stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסטבן ויסנטה
קריירה

את תערוכת היחיד הראשונה שלו ערך במדריד ב-1928, ולאחריה עזב לפריז ולא חזר לספרד עד 1930. ב-1935 התחתן עם אסטל צ'רני, אמריקאית שאותה הכיר בפריז.[2] לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בספרד בשנת 1936, ויסנטה, שתמך בכוחות הנאמנים, הוא שהה בהרים מחוץ למדריד במשך כמה חודשים. מאוחר יותר באותה שנה הוא ואשתו עברו לניו יורק. שגריר ספרד (הנאמן) בארצות הברית קיבל אותו כסגן קונסול בפילדלפיה, תפקיד שתמך במשפחתו במשך שלוש שנים.
לויסנטה נותר מספיק זמן להקדיש לאמנות שלו והציג את תערוכת היחיד הראשונה בניו יורק בגלריה קליימן ב-1937. לאחר נפילת הרפובליקה הספרדית ב-1939 הוא חזר לעיר ניו יורק. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא פרנס את עצמו בעבודות דיוקן ובהוראת ספרדית. תערוכה ב-1945 בפוארטו ריקו הובילה ב-1946 לתפקיד באוניברסיטת פוארטו ריקו בהוראת ציור. לאחר שובו לניו יורק ב-1947 הוא יצר קשרים עם רוב חברי אסכולת ניו יורק, והשתתף בתערוכות המכוננות שלהם בגלריה קוץ ב-1950, בתערוכת האמנות של רחוב ה-9 ב-1951 ובתערוכות בסידני ג'ניס וגלריה צ'ארלס איגן. לאחר מכן הוא יוצג על ידי גלריות ליאו קסטלי, אנדרה אמריך וברי-היל בניו יורק. הוא היה חבר מייסד של New York Studio School, שם לימד במשך 36 שנים. אף שמעולם לא הציג בספרד בתקופת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו, בשנת 1998 פתחה ממשלת ספרד את מוזיאון אסטבן ויסנטה לאמנות עכשווית בסגוביה.
ויסנטה החזיק בית וסטודיו בברידג' המפטון, ניו יורק משנת 1964. נישואיו לאסטל צ'רני הסתיימו בגירושים ב-1943. בתם מרסדס, מתה בגיל שש.[2] נישואים שניים, לסופרת מריה תרזה באבין, הסתיימו אף הם בגירושים.
ויסנטה מת בברידג' המפטון ב-10 בינואר 2001.[2] הוא הותיר אחריו את אשתו השלישית, הרייט פיטרס, לה נישא ב-1961.
הוא זכה לכבוד כאמן נודע ותומך בילדים על ידי בית הספר הציבורי בברונקס ניו יורק. בית הספר, מגן ילדים עד כיתה ב' זכה לשם בית הספר אסטבן ויסנטה. שם שילב תוכניות אמנות בכיתות, ברעיון שכשרונותיהם של התלמידים מתגלים כשהם נחשפים לתרבות. התלמידים בבית הספר, לומדים על אסטבן ויסנטה ואמנותו. דוגמאות לעבודותיו מעטרות את קירות בית הספר.
לויסנטה מוקדש המוזיאון בסגוביה, ספרד, ורחוב הקרוי על שמו בטורגאנו.
במרץ 2011, הגלריה לאמנות גריי באוניברסיטת ניו יורק הציגה אלתורי בטון: קולאז'ים ופיסול מאת אסטבן ויסנטה. בנוסף ל-60 קולאז'ים מנייר, התערוכה כללה 20 מכלולים קטנים של ויסנטה המכונים דיברטימנטו (צעצועים), שהורכבו מחתיכות עץ שנמצאו מכוסות בטיח לבן או מורכבים מפלסטיק ועץ עם אלמנטים ארכיטקטוניים.
הערות שוליים

1 2  Smith, Roberta (2001-01-12). "Esteban Vicente Dies at 97; An Abstract Expressionist". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2024-02-01.
↑  Rose, Barbara (1997). Joseph Stella: Flora - A Survey. Mullen Books. p. 3.
1 2  Frank, Elizabeth (1995). Esteban Vicente. Hudson Hills Press
↑  A Finding Aid to the André Emmerich Gallery Records and André Emmerich Papers, circa 1929-2009 | Archives of American Art, Smithsonian Institution, www.aaa.si.edu (באנגלית)
↑  Glueck, Grace (2000-04-07). "ART IN REVIEW; 'Vintage Vicente'". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2024-02-01.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007509861105171  BNE: XX980069  BnF: cb131685605 (data)  GND: 119359413  ISNI: 0000 0001 2144 352X  LCCN: n88065897  RKD: 80867  SNAC: w6126bdm  SUDOC: 066867444  ULAN: 500008993  VIAF: 95735962   WorldCat (עם VIAF): 95735962
אמירה גלין

| --- | --- |

 לידה:  חיפה
 ענף מדעי:  ניהול 
 מקום לימודים:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 מספר צאצאים:  2 
 
אמירה גלין (נפטרה במאי 2023) הייתה פרופסור בפקולטה לניהול של אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

אמירה גלין נולדה וגדלה בחיפה. למדה בבית הספר הריאלי בעיר ולה אח ואחות גדולים ממנה. אביה, משה קסטלנץ, עלה ארצה מרוסיה בצעירותו והיה חלוץ בדגניה א', אמה, צילה קסטלנץ, הייתה אחות בטבריה; לסבתה רבתא שלה מצד אמה הייתה אכסניה בטבריה. סבה וסבתה מצד אמה, אסתר ויונה אשכנזי, היו בין ראשוני הרוכשים של אדמות הכפר הערבי ביר א-שכום בגולן והקימו שם ישוב בשם בני יהודה ב-1899. אחרון המתיישבים בבני יהודה נרצח בשנת 1940 על ידי הסורים.
היא הייתה דור חמישי בארץ מצד אמה, אבות אבותיה עלו לישראל בתחילת המאה ה-19.
אמירה גלין הייתה בוגרת תואר ראשון בסוציולוגיה ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית ובוגרת תואר שני ודוקטורט במדעי הניהול מהפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון. את עבודת התזה ועבודת הדוקטורט שלה עשתה בהנחייתו של פרופסור ג'יי ינאי טאב. עבודת הדוקטורט עסקה במשא ומתן קיבוצי בין איגודים להנהלות.
לאחר סיום הדוקטורט התמנתה למרצה בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון. לאחר מכן התמנתה למרצה בכירה בקביעות ולפרופסור בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב.
הייתה עמיתת מחקר באוניברסיטת מונאש, במלבורן, אוסטרליה; במכון הלאומי למחקר, בפרטוריה, דרום אפריקה; באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ארצות הברית; באוניברסיטת מלבורן, אוסטרליה ובאוניברסיטה הבינלאומית בפלורידה, ארצות הברית.
במקביל להוראה ולעבודות מחקר באוניברסיטה עבדה כמגשרת, בין היתר במסגרת המשכן לבוררות וגישור ביחסי עבודה. כמו כן הייתה יועצת למשא ומתן בניהול משאבי אנוש. במשך כ-18 שנה הייתה נציגת ציבור מטעם המעסיקים בבית הדין הארצי לעבודה בירושלים, כיהנה 5 שנים כדירקטור בבנק המזרחי, ומספר שנים הייתה חברת ועדת אלוני, שמונתה בידי יו"ר הכנסת; הוועדה המליצה על שכרם ותנאי עבודתם של ממלאי תפקידים בכירים כמו: מנכ"לי משרדים, חברי הכנסת, שרים ואף ראשי ממשלה.
הייתה חברת מערכת בכתבי העת
International Journal of Human Resource Management, Bulletin of Comparative Labour Relations.
ניהלה קבוצת מחקר בינלאומית בנושא דפוסי עבודה גמישים שאיגדה במסגרתה את מיטב החוקרים בעולם בתחום זה. כמו כן ייסדה וערכה את כתב העת
The Work Flexibility Review
בנושא "גמישות בעבודה".
ערכה את סדרת הספרים "אנשים ועבודה" במסגרת הוצאת הספרים של "עם עובד".
נפטרה במאי 2023. הותירה אחריה בעל, דני גלין, ד"ר מערכות מידע ואבטחת איכות תוכנה, ושני ילדים. התגוררה ברעננה.
ספרים ערוכים

משאבי אנוש ויחסי עבודה בישראל – אופקים חדשים: בעריכת א. גלוברזון, א. גלין, ו-א. רוזנשטיין
בספר מאמרים של חוקרים שונים (כולל העורכים) בתחומים הבאים: יחסי עבודה, דמוקרטיה ארגונית ואיכות חיי העבודה, מרכזיות העבודה בחברה הישראלית, תעסוקה ואבטלה.
ניהול 2000 - ניהול גמיש, בעריכת א. גלין ו-ע. כרמי.
בחלקו הראשון כולל הספר מאמרים על מגמות והתפתחויות בדפוסי עבודה גמישים בארצות שונות. בחלקו השני כולל הספר מאמרים המתייחסים להתפתחויות בדפוסי עבודה גמישים במערכת הישראלית.
הערות שוליים

↑  צבי אילן, הכמיהה להתיישבות יהודית בעבר-הירדן: 1871 – 1947. ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ה, עמ' 56, 106, 126, 260, 447.
↑  Galin, A. (2014). "What makes Court –Referred Mediation Effective?" The International Journal of Conflict Management", Vol. 25 (1), pp. 21-37
↑  Galin, A. (2013). "Endowment Effect in Negotiation: Groups versus Individual DecisionMaking". Theory and Decision, Vol. 75 (3), pp. 389-401.
↑  Galin, A. Gross ,M. Sapir, S. and Egozi,I. (2006), "Endowment Effect on Academic Chores
↑  Galin, A. (2009). "Proposal Sequence and the  Endowment Effect in  Negotiation", The
International Journal of Conflict Management, Vol. 20 (3),. pp. 212-227.
↑  Galin, A. and Avraham, S. (2009). "A cross-Cultural Aggressiveness in the Workplace : A comparison between Jews and Arabs in Israel", Cross-cultural Research,  Vol. 43 (1), pp. 30-45.
↑  Galin, A. Gross, M. and Gosalker,G. (2007). "E-Negotiation Versus Face to Face Negotiation: What has Changed – If Anything?, Computers in Human Behavior,  Vol. 23(1), pp. 787-797.
↑  Galin, A. (1999). "Outsourcing – The Organizational and Managerial Aspects", Israeli Yearbook of Labour Law, (in Hebrew), pp. 43-64.
↑  Galin, A. and Benoliel,B. (1990), "Does the Way You Dress Affects Your Performance Rating?", Personnel, Vol. 67, No. 8, August  pp. 49-52.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307950305171  BIBSYS: 1523345894146  CiNii: DA04229386  ISNI: 0000 0000 8228 9020  LCCN: n78041711  NDL: 00441158  NTA: 07387583X  RERO: 02-A003275704  SUDOC: 087389533  VIAF: 110925140   WorldCat (עם VIAF): 110925140
אנסמבל מיתר

אנסמבל מיתר במוזיאון תל אביב לאומנות בניצוחו של יובל צורן, ספטמבר 2015
אנסמבל מיתר הוא הרכב קאמרי ישראלי.
ההרכב נוסד בשנת 2004 על ידי הפסנתרן עמית דולברג, המנהל אותו מאז. מלחינת הבית של האנסמבל היא שרה נמצוב, ומנצח הבית הוא פייר-אנדרה ואלאד. האנסמבל משמש כאנסמבל הבית של סטודיו אנט, האולם החדש של עמותת פליציה בלומנטל בדרום תל אביב. האנסמבל נתמך על ידי הקרן ע"ש אדל וג'ון גריי ומר דן יקיר.
האנסמבל מופיע בפסטיבלים וסדרות מוזיקה וכן מקיים סדרת קונצרטים עצמאית ואת פסטיבל CEME. הופיע בין השאר ב-Purcell Room בלונדון, פסטיבל ברייטון, מרכז פומפידו ופסטיבל ManiFeste בפריז, הביאנלה של ונציה, ה-BKA וה-Radial System בברלין, הקונסרבטוריון של מוסקבה, אולם המלחינים בסנקט פטרבורג, ימק"א ברח' 92 בניו יורק, מרכז באנף בקנדה.
תקליטורים של האנסמבל יצאו לאור בהוצאות Verso, NEOS, Souphir והמכון למוזיקה ישראלית. האנסמבל הקליט דיסק פרופיל למלחינים שונים.
פרויקט תדרים

פרויקט תדרים הוא אנסמבל העתודה של מיתר. החל מאוקטובר 2017 מתקיימת התכנית כמסלול לתלמידי תואר שני מצטיינים באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
פרסים והוקרה

פרס ע"ש דניאל בנימיני (2006)
פרס ע"ש עדן פרטוש (2008)
פרס שרת התרבות (2009)
פרס לנדאו (2018)
פרס Coups de Cœur מטעם אקדמיית שארל קרו (צר') בצרפת לאלבום מצטיין במוזיקה עכשווית (2018)
פרס אנסמבל השנה מטעם עמותת ממלוק בברלין (2024)
אריך אברהם

| --- | --- |

גנרל אריך אברהם
 לידה:  27 במרץ 1895 מריאנבורג, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  7 במרץ 1971 (בגיל 75) ויסבאדן, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:   צבא הקיסרות הגרמנית  רייכסווהר ורמאכט ורמאכט
 תקופת הפעילות:  1914–1945 (כ־31 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל הרגלים
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-76   מפקד הקורפוס ה-63
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
אריך אברהם (בגרמנית: Erich Abraham;‏ 27 במרץ 1895 – 7 במרץ 1971) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

אברהם נולד ב-27 במרץ 1895 בעיר מריאנבורג, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית (כיום שם העיר מאלבורק והיא בשטחי פולין המודרנית). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, ושרת ברגימנט הרגלים ה-341. עד יולי 1915 כבר החזיק בדרגת לוטננט, וב-20 במאי 1920 החזיק בדרגת אובר לוטננט. על פעולותיו בקרבות קיבל אברהם את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה התגייס אברהם למשטרת הביטחון של הרייכסווהר. ב-15 באוקטובר 1935 הצטרף לוורמאכט והועלה לדרגת מיור. הוא שימש כמפקד פלוגה ברגימנט ה-18, וב-1 באוקטובר 1938 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה מונה אברהם למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-105, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-72, וב-21 בנובמבר 1939 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-266, שהיה אף הוא חלק מהדיוויזיה ה-72. ב-1 באפריל 1940 מונה אברהם למפקד הרגימנט ה-230, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת, כחלק מהדיוויזיה ה-76 במסגרת הקורפוס ה-23. במהלך מבצע ברברוסה לחם אברהם עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-76 במסגרת הקורפוס ה-11, ולאחר מכן במסגרת הקורפוסים ה-52, הקורפוס ה-4, וה-44 לסירוגין. בקיץ 1942 לחם אברהם עם הרגימנט שבפיקודו במבצע מקרה כחול כחלק מהדיוויזיה ה-76 במסגרת קורפוס הפאנצר ה-24 והקורפוס ה-51, ולאחר מכן בקרב סטלינגרד במסגרת הקורפוס ה-8. ב-6 בנובמבר 1942 מונה אברהם למפקד בית הספר השני למש"קים, וב-13 בנובמבר קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 באפריל 1943 מונה אברהם למפקד הדיוויזיה ה-76 שהוקמה מחדש בצרפת, וב-1 ביוני הועלה לדרגת גנרל מיור. בדצמבר 1943 הועבר עם הדיוויזיה שבפיקודו לחזית המזרחית, שם לחם עמה בקרב דנייפר כחלק מהקורפוס ה-52 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, ולאחר מכן במסגרת הארמיות השישית והשמינית, וב-26 ביוני 1944 קיבל אברהם על פעולותיו בקרבות תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך מבצע יאשי-קישינב לחם אברהם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הרומני ה-6, שאף פיקד עליו בחלק מהזמן, ולאחר מכן כחלק מקורפוס הפאנצר ה-57 במסגרת הארמייה השמינית. ב-21 באוקטובר 1944 הועבר לעתודת המילואים, וב-13 בדצמבר 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-63. אברהם לחם עם הקורפוס שבפיקודו תחת פיקוד הארמייה ה-19 באלזס, ובפברואר 1945 הוכפף הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הצנחנים הראשונה בהולנד. ב-1 במרץ 1945 הועלה אברהם לדרגת גנרל חיל הרגלים, ולאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות בגרמניה, עד לכניעת כל כוחות קבוצת ארמיות B בכיס הרוהר, ב-18 באפריל 1945.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

בשנת 1947 שוחרר אברהם מהשבי, ולאחר מכן התגורר בוויסבאדן שבגרמניה המערבית עד מותו ב-7 במרץ 1971 והוא בן 75.
אנסטסיה (סרט, 1956)

| --- | --- |
פוסטר הסרט אנסטסיה, 1956
פוסטר הסרט אנסטסיה, 1956
 מבוסס על:  Anastasia 
 בימוי:  אנטולי ליטבק 
 הופק בידי:  באדי אדלר 
 תסריט:  מחזה: מרסל מורט, גאי בולטון תסריט:  גאי בולטון, ארתור לורנץ
 עריכה:  ברט בייטס 
 שחקנים ראשיים:  אינגריד ברגמן יול ברינר הלן הייז אקים טמירוף
 מוזיקה:  אלפרד ניומן 
 צילום:  ג'ק הילדיארד 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 בדצמבר 1956
 משך הקרנה:  105 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  3,520,000‏$
 הכנסות:  5,000,000‏$
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (אינגריד ברגמן)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אנסטסיה (באנגלית: Anastasia) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1956 המבוסס על מחזה בריטי בשם דומה שהועלה ב-1950.
אינגריד ברגמן זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1957 על משחקה בסרט זה וכן בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה. זה היה סרטה הראשון לאחר שובה לארצות הברית לאחר היעדרות ארוכה בעקבות נישואיה עם הבמאי רוברטו רוסליני.
ב-1997 הופק סרט אנימציה בשם זהה עם סיפור שמבוסס בחלקו על אותה פרשה. לאחר מהפכת אוקטובר ברחו רוסים רבים מהמעמד העליון כשהם משאירים את כספם ורכושם ברוסיה. עלילת הסרט מתרחשת בפריז בשנת 1928. בפריז מתרכזים רוסים מרוששים ומחפשים איך לשים ידם על אוצר של הצאר בסך 10,000,000 פאונד בבנק של אנגליה. משפחת הצאר ניקולאי השני הוצאה להורג ב-1918 ומאז צצו מדי פעם מתחזים לאחד מבני המשפחה. המקרה המפורסם ביותר עליו מבוסס הסרט הוא של אנה אנדרסון, מאושפזת בבית חולים לחולי נפש בברלין שטענה שהיא בעצם הדוכסית הגדולה אנסטסיה ניקולאיבנה, בתו הצעירה של הצאר. לאחר חקירה ארוכה הוכח שהיא למעשה פועלת פולנייה בשם פרנצ'סקה שנצקלובסקה, בעלת היסטוריה של מחלת נפש. ב-2007 הוצאו שלדי משפחת הצאר ועברו בדיקות DNA. הוכח שאף אחד מהם לא שרד וכי בדיקת DNA משערה של אנדרסון לא התאימה ל-DNA של משפחת רומנוב.
נעימת הנושא מהסרט, בביצועו של פאט בון, הפכה ללהיט ענק.
תקציר העלילה

גנרל בונין (יול ברינר), פליט רוסי בפריז מתכנן כיצד לתפוס את האוצר הגדול של הצאר. בעזרת עוזריו, פטרובין וצ'רנוב (אקים טמירוף) הוא מגלה אשה הדומה לדוכסית אנסטסיה שברחה ממוסד לחולי רוח שם הפיצה את הידיעה שהיא הדוכסית הגדולה אנסטסיה. האשה המסתורית (אינגריד ברגמן) משוטטת ברחובות פריז, מגיעה לנהר סן ומנסה להתאבד בטביעה אך בונין מציל אותה ברגע האחרון.
היא סובלת משכחה ואינה יודעת מה שמה ואיך הגיעה לכאן. בונין ועוזריו מתחילים בקורס מזורז ומרוכז כדי שתוכל להיראות כנסיכה - הליכה, נימוסים, ריקודים, איפור ובעיקר פרטים רבים על אנסטסיה כדי שתוכל לעמוד בחקירות.
לאחר האימון הוא מביא אותה להחלטת נציגי המהגרים הרוסים בפריז שדעתם חשובה בקשר לאישור זהותה. אף על פי שהיא יפה, זוהרת ומלכותית היא אינה עומדת בחקירה ורובם חושבים עדיין שהיא מתחזה.
האפשרות האחרונה שנשארה לבונין היא להפגיש אותה עם הקיסרית האלמנה מריה פרודורובנה (הלן הייז), אלמנתו של אלכסנדר השלישי וסבתה של אנסטסיה, היושבת בקופנהגן. בונין מסדר לה ויזה לדנמרק בשם אנה אנדרסון.
הקיסרית מסרבת בתחילה לראות אותה אבל לאחר שהיא מתבוננת בה דרך משקפת בהופעת בלט, היא מבחינה בדמיון שלה לנכדתה אנסטסיה ומחליטה לבוא בעצמה למלון בו היא מתאכסנת עם בונין.
בתחילה היא מתייחסת אליה בבוז ומכנה אותה "מתחזה" אולם לאחר שהיא רואה שהיא משתעלת מפחד והתרגשות כמו אנסטסיה, היא נשברת, מחבקת אותה וקוראת לה אנסטסיה.
בונין משדך לה את אחיינה של הקיסרית, הנסיך פאול, כדי לחזק את מעמדה והנסיך לא מסרב בתקווה שיירש את הסכום הגדול בבנק. הקיסרית עורכת נשף גדול כדי להודיע על האירוסין אבל אחד העיתונאים מזהה את "אנסטסיה" כאנה קורב שהייתה מאושפזת בבית חולים בבוקרשט. הקיסרית משוחחת עם "אנה" ובונין ורואה שהם נמשכים אחד לשני. הם בורחים מהארמון והקיסרית יורדת למוזמנים ואומרת שההצגה נגמרה.
אנסמבל פלורילגיום

| --- | --- |
 תאריך ייסוד:  1991 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 www.florilegium.org.uk
 
אנסמבל פלורילגיום (באנגלית: Ensemble Florilegium) הוא הרכב קאמרי השוכן בלונדון.
פעילות

אנסמבל פלורילגיום מתמחה במוזיקה קאמרית מן המאות ה-17 וה-18 בנגינה בכלים אותנטיים. המנהל האמנותי של האנסמבל, אשלי סולומון, היה שותף לייסודו בשנת 1991. הנגנים העיקריים באנסמבל הם אשלי סולומון (ניהול אמנותי, טרברסו וחלילית), ניל פרס דה קוסטה (צ'מבלו), רייצ'ל פוג'ר (כינור) ודניאל ידון (צ'לו וויול בס). רפרטואר האנסמבל משתרע על טווח שבין מוזיקה קאמרית אינטימית ליצירות תזמורתיות בקנה מידה גדול ומתקופת הבארוק עד ראשית התקופה הרומנטית.
הופעת הבכורה של אנסמבל פלורילגיום הייתה בבלקהית' ב-1991, מאז הוא מופיע בקונצרטים ובשידורי רדיו בוויגמור הול, ברחבי אירופה, בארצות הברית, במזרח אסיה ובאוסטרליה. התקליטורים הרבים שהוציאה כוללים מוזיקה קאמרית של טלמן והסונאטות לצ'לו של ויוואלדי (עם פיטר ויספלווי כצ'לן סולן), הן אלה והן אלה זכו בפרסים. במשך השנים עשה לו שם כאחד ההרכבים המצטיינים בתחום הביצוע האותנטי בבריטניה. ההרכב מרבה להופיע עם כמה מגדולי המוזיקאים בעולם. בין השאר הופיע האנסמבל בבית האופרה של סידני, תיאטרו קולון בבואנוס איירס, בקונצרטחבאו באמסטרדם בקונצרטהאוס בווינה, בבית בטהובן בבון, ובפסטיבל ישראל.
בין השאר הוציא האנסמבל הקלטות של מוזיקת בארוק ממיסיונים בבוליביה, שזכו לשבחי הביקורת. האלבום השני היה נבחר גראמופון למרץ 2007 והיה מועמד לפרס המוזיקה של BBC לשנת 2008. בספטמבר 2007 יצא תקליטור של קנטטות וסינפוניות של באך עם זמרת הסופרן ההולנדית יוהאנטה זומר; תקליטור זה קיבל את פרס אדיסון לשנת 2008, פרס המוזיקה היוקרתי ביותר של הולנד.
הערות שוליים

↑  לוסי רובינסון, "אנסמבל פלורילגיום" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
↑  לוסי רובינסון, גרוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007342097905171  BnF: cb145967433 (data)  GND: 16098600-X  LCCN: nr96037356  MusicBrainz: a6b7a55b-d3ff-4461-b817-58cc6f24de09  NKC: kn20030215154  SUDOC: 084289376  VIAF: 149527571   WorldCat (עם VIAF): 149527571
אנסמבל מוזיקה נובה

אנסמבל מוזיקה נובה הוא אנסמבל ישראלי למוזיקה אקספרימנטלית ועכשווית מישראל ומהעולם.
האנסמבל מתפקד כקולקטיב, המורכב ממוזיקאים ואמני סאונד, שפועלים יחד כמבצעים וכיוצרים להעשרת הדיאלוג בין עולם המוזיקה, שהיא ביסוד האנסמבל, לבין אמנויות אחרות כגון וידאו, מחול ותיאטרון. דיאלוג זה נוצר תוך שימוש בטכנולוגיה עכשווית ליצירה רב-גונית.
הקבוצה יוזמת הזמנת יצירות אצל מלחינים ישראלים וביצוען בקונצרטים ובהקלטות לרדיו ולתקליטורים. מעל ל-170 יצירות ישראליות הובאו עד כה לידי ביצוע בסדרות הקונצרטים השונות של הקבוצה, המתקיימות בקביעות באולמות שונים בארץ, כגון מוזיאון תל אביב לאמנות, מועדון לבונטין 7, מוזיאון חיפה לאמנות, מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה, תיאטרון ירושלים, התיבה, תיאטרון תמונע, חללים אלטרנטיביים משתנים ועוד.
הופעותיה של הקבוצה בארצות אחרות כוללות את פסטיבל דרזדן למוזיקה חדישה, הביאנלה של זאגרב (קרואטיה) וסיור קונצרטים בארצות הברית בחסות אוניברסיטת יוסטון.
אנסמבל מוזיקה נובה נתמך על ידי מינהל התרבות ועיריית תל אביב-יפו.
היסטוריה

הקבוצה נוסדה בינואר 1986 בקונצרט חגיגי באולם "צוותא" תחת שרביטו של המנצח והמלחין ליאור שמבדל ועם נגן הבסון זיו בן.
18 נגני הקבוצה היו נגנים מובילים בתזמורות החשובות בישראל, בעיקר מהתזמורת הפילהרמונית הישראלית, מהתזמורת הקאמרית הישראלית ומהתזמורת הסימפונית ירושלים. חלקם עדיין מופיעים ומשפיעים על סדרות הקונצרטים של הקבוצה מראשיתה ועד היום. עוד ניגנו בהרכב המקורי הוויולן זאב שטיינברג, הפסנתרנית אסתרית בלצן, הנבלאית יוליה רובינסקי ונגן כלי ההקשה חן צימבליסטה.
בין המנצחים שניצחו על האנסמבל היו נעם שריף, מנדי רודן, שלום רונלי-ריקליס, דורון סלומון יצחק תמיר, איתי טלגם, לאונטי וולף ואילן וולקוב.
נגני הקבוצה לדורותיה כללו את חשובי המבצעים המתמחים במוזיקה זו בארץ והיא כוללת הרכב פתוח של אמנים רב-תחומיים, החל במוזיקאים וכלה באמני וידאו וכוריאוגרפים. בין המוזיקאים אשר ניגנו באנסמבל נמנים: המלחין אמנון וולמן, הפסנתרנית שירה לגמן, נגנית הקונטרבס אור סיני, המלחינה מעיין צדקה, הסקסופוניסט תום סלוביצ׳יק, והמלחין יוני ניב.
החל משנת 2012 משמש אנסמבל מוזיקה נובה בתור אנסמבל הבית של "מוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר", אשר נמצא בירושלים.
הקבוצה חברה גם אל מלחינים ומבצעים בינלאומיים רבים, שחלקם נטלו חלק פעיל ביצירה עצמה, בהם בטסי ז'ולאס, מייקל פיסארו (אנ'), ג׳יי אלן-יים (אנ'), אנאה לוקווד (אנ'), אנתוני ברקסטון (אנ'), ג'ניפר וולש, ג׳ואן לה-ברברה (אנ'), דייוויד גראבס (אנ'), מריו קרולי
(איט'), פיטר אדוארדס (אנ'), מורטון סובוטניק (אנ'), ורבים אחרים.
הקבוצה שיתפה פעולה גם עם יוצרים מתחום המוזיקה הפופולרית, ביניהם: ערן צור, יוני רכטר, ברי סחרוף ועדי רנרט.
זמרת האלט נועה פרנקל הופיעה עם אנסמבל מוזיקה נובה בביצוע יצירות יוצאות דופן, המחברות מוזיקה ואמנויות אחרות.
הערות שוליים

↑  שלאגר, אתר תו-עת
↑  אתר הבמה, כולל דברי הסבר של אמנון וולמן
אניולה אלוקו

אניולה "אני" אלוקו (אנגלית: Eniola Aluko;‏ נולדה ב-21 בפברואר 1987) היא כדורגלנית אנגליה ממוצא ניגרי ששיחקה בתפקיד חלוצה בנבחרת אנגליה, אליה הצטרפה בשנת 2004. אלוקו פרשה מכדורגל מקצועי ב-2020, ומאז משמשת כשדרית ופרשנית ספורט בעיקר בשידורי פוקס.
קריירה > מועדונים

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא אחרי ברמינגהאם סיטי ב-2012 שיחקה במועדונים נוספים.
אניולה אלוקו נולדה בפברואר 1987 בלאגוס שבניגריה, וכבר בגיל שנה עברה עם משפחתה לברמינגהאם. את קריירת הכדורגל שלה היא החלה במועדון הנערות של "ליפילד אתלטיק", ומשם עברה לקבוצת הנוער של ברמינגהאם ליידיס. בברמינגהאם אומנה אלוקו על ידי הכדורגלן לשעבר, מרכוס ביגנוט, ושיחקה ביחד עם חברתה בעתיד לסגל הנבחרת, קארן קארני. כשהייתה בת 14 בלבד, ערכה אלוקו את הופעת הבכורה שלה בקבוצה הבוגרת, במשחק נגד לידס יונייטד. באפריל 2002, היא שיחקה יחד עם ברמינגהאם בגמר גביע הליגה, אך קבוצתה הובסה 7-1 בידי פולהאם. בעונה שלאחר מכן, נבחרה אלוקו לשחקנית הצעירה של השנה בפרמייר ליג, וגרמה למאמנה, ביגנוט, לכנות אותה כ"ווין רוני של כדורגל הנשים".
בינואר 2004, עזבה אלוקו את ברמינגהאם סיטי והצטרפה לצ'רלטון את'לטיק. אלוקו הייתה שותפה לזכיות של צ'רלטון בגביע האנגלי ב-2005 ובגביע הליגה ב-2006, ואף כבשה את שערי הניצחון בשני משחקי הגמר. ביולי 2007, בעקבות הירידה של קבוצת הגברים של צ'רלטון לליגת המשנה, איבדה קבוצת הנשים את התמיכה הכלכלית שלה וכמעט הגיעה לידי פירוק. אלוקו החליטה לעזוב את הקבוצה, ובאותו חודש חתמה בצ'לסי.
בשנת 2009, עם הקמת ה-WPS האמריקאית, החליטה אלוקו לעזוב את הליגה האנגלית ולהצטרף לשלל כוכבות העולם שהגיעו לארצות הברית. היא חתמה בקבוצת סנט לואיס אתלטיקה, ובעונתה הראשונה במועדון היא סיימה כמלכת השערים (6) והבישולים של הקבוצה (4). בעקבות התחייבויותיה הקודמות לנבחרת אנגליה, החמיצה אלוקו את משחקי הפלייאוף והאול-סטאר של הליגה, שבהם סנט לואיס הודחה בחצי הגמר.
עונה לאחר מכן התפרקה סנט לואיס, ואלוקו, ביחד עם חברתה לקבוצה הופ סולו, חתמה בקבוצת אטלנטה ביט. היא שיחקה באטלנטה עונה אחת בלבד, במהלכה היא כבשה חמישה שערים ונבחרה פעמיים לשחקנית השבוע של הליגה. בעונת 2011, שיחקה אלוקו בקבוצת סקיי בלו, אך לא הצליחה לעזור לקבוצה להעפיל לפלייאוף. עם התפרקות הליגה ב-2012, החליטה אלוקו לשוב לקבוצת הבית שלה - ברמינגהאם סיטי.
אחרי עונה אחת בבבירמינגהאם חזרה לשחק בצ'לסי עד 2018. בעונת 2014/5 הייתה אחת משש המועמדות לתואר שחקנית העונה של הליגה, אבל ביוני 2018 היא שוחררה מצ'לסי ועברה לשחק ביובנטוס. אחרי 18 חודשים בקבוצה זו, בינואר 2020, הודיעה כאמור על פרישתה מכדורגל מקצועי.