אבראהים טאהא
מחקריו

מחקריו של אבראהים טאהא עוסקים בעיקר בספרות הערבית המודרנית, הספרות הפלסטינית, הסמיוטיקה של הספרות והתאוריה הספרותית.
המימד האחר, 1990, (בשפה הערבית).
עד לספרו זה של טאהא עיקר העיסוק בספרות הפלסטינית היה בפרשנות פוליטית; טאהא כתב פרשנות ספרותית. זוהי פרשנות אסתטית על יצירות מרכזיות בספרות הפלסטינית.
ארבע קטגוריות למשמעות בשירה – השירה של פהד אבו ח'דרה, 1993, (בשפה הערבית).
טאהא הציע ארבע דרכי פרשנות לשירה המודרנית ויחסה למציאות החיצונית ומיישם אותן על כתיבתו של המשורר פאהד אבו חדרה.
חיוכו של מאהב אופסמיסט: קריאה השוואתית ברומן העברי והפלסטיני בישראל, 1999, (בשפה העברית).
זוהי עבודת הדוקטור של טאהא. הספר עוסק ברומן העברי והערבי בישראל בשנים 1967–1987 (ממלחמת ששת הימים ועד לאינתיפאדה הראשונה) על פי מודל של תקשורת ספרותית, המורכב משלושה מושגים עיקריים: שוני, השתנות והשתוות. המושג המרכזי מביניהם – השוני – בוחן את הפער שבין המציאות הטקסטואלית לבין זו החוץ-טקסטואלי. ככל שפער זה גדול יותר כך הופך הטקסט לנתון משתנה מקורא לקורא. אלא שהשתנות זו דווקא מציבה את הקורא במעמד שווה למחבר והופכת אותו לשותף לבניית הטקסט ומימושו.
טאהא ניתח לפי שיטה זו שלושה רומנים עבריים ושלושה רומנים פלסטינים. העברים הם - "מיכאל שלי" מאת עמוס עוז, "המאהב" מאת א.ב. יהושע ו"חיוך הגדי" מאת דויד גרוסמן; הפלסטינים הם – "האופסימיסט" מאת אמיל חביבי, "לעזאזל הלילך" מאת סמיח אל-קאסם ו"רוח במצרף" מאת סלים ח'ורי.
הוא בדק כיצד מתייחסים סופרים אלה, הנמצאים במסגרת אחת של זמן ומרחב ועוברים אותן תמורות היסטוריות ופוליטיות, אל קהל הקוראים שלהם.
הרומן הפלסטיני: גישה תקשורתית, 2002, (בשפה האנגלית).
הספר ראה אור בהוצאת ראוטלדג'. טאהא השתמש בחלק מעבודת הדוקטור שדנה ברומן הפלסטיני, והוסיף יצירות נוספות.
הספרות הפלסטינית בישראל מנסה מבחינה נושאית לחזק את הזהות הלאומית הפלסטינית של המיעוט הערבי ובאותה עת לבטא את כמיהתה החזקה לאזרחות שווה. בישראל שאיפה זו בעייתית במיוחד, ואפילו פרדוקסלית בשל המאבק המתמיד בין העם הפלסטיני למדינת ישראל. מציאות זו משתקפת היטב בסוג ספרותי זה, ומותירה חותם על ההיבטים התמטיים והאסתטיים.
הספר בודק האם המציאות החיצונית הקשה המשתנה במהירות מניעה את הסופרים הפלסטינים ליצור דיאלוג נקי וישיר עם הקוראים באמצעות הטקסט הספרותי ובודק באילו אמצעי תקשורת ספרותית נוקטים כדי להשיג מטרה זו. המחבר בודק האם הסופרים דורשים רמה גבוהה של מעורבות מהקוראים, או שמא הם תופשים אותם כצרכנים פסיביים. הוא מנסה לענות על השאלה - האם אנו יכולים לקבוע, מהתשובות לשאלות הללו, שהמסר חשוב יותר מאשר מעורבותו והנאתו של הקורא.
הסיפור הערבי המינימליסטי: סוגה, פוליטיקה ושירה בעידן הקולוניאלי העצמי, 2009, (בשפה האנגלית).
עוסק בתופעת המינימליזם בספרות הערבית המודרנית. טאהא טוען שזהו ז'אנר עצמאי בעל חוקים משלו, שאינו קשור לסיפור הקצר שאנו מכירים. בשל אורכו הקצר מאוד של הסיפור, הסופר נאלץ לפתח דרכים אלטרנטיביות כדי לפצות את הקורא. מבחינה הצורה הוא משתמש בסאטירה, הגזמה, גרוטסקה וסרקסזם; ומבחינת התוכן קיימת נטייה חזקה לעיסוק בנושאים הכי בוערים שעל סדר יומו של העולם הערבי כגון פוליטיקה ונשים.
הכתיבה המינימלית ברטוריקה הערבית הקלאסית וגילוייה בקוראן 2012, (בשפה הערבית).
הספר ראה אור בביירות. טאהא טוען שגם בקוראן קיימים פרקים שלמים בעלי פחות מעשרים מילים ששייכים לז'אנר זה. הקוראן מעביר את המסר הדתי באמצעות תורת הפערים (הקורא צריך להשלים את הפער בעצמו באמצעות קריאת פרקים קודמים, מה שקרוי קריאה רוחבית) והסימבוליקה. הרטוריקנים הערבים, למשל עבד אל-קאדר ג'ורג'אנו, מאוד מעריכים את הכתיבה המינימלית.
מחקרים נוספים
ערך ספר על המשורר סמיח אל-קאסם, כתב מספר מאמרים על עולמו הספרותי של שמעון בלס. כיום עוסק במעמד הדמות בסיפורת מתוך גישה אנתרופוסימיוטית.