stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יימס מארי (שחקן)
פילמוגרפיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1998 | קורוניישן סטריט | Coronation Street | סנדי האנטר | סדרת טלוויזיה (4 פרקים) |
| 1999 | רוג'ר רוג'ר | Roger Roger | ג'ייסון הנגן | בפרק "Two Much Wine, Too Many Stars" |
| 1999 | כל אנשי המלך | All the King's Men | טוראי ויל נידהם | סרט טלוויזיה |
| 2000 |  | Peak Practice | מרקוס ג'ונסון | בפרק "Turning Tides" |
| 2000 | קווין ופרי קורעים את איביזה | Kevin & Perry Go Large | אדוניס |  |
| 2000 |  | Other People's Children | לוקאס | סדרת טלוויזיה (פרק אחד) |
| 2000 |  | North Square | ג'וני בוי | סדרת טלוויזיה (10 פרקים) |
| 2001 |  | Phoenix Blue | ריק |  |
| 2002 |  | Nailing Vienna | פיטר |  |
| 2002 | לדפוק שעון | Clocking Off | מארק טלבוט | סדרת טלוויזיה (פרק אחד) |
| 2002 |  | Always and Everyone | ד"ר דני ברטון | סדרת טלוויזיה |
| 2003 | בנים ואוהבים | Sons and Lovers | ויליאם מורל | סרט טלוויזיה |
| 2003 |  | 20 Thing's to Do Before You're 30 | גלן | סדרת טלוויזיה |
| 2003 |  | Keen Eddie | קולין קיני | בפרק "Eddie Loves Baseball" |
| 2004–2005 | קצוות מפוצלים | Cutting It | ליאם קרני | סדרת טלוויזיה |
| 2005 | תחת העץ הירוק | Under the Greenwood Tree | דיק דיואי | סרט טלוויזיה |
| 2006 | מיס מארפל | Agatha Christie's Marple: The Sittaford Mystery | צ'ארלס ברנבי | סרט טלוויזיה |
| 2007–2008 | בראשית | Primeval | סטיבן הרט | סדרת טלוויזיה |
| 2009 |  | It's Alive | פרנק דייוויס | סרט קולנוע |
| 2009 | קרוד מאנדון וחרב האש הבוערת | Kröd Mändoon and the Flaming Sword of Fire | ראלף לונגשאפט | סדרת טלוויזיה (4 פרקים) |
| 2011 | כאוס | CHAOS | בילי קולינס | סדרת טלוויזיה |
| 2012 | תחבולות חדשות | New Tricks | לוק אוסוולד | בפרק "Dead Poets" |
| 2013 |  | Death in Paradise | רוני סטיוארט | בפרק "A Dash of Sunshine" |
| 2013 | רציחות במידסומר | Midsomer Murders | אולי טבורי | בפרק "A Christmas Haunting" |
| 2014 | התנגדות | Defiance | ניילס פוטינגר | סדרת טלוויזיה |
| 2015 | מלפפון | Cucumber | דניאל קולטריין | סדרת טלוויזיה |
| 2016 | חשודים | Suspects | פקד בילוש דניאל דראמונד | סדרת טלוויזיה |
| 2016 |  | HIM | אדוארד | מיני-סדרה |
| 2016 | מדיצ'י | Medici: Masters of Florence | דוג'ה פוסקארי | סדרת טלוויזיה |
| 2018 |  | Age Before Beauty | וזלי | סדרת טלוויזיה |
| 2019 | מחתרת השישה | 6 Underground | קיילב |  |
| 2020–2021 |  | McDonald & Dodds | ג'ון האוסמן | 5 פרקים |
| 2023 | מבעד לעדשה | Lee | קולונל ספנסר |  |
| 2024 | אדוני האוויר | Master of the Air | מייג'ור צ'יק הארדינג | 7 פרקים |
| 2024 | סופר גיקית | Geek Girl | מר פיינס | 4 פרקים |
הערות שוליים

↑  "James Murray Cast as Series Regular on Defiance Season 2". TV Fanatic.
↑  "James Murray joins the cast of Suspects". Channel5.
↑  "HIM tv series at ITV.com".
↑  >"'Cutting It' star Sarah expecting first child with husband James".
↑  Sarah Parish Mourning Death of Daughter Ella-Jayne Celebrity Baby Blog, 20 January 2009
↑  "The Murray Parish Trust".
↑  "Welcome To Friends of PICU : Friends of PICU". Friends of PICU.
↑  "rosie mitchell is fundraising for Friends of PICU".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 10017995  BNE: XX5157580  BnF: cb16585087m (data)  GND: 143174509  ISNI: 0000 0001 1477 3512  LCCN: no2006076744  NKC: pna2009505135  VIAF: 90607214   WorldCat (עם VIAF): 90607214
גלב פרנק

| --- | --- |

 לידה:  11 במאי 1904 (יוליאני) ניז'ני נובגורוד, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  10 באוקטובר 1976 (בגיל 72) מוסקבה, ברה"מ 
 ענף מדעי:  ביופיזיקה, experimental biology, מחקר רפואי, אסטרוביולוגיה 
 מקום לימודים:  Tavrida National V.I. Vernadsky University 
 מנחה לדוקטורט:  אלכסנדר גורביץ' 
 מוסדות:  Institute of Theoretical and Experimental Biophysics (1957) 
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  פרס סטלין, דרגה 2  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  עיטור לנין  עיטור הדגל האדום של העמל  פרס סטאלין, דרגה 3 
 
גלב פרנק  (ברוסית: Глеб Михайлович Франк‏; 24 במאי 1904, ניז'ני נובגורוד - 10 באוקטובר 1976, מוסקבה) היה ביופיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי. הוא היה אחיו של איליה פרנק, חתן פרס נובל לפיזיקה.
קורות חיים

גלב פרנק נולד בשנת 1904 בניז'ני נובגורוד. אביו היה מתמטיקאי יהודי עם שורשים מפולין. בשנת 1902 הוא התנצר כדי להתחתן באופן רשמי.
בשנת 1925 גלב פרנק סיים לימודים באוניברסיטה בסימפרופול.
בשנת 1929 פרנק החל לעבוד במכון לחקר פיזיקה בלנינגרד. בהמשך הוא עבר למוסקבה ועבד במספר מכוני מחקר של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1935 פרנק סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
בשנת 1946 פרנק הקים מעבדה לחקר ביופיזיקה שבהמשך גדלה והתפתחה למכון מחקר נפרד. בשנת 1957 הוא מונה למנהל המכון וניהל אותו עד לפטירתו.
פרנק השתתף בפיתוח פצצה גרעינית סובייטית על כך פעמיים קיבל פרס ברית המועצות.
בנוסף לעבודה מחקר פרנק היה מלמד באוניברסיטת מוסקבה (כיהן כפרופסור) ובמכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה.
פרנק היה חבר מערכת ועורך ראשי של מספר כתבי עת מדעיים בתחום התמחותו.
פרנק התמחה בחקר קרינת על-סגול ביולוגית. הוא היה שותף לבניית מיקרוסקופ אלקטרונים הראשון של ברית המועצות.
על פעילותו המדעית פרנק קיבל מספר עיטורים. החל משנת 1946 הוא היה חבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
פרנק נפטר בשנת 1976 ונטמן בעיירה ליד מוסקבה בה ממוקם המכון שהוא עמד בראשו.
יחיא והב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1910 ה'תר"ע בית עד'אקה, תימן
 פטירה:  17 בינואר 1973 (בגיל 63 בערך) י"ד בשבט ה'תשל"ג תל אביב, ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול, תל אביב
 תקופת הפעילות:  ? – 17 בינואר 1973 
 תחומי עיסוק:  רב קהילה, מגיד שיעור
 רבותיו:  מארי דוד מזעקי, מארי ישראל עוזרי
 בני דורו:  הרב אברהם חייבי, הרב יוסף צוברי
 
מארי יחיא בן אברהם והב (ה'תר"ע – י"ד בשבט ה'תשל"ג, 1910 – 17 בינואר 1973) היה רב ממוצא תימני, רבה של קהילת בית עד'אקה שבמרכז תימן, וסופר סת"ם.
ביוגרפיה

מארי יחיא והב נולד לאברהם וסעדה לבית עוזרי, בעיירה בית עד'אקה שבמחוז חג'ה, בשנת ה'תר"ע (1910) בערך. אביו אברהם היה שייח' קהילת בית עד'אקה (גובה המיסים והמוציא לפועל את הוראות הרב). דודו אחי אמו היה מארי ישראל עוזרי, רב העיירה.
היה הבכור מבין שישה אחים. לפרנסתו פתח חנות קטנה ובה מכר תבלינים ופיצוחים. למד תורה בתחילה אצל רבני העיר, מארי דוד מזעקי, ולאחר מכן אצל דודו, נכדו של מארי דוד, מארי ישראל עוזרי, רב העיירה. היה נוסע לעיר צנעא ללמוד בבית מדרשו של מארי חיים כסאר. נשא לאישה את אורה (נצ'רה) בת מארי שוכר שרעבי. לאחר פטירת מארי ישראל עוזרי, הוא התמנה לרב העיירה.
זכה ועלה לארץ ישראל בעלייה הגדולה בשנת ה'תש"ט (1949), והתיישב בתחילה במושב צוריאל שבצפון הארץ. לפרנסתו עבד כסופר סת"ם, והיה נוסע מדי שבוע לירושלים למסור את מה שכתב לסוכן. בגלל המרחק הרב מביתו לירושלים, הצליח בעזרת חברים לרכוש דירה בשכונת התקווה בתל אביב ולמד יחד עם חבריו הרב אברהם חייבי והרב יוסף צוברי. הרב צוברי העריכו מאוד, והיה מפנה אליו שאלות בהלכה שהיה נשאל.
מארי יחיא היה מוסר שיעורים בקביעות בבית הכנסת "נתן", בית הכנסת של ה"שרעבים" בשכונת התקווה. בשיעוריו למדו תלמוד, משנה תורה להרמב"ם ושולחן ערוך עם פירוש שתילי זתים.[דרושה הבהרה]  משתתפי השיעור היו זקנים תלמידי חכמים.
הרב צוברי אמר עליו שהוא היה ”חריף ובקי בתלמוד יותר מכל בני הישיבה”.
בנו ממשיך דרכו הרה"ג הרב טוב והב הוכתר בשנת התשכ"ד לכהונת רבה של שכונת רמת החייל בתל אביב. ולאחר מכן כראש כולל על שמו "אמרי יחיאל" בשכונת הר נוף בירושלים.[דרוש מקור]
לפרנסתו שימש כסופר סת"ם ברבנות בתל אביב. במסגרת עבודתו היה מטפל בספרי תורה שהגיעו מאירופה אחרי השואה, והיה מתקנם.
בשנותיו האחרונות, אף על פי שחלה, היה מתמסר למסירת השיעורים, ואף שהיה מתעלף כמה פעמים בדרכו לבית הכנסת, לא היה מבטל שיעורים.
נפטר בט"ו בשבט ה'תשל"ג (17 בינואר 1973) בתל אביב ונטמן בבית העלמין קריית שאול בעיר.
ראו גם

מארי ישראל עוזרי
בית עד'אקה
לקריאה נוספת

ד"ר משה גברא, אנציקלופדיה לחכמי תימן, כרך א', המכון לחקר חכמי תימן, בני ברק, ה'תשס"א (2001), עמ' 110
הערות שוליים

1 2 3 4  הרב עמרם עוזירי, מלאך ה' - מתולדות חיו של רבינו ישראל עוזירי זתע"א, ה'תש"ף (2020), עמ' צד
1 2 3 4  רבקה להב (והב), סיפור עליה וקליטה של משפחת והב, באתר הקשר הרב דורי, 8 במרץ 2015
1 2  מצבת מארי יחיא ואשתו, מתוך האתר billiongraves
↑  מסמכי עלייה (מספר 10 ברשימה), באתר הג'וינט (באנגלית)
1 2 3  ד"ר משה גברא, אנציקלופדיה לחכמי תימן, כרך א', המכון לחקר חכמי תימן, בני ברק, ה'תשס"א (2001), עמ' 70
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 308276691   WorldCat (עם VIAF): 308276691
שלום בסקין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 באוגוסט 1923 פוצ'יוב
 פטירה:  17 בינואר 2017 (בגיל 93)
 תאריך עלייה:  1948
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  סול
 השתייכות:   ההגנה  צבא ארצות הברית   צבא הגנה לישראל
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה   מלחמת העצמאות   מלחמת סיני
 תפקידים אזרחיים
 צייר ופסל איש עסקים
 
שלום (סול) בסקין (15 באוגוסט 1923 – 17 בינואר 2017 ) היה צייר ופסל ישראלי. הוא שירת כקצין לוחם בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, ושירת כקצין לוחם (רב-סרן) בצבא הגנה לישראל בימי קום מדינת ישראל.
חייו

בסקין נולד בשנת 1923 בפוצ'יוב, עיירה קטנה באוקראינה, ובהגיעו לגיל שנתיים היגרה משפחתו לשיקגו, ארצות הברית. הוא גדל במשפחה יהודית, הוריו היו חב"דניקים, וסבו היו הרב משה מרדכי, שהיה ידוע בקרב הקהילה היהודית בפוצ'יוב. את רעייתו, רחל הריסון (אחותה של מיכל מודעי), דור שביעי בארץ ישראל, פגש בעת ששירתו בצה"ל. לסול ולרחל שני בנים ובת.
בסקין שירת כמעט שלוש שנים בצבא ארצות הברית כרובאי באוגדת חיל הרגלים ה-34 בתוניסיה ובמערכה על איטליה. במהלך 18 חודשים של לחימה, השתתף בכמה קרבות קשים - הקרב על מונטה קסינו, באנציו ובקרב על ההרים עד לעמק הפו. מונה לקצין בשדה הקרב ושירת כקצין באותה יחידה במהלך כל המלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה שב לאירופה ונהיה מעורב מאוד ב"עליה ב". כמו כן, נסע ברחבי העולם כימאי בצי הסוחר. בהיותו בסין, שמע על החלטת האומות המאוחדות על הקמת מדינת ישראל, ולארץ ישראל הגיע באפריל 1948.
התגייס ל"הגנה", לשורות הגדוד השלישי של חטיבת אלכסנדרוני, ראשית כמפקד מחלקה ולאחר מכן כמפקד פלוגה, וסיים את שירותו הצבאי בחטיבה כמפקד קבוצת הסיור.
במהלך חייו, הן כחייל צבא ארצות הברית, הן כימאי והן כחייל בצבא ההגנה לישראל, תיעד בסקין את חייו בתמונות ובסרטוטים.
לאחר המלחמות [דרושה הבהרה], כאשר פרש מהצבא, פיסל אנדרטות לזכר חללי מערכות ישראל והיה פעיל ביחידת ההסברה של צה"ל. חלק מציוריו[דרושה הבהרה] תרם למוזיאונים בישראל.
עבודות נבחרות

אנדרטת חטיבת אלכסנדרוני בנתניה.
אנדרטת פ"ז בקריית גת.
איור סדרת ילדים אלמונים מאת גלילה רון־פדר-עמית.
איור ומפות פרקי יומן של מאיר הר ציון
הערות שוליים

↑  שלום בסקין באתר חברה קדישא ת"א–יפו
↑  רחל בסקין (לבית הריסון), 1927 - 1999 באתר MyHeritage
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313573805171  ISNI: 0000 0000 2742 8358  LCCN: n87873120  VIAF: 63073110   WorldCat (עם VIAF): 63073110 
תבליט ברונזה שפיסל שלום בסקין לאנדרטת ההנצחה של חטיבת אלכסנדרוני שבה שרת
ספטמבר השחור

ערך זה עוסק בעימות שהתנהל בין צבא ירדן לארגוני טרור פלסטינים בחודש ספטמבר 1970. אם התכוונתם לארגון טרור המתקרא על שם המאבק דלעיל, ראו .
ספטמבר השחור (בערבית: أيلول الأسود, תעתיק מדויק: אַיְלוּל אַל-אַסְוַד; מכונה גם מלחמת האזרחים הירדנית) הוא עימות צבאי בין צבא ירדן לבין ארגונים פלסטיניים (שהיו מאורגנים באש"ף), מחודש ספטמבר 1970 עד יולי 1971.
במשך מספר שנים שקדמו לעימות התבססו ארגוני טרור פלסטיניים בשטח ירדן, והוציאו משטחה פעולות טרור נגד ישראל. ארגוני הטרור, ארגון הפת"ח בראשם, הציתו את מלחמת ההתשה בבקעת הירדן מיד בתום מלחמת ששת הימים. ישראל ניהלה מערכה נגד המחבלים, ומדי פעם ביצעה פשיטות לתוך שטח ירדן, שהובילו לעימותים ישירים מול הלגיון הערבי, הגדולה שבהן בפעולת כראמה. ישראל ניסתה ליצור לחץ על ירדן שיאלץ אותה לרסן את המחבלים, וכתוצאה מכך נפגעו תשתיות, ומצבה הכלכלי החמיר.
ירדן מצידה העניקה תמיכה, במידה כלשהי, לארגוני הטרור, אך היחסים בינה לבין הארגונים הללו הידרדרו. ארגוני הטרור ישבו במעוז הכוח שלהם, מחנות הפליטים, והתנהלו כמיליציות ששלטו בשטח, ללא ציות לממשלה הירדנית ולחוקיה. מיליציות אלה, אשר היקפן הגיע בשיאו לרבע מצבא ירדן, הפכו ל"מדינה בתוך מדינה", ובשלב מסוים איימו על עצם קיומה של הממלכה הירדנית. ההנהגה הירדנית, בראשה המלך חוסיין, ניסתה להימנע מעימות ישיר מול המחבלים בשל החשש מכוחם ברחוב הירדני־פלסטיני והכלל-ערבי. כאשר החמיר המצב, נחטפו חיילים ירדנים, ארגוני מחבלים קראו להדיח את המלוכה הירדנית ולהקים במקומה מדינה פלסטינית, וניסו להתנקש במלך חוסיין. כאשר כלו כל הקיצין השליט חוסיין משטר צבאי ופתח במערכה למיגור המיליציות החמושות של ארגוני הטרור.
במהלך המלחמה התערבה סוריה מצפון לטובת הפלסטינים ופלשה לצפון ירדן. הפלישה נבלמה בידי צבא ירדן, ובעקבות מעורבות בין-לאומית מצד ארצות הברית וישראל. נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, ניסה לתווך בין ירדן לארגוני הטרור הפלסטיניים, אך מותו עצר את מאמצי התיווך.
לאחר מותו של נאצר היה למלך חוסיין חופש פעולה מדיני רחב יותר, הוא מינה את נאמנו, וספי א-תל, לראש ממשלת ירדן, והחל בתהליך בן מספר חודשים של גירוש חברי הארגונים הפלסטיניים וחלק ניכר מן הפליטים הפלסטינים מירדן. בתום מלחמת האזרחים הקצרה שבה למלך חוסיין השליטה בארצו. ארגוני הטרור עברו, ברובם, ללבנון, שם הקימו "מדינה בתוך מדינה" חדשה (פתחלנד), ואיימו בפעולות טרור וירי רקטי על מדינת ישראל. פעילותם בלבנון הייתה בין הגורמים לפרוץ מלחמת האזרחים בלבנון, ואיומם על ישראל ממנה הוביל, כעבור שתים עשרה שנה, למלחמת שלום הגליל.
רקע

ממלכת ירדן הייתה בסוף שנות השישים ובתחילת שנות השבעים בית לארגוני טרור פלסטיניים שפעלו בגלוי משטחה במסגרת אש"ף, בראשות יאסר ערפאת. מכיוון שהשושלת ההאשמית, שבראשה עמד באותה עת חוסיין מלך ירדן מייצגת רק כ-20% מאוכלוסיית ירדן, בעוד רבים מן האחרים הם פלסטינים, הפכו הארגונים הפלסטיניים לאיום של ממש על יציבות המשטר. בשלהי שנות הששים התדרדר המצב, ואנשי פת"ח חמושים שלטו למעשה בריכוזי הפלסטינים בירדן. הם הסתובבו בערי ירדן, הציבו מחסומי דרכים, גבו מיסים, כוננו בתי דין מהפכניים ששפטו פלסטינים ותקפו את יחידות הצבא והמשטרה.
ירדן סבלה גם תקיפות צבאיות ישראליות על הממלכה במסגרת מלחמת ההתשה בבקעת הירדן, שהתנהלה בעיקרה בין ישראל למליציות הפלסטיניות. בשנת 1969 לבדה בוצעו 3,170 פעולות נגד ישראל משטח ירדן, וכתגובה ערך צה"ל פשיטות בעומק ירדן ומטוסי חיל האוויר הישראלי הפציצו מטרות בשטחה (המפורסמת בפעולות היא פעולת כראמה בשנת 1968).
המלך חוסיין ניסה לראשונה לבסס מחדש את שלטונו בנובמבר 1968. הוא הגיע להסכם בן שבעה סעיפים עם הארגונים הפלסטיניים, שניסה להגביל את פעילותם של אנשי אש"ף ולהכפיף אותם לחוקי המדינה, אך הסכם זה הופר עד מהרה על ידי הארגונים הפלסטיניים, שביקשו לערער את שלטונו ולבצע הפיכה בכוח הזרוע. כוחם הצבאי מנה באותה תקופה כ-15,000 אנשים חמושים, לעומת 55,000 אנשי צבא ירדן.
פרוץ העימות

בחודש ספטמבר 1970 הפך העימות לגלוי. תחילת העימות הגלוי בניסיון התנקשות בחיי חוסיין, שנערך ב-1 בספטמבר כשהיה בדרכו לנמל התעופה בעמאן, והוביל לקרבות שפרצו בעמאן. ב-6 בספטמבר חטפו אנשי החזית העממית לשחרור פלסטין שלושה מטוסי נוסעים והנחיתו שניים מהם בירדן, וכעבור שלושה ימים נחטף מטוס נוסף והונחת בירדן. הנוסעים הוחזקו כבני ערובה, והפלסטינים הצהירו שהחטיפות נעשו על מנת ללמד את ארצות הברית לקח על תמיכתה הבלתי מסויגת בישראל. הצבא הירדני הגיב בהפצצה של בסיסי המחבלים, במיוחד באזור אירביד. ההפצצה הפכה את האירועים למלחמה כוללת, שהתפרסה על פני שטחים רחבים במדינה, בעיקר בצפון ירדן.
הסלמה ומעורבות בינלאומית

בעקבות הידרדרות היחסים בין הממשל הירדני לארגונים הפלסטיניים החליט המלך חוסיין לפזר את ממשלת ירדן ולהקים ממשלה צבאית בראשותו של מוחמד דאוד אל-עבאסי, שאף כי היה פלסטיני במוצאו נודע בנאמנותו הבלתי מסויגת לשלטון הירדני. בכך ביקש חוסיין מצד אחד להפגין את נחישותו לשמור על קיומה וריבונותה של ירדן למול הארגונים הפלסטיניים, ומאידך למנוע ניכור מוחלט בין הצדדים ולאפשר את קיומו של משא ומתן עתידי בין הצדדים. כמו כן הכריז המשטר הירדני על "מצב חירום לאומי", והורה ליחידות צבא ירדן לפתוח במתקפה כללית כנגד הכוחות הצבאיים של הארגונים הפלסטיניים.
במסגרת מתקפת צבא ירדן כנגד הכוחות החמושים של הארגונים הפלסטיניים בלט חוסר האיזון הצבאי בין הצדדים. חרף תמיכתם של רבים מתושבי ירדן בארגונים, ומאמציהם הניכרים בתקופה שקדמה לסכסוך להצטייד בנשק חם, מצאו עצמם הארגונים הפלסטיניים בנחיתות רבה למול הצבא הירדני. למול סדר כוחות של כ-35,000 חיילים מצבא ירדן, עלה בידי הארגונים הפלסטיניים להעמיד בין 15,000 ל-20,000 איש, אשר אימון רבים מתוכם היה חלקי בלבד. כמו כן, למול הנשק הכבד שהופעל בידי צבא ירדן נאלצו אנשי הארגונים להסתפק בעיקר בנשק קל, כאשר מספר כלי הנשק הכבדים שהיו בידי הטרוריסטים היה נמוך במידה ניכרת מזה שעמד לרשות צבא ירדן. יתרונות אלו, אשר גובו בניצחונות מקומיים של צבא ירדן, הובילו לתחושה כי הארגונים הפלסטיניים עתידים להפסיד במערכה אם לא יזכו לתמיכה ולגיבוי מגורמי חוץ.
הסלמה ומעורבות בינלאומית > ההתערבות הסורית

בעקבות מצבם הקשה של הארגונים הפלסטיניים, ב-18 בספטמבר פלשו כוחות שריון סורים לירדן. הכוח הפולש מנה שני גדודים של צבא השחרור הפלסטיני מתוגבר בטנקים מחטיבת השריון 88 שנעו לכיוון אירביד, וב-19 הצטרפה אליהם חטיבת שריון 91 וחטיבה ממוכנת 67. הכוח הסורי מנה כ-300 טנקים. הכוחות כבשו את אירביד והתקדמו דרומה על הציר הראשי לעמאן.
ב-20 לחודש נכנסה חטיבה 60 הירדנית (שריון) לקרב מול הכוחות הסורים. בקרב שהתנהל במשך 6 שעות השיג השריון הירדני עליונות על הסורים ואילץ אותם להסיג את כוחותיהם. ב-21 לחודש תגברו הסורים את כוחותיהם באגד שריון 12 מדיוויזיה 5 ויצאו להתקפת נגד. לטענת הסורים כתוצאה מההתקפה נסוג הכוח הירדני. כוחות סוריה וירדן ביססו קוי הגנה, אך הירדנים הנחיתו הפגזה ארטילרית כבדה על הסורים, ובנוסף הותקפו הסורים על ידי חיל האוויר הירדני שפעל ללא הפרעה, בשל חשש הסורים להתערבות אווירית ישראלית. ב-22 לחודש החלו הסורים לסגת משטח ירדן, נסיגה שהושלמה ב-23.
הסלמה ומעורבות בינלאומית > מהלכים מדיניים

במקביל, פנה המלך חוסיין, שחשש כי הסיוע הסורי עשוי להטות את הכף בלחימה לצד הארגונים הפלסטיניים, לארצות הברית ולבריטניה בבקשת סיוע או התערבות בינלאומית. ארצות הברית נענתה בחיוב לבקשה, אך כיוון ששינוע כוחות צבא אמריקאיים היה עלול לארוך זמן רב מדי, פנתה ארצות הברית לידידתה באזור, ישראל, וביקשה את התערבותה המהירה, תוך הבטחת ערבויות שארצות הברית תעמוד לימינה אם הסכסוך יסלים וברית המועצות תתערב אף היא בנעשה באזור. גם לישראל עצמה היה אינטרס בסכסוך: הקמת שטח בשליטת פלסטינית (שכונה "פתחלנד") ממזרח לעמק בית שאן נתפסה כסיכון ביטחוני על ישראל.
כוחות הצבא של ארצות הברית הוכנסו לכוננות גבוהה והצי השישי החל להזיז שלוש נושאות מטוסים לאזור שבין כרתים לישראל. ישראל החלה להיערך לסכסוך אפשרי, ויחידה 848 (לימים 8200) ביצעה גיוס מילואים ופרסה שני בסיסים זמניים האחד בגלבוע (בשם "אורית") והשני ברמת יששכר שהרחיבו את הכיסוי המודיעיני שנתן לדרג הצבאי והמדיני את תמונת המצב על תנועת הכוחות הסוריים והערכותם בגבול ירדן-סוריה. בנוסף, ישראל ריכזה כוחות שריון באזור הגולן, ואף ביצעה יעפי דמה מעל טורי השריון הסורי על מנת להעביר מסר של איום. בד בבד, הזהירה ארצות הברית את ברית המועצות כי אם סוריה, בת חסותה, לא תסיג את כוחותיה מירדן, יתערב צה"ל בעימות. כלל המהלכים המדיניים והצבאיים של ישראל ושל ארצות הברית הביאו לכך שב-22 בספטמבר החלה תנועת טנקים סורים חזרה לסוריה. כוחות שריון וארטילריה ירדניים הסבו נזקים קשים לכוחות הסורים תוך כדי נסיגתם.
הסלמה ומעורבות בינלאומית > תוצאות

בסופו של דבר, התערבותה של סוריה לטובת הפלסטינים לא הביאה לשיפור במצבם. הכוחות הסורים שפלשו לאזור אירביד נהדפו בחזרה, והארגונים הפלסטיניים הוכו על ידי צבא ירדן. שיתוף הפעולה בין ישראל לארצות הברית הביא למפנה ביחסים ובשיתוף הפעולה ההדדי בין הצדדים. רבים מן הפלסטינים העדיפו להסגיר עצמם לישראל ולהסתכן במאסר, על פני היחס הצפוי להם מצבא ירדן. בסיומו של החודש דעכו הקרבות, בין היתר בעקבות מותו של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ביום 28 בספטמבר, אשר נחשב בידי רבים מאנשי הארגונים לתומך המובהק שלהם כנגד השלטון הירדני, אולם רק באמצע יולי 1971 הסתיימו הקרבות לאחר הקרב על עג'לון, מעוזם האחרון של הארגונים הפלסטיניים, שהסתיים בתבוסתם המוחצת של הארגונים, ובמאסר רבים מבכיריהם.
אחרית דבר

מספר ההרוגים הפלסטינים בקרבות של ספטמבר 1970 נאמד לפי הירדנים ב-2,500, ואילו יאסר ערפאת עצמו העריך אותם ב-3,400 הרוגים ו-10,800 פצועים. ישראל העריכה אותם במספר גבוה הרבה יותר: כ-20,000. השושלת ההאשמית הבטיחה את שלטונה בירדן, ואילו המחבלים הפלסטינים מצאו מקום חדש לפעילותם - לבנון. הכוחות הירדנים דיווחו על אובדן של 537 מאנשיהם. בנוסף, כווית ולוב שללו מירדן את הסיוע הכספי שהעניקו לה עד לספטמבר 1970, מהלך שמנע מירדן לפתח את צבאה והיה אחד השיקולים של המלך חוסיין שלא להצטרף לסוריה ומצרים במלחמת יום הכיפורים.
סיום אירועים אלו לא היה סוף לפעולות האיבה בין הפלסטינים וירדן. כתוצאה מהאירועים הקימו הפלסטינים את ארגון ספטמבר השחור שאחת ממטרותיו הייתה ללחום בירדן. ב-28 בנובמבר 1971 הצליחו ארבעה מאנשי "ספטמבר השחור" להתנקש בחייו של וצפי אל-תל, ראש ממשלת ירדן בעת פעולות האיבה. הרצח היה ראוותני ובוטה, כשבמהלכו אחד המחבלים הפלסטינים כרע על ברכיו, ליקק מהרצפה ושתה את דמו של אל-תל בעודו גוסס. כמו כן, הכריזו הפלסטינים ב-28 בפברואר 1971 על ירדן כחלק מפלסטין.
ראו גם

חטיפת המטוסים לשדה דוסון
ספטמבר השחור (ארגון טרור)
הערות שוליים

↑  מוסטפא כבהא, הפלסטינים - עם בפזורתו, בית ההוצאה לאור של האוניברסיטה הפתוחה, 2010, עמ' 236-237
↑  עמוס גלבוע, מר מודיעין (ידיעות אחרונות 2013) עמ' 540
↑  אירועי ספטמבר, באתר "יד לשריון"
↑  מוסטפא כבהא, הפלסטינים - עם בפזורתו, בית ההוצאה לאור של האוניברסיטה הפתוחה, 2010, עמ' 238-239
↑  לעומת זאת, אצל יוסף נבו, ירדן – החיפוש אחר זהות (ספר 3 בסדרה המזרח התיכון בימינו), האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 173: "הפלסטינים טענו כי מספר ההרוגים עומד על בין 25 ל-30 אלף. הירדנים דיווחו על 2,000 עד 2,500 הרוגים. קשה לדעת מה המספר האמיתי, אך נראה שהוא עומד על כ-5,000 הרוגים, מרביתם פלסטינים (פדאיון ואזרחים תושבי מחנות הפליטים) והשאר חיילים ואזרחים ירדנים".
↑  "קדושים מעונים" (הקישור אינו פעיל)
↑  פסח מלובני, "מלחמת השחרור" של אוקטובר 1973 בחזית הסורית, 2021, עמ' 89
קבוצת חמושים של החזית העממית לשחרור פלסטין בירדן, 1969
גמאל עבד אל נאצר (במרכז) מתווך להפסקת אש ב-26 בספטמבר 1970. מימין, המלך חוסיין ומשמאל, יאסר ערפאת
הארי ריד

הארי מייסון ריד (באנגלית: Harry Mason Reid; 2 בדצמבר 1939 – 28 בדצמבר 2021) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כסנאטור בכיר בסנאט של ארצות הברית. הוא ייצג בסנאט את מדינת נבדה מאז שנת 1987 ועד שנת 2017. כחבר המפלגה הדמוקרטית, היה ריד מנהיג הרוב בסנאט מאז ינואר 2007, לאחר שכיהן בעבר כמנהיג המיעוט וכמצליף המיעוט והרוב. קודם לכן, היה ריד חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית כשייצג את מחוז הקונגרס הראשון של נבדה, ואף שירת בממשל המקומי והמדינתי של נבדה כפרקליט העיר הנדרסון, כחבר בבית המחוקקים של המדינה, כסגן מושל נבדה ה-25 וכיו"ר ועדת נבדה לענייני הימורים.
כמנהיג הרוב הדמוקרטי בסנאט וכחבר כנסיית המורמונים, השיג ריד בממשל הפדרלי של ארצות הברית משרה נבחרת בכירה יותר מכל מורמוני אחר בהיסטוריה. לאחר שהשלים כהונה מלאה כמנהיג הרוב בסנאט, בקונגרס ה-113 של ארצות הברית, ריד הפך לאחד משלושה סנאטורים בלבד ששירתו בתפקיד זה לפחות שמונה שנים, בצוותא עם מייק מנספילד ואלבן ברקלי. כהונתו בסנאט הסתיימה בינואר 2017. בתפקידו האחרון כיהן כמנהיג המיעוט בסנאט, תפקיד ששימש בו גם קודם לכן.
ראשית חייו

ריד נולד בסרצ'לייט, נבדה, השלישי מארבעת בניהם של אינז אורֶנה (לבית ג'יינס), כובסת במקצועה, והארי וינסנט ריד, כורה, שהתאבד ביריית רובה בראשו ב-1972, כשהוא בן 58 ובנו הארי בן 32. סבתו מצד אִמו הייתה מהגרת אנגלייה מסטאפורדשייר. ריד גדל בבית עם שירותים בחוץ, ללא מים חמים או קו טלפון. בסרצ'לייט לא היה בית ספר תיכון, אז ריד נאלץ לנסוע למרחק 40 מייל (כ-64 קילומטר), על מנת ללמוד בתיכון של המדינה בהנדרסון שבנבדה, שם שיחק בנבחרת הפוטבול ואף התחרה כמתאגרף חובב. בלימודיו בתיכון פגש ריד במייק אוקלהאן, מושל נבדה לעתיד, שהיה מורה בבית הספר, ושימש כמורהו לאיגרוף של ריד.
ריד פנה ללמוד באוניברסיטת המדינה של יוטה וב-Southern Utah University וסיים תואר דו חוגי במדע המדינה ובהיסטוריה באוניברסיטת המדינה של יוטה. המקצוע המשני שלו במוסד זה היה בכלכלה, מקצוע אותו למד ב-Jon M. Huntsman School of Business. לאחר מכן פנה ללמוד משפטים בבית הספר למשפטים שבאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון שם הוסמך כ-J.D., במקביל לעבודתו ב-United States Capitol Police (רשות אכיפת חוק פדרלית שאחראית על הגנת הקונגרס של ארצות הברית בוושינגטון הבירה ובכל ארצות הברית והטריטוריות שלה).
קריירה פוליטית מוקדמת > פוליטיקה מדינתית

ריד חזר לנבדה לאחר לימודיו בבית הספר למשפטים ושירת כפרקליט עיריית הנדרסון, בטרם נבחר, ב-1968, לבית הנבחרים התחתון של נבדה. ב-1970 והוא בן 30, נבחר ריד על ידי אוקלהאן כבן זוגו למירוץ למשרת מושל נבדה, כשריד הוא המועמד לתפקיד סגן המושל. ריד והמנטור שלו נבחרו לתפקיד, וריד שימש כסגן המושל בשנים 1971–1974. בשנה זו התמודד ריד על המושב של נבדה בסנאט של ארצות הברית, תפקיד אותו פינה אלן בייבל. ריד הפסיד בבחירות בפחות מ-600 קולות למושל לשעבר פול לקסאלט. ב-1975 רץ ריד לתפקיד ראש העיר לאס וגאס והפסיד לביל בראייר.
בין השנים 1977–1981 שימש ריד כיושב ראש Nevada Gaming Commission (נציבות משחקי המזל של נבדה). כאשר ג'ק גורדון, בעלה וסוכנהּ לעתיד של לה טויה ג'קסון, הציע לריד שוחד בסך 12,000 דולר תמורת אישור משחקים חדשים בבתי קזינו, הזמין ריד את ה-FBI להקליט את הצעת השוחד ולעצור את גורדון. לאחר שסוכני ה-FBI סיכלו את העברת הכסף, כפי שסוכם מראש, איבד ריד את עשתונותיו והחל לחנוק את גורדון באומרו, "בן זונה שכמוך, ניסית לשחד אותי!". גורדון הורשע ב-1979 ונשלח לשישה חודשי מאסר בפועל. ב-1981 מצאה רעייתו של ריד פצצה שהוצמדה למכונית הסטיישן של המשפחה; ריד חשד שהיא הונחה על ידי גורדון.
קריירה פוליטית מוקדמת > נציג בבית הנבחרים של ארצות הברית

לפני מפקד האוכלוסין שערכה לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית ב-1980, היה רק נציג אחד בבית הנבחרים של ארצות הברית שייצג את נבדה (בניגוד לנבחרים שמייצגים את מחוזות הבחירה), אולם גידול האוכלוסייה בשנות ה-70 של המאה ה-20 הביא ליצירת מחוז בחירה נוסף, שני. ב-1982 זכה ריד במועמדות הדמוקרטית למחוז הראשון, שממוקם בלאס וגאס, ולאחר מכן ניצח בקלות בבחירות הכלליות. הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית במשך שתי כהונות, מ-1983 עד 1987.