימד א-מולוכ. כמו בתקופת קודמיו, גם שלטונו של שאה עלאם ראה את חיזוק השפעתם של יועצים בחצר המלוכה כאשר בין השנים 1772–1782 הפך נג'ף ח'אן, יועץ בחצר המלוכה, לכוח האמיתי מאחורי שלטונו של שאה עלאם השני. בשנת 1788, טימור שאה דוראני, שליט האימפריה הדוראנית, הנהיג פלישה לתוך האימפריה המוגולית וצבאו בזז את דלהי. לאחר שכשל במציאת האוצר הקיסרי בעיר, הורה השליט האפגני לעוור את שאה עלאם השני.
שאה עלאם השני בילה את שנותיו האחרונות תחת השפעה של מעצמות חיצוניות שנשבעו לו בכך שיגנו עליו. תחילה היה תחת ההשפעה המראטהית ולאחר המלחמה האנגלו-מראטהית השנייה בתחילת המאה ה-19, נפל להשפעתם של הבריטים. עם מותו של טיפו סולטאן וכיבוש ממלכת מייסור בידי הבריטים, החל הכיבוש של כל תת-היבשת בידי האימפריה הבריטית אשר בסופו של דבר הוביל לנפילתה הסופית של האימפריה המוגולית לאחר המרד ההודי הגדול.
ביוגרפיה > חיים אישיים

רישומים שונים מתעדים כי בעוד היה שאה עלאם השני בגלות מחוץ לדלהי נהג לעסוק באומנות וספרות. שאה עלאם כתב שירה בפרסית, אורדו והינדי. בין עבודותיו הידועות ניתן למנות את 'דיוואן' ו'נאדראט-א שאהי', אוסף של פסוקים בפרסית, אורדו והינדי שהורכבו סביב שנת 1797; פסוקים אלו כללו כתבי שירה רבים. כתביו הרבים של שאה עלאם, כולל 'אע'א א-קסאס', אחת מיצירות הפרוזה הקדומות ביותר בשפת האורדו, משקפות התעניינות רבה בסופיזם וידע נרחב של שאה עלאם בכל הנוגע למדעי האסלאם.
מורשת

שאה עלאם השני נפטר בשנת 1806 בגיל 78. שלטונו הארוך סימן את נפילת השפעתה וסמכותה של האימפריה המוגולית ולאורכו נפלה כל התנגדות הודית מרכזית לעליית האימפריה הבריטית. תחת השלטון המוגולי דת האסלאם הייתה השלטת על רוב תת-היבשת בעוד האוכלוסייה המקומית הייתה ברובה הינדית. עם נפילתם של המוגולים נפלה גם השפעת האסלאם בתת-היבשת וממלכות הינדיות ואף סיקיות חדשות החלו לקום על חורבות המוגולים.
ראו גם

האימפריה המוגולית
טימור שאה דוראני
האימפריה המראטהית
רוסיה של העתיד

| --- | --- |

 מדינה:  רוסיה רוסיה
 מייסד:  אלכסיי נבלני, לאוניד וולקוב
 מנהיגים:  אלכסיי נבלני
 תקופת הפעילות:  15 בדצמבר 2012 – 29 באפריל 2021 (8 שנים) 
 אידאולוגיות:  ליברליזם, ליברליזם לאומי, רפורמיזם, לאומיות אזרחית, מאבק בשחיתות, פרו-אירופיזם
 מטה:  מוסקבה, רחוב לנינסקאיה סלובודה
 מיקום במפה הפוליטית:  ממרכז-שמאל אל מרכז-ימין
 partyprogress.org
רוסיה של העתיד (ברוסית: Rossiya Budushchego ,Россия Будущего), הידועה במקור כברית העממית (ברוסית: Narodnyy Al'yans ,Наро́дный Алья́нс) אשר נקראה במשך השנים שלאחר מכן כמפלגת הקידמה, היא מפלגה פוליטית אופוזיציונית ברוסיה אשר נוסדה ב-15 בדצמבר 2012 על ידי חבר האופוזיציה הרוסית לאוניד וולקוב ומאוחר יותר נוסדה מחדש ב-19 במאי 2018 על ידי הפעיל אלכסיי נבלני, הידוע גם כמייסד הארגון ללא מטרות הרווח, הקרן נגד שחיתות. נבלני הצטרף למפלגה ונבחר ליושב הראש שלה בשנת 2013, אף על פי שהחמיץ את היווסדותה בשל עונש מאסר שריצה בגין מחאות ארציות שארגן נגד הנשיא ולדימיר פוטין, לאחר שסיים במקום השני בבחירות לראשות העיר של מוסקבה. נכון לשנת 2021 משרד המשפטים הרוסי עדיין לא רשם את המפלגה באופן רשמי.
רוסיה של העתיד ידועה כמתנגדת לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין ולמפלגת השלטון מטעמו, רוסיה המאוחדת. המצע של המפלגה מציג ביזור עמדות הכוח ברוסיה, קיצוץ במספר פקידי הממשל, תאווה לאחראים לדיכוי פוליטי וצמצום סמכויות הנשיא, מעבר לדמוקרטיה פרלמנטרית בשלטון החוק והבטחת עצמאותה של מערכת המשפט. מצע המפלגה גם קבע "צמצום דרסטי" של התערבות ממשלתית בכלכלה, הפסקת צנזורה, איסור על הממשלה להחזיק כלי תקשורת וביטול גיוס חובה. תוכניות מדיניות החוץ של המפלגה קוראות להכנסת ויזות למרכז אסיה, הפסקת תמיכה במה שמכונה "מדינות נוכלות" ויצירת שותפות עם מדינות המערב. לדברי בת בריתו של נבלני, ליובוב סובול, מטרות המפלגה כוללות "שינויים אמיתיים, רפורמות אמיתיות", כולל הגנות רכוש, מערכת משפט פלילית הוגנת ומאבק בשחיתות, "כדי שהכסף מהתקציב לא יזרום לחו"ל. לא יבלה על יאכטות וארמונות". בישיבת הקמת המפלגה השתתפו כ-124 נציגים מתוך כ-60 אזורי רוסיה. למפלגה ישנו ועד מרכזי בן שבעה חברים במקום יו"ר.
באפריל 2021, משרד המשפטים הרוסי רשם מפלגה בשם זהה לרוסיה של העתיד, מה שקרה מספר פעמים בעבר, אשר כתוצאה מכך, תצטרך המפלגה לשנות את שמה שוב.
היסטוריה > הברית עממית

מפלגת הברית העממית נוסדה ב-15 בדצמבר 2012 בקונגרס המייסדים של המפלגה. בתחילה, איש האופוזיציה הרוסי אלכסיי נבלני סירב להצטרף למפלגה הפוליטית שהוקמה בעיקר על ידי תומכיו בעוד במהלך הקונגרס המייסד ב-15 בדצמבר 2012, הסביר את מעשיו באומרו כי "הברית העממית היא המפלגה שלי, אבל אני לא חושב שכרגע היא צריכה חבר אחר שמבלה את זמנו בין ועדת החקירה לאיזה דיון בבית המשפט שבו מעורבת רוסנפט. עם זאת. זו המפלגה שלי, היא מייצגת את העמדות שלי". ב-30 באפריל 2013 השעה משרד המשפטים של רוסיה את רישום המפלגה ולאחר מכן דחה את רישומה ב-5 ביוני 2013.
לאחר השתתפותו בבחירות לראשות עיריית מוסקבה ב-2013, שבהן זכה נבלני בכ-27.24% מהקולות, בהיותו המועמד שני בגובהו, כאשר מועמד מפלגת השלטון רוסיה המאוחדת בראשות ולדימיר פוטין קיבל 51.37% מהקולות, הצהיר נבלני כי הוא מוכן להוביל את מפלגת הברית העממית. במהלך ביקורו בתחנת הרדיו הד מוסקבה ב-15 בספטמבר 2013, אמר נבלני: "אצטרף אליה, אין ספק בכך. אם אבחר, אוביל את הברית העממית. אני מאמין שהמפלגה הזו היא הקרובה ביותר אליי. ובכל זאת נשארתי מחוץ אליה מהסיבה הפשוטה שהייתי בטוח שאם אהיה, היא תישלל מרישום בוודאות". נבלני הביע בנוסף את רצונו להתמודד לבחירות לדומא במוסקבה ב-2014 תחת המפלגה.
ב-17 בנובמבר 2013, נערך במוסקבה קונגרס ההקמה השני של המפלגה בהשתתפות 111 נציגים מ-48 אזורים. 108 נציגי הסניפים האזוריים העניקו לנבלני רוב של כ-88 מהקולות והוא נבחר ליושב ראש המפלגה. במהלך פנייתו לנציגים אמר נבלני כי מפלגת הברית העממית תגיש שוב בקשה לרישום במשרד המשפטים. בציון הקונגרס ב-17 הצהיר באומרו: "אני מקווה שהמפלגה תירשם הפעם. אם לא, נקבל אישור חדש לרטוריקה הריקה של השלטונות בדבר סובלנותה כלפי האופוזיציה שלוקחת חלק בבחירות". מאוחר יותר, נחשף כי החלק הכלכלי במצע המפלגה נוצר על ידי הפרופסור לכלכלה סרגיי גורייב, לשעבר רקטור בבית הספר הכלכלי החדש. ב-20 בינואר 2014, משרד המשפטים דחה את הרישום למפלגה הפוליטית של ברית העם, בטענה לקיומו של ארגון אחר באותו שם בעוד גורייב עזב את רוסיה ב-30 באפריל 2013 לאחר "חקירה מפחידה ומשפילה" לדבריו, כאשר חוקרים ממשלתיים ערכו חיפוש במשרדו והבטיחו לו 5 שנים מאסר מהודעות הדוא"ל שלו בשל פעילותו בפאנל של מומחים כלכליים שהעריכו באופן ביקורתי את עמדת רוסיה בתיקה של חברת הגז יוקוס. בשנת 2015 הנשיא פוטין הכחיש כי עזיבתו של גורייב "יכולה להיות קשורה לפעילות כלשהי של הרשויות".
היסטוריה > מפלגת הקידמה

ב-8 בפברואר 2014, ועידת המפלגה החליטה לשנות את שמה של מפלגת הברית העממית למפלגת הקידמה.
ב-25 בפברואר 2014 עברה מפלגת הקידמה את שלב הרישום הראשון במשרד המשפטים. כדי שהמפלגה תהיה כשירה לבחירות בסתיו, תהליך הרישום אמור להסתיים עד אמצע יוני. לפני כן נדרשה מפלגת הקידמה לרשום לפחות 43 סניפים אזוריים, ולאחר מכן להגיש שוב בקשת רישום במשרד. ב-8 באפריל 2014 דחה משרד המשפטים את הבקשות לרישום סניפי מפלגת הקידמה בשל "טעות במסמכים מרכיבים".
ב-28 בינואר 2015, דחה בית המשפט המחוזי של זמושבורצקי במוסקבה את מחאת המפלגה נגד סירוב משרד המשפטים לרשום אותה בפנקס המפלגות הזכאיות להשתתף בבחירות. עורך הדין של המפלגה דמיטרי קריינב הצהיר באומרו כי "מ-75 מפלגות רשומות הפכנו ליחידים שנדחקו הצידה מהבחירות".
ב-1 בפברואר 2015 קיימה המפלגה כינוס בו השתתפו 62 נציגים מ-50 סניפים אזוריים. למרות העובדה שהמפלגה לא נכללה ברשימה הפדרלית של הכוחות הפוליטיים המורשים להתמודד בבחירות, החליטה להתכונן לבחירות 2016 לדומא הממלכתית ולבתי המחוקקים האזוריים.
בקונגרס המפלגה ב-1 בפברואר 2015 הצהיר נבלני: "נמשיך לפעול למען השתתפות בבחירות. הסבירות שלא נזכה לשום בחירות היא גבוהה מאוד. אבל העבודה להכנת מועמדים צריכה להתבצע כבר עכשיו למקרה שיערכו בחירות בזק". ב-28 באפריל 2015 נשלל רישום המפלגה ובכך הפכה לעמותה. כפי שדווח בערוץ החי של נבלני באתר יוטיוב, הפעילים ינסו שוב בשם האופרטיבי של "כותרת עבודה" (כותרת עבודה, הנקראת לפעמים כותרת הפקה או כותרת זמנית של מוצר או פרויקט המשמש במהלך פיתוחו).
ב-11 בינואר 2018 אמר נבלני כי הנהגת העמותה ניסתה להירשם כמפלגה מאז 2012 וערכה שישה קונגרסים לשם כך. פגישה של הוועדה המארגנת של המפלגה נקבעה ל-17 בינואר 2018, וקונגרס מייסד נקבע ל-3 במרץ.
היסטוריה > מפלגה בתהליך

ב-22 בפברואר 2018, סגן המתאם לשעבר של מטה מוסקבה של הקמפיין הנשיאותי של נבלני, ויטלי סרוקאנוב, הצהיר בעמוד הפייסבוק שלו כי הוגשו מסמכים למשרד המשפטים כדי לשנות את שם המפלגה "עמדה אזרחית" למפלגת הקידמה. נבלני אמר כי האסטרטג הפוליטי אנדריי בוגדנוב "ניסה לגנוב את שם המפלגה, כפי שהיה ב-2013 עם השם הברית העממית". ב-19 במרץ 2018 רשם משרד המשפטים את שינוי השם של מפלגת העמדה האזרחית של בוגדנוב למפלגת הקידמה.
ב-3 במרץ 2018, הקונגרס המייסד של מפלגתו של נבלני היה אמור להתקיים בשם אחר, אך ב-2 במרץ, שעה לאחר שנבלני הודיע למשרד המשפטים על זמן ומקום הקונגרס, הודיע בעל המקום על הפסקת החוזה עקב עמדת בעל הבניין והוסיף כי בנוסף לחוזה "יש כוחות שמעבר לשליטתו של אפילו המנכ"ל", תוך שהוא ציין שהבעלים קשור לממשלה. כתוצאה מכך, קונגרס המפלגה לא התקיים.
ב-29 במרץ נשלחה הודעה למשרד המשפטים על הקמת ועדה מארגנת לצורך הכנה, כינוס וניהול הקונגרס המייסד של מפלגה בתהליך. נבלני אמר כי תחילה תירשם המפלגה בשם זה, ובהמשך תשונה.
היסטוריה > רוסיה של העתיד

ב-19 במאי 2018 התקיים קונגרס היסוד של מפלגת רוסיה של העתיד, בו גם הצביעו הנציגים בעד אימוץ אמנה חדשה. איבן ז'דנוב נבחר לראש המפלגה (מזכיר המועצה המרכזית של המפלגה). ב-18 ביולי הצהיר נבלני כי משרד המשפטים השעה את רישום הקמת המפלגה ב-10 ביולי 2018 עד 10 באוקטובר 2018, לאחר שזיהה "שמונה הפרות באמנה". ב-6 באוגוסט 2018, שוב הגישו תומכיו של נבלני מסמכים למשרד המשפטים לחידוש הרישום של רוסיה של העתיד, והכריזו על קיום קונגרס ו-55 פגישות אזוריות. ב-27 באוגוסט 2018 נדחתה ההרשמה של המפלגה.
ב-20 בפברואר 2019 פרסם העיתון הרוסי נובאיה גאזטה מידע לפיו הוועדה המארגנת תקיים שוב קונגרס מכונן ב-28 במרץ. בפעם התשיעית, התקיים הקונגרס המייסד שבמהלכו נבחרה גם מועצה מרכזית חדשה של המפלגה ויושב ראש ב-28 במרץ 2019 בעיירה טרוסה שבמחוז קלוגה. בסיומו, בראשות המפלגה נבחר שוב נבלני. ב-16 במאי הגישו עורכי דין מטעם הקרן נגד שחיתות בפעם התשיעית מסמכים על רישום המפלגה למשרד המשפטים, לאחר שיצרו 56 סניפים אזוריים. ב-27 במאי 2019 דחה משרד המשפטים את הרישום למפלגה בפעם התשיעית, בטענה כי כבר קיימת מפלגה בשם רוסיה של העתיד. למרות זאת, לא ניתן היה למצוא מפלגה בשם זה במאגר המידע של משרד המשפטים. לפני כן, משרד המשפטים רשם פעמיים ארגונים בעלי שמות זהים למפלגותיו של נבלני. ב-21 בספטמבר 2020 חוסלה מסיבת הספוילר על ידי בית המשפט העליון. מנהל הקרן נגד שחיתות, איוון ז'דנוב, אמר כי המקרה של הסירוב לרשום את המפלגה הועבר לבית הדין האירופי לזכויות אדם (ECHR), ועדיין לא מתוכננת הגשת מסמכים חדשה לרישום המפלגה. החל מינואר 2021 המפלגה לא נרשמה ברוסיה על ידי משרד המשפטים.
ב-26 באפריל 2021, הרשת הפוליטית של נבלני, לרבות הקרן נגד שחיתות, נצטוו להשעות את פעילותן על ידי משרד התובעים במוסקבה כיוון שביקש להגדיר אותם כ-"ארגונים קיצוניים". ב-29 באפריל הודיע הצוות של נבלני כי הרשת הפוליטית תפורק, לפני פסיקת בית המשפט במאי שצפויה לקבוע אותה כקיצונית. לדברי לאוניד וולקוב, "המטה יהפוך לארגונים פוליטיים עצמאיים שיעסקו בחקירות ובחירות, בקמפיינים ציבוריים ועצרות". למחרת הוסיפה סוכנות הפיקוח הפיננסית והשירות הפדרלי לפיקוח פיננסי של רוסיה את משרדי הקמפיין האזוריים של נבלני לרשימות "ארגונים קיצוניים וטרוריסטים".
אדאולוגיה

המפלגה דבקה בליברליזם יחד עם רעיונות מסוימים של מדינת רווחה. המפלגה מציינת כי רוסיה היא חלק מהציוויליזציה האירופית, שבה חופש, כבוד עצמי ואחריות אנושית ממלאים תפקיד חשוב, בעוד הצורך של המדינה להשתתף ביחסים חברתיים שונים, לרבות כלכלה, תרבות או משפחה, פחות בהדרגה. לכן, בעתיד ועם התפתחותה, לטענת המפלגה, המדינה הרוסית תצטרך לקחת על עצמה תפקיד של בורר, בעודה מסרבת להתערב באופן אקטיבי ביחסי הציבור, אך תוודא שאף אחד לא יפר את הכללים שנקבעו.
תוכנית המפלגה דגלה בביזור שלטון הכוח ברוסיה, צמצום מספר פקידי הממשל, תאווה של אחראים לדיכוי פוליטי וצמצום סמכויות הנשיא, מעבר לדמוקרטיה פרלמנטרית בשלטון החוק והבטחת עצמאותה של הרשות השופטת. כהתגלמות הרעיון של מדינה חברתית, המפלגה רואה במשימה להתגבר על אי שוויון כלכלי גדול מדי בין הרוסים, לפתור את בעיית המתח החברתי, כמו גם "המעבר לעולם חברתי המבוסס על עקרונות הצדק ושוויון בפני החוק של כל אזרחי רוסיה". במשק דבקה המפלגה בדעות מרכז, לפיהן יש להימנע הן מחופש מוחלט של יחסים כלכליים, הגורם ליותר מדי אי שוויון כלכלי וחברתי, והן מחלוקת טובין ציבוריים על בסיס שוויוני, הגורם להאטה בפיתוח כלכלי וחברתי.