stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכרונולוגיה המקראית והמסורתית
הערות שוליים

↑  לפי מניין הסדר עולם והאמוראים, א' בתשרי שבו נברא האדם (לדעת ר' אליעזר שהעולם נברא בתשרי) הוא ראש השנה של שנה א' לבריאה, ואילו לפי המניין הנהוג כיום מונים את חמשת הימים שקדמו לבריאת אדם הראשון כשנה א' לבריאה (שנת תהו) וא' בתשרי הוא ראש השנה של שנה ב' לבריאה.
↑  אדם עד נח: ספר בראשית, פרק ה'. נח עד אברהם: ספר בראשית, פרק י"א. יצחק: ספר בראשית, פרק כ"א, פסוק ה', ויעקב: ספר בראשית, פרק כ"ה, פסוק כ"ו
↑  ספר בראשית, פרק מ"ז, פסוק ט'
↑  תלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף ל"ב, עמוד א' במדבר רבה, פרשה י"ג ועוד
↑  סדר עולם, פרק ג'.
↑  ספר מלכים א', פרק ו', פסוק א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף ט', עמוד א', וכן מחשבון המלכים משלמה ועד צדקיהו
↑  ספר ירמיה, פרק כ"ט, פסוק י'. ספר דברי הימים ב', פרק ל"ו, פסוק כ"א
↑  תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף ט', עמוד א', תלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף ט', עמוד א', תלמוד בבלי, מסכת ערכין, דף י"ב, עמוד ב'. וכן דניאל נתנבא שבית המקדש השני יעמוד 420 שנה - ספר דניאל, פרק ט', פסוקים כ"ה–כ"ו
↑  ספר ירמיה, פרק נ"ב, פסוק י"ב וספר מלכים ב', פרק כ"ה, פסוק ח'
↑  שהם 23 מקוטעות, וכדברי הגמרא במגילה י"א ע"ב
↑  סדר הדורות ג' אלפים ש"צ
↑  ויקרא רבה יג ה
↑  ספר דניאל, פרק ט' על פי תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף י"א, עמוד ב'
↑  רס"ג מהדורת צוקר עמוד 327
↑  מורה נבוכים חלק אות מז, מהדורת קאפח, עמוד רסט. הרמב"ן חלק על דברי הרמב"ם האלו, והריטב"א הגן על דברי הרמב"ם
↑  קדמוניות א ג ט, מהדורת שליט סעיפים 104-108
↑  גילו בעת לידת קין (בראשית רבה, פרשה כ"ב, פסקה ב'); שת נולד מאוחר יותר, כשאדם היה בגיל 130.
↑  גילו בעת לידת יפת (בראשית, ה', ל"ב); שם נולד שנתיים מאוחר יותר, כשנח היה בגיל 502.
↑  גילו בעת לידת ישמעאל (בראשית, ט"ז, ט"ז); יצחק נולד 14 שנה מאוחר יותר, כשאברהם היה בגיל 100.
↑  כלומר שנת ה'תשפ"ה (5785) אמורה להיות שנת ה'תתקנ"א (5951) לבריאת העולם.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף ג', עמוד ב'
↑  חיים חפץ, "מלכות פרס ומדי בתקופת בית שני ולפניה - עיון מחדש", נתפרסם במגדים י"ד
↑  יהושע בן נון הוא השופט הראשון (מדרש במדבר רבה פרשה יד אות ד. רש"י במסכת סוכה דף כז עמוד ב. וכן העתיק ר' דוד גנז בספרו צמח דוד, וכן בעל סדר הדורות). רבי אברהם זכות כתבו בספרו "ספר יוחסין" (מאמר ראשון, האלף השלישי, המאה השישית): "שפט יהושע כ"ח שנה"
↑  יש אומרים כ"ה (תוספות, מסכת ראש השנה, דף ח', עמוד א', ד"ה לתקופות), יש אומרים כ' (ספר עברונות בשם יצחק בן אשר הלוי), יש אומרים כ"ז (יצחק בן יוסף הישראלי, יסוד עולם, מאמר רביעי, פרק י"ד).
↑  שמות רבה, פרשה א', פסקה א'. וכן ברש"י ספר בראשית, פרק כ"ה, פסוק כ'
↑  ספר עזרא, פרק א', פסוק א'
↑  הכוזרי מאמר ג' לט, סה
↑  תלמוד בבלי ע"ז ט ע"א. שם כתוב שבבית שני בארץ ישראל שלטה פרס 34 שנה ואחריה יון 180 שנה ואחר כך התחילה מלכות חשמונאי.
↑  דבר זה שנוי במחלוקת ראשונים. המופיע בטבלה הוא לשיטת רש"י, רמב"ם ורא"ש, ואילו לשיטת שאר הראשונים הבית חרב בשנת 3829.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007287208205171  LCCN: sh85013593  LNB: 000138273 
סכימה של עשרים ושנים הדורות הראשונים במקרא, כאשר נקודה צהובה מסמלת לידה, ונקודה כחולה מסמלת מוות
סדרי הזמנים מיציאת מצרים ועד חורבן הבית השני – לפי מדרש סדר עולם לעומת המחקר המקובל
היסטוריה של עם ישראל
הפיצוץ בנמל ביירות

| --- | --- |

נזקי הפיצוץ בנמל ביירות
 סוג:  שרפה, פיצוץ
 תאריך התרחשות:  4 באוגוסט 2020 
 במדינות או באזורים:  לבנון נמל ביירות, ביירות, לבנון
 גורם:  חזבאללה (גורם ישיר: מצבור אמוניום חנקתי)
 הרוגים:  218
 פצועים:  6,900 
 נעדרים:  32 
 חסרי קורת גג:  300,000+
 נזק:  10–15 מיליארד דולר
 קואורדינטות:  33°54′05″N 35°31′08″E﻿ / ﻿33.901388888889°N 35.518888888889°E﻿ / 33.901388888889; 35.518888888889
  (למפת ביירות מוגדלת) הפיצוץ בנמל ביירות(למפת ביירות רגילה) הפיצוץ בנמל ביירות he
 
הפיצוץ בנמל ביירות הוא אירוע רב-נפגעים שהתרחש ב־4 באוגוסט 2020, בו נהרגו 218 איש ולמעלה מ־7,000 נפצעו.
הפיצוץ התחלק לשני שלבים דו־שלבי והתרחש במחסן שהכיל 2,750 טון אמוניום חנקתי, שהוחרם בשנת 2014 מספינה שנאלצה לעגון בנמל. הוא הביא לנזק גדול בנמל וניפוץ חזיתות הזכוכית של מבנים ובתים ברוב שכונות ביירות. הנזק השפיע על אלפי בתים קילומטרים ספורים מאתר הפיצוץ. כתוצאה מהפיצוץ נגרמה רעידת אדמה קטנה, בעוצמה 3.3 בסולם מגניטודה לפי מומנט, הופסקה אספקת החשמל בכל רחבי ביירות, והיא הוכרזה אזור מוכה אסון. חלק מהפצועים מתו במהלך פינויים עקב קריסת בתי החולים מרוב עומס. פצועים קל טופלו בבתי מלון וניתוחים רבים נערכו במסדרונות בתי החולים.
מספר ימים לאחר הפיצוץ התפטר ראש ממשלת לבנון, חסאן דיאב יחד עם כל חברי הממשלה. כעבור מספר ימים נפתחה חקירה והתובע שניהל את החקירה, פאדי סוואן, הגיש בדצמבר 2020 כתב אישום נגד דיאב, ושלושה שרים בממשלתו, אשר הואשמו ברשלנות. בפברואר 2021 הודח סוואן ובמקומו מונה טארק ביטאר. החקירה הוקפאה בדצמבר 2021.
רקע

ערב הפיצוץ, הייתה לבנון שרויה במשבר כלכלי חמור שכלל מחסור בדלק, בחשמל ובמוצרי יסוד. שיעור האבטלה במדינה היה בין 30% ל־50%, וערך המטבע הלבנוני קרס ב־80% בשמונת החודשים שקדמו לפיצוץ. יחס החוב־תוצר של לבנון הגיע למעל 150 אחוזים. ד"ר סאלם אבי-סאלח, רופא נשים וראש ארגון הרופאים בטריפולי, הזהיר כחודש לפני האירוע מפני קריסה מוחלטת של שירותי הבריאות במדינה אם לא יוזרם סיוע כספי מיידי.
המערכה הפוליטית הלבנונית הייתה מתוחה אף היא: שר החוץ נאסיף חתי התפטר, ומפגינים קראו לביעור שחיתות שלטונית. בנוסף לכך סבלה לבנון מהשלכות משבר מגפת הקורונה העולמי. ימים אחדים קודם לאירוע נטען בכתבה במקור ראשון: "לבנון נתונה במשבר מהגרועים בתולדותיה, ולא נגזים אם נאמר שהוא משבר קיומי. לא פחות".
על כן, עוד קודם לפיצוץ שגרם לנזקים כלכליים כבדים נוספים, לבנון הייתה נתונה במצב כלכלי ופוליטי מהחמורים בתולדותיה.
נמל ביירות היה בטרם הפיצוץ נמל הכניסה העיקרי לסחורות בלבנון, ודרכו עברו כ־70% מהסחורות שנכנסו למדינה. ב־2018 נכנסו דרך הנמל 7.05 מיליון טון סחורות ויצאו כמיליון טון. הכנסותיו באותה שנה היו כ-313 מיליון דולר, אך ב־2019 הן ירדו ל־200 מיליון דולר.
האירוע

ב־4 באוגוסט 2020, בשעה 18:00 לערך, עלה באש מחסן זיקוקים בנמל ביירות והחלו בו פיצוצים. כבאים הוזעקו למקום ובמהלך עבודתם התפשטה האש להאנגר מספר 12 בנמל, שבו אוחסן אמוניום חנקתי שנפרק בנמל בשנת 2013, ואירע פיצוץ אדיר שיצר גל הדף עצום שהורגש עד למעלה מ־24 ק"מ, על פי ההערכות, הפיצוץ בנמל היה בעוצמה של כקילוטון TNT. הדיו נשמעו לאורך עשרות קילומטרים וכן נשמע במקומות רבים בישראל וסוריה. ופטריית עשן אדומה לבנה התמרה לגובה מאות מטרים.
כ-190 בני אדם נהרגו, בהם ככל הנראה כבאים שניסו לכבות את השרפה באיבה, ו־4,000 נפצעו. בין ההרוגים ניזאר נג'ריאן, מזכ"ל מפלגת הפלנגות הנוצריות. בתי החולים בביירות הגיעו לתפוסה מלאה, והצלב האדום העביר את הפצועים הרבים אל בתי חולים מחוץ לביירות.
נזק כבד מאוד נגרם למבני הנמל, כלי רכב ורכוש. בתים רבים סביב הנמל נפגעו, בהם משרדים ממשלתיים, משרדי חברת החשמל הלבנונית שנהרסו כליל ואף בית החולים סנט ג'ורג' שמצוי כ־2 ק"מ מהנמל. כמו כן נפגעו מבנה הפרלמנט הלבנוני, ארמון הנשיאות בבעבדא, ובית ראש הממשלה לשעבר סעד אל־חרירי, הסמוכים לנמל (הוא עצמו לא נפגע). הפיצוץ החריב את הממגורה המרכזית של המדינה. כל החיטה שאוחסנה – 85% ממאגר הדגנים של לבנון – הפכה ללא ראויה לשימוש.
מושל ביירות, מרוואן עבוד, העריך שעד 250 אלף בני אדם נותרו חסרי בית בשל הפיצוץ. הוא הכריז על הבירה כ"עיר אסון", ותיאר את הפיצוץ כ"יותר כמו הפצצה אטומית של הירושימה ונגסאקי". ראש ממשלת לבנון, חסאן דיאב, הכריז על יום המחרת, 5 באוגוסט 2020, כ"יום אבל לאומי".
בעקבות מספר הנפגעים הרב נתבקשו האזרחים לתרום דם.
רעידת האדמה שגרם הפיצוץ הורגשה גם בקפריסין השוכנת כ־200 ק"מ ממערב לביירות. חלק מתושבי האי אף שמעו את הפיצוץ.
סיוע בין-לאומי

ראש ממשלת לבנון חסאן דיאב פנה בקריאה דחופה לעזרה בינלאומית.
ישראל פנתה ללבנון באמצעות גורמים בין-לאומיים והציעה להעניק סיוע הומניטרי ורפואי. פרופ' מסעד ברהום מנהל המרכז הרפואי לגליל בנהריה פנה לעם הלבנוני בשפה הערבית והציע לסייע בטיפול בנפגעים בארץ, ואליו הצטרפו בתי חולים נוספים בישראל, אולם ככל הידוע לבנון לא הסכימה לקבל סיוע מישראל. נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין צייץ בחשבון הטוויטר שלו בעברית ובערבית: "אנו משתתפים בכאבו של העם הלבנוני בשעת אסונו ושולחים יד מושטת לסיוע כן בשעה קשה זו". בית עיריית תל אביב-יפו הואר בצבעי דגל לבנון לאות הזדהות.
מדינות נוספות בעולם הציעו סיוע ללבנון, בהן צרפת, בריטניה ואיראן. אמיר קטר הורה לשלוח תרופות וצוותי רפואה שיקימו בתי חולים ארעיים. רוסיה שלחה 5 מטוסי מטען של המשרד למצבי חירום והגנה אזרחית ובהם רופאים, סיוע הומניטרי וציוד. ארצות הברית הודיעה כי 3 מטוסים המובילים ציוד, מזון וצוותים רפואיים עושים את דרכם למדינה. נשיא צרפת עמנואל מקרון הקים ועידה וירטואלית לגיוס כספים ללבנון, אך אמר שהצעת הסיוע כוללת תמיכה בחקירה עצמאית ושקופה של הפיצוץ.
בעקבות האירוע

באמצעי התקשורת מיהרו לפרסם בשם "גורם מדיני" שלישראל אין כל קשר לפיצוץ. פעילים לבנונים כדוגמת לוקמאן סלים האשימו את חזבאללה במעורבות באירוע. כעבור שלושה ימים טען מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, שארגונו לא החזיק נשק בנמל. עם זאת, היומון הגרמני "די ולט" דיווח כי לפי שירותי ביטחון מערביים, החומר שאוחסן בנמל והתפוצץ, נרכש בשנת 2013 בידי חזבאללה ממשמרות המהפכה באיראן.
הפיצוץ השבית את הנמל בביירות ובעקבות כך הודיע נסראללה כי איראן תספק דלק ללבנון.
ב-8 באוגוסט, מספר ימים לאחר האסון, התעמתו מפגינים עם שוטרים במרכז הבירה, ניסו לפרוץ לפרלמנט ודרשו ממנהיגיה של לבנון לקחת אחריות: "תתפטרו או שתיתלו". הם הציבו עמודי תלייה וקראו למדינות זרות להשתלט על ארצם: "אין שום אמון בממשלה". כמה ממתנגדי הממשלה התפטרו מהפרלמנט. למחרת התפטרה שרת ההסברה, ולאחריה הודיעו שרים נוספים על התפטרותם. לבסוף, ב-10 באוגוסט, הוכרז על התפטרות הממשלה.
חודש אחרי האירוע, צוינה דקת דומייה לזכר הנספים באסון.
בעקבות הפיצוץ חזר לפופולריות רבה השיר של פיירוז "לביירות" (لبيروت) שנכתב כשיר אהבה לעיר וקינה בעקבות מלחמת האזרחים.
בעקבות האירוע > חקירת האירוע

בלבנון החלה חקירת הפיצוץ, במהלכה נעצרו מנהל הנמל ו-15 מעובדיו. בתחילה, עמד בראש ועדת החקירה לנסיבות האירוע השופט פאדי סוואן, שמונה לשופט חוקר. בפברואר 2021 הוא הודח על ידי בית משפט המקורב לארגון חזבאללה, ובמקומו מונה השופט טארק ביטאר. ב-14 באוקטובר 2021 פתחו פעילי חזבאללה במחאה אלימה וקראו לפיטוריו של ביטאר. החקירה נמשכה עד דצמבר, ומספר חשודים הושמו במעצר בית, אך לבסוף הוקפאה על ידי פוליטיקאים. בינואר 2023 הוחלט על חידוש החקירה ופורסם שבכוונת השופט ביטאר לזמן מספר בכירים לחקירה, בהם התובע הכללי ע'סאן עוידאת, שהורה על המשך החקירה, וחסאן דיאב, ראש הממשלה לשעבר. יממה לאחר מכן הודיע עוידאת על הקפאת החקירה. החקירה חודשה בינואר 2025 והשופט אף החל להכין רשימות של אנשים שיזומנו לישיבות שימוע החל מ-7 בפברואר.
ראו גם

אסון טיינג'ין
אסון טקסס סיטי
הפיצוץ בבסיס הימי אוונגלוס פלורקיס
פיצוץ הליפקס
ההתפוצצות בנמל בומביי
ביאורים

↑  להשוואה: פצצת הביקוע הגרעיני "ילד קטן" שהוטלה על העיר הירושימה במלחמת העולם השנייה ב־6 באוגוסט 1945 הייתה בעוצמה של 13 עד 16 קילוטון TNT.
מיינסטרים

מיינסטרים (מאנגלית: Mainstream; בעברית: זרם מרכזי, ולרוב בצורה המיודעת: הזרם המרכזי), היא הנטייה הדומיננטית בכל תחום (מדעי, תרבותי, וכו') במשך תקופת זמן מסוימת של רוב הציבור. לעיתים קרובות מונח זה מתייחס לכל הטרנדים התרבותיים העכשוויים בתחומי האומנויות, המוזיקה, הקולנוע והספרות לעומת התרבויות האלטרנטיביות למיניהן. המיינסטרים יכול להיתפס בעיני אנשים אניני טעם ובעלי טעם מיוחד כקיטש אשר כולם אוהבים באופן אוטומטי, המסמל טעם רדוד ורגיל ללא ייחוד כלשהו.
בתרבות ובאומנות

המונח משמש לרוב בהקשר אומנותי כדי לתאר את העבודות אשר הצליחו להגיע בקלות יחסית לציבור נרחב באמצעות עלויות הפקה ושיווק גבוהות. דוגמה טובה לכך היא מוזיקת פופ מיינסטרימית אשר מופקת מראש במטרה למקסם מכירות ורווחים. לעיתים אומנות מיינסטרימית נקשרת עם אומנות שאיננה איכותית וייחודית אשר מטרתה העיקרית, אם לא הבלעדית, היא רווח כספי, ולא הבעת יצירתיות בדרכים מקוריות.
סרטי מיינסטרים הם סרטים מסחריים אשר מופצים בקנה מידה נרחב ומוצגים בבתי קולנוע אשר מציגים בעיקר סרטי מיינסטרים מחברות הסרטים העיקריות, במשך התקופה בה כל סרט מופץ לראשונה. סרטים הוליוודים נחשבים בדרך כלל לסרטי מיינסטרים.
בסוציולוגיה, הדחף להשתייך למיינסטרים דרך פעולות כמו לחץ חברתי כופה על היחידים בחברה לקבל את מוסכמותיה.
בחינוך

הבאת תלמידים עם צרכים מיוחדים ושילובם בזרם החינוך המרכזי הן על ידי שילוב בכיתות רגילות והן על ידי הקצאת כיתות ייחודיות לתלמידים עם צרכים דומים. עקרון השילוב של תלמידים בעלי צרכים מיוחדים בחינוך הרגיל מדגיש את זכותם לחוות חיים רגילים, ללמוד בבית ספר הקרוב למקום מגוריהם ולקבל השכלה בסביבה הכי פחות מגבילה.
ראו גם

תרבות פופולרית
שילוב בחינוך - השמת תלמידים עם צרכים מיוחדים בחינוך המרכזי
נורמליות - מונח בתחום הפסיכולוגיה
להיט קיץ
הערות שוליים

↑  היימן, ט' (2004). הכיתה המשלבת: עמדות מורים כלפי תלמידים עם וללא לקות למידה, דפים, (38), 152-165.
חוזה עומר

ערך זה עוסק בחוזה הכניעה של ירושלים לכובשים המוסלמים. אם התכוונתם ל"תנאי עומר" ביחס האסלאם כלפי בני החסות, ראו .
חוזה עומר (בערבית: اَلْعُهْدَة العُمَرِيَّة - "אלעֻהְדַה אלעֻמַרִיַה") הוא חוזה הכניעה של ירושלים לכובשים המוסלמים שנערך, על פי המסורת המוסלמית והנוצרית, בין הח'ליפה המוסלמי עמר בן אלח'טאב לבין פטריארך ירושלים סופרוניוס, ככל הנראה בשנת 638, בעת כיבוש ירושלים על ידי המוסלמים.
רקע

לאחר שצבאות האסלאם ניצחו את הצבא הביזנטי בקרב הירמוך (636), נפתחה בפניהם הדרך לכיבוש "א-שאם" (סוריה הגדולה). על פי מסורות מוסלמיות ונוצריות הסכימו תושבי ירושלים להיכנע לאחר מצור ממושך על העיר אך ורק בתנאי ש"מלך המוסלמים", הלוא הוא הח'ליפה עומר בן אל-ח'טאב, יאשר את הסכם הכניעה ויחתום עליו. חלק מן המסורות מספרות כי החוזה הובא אליו לג'אביה שבגולן, שם חתם על החוזה, ואלו אחרות מספרות כי עמר הגיע לירושלים בכבודו ובעצמו.
המפגש בין עמר אלח'טאב וסופרוניוס פטריארך ירושלים

במהלך המאה התשיעית נתגבשו מסורות המתארות את המפגש בין עמר לסופרוניוס. הן במסורת המוסלמית והן במסורת הנוצרית מתוארת כניסתו הצנועה של עמר לירושלים, כשהוא רכוב על גבי גמל ועוטה אדרת פשוטה. שני מקורות נוצריים בני המאה התשיעית מספרים אודות המפגש בין עמר וסופרוניוס. הפטריארך היעקוביטי דיוניסיוס מתל-מחרה (818–845), מאמץ את המסורת המוסלמית ומספר כי סופרוניוס הציע לעמר, שבגדיו היו מאובקים ומלוכלכים, לקבל ממנו בגדים להחלפה, אך עמר בצניעותו סירב לקבל את הבגדים והסכים רק להשתמש בהם לזמן מה עד שבגדיו שלו יכובסו. גרסה עוינת של אותו סיפור עצמו מופיעה אצל ההיסטוריון הביזנטי תאופאנס (מת בשנת 813) שמציג את עמר כשטן וכהתגלמותו של השיקוץ המשומם בנזכר בספר דניאל.
גרסה אחרת המתארת את המפגש מופיעה אצל הפטריארך המלכיתי של אלכסנדריה אווטיכיוס (אנ') (877–940). לאחר חתימת ההסכם התיישב עמר בחצר כנסיית הקבר וכשהגיע זמן התפילה הציע הפטריארך של ירושלים סופרוניוס לח'ליף להתפלל בחצר הכנסייה ואף בתוכה. אולם עמר סירב באומרו: "אלו התפללתי בתוך הכנסייה הייתה זו אובדת וניטלת מבין ידיך; המוסלמים היו לוקחים אותה ממך אחרי (זמני) והיו טוענים יחדיו: 'כאן התפלל עמר'". לאחר מכן יצא עמר והתפלל בחוץ, על מדרגת כנסיית מר קונסטנטין, הלוא היא הבזיליקה הביזנטית של כנסיית הקבר. בהמשך התיאור מעניק סופרוניוס לעמר את הזכות לבנות מסגד על הר הבית, בתנאי שיבנה בעיר אך את המסגד הזה לבדו.
סיפור זה הוא סיפור נוצרי מגמתי שעניינו הדגשתה של ההתחייבות שנתן הח'ליפה המיתולוגי עומר בן אל-ח'טאב שלא לפגוע בכנסיית הקבר. הסיפור מסופר דווקא במצב של איום על זכויות הנוצרים במקום:
כפי שמדווח אווטיכיוס עצמו בהמשך, נבנה באותו מקום עצמו בתקופתו מסגד, והנוצרים ראו בכך פגיעה בזכויותיהם ובהבטחה ההיסטורית. לבנייתו של מסגד ממש במקום זה ישנם סימוכים ארכאולוגיים: כתובות ייסוד של מסגד שנבנה במאה העשירית באותו מקום עצמו נמצאה בסוף המאה ה-19 בתחומי ההוספיס הרוסי של אלכסנדר נייבסקי הסמוך לכנסיית הקבר ממזרח. מן המבנה המקורי שרד רק בסיס הצריח הקיים היום.
תוכן החוזה

בהיסטוריה המוסלמית נשמר נוסח חוזה הכניעה, המוגדר כאמאן - כתב חסות, בצורת מכתב מאת הח'ליף לתושבי העיר. הנקודות העיקריות בחוזה הן:
ביטחון הנפש והרכוש
ביטחון הכנסיות וחופש הפולחן
חובת תשלום מס
חופש בחירה בין הישארות בעיר לתושבים ולחיילי חיל המצב הביזנטי, ובין עזיבתה
הסדרת מעמדם של שוהים ארעיים בעיר עקב אירוע מסוים
החוזה מציין את הזכויות והחובות של תושבי ירושלים בעקבות כניעתם לכובשים המוסלמים. במסגרת החוזה הבטיחו הכובשים ביטחון לנפשם ולרכושם של תושבי העיר, ולצדו חופש דת וביטחון למבני הדת השונים. בתמורה קיבלו על עצמם תושבי העיר לשלם את מס הג'יזיה לכובשים. קיים ויכוח מתמשך בין החוקרים לגבי אמינותו של החוזה. יש מי שמפקפקים בעצם כתיבתו וחתימתו של ההסכם בזמן הכיבוש, אחרים מטילים ספק בפרטים רבים נוספים הקשורים בו. ספק מיוחד הוטל על ידי ש"ד גויטיין בסעיף המטיל איסור על ישיבת יהודים בירושלים.
למעשה השתמרה במסורת המוסלמית גרסה אחת של החוזה, שנוסחה המוקדם ביותר הוא זה שנמסר על ידי ההיסטוריון אלטברי (838-923) על פי סיף אבן עמר (אנ'). בסיפור המסגרת של החוזה, המצוטט אצל טברי מפי סיף בן עמר, נכתב החוזה באל-ג'אביה (בירתם של הע'סאנים, המצויה כיום בדרום סוריה). גרסה זו של החוזה מקובלת בקרב קהלים רחבים בעולם המוסלמי כאמת היסטורית ודתית ומקובלת כאמינה גם על ידי חלק מן החוקרים.
להלן נוסח החוזה:
"בשם אלוהים הרחמן והרחום. זהו כתב הביטחון שמעניק עבד האלהים עֻמַר, מפקד המאמינים, לאנשי איליא (ירושלים): הוא נותן להם ביטחון, לרכושם, לכנסיותיהם, לצלביהם, לחולה ולבריא, לכל בני דתם. לא ישכנו חיילים מוסלמים בכנסיותיהם. לא נהרוס את הכנסיות ולא נגרע דבר מן הכנסיות ולא מרכושן ולא מצלביהן ולא מכל דבר שהוא מנכסיהן. לא נאנוס את אנשי ירושלים להמיר את דתם ולא נפגע בהם לרעה. שום יהודי לא יגור עימם בירושלים. תושבי ירושלים חייבים בתשלום מס הג'זיה כפי שאנו מטילים אותו על תושבי שאר הערים. תושבי איליא חייבים לסלק מקרבם את הצבא הביזנטי ואת המיליציות. לאנשים האלה אנו מבטיחים ביטחון בצאתם איליא, לגופם ורכושם, עד בואם למקום מבטחים. לרוצים להישאר בירושלים אנו מבטיחים ביטחון, אבל חלה עליהם חובת המס כמו על תושבי ירושלים. לתושבי ירושלים הרוצים להצטרף בגופם וברכושם לביזנטים העוזבים, לפנות את כנסיותיהם ולנטוש את צלביהם, אנו מבטיחים ביטחון לגופם וגם ביטחון לכנסיותיהם ולצלביהם, עד אשר יגיעו למקום המבטחים שלהם. אותם עובדי אדמה הנמצאים (בירושלים) מאז רציחתו של פלוני יֵצאו עם הביזנטים, אם ירצו, ואם ירצו ישובו אל משפחותיהם; לא יגבה מהם דבר לפני הקציר. מה שנאמר בספר זה הוא דבר אללה ושליחו, ודבר המאמינים, אם אנשי ירושלים ישלמו את הג'זיה כפי שנדרש מהם. עדים לכך הם ח'אלד בן אל-וליד, עמר בן אל-עאץ, עבד אל-רחמן בן עוף, ומועאויה בן אבו ספיאן. נכתב בשנה החמש עשרה להג'רה
בחוזה מצוין איסור על יהודים לשבת בירושלים. המזרחן שלמה דב גויטיין התייחס לאיסור זה במאמר משנת תש"ם תחת הכותרת "האמנם אסר הח'ליפה עומר על יהודים לשבת בירושלים?" במאמרו מסביר גויטין מדוע הוא אינו מקבל את האותנטיות של איסור זה, בראש ובראשונה בשל העובדה ההיסטורית הידועה שזמן קצר אחרי כיבוש ירושלים בידי המוסלמים חזרו היהודים לשבת בעיר ונשארו בה ברצף עד הקמת ממלכת ירושלים הנוצרית בתקופה הצלבנית.
פרשנות ומשמעות

מאמינים מוסלמיים רבים רואים בחוזה עמר הוכחה לבעלות המוסלמית על ירושלים ולדרך הצודקת שבה האסלאם נוהג בעמים שתחת חסותו. החוזה מוזכר בנאומיהם של מנהיגים פלסטינים והטקסט שלו נישא על ידי מפגינים. מקובל לראות את החוזה תלוי בבתי עסק רבים ברחבי הגדה המערבית (יהודה ושומרון) ובמזרח ירושלים.
מדברי יאסר ערפאת בנאומו בוועידת הפסגה הערבית באוקטובר 2000:
"הדם שנשפך על אדמת אל-אקצא' הביא להבערת אש הזעם בלב הציבור הפלסטיני בכל מקום על אדמת המולדת והאזרחים חסרי המגן חשו להביע את רגשותיהם באינתיפאדה מאולתרת ולגיטימית כשהם מגינים על הערכים הערביים, האסלאמיים והנוצריים בהתאם לחוזה עמר, הישראלים הפקירו [דם זה] הן בטענת השווא לריבונות על אל-חרם אל-שריף ובזיוף ההיסטוריה שלו בטענה שהוא מקום המקדש, הן בהפקרת דם המאמינים המתפללים במסגדיו והמגינים על כבודו וקדושתו, הן בניסיונותיהם לייהד את ירושלים ואת המקומות הקדושים האסלאמיים והנוצריים והן בהטלתם מצור על העיר בית לחם".
על ההצעה הישראלית לתת לפלסטינים את הרובע המוסלמי והמקומות הקדושים לנוצרים ולהשאיר את הרובע הארמני והיהודי בידי הישראלים הגיב סאאב עריקאת:
"אבו עמאר (ערפאת) אמר לנו כי הרובע הנוצרי חשוב לו יותר מהרובע המוסלמי. 'דברו קודם על הרובע הנוצרי ואחר-כך על הרובע המוסלמי, וזה מתוך רצונו לקיים את [תנאי] חוזה עמר.
השיח' יוּסֻף אַלקַרְצַ'אוְי, מחשובי הפוסקים המוסלמים בדורנו, מציין בספרו "ירושלים - הבעיה של כל מוסלמי" ("אלקדס קצ'יה כל מסלם") את חוזה עומר כאמת היסטורית, אלקרצ'אוי מתייחס לחוזה בפרק הראשון של הספר:
"...וירושלים נכבשה כאשר שמה היה אִילִיַאא (איליה קפיטולינה), בתקופת הח'ליפה השני באסלאם, עמר בן אלח'טאב, והפטריארך של ירושלים, סופרוניוס, לא הסכים להעביר את מפתחות העיר לאף אחד מלבד הח'ליפה בכבודו ובעצמו ולא לאף אחד ממפקדיו. עמר הגיע מאלמדינה לירושלים במסע היסטורי מרגש וקיבל לידיו את מפתחות העיר וערך עם תושביה הנוצרים הסכם או חוזה המוכר בהיסטוריה בשם "חוזה עמר" ובו הבטיח להם ביטחון למקדשיהם, לאמונתם ולטקסי הפולחן שלהם כמו גם לנפשם ורכושם. ועל מסמך זה חתומים מספר מן מפקדי המסלמים, לדוגמה: ח'אלד בן אלוליד, עבד אלרחמן בן עַוְף, עמר בן אלעאץ, ומעאויה בן אבי ספיאן.
ראו גם

ירושלים בתקופה המוסלמית
לקריאה נוספת

שלמה דב גויטיין, "האמנם אסר הח'ליפה עומר על יהודים לשבת בירושלים?", היישוב בארץ-ישראל בראשית האסלאם ובתקופת הצלבנים (עורך יוסף הקר), יב"צ (ירושלים, תש"ם)
משה גיל, ארץ ישראל בתקופה המוסלמית הראשונה (634–1099), חלק א' – עיונים היסטוריים. תל אביב (1983)
לבנה-כפרי עופר, "על ירושלים באסלאם הקדום", עיונים במעמדה של ירושלים באסלאם הקדום. יב"צ (2000).
Elad, Amikam. Midieval Jerusalem and Islamic Worship: Holy Places, Ceremonies, Pilgrimages. Leiden. E.J. Brill, 1995
Busse, H. "The Sanctity of Jerusalem in Islam", Judaism, Vol. XVII (1968), pp. 441-468, במיוחד החלק העוסק בעמר אבן אלח'טאב, עמ' 448–455
הערות שוליים

↑  פירוט של המקורות השונים המדווחים אודות חוזה הכניעה של ירושלים ראו אצל D.R. Hill, The Termination of Hostilities in the Early Arab, Conquests, A.D. 634-656. London: Luzac and Company, 1971, עמ' 59 - 60. על השאלה האם אמנם נכנס עמר בעצמו לירושלים, ראו: Busse, "Omar b. al-Khattab in Jerusalem", Jerusalem Studies in Arabic and Islam, 5 (1984), pp. 73-119H. Busse, H. "Omar's image as the conqueror of Jerusalem", JSAI , 8 (1986), pp. 149-168.
↑  ראו A. Palmer et al., The Seventh Century in West-Syrian Chronicles, Liverpool 1993, pp. 160-162.
↑  The Chronicle of Theophanes Confessor: Byzantine and Near Eastern History AD 284-813. Tr. Cyril Mango and Roger Scott, Oxford 1997, p. 476.
↑  ר' הנוסח הערבי אצל Eutychius, Annales, ed. Cheikho et al., part II, p. 17
↑  ראו דן בהט, ספר ירושלים - התקופה המוסלמית הקדומה 638–1099, בעריכת יהושע פראוור, הוצאת יד יצחק בן צבי, עמ' 47
↑  דן בהט, ספר ירושלים - התקופה המוסלמית הקדומה 638–1099, בעריכת יהושע פראוור, הוצאת יד יצחק בן צבי, עמ' 322
↑  משה גיל, יהושע פראוור (עורך), ההיסטוריה של ארץ ישראל – שלטון המוסלמים והצלבנים, יד בן צבי – כתר, ירושלים תשמ"א, עמוד 7; ‏M. Levy-Rubin, Non-Muslims in the Early Islamic Empire: from Surrender to Coexistence, Cambridge 2011, עמ' 32–36.
↑  מן המאה השמינית המונח ג'זיה משמעו מס גולגולת. במאה השביעית הג'זיה הוא המס שמשלמים הנכבשים ומטרתו להעיד על קבלת מרותם של הכובשים ושפלותם של הנכבשים;המס יכול היה להיות מס קיבוצי, או מס אישי המשולם בכסף או בטובין. ראו Cl. Cahen, s.v. "Djizya", Encyclopedia of Islam, 2ed ed;.Y. Friedmann, s.v. "Dhimma", Encyclopedia of Islam, 3ed ed.
↑  גויטין, ש.ד. "האמנם אסר הח'ליפה עומר על יהודים לשבת בירושלים?", היישוב בארץ-ישראל בראשית האסלאם ובתקופת הצלבנים (עורך יוסף הקר), יב"ץ (ירושלים, תש"ם)
↑  ר' משה גיל, ארץ ישראל בתקופה המוסלמית הקדומה, כ' א', עמ' 44–47; M. Levy-Rubin, "Were the Jews Prohibited from Settling in Jerusalem? The Authenticity of al-Tabari's Jerusalem Surrender Agreement", Jerusalem Studies in Arabic and Islam, 36 (2009), pp. 63 - 81.
↑  קיצור השם הרומי "איליה קפיטולינה".
↑  מס גולגולת
↑  משה גיל, יהושע פראור (עורך), ההיסטוריה של ארץ ישראל – שלטון המוסלמים והצלבנים, יד בן צבי – כתר, ירושלים תשמ"א.
↑  בגרסאות מסוימות אף נכתב גם: דבר הח'ליפים
↑  לא מומלץ להסתמך על תרגום זה מבלי להדרש למקור הערבי (דבר המתרגם)
↑  גויטין, ש.ד., "האמנם אסר הח'ליפה עומר על יהודים לשבת בירושלים?", היישוב בארץ-ישראל בראשית האסלאם ובתקופת הצלבנים (עורך יוסף הקר), יב"צ (ירושלים, תש"ם)
↑  דו"ח ממרי מיום 24.10.2000, אל-איאם 22.10.2000
↑  דו"ח ממרי 30.08.2000
↑  אלקרצ'אוי יוסף, "אלקדס קצ'יה כל מסלם" מכתבה והבה, אלטבעה אלת'אניה (אלקאהרה 2000), 5-14 (תרגום ערן צדקיהו); אל-קרצ'אוי, הידוע בשנאתו לציונות, לא מזכיר בספרו את האיסור על יהודים לשבת בעיר המוזכר בחוזה (הערת המתרגם).
חוזה עומר על לוח שיש בחצר מסגד עומר ברובע הנוצרי בירושלים
יורם (מלך ישראל)

ערך זה עוסק במלך ממלכי ישראל. אם התכוונתם למלך ממלכי יהודה, ראו .
יוֹרָם (יְהוֹרָם) היה מלך ממלכת ישראל, לפי הכרונולוגיה המסורתית, בשנים 851/0 עד 842 לפנה"ס. היה בנם של אחאב ואיזבל, וירש את כס המלכות לאחר שאחיו אחזיה נפטר ללא בן.
בימיו שררה ידידות עם ממלכת יהודה תחת המלכים יהושפט, יהורם ואחזיה, אתם היה בקשרי משפחה בעקיבות נישואיי עתליה ליהורם בן יהושפט. שתי הממלכות סייעו זו לזו במלחמותיהן. יורם נכשל בדיכוי מרד מואב שהחל בימי אחיו, וגם מלחמתו בארם-דמשק לא צלחה. לפי כתובות אשוריות היה יורם שותף לברית מלכים אזורית נגד שלמנאסר השלישי מלך אשור[דרוש מקור].
בסוף מלכותו אירע מרד יהוא: הפיכה שלטונית בישראל בתמיכת הנביא אלישע שפעל בימיו, ובה מצא יורם את מותו.
יורם נזכר במקרא כמלך חוטא שעשה הרע בעיני ה', אך המקרא טורח להדגיש שחטא פחות מאביו אחאב, וצמצם את העבודה הזרה:
"וַיַּעֲשֶׂה הָרַע בְּעֵינֵי ה' רַק לֹא כְאָבִיו וּכְאִמּוֹ, וַיָּסַר אֶת-מַצְּבַת הַבַּעַל אֲשֶׁר עָשָׂה אָבִיו: רַק בְּחַטֹּאות יָרָבְעָם בֶּן-נְבָט אֲשֶׁר הֶחֱטִיא אֶת יִשְׂרָאֵל דָּבֵק, לֹא סָר מִמֶּנָּה".