stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חואן בראבו
פוליטיקאי ומנהיג צבאי

חואן בראבו החל את הקריירה הפוליטית שלו ביוני 1516, בלה ריוחה. הוא היה אחד המפקדים שמונו על ידי הקרדינל סיסנרוס, אז יורש העצר של הממלכה, להקים גוף חמוש שישרת בלעדית את הכתר. התנגדות האצולה הגבוהה גרמה לביטול הפרויקט, ונאמר שכישלון הפרויקט דחף את בראבו להתנגדות למלך החדש.
באוקטובר 1519 מונה בראבו לראש המיליציות של סגוביה. לאחר שנודע לו על המס לקיסר קרל החמישי ועל יציאתו לגרמניה ב-29 במאי 1520, הוביל בראבו את כוחות המורדים, ואלו השתלטו על העיר מדינה דל קאמפו ועל ערים נוספות במהלך 1520 ו-1521. חואן בראבו המשיך להוביל את מליציית סגוביה לאורך כל מלחמת הקהילות של קסטיליה וניהל את המגננה כנגד חיילי הממלכה. עם זאת, הכוחות המלכותיים החזיקו באלקאזר של סגוביה ונשארו שם עד סוף המרד.
בראבו היה אחראי על הקשר עם יתר הערים המורדות ועם המורדים שבהן. הוא יצא לטורדסיאס כדי להתייעץ עם חואנה הראשונה, המלכה ואם הקיסר, (שבה תמכו המורדים) כדי לנסות להשיג את תמיכתה, אולם בכך נכשל.
חואן בראבו הובס על ידי הכוחות המלכותיים בקרב וילאר ב-23 באפריל של אותה שנה. הוא נתפס, ולמחרת הקרב, ב-24 באפריל 1521, ראשו נערף בעוון בגידה יחד עם שני מנהיגי מורדים נוספים, ב-וילאר דה לוס קומונרוס (אנ') שבספרד. הוא נקבר שם אבל באישור השלטונות, הוצאה גופתו מקברה והוחזרה לסגוביה בתחילת יוני. בסגוביה התפרצו מהומות אזרחים. משפחותיהן של קטלינה דל ריו, של מריה קורונל וכן תומכיו הפוליטיים ניסו להפוך את הלוויה למחווה חגיגית למי שנחשב מגן הקהילה. השלטונות המלכותיים התקשו להכיל את תגובת הזעם של ההמון, ולבסוף דיכאו אותה ביד קשה.
מורשת

מונצח, יחד עם שלושת מנהיגי המרד האחרים, בשיר אנונימי בשם אודָה לבישוף של סמורה (1822)
חואן בראבו אל קומונרו: דרמה בארבע מערכות (מדריד: TFM Ruano, 1849)
מופיע בהוצאה להורג של הקומונרים של קסטיליה, ציור שמן מאת אנטוניו גיסברט פרז (1860)
מופיע בקרב וילאר מאת מנואל פיקולו לופס (1887)
תיאטרון חואן בראבו בסגוביה, נוסד ב-1917 ונקרא על שמו
הוא מוזכר גם בשיר של המשורר הארגנטינאי ראול גונזלס טוניון ההיסטוריה החיה מתחת לאָָמה האלמותית (1934)
לזכרו הוקמה אנדרטה בעיר העתיקה של סגוביה (1921)
אנדרטה זו מונצחת בציור של ליונל לינדזי, מהמחצית הראשונה של המאה העשרים
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15  Joseph Perez, ז'וזף פרז, היסטוריון, Juan Bravo | Real Academia de la Historia, dbe.rah.es (בספרדית)
↑  חיים ביינארט, גירוש ספרד, ירושלים: י"ל מאגנס, 1995-1996 תשנ"ו, עמ' 443, מסת"ב 965-223-861-9
↑  תמירה צדקיהו, טבע הדברים, סגוביה: עיר של אמת מים, באתר ynet, 2 באפריל 2013
↑  The Comuneros Juan De Padilla 1490-1521 Juan Bravo And Francisco Maldonado At The Scaffold, 1860 by Antonio Gisbert, Fine Art America, תמונה (באנגלית)
↑  Información - Teatro Juan Bravo - dipsegovia.es, Teatro Juan Bravo (ב־European Spanish)
↑  Alamy Limited, SEGOVIA, SPAIN - AUGUST 14, 2022: Statue "Monument to Juan Bravo" in Segovia, Spain, made by the sculptor Aniceto Marinas, inaugurated in 1921 Stock Photo - Alamy, www.alamy.com (באנגלית)
↑  Statue of Juan Bravo, Segovia, Spain [picture], Trove, תמונה (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1588365  ISNI: 0000 0000 6667 5351  VIAF: 87314108   WorldCat (עם VIAF): 87314108 
בית חואן בראבו בסגוביה
טראודל יונגה

| --- | --- |

 לידה:  16 במרץ 1920 מינכן, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  10 בפברואר 2002 (בגיל 81) מינכן, בוואריה, גרמניה 
 שם לידה:  Gertraud Humps 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  מינכן 
 מקום מגורים:  מינכן 
 תקופת הפעילות:  1942 – 30 באפריל 1945 (כ־3 שנים) 
 בן או בת זוג:  הנס הרמן יונגה (יוני 1943–13 באוגוסט 1944) 
 
טראודל יונגה (בגרמנית Traudl Junge‏; 16 במרץ 1920 – 10 בפברואר 2002) הייתה מזכירתו של אדולף היטלר במשך שנתיים וארבעה חודשים, עד יומו האחרון.
קורות חייה

נולדה בשם גרטרוד הוּמפס (Gertraud Humps), הבת הבכורה של מקס הומפס, מבשל בירה במקצועו והילדגרד לבית צוטמן במינכן. אביה איבד את משרתו כשהייתה ילדה קטנה והצטרף לפרייקור אוברלנד, מיליציה בעלת צביון ימני קיצוני, שפעילותה נאסרה מאוחר יותר. אביה עזב את המשפחה כאשר הייתה טראודל בת 5 והיגר לטורקיה, שם מצא משרה בתחומו. האם סירבה להצטרף אליו, הזוג התגרש והאם עברה עם ילדותיה להתגורר אצל אביה, גנרל בדימוס בצבא הגרמני.
בגיל 10 הצטרפה לתנועת הנוער "ליגת הנערות הגרמניות" (Bund Deutscher Mädel), תנועת נוער נאצית לנערות. טראודל שאפה להיות רקדנית אולם המצב הכלכלי של משפחתה לא אפשר זאת. בשנת 1936 סיימה את בית הספר מוקדם מן המתוכנן (בתעודת גמר בלבד) וסיימה הכשרה מקצועית כמזכירה בבית ספר למסחר. לאחר מכן עבדה במספר חברות כפקידה, כעוזרת לעורך וכמזכירה.
בשנת 1942 עברה טראודל לברלין. דרך קשריה של אחותה הרקדנית עם אלברט בורמן (אחיו הצעיר של מרטין בורמן), שעבד בלשכתו של היטלר (Reichskanzlei), זכתה טראודל במשרת פקידה שם. בתחילה היה תפקידה למיין את הדואר. לאחר זמן קצר חיפש לו היטלר מזכירה חדשה (כיוון שמזכירתו המנוסה יצאה לחופשה ארוכה) וטראודל הגישה את מועמדותה, הצליחה במבחן ההכתבה ונבחרה עם עוד כמה מועמדות לצאת ברכבת למפקדתו של היטלר במאורת הזאב. שם נבחנו המועמדות אישית על ידי היטלר וטראודל נבחרה בדצמבר אותה שנה לשמש כמזכירתו האישית של היטלר. היא הייתה אז בת 22 ועבדה בברלין, במפקדתו של היטלר במאורת הזאב ונלוותה אליו גם אל מעונו בברכטסגאדן – הברגהוף.
במסגרת תפקידה היא הדפיסה את נאומיו והתכתבויותיו של היטלר. ביולי 1943 נישאה לשלישו הצבאי של היטלר, קצין בוואפן אס אס, שנהרג שנה לאחר מכן בחזית נורמנדי.
ב-15 בינואר 1945 היטלר ומטהו, ויונגה בתוכם, ירדו למערכת הבונקרים התת-קרקעית בברלין, מתחת ללשכת קנצלר הרייך. יונגה נכחה בחתונתו של היטלר עם אווה בראון, ב-29 באפריל. מיד לאחר מכן היא הדפיסה את צוואתו של אדולף היטלר, ושהתה בבונקר עד לאחר התאבדותו ב-30 באפריל.
כשיצאה מהבונקר ברחה מכפר לכפר, תוך שהיא עוברת בתוך עיי ההריסות שהותירה המלחמה מאחוריה. כעבור זמן היא נעצרה בידי הרוסים. היא הוחזקה במעצר ואחר כך הועברה לידי האמריקנים. לאחר חצי שנה בכלא שוחררה. תחילה שימשה כמזכירה וגם כעיתונאית עבור מספר בתי הוצאה ומו"לים גרמנים, ואף ככתבת לענייני מדע עבור השבועון "קוויק". היא התגוררה תקופה מסוימת באוסטרליה, שם התגוררה אחותה, אך בקשתה לאשרת שהייה נדחתה על ידי האוסטרלים על רקע עברה הנאצי.
ב-10 בפברואר 2002 היא מתה ערירית בבית חולים בעיר הולדתה מינכן ממחלת הסרטן.
זכרונותיה

יונגה זכתה לפרסום מחודש בשנת 2004, בעקבות פרסום ספר זכרונותיה "עד הרגע האחרון" (בגרמנית: Bis zur letzen Stunde). במשך שנים ניסו עיתונאים, סופרים ומו"לים לשכנע אותה לכתוב את זכרונותיה אולם היא סירבה, עד ליום שבו מליסה מילר (Melissa Müller), עיתונאית ממוצא אוסטרי שחיברה את "אנה פרנק: הביוגרפיה", שכנעה אותה לפרסם את זכרונותיה (סרט הקולנוע "הנפילה" מתבסס, בין השאר, על זכרונות אלה).
סרט התעודה "הנקודה העיוורת" שעוסק ביונגה ובהיטלר, (באנגלית: Blind Spot: Hitler's Secretary), נוצר לאחר שהבמאי האוסטרי אנדרה הלר שכנע אותה לספר את זכרונותיה בפני המצלמה ולהעניק לו ראיון אישי חושפני. הסרט הושלם ימים ספורים לפני מותה, וזכה בפרס בפסטיבל ברלין ה-52. בסרט היא מדברת בתיעוב על המשטר הנאצי וגם אינה סולחת לעצמה על כך שהייתה שותפה בו. לדבריה, היא לא ידעה על רדיפות ורציחות היהודים וטענה כי היטלר ומנהיגי הנאצים שאותם פגשה במהלך עבודתה כמזכירת הפיהרר, מעולם לא הזכירו בנוכחותה את המילה "יהודי".
יונגה והשואה

לדברי יונגה היא למדה על השואה ועל ממדיה רק בתום המלחמה, ואז כעסה על עצמה "משום שיכולתי לחבב את הפושע הגדול ביותר שחי אי פעם". היא הוסיפה כי אין זה כלל משנה אם הגרמנים היו מודעים לרצח היהודים אם לאו, העובדה שהם עמדו מנגד מדברת בעד עצמה. מליסה מילר, עורכת ספר הזכרונות של יונגה, אמרה באותו הקשר כי "יונגה לא ידעה כי לא רצתה לדעת".
הספר מתאר בפשטות, כמעט בנורמליות, את חיי היומיום לצדו של היטלר. יונגה מתארת את הדיאטה הצמחונית האובססיבית של היטלר, את אהבתו לכלבים ולחיות מחמד, את נימוסיו, את שנאתו לריח הניקוטין, את טעמו הזעיר-בורגני באמנות פיגורטיבית, בציור ובפיסול, את כוחה של האופנה ואת העובדה שהתקפי המגלומניה והטירוף שלו היו נדירים למדי.
היטלר, כך אפשר להתרשם מזכרונותיה של יונגה, היה עבורה מעין דמות אב, לאור העובדה שהוריה היו גרושים. לכן כה רבה הייתה אכזבתה ממנו. על פי עדותה היא החלה לשנוא אותו רק לאחר מותו "בגלל כישלונותיו". זמן קצר לפני מותה צוטטה יונגה כשהיא אומרת: "כיום אני מצטערת על שני דברים. על גורלם של מיליוני אנשים שנרצחו בידי הנאצים ועל גורלה של טראודל האמפס שחסרה את הביטחון העצמי ואת השכל הישר לצאת נגד אותן זוועות במקום ובזמן הנכון".
לאחר הקרנת סרטה בפסטיבל ברלין אמר "צייד הנאצים" אפרים זורוף, מנהל מרכז ויזנטל בישראל, כי "סיפורה של יונגה משקף את הנאמנות העיוורת של גרמנים רבים, שצייתנותם להיטלר ולמפלגה הנאצית איפשרה את ביצוע הפתרון הסופי והשמדת שישה מיליון יהודים".
הערות שוליים

↑  כמה פרטים ביוגרפיים בעמ' 17
↑  Blind Spot: Hitler's Secretary באתר YOUTUBE
↑  https://kotar.cet.ac.il//KotarApp/Viewer.aspx?nBookID=112221086#1.undefined.6.default התופרות מאושוויץ/ לוסי אדלינגטון, עמ' 35
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301771305171  PLWABN: 9810674263405606  BIBSYS: 2030382  BNE: XX1644083  BnF: cb14624186z (data)  CiNii: DA14487581  GND: 12218257X  ICCU: RAVV346927  ISNI: 0000 0001 0854 8378  LCCN: n89632182  LNB: 000069020  NDL: 00940952  NKC: xx0000678  NLK: KAC202107077  NTA: 236643398  RERO: 02-A008906140  SELIBR: 169915  SUDOC: 079995411  VIAF: 5184908   WorldCat (עם VIAF): 5184908
חביב אלקאניאן

| --- | --- |

 לידה:  5 באפריל 1909 טהראן, איראן 
 הוצאה להורג:  9 במאי 1979 (בגיל 70) טהראן, איראן 
 מדינה:  איראן 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
חביב אלקאניאן (בפרסית: حبیب القانیان; 1909 – 9 במאי 1979, י"ב באייר תשל"ט) היה תעשיין ופילנתרופ יהודי-איראני. כיהן כיושב ראש הקהילה היהודית באיראן במהלך שנות ה-60 וה-70. אלקאניאן היה היהודי הראשון שהוצא להורג לאחר המהפכה האיראנית.
קורות חייו

אלקאניאן נולד בשנת 1909 בטהראן במשפחה יהודית. אחיו היו אקאג'אן, דאוד, נור-אללה (אביו של הנרי אלקאניאן), ציון, עטא-אללה ונג'את-אללה. התחיל בגיל 15 לעבוד במלון של דודו, אחר כך כמוכר בשוק. במהלך השנים הקים יחד עם אחיו בתי חרושת ומפעלים שהיוו כוח חלוץ במודרניזציה של כלכלת איראן ותיעושה. בין השאר הקימו מפעל לאלומיניום, בנו בניינים גבוהים ושווקים מקורים. מילאו תפקיד חשוב בקידום יחסי המסחר עם סין.
בשנת 1959 הקים אלקאניאן מפעל לייצור פלסטיק בטהראן בשם "פלאסקו". עם השנים הפך מפעל זה לאחד ממפעלי הפלסטיק המשוכללים ביותר מבחינה טכנולוגית באיראן ומהמפעלים הגדולים ביותר במזרח התיכון בתחומו. בשנת 1960 בנה את גורד השחקים האייקוני "פלאסקו" בטהראן.
עוד באותה שנה נבחר לראשונה ליושב ראש הקהילה היהודית באיראן, תפקיד שעתיד היה למלא ברציפות עד מותו, בשנת 1979.
יחד עם אחיו ומספר אנשי עסקים נוספים מהקהילה, הקים אלקאניאן עמותה שייעודה לגייס תרומות. על אף העובדה כי מרבית התרומות יועדו לקהילה היהודית, פעל אלקאניאן לגיוס תרומות גם לשאר חלקי האוכלוסייה.
הוא נהג לבקר בישראל לעיתים קרובות. בשנת 1968, אלקאניאן ואחיו רכשו את מגדל שמשון במתחם הבורסה ברמת גן וכן בניין אשר ישמש בהמשך כמקום מושבה של השגרירות האיראנית בישראל.
בשנת 1978, במהלך המהומות באיראן נגד שלטונו של מנהיג איראן השאה, שהה אלקאניאן בארצות הברית במסגרת עסקיו. למרות הפצרות מצד בני משפחתו ומכריו, החליט לחזור לאיראן בראשית 1979.
נסיבות מותו

ב-16 במרץ 1979, זמן קצר לאחר המהפכה האיראנית, נעצר אלקאניאן על ידי שלטונות המהפכה והואשם בבגידה וב"ציונות", בשל קשריו עם ישראל ויהדות התפוצות.
לאחר ששהה במשך חודשיים במעצר, החל משפטו של אלקאניאן ב-8 במאי 1979. המשפט ארך כ-20 דקות בלבד. אלקאניאן טען בפני בית הדין כי איננו ציוני, וזאת חרף העובדה כי את מפעל הפלסטיק שלו בנתה חברה ישראלית וכי היו לו קשרים ענפים עם ישראל, כולל השקעות שונות במדינה. על אף טענותיו בפני בית הדין, הוא הורשע ונידון למוות.
ב-9 במאי 1979 הוא הוצא להורג על ידי כיתת יורים בטהראן, היהודי הראשון ומן האזרחים האיראנים הראשונים שהוצאו להורג בטהראן של אחרי המהפכה.
הממשלה האיראנית סירבה לבקשת משפחתו של אלקאניאן לקבל את גופתו למען קבורתו. לאחר מסכת לחצים של מנהיגי הקהילה היהודית במדינה, דוגמת הרב הראשי של איראן ידידיה שופט, הסכימה איראן להעביר את הגופה למשפחה, אשר קברה את אלקאניאן בקבר לא מסומן בבית הקברות היהודי של טהראן, וזאת בהשתתפות מספר מצומצם של אנשים, בשל החשש כי פרסום הטקס יוביל למהומות נוספות. בהמשך, הוקמה מצבה בצמוד לקברו של אלקאניאן, אך לא נחרט עליה כל פרט בנוגע לנסיבות מותו.
בעקבות הוצאתו להורג נדחה טקס חנוכת בניין חדש לבורסת היהלומים הישראלית ברמת גן שנבנה בידי משפחת אלקאניאן.
השלכות מותו

זמן קצר לאחר הוצאתו להורג, עברה בסנאט האמריקאי החלטה הקוראת לגנות את הוצאתו להורג של אלקאניאן ושל יהודים אחרים, וכי יש לראות במעשים אלו הפרה של זכויות האדם באיראן.
מותו של אלקאניאן גרם להלם ופחד בקרב הקהילה היהודית באיראן. קרוב ל-75% מקרב יהודי איראן בחרו לעזוב את המדינה בזמן המהפכה וזמן קצר אחריה. מתוך קהילה של 80,000 - 100,000 איש, נשארו במדינה רק 8,756 יהודים (נכון למפקד אוכלוסין שנערך במדינה ב-2011).
בעקבות פרשת התולעת סטקסנט, אשר נטען כי נוצרה על ידי גוף ממשלתי לשם פגיעה במתקני הגרעין של איראן, עלתה השערה על ידי מומחי אבטחת מידע של חברת סימנטק כי מספר מסוים שהוכנס לקוד ונועד לסמן מחשבים אשר יהיו מוגנים מפעולת התולעת (19790509) אינו מקרי וייתכן שהוא מרמז על תאריך הוצאתו להורג של אלקאניאן. עם זאת, המומחים ציינו כי אין להסיק מכך על זהות המדינה שיצרה את סטוקסנט.
לקריאה נוספת

قاسم پورنجفی. مفسدین فی الارض. شرح حال و بیوگرافی و عکسها و اسناد منتشر نشده عاملین فساد. مرداد ۱۳۵۸. ۷۰-۸۱. (בפרסית)
הערות שוליים

1 2 3  שהרזאד אלקאניאן (אלגאניאן), לוס אנג'לס טיימס, 27 ביוני 2012 (באנגלית)
↑  ראש ביהמ"ש המהפכני באירן: אלקאניאן ניסה לשלם 71 מיליון דולר שוחד, דבר, 14 במאי 1979.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011196478305171  VIAF: 14165392448421251695   WorldCat (עם VIAF): 14165392448421251695
יפים פומין

| --- | --- |

 לידה:  15 בינואר 1909 קאליסק, גוברמנטת ויטבסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  30 ביוני 1941 (בגיל 32) ברסט, ברית המועצות 
 מדינה:  ברית המועצות 
 תפקיד:  פוליטרוק 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 פרסים והוקרה:  עיטור לנין (3 בינואר 1957) 
 
יפים מויסייביץ' פומין (ברוסית: Ефим Моисеевич Фомин;‏ 15 בינואר 1909 – 30 ביוני 1941) היה קומיסר סובייטי יהודי בצבא האדום אשר קיבל את עיטור לנין עבור הגנתו על מבצר ברסט ליטובסק בפתיחת "מבצע ברברוסה" בשנת 1941, שם נפל בשבי ונהרג.
ביוגרפיה

פומין נולד ב-15 בינואר 1909 בשטעטל קולישקי שהיה במחוז ויטבסק, האימפריה הרוסית. פומין נולד לאב נפח ואם תופרת, אבל בגיל 6 התייתם ונלקח על ידי קרובי משפחה. אותם קרובי משפחה התקשו להאכיל ילד נוסף, ולכן זמן קצר לאחר מכן הוא עבר לגור בבית יתומים בוויטבסק, שם הוא גדל. פומין החל לעבוד בגיל 12, תחילה התלמד אצל ספר ומאוחר יותר אצל סנדלר. בשנת 1924, כאשר עבד במפעל הנעלה בוויטבסק, פומין הפך לחבר בקומסומול.
ביוגרפיה > קריירה צבאית

בשנת 1930, לאחר גיוסו לצבא האדום, פומין עסק בפעילויות תעמולה בקרב החיילים במסגרת גיוסי המפלגה הקומוניסטית - הוא שימש כמזכיר ארגון קומסומול בגדוד הגנה אווירית וגם כפוליטרוק (קומיסר פוליטי). בשנת 1938, פומין סיים קורס המועבר על ידי הממשל הפוליטי של המחוז הצבאי חרקוב, וכתוצאה מכך הוענק לו שעון עם הכיתוב "על הישגים יוצאים דופן בשליטה בבולשביזם". לאחר מכן, פומין מונה לקומיסר הצבאי של אוגדת רובה חרקוב. בספטמבר של שנת 1939, פומין השתתף בפלישה של הצבא האדום לפולין שהובילה לסיפוח האזורים המזרחיים של אותה מדינה לאוקראינה ובלארוס הסובייטית. בקיץ של שנת 1940, האוגדה של פומין הוצבה בדאוגבפילס, לטביה. לאחר שגונה (גינויים כאלו היו נפוצים באותה תקופה), פומין הוצב מחדש בברסט וירד בדרגה לסגן קומיסר חיל הרגלים ה-84 לעניינים פוליטיים (אך בשנת 1991 שר ההגנה של ברית המועצות ביטל את הורדתו בדרגה והחזיר אותו לדרגת קומיסר אוגדה).
זמן קצר לפני פרוץ המלחמה בין ברית המועצות לגרמניה ותחילת "מבצע ברברוסה", פומין הגיע למבצר ברסט-ליטובסק. ב-21 ביוני בשנת 1941, יפים פומין היה אמור לנסוע לדאוגבפילס כדי להביא את משפחתו לברסט, אך כל כרטיסי הרכבת נמכרו והוא נאלץ לחזור למבצר. יום למחרת, ב-22 ביוני ב-4 בבוקר, הוורמאכט תקף את מבצר ברסט-ליטובסק כחלק מהשלבים הראשונים של "מבצע ברברוסה", ופומין היה בין הבכירים הבודדים שנכחו במבצר ברסט ברגע שהוא הותקף. בזמן המתקפה היו במבצר כ־3500 איש, רוב הקצינים שמשפחותיהם גרו בעיר לא נכחו במבצר, ורוב החיילים ישנו. המבנה הופגז על ידי ארטילריה גרמנית, פגע באספקת המים והרס את מאגרי המזון. בגלל המתקפה הבלתי צפויה, המבצר נקלע לאי סדר ורבים נפצעו ונהרגו.
פומין היה הראשון בין מפקדי חיל המצב שארגן התנגדות לכובשים. יחידות העילית של אוגדת הרגלים האוסטרית ה-45 היו הראשונות שחצו את הגבול הסובייטי ושהצליחו להגיע לחלק המרכזי של המבצר, ובאותו הזמן קבוצת חיילים של הגדוד ה-4 התארגנה בפיקודו של פומין, הקומיסר הבכיר ביותר בחלק זה של המבצר, והיא הסתערה בפתאומיות על היחידות הפולשות. היחידה של פומין הצליחה להדוף את הגרמנים לזמן מה. עם זאת המבצר הוקף במהירות. חלק מחיל המצב נפל בשבי, אך הכוחות הסובייטים הנותרים, כולל היחידה בפיקודו של פומין, הצליחו להחזיק בחלק ממבני המבצר. אנשי הצבא האדום ניסו לצאת מהכיתור והמשיכו להתנגד לוורמאכט, להילחם בו ולהתגונן ממנו. היחידה של פומין הצליחה להדוף את התוקפים למשך מספר ימים והיא אף לקחה מספר שבויים גרמנים, אולם לבסוף היחידה המותשת נכבשה. ב-30 ביוני 1941, פומין הוסגר על ידי אחד מהחיילים וכתוצאה מכך נורה בידי הגרמנים בהתאם ל"פקודת הקומיסרים", שהורה לוורמאכט להוציא להורג קומיסרים וקצינים פוליטיים (פוליטרוקים) סובייטים קומוניסטים ללא משפט.
הכרה ומורשת

בשנת 1957 זכה יפים פומין בעיטור לנין. בעיר ברסט נקרא רחוב על שמו, ועל מבצר ברסט-ליטובסק על קיר השער הונצחה דמותו בטבלת זיכרון. נוסף לכך, יפים פומין מתואר בספרות ובקולנוע הסובייטית והפוסט-סובייטית. מבין הספרים בהם דמותו מופיעה, ספרו של סרגיי סמירנוב "מבצר ברסט" (1964), ומבין הסרטים בהם הוא מתואר "קרב מוסקבה" (1985) ו-"מצודת ברסט" (2010).
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  Yefim Fomin, Yad Vashem (באנגלית)
1 2 3 4 5 6  יפים מויסביץ פומין, באתר מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה
1 2 3 4  בני מיכלסון, יפים פומין והמבצר שלא נכנע, באתר מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 124215971  VIAF: 77242308   WorldCat (עם VIAF): 77242308
דב גרונר

| --- | --- |

דב גרונר, לפני 1946
 לידה:  6 בדצמבר 1912 כ"ו בכסלו תרע"ג קישווארדה, האימפריה האוסטרו-הונגרית
 הוצאה להורג:  16 באפריל 1947 (בגיל 34) כ"ו בניסן תש"ז עכו, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי העתיק בצפת 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי  הבריגדה היהודית  אצ"ל
 תקופת הפעילות:  1941–1946 (הצבא הבריטי)  1946 – 1947 (אצ"ל)
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה, ההתקפה על משטרת רמת גן
 הנצחה
 מושב משגב דב
 
דֹּב בֶּלָה גְּרוּנֶר (6 בדצמבר 1912, כ"ו בכסלו תרע"ג – 16 באפריל 1947, כ"ו בניסן תש"ז) היה יהודי מעפיל, חבר בית"ר, לוחם בבריגדה היהודית, ולוחם באצ"ל. נפצע קשה בפניו ונשבה על ידי הבריטים בעת ההתקפה על משטרת רמת גן. הוא נשפט בבית-הדין הבריטי על תפקידו במבצע ההחרמה של האצ"ל, נידון למוות ונתלה. אחד משנים-עשר "הרוגי מלכות" (עולי הגרדום).
ילדותו ופועלו בבית"ר

גרונר נולד ב-6 בדצמבר 1912 (כ"ו בכסלו ה'תרע"ג) בעיירה קישווארדה שבהונגריה. היה הילד השלישי והאחרון של זלי (שרה לבית שולהוף, ילידת מאלה דוברון על יד אוז'הורוד בחבל זקרפטיה) והרב שמואל יעקב גרונר, ממשפחה יהודית אמידה ודתית, בעלת שושלת ענפה של רבנים. אביו היה רב צבאי במלחמת העולם הראשונה, נשבה על ידי הרוסים ומת בשבי ב-1916. כעבור עשר שנים מתה גם אמו, שבינתיים התחתנה בשנית והיא הובאה לקבורה בעיירת הולדתה שבזקפרטיה, אז בצ'כוסלובקיה. דב גדל בבית סבו וסבתו.
הוא למד בישיבה בעירו עד גיל 18, ולאחר מכן למד הנדסה בעיר ברנו שבצ'כוסלובקיה. בלימודיו היה תלמיד מצטיין, אך למד רק שנתיים ולא השלים את לימודיו, עקב פלישת הנאצים לצ'כוסלובקיה, שגרמה לו להימלט חזרה להונגריה. בבודפשט עבד כעוזר מהנדס בבית חרושת למוצרי חשמל. עם שובו להונגריה הצטרף לתנועת הנוער הציונית בית"ר ובה עסק לרוב בפן האידאולוגי, שם חינך צעירים לציונות והיה אחראי על קורס מדריכים.
בשנת 1939, בגיל 27, השקיע את כל מרצו בארגון של קבוצת העפלה גדולה מקרב תנועתו, ואיתה עלה לארץ ישראל ב-1940. בדרכו באונייה "סקריה", שהפליגה מרומניה, נתפס יחד עם 2,385 נוסעיה בדרדנלים על ידי אוניית מלחמה בריטית והושם במעצר במחנה המעצר בעתלית. הוא שוחרר מהמעצר לאחר שישה חודשים ולאחר שביתת רעב ארוכה.
שירותו בבריגדה היהודית ובאצ"ל

עם שחרורו הצטרף לפלוגת הגיוס של בית"ר בראש-פינה ושם גם הצטרף לשורות האצ"ל.
במהלך מלחמת-העולם השנייה, בפברואר 1941, על-פי החלטת ראשי תנועת בית"ר התגייס גרונר לצבא הבריטי לפלוגת חיל-הרגלים והיה אחד ממתנדבי היישוב ב"באפס" (buffs) ושם שירת במשך חמש שנים. בשירותו גילה מסירות ועוז-רוח, ותוך כדי גם השתלם בהנדסת חשמל באמצעות "המכון הבריטי". לחם במסגרת הבריגדה היהודית בחזית הקרבות באיטליה. עם תום המלחמה היה בין הפעילים בהגשת עזרה לשרידי מחנות ההשמדה. בהתוודעותו לגודל הטרגדיה ולזוועות השואה היהודית, התמסר כולו לסיוע לניצולים היהודים, ואף נתן להם את נעליו ובגדיו. באחד ממכתביו כתב "כך הולך יחף יהודי אחד פחות".
חדור הכרה ציונית ותודעת שליחות, בתום המלחמה דחה בקשה של קרוביו לבוא ולהשתקע באמריקה; במכתב אל ידידתו כתב:
"...הם בלבלו לי כל הזמן את המוח לנסוע לשם, ואני נתתי כל הזמן תשובות דיפלומטיות, עד שפעם התרגזתי וכתבתי שאני צריך להישאר בארץ כדי להכין להם מקום במקרה שמגרשים אותם משם..".
הוא שוחרר מהשירות בשנת 1946.
עם שחרורו חזר לשורות האצ"ל, וכבר לפני שחרורו הרשמי מהצבא הבריטי, בחודש מרץ 1946, השתתף בפעולה להחרמת (גנבת) נשק ממחנה בריטי ליד נתניה (בפעולה זו השתתף גם עולה הגרדום יעקב וייס).
זמן קצר לאחר-מכן, נטל חלק בתקיפת תחנת המשטרה ברמת גן.
ב-1941 גם נפגשו גרונר ושרה רז לראשונה במסעדת הוריה בשדרות רוטשילד בתל אביב. היא הייתה תלמידה בסמינר לוינסקי וחברה ב"הגנה", והוא היה מגויס טרי בצבא הבריטי. הקשר ביניהם נמשך יותר מחמש שנים והם חשבו להינשא. בריאיון ל"דבר השבוע" סיפרה רז שגרונר לא שלט היטב בעברית, אך ניחן בזיכרון פנומנלי.
הפעולה במשטרת רמת גן ופציעתו

ב-23 באפריל 1946 נפצע במהלך ההתקפה על משטרת רמת גן ונשבה על ידי הבריטים.
בצהרי היום יצאו 40 לוחמי אצ"ל תחת פיקודו של אלעזר פדהצור לתקוף את תחנת המשטרה הבריטית ברמת גן. המבצע נערך בתקופת תנועת המרי העברי אולם לא במסגרתה (על פי הסכם תנועת המרי העברי, היו פעולות של החרמת נשק פטורות מאישור המפקדה המשותפת, והיו רובן התקפות על מתקני צבא ומשטרה). מטרת המבצע הייתה להשתלט על הנשק הרב שהיה במצודת טגרט המשטרתית, כמו גם לפגוע ביוקרתו של השלטון הבריטי. תפקידו של גרונר בפעולה היה לפקד על יחידת הסבלים, עליה הוטל להעמיס את הנשק והתחמושת.
מעט לפני תחילת המבצע, צלצל הכוח לדווח על מריבה אלימה בין ערבים ליהודים. חלק ניכר משוטרי התחנה זינקו אל מקום הקטטה והתחנה נותרה עם מעט משוטריה שפקדו אותה.
בשעה 12:00 בצהריים הכוח הגיע לתחנת המשטרה במשאית שהוסוותה כמשאית צבאית, שמונה מהם לבשו מדים בריטיים והצטיידו בכלי נשק, וארבעה התלבשו כעצורים ערביים. כולם התחזו בהתאם לתפקיד, וכך יכלו לפרוץ לתחנה ולהעמיס כלי-נשק ותחמושת אל משאיתם. מסתבר, שהם לא הספיקו לעצור את אלחוטן התחנה, וזה הצליח להזעיק תגבורת. כך קרה, שלאחר כ-20 דקות, בשעה שהכוח עסק בגנבה והעברה אל המשאית, נפתחה עליו אש מעמדת מקלע בריטית בגג המבנה וכוחות תגבורת החלו לזרום למקום.
למרות מטר האש שירד עליהם, יחידת הסבלים המשיכה לטמון את כלי הנשק בכלי רכבם. גרונר וחבריו עברו תחת יריות כבדות עשרות פעמים את הדרך המסוכנת מהמבצר אל המכונית בשעת הסבלות וההעברה של הכלים הכבדים. מאחר שכוחות המשטרה הבריטיים שטפו את הכניסה, נאלצו אנשי האצ"ל לסגת דרך הדלת האחורית, ולטפס מעל גדר התיל המקיפה את הבניין. לאחר שהצליחו לרוקן את מחסן הנשק, וניתנה הפקודה לסגת, מיאן גרונר לוותר על חומרי הנפץ שנותרו שם. הוא רץ פנימה שוב ולקח אותם, ואז רץ אל הדלת האחורית. יעקב זלוטניק וגרונר נורו בנסיגה בעת שטיפסו על הגדר. זלוטניק נפצע אנושות ומת בזמן הנסיגה, וגופתו נתלתה על גדר התיל. גרונר נורה בפניו ונפל מגדר התיל אל התעלה שלרגליה. הוא נורה על ידי המפקח האחראי על תחנת המשטרה, ג'ון דנלי, והקליע ריסק את לסתו. הוא נותר מוטל פצוע קשה בתעלה ליד גדר התיל, לאחר שהנסוגים לא הבחינו שהוא נעדר. אנשי האצ"ל נסוגו עם הנשק, שהוטמן בפרדסי רמת-יצחק, אך ארבעה לוחמים נהרגו וחמישה נפצעו בפעולה.
הבריטים, שתפשו את גרונר, העבירוהו תחת משמר כבד ומזוין לבית החולים "הדסה" בתל אביב. הוא אושפז שם למשך תריסר ימים, נותח וטופל בחמלה רבה על ידי פרופסור מרקוס, מידידי המחתרת. מפקדת האצ"ל תכננה לחלצו משם, אך הלה סירב מפאת סכנה לחייהם, ומפאת הסיכון שהבריטים יחדלו מלאשפז לוחמים יהודים אחרים אחריו. הבריטים העבירו אותו לבית-החולים הממשלתי ביפו, בלב עיר ערבית עוינת, עובדה שתקשה על חילוצו. שם הידרדר מצבו בשל הזנחה, עד שלא היה מסוגל לאכול אלא בהזרקה לקיבה. בעקבות לחץ משפטי של עורכי-דינו הועבר אל בית-חולים בירושלים, שם טופל במסירות רבה בידי דוקטור שליט היהודי. בריאותו החלה אט-אט להשתפר, אלא שהבריטים, אשר רצו לשפוט אותו במהרה, שוב החליטו להעבירו, הפעם אל מחנה המעצר בלטרון.
השתדלנות לביטול גזר-הדין

ב-26 בינואר, יומיים לפני ההוצאה להורג המתוכננת של גרונר, חטפו אנשי האצ"ל את מייג'ור קולינס קצין מודיעין בריטי לשעבר בירושלים.
למחרת, ב-27 בינואר, חטפו אנשי האצ"ל גם את נשיא בית המשפט המחוזי הבריטי בתל אביב ראלף ווינדהאם. פעולות החטיפה הללו נחשבו להצלחה: בדרך-קבע נהגו הבריטים להמתין שלושה שבועות עד לביצוע גזר-הדין, אבל בעקבות החטיפות, 16 שעות לפני המועד המתוכנן של ביצוע גזר-הדין הודיע מפקד הכוחות הבריטיים בארץ ישראל הגנרל אוולין יו בארקר על דחייתו ל"זמן בלתי מוגבל", והאצ"ל שחרר את בני-הערובה.
לאחר החטיפה, גורלו של גרונר הפך לנושא להתעניינות בכל רחבי תבל, אולם בבריטניה הרוחות סערו. ראש הממשלה שלא מזמן הודח, וינסטון צ'רצ'יל דרש לקיים דיון מיוחד בפרשה.
ב-31 בינואר התנהל דיון במשך ארבע שעות בפרלמנט הבריטי, בו צ'רצ'יל דרש: "לדכא ביד ברזל את הטרוריסטים בפלשתינה".
מאמצים רבים ושתדלנות הופעלו הן על ידי הנהגת היישוב, למרות העימות החריף בין המחתרות, והן מצד גורמים בינלאומיים שונים, על מנת להקל את העונש, אך אלה לא נשאו פרי. סגן נשיא ארצות הברית לשעבר פנה במברק לנציב העליון להמתקת גזר-הדין, אך ללא הועיל.
הבריטים, אשר בדרך-כלל היו קפדניים בנוגע לנהלים אפילו בהוצאות להורג, לא פעלו על פיהם, במטרה להדגיש את השליטה הניכרת של הצבא הבריטי. הגנרל ג'.ה.א מקמיליאן, אשר היה מגובה בפילדמרשל ברנרד לוֹ מונטגומרי, דרש במפגיע את ההוצאות להורג, אשר ראה אותן כנחוצות ליוקרה של השלטון הבריטי. השבויים מהמחתרות היהודיות שיחקו לידיו על-מנת להתגבר על המדיניות המתונה של אלן גורדון קנינגהם, הנציב העליון הבריטי האחרון בארץ ישראל.