stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביאריץ
תרבות > מוזיאונים

מוזיאון הים - בניין בסגנון אר דקו, סמוך לפאלזה של הרמה אטאלה (Atalaye), נבנה בשנת 1933. הוא מאכסן אוסף גדול של בעלי חיים ימיים ושל ציפורים. סמל המוזיאון הוא דיונון לבן על רקע כחול.
מוזיאון השוקולד
מוזיאון "אזיאטיקה" לאמנות מזרחית, מציג חפצי אמנות מהודו, טיבט, נפאל וסין
המוזיאון להיסטוריה של ביאריץ - שוכן בבניין של כנסייה אנגליקנית עתיקה, כנסיית סנט אנדרו, שנרכש בשנות ה-1980 על ידי מועצת העיר.
תרבות > חיי מוזיקה וריקוד

המרכז הכוראוגרפי הלאומי "מלנדן באלה ביאריץ"
המרכז לתרבות "אטאבאל" המוקדש לסוגי מוזיקה עכשווית
להקת "אולדארה" (צר') לריקודים בסקים - כוללת להקת בלט ומקהלת גברים, נוסדה בשנת 1941 מיוזמתו של סגונדו אולאטה.
תרבות > חיי תיאטרון ומופעים אחרים

מימי נפוליאון השלישי והקיסרית אז'ני קיימת אופנת מופעי "התיאטרון הים" בפור וייה (Port Vieux)
בימינו - לפי רעיונות של פייר בידו מופעלת בכל ערב תאורה מיוחדת של כל החוף
תרבות > חיי קולנוע

פסטיבל ביאריץ לקולנוע ולתרבויות אמריקה הלטינית - מתקיים כל שנה.
פסטיבל בינלאומי לתוכניות אודיוויזואליות
ספורט > רוגבי

מועדון הספורט המוביל בעיר, BOPB (ביאריץ אולמפיק פאי באסק, כלומר "ביאריץ אולימפיק ארץ הבסקים") הוקם בשנת 1913 וזכה 5 פעמים באליפות צרפת (2006,2005,2002,1939,1935). הוא השתתף פעמיים במשחקי הגמר של גביע אירופה - ב-2010 ו-2006. המגרש שלו הוא פארק הספורט אגילרה, בעל 15,000 מושבים. שחקן הרוגבי האגדי של הקבוצה היה סרז' בלאנקו.
ספורט > חאי אלאי

ספורט זה מיוצג על ידי מועדון ביאריץ אתלטיק קלאב BAC. הוא מארגן תחרויות רבות לחובבים ולמקצוענים, בראש ובראשונה אמני (Masters) הפרונטון "jaï alaï" (חאי אלאי) ו "cesta punta" (ססטה פונטה) בחודש יולי.
ספורט > גלישת גלים

ביאריץ מארחת באופן סדיר תחרויות גלישת גלים, כמו תחרויות אליפות העולם לגלשנים ארוכים במסגרת פסטיבלי הגלישה בשנים 2005-1992.
בביאריץ נמצא מושב הקרן Surfrider Foundation Europe.
כתב העת Surf Session ,המגזין הוותיק בתחום גלישת הגלים בצרפת, הוקם בביאריץ בשנת 1986 על ידי זיבוס דה סולטרה ופייר ברנאר גאסקון, והוא מוצא לאור על ידי קבוצת התקשורת Sud Ouest.
ספורט > כדורגל, כדורסל

פעיל בתחום הכדורגל והכדורסל הוא מועדון הפרוכיה סן מרטן, "ז'אן ד'ארק דה ביאריץ" (la Jeanne-D'Arc de Biarritz" (JAB". הכדורגלנים מתאמנים באצטדיון סן מרטן וב"היפודרום הפרחים" (hippodrome des fleurs) והכדורסלנים באולם המכללה וילה פאל (Villa Fal).
ספורט > רכיבה

היפודרום הפרחים מוקדש לריצות טרוט. כמו כן המרכז לרכיבה על יד אגם מוריסקו מארח אימונים ולימודי רכיבה.
ספורט > גולף

הבריטים הקימו בביאריץ בשנת 1888 את מגרש "הגולף של המגדלור" (golf du Phare), המארח את גביע ביאריץ, תחרות גולף חשובה לחובבים.
ספורט > פוטבול אמריקאי

בביאריץ פועלת קבוצת "אטלאנט דה ביאריץ" (Atlantes de Biarritz )שהשתתפה בשנת 2008 בתחרות "קסדת הכסף לפוטבול" (הליגה השלישית של אליפות צרפת לפוטבול).
ספורט > הוקי קרח, החלקה אמנותית וריקוד על קרח

חובבי ענפי חורף אלה משתמשים במשטח ההחלקה לה באר (patinoire de la Barre) שבאנגלט השכנה.
אטרקציות תיירותיות

ככר ז'ורז' קלמאנסו, מרכז העיר
הטיילת ב"גראנד פלאז'" (Grande Plage) - והמגדלור בגובה של 73 מטרים
המגדלור של ביאריץ על ה-pointe de Saint Martin, הוקם בשנת 1834 ומהווה אחת הנקודות הבולטות ביותר מן המפרץ הגסקוני
הקזינו, בנוי בסגנון אר דקו, נמצא ממש במרכז העיר, סמוך ל"גראנד פלאז'". שופץ בשנות ה-1990.
סלע הבתולה (Rocher de la Vierge),ממנו ניתן להשקיף על כל החוף. מיוזמת נפוליאון השלישי הסלע שימש בסיס לבניית נמל-מקלט. בשנת 1865 הוצב עליו פסל של הבתולה, שנקנה בתערוכה צרפתית-ספרדית בבאיון. הגשר (passerelle) ‏ מעץ הוחלף בשנת 1887 בגשר פרי ייצור הסדנאות של גוסטב אייפל.
מוזיאון הים
וילה אז'ני או הוטל דו פאלה (Hôtel du Palais) נבנתה בשנת 1854 בצורת האות E בהוראת נפוליאון השלישי כמתנה לאשתו אז'ני. בהתחלה מושב נופש של הקיסרית, הפך למקום מפגש של כל האריסטוקרטיה והידוענים של התקופה. כשנהפכה לבית מלון ארחה אישים כמו וינסטון צ'רצ'יל (ב-1905), קוקו שאנל, פרנק סינטרה ואחרים.
מלון "אנגלטר" לשעבר ברחוב מאזאגראן, הוקם בשנת 1870 על ידי הקבלן לאוי מוסאמפה
וילה נטשה (villa Natacha)(וילה לבה Leuba לשעבר) - נמצא בו מזון-ארון כלים שיצר אנרי סובאז'
סאקינו לשעבר "ארמון ביאריץ" (Castel Biarritz) שהפכה מאוחר יותר ל "פביליון רויאל" של המלכה נטליה של סרביה
מלון פלאזה
וילה בלזה - נבנתה בשנים 1895-1880 על ידי האדריכל אלפונס ברטארן, בשביל מרי-בלזה דיבריי. היא שוכנת על הסלע קאשאוס. בעבר ארח קברט ומסעדה רוסיים ובימינו הוא בית דירות.
וילה לה גואלאן (villa Le Goëland) הפכה לאכסניה בשנת 2003
אחוזת פראנסון
טירת בולאר (Chateau Boulard)
פביליון אנגלטר
נמל הדייגים עם ה"קרמפוט" - בקתות הדייגים
המרחצאות הישנות של הנמל הישן (פור וייה Port Vieux)
אנדרטת הפליטים (במקור:הנמלטים) של צרפת (stèle des évadés de France), הוקמה על ידי העירייה בשנת 1990 לזכר המתנגדים לכיבוש הנאצי ולמשטר הפאשיסטי שנמלטו לספרד בימי מלחמת העולם השנייה.
אטרקציות תיירותיות > מוסדות דת

בביאריץ פועלות חמש כנסיות קתוליות, ביניהן:
הקפלה האימפריאלית
כנסיית סן-מרטן עם מושבים מיוחדים (stalles) של בית המקהלה
כנסיית סנט אז'ני, נבנתה בשנת 1898 במקום הקפלה נוטר-דאם-דה-פיטייה, והושלמה בשנת 1903. ברשותה ויטראז'ים מאת לוק-אוליבייה מרסון. הכומר הראשון ששרת בה היה גסטון לאר.
הכנסייה הרוסית ע"ש שמירת האם הקדושה והקדוש אלכסנדר נבסקי - נבנתה בשנת 1892 ב"שדרת הקיסרית" Avenue de l'Impératrice
בית הכנסת - נבנה בשנת 1904 ברחוב פלו (Pellot) ונסגר בשנת 2005
כנסייה פרוטסטנטית
אטרקציות תיירותיות > הנופים

הפאלזות של ביאריץ - עבודות מאורגנות על ידי העירייה מנסות למנוע שחיקתן המתמדת - כ-70 ס"מ בשנה.
החופים - ברשות העירייה: מיראמאר, המתאים לשוחרי השלווה וקסם האוקיינוס, החוף הגדול (גארנד פלאז' Grande Plage) השופע חנויות ובתי קפה, הנמל הישן (Port Vieux) - חוף קטן יותר, המבוקש במיוחד על ידי משפחות עם ילדים, "חוף הבסקים" (la Côte des Basques) המושך את גולשי הגלים והמהווה נקודת תצפית טובה אל החוף של ספרד, חוף מרבלה (Marbella) - בהמשך לחוף הבסקים, חוף מיליידי (Milady) - אותו פוקדים במיוחד המקומיים וילדיהם, בגלל מקומות החנייה המתאימים, הפאלזות המטופחות, והמתקנים למשחקים.
מרחבים ירוקים וגנים ציבוריים - חורשות, שני אגמים - אגם מריון (Lac Marion) ואגם מוריסקו (Lac Mouriscot)
הגן הציבורי, במרכז העיר, הוקם בשנת 1903 מול תחנת הרכבת מידי, שנהפכה בימינו למרכז לתרבות
הפארק מאזון (Mazon) והגן לאוּז (Lahouze)
בשנת 2006 העיר זכתה ב"שלושה פרחים" בתחרות הערים והכפרים בתחום הפרחים.
ביאריץ באמנויות > בקולנוע

Hôtel des Amériques -1981 , סרט בבימוי אנדרה טשינה עם קתרין דנב ופטריק דוואר;
Mortelle Randonnée- 1983 , סרט עם איזבל אג'אני מישל סרו בבימוי קלוד מילר;
1986 - Le Rayon vert שבו מופיע יוברט ריבס המסביר את תופעת ההבזק הירוק, בבימוי אריק רוהמר
1989 - Mes nuits sont plus belles que vos jours, בבימוי אונדז'יי ז'ולאבסקי, עם ז'אק דיטרונק וסופי מרסו
1998 - Le Ciel, les oiseaux et... ta mère -סרט בבימויו של ג'אמל בנסאלח, עם ג'מאל דבוז, אוליביה בונאמי, סטפאן סו מונגו, לוראנט דויטש, ג'וליין קורבה
2000 - Baise-moi בבימויה של ויז'יני דפאנט וקוראלי צ'ין תי, לפי הספר של וירז'יני דפאנט
2002 - Quelqu'un de bien בבימויו של פטריק טימסיט, עם פטריק טימסיט וחוזה גרסיה
2004 - Le Cou de la girafe בבימויו של ספי נבו, עם סנדרין בונר, קלוד ריש, לואיזה פילי
2006 - Hors de prix עם אודרי טוטו וגד אלמלח
2009 - Chéri עם מישל פייפר
שונות

בשנים 1985-1955 חברת קדילאק ייצרה מכונית בשם "קדילאק אלדורדו ביאריץ".
גם חברת הוצ'קיס ייצרה בשנת 1937 קבריולה לנהיגה ימנית בשם "הוצ'קיס ביאריץ".
אישים

עם בניה המפורסמים של העיר נמנים הפרמקולוג והכימאי ארנסט פורנו, הזמר אנדרה דסארי, הצ'לן אנדרה נאווארה, שחקן הגולף ארנו מאסי, ושחקנית הקולנוע פולין קרטון. בביאריץ נפטר הכנר והמלחין פבלו סרסטה.
ערים תאומות

ארצות הברית  אוגוסטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית (מ־1992)
פורטוגל קשקאיש, פורטוגל (מ־1986)
בלגיה איקסל, בלגיה (מ־1958)
ספרד חרס דה לה פרונטרה, ספרד (מ־1996)
ספרד סרגוסה, ספרד (מ־1977)
מרוקו טטואן, מרוקו (מ־2006)
הערות שוליים

↑  Hector Iglesias 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562187805171  BnF: cb152699452 (data)  GND: 4360356-7  LCCN: n81055238  MusicBrainz: 17bf40bf-5f0d-4d60-a050-5662a354ec72  NARA: 10045076  NKC: ge638230  VIAF: 135506384   WorldCat (עם VIAF): 135506384 
"גראנד פלאז'" של ביאריץ
מוזיאון הים בביאריץ
תחנת הרכבת לשעבר "מידי" בביאריץ, בימינו מרכז לתרבות
הוטל דו פאלה
מרכז העיר
הכנסייה האורתודוקסית הרוסית בביאריץ
מכונית "הוצ'קיס ביאריץ", 1937
עוצבת ראם

| --- | --- |

 פרטים
 כינוי:  עוצבת ראם
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל חיל השריון חיל השריון
 סוג:  חטיבת שריון במילואים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1956–הווה (כ־69 שנים)
 מקים היחידה:  אריה שחר
 מלחמות:    מבצע קדש   מלחמת ששת הימים    מלחמת יום הכיפורים מלחמת חרבות ברזל
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  טנקי מרכבה סימן 3 ב"ז
 פיקוד
 יחידת אם:   עוצבת הבזק
 יחידות בת:  גדוד 7029  גדוד 8104  גדוד 8130  פלס"ר 5352  גדחה"ן 710  יחס"ם 5517
 דרגת המפקד:    אלוף-משנה
 מפקד נוכחי:  יונתן מאיר
 מפקדים:  מפקדי החטיבה
עוצבת ראם או חטיבה 179, ובעבר חטיבה 37 וחטיבה 673, היא חטיבת שריון מילואים בצה"ל המשתייכת לעוצבת הבזק (אוגדה 99) בפיקוד המרכז. לפני 2020 הייתה תחת עוצבת הפלדה שבפיקוד הדרום.
מפקד החטיבה הנוכחי הוא אל"ם יונתן מאיר.
היסטוריה > הקמת החטיבה

החטיבה הוקמה ב-1955 על ידי אלוף-משנה אריה שחר ונועדה לשמש ככוח השריון העיקרי של צה"ל בצפון ישראל. בשנת 1956 מונה אל"ם שמואל גלינקא למפקד החטיבה אשר המשיך את תהליך ההקמה.
היסטוריה > מלחמת סיני

בפרוץ מלחמת סיני, הוחזקה החטיבה (חטיבה 37) בפיקוד שמואל גלינקא בתור עתודה פיקודית. החטיבה כללה 3 גדודים: גדוד 377 – טנקי שרמן בפיקוד אהרן נחשון, גדוד 266 – טנקי AMX-13 בפיקוד ישראל גרנית, וגדוד 278 – חרמ"ש בפיקוד זאב אשכולות, כמו כן תוגברה החטיבה בגדוד חרמ"ן (חיל רגלים ממונע) 54 מחטיבה 11 בפיקוד ישראל גרמן.
החטיבה שהייתה בהתארגנות מפרוץ המלחמה, הצטוותה ב-31 באוקטובר להעביר פלוגה מגדוד 278 לסיוע לחטיבה 11 בכיבוש עזה. בליל ה-1 בנובמבר, כוח של 2 פלוגות טנקים ו-2 פלוגות חרמ"ש מגדוד 377 הובהל בחיפזון לסייע בהתקפה על אום כתף. מכיוון שפלוגות הטנקים התעכבו, הוכנסו לפעולה רק פלוגות החרמ"ש להתקפה חזיתית על המתחם. המתקפה נכשלה בשל תותחי הנ"ט, משחיתי הטנקים והמוקשים המצריים, והכוח ספג בקרב זה אבדות כבדות, 20 הרוגים ובכללם המח"ט שמואל גלינקא ו-65 פצועים. הפלוגות חולצו לפני עלות השחר בחיפוי ארטילרי.
בליל ה-2 בנובמבר, פלוגת טנקים בפיקודו של רב-סרן שמעון ליבר מגדוד טנקי שרמן 377, שסופחה לחטיבה 10 והייתה בנסיעה מנהלתית ממתחם אום כתף לאבו עגילה, זוהתה ככוח אויב הנסוג מהמתחם על ידי מארב חסימה של פלוגה א' מגדוד 82, בפיקודו של משה בר כוכבא, בשל תיאום לקוי. כתוצאה מירי דו-צדדי הושמדה למעשה הפלוגה וספגה כ-25 הרוגים על פי המניין הרשמי. במהלך המלחמה איבדה החטיבה 45 מאנשיה, רובם המוחלט מגדוד 377, ובתוכם מפקדה הראשון אלוף-משנה שמואל גלינקא.
היסטוריה > מלחמת ששת הימים

ערב מלחמת ששת הימים גויסה החטיבה בפיקוד אל"ם אורי רום והתמקמה בחורשות באזור עין זיתים. החטיבה כללה 3 גדודים: גדוד 377 – טנקי שרמן בפיקוד אמנון חינסקי, גדוד 266 – טנקי AMX-13 בפיקוד רפול שפר, וגדוד 278 – חרמ"ש בפיקוד מישקה נהוראי. בבוקר ה-5 ביוני 1967 הייתה החטיבה מוכנה לבלום את התקפות הסורים באצבע הגליל, אולם קיבלה פקודה לנוע לעבר השומרון. החטיבה, בתוספת פלוגת טנקי צנטוריון וללא גדוד 377, השתתפה בקרבות לכיבוש צפון השומרון. החטיבה נעה דרומה דרך טלוזה וטובאס, ופתחה ציר עוקף ממזרח לג'נין תוך התגברות על מחסומי רק"ם. בהתקפה לילית התגברה על מערך שריון ירדני שחסם את דרכה, התקדמה וכבשה את שכם בסיוע גדוד 17 של חטיבת גולני.
בבוקר 8 ביוני הוחזרה החטיבה לחזית הסורית. גדוד 377 פוצל והשתתף בשני המאמצים העיקריים בקרבות ההבקעה לרמת הגולן ב-9 ביוני. גדוד 377 בכוח מוקטן (שתי פלוגות) הוכפף לחטיבה 8 ופרץ דרך כפר סאלד – גבעת האם לרמה. הגדוד נע עם הטור החטיבתי והשתתף בכיבוש מוצבי זעורה. פלוגה נוספת סייעה לגדוד 12 של חטיבת גולני בקרב תל פאחר. כוח נוסף של שבעה טנקים תקף יחד עם גדוד 51 של גולני את תל עזזיאת, ושתי מחלקות טנקים נוספות הושארו בעתודה יחד עם גדוד 13 של גולני.
פלוגת טנקי AMX-13 מגדוד 266 עלתה יחד עם גדוד המ"כים של גולני בנתיב קשה למעבר בכיוון מוצב רויה (בסיסי רויה של היום, ממזרח לגונן). הטנקים עלו בנתיב הצר, אולם משהגיעו לקצה העלייה נתקלו באש נ"ט חזקה. הסתבר כי מולם עמד מוצב פלוגתי סורי אשר כלל תותחי נ"ט רבים. מספר טנקים נפגעו וההתקדמות נעצרה. מפקד הפלוגה, רן שריג, הצליח לצבור כוח של שמונה טנקים אשר הסתערו באור אחרון על המוצב הסורי והצליחו לכבוש אותו.
שתי מחלקות טנקי AMX-13 סייעו לגדוד 65 מחטיבה 80 בכיבוש הכפר דרבשיה והמוצבים שסביבו. ב-10 ביוני הייתה אמורה החטיבה להתקדם במהירות מרבית אל עבר קוניטרה על מנת לתפוס אותה לפני הפסקת האש אולם עקב מחסור בדלק המשיכה החטיבה רק עד צומת נפח ואבטחה אותו.
החטיבה איבדה 27 מלוחמיה בקרבות בשומרון וברמת הגולן.
היסטוריה > מלחמת יום הכיפורים

בשנים שלפני מלחמת יום הכיפורים עברה החטיבה הסבה לטנקי שוט קל (צנטוריון משופר). גדוד החרמ"ש 278 הפך לגדוד טנקים וגדוד 266 עבר הסבה מטנקי AMX-13 לשוט קל. גדוד השרמנים 377 עבר לחטיבה 9, ובמקומו הוקם גדוד 96. החטיבה קלטה חיילי מילואים צעירים שהוכשרו בשירותם הסדיר על טנק השוט. כמו כן הוקמה פלוגת סיור חטיבתית. מספרה של החטיבה שונה ל-179.
במלחמת יום הכיפורים הייתה חטיבה 179 חטיבת הגיוס המהיר של פיקוד הצפון. החטיבה, בפיקוד רן שריג, כללה 3 גדודי טנקי שוט קל: גדוד 96 בפיקוד ישראל לוין, גדוד 266 בפיקוד עוזי מור, וגדוד 278 בפיקוד יוסי עמיר. ביום שלישי ערב המלחמה, הופעל צו 8 ואנשי הצוות של 2 גדודי טנקים הגיעו לרמת הגולן. הצוותים זיוודו את הטנקים ואחד מהגדודים גם חומש. ביום רביעי שוחררו אנשי אחד מן הגדודים לביתם לקראת יום הכיפורים, ולמחרת, ביום חמישי, שוחררו גם אנשי הגדוד שהספיק להתחמש. הציוד הוטנקים נותרו במצב של חוסר סדר. החטיבה נקראה לגיוס כבר בבוקר יום הכיפורים, טרם פרוץ המלחמה, אך בהגיעה למחנה פילון גילתה כי מרבית הטנקים שלה נלקחו על ידי חטיבה 7 הסדירה, ששניים מגדודיה הועלו מהנגב לרמת הגולן בבהילות בערב יום כיפור, והצטיידו בטנקים של גדוד 96 וגדוד 278. גדוד 266 היה היחיד שנותר עם ציוד. ביום ראשון, היום השני למלחמה, החל הגדוד להתארגן במהירות וכוחות ראשונים של הגדוד עלו לעבר רמת הגולן סביב השעה 10 בלילה במוצאי יום כיפור, בעוד שני הגדודים האחרים הצטיידו בטנקי חטיבה 164 שבסיסה היה באזור צומת גולני. לקראת הצהריים עלו הטנקים על זחלים לכיוון גשר אריק. כבר בדרך טנק אחד התהפך.
בימים הבאים לחמה החטיבה בדרום רמת הגולן במסגרת הקרב על חושניה. בשלב הראשון לחם כל גדוד עצמאית, בשני צירי רוחב של דרום ומרכז רמת הגולן, ציר בני יהודה – רמת מגשימים וציר גשר אריק – קצבייה. בהמשך השתתפה החטיבה בפריצה למובלעת הסורית ב-11 באוקטובר ובקרבות כנגד הכוחות העיראקיים. לקראת סיום המלחמה עברה החטיבה לחזית הדרום, שם לחמה נגד המצרים מעבר לתעלת סואץ בכיבוש נמל אל-אדביה ובהידוק כיתור הארמייה השלישית של מצרים, והתייצבה על הק"מ ה-101 בדרך לקהיר.
חטיבה 179 הייתה החטיבה היחידה שסיימה את לחימתה בצפון 41 ק"מ מדמשק ובדרום 101 ק"מ מקהיר. סיפור לחימתה של החטיבה במלחמת יום הכיפורים מונצח באנדרטת חטיבה 179, כ-3 ק"מ ממערב לחושנייה. בבסיס פילון קם חדר המורשת של החטיבה אשר הועבר בשנת 2017 למחנה נחשונים.
במהלך המלחמה נפלו 84 לוחמים מחיילי החטיבה.
היסטוריה > לאחר מלחמת יום כיפור

לאחר המלחמה עברה החטיבה תהליך שיקום וחזרה לכשירות, ושמה שונה לחטיבה 673. בשנת 2000 עברה החטיבה הסבה מטנקי שוט לטנקי מרכבה.
במהלך מלחמת לבנון השנייה טען מפקד החטיבה רועי אלקבץ שהחטיבה אינה בכשירות למלחמה, ובעקבות כך לא גויסה החטיבה במסגרת עוצבת נתיב האש.
בשנת 2016 שונה שוב מספרה של החטיבה והיא חזרה להיקרא חטיבה 179.
בחנוכה 2018 יצא לאור ספרם של הדס ועופר רגב, "ראם – סיפורה של חטיבה". הספר סוקר את תולדות החטיבה מהקמתה ועד שנת 2018 ומתאר בפרוטרוט את פעילות יחידות החטיבה בקרבות הבלימה ברמת הגולן והפריצה למובלעת הסורית במלחמת יום הכיפורים.
היסטוריה > מלחמת חרבות ברזל

במלחמת חרבות ברזל גויסה החטיבה כחלק מגיוס המילואים הנרחב, ולחמה במרכז רצועת עזה ובשכונת בקשי יחד עם גדוד 8226 מחטיבה 11 וגדוד 466 מחטיבה 646.גדוד 8104 לחם עם צק"ח גבעתי בגזרת חאן יונס ונותר בלחימה עד 27 בינואר. גדוד 8130 נותר בלחימה בגזרת חאן יונס עד 15 בפברואר. גדוד 7029 ביחד עם צק"ח 55 נלחמו בשכונת בני סווהילה שבחאן יונס.
בקיץ 2024 הייתה אחראית החטיבה על מתחם המזח האמריקאי בעזה (במערב מסדרון נצרים), כשתחת פיקודה גדודים מחטיבות אחרות.
סמל החטיבה

בסמל החטיבה דמות ראם המנגח בקרניו, בעקבות ברכת משה את יוסף בספר דברים: ”בְּכוֹר שׁוֹרוֹ - הָדָר לוֹ, וְקַרְנֵי רְאֵם קַרְנָיו, בָּהֶם עַמִּים יְנַגַּח”.
מפקדי החטיבה

| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| אריה שחר | 1955 – 1956 | מקים החטיבה |
| שמואל גלינקא | 1956 | מפקד החטיבה במלחמת סיני. נהרג במלחמה |
| עמוס בנין | 1956 |  |
| אריה שחר | 1956 – 1958 |  |
| עמוס בנין | 1958 – 1959 |  |
| יששכר (ישכה) שדמי | 1959 – 1961 |  |
| אורי רום (רוזנבלום) | 1961 – 1969 | מפקד החטיבה במלחמת ששת הימים |
| משה (מוסה) פלד | 1969 – 1972 | לימים אלוף ומפקד גייסות השריון |
| דן שומרון | 1972 – 1973 | לימים הרמטכ"ל |
| רן שריג | 1973 – 1975 | מפקד החטיבה במלחמת יום הכיפורים |
| יאיר נפשי | 1975 – 1976 | בעל עיטור העוז |
| עמרם מצנע | 1976 – 1977 | לימים אלוף |
| גיורא קופל | 1978 – 1980 |  |
| מאיר דגן | 1980 – 1982 | לימים אלוף וראש המוסד |
| שמואל בן שחר | 1982 – 1985 |  |
| בני לידור | 1985 – 1987 |  |
| זיו הלוי | 1987 – 1993 |  |
| משה קינן | 1993 – 1997 |  |
| דורון מיינרט | 1997 – 2001 |  |
| תמיר היימן | 2001 – 2003 | לימים מפקד המכללות הצבאיות והגיס הצפוני, וראש אמ"ן |
| רועי אלקבץ | 2003 – 2007 | לימים מפקד עוצבת אדום |
| אבי פרסטנפלד | 2007 – 2010 |  |
| תומר יפרח | 2010 – 2012 | לימים מפקד חטיבה 188 |
| יואב טילן | 2012 – 2015 |  |
| איתי ברין | 2015 – 2017 |  |
| אוהד מאור | 2017 – 2020 | לימים קצין שריון ראשי |
| ניסים חזן | 2020 – 2022 |  |
| איציק אלפסי | 2022 – ספטמבר 2024 | מפקד החטיבה במלחמת חרבות ברזל |
| יונתן מאיר | 2024- | מפקד החטיבה במלחמת חרבות ברזל |
ראו גם

אנדרטת חטיבה 37
אנדרטת חטיבה 179
לקריאה נוספת

הדס ועופר רגב, ראם – סיפורה של חטיבה, 2018.
אלישיב שמשי, נוע כבר, לכל הרוחות!: על מהירות בשדה הקרב, הוצאת מערכות ומודן, 2011, עמ' 103–120 – הפרק מתאר את הבקעת החטיבה לתוך שטח סוריה במלחמת יום כיפור.
הערות שוליים

↑  רונית סבירסקי, קק"ל, לטייל בגליל העליון זה לא פיקניק. ואולי דווקא כן, באתר ynet, 18 בנובמבר 2012
↑  סיכומי מ"פים גדוד 266, באתר "נעמוש"
↑  הדס ועופר רגב, ראם – סיפורה של חטיבה, עמ' 58–60
↑  הדס ועופר רגב, ראם – סיפורה של חטיבה, עמ' 82–83
↑  מנחם רהט, עוצבת ראם חנכה אתר הנצחה לחלליה, מעריב, 7 באוקטובר 1984
1 2  רגב, עמ' 250
↑  פרש - הרצאה של 2 מפקדי חטיבות שריון במלחמה
↑  יואב זיתון, ירי צלפים - ותקיפה ממטוס קרב: כך חוסלו עשרות מחבלים במפקדת חמאס • תיעוד, באתר ynet, 23 בדצמבר 2023
↑  ספר דברים, פרק ל"ג, פסוק י"ז
↑  הדס ועופר רגב, ראם – סיפורה של חטיבה, עמ' 7
↑  יעל בניה, "נסענו על הדרך כצאן שמובל לטבח", באתר הגבורה, במחנה, ‏ 07.03.2013, כפי שהועלה "אתר הגבורה"
↑  דנה פטרוב, דהרו לצפון: שריונרים במילואים התאמנו בטכניקות לחימה חדשניות, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 4 בנובמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007421052805171 
אנדרטת חטיבה 37 בעין זיתים
אנדרטת חטיבה 179 ברמת הגולן
אריה נייגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1956 (בן 69 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד צנחנים במילואים  מפקד חטיבה 226
 פעולות ומבצעים
 מבצע אנטבה  מבצע ליטני  מבצע מנורה   מבצע שלום הגליל    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה הראשונה
 
אריה נייגר (נולד ב-1956) הוא עורך דין ואל"ם במילואים בצה"ל. פיקד על חטיבה 226 והיה מיוזמי הרפורמה במערך המילואים בצה"ל וגיבושה בחוק שירות המילואים.
ראשית חייו

אריה נייגר נולד וגדל בחיפה. בשנת 1974 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. בשנת 1976 השלים קורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לגדוד 890 בחטיבת הצנחנים ושימש כמפקד מחלקה. בשנת 1976 השתתף במבצע אנטבה. לאחר מכן שימש כסגן מפקד סיירת צנחנים. בשנת 1977 שימש כמפקד פלוגה בגדוד 890. נייגר לחם במבצע מנורה ובמבצע ליטני, במהלכו נפצע. בהמשך היה סגן מפקד הגדוד. לאחר מכן השתחרר מצה"ל.
קריירה משפטית

לאחר שחרורו מצה"ל פנה ללימודי כלכלה ומשפטים באוניברסיטה העברית. במקביל ללימודיו עבד בחברה להגנת הטבע, שם היה ממקימי מחלקת שמירת הטבע ביחד עם ד"ר יוסי לשם והוביל מאבקים סביבתיים. התמחה בבית המשפט העליון אצל השופט דב לוין ואצל עו"ד יעקב נאמן. נייגר עבד מספר שנים כעורך דין בארצות הברית, ובשנת 1992 פתח משרד עצמאי והתמחה בתחום איכות הסביבה. בשנת 2011 הצטרף כשותף בכיר למשרד "עמית, פולק, מטלון ושות'". בשנת 2021 עבר להיות ראש מחלקת איכות סביבה במשרד אגמון ושות', רוזנברג הכהן ושות'. הוא מרצה בתחום איכות הסביבה בקריה האקדמית אונו ובאוניברסיטת באר שבע.
פעילותו בתחום המילואים

בשירות המילואים לחם נייגר במבצע שלום הגליל בגזרה המערבית כמפקד פלוגת סיור חטיבתית. בהמשך שימש כמפקד גדוד צנחנים במילואים, בדרגת סא"ל. נייגר התקדם במערך המילואים ובתפקידו האחרון שימש כמפקד חטיבה 226, חטיבת צנחנים במילואים בפיקוד הצפון.
נייגר עסק רבות במערך המילואים בצה"ל. בשנת 1995 יצא להגנתו של סגן יהושע שדיאל, שהיה מעורב בתקרית בה נהרג חייל מירי דו-צדדי, והיה מיוזמי ומקימי פורום המג"דים, מח"טים וטייסים במילואים. נייגר פרש מן הפורום לאחר שהתמנה למפקד חטיבה 226, אולם נותר פעיל בולט למען זכויות אנשי המילואים ולטובת רפורמה בשירות המילואים למודל יעיל יותר. בשנת 2004 היה חבר בצוות חשיבה בראשות הקמל"ר, תא"ל אריאל היימן, לבחינת מודל שירות המילואים, ובהמשך אף היה חבר בוועדה ציבורית אותה הקים שר הביטחון, שאול מופז, לבחינת מערך המילואים שבעקבותיה נחקק חוק שירות המילואים.
לקריאה נוספת

עמוס הראל, "תדע כל אם עברייה", כנרת זמורה ביתן, 2013.
הערות שוליים

↑  עמוס הראל, האלוף שלא מתבייש לא להסתער, באתר הארץ, 11 במאי 2012
↑  עמוס הראל, התרסקות המסוק ברומניה יציאה מפרופורציות, באתר הארץ, 30 ביולי 2010.
↑  חדשות nana10, כל הזמן צנחן: עפר שלח, חוזר לחטיבה, באתר nana10‏, 9 באוקטובר 2011.
↑  אלעזר שטרן, באתר ‏מאקו‏, 23 בדצמבר 2012.
↑  אלעזר שטרן, משא כומתה - ניווטים בגובה העיניים, למשכל - הוצאת ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2009, עמוד 55.
↑  עדי חשמונאי, בן ארובה: אריה נייגר נשאר בסביבה, אתר nrg פברואר 2012
↑  עידו באום, עו"ד אריה נייגר: "אי אפשר להוציא לחם מן הארץ בלי לזהם", באתר TheMarker‏, 2 באוקטובר 2009.
↑  יוסי ברגר, חופשת קיץ, הוצאת רימונים, 2010, עמ' 45, 159
↑  אורית שוחט, "מה עשה בגין לגולני", הארץ, 09.07.1999.
↑  עמוס הראל, החיילים סוג א', אימונים סוג ב', ציוד סוג ז', באתר הארץ, 2 ביוני 2005
↑  יואב לימור, סדקים במיתוס, באתר nrg‏, 8 במרץ 2002.
↑  עדה אושפיז, רגל בצבא, רגל בעורף, באתר הארץ, 19 באפריל 2001.
↑  עוז אלמוג, סדקים באוטופיה הלאומית בעולם החופשי, מתוך האתר "אנשים ישראל", 21.03.2009.
↑  רחוק מהלבן בעיניים, באתר הארץ, 19 באפריל 2001.
↑  שר הביטחון אישר את המלצותיה של וועדת ברוורמן לרפורמה במערך המילואים, אתר דובר צה"ל, 24.01.2005.
פקיעין

בכיכר המרכזית והעתיקה ביישוב
בית משפחת זינאתי - שומרי בית הכנסת העתיק
אכסניית "פקיעין לנצח" שעלתה באש באוקטובר 2007
פסל היונים בכניסה הצפונית לפקיעין
פסל סולטאן אל-אטרש (משמאל) בכיכר המעיין בפקיעין
פְּקִיעִין (בערבית: البقيعة, תעתיק מדויק: אלבקיעה, הגייה בערבית ספרותית: אַל-בֻּקַ֫יְעַה, הגייה בערבית מדוברת: לֶבְּקֵ֫יעַה) היא מועצה מקומית ערבית במחוז הצפון שבישראל. הכפר הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1958. כ-77.9% מתושבי כפר פקיעין הם דרוזים, כ-21.0% ערבים-נוצרים, כ-1.1% ערבים-מוסלמים ואישה יהודייה, מרגלית זינאתי, בת היישוב היהודי העתיק.
הכפר שוכן בגליל העליון, מערבית לכפר בית ג'ן ודרום-מזרחית לעיר מעלות-תרשיחא.
היסטוריה

הכפר נבנה בגובה של בין 590–650 מטר מעל פני הים.
היסטוריה > התקופה הכלקוליתית

בקרבת היישוב התגלתה מערת קבורה כלקוליתית המעידה על התיישבות במקום שהתקיימה בין השנים 3,500–4,500 לפני הספירה בערך ובה שכנו תושבים לבנטיניים מקומיים שנקברו לצד מהגרים מאיראן ומהרי הזגרוס. קיימת סברה לפיה שם היישוב הקדום היה בקע ולא פקיעין. המעתק הערבי בשמות המקומות נטה להחליף פ' שמית דגושה בפ' רפויה כדוגמת "פלסטין" שמקורה מהמלה "פלשתינה". רק פ' יוונית שונתה על ידי הערבים לב' כדוגמת בניאס (פניאס) ונבלוס (ניאפוליס). לכן לא סביר כי "פקיעין" תיהפך ל"בְּקֵיעַה".
היסטוריה > תקופת הברונזה והברזל

על פי הארכאולוג יוחנן אהרוני בספרו "התנחלות שבטי ישראל בגליל העליון", נמצאו בתל חרשים מדרום וצמוד לפקיעין של היום מכלול של מבנים מתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל (המאה ה-13 לפנה"ס), בהם נמצאו מפעל לבניית כלים מברונזה וכן קנקנים עם "שפת צווארון" בדומה לקנקנים אחרים שנמצאו באזור יהודה מאותה התקופה. על פי יצחק בן-צבי בספרו "שאר ישוב", תל חרשים (ח'רבת א-תליל) הייתה מקום ההתיישבות הקדום בפקיעין. במקום נמצא מבנה מבוצר קטן מתקופת הברזל I ובית מלאכה של חרש ברזל שנתן לתל את שמו וכך גם ליישוב חרשים הסמוך. בתל נתגלו שכבות גם מן התקופה הפרסית וההלניסטית. על פי אהרוני לאורך בקעת פקיעין ובסמוך לה היו כעשרה מקומות התיישבות בתקופת הברזל בארץ ישראל, ביניהם חרבת אסל, חרבת עובד, חרבת ג'וס ועוד.