stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישוע בן חנניה

ערך זה עוסק בנביא. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ישוע בן חנניה (בתרגומים אחדים ישוע בן חנן) נזכר אצל ההיסטוריון הקדום יוסף בן מתתיהו כנביא שפעל במאה ה-1 לספירה, בתקופת בית שני.
יוסף בן מתתיהו מספר בספרו "תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים", כי ארבע שנים לפני המרד הגדול (66–70 לספירה), בתקופה בה התקיימה ירושלים בשלווה, הגיע איכר הדיוט בשם ישוע בן חנניה אל העיר בחג הסוכות, ובחצר בית המקדש החל לקרוא בקול רם "קול ממזרח, קול ממערב, קול מארבע רוחות. קול על ירושלים וההיכל, קול על חתן וכלה, קול על כל העם".
ישוע הסתובב ברחובות העיר יום ולילה והמשיך לקרוא את קריאתו זו. אחדים משועי העיר שהתרגזו עליו, תפסו אותו והכו אותו נמרצות, אולם הוא המשיך בקריאותיו ואף לא ענה לאלו שהכו אותו ולא ביקש רחמים.
ראשי העם הסגירו אותו לידי הנציב הרומאי לוסיוס אלבינוס, שציווה להכותו בשוטים. במקום לבקש רחמים או לבכות, קרא ישוע "הוי, הוי, ירושלים" בכל פעם שהכו אותו. בברית החדשה (מתי כג') מופיע נאום תוכיחה מטעם ישו ברבות הימים הנוצרים יכנוהו: 'שבעת ה-ווי' (The seven woes)
אלבינוס הגיע למסקנה כי נטרפה דעתו של ישוע ושלחו לחופשי. ישוע המשיך במשך 7 שנים ו-5 חודשים נוספים בקריאותיו "הוי, הוי, ירושלים". לא דיבר דבר עם אדם אחר, לא קילל את אלו שהתעללו בו ולא הודה לאלו שנתנו לו אוכל. כאשר התחיל המצור על ירושלים בשנת 70, הגיע למסקנה שנבואתו התגשמה והשתתק כבהתקף נפשי-נוירולוגי שלימים יקרא קטטוניה.
ישוע מצא את מותו מאבן שהוטלה מכלי-קלע.
בתלמוד בבלי מופיע אדם בשם ישו כיהודי שנסקל למוות - "תְּלַאוּהוּ לִישׁוּ (בגרסה מצונזרת: רשום "איש"), וְהַכָּרוֹז יוֹצֵא לְפָנָיו מ' יוֹם קוֹדֵם שֶׁהוּא יוֹצֵא לִסָּקֵל עַל שֶׁכִּשֵּׁף וְהֵסִית וְהֵדִיחַ" (בבלי, מסכת סנהדרין – דף מג, עמוד א). ובקוראן בסורת אל-נישא או סורת א-נסאא (גרסה 157) נמסר לגבי ישו: "הם לא הרגו ולא צלבו אותו"
במחקר

בקרב החוקרים עלתה ההשערה שישוע בן חנן זה הוא הדמות ההיסטורית שהיוותה בסיס לישו באוונגליון. לפי ההשערה, סיפורי הנצרות שימרו את ההאשמה העיקרית כנגד ישו, הפגיעה בכבוד המקדש, ואת משפטו בפני הנציב הרומאי, אך החליפו את שם הנציב ובכך הקדימו את זמנו של ישו בדור אחד.
לפי איל רגב, המקרה של ישוע בן חנניה מחזק את הסברה כי הסיבה להוצאותו להורג של ישו קשורה ליחסו לבית המקדש. בברית החדשה מסופר שבמהלך משפטו הראשון של ישו תחת ניהולו של הכהן הגדול יוסף בר קיפא, הוטחה בו האשמת שווא כי הוא מתכוון להרוס את בית המקדש, אך לא ניתן היה להוכיח זאת כי עדי השקר סתרו אחד את השני, ודינו נגזר לאחר שהודה כי הוא מתיימר להיות המשיח ובן האלוהים. לאחר מכן, ישו נמסר לנציב הרומי פונטיוס פילטוס, שאישר את גזר הדין והורה לצלוב אותו. לטענת רגב, ההאשמה במשיחיות שקר היא תוספת מאוחרת, ודי היה בחשד בכוונת פגיעה במקדש כדי להביא להתערבות השלטון הרומי, כמו במקרה של בן חנניה שגם כן נמסר למשפט אצל הנציב הרומי לאחר שדיבר על חורבן המקדש.
הערות שוליים

↑  תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ו', פרק ה', קטע ג; מתרגומו של ד"ר יעקב נפתלי שמחוני, הוצאת שטיבל 1923.
↑  מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, "ישו בן חנן", מחקרים במקורות הנצרות (נדפס מעזבונו על ידי עמנואל בן-גוריון), תשי"ט.
↑  'מקדש או משיח? "משפטו" של ישו, המקדש והמדיניות הרומית', קתדרה 119 (תשס"ו), עמ'  36-13.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2003060204  VIAF: 23975472   WorldCat (עם VIAF): 23975472
עמרם לוק

עמרם לוק (19 באוגוסט 1932, י"ז באב ה'תרצ"ב – 7 בנובמבר 2012, כ"ב בחשוון ה'תשע"ב) היה ראש מועצת בית שמש בשנים 1967–1979.
ביוגרפיה

לוק נולד בטנג'יר שבמרוקו. הוריו היו רחל לבית אלמליח וניסים, נקרא על שם עמרם בן דיוואן.
בתחילת שנות ה-50 היה פעיל בתנועת הנוער הציוני בטנג'יר. סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה צרפתית. למד שנתיים פילוסופיה וספרות אולם בהמשך פנה לתחום המִנהל הציבורי. עבד במשך תקופה קצרה כסמנכ"ל סוכנות לספנות בינלאומית ושימש במשך חמש שנים כמזכיר כללי של חברת ייבוא-ייצוא בבעלות ליאון בנגואליד, נשיא הקהילה היהודית בטנג'יר.
לוק שימש כשחקן ובמאי בתיאטרון היהודי בעיר. נטל חלק פעיל בחיים התרבותיים והחברתיים בקרב שלוש הקהילות בעירו (הקהילה היהודית, הצרפתית והספרדית) במסגרת תחנת הרדיו "קול טנג'יר" ובמסגרת התיאטרון היהודי בטנג'יר שהעלה הצגות באופן קבוע באותן שנים.
לאחר שביקר בישראל כתייר ב-1954, חזר לטנג'יר והחל בפעילות ציונית בקרב הנוער היהודי. בשל השינויים המדיניים שחלו במרוקו ובמצבה הבינלאומי של טנג'יר החליטה משפחתו לעלות ארצה. לוק סירב להגר ולקבל תפקיד בכיר בחברה כלכלית בקראקס שבוונצואלה ובמקום זאת, עלה לישראל עם משפחתו, לאחר שהות של חודשיים במחנה עולים במרסיי.
לוק עלה לישראל באוגוסט 1956, בהיותו בן 24, באונייה "נגבה", הגיע למעברת הרטוב, ושם התגורר עם משפחתו כשנה. על אף פניה מיוחדת מהקונסוליה הישראלית בגיברלטר אל הסוכנות היהודית בדרישה להעבירו ליישוב עירוני, התעקש לוק להשתקע במעברה.
למרות שבידיו הייתה הזמנה אישית ממנהל התיאטרון הקאמרי בתל אביב, הוא ויתר על קריירת משחק ובחר בעבודת כפיים כפועל בחקלאות, בבניין ובעבודת סיקול סלעים בפרויקט סלילת כביש ירושלים-תל אביב. בשל ריבוי העולים לבית שמש באותה שנה ובשל הפגנות ליד משרדי מחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית במקום, לא הצליח לוק לקבל אישור של נציג הסוכנות ללימודים באולפן ולמד את השפה העברית בכוחות עצמו. משנת 1957 עד לשנת 1959 שימש כמורה ללימודי השפה העברית, עבד בבנק הפועלים ועבד כפקיד ראשי ומנהל חשבונות במפעל לסריגה בע"מ מטעם תיעוש לאזורי הפיתוח. בשנת 1958 הקים רשימה עצמאית שהתמודדה למועצה המקומית בית שמש והחל בפעילות ציבורית ארוכת שנים.
פעילות ציבורית

בשנת 1959 מונה לסגן ראש המועצה המקומית בית שמש, והופקדו בידיו סמכויות לניהול מחלקת החינוך והתרבות, ראשות שירותי מגן דוד אדום ואיגוד ערים לכבאות.
בשנת 1962 הצטרף למפא"י וייצג אותה בבחירות למועצת בית שמש. באותה שנה נשא לאשה את ניקול לבית נקש.
כמועמד מטעם "המערך" לראשות המועצה המקומית בבחירות של 1965, ולמרות שרשימתו צברה מספר קולות גדול יותר מכל רשימה מפלגתית אחרת, נאלץ לשבת עם חברי מפלגתו באופוזיציה במשך כשנתיים. לאחר פיזורה של המועצה על ידי משרד הפנים ומינוי מועצה ממונה לניהול תקין של ענייני היישוב, נבחר לוק, מיד עם חזרתו משירות מילואים במלחמת ששת הימים, ליו"ר המועצה המקומית באוגוסט 1967, כשהרכב הנהלת המועצה מושתת על קואליציה רחבה ויציבה.
בין השנים 1967–1979 כיהן כראש המועצה המקומית בית שמש.
בשנת 1983 הקים והוביל את אגף שיקום שכונות במפלגת העבודה.
בשנים 1990– 1994 שימש כראש שליחי הסוכנות היהודית בדרום אמריקה. בתקופה זו אירע פיגוע הטרור בשגרירות ישראל בבואנוס איירס, בו נפצעה אשתו ניקול.
עיקרי פעילותו בבית שמש

בתקופת כהונתו כראש המועצה המקומית:
הוקם מפעל "טורבומקה", מנועי בית שמש, אשר החל בשנת 1969 בייצור ושדרוג מנועי סילון. המפעל פעיל עד היום.
הורחבו תחומי שטח השיפוט של המועצה המקומית.
הוקמו שכונות רבות: שכונת גבעת שרת, שכונות חדשות של בנה-ביתך ושכונת הגפן וסופח אזור התעשייה הצפוני.
הוקמו מבני ציבור רבים: נפתח סניף בנק הפועלים הראשון, הוקמו בתי הספר התיכוניים "שייבר" ו"פירסט", הספרייה העירונית, בריכת השחייה העירונית, מועדון קשישים, מועדון לחיילים משוחררים, קונסרבטוריון, תיאטרון קהילתי ומבני ציבור נוספים.
לסיכום: לוק הוביל את בית שמש ממעברה לעיירה ובנה את התשתית החברתית, התרבותית והכלכלית שאפשרה את היהפכותה העתידית לעיר.
משפחתו

היה נשוי לניקול לבית נקש משנת 1962. אב לשישה. לוק נפטר בביתו בבית שמש בשנת 2012, בגיל 80 ונקבר בבית העלמין בבית שמש.
רוב בני משפחתו המורחבת ממשיכים להתגורר כיום בבית שמש.
נכדתו, שני ניקול לוק, נרצחה על ידי ארגון החמאס במתקפת הפתע על ישראל באוקטובר 2023, וגופתה נחטפה לעזה וחולצה מאוחר יותר בידי כוחות צה"ל.
הנצחתו

בחודש נובמבר 2019 נקראה הכיכר בכניסה לעיר בית שמש על שמו - כיכר על שם עמרם לוק.
הערות שוליים

↑  קהילת יהודי טנג'ר, באתר מוזיאון העם היהודי


עמיר פרץ בטקס הסרת הלוט מעל כיכר עמרם לוק בבית שמש
כריסטיאן דניאל ראוך

| --- | --- |

דיוקן עצמי
 לידה:  2 בינואר 1777 באד ארולזן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  3 בדצמבר 1857 (בגיל 80) דרזדן, ממלכת סקסוניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות דורותיאנשטאדט 
 זרם באמנות:  נאו-קלאסיציזם 
 הושפע על ידי:  יוהאן גוטפריד שדו, Johann Christian Ruhl, Friedrich Valentin, אוגוסט קיס 
 יצירות ידועות:  Blücherdenkmal 
 פרסים והוקרה:  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1853)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  אזרח כבוד של ברלין 
 
כריסטיאן דניאל ראוך (בגרמנית: Christian Daniel Rauch;‏ 1777, באד ארולזן, גרמניה – 1857, דרזדן) היה פסל גרמני אשר ייסד את בית הספר לפיסול בברלין.
ביוגרפיה

אביו הועסק בחצרו של פרידריך השני, רוזן הסן-קאסל, בגיל 13 התמחה כריסטיאן אצל פרידריך ולנטין פסל החצר של ארולזן, בגיל 18 הפך לעוזר פסל החצר של קאסל, בשנת 1796 מת אביו ובשנת 1797 מת אחיו הבוגר, ובשנת 1797 בגיל 20 ראוך עבר לברלין, ועסק באמנות בזמנו החופשי תחת השפעתו של הפסל יוהאן גוטפריד שדו.
לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ שהתרשמה מעבודתו שלחה אותו ללימודים באקדמיה הפרוסית לאמנות בברלין, ואחרי זמן קצר הרוזנת סנדרסקי סיפקה לו את האמצעים להמשיך את לימודיו ברומא.
ברומא ראוך חבר לוילהלם פון הומבולדט, אנטוניו קנובה, וברטל תורוואלסן, ונשאר שם שש שנים.
בשנת 1830 ראוך התחיל לעבוד בייחד עם קארל פרידריך שינקל על מודלים לפרויקט גדול ממדים של מונומנט פרידריך השני, מלך פרוסיה בברלין שהסתיים בשנת 1851.
בין תלמידיו: אוגוסט קיס, קארל היינריך מולר, קרל יוהאן שטיינהאוזר, אלברט וולף ופרידריך דרייק.
בשנת 1837 החל בקשר עם האקדמיה ההולנדית המלכותית לאמנות ומדעים.
גלריה

צדקה בארמיטז'
דנאידה בארמיטז'
פרוטומה של ברטל תורוואלסן
פרוטומה של אגנס ראוך-בתו
פרוטומה של גתה בוורשה
מודל למונומנט גתה ושילר (העטוף בהימטיון) מוצג בבית גתה (אנ')
פרש לוחם באריה מאת אלברט וולף על פי עיצוב של ראוך בכניסה למוזיאון הישן (ברלין)
מונומנט פרידריך השני, מלך פרוסיה באונטר דן לינדן
אלברכט דירר בנירנברג מאת יעקב דניאל בורגשמידט על פי עיצוב של ראוך
אהרון וחור תומכים בזרועות משה בעת הקרב נגד עמלק ברפידים. בארמון סנסוסי
שמואל רוזנמן

אין תמונה חופשית
שמואל רוזנמן הוא מחנך ישראלי, מייסד שותף ויו"ר מצעד החיים הבינלאומי, מרצה במרכז האקדמי שערי מדע ומשפט בהוד השרון. מרצה בעבר במחלקה הבינתחומית למדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן, ולשעבר מנכ"ל קופת חולים לאומית.
ביוגרפיה

רוזנמן נולד בישראל וגדל במושב חמ"ד. אמו של רוזנמן עלתה לארץ ישראל ב-1933 מפולין ואביו עלה מרומניה במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר שרוב משפחתו נרצחה בשואה.
רוזנמן למד חינוך וגאוגרפיה באוניברסיטה וקיבל תואר ראשון בשני תחומים אלו. החל מ-1972 ועד 1977 היה שליח של הסוכנות היהודית באלטונה, פנסילבניה. קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת מדינת פנסילבניה בניהול חינוכי בשנת 1977.
במהלך שנות ה-80, כאשר עבד במחלקת החינוך של עיריית תל אביב-יפו וצפה בסרט התיעודי בן תשע השעות "שואה" של הבמאי קלוד לנצמן, חייו של רוזנמן קיבלו תפנית משמעותית. באחד מראיונותיו, סיפר שהיה עד לשיחה בין תלמידים, בה נאמר שיש רק פרק אחד על השואה, אשר נלמד כעוד פרק בהיסטוריה. מכיוון שמספר הניצולים נמצא בירידה, בקרוב לא יישארו ניצולים לספר את סיפורם. רוזנמן החליט שיש לשלב דיון רציני על השואה במערכת החינוך, ומאז הוא מקדיש את חייו לחינוך ולזיכרון השואה.
בשנים 1997–2003 שימש מנכ"ל קופת חולים לאומית.
ביוגרפיה > מצעד החיים

אברהם הירשזון, עו"ד ברוך אדלר ורוזנמן חיפשו אחר אירוע משמעותי המייצג את תוכניתם, להעביר חוויה רגשית וחינוכית של השואה לצעירים יהודים. לאחר שבחנו אפשרויות שונות, החליטו שארגון מצעד מאושוויץ לבירקנאו יהיה הבחירה המושלמת. הסופר והעיתונאי מאיר עוזיאל הציע את השם "מצעד החיים" כניגוד לצעדות המוות שהיו אופייניות בסוף מלחמת העולם השנייה.
מצעד החיים נוסד בשנת 1988, בהובלתם של הירשזון, רוזנמן ואדלר.ref name="neveragain" /> במצעד הראשון השתתפו 1,500 צעירים יהודים, מחציתם מישראל והשאר ממדינות אחרות. מאז, הצעדה משכה אוכלוסייה מגוונת יותר, כולל מספר רב של צעירים לא-יהודים מפולין ומאוסטריה. מאז הקמתה, כמעט 300,000 משתתפים – כולל מנהיגי עולם, מחנכים, ניצולי השואה וסטודנטים – לקחו חלק בתוכנית.
רוזנמן מוכר במיוחד בביקורתו על דברי שנאה והתנהגות אנטישמית. במאי 2023, במאמר לציון 90 שנה מאז שריפת ספרים על ידי המשטר הנאצי בגרמניה, רוזנמן כתב כי "פלטפורמות מקוונות הן המדורות החדשות", כאשר דיבר על עלייה באנטישמיות ודברי שנאה. הוא ציין כי "חיוני שנשאר ערניים במאבקנו נגד דברי שנאה ואפליה, ונפעל לקידום תרבות של הכלה וגיוון." לאחר ירי בשני אנשים מחוץ לבית כנסת ביום כיפור בגרמניה ב-2019, אמר רוזנמן כי "אירופה כולה [צריכה] להתעורר ולהכיר בכך שהיא לא עושה מספיק כדי למגר את האנטישמיות."
בשנת 2019, רוזנמן, יחד עם נשיא מצעד החיים, פיליס גרינברג היידמן, נכלל ברשימת 50 היהודים המשפיעים ביותר של השנה של העיתון "ג'רוזלם פוסט". באותה שנה, העיתון "מעריב" פרסם כתבה על מעורבותם של ברוך אדלר ורוזנמן במצעד החיים במהלך 31 השנים הקודמות. מעריב ציין כי השניים צועדים בראש המשלחת מדי שנה מאז החל המצעד ב-1988.
בתגובה למתקפה חמאס על ישראל ב-7 באוקטובר 2023, שבה נרצחו כ-1,200 ישראלים, התייחס רוזנמן לדמיון לאירועי השואה וציין כי "נחרדנו מהסיפורים המזעזעים מישראל וקיבלנו תזכורת לכך שלשנאת יהודים אין תאריך תפוגה. השנאה משנה את צורתה, אבל המניע שלה זהה - השמדת העם היהודי".
כשדיבר על מצעד החיים הצפוי בשנת 2024, אמר רוזנמן כי "תשומת לב מיוחדת תוקדש למלחמה באנטישמיות, בדגש על זוועות ה-7 באוקטובר. כעת אנו רואים את הדמיון בין השואה למה שקרה באוקטובר."
הערות שוליים

↑  ד"ר שמואל רוזנמן באתר המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט
1 2 3 4 5  מתן דנסקר, ‏מהילדות במושב עד הסוד של אמא באורוגוואי: הסיפור מאחורי "מצעד החיים", באתר מעריב אונליין, 3 במאי 2019
1 2   "Never again... and again... and again", The Jerusalem Post
1 2 3  Vanguards of the March of the Living", The Jerusalem Post"
↑  "Shmuel Rosenman : Positions, Relations and Network - MarketScreener"
↑  עינב בן יהודה‏, ד"ר שמואל רוזנמן, מנכ"ל קופת חולים לאומית, פורש - וואלה כסף, באתר וואלה, 24 במרץ 2003
1 2  אלי רובינשטיין (2015). ״עד: העברת לפיד זיכרון השואה לדורות חדשים״. כרך שחרור מהדורה 75. קנדה. עמ' 2–4.
1 2  "The International March of the Living's 35th anniversary - interview", The Jerusalem Post
↑  "The importance of the March of the Living - analysis", The Jerusalem Post
↑  "Nazi book burnings have taught us to fight against attempts to silence minorities 90 years later", Yahoo News
↑  "World reacts to German attack: Like darkest periods of Jewish history", The Jerusalem Post
↑  "50 Influencers", The Jerusalem Post
↑  "President Herzog hosts March of the Living Representatives and Kindertransport survivors - International March of the Living"
↑  "Holocaust survivor and 7/10 evacuee: I won't be a refugee in my own country"
↑  "President's Residence marks 85th anniversary of Kindertransport"
קלודין גיי

| --- | --- |

 לידה:  4 באוגוסט 1970 (בת 54) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סטנפורד (1992)  אוניברסיטת הרווארד (1998)  אקדמיית פיליפ אקסטר 
 מנחה לדוקטורט:  גארי קינג 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד (2006)  אוניברסיטת סטנפורד (2000–2006) 
 פרסים והוקרה:  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (2022) 
 בן או בת זוג:  Christopher C. Afendulis 
 
קלודין גיי (באנגלית: Claudine Gay; נולדה ב-4 באוגוסט 1970) היא חוקרת מדע המדינה אמריקאית שמונתה כנשיאה ה-30 של אוניברסיטת הרווארד ביולי 2023 והייתה הנשיאה השחורה הראשונה של האוניברסיטה. לפני כהונתה כנשיאת האוניברסיטה, כיהנה כדיקן של הפקולטה לאמנויות ומדעים בהרווארד ופרופסור לממשל וללימודי אפריקה ואפרו-אמריקאים, מחזיקת הקתדרה ע"ש וילבר א. קווט. מחקרה עוסק בהתנהגות פוליטית אמריקאית, כולל שיעור הצבעה ופוליטיקה של גזע וזהות.
גיי התפטרה ב-2 בינואר 2024, לאחר כחצי שנה בלבד בתפקידה כנשיאת האוניברסיטה בעקבות ביקורת ציבורית לאחר מתקפת הטרור על ישראל ב-7 באוקטובר 2023 כשהואשמה שלא פעלה למניעת אנטישמיות בקמפוס, לא גינתה את מתקפת הטרור וסירבה לאמר שקריאה לרצח העם היהודי זו הפרת כללי האוניברסיטה אלא "תלויה בהקשר". גם הטענות על התנהלותה במהלך השימוע בקונגרס האמריקאי בדבר אנטישמיות בקמפוסים וטענות לגנבה ספרותית בחלקים של עבודת הדוקטורט שלה ובמאמרים אחרים תרמו להתפטרות.
ראשית חייה

גיי נולדה בעיר ניו יורק להורים שהיגרו לארצות הברית מהאיטי, והעבירה חלק גדול מילדותה בערב הסעודית שם שירת אביה במסגרת חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית. היא בת דודתה של הסופרת רוקסן גיי.
היא בוגרת תואר ראשון באוניברסיטת סטנפורד, שם התמקדה בלימודי כלכלה, ובהמשך קיבלה דוקטורט באוניברסיטת הרווארד, עליו זכתה בפרס טופן למחקר הטוב ביותר במדע הפוליטי באוניברסיטה בשנת 1998.
קריירה

לאחר שסיימה את לימודיה, החלה עבודתה באקדמיה כמרצה, ולאחר מכן מונתה לפרופסור חבר במחלקה למדע המדינה של אוניברסיטת סטנפורד בין השנים 2000 עד 2006. בשנת הלימודים 2003–2004 הייתה חברה במרכז ללימודים מתקדמים במדעי ההתנהגות (אנ').
ב-2006 החלה את תפקידה הראשון באוניברסיטת הרווארד כפרופסור לממשל ובנוסף מונתה ב-2007 לפרופסור ללימודי אפרו-אמריקאים (אנ'). בשנת 2015 מונתה במקביל כמחזיקת הקתדרה ע"ש וילבור א. קווט כפרופסור לממשל וללימודי אפריקה (אנ') ואפרו-אמריקאים ודיקן למדעי החברה בפקולטה לאמנויות ומדעים. שלוש שנים לאחר מכן, ב-2018, מונתה לדיקן הפקולטה לאמנויות ומדעים בהרווארד.
כדיקן הפקולטה לאמנויות ומדעים (FAS), הייתה אחראית על לימודים לתארים מתקדמים ולתואר ראשון. היא שמה בראש סדר העדיפות ארבעה נושאים: הגדלת הגיוון האתני, הגדלת הלימודים הבינתחומיים, עידוד שיתוף פעולה בין פרופסורים, וטיפוח מעורבות הפקולטה בקהילה של האוניברסיטה. במהלך תקופה זו, האוניברסיטה נאלצה להתמודד עם שיבושים חינוכיים ופיננסיים בעקבות משבר מגפת הקורונה. לשנת הכספים 2020, ה-FBS (אנ') דיווח על הפסדים של 15.8 מיליון דולר. בשנת 2021 הודיעה גיי כי עלות ההתחייבויות האקדמיות המרכזיות של ה-FAS גדולות מהכנסותיה והחלה בתהליכים להפחתת הוצאות כולל הקפאת בונוסים של הפקולטה והעלאות שכר והקפאת גיוס חברי סגל חדשים בפקולטה. בשנת 2021, FAS דיווחה על עודף של 51 מיליון דולר, עלייה דרמטית מהגירעון החזוי של 112 מיליון דולר.
בשנת 2019, הפרופסור רונלד סאליבן, ממשפטני אוניברסיטת הרווארד והדיקן של קולג' וינתרופ, הצטרף לצוות ההגנה של הארווי ויינסטין, שהואשם באונס, בזמן שכיהן כדיקן. גיי, ביחד עם מנהלים נוספים בהרווארד, מתחה ביקורת חריפה עליו, מה שהוביל לכך שבמאי 2019, האוניברסיטה הודיעה שהיא לא תחדש את חוזי הדיקנות של סאליבן ואשתו.
קריירה > נשיאת אוניברסיטת הרווארד

ב-1 ביולי 2023 מונתה גיי לנשיאת אוניברסיטת הרווארד.
המיליארדר ביל אקמן ועורך הדין אלן דרשוביץ, בוגרי האוניברסיטה, טענו ש"המשרד לשוויון, מגוון, הכללה ושייכות" (OEDIB) של האוניברסיטה עסק באכיפת תקינות פוליטית, צנזר דעות שמרניות, והוריד את חופש הביטוי בהרווארד לשפל חסר תקדים ויצר אווירה עוינת כלפי יהודים בקמפוס.
עם פרוץ מלחמת מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2023, ארצות הברית חוותה עלייה דרמטית בגילוי אנטישמיות בקמפוסים. חלק נכבד מאותם גילויי אנטישמיות הופגנו על ידי מפגינים פרו-פלסטינים שקראו קריאות "מהנהר עד לים" ו"אינתיפאדה היא הפתרון היחיד". גיי אמרה שהיא מקימה צוות למלחמה באנטישמיות בקמפוס. שבועיים לאחר הצהרתה של גיי, 1,600 תורמים יהודים בוגרי הרווארד איימו למשוך תרומות אם האנטישמיות לא תיפסק. על פי ביל אקמן, הפסידה אוניברסיטת הרווארד למעלה ממיליארד דולר בתרומות מאז החלה המחאה האנטי ישראלית בקמפוס.
בעקבות העלייה בגילויים אנטישמיים באוניברסיטה הוזמנה גיי להופיע לשימוע בפני ועדת בית הנבחרים לחינוך וכוח העבודה, ביחד עם נשיאת אוניברסיטת פנסילבניה ליז מגיל ונשיאת MIT סאלי קורנבלות'. כאשר נשאלה על ידי חברת בית הנבחרים אליס סטפניק האם קריאות לרצח עם של היהודים הם גילוי בריונות והטרדה והפרה של כללי הקמפוס, השיבה גיי שזה "תלוי בהקשר", ולאחר מכן הבהירה שתלוי אם הקריאות מופנות כלפי אדם ספציפי או לא. בתגובה, קראה חברת הקונגרס אליס סטפניק לגיי להתפטר. הקטע המצולם הפך ויראלי בעולם והוביל לביקורת רבה, כולל קריאה של בית הנבחרים להתפטר, כלפי גיי ושאר נשיאות הקמפוסים, שענו תשובות זהות. למחרת, בעקבות הלחץ הציבורי, הוציאה גיי הבהרה כי "אין מקום בהרווארד לקריאות לאלימות או רצח עם נגד הקהילה היהודית".
קריירה > נשיאת אוניברסיטת הרווארד > טענות לגניבה ספרותית

זמן קצר לאחר השימוע בקונגרס, הואשמה גיי על ידי הפעילים השמרנים כריסטופר רופו (אנ') ואהרון סיבריום בביצוע פלגיאט בחלקים של עבודת הדוקטורט שלה ושלושה פרסומים נוספים בין השנים 1993 ל-2017, בהם הם מצאו לטענתם 29 מקרים של גניבה ספרותית. בתגובה ביקשה גיי שהאוניברסיטה תערוך בדיקה פנימית עצמאית של הדוקטורט שלה ופרסומים אחרים. תאגיד הרווארד פרסם הצהרה לפיה הבדיקה העלתה "כמה מקרים של ציטוט לקוי" בעבודתה, אך "אין הפרה של הסטנדרטים של הרווארד להתנהגות בלתי הולמת מחקרית". בעקבות הביקורת ביקשה גיי להכניס הערת שוליים ומירכאות לשניים מהפרסומים שלה.
הרפובליקאית וירג'יניה פוקס המשמשת כיושבת ראש ועדת החינוך והעבודה של בית הנבחרים של ארצות הברית, הודיעה כי הוועדה תיבחן אם סטודנטים ואנשי סגל נדרשים לעמוד באותם סטנדרטים.
בעקבות המשבר התפטרה גיי ב-2 בינואר 2024 מתפקידה כנשיאת האוניברסיטה. במכתב ההתפטרות שלה הודתה ששגתה בתגובתה לזוועות 7 באוקטובר, וביחס לטענות לגנבה ספרותית ציינה: "מעולם לא פרסמתי ממצאים שגויים במחקר שלי ומעולם לא לקחתי קרדיט למחקר של אחרים. יתר על כן, השגיאות בציטוטים אינן צריכות להעלים אמת בסיסית אחת: אני גאה בעבודה שלי ובהשפעה שלה על שדה המחקר". היא הוסיפה שהיא "משמשת מטרה אידיאלית כדי לעורר חרדות מהשינויים הדוריים והדמוגרפיים שעוברים על הקמפוסים האמריקאיים: אישה שחורה שנבחרה להוביל מוסד מעוטר".
כוח המשימה נקסוס

כוח המשימה של Nexus, שהוקם בנובמבר 2019, מנתח סוגיות בצומת של ישראל ואנטישמיות. צוות המשימה פרסם את מסמך Nexus, המתואר כ"משאב המיועד לקובעי מדיניות ומנהיגי קהילה, במטרה להגביר את הבנתם בנושאים המצטלבים בקשר של אנטישמיות, ישראל וציונות", את מסמך העבודה של Nexus, שכותרתו "הבנת האנטישמיות בקשר שלה עם ישראל והציונות", את "המדריך של Nexus לזיהוי אנטישמיות בדיונים על ישראל" ו־t, "מדריך הקמפוס לזיהוי אנטישמיות בתקופה של מערבולת (Perplexity)".
בספטמבר 2020, "יותר מ-100 מנהיגים יהודים בולטים" שלחו מכתב לג'ו ביידן, והפנו את תשומת לבו למשאבים הזמינים באתר "ישראל ואנטישמיות: מדיניות בהצטלבות (Nexus) שתי סוגיות קריטיות". " האסטרטגיה הלאומית של ארצות הברית למאבק באנטישמיות ", שפורסמה ב-25 במאי 2023, קובעת כי "הממשל מברך ומעריך את מסמך נקסוס".
כוח המשימה של Nexus מזוהה עם The Bard Center for the Study of Hate (BCSH), הפועל להגברת המחקר הרציני של שנאת בני אדם, והדרכים להילחם בה. מנהל כוח המשימה של נקסוס הוא ג'ונתן יעקבי. מנהל ה-BCSH הוא קנת ס. שטרן, שהיה המנסח הראשי של ההגדרה IHRA והדוגמאות שלה, והוא חבר בעצמו בכוח המשימה של Nexus.
ב-19 בינואר 2024, חבר כוח המשימה דרק פנסלר מונה על ידי הנשיא הזמני של הרווארד, אלן גרבר, ליושב ראש משותף של כוח המשימה הנשיאותי של הרווארד למאבק באנטישמיות.
בינואר 2024, פרויקט המנהיגות של Nexus נוצר כדי לקדם את העקרונות במסמך Nexus בקרב מנהיגי קהילה יהודית וקובעי מדיניות בארצות הברית.
חברי כוח המשימה של Nexus

חברי צוות המשימה של Nexus מפורטים להלן.
אהרון בק
סטיבן בלר
דייוויד ביאל
מרלה ברטשניידר
אריק גרין
רביי ג'ויסי האדסון
ג'ונתן ג׳ייקובי
Ethan B. Katz
רביי אסתר ל. לדרמן
לורי לפקוביץ
אנה-לוסיה לופזרוורדו
ייזק לוריא
דרק פנסלאר
נורמן רוזנברג
ייויד שראוב
ג'ושוע שיינס
תמה סמית׳
קנת׳ ס. שטרן (בתוקף תפקידו)
מירה סוכרוב
דב ווקסמן
דיאן ווינסטון
כוח המשימה של Nexus נתמך על ידי ועדה מייעצת גדולה יותר.
מה אנטישמי ומה לא

מסמך נקסוס, המבוסס על הספר הלבן של נקסוס, קובע כי קביעה האם דיבור או התנהגות על ציונות וישראל הם אנטישמיים צריכה להתבסס על הסטנדרטים לדיבור או התנהגות החלים על התנהגות אנטישמית באופן כללי. הוא נותן שבע דוגמאות למה שצריך להתייחס לאנטישמי, ואחריו ארבע דוגמאות למה שלא צריך להיות.
מה אנטישמי ומה לא > פעולות הנחשבות לאנטישמיות

לפי מסמך Nexus, ייחשב לאנטישמי:
קידום מיתוסים, סטריאוטיפים או עמדות בנוגע לציונות ו/או ישראל הנובעים ו/או מחזקים האשמות וקלישאות אנטישמיות. אלה כוללים:
אפיון ישראל כחלק מקונספירציה עולמית מרושעת של שליטה יהודית בתקשורת, בכלכלה, בממשלה או במוסדות פיננסיים, תרבותיים או חברתיים אחרים.
האשמת סבל ועוולות ברחבי העולם ללא הבחנה בקונספירציה יהודית נסתרת או בהיותה היד המרושעת של ישראל או הציונות.
החזקת יחידים או מוסדות, משום שהם יהודים, אשמים אפריורי בעוולות אמיתיות או מדומיינות שביצעה ישראל.
ראיית יהודים כבלתי מסוגלים אפריורית לנטרל את נאמנותם לעם היהודי ו/או לישראל.
השפלה או הכחשת זהותם היהודית של יהודים מסוימים משום שהם נתפסים כמחזיקים בעמדה "שגויה" (בין אם היא ביקורתית מדי או חיובית מדי) כלפי ישראל.
להשתמש בסמלים ודימויים המציגים את כל היהודים כאשמים באופן קולקטיבי למעשיה של מדינת ישראל.
לתקוף ו/או לפגוע פיזית ביהודי בגלל יחסו לישראל.
לשדר עוינות עזה כלפי יהודים המחוברים לישראל באופן שמעורר אלימות אנטישמית בכוונה או בחוסר אחריות (התעלמות מהשלכות אלימות אפשריות).
להתייחס לישראל באופן שלילי המבוסס על טענה שיש לשלול מיהודים בלבד את הזכות להגדיר את עצמם כעם ולממש כל צורה של הגדרה עצמית.
לתמוך בפתרון מדיני השולל מיהודים את הזכות להגדיר את עצמם כעם, ובכך לשלול מהם – מכיוון שהם יהודים – את הזכות להגדרה עצמית.
להתייחס לישראל אחרת רק בגלל שהיא מדינה יהודית, תוך שימוש בסטנדרטים שונים מאלה החלים על מדינות אחרות.
מה אנטישמי ומה לא > פעולות שאינן נחשבות לאנטישמיות

עם זאת, על פי מסמך Nexus:
ככלל, ביקורת על הציונות וישראל, התנגדות למדיניותה של ישראל, או פעולה פוליטית לא אלימה המופנית כלפי מדינת ישראל ו/או מדיניותה, אינם צריכים להיחשב כשלעצמם, כאנטישמיות.
אפילו ביקורת שנויה במחלוקת, נמרצת או חריפה על ישראל על מדיניותה ופעולותיה, לרבות אלה שהובילו להקמתה של ישראל, איננה כשלעצמה בלתי לגיטימית או אנטישמית.
ההתנגדות לציונות ו/או לישראל אינה בהכרח משקפת עוינות (animus) אנטי-יהודית ספציפית ואינה מובילה במכוון להתנהגויות ולתנאים אנטישמיים. (לדוגמה, מישהו עשוי להתנגד לעקרון הלאומיות או האידאולוגיה האתנולאומית. בדומה לכך, ייתכן שחוויתו האישית או הלאומית של מישהו הושפעה לרעה מהקמת מדינת ישראל. מניעים או עמדות אלה כלפי ישראל ו/או ציונות אינם בהכרח מהווים התנהגות אנטישמית.)
מתן תשומת לב לא פרופורציונלית לישראל והתייחסות לישראל שונה ממדינות אחרות אינן הוכחה לכאורה לאנטישמיות. (ישנן סיבות רבות להקדיש תשומת לב מיוחדת לישראל ולהתייחסות שונה לישראל, למשל, לחלק מהאנשים אכפת יותר מישראל; אחרים עשויים לשים לב יותר מכיוון שלישראל יש מערכת יחסים מיוחדת עם ארצות הברית ומקבלת סיוע אמריקאי של 4 מיליארד דולר).