stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כסיסת ציפורניים
מניעה וטיפול בכסיסת ציפורניים

טיפול בכסיסת ציפורניים כרוך בטיפול בצוות רב תחומי שכולל טיפול פסיכו-סוציאלי, פסיכיאטרי, דרמטולוגי ושיניים. טיפול ראשוני כרוך בשיתוף המטופל וההורים. האווירה הביתית צריכה להיות סביבה אוהדת ואוהבת עבור הילד או מתבגר, שיעזרו לחיזוק ביטחון עצמי. היגיינת ציפורניים עוזרת במניעת זיהומים ציפורניים .טיפוח הציפורניים כגון ציפורניים קצוצות ומניקור תכוף מגן על הציפורן ומפחית את הרצון לכסיסת ציפורניים. מריחה של שמן זית על הציפורניים, הופכות אותן לרכות וגמישות ומפחיתות את הרצון ללעוס את הציפורניים עם השיניים.
התקן ששמים בפיו של המטופל המונע ממנו לכסוס את ציפורניו. השיטה הומצאה בארצות הברית בשנת 2006[דרוש מקור]. מטרת ההתקן היא כפולה:
למנוע נזק נוסף ובכך לסייע לשיקום הציפורניים
לגרום לדיכוי של הדחף לכסוס וכך לאחר מספר שבועות, הדחף מדוכא לתמיד ואין צורך יותר בהתקן.
הערות שוליים

1 2 3  Mohsen Baghchechi , Janice L. Pelletier , Sharon E. Jacob ,, Art of Prevention: The importance of tackling the nail biting habit, International Journal of Women’s Dermatology Volume 7, Issue 3, June 2021,, 2021, עמ' Pages 309-313
1 2 3  Javed Ather Siddiqui, Shazia Farheen Quresh, Onychophagia (Nail Biting): an overview, Indian Journal of Mental Health 7(2), 2020, עמ' 97-104
↑  Salivary pH: A diagnostic biomarker, J Indian Soc Periodontol, 2013 Jul-Aug
↑  Sachan, Avesh; Chaturvedi, TP, Onychophagia (Nail biting), anxiety, and malocclusion, Indian Journal of Dental Research Volume 23 - Issue 5, 2012, עמ' 680-682
לאו חנין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 בנובמבר 1913 וילנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  21 בספטמבר 2008 (בגיל 94) 
 מדינה:  ליטא, הרפובליקה העממית של סין, יפן, ישראל, ארצות הברית
 מקום מגורים:  לוס אנג'לס 
 
לאו חנין (Leo Hanin;‏ 20 בנובמבר 1913 - 21 בספטמבר 2008) היה פעיל ציוני בסין וביפן, יליד וילנה.
ביוגרפיה

אריה לאו חנין נולד למשפחה יהודית בווילנה. בהיותו בן 3 (בשנת 1916), בתקופת האימפריה הרוסית, עזב עם משפחתו לחרבין שבמנצ'וריה (צפון סין). שם הצטרף חנין לקבוצה ציונית ולמד היסטוריה יהודית בבית ספר יסודי יהודי. לאחר מכן למד בבית ספר תיכון רוסי. כאשר יפן השתלטה על מנצ'וריה ב-1931, הוא עבר לשאנגחאי, שם למד בבית ספר בריטי, והתנדב בחיל שאנגחאי. הוא הנהיג את בית"ר שאנגחאי, ארגון הנוער הציוני הרוויזיוניסטי.
ב-1937, הוא עבר לקובה שביפן, כדי לעבוד בחברת טקסטיל. הקהילה היהודית הקטנה שם בחרה בו למזכיר הכבוד שלהם. מאוגוסט 1940 עד נובמבר 1941 הגיעו לקובה אלפיים פליטים יהודים פולנים-ליטאים, שניצלו מהשואה על ידי סגן-הקונסול היפני בקובנה ובליטא, צ'יאונה סוגיהארה; הקהילה היהודית בראשות חנין עזרה להם במציאת מגורים, תרומת ציוד רפואי וביגוד, ובטיפול בוויזות שלהם כדי שיוכלו להישאר ביפן (בסיוע שגריר פולין ביפן, תדיאוש רומר).
ב-1942 חזר חנין לשאנגחאי ועבד שם עד סיום מלחמת העולם השנייה. הוא היגר לישראל ב-1948, ולאחר מכן עבר ללוס אנג'לס שבארצות הברית ב-1972.
הוא תיאר את הקהילה היהודית בקובה ואת פעילותיה בראיון מיוחד ב-1999.
נפטר בלוס אנג'לס ב-21 בספטמבר 2008.
הערות שוליים

↑  The Jews of China
↑  Leo Hanin, Fold3
↑  Marvin Tokayer, Mary Swartz, The Fugu Plan: The Untold Story of the Japanese and the Jews During World War II, Gefen Publishing House Ltd, 2004-01-01
↑  People with big heart
↑  Oral history interview with Leo Hanin, United States Holocaust Memorial Museum
סאלח ודאוד אל-כוויתי

האחים דאוד וסאלח אל-כוויתי מנגנים בשנות ה-1930 בתזמורת רדיו עיראק: דאוד – השני מימין, וסאלח – החמישי מימין
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
סאלח (1908–1986) ודאוד (1910–1976) אל-כוויתי (בערבית: صالح وداوود الكويتي; נולדו כסאלח ודאוד עזרא) היו זמרים ומוזיקאים יהודים-עיראקים, מהמוזיקאים החשובים והמצליחים ביותר בעיראק במחצית הראשונה של המאה ה-20 וממייסדי המוזיקה העיראקית המודרנית. סאלח אל-כוויתי היה בעיקר מלחין, זמר וכנר, ואחיו דאוד אל-כוויתי היה זמר ונגן עוד. האחים לבית אל-כוויתי נמנים עם המוזיקאים היהודים שתרמו לשגשוגו של הסגנון החדש במוזיקה בעיראק במחצית הראשונה של המאה ה-20. הפעילות המוזיקלית הענפה בקרב יהודי עיראק ובמיוחד בבגדאד, נגעה לחיי הכלל והפרט, לתחומי הקודש והחול, השירה והנגינה. באופן יחסי לגודלה של הקהילה ולמשקלה באוכלוסייה הכללית, העמידה יהדות עיראק מספר גדול של מוזיקאים מחוננים. סאלח אל-כוויתי שזכה לתואר אבי המוזיקה העיראקית, היה הראשון שהקים את השיר שנלקח מהמקאם העיראקי, שהוא הסוגה הערבית הקלאסית.
קורות חיים

האחים אל-כוויתי נולדו בכווית למשפחה ממוצא עיראקי. אביהם, שעסק במסחר, עזב בזמנו את בצרה שבדרום עיראק והיגר לכווית יחד עם עוד 50 משפחות יהודיות, שייסדו שם קהילה יהודית בכווית. בערך בשנת 1918, כאשר סאלח היה בן 10 ודאוד בן 8, הם קיבלו במתנה מדודם כינור ועוד. מרגע זה נתגלה כישרונם המוזיקלי יוצא הדופן. סאלח החל ללמוד מוזיקה ונגינה בעוד מחאלד אל-באכר, נגן עוד מפורסם באותם זמנים. האחים אל-כוויתי החלו להופיע, ועד מהרה חברות מוזיקה עיראקיות הקליטו והפיצו את שיריהם ברחבי עיראק. בעקבות הצלחת האחים, משפחת אל-כוויתי חזרה להתגורר בבצרה שבעיראק, שם למד סאלח לנגן בקאנון (אצל אזור) ואת רזי הקומפוזיציה הערבית הבנויה על מקאמות אצל מוחמד אל גובנצ'י ואחרים. עם המשך הצלחתם, עברו האחים להתגורר בבגדאד. חלוקת התפקידים בין האחים הייתה כך: סאלח, שלמד מוזיקה ערבית ומערבית בבית ספר למוזיקה בבגדאד, כתב והלחין את השירים ודאוד ביצע אותם. בעבודתם המוזיקלית הם הכניסו אלמנטים חדשניים במוזיקה המסורתית ובזכות כך נחשבים למייסדי המוזיקה העיראקית המודרנית. הם התפרסמו, שיתפו פעולה עם גדולי הזמר הערבי וצברו הון ונכסים.
בשנת 1933 הוציא הסופר והמשורר הערבי עיראקי עבד אל-כרים אל-עלאף (عبد الكريم العلاف) אסופת שירים שכל לחניהם חוברו על ידי סאלח, אחד השירים "לבך קשה כחלמיש" בוצע לראשונה על ידי הזמרת המפורסמת אום כולתום. סאלח ליווה בין השאר את הזמר חודיירי אבו עזיז וכתב והלחין לזמרים אחרים, בהם מגדולי הזמרים העיראקיים: סלימה מוראד-פאשה, סולטאנה יוסוף (שתיהן ממוצא יהודי), נאזם אל-ע'זאלי (שהיה נשוי לסלימה מוראד-פאשה) וזאכייה ג'ורג' (שהייתה לתקופת מה ארוסתו של סאלח אל כוויתי), וכמו כן, זמרים וזמרות מפורסמים ממצרים כמו אום כולתום ומוחמד עבד אל-והאב.
הצלחת האחים עוררה את תשומת לב בית המלוכה העיראקי, ועד מהרה היו חביביו של המלך פייסל, ולאחר מכן של המלך גאזי. האחים לקחו יחד עם הזמרת המצרית פתחיה אחמד חלק פעיל בטקס הכתרת המלך פייסל השני בשנת 1935. גולת הכותרת להצלחתם של האחים הייתה כאשר נקראו להקים את התזמורת הראשונה של שירות השידור העיראקי מיד אחרי פתיחת התחנה בשנת 1936. סאלח היה מנהלה הראשון ועורך התוכניות המוזיקליות ברדיו העיראקי. הוא היה הראשון שהכניס כלי נגינה נוספים לתזמורת כגון הצ'לו והחליל. בשנת 1944 עזבו האחים את בית השידור אך המשיכו להופיע בו אחת לשבוע. האחים כוויתי ניהלו בבגדד שני מועדונים שהיו מעין "אולמות קונצרטים" שמשכו קהל רב ונהנו מפופולריות רבה. סאלח אל-כוויתי הלחין את המוזיקה לסרט העיראקי הראשון "עליא ועצאם" משנת 1936. זהו הסרט הערבי הראשון באורך מלא שהיה להצלחה גדולה בעולם הערבי.
קורות חיים > העלייה לישראל

משפחת אל-כוויתי עלתה ארצה בעלייה הגדולה של יהדות עיראק במסגרת מבצע עזרא ונחמיה, בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20. עלייתם של יהודי עיראק הותרה בהתאם להצעת החוק שהניח שר הפנים סאלח ג'אבר בפרלמנט בעיראק בראשית מארס 1950, בעקבות מאמציהם של שליחי הסוכנות ונציגי מדינת ישראל שפעלו לשדל ולשחד את השליטים להתיר את העלייה, ביניהם שלמה הלל, שהגיע בזהות בדויה לעיראק, תחת השם ריצ'רד אמרסטרונג והתקרב אל תאופיק א-סווידי (ראש ממשלת עיראק בעת ההיא) כדי לקדם את עליית יהודי עיראק. ההיענות הבלתי צפויה מצד השלטונות הפתיעה וריגשה את היהודים.
העלייה ההמונית של יהודים מארצות שונות בעת ובעונה אחת הקשתה על קליטתם של האחים סאלח ודאוד אל-כוויתי בארץ. הקריירה המוזיקלית שלהם נקטעה, ובעולם הערבי יצירותיהם קוטלגו כ"לחן עממי" או שנוכסו על ידי זמרים מקומיים. עם עלייתו לשלטון של סדאם חוסיין, הוא הורה לשר התרבות העיראקי למחוק את השמות סאלח ודאוד אל-כוויתי מהארכיונים, וכך נמחקה מורשתם התרבותית בעיראק. שמותיהם של השניים נמחקו ממאות השירים שיצרו, ובמקום שמם נכתב "לחן עממי". למרות זאת, הסופר עבד אל-כרים אל-עלאף (عبد الكريم العلاف) כתב בספרו משנת 1963 על תולדות המוזיקה הערבית (الطرب عند العرب) "רק שני כנרים גאונים קמו בעולם הערבי עד היום: סמי אל-שאווה ממצרים וסאלח אל-כוויתי מעיראק".
לאחר עלייתם לישראל לא הצליחו האחים לשחזר את הצלחתם בעיראק. בימיהם הראשונים בארץ התגוררו במעברת באר יעקב ולאחר מכן עברו לגור בשכונת התקווה בתל אביב שם נהגו לנגן בפני לקוחות של בית הקפה "נח". לאחר תהליך קליטה קשה, החלו האחים לשדר תוכנית בת שעה בשידורי קול ישראל בערבית ולשיר ולנגן כאמנים אורחים עם תזמורת קול ישראל בערבית בניהולו של זוזו מוסא. על אף הפופולריות הרבה של התוכנית בקרב יוצאי עיראק בישראל ובקרב ערבים ממדינות ערב השכנות, הם חשו כי הוכנסו לגטו תרבותי. היחס לתרבות המזרחית בישראל בתקופת בואם לא אפשר להם להמשיך את ההצלחה הרבה לה זכו בטרם עלו ארצה. הפער בין ההכרה לה זכו בעיראק לבין ההכרה לה זכו בישראל גרם להם לאכזבה כה רבה עד שאסרו על ילדיהם ללמוד מוזיקה. למעשה המחיקה שנכפתה על שני האמנים היוצרים הייתה כפולה: שם, בעיראק, שמותיהם נמחקו מיצירותיהם, ניסו להעלים אותם כי היו יהודים, ובישראל הם חוו הדרה תרבותית, לא רצו לשמוע אותם כי ראו בהם ערבים.
הסרט הדוקומנטרי "התזמורת" אשר מביא לראשונה את סיפור תחנת בית השידור הישראלי, שהפכה לקול ישראל בערבית (רשת ד'), מציג ראיונות עם בני משפחה ואנשים שעבדו בתחנה מראשית דרכה. בסרט מתאר שלמה אל-כוויתי, בנו של סאלח אל-כוויתי את אופן העסקתם של אביו ושל דודו בתזמורת של בית השידור ומציין כי הם הועסקו כפרילאנס, באו הקליטו ושולמו על ההקלטה שביצעו. שלמה אל-כוויתי גם מספר בסרט על כך שכל ההקלטות שלהם שנמצאים ברשותו הן עותקים של הקלטות של אותה רצועת שידור שבוצעו בתחנת השידור בארץ, מאחר שבעלייתם ארצה הוחרמו כל מחברות התווים עם יצירותיהם המקוריות שנשאו איתם בדרכם לארץ ישראל. לפרנסתם פתחו האחים חנות לכלי בית בשוק שכונת התקווה, מהסרט ניתן ללמוד כי למעשה חנות זו שמשה את האחים כ"משרד הזמנות" היכן שתואמו הופעות והזמנות להופיע באירועים.
קורות חיים > העלייה לישראל > אזכורים בתרבות

בפסקול הסרט "סוף העולם שמאלה" ביצע נכדו של דאוד אל-כוויתי, דודו טסה, את השיר "פוג אל נחל" (فوك النخل – מעל הדקלים), שביצעו בעבר האחים אל-כוויתי. בנוסף, בשנת 2011 יצא אלבומו של טסה "דודו טסה והכוויתים", המורכב כולו מחומרים של סבו ואחיו של סבו, דאוד וסאלח אל-כוויתי.
יאיר דלאל והרב דוד מנחם מבצעים בהופעותיהם בישראל ובעולם ממבחר היצירות של האחים אל כוויתי.
הסרט מפריח היונים מביא ביצועים של היצירות של האחים.
סאלח ולהקת הצ'אלרי שלו נזכרים בספר "מסע בבגדד היהודית" שכתבה ויולט שמאש.
לקריאה נוספת

Urkevich, Lisa. "Crossing Paths in the Middle East: Cultural Struggles of Jewish-Kuwaiti Musicians in the 20th Century" Paper presented at the annual meeting of the American Historical Association, 23.1.2008.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  אמנון שילוח, "המוזיקה", בתוך הספר מאת חיים סעדון (ע), עיראק: קהילות ישראל במזרח במאות התשע-עשרה והעשרים, ירושלים: משרד החינוך - מינהל חברה ונוער / מכון בן צבי, 2002, עמ' 115–123
1 2 3  נירית אנדרמן, סרטה התיעודי של גילי גאון: סיפור השתקתם של האחים סאלח ודאוד אל כוויתי, באתר הארץ, 15 ביולי 2011
↑  דבורה הכהן, עולים בסערה: העלייה הגדולה וקליטתה בישראל 1948–1953, "עליית עזרא ונחמיה"., באתר הספריה הוירטואלית של מט"ח. יד בן צבי, ‏1994 תשנ"ד
↑  המסע הארוך הביתה | פרק 2 – החל מדקה 42:46, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי
↑  al-'Allāf, 'Abd al-Karīm, Al-Tarab 'ind al-'Arab, שנייה, Baghdad: al-Maktabah al-Ahliyyah, 1963. (בערבית)
↑  התזמורת - סרט דוקומנטרי, במאי/ם: עופר פנחסוב, מפיק/ים: עופר פנחסוב, הפקות תסריט: עופר פנחסוב, צילום: דנור גלזר, עריכה: תור בו מיור, 82 ד', 2023
↑  ויולט שאמאש, תרגום: משה שמש, מסע בבגדד היהודית, הוצאת גוונים, 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298775605171  BnF: cb15738105m (data)  ISNI: 0000 0000 6689 4087  LCCN: n2011086439  VIAF: 80434794   WorldCat (עם VIAF): 80434794
יצחק ברלוביץ (בר-לביא)

| --- | --- |

יצחק ברלוביץ (בר-לביא) בשנת 1936
 לידה:  22 בדצמבר 1892 ג' בטבת תרנ"ג פריז, צרפת 
 פטירה:  20 במרץ 1951 (בגיל 58) י"ב באדר ב' תשי"א 
 מדינה:  ישראל 
 תאריך עלייה:  1893
 ידוע בשל:  הקמת אגודת "האורז"
 עיסוק:  אורז
 צאצאים:  יפה ברלוביץ
 
יצחק ברלוביץ (בר-לביא) (22 בדצמבר 1892 – 20 במרץ 1951) היה מראשוני האורזים בארץ ישראל וממייסדי אגודת "האורז" – אגודת האורזים העבריים בארץ ישראל. אביו של ברלוביץ הוסיף לשם משפחתם את השם "בר-לביא" עם עלותם לארץ, בשנת 1894.
ביוגרפיה

יצחק ברלוביץ נולד בפריז ליוסף ברלוביץ (יליד לינקובה, ליטא, 1859), ולדינה (ילידת ציטוביאן, ליטא, 1861). אמו הייתה אחותו של זרח ברנט, ממייסדי פתח תקווה ונווה שלום. על פי סיפור משפחתי, אימו של יצחק התקשתה ללדת, ורב העיירה הציע לבני הזוג לשנות את מקום מגוריהם. ההחלטה המיידית הייתה לעלות לארץ ישראל. בדרכם לארץ ישראל, התעכב הזוג בפריז אצל האח יעקב ברנט, שם התמחה יוסף, שהיה קדר במקצועו, בייצור רעפי מרסיי וכלי חרס. בפריז הצליחה דינה להביא לעולם ילד ראשון – את יצחק. בשנת 1894, משסיים האב, את ההתמחות, המשיכו בני הזוג בדרכם כמתוכנן, ועלו לארץ ישראל יחד עם בנם התינוק יצחק, שהיה כבן שנה. עם הגיעם ארצה, הם התיישבו בפתח תקווה, שם המתין להם אחיה של דינה, זרח ברנט, אשר נתן להם חלקת אדמה ששימשה לבניית ביתם ומפעלם. זמן קצר לאחר שעלו לארץ ישראל, נולדו לזוג שני ילדים נוספים - בן ובת.
יצחק החל את לימודיו המוקדמים בתלמוד תורה מסורתי ולאחר מכן למד בבית הספר היסודי "בית ספר הברון" שהוקם בסיועו של הברון אדמונד ג׳יימס רוטשילד.
יוסף, האב, ביקש להקים בפתח תקווה תעשייה למוצרי קרמיקה. הוא סייר בארץ על מנת למצוא אדמה מתאימה. בינתיים נתקל בבעיות קשות של אספקת מים ומחירים גבוהים מנשוא, ואף על פי כן החל בייצור. בשנת 1903, אחרי מספר שנים של עבודה בלתי אפשרית והפסד הממון שהביא איתו לארץ, נדרש יצחק לצאת לעבודה ולסייע בפרנסת המשפחה, והאב החל לעבוד כפועל חקלאי במשק הגדול של אחוזת לחמן, שם המשיכו לקרוא לו, יוסף דער טעפער (יוסף הקדר).
יצחק התקשה למצוא עבודה כלשהי, ורק לאחר חיפושים מאומצים נודע לו כי יהושע סמואל, מפקח אגודת 'פרדס', מחפש נערים שיוכלו לנַיֵיר את תיבות ההדרים. יצחק פנה לסמואל, והתקבל לעבודה, ומכאן נפתחה בפניו הדרך להיות מראשוני האורזים העבריים בפרדסים.
לימים נישא יצחק ברלוביץ לברכה גרשמן, האישה הראשונה שהשתלבה בעבודות הפרדס, נפטרה בגיל צעיר. ברלוביץ נשא בשנית את איטה אסתר לבית פוצ'טר. בתם של יצחק ואיטה אסתר, היא פרופ' יפה ברלוביץ-בלוך, שמרבה לעסוק במחקריה במורשת אביה: תקופת העלייה הראשונה, ותרבות המושבות.
יצחק ברלוביץ נפטר בי"ב באדר ב' תשי"א, 20 במרץ 1951.
העבודה בפרדסים

הברון אדמונד ג׳יימס רוטשילד, שסייע רבות למושבות שהוקמו, הביא לארץ גננים מקצועיים אשר המליצו לעבור מגידולי הפלחה לגידול מטעים וביניהם מטעי פרי הדר - פרדסים. סביב נטיעת הפרדסים ועיבודם התפתחו מיומנויות מקצועיות שנבעו מן העבודות בפרדס, כאשר המקצוע המוביל היה אריזת הפרי, לאחר שמויין ונועד להישלח אל מחוץ לארץ. עד שנת 1904, נעשתה עבודת האריזה בידי קבוצות פועלים ערבים מיפו.
בשנת 1904 החליט האגרונום פרץ פסקל, ממייסדי 'אגודת פרדס', לשבור את המונופול של הקבוצות הערביות בפרדסי המושבה פתח תקווה, ולהתחיל לשלב בהן פועלים יהודים. כאשר לקח לעבודת אריזת הפרי בפרדס שלו קבוצה ערבית-יפואית כמקובל, דרש בתוקף שהנער יצחק ברלוביץ ישתלב בעבודה כמנייר (מרפד). יצחק למד ישירות מהפועלים הערבים, ולאחר תקופה כמנייר ועוטף התקדם לגולת הכותרת המקצועית - האריזה. לאחר שעבד זמן מה כאורז, החל יצחק ללמד פועלים יהודים נוספים את מלאכת האריזה.
בחורף 1907, בעיצומה של תקופת הקטיף, עזבה הקבוצה הערבית את עבודתה בפרדסים למשך שלושה ימים על מנת לחגוג את חג המולד. במקביל, התקבלה הזמנה גדולה ודחופה למשלוח פירות הדר מאנגליה. כאשר אונייה המתינה בנמל במטרה להפליג בהקדם האפשרי. עקב המחסור בידיים עובדות, התקבלה ההחלטה ב'אגודת פרדס' לנקוט בצעד חדשני: לקבץ ולהקים קבוצה של פועלים יהודים שכבר עבדו עם הקבוצות הערביות, על מנת לעמוד בלוח הזמנים הצפוף של ההזמנה הדחופה. המשלוח שאופיין בדחיפות ובחשיבות רבה, בוצע, בהצלחה. יצחק ברלוביץ תיאר את האירוע בזיכרונותיו:
"קבוצתנו עמדה אז בסימן של תקווה ופחד... אבל אחרי 21 יום נתקבלה טלגרמה מאנגליה שהפרי הנארז על ידינו נמכר במחירים טובים, ועמדנו במבחן לקורת רוח מצדדינו, ולשמחנו לא היה גבול".
ההצלחה דרבנה את הקמתה של הקבוצה העברית הראשונה לאריזה, כשחבריה הראשונים היו משה שילביץ, צבי ודוד שמואלביץ ויצחק ברלוביץ, אשר היו ידועים בשם "אורזי פתח תקווה".
יהושע שטמפפר, ממייסדי פתח תקווה ובעל הפרדס הראשון באזור, פעל רבות על מנת לשכנע את פרדסני המושבה להעסיק את בני הקבוצה הראשונה, שלא היו בעלי ניסיון רב בתחום. חלק מאיכרי פתח תקווה נענו לבקשתו של שטמפפר, והקבוצה הוזמנה לעבוד בפרדסים שלהם.
עבודתם המקצועית הקנתה להם מוניטין רב, ושימשה מקור השראה לעובדים עבריים נוספים ללמוד את מקצוע האריזה. בשנת 1908, הוקמה קבוצה נוספת של אורזים יהודים, מתוך כוונה להקים קבוצות נוספות.
ב-1909, בעקבות המוניטין הטוב שצברה הקבוצה, החלו להזמינם לעבוד גם במושבות הדרים אחרות, כמו נס ציונה, זכרון יעקב, ורחובות. על תקופה זו כתב ברלוביץ: "זה היה הצעד הראשון לכיבוש עבודת האריזה העברית מחוץ לפתח תקווה".
הצלחת קבוצות האורזים היהודים עוררה התנגדות והתנכלויות מצד הקבוצות הערביות, והמשיך ברלוביץ וכתב: "כשראו הערבים כי המונופול שלהם נתבטל... הכניסו בגניבה תפוחי זהב קלופים לכמה תיבות שנשלחו לאירופה וכל יתר הפירות שבתיבות הגיעו רקובים. אך ועדת החקירה של הפרדסנים גילתה את סיבת הרקבון ואת המזימה...".
עם קבוצת האריזה הראשונה בפתח תקווה, נפתחו האפשרויות להעסקת נשים בעבודות בפרדסים, בעיקר בעבודות קטיף, בירור ומיון הפרי. ב-1907 הצטרפה לקבוצה זו ברכה גרשמן צעירה ילידת פתח תקווה. הצטרפותה לקבוצת האריזה הביאה לפריצת דרך בהסרת המחסום המסורתי שראה בענף הפרדסנות תחום עיסוק גברי בלבד, ומכאן ואילך הפכו הנשים לחלק בלתי נפרד מעבודות האריזה השונות בענף זה.
אגודת "האורז"

עם סיום מלחמת העולם הראשונה והחזרה אל הפרדסים הנטושים ב-1919, כתב ברלוביץ ביומניו: "מתחילה שוב התקווה למשלוח פרי לאנגליה, ושאלת האריזה עולה שוב על הפרק. חמש שנות המלחמה השאירו את סימני חורבנם על משק הפרדסנות... יבול הפרי זעום... ויש חשש שחלק מהקבוצות העבריות תשארנה בלי עבודה". עקב האיום הכלכלי, כשאורזים יהודים מצאו את עצמם מתחרים בשוק העבודה מול אורזים יהודים אחרים, העלה ברלוביץ הצעה לייסד אגודה שתכלול את כל העובדים בענף. ברלוביץ יזם אספה כללית, שהתקיימה בעין גנים, שבה נבחר ועד מוביל של שלושה חברים, ונקבעו עקרונות יסוד לפעילות משותפת. באספה הוענק לארגון השם אגודת "האורז". עם זאת, הוועד, שהיה חסר ניסיון התקשה להגן על חברי האגודה, ובשל התחרות הגוברת בענף, התפרקה האגודה וחבריה חזרו כל אחד לעבוד באופן עצמאי, עד לשנת 1929.
לאחר שהניסיון הראשון בהקמת אגודת "האורז" לא צלח, המשיך ברלוביץ בעבודת האריזה כאורז עצמאי. הוא לקח חלק בהתפתחות שפקדה את עבודת האריזה בארץ, כשהוא מתמחה בשיטות אריזה חדשניות, מתוודע אל זני פירות הדר חדשים, ומשמש אורז-מנהל בפרדסים ובחברות פירות הדר. אחד מהישגיו המקצועיים היה מינויו כאורז ראשי אצל איש עסקים בשם מוחמד תאופיק אבו חוסיין על ע'וסיין שנודע בכינוי תאופיק בק, ובפרדסיו פעלו שלושה בתי אריזה והם היו ממוקמים בוואדי חנין. מינויו של ברלוביץ היהודי לניהול האריזה בפרדסיו של פרדסן ערבי היה מינוי חריג ומסוכן שהתרחש בימים של מאורעות דמים. ברלוביץ ניהל את האריזה בפרדסיו של אל ע'וסיין במשך שנתיים, בין השנים 1927–1929. הוא הדריך את הקבוצות הערביות בפרדסיו של על ע׳וסיין, והגדיל את ביקוש ההדרים שלו בשוקי אירופה. תאופיק בק אל ע'וסיין העריך את מיומנותו המקצועית של ברלוביץ והרבה להודות לו במתנות ובתעודות הערכה. עם זאת, היחסים עם הפועלים הערבים, ובעיקר עם האורז הראשי, היו מתוחים, ובעקבות הצקות חוזרות ונשנות לברלוביץ, פיטר אל ע'וסיין ברלוביץ, האורז הראשי שלו. בעונת 1929/30 שוב הציע אל ע'וסיין לברלוביץ לנהל את העבודה בפרדסיו, אולם ברלוביץ סירב ובחר לחזור ולעבוד בפתח תקווה, כאורז ראשי בפרדסי הברון אדמונד ג׳יימס רוטשילד.
בשנת 1929 שגשג מאוד ענף הפרדסנות. המטעים התרחבו במושבות ההדרים, מספר האורזים היהודים גדל, והתחרות בין האורזים החריפה כשהיא מכרסמת בשכר. האורזים הערבים הוזילו את מחיר עבודתם במטרה לשדל את הפרדסנים היהודים להעדיף את עבודתם. האורזים הוותיקים, וביניהם ברלוביץ, חששו שפועלים יהודים יתייאשו ויעזבו את עבודות הפרדס. לכן דרש ברלוביץ כי יוקם גוף שתפקידו לפתור את הבעיה, והציע להקים מחדש את אגודת "האורז". על אף שרבים לא תמכו במהלך אחרי כישלון האגודה ב-1920, התארגנה בכל זאת ועדה מצומצמת שיצרה קשר עם האורזים בכל הארץ. פעם נוספת נערכה אספה רבת משתתפים בעין גנים, כשהפעם נבחרה הנהלה שהצליחה להניח את העקרונות הכלכליים והמקצועיים לפעילותה של האגודה. בראש האגודה עמד מרדכי בן דרור, אדם בעל ניסיון בארגון, שניהל אותה במשך 30 שנים, בשנים 1929–1959. בכל אותן השנים פעלה אגודת "האורז" כארגון פועלים עצמאי, ששמר על אי תלות פוליטית, וקבע את תקנותיו המקצועיות באופן דמוקרטי.
חיים ציבוריים

בין השנים 1930–1951 כיהן יצחק ברלוביץ כחבר בהנהלת אגודת "האורז", והיה המפקח על האריזה במושבות ההדרים. כמו כן, הוא עמד בראש מחלקת ההדרכה שארגנה קורסים ללימוד ולהשתלמות בעבודות הפרדס, במטרה לשפר את איכות רמת האריזה בארץ. קורסים אלו שבו והתחדשו גם אחרי מלחמת העולם השנייה, ובעיקר עם הקמת מדינת ישראל והעליות הגדולות. ברלוביץ לימד והדריך עשרות עולים חדשים ללא שפה משותפת, מתוך רצון ודאגה להקנות להם מקצוע ושורשים בארץ החדשה.
ברלוביץ היה מעורב בחייה הציבוריים של המושבה פתח תקווה. הוא לקח חלק פעיל בגדוד מתנדבים של מכבי אש שהוקם כנגד פיגועי השריפות שהוצתו על ידי השכנים הערבים; השתתף במקהלת המושבה בניצוחו של המוזיקאי שלמה קפלן; היה חבר ההנהלה ב"אגודה לבעלי בתים ובעלי רכוש", וכן היה חבר הוועדה המפשרת בסכסוכי דירות ודיירים שליד העירייה.
פרסומים

מארכיון יצחק ברלוביץ:
זכרונות לבית אבא, בכתב יד, 17 עמודים.
זכרונות לבית אבא, בכתב יד, 29 עמודים, ארכיון לתולדות פתח תקווה ע"ש עודד ירקוני, אא-102, 1948-1940. (נמסר על ידי יצחק ברלוביץ, ט אייר תש"ו, 5 במאי 1946).
יומי הראשון בעבודת פרי הדר, בכתב יד, 11 עמודים (נערך ופורסם בכתב העת ״עתמול״, ראו הערה 10).
יסוד אגודת "האורז:" 1919, 1929, בכתב יד, 10 עמודים (חלקים ממנו נערכו על ידי אלעזר טרופה, והובאו במאמר "ראשיתה של האריזה העברית בארץ ישראל", ״ראשית״, הערה 15, ללא שם המחבר).
שלושה סיפורים מימי ילדותי, בכתב יד:
במרתף
דלקה (עס ברענט)
מסע המים
פרסים והוקרה

בשנת 1997 הנציחה עיריית פתח תקווה את מפעלותיו ברחוב הקרוי על שמו בשכונת הדר גנים, בדרום-מזרח פתח תקווה.
בשנת 1932 הוענק לברלוביץ פרס 'אגודת פרדס' על האריזה היפה ביותר.
בשנת 1938 הוענקה לברלוביץ תעודת הצטיינות על אריזת פרי הדר, במסגרת תערוכת הפירות הקיסרית בלונדון.
בדצמבר 2010, במסגרת אירועי "הנצחה וזיכרון בפתח תקווה", קיים מנהל התרבות בעיריית פתח תקווה (יחד עם מוזיאון ראשונים והארכיון לתולדות פתח תקווה ע"ש עודד ירקוני) יום עיון לזכרו ולפועלו, תחת הכותרת "יצחק ברלוביץ האורז הראשון וממייסדי אגודת "האורז" בפתח תקווה".
הערות שוליים

1 2  ברלוביץ יצחק | פריט NNL_ARCHIVE_AL997009702889705171 | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
1 2  1284 | Encyclopedia of the Founders and Builders of Israel, www.tidhar.tourolib.org
1 2  יצחק ברלוביץ ז"ל, באתר אישים ומייסדים
↑  יעקב רואי, יחסי יהודים ערבים במושבות העלייה הראשונה, תל אביב, 1981, ספר העלייה הראשונה, עמ' 268
↑  א' עבר הדני (ע), ספר היובל של אגודת פרדס, תר"ס-תש"י (1950-1900), עמ' 43
1 2  מרכז פסג"ה פתח תקווה – רחובות המנציחים אישים ואירועים בתולדות העיר, באתר pisga-pt.org.il, רחוב ברלוביץ
1 2  יצחק ברלוביץ, ארגון וייסוד אגודת 'האורז': 1919, 1929, פתח תקווה: ארכיון יצחק ברלוביץ, 1947/46, עמ' 2
↑  הארכיון לתולדות פתח תקוה ע"ש עודד ירקוני, איך נולד פרדס? פרדסנות ופרדסים בפ"ת, באתר הארכיון לתולדות פתח תקוה ע"ש עודד ירקוני, ‏2022-09-12
↑  יצחק ברלוביץ, אלעזר טרופה (ע), ראשיתה של האריזה העברית בארץ ישראל, פתח תקווה, תש"ח 1948, ראשית, למלאת שבעים שנה לפתח תקווה (תרל"ח-תש"ח), עמ' 84-83
↑  דוד תדהר (ע), יצחק ברלוביץ, אנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו, כרך שלישי, תל אביב, 1949, עמ' 1285-1284
↑  א' עבר הדני (ע), ספר היובל של אגודת פרדס, תר"ס-תש"י (1950-1900), עמ' 70
↑  יצחק ברלוביץ, ארגון וייסוד אגודת 'האורז': 1919, 1929, פתח תקווה: ארכיון יצחק ברלוביץ, 1947/46, עמ' 5-6
↑  שמואל גילר, תאופיק בק אל ע'וסיין, ההתנקשות בחיי הקצין תאופיק בק אל סעיד: טעות גורלית, כרך י"ד, 2014, עמ' 42-44
↑  יצחק ברלוביץ, ארגון וייסוד אגודת האורז: 1919, 1929, פתח תקווה: ארכיון יצחק ברלוביץ, 1947/46, עמ' 7-8
↑  יצחק ברלוביץ, אלעזר טרופה (ע), ראשיתה של האריזה העברית בארץ ישראל, פתח תקווה, תש"ח 1948, ראשית, למלאת שבעים שנה לפתח תקווה (תרל"ח-תש"ח), עמ' 85-86
↑  1285 | Encyclopedia of the Founders and Builders of Israel, www.tidhar.tourolib.org
↑  הנצחה וזיכרון בפתח תקוה, ‏2010
אריזת תפוזים - ברלוביץ (האורז), יושב ליד תיבת תפוזים בקדמת התמונה, ואחריו קבוצת האריזה - נשים וגברים במקצועותיהם השונים. התמונה צולמה ב-1924.
פורטרט של יצחק ברלוביץ
שנת 1935 (תרצ"ה) הייתה שנה של גאות ביבולי הפרדסים, התווספו חברים רבים לאגודה, והאגודה התפרשה גם למושבות הדרום. התמונה היא מהאסיפה הכללית שהתקיימה באותה השנה בפתח תקווה. נוכחים בה הצוות המוביל, ההנהלה והמועצה. הצוות המוביל יושב במרכז השולחן, ביניהם: מרדכי בן דרור, מנהל האגודה (לפניו ניירות), ועל ידו יצחק ברלוביץ עם העניבה.
קורס אריזה שברלוביץ העביר לעולים חדשים ב-1950. יצחק ברלוביץ בשורה האחורית למעלה עם מגבעת.
כף רוקמורל

| --- | --- |

מפת חצי האי האנטארקטי,   חצי האי טריניטי צבוע באדום
 מידע כללי
 על שם:  Gaston de Roquemaurel 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  63°33′00″S 58°56′00″W﻿ / ﻿63.55°S 58.9333°W﻿ / -63.55; -58.9333
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיכף רוקמורל(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיכף רוקמורל
 
כף רוֹקמוֹרֶל (באנגלית: Cape Roquemaurel) היא לשון יבשה סלעית בולט, בצד הצפוני של חצי האי טריניטי, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
הכף מהווה את הצד המזרחי של הכנסייה למפרץ בּוֹאוּן (Bone Bay).
היסטוריה > גילוי ומיפוי הכף

הכף התגלתה על ידי משלחת צרפתית ב-2 במרץ 1838, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1837 – 1840, בפיקודו של קפטן ז'ול דומון ד'אורוויל.
הכף נסקרה על ידי סקר שטחי חסות איי פורלנד בנובמבר 1948. הכף נסקרה מחדש על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1960–1961.