בית הדין העממי (גרמניה הנאצית)
בית הדין העממי > תקופת נשיאותו של רולנד פרייזלר 1942–1945

ממשיך דרכו של אוטו טירק כנשיא היה ד"ר רולנד פרייזלר, חבר נלהב במפלגה הנאצית משנת 1923. על ראשו ריחף במשך כל הקריירה הפוליטית והמשפטית צל בגין השמועה שהוא היה לתקופה קצרה בחייו חבר במפלגה הקומוניסטית. גם בשיא הקריירה שלו בשנת 1942 מצוטט היטלר בפרוטוקולים של ישיבות בחוג סגור (שיחות השולחן של היטלר) (Hitler's Table Talk) באומרו על פרייזלר שהוא "בולשביק בכל מעשה". פרייזלר נכנס לתפקידו בהתלהבות יתרה, הוא מינה עצמו כשופט בכל המשפטים החשובים או בעלי הפרופיל הציבורי הגבוה ביותר, ובתחילה אף נטל לעצמו את האחריות על חלוקת התיקים לפאנלים האחרים של בית הדין. גם לאחר שמשרד המשפטים עצר את הנוהג הזה, שהיה מנוגד לכללי המנהל, הוא שמר לעצמו את הזכות לשבת בראש הרכבים שדנו בתיקים של "התקפות על הפיהרר" ו"מעשי פשע הנוגעים לריגול וניהול כלכלי". את פעילותו סיכם יוזף גבלס, שר התעמולה ויד ימינו של היטלר: "בתפקידו כנשיא בית הדין העממי, פרייזלר שינה את חברבורותיו וחזר להיות הנאצי הרדיקלי שהכרנו בעבר בפרלמנט הפרוסי. כמו שבעבר, בתפקידו במשרד המשפטים, הוא עשה מעט מדי, היום בתפקידו כנשיא בית הדין העממי הוא עושה יותר מדי".
לאחר התבוסה של הצבא הגרמני בקרב סטלינגרד בתחילת 1943, קיבל בית הדין העממי את הסמכות לדון בתיקים של תבוסתנות, במספרים שהלו וגדלו והרחיבו את מעגל הנאשמים, שעתה כלל גם חברים במעגל החברתי של שופטי בית הדין. המחלקה של התביעה שעסקה בתיקי תבוסתנות זכתה לכינוי "מטחנת העצמות" על רקע מספר התיקים שטופלו – לפחות 2,500 במהלך 1943. בתיקים אלו הופעלה לעיתים קרובות זכותה הגורפת של התביעה למשפט חוזר בדרישה לעונש מוות לאור העניין ההולך וגובר של המפלגה הנאצית בתיקים אלו, מתוך רצון לכבות כל סימן של אי שביעות רצון בציבור הגרמני. האכזריות של בית הדין העממי בתקופת נשיאותו של פרייזלר הייתה השתקפות של הברבריות המתגברת של מערכת המשפט מכללה, ושל התגברות שלטון הטרור בגרמניה בשנים האחרונות של המלחמה. גם בתי המשפט הפליליים, בתי המשפט המיוחדים ובתי במשפט הצבאיים הוציאו פסקי דין מוות בקצב הולך וגובר, מגמה שלא פסחה גם על בתי המשפט העליונים. החוקר אינו מולר קובע כי פרייזלר היה "סימפטום של הטרור הממלכתי – אחד הנציגים הבולטים ביותר של הצדק הנאצי". הרחבת שורות הנאשמים מקבוצות שוליים לנאשמים מתוך לב החברה הגרמנית – חלקם תומכי המפלגה, הביאה גם לתגובת נגד רפה. גם בתוך בית הדין העממי נשמעו קולות שקראו לחזרה לסדרי דין שימנעו הוצאה להורג של מי שבבירור חפים מפשע. במזכר אנונימי משנת 1943 מתאר אחד מחברי הפאנלים של בית הדין העממי את ההתרחקות של בתי המשפט הפליליים ה"רגילים" מפסקי הדין והפרקטיקה המשפטית שהתווה בית הדין העממי, על עומס של בקשות חנינה המוגשות לפתחו של בית הדין על ידי בכירים במפלגה הנאצית. על פי מסמך זה גם הפאנל השישי של בית הדין העממי לא הלך בתלם והוציא פסקי דין "קלים מדי". באותה נשימה מודה כותב המזכר כי פסקי הדין של בית הדין העממי ניתנו בחופזה, ללא התחשבות בראיות ובסדרי דין. החוקר אינגו מולר מציין כי בעוד שבית הדין העממי פרע כל חזות להליך משפטי, עסקו פקידים במשרד המשפטים במשלוח חשבוניות מפורטות ומסודרות לקרובי המשפחה של הנידונים בדרישה לכיסוי הוצאות המשפט וההוצאה להורג.
תחת נשיאותו של רולנד פרייזלר עסק בית הדין העממי במשפט המרכזי ביותר בהיסטוריה שלו – משפטם של  קושרי ניסיון ההפיכה של העשרים ביולי. הקושרים היו חבורה של קציני ורמאכט וגורמים נוספים מהאליטה של החברה הגרמנית, שניסו להפיל את המשטר הנאצי בגרמניה, ולהתנקש בחיי אדולף היטלר. הקשר נכשל, לאחר שתיק ובו פצצה שהונחה בסמוך להיטלר הוזז מעט. כתוצאה מכך נהרגו אחרים, אך היטלר נפצע קלות. הגסטאפו והאס אס ביצעו "ניקוי אורוות יסודי". עם הקושרים נעצרו אלפי אזרחים שנחשדו באהדה לקושרים או באי-אהדה למשטר. חלקם התאבדו אך רובם נעצרו והוצאו להורג, או נשלחו למחנות ריכוז ללא משפט. הקבוצה העיקרית של הקושרים הועמדו למשפט ראווה בפני בית הדין העממי. היטלר, כמי שהיה הלכה למעשה המנהיג העליון של המערכת השיפוטית, קבע את תוצאות המשפט מראש: "הפעם ההליך יהיה קצר, הם לא יזכו לעמוד בפני בית משפט צבאי אלא בפני בית הדין העממי. הם לא יורשו לשאת דברים כלל. הם ייתלו ללא רחמים, פסק הדין יבוצע תוך שעתיים מהקראתו". היטלר גם קבע כי פרייזלר ידאג שמצוותו תבוצע במלואה. הקושרים, שרובם היו קציני צבא, היו למעשה בסמכות השיפוט הבלעדית של בית משפט צבאי. על מנת לעקוף מכשלה בירוקרטית זו, טרחו הנאצים להעמיד את הקושרים תחילה בפני בית משפט צבאי מיוחד, שסילק אותם משורות הצבא ואפשר להעמיד אותם לדין בפני בית הדין המיוחד.
כנשיא בית המשפט, פרייזלר הפך עצמו לשחקן ראשי בהצגה. כל שאר המשתתפים – שאר השופטים בפאנל, התובעים, והסנגורים שמונו על ידי בית המשפט – היו לא יותר מניצבים שקטים. הוא השתלח בנאשמים בקללות וצעקות. המשפט צולם במצלמה נסתרת שהוצבה באולם בית המשפט. הסרט, שהוצג בפני היטלר, נועד לשמש גם למטרות תעמולה, לאחר עריכה, אך לא ניתן היה לתקן את המצג של הליכים שדומים לקרקס משולח רסן שעלה מהסרט. אוטו טירק, שר המשפטים
הנאצי שנאמנותו להיטלר מעולם לא הועמדה בספק, כתב בתלונה למרטין בורמן, יד ימינו של היטלר, כי "אין לו התנגדות למשפט פוליטי" אך התנהגותו של פרייזלר, הנאומים הפטריוטיים הארוכים שהוא נושא בעת המשפט, עושים שירות דב למטרה הנאצית, הקושרים לא נראים ולא מוצגים כאיום אלא כקבוצה של אידיוטים, דבר שפוגע בהצגת ההליכים ככאלו שעוסקים בעבירות חמורות. החוקר אינגו מולר קובע כי בית הדין העממי התרחק מכל חזות של בית משפט, ומתאר מצב שבו במהלך ההליכים נדרשו השופטים לבדוק את לשון החוק בחוק העונשין, אך בכל בית המשפט לא נמצא ספר עם הטקסט המבוקש. לאחר שנידונו הקושרים העיקריים, הובאו בפני בית המשפט תיקים רבים של תומכים בקשר, חלקם אזרחים שהערות שאמרו באוזני אחרים פורשו כתמיכה בקשר או כהבעת צער על מות אחד הקושרים, והפכו ל"עבירה לאחר מעשה".
רולנד פרייזלר נהרג בהתקפה אווירית ב-3 בפברואר 1945. בכתב העת של פדרציית המשפטנים הנאצים נכתב "[רולנד פרייזר] הוביל מתקפה ללא פשרות על אויבי המדינה ובוגדים, בהחלטיות ופנאטיות, מהעמדה הקדמית של מושבו".