stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספר

ערך זה עוסק בטקסט מודפס. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ערימת ספרים סגורים וספר אחד פתוח
ספרים ישנים
מדפי ספרים
איור של קריאת ספר בחיק הטבע
סופיה איבאנובנה קראמסקאיה (רו') קוראת ספר
ספר הוא טקסט מודפס או כתוב בכתב יד שדפיו כרוכים יחדיו. המונח הטכני לספר כזה הוא "קודקס".
היסטוריה

מתחילת היווצרותו אסף האדם את יצירותיו הספרותיות תחת ספרים. בתחילה הכינוי ספר התייחס למגילות קלף, בעוד הקודקס כונה בשמות אחרים. בתקופות אלו היו הספרים מצומצמים בהיקפם. עם התפתחות הדפוס באמצע המאה ה-15 עלה היקפם של הספרים. במשך מאות שנים היו הספרים אמצעי עיקרי להפצת ידע ולהעברתו מדור לדור. בשלהי המאה ה-20 החלה גם הפצתם של ספרים אלקטרוניים המוצגים על קורא ספרים אלקטרוני, טאבלטים, צג המחשב או טלפונים חכמים. הטקסט המופיע בספר יכול להיות עיוני, עלילתי ועוד.
תהליך היצירה

בתהליך יצירתו של ספר שני שלבים עיקריים:
תהליך כתיבת הספר על ידי מחברו או מחבריו (הסופר). סופו של שלב זה הוא ביצירת כתב יד (במשמעות הרחבה של מושג זה, שבה נכללים עותק בכתב יד, במכונת כתיבה או במעבד תמלילים).
תהליך ההוצאה לאור של הספר: הפיכת העותק היחיד של המחבר לספר מרובה עותקים והפצתו. לאחר הוצאתו לאור של הספר ייתכנו לו הדפסות נוספות ומהדורות נוספות.
ספרי עלילה רבים מעובדים אל מסך הקולנוע או הטלוויזיה.
סוגי ספרים לפי תוכנם

קיימים סוגים שונים של ספרים, המחולקים על פי קטגוריות רבות, ביניהם ידועים סוגים אלו:
סיפורת: נחלקת לסוגות כגון רומנים, הרפתקאות, מדע בדיוני, פנטזיה, ספרות ילדים.
שירה: נחלקת, בין השאר, לשירה אפית ולשירה לירית.
יומן ואוטוביוגרפיה: תיעוד מאורעות, זיכרונות וכו'.
ספרי עיון: מבואות, ביוגרפיות, מונוגרפיות ועוד.
ספרי יעץ: אטלס, אנציקלופדיה, מילון.
ספרי דת: תנ"ך, חומש, תלמוד, ספרי מוסר, ספרות תורנית, הקוראן, הברית החדשה.
ספרות ילדים: סוגה ספרותית המכוונת לגילאים צעירים.
ספרי לימוד: לתלמידים, לסטודנטים וכדומה.
ספרי מדע: אסופות מאמרים עם קטעי הרצאות או הדרכה ונתוני מחקר.
ספרי הדרכה: מדריך טיולים, ספר בישול וכדומה.
ספרות מקצועית: ספרים המשמשים את העוסקים במקצוע מסוים בעבודתם.
ספרות מצוירת: סיפור המוצג באמצעות איורים, שבהם ישנן הבעות פנים לדמויות ובועות דיבור לדמויות המדברות (קומיקס).
מרכיבי הספר

עיקרו של הספר הוא התוכן הנכלל בו, בין אם זה תוכן עיוני, מדריך שימושי או סיפורת. סביב תוכן זה נכללים מרכיבי תוכן נוספים, חלקם המופיעים בכל ספר, חלקם המופיעים בסוגים מסוימים של ספרים, וחלקם מופיעים בהתאם לשיקול דעתם של המחבר והמו"ל. רכיבים אלה כוללים:
עמוד שער עליו מופיעים שם הספר, שם המחבר ושם ההוצאה לאור.
עמוד מבוא בו מופיעים שם הספר בשפת המקור, שם המחבר, שמות העורכים והמתרגמים והשפה ממנה תורגם, אם תורגם וציון למי שייכים זכויות היוצרים.
הקדשה: עמוד המופיע בתחילת הספר, ובו מקדיש המחבר את הספר לאדם היקר ללבו [ולעיתים, בעיקר בספרי דת, לאלוהים].
הקדמה: פנייה ישירה מהמחבר לשם הצגת ענייני תוכן הנוגעים לספר.
הסכמה: מכתב לוואי המופיע בראשית ספר, ובו מעידה אישיות חשובה על איכותו של הספר. נהוג בעיקר בספרות תורנית.
תוכן העניינים: רשימת כל הפרקים שבספר, ומספר העמוד שבו מתחיל כל פרק. זהו חלק בלתי נפרד מכל ספר עיון, ומופיע לעיתים גם בספרי סיפורת. מקומו של תוכן העניינים הוא בראש הספר, משום שהוא מהווה מעין מפה להמשך ההתמצאות בספר, אך לעיתים הוא ממוקם דווקא בסוף הספר.
פרקים: חלקי הכתיבה בספר.
הערות שוליים: בספרי לימוד ישנם הערות בצידי הדפים. לפעמים הדבר כולל: "מקרא" או "סימני מקרא".
תוכן מאויר: איורים, ציורים, מפות, דפי המחשה בתלת-מימד, דפי שקף בשכבות.
ביבליוגרפיה / מקורות: רשימה של פרסומים (ספרים, מאמרים וכדומה) המצורפת לספר, לשם אזכור המקורות אותם מצטט הספר, או שעליהם הוא מסתמך, ולהפנית הקורא לספרות המרחיבה את הדיבור בנושאי הספר.
מפתח העניינים / אינדקס: מופיע בסופו של ספר עיון, ומאפשר לאתר בקלות נושאים עיקריים בספר: אנשים, מקומות, מושגים, תהליכים וכדומה. למפתח חשיבות גדולה, משום שהוא מהווה כלי עיקרי לגישה ישירה לתוכן הספר. בדרך-כלל מופיע לפי סדר האלף-בית
אפיון פיזי של הספר

ספר, במשמעות המקובלת של מושג זה במאות השנים האחרונות, מורכב מדפי נייר כרוכים, וביתר פירוט:
כריכה (אחורית וקדמית): זאת יכולה להיות קשה או רכה, ועל כל פנים עבה ועמידה יותר מדפי הספר. עטיפה יכולה להיות עם דשים, תוספות נייר המתקפלות פנימה. הדשים משמשים להוספת מידע על תוכן הספר או על המחברים או על ההוצאה לאור. ישנם ספרים, כמו ספרי תינוקות רבים, שהדפים והכריכה קשים ועמידים באותה מידה.
דפי הספר: מכילים את תוכנו. בין דפי הספר משבצים לעיתים תמונות. דפי הספר מודפסים על נייר בעל עובי משתנה ובהתאם לכך מושפע עובי הספר. הנייר, עליו הודפס תוכן הספר, יכול להיות באיכויות שונות ובמשקל סגולי משתנה ובהתאם לכך יושפע משקל הספר כולו.
שדרה (שדרית): מקום מפגש דפי הספר. בספרונים דקים השדרה יכולה להיות רק כמה סיכות שידוך ובספרים עבים היא משטח חזק כמו הכריכה (ולפעמים יותר) אליו מודבקים או תפורים דפי הספר. לעיתים מוסיפים בתוך השדרה פיסת בד עליה נמרח הדבק המאחד את הדפים.
עוביו של ספר מוגבל לסנטימטרים מעטים, ולכן כאשר תכולתו של ספר עולה על 1,000 דפים (ולעיתים אף פחות), נהוג לפצלו לכרכים אחדים, כך שכל כרך כרוך בנפרד. יש ספרים המחולקים לשני כרכים, ואחרים, ובפרט אנציקלופדיות ומילונים מחולקים לכרכים רבים. את הכרכים נהוג למספר, בספרות או באותיות.
בסוף המאה ה-20 החל הספר להתממש כספר אלקטרוני בגרסאות שונות. פרויקט השו"ת, שתחילתו בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20, מאחסן אלפי ספרי הלכה ומאפשר גישה אליהם באמצעות מחשב. פרויקט גוטנברג, ומקבילו העברי פרויקט בן-יהודה, הם אתרי אינטרנט המאחסנים טקסטים של ספרים שזכויות היוצרים עליהם פגו, ומאפשרים קריאה של ספרים אלה על-גבי מסך מחשב (או הדפסתם על ידי הקורא). שירות Google Book search מאפשר לחפש בטקסט המלא של ספרים (גם כאלה שמוגנים על ידי זכויות יוצרים) שגוגל סורקת ואוגרת במאגר הדיגיטלי שלה.
שילוב בין ספר הנייר לספר האלקטרוני היה מקובל בספרי הדרכה בנושאי מחשבים, שבהם צורף תקליטור (וקודם לכן דיסקט) ובו תרגילים המלווים את הספר.
קיים שילוב בין המדיה הבידורית על ידי שימוש במכשור מגוון מתחום האלקטרוניקה הביתית לשם שמיעת ספר מוקלט באמצעות מערכות שמע.
בנוסף לספרי נייר שהועברו למדיום אלקטרוני, ספרים רבים נוצרים מלכתחילה במדיום זה.
מקום הספר בתרבות היהודית

עם ישראל מכונה גם "עם הספר".
מקום של כבוד שמור במסורת ישראל לספרים, אך בעיקר לספרות התורנית (המכונה גם "ספרי קודש"), ובפרט לספר התורה. כך, סוגיות רבות יוחדו לקדושת הספר. בין ההלכות המפורסמות יותר לגבי כבוד הספר הן האיסורים להשליך אותו ארצה או להפוך אותו על פניו, והחובה לגנוז ספר משהתבלה.
על פי היהדות המסורתית, המקור לכבוד כלפי ספרי הקודש נובע מכמה גורמים:
מקור הספר - הטקסט הרשום בספר ניתן כחלק מהתגלות כוח עליון אל האדם.
הספר הוא תשמיש קדושה ועל כן יש להתייחס אליו בכבוד.
בשולחן ערוך נפסק שכל איש מישראל צריך לקנות ספרי קודש שלומדים מתוכם.
בחלק מן הזרמים ביהדות נהוג לעודד את תלמידי החכמים להעלות את חידושיהם על הכתב, ואף להדפיסם בספר. כמו כן, מקובל לרמוז את שם המחבר בשם הספר.
גם בעולם היהודי החילוני שמור מקום של כבוד לספר בכלל ולספרות התורנית בפרט, וכך מתקיימים מדי שנה ירידים לעידוד הקריאה (ביניהם, שבוע הספר), מתקיימת תרבות ענפה של העברת ספרים מיד ליד על מנת שלא להשליכם לפח, ועסקים שלמים המתבססים על שימור ספרים ישנים.[דרוש מקור]
מלאכת הפקת הספר בעידן המודרני

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ראו גם

קודקס
ביבליוגרפיה
קודיקולוגיה
עיצוב ספרים
הוצאת ספרים
עטיפה (ספר)
שמות ספרי עיון
מכירת ספרים בישראל
רשימת ספרים
רשימת סופרים
סיפור בהמשכים
סיפור חוזר
ספר פופ-אפ
ספר משחק
לקריאה נוספת

יחיל צבן, ספרים הרבה, הוצאת אפיק, 2019.
זמנים 112, סתיו 2010 - קובץ מיוחד: ספרים פתוחים, ספרים גנוזים
עוזי אלידע, "אסכולת האנאל ותרבות הספר", בתוך ר. כהן וי. מאלי, ספרות והיסטוריה, החברה ההיסטורית-זלמן שזר, 1999, עמ' 299–323.
Philip Gaskell, A New Introduction to Bibliography, Oxford University Press 1985
הערות שוליים

↑  Google Book search
↑  מדברי המקובלים על חשיבותו של ספר הזהר, באתר "קבלה לעם"
↑  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן ר"ע
↑  ראה בהקדמת הרוקח לספרו, ובשם הגדולים לחיד"א מערכת ספרים ערך ספר הזכרונות
↑    אריק גלסנר, להגדיל בשקל תשעים, באתר "ידיעות אחרונות", 16 בספטמבר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283230005171  BNE: XX4576243  BnF: cb119322951 (data)  GND: 4008570-3  HDS: 010461  LCCN: sh85015738  LNB: 000049771  NARA: 10639916  NDL: 00573378  NKC: ph114930 
ספרים מסוגים שונים
תנ"ך גוטנברג, הדפסה של הוולגטה המסמלת את ראשית מהפכת הדפוס
היסטוריה של יוון

האקרופוליס של אתונה, שחזור מאת ליאו פון קלנזה 1846
אתונה, גבעת האקרופוליס.
ההיסטוריה של יוון מתחילה עוד בימי קדם. חופי הים האגאי ראו את לידת אחת הציוויליזציות הראשונות של האנושות - התרבות המינואית. אחרי תקופת החושך במאה ה-9 לפנה"ס החלה תקופה חדשה בתולדות יוון - קמו בה ערי מדינה כמו אתונה, ספרטה, תבאי ואחרות. זוהי תרבות יוון הקלאסית. תרבות זו תשמש בסיס לתרבות ההלניסיטית ברחבי העולם העתיק.
 ערי יוון התגבשו בידי אלכסנדר מוקדון והפכו לחלק מהאימפריה שלו. לאחר מותו, שלטו על האימפריה מספר יורשים (דיאדוכים), כשעל יוון שלט בית אנטיגונוס. בשלב מאוחר יותר שטחים אלה התפרקו לחלקים נוספים וכל חלק נשלט על ידי מלך אזורי.
מבחינה צבאית, יוון הלכה ושקעה עד שנכבשה על ידי רומא בשנת 168 לפנה"ס, בתמורה היוונים שינו את התרבות הרומית ללא הכר. בהיותה אחת מהפרובינקיות המזרחיות של האימפריה הרומית, התרבות היוונית הייתה דומיננטית באגן המזרחי של הים התיכון. כאשר האימפריה הרומית חולקה לשניים, טבעו של החלק המזרחי, מה שהיום מוכר כאימפריה הביזנטית שמרכזה בקונסטנטינופול (כיום: איסטנבול), היה יווני. האימפריה הביזנטית שרדה מעל ל-1000 שנים (מהמאה ה-4 עד המאה ה-15) עד אשר נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית.
העות'מאנים שלטו ביוון עד תחילת המאה ה-19 כאשר בשנת 1821 היוונים מרדו ובשנת 1822 הכריזו על עצמאות. מלחמת העצמאות היוונית נערכה בשנים 1821–1832 ונחלה הצלחה. במשך המאה ה-19 והמאה ה-20, ומתוך שאיפה להגדיל את שטח המדינה ולכלול בה את כל דוברי היוונית, לחמו היוונים בסדרת מלחמות נגד העות'מאנים. בשנת 1940 פרצה מלחמת איטליה–יוון ואיטליה הפשיסטית פלשה ליוון. בתחילה נהדפו הפולשים, אך לאחר התערבות גרמניה הנאצית, נכבשה יוון, והייתה תחת שלטון הנאצים עד לסוף המלחמה. גבולותיה הנוכחיים של יוון נקבעו בשנת 1947 עם תום מלחמת העולם השנייה. אחרי מלחמת העולם השנייה יוון חוותה מלחמת אזרחים, אשר נמשכה עד 1949.
בשנת 1967 תפס הצבא את השלטון בהפיכה צבאית וייסד את "משטר הקולונלים". בשנת 1973 ביטל המשטר את המלוכה ביוון. ב-1974 מימנה החונטה הצבאית הפיכה כושלת בקפריסין, דבר שהוביל להפלתה. ב-1975 הוקמה ביוון רפובליקה דמוקרטית. יוון הצטרפה לאיחוד האירופי בשנת 1981 ושינתה את המטבע שלה לאירו בשנת 2001.
פרהיסטוריה

הסימן המוקדם ביותר לנוכחות אנושית ביוון הוא גולגולת האדם שנמצאה במערת פטרלונה (אנ') בחלקידיקי. היא תוארכה כבת מאות אלפי שנים. הממצאים האנתרופולוגיים והארכאולוגיים הידועים עד כה מאפשרים את חלוקת התקופה הפלאוליתית באזור היווני לתחתונה (350,000-100,000), אמצעית (100,000-35,000) ופלאוליתית עליונה (35,000-11,000 ). מגורים אנושיים אותרו במערות, בסלעים ובאתרים פתוחים. ישנם עד כה מעט אתרים של הפלאוליתית התחתונה ואילו ישנם יותר מהפלאוליתית התיכונה והעליונה. זה נובע בחלקו מהפעילות הטקטונית העזה באזור יוון ועלייתם ונפילתם של פני הים האגאי שהרסו כל זכר למגורים מכמה אזורים גאוגרפיים. לאחר התקופה הפלאוליתית החלה התקופה המזוליתית. האתרים באותה תקופה היו מוגבלים והרוב נמצאים בסמוך לחוף.
המהפכה הנאוליתית הגיעה לאירופה החל משנת 7000–6500 לפני הספירה כשחקלאים מהמזרח הקרוב נכנסו לחצי האי היווני מאסיה הקטנה באמצעות מעבר דרך איים בים האגאי. האתרים הנאוליתיים הקדומים ביותר עם כלכלות חקלאיות מפותחות באירופה נמצאים ביוון. הם מתוארכים ל-8500–9000 לפני הספירה. לפי אחת מההשערות, השבטים הראשונים שדברו פרוטו-יוונית, הגיעו לשטח יוון מתישהו בתקופה הנאוליתית או בתקופת הברונזה הקדומה (בערך 3200 לפנה"ס).
הציוויליזציה העתיקה ביותר שנמצאה ביוון היא התרבות המינואית בכרתים, שהייתה פעילה בין 2700 לפנה"ס לערך ו-1450 לפנה"ס. במקביל, הייתה קיימת התרבות ההלנית המוקדמת ביוון בין 2800 לפנה"ס לערך ועד 2100 לפנה"ס.
יוון העתיקה > יוון המינואית

יוון המינואית או התקופה הכרתית היא תקופה בתולדות יוון העתיקה, המתוארכת לאלף השני לפני הספירה, בערך בשנים 2000 עד 1100 לפנה"ס. היא נקראת מינואית על שם מינוס מלכה של כרתים.
נהוג לחלק את התקופה המינואית לשלוש תקופות עיקריות: התקופה המינואית הקדומה (2000-1700 לפנה"ס), התקופה המינואית התיכונה (1700-1580 לפנה"ס), והתקופה המינואית המאוחרת (1580-1100 לפנה"ס).
יוון העתיקה > יוון המיקנית

התרבות המיקנית התקיימה בין השנים 1600–1100 לפנה"ס לערך. בתרבות המיקנית נעוצים רוב המיתוסים של המיתולוגיה היוונית, והיא היוותה מקור השראה נכבד למשוררי יוון דוגמת הומרוס. התקופה המיקנית נקראת על שמה של העיר מיקנה שבפלופונסוס, שהייתה אחד ממרכזיה החשובים של תרבות זו.
בתקופה המיקנית, היה השלטון נתון בידיה של עלית אריסטוקרטית שהורכבה בעיקר מלוחמים. בערך ב-1400 לפנה"ס, בעת התקופה המינואית המאוחרת, הרחיבו המיקנים את תחום השפעתם עד כרתים, מרכז התרבות המינואית. בשלב זה קיבלו המיקנים את הכתב המינואי.
בערך בין 1200–1100 לפנה"ס התמוטטה התרבות המיקנית. אתרים רבים נבזזו, אחרים ננטשו, ויוון שקעה לתוך "תקופת המעבר".
יוון העתיקה > תקופת המעבר

לתקופה שבין 1200 או 1100 לפנה"ס ל-800 לפנה"ס לא ניתן שם אחיד. המקורות האנגליים נוטים להשתמש בביטוי "ימי החשיכה של יוון" (Greek Dark Ages), מקורות אחרים מדברים על "התקופה ההומרית", "התקופה הגומטרית" ו"ימי הביניים של יוון". הסיבות לחורבן התרבות המיקנית אינן ידועות במלואן, אך ידוע שבערך בין 1200 ל-1100 לפנה"ס היו גלי פלישה דוריים ליוון. גלי פלישה אלו שטפו את יוון מהצפון ועד חצי האי פלופונסוס. רק שני מוקדים עיקריים נותרו מחוץ לשליטת הפולשים: אטיקה וארקאדיה.
בתקופה זו, צורת השלטון היוונית עברה ממונרכיה לשלטון האריסטוקרטיה, למעט מקומות בודדים בהם שמרו המלכים על כוחם. גם הלוחמה עברה שינוי ניכר - מלוחמת מרכבות ללחימת רגלים. לקראת סוף תקופת המעבר נוצר סוג חדש של חיילים: רגלי כבד החמוש בחנית כבדה ושריון עבה וידוע בשם הופליט.
בתקופה זו נזנחו האמנויות, נשכח הכתב ויוון התדרדרה למצב בו הייתה בתקופה הקודמת לתרבות המיקנית. עם זאת, תקופה זו הביאה לעולם את פאר היצירה של הומרוס, בתקופה זו התהווה גם הדגם היווני של עיר-מדינה הלא הוא הפוליס. לקראת סוף "תקופת המעבר" קיבלו היוונים את האלפבית הפיניקי שהיה מפותח יותר מהכתב המיקני ושינו אותו בהתאם לצרכיהם.
יוון העתיקה > יוון הארכאית

נהוג להתחיל את מניין שנותיה של יוון הארכאית בתחילת המאה ה-9 לפנה"ס. תקופה זו התאפיינה במספר תהליכים חשובים שעיצבו את תולדות יוון העתיקה ובמידה רבה גם את תולדות כל אגן הים התיכון. שני התהליכים החשובים ביותר הם הקולוניזציה ומעבר משלטון אריסטוקרטי לדמוקרטי בסוף התקופה הארכאית.
סיבה עיקרית לקולוניזציה היוונית טמונה בגאוגרפיה של האזור: יוון היא ארץ הררית בעלת קרקע פורייה מועטה. לכן, עם גידול האוכלוסייה, ביקשו חלק מהיוונים להגר למקומות אחרים בחיפוש אחר פרנסה. סיבה אחרת הייתה כלכלית: אף שחקלאות תפסה את הנתח העיקרי בכלכלת יוון בתקופה זו, המסחר עלה בהתמדה ואף נוסדו בתי מלאכה גדולים שייצרו תוצרת ליצוא.
יוון העתיקה > יוון הקלאסית

התקופה הקלאסית בתולדות יוון החלה במאה ה-5 לפנה"ס. בתקופה זו הגיע לשיא התפתחותו של הפוליס היווני, נוסדו אסכולות מובילות בפילוסופיה, נכתבו מחזות רבים והוקמו מבנים מרהיבים ברחבי יוון. רוב החוקרים מציינים את תום תקופת יוון הקלאסית במסע המלחמה של אלכסנדר הגדול למזרח (334 לפנה"ס).
בראשית התקופה הקלאסית ניצבה יוון מול איום פרסי. פרס כבשה את איוניה שהייתה מאוכלסת ביוונים, ולאחר מכן ערכה שני מסעי כיבוש נגד יוון. הראשון והקטן יותר שנועד להעניש את אתונה על השתתפותה במרד האיוני הסתיים במפלת הפרסים בקרב מרתון (490 לפנה"ס). המסע השני (הידוע בשם מלחמת פרס–יוון) ארך שנתיים (480 - 479 לפנה"ס) והשתתפו בו כל כוחות האימפריה הפרסית. הפרסים הצליחו להגיע עד אטיקה ושרפו את אתונה, אך הפסידו במספר קרבות ונאלצו לוותר על כיבושה של יוון.
לאחר מלחמת פרס–יוון עלתה אתונה ככוח חדש ביוון העתיקה. גם טרום המלחמה, הייתה אתונה פוליס חזק ורב השפעה, אך הבכורה הייתה נתונה לספרטה. אתונה הקימה לעצמה אימפריה באיי הים האגאי, והצליחה להדוף את הפרסים לתוך אסיה הקטנה. בסופו של דבר, החלו הספרטנים לחשוש מכוחה של אתונה, ושתי המדינות התנגשו בשתי מלחמות. במלחמה השנייה, הידועה בשם המלחמה הפלופונסית השנייה (431 - 404 לפנה"ס), תש כוחה של אתונה, והיא נאלצה לוותר על שאיפותיה להגמוניה ביוון.
ספרטה שהייתה רגילה לבדלנות נאלצה לצאת את גבולות פלופונסוס, אבל מבנה החברה הספרטנית לא התאים למצב החדש. משלא בוצעו השינויים הנדרשים, ירדה ספרטה מגדולתה כ-30 שנה לאחר ניצחונה במלחמה הפלופונסית, כשהפסידה לתבאי בקרב לאוקטרה (371 לפנה"ס). סדרת פלישות תבאיות לפלופונסוס שברה סופית את ספרטה שלא שבה לעולם למעמד הרם לו זכתה במהלך המאה ה-5 לפנה"ס.
גם תבאי לא הצליחה לשמור על ההגמוניה ביוון. מדינות נוספות עלו ונפלו, גם אתונה הצליחה להשתקם ממפלתה, בעיקר בזכות המסחר המפותח שלה, אך לא חזרה למעמד שהיה לה בעת העימות עם ספרטה. היחלשות הפולייס הוותיקים נתנה אפשרות לפיליפוס השני, מלך מוקדון, להביא את מדינתו, שלפני כן נחשבה ספק ברברית ספק הלנית, למעמד בכורה ביוון. בסדרת מלחמות, שבאחרונה שבהן הביס את הצבא המשותף של אתונה ותבאי בקרב כירונאה (338 לפנה"ס), הוא הצליח להטיל את מרותו על יוון. פיליפוס נרצח שנתיים לאחר מכן, בעת הכנות לפלישה לפרס. בנו, אלכסנדר מוקדון, עלה לשלטון תחתיו.
יוון העתיקה > התקופה ההלניסטית

השלטון ההלניסטי שהחל עוד בדור הקודם נמשך עד הכיבוש הרומי של יוון באמצע המאה ה-2 לפנה"ס. עם מותו של אלכסנדר הגדול, מרדו חלקים נרחבים מארץ האם היוונית בשלטון הדיאדוכים, אך מלחמה שנודעה בשם המלחמה הלמאית (על שם המבצר למאה) הסתיימה בתבוסתם. אחרי רגיעה במלחמות הדיאדוכים ומותם של חלק מהם, רוב רובה של ארץ האם היוונית נשאר תחת שלטון מוקדון, אם כי מצרים התלמיית שלטה על מספר איים.
עידן הפולייס חלף מהעולם בתקופה זו. הפולייס הוותיקים ירדו מכוחם והבכורה עברה לבריתות שונות. שתי הליגות העיקריות שהתפתחו בתקופה זו הן הליגה האכאית שמרכזה בצפון ומרכז פלופונסוס והליגה האיטולית שהתרכזה במרכז יוון. לצד הליגות גם ספרטה שמרה על עצמאותה, אך חדלה מלהיות כח משמעותי ביוון, למעט תקופות קצרות שבהן מלכים רפורמיסטים ניסו להחזירה לימי הזוהר.
הליגה האיטולית נלחמה ללא הרף בליגה האכאית על הבכורה ביוון ושתי הליגות ניסו להתנגד להשפעה מוקדונית. הבכורה עברה מליגה אחת לשנייה, אך כעקרון, מוקדון הייתה זו שנתנה את הטון בארץ.
בעת המלחמה המוקדונית השנייה, הצטרפה הליגה האיטולית לצידה של רומא וסייעה לה בהבסת פיליפוס החמישי. רומא, אמנם, הסיגה את צבאה מיוון, אך השפעתה הייתה ניכרת גם בלי נוכחות צבאית. כמה עשרות שנים לאחר מכן, רומא השתלטה לחלוטין על יוון תוך כדי השכנת חילות מצב קבועים בעריה.
מרומא ועד קושטא > יוון תחת שלטון רומא

יוון תחת שלטון רומא היא התקופה בהיסטוריה של יוון שהחלה אחרי ניצחון הרומאים על תושבי קורינתוס בקרב קורינתוס ב-146 לפנה"ס, והסתיימה לפי חלק מהגישות בהקמתה מחדש של העיר ביזנטיון, הפיכתה לבירת האימפריה הרומית ושינוי שמה לקונסטנטינופול (בקיצור, קושטא) ב-330 לספירה.
מרומא ועד קושטא > יוון הביזנטית

יוון תחת שלטון האימפריה הביזנטית היא תקופה בהיסטוריה של יוון, שהחלה לפי חלק מהגישות עם נפילתה של האימפריה הרומית כמה דורות אחרי חלוקתה לאימפריה הרומית המערבית ולאימפריה הרומית המזרחית, המכונה האימפריה הביזנטית. בתקופה זאת נצרות יוונית-אורתודוקסית הפכה לדת מרכזית אצל היוונים. תקופה זו הסתיימה עם כיבוש יוון על ידי האימפריה העות'מאנית במאה ה-15. בשלהי התקופה, שטחים ביוון נכבשו על ידי נוצרים-קתולים ממערב אירופה אך העות'מאנים כבשו את רובם.
מרומא ועד קושטא > יוון העות'מאנית

יוון העות'מאנית היא שמה של תקופה בהיסטוריה של יוון בה נכללו כמעט כל השטחים המוכרים כיום כיוון המודרנית, כחלק מהאימפריה העות'מאנית. התקופה החלה מהמאה ה-14 ונמשכה עד להכרזת המרד היווני בשנת 1821, או עד להכרזת העצמאות של יוון המודרנית בשנת 1832. בשלהי התקופה, הוקמה רפובליקת שבעת האיים. היא הייתה רפובליקת איים שהתקיימה מ-1800 עד 1807 תחת ריבונות טורקית באיים האיוניים. הייתה זו הפעם הראשונה מאז נפילת השרידים האחרונים של האימפריה הביזנטית לידי הטורקים במאה ה-15 בה הוענק ליוונים ממשל עצמי מוגבל.
יוון המודרנית > מלחמת העצמאות היוונית

מלחמת העצמאות היוונית (ביוונית: Ελληνική Επανάσταση του 1821, "המהפכה היוונית של 1821") התקיימה החל מהכרזת העצמאות היוונית מהאימפריה העות'מאנית ב־25 במרץ (כיום יום העצמאות היווני) 1821, עד קבלת העצמאות של יוון באמנת קונסטנטינופול ביולי 1832.
יוון המודרנית > הרפובליקה ההלנית הראשונה

הרפובליקה ההלנית הראשונה (ביוונית: Α' Ελληνική Δημοκρατία) הוא השם שניתן למדינה הזמנית שהתקיימה ביוון במהלך מלחמת העצמאות היוונית (1821-1827). זהו מונח היסטוריוגרפי בלבד, המדגיש כי אופי המשטר הזמני שקדם לייסודה של ממלכת יוון העצמאית היה חוקתי ודמוקרטי, ועל ידי כך קושר תקופה זו בתולדות יוון עם הרפובליקות ההלניות השנייה והשלישית שקמו מאוחר יותר.
יוון המודרנית > הרפובליקה ההלנית הראשונה > ממלכת יוון

ממלכת יוון (ביוונית: Βασίλειον τῆς Ἑλλάδος) הייתה מדינה שהוקמה ב-1832, בוועידת לונדון, על ידי המעצמות הגדולות (בריטניה, צרפת ורוסיה). היא קיבלה הכרה בינלאומית באמנת קונסטנטינופול, שנחתמה באותה שנה ובה הובטחה עצמאותה המלאה מן האימפריה העות'מאנית.
המונרכיה קמה על יסודותיהן של הממשלות הזמניות שפעלו במהלך מלחמת העצמאות היוונית, והתקיימה עד 1924, אז בוטלה והוכרז על כינונה של הרפובליקה ההלנית השנייה(אנ'). ב-1935 הוקמה הממלכה מחדש, והיא הוסיפה להתקיים עד 1974. באותה שנה, לאחר שבע שנות דיקטטורה צבאית, בוטל המשטר המלוכני ונוסדה הרפובליקה ההלנית השלישית של ימינו.
לאחר ההדחת אותון, מלך יוון הראשון, מלכה משפחת המלוכה היוונית. היא מהווה ענף של בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג של בית אולדנבורג העתיקה, ששלטה בארצות סקנדינביה במשך מאות שנים. המונרך הראשון של יוון משושלת זו היה גאורגיוס הראשון, בנו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, ואשתו המלכה הייתה אולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, נכדתו של הצאר הרוסי ניקולאי הראשון. כצאצאי המונרכיה הדנית חברי בית המלוכה היווני נקראים "נסיכי יוון ודנמרק".
השטח המצומצם של יוון בעת קבלת העצמאות הורחב בעקבות מאבקים, מלחמות והסכמים. כך צירפה יוון את ארצות הברית של האיים היוניים (ביוונית Ηνωμένον Κράτος των Ιονίων Νήσων), מדינת חסות של האימפריה הבריטית מ-1815 עד 1864. במהלך המאה ה-19 כלכלת יוון הגיעה לחדלות פירעון כמה פעמים.
יוון המודרנית > יוון במלחמת העולם הראשונה

בתחילת מלחמת העולם הראשונה יוון נקרעה בין קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון, שהעדיף את מעצמות המרכז, וביקש לשמור על נייטרליות, לבין ראש הממשלה, אלפתריוס וניזלוס, שביקש להצטרף לברית עם מדינות ההסכמה, בהאמינו כי בריטניה וצרפת ינצחו במלחמה. על רקע מחלוקת זו התפטר וניזלוס מתפקידו ב-21 בפברואר 1915. בבחירות הבאות שנערכו ב-15 במרץ 1915, שוב ניצחה מפלגתו של וניזלוס והקימה את הממשלה. בעקבות התקפת בולגריה על סרביה, עימה הייתה יוון קשורה בברית, הכריז וניזלוס על גיוס כללי, אך חילוקי דעות קשים עם המלך הביאו להתפטרותו. אירועים אלו מכונים ביוון "הקרע הלאומי" (ביוונית Εθνικός Διχασμός).
ביוני 1917 בתמיכת מדינות ההסכמה ו-60,000 חיילים מהאי כרתים הודח המלך, ווניזלוס קיבל לידיו את השלטון, והכריז על הצטרפותה של יוון למלחמה ב-29 ביוני 1917.
יוון המודרנית > בין מלחמות העולם

ב-19 בדצמבר 1920 שב קונסטנטינוס הראשון למלוך על יוון. ב-27 בספטמבר 1922 ויתר קונסטנטינוס על כס המלוכה בעקבות מהפכת ה-11 בספטמבר 1922, וגאורגיוס השני החליפו. בשנת 1922, הייתה "הקטסטרופה באסיה הקטנה", כפי שמכונה ביוון התבוסה במלחמת יוון–טורקיה, וחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה, במסגרתם התכנסה רוב האוכלוסייה היוונית-נוצרית בשטח יוון הריבונית. כמיליון וחצי יוונים הפכו לפליטים, ועזבו את השטחים שנכבשו על ידי טורקיה, על מנת להתיישב ביוון. מצב זה הביא לאי שקט חברתי, ולחוסר יציבות פוליטית.
בעקבות ניסיון הפיכה מלוכני ב-1922 שכשל, התבקש גאורגיוס המלך על ידי הממשלה "לצאת לחופשה" בגלות, בעוד שהממשלה תדון בצורת המשטר הראויה ליוון. ב-19 בדצמבר 1923 יצא גאורגיוס לרומניה, וב-25 במרץ 1924 הוכרז על הקמת הרפובליקה ההלנית השנייה. גאורגיוס הודח באופן רשמי, נשללה ממנו אזרחותו היוונית, ורכושו הוחרם. הרפובליקה סבלה מחוסר יציבות כאשר בין השנים 1924 ו-1935 ידעה יוון 23 חילופי שלטון, דיקטטורה צבאית, ו-13 הפיכות.
המלוכה הושבה לאחר משאל עם שנערך ב-3 בנובמבר 1935. כנגד המשאל עלו טענות קשות לכפייה וזיופים. תוצאת המשאל הייתה כי 98% מן היוונים הצביעו בעד חידוש המלוכה. גאורגיוס השני שב לכהן כמלך. מתוך חששו של גאורגיוס השני ממהפכה קומוניסטית, ועל מנת לייצב המשטר, מינה גאורגיוס את הגנרל יואניס מטאקסס לראש ממשלה. הוא הקים את משטר 4 באוגוסט הרודני שהושפע מהמשטרים הפאשיסטים של התקופה. גאורגיוס השני הודיע כי הוא מקבל את השינוי החוקתי.