stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פילוסופיה של הקולנוע
היסטוריה > התיאוריה הקולנועית הקלאסית > התפתחות התיאוריה

הפילוסוף הצרפתי אנרי ברגסון צפה את התפתחות התאוריה הקולנועית בספרו "חומר וזיכרון" (אנ') משנת 1896, סמוך לפריצה ההמונית של הקולנוע. ברגסון העיר על הצורך בדרכי חשיבה חדשות על תנועה, וטבע את המונחים "דימוי התנועה" ו"דימוי הזמן". עם זאת, מאוחר יותר הוא דחה את "האשליה הסינימטוגרפית" כבסיס לחשיבה זו:
אנו קולטים מראות כמעט רגעיים [snapshots] מן הממשות העוברת לנגד עינינו, ומאחר שהם אופייניים לממשות זו, דיינו לחרוז אותם לאורך התהוות מופשטת, חדאנפית, סמויה מן העין, משוקעת בתוך תוכו של מכשיר ההכרה, כדי לחקות את מה שאופייני בהתהוות זו גופה. כך נוהגות בדרך כלל התפיסה, החשיבה המשכלת, הלשון. כל אימת שאנו מנסים לחשוב את ההתהוות, או לבטאה, או אף לתפוס אותה, אין אנו אלא מפעילים כעין ראינוע פנימי.
אף על פי כן, עשרות שנים מאוחר יותר, הפילוסוף ז'יל דלז עשה שימוש מחודש במושגיו של ברגסון, שהיוו בסיס לספריו המשפיעים: "סינמה 1: דימוי התנועה" (אנ') ו"סינמה 2: דימוי הזמן" (אנ').
היסטוריה > התיאוריה הקולנועית הקלאסית > אונטולוגיה של הקולנוע

התאוריה הקולנועית הקלאסית הציגה שלוש שאלות עיקריות בדבר הקולנוע[דרוש מקור]:
מהות הקולנוע – מהו קולנוע?
הקולנוע כאומנות – האם הוא אומנות?
ייחודיות הקולנוע – במה המדיום הקולנועי נבדל ממדיה אחרות?
כיום, עשרות שנים לאחר המצאתו, היותו של הקולנוע כמדיום אמנותי נפרד נדמית לנו כעובדה מובנת מאליה. אולם, לא כך היה הדבר בתחילה. לרוב, היה הקולנוע נחשב לצורת בידור בלבד, או לכל היותר אמצעי לשעתוק צורות אמנות אחרות (סרטים מוקדמים של אדיסון כללו הקלטות של מופעים קיימים) ורבים מיוצרי הקולנוע הגדולים המוקדמים, כמו: מלייס, צ'אפלין, וקיטון הגיעו מעולם הקוסמות, הקרקס ומופעי הבידור השונים, שנחשבו בזמנו לצורת תרבות "נמוכה" (היררכיה ששובשה בתקופה הפוסטמודרנית)[דרוש מקור].
מרבית ההוגים בתקופת התאוריה הקלאסית לא היו פילוסופים בהכשרתם. הפסיכולוג היהודי הוגו מינסטרברג (אנ') היה מבין הראשונים שהחלו לחקור שאלות פילוסופיות בנוגע לקולנוע. בעידן הראינוע, הוא ביקש להבין מה מהותי בסרט, ולהבחין אותו מבחינה קונספטואלית ממחזה, והוא הגיע למסקנה כי השימוש בתקריב, פלשבק ועריכה היו ייחודיים לקולנוע והיוו את טבעו. מינסטרברג, שניסה להבין כיצד הצופים מבינים את השימוש באמצעים הטכנולוגים הקולנועיים, היה גם מבין הראשונים שעמדו על הקשר שבין הקולנוע לבין הקישורים הקוגניטיביים של האדם. תחום שפותח מאוחר יותר גם בגישה הקוגניטיבית בקולנוע.
חוקר האמנות והפסיכולוג היהודי רודולף ארנהיים (אנ'), טען עם תחילת המעבר לקולנוע המדבר – כי דווקא סרטים אילמים היו עדיפים מבחינה אסתטית. לדידו, על ידי הוספת צליל מסונכרן למדיום שהיה ויזואלי בעיקרו הוסר מעמדו הייחודי של הסרט. במקום להיות צורת אמנות ייחודית שיכולה ללמוד בזהירות גופים בתנועה, הסרט הפך לשילוב של שתי צורות אמנות אחרות שכבר קיימות. מבחינתו, ה"ראינוע" זכה לסטטוס אמנותי בזכות יכולת ההפשטה שבו, ויכולת זו אבדה לחלוטין עם הופעת הפסקולים הסינכרוניים.
אנדרה באזאן, בניגוד לארנהיים, טען כי עובדת היות הסרט קולי או אילם איננה מהותית. הקולנוע ייחודי בכך שהוא מסוגל לתפוס את העולם האמיתי כשלעצמו, טוב יותר מכל מדיום אחר. ובכך הוא מגשים תשוקה שהייתה קיימת באמנות עוד מימי המצרים הקדמונים[דרוש מקור: המקור הקיים אינו ממוקד מספיק].
תחומי עיסוק

אונטלוגיה – מהות הקולנוע; ממשות הקולנוע; היחס בין הקולנוע ובין המציאות.
אפיסטמולוגיה – טיב הקשר בין המדיום הקולנועי לאופני ההכרה האנושית.
אסתטיקה – מאפייניהם של סגנונות הקולנוע השונים ואופן הביטוי העולה מתוכם; חקר המעורבות הרגשית האנושית במהלך הצפייה.
אתיקה – האם הקולנוע חושף דברים שלא ראוי להראות? האם סרטים מהווים מקור השראה לאופן בו ראוי לחיות?
לשון ושפה – האם הקולנוע הוא "שפה"?
היסטוריוסופיה – על היותו של הקולנוע מקור אפשרי לדיווחים היסטוריים או אמיתות היסטוריות.
פילוסופיה של הפעולה – האם יש סוכן פעולה (אנ') מובחן לנרטיב הקולנועי? האם לסרט יש "אוטר"?
מטאפילוסופיה – המדיום הקולנועי כבסיס לסוגיות פילוסופיות.
פילוסופיה בקולנוע ובטלוויזיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פילוסופים על קולנוע

להלן מספר דוגמאות לחיבורים של פילוסופים העוסקים בקולנוע באופנים שונים:
אנרי ברגסון
"ההתפתחות היוצרת" (1907) (אנ')
"הצחוק: מסה על משמעות הממד הקומי" (1901)
ולטר בנימין
"יצירת האמנות בעידן השיעתוק הטכני" (1936)
"צ'אפלין במבט לאחור"
תאודור אדורנו ומקס הורקהיימר
"תעשיית תרבות: נאורות כהונאת המונים" (1947)
ז'יל דלז
Cinema 1: The Movement Image (1983) (אנ')
Cinema 2: The Time-Image (1985) (אנ')
סטנלי קאבל
The World Viewed: Reflections on the Ontology of Film ("העולם הנצפה: הרהורים על האונטולוגיה של הקולנוע")
Pursuits of Happiness: The Hollywood Comedy of Remarriage ("מרדף האושר: הקומדיה ההוליוודית של הנישאים מחדש")
Contesting Tears: The Melodrama of the Unknown Woman ("להתנגד לדמעות: המלודרמה של האישה האלמונית")
מוריס מרלו־פונטי
The Film and the New Psychology ("הקולנוע והפסיכולוגיה החדשה")
לוס איריגארי
The Looking Glass, from the Other Side (לא תורגם לעברית, אף שבמקור נכלל ב"מין זה שאיננו אחד")
ז'אן-פרנסואה ליוטר
Acinema
סלבוי ז'יז'ק
"התבוננות מן הצד: מבוא לז'אק לאקאן דרך תרבות פופולרית"
"מטריקס: האחר הגדול והמציאות הווירטואלי"
סרטים: "מדריך הסוטה לקולנוע", "מדריך הסוטה לאידאולוגיה"
ז'אן־לוק ננסי
And Life Goes On: Life and Nothing More ("והחיים ממשיכים: חיים ותו לא")
ז'אק רנסייר
From One Manhunt to Another: Fritz Lang Between Two Ages ("ממצוד אחד לאחר: פריץ לאנג בין שני עידנים")
אלן באדיו
Cinema as Philosophical Experimentation ("קולנוע כניסוי פילוסופי")
ברנרד שטיגלר (אנ')
Cinematic Time ("זמן קולנועי")
רוברט פיפין
Hollywood Westerns and American Myth: The Importance of Howard Hawks and John Ford for Political Philosophy
Fatalism in American Film Noir: Some Cinematic Philosophy
The Philosophical Hitchcock: "Vertigo" and the Anxieties of Unknowingness
Filmed Thought: Cinema as Reflective Form
Douglas Sirk: Filmmaker and Philosopher
רופרט ריד
A Film-Philosophy of Ecology and Enlightenment ("פילוסופית־קולנוע של אקולוגיה ונאורות")
Film as Philosophy: Essays on Cinema after Wittgenstein and Cavell ("קולנוע כפילוסופיה: מאמרים על קולנוע אחרי ויטגנשטיין וקאוול")
ראו גם

תאוריה קולנועית
מטא-קולנוע
פילוסופיה בקולנוע ובטלוויזיה
פילוסופיה של המוזיקה
לקריאה נוספת

הנרי אונגר (1991). קולנוע ופילוסופיה, תל אביב: דביר.
שלמה זנד (2002). הקולנוע כהיסטוריה: לדמיין ולביים את המאה העשרים. תל אביב, עם עובד. (ISBN 96515253)
אדם אבולעפיה (2012). הקדמה לביוגרפיה הפילוסופית של הקולנוע על פי ז'יל דלז. המדרשה 15, עמ' 13–31.
גבי ברזל, קולנוע אופציונלי: פילוסופיה מהסרטים. רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
רוני פרצ'ק (2018), אורות בומביי: פילוסופיה ושפה חזותית בקולנוע ההינדי הפופולרי. עם עובד, תל אביב.
Carel, Havi, and Greg Tuck (2011). New Takes in Film-Philosophy, Basingstoke, UK: Palgrave Macmillan.
Thomas Wartenberg and Angela Curran (eds.), The Philosophy of Film: Introductory Text and Readings, Wiley-Blackwell, 2005.
Thomas Wartenberg. Thinking on Screen: Film as Philosophy. New York/London, Routledge. 2007
Noël Carroll (2008), The Philosophy of Motion Pictures, Blackwell.
Paisley Livingston (ed.)., The Routledge Companion to Philosophy and Film (Routledge 2008, 1st edition).
Christina Rawls, Diana Neiva, & Steven S. Gouveia (eds.), Philosophy and Film: Bridging Divides (Routledge 2019; 1st edition).
Robert Sinnerbrink, New Philosophies of Film: Thinking Images, Continuum, 2011.
Joseph Westfall (ed.), The Continental Philosophy of Film Reader, Bloomsbury, 2018.
הערות שוליים

↑  the phrase “philosophy of film,” which can mean (1) that film is undergoing a philosophical examination and (2) that film itself helps to develop a certain type of philosophical thinking that will subsequently be imposed upon various subjects of research. Strictly speaking, any outline of the philosophy of film should be divided into two parts: (1) a philosophy about film and (2) film as an philosophy. פילוסופיה באמצעות קולנוע, באתר האנציקלופדיה האינטרנטית לפילוסופיה
↑  The philosophy of film is now a firmly established subfield of contemporary philosophy of art. Although philosophers were among the first academics to publish studies of the new artform in the early decades of the twentieth century, the field did not experience significant growth until the 1980's when a renaissance occurred.
↑  The problem is that the sub-field of film theory within film studies has been dominated by a range of theoretical commitments that many Anglo-American philosophers do not share. Many such philosophers have therefore felt a need not just to make minor revisions in the field and its understanding of film but rather to make a new beginning in the study of film that does not share the problematic assumptions of film theory itself. For this reason, as well as the earlier-cited view of film as a legitimate topic within aesthetics, they have felt it important to develop a philosophically informed mode of thinking about film.
↑  https://iep.utm.edu/phi-film/#H2
↑  Wartenberg, Thomas. “On the Possibility of Cinematic Philosophy.” New Takes in Film-Philosophy, edited by Havi Carel and Greg Tuck, Palgrave Macmillan, 2011, pp. 9–24.
↑  https://plato.stanford.edu/entries/film/#IdeFil
↑  Hugo Münsterberg The Photoplay. A psychological study (1916)
↑  Arnheim, Rudolf, 1957. Film as Art, Berkeley: University of California Press.
↑  Bordwell, David., Narration in the Fiction Film, London: Methuen, 1985
↑   God Without the Sacred: The Book of Job, The First Critique of Ideology - Slavoj Zizek - Remastered, הרצאה  באתר יוטיוב (אורך: 1:46:16), 9 בנובמבר 2010
↑  ההתפתחות היוצרת (אנ'), תרגם מצרפתית יוסף אור, מאגנס, תשל"ה 1974.
↑  הצחוק: מסה על משמעות הממד הקומי, תרגמה: תרזה טיר־אפלרויט, כרמל, 2019.
↑  יצירת האמנות בעידן השיעתוק הטכני, בתוך: מבחר כתבים – כרך ב': הרהורים, תרגם: דוד זינגר, הקיבוץ המאוחד.
↑  "צ'אפלין במבט לאחור", ביקורת ומראית-עין [מבחר כתבים על ספרות ותיאטרון כרך ב'], תרגום: טלי קונס, רסלינג, 2015.
↑  תעשיית תרבות: נאורות כהונאת המונים (1947), בתוך: אסכולת פרנקפורט (מבחר), ספרית פועלים, 1993.
↑  "The Film and the New Psychology" (הקולנוע והפסיכולוגיה החדשה) בתוך Sense and Non-Sense (תרגם לאנגלית: יוברט דרייפוס).
↑  התבוננות מן הצד: מבוא לז'אק לאקאן דרך תרבות פופולרית, תרגום מאנגלית: רונה כהן (הוצאת רסלינג).
↑  מטריקס: האחר הגדול והמציאות הווירטואלי, תרגום מאנגלית: יאיר אור (הוצאת רסלינג)
הפילוסוף היהודי-צרפתי אנרי ברגסון, מראשוני הפילוסופים שדנו בקולנוע.
ז'יז'ק בשנת 2010, מנתח את הסרט "1900" של ברטולוצ'י, בהרצאה על ספר איוב כביקורת האידאולוגיה (God Without the Sacred: The Book of Job, The First Critique of Ideology)
פרדריק, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג

| --- | --- |
 לידה:  27 בדצמבר 1652 
 פטירה:  3 באוגוסט 1692 (בגיל 39) Enghien, בלגיה 
 בן או בת זוג:  Anna Christine Bereuter (1670–?) 
 
פרדריק, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (10 בדצמבר 1652 - 3 באוגוסט 1692) היה דוכס דני-גרמני.
ביוגרפיה

פרדריק נולד ב-10 בדצמבר 1652 בזונדרבורג והיה בנם השני של ארנסט גינתר, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ואוגוסטה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג. הוא ירש את אביו כדוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ב-1689. עם זאת, הוא מת רק שלוש שנים מאוחר יותר, ב-3 באוגוסט1692 באדינגן, במהלך המלחמה נגד הצרפתים.
פרדריק היה נשוי לאנה כריסטינה ברויטר; אולם לא נולדו להם ילדים.  ירש אותו אחיו הצעיר ארנסט אוגוסט.
הערות שוליים

↑  thepeerage.com, retrieved 18 August 2017
פרס קמפיאלו

| --- | --- |

 תיאור:  פרס ספרותי איטלקי
 מדינה:  איטליה 
 תקופת הפרס:  1962–הווה (כ־62 שנים) 
 נקרא על שם:  Il campiello 
 www.premiocampiello.org
 
פרס קמפיאלו (איטלקית: Premio Campiello) הוא פרס ספרותי יוקרתי, המוענק מדי שנה באיטליה. ועדה המורכבת ממומחי ספרות שונים בוחרת חמישה מתוך הספרים שיצאו לאור במהלך השנה, ומתוכם נבחר הספר הזוכה על ידי 300 קוראים, המייצגים קבוצות חברתיות שונות מאזורים שונים באיטליה. טקס הענקת הפרס מתקיים בוונציה.
משמעות שם הפרס היא "כיכר קטנה" (שם הנהוג לכיכרות בוונציה). הפרס נוסד בשנת 1962, והזוכה הראשון בו (בשנת 1963) היה פרימו לוי, בזכות ספרו "ההפוגה".
פופ ארט

מהו העושה את הבתים בימינו כה שונים, כה מושכים? (1956), קולאז' מאת ריצ'רד המילטון
דגל לבן מאת ג'ספר ג'ונס
מרילין מוזהבת, מאת אנדי וורהול
שני ציז'בורגרים עם כל התוספות (המבורגר כפול) (1962), מאת קלאס אולדנבורג
מונוגרמה (1955-9), אסמבלאז' מאת רוברט ראושנברג
פופ ארט (באנגלית: Pop art) היא תנועה אמנותית שפועלת החל מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ומרכזיה בתחילתה היו בעיקר בארצות הברית ובאנגליה. התנועה מקיפה תחומי תרבות שונים כגון מוזיקה, אמנות פלסטית, קולנוע, אופנה ועוד. אמני הפופ ארט בוחנים את ההשפעה ההדדית של תחומי התרבות השונים.
אמנות הפופ מרמזת בשמה על המילה פופולרי. אף על פי שאמנות הפופ נוסדה באנגליה, סגנונם של האמנים האמריקנים לא התבסס על סגנונם של הבריטים. אמני פופ ארט בולטים בתחום האמנות הפלסטית הם רוי ליכטנשטיין, אנדי וורהול, קלאס אולדנבורג וריצ'רד המילטון. המאפיין של עבודותיהם היה בהכנסה של חומרים חוץ אמנותיים לעבודות, כגון קומיקס, פרסומות ועוד. העבודות מתאפיינות בדרך כלל בצבעוניות עזה.
מבקרי אמנות רואים באמנות הפופ תגובה לאקספרסיוניזם המופשט, אבל אמנות הפופ קיבלה מהאקספרסיוניזם המופשט גורמים אחדים. אחד הגורמים החשובים הוא המודעות הרבה לאפשרויות באמנות בכלל ובאפקטים הנוצרים ביצירה אדירת ממדים. אך בניגוד לאקספרסיוניזם המופשט אמנות הפופ היא שיבה אל הפיגורטיביות ומשיכות הצבע בהן על פי רוב נקיות וחדות.
הפופ ארט אינה תנועה עם מניפסטים והופעות קבוצתיות, אלא נטייה משותפת של אמנים בכיוון יצירתי מסוים, שעושה שימוש בטכניקות ובאמצעים שונים מאלו שהיו מקובלים כ"תהליך אמנותי" לפני כן. נושאי יצירות פופ שאולים מן המרקם האורבני (בעיקר של ניו יורק), המשקף את מאפייני החברה האמריקנית בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה: השפע הכלכלי והתרבותי, הצרכנות והשיווק.
את המושג Pop Art המציא דווקא מבקר האמנות האנגלי לורנס אלווי, בהתייחסו להתרחשויות באמנות האנגלית (ולא האמריקנית) החל מ-1953. בראשית שנות ה-50 סימנו כיווניה של אמנות העיצוב באנגליה מגמה, שגברה לקראת סוף העשור ומצאה את מלוא ביטויה דווקא בארצות הברית, בעיקר בשנות ה-60. החל מ-1953 פעלה בלונדון קבוצת אמנים אליטיסטית בשם "הקבוצה העצמאית". האידאולוגיה העיצובית, שמצאה ביטוי בתערוכותיהם הקבוצתיות רצתה להעביר מסר, שלפיו הטכנולוגיה החדשה משתלטת על החיים. ב-1956 הציגה הקבוצה בלונדון תערוכה בשם "זהו המחר". בתערוכה הוצגו יצירות שהדגישו את העובדה, שאין מרחק בין הפונקציונלי לאסתטי. בין המוצגים היו: בקבוקי בירה ענקיים, קולאז'ים של כרזות פרסומת, גופי תאורה חדשניים, שהבהירו את המסר: "השימושי הוא גם יפה!".
מחולליה הישירים ביותר של אמנות הפופ היו ג'ספר ג'ונס ורוברט ראושנברג. שניהם אמנם פעלו בדרכים נפרדות, אך הם אלו שעוררו ביקורות של מבקרי אמנות.
צייר נוסף שהשפיע על אמנות הפופ הוא לארי ריברס. העיתונות אהבה את ציוריו של לארי ריברס, בניגוד לאלו של ג'ונס וראושנברג. העיתונות אהבה את החושניות שהיה מפיק מן הצבע. ריוורס היה אמפיריציסט, ודגל בעריכת ניסויים; ניסוייו הם בדרך כלל נטולי יראת כבוד ורבי המצאות שנונות. עם זאת הוא היה הראשון שעשה שימוש מתוך כובד ראש גמור בנושאים ה"וולגריים" האופייניים לאמנות הפופ.
אמנים בולטים של הפופ ארט

אנדי וורהול
רוי ליכטנשטיין
קלאס אולדנבורג
ריצ'רד המילטון
ג'ספר ג'ונס
רוברט ראושנברג
קית' הרינג
יושיטומו נארה
קוריטה קנט
אלכס כץ
לקריאה נוספת

קלאוס הונף, פופ ארט, הוצאת סטימצקי, ספרי טאשן, 2008.
הערות שוליים

↑  נורית הדס, עיונים באמנות המאה העשרים, משרד החינוך והתרבות - האגף למדע ולטכנולוגיה, 1996, עמ' 373
| זרמים באמנות |
| --- | --- | --- |
| אמנות העת העתיקה | יוון העתיקה • רומא העתיקה • מצרים העתיקה • הסהר הפורה |  |
| אמנות ימי הביניים | אמנות מרובינגית • אמנות קרולינגית • אמנות רומנסקית • אמנות גותית • ביזנטיון |  |
| הרנסאנס | מנייריזם |  |
| אמנות מזרחית | אמנות סינית • אמנות יפנית |  |
| אמנות העת החדשה | בארוק • רוקוקו |  |
| אמנות מודרנית | נאו-קלאסיציזם • רומנטיציזם • פרה-רפאליטים • אר נובו • אר דקו • ריאליזם (אמנות) • פוינטיליזם • אימפרסיוניזם • פוסט-אימפרסיוניזם • נאו-אימפרסיוניזם |  |
| אמנות המאה ה-20 וה-21 | אמנות מופשטת • קוביזם • אקספרסיוניזם • פוטוריזם • קונסטרוקטיביזם • סוריאליזם • אקספרסיוניזם מופשט • פוביזם • פופ ארט • אופ ארט • נאו-גאו • דאדא • אסתטיקת יחסים |  |
פורטל האמנות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563135305171  BNE: XX529169  BnF: cb119328396 (data)  GND: 4076259-2  LCCN: sh85104862  NDL: 00569127  NKC: ph124337
פופ (מיסיסיפי)

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  מיסיסיפי (מדינה) מיסיסיפי
 מחוז:  פנולה
 שטח:  2.666006 קמ"ר
  ‑ שטח ואחוז מים:  0 קמ"ר 0%
 גובה:  69 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  268 (1 באפריל 2020)
  ‑ צפיפות:  83 נפש לקמ"ר (2010)
 קואורדינטות:  34°12′54″N 89°56′39″W﻿ / ﻿34.215°N 89.9442°W﻿ / 34.215; -89.9442 
 אזור זמן:  UTC -6
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה פופ(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה פופ(למפת מיסיסיפי רגילה) ג'קסון גאלפפורט סאות'ייבן האטיסבורג מרידיאן טופלו גרינוויל אלבמה טנסי ארקנסו לואיזיאנה מפרץ מקסיקופופ(למפת מיסיסיפי מוגדלת) ג'קסון גאלפפורט סאות'ייבן האטיסבורג מרידיאן טופלו גרינוויל אלבמה טנסי ארקנסו לואיזיאנה מפרץ מקסיקופופ  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פופ (באנגלית: Pope) הוא כפר במחוז פנולה (אנ'), מיסיסיפי, ארצות הברית. אוכלוסיית הכפר מנתה 215 תושבים במפקד האוכלוסין האמריקאי של שנת 2010.
קליף פינץ', מושל מיסיסיפי בשנים 1976–1980, נולד בפופ.
גאוגרפיה

לפי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטח הכפר מונה כ-1 מייל (2.6 קילומטר) רבוע.
דמוגרפיה

נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2000, הכפר מנה 241 תושבים, 88 משקי בית, ו-69 משפחות. צפיפות האוכלוסין הייתה 238.4 איש למייל רבוע (92.1 לקמ"ר), היו 96 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 95.0 למייל רבוע (36.7 לקמ"ר).
ההרכב הגזעי מנה 83.82% לבנים, 14.52% אפריקאים אמריקנים, ו-1.66% משני גזעים או יותר.
היו 88 משקי בית שב-40.9% מהם היו ילדים מתחת לגיל 18 שחיים בהם, 56.8% היו זוגות נשואים, 17.0% הם בתים עם בעלת בית יחידה בלי בעל נוכח, ו-20.5% הם לא משפחות. 17% ממשקי הבית מורכבים מאנשים שגרים ביחידות, ו-9.1% היו אנשים שגרים לבדם בגיל 65 ומעלה. גודל משק הבית הממוצע היה 2.74 וגודל המשפחה הממוצע היה 3.09.
בכפר, כ-28.6% מהאוכלוסייה מתחת לגיל 18, 8.3% מגילאי 18 עד 24, 27.8% מגילאי 25 עד 44, 18.7% מגילאי 45 עד 64, ו-16.6% הם בני 65 ומעלה. הגיל הממוצע הוא 36 שנים. לכל 100 נשים יש 95.9 גברים. לכל 100 נשים מגיל 18 ומעלה יש 100.0 גברים.
הערות שוליים

↑  U.S. Census Bureau, American FactFinder - Community Facts, factfinder.census.gov (באנגלית) (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 4dda2869-8bdb-4a34-9759-bc3b98352e81 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פופ (מיסיסיפי)".
פופ לטיני

| --- | --- |

שאקירה, אמן הפופ הלטיני הנמכר ביותר בכל הזמנים
 מקורות סגנוניים:  פופ • מוזיקה לטינית
 מקורות תרבותיים:  שנות השבעים, איברו אמריקה
 מוצא:  אמריקה הלטינית, ספרד, פורטוגל 
 כלים:  גיטרה ספרדית • גיטרה חשמלית • גיטרה בס • אקורדיון • תופים • בונגו • תוף מרים • מכונת תופים • כלי מקלדת • חצוצרה • טרומבון • כינור • פסנתר • קלאווה • קאמפאנה • טימבלס • קונגה
 נגזרות:  בלדה לטינית • טרופיפופ
 
פופ לטיני (בספרדית ובפורטוגזית: Pop latino) הוא תת-ז'אנר של מוזיקת פופ המכיל בתוכו צלילים או השפעה מאמריקה הלטינית. הפופ הלטיני משלב בדרך כלל מוזיקה לטינית מהפכנית עם מוזיקת פופ אמריקאית. פופ לטיני מקושר לרוב למוזיקת פופ, רוק ודאנס בשפה הספרדית.
היסטוריה

הפופ הלטיני הוא אחד מהז'אנרים הפופולריים ביותר במוזיקה הלטינית כיום. עם זאת, לפני הגעתם של אמנים כמו אלחנדרו סאנז, טליה, לואיס מיגל, סלינה, פאולינה רוביו, שאקירה, ריקי מרטין, גלוריה טרווי ואנריקה איגלסיאס, הגיע הפופ הלטיני לראשונה לקהל עולמי דרך יצירתו של מנהיג הלהקה סרז'יו מנדס באמצע שנות השישים.
היסטוריה > השפעות והתפתחות

הפופ הלטיני הפך לסוגה הפופולרית ביותר של המוזיקה הלטינית בארצות הברית במהלך שנות השמונים והתשעים ואף הפך לפופולרי גם בקרב מאזינים שאינם לטיניים. הפופ הלטיני הושפע מטכניקות הפקה וסגנונות מוזיקה אחרים שמקורם בעיקר בארצות הברית. מוזיקת טחאנו (אנ'), שמרכזה בטקסס ובאזור הגבול של ארצות הברית / מקסיקו, החלה לכלול בתוכה סינתסייזרים, הפקה חלקה יותר וזאת, תוך שכללה בתוכה סוגות שונות כמו נורנטו וקונג'ונטו. יתרה מזאת, ניו יורק ומיאמי היו "הבית" של מועדונים לטיניים משגשגים, שבמהלך שנות השמונים הובילו לעליית הסגנון הלטיני וסגנן מוזיקת הדאנס.
אמנית הפופ הלטיני הגדולה והמצליחה ביותר בסוגת הפופ הלטיני הייתה גלוריה אסטפן, שהוציאה רצף של להיטי דאנס-פופ במהלך אמצע סוף שנות השמונים, אך בסופו של דבר התפרסמה יותר כדיווה עכשווית למבוגרים עם זיקה לבלדות. סוגה זו של דאנס-פופ עם שילוב של מוזיקה עכשווית למבוגרים שלטה בשנות התשעים של הפופ הלטיני. מרבית אמניו שרו בספרדית לקהל הלטיני, אם כי יש לציין שכמה שירים מסוגת הפופ הלטיני שהוקלטו בשפה האנגלית זכו להצלחה בינלאומית. אלבומה של כוכבת הפופ-טחאנו, סלינה Dreaming of You, הופיע לראשונה במקום הראשון במצעד הבילבורד 200 והיה לראשון וליחיד בהיסטוריה של עולם המוזיקה שעשה זאת.
בסוף שנות ה-90 ותחילת שנות האלפיים השתלבו אמני פופ לטיניים שונים כמו שאקירה, ריקי מרטין, אנריקה איגלסיאס, ג'ניפר לופז ובעלה לשעבר מארק אנתוני, פאולינה רוביו, ג'ייד אסטבן אסטראדה, טליה במיינסטרים.
ראו גם

פרס גראמי לאלבום הפופ הלטיני הטוב ביותר
מוזיקת פופ
מוזיקה לטינית
הערות שוליים

↑  Stavans, Ilan (29 ביולי 2014). Latin Music: Musicians, Genres, and Themes [2 volumes]. Santa Barbara, California: ABC-CLIO. p. 407. ISBN 9780313343964. נבדק ב-30 באוקטובר 2014. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Lindeen, Mary (1 בספטמבר 2010). Cool Latin Music: Create & Appreciate What Makes Music Great!. ABDO Publishing Company. p. 8. ISBN 9781617846489. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Fernandez, Enrique (1 בנובמבר 1986). "Latin Notas". Billboard. 98 (44): 40A. נבדק ב-22 במרץ 2015. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Latin Pop, Rhapsody , retrieved 8 January 2013.
↑  Latin Pop, Allmusic, retrieved 8 January 2015.
↑  Romero, Angie (8 ביולי 2015). "Shakira, Enrique, Ricky Martin & More: Which Latin Icon Pulled Off the Best Crossover? Vote!". Billboard. נבדק ב-9 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  http://www.stereogum.com/1942140/despacito-could-signify-a-latin-pop-resurgence-or-just-justin-biebers-king-making-power/franchises/the-week-in-pop/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561664105171  LCCN: sh2005005378
פרס אופיר לפסקול הטוב ביותר

| --- | --- |
 תיאור:  הפסקול הטוב ביותר
 מדינה:  ישראל ישראל
 הגוף המעניק:  האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה
 תקופת הפרס:  1990–הווה (כ־34 שנים)
 israelfilmacademy.co.il
 
פרס אופיר לפסקול הטוב ביותר הוא פרס אופיר הניתן מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה מאז שנת 1990, והוא מייצג את ההכרה שפסקול הסרט היה יוצא מן הכלל. המועמדים והזוכה בקטגוריה זו נבחרים על ידי חברי האקדמיה, וההודעה על הזכייה מתבצעת בטקס פרסי אופיר.
פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק

פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק (בדנית: Arveprins Frederik; ‏11 באוקטובר 1753 – 7 בדצמבר 1805) היה בנו של פרדריק החמישי, מלך דנמרק, ואביו של כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק. בנוסף כיהן פרדריק כעוצר הממלכה, במקום אחיו כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק.
ביוגרפיה

פרדריק נולד ב-11 באוקטובר 1753 בקופנהגן, לפרדריק החמישי, מלך דנמרק ושל רעייתו השנייה יוליאנה מריה מבראונשווייג-וולפנביטל, בתם של פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ואנטוניטה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל. בצעירותו יועד פרדריק לתפקיד בישוף ליבק לאחר פרידריך אוגוסט הראשון, דוכס אולדנבורג, אך לבסוף המינוי לא יצא אל הפועל.
בשנת 1772 מונה פרדריק לעוצר הממלכה, עקב אי שפיותו של אחיו כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק. אולם עיקר תפקידו היה סמלי, ולמעשה שלטה אמו יוליאנה מריה מבראונשווייג-וולפנביטל, יחד עם אובה הו-גולדברג. בשנת 1784 ביצע בנו של כריסטיאן - פרדריק הפיכה שלטונית, ותפס את השלטון. לאחר ההפיכה לא נותרה לפרדריק שום סמכות בחצר המלוכה, והוא התגורר בארמון כריסטיאנבורג, ולאחר שריפתו בשנת 1794 עבר להתגורר בארמון אמיליאנבורג. זמן קצר לאחר השריפה מתה אשתו סופיה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, וב-7 בדצמבר 1805 מת פרדריק בביתו. בנו של פרדריק - כריסטיאן פרדריק עלה לשלטון לאחר מותו של פרדריק השישי, מלך דנמרק, והוכתר ככריסטיאן השמיני, מלך דנמרק.
משפחתו

בשנת 1774 התחתן פרדריק עם סופיה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של לודוויג, דוכס מקלנבורג-שוורין ושרלוטה סופיה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
בת מתה (1781)
בת מתה (1783)
יוליאנה מריה (1784)
כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק (1786–1848)
יוליאנה סופיה, נסיכת דנמרק (1788–1850), התחתנה עם וילהלם, רוזן הסן-פיליפסטאל-בארכפלד
לואיזה שרלוטה, נסיכת דנמרק (1789–1864), התחתנה עם וילהלם, נסיך הסן-קאסל
פרדיננד, נסיך הכתר של דנמרק (1792–1863)
פירואט

פירואט
פירואט (בצרפתית: pirouette) הוא תנועה גופנית בתחום הריקוד של סיבוב שלם של הגוף המתבצע על רגל אחת כשהרגל השנייה מורמת מהרצפה. משמעות המונח בצרפתית הוא להסתחרר או להסתובב. פירואט יכול להתבצע לשני כיוונים, כלפי פנים וכלפי חוץ: פירואט כלפי פנים מבוצע לכיוון הרגל התומכת, ופירואט כלפי חוץ מבוצע לכיוון הרגל המורמת. פירואט מתחיל בדרך כלל מעמידה רביעית, חמישית או שנייה. הרגל המורמת מהרצפה יכולה להיות בפוזיציות שונות: עראבסק, אטיטיוד, סור לה קודה פייה, פאסה ועוד.