stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ערפד
ערפדים בתרבות המודרנית > שיריו של לורד ביירון

המשורר לורד ביירון החדיר אלמנטים חדשים רבים אל מיתוס הערפד המערבי בשירו האפי "הכופר" (The Giaour 1813). בין יסודות אלו נמצא השילוב בין אימה ותשוקה האופף את הערפד, ורעיון האלמוות המעביר את מורשתו לאלו החיים:
אך אתה, כופר שוא! עוד תתייסר
תחת חרמשו הנוקם של לוציפר
ומעינויו לבדך תימלט
כדי סביב כסאו האבוד של השטן לשוטט;
ואש צמאה, שאינה יודעת רוויון
סביב, בתוך לבך תשכון;
לא אוזן תשמע לא לשון תספר,
את עינויי נשמתך במישור האחר!
אך ראשית, עלי אדמה כערפד שנקרא,
גופתך מתוך קברה תקרע:
אז בבעתה תרדוף את מקום מושבך,
ותמצוץ את דם גזעך;
ומבתך, אחותך, אשתך, אלו הנשים,
בחצות הליל תנקז את עצם החיים;
אך תתעב את המשתה אשר בלי-בחירה
מוכרח להזין את גווייתך הזועמת, החיה:
קורבנותיך רועדים קודם מותם
ידעו הם כי השד הנו אדונם,
בקללם אותך, הנך מקלל אותם
ופרחיך נובלים מגבעולם.
באורח אירוני, חייו הפרועים של ביירון בעצמו נעשו המודל ללורד רות'בן, גיבור רומן הערפדים הראשון, "הוומפיר" (The Vampyre, 1819), שכתב ג'ון ויליאם פולידורי. ספר המשך לא מורשה לרומן זה נכתב ב-1820 על ידי סיפריאן ברארד, ואומץ על ידי צ'ארלס נודייר כבסיס למלודרמת הערפדים הראשונה על בימות התיאטרון.
ערפדים בתרבות המודרנית > הפואמה "ברוך ממגנצא" של שאול טשרניחובסקי

בשנת 1902 כתב שאול טשרניחובסקי את הפואמה "ברוך ממגנצא", שמתייחס לפוגרום ביהודי מגנצא בשנת 1096.
המשורר השתמש בוומפיר כדימוי למיניות.
ולו היית גם את, יונתי
ואיתך גם אנוכי לערפד זה
יעלע דמים טרם ייבש כחי!
לילה לילה נקום נעלה,
נעלה מן הקברים,
נשתה נרוה עד נשתכרה
דמי אל האכזריים.
,
ערפדים בתרבות המודרנית > דרקולה ויצירות המשך

דרקולה של ברם סטוקר ביסס את התיאור הנפוץ ביותר של ערפד בסיפורת הנפוצה של המאה האחרונה. תיאורה של הערפדות כמחלה (השתלטות דמונית מדבקת), שמאפייניה אישיות "חולת מין", תשוקה לדם וכן מוות, הכו שורש באנגליה הוויקטוריאנית, שבה המחלות שחפת ועגבת נפוצו במיוחד. לפני העידן הוויקטוריאני, לא התקיים הקישור הרומנטי בין ערפדים ומין.
קיימת סברה כי הדמות "דרקולה" מבוססת, לפחות באופן חלקי, על אגדות אודות אדם אמיתי, ולאד המשפד (צפש), שהיה נסיך פראי ואכזר הידוע במקורות מודרניים גם כולאד השלישי ("דרקולה", שמשמעו "בנו של הדרקון". אביו נקרא "דרקול" (הדרקון), אחרי ש"התקבל למסדר הדרקון" ב-1431). היה ידוע גם כ"ולאד המשפד", ושלט בימי הביניים על חבל ארץ השייך כיום לרומניה. המסורת שבעל-פה אודותיו מספרת על כך שהוא נהג לעסוק בעינוי איכרים שהכעיסו אותו. הוא תלה אותם או חלקים מהם, כגון ראשיהם, על יתדות מסביב לטירתו. סטוקר ככל הנראה גם שאב השראה מיצורים שואבי דם במיתולוגיה האירית. כמעט בוודאות, הוא הושפע מסיפור ערפדים תקופתי, כרמילה, מאת שרידן לה פנו. לה פנו היה עורכו של סטוקר בזמן שסטוקר היה מבקר תיאטרון בדבלין, אירלנד.
סיפורת ערפדים רבה במאה ה-20 מסתמכת על נוסחתו של סטוקר. סרטים מוקדמים כמו נוספרטו, או אלו בהשתתפותם של בלה לוגוסי או כריסטופר לי, הם דוגמאות מצוינות לכך. מכיוון ש"נוספרטו", למעשה, היה מבוסס בבירור על "דרקולה", אלמנתו של סטוקר תבעה את יוצריו על הפרת זכויות יוצרים, וזכתה. כתוצאה מהתביעה הושמדו רוב העותקים של הסרט. מאוחר יותר התירה האלמנה את הקרנתו של הסרט באנגליה ותפוצתו התחדשה.
על אף שמרבית היצירות הבדיוניות האחרות על ערפדים לא כוללות את דרקולה כדמות, ניתן להבחין בדרך כלל בהשראה ברורה מסטוקר, המשתקפת באלמנטים של מין ושל עושר השזורים בסיפור הערפדים, וכן בשימוש נרחב ברקע ובסמלים גותים. נצר מודרני לז'אנר זה היא סדרת רומנים מאת אן רייס, הזוכה לפופולריות רבה ומתארת גיבורים ערפדים.
בסרט דרקולה 2000, דרקולה טוען כי אינו ניתן להריגה וכי הוא בעצם יהודה איש קריות, אשר בגד בישו, ולכן שונא את הנצרות. כמו כן סולד מכסף מכיוון שקיבל תשלום עת בגידתו בישו. בסוף הסרט נתלה על צלב מראש בנין וכאשר האיר אור השמש הראשון התפוצץ והפך לאפר.
ערפדים בתרבות המודרנית > יצירות אחרות

בקומיקס של חברת מארוול קומיקס, ערפדים הם מהזנים הבולטים ביקום מארוול. בין הערפדים ניתן למנות את דרקולה, בלייד וג'ובילי.
דמותו של אנג'ל בסדרה באפי ציידת הערפדים ובסדרת הבת הקרויה על שמו.
קיימים מספר משחקי תפקידים בהם השחקנים משחקים ערפדים, בניהם "Vampire: the Requiem" ו- "Vampire: the Masquerade, שניהם חלק מעולם האפלה ומתאופיינים במוטיבים גותים בדומה לרוב ספרות הערפדים.
עלילת סדרת הטלוויזיה הישראלית "חצויה" עוסקת ביחסים בין ערפדים לבני אדם, ונוצרה בהשראת הסדרה האמריקאית "דם אמיתי" העוסקת בנושאים דומים.
הספר "דמדומים" וסדרת הטלוויזיה "יומני הערפד" (וסדרת ההמשך "המקוריים") מספרים על יחסים רומנטיים עם ערפד ועל המלחמה בין הערפדים לאנשי הזאב. ביצירות אלו הערפדים אינם רגישים לשום ולצלבים, אך סובלים מרגישות לאור השמש.
בסדרה המצוירת "מפלצת של מלון" הדמות הראשית היא ערפד המכונה דראקי, בתו של דראקי מתחתנת עם בן אנוש, מה שמשנה את התפיסה שלו כלפי המין האנושי, הסדרה עוסקת בשילוב המפלצות עם בני האנוש.
במאנגה "הלסינג", הדמות הראשית אלוקארד, הוא בעצם הרוזן דרקולה, ומשרת את המסדר של אברהם ואן הלסינג, ואת הצאצאית שלו, אינטגרה הלסינג כדי להילחם בצבא נאצים המובל על ידי ערפדים המאיים על בריטניה.
בסדרת "בני הנפילים" מתואר שם ערפדים כאינם יכולים לצאת בשמש אלא אם כן שתה הערפד דם של בן נפילים מיוחד.
בסדרת הספרים "האקדמיה לערפדים" מתוארים שלושה סוגי ערפדים; "מורוי" - ערפדים טובים שחיים מדם ולא יכולים להיות בשמש. "סטריגוי" - ערפדים רעים שנוצרים בשתי דרכים, מורוי שהרג את מי שאכל ממנו, או מורוי/דמפיר שננשך על ידי סטריגוי. "דמפיר" - חצי ערפדים חצי בני אדם שאין להם ניבים והם יכולים להיות בשמש, חייהם מוקדשים להגנת המורוי מהסטריגוי.
בטלנובלה הקולומביאנית "צ'יקה ומפירו" מתוארים הערפדים המודרניים שאינם מוצצים דם, חיים באור השמש ונראים במראות ובתמונות.
הסדרה ג'ודה עוסקת בדמות יהודה בן חיים שננשך על ידי ערפדה מסתורית ונגרר למאבקי עולמות בין משפחות ערפדים ואנשי זאב. הסדרה נוצרה על ידי ציון ברוך שגם כתב את התסריט ומשתתף בה בתפקיד הראשי.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  Vampire, Myths and Folklore Wiki (באנגלית)
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Richardson, Beverley, Vampires in Myth and History, www.chebucto.ns.ca
↑  ההתייחסות היא לטקס המיסה הנוצרי המתרחש בכנסייה לפני המזבח, אשר במהלכה המאמין הנוצרי שותה את "דמו של ישו" המסומל באמצעות יין, ואוכל "מבשרו של ישו", ועל-ידי כך מטמיע בתוכו את גופו של ישו ואת קורבנו.
↑  Frueh Joanna, Re-Vamping the Vamp, Arts 57, עמ' 98-109
↑  Plogojowitz, Peter, TheFreeDictionary.com
↑  Calmet, Dom Antoine Augustin (1672-1757) | Encyclopedia.com, www.encyclopedia.com
↑  שאול טשרניחובסקי ממגנצא, באתר פרויקט בן-יהודה
↑  מוסף הארץ, 5.2.2016, כ"ו בשבט תשע"ו, "מהשפה פנימה"- איילון גלעד, ערפד, עמוד 54–55
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531850305171  BnF: cb119459727 (data)  GND: 4187368-3  LCCN: sh85141948  NDL: 00576364 
השחקן בלה לוגוסי בתפקיד הרוזן דרקולה (1931).
חלב אפוי

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  חלב ניגר מעובד 
 מוצא:  רוסיה 
 
חלב אפוי (ברוסית: топлёное молоко; באוקראינית: пряжене молоко; בבלארוסית: адтопленае малако) הוא מגוון של חלב מורתח שהיה פופולרי במיוחד ברוסיה, באוקראינה ובבלארוס. המשקה נעשה על ידי בעבוע של חלב על אש נמוכה במשך שמונה שעות או יותר.
היסטוריה

חלב אפוי היה פופולרי יחסית גם מחוץ לרוסיה. הוא נחשב לטעים יותר מחלב מבושל, ותואר בספרות הרפואית כמתאים וקל יותר לעיכול. המתכון הפשוט ביותר שהוצע על ידי ספרי בישול מהמאה ה-19 לחלב אפוי הורה להשאיר חלב בתנור למשך הלילה,  אולם ניתן היה למצוא גם מתכונים משוכללים יותר.
באזורים כפריים, חלב אפוי נוצר על ידי השארת קנקן חלב מבושל בתנור למשך יום או לילה עד שהוא צופה בקרום חום. חשיפה ממושכת לחום גורמת לתגובות בין חומצות האמינו של החלב לבין הסוכרים, וכתוצאה מכך נוצרת תגובת מייאר היוצרת תרכובות מלנואידין המעניקות לחלב צבע קרמי וטעם קרמלי. הרבה מאוד לחות מתאדה, וכתוצאה מכך מתרחש שינוי במרקם. הכיריים בבית עץ רוסי מסורתי (איזבה ברוסית: Изба) מחזיקים "טמפרטורות בישול משתנות על סמך מיקום המזון בתוך התנור".
כיום מייצרים חלב אפוי בקנה מידה תעשייתי. למשל חלב צרוב, שהוא נקי מחיידקים ומאנזימים וניתן לאחסן אותו בבטחה בטמפרטורת החדר עד ארבעים שעות. חלב אפוי תוצרת בית משמש להכנת מגוון עוגות, פשטידות, פאיים ועוגיות.
צריכה לטווח ארוך של חלב אפוי עשויה לסייע בפתרון אלרגיה לחלב. עם זאת, במקרים מסוימים, הסובלנות שנרכשת בדרך זו מתבטלת עם הזמן והאלרגיה חוזרת.
חלב אפוי מותסס

ראז'נקה ווארנץ הם מוצרי חלב אפוי מותסס, סוג של יוגורט מסורתי. זהו משקה ארוחת בוקר נפוץ באוקראינה, בבלארוס וברוסיה.
בקהילות איכרים, וארנץ נוצר בתנור המזרח סלאבי המסורתי על ידי "אפיית חלב מוחוץ לצבע חום זהוב". בעידן הסובייטי, השם "ריאז'נקה יושם על משקה שיוצר על ידי הממשלה בצבע קרם ללא כרום.
ראו גם

חלב מרוכז
הערות שוליים

↑  "Топленое молоко с фермы - ЭкоФерма". אורכב מ-המקור ב-2013-07-10. נבדק ב-2016-02-04.
↑  "Линейка "Рузского Молока" расширяется - Топленое Молоко". אורכב מ-המקור ב-8 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Молоко топленое 4% | Избёнка". אורכב מ-המקור ב-2013-03-17. נבדק ב-2013-03-20.
↑  Wood, Catherine (1884). "Food and cookery for infants and invalids". The Health exhibition literature: Health in diet. London. p. 436.
↑  Hale, Sarah (1857). Mrs. Hale's New Cook Book. p. 458.
↑  Bishop, Frederick (1864). The wife's own book of cookery. p. 360.
↑  Ellet, Elizabeth (1872). The New Cyclopaedia of Domestic Economy and Practical Housekeeper. p. 520.
↑  Quoted from: Glenn Randall Mack, Asele Surina. Food Culture In Russia And Central Asia. Greenwood Press, 2005. מסת"ב 0-313-32773-4. Page 22.
1 2  Joan H.Dunlop, Corinne A.Keet, Kim Mudd, Robert A.Wood (בספטמבר–באוקטובר 2018). "Long-Term Follow-Up After Baked Milk Introduction". The Journal of Allergy and Clinical Immunology: In Practice. 6 (5): 1699–1704. doi:10.1016/j.jaip.2018.01.024. PMC 6113119. PMID 29408418. {{cite journal}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  Glenn Randall Mack, Asele Surina. Food Culture in Russia and Central Asia. Greenwood Publishing Group, 2005. מסת"ב 9780313327735. Page 86.
↑  Genevra Gerhard. The Russian's World: Life and Language. 3rd ed. מסת"ב 9780893572938. Page 113.
גארי פרנציון

| --- | --- |

גארי פרנציון עם כלבים שהציל מבית מחסה לבעלי חיים
 לידה:  24 במאי 1954 (בן 70) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Gary Lawrence Francione 
 מקום לימודים:  בית הספר למשפט של אוניברסיטת וירג'יניה, אוניברסיטת רוצ'סטר 
 מוסדות:  אוניברסיטת ראטגרס  אוניברסיטת פנסילבניה  אוניברסיטת רוצ'סטר 
 זרם:  אבולישניזם 
 תחומי עניין:  פילוסופיה של המוסר, זכויות בעלי חיים
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה, עורך דין 
 מדינה:  ארצות הברית 
 אתר רשמי
 
גארי לורנס פרנציון (באנגלית: Gary L. Francione; ‏נולד ב־24 במאי 1954) הוא פרופסור למשפטים באוניברסיטת ראטגרס הידוע בפעילותו למען זכויות בעלי החיים. בשנת 1989 היה הראשון שהעביר קורס בנושא זה בבית ספר למשפטים בארצות הברית. עבודתו התמקדה בשלושה נושאים: מעמדם הרכושני של בעלי החיים, ההבדלים בין זכויות בעלי חיים לרווחת בעלי חיים, והביסוס התאורטי של זכויות בעלי-חיים על סמך תחושתיות, ולא על סמך מאפיינים קוגניטיביים אחרים.
פרנציון הוא ממייסדי התנועה לשחרור בעלי חיים, ולדבריו ארגונים הדואגים לרווחת בעלי החיים גורמים לציבור הרחב להרגיש בנוח עם התפיסה לפיה בעלי החיים הם רכוש המיועד לניצול. על פי השקפתו, לכל היצורים החיים, בני אדם ובעלי חיים כאחד, יש זכות יסוד והיא: הזכות שלא להתייחס אליהם כאל רכוש של אחרים.
פרנציון תומך בטבעונות ומתנגד לכל צורה של אלימות. לדבריו, התנועה לזכויות בעלי חיים היא התפתחות טבעית של תנועות השלום בעולם.
פרנציון חיבר מספר רב של ספרים ומאמרים, חלקם במשותף עם מחברים נוספים.
קורות חייו

פרנציון סיים תואר ראשון בפילוסופיה בהצטיינות באוניברסיטת רוצ'סטר, וסיים תואר שני בפילוסופיה וכן תואר דוקטור באוניברסיטת וירג'יניה. לאחר מכן עבד בבית המשפט העליון של ארצות הברית עם השופט אלברט טייט והשופטת סנדרה דיי או'קונור, וכן כמשפטן במשרד עורכי דין בניו יורק.
בשנת 1984 החל ללמד משפטים באוניברסיטת פנסילבניה. בשנת 1985 הוא החל ללמד את נושא זכויות בעלי חיים כחלק מקורס בתורת המשפט. בשנת 1989 עבר ללמד באוניברסיטת ראטגרס, והעביר קורס בנושא זכויות בעלי חיים העומד בזכות עצמו, לראשונה בבית ספר למשפטים אמריקאי.
בשנת 1990 הקים, יחד עם אנה אי צ'רלטון (לימים אשתו) את "המרכז לזכויות המשפטיות של בעלי חיים" באוניברסיטת ראטגרס, בו ניתנה לסטודנטים הזדמנות להתמודד עם טענות משפטיות בתחום זה. במאמר בניו יורק טיימס משנת 1995 דווח כי המרכז מטפל ב-200 פניות בשבוע, וכי מחצית התביעות נדחות בגלל "גישתו המחמירה לנושא שחרור בעלי חיים" של פרנציון. המרכז נסגר בשנת 2000.
תאורייתו בנושאי זכויות בעלי החיים > מעמדם הרכושני של בעלי חיים

בספרו "בעלי חיים, רכוש וחוק" (1995) פרנציון טוען כי חוקי רווחת בעלי חיים אינם מספקים להם רמת הגנה משמעותית התואמת לזכויותיהם. הוא מנתח את החוקים לטיפול "הומני" בבעלי חיים ומסיק כי רובם נועדו להגן עליהם כרכוש של האדם. לבעלי החיים יש ערך זהה לסחורה, והאינטרסים שלהם אינם נחשבים בשום קנה מידה מוסרי. כתוצאה מכך, למרות שיש חוקים שכביכול מגנים עליהם, פרנציון טוען כי אנו מטפלים בבעלי חיים באופן שהיה נחשב לעינויים אילו בני אדם היו מטופלים כך. לדבריו, בני האדם מכירים בזכויות בעלי החיים רק כאשר יש בה תועלת כלכלית לבעליהם.
תאורייתו בנושאי זכויות בעלי החיים > השוואת זכויות בעלי חיים לרווחת בעלי חיים

בספרו "גשם ללא רעם: האידאולוגיה של התנועה לזכויות בעלי חיים" (1996) פרנציון טוען כי ישנם הבדלים תאורטיים ומעשיים משמעותיים בין זכויות בעלי חיים, הדורשים אי-ניצול, לבין רווחת בעלי חיים, המבקשת להסדיר את הניצול ולהפכו למתחשב יותר. פרנציון טוען כי ההבדל התאורטי בין שתי גישות אלה הוא ברור. גישת התנועה לשחרור בעלי חיים אינה מצדיקה שום שימוש בבעלי חיים, ואילו גישת הרווחה גורסת כי שימוש בבעלי חיים הוא מוצדק ונותר רק להסדיר את נושא הטיפול בהם.
לדבריו, תקנות הרווחה לרוב מסדירות את נושא הטיפול בבעלי חיים בדומה לטיפול בסחורה בעלת ערך כלכלי, דבר הגורם לציבור הרחב להרגיש בנוח עם התפיסה לפיה בעלי החיים הם רכוש המיועד לניצול, ואף מגדיל את צריכת המזון מן החי.
עיקרון מרכזי בתפיסה של פרנציון הוא שהשינוי החשוב ביותר הנדרש לשחרור בעלי החיים הוא המעבר ההדרגתי לטבעונות.
תאורייתו בנושאי זכויות בעלי החיים > תחושתיות אצל בעלי חיים

בהקדמתו לספר "זכויות בעלי-חיים: הילד שלך או הכלב?" (2000) פרנציון מתבסס על הפילוסופיה של המוסר וכותב שעל מנת לשחרר את בעלי החיים לא נדרש מהם כל מאפיין קוגניטיבי מעבר להיותם חלק מהקהילה המוסרית, הזכאים מראש לזכות הבסיסית שלא להיות רכוש של בני אדם. הוא דוחה את העמדה המקנה זכויות לבעלי חיים רק אם הם בעלי מאפיינים קוגניטיביים הדומים לבני אדם, כמו מודעות עצמית או שימוש בשפה. למסקנה זו הגיע פרנציון תוך התבססות על תחושתיות אצל בעלי חיים, ושימוש בעיקרון "שיקול שוויון האינטרסים" (אנ'), עיקרון מוסרי לפיו ההצדקה המוסרית למעשה מסוים צריכה לקחת בחשבון את כל האינטרסים הכרוכים בפעולה, ויש להעניק לכל האינטרסים הללו משקל שווה.
פרנציון זיהה מגמה לפיה החברה מספקת הגנה טובה יותר לבעלי חיים מסוימים, כגון קופי אדם או דולפינים, בהתבסס על יכולותיהם הקוגניטיביות הגבוהות. פרנציון מתנגד לגישה זו, ובהקשר זה כתב: "ניצול של קופי אדם אינו מוסרי מאותה סיבה שלא מוסרי לנצל מאה מיליון עכברים וחולדות המנוצלים באופן שיגרתי במעבדות, או מיליארדי בעלי חיים שאנחנו הורגים ואוכלים."
במסגרת הדיון בנושא תחושתיות, פרנציון מזהה את מה שהוא מכנה "סכיזופרניה מוסרית" של בני אדם כשמדובר בבעלי חיים. מצד אחד, בני אדם מתייחסים במלוא הרצינות לצרכיהם של בני אדם אחרים ואף של חיות מחמד. מצד שני, בגלל ההתייחסות לבעלי חיים כאל רכוש, אנו מתייחסים לצרכיהם רק כאשר הם עולים בקנה אחד עם התועלת שצומחת מכך. הפתרון היחיד לסוגיה זו הוא להפסיק להתייחס לבעלי חיים כאל רכוש.
בדיון עם הפילוסוף מיכאל מרדר הסביר פרנציון שלצמחים אין תחושתיות, לכן לא הגיוני להתייחס אליהם כאל בעלי חיים.
התנועה לשחרור בעלי חיים

פרנציון הוא ממייסדי התנועה לשחרור בעלי חיים, הדוגלת במימוש זכויות בעלי חיים באמצעות שלילת כל שימוש בבעלי חיים על ידי בני אדם, מתוך השקפה לפיה לכל היצורים החיים, בני אדם ובעלי חיים כאחד, יש זכות יסוד והיא: הזכות שלא להתייחס אליהם כאל רכוש של אחרים.
הוא טוען שארגונים כמו "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים", הדואגים לזכויות בעלי החיים אך גם לרווחת בעלי חיים, גורמים לציבור הרחב להרגיש בנוח עם התפיסה לפיה בעלי החיים הם רכוש המיועד לניצול. לטענתו אין הבדל גדול בין ארגונים אלה לארגונים ותיקים, כמו עמותות צער בעלי חיים, שמטרתן העיקרית היא מניעת צער וסבל מבעלי חיים אך אינן מעוניינות בשחרורם. דוברי "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים" הגיבו לטענה זו באומרם שהם מתנגדים בנחרצות לצריכת בשר "הומני" ופועלים במפורש לקידום טבעונות ואורח חיים טבעוני.
בשנת 2008 הוצעה הצעת חוק בקליפורניה האוסרת על כליאת בעלי חיים במשקים באופן שאינו מאפשר להם להסתובב בחופשיות, לשכב, לעמוד ולמתוח את איבריהם. פרנציון התנגד לחוק זה.
ביבליוגרפיה

"Eat Like You Care: An Examination of the Morality of Eating Animals". Exempla Press, 2013. ISBN 978-1-492-38651-3.
The Animal Rights Debate: Abolition or Regulation. Columbia University Press, 2010. ISBN 978-0-231-14955-6
"Animal Welfare and the Moral Value of Nonhuman Animals." Law, Culture and the Humanities 6(1), 2009: 24-36.
Animals As Persons: Essays on the Abolition of Animal Exploitation. Columbia University Press, 2008. ISBN 978-0-231-13950-2
"Taking Sentience Seriously." Journal of Animal Law & Ethics 1, 2006.
"Animal Rights Theory and Utilitarianism: Relative Normative Guidance." Between the Species 3, 2003.
Introduction to Animal Rights: Your Child or the Dog?. Philadelphia: Temple University Press, 2000. ISBN 1-56639-692-1
Rain without Thunder: The Ideology of the Animal Rights Movement. Philadelphia: Temple University Press, 1996. ISBN 1-56639-461-9
Animals, Property and the Law. Philadelphia: Temple University Press, 1995, ISBN 1-56639-284-5
"Personhood, Property and Legal Competence, in Paola Cavalieri & Peter Singer (eds.), The Great Ape Project. New York: St. Martin's Griffin, 1993, pp. 248–257.
(with Anna E. Charlton) Vivisection and Dissection in the Classroom: A Guide to Conscientious Objection. Jenkintown, Pa. : American Anti-Vivisection Society, 1992.
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774)

המלחמה העות'מאנית-רוסית הייתה מלחמה שהתרחשה בין השנים 1768–1774 בין האימפריה העות'מאנית והאימפריה הרוסית. זו הייתה המלחמה השישית בהיסטוריה של מלחמות רוסיה-טורקיה.
רקע

מלחמה זו נבעה ממתחים פנימיים בפולין, בעת מאבק בין האצולה ובין המלך סטניסלאב פוניאטובסקי, חביבה לשעבר של הקיסרית יקתרינה השנייה. במאבק זה היה המלך תלוי בתמיכת הכוחות הרוסיים.
חבורת קוזקים בשירות הרוסים נכנסה לעיירה באלטה (במזרח אוקראינה, במחוז אודסה, סמוך לגבול מלדוביה) בטריטוריה העות'מאנית, במהלך מרדף אחרי קבוצת פורשים פולנים. האימפריה העות'מאנית האשימה את הרוסים בביצוע טבח של נתיניה, תושבי העיירה, אשמה שנדחתה על ידי הרוסים.
המלחמה

לאור תקרית זו הכריז הסולטאן הטורקי מלחמה על רוסיה ב-25 בספטמבר 1768.
הטורקים יצרו ברית עם גורמי אופוזיציה פולנים. רוסיה נתמכה גם על ידי ממלכת בריטניה הגדולה, ששלחה יועצים לצי הרוסי. הצי הרוסי יצא מהבסיסים בים הבלטי, עבר סביב דרומה, דרך הים במערב אירופה. נכנס לים התיכון והגיע לים האגאי במטרה לתמוך בהתקוממות יוונים באזור ואף לייצר אפשרות מתקפה על איסטנבול.
ההתנגדות הפולנית נמחצה על ידי הגנרל אלכסנדר ואסילייביץ' סובורוב, שהועבר לאחר מכן לחזית הטורקית.
במהלך שנת 1769 הרוסים ריכזו את הכוחות ב-2 מסגרות צבאיות עיקריות. הראשונה בפיקוד נסיך גוליצין בהיקף של 65 אלף חיילים הייתה צריכה לתקוף במולדובה וברומניה. השנייה בפיקוד של פיוטר רומיאנצב בהיקף של 43 אלף חיילים הייתה צריכה להגן על הגבול הדרומי ולהילחם נגד כוחות של חאנות קרים. יחידה שלישית בהיקף של 15 אלף חיילים הייתה בעתודה מבצעית.
הכוח בפיקוד גוליצין הצליח להתקדם במולדובה, לכבוש את בוקרשט והתקדם עד לגדה השמאלית של הדנובה. יחידות נוספות לחמו בצפון קווקז והצליחו לכבוש את אזור קובן.
בשנת 1770 הפיקוד על הכוחות הרוסים הראשיים עבר לפיוטר רומיאנצב. הוא הצליח להביס את הטורקים בקרב לרגה וקרב קגול. במקביל, הצי הרוסי בים האגאי ניצח את הצי הטורקי בקרב צ'סמה. בסיום שנה זו הרוסים התבססו במולדובה ורומניה עד לדנובה.
בשנת 1771 הלחימה העיקרית נערכה בחאנות קרים. הרוסים הצליחו להיכנס לחצי האי קרים ולכבוש את הערים הראשיות. לאור חוסר עזרה משמעותית מצד הטורקים, חאנות קרים חתמה על הסכם לפיו הם הכירו בעליונות של האימפריה הרוסית ועברו לחסותם. הכוחות הרוסים עזבו את קרים.
בשנת 1772 לא היו פעולות צבאיות משמעותיות. משך כמעט שנתיים, עד לאביב 1773 התקיימו שיחות בין הצדדים במטרה להגיע להסכם. השיחות לא הצליחו להביא להסכם והמשלחת הרוסית עזבה.
ב-1773 הכוחות הרוסים חצו את הדנובה והחלו להתקדם. לאחר מספר קרבות, הם חזרו לגדה השמאלית של הנהר. בסוף השנה, הכוחות חצו את הדנובה שוב והתקדמו עד לוורנה אך לא כבשו אותה.
בשנת 1774 הרוסים החליטו גם להתקדם ביבשה וגם לחדש את הפעילות הימית בים האגאי. ביוני 1774 הרוסים ניצחו בקרב חשוב ליד קוזלודז'י. כמעט כל הכוח הרוסי לחם דרומית לדנובה. הכוחות למעשה השתלטו על שטחי בולגריה והטורקים חששו שהרוסים אף יצליחו להתקדם דרומה.
בארץ ישראל התמרד שליט הגליל דאהר אל עומר כנגד השלטון המרכזי העות'מאני, ואף ניצח בקרב ימי גדול שנערך ב-11 ביוני 1772. עומר, שנעזר בכוחות מצרים, ובסיוע של חיילים אלבנים שהובאו בספינות רוסיות, הצליח לכבוש אף את יפו ועזה בטרם הובס על ידי אחמד אל ג'זאר שליחו של הסולטאן באוגוסט 1775.
סיום הלחימה

ב-21 ביולי 1774 חתמה האימפריה העות'מאנית על הסכם קוצ'וק קאינרג'ה שלפיו ניתנה לחצי האי קרים עצמאות מן השלטון הטורקי, שטחים משמעותיים בדרום אוקראינה של היום ובצפון קווקז סופחו לרוסיה שפוצתה בסכום של 4.5 מיליון רובל ושני נמלי מפתח שאיפשרו לה גישה ישירה אל הים השחור.
מלחמה זו הייתה חלק משמעותי בתהליך ההתפשטות של האימפריה הרוסית דרומה, מזרחה ומערבה במהלך המאות השמונה עשרה והתשע עשרה.
קוטה

ערך זה עוסק בלבוש מסורתי אפריקאי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
קוטה היא צעיף בד המיוצר בעבודת יד ונלבש על ידי גברים אתיופים ואריתריאים.
הגברים מתעטפים בקוטה לכיסוי הראש והכתפיים כאשר הם לובשים בגדי שיפון, במיוחד בעת ביקורים בכנסייה. הקוטה עשויה משתי שכבות של בד, בניגוד לגאבי העשוי מארבע שכבות. הגרסה הנשית של הקוטה היא הנטלה.
בקהילת ביתא ישראל הקוטה משמשת בתפילות כטלית. כיום המנהג פסק עקב אימוץ היהדות האורתודוקסית על ידי רוב הקהילה.[דרוש מקור]
ערך זה הוא קצרמרבנושא טקסטיל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גאבי (לבוש)

גאבי הנלבש על ידי גבר
גאבי הוא שמיכה/צעיף בד המיוצר בעבודת יד ונלבש על ידי גברים ונשים באתיופיה ובאריתריאה.
בדרך כלל הגאבי עוטף באופן רופף את הראש, הכתפיים ופלג הגוף העליון. הגאבי עשוי מארבע שכבות של בד כותנה או שיפון, בניגוד לקוטה הנלבשת על ידי גברים ולנטלה הנלבשת על ידי נשים, העשויות שתי שכבות.
הגאבי לרוב בצב לבן עם פסי צבע שזורים בזהב, כסף או אדום. באזורים מסוימים באתיופיה לעיתים יהיו צבועים בחום או ירוק.
הערות שוליים

↑  רבקה פיסהא, Don’t Call It a Blanket, האתר של רבקה פיסהא, ‏09.01.2018 (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא טקסטיל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מנטון (צעיף)

רקדנית פלמנקו עם מנטון
מנטון (בספרדית: Manton) הוא צעיף גדול ורחב המשמש בריקוד הפלמנקו.
ריקוד עם מנטון הוא התשובה הנשית לריקוד המטאדור. המטאדור רוקד בעזרת הקפוטה (Capote) בזירת הקורידה (Corida) בזמן מלחמתו בשור. הרקדנית, העדינה והנשית, רוקדת עם הצעיף לצלילי המוזיקה, מבטאת באמצעותו את הדגשים המוזיקליים בשילוב רקיעות רגליים בהנפת הצעיף תוך כדי צעדי הריקוד.
הנפת הצעיף היא מלאכה לא קלה, המחייבת מיומנות רבה. הרקדנית נדרשת לשלוט שליטה מלאה בזרועות בעת ביצוע הפוזיציות והתנועות בעזרתן מתבצעת הנפת הצעיף.
תנועות הידיים במחול פלמנקו נקראות Baraceo. במחול זה ישנה חשיבות רבה לתנועות הידיים, הן אצל הרקדנית והן אצל הרקדן. אצל הרקדנית הזרועות מוחזקות כלפי מעלה גבוה מעל הראש, כאשר המרפק פונה לאחור, והאמה מורמת מעט למעלה. טכניקת החזקת הזרועות היא הבסיס לעבודה עם הצעיף. בזמן הנפת הצעיף הרקדנית מחזיקה את הצעיף בשני קצותיו והיא שואפת למתוח את זרועותיה על מנת שהאחיזה בצעיף תהיה איתנה.
ערכה של רקדנית פלמנקו ניכר על פי תנועות הידיים שלה. זהו החלק החשוב ביותר בריקוד ודרכו היא מבטאת את אישיותה (La meri, 1967).
נשים בספרד (שאינן רקדניות) בדרך כלל מתעטפות בצעיף במסיבות או באירועים משפחתיים או כתוספת לקישוט הבגד. רעיון זה עבר ל"אופנת" הריקוד, ומאז רקדניות רבות בוחרות לתפור לעצמן שמלה מצעיף.
חומר הגלם הנפוץ ביותר בהכנת צעיפים אלה הוא משי. על גבי המשי נרקמת רקמה מאוד עדינה המתארת בדרך כלל פרחים בגדלים שונים. קיימים צעיפים בכל מיני גדלים, המותאמים לאוכלוסיית הנשים (גם ילדות), ולסגנונות הריקוד.
NBA 2K

| --- | --- |

 כללי
 תאריך הוצאה:  מדי שנה מאז 1999
 סוגה:  משחקי ספורט ממוחשבים (כדורסל)
 פיתוח:  Visual Concepts
 הוצאה לאור:  סגה 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 הפצה:  2K Sports
 דרישות תוכנה
 מצבי משחק:  שחקן יחיד, ריבוי משתתפים, משחק רשת
 דירוג:  לכל הגילאים
 פלטפורמות:  מחשב אישי (ווינדוס, מקינטוש),Xbox, Xbox 360, פלייסטיישן 2, פלייסטיישן 3, Wii, PSP, פלייסטיישן 4, Xbox one, פלייסטיישן 5, אנדרואיד, iOS
 www.nba2k.com
 
NBA 2K היא סדרה של משחקי וידאו שהיו במקור תוצרת Sega עבור מכשירי ה-Dreamcast, ובהמשך לעוד מכשירי משחקים שאינם תוצרתה, והחל מסוף שנות ה-2000 הועברה הזכות למשחקים לידיהם של 2K Sports. המשחקים עוסקים באימון ושליטה בקבוצת כדורסל מליגת ה-NBA. המשחק נוצר ב-1999, ומשווק עד היום. הוא התחיל להיות פופולרי במיוחד עם יציאת הגרסה NBA 2K9, ויצר תחרות לסדרה הוותיקה NBA Live.
משחק זה מופץ בגרסאות המתאימות הן למחשב אישי (PC) והן לקונסולות משחקים מתוצרת נינטנדו, סוני (פלייסטיישן), מיקרוסופט (Xbox) וגם למכשירי הטלפון החכמים.
היסטוריה

בארבעת המשחקים הראשונים של הסדרה קוריינו המשחקים על ידי קריינים פיקטיביים ששמם היה "בוב סטיל" ו"רוד ווסט", אך מהמשחק NBA 2K3 הקריינים הפכו לדמויות אמיתיות כמו ביל וולטון, טום טולברט (אנ'), קווין פרייז'ר(אנ'), מיקלה טפויה ובוב פיצגרלד. במשחקים 2K6 עד 2K8 הפרשנות נעשתה על ידי קני סמית' וקווין הארלן(אנ'), כשפרשנות מהצד מקרייג סאגר. מהמשחקים הבאים המשיך הארלן, ואיתו קלארק קלוג כשפרשנות מהצד מוסיפה שריל מילר.
ב-2002 התחילה Sega, המפתחת של המשחקים, ליישם הסכם עם ערוץ ESPN. החברה עבדה עם הערוץ 3 שנים עד שהאחרון חתם הסכם עם יריבת ה-2K,‏ NBA Live. ב-2005 מכרה Sega את המשחק לחברה Visual Concepts, שמשווקת את המשחק עד היום.
כשהוצא המשחק NBA 2K9 נעשה בו שימוש בטכנולוגיה חדשה של גרפיקה, שהייתה שונה לחלוטין מהגרפיקה במשחקים הקודמים. המשחק היה הצלחה גדולה לחברה, והוא גבר על המשחק המתחרה הוותיק NBA Live. מאז המשחק הוא מתחרו העיקרי של סדרת NBA Live.