פרנסיס ניוטון
פעילות פוליטית > אנטי-ציונות

בכתבה שהתפרסמה בניו יורק טיימס ב-1921, סיפרה ניוטון כי אמרה לנציב העליון שהיא בשום אופן אינה אנטי-יהודית, אולם היא פרו-ערבית. על הערבים אמרה: "ביליתי את רוב חיי בין האנשים הללו, ואני מכירה אותם היטב. הם כמו ילדים שיש לטפל בהם, ויעשו כל דבר אם נוהגים בהם יפה. זו היא הסיסמה 'פלשתינה ליהודים' שגרמה לכל הבעיה, שהרי המוסלמים תמיד הסתדרו יפה עם היהודים שחיו בארץ לפני הפלישה הנוכחית". על החלוצים הציונים אמרה: "רבים מהמהגרים הצעירים הללו לא עשו שום עבודה קשה לפני כן, במיוחד הנשים, והם אינם עומדים בקשיים שהם נתונים להם. הציונים קיבלו חוזי עבודה לפריקת פחם מאניות הקיטור בחיפה, והנשים עשו את חלקם בנשיאת סלים כבדים מהדוברות, אולם לאחר שלושה ימים הן נאלצו לוותר על זה, מכיוון שרק 140 טונות נפרקו, ורב החובל של האניה אמר שהוא לא יכול לחכות עוד הרבה זמן. אז ניתן החוזה לגרמני, שהעסיק עובדים ילידים הרגילים למלאכה, והפחם הובא ליבשה בקצב של 300 טונות ביום. החוזה לבניית מזח בחיפה, גם הוא היה כישלון, מכיוון שהמלאכה הייתה קשה מדי בשביל היהודים, שבאו רעננים מהערים במרכז אירופה. הם מצליחים יותר בכביש שנבנה מחיפה לנצרת, שם הם עובדים בקבוצות על בסיס קהילתי, ומקבלים תשלום עבור כל מטר שנבנה. מלבד מסילת הברזל, ומהכבישים שנבנו במהלך המלחמה, הייתה התפתחות מעטה בפלשתינה מבחינה חקלאית מאז שהגעתי הנה לפני 32 שנים".
במסגרת מאמציה להסביר את מצוקת הערבים, נהגה ניוטון לציין כי שוויון הזכויות לנשים שהציונים מנהיגים בארץ ישראל גורם לחרדה אישית ולאומית, מאחר שהגבר הערבי רואה בכך איום על מעמדו. כאשר הזדמנה לארוחת ערב בה השתתף גם יחיאל ויצמן, אחיו הצעיר של מנהיג התנועה הציונית, שאלה אותו אם בכוונת היהודים להקים מחדש את בית המקדש. ויצמן השיב לה כי אין צורך בכך, מכיוון שיש להם כבר אוניברסיטה. ב-1923 פגשה ניוטון את הנרייטה סאלד בארוחת ערב אצל הקולונל פרדריק קיש, בה ניסו להסביר לה את הציונות, אולם ללא הצלחה רבה.
ביום 24 בדצמבר 1924 כתב קיש ביומנו: "נודע לי כי הערבים אינם פוסקים מהפיץ תעמולה אנטי ציונית. אלא שמתנגדינו מבין האנגלים, ובייחוד הגב' ניוטון מחיפה, היו יותר פעילים מן הערבים". ב-1925 כתב קיש ביומנו כי חיים מרגליות קלווריסקי הגיע לביתה של ניוטון, שם "מצא אותה בשעת מעשה", כשהיא מראה לערבים מבאי ביתה את הפרוטוקולים של זקני ציון.
שנים מאוחר יותר, במכתב מיום 5 בספטמבר 1937, הזכירה ניוטון להנרייטה סאלד את מפגשן במועצת הנשים ואיחלה לה שנה טובה, בתקוה שהשנה החדשה תביא שלום. סאלד בתשובה, ביקשה ממנה "לגלות הבנה וסימפתיה עילאית לצדק עליון כדי ששלום יבוא".
מתוך התכתבות זו, נראה כי ניוטון וסאלד ניסו לפעול יחד בתנועת נשים יהודית-ערבית, אולם לא יצא מכך דבר.
ניוטון הייתה מביעה את מחאתה בפני אנשי ממשל שהיו מכבדים את ההמנון הציוני בקימה. פעם גילתה שאנציקלופדיה בריטניקה הדפיסה את הדגל הציוני בין דגלי מדינות העולם והגדירה אותו כדגלה של ארץ ישראל. היא שלחה אל בריטניקה מכתב מחאה והדבר תוקן במהדורות הבאות.
ספר תולדות ההגנה הגדיר את ניוטון כ"אויבת ארסית לציונות".
ניוטון ספגה ביקורת על ארסיותה של פעילותה האנטי-ציונית.
נורמן בנטוויץ', התובע הכללי הראשון של ארץ ישראל המנדטורית, תיאר אותה כ"אנטי-יהודית בצורה שלא ניתנת לריפוי".
לדבריו, "היא בשמחה האמינה בכל האשמה שנעשתה נגד הציונים, גם אם להאשמה זו לא היה כל בסיס עובדתי".
ב-1946 ייסדה ניוטון את "ועדת הידידות האנגלו-ערבית" (Anglo-Arab Friendship Committee), שמטרתה הייתה להתנגד לציונות באנגליה. לוועדה זו הצטרפו כמה משונאי היהודים הידועים ביותר לשמצה באנגליה: דאגלאס ריד (Douglas Reed), קפטן אלן גרהאם (Captain Alan Graham), הרוזן מנורבורי (Earl of Norbury) וליידי מאקינס (Lady Makins). בשנים הללו עסקה הוועדה בהגנה על המופתי והסברת שיתוף הפעולה שלו עם הנאצים.
ב-1946 פרסמה קונטרס להגנתו של המופתי אמין אל-חוסייני, בשם "האמת על המופתי", שהוצא על ידי "האגודה לידידות אנגלו-ערבית" (Anglo-Arab Friendship Society), בה שלטה.
בקונטרס זה היא היללה את המופתי ואת "יושרו והנהגתו האמיצה", תוך התעלמות מתפקידו כמובילו של שיתוף פעולה ערבי–נאצי.
היא ניסתה להשפיע על הנציב העליון להתיר למופתי לשוב לארץ, לאחר שגורש ממנה. באוטוביוגרפיה שלה, "חמישים שנים בפלשתינה" (Fifty Years in Palestine), היא האשימה את השלטון הבריטי בקשריו של המופתי עם היטלר ותמיכתו בגרמניה הנאצית, בטענה כי נדחק לכך בגלל יחס ממשלת המנדט אליו, והצדיקה את עמדותיו כלפי היישוב היהודי בארץ ישראל.
בינואר 1948 ביקר את ניוטון בביתה בלונדון העיתונאי האמריקאי ג'ון רוי קרלסון, שתיאר אותה כאשה "כבדת בשר", ועל אחת מעיניה ענדה רטייה לבנה. באותה העת, עסקה באיסוף כספים למען ארגון חדש שהקימה: "ארגון עזרה בריטי למען ערביי פלשתינה הנזקקים" (British Aid for Distressed Palestine Arabs), שבין תומכיו היה גם עזאם פאשה, מזכיר הליגה הערבית. בסעודה שהתקיימה מאוחר יותר, בה נכחו מספר משתתפים שונאי-ישראל, ניוטון סיפרה לקרלסון שקנתה קרקע בארץ ישראל שנים רבות קודם לכן ולאחר מכן מכרה אותה ליהודים ברווח ניכר, והוסיפה: "אחר שהיהודים יגורשו משם, מקווה אני לקבל את נחלתי בחזרה".