stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דליה מנור
הערות שוליים

↑  דליה מנור, קורות חיים (באנגלית)
↑  דליה מנור,קורות חיים – צוות אקדמי (באנגלית)
↑   דבי לוזיה מארחת את ד"ר דליה מנור, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 50:41)
↑  דליה מנור תנהל את מוזיאון הנגב לאמנות בבאר-שבע
↑  מגלים אוצרות – דליה מנור
↑  קטלוג התערוכה באתר סימניה
↑  עשור, חבר, באתר ynet, 3 בנובמבר 2005
↑  סמדר שפי, גלריה, הארץ, רשמו לפניהם, באתר הארץ, 13 בינואר 2008
↑  רגע לפני חגיגות המאה, באתר הארץ, 24 בדצמבר 2008
↑  ארץ מול שמיים: הציור של לודוויג בלום (1891 – 1974), ציורים
↑  נגיעות בצבע, באתר מוזיאון בצפון |המשכן לאמנות, ‏2015-10-25
↑   מנשה קדישמן: מן הטבע אל אמנות, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 7:06)
↑  מנשה קדישמן: מן הטבע אל האמנות – מוזאון הנגב לאמנות
↑  רוח דרומית: מבטים על הנגב באמנות ישראלית עכשווית – מוזאון הנגב לאמנות
↑  סרטון התערוכה צבע מקומי
↑  סיגלית לנדאו: קריאטידה – מוזאון הנגב לאמנות
↑  דרומה: מיכה בר-עם, צילומים – מוזאון הנגב לאמנות
↑  מה קורה// אייל אסולין
↑  הברביזון החדש – מוזאון הנגב לאמנות
↑  אייל סגל: נופל במקום – מוזאון הנגב לאמנות
↑  אור ורוד: ציורי המדבר של לודוויג בלום / תערוכה: אוצרת - דליה מנור ; קטלוג: עורכת: דליה מנור ; עיצוב והפקה: יוסי ג'יברי., באתר nli.userservices.exlibrisgroup.com
↑  אזל | מוזאון הנגב, באתר shlomit-bauman
1 2  המדיום הוא המסר, באתר www.imj.org.il, ‏1970-01-01
↑  מוזיאון הנגב לאמנות: שני בשנקל, כניסה לשתי תערוכות בשני שקלים בלבד, באתר www.beershevacity.com
↑  ״רודינה מאט/מולדת״ של פבל וולברג במוזיאון הנגב לאמנות, באתר מגזין פורטפוליו, ‏2016-01-12
↑  דב הלר: מסעות – מוזאון הנגב לאמנות
↑  דיוקן צעיר: אמנות הפחם של זוודיתו יוסף סרי, באתר הארץ, 12 באפריל 2017
↑  חומרים למחשבה: מבחר מאוסף המוזאון – מוזאון הנגב לאמנות
↑  אניסה אשקר: זהב שחור – Museum of Islamic and Near Eastern Cultures
↑  "נתיבים ועקבות: אמנות עכשווית מאוסטרליה". הארץ. נבדק ב-2021-05-15.
↑  שלוש תערוכות במוזיאון אחד/שבע
↑  גלגל הצבעים
↑  אנה טיכו – "התרשמות"
↑  נועם רבינוביץ – חיטה
↑  דוריס ארקין – זה קרה
↑  היו זמנים בבאר שבע
↑  חוט של מחשבה
↑  אולגה קיסלבה - מה אומרים העצים: בין מדע לאמנות
↑  מה נשמע בבית – אמנים מהנגב יוצרים בעקבות משבר הקורונה
↑  ארכיון ערב רב – תמונה כנוכחות פיזית רכה ומתקמטת
↑  ארכיון ערב רב – מהטבע אל ההפשטה ובחזרה
↑  ארכיון ערב רב – בהחלט הגיע הזמן
↑  ארכיון ערב רב – נמרוד – יצירתו של דימוי קנוני
↑  ארכיון ערב רב – המקום של נוישטיין
↑  גאווה ודעה קדומה או דגמים שכיחים בהיסטוריוגרפיה של האמנות בישראל, בכתב העת בצלאל
↑   אמנות בציון ההשקה, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 1:17:21)
↑  על הספר אמנות בציון/כוונים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309192905171  PLWABN: 9811810944705606  BIBSYS: 7073311  BnF: cb15043170v (data)  GND: 188376518  ISNI: 0000 0001 1655 8656  LCCN: nr94017319  NTA: 272596795  RERO: 02-A013135895  SUDOC: 094114358  VIAF: 61833373   WorldCat (עם VIAF): 61833373
דליה כרמל

דליה כרמל, 1960
דליה כרמל (נולדה ב-1 בספטמבר 1935) היא ישראלית המתגוררת בניו יורק, אשר בעת שירותה בצה"ל בשנות ה-50 שימשה כמזכירתו של ראש אגף המודיעין, בנימין גיבלי, והייתה מעורבת בזיוף מסמך המזכה את בנימין גיבלי מאחריות לעסק הביש, ומטיל את האשמה על שר הביטחון פנחס לבון.
ילדותה ונעוריה

דליה כרמל נולדה בירושלים בשנת 1935. אביה ד"ר יוסף ויזר מהונגריה ואמה אמה ידלובקר מלטביה נפגשו בגרמניה ועלו לארץ ישראל בשנת 1931. האב היה למנהל הרפואי של בית ההחלמה לחולי שחפת במקור חיים ובשנת 1948, בזמן מלחמת העצמאות, אחרי שהמוסד הופגז, עברה המשפחה לתל אביב והיא למדה בבית ספר תיכון ברמת גן.
מזכירה בלשכת ראש אמ"ן

ב-3 במאי 1953 התגייסה דליה כרמל לשירות סדיר בצה"ל. היא הוצבה לחיל המודיעין ושירתה תחילה תחת יהושפט הרכבי ובהמשך וכשנה אחרי כמזכירה בלשכת ראש אגף המודיעין, אלוף-משנה בנימין גיבלי עם שובו מארה״ב. אגף המודיעין (אמ"ן) הוקם באותה שנה כאגף במטה הכללי של צה"ל. עד אז פעלה במטכ"ל מחלקת המודיעין, שהייתה כפופה לאג"ם, אגף המטה הכללי (לימים אמ"ץ, אגף המבצעים). ראש מחלקת המודיעין הראשון היה סגן-אלוף איסר בארי וראש אגף המודיעין הראשון היה בנימין גיבלי. שמות שניהם נקשרו לפרשות חמורות; שמו של איסר בארי נקשר במספר פרשיות שהחמורה שבהן הייתה פרשת טוביאנסקי, הוצאתו להורג של קצין צה"ל מאיר טוביאנסקי, שהואשם על לא עוול בכפו, כפי שהתברר לאחר מעשה, בריגול. שמו של בנימין גיבלי עתיד להתקשר, במהלך שירותה של דליה כרמל כמזכירתו, בפרשת העסק הביש.
כשדליה כרמל החלה בתפקידה כמזכירתו היה בנימין גיבלי מפקד נערץ שזכה לנאמנות עיוורת מפקודיו. בתפקידה כמזכירתו הייתה דליה כרמל שותפת סוד למהלכים צבאיים ומודיעיניים. כן הייתה מודעת למערכת היחסים המורכבת שבין הדרג הצבאי לדרג המדיני.
מזכירתו של לוי אשכול

בשנת 1957 השתחררה דליה כרמל מצה"ל וחזרה לישראל. מעורבותה בפרשת "העסק הביש" לא נסתיימה בכך והיא צפויה להמשך בעתיד בשנת 1960 כשהפרשה תשוב ותתעורר כפרשה פוליטית.
עם שובה לארץ החלה כרמל לעבוד כמזכירתו של שר האוצר לוי אשכול. בעבודתם במחיצה אחת החלו להקשר בין השר למזכירתו קשרים אישיים. אשתו של לוי אשכול אלישבע הייתה אז חולה מאוד ובמצב זה התחזקו קשריו עם דליה והוא מצא בה אוזן קשבת להביע בפניה את רגשותיו. אלישבע נפטרה בשנת 1959. לאחר פטירתה ביקש אשכול לשאת את דליה לאשה, אך הפרש הגילים ביניהם שהיה ארבעים שנה היה גבוה ודליה סירבה להנשא לו. בשנת 1960, כשביקשה להתרחק מעניין העסק הביש ומהעבודה במחיצת אשכול, טסה לניו יורק.
1960 - פרשת לבון מתעוררת

דליה כרמל הספיקה לשהות בניו יורק כשלושה חודשים, ואז נקראה לשוב לישראל לחקירה נוספת. אברי אלעד, המפעיל של החוליה, שבשל אילוצי הצנזורה הצבאית כונה בתקשורת "האדם השלישי", הגיע לישראל אחרי שנותר שבועיים במצרים בלא שנעצר. תחילה נחשב לגיבור, אך בשנת 1958, בעת ששהה בחו"ל, גברו החשדות שפעל כסוכן כפול, והוא אשר הסגיר את אנשי החוליה למצרים. הוא פותה לחזור לארץ, נעצר, נחקר, והועמד למשפט בדלתיים סגורות. במהלך משפטו טען שבצה"ל זויפו מסמכים, וניתנו עדויות שקר במטרה לטייח את האחריות לעסק הביש. פרטי עדותו נשארו חסויים עד לשנת 1960, אך בשנה זו נפגש לבון עם ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון ודרש את טיהור שמו מן האחריות ל"עסק הביש". בן-גוריון סירב לטהר את שמו ובחר לקיים חקירה נוספת על ידי ועדה צבאית בראשות שופט בית המשפט העליון חיים כהן, שגויס למילואים לצורך זה והוענקה לו דרגת ייצוג של אלוף-משנה. שני עמיתיו של כהן לוועדה היו אנשי צבא – אלופי המשנה מתי פלד ואהרון דורון. לדליה כרמל הובטחה חסינות מפני הפללה בשל עדותה בפני הוועדה, אך העדות ניתנה על ידה בחו"ל, כאשר היועץ המשפטי לממשלה גדעון האוזנר הגיע לפריז לקבלת העדות. בעדותה מסרה כי בנימין גיבלי כתב ביולי 1954 מכתב לרמטכ"ל משה דיין אודות הפעולה במצרים. לדבריה היא הדפיסה מאוחר יותר עמוד נוסף למכתב, בו נוספה הפיסקה: "לפי הוראתו של לבון".
הוועדה חיזקה בממצאיה את טענותיו של לבון, אך לא הגיעה למסקנה חד-משמעית, ובכל מקרה בן-גוריון דחה את ממצאי הוועדה. בציבור ובתקשורת החל ויכוח פוליטי נוקב בשאלת האחריות לפעולה במצרים, שזכתה לכינוי "פרשת לבון".
אספנית הספרים

עדותה של דליה כרמל בפני היועץ המשפטי לממשלה, שנשלח לפריז מטעם ועדת כהן לגבות אותה, שבה הודתה בזיוף המכתב, הייתה הפעם האחרונה שבה הייתה מעורבת באופן אישי בפרשה ובחקירות. עם זאת נזכר שמה עוד שנים רבות לאחר מכן בספרים ובפרסומים אודות הפרשה, בתחילה כ"המזכירה" ובמרוצת השנים, כשנחשפו השמות שמאחורי הכינויים שניתנו למעורבים בפרשה, בשמה האמיתי. היא לא שבה עוד לישראל, ונשארה לחיות בניו יורק, שם סידרו לה גורמי שלטון, שהיה להם עניין להרחיקה מישראל, עבודות במוסדות ישראליים שונים ובמשרדי הבונדס. לבסוף נתקבלה לעבודה במשרד אל על, ועבדה שם 37 שנים.
בניו יורק נישאה ליהודי אמריקאי בשם הרברט גולדשטיין, ובמרוצת הזמן פנתה לעסוק בתחביבה, איסוף ספרי בישול ובהם מתכונים של מזון האופייניים לקהילות האתניות השונות ברחבי ארצות הברית. היא נהגה להשאיל ספרים לכל המעוניין, ותרמה יותר מ–11 אלף ספרים לאוניברסיטת ניו יורק במנהטן, ובביתה במנהטן נותרו עוד אלפי ספרים נדירים. דליה כרמל הפכה לאחת מאספני ספרי הבישול החשובים בעולם וקיבלה את הכינוי "The Angel of American Food Writers" (בעברית "המלאך של סופרי המזון האמריקאים"). לאחר מות בעלה היא ממשיכה לגור בניו יורק.
בשנת 2018 הוצג סיפור קשריהם האינטימיים של דליה כרמל ולוי אשכול במסגרת סדרתו של רביב דרוקר "הקברניטים", אודות ראשי ממשלה בישראל ששודרה בערוץ 10.
הריאיון

ב-17 באוגוסט 2018 התפרסם בעיתון "מעריב" ריאיון טלפוני שערך כתב העיתון אייל לוי עם דליה כרמל. בריאיון מודה דליה כרמל בזיוף העתק המכתב ששלח בנימין גיבלי לרמטכ"ל משה דיין ב-12 ביולי 1954 על ידי הוספת פסקה האומרת כי הפעולה בוצעה על פי הוראתו של לבון. יחד עם זאת היא טוענת כי לבון אמנם נתן את ההוראה, אך הזיוף נועד לחזק את טענתו של גיבלי כי לבון נתן את ההוראה, אשר לגיבלי לא היו ראיות מוצקות להוכחתה. ביטחונה בכך מסתמך על זכרונה כי גיבלי הלך לפגישה בארבע עיניים עם לבון וחזר ממנה נרגש והורה לה לכנס קבוצה של קצינים לישיבה איתו. לדבריה, היא לא נכחה בישיבה, אך היא סבורה כי משם יצאה ההוראה לביצוע הפעלה.
בדצמבר 2022 פרסם "ידיעות אחרונות" במוסף מיוחד קטעים נרחבים מהביוגרפיה הגנוזה שכתב הסופר אריה קרישק.
לגבי מערכת היחסים שלה עם לוי אשכול היא אומרת כי אהבה אותו כבוס וטיפלה בו מכיוון שהתאלמן ובנותיו היו בבית הספר ובצבא ולא היה להן זמן לטפל בו. היא מוסיפה כי היו מיודדים, אבל לא כגבר ואישה. היא מודה כי הציע לה נישואין, אך היא לא נעתרה לו בשל פער הגילים ביניהם.
לקריאה נוספת

אליהו חסין ודן הורוביץ, הפרשה, הוצאת עם הספר, 1961.
חגי אשד, מי נתן את ההוראה: "העסק הביש" –פרשת לבון והתפטרות בן-גוריון, הוצאת ידיעות אחרונות, 1979.
האחים אריאל

| --- | --- |

אהוד (מימין) ושחר אריאל בפסטיבל "חדא כנישתא", ט"ו באב התש"ע (2010)
 לידה:  משמרות
 חברים
 אהוד אריאל שחר אריאל
האחים אריאל הוא צמד מוזיקלי ישראלי המורכב מבניו של הזמר מאיר אריאל, שחר (נולד ב-1969) ואהוד (נולד ב-1977) אריאל.
קריירה

עוד בטרם היווצרות ההרכב, הופיע אהוד מספר שנים בשירי אביו, ואילו שחר פעל כמפיק ועורך סרטים, פרסומות ווידאו קליפים. לאחר שהופיעו כצמד במשך תקופה בשירי אביהם, הוציאו האחים אריאל בשנת 2006 את אלבום הבכורה שלהם "מי יעיר את הילדים", בהפקתו המוזיקלית של מיקי שביב. האלבום כולל חומר מקורי של השניים שאותו הקליטו בין 2004–2006. הסינגל הראשון מתוך האלבום היה "הייתי עף". השיר "שוב שומע" מתוך האלבום נכתב על ידי אביהם, מאיר אריאל. הם תיארו את סגנונו של האלבום כ"עממי חדש".
השניים חזרו בתשובה. השניים טוענים שהדבר נעשה בהתאם למורשת אביהם שהלך והתקרב לדת במהלך השנים, עד לפטירתו.
ב-2009 נעצר והורשע שחר אריאל בעבירה של תיווך בסם מסוכן ונגזרו עליו 20 חודשי מאסר בפועל, אך בשל העובדה שאריאל דאג להעביר את הסם לאמו בנסיבות חריגות, התחשב בו בית המשפט ועונשו הומר לעבודות שירות לתועלת הציבור ותקופת מבחן.
בסוף שנת 2012, לקראת הבחירות לכנסת ה-19, הצטרף אהוד לרשימה של מפלגת "כולנו חברים נ נח" שהקימו קבוצת חסידי ברסלב מזרם נ-נח. הוא שובץ במקום ה-10 ברשימת המפלגה.
אהוד אריאל הוציא שני אלבומי סולו - "בכיוון ההפוך" משנת 2002 ו"סיפורו של עץ רימון" משנת 2017.
בשנת 2018 יצא לאור לראשונה אלבום בכורה מוזיקלי של שחר אריאל.
ב-17 באוגוסט 2023 יצא לאור השיר "כתונת פסים 2023" בו השתתף שחר אריאל לצד אמנים ישראלים רבים אחרים.
הערות שוליים

↑  רענן בן-צור, סמים לאמא? בנו של מאיר אריאל - למעצר בית, באתר ynet, 19 בנובמבר 2008
↑  20 חודשי מאסר בפועל נגזרו על בנו של מאיר אריאל, באתר וואלה, 18 ביוני 2009
↑  גיא פלג, ‏בנו של מאיר אריאל לא הולך לכלא, באתר ‏מאקו‏, 7 באוקטובר 2009
↑  רועי אבירם, מתחיל מאפס, אהוד אריאל, אתר ברסלב, 11 בדצמבר 2016
↑  יובל אראל, אמני ישראל – כתונת פסים 2023, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 17 באוגוסט 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: c02d78c2-2482-4cc1-bac0-dfdfd52fccbc 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
האסטה

חנית האסטה קלאסית
האסטה (בלטינית: Hasta) היא מילה בלטינית שמשמעותה "חנית", אם כי כיום המונח משמש בעיקר לתיאור סוג של חנית כבדה שהייתה בשימוש בצבא הרומי. חנית מסוג זה הייתה באורך שש וחצי רגליים (בערך 4 מטר) ושימשה בעיקר לדקירה. בקרב המאניפולוס הרומאי, הייתה חנית מסוג זה מקובלת בעיקר בקרב החיילים בטור השני של המאניפולוס, שכונו על שמה "האסטאטים". בהמשך החליפו ההאסטאטים את ההאסטה בכידון הטלה שנקרא פילום, וההאסטה שימשה רק את הקו האחרון - הטריאריים.
ראו גם

כלי נשק בצבא הרומי
דת ממלכתית

מדינות עם דת ממלכתית:
  בודהיזם
  אסלאם
  אסלאם שיעי
  אסלאם סוני
  הכנסייה האורתודוקסית
  נצרות פרוטסטנטית הכנסייה האנגליקנית
  נצרות קתולית
דת ממלכתית או דת מדינה היא דת המאושרת ונתמכת על ידי ממשלה של מדינה מסוימת כדת הראשית של המדינה, לרוב ברמה החוקתית. מדינה עם דת ממלכתית אינה בהכרח תאוקרטיה, אלא אם למנהיגים דתיים יש סמכות אזרחית ולהפך.
רוב המדינות המכירות בדת ממלכתית נמצאות במזרח התיכון ובאירופה, אך קיימות גם מספר מדינות בעלות דת ממלכתית רשמית באמריקה הצפונית והמרכזית ובמזרח אסיה.
אירופה > הממלכה המאוחדת

בממלכה המאוחדת, הכנסייה האנגליקנית והכנסייה של סקוטלנד מוכרות כדת הממלכתית במדינות התואמות שלהן, אך כנסיית אירלנד וכנסיית וויילס פורקו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. עד 1920 נהנתה כנסיית אנגליה ממעמד זהה גם בווילס, וכנסיית אירלנד החזיקה באותה עמדה באירלנד.
הכנסייה האנגליקנית היא הדת הממלכתית של אנגליה, ומלך הממלכה המאוחדת (כיום צ'ארלס השלישי) מנהיג את הכנסייה. בפועל, הכנסייה כפופה לממשלת בריטניה.
כנסיית סקוטלנד היא הכנסייה הממלכתית של סקוטלנד מאז המהפכה המהוללת, אך היא עצמאית לחלוטין מהמדינה. מעמדה הוענק לה כאשר המלך וויליאם השלישי ואשתו מרי השנייה הגיעו לאנגליה והחליפו את ג'יימס השני, וקבעו שכנסיית סקוטלנד תוכר כגוף נפרד.
אירופה > ארצות צפון אירופה

החוקות של המדינות דנמרק, איסלנד ונורווגיה מגדירות את הנצרות הלותרנית כדת המדינה.
אירופה > יוון

החוקה של יוון מגדירה את הנצרות יוונית-אורתודוקסית כדת המדינה.
ישראל

למרות שלישראל אין דת ממלכתית רשמית, לדת היהודית יש מעמד חזק ביותר בחיים הציבוריים בישראל. לדת ביטויים שונים בחוק, כמו קביעת תבחינים דתיים להגירה בחוק השבות וקיומה של עדה דתית (מילת) מוכרת ובעלת אוטונומיה מסוימת תחת הרבנות הראשית, שכל האזרחים היהודים משויכים אליה מלידה, לצד מילתים נוספים למספר כנסיות נוצריות. המדינה גם תומכת במוסדות הדת כלכלית, בין היתר בתקציבים המועברים למפלגות האורתודוקסיות, ואף מממנת חינוך דתי ליהודים במדינות זרות[דרוש מקור].
ראו גם

הפרדת הדת מהמדינה
הערות שוליים

↑  Denmark – Constitution: Section 4 State Church, International Constitutional Law.
↑  Constitution of the Republic of Iceland: Article 62, Government of Iceland.
↑  "Constitution of Norway (English)". Stortinget (Norwegian Parliament). אורכב מ-המקור ב-2011-06-29. נבדק ב-4 בנובמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  THE CONSTITUTION OF GREECE : SECTION II RELATIONS OF CHURCH AND STATE, Hellenic Resources network.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555294105171  GND: 4305723-8  LCCN: sh85044932
דין (אי, אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק באי באנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס הדרומי 
 קואורדינטות:  74°30′00″S 127°34′59″W﻿ / ﻿74.5°S 127.583°W﻿ / -74.5; -127.583
 שטח:  702 קילומטר רבוע
 אורך:  43 קילומטר
 רוחב:  22 קילומטר
 נתונים מדיניים
 אוכלוסייה:  0
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומידין(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומידין
 
האי דין (באנגלית: Dean Island) הוא אי מול חופי ארץ מרי בירד בשטח מדף הקרח גץ, במחצית הדרך בין האי גראנט לאי סיפל שבאנטארקטיקה.
האי, מכוסה קרח, והוא מוקף על ידי מדף הקרח גץ, באמצע בין האי גראנט לאי סיפל, למול חופי ארץ מרי בירד.
ארכו של האי 37 קילומטרים ורוחבו 19 קילומטרים.
בקצה הדרומי של האי נמצאת נקודת קול.
היסטוריה > גילוי האי

האי התגלה ב-5 בפברואר 1962, עת נראה מסיפון אוניית משמר החופים של ארצות הברית גליישר, שהייתה באותה עת 37 קילומטרים מהאי.
היסטוריה > מקור השם

האי נקרא על שמו של רב-נגד ס. ל. דין (S. L. Dean) מצי ארצות הברית, שהיה חשמלאי על האונייה בעת גילוי האי.
לקריאה נוספת

• Otto von Kotzebue, , PP 158-159
הערות שוליים

1 2 3 4 5  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  מידע גאוגרפי על נקודת קול
האחים אזולאי

האחים אזולאי מאיר, יצחק (ג'קי), דוד וניסים הקימו את חברת התקליטים "האחים אזולאי" בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. פעילותם תרמה רבות להתפתחותה ושימורה של המוזיקה המזרחית בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל.
קורות חיים

האחים אזולאי הגיעו לארץ ממרוקו בשנת 1948 והתגוררו ביפו העתיקה. אביהם, רפאל אזולאי, עבד לפרנסתו כפועל בניין.
 בתחילת שנות ה-50 החליט אזולאי האבא לפתוח חנות בשוק הפשפשים ביפו ביחד עם בנו הבכור, ג'קי, שעסקה בעיקר בקנייה ומכירה של  פטיפונים. באותה תקופה הופקו והופצו בארץ תקליטים עם מוזיקה של הזרם המרכזי על ידי חברות תקליטים שהזניחו את הז'אנרים שכללו מוזיקה ערבית, מוזיקה מזרחית ומוזיקה של עדות המזרח. עובדה זו והאהבה העזה למוזיקה שינק מביתו, גרמה לג'קי לפנות לתחום ההפקה של מוזיקה מזרחית ולגרור אחריו את אֶחָיו.
השיר הראשון שהאחים הפיקו היה שיר הודי בשם "איצ'יקידנה" שבוצע על ידי הזמר והמלחין נעים רג'ואן. מרגע יציאתו, הפך השיר ללהיט גדול בארץ. הצלחתו של השיר עודדה את האחים להמשיך את עבודתם בתחום ולתת מענה מוזיקלי לציבור המאזינים המזרחי שהלך וגדל לנוכח העלייה הגדולה מארצות ערב באותן השנים. האחים החלו לגייס אמנים מתחילים, בעיקר מתחום הזמר המזרחי, כאשר אחד מאמנים אלו היה יוסף (ג'ו) עמר, שהפך עם השנים לטרובדור הגדול של הז'אנר המזרחי. הצלחותיו של עמר עם שני שיריו הראשונים: "שיר השיכור" ו- "שלום לבן דודי", הקנו לאחים אזולאי הצלחה רבה.
בתחילת שנות ה-60 החליטו האחים אזולאי להקים חברת תקליטים מקצועית שנקראה בפשטות - "האחים אזולאי". החברה הקליטה, הפיקה והפיצה מוזיקה בסגנונות מזרחיים מגוונים: ערבי, תימני, מרוקאי, טריפוליטאי, יווני וישראלי. כחלק מפעילותם, האחים עבדו עם אמנים כגון: אריס סאן, טריפונס, גאולה ברדה, דוד נידם, יוסף "מנגו" בוארון, ויטו ג'רבי, סופה כחלון, זוהרה אלפסיה, גבי שושן, בני אלבז, אהובה עוזרי, סמיר שוקרי, שייך מואיז'ו, עופר לוי, צביקה פיק ועוזי פוקס.
פעילות כיום

החנות המקורית של האחים אזולאי עדיין קיימת ביפו – ברחוב רזיאל מול מגדל השעון. בחנות עצמה ניתן למצוא בעיקר תקליטים של מוזיקה יהודית-דתית, תחום בו האחים מתרכזים בימים אלו.
יצחק (ג'קי) אזולאי, הבכור מבין האחים אזולאי, נפטר בנובמבר 2023.
ראו גם

קוליפון
האחמניש

האחמניש (בפרסית: هخامنش, בפרסית עתיקה: Haxāmaniš; המאה ה-7 לפנה"ס) היה שליט העיר אנשאן, שנכבשה על ידיו מעילם, ושליטה הראשון של פרס ומייסד השושלת האחמנית, הנקראת על שמו.
מעט מאוד ידוע עליו, ועצם קיומו ההיסטורי מוטל בספק - ייתכן שהיה דמות אגדית. לפי סברה אחת, הומצא על ידי דריווש הראשון על-מנת ליחס אב קדמון משותף לו ולכורש, ובכך להצדיק את טענתו למלוכה; על פי סברה אחרת, הוא חי בזמן שלטונם של המלכים האשורים סנחריב ואסרחדון.
שלטונו התפרס על-פני אזור קטן בצפון-מערב פרס. בנו צ'ישפיש, שירש אותו, הרחיב את תחומי שלטונו על חשבונם של העילמים, אך רק בימי כורש הגדול, שחי ארבעה דורות לאחריו, השתלטה השושלת על כל פרס.
אפלטון זיהה את האחמניש עם פרסס, בנם של הגיבור המיתולוגי פרסאוס ושל אנדרומדה. כותבים מאוחרים יותר זיהו אותו לא כפרסס עצמו אלא כצאצא שלו, שכן הזמן שאליו מיוחס פרסס קודם לתקופתו של האחמניש ביותר מ-500 שנה.
האמפדן פארק

| --- | --- |

האמפדן פארק, מראה מבחוץ
 כתובת:  Letherby Drive, Glasgow, UK G42 9BA 
 מיקום:  גלאזגו, סקוטלנד
 קואורדינטות:  55°49′33″N 4°15′07″W﻿ / ﻿55.825863888889°N 4.2520027777778°W﻿ / 55.825863888889; -4.2520027777778
 תקופת הפעילות:  1903–הווה (כ־121 שנים)
 שופץ:  1999
 בעלים:  קווינס פארק
 מפעיל:  Hampden Park Limited
 משטח:  דשא
 אדריכל:  ארצ'יבלד לייטץ' 
 קבוצות:  נבחרת סקוטלנד בכדורגל   קווינס פארק
 מושבים:  44,530 (1903)   80,000 (1904)   125,000 (1910)   150,000 (1927)   183,724 (1937)   75,000 (1984)   38,000 (1994)   52,103 (1999-היום)
 www.hampdenpark.co.uk
 he
 
אצטדיון האמפדן פארק (באנגלית: Hampden Park) שבגלאזגו הוא האצטדיון הביתי של נבחרת סקוטלנד בכדורגל ושל מועדון הכדורגל קווינס פארק. "האמפדן" הוא אחד מאצטדיוני הכדורגל הישנים והמפורסמים בעולם, ונפתח ב-31 באוקטובר 1903.
אירועים בהאמפדן פארק

גמר הגביע הסקוטי משוחק בהאמפדן, שבסיומו הקבוצה המנצחת מניפה את הגביע העתיק ביותר בעולם הכדורגל, הגביע הסקוטי, שקיים מאז 1873.
האמפדן פארק גם אירח את גמר גביע אירופה לאלופות 1960 בין ריאל מדריד ואיינטרכט פרנקפורט, כשיותר מ-130,000 צופים צפו בריאל מנצחת 3–7. ריאל מדריד חזרה להאמפדן פארק, כשהאצטדיון אירח את גמר ליגת האלופות 2002 וגברה על באייר לברקוזן 2-1. האצטדיון אירח גם את גמר גביע אירופה לאלופות 1976 בו זכתה באיירן מינכן ואת גמר גביע אופ"א 2007 בו זכתה סביליה.
באולימפיאדת לונדון (2012) אירח האצטדיון משחקים בשלבים המוקדמים של טורניר הכדורגל.
שיאי הצופים בהאמפדן פארק:
1937 - 149,415 צופים: סקוטלנד - אנגליה
1937 - 146,433 צופים: סלטיק - אברדין
1970 - 136,505 צופים: סלטיק - לידס יונייטד
האמפדן פארק, מראה מבפנים
הערות שוליים

↑  הגביע האנגלי אמנם החל ב-1872, אך הגביע הנוכחי אינו המקורי
| אתרי אולימפיאדת לונדון (2012) |
| --- | --- | --- |
| האזור האולימפי | האצטדיון האולימפי • מרכז ספורט המים • ולופארק • ריברבאנק ארנה • הארנה לכדורסל • קופר בוקס • הארנה לכדורמים |  |
| אזור הנהר | מרכז התערוכות אקסל • צפון גריניץ' ארנה • פארק גריניץ' • קסרקטיני חיל התותחנים המלכותי |  |
| אתרים אחרים בלונדון | אצטדיון ומבלי • הארנה של ומבלי • אצטדיוני הטניס בווימבלדון • מגרש הקריקט לורדס • ריג'נטס פארק • רחבת משמר הסוסים • הייד פארק • מרכז התערוכות ארלז קורט • מסלול המרתון |  |
| אתרים מחוץ ללונדון | מרכז החתירה במים סוערים עמק לי • אגם דורני • אקדמיית השיט הלאומית ויימות' ופורטלנד • טירת האדלי |  |
| אצטדיוני כדורגל | אצטדיון ומבלי • האמפדן פארק • אצטדיון המילניום • אולד טראפורד • סנט ג'יימס פארק • ריקו ארנה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: e2f74dec-51c2-4dd0-80b3-0c8e727efc27 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגל ובנושא סקוטלנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דת עממית

מקדש המוקדש לסנטה מואֵרטֵה, דמות מרכזית בקתוליות העממית של מקסיקו.
במדע הדתות ובחקר פולקלור, דת עממית או דת פולקיסטית הוא מושג המתאר אוסף רחב של פולחנים ואמונות הייחודי למקום או לקבוצה אתנית שאינן עקביות עם עקרונותיה של אף דת מאורגנת אחת. חלק גדול ממנהגי ופולחני הדת העממית נחשבים אמונות טפלות על ידי אלו שמחוץ לקבוצה לה שייך הפולחן.
דתות עממיות מקבלות לרוב את שמן מחוקרים חיצוניים המתארים את הדת. מטעם ציבור מאמיניהם לרוב הדת העממית חסרת שם, בין מכיוון שהיא שקופה (כלומר נדמת כחלק טבעי מהדת המאורגנת או מהתרבות הלאומית) או שאין הם מזהים את אוסף האמונות המקושר אליה כמשויכות לתופעה אחת המורכבת מהן.
סוגים של דת עממית

המחקר מבדיל בין שלושה סוגים שונים של דת עממית.
סוגים של דת עממית > אספקט עממי של דת מאורגנת

הסוג הראשון הוא הממד הדתי של התרבות העממית, או הממדים העממיים-תרבותיים של הדת. ממדים אלו כוללים אמונות ומנהגים נפוצים שאינם חלק מהדוקטרינה הדתית ואינן מוכרות על ידי הממסד הדתי, אך בכל זאת מזוהות עם המאמינים של דת מסוימת. לדוגמה, ברוב העולם הנוצרי מציינים את הולדת ישו בחג המולד, אך החג כולל גם אוסף של מנהגים ואמונות שאינו עקבי עם סיפור הולדת ישו – כגון אחזקת וקישוט עץ אשוח, חלוקת המתנות על ידי סנטה קלאוס בערב חג המולד, ועוד. במדינות נוצריות שונות נהוגים מנהגים שונים בחג זה. דוגמה נוספת לכך המופיעה ביהדות היא ההמתנה לאליהו בליל הסדר.
אספקטים עממיים אלו מזוהים עם דתות מאורגנות מבוססות, לדוגמה נצרות עממית, הינדואיזם עממי ואסלאם עממי. המונח משמש גם, במיוחד על ידי אנשי הדת של הדתות המאורגנות, לתיאור רצונם של אנשים שלעיתים רחוקות משתתפים בפולחן דתי ואינם משתייכים לארגון דתי כמו קהילה יהודית או כנסייה, לקיים טקסים דתיים בנקודות ציון בחייהם, במיוחד חתונות, לוויות ולידות. במשמעות זו המושג דומה למושג מסורתיות בחברה הישראלית.
סוגים של דת עממית > דתות חסרות ארגון

סוג שני הן דתות חסרות ארגון, כמו אלו המאפיינות חברות של ציידים-לקטים. הפילוסוף ויליאם ג'יימס טען שדתות מאורגנות בהכרח צמחו מתוך סוג זה של דת, ולכן מגדיר את הדת המאורגנת כתוצאה ותת סוג של צורת פולחן זו. דתות נאו-פגניות רבות וחלק מתנועות העידן החדש מהוות צורה מודרנית של סוג דת זה.
סוגים של דת עממית > דת סינקרטיסטית

הסוג השלישי הוא השם הניתן לסינקרטיזם שנוצר בין שתי תרבויות בעלות שלבים שונים של ביטוי דתי פורמלי, לדוגמה במפגש של הנצרות עם תרבויות ילידיות (שדתותיהן חסרות ארגון) בעולם החדש. דתות רבות מסוג זה נוצרו כתוצאה מקולוניאליזם ומסחר העבדים האטלנטי, לדוגמה וודו, אומבנדה וקנדומבלה ששילבו אמונות אפריקאיות עם הדוגמה הנוצרית, אך קיימות גם דוגמאות מוקדמות יותר ואלימות פחות, למשל הסינקרטיזם היפני בין בודהיזם ושינטו המכונה שינבּוּטסוּ-שוּגוֹ, (קאנג'י: 神仏習合, רומאג'י: Shinbutsu-shūgō), והדת הסינית העממית שמכילה אמונות ופולחנים בודהיסטים, דאואיסטים וקונפוציאנים.
ראו גם

רפואה מסורתית
שמאניזם
הערות שוליים

↑  Bowman, Marion (2004). "Chapter 1: Phenomenology, Fieldwork, and Folk Religion".  In Sutcliffe, Steven (ed.). Religion: empirical studies. Ashgate Publishing, Ltd. pp. 3–4. ISBN 978-0-7546-4158-2.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4063834-0  NDL: 00567675  NKC: ph208678
האסטרטגיה הדרומית

בפוליטיקה האמריקאית, האסטרטגיה הדרומית הייתה אסטרטגיית בחירות של המפלגה הרפובליקנית להגברת התמיכה הפוליטית בקרב המצביעים הלבנים בדרום ארצות הברית על ידי פנייה לגזענות נגד אפרו-אמריקאים. כאשר התנועה לזכויות האזרח וביטול חוקי ג'ים קרואו בשנות החמישים והשישים העמיקו באופן ברור את המתיחות הגזעית הקיימת ברוב דרום ארצות הברית, פוליטיקאים רפובליקנים כמו המועמד לנשיאות ריצ'רד ניקסון והסנטור בארי גולדווטר פיתחו אסטרטגיות שתרמו בהצלחה לעצמה הפוליטית של המפלגה. כתוצאה מאסטרטגיה זו, המפלגה הרפובליקנית נעה ימינה.
"האסטרטגיה הדרומית" פעלה בעיקר באמצעות יצירת נרטיבים "מלמעלה למטה". נרטיבים אלו  נחשבים בדרך כלל לגורם העיקרי ששינה את הפוליטיקה הדרומית בעקבות עידן זכויות האזרח.