stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניברסיטת ירדן למדע וטכנולוגיה

| --- | --- |


מראה כללי של אוניברסיטת ירדן למדע וטכנולוגיה. בית החולים האוניברסיטאי על שם המלך עבדאללה בולט על קו הרקיע
 אוניברסיטה ציבורית
 תקופת הפעילות:  1986–הווה (כ־39 שנים)
 קמפוס:  עירוני
 בעלי תפקידים
 נשיא:  עבדאללה מלכאווי
 צוות:  717
 סגל:  5,800
 סטודנטים
 כלל הסטודנטים:  21,559 (2006/7)
 סטודנטים לתואר ראשון:  20,000 (2006/7)
 סטודנטים לתארים מתקדמים:  1,559 (2006/7)
 מיקום
 מיקום:  אירביד, ירדן ירדן
 מדינה:  ירדן ירדן
 קואורדינטות:  32°28′44″N 35°59′06″E﻿ / ﻿32.4789°N 35.985°E﻿ / 32.4789; 35.985
 just.edu.jo
  (למפת ירדן מוגדלת) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלאוניברסיטת ירדן למדע וטכנולוגיה(למפת ירדן רגילה) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלאוניברסיטת ירדן למדע וטכנולוגיה
 
אוניברסיטת ירדן למדע וטכנולוגיה (בערבית: جامعة العلوم والتكنولوجيا الأردنية; באנגלית: Jordan University of Science and Technology; וידועה אף בר"ת: JUST) היא אוניברסיטה כללית, ממלכתית, הנמצאת בפרברי העיר אירביד, באזור א-רמת'א, בצפון ממלכת ירדן. אוניברסיטה זו ואוניברסיטת ירדן הם שני המוסדות הבולטים להשכלה גבוהה וללימודי הנדסה ורפואה בממלכת ירדן. באוניברסיטה למעלה מ-20,000 סטודנטים לתואר ראשון, ולמעלה מ-1,500 סטודנטים לתארים מתקדמים. באוניברסיטה 11 פקולטות המציעות 52 מסלולי לימוד לתואר ראשון ו-95 מסלולי לימוד לתארים מתקדמים.
היסטוריה

אוניברסיטת ירדן למדע וטכנולוגיה נוסדה בשנת 1986. את גרעין הקמתה היוו חמש פקולטות מאוניברסיטת אל-ירמוכ: הפקולטה לרפואה, הפקולטה לרפואת שיניים, הפקולטה לרוקחות, הפקולטה לסיעוד, והפקולטה להנדסה. במהלך השנים נוספו לפקולטות אלה, הפקולטה למדעים ולאמנויות, הפקולטה למדעי הרפואה הישומיים, הפקולטה לרפואה וטרינרית, הפקולטה למחשבים וטכנולוגיית מידע, והפקולטה לחקלאות.
קמפוס

הקמפוס של אוניברסיטת ירדן למדע וטכנולוגיה נמצא כ-20 ק"מ ממזרח לעיר אירביד, בצפון ירדן, ושטחו כ-11 קמ"ר. בקמפוס מבני לימוד, ספרייה, וכן מתקני ספורט הכוללים אצטדיון כדורגל ובו 7,000 מושבים. בקמפוס נמצא גם בית החולים האוניברסיטאי על שם המלך עבדאללה ובו 638 מיטות אשפוז.
קמפוס האוניברסיטה מחולק לשניים: בניין הפקולטות הרפואיות ובניין הפקולטות ההנדסיות. בכל אחד משני הבניינים פועלת ספרייה. הספרייה בבניין הפקולטות לרפואה מכילה 115,000 ספרים וכן ירחונים רבים.
Starfield

| --- | --- |

עטיפת המשחק
 כללי
 תאריך הוצאה:  6 בספטמבר 2023
 סוגה:  משחק פעולה-תפקידים, עולם פתוח
 מספר שחקנים:  1
 פיתוח:  Bethesda Game Studios
 הוצאה לאור:  Bethesda Softworks
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית, איטלקית, פולנית, פורטוגזית ברזילאית, יפנית, גרמנית, ספרדית, צרפתית, סינית מפושטת 
 הפצה:  Bethesda Softworks
 עיצוב:  איסטבן פלי   מאט קארופנו
 דרישות תוכנה
 מנוע משחק:  Creation Engine 2
 מצבי משחק:  שחקן יחיד
 פלטפורמות:  Microsoft Windows   Xbox Series X/S
 מדיה:  בלו-ריי, הורדה דיגיטלית
 דרישות מערכת
 מערכת קול:  תומכת ב-DirectX
 בקרים:  מקלדת ועכבר, בקר משחק
 
 starfieldgame.com
 
Starfield (בעברית: סטארפילד; מילולית: שדה כוכבים) הוא משחק וידאו מסוגת פעולה-הרפתקאות ועולם פתוח שמפותח על ידי Bethesda Game Studios ומופץ על ידי Bethesda Softworks, אשר יצא לאור ב-6 בספטמבר 2023 למערכת ההפעלה למחשבים אישיים Microsoft Windows ולקונסולת משחקים Xbox Series X/S. המשחק הוכרז רשמית במהלך מסיבת עיתונאים בכנס E3 של חברת Bethesda ב-2018, באמצעות קדימון חשיפה.
"סטארפילד" הוא משחק תפקידים אשר מתרחש בחלל, ועל פי פרסומים יהיה ניתן ליצור דמויות מאפס ולחקור עימם כוכבים חדשים באמצעות חלליות. המשחק יהיה הקניין הרוחני המקורי הראשון שפותח על ידי Bethesda מזה למעלה מעשרים וחמש שנים, שאינו מתבסס על מותגי עבר הקיימים והמוכרים של החברה, כמו Fallout ו-The Elder Scrolls (שהאחרון מבניהם הוא Skyrim). המשחק אמור לצאת ב-6 בספטמבר 2023 עבור Windows ו-Xbox Series X/S, ויהיה בלעדי, כלומר לא מתוכנן לצאת בפלייסטיישן 5. תאריך היציאה המקורי היה ב-11 בנובמבר 2022 ונדחה.
הערות שוליים

↑  Jonathon Dornbush, E3 2018: Bethesda Reveals 'Next-Gen' Game Starfield, IGN, ‏2018-06-11 (באנגלית)
↑  אורן מנדז, בת’סדה חושפת את Starfield – המשחק המקורי הראשון שלה מזה 25 שנה, באתר מגזין טכנולוגיה ובידור - Gadgety, ‏16 ביוני 2021
↑  updated, Christopher LivingstonContributions from PC Gamer last (2022-11-03). "Starfield: Everything we know about Bethesda's next RPG". PC Gamer (באנגלית). נבדק ב-2023-05-12.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2025007710   WorldCat (עם LCCN): n2025-007710 
ערך זה הוא קצרמרבנושא משחקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קהילת יהודי ביאליסטוק

על התפתחותה של קהילת יהודי ביאליסטוק, שבצפון-מזרח פולין, ישנן עדויות החל מאמצע המאה ה-17. הקהילה היהודית במקום צמחה באופן מואץ, ומתחילת המאה ה-19 היוותה למעלה ממחצית מתושבי ביאליסטוק כולה: עד מלחמת העולם הראשונה היוו היהודים 75%-66% מכלל תושבי העיר, אולם בין שתי מלחמות העולם ירד שיעור היהודים ל-60%-50% מכלל התושבים.
התפתחותה הגדולה של העיר ושל הקהילה היהודית בה, קשורה בהתפתחות תעשיית הטקסטיל בביאליסטוק במאה ה-19. בשנת 1850 הוקם בית-חרושת ראשון של יהודים, וכבר בשנת 1867 היו כמחצית מ-89 בתי החרושת לאריגה בביאליסטוק בבעלות יהודית.
בעיר התפתחה מערכת בתי ספר עבריים, יסודיים ותיכוניים, תנועות נוער רבות, מגוונים שונים של החברה היהודית, וכן יצאה לאור עיתונות בשפת היידיש.
עם הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה, הוקם גטו ליהודי ביאליסטוק. בשלבי הקיום האחרונים של הגטו, בין ה-16 ל-20 באוגוסט 1943, התחולל מרד בגטו ביאליסטוק, בהובלת חברי תנועות הנוער. מעטים נמלטו ליערות והמשיכו להילחם כפרטיזנים, ויתר יהודי ביאליסטוק – כ-50,000 איש – נשלחו ברובם לאושוויץ.
בית יתומים יהודי בביאליסטוק
גורל יהודי הקהילה בשואה > מרד היהודים בגטו

בלילה שבין 15 ל-16 באוגוסט 1943 כותר גטו ביאליסטוק בשלוש טבעות הדוקות של חיילים גרמנים וס"ס מצוידים בנשק כבד וקל, ארטילריה וכוחות עזר אוקראינים. אותה שעה נכנסה לגטו יחידת ס"ס והעמידה משמרות ליד בתי-החרושת. בראש, שערב לפני-כן נקרא לגסטפו, קיבל הודעה שתושבי הגטו יועברו ללובלין, והוזהר שאת ההעברה יש לעשות בסדר הראוי ואל ליהודי הגטו להתנגד. ניסיונותיו להפר את רוע הגזירה נכשלו, ובבוקר 16 באוגוסט 1943 מצאו תושבי הגטו את ההודעה שפרסם היודנראט בדבר הפינוי. בעת שזרמו רבבות יהודים בגטו (כ-3,000 ערב החיסול) - נדהמים, תשושים, סחוטים ועמוסי חבילות - למקום הריכוז בשער שברחוב יורובייצקה (Jurowiecka), התארגנה המחתרת למרד. האות למרד ניתן ביום 16 באוגוסט 1943 בשעה 10:00 בבוקר. הוחלט להציב את התאים בעמדותיהם, על-פי תוכנית שנקבעה מראש לקבלת נשק ולהתחלת המתקפה. כח מרכזי אמור לתקוף את הגרמנים על קו הגדר בסמולנה (Smolna) במטרה לפרוץ את טבעת הכיתור ולפתוח דרך לבריחה ליער. כדי למשוך את כוחות האויב, תוכנן לתקוף בעוד ארבעה מקומות אחרים: בפאבריצ'נה ׁ(Fabryczna), בנובוגרודסקה (Nowogrodzka), בכמיילנה (Chmielna) ובצ'פלה (Ciepla), לאורך הדרך שבה אמורים היו להוביל את היהודים לעבר נקודת האיסוף ברחוב יורובייצקה.
המאבק אמור היה להתנהל בצידו המזרחי של הגטו שבו התרכז מטה המרד ברחוב צ'פלה ובו היו מחסן הנשק של המחתרת והבונקר של הלוחמים בכמיילנה 7. הופצו כרוזים של המחתרת שקראו להמון לא ללכת מרצון ולא למלא אחר צו הפינוי. חמישה ימים, מ-16 באוגוסט עד 20 בו, התנהלו קרבות בגטו. הקרב המרכזי, בשני הימים הראשונים, התרכז ברחוב סמולנה ליד גדר הגטו. הנשק היה מועט ויום יום נפלו רבים מכ-300 הלוחמים. בעיצומם של הקרבות, הכניסו הגרמנים לגטו כוח גדול של חיילים בליווי משוריינים וטנקים. חלק מהלוחמים שהשתכנע שהמאבק בשטח הגטו אבוד, מצא מקלט בבונקר הגדול ברחוב כמיילנה במטרה לצאת דרכו אל היער ולהמשיך משם את הלחימה. ואולם, ב-19 באוגוסט נתגלה הבונקר וכותר, וכל 72 הלוחמים שהיו בו, להוציא אחד, נורו באותו היום. למחרת, 20 באוגוסט, היום החמישי לקרב, נפלו עמדות ההגנה האחרונות צ'פלה ופאבריצ'נה. מרדכי טננבוים-תמרוף ודניאל מושקוביץ, שניהלו את המרד, נאלצו לסגת למעוזם האחרון של הלוחמים בבית החולים היהודי ברחוב פאבריצ'נה. הפרטים על מותם אינם ידועים ונראה שהתאבדו.
ב-18 באוגוסט 1943 החלו המשלוחים מהגטו וארכו שלושה ימים, ובהם נשלחו רוב יהודי ביאליסטוק, חלקם להשמדה בטרבלינקה וחלקם למיידנק, שם עברו סלקציה, והכשירים שביניהם נשלחו למחנה פוניאטובה, לבליז'ין (Blizyn) ולאושוויץ. רכבת ובה 1,200 ילדים מביאליסטוק לטרזיינשטט וכעבור כחודש נשלחו גם הילדים הללו לאושוויץ. בביאליסטוק נשאר 'גטו קטן', ובו כ-2,000 יהודים, אך כשלושה שבועות אחרי חיסול הגטו העיקרי חוסל גם הוא, ויושביו נשלחו למיידנק. ביניהם היו אפרים ברש, דוקטור גדליה רוזנמאן ומפקד המשטרה היהודית מרקוס. הם נרצחו במיידנק, ובמהלך החיסול הגדול (מבצע ארנטפסט) ב-3 בנובמבר 1943, נספו אחרוני היהודים מביאליסטוק.
גורל יהודי הקהילה בשואה > פעילות הפרטיזנים

מדצמבר 1942 עזבו את הגטו כמה קבוצות חמושות. בקיץ 1943, אחרי המרד, היו בפרטיזנים כ-150 לוחמים מהגטו. יחידות הפרטיזנים, בעיקר היחידה בשם 'פארהויז' שהתאחדה עם 'קבוצה יהודית', ניהלו סידרה ארוכה של היתקלויות עם הגרמנים. כמה קשריות יהודיות שנשארו בביאליסטוק כ'אריות', קיימו קשר עם יחידות אלו. במקרים מסוימים נהנו הפרטיזנים (יהודים מגטו ביאליסטוק) מעזרת האוכלוסייה הפולנית והביילורוסית. באביב 1944 התחברה היחידה 'פארהויז' עם הפרטיזנים הסובייטים. כ-60 פרטיזנים יהודים שרדו.
לאחר השואה

עם שחרורה של ביאליסטוק בידי הצבא הסובייטי ב-27 ביולי 1944, נותרו בה כמה עשרות יהודים שהתגוררו בצד הארי של העיר בזהות בדויה או יצאו ממקומות המחבוא שלהם. עוד כ-200 יהודים שרדו במחנות עבודה גרמניים, וכ-60 יהודים שלחמו בשורות הפרטיזנים נותרו גם הם בחיים. תוך זמן קצר נאספו בביאליסטוק 1,085 ניצולים, 900 מהם תושבי העיר לפני המלחמה והיתר מיישובים סמוכים. בעיר הוקם ועד שיקום שניסה לסייע ליהודים לשוב ולהשתקע בעיר. על חברי הוועד נמנה פסח בורשטיין. מאמצי הוועד לא נשאו פרי ועד ראשית 1947 עזבו כמעט כל היהודים את העיר.
הנצחת הקהילה

ערב פלישת הנאצים קהילת ביאליסטוק מנתה 50,000 יהודים (48% מהאוכלוסייה) והיו בה ארגונים לרוב, אולם לאחר מכן לא נותר ממנה כמעט כלום. בית העלמין היהודי נהרס רובו על ידי הנאצים, ויתרו על ידי הקומוניסטים. ישנה אנדרטה המנציחה את מרד גטו ביאליסטוק. כמו כן, לוח זיכרון המנציח את היהודים שנרצחו ביוני 1941 עם כניסת הנאצים ושריפת בית הכנסת. בשנת 1993 (תשנ"ג) נערך טקס אזכרה במלאת 50 שנה למרד גטו ביאליסטוק וחיסול הגטו. הרב יוסף גליקסברג מישראל נוכח בטקס. בשנת 1991 (תשנ"א) הועלו עצמותיו של הרב שמואל מוהליבר לישראל על ידי בני משפחתו.
הנצחת הקהילה > קריית ביאליסטוק ביהוד

פליטים מביליסטוק ומסביבתה שעלו לארץ ישראל, הקימו בשנות ה-50 יישוב בשם "קריית ביאליסטוק", שלימים הפך לשכונה בעיר יהוד. בקריית ביאליסטוק הוקם גם היכל ביאליסטוק המשמש חדר הנצחה לקהילה, ומצויות בשכונה גם אנדרטה ופינת זיכרון לזכר בני הקהילה. אלה הוקמו בידי ארגון יוצאי ביאליסטוק והסביבה בישראל.
הערות שוליים

1 2  קהילת יהודי ביאליסטוק, מאגרי המידע הפתוחים של מוזיאון העם היהודי בבית התפוצות. 21-02-2019
↑  ביאליסטוק, באתר יד ושם - מרכז המידע אודות השואה
↑  המחתרת היהודית בבליאסטוק והפיתרון הסופי, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח המרכז לטכנולוגיה חינוכית
↑  The Bialystoker Memorial Book, Part IX: After the Liberation, www.zchor.org
↑  קהילת ביאליסטוק, באתר זכור – אמונה בימי השואה
↑  ספריה בחדר הנצחה - היכל ביאליסטוק
יהודי תושב העיר ביאליסטוק (1923)
תנועת נוער יהודי בביאליסטוק, תרצ"א
בית יתומים יהודי בביאליסטוק
חדר ההנצחה "היכל ביאליסטוק" בקריית ביאליסטוק שבעיר יהוד
אנדרטה לזכר יהודי קהילת ביאליסטוק
פינת "יזכור" לזכר בני הקהילה שנספו
שמות פרטיים מותרים ליהודים ברייך השלישי

שמות פרטיים מותרים ליהודים ברייך השלישי, במסגרת המדיניות הממשלתית הרשמית של הרייך השלישי, רדיפת היהודים הייתה חלק חשוב ביותר מהחקיקה והביצוע הממשלתי. ליישום מדיניות זו נכנסה לתוקף התקנה לשינוי שם ב-1 בינואר 1939 (בגרמנית: Namensänderungsverordnung). על פי התקנה, יהודים יכלו לבחור רק את השמות הפרטיים לפי רשימה שפורסמה על ידי שר הפנים. יהודים שלא היה להם שם פרטי כפי שמופיע ברשימה נדרשו להוסיף לשמותיהם הפרטיים את השם ישראל או שרה לפי המין ולהשתמש בהם בענייניהם הרשמיים. ברשימה שלהלן מופיעים השמות הפרטיים היהודיים המותרים. הם מופיעים גם בגרמנית בדיוק כפי שפורסמו.
שמות גברים > בעברית

הבל, אביעזר, אבימלך, אבנר, אבשלום, אחאב, אחזיה, אחשוורוש, עקיבא, עמון, אנשל, אהרון, עשהאל, עזריה, אשר, עזריאל, אשור, עתליה, אביגדור, אברום;
באכה, ברק, ברוך, בניה, בֶּרֶק, ברל, בועז, בוד; דן, דני; אפים, אפרים, אהוד, אייזיג (כנראה אייזיק), אלי, אליאס, אליהו, אליעזר, אליקים, אלקן, חנוך, עשו, עזרא, יחזקאל;
פלג, פייביש, פיירל, פייטל, פייבל. גד, גדליה, גרשון, גדעון; חבקוק, חגי, חמור, חנוך, הורדוס, יחזקאל, הלל, איוב, הושע; יצחק, ישי, יששכר, איש בושת, איזידור, ישמעאל, ישראל, איציק;
יחיאל, יקר, יקותיאל, יחזקאל, יחיאל, יהוא, יהודה, יהושיאל, ירמיהו, ירבעם, ישעיהו, יתרו, יפתח, יואב, יוחנן, יואל, יומטוב, יונה, יהונתן, הושע, יודה; קינן, כלב, קורח;
לבן, לזרוס, ליו, לייזר, לוי, לווק, לוט, לופו; מכול, מים, מלכישוע, מלאכי, מנשה, מרדכי, מכלל, מנחם, מואב, מרדסכי, משה, מוזס; נחשון, נחום, נפתלי, נתן, נאום, נזרי, נחמיה, נסים, נועה, נוחם;
עבדיה, אוריה, אושר, אוסיאס; פסח, פנחס, פינקוס; רחמיאל, ראובן;
שבתי, זכר, סלום, שאלי, סאלו, סלומון (שלמה), סאלוש, שמעיה, סמי, שמואל, סנדל, צדיק, שאול, שלום, שאול, שינול, שמול, שניאור, שושנה, שולם, זבולון, סמי, סרד, סירה, שמשון;
טייט, טוולה; אורי, אוריה, אוריאל; צדק, צדקיה, צפניה, צרויה, צבי.
שמות גברים > בגרמנית (לפי התקנה)

Abel, Abieser, Abimelech, Abner, Absalom, Ahab, Ahasja, Ahasver, Akiba, Amon, Anschel, Aron, Asahel, Asaria, Ascher, Asriel, Assur, Athalja, Awigdor, Awrum;
Bachja, Barak, Baruch, Benaja, Berek, Berl, Boas, Bud;
Chaggai, Chai, Chajin, Chamor, Chananja, Chanoch, Chaskel, Chawa, Chiel;
Dan, Denny;
Efim, Efraim, Ehud, Eisig, Eli, Elias, Elihu, Eliser, Eljakim, Elkan, Enoch, Esau, Esra, Ezechiel;
Faleg, Feibisch, Feirel, Feitel, Feiwel, Feleg;
Gad, Gdaleo, Gedalja, Gerson, Gideon;
Habakuk, Hagai, Hemor, Henoch, Herodes, Hesekiel, Hillel, Hiob, Hosea;
Isaac, Isai, Isachar, Isboseth, Isidor, Ismael, Israel, Itzig;
Jachiel, Jasse, Jakar, Jakusiel, Jecheskel, Jechiel, Jehu, Jehuda, Jehusiel, Jeremia, Jerobeam, Jesaja, Jethro, Jistach, Jizack, Joab, Jochanan, Joel, Jomteb, Jona, Jonathan, Josia, Juda;
Kainan, Kaiphas, Kaleb, Korach;
Laban, Lazarus, Leew, Leiser, Levi, Lewek, Lot, Lupu;
Machol, Maim, Malchisua, Maleachi, Manasse, Mardochai, Mechel, Menachem, Moab, Mochain, Mordeschai, Mosche, Moses;
Nachschon, Nachum, Naftali, Nathan, Naum, Nazary, Nehab, Nehemia, Nissim, Noa, Nochem;
Obadja, Orew, Oscher, Osias;
Peisach, Pinchas, Pinkus;
Rachmiel, Ruben;
Sabbatai, Sacher, Sallum, Sally, Salo, Salomon, Salusch, Samaja, Sami, Samuel, Sandel, Saudik, Saul, Schalom, Schaul, Schinul, Schmul, Schneur, Schoachana, Scholem, Sebulon, Semi, Sered, Sichem, Sirach, Simson;
Teit, Tewele;
Uri, Uria, Uriel;
Zadek, Zedekia, Zephania, Zeruja, Zewi.
שמות נשים > בעברית

אביגיל; בת שבע, ביילה, בלה, בריינה, בלהה, ברכה, בריווה, בכרי: חנה, חוה, חיילה: דישה, דבורה, דריסל; אייגלה; פאנגל, פייגל, פיילה, פרדכן, פרדל, פרומט;
גיילכן, גליאה, גיננדל, גיטל, גול; הדסה, הייל, חנכה, היצל; יאכט, יוכבד, ידידיה, ינטה, אזבל (איזבל), יהודית, יסיקה, ייטל; קיילה, קריינדל; לנה, לאה, ליבשה, ליבה, ליווי;
מיכל, מתל, מלכה, מינדל; מנוחה, נחמה; פרחה, פסיה, פרל: רחל, רוזה, רבקה, רחה, רייכל, רייזל, רייצגה, ריבקי; שרה, שרונה, שיינדל, שיינה (יפה), שבע, שלמית, שמחה, שפרניצה;
טאנה, טלזה, תרצה, טרייבל; צרל, צילה, צימלה, זינה, ציפורה, צירל, זורטל.
שמות נשים > בגרמנית (לפי התקנה)

Abigail;
Baschewa, Beile, Bela, Bescha, Bihri, Bilha, Breine, Briewe, Brocha;
Chana, Chawa, Cheiche, Cheile, Chinke;
Deiche, Dewaara, Driesel;
Egele;
Fangel, Feigle, Feile, Fradchen, Fradel, Frommet;
Geilchen, Gelea, Ginendel, Gittel, Gole;
Hadasse, Hale, Hannacha, Hitzel;
Jachet, Jachewad, Jedidja, Jente, Jezabel, Judis, Jyske, Jyttel;
Keile, Kreindel;
Lane, Leie, Libsche, Libe, Liwie;
Machle, Mathel, Milkele, Mindel;
Nacha, Nachme;
Peirche, Peßchen, Pesse, Pessel, Pirle;
Rachel, Rause, Rebekka, Rechel, Reha, Reichel, Reisel, Reitzge, Reitzsche, Riwki;
Sara, Scharne, Scheindel, Scheine, Schewa, Schlämche, Semche, Simche, Slowe, Sprinze;
Tana, Telze, Tirze, Treibel;
Zerel, Zilla, Zimle, Zine, Zipora, Zirel, Zorthel.
משה מרקוביץ

ערך זה עוסק בביבליוגרף וביוגרף יהודי ליטאי. אם התכוונתם לקצין קשר אלקטרוניקה ומחשבים ראשי, ראו .
ר' משה מרקוביץ

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
משה מרקוביץ (ה'תרט"ו, 1855 – ניסן ה'תרצ"ה, 1935) היה ביבליוגרף וביוגרף ליטאי, בן העיר ראסיין. מחבר הספר "שם הגדולים השלישי".
ביוגרפיה

נולד בנמוקשט (ביידיש: נעמאָקשט; בליטאית: Nemakščiai (אנ')) שבפלך קובנה, בצפון-מערב האימפריה הרוסית (ליטא). במקצועו היה מרקוביץ רצען, אך פרויקט חייו היה ספרו "שם הגדולים השלישי" שבו רצה להשלים ערכים שנשמטו מספרו של חיד"א "שם הגדולים". רק חלק קטן מהספר ראה אור בדפוס ובשנים האחרונות נעשה מאמץ שיתופי בפורום אינטרנט של "אוצר החכמה" להנגיש את החלקים שנותרו בכמה כתבי יד עם שינויים בין המהדורות.
מרקוביץ לא ידע לכתוב, ובמשך 38 שנים הכתיב תוך כדי עבודתו את תוצאות מחקריו לבחורים מבתי המדרש של ראסיין תמורת תשלום.
הוא נפטר בשנת 1935 (תרצ"ה) בגורזד.
משפחתו

בנו הרב שלמה זלמן טוביה מרקוביץ, רבן של קובורסק, אינטוריק ואנטלייפט. נכדו הרב חיים שמשון היה מתלמידי סלובודקה וחבר הכולל בקובנה. הדפיס את ספרו "אמרי חיים" בקיידאן (תרצ"ט) ונספה בשואה
בתו חיה טילה ובעלה הירש שר התגוררו בפריז
בנו יעקב צדוק מרקוביץ התגורר בפריז
בתו ביילה מערע התגוררה בניו יורק
ספריו

לקורות עיר קידאן ורבניה, ורשה, תרע"ג, 1913, באתר היברובוקס
לקורות עיר ראסיין ורבניה, ורשה, תרע"ג, 1913, באתר היברובוקס
לקורות עיר נובהרדוק ורבניה ורשה ה'תרע"ג.
שם הגדולים השלישי - חלק א, וילנה, תר"ע, 1910, באתר היברובוקס
לקריאה נוספת

אהרן בן-ציון שורין, "ר' משה מרקוביץ - הסנדלר מראסיין", בתוך: קשת גיבורים, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"ד.
הערות שוליים

↑  עמוד הפרויקט באתר הפורום.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312051605171  LCCN: nr95011427  VIAF: 51578809   WorldCat (עם VIAF): 51578809
שפיקיב

| --- | --- |

 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 מחוז:  מחוז ויניצה ויניצה
 שטח:  4.5 קמ"ר
 גובה:  298 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  3,183 (1 בינואר 2018)
 קואורדינטות:  48°47′N 28°34′E﻿ / ﻿48.783°N 28.567°E﻿ / 48.783; 28.567
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקיב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםשפיקיב(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקיב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםשפיקיב(למפת מחוז ויניצה רגילה) ויניצה ז'מרינקה מוהיליב-פודילסקי חמילניק האיסין קוזיאטין טולצ'ין ז'יטומיר קייב צ'רקאסי קירו. אודסה מולדובה צ'רנו. חמלניצקישפיקיב(למפת מחוז ויניצה מוגדלת) ויניצה ז'מרינקה מוהיליב-פודילסקי חמילניק האיסין קוזיאטין טולצ'ין ז'יטומיר קייב צ'רקאסי קירו. אודסה מולדובה צ'רנו. חמלניצקישפיקיב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שפיקיב (באוקראינית: Шпиків; בפולנית: Szpików; ביידיש: שפּיקעוו) היא עיירה במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

שפיקיב נזכרת לראשונה במאה ה-16. בשנת 1760 נבנה בעיירה ארמון, ובחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית. בתחילת המאה ה-20 היה בעיירה בית חרושת לסוכר.
יהודי שפיקיב

בשנים 1871-1895 כיהן כרב העיירה, הרב שאול נטע פרנקל.
בשנת 1897 נמנו בעיירה 1,875 יהודים, כ-40% מתושביה. היהודים התפרנסו בעיקר מחנויות שמכרו לתושבי הכפרים בסביבה וממסחר בתבואה ולא עבדו בבית החרושת לסוכר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התארגנה בעיירה הגנה יהודית, אולם אלו לא עמדו לה בפרעות פטליורה בהם נהרגו כ-20 יהודים ורבים נמלטו.
בין מלחמות העולם נותרו בעיירה כ-900 יהודים, ובתקופה הסובייטית פעלו בה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי. בעיר פעלה חסידות שפיקוב.
ב-22 ביולי 1941, חודש לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, וב-1 בספטמבר 1941 סופחה לחבל טרנסניסטריה הרומני. בשלב זה רוכזו יהודי העיירה וכפרי הסביבה שלה בגטו שהוקם בה, ממנו נלקחו לעבודות כפייה.
ב-6 בדצמבר 1941 גורשו כ-850 יושבי הגטו שבעיירה למחנה בכפר רוגוזנה, שם סבלו מהתעללות קשה מצד השוטרים האוקראינים ששמרו עליהם, ורבים מהם מתו ברעב וממגפות. ממחנה זה הועברו יהודי העיירה למחנה פצ'ורה, בו נספו רובם.
לקריאה נוספת

אובידיו קראנגה, ספיקוב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 769–770), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הערות שוליים

1 2  ש. גאלינסקי, שפיקוב, הזמן, 4 ביולי 1909
↑  שפיקוב, המליץ, 11 בנובמבר 1895
↑  יהושע א. גלבוע, השר עקיבא גוברין: מה כל כך מתעסקים אתי?, מעריב, 6 בדצמבר 1963
↑  וראו גם על בריחת משפחתו של יוחנן טברסקי: נפטר הסופר יוחנן טברסקי, מעריב, 29 בנובמבר 1967
↑  בעולמנו, הצפירה, 22 באפריל 1914
↑  שפיקוב (Shpikov), האנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009349549305171  LCCN: no2015060553  VIAF: 315611616   WorldCat (עם VIAF): 315611616
אבי אוריה

| --- | --- |

אבי אוריה, 2013
 לידה:  15 במאי 1949 (בן 75) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1967
 פרסים והוקרה:  פרס התיאטרון הישראלי 
 פרופיל ב-IMDb
 
אָבִי אוֹרִיָּה (נולד ב-15 במאי 1949) הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ומדבב ישראלי. זוכה פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2015 לשחקן בתפקיד-משנה, על משחקו במחזה "חתולה על גג פח לוהט", שהועלה בתיאטרון בית ליסין.
ביוגרפיה

אחרי שירותו בצה"ל בלהקת חיל הים, למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון שבאנגליה. לאחר שהופיע במספר תיאטראות באנגליה עבר לניו יורק והשתתף במספר הצגות תיאטרון ותוכניות טלוויזיה. לאחר חזרתו ארצה בשנת 1979 הופיע בהצגות "חקירה חוזרת בדבר מותו המוזר של אנרכיסט מפוקפק", "מכולת", "כותרת ראשית", "המשפט", "מקהלת אי הסכמה", "רציחות קטנות", "מיס דייזי", "חלון בלהות", "מסעותי עם דודתי", "אידיוט לארוחה", "אמנות", "בעל בריבוע", "מבזק חדשות", "פרפר ברשת", "איסמעיליה", "ברוקלין בוי", "שעה וחצי איחור", "הנערה מהכפר", "שמו הולך לפניו", "מראה מעל הגשר", "חתולה על גג פח לוהט", "המדריך למטייל בוורשה", "חוף דייטונה" ו"אטום" בתיאטראות הבימה, הקאמרי, תיאטרון בית ליסין, התיאטרון העברי, תיאטרון החאן ותיאטרון באר שבע.
בנוסף הופיע במספר סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה, בהם הסרטים "חסמבה ונערי ההפקר" של יואל זילברג (1971), "החורף האחרון" לצד יונה אליאן (1984), ההפקה הבינלאומית "לך, תחייה ותהייה" (2005) וב"איזה מקום נפלא" שזכה בפרס אופיר לצד אורי גבריאל ואוולין קפלון, וכן בסדרות "שניים אוחזין", "סיבת המוות רצח" ו"המקום". כמו כן דיבב סדרות וסרטים, ביניהם את סדרת הטלוויזיה "הדרדסים": זללני, בר-מוח, דרדס שיר, "קיד וידאו", "באטמן: איש העטלף" ו"צעצוע של סיפור".
אוריה נראה בקליפ של השיר "אידישע פיראטן" של להקת חיל הים, בתור הפיראט השמנמן.
הערות שוליים

↑  שגיא בן נון‏, הזוכים הגדולים בפרסי התיאטרון 2016: "בילי שוורץ" ו"רומיאו ויוליה", באתר וואלה, 20 במאי 2016
יעקב בר-און, ‏מהפך בפרסי התיאטרון: לראשונה יותר זכיות לתיאטראות הפריפריה מל"הבימה" ו"הקאמרי", באתר מעריב אונליין, 20 במאי 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: ab49ccaf-40ab-478e-a375-a14ef5ca68cf
שירין אבו עאקלה

| --- | --- |

 לידה:  3 באפריל 1971 ירושלים, ישראל 
 נהרגה:  11 במאי 2022 (בגיל 51) הרשות הפלסטינית ג'נין, הרשות הפלסטינית 
 שם לידה:  שירין נסרי אבו עאקלה
 מקום קבורה:  בית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון 
 השכלה:  אוניברסיטת אל-ירמוכ  אוניברסיטת ירדן למדע וטכנולוגיה  מנזר האחיות רוזרי 
 תקופת הפעילות:  1997 – 11 במאי 2022 (כ־25 שנים)
 מעסיק:  אל-ג'זירה, אונר"א, Monte Carlo Doualiya, קול פלסטין 
 פרסים והוקרה:  כוכב ירושלים (نجمة القدس) 2022
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  shireen.nasri.3
 טוויטר:  ShireenNasri
 
שירין נסרי אבו עאקלה (בערבית: شيرين نصري أبو عاقلة, בתעתיק מדויק: שירין נצרי אבו עאקְלֶה; 3 באפריל 1971 – 11 במאי 2022) הייתה עיתונאית פלסטינית-אמריקאית שעבדה ברשת אל-ג'זירה.
נהרגה מירי בעת שסיקרה עם צוות החדשות שלה פעולה של צה"ל במחנה הפליטים ג'נין. הרשות הפלסטינית וכן גופי עיתונות שונים, בהם רשת CNN ו"הניו יורק טיימס", ערכו תחקירים והגיעו למסקנה שהיא נורתה על ידי חייל צה"ל. ארבעה חודשים לאחר האירוע פורסם התחקיר הסופי של צה"ל, לפיו אכן בסבירות גבוהה היא נהרגה מירי של לוחם מיחידת דובדבן, שטעה לחשוב שהיא חמוש פלסטיני.
ביוגרפיה

שירין אבו עאקלה נולדה בשנת 1971 במזרח ירושלים, למשפחה פלסטינית-נוצרית (מלכיתית-קתולית) מבית לחם, וגדלה בבית חנינא. בגיל צעיר שהתה עם משפחתה של אמה בניו ג'רזי וקיבלה דרכם אזרחות אמריקאית.
בשנת 1987 החלה בלימודי אדריכלות באוניברסיטת ירדן למדע וטכנולוגיה, אך במהרה עברה ללימודי עיתונאות וקיבלה תואר ראשון באוניברסיטת אל-ירמוכ שבירדן, עם התמחות בעיתונות כתובה.
לאחר סיום לימודיה חזרה לרשות הפלסטינית, ועבדה בסוכנות אונר"א, ברדיו קול פלסטין, בערוץ הלוויין של עמאן, בקרן מיפתאח וברדיו מונטה קרלו.
בשנת 1997 החלה לעבוד ברשת אל-ג'זירה. אבו עאקלה הייתה כתבת שטח שסיקרה את מצבם של הפלסטינים בערים ובכפרים ביהודה ושומרון. בזמן האינתיפאדה השנייה סיקרה אירועים רבים, ובהם את הקרב בג'נין, ושמה נודע ברחבי העולם הערבי. ב־2005 הורשתה להיכנס לבית הסוהר שקמה וראיינה אסירים ביטחוניים שנגזרו עליהם תקופות מאסר ארוכות. השידורים החיים שלה והסיומת של כל דיווח ("אני שירין אבו עאקלה, אל-ג'זירה, פלסטין") היו אייקונים, והפכו אותה למודל לחיקוי עבור נשים ערביות, בעיקר לאלו שפנו לעיתונאות.
ביולי 2021, אבו עאקלה פתחה את השידורים הישירים המחודשים של אל-ג'זירה, לאחר שהתאפשר לרשת לשוב ולשדר מקהיר, בעקבות שיפור יחסי מצרים–קטר. היא עבדה באל-ג'זירה במשך 25 שנה עד מותה. במאי 2022, היא נורתה ונהרגה בעת שסיקרה עימות חמוש בין פלסטינים לחיילי צה"ל במחנה הפליטים ג'נין.