stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדמה פראית (ספר)
דמויות

גדליה מנדלוביץ' כגן- או גריגורי, אברך צעיר עם הסמכה לרבנות, נחשב לעילוי של קריסלוב, נחטף על ידי החאפערים. משרת במרפאה ומקבל הסמכה לחובש, לאחר שגורם ל-64 קנטוניסטים צעירים לסרב להתנצר בטקס מיוחד הוא מוטבל בכפייה, ומקבל את השם פיודור לאונידוביץ פופוב, עובר לשירות קרבי ושם זוכה בתואר "הצלף הטוב ביותר". לאחר שמציל את הנסיך אלכסנדר הוא מתקבל למשמר המלכותי שלו. כשמנצח צרפתי שומע אותו במקרה שר, הוא מתלהב מקול הטנור לירי לג'רו שלו ודואג שיתקבל למקהלה. בהמשך הוא גונב זהות של קצין בכיר לאחר שהורג אותו בטעות, ונאלץ לצאת למסע לאמריקה. לאחר תלאות באדמות הפרא, הוא קובר את הזהות של הקצין ועובר לגור באנגליה עם משפחתו.
חווה- אשתו של גדליה, האומנת של ילדות ארנברג, שתדלנית, הבריחה ילדים יהודים מהצבא.
בלומה- אשתו של מנדל, אימו של גדליה. אחרי שמנדל נפטר עוברת להתגורר עם חווה.
מנדל- אביו של גדליה, אחד מחשובי הקהילה בקריסלוב.
מיילך- גר בקריסלוב, התייתם מהוריו בגיל צעיר והקהילה פרשה עליו את חסותה, נחשב ל"ילד פגע". הקהילה דואגת שגדליה הילד הצדיק יתיידד איתו, והם הופכים לחברים טובים. לאחר שהכניס "דבר אחר" לבית הכנסת הקהילה מעבירה אותו לקהילה אחרת ומוצאת לו עבודה כשוליה של עגלון, נשבע לנקום בגדליה על שהלשין עליו, לפני מותו נפגש עם גדליה וחוזר בתשובה שלמה.
ג'וזפה- איטלקי בעל כנופיית שודדים, אימת אדמות הפרא. לפי האגדה שחור עין ושחור לב.
ג'ון מיילור האב- אחד מבעלי חברת הרכבות באמריקה, האיש המשפיע ביותר בגרינסבורו.
ג'ון מיילור הבן- בנו של ג'ון מיילור האב, פוגש את גדליה ברכבת ומתיידד איתו, דואג לו למשרה בחברת הרכבות.
קולונל האקסלי- מפקד המיליציה בגרינסבורו, אדם שחצן.
פיוטר טרומפימוביץ' ברנוב- פודפולקובניק, בן למשפחת אצולה, חבר מילדות של הצאר אלכסנדר. נוצרי אדוק, ובשל קנאות דתית מנהל את בתי הספר לקנטוניסטים. אחיו רואים בו כתם על המשפחה.
נחמן- יתום מאם, אמו החורגת הייתה רעה אליו, בעל גוף חזק, קנטוניסט, נמצא במחזור הגיוס של גדליה, בעזרת שירים שגדליה כתב הופך למשורר מפורסם בשם ניקיטה קראז'קוב, מכונה גם "ז'וקובסקי היהודי", עובר לפטרבורג ושם מתגלגל בין ידידיו.
זעליג- יהודי מאודסה, נוסע עד לאמריקה בחיפוש אחר גיסו שהתנצר כדי שיתן גט לאשתו, לאחר שהשיג את הגט נותר ללא כסף ומצטרף למסע של גדליה באדמות הפרא.
צבי הירש- ידידו של זעליג ושותפו למסע, אדם פסימי, שרואה באדמות הפרא פתרון להתיישבות יהודית עצמאית.
אהרן דולגופולסקי

| --- | --- |

אהרון דולגופולסקי, 2003
 לידה:  18 בנובמבר 1930 מוסקבה, ברה"מ 
 פטירה:  20 ביולי 2012 (בגיל 81) חיפה, ישראל 
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  ברית המועצות, ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטה ממלכתית לבלשנות במוסקבה 
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה 
 תרומות עיקריות
 חקר התזה של השפה הנוסטרטית
 
אהרן ב. דולגופולסקי (ברוסית:Арон Борисович Долгопольский;‏ 18 בנובמבר 1930 - 20 ביולי 2012) היה בלשן ישראלי בתחום הבלשנות ההיסטורית המשווה, מבכירי החוקרים את התזה של השפה הנוסטרטית, הגורסת כי כל או רוב השפות הקיימות בעולם התפתחו משפה אחת משותפת.
ביוגרפיה

אהרן בוריסוביץ' דולגופולסקי נולד ב-1930 במוסקבה בירת ברית המועצות. הוא החל להתעניין בתזה הנוסטרטית בשנות ה-60 ושיתף פעולה עם החוקר ולדיסלב איליץ'-סוויטיץ' (אנ'). ביחד היו הראשונים לעסוק בהשוואה שיטתית של השפות-הבנות השונות בתוך המשפחה הנוסטרית.
לימד שמונה שנים באוניברסיטת מוסקבה, ובשנת 1976 עלה לישראל ומאז לימד באוניברסיטת חיפה. לאחר פרישתו לגמלאות שימש כפרופסור אמריטוס בחוג לבלשנות.
בשנת 2002 יצא לכבוד יום הולדתו ה-70 ספר מאמרים בשם "שפות ודובריהם באירואסיה הקדומה" בהוצאת האגודה להיסטוריה של השפות.
בשנת 2008 התפרסם מילון השוואתי של השפה הנוסטרטית, המהווה את שיאו של המחקר ארוך השנים של דולגופולסקי על השפה הנוסטרטית. המילון התפרסם על ידי מכון מקדונלד למחקר ארכאולוגי באוניברסיטת קיימברידג' והוא כולל ארבעה כרכים (הניתנים להורדה מהאינטרנט). המילון מכיל כ-3,033 ערכים שונים במעל 3,000 עמודים.
דולגופולסקי הופיע בסדרת המדע "נובה" בפרק העוסק במחקר אודות השפה האנושית הראשונה.
התגורר עם אשתו ציפי פליישר בחיפה. נפטר ב-2012, בגיל 82. הותיר אחריו אישה וילדים.
ב-2021 התפרסמו מאמריו של אהרון דולגופולסקי הפונים לקהל הרחב (תרגום לעברית: דניאל אברין).
מספריו

The Nostratic Macrofamily and Linguistic Palaeontology - Papers in the Prehistory of Languages (1998)
Nostratic Dictionary (2008)
הערות שוליים

↑  פרופ' אהרן דולגופולסקי: מודעת אבל באתר "אבלים".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007578826505171  PLWABN: 9810669161405606  BIBSYS: 2124894  BnF: cb13624339v (data)  GND: 13576338X  ISNI: 0000 0001 1294 2933  LCCN: n85229606  NKC: mzk2011618594  NTA: 181696975  SUDOC: 091503043  VIAF: 52912472   WorldCat (עם VIAF): 52912472
אומת האסלאם

| --- | --- |
הסמליל של "אומת האסלאם"
 
 דגל אומת האסלאם
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מטה הארגון:  מסגד מרים 
 מייסדים:  ואלאס מוחמד 
 יושב ראש:  לואיס פרחאן, ואלאס מוחמד 
 תקופת הפעילות:  4 ביולי 1930 – הווה (94 שנים) 
 www.noi.org
 
מסגד מרים בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית
אומת האסלאם (באנגלית: Nation of Islam; בראשי תיבות: NOI) הוא ארגון אפרו-אמריקאי, אסלאמי, חברתי ופוליטי. מטרתו המוצהרת היא שיפור מצבם הכללי של האפריקאים-אמריקנים בארצות הברית. הארגון נוסד בשנת 1930 בדטרויט על ידי וואלאס ד. פארד מוחמד (אנ'), ומנהיגו הנוכחי (2018) הוא לואיס פרחאן. מרכז הארגון נמצא במסגד מרים בעיר שיקגו.
אחת האמונות המקוריות של הארגון הייתה, שמערכת החינוך הציבורית לתלמידים שחורים (שהייתה נפרדת מזאת של הלבנים) מעוותת, במטרה לשמור על עליונות הגזע הלבן. בהתאם לכך הקים הארגון מוסדות חינוך עצמאיים, ברוח האסלאם.
היסטוריה

מייסד הארגון, וולאס פארד מוחמד (1877–1934), הכיר בעיר דטרויט את אלייז'ה מוחמד (1897–1975), שהפך לתלמידו הבולט ביותר. האחרון הקים מסגדים ברחבי ארצות הברית, הפיץ את תורת מורו, וטען שוולאס מוחמד הוא נציגו של האל. תלמידיו של מוחמד הפיצו את תורתו ברחובות, באירועים ובבתי כלא, והיא צברה תומכים רבים. אחד הפעילים הבולטים ביותר של הארגון היה מלקולם ליטל (מלקולם אקס), שהתוודע לתנועה בעת שריצה עונש מאסר על שוד, ונרצח בשנת 1965, בעקבות עימותים ופרישה מהתנועה.
לואיס פרחאן נולד בשנת 1933, עבד כזמר וככנר, והצטרף לארגון בשנת 1955. לאחר מותו של מלקולם אקס, מונה פרחאן לדובר הארגון ולאימאם המסגד של התנועה בעיר ניו יורק. אחרי מותו של אלייז'ה מוחמד, בשנת 1975, מונה בנו וולאס למנהיג הארגון, הפך אותו למתון ולמתקדם יותר, ושינה את שמו. פרחאן מצדו, איגד קבוצת מאמינים קיצונים, שפרשו מהארגון בשנת 1978, והקימו מחדש את ארגון אומת האסלאם, בהתאם לעקרונות המייסדים המקוריים.
באוקטובר 1994, עמד פרחאן בראש משלחת בת כ-2,000 חברים, שערכה כנס רשמי בגאנה, בחסות נשיא המדינה. באוקטובר 1995, הנהיג פרחאן מצעד של מאות אלפים בעיר הבירה של ארצות הברית, וושינגטון די. סי.
ביקורת כלפי הארגון

הליגה נגד השמצה [של העם היהודי] בארצות הברית, הקונגרס היהודי האמריקאי, ארגונים נוספים ואף אקדמאים רבים, רואים באומת האסלאם ארגון אנטישמי והומופובי, בהתבסס על התבטאויות מנהיגיו (כולל לואיס פרחאן), וקשרי הארגון עם מכחישי שואה ועם ארגונים נאו-נאציים. הארגון גם הוציא לאור ספרים אנטישמיים (למשל הספר "הקשר המוסתר בין שחורים ויהודים").
מתאסלמים בולטים באומת האסלאם

מוחמד עלי (מתאגרף) אמריקאי במשקל כבד
כרים עבדול-ג'באר – כדורסלן NBA אמריקאי
אייס קיוב – השחקן והראפר האמריקאי (שם הבמה של או'שאה ג'קסון סיניור)
קיו-טיפ – הראפר האמריקאי
מוס דף – השחקן האמריקאי
מלקולם איקס – פעיל זכויות אדם אמריקאי (עליו מבוסס הסרט הביוגרפי "מלקולם אקס") ואחד ממנהיגיה הנודעים של ארגון אומת האסלאם
ראו גם

מסגד מרים
לואיס פרחאן
אלייז'ה מוחמד
וואלאס ד. פארד מוחמד (אנ')
אסלאם בארצות הברית
אנטישמיות בארצות הברית: אפרו-אמריקאים
האסלאם השחור
הערות שוליים

↑  The Secret relationship between Blacks and Jews / prepared by the Historical Research Dept., the Nation of Islam
| אסלאם |
| --- | --- | --- |
| חמשת עמודי האסלאם | שהאדה (העדות) • אלצלאה (התפילה) • אלזכאה (הצדקה) • צום • אלחאג' (העלייה לרגל) | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| פלגים עיקריים | אסלאם סוני • אסלאם שיעי | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| אישים מרכזיים | מוחמד • ח'ליף ושושלות הח'ליפים • נביאי האסלאם • אימאם שיעי • מהדי • בני לווייתו של מוחמד • נשות מוחמד | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| דמויות היסטוריות נוספות | פאטמה בת מוחמד • עבדאללה אבן א-זובייר • אבו להב | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| קרבות בראשית האסלאם | קרב בדר • קרב אוחוד • קרב השוחה • קרב ח'ייבר | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| אנשי דת (עולמא) | מאלכ אבן אנס • אל נעמאן בן ת'אבת אבו חניפה • אחמד אבן חנבל • מוחמד אבן אידריס א-שאפעי • אבן חג'ר אל-עסקלאני • אל-ע'זאלי | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| ערים קדושות | מכה • אל-מדינה • ירושלים • נג'ף • כרבלא • כופה • כאט'מיה • משהד • סאמרא | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| האתרים הקדושים ביותר | מסגד אל-חראם • מסגד הנביא • מסגד אל-אקצא | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| חגים | הג'רה • לוח השנה המוסלמי • עיד אל-פיטר • עיד אל-אדחא • עשוראא • ארבעין • לילת אל-קאדר | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| מבנים | מסגד • מינרט • מחראב • הכעבה • אדריכלות איסלאמית | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| תפקידים דתיים | אייתולה • מרג'ע • אימאם • מולא • קאדי • מופתי • מואזין |  |
| טקסטים וחוקים | קוראן • חדית' • אסנאד • מתן • תפסיר • סונה • פיקה • פתווה • שריעה |  |
| אסכולות השריעה | חנפית • חנבלית • ג'עפרית • מאלכית • שאפעית |  |
| אסכולות הכלאם | אשעריה • ג'בריה • מאתורידי • מורג'יאה • מֻעתזילה |  |
| פלגים שיעים | את'נא עשריה • אסמאעיליה • זיידים |  |
| פלגי הח'וארג' | צאפריים • אזארקה • איבאדיה |  |
| תנועות | סופיות • והאביה • סלפיה • אסלאמיזם • אסלאם ליברלי |  |
| פלגים אחרים | אומת האסלאם • חמשת האחוזים • המסורים • אחמדים • זקרי • עלווים |  |
| אמונות קשורות | באביזם • בהאאים • יזידים • סיקיזם |  |
פורטל אסלאם • מונחים בסיסיים • כל הערכים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511401405171  LCCN: n95035841  NKC: kn20020322362  SUDOC: 027665216  VIAF: 125168593   WorldCat (עם VIAF): 125168593 
מייסדה ומנהיגה אלייז'ה מוחמד פונה לחברי "אומת האסלאם" כולל מוחמד עלי (מתאגרף), 1964
אוברטו הראשון, מרקיז מילאנו

אוברטו הראשון, מרקיז מילאנו (באיטלקית: Oberto I d'Este;‏ 912 – 975) היה מרקיז מילאנו בין השנים 951–975 ופלטין של איטליה.
ביוגרפיה

אוברטו נולד בשנת 912 לאדלברטו, מרקיז איטליה. בשנת 951 מסר ברנגר השני, מלך איטליה, לאוברטו את השטחים מדרום לנהר הפו, ואוברטו חילק אותם לשלוש מרקיזויות. בשנת 960 הסתכסך אוברטו עם ברנגר השני, ובעקבות כך ברח לגרמניה. בשנת 962 פנה האפיפיור יוחנן השנים עשר לאוטו הראשון, מלך גרמניה, שיבוא לסייע לו כנגד ברנגר השני, ואכן אוטו פלש לאיטליה, והחזיר את אוברטו לשלטונו.
בשנת 975 מת אוברטו, ובניו אדלברטו הראשון, מרקיז מילאנו ואוברטו השני, מרקיז מילאנו ירשו את נחלותיו. מצאצאיו יצאו בית אסטה ובית ולף, שממנו יצא בית הנובר.
משפחתו

אוברטו התחתן עם גוליה די בוניפאציו, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
אדלברטו הראשון, מרקיז מילאנו
אדלברטו
אוברטו השני, מרקיז מילאנו
אנסלמו
ג'וליילמו, מרקיז קורטונה
ברטה
אוברטו אוביצו
אהרן דוד מרקסון

אין תמונה חופשית
אהרון דוד מַרקסון (1885 – 1933) היה מחנך וסופר יהודי אמריקאי ממוצא ליטאי.
תולדות חייו

מרקסון נולד ב-1885 בעיירה פִּילוִוישוֹק שבפלך סובאלק שבאימפריה הרוסית (כיום בליטא). העיירה הייתה סמוכה לקו הרכבת שבין סנקט פטרבורג לברלין, וכך אפשרה לתושביה לקיים קשרי סחר נוחים, וחלק מיהודי המקום עסק ביצוא סחורות לגרמניה. אביו, יצחק, אדם דתי, היה אחד הסוחרים המצליחים בעיירה, אולם בקיץ 1887 פרצה בעיירה שרפה גדולה מאוד, שבעקבותיה התרוששו כ-300 משפחות יהודיות, ובהן גם משפחת מרקסון, ואביו החל לעבוד כדוור.
את חינוכו היסודי בעברית ובלימודי הדת קיבל כרגיל ב"חדר", וכבר שם התבלט במוחו החריף. עם הגיעו למצוות, שלחו אותו הוריו לישיבה בעיר סמוכה, שם למד גמרא, הלכה ופוסקים. במהרה התחבר לקבוצת משכילים יהודים צעירים שהונהגה בידי שמואל ליב גורדון, שהכיר את ידיעתו המקיפה של אהרון דוד בעברית והעריך אותה, והפקיד בידיו את ניקוד תרגומו ל"המלך ליר". מרקסון עבר לווילקי (Vilkija) הסמוכה לקובנה, שם גר עם אחיינו בנימין נחום סילקינר, שלימים היגר לארצות הברית והיה שם למשורר עברי בולט ומפורסם. בצימאונו הגדול לידע החליט מרקסון לעבור למרכז גדול יותר, לעיר וילנה, והקדיש את זמנו ללימודי דת וספרות יהודית ועולמית. הוא התפלל בבית הכנסת הגדול "שטאדטשול", שם שימש גרשון סירוטה כחזן. מרקסון הושפע מאוד משירתו של סירוטה, ותוך זמן קצר למד את ניגוניו והיה שר אותם בכל הזדמנות. לאחר זמן החליט לחזור לעיר הולדתו, ונעשה שם לפעיל בתנועת הנוער הציונית "דגל ציון".
בשנת 1904 היגר לארצות הברית. תחילה התיישב בניו יורק ולימד עברית בבתי ספר שונים, אולם לא שבע נחת מעבודתו. בשנת 1912 קיבל משרת הוראה באינדיאנפוליס, שבה פתח שנה קודם לכן הרב יצחק אלחנן נויישטט את בית הספר היהודי המאוחד. מרקסון מצא שפה משותפת עם הרב, ושניהם פעלו לקידום החינוך העברי לילדי היהודים בעיר. לאחר מותו של נויישטט עבר מרקסון לשיקגו. בשנת 1914 נשא לאשה את חנה אסתר כץ, גם היא ילידת פילווישוק, שהתגוררה בשיקגו. לזוג נולדה בת, חמדה. מבחינה מקצועית לא היה מרקסון מרוצה בשיקגו, ומאחר שידידו סילקינר התגורר בניו יורק, הוא החליט לחזור לשם. בניו יורק התאכזב מרמתם הנמוכה של הלימודים בבתי הספר העבריים, ועבר לדטרויט, שם נשאר עד מותו.
כמורה הצליח לרתק ולעניין מאוד את תלמידיו והיה אהוב עליהם. הוא היה מפורסם ומוערך גם בקרב אנשי קהילתו בשל ידענותו וכישרון ההוראה שלו.
בשנת 1933, בגיל 48, חלה מרקסון ונפטר לאחר זמן קצר. הוא נקבר בדטרויט.
פרסומיו

בשנת 1937 ארגון דוברי עברית בעירו "קבוצת עברית", פרסם לזכרו ספר שנערך בידי דב בֶּר אייזיקס ודניאל פרסקי. בספר שלושה חלקים: בחלק הראשון, הקדמה מאת העורכים, ותולדות חייו שנכתבו על ידי ב. אייזקס. החלק השני מכיל את מרבית עבודותיו של מרקסון שפורסמו במקומות שונים, ועותק של תרגומו ל"בן המלך והעני" מאת מארק טוויין, שיצא לראשונה בוורשה בשנת 1923. החלק השלישי מכיל הערכות והספדים של תלמידיו וחבריו.
לקריאה נוספת

כתבי א"ד מרקסון; העורכים: ב’ אייזיקס, דניאל פרסקי, דטרויט: הקבוצה העברית, תרצ"ח.
הערות שוליים

↑  דובער שאלץ; הרב יעקב מאיר לעווין, מעשים בכל יום: פילווישאק, המליץ, 15 באוגוסט 1887.
↑  Michigan Jewish History.
↑  Jewish Settlement till After World War I.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504589805171  LCCN: no2001043673  VIAF: 24249489   WorldCat (עם VIAF): 24249489
אואן יאנג

בשנת 1929 אואן יאנג נבחר לאיש השנה של השבועון טיים בשל תפקידו בוועידת הפיצויים.
אואן יאנג (באנגלית: Owen D. Young;‏ 27 באוקטובר 1874 - 11 ביולי 1962) היה איש עסקים ותעשיין אמריקני, עורך דין ודיפלומט אשר ייצג את אמריקה בוועידת הפיצויים השנייה בשנת 1929 וגיבש את תוכנית פריסת חובות הפיצויים של גרמניה הידועה כתוכנית יאנג.
בשנת 1924 יאנג השתתף לצידו של צ'ארלס דוז בוועידה שהביאה להצגת תוכנית דוז.
בפברואר 1929 נשלח יאנג לשאת ולתת על הסדר פיצויים נוסף. הוועידה התכנסה בפריז וזו הפעם נבחר אואן יאנג לעמוד בראשה, כשהוא נושא ונותן עם נשיא הרייכסבנק היילמאר שאכט. במאי 1929 התפרסמה "תוכנית יאנג" - יאנג המליץ על הקטנה נוספת ומשמעותית של סכום הפיצויים, ולהסדר תשלומים נדיב שהשתרע עד לשנת 1988, בנוסף להסדרים פיסקליים ובנקאיים במשק הגרמני שנועדו לייצבו ולהעלותו על פסים של צמיחה כלכלית. תוכנית זו נדחתה על ידי הלאומנים הגרמנים ובראשם אלפרד הוגנברג והנאצים ובראשם אדולף היטלר, ואף הביאה לפרישתו של שאכט (שהיה נאצי קנאי) מן הרייכסבנק, אך התקבלה על ידי הממשלה הגרמנית.
בסמוך לאחר קבלת התוכנית אירעו אירועים ששינו את התמונה לחלוטין. מותו של גוסטב שטרזמן אשר היה הכח המניע מאחורי המגעים שהביאו לתוכנית דוז ולתוכנית יאנג, ב-3 באוקטובר 1929 לווה ב-29 באוקטובר בקריסת הבורסה בארצות הברית שהביאה למשבר כלכלי עולמי. התוכנית עדיין התבצעה עד שנת 1931 עת נאלצה הממשלה הגרמנית להפסיק את התשלומים. במאמץ אחרון לסייע לרפובליקה הגרמנית הכריז הנשיא הרברט קלרק הובר על הפסקה זמנית בתשלומים, אך בשנת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון הכריז היטלר כי גרמניה לא תשלם פיצויי מלחמה נוספים.
בשנת 1931 הוא המליץ לסנאט של ארצות הברית להגביר את הפיקוח של הפדרל ריזרב על הבנקים בארצות הברית.
בין יתר פעילויותיו נמנה יאנג עם מייסדי חברת האלקטרוניקה האמריקנית RCA בשנת 1919 והיה יו"ר החברה עד לשנת 1933. בשנים 1922–1939 היה גם יו"ר חברת ג'נרל אלקטריק.
הערות שוליים

↑  מחבר תכנית יאנג דורש תיקון בשיטת הבנקים באמריקה, דואר היום, 22 בפברואר 1931
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007596958305171  BnF: cb10340199p (data)  GND: 118808176  ISNI: 0000 0000 8224 1318  LCCN: n80149451  NKC: vse20201070542  NTA: 134028600  SNAC: w6mp557d  SUDOC: 156251310  VIAF: 45098619   WorldCat (עם VIAF): 45098619
אדית' מארי פלאניגן

| --- | --- |

אדית' מארי פלאניגן בטקס הענקת המדליה הלאומית לטכנולוגיה בבית הלבן יחד עם נשיא ארצות הברית ברק אובמה
 לידה:  28 בינואר 1929 (בת 95) באפלו, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  כימיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סירקיוז (1952)  מכללת די'יוויל 
 מוסדות:  מכללת די'יוויל  יופ אל אל סי  יוניון קרבייד 
 פרסים והוקרה:  פרס ליימלסון-MIT (2004)  פרס חלוצי הכימיה (1991)  פרס המכון למחקר תעשייתי (2005)  עמיתה באגודה האמריקאית לקידום המדע (2015)  המדליה הלאומית לטכנולוגיה וחדשנות (2012)  מדליית גרוון-אולין (1993)  היכל התהילה הלאומי לממציאים (2004)  מדליית פרקין (1992)  Jacob F. Schoellkopf Medal (2001) 
 
אדית' מארי פלאניגן (באנגלית: Edith Marie Flanigen; נולדה ב-28 בינואר 1929) היא כימאית אמריקאית. ידועה בעיקר בשל עבודתה עם זאוליט Y ומסננות מולקולריות. עבודתה של פלאניגן הפכה את ייצור הבנזין בארצות הברית וברחבי העולם לבטוח, מהיר ונקי יותר. ישנם קרוב ל-110 פטנטים הרשומים על שמה של פלאניגן בשל המצאותיה בתחום של מחקר ופיתוח מוצר הנפט.
בשנת 1992 הפכה פלאניגן לאישה הראשונה אי פעם שזכתה במדליית פרקין. ב-2004 נכנסה פלאניגן להיכל התהילה של ממציאים בין-לאומיים.בנובמבר 2014 הוענקה לפלאניגן המדליה הלאומית לטכנולוגיה וחדשנות בבית הלבן.
קורות חיים > ילדות ונעורים

אדית' מארי פלאניגן נולדה ב-28 בינואר 1929 בבאפלו, ניו-יורק, ארצות הברית. פלאניגן למדה באקדמיית "הולי אנג'לס" בו היא ושתי אחיותיה, ג'ואן וג'יין הכירו לראשונה את הכימיה על ידי המורה שלהן, האחות סנט מרי. היא שמה דגש על שיעורים מעשיים והרבה עבודת ידיים והדגימה תהליכים כימיים מרגשים בשיעוריה.
לאחר סיום התיכון ג'ואן, לאחר מכן אדית' ולבסוף ג'יין, הלכו ללמוד במכללת די'יוויל (D’Youville). אדית' פלאניגן סיימה תואר ראשון בכימיה בהצטיינות במכללת די'יוויל בבאפלו בשנת 1950 ותואר שני בכימיה לא-אורגנית פיזיקלית בשנת 1952 באוניברסיטת סירקיוז.
קורות חיים > קריירה מחקרית

לאחר סיום התואר השני שלה, החלה אדית' פלאניגן את הקריירה שלה בתאגיד קרבייד. המומחיות של פלאניגן הייתה זיהוי, מיצוי וטיהור של פולימרים שונים של סיליקון (תרכובות כימיות) אשר לאחר מכן ניתן היה להשתמש בהם בתהליכים כימיים.
ב-1956 פלאניגן החלה לעבוד על "מסנן מולקולרי", תרכובות קריסטל עם נקבוביות בגודל מולקולרי שניתן להשתמש בהם כדי לסנן ולהפריד רכיבים מסוימים מתוך תרכובות מורכבות ובתור זרזים, חומרים המאיצים תגובות כימיות. במהלך הקריירה שלה, פלאניגן המציאה ופיתחה יותר מ-200 חומרים סינתטיים שונים שהחשוב ביותר בהם הוא הזאוליט (zeolite Y). נפה עשויה סיליקון שמשמשת כזרז כדי לייעל את ההמרה של נפט גולמי לדלק.
הזאוליט Y הוא סוג מסוים של מסננת מולקולרית שיכולה לזקק נפט. בעת זיקוק נפט גולמי, הנפט חייב להיות מופרד מכל החלקים (או השברים) השונים שלו. בנזין הוא אחד מ"שברי זאוליט" הרבים שמגיעים מזיקוק הנפט. הזאוליט משמש כזרז, חומר המשפר תגובות כימיות. הזאוליט מגדיל את כמות הבנזין המופקת מהנפט, מה שהופך את זיקוק הנפט לבטוח ופרודוקטיבי יותר.
בשנת 1973 הפכה פלאניגן לאישה הראשונה אי-פעם שהייתה עמיתת מחקר תאגידי, ובשנת 1982 הייתה עמיתת המחקר הבכירה הראשונה. בשנת 1988 היא נהייתה חלק מ-UOP LLC ‏(Universal Oil Products), ייצור השמן הכלל עולמי, מיזם משותף של תאגיד קרבייד (Union Carbide) ואליאדסיגנל.
פרסים בולטים

בשנת 1992 אדית' פלאניגן הייתה לאישה הראשונה אי פעם שזכתה במדליית פרקין, ההישג הגבוה ביותר באמריקה בתחום הכימיה השימושית.
בשנת 2004 נכנסה אדית' פלאניגן להיכל התהילה של ממציאים בין-לאומיים (NIHF), ארגון אמריקאי ללא מטרות רווח שמטרתו היא לכבד את האנשים האחראים להתקדמות הטכנולוגית הגדולה, שמקדמת את האדם חברתית וכלכלית.
באותה שנה, זכתה פלאניגן בפרס למלסון של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, פרס מפעל חיים על הישגיה פורצי הדרך בתחום של הזאוליטים ומסננות מולקולריות.
בנובמבר 2014 נערך טקס בבית הלבן בו נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, העניק לפלאניגן את המדליה הלאומית לטכנולוגיה וחדשנות.
פרסים בולטים > פרסים

1991 –פרס חלוצי הכימיה מאגודה האמריקנית לכימיה
1992 – זכייתה במדליית פרקין
1993 – מדליית גרוון-אולין שקיימת כדי להוקיר על שירות ייחודי של נשים כימאיות
2004 – היכל התהילה של ממציאים בין-לאומיים
2004 - פרס למסלסון של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס
2012 – המדליה הלאומית לטכנולוגיה וחדשנות
ראו גם

מדליית פרקין
מדליית גרוון-אולין
האגודה האמריקנית לכימיה
UOP LLC
שברי זאוליט
זאוליטים
הערות שוליים

1 2 3  Stephen Stinson, Edith M. Flanigen Wins Perkin Medal, Chem. Eng. News,
1 2 3  Edith Flanigen, National Inventors Hall of Fame, ‏January 28, 1929 (ארכיון)
1 2  The National Inventors Hall of Fame, Revolvy
1 2 3  Jerry Zremski, WNY native Edith Flanigen awarded top tech medal at White House, The Buffalo News, ‏November 20, 2014
1 2  President Obama Presents the National Medals of Science & National Medals of Technology and Innovation, the White House president Barack Obama, ‏November 20, 2014
1 2  National Medal of Technology and Innovation, Revolvy
↑  BULLETIN FOR THE HISTORY OF CHEMISTRY, ‏Number 1, 2009
↑  Edith Flanigen, The Engineer, ‏October 02, 2006 (ארכיון)
↑  Edith M. Flanigen, Revolvy
↑  Patents; The Lemelson Foundation, named for a prolific inventor, aims to reward inventions that help poor countries develop., The New York Times, ‏APRIL 26, 2004
↑  Chemical Pioneer Award Winners, American Institute of Chemists
↑  Francis P. Garvan-John M. Olin Medal, ACS Chemistry for Life
↑  Edith Flanigen Zeolite Y, Lemelson-MIT
↑  Edith Flanigen, Lemelson-MIT (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007435516005171  BIBSYS: 90360286  BnF: cb122795014 (data)  GND: 1252091044  ISNI: 0000 0001 0872 0924  LCCN: n90713875  NLA: 35088193  NTA: 090041658  SUDOC: 079999697  Trove: 822937  VIAF: 14832525   WorldCat (עם VIAF): 14832525
אהרן מטלון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 פטירה:  1858 ה'תרי"ח ירושלים
 
אהרן מטלון הוא מראשוני מחדשי היישוב היהודי ביפו שבתחילת המאה ה-19.
אהרון מטלון היה סוחר בבדים ובצבעים של בדים בעיראק. בסוף המאה ה-18 היה בקשר מסחר עם משפחת ששון בבומביי. הגיע ליפו עם בנו מאיר בשנת 1817
לאחר שנפטרה אשתו, יצא ב-1815 עם שני בנים ושלוש בנות, ועם שיירה שמנתה מאה גמלים ושישים פרדות, דרך דמשק לארץ ישראל. בדרכם הגיעו לביירות וישבו שם. בנו יחזקאל התחתן וגם בנותיו מצאו שידוך בביירות. באותה תקופה פרצו בלבנון מאורעות, הדרוזים נלחמו נגד הנוצרים. היהודים נסו עם הנוצרים. בתו הצעירה נהרגה ולכן מיד לאחר השבעה קם ועלה לארץ ישראל.
בתחילת 1817 הגיע לירושלים. בירושלים היה יישוב יהודי המחולק לעדות: ספרדים ואשכנזים. באותה תקופה חי היישוב היהודי (האשכנזי) על כספי החלוקה. מטלון רצה לשוב לעסקי המסחר ומצא שיש שוק טוב לבדים ולצבעי בדים ביפו. בתקופה זו חיו היהודים בעיקר בארבע ערי הקודש: צפת, ירושלים, חברון וטבריה. מטלון ניהל משא ומתן עד שקיבל אישור לעבור ליפו, אך בסופי שבוע היה צריך להגיע לירושלים וללוד. בה'תקע"ח 1817 עבר ליפו והיה ממחדשי היישוב היהודי בה.
לאחר שגר בשכירות קנה דירה, בשבתות נסע ללוד ולעיתים (בעיקר בחגים) נסע לירושלים. הוא ניסה לשכנע יהודים נוספים לעבור ליפו. יהודים בקרו אצלו ביפו והיו יהודים שהגיעו ארצה דרך נמל יפו ושמעו שיש בית יהודי ביפו. הם נשארו לשבת כאשר לא יכלו להגיע לירושלים לפני כניסת השבת. במשך הזמן גדלה הצפיפות בביתו והוא חשב על פתרון ממוסד יותר. בשנת 1820 ביקר ביפו ישעיהו אג'ימן ונפגש עם מטלון. מטלון הציע לפתוח אכסניה ליהודים, ואג'ימאן תרם 150 לירות זהב טורקיות למטרה זו, ואלה שימשו לבניית דאר אל יהוד, ששרידיו נמצאים היום בגן הפסגה ביפו. הבית נרשם על שם ועד הקהילות הספרדיות בירושלים. מטלון רצה צביון יהודי ב"דאר אל יהוד" לכן נסע לירושלים וסיכם שישלחו רב פעם בחודש וכן הביא מירושלים ספר תורה לבית הכנסת שהקים. כך הגיע ליפו רבי יהודה מרגוזה, שלאחר 17 שנה עבר להתגורר ביפו והיה הרב הראשי של העיר.
מטלון סחר בבדים, וכן פתח חנות של שולחני והושיב שם את בנו מאיר מטלון שעסק בבנקאות.
בשנותיו האחרונות עבר לירושלים ונפטר בה בשנת ה'תרי"ח, 1858.
הערות שוליים

1 2  חנה רם, היישוב היהודי ביפו בעת החדשה : מקהילה ספרדית למרכז ציוני, עמ' 32, ירושלים, תשנ"ו 1996.
↑  יבנאל מטלון, "תל אביב: זכרונות 1919–1939" בפרויקט בן-יהודה
אדוארד קורנווליס

| --- | --- |

 לידה:  5 במרץ 1713 לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  14 בינואר 1776 (בגיל 62) גיברלטר 
 מקום קבורה:  קלפורד 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה 
 השכלה:  איטון קולג' 
 בן או בת זוג:  מרי טאונסנד (1763–?) 
 השתייכות:  הצבא הבריטי 
 דרגה:  לוטננט גנרל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת הירושה האוסטרית  המרד היעקוביטי של 1745 
 
לוטננט גנרל אדוארד קורנווליס (באנגלית: Edward Cornwallis; ‏5 במרץ 1713 - 14 בינואר 1776) היה קצין צבא בריטי בן למשפחת קורנווליס האריסטוקרטית. קורנווליס נלחם בסקוטלנד, בדיכוי מרד יעקוביטים של 1745 ולאחר מכן קיבל את המשימה להקמת היישוב הליפקס, נובה סקוטיה ולהיות המושל של נובה סקוטיה (1749–1752). קורנווליס חזר ללונדון, שם נבחר לפרלמנט ונישא לאחייניתו של רוברט וופול, ראש ממשלת בריטניה הראשון. לאחר מכן קיבל קורנווליס את תפקיד מושל גיברלטר.
הממשל של קורנווליס בנובה סקוטיה הביא מספר הישגים משמעותיים. קורנווליס יישם את החוקה הראשונה בקנדה, והקים מועצה מבצעת וגם מחוקקת. הוא פיקח על בתי המשפט הבריטיים הראשונים בקנדה (בית המשפט הכללי, בית המשפט המחוזי ובית המשפט העליון); הקים מבצרים צבאיים בגרנד פרי, צ'יניקטו והליפקס. הוא ארגן מיליציה של 840 חיילים, הקים בית ספר ציבורי ליתומים, כיבד את המגוון הדתי באמצעות הפרדת הכנסייה והמדינה. הוא גם הקים את הקהילה היהודית הראשונה, הקהילה הגרמנית הראשונה.
קורנווליס מונצח בשמות נהרות, פארקים, רחובות, עיירות ומבנים בנובה סקוטיה. הנצחת קורנווליס הפכה למחלוקת בראשית המאה ה-21. בזמנו - מנהיגי מיקמאק המקומיים התנגדו למושל קורנווליס (1749). לאחר הפגנות במקום, הוסר פסל של קורנווליס בפארק העירוני בהליפקס. מועצת בתי הספר האזורית של הליפקס הסירה את שמו מבית הספר התיכון.