stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ים ברידג'ר
חייו

ברידג'ר היה ממוצא אנגלי, אך בעל שורשים באמריקה עוד מתחילת התקופה הקולוניאלית.
הוא החל את הקריירה שלו כסייר וחוקר בשנת 1822 כשהוא בן 18 בלבד, כחלק ממשלחת מחקר לצפון מיזורי. כשנתיים לאחר מכן, בחורף שבין שנת 1824 ל-1825, ניהל לבדו מסע מחקר, וגילה את ימת המלח הגדולה. בתחילה חשב שהימה מקושרת לאוקיינוס השקט בשל כמות המלחים העצומה בה. במהלך מסע שערך בשנת 1856 באזור שעתיד להיות הפארק הלאומי ילוסטון, ברידג'ר תיאר את שראה כמעיינות חמים, מים שבוקעים מן הקרקע, בהר זכוכית ובסלע זהב. על אף שסיפוריו היו נכונים, רבים לא האמינו לו.
בשנת 1830 פתח ברידג'ר בקריירה עסקית כעובד של חברת סחר בבדים ועורות. בהמשך, בשנת 1843, הקים יחד עם חבר נקודת מסחר שעתידה להיקרא פורט ברידג'ר על שמו, הממוקמת בדרום מערב מדינת ויומינג, על גדת "הנהר הירוק" שזורם אל יוטה, וזאת במטרה לשרת חלוצים שהיגרו דרך שביל אורגון.
בשנת 1835 התחתן עם אישה משבט ילידים מקומי ממנה נולדו לו 3 ילדים. לאחר מותה ב-1846, התחתן עם בתו של צ'יף אחד השבטים, שנפטרה בלידת בנה. בשנת 1850, התחתן שוב עם בתו של צ'יף משבט אחר, ממנה נולדו לו שני ילדים. חלק מהילדים נשלחו אל חופה המזרחי של ארצות הברית על-מנת לזכות בחינוך טוב.
בשנת 1850, מצא ברידג'ר מעבר חילופי ל"מעבר הדרומי" (מעבר בדרום הרי הרוקי שהיווה חלק משביל אורגון) ובכך הצליח לקצר את שביל אורגון בכ-90 קילומטרים. המעבר החדש היה בעל חשיבות מפתח בהגירה מערבה, וכאות הוקרה לפועלו נקרא "מעבר ברידג'ר". מעבר זה עתיד לשמש את הרכבת המהירה של ארצות הברית שחוצה אותה לרוחבה. ב-1864 מצא ברידג'ר נתיב מוויומינג לשדות הזהב במונטנה, נתיב שהחליף את "שביל בוזמן" שנחשב למסוכן בשל הימצאות שבטים ילידים תוקפניים בסביבתו, וגם הנתיב החדש נקרא על שמו.
בשנים שלאחר מכן, שימש ברידג'ר כמדריך של הצבא האמריקני במלחמתו נגד השבטים הילידים שחסמו את שביל בוזמן. לאחר שחרורו מהצבא בשנת 1868, עבר ברידג'ר לקנזס סיטי. כשהוא סובל ממחלות שונות דוגמת דלקת מפרקים וזפקת. הוא ניסה ללא הצלחה להתפרנס מהשכרת פורט ברידג'ר לממשלה. ב-17 ביולי 1881 נפטר ג'ים ברידג'ר בחוותו שבקנזס סיטי. במשך כ-23 שנים היה ברידג'ר קבור בבית קברות במרחק של כמה מאות מטרים מחוותו, עד שהוחלט להעביר את קברו אל אינדפנדנס שבמיזורי. בקרבת קברו, שני בתי ספר קרויים על שמו.
הנצחה

פורט ברידג'ר
ברידג'ר, מונטנה
הרי ברידג'ר (ויומינג)
הרי ברידג'ר (מונטנה)
שממת ברידג'ר בוויומינג
היער הלאומי ברידג'ר-טטון, ויומינג
מעבר ברידג'ר
מוסדות חינוך
ג'ואן הריסון (תסריטאית)

| --- | --- |

ג'ואן הריסון (שנייה משמאל) בארוחה עם בני משפחת היצ'קוק (24 באוגוסט 1937)
 לידה:  26 ביוני 1907 גילדפורד, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  14 באוגוסט 1994 (בגיל 87) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1939 
 מקום לימודים:  קולג' סנט יו 
 בן או בת זוג:  אריק אמבלר (11 באוקטובר 1958–14 באוגוסט 1994) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ואן הריסון (באנגלית: Joan Harrison;‏ 26 ביוני 1907 - 14 באוגוסט 1994) הייתה תסריטאית ומפיקת קולנוע וטלוויזיה אנגלייה.
ביוגרפיה

הריסון נולדה בגילדפורד שבמחוז סארי. היא למדה בקולג' סנט יוז באוניברסיטת אוקספורד, וכתבה סקירות על סרטי קולנוע בעיתון הסטודנטים. היא גם למדה בסורבון. ב-1933 החלה לשמש כמזכירתו של אלפרד היצ'קוק. בסופו של דבר החלה לקרוא עבורו ספרים ותסריטים והייתה לאחד השותפים המהימנים ביותר שלו. הריסון הופיעה בסצנה בסרט "האיש שידע יותר מדי", הגרסה המקורית של היצ'קוק משנת 1934, בה היא אוכלת ארוחת ערב עם הדמות שגילם פיטר לורה. הריסון הייתה אחד הכותבים לסרט "פונדק ג'מייקה" משנת 1939, המבוסס על הרומן באותו שם מאת דפנה דה מוריאה.
במרץ 1939 כשהיצ'קוק עבר להוליווד להתחיל את החוזה שלו עם דייוויד או. סלזניק, הריסון נסעה איתו כעוזרת וכתסריטאית. היא המשיכה לתרום לתסריטים של סרטי היצ'קוק בהם "רבקה", אף הוא עיבוד לרומן מאת דה מוריאה, "כתב זר" (1940), "חשד" (1941), ו"חבלן" (1942). עוד השתתפה בכתיבת תסריט לסרט "מים אפלים" (1944).
הריסון השתתפה בכתיבת תסריטים ללא קרדיט בסרטים "Ride the Pink Horse" (מ-1947), ו-"Your Witness" (מ-1950). ב-1944 הפכה למפיקה עם הסרט "פנטום ליידי", והפיקה סרטים כגון "The Strange Affair of Uncle Harry" (מ-1945), "נוקטורנו" (1946), "Ride the Pink Horse" ו-"They Won't Believe Me" (מ-1947). באותה עת היא הייתה אחת משלוש נשים מפיקות בלבד שפעלו בהוליווד. השתיים האחרות היו וירג'יניה ואן אפ והארייט פרסונס.
בטלוויזיה עבדה הריסון עם היצ'קוק ועם נורמן לויד בהפקת הסדרה "אלפרד היצ'קוק מגיש". בהמשך היא ולויד היו מפיקים של סדרת האנתולוגיה "Journey to the Unknown" של חברת ההפקה האמר טי וי. הסדרה רצה עונה אחת בלבד בשנת 1968.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ב-1958 התחתנה הריסון עם הסופר אריק אמבלר, והייתה נשואה לו עד מותה ב-1994.
פילמוגרפיה

פונדק ג'מייקה (1939) – כתיבה
רבקה (1940) – כתיבה
כתב זר (1940) – כתיבה
חשד (1941) – כתיבה
חבלן (1942) – כתיבה
מים אפלים (1944) – כתיבה
פנטום ליידי (1944) – הפקה
(1945) The Strange Affair of Uncle Harry – הפקה
נוקטורנו (1946) – הפקה, כתיבה ללא קרדיט
(1947) They Won't Believe Me – הפקה
(1947) Ride the Pink Hors – הפקה, כתיבה
(1949) Once More, My Darling – הפקה
(1950) Your Witness – הפקה, כתיבה ללא קרדיט
(1951) Circle of Danger – הפקה
(1952) Schlitz Playhouse – סדרת טלוויזיה, כתיבת פרק "Double Exposure"
(1954–1955) Janet Dean, Registered Nurse – סדרת טלוויזיה, הפקה
אלפרד היצ'קוק מגיש (1955–1962) – סדרת טלוויזיה, הפקה
(1957) Schlitz Playhouse – הפקת פרק "The Travelling Corpse"
חשד (1957–1958) – סדרת טלוויזיה, הפקה
(1960) Startime – סדרת טלוויזיה, הפקת פרק "Incident at a Corner"
(1962) Alcoa Premiere – סדרת טלוויזיה, הפקת פרק "The Jail"
השעה של אלפרד היצ'קוק (1962–1963) – סדרת טלוויזיה, הפקה
(1966) Journey Into Fear – סדרת טלוויזיה, הפקה
(1968) Journey to the Unknown – סדרת טלוויזיה, הפקה
(1971) Love Hate Love – סרט טלוויזיה, הפקה
(1970–1971) The Most Deadly Game – סדרת טלוויזיה, הפקה
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | עבור | תוצאה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1941 | פרס אוסקר | התסריט הטוב ביותר | רבקה | מועמדות | יחד עם רוברט אי שרווד |
| 1941 | פרס אוסקר | התסריט המקורי הטוב ביותר | כתב זר | מועמדות | יחד עם צ'ארלס בנט |
הערות שוליים

↑  Grimes, William (24 באוגוסט 1994). "Joan Harrison, a Screenwriter And Producer, Is Dead at 83". New York Times. נבדק ב-11 ביולי 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The New Pictures, Feb. 28, 1944". Time. 28 בפברואר 1944. נבדק ב-6 במאי 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007349690405171  BNE: XX1266059  BnF: cb14050390c (data)  GND: 1061422291  ISNI: 0000 0001 1856 5745  LCCN: no92028195  NKC: xx0152303  SNAC: w6571fn2  SUDOC: 055667554  VIAF: 100241574   WorldCat (עם VIAF): 100241574
ג'ורג' הארווי

| --- | --- |

 לידה:  1 בפברואר 1806 St. Ninians, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  22 בינואר 1876 (בגיל 69) אדינבורו, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  Warriston Cemetery 
 מקום לימודים:  קולג' אדינבורו לאמנות 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית של אדינבורו  Knight Bachelor 
 
ג'ורג' הארווי (באנגלית: George Harvey;‏ 1 בפברואר 1806 – 22 בינואר 1876) היה צייר סקוטי.
ביוגרפיה

הוא היה בנם של ג'ורג' הארווי, שען, ואליזבת (לבית ג'פרי) הארווי, בכפר קטן ליד סטירלינג. אחיו, ביילי הארווי, היה פעיל זמן רב בענייני העירייה של גלאזגו.
זמן קצר לאחר לידתו עברו הוריו לסטירלינג, שם למד ג'ורג' אצל מר מקלארן, מוכר ספרים ברחוב באו. עם זאת, אהבתו לאמנות לא הניחה לו, ובגיל 18 הוא נכנס לאקדמיית הנאמנים בפיקארדי פלייס באדינבורו. כאן הוא התבלט עד שב-1826 הוזמן על ידי האמנים הסקוטים, שהחליטו לייסד אקדמיה סקוטית, להצטרף אליהם כ"מקורב".
ביוגרפיה > קריירה

תמונתו הראשונה של הארווי, "בית ספר בכפר", הוצגה ב-1826 במכון אדינבורו, ומרגע פתיחת האקדמיה בשנה שלאחר מכן המשיך להציג מדי שנה. התמונות המוכרות ביותר שלו הן אלה המתארות אפיזודות בהיסטוריה הדתית מנקודת מבט פוריטנית או אוונגליסטית.
עם זאת, הוא היה פופולרי באותה מידה בסקוטלנד בנושאים שאינם דתיים, ומבטאים אותה יכולת התבוננות אמנותית - תפיסה ועיבוד של פרטים. ב"דואר הלילה" ו"השחר העולה בעולם החדש" נעשה שימוש בהיבטי הטבע בדרכים שונות. הוא גם היה צייר נופים ודיוקנאות.
ב-1829 הוא נבחר לעמית באקדמיה הסקוטית המלכותית; בשנת 1864 הוא ירש את סר ג'ון ווטסון גורדון כנשיא, תפקיד אותו מילא עד 1876. הוא זכה לתואר אבירות ב-1867.
ביוגרפיה > חיים אישיים

הוא התחתן בשנת 1839 עם אלייזה מרגרט קארסטיירס (1818–1844). הם היו הורים לשתי בנות: אלן הארווי ואליזבת הארווי, שאף אחת מהן לא נישאה.
לאחר מותה של אשתו ב-1844, הוא התחתן שנית, עם מרגרט מיור (1805–1854), בתה של הלן (לבית מקפי) מיור, ב-1847. היא מתה באוגוסט 1854. אחייניתו נלי הארווי (1865–1949) הייתה אף היא ציירת.
הוא מת באדינבורו ב-22 בינואר 1876. הוא קבור בבית הקברות ווריסטון.
גלריה

בית הספר בכפר
הערות שוליים

↑  "MONDAY MORNING". Glasgow Herald. 11 December 1876. p. 4
1 2  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Harvey, Sir George". Encyclopædia Britannica. Vol. 13 (11th ed.). Cambridge University Press. p. 42.
↑  Rogers, Charles (1871). Monuments and monumental inscriptions in Scotland. p. 129.
↑  "DEATH OF SIR GEORGE HARVEY. Sir George Harvey, President of the Royal Scottish Academy, who has been long in failing health, died at Edinburgh on Saturday". Glasgow Herald. 24 January 1876. p. 4
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6708 8087  LCCN: nb2007028515  NGV: 1000  RKD: 86926  SNAC: w6rb72n3  ULAN: 500027647  VIAF: 75845888   WorldCat (עם VIAF): 75845888
גלאס גוגו

| --- | --- |

גלאס גוגו
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  גלאס (Hans Glas GmbH) (אנ')
 שנות ייצור:  1951–1957
 הרכבה:  גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 סיווג:  קטנוע
 משקל:  120-135 ק"ג  עומס מטען מקסימלי 230 ק"ג (תלת אופן)
 מפרט טכני
 מנוע:  1 צילינדרים, מנוע שתי פעימות, 123 סמ"ק המפיק 4.6 כ"ס (יוצר בין השנים 1951-1953)  1 צילינדרים, מנוע שתי פעימות, 148 סמ"ק המפיק 6.7 כ"ס (יוצר בין השנים 1952-1956)  1 צילינדרים, מנוע שתי פעימות, 197 סמ"ק המפיק 10 כ"ס (יוצר בין השנים 1952-1957)
 מהירות מרבית:  70 קמ"ש (דגם "125")  80 קמ"ש (דגם "150")  90 קמ"ש (דגם "200")  70 קמ"ש (דגם "125/2")  80 קמ"ש (דגם "150/2")  90 קמ"ש (דגם "T54 200/2")  90 קמ"ש (דגם "200 S")  60 קמ"ש (דגם "200 Lastenroller")  70 קמ"ש (דגם "T55 125")  80 קמ"ש (דגם "T55 150")  90 קמ"ש (דגם "T55 200")  90 קמ"ש (דגם "T55 200S")  90 קמ"ש (דגם "T57 200")
גלאס גוגו (בגרמנית: Glas Goggo) הם 12 דגמי קטנועים, ודגם של תלת אופן להובלת מטען, שיוצרו על ידי יצרנית הרכב הגרמנית Hans Glas GmbH (אנ'), בין השנים 1951–1957 בגרמניה המערבית.
יוצרו 46,181 יחידות.
תצורות

קטנועים.
קטנועים עם "סירה".
תלת-אופן - להובלת מטענים, מחיר היחידה בהשקה, בדצמבר 1953 עמד על 1,900 מרק גרמני.
תצורות > דגמים

"125" - מנוע 123 סמ"ק, יוצר מיולי 1951 - אוקטובר 1953.
"150" - מנוע 147 סמ"ק, יוצר מאפריל 1952 - אוקטובר 1954.
"200" - מנוע 197 סמ"ק, יוצר מאפריל 1952 - אוקטובר 1954.
"125/2" - מנוע 123 סמ"ק, יוצר מאוקטובר 1953 - אוגוסט 1954.
"150/2" - מנוע 147 סמ"ק, יוצר מאוקטובר 1953 - אוגוסט 1954.
"T54 200/2" - מנוע 197 סמ"ק, יוצר מאוקטובר 1953 - אוגוסט 1954.
"200 S" - מנוע 197 סמ"ק, יוצר בין השנים 1953-1954.
"200 Lastenroller" (תלת אופן) - מנוע 197 סמ"ק, יוצר מדצמבר 1953 - אוגוסט 1954.
"T55 125" - מנוע 123 סמ"ק, יוצר מאוגוסט 1954 - ספטמבר 1956.
"T55 150" - מנוע 147 סמ"ק, יוצר מאוגוסט 1954 - ספטמבר 1956.
"T55 200" - מנוע 197 סמ"ק, יוצר מאוגוסט 1954 - ספטמבר 1956.
"T55 200S" - מנוע 197 סמ"ק, יוצר מאוגוסט 1954 - ספטמבר 1956.
"T57 200" - מנוע 197 סמ"ק, יוצר בשנת 1957.
תמונות

"גלאס גוגו" עם "סירה" (אנ')
"גלאס גוגו" עם "סירה"
"גלאס גוגו", שנת 1953
"גלאס גוגו"
"גלאס גוגו", שנת 1954 עם "סירה"
"גלאס גוגו" עם "סירה"
"גלאס גוגו" - תלת אופן
"גלאס גוגו" - תלת אופן
ראו גם

גוגומוביל
הערות שוליים

↑  Erwin Tragatsch, The Illustrated Encyclopedia of Motorcycles, Secaucus 1985. ISBN 0890098689
↑  קטנועי "גלאס גוגו" - היסטוריה glasclub.de/index.php/en/glas-vehicles/goggo-scooter/history
↑  S. Ewald/G. Murrer: Enzyklopädie des Motorrads, Marken - Modelle - Technik, Bechtermünz Verlag 1999, ISBN 3-8289-5364-6
↑  "גלאס גוגו" 200 סמ"ק - תמונה mecum.com/lots/CM0616-243870/1954-hans-glas-goggo-200-roller
↑  "גלאס גוגו" - תלת אופן  "Scooter to Tote Farm Loads
↑  קטנועי "גלאס גוגו" cybermotorcycle.com/euro/brands/glas-goggo
ג'אנקרלו אנטוניוני

אלסנדרו אלטובלי (באיטלקית: Giancarlo Antognoni; נולד ב-1 באפריל 1954) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
אנטוניוני שיחק במירב הקריירה שלו במדי פיורנטינה. הוא נחשב לאחד מגדולי שחקני הקבוצה בכל הזמנים, ומחזיק בתואר שיאן ההופעות במדי הקבוצה בכל הזמנים. הוא ייצג את נבחרת איטליה 73 פעמים, כולל בשני טורנירי מונדיאל, וזכה עימה בתואר אלופת העולם במונדיאל 1982.
קריירת משחק

אנטוניוני החל את הקריירה בקבוצת אסטי מהליגה הרביעית באיטליה כשהיה בן 16 בלבד. המודל לחיקוי שלו היה ג'אני ריברה, קשרה הבינלאומי של מילאן. שנתיים אחר כך, החתים אותו המאמן נילס לידהולם בפיורנטינה, שם השתלב בהרכב כבר בעונתו הראשונה.
אנטוניוני ערך את הופעת הבכורה שלו ב-15 באוקטובר 1972, בניצחון החוץ 2-1 על הלאס ורונה, ועד מהרה התפתח להיות המנהיג של הקבוצה, שהתאפיינה אז במספר רב של שחקנים צעירים. ב-1975 הוביל את קבוצתו לזכייה בקופה איטליה, לאחר ניצחון 3-2 בגמר על מילאן. שנה אחר כך, בגיל 22 בלבד, כבר היה אנטוניוני לקפטן הקבוצה, תפקיד אותו מילא במשך 12 שנים עד שעזב את הקבוצה.
בעונת 1981/1982 הייתה קרובה פיורנטינה לזכייה באליפות איטליה, אותה הפסידה במחזור האחרון בהפרש של נקודה אחת ליובנטוס. בשלביה המוקדמים של העונה, ב-22 בנובמבר 1981, נפצע אנטוניוני כשהתנגש בשוער קבוצת גנואה, וסבל משבר בגולגולת, שהציב את חייו בסכנה.
שלוש שנים אחר כך, ב-12 בפברואר 1984, שוב נפצע אנטוניוני בתיקול עם שחקן סמפדוריה, שגרם לו לשבר בשוקית. אנטוניוני לא חזר לשחק באותה עונה, והחמיץ גם את כל עונת 1984/1985. בעונת 1986/1987 הובילו אנטוניוני והחלוץ רמון דיאס את פיורנטינה להישארות בליגה, לאחר שסיימה במקום העשירי, ארבע נקודות בלבד מהקו האדום. בסיום העונה, עזב אנטוניוני את פיורנטינה והצטרף ללוזאן מליגת העל השווייצרית. אנטוניוני רשם 341 הופעות בסרייה א' במדי פיורנטינה, יותר מכל שחקן אחר בהיסטוריה. בסך הכל רשם במדי הקבוצה 429 הופעות בכל המסגרות, והוא המוביל גם בקטגוריה זו. 61 שערי הליגה שכבש במדי פיורנטינה מציבים אותו במקום החמישי בטבלת מלך שערי הליגה של הקבוצה בכל הזמנים. בסך הכל הוא כבש 72 שערים במדי הקבוצה, והוא ממוקם במקום הרביעי בטבלת מלך שערי הקבוצה בכל הזמנים.
לאחר שתי עונות בלוזאן, בהן לא זכה להישגים משמעותיים, הודיע אנטוניוני ב-25 באפריל 1989 על פרישה מכדורגל. לאחר פרישתו נערך לו משחק פרידה באצטדיונה של פיורנטינה, סטאדיו קומונלה, ו-40,000 צופים הגיעו להיפרד מהשחקן. לאחר פרישתו הוסיף אנטוניוני לשמש בתפקידי ניהול במועדון, ועזב ב-2001, בעקבות פיטוריו של המאמן הטורקי, פתיח טרים.
ב-2010 זכה אנטוניוני בתואר "אגדת כדורגל" במסגרת פרסי רגל הזהב.
קריירת משחק > נבחרת איטליה

אנטוניוני החל את הקריירה הבינלאומית שלו כבר בגיל 20. משחק הבכורה שלו התקיים ב-20 בנובמבר 1974 במסגרת מוקדמות יורו 1976, בהפסד החוץ של נבחרת איטליה להולנד בתוצאה 3-1.
אנטוניוני זומן על ידי המאמן אנצו ביארזוט לסגל הנבחרת למונדיאל 1978 בארגנטינה. אנטוניוני פתח בכל שלושת משחקיה של הנבחרת בשלב הבתים הראשון, ממנו העפילה מהמקום הראשון, וכן פתח במשחק אחד בשלב הבתים השני, מול גרמניה המערבית, ובהפסד לברזיל במשחק על המקום השלישי. הוא הגיע עם נבחרתו למקום הרביעי גם בטורניר יורו 1980 שנערך באיטליה שנתיים אחר כך. כשפתח בכל משחקי שלב הבתים אך החמיץ את המשחק על המקום השלישי.
הישג השיא של אנטוניוני במדי איטליה היה הזכייה במונדיאל 1982. הוא זומן על ידי ביארזוט לסגל הנבחרת לקראת המונדיאל בספרד, ושיחק בכל ששת משחקיה של איטליה בשלבי הבתים ובחצי הגמר. איטליה, שהחלה את הטורניר ביכולת בינונית, הלכה והשתפרה לאורך הטורניר, ובחצי הגמר גברה על פולין בתוצאה 2-0. בדקה ה-28 של המשחק נאלץ אנטוניוני לצאת בחילוף בגלל פציעה, שהשביתה אותו מהשתתפות במשחק הגמר. למרות זאת, איטליה זכתה בתואר אלופת העולם.
אנטוניוני הוסיף לייצג את הנבחרת במוקדמות יורו 1984, אליו נכשלה אלופת העולם המכהנת להעפיל. הופעתו האחרונה של אנטוניוני בנבחרת הייתה ב-16 בנובמבר 1983 במסגרת טורניר המוקדמות, בהפסד החוץ של איטליה 2-0 לצ'כוסלובקיה.
בסך הכל רשם אנטוניוני 73 הופעות במדי נבחרת איטליה, ארבע מתוכן כקפטן הנבחרת, בהן כבש שבעה שערים.
תארים

הגביע האיטלקי: 1974/1975
גביע העולם: 1982
סטטיסטיקות > מועדונים

| עונה | קבוצה | ליגה | בליגה> הופעות | בליגה> שערים | בגביע> הופעות | בגביע> שערים | באירופה> הופעות | באירופה> שערים | אחר> הופעות | אחר> שערים | סך הכל> הופעות | סך הכל> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1970/1971 | אסטי | איטליהסרייה ד' | 5 | 1 | - | - | - | - | - | - | 5 | 1 |
| 1971/1972 | אסטי | איטליהסרייה ד' | 22 | 3 | - | - | - | - | - | - | 22 | 3 |
| 1972/1973 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 20 | 2 | 2 | - | 1 | - | 6 | - | 29 | 2 |
| 1973/1974 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 25 | 1 | 4 | 1 | 2 | - | - | - | 31 | 2 |
| 1974/1975 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 29 | 4 | 9 | 1 | 4 | - | - | - | 42 | 5 |
| 1975/1976 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 30 | 5 | 6 | 2 | 4 | - | 2 | - | 42 | 7 |
| 1976/1977 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 28 | 4 | 4 | - | 4 | - | - | - | 36 | 4 |
| 1977/1978 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 26 | 6 | 4 | 1 | 2 | - | - | - | 32 | 7 |
| 1978/1979 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 27 | - | 4 | - | - | - | - | - | 31 | - |
| 1979/1980 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 30 | 8 | 4 | 1 | - | - | - | - | 34 | 9 |
| 1980/1981 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 27 | 9 | 6 | - | - | - | - | - | 33 | 9 |
| 1981/1982 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 16 | 3 | 5 | 2 | - | - | - | - | 21 | 5 |
| 1982/1983 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 27 | 9 | 5 | - | 2 | 1 | - | - | 34 | 10 |
| 1983/1984 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 18 | 5 | 5 | 2 | - | - | - | - | 23 | 7 |
| 1984/1985 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | - | - | - | - | - | - | - | - | - | - |
| 1985/1986 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 19 | 1 | 3 | - | - | - | - | - | 22 | 1 |
| 1986/1987 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 19 | 4 | - | - | - | - | - | - | 19 | 4 |
| 1987/1988 | לוזאן | שווייץליגת העל השווייצרית | 33 | 5 | - | - | - | - | - | - | 33 | 5 |
| 1988/1989 | לוזאן | שווייץליגת העל השווייצרית | 18 | 2 | - | - | - | - | - | - | 18 | 2 |
| סך הכל | אסטי | אסטי | 27 | 4 | - | - | - | - | - | - | 27 | 4 |
| סך הכל | פיורנטינה | פיורנטינה | 341 | 61 | 61 | 10 | 19 | 1 | 8 | - | 429 | 72 |
| סך הכל | לוזאן | לוזאן | 51 | 7 | - | - | - | - | - | - | 51 | 7 |
| סך הכל קריירה | סך הכל קריירה | סך הכל קריירה | 419 | 72 | 61 | 10 | 19 | 1 | 8 | - | 507 | 83 |
סטטיסטיקות > נבחרת לאומית

| נבחרת איטליה> שנה | נבחרת איטליה> הופעות | נבחרת איטליה> שערים |
| --- | --- | --- |
| 1974 | 2 | 0 |
| 1975 | 7 | 0 |
| 1976 | 10 | 4 |
| 1977 | 7 | 2 |
| 1978 | 10 | 0 |
| 1979 | 4 | 0 |
| 1980 | 10 | 1 |
| 1981 | 8 | 0 |
| 1982 | 11 | 0 |
| 1983 | 4 | 0 |
| סה"כ | 73 | 7 |
גירוש ספרד במאה השביעית

גירוש ספרד במאה השביעית היה גירושם של רבים מיהדות ספרד לצרפת ולצפון אפריקה בשל אנטישמיות גוברת מצד השלטונות הויזיגותים, שאסרו שוב ושוב לאורך המאה על מגורי יהודים בספרד, ואילצו את היהודים להמיר את דתם לנצרות או לצאת מן הממלכה. יהודים רבים עזבו את ספרד, ורבים יותר נאנסו לקבל עליהם את הנצרות כדי להציל את נכסיהם, ובסתר נשארו נאמנים לדתם. עם זאת, השלטון המרכזי היה חלש באותה תקופה, ונראה כי הצווים מעולם לא מומשו באופן מלא.
מהלך זה דחף את היהודים לצדד בערבים ובמוסלמים שהיגרו מהמגרב ושכבשו את חצי האי האיברי בשם האסלאם בסוף המאה השביעית, ולסייע להם בכך. לאחר מכן שב והתחדש היישוב היהודי בספרד.
רקע לגירוש

תחת השלטון הרומי, גדל היישוב היהודי בספרד. יהודים התיישבו בעיקר בערי החוף המזרחי ובערים הדרומיות. קיימות ראיות על קשרים בין יהודים לנוצרים ועל חקלאים יהודים. החוק הרומי המאוחר הכיל חקיקה מפלה נגד היהודים בהשפעת הנצרות, אך המלכים הוויזיגותים בספרד לא אכפו אותה, כל עוד החזיקו בנצרות האריאנית. בחודש מאי 589 קיבל עליו המלך הוויזיגותי רֶקָארֶד הראשון, את הנצרות הקתולית, וכינס ועידה כנסייתית בטולדו שקבעה כי יש לאכוף את החוקים האנטי-יהודיים, שכללו איסור לכהן במשרות ציבוריות המקנות לנושאיהן סמכות להעניש נוצרים, נישואים עם נוצרים, החזקת עבדים ובניית בתי כנסת חדשים. לקראת אמצע המאה ה-7 תקנות אלו הוחלו גם נגד מומרים ממוצא יהודי.
הגירושים

לאורך המאה השביעית התקבלו שוב ושוב החלטות אנטי-יהודיות בוועידות הכנסייה הספרדית בטולדו. כמה מהן דרשו מהיהודים לבחור בין התנצרות ובין גירוש, אך הן לא מומשו באופן מלא ונותרו יהודים בספרד עד לכיבוש הערבי בראשית המאה ה-8.
את הצו הראשון האוסר על יהודים להתגורר בספרד, הוציא בשנת 613 המלך סיסבוט. יהודים רבים עזבו את ספרד לצרפת הסמוכה ולארצות צפון-אפריקה, ואחרים נאנסו להתנצר למראית עין. יש הטוענים כי ההתנצרות לוותה באיום על חייהם. כעבור שנים ספורות חדלו מלאכוף את הצו, ובימי המלך סוינטילה שבו מרבית המתנצרים ליהדותם.
בשנת 633 כונסה ועידת טולדו הרביעית בהובלת איזידור מסביליה, בה אסרו על המרת דת בכפייה, ובכך ביטלו את האיסור על יהודים לגור בספרד. עם זאת, ההמרות הכפויות שכבר נעשו אושרו בוועידה זו, ועל המתנצרים נאסר לשוב ליהדות. במטרה למנוע מהמומרים לשוב ליהדותם, הוחלט לקחת בכוח את ילדי האנוסים ולמוסרם למנזרים ולמשפחות נוצרים אדוקים כדי שיישארו נאמנים לדת הנוצרית, ואם יפרו את הצו ילקחו הילדים לשמש כעבדים. בשנת 638 הוכרז שוב כי אסור למי שאיננו קתולי להתגורר בספרד, אך ננקטו צעדים מעשיים רק כנגד מהגרים מבחוץ.
בשנת 681 הכריז המלך ארוויג במסגרת ועידת טולדו ה-11, כי יש "להדביר את המגפה היהודית", ומוטל איסור מוחלט של קיום מצוות הדת היהודית בפרהסיה ובפרט קיום החגים היהודיים. כתוצאה מכך, נטשו יהודים רבים את ספרד אל צפון אפריקה. לאחר כיבוש ספרד בידי הערבים ב-711 והקמת אל-אנדלוס, התחדש היישוב היהודי באופן גלוי בחצי האי האיברי. כבר בשנת 694 הגדיר המלך אגיקה את הקשרים בין היהודים בספרד וצפון אפריקה כבגידה, ולא מן הנמנע שבשל הדיכוי נגדם, קיבלו היהודים את השלטון החדש באהדה. תעמולה ימי ביניימית מאוחרת טענה כי היהודים הם אלו שמסרו את טולדו בידי המוסלמים, ובכך בגדו בספרד הנוצרית. תעמולה זו היוותה תירוץ לרדיפת היהודים במאה ה-15.
במהלך השנים שלאחר הגירוש, עלה מיכאל קיסר בן כת האתינגאנים על כס האימפריה הביזנטית, שהטה תחילה את כף הזכות לטובת היהודים, ועל כן נוצר מיתוס לפיו הוא צאצא למשפחה מאנוסי סיסיבוט. לאחר מכן שינה את דעתו והחל להילחם ביהודים וביהדות בחורמה.
הערות שוליים

1 2  אנציקלופדיה יהודית דעת - ספרד ;, באתר www.daat.ac.il
↑  Ben Zion Dinur, ישראל בגולה: מקורות ותעודות, דביר, 1958. (בiw)
↑  Simon Dubnow, Divre yeme ʻam ʻolam: Me-reshit ha-golah be-Eropah ʻad sof Masʻe ha-Tselav, Devir, 1958. (בiw)
| יהדות ספרד |
| --- | --- | --- |
| קהילות יהודיות בספרד ובפורטוגל (טרם האיחוד הנוצרי ברקונקיסטה) | יהדות אנדלוסיה • יהדות אסטוריאס • יהודי בלמונטה • יהדות טולדו • יהדות מדריד • יהדות סרדיניה • יהדות פורטוגל • יהדות קטלוניה |  |
| יהודים ספרדים מתקופת הראשונים | ארבעת השבויים • רבי חנוך בן משה • רבי שמואל הנגיד • רי"ץ גיאת • ר"י מיגאש • רבי יהודה הברצלוני • רמ"ה • רבי שמואל הסרדי • רבי יונה גירונדי • רבי יהודה בן הרא"ש • מהר"ם חלאווה • אבודרהם • רבי יעקב בעל הטורים • רבי יוסף חביבא • רבי שמואל ירונדי (אוהל מועד) |  |
| בית המדרש הקדום בספרד המוסלמית | רבי שמואל הנגיד • רי"צ אבן גיאת |  |
| בית המדרש של יהדות צפון אפריקה שנדד לספרד | רבנו נסים בן יעקב • רבנו חננאל • רי"ף מעבר לספרד • ר"י מיגאש • רמב"ם מעבר לצפון אפריקה |  |
| בית המדרש בעיר טולדו | רמ"ה • רבי יצחק מאיר אבן מיגאש (בנו של הר"י מיגאש) • (ראב"ן הירחי) • רבנו יונה |  |
| בית מדרשו של הרמב"ן בצפון ספרד הנוצרית | הרמב"ן • רא"ה • רשב"א • ריטב"א • ר"ן • רבי פרץ הכהן • הריב"ש מעבר לצפון אפריקה • רשב"ץ • רבי יצחק קנפנטון • רבי יצחק אבוהב (גאון קסטיליה) • רבי יעקב בירב מעבר לצפון אפריקה בגירוש ספרד |  |
| מדענים ואנשי ממשל יהודים ספרדים | אברהם בר חייא • שלמה בן אדרת • אבן עזרא • שלמה אבן גבירול • בנימין מטודלה • אפרים אנקווה • אברהם זכות • יהודה אבן תיבון • יהודה הלוי • יהודה אברבנאל • יצחק אברבנאל • בנבנידה אברבנאל |  |
| אישים בולטים לאחר גירושי ספרד ופורטוגל | שלמה מולכו • יוסף יעבץ • יוסף קארו • יוסף טאיטאצאק • אברהם זכות • דונה גרציה נשיא • משה זכות דון יוסף נשיא • שלמה בן יעיש • אוריאל אקוסטה • שלמה די אוליוירה • אליהו מונטאלטו • יהודה ביבאס • יהודה אלקלעי • אמה לזרוס • בנימין זאב הרצל • משה מונטיפיורי |  |
| אירועים ופוגרומים | גירוש ספרד במאה השביעית • תור הזהב בספרד • ויכוח ברצלונה • ויכוח טורטוסה • פרעות קנ"א • גירוש ספרד • גירוש פורטוגל • יהודי ספרד בהודו |  |
| קהילות לא-יהודיות שמוצאן מיהודי ספרד | אנוסים • לנסאדוס • נאופיטי • צ'ואטה |  |
גירוש מוסקבה

מראה רחוב במוסקבה ב-1888
גירוש מוסקבה (או גלות מוסקבה) הוא כינוי לגירוש היהודים ממוסקבה, כחלק מגירוש מקיף יותר של יהודים מתחומי "רוסיה הקדושה" לתחום המושב שאירע בשנת 1891 בפקודת סרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, עם מינויו לתפקיד המושל הראשי של העיר מוסקבה בידי אחיו הצאר אלכסנדר השלישי.
הגירוש המקיף יותר כלל גירוש כולל של יהודי אזור הסְפר, שהוגדר במרחק 50 ורסטאות מגבול האימפריה הרוסית, וכלל יהודים מקורלנד, אסטוניה ופינלנד.