stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויקטור קראפט
ביוגרפיה

קראפט, יליד וינה, למד פילוסופיה, היסטוריה וגאוגרפיה באוניברסיטת וינה, ונהג להשתתף בכנסי הפילוסופיה של האוניברסיטה, כמו גם במפגשים פרטיים (בפרט עם אוטו ויינינגר ואותמר ספאן).
ב-1912 החל לעבוד למחייתו באוניברסיטת וינה כספרן, ובמקביל המשיך לעסוק במחקר פילוסופי. קראפט משתתף קבוע בדיוני החוג הווינאי, מיסודו ועד התפרקותו. בנוסף היה חבר גם בחוג גומפרץ והתדיין עם "הפריפריה" של החוג הווינאי (למשל, קרל פופר).
קראפט זכה לתואר של פרופסור חבר בפילוסופיה תאורטית ב-1924, וב-1930 לתואר דוקטור על עבודתו בנושא "הידע על העולם החיצוני". לאחר מכן המשיך את לימודיו בברלין תחת גאורג זימל, וילהלם דילתיי ואחרים.
לאחר האנשלוס קראפט פרש ממשרתו כספרן בגלל מוצאה היהודי של אשתו. כך איבד גם את מעמדו כמרצה באוניברסיטה. קראפט המשיך את מחקרו תחת השלטון הנאצי במעמד של "מהגר פנימי" ובתנאים קשים. ב-1945 מונה מחדש לספרן. שנתיים אחר כך הפך ל"ספרן לאומי" (Generalstaatsbibliothekar) והוחזרה לו משרתו כפרופסור חבר. ב-1950 הפך לפרופסור מן המניין ושותף להנהלת בית הספר לפילוסופיה עד לפרישתו, כעבור שנתיים. ספרו "מקורות הנאו-פוזיטיביזם" נאסר לפרסום ב-1950. קראפט המשיך במחקר ובפרסום מאמרים עד למותו בווינה, ב-1975.
עבודתו

קראפט היה יוצא דופן בין הפוזיטיביסטים הלוגיים בכך שתמך באמפיריציזם שאינו מתבסס על רשמי החושים ובעל מבנה דדוקטיבי. לפני מלחמת העולם הראשונה (ואחריה, יחד עם חברי החוג הווינאי), הקדיש חלק גדול מהרצאותיו ומאמריו לקידום פילוסופיה מדעית. בנוסף תרם לביסוס האתיקה כמדע, ועסק בתאוריה של הגאוגרפיה ובפילוסופיה של ההיסטוריה.
לקריאה נוספת

Stadler, Friedrich: The Vienna Circle. Studies in the Origins, Development, and Influence of Logical Empiricism
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007599277605171  PLWABN: 9810536389305606  BnF: cb13189528b (data)  CiNii: DA02719486  GND: 118715410  ICCU: SBLV033427  ISNI: 0000 0001 1023 8512  LCCN: n81022542  LNB: 000049741  MGP: 215307  NDL: 00469821  NKC: zcu2012680846  NLA: 35138515  NLG: 88913  NTA: 068495188  SUDOC: 035440058  Trove: 838804  VcBA: 495/298376  VIAF: 32139298   WorldCat (עם VIAF): 32139298
ויקטור הרצפלד

| --- | --- |

 לידה:  8 באוקטובר 1856 ברטיסלאבה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  19 בפברואר 1919 (בגיל 62) בודפשט, הרפובליקה ההונגרית הראשונה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 מוקד פעילות:  הונגריה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה, אוניברסיטת וינה 
 כלי נגינה:  כינור 
 
האביר ויקטור הרצפלד, משנת 1874 ריטר פון הרצפלד (בהונגרית: Herzfeld Viktor, ברטיסלאבה, 8 באוקטובר 1856 – בודפשט, 19 בפברואר 1919) היה מלחין, כנר, מנצח, מבקר מוזיקה, יהודי-הונגרי-אוסטרי מורה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
ביוגרפיה

הוא נולד במשפחה יהודית. אביו, יוזף הרצפלד (1836-1889), זכה בתואר אבירות בשנת 1874 (מקביל לתואר "Sir" בבריטניה), היה המנהל הווינאי של חברת הביטוח פונסיאר. אמו הייתה עמליה וינטר (1836–1909).
בין השנים 1875 עד 1879 למד משפטים בווינה, לצד מוזיקה בקונסרבטוריון Gesellschaft der Musikfreunde. המורה שלו לכינור היה יוזף הלמסבר האב. בשנת 1880 הוא קיבל את הפרס הראשון לשני המקצועות.
בעונה 1881–1882 הוא היה מנצח בתיאטרון תחילה בלינץ ולאחר מכן בלייפציג. בשנת 1884 זכה בפרס בטהובן על יצירותיו של אגודת ידידי וינה. בברלין השתתף בלימודי הלחנה אצל אדוארד גרל ופרידריך קיל.
בשנת 1886 עבר להתגורר בבודפשט. הוא לימד באקדמיה למוזיקה משנת 1888, תחילה תורת המוזיקה, אסתטיקה והיסטוריה ולאחר מכן בשנת 1908, כאשר פרש הנס קסלר, הפך לפרופסור ולראש מחלקת הקומפוזיציה. בשנת 1907 כתב את ה"מארש חגיגי" לחנוכת הבניין החדש של המוסד.
הוא היה מעורב באופן פעיל בחיי המוזיקה של בירת הונגריה והשתתף בקונצרטים של יוהנס ברהמס בפשט. הוא הפך לחבר ברביעיית המיתרים הובאי - פופר, שם ניגן כינור שני עד 1889 (הוא הצטרף מחדש להרכב בין השנים 1897 לבין 1899).
בשנת 1887 התנצר. עם הזמן למד גם הונגרית, לבקשתו של המלחין ינה הוסקה קיבל על עצמו את תפקיד נשיא הקואופרטיב של "הליריקאים, מלחינים ומו"לים למוזיקה של הונגריה", החזיק בתפקיד עד שנת 1918 ואז העביר אותו לידי ינה הובאי.  בתקופתו בבודפשט הוא היה מבקר מוזיקה מרכזי בעיתונות המקומית בשפה הגרמנית: בין השנים 1888 עד 1990 כתב ב-Neues Pester Journal, ומשנת 1907 עד 1908 ב-פסטר לויד. הוא חלה רבות בשנותיו האחרונות ויכול היה לקבל רק את תלמידים בבית.
רוב יצירותיו שלא פורסמו (יצירות תזמורות, שירים וכו') נשכחו כעת.
ספר הלימוד שלו, ה"פוגה", ראה אור בשנת 1913.
עבודותיו > יצירות מוזיקליות

שני רומנסים (לכינור ותזמורת, 1879)
Lustspielouvertüre (1884)
Capriccio (עיבוד קודם, 1896)
Frühlingsidyll (1897)
סרנדה (לתזמורת מיתרים, 1900, גרסה מתוקנת 1919)
מארש חגיגי (1907)
עבודותיו > ספר לימוד

פוגה. בודפשט, 1913. הוצאת ספרים ומוזיקה של קארוי רוז'ניאי
עבודותיו > מחקר

רוברט פולקמן (1815–1883) = הרבעון המוזיקלי החדש, 1 ביולי 1915.
תלמידיו המפורסמים (רשימה חלקית)

פאל אברהם
אנטל פליישר (מנצח)
ג'רג' קושה
מיהאי קראוס
לאסלו לייטה
אנטל מולנאר
אאוגן סנקאר
הערות שוליים

↑  Geadelte jüdische Familie
↑  Egyes forrásokban tévesen március 25.
↑  Egyes forrásokban tévesen 1920.
↑  Halálesete bejegyezve a Bp. VI. ker. állami halotti akv. 425/1919. folyószáma alatt.
↑  Staudacher, Anna: „...meldet den Austritt aus dem mosaischen Glauben”. S. 248
↑  Billboard. 1976. november 6. 34. l.
↑  "Madarász Iván az Artisjus új elnöke". אורכב מ-המקור ב-2015-03-22.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810531976705606  GND: 116761253  ISNI: 0000 0000 8269 9660  LCCN: no2010163396  MusicBrainz: dc735fd1-1464-44bf-a0f4-d67330f8e0c2  NKC: mzk2014807562  NTA: 318743310  VIAF: 77076016   WorldCat (עם VIAF): 77076016
ויקטור קנבסקי

ויקטור יזראילביץ' קנבסקי (ברוסית: Виктор Израилевич Каневский;‏ 3 באוקטובר 1936 – 25 בנובמבר 2018) היה כדורגלן סובייטי-יהודי ששיחק בעמדת החלוץ, ונחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים של קבוצת דינמו קייב בכל הזמנים.
קריירת שחקן

קנבסקי החל את הקריירה שלו בקבוצת החובבים של מפעל "ארסנל" בקייב. בגיל 18 זומן לסגל קבוצת דינמו קייב, ושיחק בה במשך כמעט כל הקריירה. בהתחלה שיחק בקבוצת המילואים של דינמו, ובשנת 1957 תפס מקום קבוע בהרכב הקבוצה. בשנת 1960 נבחר להיות הקפטן של הקבוצה ושימש בתפקיד זה עד לשנת 1964. קנבסקי היה אחד החלוצים המוצלחים ביותר בהיסטוריה של דינמו קייב - לזכותו 80 שערי ליגה. בשנת 1961 זכה קנבסקי עם דינמו באליפות ברית המועצות ובשנת 1964 בגביע ברית המועצות. בשנת 1965 עזב קנבסקי את דינמו קייב ועבר לצ'רנומורץ אודסה. הסיבה העיקרית לעזיבת דינמו הייתה גילו של קנבסקי - המאמן המעיט לשתף אותו במשחקים ונתן את מקומו בהרכב לשחקנים צעירים יותר. קנבסקי שיחק בצ'רנומורץ עונה אחת בלבד ולאחריה פרש ממשחק פעיל
קנבסקי זומן לנבחרת ברית המועצות בשנת 1958. הוא שולב במשחקים מעטים. קנבסקי היה בסגל הנבחרת למונדיאל 1962 ולקח חלק בשניים מתוך 4 משחקי הנבחרת בטורניר. לאחר המונדיאל - לא זומן יותר לנבחרת.
קריירת אימון

לאחר שפרש ממשחק פעיל הפך קנבסקי למאמן. הקבוצה הראשונה, אותה אימן הייתה מטאליסט חרקוב. הוא אימן אותה במשך 4 עונות והצליח להעלות את הקבוצה מהליגה השנייה אל הליגה הראשונה. לאחר מכן אימן את קבוצת "בוקובינה" מהעיר צ'רנוביץ. בשנת 1972 הצטרף לצוות המאמנים של קבוצת פחטקור טשקנט. לאחר עונה אחת בטשקנט חזר לאוקראינה ומונה למאמן קבוצת דניפרו שעלתה אז לליגה הסובייטית הבכירה. בהמשך היה מאמן של קבוצת טאבריה סימפרופול, אותה הצליח להעלות מהליגה השנייה לליגה הראשונה.
התקרית האנטישמית וסוף הקריירה

בשנת 1979 היה קנבסקי מועמד מוביל לאימון של נבחרת אלג'יריה. מועמדתו אושרה, אך כמה ימים לפני הטיסה לאלג'יר קיבל קנבסקי הודעה כי הנסיעה שלו מבוטלת והתפקיד הועבר למאמן אחר. לאחר כמה בירורים הבין קנבסקי שמועמדתו נפסלה על ידי ההתאחדות הסובייטית בשל יהדותו. קנבסקי סבל גם בעבר מהיחס הלא ממש אוהד של ההתאחדות ליהדותו. כך למשל, כדי לקבל את תעודת המאמן הוא הוכרח להחליף את שם האב היהודי בתעודת הזהות שלו מיזראילבץ' (בן ישראל) לאיליץ' (בן איליה), כלומר לשם שלא מבליט את יהדותו. הפעם החליט קנבסקי לא לוותר לשלטונות - כסוג של מחאה הוא הגיש בקשה להגר מברית המועצות. בקשתו נדחתה על ידי משרד הפנים. אך עצם הגשת הבקשה הפך אותו לאיש לא רצוי בקבוצות הליגה. הוא לא יכל לאמן יותר באף קבוצה, כל חבריו בעולם הכדורגל ניתקו את קשריהם איתו. שמו נמחק מההיסטוריה הרשמית של דינמו קייב. הוא אפילו נמחק מתמונת האליפות של הקבוצה משנת 1961. בכל התקופה הזאת היחיד שנשאר איתו בקשר ועזר לו היה ולרי לובנובסקי. קנבסקי עבד כפועל בניין למחייתו. בשנת 1983, בעזרתו של לובנובסקי, הצליח קנבסקי לחזור לאמן לתקופה קצרה - הוא אימן קבוצת חובבים.
בשנת 1988 הגיש קנבסקי שוב בקשה להגירה. הפעם, הודות לפרסטרויקה בברית המועצות בקשתו אושרה. הוא היגר לארצות הברית עם משפחתו. בארצות הברית עסק קנבסקי באימון קבוצות ילדים ונוער שהוקמו על ידי יוצאי ברית המועצות.
ויקטור קנבסקי נפטר ב-25 בנובמבר 2018 בעיר בריסטול שבמדינת קונטיקט.
ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה

ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה (בגרמנית: Viktoria von Sachsen-Coburg und Gotha; ‏ 14 בפברואר 1822 - 10 בדצמבר 1857), הייתה כלתו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
ביוגרפיה

ויקטוריה נולדה ב-14 בפברואר 1822 בווינה בירת האימפריה האוסטרית, לפרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ולמריה אנטוניה קוהארי דה צ'אבראג, בתם של פרנץ יוזף קוהארי דה צ'אבראג ומריה אנטוניה, רוזנת ולדשטיין-ורטנברג. ילדותה עברה עליה בין נחלות משפחתה בסלובקיה, אוסטריה וגרמניה. היא הייתה אחותו של פרננדו השני, מלך פורטוגל, אחייניתו של לאופולד הראשון, מלך הבלגים ובת דודתם של לאופולד השני, מלך הבלגים ושל שארלוט קיסרית מקסיקו. דודנית מפורסמת נוספת שלה הייתה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ב-26 באפריל 1840 התחתנה ויקטוריה עם הנסיך לואי, דוכס נמור, בנו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, ממנו נולדו לה 4 ילדים. עם פרוץ מהפכת פברואר בשנת 1848 ברחו ויקטוריה ומשפחתה אנגליה, שם מתה ב-10 בדצמבר 1857.
משפחתה

ב-26 באפריל 1840 התחתנה ויקטוריה עם הנסיך לואי, דוכס נמור, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
גאסטון, רוזן אה (1842–1922), התחתן עם איזבל, נסיכת ברזיל
הנסיך פרדיננד, דוכס אלנסון (1844–1910), התחתן עם סופיה שרלוטה, נסיכת בוואריה
מרגריט אדלייד, נסיכת אורליאן (1846–1893), התחתנה עם לדיסלאב צ'ארטוריסקי
בלאנש, נסיכת אורליאן (1857–1932)
חוק הדרת הסינים

| --- | --- |


 פרטי החוק
 מדינה:  ארצות הברית 
 גוף מחוקק:  הקונגרס ה-47 של ארצות הברית
 שטחים שעליהם חל החוק:  ארצות הברית 
 תיקונים לחוק:  6 במאי 1882
 נפקע על ידי:  חוק מגנוסון 
 
הדף הראשון של החוק
חוק הדרת הסינים (באנגלית: Chinese Exclusion Act) היה חוק פדרלי בארצות הברית שנחתם על ידי הנשיא צ'סטר ארתור ב-6 במאי 1882, ובו השעתה ארצות הברית את ההגירה הסינית לתחומה, איסור שיועד להימשך 10 שנים. החוק נחקק לאחר שינויים שהוכנסו בשנת 1880 באמנת בורלינגיים מ-1868, אשר אפשרו חקיקה כזאת. הוא בוטל עם חקיקת חוק מגנוסון ב-17 בדצמבר 1943.
רקע

ההגירה הסינית המשמעותית לארצות הברית החלה בעת הבהלה לזהב בקליפורניה בין השנים 1848–1855, ונמשכה בשנים שלאחר מכן עם מיזמים רחבי היקף שדרשו פועלים רבים, כמו סלילת מסילת הרכבת הטרנסקונטיננטלית. במהלך השלבים הראשונים של הבהלה לזהב, כשהזהב נמצא בשפע על פני השטח, הייתה סובלנות כלפי הסינים וקבלה שלהם. אולם, כאשר מציאת הזהב נתקלה בקשיים והתחרות גברה, גברו גם יחסי האיבה נגד הסינים וזרים אחרים. לאחר שהורחקו בכוח מן המכרות, התיישבו רוב הסינים במובלעות בתוך הערים, במיוחד בסן פרנסיסקו, והחלו לעסוק בעבודה בשכר נמוך, כגון בתחום המסעדות והכביסה, רק על מנת להרוויח מספיק בשביל להתקיים. עם ההידרדרות הכלכלית לאחר מלחמת האזרחים בשנות ה-70 של המאה ה-19, הובנתה האיבה כלפי הסינים בצורה פוליטית על ידי מנהיג הפועלים, דניס קרני, ומפלגתו, מפלגת העובדים של קליפורניה, כמו גם על ידי מושל קליפורניה, ג'ון ביגלר, אשר האשימו שניהם את הקולים הסינים ברמות השכר הנמוכות. קבוצה אנטי-סינית בולטת נוספת שהתארגנה בקליפורניה באותה תקופה הייתה המסדר העליון של הלבנים, עם 60 סניפים ברחבי המדינה.
בתחילת תקופת הבהלה לזהב לא הייתה ממשלת קליפורניה מעוניינת במניעת הגירתם של מהגרי העבודה הסינים מאחר שהם סיפקו למדינה הכנסות חיוניות ממסים שסייעו להקטין את הגירעון התקציבי של המדינה. רק בשלב מאוחר יותר, כאשר היה ברשות המדינה מספיק כסף, הפסיקה הממשלה להתנגד להדרת הסינים. לקראת שנת 1860 היו הסינים קבוצת המהגרים הגדולה ביותר בקליפורניה. הפועלים הסינים סיפקו עבודה זולה וכמעט ולא השתמשו באף אחת מתשתיות המדינה, דוגמת בתי חולים או בתי ספר, משום שאוכלוסייתם הורכבה בעיקר מגברים בוגרים בריאים. בחלוף הזמן, וככל שיותר ויותר סינים הגיעו לקליפורניה, הופגנה אלימות לעיתים קרובות בערים כמו לוס אנג'לס. לקראת 1878 החליט הקונגרס לפעול וחוקק חוקים המדירים את הסינים, אולם אלה נתקלו בווטו של הנשיא רתרפורד הייז.
החוק

חוק הדרת הסינים היה אחת ההגבלות המשמעויות ביותר על ההגירה חופשית בהיסטוריה של ארצות הברית. החוק מנע כניסתם של סינים, פועלים מיומנים ושאינם מיומנים וכאלה שהועסקו בכרייה, למדינה למשך עשר שנים, וקבע עונש של מעצר וגירוש למי שהפר את ההגבלה. סינים רבים הוכו ללא רחם רק בשל גזעם. הסינים שלא היו פועלים ואשר היה ברצונם להגר היו צריכים להשיג תעודה מהממשלה הסינית כי הם עומדים בקריטריונים, דבר שהתברר כקשה להוכחה.
החוק גם השפיע על אנשים ממוצא אסייתי שכבר התיישבו בארצות הברית. כל סיני שיצא את ארצות הברית היה צריך להשיג אישורים כדי לחזור, ואף אחד מהסינים תושבי הקבע לא קיבל אזרחות, דבר שהפך אותם לזרים באופן קבוע. לאחר אישור החוק היה לגברים סינים בארצות הברית סיכוי קטן להתאחד עם נשותיהם ולהקים משפחה בביתם החדש.
תיקונים שהוכנסו בחוק בשנת 1884 הגבילו עוד יותר את התנאים שאפשרו למהגרים שהתיישבו לצאת את המדינה ולחזור והבהירו כי החוק מתייחס לאנשים ממוצא אתני סיני, ללא קשר למדינת המוצא שלהם. חוק סקוט מ-1888 אסר באופן מוחלט את הכניסה חזרה לסינים שיצאו את המדינה, והוא חודש לתקופה של 10 שנים בחוק גירי מ-1892, ושוב לתקופה בלתי מוגבלת ב-1902. באותו חוק מ-1902 נדרש כל תושב סיני להירשם ולהשיג תעודת תושבות. ללא תעודה כזו הם עמדו בפני גירוש.
בין השנים 1882–1905 ערערו כ-10,000 סינים על החלטות פקידי ההגירה נגדם בפני בית משפט פדרלי, בדרך כלל באמצעות עתירה להביאס קורפוס. ברוב המקרים הללו פסקו בתי המשפט לטובת העותרים. למעט במקרים של משוא פנים או רשלנות, עתירות אלה נאסרו בחוק שחוקק הקונגרס ב-1894 ואושר על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין ארצות הברית נ' לם מון סינג משנת 1895. בפסק דין ארצות הברית נ' ג'ו טוי אשרר בית המשפט העליון כי לבקרי הגבול ולמזכיר המסחר סמכות עליונה בדבר האנשים שיורשו להיכנס. עתירתו של ג'ו טוי נדחתה כתוצאה מכך, אף על פי שבית המשפט האזורי קבע כי הוא אזרח ארצות הברית. בית המשפט העליון קבע כי סירוב כניסה בנמל אינו דורש הליך הוגן והוא שקול מבחינה חוקית לסירוב כניסה בנקודת מעבר גבול יבשתי. פסיקה זו עוררה חרם קצר על מוצרים אמריקאיים בסין.
חוקים אלה באו בעיקר ממניעים גזעניים, שכן הגירה של אנשים מגזעים אחרים לא הוגבלה באותה תקופה.
השלכות

חוק הדרת הסינים, יחד עם ההגבלות שבאו אחריו, עצר את האוכלוסייה הסינית מהתרחבות או מהיטמעות בחברה האמריקאית, כפי שעשו הקבוצות מאירופה. הגירה מוגבלת מסין עדיין נמשכה עד לביטול החוק בשנת 1943.
לאחר שנחקק החוק עמדו משפחות סיניות רבות בפני דילמה: להישאר בארצות הברית לבד או לחזור לסין ולהתאחד עם משפחותיהם. העיתונים ברחבי ארצות הברית, ובמיוחד בקליפורניה, החלו להשמיץ את הסינים ולהאשימם בתחלואי החברה, למשל באבטלה של האוכלוסייה הלבנה. המשטרה גם כן הפלתה את הסינים לרעה על ידי שימוש בעילות קלות ביותר למעצר. אולם, אף שנרכשה שנאה רבה כלפי הסינים, מספר יזמים קפיטליסטיים התנגדו להדרתם מסיבות כלכליות.
משנת 1910 עד 1940 שימשה תחנת ההגירה באנג'ל איילנד במפרץ סן פרנסיסקו מרכז מיון לרוב הסינים, 56,113 במספר, שתועדו כי היגרו מסין או חזרו ממנה. למעלה מ-30% מהאנשים שהגיעו לשער הגירה זה הוחזרו לסין. יתרה מכך, לאחר רעידת האדמה בסן פרנסיסקו בשנת 1906, שהרסה את בניין העירייה ואת גנזך העיר, מהגרים רבים, שנודעו בכינוי "ילדי מסמכים", טענו כי להם קשרי משפחה לאזרחים אמריקאים-סינים. לא הייתה אפשרות להוכיח את נכונותן של טענות אלה.
חוק הדרת הסינים הביא לעלייה של הגל הראשון של הברחה מסחרית של אנשים, פעילות שלאחר מכן נפוצה גם לאנשים ממוצא אתני אחר.
חוק ההגירה משנת 1924 הגביל את ההגירה עוד יותר, באוסרו הגירה של כל אדם ממוצא מזרח-אסייתי לארצות הברית. עד להקלה בהגבלות אלה באמצע המאה ה-20, נאלצו המהגרים הסינים לחיות בגפם ולבנות קהילה שבה יכלו לשרוד בעצמם – צ'יינהטאון.
חוק הדרת הסינים לא נתן מענה לבעיות שבפניהן עמדו הלבנים. למעשה, הסינים הוחלפו עד מהרה ובקלות על ידי היפנים, שירשו את תפקיד הסינים בחברה. בניגוד לסינים, היפנים דווקא כן הצליחו לטפס במעלה הסולם החברתי על ידי הקמת עסקים וחוות. אולם, גם היפנים נפגעו מאוחר יותר מחוק ההגירה של 1924, שכאמור, אסר לחלוטין הגירה ממזרח אסיה.
ביטול החוק והמצב כיום

חוק הדרת הסינים בוטל בשנת 1943 עם חקיקת חוק מגנוסון, שהתיר לאנשים ממוצא סיני שכבר מתגוררים בארצות הברית להתאזרח ולהפסיק להתחבא מפני הגירוש. החוק גם התיר מכסה שנתית של 105 מהגרים סינים, אם כי הגירה סינית בהיקף רחב לארצות הברית לא נצפתה עד חקיקת חוק ההגירה בשנת 1965. אף על פי שהחוק בוטל בשנת 1943, נשאר החוק בקליפורניה שאסר על סינים להתחתן עם לבנים שריר וקיים עד 1948.
בשנת 2011 אישר הסנאט של ארצות הברית החלטת התנצלות בעבור פעולות מפלות בעבר כגון חוק זה.
ראו גם

מס הראשים הסיני
קריקטורה פוליטית משנת 1882 שבה מופיע סיני כשבאמתחתו תעשייה, סדר, שלום ופיכחות, והוא מסורב כניסה בשער הזהב של החירות. על הקיר כתובה הודעה: פניהם של קומוניסטים, ניהיליסטים, סוציאליסטים, פניאן ופרחחים מקודמים בברכה אך אין כניסה לסינים. בתחתית מופיע הכיתוב: היחיד שמסורב, ומתחתיו ציטוט של מדינאי אמריקאי נאור: "אנו מוכרחים למתוח את הקו במקום כלשהו, אתם יודעים".
חלומות ושערים

| --- | --- |
 בימוי:  Sebastian Grobler 
 הופק בידי:  Anatol Nitschke, Raoul Reinert 
 תסריט:  Philipp Roth, Johanna Stuttmann, Raoul Reinert, Sebastian Grobler 
 עריכה:  Dirk Grau 
 מוזיקה:  Ingo Ludwig Frenzel 
 צילום:  Martin Langer 
 מדינה:  גרמניה 
 הקרנת בכורה:  3 ביוני 2012 
 משך הקרנה:  105 דק' 
 שפת הסרט:  גרמנית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט כדורגל 
 www.derganzg
 דף הסרט ב־IMDb
 
חלומות ושערים (בגרמנית: Der ganz große Traum, מילולית: "החלום הגדול") הוא סרט דרמה גרמני משנת 2011, המספר את סיפורו של קונרד קוך, מי שהביא את משחק הכדורגל לראשונה לגרמניה במאה ה-19. הסרט בוים על ידי סבסטיאן גרובלר.
תקציר העלילה

קונרד קוך הוא מורה גרמני לאנגלית שחזר לארצו לאחר שהות באי הבריטי, והתקשה להתמודד עם הנוקשות והשמרנות בהם נתקל בכל עבר. כאשר דרכי הלימוד הרגילות של בית ספרו לא עבדו, קוך החליט לנקוט בשיטה חינוכית שונה והעביר את השיעור לאולם הספורט. שם הוא תרגל עם הנערים בעזרת משחק חדש ולא מוכר - כדורגל. היענותם של התלמידים להשתוללות הבלתי צפויה עם הכדור הייתה נלהבת במיוחד ובהתאם גם רמת האנגלית שלהם עלתה, אך דווקא שאר צוות המורים התקוממו וביקשו לשים קץ למשחק הברברי. שלוש אליפויות עולם ואין ספור ניצחונות של גרמניה בענף מעידים על אי הצלחתם.
שחקנים ודמויות

דניאל בריהל - קונרד קוך (אנ')
בורגהארט קלאוסנר
הערות שוליים

↑  הופץ במדינות דוברות אנגלית תחת הכותר "Lessons Of A Dream"
ויקטוריה, נסיכת באדן

ויקטוריה, נסיכת באדן (בגרמנית: Sophie Marie Viktoria von Baden‏, 7 באוגוסט 1862 - 4 באפריל 1930), הייתה אשתו של גוסטב החמישי, מלך שוודיה.
ביוגרפיה

ויקטוריה נולדה בקרלסרוהה ב-7 באוגוסט 1862, לפרידריך הראשון, הדוכס הגדול מבאדן ולואיזה, נסיכת פרוסיה, בתם של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה ואוגוסטה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
ב-20 בספטמבר 1881 התחתנה ויקטוריה בקרלסרוהה עם גוסטב, נסיך הכתר השוודי. ויקטוריה הייתה נכדתה של סופיה, נסיכת שוודיה ונישואיה לגוסטב איחדו בקשרי דם (לא רק מתוקף אימוץ) את שושלת בית המלוכה הנוכחית של ברנדוט עם השושלת הקודמת של בית הולשטיין-גוטורפ. ב-1 באוקטובר 1881 הגיעה ויקטוריה לשוודיה, והתקבלה בקבלת פנים חמה ביותר. ב-1 בפברואר 1882 ביקרה ויקטוריה באוסלו, ואף שם קיבלוה בתהלוכה של 3,000 נושאי לפידים.
הנישואים בין ויקטוריה לגוסטב לא היו מוצלחים, ונטען שזה נגרם עקב נטיותיו הביסקסואליות של גוסטב. בשנת 1889 נסעו בני הזוג לטיול במצרים לצורך שיפור היחסים, אולם היחסים ביניהם לא השתפרו. בנוסף לאחר לידת בנה הבכור גוסטב אדולף בשנת 1882 סבלה ויקטוריה מדיכאון סב לידתי, ובעקבות כך הייתה מבלה את חודשי החורף הקרים בחו"ל.
בשנת 1907 מת חמיה, אוסקר השני, מלך שוודיה, ובעלה עלה לשלטון במקומו כגוסטב החמישי, מלך שוודיה. בשנת 1908 סידרה ויקטוריה את נישואי בנה הנסיך וילהלם, דוכס סדרמנלנד עם מריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
לוויקטוריה הייתה השפעה רבה על בעלה, והיא הובילה אותו למדיניות פרו-גרמנית. ויקטוריה התנהגה בקשיחות כלפי המשרתים בחצר המלוכה, והייתה שולחת למעצר את שומרי הארמון אם לא הצדיעו לה כשעברה לידם. במהלך מלחמת העולם הראשונה איבדה ויקטוריה הרבה מהפופולריות שלה במדינה עקב מדיניותה הפרו-גרמנית. לאחר תבוסת גרמניה במלחמה, והתפטרות וילהלם השני, קיסר גרמניה מתפקידו, איבדה ויקטוריה את השפעתה הפוליטית במדינה.
עקב בריאותה הלקויה, בילתה ויקטוריה הרבה מזמנה בחו"ל, ובשנת 1928 עזבה את שוודיה לצמיתות. ויקטוריה עברה להתגורר ברומא, שם מתה ב-4 באפריל 1930.
משפחתה

ב-20 בספטמבר 1881 התחתנה ויקטוריה עם גוסטב החמישי, מלך שוודיה, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה (1882–1973)
הנסיך וילהלם, דוכס סדרמנלנד (1884–1965)
הנסיך אריק, דוכס וסטמנלנד (1889–1918)
וייארמוסה

| --- | --- |

 מדינה:  מקסיקו מקסיקו
 מדינה:  טבסקו (מדינה) טבסקו
 שפה רשמית:  ספרדית
 תאריך ייסוד:  24 ביוני 1564
 שטח:  61.177 קמ"ר
 גובה:  20 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  340,060 (2020)
  ‑ במטרופולין:  755,425 (2010)
 קואורדינטות:  17°59′21″N 92°55′41″W﻿ / ﻿17.98917°N 92.92806°W﻿ / 17.98917; -92.92806
 אזור זמן:  UTC -6
 www.villahermosa.gob.mx
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מקסיקו מוגדלת) מקסיקו סיטי גוודלחרה מונטריי פואבלה טיחואנה לאון סיודאד חוארס סלטיו סן לואיס פוטוסי ארצות הברית גוא. ב. הונ. האוקיינוס השקט  מפרץ מקסיקו וייארמוסה(למפת מקסיקו רגילה) מקסיקו סיטי גוודלחרה מונטריי פואבלה טיחואנה לאון סיודאד חוארס סלטיו סן לואיס פוטוסי ארצות הברית גוא. ב. הונ. האוקיינוס השקט  מפרץ מקסיקו וייארמוסה(למפת טבסקו רגילה) קארדנאס קומלקלקו פרונטרה מפרץ מקסיקו צ'יאפס קמפצ'ה ורא. וא. גואט.וייארמוסה(למפת טבסקו מוגדלת) קארדנאס קומלקלקו פרונטרה מפרץ מקסיקו צ'יאפס קמפצ'ה וראקרוס ואחאקה גואטמלהוייארמוסה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
וִייַאֶרְמוֹסַה (בספרדית: Villahermosa) היא בירת מדינת טבסקו במקסיקו. העיר נמצאת במרחק של 863 קילומטרים ממקסיקו סיטי, בירת מקסיקו.
היסטוריה

העיר נוסדה ב-24 ביוני 1564 על ידי דייגו דה קיחדה הספרדי תחת השם "סן חואן באוטיסטה". משמעות השם היא "יוחנן המטביל הקדוש", והיישוב נקרא כך בגלל שיום היווסדו היה יום חגו של יוחנן המטביל. ב-1598 פליפה השני, מלך ספרד, העניק לסן חואן באוטיסטה את התואר "וייה ארמוסה" (מילולית: "כפר יפה"). ברבות השנים המילים התלכדו לכדי מילה אחת, "וייארמוסה", ששימשה ככינוי וכשם ליישוב בזמנים שונים בהיסטוריה לצד סן חואן באוטיסטה ושמות נוספים. כעבור כמה עשרות שנים היישוב הפך למרכז אזור מדינת טבסקו של היום ובוצר נגד התקפות של שודדי ים.
בעשורים שלאחר מכן העיר עדיין הותקפה פעמים רבות על ידי שודדי ים, עד שב-1677 מרכז אזור טבסקו הועבר לעיר טקוטלפה. בשנים שלאחר המעבר המשיכו לבצר את העיר, אך היא הותקפה בכל זאת ב-1711 על ידי שודדי הים שהשמידו מבנים חיוניים בעיר, וכן מספר פעמים נוספות בהמשך המאה ה-18.
ב-1785 שודדי הים הובסו סופית וכעבור עשר שנים סן חואן באוטיסטה חזרה להיות מרכז אזור טבסקו.
ב-1824, לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו, נוצרה מדינת טבסקו כשסן חואן באוטיסטה שימשה כבירתה. ב-1826 סן חואן באוטיסטה קיבלה תואר רשמי של עיר והיא נקראה באופן רשמי "סן חואן באוטיסטה דה טבסקו". בין 1833 ו-1842 היו מספר ניסיונות של טבסקו להפוך למדינה עצמאית, אשר גרמו לנזקים לעיר.
במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו התרחשו בעיר שני קרבות. בקרב הראשון, שהתרחש ב-1846, המקסיקנים הצליחו לנצח, והוא היה אחד הקרבות הבודדים במהלך כל המלחמה בהם המקסיקנים הצליחו לנצח. עם זאת, העיר ניזוקה במהלך הקרב. כעבור שנה התרחש קרב נוסף בעיר, אך הפעם האמריקאים ניצחו והחריבו את העיר. חלק הניצולים המקסיקנים ברחו לטקוטלפה והעבירו את בירת טבסקו אליה, אך לאחר המלחמה הבירה חזרה לסן חואן באוטיסטה.
במהלך ניסיונה של צרפת לכבוש את מקסיקו בשנות ה-60 של המאה ה-19 התקיימו בעיר מספר קרבות שגרמו לה לנזקים משמעותיים.
העיר התחילה לגדול באופן משמעותי בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, אך גדילה זו הואטה עקב אירועי המהפכה המקסיקנית. ב-1916 שם העיר שונה באופן רשמי לווייארמוסה.
במחצית השנייה של המאה ה-20 התגלו באזור טבסקו מצבורי נפט שהאיצו את כלכלת טבסקו. בעקבות הגילויים וייארמוסה הפכה לעיר גדולה ומודרנית, כמו גם לאחד המרכזים הגדולים בדרום-מזרח מקסיקו.
כלכלה

וייארמוסה היא המרכז הכלכלי של מדינת טבסקו וכן של האזור הסובב את המדינה. הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על תעשיית הנפט והיא אחד המרכזים של כלל תעשיית הנפט המקסיקנית. בנוסף הכלכלה מסתמכת על תעשיות אחרות וכן על תיירות.
חינוך

בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת חוארס האוטונומית של טבסקו והאוניברסיטה הטכנולוגית של טבסקו.
תחבורה

את וייארמוסה משרת נמל התעופה הבינלאומי קרלוס רובירוסה פרס, שנמצא במרחק של 15 קילומטרים מזרחית לעיר ומציע טיסות ליעדים במקסיקו ובארצות הברית.
ערים תאומות

ארצות הברית סן ברנרדינו, קליפורניה, ארצות הברית
חוק הדיור ההולנדי

שכונת עוני באמסטרדם בראשית המאה ה-20
חוק הדיור ההולנדי, הוא חוק שנחקק בהולנד בשנת 1901 והסדיר דיור ציבורי. החוק נכנס לתוקפו ב-1 באוגוסט 1902.
יעדים ושיטות

מטרת החוק הייתה: מניעת דיור בדירות ברמה נמוכה (סלאמס) והעדפת דירות ברמה גבוהה יותר. כדי להגיע למטרה זו, הונהגו חוקים חמורים כנגד דירות ברמה נמוכה והונהג שימוש בכספי ציבור לבניית דירות ברמה גבוהה יותר. לעיריות ניתנה סמכות להכריז על מבנה כלא ראוי למגורים וסמכות להכריח בעלי דירות לבצע שיפוצים, נאסר לבנות מבנים ולהרחיב מבנים קיימים ללא היתר בניה ועוד.