בטי דייוויס (זמרת)
קריירה

כשהייתה בת 16, בטי עזבה את הומסטד לניו יורק, גרה עם דודתה ונרשמה למכון האופנה הטכנולוגי (FIT). בניו יורק היא ספגה את התרבות והמוזיקה העממית של גריניץ' וילג' מתחילת שנות ה-60. היא קשרה את עצמה עם מבקרים של מועדון "המרתף" האופנתי בעיר, בו היא ניגנה תקליטים והתחברה למבלים. במועדון "המרתף" התכנסו סטייליסטים צעירים, קהל רב-גזעי, אנשי אומנות, דוגמניות, סטודנטים לעיצוב, שחקנים וזמרים. ב-FIT היא הכירה והייתה חברה של מעצב האופנה סטיבן בורוז (אנ'), שגם למד במכון באותה תקופה. במקביל היא עבדה גם כדוגמנית, ובמכירת תמונות בעגלות שבקניונים.
בניו יורק היא פגשה מוזיקאים רבים כולל את ג'ימי הנדריקס וסלי סטון. ראשית הקריירה המוזיקלית שלה החלה כתוצאה ידידותה עם המשוררת וזמרת הנשמה לו קורטני (אנ'), שהפיקה את הסינגל הראשון שלה בשם "המרתף", (קיומו של תקליט זה הוטל בספק). בטי דייוויס חתמה על חוזה עם האמרגן מגלה הכישרונות ומפיק התקליטים דון קוסטה (אנ'), שהיה האמרגן של פרנק סינטרה. ב-1964, תחת שם ילדותה Betty Mabry, היא הקליטה את "Get Ready For Betty", "I'm Gonna Get My Baby Back" עבור הלייבל וחברת התקליטים DCP International של דון קוסטה. באותו תקופה, היא הקליטה סינגל שנקרא, "I'll Be There", עם רוי ארלינגטון עבור חברת התקליטים Safice Records, תחת השם המשותף "Roy and Betty".
ההופעה המקצועית הראשונה שלה, הגיעה לאחר שכתבה את "Uptown (to Harlem)" עבור להקת The Chambers Brothers ששרה שירי נשמה מסוגת פאנק פסיכדלי. אלבומם משנת 1967 זכה להצלחה גדולה, באותה תקופה בטי מאברי התמקדה יותר בקריירת הדוגמנות שלה. היא הצליחה כדוגמנית אבל הרגישה משועממת מהעבודה. היא אמרה "לא אהבתי לדגמן כי לא הייתי צריכה שכל כדי לעשות את זה. זה יחזיק מעמד רק כל עוד אני נראית טוב".
ב-1968, כשהייתה במערכת יחסים עם המוזיקאי יו מסקלה, היא הקליטה כמה שירים עבור חברת התקליטים קולומביה רקורדס, כשמסקלה כתב את העיבודים. שני שירים יצאו כסינגלים: "Live, Love, Learn", "It's My Life". מערכת היחסים שלה עם מיילס דייוויס החלה זמן קצר לאחר הפרידה שלה מיו מסקלה. היא הופיעה על עטיפת אלבומו של מיילס דייוויס, Filles de Kilimanjaro, שכלל את המחווה שלו עבורה בשם, "Mademoiselle Mabry", בו היא הציגה רוק הפסיכדלי ואת סגנונות הלבוש הראוותניים של התקופה. באביב 1969, בטי חזרה לאולפני.52nd St של חברת התקליטים קולומביה כדי להקליט סדרה של רצועות הדגמה (Demo), כשהמפיקים הם מיילס ותיאו מסרו. לפחות חמישה שירים הוקלטו במהלך אותם מפגשים, שלושה מהם היו מקוריים של Mabry, שניים מהם היו קאברים של להקת Cream ולהקת Creedence Clearwater Revival. מיילס ניסה להשתמש בשירי ההדגמה האלה כדי להבטיח לבטי הפקת אלבום משלה, אבל לא קולומביה ולא אטלנטיק התעניינו והם הועברו לארכיון עד 2016. באותה שנה, הם יצאו לאור באוסף שנקרא, The Columbia Years, 1968–1969 על ידי חברת התקליטים Seattle's Light in the Attic Records.
בשנת 1971 לאחר שנישואיה עם מיילס הסתיימו, עברה בטי ללונדון כדי להמשיך בקריירת הדוגמנות שלה. במקביל היא גם כתבה מוזיקה. לאחר כשנה בבריטניה, בטי חזרה לארצות הברית מתוך כוונה להקליט שירים עם להקת סנטנה. במקום זאת היא הקליטה שירים משלה שהיא כתבה ועיבדה בלעדית, עם קבוצה של מוזיקאי פאנק מהחוף המערבי, כולל לארי גרהאם, גרג ארריקו, האחיות פוינטר וחברי מגדל הכוח. בשנת 1973 היא הפיקה את התקליט הראשון שלה שנקרא, Betty Davis. היא הוציאה שני אלבומי אולפן נוספים בשם, They Say I'm Different (1974) וב - 1975 את הופעת הבכורה שלה Nasty Gal בחברת התקליטים Island Records. אף אחד משלושת האלבומים לא זכה להצלחה מסחרית. היו לה שני להיטים קטנים במצעד ה-R&B של בילבורד: "If I'm in Luck I Might Get Picked Up", שהגיע למקום ה-66 ב-1973, ו-"Shut Off the Lights", שהגיע למקום ה-97 ב-1975.
דייוויס נותרה דמות קאלט ממגנטת ופולחנית כזמרת. בין היתר בשל המילים לשירים והסגנון המיני שלה שהיה "ללא בושה". שניהם היו דחויים ובלתי נסבלים באותה תקופה. היא זכתה להצלחה באירופה, אבל בארצות הברית נאסר עליה להופיע בטלוויזיה בגלל הדמות הבימתית התוקפנית שלה מבחינה מינית. חלק מהתוכניות שלה הוחרמו, ושיריה לא הושמעו ברדיו עקב לחץ של קבוצות דתיות וה - NAACP. הזמר קרלוס סנטנה הזכיר את בטי כשאמר, "היא בלתי ניתנת לשליטה - אי אפשר היה לאלף אותה. מוזיקלית, פילוסופית ופיזית, היא הייתה קיצונית ומושכת".