stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ואלי אקספורט
לקריאה נוספת

"Finger Envy: A Glimpse into the Short Films of VALIE EXPORT." Article in Brights Lights Film Journal.
Media Art Net contains a description of Facing a Family as well as a video clip from the piece.
Valie Export on IMDb
Valie Export in the Video Data Bank
Valie Export in the Imai – inter media art institute
Thomas Dreher on VALIE EXPORT and Peter Weibel: Multimedia feminist art. In: Artefactum Nr.46/December 1992-February 1993, p. 17-20
Thomas Dreher: VALIE EXPORT - Bild im Bild (PDF, ca. 13,8 MB). In: Kunst + Unterricht, Issue 106/October 1986, p. 56ff. Interpretation of an untitled photographic work (1981). In German.
Valie Export in the Mediateca Media Art Space
Artist Biography and list of video works by VALIE EXPORT at Electronic Arts Intermix
הערות שוליים

↑  Bock, Hans-Michael (2009). The Concise Cinegraph: Encyclopedia of German Cinema. Berghahn Books. p. 114. ISBN 1-57181-655-0.
↑  Blazwick, Iwona (2004). Faces in the crowd: picturing modern life from Manet to today. Skira. p. 349. ISBN 88-7624-069-1.
↑  Warren, Lynne (2006). Encyclopedia of 20th century photography. CRC Press. pp. 468–470. ISBN 978-0-415-97665-7.
↑  Margarete Lamb-Faffelberger. Out From The Shadows. (Riverside: Ariadne Press, 1997): 229.]
1 2 3  Indiana, Gary. "Valie Export", ‘’ BOMB Magazine’’ Spring, 1982. Retrieved on August 15, 2011
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2013-03-16. נבדק ב-2013-04-09. {{cite web}}:  (עזרה)
↑
↑  O'Reilly, Sally. "Valie Export." Art Monthly 280 (2004): 31-32. Art & Architecture Complete. Web. 12 Dec. 2016.
↑  Eifler, Margret. "Valie Export's Iconography: Visual Quest For Subject Discourse." Modern Austrian Literature 29.1 (1996): 108-130. Academic Search Alumni Edition. Web. 12 Dec. 2016.
↑  Harris, Jane. "Valie Export: Frau Export." Artext 70 (2000): 72-75. Art & Architecture Complete.Web. 12 Dec. 2016.
↑  Tate.org
↑  Bodytracks.org (archived 2013-02-12)
↑  Mueller, Roswitha (1994). Valie Export/Fragments of the Imagination. Indiana University Press. p. 32. ISBN 0-253-33906-5.
↑  "Facing a Family". Electronic Arts Intermix.
↑  Mueller, Roswitha (1994). Valie Export/Fragments of the Imagination. Indiana University Press. p. 126. ISBN 0-253-33906-5.
↑  "Berlinale: 1985 Programme". berlinale.de. נבדק ב-2011-01-12.
1 2 3  Fore, Devin. "Valie Export". Interview Magazine. נבדק ב-12 בדצמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Stiles, Kristine, and Peter Howard Selz. "Performance Art." Theories and Documents of Contemporary Art. 2nd ed. Berkeley, CA: U of California, 2012. 869. Print.
↑  Stiles, Kristine, and Peter Howard Selz. "Performance Art." Theories and Documents of Contemporary Art. 2nd ed. Berkeley, CA: U of California, 2012. 870. Print.
1 2  Grosenick, Uta, ed. (2005). Women Artists in the 20th and 21st Century. Taschen. p. 76. ISBN 3-8228-4122-6.
↑  s. Mechtild Widrich: Location and dislocation – The media performances of VALIE EXPORT. (Auszug auf deepdyve.com)
↑  "Reply to a parliamentary question" (pdf) (בגרמנית). p. 1668. נבדק ב-3 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Reply to a parliamentary question" (pdf) (בגרמנית). p. 1932. נבדק ב-3 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297188005171  PLWABN: 9810640395705606  BIBSYS: 90732026  BnF: cb13563517h (data)  CANTIC: a11804002  CiNii: DA05165562  GND: 118912984  ISNI: 0000 0001 2027 6168  KulturNav: ce872ede-75f6-452f-9cd1-c40d205fb499  LCCN: n84179361  LNB: 000275565  NKC: ola2002106592  NSK: 000568008  NTA: 069033846  PIC: 319912  RERO: 02-A009505691  RKD: 230475  SNAC: w69w34c9  SUDOC: 052554090  ULAN: 500061062  VIAF: 66632487   WorldCat (עם VIAF): 66632487 
פיסול של ואלי אקספורט באוסטריה
ולדימיר מאקובסקי

| --- | --- |

 לידה:  26 בינואר 1846 (יוליאני) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  21 בפברואר 1920 (בגיל 74) סנקט פטרבורג, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 מקום קבורה:  בית עלמין סמולנסקי 
 מקום לימודים:  בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה (1866) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  ריאליזם סוציאליסטי 
 פרסים והוקרה:  אות המסדר אנה הקדושה, דרגה 3 (1883) 
 
דיוקן הקיסרית מריה פיודרובנה מעשה ידי מאקובסקי, גטצ'ינה, 1885.
ולדימיר יגורוביץ' מאקובסקי (ברוסית: Владимир Егорович Маковский; ‏ 7 בפברואר (לפי הלוח היוליאני: 26 בינואר) 1846 – 21 בפברואר 1920) היה צייר ואספן אמנות יהודי-רוסי.
ביוגרפיה

ולדימיר מאקובסקי, בנו של אספן האמנות המפורסם איגור איוואנוביץ' מאקובסקי, הוא היה יהודי שנולד במוסקבה. לוולדימיר היו שני אחים - ניקולאי מאקובסקי וקונסטנטין מקובסקי, ואחות אחת - אלכסנדרה מקובסקי; כל הארבעה נודעו בכישורם כציירים.
מאקובסקי למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה וסיים את לימודיו בשנת 1869. שנה לאחר תום לימודיו מאקובסקי היה ממייסדי תנועת האמנים "הנודדים", אשר נודעה בתערוכות שהציג בערי רוסיה.
עבודותיו של מאקובסקי נודעו בהומור המופיע בהם - הומור המחפה על ציניות וביקורת חברתית. תמונותיו "מוכר מיץ האשכוליות" (1879), "משמרים פירות" (1876), ו"המברך" (1878) הן תמונות משעשעות וקומיות. לעומתן, "האסיר" (1878) ו"הנדבן" (1874) הן יצירות ציניות מהן משתקפת ביקורת רבה על החברה הרוסית של תקופתו. בתמונותיו מבקר מאקובסקי את היחס השקרי של האריסטוקרטיה לעניים - לכאורה יחס של סימפתיה אבל בפועל לא נעשה דבר על ידי האריסטוקרטיה לטובת פשוטי העם הנרדפים על ידי משטרת הצאר.
בשנת 1878 התקבל מאקובסקי לאקדמיה הקיסרית בסנקט פטרבורג.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, עת בה פרח סגנון הציור "הדמוקרטי - סוציאלי" באמנות הרוסית, יצר מאקובסקי את יצירותיו הידועות ביותר: "בחדר החיצוני של בית המשפט" (1880), "האסיר המשוחרר" (1882), "נפילת הבנק" (1881) ו"בשדרה" (1888).
בשנת 1882 מונה לתפקיד פרופסור בבית הספר לאמנות של מוסקבה, בעקבות מותו של וסילי פרוב. לוקיאן פופוב, יוהאן ולטר-קוראו וסרגיי וינוגרדוב היו בין תלמידיו.
בשנת 1894 התמנה לתפקיד מנהל בית הספר המכין של האקדמיה לאמנות.
לאחר מהפכת 1905 צייר מאקובסקי את היצירה "9 בינואר 1905, באי ואסילייב" המתאר את המשטרה הרוסית יורה בחפים מפשע. ציור נוסף מתקופה זו הוא "קורבנות בשדה חודין" המתאר מאות שנהרגו בעת הכתרת הצאר ניקולאי השני בשנת 1896.
בעקבות מהפכת אוקטובר בשנת 1917 היה מאקובסקי ממובלי סגנון הציור הריאליסטי- סוציאליסטי שהיה נפוץ בברית המועצות לאחר המהפכה.
מאקובסקי נפטר בשנת 1920 בפטרוגראד.
הפילנתרופים, 1874
נפילת הבנק, 1880
שוק בפולטבה
עלמה מביטה במראה, 1916
ז'רסון

ז'רסון דה אוליביירה נונז (בפורטוגזית: Gérson de Oliveira Nunes‏; נולד ב-11 בינואר 1941) הוא כדורגלן עבר ברזילאי הידוע בכינויו ז'רסון.
ז'רסון נולד בניטרוי, הסמוכה לריו דה ז'ניירו, למשפחה בה הכדורגל עמד במרכז. אביו ודודו היו כדורגלנים מקצועניים בריו דה ז'ניירו וכוכב הנבחרת הברזילאית בשנות ה-40, זיזיניו (יליד ניטרוי אף הוא), היה ידידו של אביו ומבאי ביתם. כבר בצעירותו זכה ז'רסון לכינוי "פפאגאיו" (תוכי) בשל דיבורו הבלתי פוסק בזמן המשחק תוך שהוא מחלק הוראות לחבריו ומביע דעתו על כל עניין. אופיו זה, כמו גם הכינוי, המשיכו ללוותו גם בהמשך הקריירה שלו ככדורגלן.
קריירה בקבוצות

קבוצתו הראשונה כמקצוען הייתה פלמנגו בה שיחק כקשר. ז'רסון הצטיין בקישור הן בזכות השילוב של מהירותו ובעיטתו החזקה והן ביכולתו לעבור במהירות מהגנה להתקפה באמצעות מסירות ארוכות ומדויקות ועד מהרה החלו לדבר בו כיורשו של דידי, כוכב הקישור של ברזיל באותן שנים. במשך כל שנותיו כשחקן התנגד ז'רסון להשוואה בינו ובין דידי, אם כי לאחר פרישתו הודה כי סגנון משחקם היה דומה.
ב-1963, לאחר שזכה עם פלמנגו בקמפאונטו קריוקה (אליפות ליגת ריו דה ז'ניירו), עבר ז'רסון לקבוצה העירונית היריבה, בוטפוגו. שם הוא שיתף פעולה עם הקיצוני הימני המפורסם גארינצ'ה. עם בוטפוגו זכה באליפות ריו דה ז'ניירו ב-1967 וב-1968 וב-1969 עבר לסאו פאולו, עימה זכה בקמפאונטו פאוליסטה (אליפות סאו פאולו) בשנים 1970 ו-1971. את הקריירה שלו סיים ז'רסון בריו דה ז'ניירו, עם פלומיננסה, בשורותיה זכה באליפות ריו דה ז'ניירו ב-1973. ב-1974 פרש מהמשחק.
נבחרת ברזיל

כבר ב-1959, שנתו הראשונה בפלמנגו, זומן ז'רסון לנבחרת ה"חובבים" של ברזיל ושיחק בשורותיה בטורניר הכדורגל במשחקים הפאן-אמריקאיים (ברזיל סיימה שנייה אחרי ארגנטינה). ב-1960 היה שותף לנבחרת הברזילאית בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת רומא (ז'רסון כבש 4 שערים אך ברזיל לא העפילה מהבית המוקדם). במאי 1961 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית מול צ'ילה (2:1 לברזיל) וכעבור ארבעה ימים, במשחק הגומלין, כבש את שערו הראשון במדי הנבחרת (1:0 לברזיל). הוא השתייך לסגל הנבחרת שהתכונן לטורניר גביע העולם ב-1962 בצ'ילה, אך פציעה בברך מנעה ממנו השתתפות בטורניר. הייתה זו פציעה אחת מני רבות שהעיבו על הקריירה של ז'רסון.
לפני טורניר גביע העולם ב-1966, באנגליה, נחשב ז'רסון כאחד משחקני המפתח של הנבחרת הברזילאית. אולם זו אכזבה קשות את קהל אוהדיה ולא העפילה מהבית המוקדם לאחר שנוצחה על ידי פורטוגל והונגריה. ז'רסון לא היטיב לשחק בטורניר ונחשב אחד מהאחראים לכישלון הנבחרת.
בטורניר גביע העולם ב-1970, במקסיקו, היה ז'רסון כבר בן 29 ובעל ניסיון רב. הוא נחשב כשחקן המרכזי בחולית הקישור הברזילאית וכאחראי להוצאה לפועל של הוראותיו הטקטיות של המאמן, מריו זגאלו, במהלך המשחק. זגאלו ניצב בפני בעיה שכן הן ז'רסון והן ריבלינו שיחקו באופן טבעי באותה עמדה והיו שניהם קשרים מוסרים בעלי רגל שמאל חזקה. כיוון שלא רצה לוותר על איש מהם, הציב את ריבלינו בעמדה קדמית יותר ואת ז'רסון במרכז השדה.  ז'רסון השתתף בהרכב הנבחרת במשחק הראשון שלה מול צ'כוסלובקיה (4:1 לברזיל), אולם לאחר שהונף לעברו כרטיס צהוב במשחק זה, העדיף זגאלו להושיבו על הספסל במשחקים מול אנגליה ורומניה ולשמור אותו למשחקים המכריעים. בשני משחקים אלו מילא את מקומו פאולו סזאר לימה. ז'רסון שיחק במשחק רבע הגמר מול פרו, במשחק חצי הגמר מול אורוגוואי ובמשחק הגמר מול איטליה. במשחק הגמר אף כבש שער בבעיטה מרחוק בדקה ה-66 והעלה את ברזיל ליתרון 2:1. ברזיל ניצחה במשחק הגמר 4:1 וזכתה בגביע ז'יל רימה לצמיתות.
ב-1971, לאחר פרישתו של קרלוס אלברטו טורס מנבחרת ברזיל, החליף אותו ז'רסון בתפקיד קפטן הנבחרת למספר משחקים, אולם, ביולי 1972 פרש גם ז'רסון מהנבחרת. משחקו האחרון היה מול פורטוגל במשחק הגמר של "גביע העצמאות" בו ניצחה ברזיל 1:0 (בשיפוטו של הישראלי אברהם קליין).
"חוק ז'רסון"

"חוק ז'רסון" (Lei de Gérson) הוא כלל חברתי ברזילאי בלתי כתוב המתיר ומצדיק התנהגות אופורטוניסטית ללא כל התחשבות באתיקה ובמוסר. הביטוי נולד לאחר שב-1976 הופיע ז'רסון בפרסומת לסיגריות בה אמר: "אני רוצה לנצל הזדמנות בכל מצב, הלא כן?" אף על פי שהמשפט לא חובר על ידו ולא שיקף את אופיו כאדם וכשחקן, נקשר שמו של ז'רסון למשפט שהוצא מהקשרו. "חוק ז'רסון" הפך לביטוי נפוץ והוא מייצג מאפיינים חברתיים הקיימים בתרבות הברזילאית אשר נותנים הכשר לשחיתות.
תארים > עם פלמנגו

1961 – טורניר ריו-סאו פאולו
1963 – קמפאונטו קריוקה
תארים > עם בוטפוגו

1964 ו-1966 – טורניר ריו-סאו פאולו
1967 ו-1968 – קמפאונטו קריוקה
1968 –טאסה ברזיל
תארים > עם סאו פאולו

1970 ו-1971 – קמפאונטו פאוליסטה
תארים > עם פלומיננסה

1973 – קמפאונטו קריוקה
תארים > עם נבחרת ברזיל

1970 – גביע העולם במקסיקו 1970
הערות שוליים

↑  בעיתונות הישראלית בזמנו נכתב שמו בדרך כלל כגרסון
↑  The Beautiful Team, Gerson
↑  Seleção Brasileira (Brazilian National Team) 1961-1963, אתר rsssf
↑    In association with World Soccer, ‏The greatest teams of all time, The Telegraph, 4 July 2007
↑  Seleção Brasileira (Brazilian National Team) 1971-1973, אתר rsssf
↑  Global Integrity, Brazil Notebook
| נבחרת ברזיל – מונדיאל 1966 |
| --- | --- | --- |
|  1 ז'ילמר •  2 דז'למה סאנטוס •  3 פידליס •  4 בליני •  5 בריטו •  6 אלטאיר •  7 אורלנדו •  8 פאולו הנריקה •  9 רילדו •  10 פלה •   11 ז'רסון •  12 מאנגה • 13 דנילסון •  14 לימה • 15 זיטו • 16 גארינצ'ה • 17 ז'אירזיניו • 18 אלסינדו • 19 סילבה • 20 טוסטאו • 21 פאראנה • 22 אדו • מאמן: פאולה |  1 ז'ילמר •  2 דז'למה סאנטוס •  3 פידליס •  4 בליני •  5 בריטו •  6 אלטאיר •  7 אורלנדו •  8 פאולו הנריקה •  9 רילדו •  10 פלה •   11 ז'רסון •  12 מאנגה • 13 דנילסון •  14 לימה • 15 זיטו • 16 גארינצ'ה • 17 ז'אירזיניו • 18 אלסינדו • 19 סילבה • 20 טוסטאו • 21 פאראנה • 22 אדו • מאמן: פאולה | ברזיל |
| נבחרת ברזיל – מונדיאל 1970 (מקום ראשון) |
| --- | --- | --- |
|  1 פליקס •  2 בריטו •  3 פיאזה •  4 קרלוס אלברטו •  5 קלודואלדו •  6 מרקו אנטוניו •  7 ז'אירזיניו •  8 ז'רסון •  9 טוסטאו •  10 פלה •   11 ריבלינו •  12 אדו • 13 רוברטו •  14 באלדוצ'י • 15 פונטנה • 16 אבראלדו • 17 ז'ואל • 18 פאולו סזאר • 19 אדו • 20 דאריו • 21 זה מריה • 22 ליאו • מאמן: זגאלו |  1 פליקס •  2 בריטו •  3 פיאזה •  4 קרלוס אלברטו •  5 קלודואלדו •  6 מרקו אנטוניו •  7 ז'אירזיניו •  8 ז'רסון •  9 טוסטאו •  10 פלה •   11 ריבלינו •  12 אדו • 13 רוברטו •  14 באלדוצ'י • 15 פונטנה • 16 אבראלדו • 17 ז'ואל • 18 פאולו סזאר • 19 אדו • 20 דאריו • 21 זה מריה • 22 ליאו • מאמן: זגאלו | ברזיל |
ז'שוב

זֶ'שוּב (בפי היהודים: ריישא, ריישה או ריישע; בפולנית: Rzeszów; באוקראינית: Ряшiв; בגרמנית: Reichshof) היא עיר במרכז גליציה המערבית, כ-150 ק"מ ממזרח לקרקוב. כיום זוהי העיר הגדולה ביותר בדרום-מזרח פולין, היא בירת פרובינציית פודקרפצקיה ואוכלוסייתה (נכון ל-31 בדצמבר 2016) מונה 187,422 נפש.
היסטוריה

העיר מופיעה בכתובים כבר בשנת 1262, בהסכם בין בולסלאב ה-5 לבין הנסיך הרותני דניאל, כאשר נקבעה כעיר גבול בין פולין קטן לבין רייסין. ב-19 בינואר 1354, בפריבילגיה שניתנה בידי המלך קז'ימייז' השלישי ("הגדול"), נקבע שיוכה של ז'שוב כעיר פרטית לחבל פשמישל שבווייוודת רייסין. היא הוענקה ליאן פקוסלאב (Pakoslaw), והוענקו לה זכויות מגדבורג. ב-28 במאי 1427 הוחל על העיר החוק הפולני, והוענקו לה זכויות שונות, ובהן הזכות לגבות מכס ודמי מעבר על הגשר. בשנת 1458 נכבשה העיר על ידי הטורקים והוחרבה. בהמשך עברה העיר ידיים רבות, ובהן אלו של חתנו של פקוסלאב, אשר נטל לעצמו את שם המשפחה ז'שובסקי (Rzeszówski; פולנית: מז'שוב). אחד מחתני צאצאיו – מיקולאי ספיטק ליגנזה, שהפריביליגיה שנתן לעיר הקנתה לה זכויות נרחבות מאוד – ביצר את העיר ודאג להגנתה. הודות לכך התפתחה העיר, והפכה לאחת הערים המרכזיות בחבל פולין קטן. למן המאה ה-17 ועד סוף המאה ה-18 שלטה בעיר משפחת לובומירסקי.
במאה ה-17, הודות לפריבילגיות שונות שקיבלו העיר, סוחריה ובעלי המלאכה שבה, הייתה העיר אחד ממרכזי המסחר הגדולים בפולין. בתקופת שלטון משפחת לובומירסקי לא גרו בה בעלי העיר ולא עסקו בניהולה באופן ישיר, אולם ניסו להוציא מהעיר ומרכושם כספים רבים, מה שהביא לירידה בעוצמתה הכלכלית של העיר.
בשנת 1772 נכבשה העיר על ידי האוסטרים, שקבעו אותה כעיר המחוז (במקום ליז'אנסק) וב-1782 חילקו את המחוזות חלוקה מחודשת והקימו את מחוז ז'שוב, שז'שוב בירתו, ושאליו סופחו עוד 11 ערים ו-208 יישובים, בין הערים במחוז היו לנצוט, ליז'נסק, סנדז'ישוב מלופולסקי, פשאבורסק, אולנוב וטוצ'ין. באמצע המאה ה-19 נסללה מסילת הרכבת וינה–לבוב, וז'שוב נקבעה כאחת מתחנות העיתוק הראשיות שבה. הקרבה למסילת הרכבת הובילה לפריחה כלכלית בעיר.
למן תום מלחמת העולם הראשונה הייתה ז'שוב חלק מפולין, למעט בתקופת הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה.
יהדות ז'שוב (ריישא)

יהודים התיישבו בעיר בתקופת מיקולאי ליגנזה, ובעלי מלאכה יהודים קיבלו פריבילגיות אישיות מידי המלך וייסדו אגודות מקצועיות (גילדות) שניהלו את חיי בעלי המלאכה שהשתייכו אליהן. בנוסף לבעלי המלאכה וסוחרים שעסקו בתוצרתן, היו בעיר סוחרי בהמות שעסקו בייצוא להונגריה דרך נהר הוויסלוק. בתחילת המאה ה-16 חיו בעיר כ-100 יהודים; בסוף אותה מאה כבר היו היהודים כוח כלכלי משמעותי, ולמיסים ששילמו הייתה חשיבות בהכנסות בעל העיר. בשנת 1617 הסתיימה בנייתו של בית כנסת (אשר שרד עד מלחמת העולם השנייה), והיהודים התרכזו רובם ברחוב היהודים. יהודי העיר הושפעו מהשבתאות ומיעקב פרנק, וכשנכזבו התנצרו בחלקם.
יהדות ז'שוב (ריישא) > בתקופת ועד ארבע ארצות

בסוף המאה ה-17 קיבלה פשמישל שלטון עצמי, וז'שוב הייתה כפופה אליה. לאחר סכסוך שהיה בין שתי הקהילות, בשל פרשת הדחת הרב יחזקיה יהושע פייבל בן הרב יונה תאומים-פרנקל, שהודח מרבנות פשמישל לאחר מאבק פוליטי והתקבל כרב בז'שוב, הוצאה ז'שוב מחסותה של פשמישל והוכפפה לירוסלב. בין רבני העיר נמנה הרב יעקב ריישר, שאף נקרא על שמה.
יהדות ז'שוב (ריישא) > בתקופת השלטון האוסטרי

בתחילת המאה ה-18 חלה נסיגה כלכלית בעיר ובכוחה, אולם סלילת מסילת הרכבת דרך העיר הביאה לפריחה כלכלית ולגידול במספר התושבים. ב-1880 גרו בעיר 11,166 תושבים, ובהם 5,820 יהודים. ערב מלחמת העולם הראשונה חיו בעיר 23,688 תושבים מתוכם 8785 יהודים, רובם חסידים. בתום מלחמת העולם הראשונה חיו בעיר כ-12,000 יהודים, מתוך אוכלוסייה שמנתה אז כ-25,000 תושבים. יהודי העיר התפרנסו כצורפים, מחכירת בתי מרזח ומבשלות שיכר, כסוחרים וכבעלי מלאכה.
בעידן תנועת ההשכלה היהודית היו גם בין יהודי ז'שוב שנסעו ללמוד לימודים כללים. בין המפורסמים שבהם הרופא והמחזאי וילהלם טורטלטאוב (Wilhelm Turteltaub), ד"ר אוסבלד הניגסמאן (Oswald Honigsman;‏ 1824–1880), ששימש כציר בסיים; הסופרים משה דוד גשווינד (Geshwind), יצחק הולצר (Yitzchak Holtzer) ואבא אפלבוים (Abba Apfelbaum; ממייסדי "המזרחי"), והעיתונאי אפרים הירשהורן (Efraim Hirschorn).
בשנת 1891, לאחר פעילות ציונית מחתרתית למחצה, נוסד סניף "חובבי ציון" המקומי. ב-1896 הצטרפו פעילים ציונים מז'שוב ל"אהבת ציון", ושלחו נציגים לקונגרס הציוני. במהלך השנים שעד מלחמת העולם השנייה התפתחה התנועה הציונית בעיר.
בתרפ"ג 1923 התמנה אלחנן (חנה) הלברשטאם לרב הקהילה.
יהדות ז'שוב (ריישא) > בתקופת השואה

הגרמנים כבשו את ז'שוב ב-10 בספטמבר 1939, ועוד באותו חודש החלו הגזירות. בתי הכנסת ובתי המדרש הוחרמו, וחלקם נהרסו; הגרמנים החרימו דירות של יהודים עשירים לטובת שיכון חיל הכיבוש. כעבור חודש הוקם יודנראט, שנדרש לשלם לשלטון הגרמני כופר בסכום גבוה.
אל העיר גורשו יהודים מכפרי הסביבה ומערים במערב פולין. ב-17 בדצמבר 1941 הוקם גטו ז'שוב, שאליו נשלחו יהודים מהערים והכפרים הסובבים את ז'שוב, ובו מתו מאות יהודים במחלות וברעב.
ב-7 ביולי 1942 נערכה סלקציה בגטו ז'שוב: מתוך 23,000 היהודים שהיו כלואים בגטו (כולל יהודי צ'ודץ), נשלחו 2,000 אל בורות הירי של יער רודנה, שם חוסלו ביריות אל תוך הבורות שהוכנו מראש; כ-14,000 נוספים נשלחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. ב-8 באוגוסט נעשה משלוח שני לבלזץ, בעיקר של נשים וילדים, ובנובמבר משלוח שלישי.
לאחר המשלוחים הצטמצמה אוכלוסיית הגטו לכ-3,000 נפש, רובם עובדי כפייה ומשפחותיהם. במהלך הזמן נשלחו גם אלו למחנה הריכוז שבנייה, לאושוויץ-בירקנאו או שנרצחו במקום. בודדים הצליחו להימלט ליערות הסובבים והמתינו שם עד לכיבוש העיר על ידי הצבא האדום.
שני בתי כנסת עתיקים נותרו ברחוב בוזניצ'ה (Boznicza), האחד מהם משמש היום כבית העירייה.
תחבורה

נמל התעופה הבין־לאומי יאסיונקה, ממוקם כ־10 ק"מ ממרכז העיר.
ערים תאומות

אוסטריה קלגנפורט, קרינתיה, אוסטריה
הערות שוליים

↑  פינחס אברהם מייערס (מהדיר), בנין שאול מהרב שאול הלוי, רבה של האג, ירושלים תשס"ה, עמ' מט הערה ז.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548072805171  GND: 4220234-6  LCCN: n79089400  LNB: 000296736  MusicBrainz: 49f2a4f7-c097-431c-b63d-c1b692c35b89  NKC: ge116780  VIAF: 127830847   WorldCat (עם VIAF): 127830847 
בית הכנסת העתיק בז'שוב (נבנה ב-1610)
בית הקברות היהודי בעיר
גלעד לזכר יהודי העיר שנספו בשואה
מצבת אנדרטה במקום הירצחם של יהודי ז'שוב והסביבה
ולדימיר מארושבסקי

| --- | --- |

ולדימיר מארושבסקי
 לידה:  12 ביולי 1874 סנט פטרבורג, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית (1858–1883)
 פטירה:  24 בנובמבר 1951 (בגיל 77) זגרב, יוגוסלביה יוגוסלביה
 השכלה:  Nikolay engineering school 
 השתייכות:   צבא האימפריה הרוסית  הצבא הלבן
 תקופת הפעילות:  1896–1919 (כ־23 שנים)
 דרגה:   גנרל לוטננט
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה המיוחדת ה-1 ראש מנהל המטה הכללי מפקד הצבא הצפוני
 פעולות ומבצעים
 מלחמת רוסיה-יפן מלחמת העולם הראשונה מלחמת האזרחים הרוסית
 עיטורים
 מסדר סנטה אנה, דרגה 2  אות המסדר גאורגיוס הקדוש  דרגה רביעית במסדר גאורגיוס הקדוש  חרב הזהב של גבורה  לגיון הכבוד  צלב המלחמה  עיטור ולדימיר הקדוש, דרגה 4  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 2  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 3  מסדר סנטה אנה, דרגה 4  אות המסדר אנה הקדושה, דרגה 3  מסדר סטניסלב הקדוש 
 
ולדימיר ולדימירוביץ' מארושבסקי (ברוסית: Влади́мир Влади́мирович Маруше́вский;‏ 12 ביולי 1874 – 24 בנובמבר 1951) היה לוטננט גנרל רוסי אשר שימש כראש המטה הכללי האחרון של הצבא הרוסי לפני מהפכת אוקטובר. לאחר מכן שימש כמושל צפון רוסיה וכמפקד הצבא הצפוני במהלך מלחמת האזרחים הרוסית.
ביוגרפיה

מארושבסקי נולד ב-12 ביולי 1874 למשפחת אצולה בסנט פטרבורג. הוא למד בגימנסיה בסנט פטרבורג, ולאחר מכן בבית הספר להנדסה באקדמיית המטה הכללי "ניקולייב". ב-1896 הוא סיים את לימודיו והתגייס לצבא האימפריה הרוסית. ב-1898 הועלה לדרגת לוטננט, וב-1902 הועלה לדרגת קפטן. ב-1904 מונה למפקד פלוגה. הוא לחם במלחמת רוסיה-יפן כקצין למבצעים מיוחדים במפקדת הקורפוס הסיבירי ה-4. לאחר מכן שרת במפקדת הארמייה המנצ'ורית ה-1. לאחר סיום המלחמה שרת במחוז הצבאי סנט פטרבורג. ב-1908 הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק, וב-1911 הועלה לדרגת פולקובניק. בדצמבר 1913 מונה לראש מטה בריגדת הרובאים הפינית ה-2.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא לחם בהצטיינות בקרב גליציה. ב-23 ביוני 1915 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים הפיני ה-7. ב-6 בדצמבר של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור. ב-24 במאי 1916 הוא מונה למפקד הבריגדה ה-3, ויחד עמה נשלח לסייע לכוחות מדינות ההסכמה בחזית המערבית. באביב 1917 הוא השתתף בקרבות בצפון צרפת. במאי של אותה שנה הוא מונה למפקד הדיוויזיה המיוחדת ה-1, שגם כן הוצבה בחזית המערבית. כעבור שבוע הוא נקרא חזרה לרוסיה. ביולי הוא החל למלא תפקיד בכיר במחוז הצבאי סנט פטרבורג. ב-26 בספטמבר 1917 מינה אותו אלכסנדר קרנסקי לראש המטה הכללי הרוסי.
בעקבות מהפכת אוקטובר הוא הודח מתפקיד הרמטכ"ל. הוא נשפט על קשירת קשר נגד השלטון הבולשביקי ועל משא ומתן עם גרמניה. הוא נכלא בכלא קרסטי, אולם שוחרר על תנאי כעבור זמן קצר, ונמלט לפינלנד ומשם לסטוקהולם.
ב-2 באוגוסט 1918, כוחות רוסיים אנטי-בולשביקים ביצעו הפיכה בארכנגלסק. באזור הוקמה ממשלה זמנית בתמיכת בריטניה וצרפת, והוקם הצבא הצפוני במטרה להתנגד לשלטון הבולשביקי. נציגים בריטים וצרפתים פנו אל מארושבסקי בבקשה שינהיג את המרד הצפוני. מארושבסקי נענה לבקשה, וב-19 בנובמבר מונה למושל הכללי של אזור הצפון ולמפקד הצבא הצפוני. הוא הקים צבא שכלל 20,000 לוחמים, מתוכם כמה אלפי חיילים בריטים, ולחם כנגד הצבא האדום. בינואר 1919, הוא העביר את תפקיד המושל לידי הגנרל יבגני מילר. מארושבסקי נותר מפקד הצבא הצפוני, אך בפועל תפקד כעוזרו של מילר.
במאי 1919 הוא הועלה לדרגת גנרל-לוטננט, ובאוגוסט של אותה שנה עזב את הצבא מסיבות בריאותיות. בספטמבר הוא עזב את רוסיה ועבר לשוודיה ומשם ליוגוסלביה. הוא נפטר בזגרב ב-24 בנובמבר 1951.
ונגליל קרישנן קרישנה מנון

ונגליל קרישנן קרישנה מנון (בהינדי: वेङ्ङालिल कृष्णन कृष्ण मेनोन, באנגלית: Vengalil Krishnan Krishna Menon; ‏3 במאי 1896 – 6 באוקטובר 1974) היה מדינאי ודיפלומט הודי. יד ימינו של ראש ממשלת הודו הראשון, ג'ווהרלל נהרו. תפקידו הבולט ביותר היה שגריר ארצו באומות המאוחדות, בו ראה זירה להפגנת מקומה של מדינתו הצעירה כמעצמה אזורית וככוח בינלאומי כראש גוש המדינות הבלתי-מזדהות. כמו כן כיהן כשר ההגנה של הודו.
שנים ראשונות

קרישנה מנון נולד בקוז'יקוד (קליקוט) שבנשיאות מדראס (כיום בקרלה), סבו מצד אביו היה הראג'ה של האזור. ב-1918 קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מהקולג' ללימודי משפטים בצ'נאי (מדראס). במסגרת לימודיו הכיר את פעילת זכויות האדם ואשת האגודה התאוסופית אנני בזנט, שמימנה את נסיעתו ללונדון לשם השלמת השכלתו ב-1924.
לונדון

ב-1930 קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה בפסיכולוגיה מהקולג' האוניברסיטאי של לונדון וב-1934 קיבל תואר מוסמך במדעי המדינה מבית הספר לכלכלה של לונדון. במסגרת זו היה תלמידו של הרולד לסקי ובהשראתו התקרב לסוציאליזם ואף לקומוניזם. במקביל השלים את הסמכתו כעורך דין והתקבל למידל טמפל. קרישנה מנון פנה לעיסוק ציבורי ורתם את הכשרתו לטובת ציבור שכונות העוני ומעמד הפועלים של לונדון. הוא נבחר מטעם מפלגת הלייבור לנציג מועצת רובע סנט פאנקרס במועצת מחוז לונדון. במסגרת אותה אידאולוגיה של סיוע למעוטי יכולת ייסד יחד עם אלן ליין את הוצאת ספרי פינגווין-פליקן.
ב-1939 כמעט והוצע כנציג מטעם הלייבור בבחירות לפרלמנט, אך נדחה עקב קשריו עם המפלגה הקומוניסטית של בריטניה. מ-1928 ועד 1947 כיהן קרישנה מנון כמזכיר משרד ההסברה של תנועת העצמאות ההודית, השדולה הגדולה ביותר בפרלמנט הבריטי והיה מוכר כנואם מוכשר וכריזמטי. במסגרת זו הכיר את הפילוסוף ברטרנד ראסל, הסופר א.מ. פורסטר וג'ווהרלל נהרו, לימים ראש ממשלתה הראשון של הודו, ידידו הקרוב ופטרונו הפוליטי של קרישנה מנון. יחד עם זאת, נערך על קרישנה מנון החל מ-1929 מעקב של ה-MI5 כ"גורם מרכזי במהפכה ההודית".
קרישנה מנון נודע כאדם בוטה וחריף-לשון, כאשר נשאל בימי מלחמת העולם השנייה, מה עדיף לעם ההודי, להיות כבוש תחת בריטניה או תחת גרמניה הנאצית, השיב שהדבר הוא כמו לשאול דג האם הוא מעדיף להיות מטוגן בחמאה או במרגרינה.