קולרבו
הרקע לסיפור ומקורות

אליאס לנרוט, הידוע בתור מחברו של האפוס, לא באמת היה המחבר, אלא שימש יותר בתפקיד העורך. מקורה של הקאלוואלה בסיפורים ואגדות עם בני מאות שנים שעברו מפה לאוזן, ולנרוט ליקט אותם ברחבי פינלנד בין השנים 1827–1835. אולם במקרה של קולרבו, לא היה זה לנרוט שליקט את הסיפורים, כי אם דניאל אירופיאוס, איש אשכולות פיני. בדומה ללנרוט, גם אירופיאוס ערך מסעות ליקוט לאזורי קרליה השונים, אינגריה ואסטוניה. במסעות אלה אסף אף יותר חומר מאשר לנרוט. קולרבו לא נכלל במהדורה הראשונה של הקאלוואלה משנת 1835, למעט אזכור שולי בהקשר של אשת אילמרינן. הסיבה לכך היא שהחומרים המלאים לא היו בידיו של לנרוט עד שנת 1845, אז קיבל אותם מידי אירופיאוס: זמן מועט לאחר פרסום המהדורה הראשונה תכנן לנרוט מהדורה שנייה שתהיה נרחבת ומקיפה יותר. אירופיאוס, שהכיר את לנרוט ממסעות ליקוט קודמים, כתב לו וטען שעליו לדחות את פרסום המהדורה כי לדעתו ישנם סיפורים נוספים שעדיין לא התגלו. מאוחר יותר באותה השנה ערך אירופיאוס את טיולו הרביעי לאזור אינגריה, שם נתקל בסיפורים על קולרבו. מאוחר יותר, הם הועברו לידי לנרוט ובסופו של דבר הוכנסו למהדורה השנייה, שיצאה לאור ב-1849.
הסיבה שקולרבו נכלל במהדורה השנייה אך אינו אינטגרלי בעלילה, טמונה בעובדה שהחומרים שמהם נבנתה דמותו היו פזורים ולא אחידים. לנרוט התקשה למצוא פרצות דרכן יוכל לקשר את הדמות לשאר העלילה, או כפי שפנטיקיינן כותב בנושא: ”לנרוט התקשה לארוג את דמותו של קולרבו, שמקורה באזורים הדרומיים, לתוך העלילה של הקאלוואלה. [...] אף על פי שהוא החשיב את קולרבו למשמעותי ביותר והשקיע מאמצים בכך.” למרות המאמצים המתוארים לעיל ליצור חזות אחידה לעלילה, ניתן לראות שאריות לגרסאות אחרות שסותרות במידת מה את העלילה המרכזית, כגון הופעתם הלא צפויה של בני משפחת קולרבו לאחר שנספו לכאורה בתחילת הסיפור.
כאמור, החומרים לקולרבו ובכלל לרוב סיפורי הקאלוואלה לא נאספו במתכונת של סיפור יחיד, אלא כגרסאות רבות שנאספו בכמה מקומות, ובהתאם לכך נוצרו הבדלים בין הגרסאות השונות. מציאות זו גרמה להופעתן של מחלוקות בנוגע לפרטים מסוימים: למרות העובדה שהסיפור נאסף באינגריה, במזרח פינלנד, דווקא אחת המחלוקות באשר לקולרבו היא על מקורו של הסיפור:
אמיל סטלה, בלשן ופרופסור ללשון ולספרות פינית, טען כי מקורם של ששת המחזורים על קולרבו בסיפורים מן המאה ה-13 הם ממערב פינלנד, קרי מפינים-שוודיים, ולפיכך קיימת בו השפעה סקנדינבית ובמיוחד שוודית ודנית. בנוסף, סבר כי לשמות Kullervo ו-Untamo מקורות סקנדינביים, וכן שקיים קשר בין קולרבו ל'אמלט', גיבור המופיע בגסטה דנורום. מקור עממי נוסף שעליו ביסס סטלה את השערתו הוא אגדה ממערב פינלנד על "הילד החזק", שמתואר כ"בנו של הענק" (Kalevan poika). אולם לפי סטלה, התיאור המקורי של השם היה צריך להיות הכינוי הדומה "Kalervon poika" – "בנו של קלרבו". האגדה מספרת על בנו של ענק, עצום בגודלו וחזק אך לא נבון במיוחד ודי חסר-תועלת. מאפייניה של הדמות באגדה מזכירים את התנהגותו ומעשיו של קולרבו בביצוע המטלות שניתנו לו על ידי אונטמו, אותן הוא מבצע במין "יסודיות מוגזמת והרסנית". כמו לברוא יער שלם כשהמטלה היא לכרות עצים להסקה, או להקים חומת עצים עצומה וגבוהה כשהמשימה הייתה להציב גדר. למרות הכל, טענותיו של סטלה לכך שמקורו של קולרבו הוא במערב פינלנד נתקלו בהתנגדות.
מנגד, מציג בן-עמי דוגמאות לכך שמקורו של הסיפור בהכרח במזרח פינלנד, שם ליקט אירופאוס את רוב החומר לאפוס. בן-עמי כותב כי בגרסאות אחרות שלא נכללו באפוס מסופר שהאחים אונטמו וקלרבו צמחו מתוך גדם עץ כרות - הד למיתוס פינו-אוגרי עתיק על בריאת האדם, לפיו צמחו בני האדם הראשונים מגדם עץ. זאת בניגוד לגרסה המודפסת, בה פרחו האחים מגוזלי אפרוחים וברבורים. כמו כן, הצגת האלימות והאומללות המאפיינים את קולרבו מתאימים לאופי של מסורות קרליות ואינגריות ייחודיות. בדוגמה נוספת מציג בן-עמי השוואות בין מעשה גילוי העריות של קולרבו לבין נוספים שבוצעו בידי דמויות אחרות שמקורן בוודאות במזרח פינלנד. לדברי בן-עמי, מן ההשוואה עולה כי רמת האחידות בפרטים מסוימים במעשה היא בדיוק החריג - דבר המעיד כי מקור סיפורו של קולרבו במזרח.