stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לילה וערפל (סרט)
תקציר

"לילה וערפל" הוא סרט תיעודי העובר בין העבר להווה, בין צילומים בשחור-לבן ובצבע. הסרט נפתח עם תמונות מהסרט "ניצחון הרצון" של לני ריפנשטאהל וממשיך למחנה אושוויץ הנטוש, כשבמקביל נשמע השחקן הצרפתי מישל בוקה (Bouquet) קורא טקסט שקט ופיוטי המתאר את  עלייתה של האידאולוגיה הנאצית. הסרט ממשיך עם השוואה בין חיי החיילים הנאצים לחייהם של האסירים במחנות. בהמשך הסרט, זר מראה את היחס כלפי האסירים הנידונים למוות, הכולל עינויים ו"ניסויים רפואיים".
הסרט בנוי כתנועה מתמדת בין שני קטבים; מחנות ההשמדה מצולמים בזמן הווה בצבע, ואילו תצלומי הארכיון הרבים מתקופת השואה הם בשחור-לבן. צילומים אלה מציגים את תאי הגזים וערימות של גופות. החלק האחרון של הסרט מציג את גילוי הזוועות, נחשף בו תהליך ההשמדה ונראים צילומים רבים של משחררי המחנות יחד עם צילומי האתרים בשנת 1955.
הפקה

בנובמבר 1954, כעשור לאחר הניצחון על הנאציזם, נערכה במכון הפדגוגי הלאומי בפריז תערוכה בשם "תולדות המחתרת, הגירוש ושחרור צרפת". מתצוגה זו צמח הרעיון להפקת סרט תיעודי בנושא. הוועדה ההיסטורית הצרפתית לחקר תולדות מלחמת העולם השנייה, פנתה אל אלן רנה בבקשה ליצור סרט על תקופת השואה והמחנות. את התסריט לסרט כתב רנה במשותף עם הסופר ז'אן קיירול (Cayrol), יוצא מחנות בעצמו, והפסקול המלווה את הסרט הוא של הנס אייזלר, שהיגר מגרמניה עם עלייתו של היטלר לשלטון. רנה וקרול התקשו מאוד בעשיית הסרט, בשל התכנים הקשים שהוא מכיל. לצורך תיאור החיים הקשים והסבל במחנות, רנה נאלץ להשתמש בצילומי סטילס שמצא בארכיונים השונים והוא הצליח להניע אותם על המסך כאילו היו תמונות נעות. עבודת העריכה שנעשתה בתצלומים מתוחכמת וכמעט בלתי נראית.
במחצית השנייה של שנות החמישים דרש הצנזור הצרפתי מרנה לקצץ שלוש שניות מהסרט, בהן נראית תמונה של כובע מצחייה של שוטר צרפתי במחנה המעבר פיטיבייה (Pithiviers) שבצרפת. בנוסף, שגרירות גרמניה בצרפת ניסתה לעצור את כניסתו של הסרט לפסטיבל הסרטים בקאן והבמאי נאלץ לבצע שינויים. רק בשנות התשעים הוצגה בצרפת תערוכת תצלומים ממחנה זה, שנשמר בקפידה בידי המשטרה הצרפתית.
שם הסרט

רנה בחר לקרא לסרטו Nuit et Brouillard ("לילה וערפל"), התרגום הצרפתי ל-Nacht und Nebel. הבמאי הותיר את שם הסרט כסמל להוראת לילה וערפל
(בגרמנית Nacht und Nebel) שהוצא ב-9 בדצמבר 1941 ונועד ליצור הפחדה ולהרתיע את אלה המתנגדים למשטר. אסירי לילה וערפל, שנשאו על גבם את הסימון NN במחנות הריכוז, היו אמורים להיות מוצאים להורג מהר ככל האפשר ובחשאיות מוחלטת. עבור אלן רנה, הביטוי "לילה וערפל" הוא ביטוי כולל לתקופת השואה, המאופיינת בחושך ואפלה שירדו על אירופה תוך כדי פגיעה באדם באשר הוא אדם.
הסרט נחשב עד היום ליצירת מופת בתחום הקולנוע התיעודי והוא ממשיך לקבל שבחים רבים.
לא רציתי לעשות סרט שיאמר לאנשים "אל תשכחו" – זה לא עניין אותי במיוחד – אלא יצירה שאומרת, "נסו להבין מדוע כל זה קרה. אל תחכו שזה יתחולל שוב כדי להתחיל להתעניין בנושא".
משה דוברושקה

| --- | --- |

שער ספר השעשוע מאת משה דוברושקה, 1775
 לידה:  12 ביולי 1753 ברנו, ממלכת הבסבורג 
 הוצאה להורג:  5 באפריל 1794 (בגיל 40) פריז, הרפובליקה הצרפתית הראשונה 
 מדינה:  אוסטריה, צרפת 
 שם עט:  Franz Thomas von Schönfeld, Junius Frey 
 שפות היצירה:  גרמנית, עברית, יידיש, איטלקית, אנגלית, צרפתית, ארמית 
 
משה דוברושקה (Moses Dobruška; ברנו 12 ביולי 1753 – פריז 5 באפריל 1794) היה אדם רב זהויות
שהחל את דרכו כמשכיל ופרנקיסט יהודי, המשיך כאציל ומשורר נוצרי בשם פרנץ תומאס אדלר פון שונפלד (Franz Thomas Edler von Schönfeld) והוצא להורג כמהפכן צרפתי בשם זיגמונד גוטלוב יוניוס פריי (Sigmund Gottlob Junius Brutus Frey).
ביוגרפיה > כמשכיל יהודי – משה דוברושקה

נולד לזלמן ושינדל דוברושקה, משפחה יהודית מברנו שבמרקיזות מוראביה. האב זלמן היה סוחר עשיר שירש מאביו יעקב משה יליד דוברושקה (אנ') מונופול על מכירת טבק במדינה. האם שינדל הייתה בת דודתו של יעקב פרנק מיסד הפרנקיזם, ושבתאית ידועה, שאף ארחה בביתה למשך תקופה מסוימת את פרנק ואת בנימין וולף אייבשיץ. מלבד משה היו לזוג אחד עשר ילדים נוספים. משה שהיה מוכשר מאחיו, נועד על ידי אביו להיות רב, אך הוא עצמו העדיף להחליף את לימודי התלמוד בלימודי שפות וכתיבת שירה. בנוסף לעברית וליידיש למד משה גם גרמנית, צרפתית, אנגלית ואיטלקית. ב-1773 נישא משה לעלקא, אחיינית אשתו של יהודי החצר חיים פון פופר (אנ') שאומצה על ידו כבת, והזוג עבר להתגורר בפראג. ב-1774 מת זלמן דוברושקה, ואשתו המשיכה לנהל את עסקיו ואף ניהלה סלון ספרותי שבו נטלו חלק גם נוצרים. היא כונתה על ידי הלוחם בשבתאים רבי יעקב עמדין בשם "הזונה דאברישקי" ו"המופקרת מברין".
כשנה לאחר נישואיו פרסם משה מחזה פרי עטו בגרמנית, ובאותה השנה הוציא לאור את חיבורו הראשון בעברית "ספר השעשוע", פירוש על ספר "בחינת עולם" של ידעיה הפניני. בהקדמת החיבור העביר ביקורת על הזנחת הלימודים הכלליים והפילוסופיה בקרב היהודים ועל כך שלדבריו הם מתגאים בבורותם. דוברושקה כתב ששלח את הספר ליחזקאל לנדא רבה של פראג באמצעות בנו שמואל לנדא, והרב שיבח את החיבור ואמר עליו "דברי פי חכם חן ושפתיים יישק כי טוב מאוד הוא". בחיבור הזכיר לשבח את משה מנדלסון, את ספרו פיידון (1767) ואת פירושו לקהלת (1770). הספר נועד לשמש כדוגמה לסדרת ספרים שתכנן להוציא, ולעודד החתמת פרענומעראנטן, אך התוכנית לא יצאה אל הפועל.
ביוגרפיה > כמהפכן צרפתי – זיגמונד גוטלוב יוניוס פריי

באמצע מרץ 1792 נסע שונפלד עם אחיו עמנואל ובנו יוסף לצרפת. בתחילה לשטרסבורג ולאחר מכן לפריז. עם הגעתו למדינה שינה את שמו לזיגמונד גוטלוב פריי ולאחר מכן הוסיף לעצמו גם את השם יוניוס על שמו של המצביא הרומי יוניוס ברוטוס. כבר עם הגעתו לצרפת עלו שאלות על נסיבות עזיבתו את אוסטריה והפניית עורף לידידו הקיסר. שונפלד-פריי עצמו טען כי התפתח משבר ביחסיו עם הקיסר שבעקבותיו נמלט מהממלכה לחיי חירות בצרפת המשוחררת, ואילו מתנגדיו העלו את החשד שנשלח על ידי הקיסר לשליחות ריגול נגד תומכי ההפיכה בצרפת.
בשטרסבורג, הצטרף פריי ליעקובינים, והפגין תמיכה קיצונית בערכי המהפכה והחירות. בכתביו מאותה תקופה אף תקף במילים בוטות את ידידו לשעבר הקיסר יוזף על מלחמתו בעות'מאנים והקרבת חיי אלפים בעקבות "יצר הכיבוש" שלו. הוא פרסם מאמרים פובליציסטים בעיתון היעקוביני Journal de la Montagne, ופיזר כסף רב עבור ערכי המהפכה.
ביוני עזב פריי את שטרסבורג שהייתה לטעמו עדיין רחוקה מחירות ועבר לפריז. בפריז השתתף בהסתערות על ארמון המלוכה ואף קיבל על כך ציון לשבח. זמן קצר לאחר מכן הגישו הוא ואחיו בקשה לאזרחות צרפתית אך זו לא התקבלה. הוא הפגין פטריוטיות רבה, הקפיד על לבישת בגדי היעקובינים ולא יצא מביתו בלי לחבוש את הכובע האדום ולעטות את המעיל המזוהה איתם. ביתו ברחוב אנז'ו (צר') היה מקום מפגש לחברי הוועידה הלאומית. בנוסף פיזר כסף רב לצדקה, אימץ תינוק יתום, וביוני 1793 אף הפיץ על חשבונו ספר פילוסופי ברוח המהפכה שכתב לכבוד העם הצרפתי.
בפריז הצטרפה אליו ולאחיו גם אחותו בת ה-22 אסתר שהתנצרה כשנה קודם לכן והפכה לליאופולדינה פון שונפלד ולאחר מכן לליאופולדינה פריי. האחים הציגו את האחות כקטינה בת 16 וטענו לאפוטרופסות עליה. בינואר 1793 ארחו האחים בביתם את הפוליטיקאי הצרפתי פרנסואה שאבו (אנ') חבר הוועידה הלאומית. יוניוס הראה לשאבו את הספר הפילוסופי שהחל לכתוב, ושאבו התלהב וראה בפריי את "אחד מגדולי הפילוסופים של אירופה". האחים הציעו לשאבו לשאת את אחותם והבטיחו לו נדוניה של 200,000 לירות (אנ'), וב-5 באוקטובר אכן נחגגו נישואי פרנסואה לליאופולדינה.
באפריל 1794 נעצר הגיס שאבו בחשד למעורבות בפרשת הפירוק (צר') של חברת הודו המזרחית הצרפתית, ומספר ימים לאחר מכן נעצרו גם האחים פריי ומזכירם עורך הדין הדני יוהאן פרידריך דידריכסן (דנ'). בנוסף לחשדות בשחיתות עלה נגד יוניוס החשד שבא לצרפת כמרגל אנטי מהפכני, ולצורכי הטעיה פיזר לטובת המהפכה כספים שקיבל מחצר המלוכה ההבסבורגית. יוניוס עצמו טען שהכסף הוא כספו האישי שנשלח לו מווינה על ידי אשתו. טענות הריגול לא הוכחו, אך הספיקו החשדות האחרים נגדו ונגד מקורביו כדי לשפוט אותם בחומרה.
בין 2 ל-5 באפריל הם נשפטו (צר') ביחד עם ז'ורז' דנטון בבית הדין המהפכני (אנ') ונידונו לעונש מוות. ב-16 בז'רמינל שנה 2 לפי הלוח המהפכני הצרפתי (5 באפריל 1794), בוצע גזר הדין, וראשם של הארבעה ועשרה מעורבים נוספים נערף בגיליוטינה.
בספרות

דמותו של משה דוברושקה מופיעה בספר "ספרי יעקב" של הסופרת הפולנייה כלת פרס נובל אולגה טוקרצ'וק, שיצא לאור ב-2014 ותורגם לשפות רבות ואף לעברית. דמותו מופיעה גם ברומן ההיסטורי L'Inconnu de la Bastille של הסופרת הצרפתייה אנני ג'יי (אנ') מ-2008.
חיבוריו

Telimon und Thryse: ein Schäferspiel in einem Aufzuge פראג, 1774 (עותק דיגיטלי)
Die zwo Amaryllen ein Schäferspiel in einem Aufzuge פראג 1774 (עותק דיגיטלי)
ספר השעשוע פירוש על ספר "בחינת עולם" של ידעיה הפניני, פראג ה'תקל"ה (עותק דיגיטלי)
Auf den Tod M. Theresien קינה על מותה של מריה תרזה וינה, 1780 (עותק דיגיטלי)
Davids Kriegsgesaenge וינה ולייפציג 1788 (עותק דיגיטלי)
Philosophie sociale פריז 1793 (עותק דיגיטלי)
Les aventures politiques du père Nicaise, ou, L'antifédéraliste פריז 1793 (דף הספר באתר "גוגל ספרים" )
לקריאה נוספת

סילבנה גראקו,  Il sociologo eretico: Moses Dobruska e la sua Philosophie פירנצה 2021 (באיטלקית) מסת"ב 9783110758825
יעקב וינשל, "יוניוס ברוטוס פריי: שבתאי על גרדום המהפכה" בתוך האומה, חוברות 1–2 (ה'תשכ"ב), עמודים 97–121, 241-294
גרשם שלום, קריירה של פראנקיסט: משה דוברושקה וגלגוליו, ציון, לה (ה'תש"ל) עמודים 127–181, באתר JSTOR
צבי וולמוט, "הפרנקיסט היעקביני שהועלה לגרדום יחד עם דנטון" הארץ 30.07.1971
ק. ורצבך (אנ'), הערך Schönfeld, Franz Thomas בתוך Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich כרך 31 (1876) עמודים 151–152 (עותק דיגיטלי)
הערות שוליים

↑  עמדין יעקב ישראל בן צבי, התאבקות, באתר אוצר החכמה
↑  דאברושקי משה בן זלמן, ספר השעשוע, פראג ה'תקל"ה, במאגר הספרים הסרוקים של הספרייה הלאומית
↑  Ignaz de Luca, Das gelehrte Österreich: ein Versuch כרך 1 מהדורה 2 עמודים 105–107
↑  גרשם שלום במאמרו המצוין להלן
↑  לאופולד, שמת בינתיים, או בנו פרנץ שעלה לשלטון ב-1 במרץ 1792
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007509813705171  BnF: cb126493965 (data)  CiNii: DA16663801  GND: 119412055  ISNI: 0000 0000 6677 3066  LCCN: n81089361  LNB: 000314484  NKC: xx0089632  RERO: 02-A022551853  SUDOC: 027429202  VIAF: 47571010   WorldCat (עם VIAF): 47571010 
שער הספר Philosophie sociale פריז 1793
מדליון שן עם דמותה של ליאופולדינה פריי מתוך ספרו של לואי דה בונלד (אנ')
פרנסואה שאבו
ז'ורז' דנטון ושאר הנשפטים עומדים בפני בית הדין המהפכני. יצירה משנת 1834
Tony Hawk's Pro Skater 2

| --- | --- |

 כללי
 תאריך הוצאה:  20 בספטמבר 2000 
 סוגה:  משחקי ספורט
 פיתוח:  Neversoft 
 הוצאה לאור:  Activision 
 ארץ מקור:  יפן 
 סדרה:  Tony Hawk's (סדרת משחקי וידאו) 
 דרישות תוכנה
 מצבי משחק:  משחק מחשב מרובה משתתפים 
 פלטפורמות:  נינטנדו 64, Mac OS, Game Boy Color, iOS, דרימקאסט, פלייסטיישן, Xbox, Microsoft Windows, Game Boy Advance, Mac OS Classic 
 
 אתר רשמי
 
Tony Hawk's Pro Skater 2 הוא משחק וידאו משנת 2000 שפותח על ידי חברת Neversoft (אנ'), והופץ על ידי חברת Activision. זהו החלק השני בסדרת משחקי הווידאו של טוני הוק. בעוד שבתחילה, במהלך שנת 2000, המשחק יצא לקונסולת הפלייסטיישן, בהמשך של אותה השנה יצאו גם גרסאות של המשחק ל-Microsoft Windows, Game Boy Color ו-Dreamcast. במהלך 2001 יצאו גם גרסאות של המשחק ל-Mac OS, Game Boy Advance, Nintendo 64 ו-Xbox. לאורך השנים יצאו גם גרסאות של המשחק למכשירי Windows Mobile ו-Windows Phone (במהלך שנת 2006) ולמכשירי iOS (בשנת 2010).
המשחק השתמש במנוע משחק זהה לקודמו עם שיפורים שונים בגרפיקה ובמשחקיות. המשחק מתרחש בסביבה אורבנית תלת־ממדית כאשר ברקע של המשחק מתנגנת מוזיקת פאנק, רוק והיפ הופ. השחקן מסוגל במשחק לבחור להיות אחד ממגוון גולשי סקייטבורד בולטים, לנסוע במסלולים מורכבים על הסקייטבורד ולבצע טריקים שונים באמצעות הסקייטבורד לאורך הדרך, וכמו גם לאסוף חפצים שונים לאורך הדרך.
המשחק זכה לשבחים רבים כאשר יצא במקור לשווקים ונחשב לאחד ממשחקי הווידאו הגדולים בכל הזמנים.
הערות שוליים

↑  "The Top 200 Games of All Time". Game Informer (200). בינואר 2010. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Top 100 beste video games aller tijden". Power Unlimited. 16 במרץ 2018. ארכיון מ-16 במרץ 2018. נבדק ב-3 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb170360188 (data)  MusicBrainz release group: 22873a33-a2f7-3873-9221-8ceb5966ffdf 
ערך זה הוא קצרמרבנושא משחקים ובנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רפובליקת ריף

הרפובליקה הקונפדרטיבית של שבטי הריף הייתה מדינה לא מוכרת שהוקמה על ידי המורדים מאזור הריף נגד סולטאן של מרוקו, מולאי יוסוף והמדינות הקולוניאליות בעקבות קרב ליד אנואל במסגרת מלחמת הריף ב-1921. בראש המדינה עמד עבד אל-כרים אל-ח'טאבי אשר נשא תואר נשיא ואמיר והפך את עיר הולדתו אז'דיר לעיר הבירה של המדינה.
הרפובליקה התקיימה עד 1926. היא לא הוכרה על ידי אף מדינה אירופאית למרות ניסיונות ליצור יחסים דיפלומטיים עם צרפת ובריטניה. פלישת הכוחות המשולבים של ספרד וצרפת במסגרת המשך המלחמה התקדמה בעזרת נשק כימי אך נעצרה ללא מענה מול מלחמת גרילה. ב-1925 לוחמי הרפובליקה הגיעו עד פאתי פאס בהתקפת נגד.
לאחר הפלישה של 250 אלף חיילי הכוחות המשולבים של ספרד וצרפת בראשותו של מרשל פטן, בהבנה כי לא יוכל לעמוד במערכה מול העליונות הטכנית של הפולשים, עבד אל-כרים נכנע לצרפתים והוגלה לאי ראוניון, והוכרז על איחוד מחדש של הרפובליקה אל מרוקו. ניסיון הלחימה מול המעצמות שימש רבים מהמורדים בהן בתקופת המאבק לעצמאות.
שואת יהודי לוב

יהודים לובים ניצולי ברגן-בלזן חוזרים ללוב. על הקרון ניתן לזהות את הכיתוב "Going Home, To Tripoli" וציור דגל בריטניה
שואת יהודי לוב החלה עם פרסום חוקי הגזע בשנת 1938 והסתיימה כשבריטניה כבשה את לוב מידי איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית (שבאה לסייע לה) בפברואר 1943, ולדעה אחרת מאוחר מכך עקב הפרעות שהתרחשו מיד לאחר מכן והושפעו ישירות ומהסתה של השלטון הפשיסטי. חלק מיהודי לוב הוגלו למחנות ריכוז באירופה, בהם שהו עד לסיום מלחמת העולם השנייה. מחנות ריכוז הוקמו גם בלוב, בג'אדו, בגריאן (ער') וביפרן (ער'), ומחנות עבודה הוקמו בבוקבוק ובסידי עזאז.
בלוב התקיימו שתי קהילות יהודיות גדולות, המערבית במחוז טריפוליטניה הגובל בתוניסיה, ובעיקר בבירתו טריפולי, והמזרחית במחוז קירנאיקה הגובל במצרים ובעיקר בבירתו בנגאזי. במהלך השואה נספו יהודים רבים, אלו שניצלו חיו בתנאים מחפירים ולרוב סבלו מעוינות מצד שכניהם הערבים, עד שעלו לארץ ישראל (מרביתם בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל).
רקע – תחילת תקופת הכיבוש האיטלקי

ביולי 1911 דרשה איטליה מהאימפריה העות'מאנית המדרדרת את השליטה בלוב. משלא נענתה, פתחה איטליה במלחמה ועד מהרה כבשה את ערי החוף המרכזיות של לוב. חלק מיהודי לוב תמכו באיטליה, והיו כאלו שאף עזרו לה במאמץ המלחמתי. אחת הסיבות להעדפת איטליה ושינוי המשטר החל עוד קודם לכן בהשפעות האיטלקיות על לוב בקשרי התרבות והמסחר, סיבה אחרת הייתה הפרעות התכופות ביהודים מצד שכניהם המוסלמים; גל האנטישמיות ברחבי האימפריה העות'מאנית (לעיתים בהשפעה נוצרית-קתולית), שהחל במחצית השנייה של המאה ה-19, לא פסח על יהודי לוב. הזכויות והאוטונומיה שקיבלו היהודים מהשלטונות העות'מאניים לא מנעו משכניהם המוסלמים לבצע בהם פרעות חוזרות ונשנות.
לאחר הכיבוש האיטלקי קיבלו יהודי לוב מעמד חוקי, והיוו קבוצה דתית-אתנית משמעותית בעיקר בשל תפקידם החשוב בכלכלה הלובית. לימוד השפה האיטלקית והתרבות האירופית, שהחל עוד לפני הכיבוש, התעצם. אלא שהשלטון האיטלקי, שתחילה ראה ביהודי לוב כאיטלקים, כפי שראה את יהודי איטליה, שינה גישתו במהלך השנים והתייחס אליהם כ"ילידים" המוסלמים, ואף כנחותים מהם. לאחר עליית הפשיסטים לשלטון, הוצב למשול על לוב בשנת 1934, איטלו באלבו. הוא פעל רבות לפיתוח "המושבה האיטלקית", וראה בה, כמו מנהיגים פשיסטים אחרים, חשיבות סמלית בחזרה לגדולתה של איטליה בשל הכיבוש הרומי בלוב בשעתו. באלבו הבין היטב את חשיבותם של היהודים לכלכלתה של לוב, כחלק מהאידאולוגיה שלו בדבר פיתוח והכנסת קידמה ללוב. בתקופתו הואצו תהליכי מודרניזציה רבים בקהילה, ויהודים שולבו במוסדות ממשלתיים. באלבו כיבד את מסורת היהודים כל עוד לא עמדה בסתירה לפעולותיו להביא את לוב לקדמה. דוגמה לסתירה כזו הייתה כאשר העניש יהודים במלקות בתגובה לכך שסגרו בשבת חנויותיהם שמחוץ לשכונות היהודיות. כשנה מאוחר יותר, באוקטובר 1937, הודה בפני אספת המפלגה הפשיסטית שכינס, כי שגה בעת החלטה זאת, ואמר כי אין הוא מבחין בין איטלקים קתולים לאיטלקים יהודים, כולם איטלקים. מוקדם יותר באותה שנה ביקר מוסוליני בלוב, ובין היתר ביקר בקהילה היהודית שבה. הוא זכה לקבלת פנים מפוארת מצד הקהילה, ואף הבטיח כי יהודי לוב יהיו בטוחים שאיטליה תכבד את הקהילות היהודיות ומסורתם, דתם ומנהיגם.
החמרה במעמד היהודים עת הגעת חוקי הגזע ופרוץ המלחמה

מדיניותה האגרסיבית של איטליה הביאו אותה למצב מבודד באירופה, ותחושת המלחמה המתקרבת הביאה אותה לכרות ברית עם גרמניה הנאצית בשנת 1936. הציר "רומא-ברלין" חייב את המדינות לפעול על-פי עקרונות משותפים, וכך חוקי הגזע הגרמניים חלו גם על איטליה ומושבותיה. ב"מנשר הגזע" שפורסם ביולי 1938 באיטליה הופיעו חוקים גזעניים ואנטישמיים שייצגו את עמדת המפלגה הפשיסטית. עיקרי החוקים היו:
על יהודים בעלי נתינות זרה לעזוב את שטח הממלכה.
תלמידים יהודיים יורחקו ממוסדות השכלה תיכונית ומעלה.
כל יהודי המחזיק במשרה ממשלתית יפוטר.
הורדת דרגותיהם של החיילים היהודים בצבא איטליה.
איסור על יהודים להשתתף במכרזי הממשלה.
מושל לוב, באלבו, ניסה להשפיע על מוסוליני לדחות או להקל את הגזרות בנימוק שהן ימוטטו את כלכלת לוב. מוסוליני אישר לבאלבו לקיים את חוקי הגזע כראות עיניו בלוב. למרות ההגנה היחסית שהייתה בתקופתו ליהודים, פוטרו עובדי ממשלה יהודים, ילדים הוצאו מבתי ספר ממלכתיים, מעבר בין ערים חויב ברישיון ועוד. ביולי 1940 נהרג באלבו לאחר שספינה איטלקית יירטה את מטוסו. ההודעה הרשמית טענה כי מדובר היה בתאונה, אך רבים סבורים כי הייתה זו ידו הארוכה של הדוצ'ה.
מהמחצית השנייה של 1940, בשל מות באלבו ובשל הצטרפותה של איטליה למלחמת העולם השנייה לצד גרמניה, הורע מצבם של היהודים. בעיר טריפולי כולה שררה אנדרלמוסיה בשל פגיעות המלחמה. הרובע היהודי בטריפולי נפגע קשות מהפצצות צרפת ובריטניה, יהודים רבים נהרגו ונזקים כבדים נגרמו לרכוש. חלקם, כמו גם אוכלוסייה מוסלמית, ברחו לפנים הארץ. הקהילה היהודית בטריפולי שכרה בתי מגורים לנזקקים, הקימה מקלט תת-קרקעי ואף דאגה לחינוך חלופי לילדים שסולקו מבתי הספר.
ככל שחלף הזמן הלכו והוחמרו חוקי הגזע; יהודי מחוז קירינאיקה נשלחו למחנה ריכוז במחוז טריפוליטניה, רוב כוח העבודה של הקהילה בטריפולי נשלח למחנות עבודה בכפייה, יהודים בעלי נתינות של מדינות אויב הוגלו, וכל יתר הקהילה סבלה מחוקים גזעניים שפגעו קשה במעמדם הכלכלי והחברתי. באמצע שנת 1942 החל מושל לוב להוציא צווים המחמירים את החקיקה הגזענית. ליהודים נאסר לבצע עסקאות נדל"ן מחוץ לקהילה, נאסר סחר חוץ, נאסר לפרסם חומר שאינו בתחום הדתי ועוד.
יהודי מחוז קירינאיקה בזמן חילופי השלטון

החלה מואצת של חוקי הגזע הביאה את היהודים לאבד את אמונם בשלטון האיטלקי ולתמוך בכיבוש הבריטי. כאשר בריטניה כבשה לראשונה את מחוז קירינאיקה ב-9 בדצמבר 1940, שוחררו היהודים מעול חוקי הגזע. היהודים לא הסתירו את אהדתם לצבא המשחרר, במיוחד בשל המפגש עם חיילים יהודים מארץ ישראל, מהיחידה הארצישראלית הבריטית. החיילים הרבו להפגש עם הקהילה בבנגאזי, חידשו את הפעילות הציונית וסייעו בפעילות החינוכית. ב-3 באפריל 1941 כוחות איטלקים-גרמנים הדפו את הצבא הבריטי מבנגאזי, ואיתם נסוגו גם 250 יהודים. האזרחים האיטלקים ששהו בעיר בזמן השליטה הבריטית שמרו טינה ליהודים וביצעו בהם פרעות שבמהלכן נרצחו שני יהודים ורכוש רב נבזז ונהרס. כאשר חזר הסדר, השלטון האיטלקי עצר יהודים רבים בחשד לסיוע לאויב והאווירה האנטישמית הייתה בשיאה. בנובמבר אותה שנה כבשה בריטניה שוב את קירינאיקה והחיילים הארצישראלים ניסו לסייע לקהילה. אך בפברואר 1942 שב הצבא האיטלקי-גרמני לקירינאיקה. רק מספר פליטים יהודים קטן הצליח להימלט עם נסיגת הצבא הבריטי. איטליה החליטה להגלות את כל היהודים למחוז טריפוליטניה והטילה עונשים כבדים על אחדים מהם לרבות הטלת עונש מוות על שלושה יהודים. בעת הכיבוש האחרון של קירינאיקה, בנובמבר 1942, נותרו 360 יהודים מפוחדים שנזהרו מלבוא במגע עם הצבא הבריטי מחשש להיפוך שלטוני נוסף. לחיילים הארצישראלים היה חלק נכבד בשיקום שרידי הקהילה. הפגיעה ביהודי קירינאיקה הייתה החמורה ביותר מכל קהילה אחרת בלוב, למעלה מ-500 יהודים נהרגו מתוך קהילה שמנתה 4,000 נפשות. חייהם של אלו ששרדו נותרו בסכנה. קרוב ל-2,600 יהודים נשלחו למחנה הריכוז ג'אדו ועוד כמה משפחות למחנה גריאן ולמחנה יפרן, כ-200 בעלי נתינות אנגלית הועברו לאיטליה וכ-250 בעלי נתינות צרפתית הועברו לתוניסיה.
מחנה הריכוז ג'אדו

למחנה הריכוז ג'אדו ששכן כ-235 ק"מ דרומית לטריפולי, נשלחו בין מאי לאוקטובר 1942 רובן המוחלט של קהילות קירינאיקה לרבות קהילת בנגאזי ודרנה. הקהילה העירונית המשגשגת נדחקה לביתנים באותו מחנה צבאי ישן שהומר למחנה ריכוז. הביתנים היו ללא מחיצות, ולכל אחד מהם נדחסו כ-350 נפש בצפיפות נוראה. תנאי התברואה היו מחפירים ויהודים אף סבלו מתת-תזונה. המחנה, שנוהל על ידי קצינים איטלקים ובראשם הגנרל אֶטוֹרֵה באסטיקו האנטישמי, סיפק 100–150 גרם לחם ליום לצד אספקה שבועית קטנה של מזון בסיסי. היהודים היו אחראים לחלוקת המזון הדל, שלא הספיק. לאחר דחיות רבות של בקשותיהם של נציגי היהודים להגדלת קצבאות המזון, נעתרו לבסוף מפקדי המחנה והרשו לסוחרים ערבים למכור סוגי מזון בסיסיים יומיים בשבוע. המוצרים נמכרו ביוקר ורק מעטים יכלו לרכשם. לאחר בקשות רבות אחרות אושר גם סיוע מהקהילה בטריפולי.
כאשר הרב פריג'א זוארץ ביקש להקים בית כנסת במחנה, הותר לו להקצות חלק מאחד הביתנים. כאשר נפטר היהודי הראשון ביקשו נציגי הקהילה לקוברו. באזור המחנה נתגלה בית קברות יהודי מן המאה ה-18, ושם קברו את החללים שמספרם גדל מדי יום בעיקר מתת-תזונה ומטיפוס הבהרות שפרץ בשל תנאי התברואה והרעב הכבד.
בינואר 1943, ימים ספורים לפני כיבוש המחנה בידי בעלות הברית, נקראו כל עצירי המחנה לרחבה הכללית אל מול מכונות ירייה. תחושתם של אנשי המחנה הייתה שבכל רגע תתקבל שיחת הטלפון שתפקוד על הירי. כשהגיעה שיחה זו, הפקודה לא נשמעה. לאחר מספר ימים נסוגו שומרי המחנה, וכ-200 עצירים ברחו. בבוא הבריטים למחנה הם מצאו את רוב היהודים במצב רעוע ולא מאורגן. בחודש מרץ אותה השנה ביקר במחנה הרב הצבאי הבריטי אורבך, שקיבל את הסכמת הממשל להעלות כ-60 יהודים לארץ ישראל. פליטי המחנה הועברו תחילה לטריפולי וגרמו לנטל גדול על הקהילה המקומית, ועד אוקטובר 1943 שבו מרבית הניצולים לבנגאזי. פני הקהילה לא חזרו לקדמותם, רק מעטים הצליחו להתייצב כלכלית. קרוב ל-600 נפש נספו, מתוך 2,600 היהודים ששהו במחנה הריכוז בנגאזי.
עבודות כפייה

בסוף יוני 1942 פרסם מושל לוב צו המשווה את מעמדם החוקי של הגברים בלוב לאלו שבאיטליה, ומשמעות הדבר הייתה גיוסם לשירות אזרחי של כל הגברים בני 18–45. הגברים ממחוז טריפוליטניה נשלחו לעבודות ב"סידי עזאז" וב"בוקבוק". באוגוסט 1942 נשלחו כ-3,000 יהודים למחנה העבודה "סידי עזאז" סמוך לכ'מוס, אך בשל העדר תשתית מתאימה לקליטתם, נותרו במקום בין 600 ל-1,000 יהודים והיתר הוחזרו לבתיהם, לעבודות בשירות המדינה בעיר ולמחנות עבודה בקירינאיקה. יהודים אלו היוו כוח עבודה משמעותי שחסר לקהילה והיעדרם הקשה עליה כלכלית.
המחנה היה מבודד ומדברי, ושומריו המעטים היו איטלקיים. לא היו מבנים אלא אוהלים. המחנה היה פתוח, ועשירי המחנה אף רכשו מוצרי מזון בכ'מוס ולעיתים חלקו אותו עם האחרים. עם הזמן גם החלו משפחות מטריפולי לבקר את קרוביהם.
הכלואים במחנה החלו את יומם ב-6:00 במפקד שמי והסתיים ב-17:00. המזון שקיבלו הכלואים היה חצי ק"ג לחם או אורז או כוס מקרוני. התחשבות מיוחדת חסרת תקדים הייתה כאשר השומרים האיטלקים התירו ליהודים לנוח בשבת. תקרית אלימה בודדת התרחשה לאחר שאחד העצירים, כמוס זאנגו, התווכח עם שומר איטלקי וכתוצאה מזה נורה למוות. השומר הועבר למחנה אחר, ומאותו הרגע נמנעו היהודים מוויכוח כלשהו עם השומרים האיטלקים.
מחנה העבודה בוקבוק הוקם במזרח קירינאיקה, על גבול מצרים. משימתם של עובדי הכפייה הייתה לסלול דרכים מלוב למצרים לצורך העברת כוחות צבא. המשימה הוטלה על המהנדס היהודי משה חדאד, שבחר בעצמו כ-350 יהודים מטריפולי. הוא עיכב ככל האפשר את היציאה לעבודה המרוחקת, וכן מנע לקיחת מפרנסי משפחות. המחנה המדברי היה ללא גדרות ואף ללא שומרים, אך זאת מכיוון שלא היה בהם צורך בשל בידודו והיותו במרחק מאות קילומטרים מכל יישוב. במקום היה מחסור במים, ואספקה לעובדים הגיעה אחת לכמה ימים. רשמית העבודה החלה כל יום בשעה 7:00 והסתיימה בשעה 17:00. אך בהיעדר פיקוח העובדים עבדו בעצלתיים, ולמרות מורת רוחו של המפקח האיטלקי שבא אחת לכמה ימים, לא נוספו שומרים למחנה. בנוסף הוצמד למחנה רופא איטלקי אשר העלים עין מהמחלות והפציעות המדומות של העובדים, וכמאה מהם שוחררו בתואנה שהם אינם כשירים לעבודה. באוקטובר 1942 הופגזה בוקבוק לא אחת. אך רק בנובמבר, עת נסיגת הכוחות האיטלקים, הותר לעצירים לשוב לטריפולי המרוחקת בכוחות עצמם, רובם על ידי רכב מזדמן.
גירוש יהודים בעלי נתינות זרה

חיילים גרמנים נכנסו ללוב בשנת 1941, לאחר מפלות איטליה, אך ההשפעה הגרמנית הורגשה היטב כבר משנת 1938. בשל מעורבותם וחשיבותם של היהודים בעלי הנתינות הזרה בכלכלה ובמסחר, היחס אליהם היה רגיל, והשלטון האיטלקי לא מיהר ליישם את חוק הגזע המורה לגרש את היהודים בעלי נתינות זרה. עם זאת, היו מקרים בהם חיילים גרמנים בשיתוף איטלקים התנכלו ופגעו ביהודים. לאחר כניסת איטליה למלחמה ביוני 1940 הוחמר מצבם של כלל היהודים, ובספטמבר באותה השנה נכלאו כל נתיני מדינות האויב במחנות הסגר ברחבי לוב. התנאים והיחס במחנות אלו היו סבירים.
כ-1,600 היהודים בעלי נתינות צרפתית הוגלו לתוניסיה, חלקם הגיעו לערים בהן היו קהילות יהודיות. כ-50 משפחות מבנגאזי שנשלחו לתוניסיה נכלאו במחנה ההסגר ספאקס. לאיטליה הוגלו מעל 400 יהודים בעלי נתינות בריטית (יהודים שהיגרו ממלטה ללוב היו בעלי אזרחות בריטית). אלו שהוגלו מבנגזי הורשו לקחת חפצים יקרי ערך, בעוד שאלו שהוגלו מטריפולי הורשו לקחת רק כמה חפצים אישיים.
הגולים מטריפולי שולחו למחנות הסגר מזרחית לסיינה, ולדרום מזרחית לפירנצה, ואילו הגולים מבנגאזי שולחו למחנה הסגר בבולוניה. הגולים היהודים שוכנו בצפיפות רבה אך יחס השומרים היה טוב יחסית.[דרוש מקור] ב־8 בספטמבר 1943 נפל השלטון באיטליה לידי גרמניה, ובסוף אוקטובר נשלחו הגברים מהמחנה "ארצו", מזרחית לסיינה, לעבודות כפייה. בין פברואר למאי 1944, נשלחו גולי טריפולי וחלק מגולי בנגאזי (370 בסך הכל) למחנה הריכוז "ברגן-בלזן" שבצפון גרמניה, בו שהו כבר כ-15,000 יהודים אחרים. רוב גולי בנגאזי נשלחו למחנה הריכוז "אינסברוק-רייכנאו" שבמערב אוסטריה.
מלבד זוועות השואה הידועות יהודי לוב לא היו מורגלים לאקלים הקפוא באירופה, מה שהקשה עוד יותר על ההשרדות. רבים מבני העדה הלובית במחנות אלו נספו, בעיקר קשישים שלא שרדו את הרעב, ההתעללויות והמחלות.
הכרה בשואת יהודי לוב וחקירתה

במשך שנים רבות רווחה בקרב מחקר השואה והחברה היהודית הגישה שהשואה פקדה את יהודי אירופה בלבד. משנות ה-80 של המאה ה-20 החלו לצוף יותר ויותר עדויות למתרחש גם בקהילת יהודי לוב. רק בשנת 2010 יהודי לוב הוכרו רשמית כניצולי השואה, לאחר מאבק מצד בני קהילות אלו, והחל מחקר מקצועי מועט.