stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוברט וייטהיל-בשן
חייו

רוברט וייטהיל-בשן, גם מוכר בשם Samuel Whitehill, שחקן קולנוע אמריקאי, נולד במדינת קרוליינה הצפונית, בארצות הברית. הוא גדל והתחנך בעיר להבוק שבטקסס. מגיל חמש עשרה נטה ליבו לציונות ולישראל, והוא התמסר ללימוד הלשון העברית, כשהוא נעזר בתקליטים ובספרי לימוד. רוברט וייטהיל השלים לימודיו באוניברסיטה הטכנולוגית של טקסס.
בשנת 1968, כשהיה בן עשרים ואחת, ביקר לראשונה בישראל. כששב מהארץ סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת טקסס באוסטין ותואר נוסף בספרות אנגלית.
בשנות השבעים החל לפרסם את שיריו העבריים הראשונים, ויצר קשרים עם הסופר אהרן מגד, שכתב על שירתו בעיתון דבר. רוברט וייטהיל תרגם לאנגלית מיצירותיו של מגד. הוא עבר עם משפחתו לפוטומק, מרילנד, עסק במלאכות שונות, וחדל מכתיבת שירים ופרסומם.
במשך קרוב לעשרים שנה שתק רוברט וייטהיל-בשן "שתיקה ספרותית". לאחרונה שב לכתוב שירה עברית, ואף הוציא לאור ספר שירים חדש. הוא כונה על ידי מבקרים גם בתואר "המוהיקני העברי האחרון באמריקה".
בביקורת הספרותית על ספריו נאמר, בין השאר, שהוא מביא אל השירה העברית קול נאמן ייחודי ומפתיע - אך מתעתע כמעט, בשל הזרות הבלתי ישראלית שלו. ובכל זאת - עברי עד אחרון עיצוריו. רוברט וייטהיל-בשן הוא מאחרוני המשוררים העבריים באמריקה, ואולי אפילו האחרון שבהם.
רוברט וייטהיל-בשן הוא גם מתרגם, ותרגם לאנגלית מספריו של הסופר אהרן מגד, ומסיפוריו של יצחק בן-נר.
שיר לדוגמה של רוברט וייטהיל-בשן

בִּיתוּק בְּתוּלִין
ספרי שירתו

סטפס בְחורים שחורים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, בני גרק, 2014.
אחרי השתיקה, הוצאת כרמל, ירושלים, 2007.
אפס מקום, דביר, תל אביב, 1981.
עורבים חומים, עקד, תל אביב, 1976.
לקריאה נוספת

מקום אחר : אנשים, על המשורר העברי רוברט וייטהיל, מאת אהרן מגד, נדפס בדבר, מרס 1981.
ויטהיל, רוברט: "אפס מקום", מאת אלכס זהבי, נדפס בתוך Modern Hebrew Literature 7, 1-2 (1981-1982) 86-92
קרב קופנהגן (1801)

קרב קופנהגן היה קרב ימי שהתחולל ב-2 באפריל 1801, בין הצי הבריטי בפיקודו של אדמירל סר הייד פארקר, לבין צי דני-נורווגי שעגן ליד העיר קופנהגן. ההתקפה הבריטית העיקרית התבצעה תחת פיקודו של תת-אדמירל (vice admiral) הוריישו נלסון, שבמהלך מפורסם התעלם מפקודתו של פארקר להפסיק את הקרב ולסגת, והרס ספינות אויב רבות לפני שדנמרק ונורווגיה (שהיו מאוחדות באותה תקופה) הסכימו להפסקת אש.
רקע > רקע דיפלומטי

הקרב נגרם בשל ההתנהלות הדיפלומטית במחצית השנייה של שנת 1800 ובמחצית הראשונה של 1801, במהלך מלחמות צרפת המהפכנית. לבריטניה הגדולה הייתה עליונות ימית, ושליטתה בים איפשרה לה לשלוט על התעבורה הימית לצרפת ולארצות הכבושות על ידה. הצאר הרוסי פאבל הראשון, שהיה בתחילה בעל בריתה של בריטניה, ארגן קבוצה של מדינות - פרוסיה, רוסיה ומדינות סקנדינביה (דנמרק ונורווגיה, שכאמור היו מאוחדות בתקופה זו) - לברית של נייטרליות חמושה, שנועדה להגן על המסחר. בריטניה ראתה בצעד זה מהלך שנועד לשבור את המצור הימי שהטילה, ולפיכך מהלך המסייע לאינטרס הצרפתי ומהווה איום קיומי חמור לבריטניה. מעבר לשבירת המצור, המהלך הרוסי נתפס גם כאיום על אספקת עץ וחומרים אחרים שמקורם בסקנדינביה, ושהיו חיוניים לבניית ואחזקת הצי הבריטי.
בתחילת 1801, אספה הממשלה הבריטית צי בגרייט ירמות', במטרה לאיים על דנמרק-נורווגיה כדי לאלץ אותן לצאת מהברית, בכוח או באיומים. היה צורך להשלים את המהלך לפני שהקרח בים הבלטי יפשיר, ויאפשר לצי הרוסי לצאת מבסיסיו בקרונשטאדט וברוול (היום טאלין); הצי הרוסי יכול היה להתאחד אז עם הצי השוודי ועם הצי הדני-נורווגי, וליצור כוח משמעותי של כ-60 אוניות קו.
רקע > היערכות

האדמירליות הפקידה את הפיקוד על השייטת בידיו של אדמירל הייד פארקר, ונלסון מונה כסגן תחתיו. נלסון היה אז בתקופה שבה סר חינו בעיני הפיקוד הבריטי, בשל הקשר הרומנטי שהיה לו עם ליידי אמה המילטון. פארקר בן ה-61 התחתן זה עתה עם נערה בת 18 ולא היה להוט לעזוב את הנמל; מכתב אישי שנכתב אליו (בעידודו של נלסון) על ידי לורד סט. וינסנט, הלורד הראשון של הימיה, דרבן את פארקר להפליג. הצי עזב את גרייט ירמות' ב-12 במרץ והגיע לקצה הצפוני של דנמרק ב-19 במרץ, שם פגשו דיפלומט בריטי שבישר להם שהאולטימטום שהוגש לדנמרק נדחה.
האדמירליות הורתה לפארקר לשבור את הנייטרליות החמושה, גם בכוח, אם יהיה בכך צורך. הוא היה אדם זהיר, ונע באיטיות. פארקר רצה להטיל מצור ימי על מוצא הים הבלטי, למרות הסכנה שהקרח יפשיר ושהצי הרוסי יוכל להפליג ולהתאחד עם הציים האחרים. נלסון חשש מאפשרות זו. הוא רצה להתעלם מדנמרק ומשוודיה (שהשתתפותן בברית הייתה מאולצת ומהוססת) ובמקום זאת רצה להפליג לים הבלטי ולהילחם ברוסים. בסופו של דבר הצליח נלסון לשכנע את סר הייד לתקוף את הצי הדני, שהיה מרוכז ליד קופנהגן, לשם הגיע ב-30 במרץ. הדנים קיוו לסיוע שוודי, מקרלסקרונה, אך הסיוע התעכב בגלל רוחות שנשבו בכיוון הלא נכון. לפרוסים היה רק כוח ימי מינימלי, ולא ניתן היה לצפות לסיוע מהם.
ההתקפה על הצי הדני הייתה צפויה להיות קשה ומסובכת. הצי הדני התארגן בעמדה חזקה, והאיטיות במהלכיו של פארקר איפשרה לצי הדני להתכונן היטב. הדנים נערכו לאורך התעלה שהובילה לנמל קופנהגן; אוניות הקו היעילות של הדנים עגנו בנמל עצמו, ואילו לאורך התעלה ערכו הדנים את רוב הספינות שלהם, שלא היו מוכנות להפלגה בים. הן היו ברובן ספינות ישנות, שהתרנים והמפרשים שלהן לא היו קיימים או שלא היו יעילים, אך נשאו חימוש כבד. בנוסף לספינות, ערכו הדנים סוללות תותחים צפות. הקו נשען בקצהו הצפוני במבצר הימי "שלושה כתרים" (בדנית: Trekroner Søfort (אנ')) שבפתחת נמל קופנהגן, שהיו בו 68 תותחים - שווה ערך לחימושה של אוניית קו. הכניסה לנמל עצמו הייתה מוגנת היטב גם היא. הדנים הכירו היטב את הטקטיקות שבהן נקט נלסון בקרבות קודמים, ולכן הציבו תותחים ש"יכסו" על האזור שבין החוף לצי הדני (כדי שלא ניתן יהיה לתקוף את הקו משני צידיו, כמו שעשה נלסון בקרב הנילוס).
לבריטים לא היו מפות טובות של הנמל וגם לא נווטים מתאימים. בליל 31 במרץ עסק קפטיין הארדי במדידות עומק של הים עד הכניסה לתעלה. למרות זאת טעו הספינות הבריטיות בדרכן בעת הקרב עצמו.
הצי הבריטי היה חלש יחסית. היו בו רק שתי ספינות מם הדרג הראשון והשני, בעלות 3 סיפוני תותחים. כל שאר הספינות היו בנות שני סיפוני תותחים, תשע מתוכן מן הדרג השלישי, בעלות 74 תותחים, ועוד כמה קטנות יותר. סוללות תותחים יבשתיות נחשבו עדיפות על ספינות, בשל יציבותן. יתרון נוסף שהיה לדנים היה יכולתם לתגבר את הספינות שלהם בעת הקרב, דבר שאכן נעשה, כולל החלפת מפקד של אחת הספינות. מצד שני, הבריטים היו מיומנים לאין ערוך יותר מהדנים, והייתה להם עדיפות בעימות ספינה מול ספינה.
הקרב > הצי הבריטי ותוכניתו של נלסון

פארקר נתן לנלסון את שתים עשרה אוניות הקו בעלות השוקע הקטן יותר (אחת מהן בפיקודו של הקפטיין ויליאם בליי, מפקד הספינה באונטי שעליה התרחש המרד המפורסם), וכן את הספינות הקטנות יותר של הצי (הפריגטות). יתרת הצי נותרה תחת פיקודו של פארקר מצפון מזרח לקרב כדי לחפות על נלסון מפני התערבות של כוח אחר, וכן כדי לאיים על קופנהגן מצפון.
תוכניתו של נלסון הייתה לתקוף את הקצה הדרומי של הקו הדני, ולהשמידו ספינה אחרי ספינה. כל ספינה בריטית תיעצר בתורה ליד ספינה דנית ותתקוף אותה, עד להכנעתה. הספינות הבריטיות הקטנות יותר יפגיזו את הקו הדני מדרום, באגפם הלא מוגן (החימוש על ספינות קרב באותה תקופה נועד לקרב צד מול צד; כמעט ולא היה להן חימוש שנועד לירות מהירכתים או מהחרטום); הפריגטות יתקפו את הצד הצפוני של הקו הדני. מבצר טרה קורנר היה אמור להיכבש על ידי חיילים שיונחתו מהספינות לאחר הכנעת הקו הדני-נורווגי. ספינות מרגמה יפליגו מעבר לקו הבריטי ויפגיזו את הצי הדני-נורווגי מעל הספינות הבריטיות. נלסון העריך, שגם אם לא יצליח להכניע את הביצורים הצפוניים, החזקים, הרי שהכנעת הקו הדני תספיק כדי לקרב את ספינות המרגמה לטווח יעיל מהעיר, וכך יוכל לכפות משא ומתן.
הקרב > תחילת הקרב

ב-1 באפריל עשה הצי של נלסון את דרכו במים הרדודים, ברוח דרומית, אל הקרב. ספינה אחת עלתה על שרטון ולא השתתפה בקרב, ולאחר מכן עלו שתיים נוספות על שרטון אחר, דבר שהגביל מאוד את פעילותן ושיבש את סדר הקרב של השייטת הבריטית.
בשעה 10:40 בבוקר פתחו סוללות התותחים הדניות באש, והקרב החל. הספינות הבריטיות התמקמו מול הספינות הדניות, עגנו מולן והחלו בדו-קרב, שנמשך עד שאחת הספינות הפסיקה לירות. האש של שני הצדדים הייתה כבדה מאוד, והבריטים נתקלו בהתנגדות גדולה יותר מזו שציפו לה; זאת, משום שלא זיהו את סוללות התותחים, שהיו נמוכות ולא נצפו מרחוק, וגם בשל אומץ הלב והנחישות שגילו הדנים. למזלם של הבריטים, הספינות שעגנו בנמל עצמו, שהיו מוכנות לקרב ומאוישות, לא יצאו מן הנמל כדי להילחם בבריטים, למרות שהשייטת של פארקר התקדמה לכיוון הנמל באיטיות רבה, בשל הרוח.
הקרב > מיתוס ההתעלמות מהאיתות

המיתוס על הקרב מספר, שהאדמירל פארקר חשש, בשלב מסוים, שנלסון עומד לנחול תבוסה, ולכן אותת לו בדגלים לסגת; נלסון, על פי המסופר, הצמיד את הטלסקופ לעינו העיוורת ואמר שאינו רואה את האיתות. למעשה, פארקר לא יכול היה לראות הרבה ממהלך הקרב, בשל העשן הסמיך. הוא חשש שנלסון עלול להיות במצב קשה, אך אינו יכול לסגת ללא הוראות מפורשות (פקודות הצי קבעו, שכל מלח או קצין שייסוג מפני האויב בשל פחדנות או רשלנות, או שלא יגיע למגע עם האויב, או לא יעשה כמיטב יכולתו במהלך קרב מאותן סיבות, דינו יהיה מוות). פארקר אמר לקפטיין ספינת הדגל שלו להעלות את האיתות המסמן "נסיגה", למענו של נלסון; "אם הוא במצב שבו הוא יכול להמשיך את הקרב, הוא יתעלם מהאיתות; ואם לא, יהיה זה תירוץ לנסיגתו, ושום אשמה לא תוטל עליו". נלסון הורה לאשר את קבלת האיתות, אך לא לחזור עליו (נלסון, כמפקד משנה, היה צריך לאשר למפקד הבכיר את קבלת האיתות ולאחר מכן לחזור עליו כדי להעביר אותו ליחידות הכפופות לו). נלסון פנה לקפטיין ספינת הדגל שלו, ואמר לו: "יש לי רק עין אחת - זכותי להיות עיוור לפעמים". לאחר מכן קירב את הטלסקופ לעינו העיוורת ואמר: "אינני רואה את האיתות". גם קפטיינים אחרים ראו את האותות הסותרים, הם התעלמו מזה של פארקר. מפקד אחד מכוחות המשנה של נלסון, ריו, שפיקד על פלגת הפריגטות, לא ראה את האיתות של נלסון, וציית לפקודתו של פארקר. הוא הסיג את ספינותיו, ולאחר מכן תקף את מבצר טרה קרונר, שם ספג הכוח אש כבדה, והוא נהרג.
הקרב > הניצחון הבריטי

בשלב זה נטה הקרב, באופן החלטי, לטובת הבריטים, בשל עדיפותם בתותחנות. תריסר הספינות הדניות בדרום הקו הדני השתתקו, בשל הנזק הרב שספגו, והלחימה המשיכה צפונה. עד השעה 13:50 נכנעו כבר חלק מהספינות הדניות, אחרות טבעו או בערו. הדרך הייתה פתוחה לספינות המרגמה הבריטיות, שהיו יכולות לקצר טווח לקופנהגן. בנוסף, הספינות הדניות סבלו אבדות כבדות, ותגבורת הועברה אליהן כל הזמן מסוללות החוף, כך שהאש של אלו האחרונות הלכה ונחלשה. עד 14:30 רק שתיים או שלוש ספינות דניות עדיין נלחמו; המפקד הדני, אולפרט פישר, העביר את דגלו למבצר טרה קרונר, מכיוון שהספינות שבהן הניף את דגלו נפגעו בזו אחר זו.
הקרב > הפסקת אש

נלסון העדיף לא להשמיד את שארית הצי הדני על ידי ספינות הבערה אלא שלח קצין דובר דנית, תחת דגל לבן של משא ומתן, אל נסיך הכתר הדני-נורווגי, פרדריק (מאוחר יותר המלך פרדריק הששי, מלך דנמרק), שצפה בקרב מהמבצר. נלסון הציע הפסקת אש, כדי למנוע שפיכות דמים נוספת מהדנים, שתתרחש בהכרח אם לא יוסכם על כך. היו שסברו שההצעה היא תכסיס בלבד, והיסטוריונים דניים טענו מאוחר יותר שההצעה נועדה למנוע מנלסון תבוסה, שכן למרות שאף אחת מהספינות הבריטיות לא אבדה, הרי שרבות מהן נפגעו קשות, והיה עליו לסגת תחת אש מהמבצר הדני, מול רוח לא מתאימה, ודרך מים רדודים וללא מפות מדויקות. לעומת זאת, ברור שקופנהגן הייתה כבר חשופה לאש המרגמות הבריטית, והיה ברור לשני הצדדים שהבריטים ניצחו בקרב. נסיך הכתר הסכים, והקרב הסתיים.
היום שאחרי > אבדות

ספינת הדגל הנורווגית, דננברג, התפוצצה במהלך הקרב ונגרמו לה כ-250 אבדות. הספינות הדניות-נורווגיות אוישו בעיקר על ידי מתנדבים, עם מעט או ללא ניסיון כלל; זו הייתה אחת הסיבות למספר האבדות הרב. עובדה זו גם הביאה לכך, שמספר האבדות בצד הדני-נורווגי לא ידוע בדיוק. ההערכות נעות בין 1,135 ל - 2,215 הרוגים ופצועים. 3 ספינות דניות הצליחו להימלט מזירת הקרב, שתיים טבעו, אחת התפוצצה, אחת עשרה נלכדו ונשרפו, ואחת נלכדה וצורפה לצי הבריטי. הבריטים דיווחו על 264 הרוגים ו - 689 פצועים.
היום שאחרי > שביתת נשק והמשך המהלכים

נלסון נחת בקופנהגן ביום שלאחר מכן, כדי להתחיל במשא ומתן. בפגישה בת שעתיים בין נלסון ונסיך הכתר (שדיבר אנגלית), השיג נלסון שביתת נשק לא מוגבלת, וניסה לשכנע את הדנים לעבור להגנתה של בריטניה, נגד הרוסים. ההסכם הסופי צמצם את שביתת הנשק לארבעה עשר שבועות, בהם תושעה הנייטרליות החמושה ולבריטים תתאפשר כניסה חופשית לקופנהגן. ההסכם כמעט התפוצץ כאשר הדנים חששו שאי חתימה על הסכם תוביל לחידוש מעשי האיבה; נלסון הבטיח שהוא מוכן לחדש את האש באופן מיידי, והדנים התנצלו. האסירים הדנים שוחררו בהסכם זה. בשעה האחרונה לפני חתימת ההסכם הגיעה לידי הדנים הידיעה, שעדיין לא הגיעה לידי נלסון, שהצאר הרוסי נפטר (למעשה, נרצח), ולפיכך חידוש הברית עם רוסיה בעתיד לא היה דבר סביר. ההסכם נחתם ב- 23 באוקטובר.
הידיעות על חוסר המרץ של פארקר הגיעו לאדמירליות בלונדון, וב - 5 במאי הוא נקרא לחזור לבריטניה ולהעביר את הפיקוד לנלסון. נלסון זכה בתואר אצולה ויקאונט.
זה לא היה העימות האחרון בין בריטניה לדנמרק; ב-1807 התרחש קרב נוסף בקופנהגן, בנסיבות דומות.
| קרבות במלחמות הנפוליאוניות (מחולקים לפי הקואליציות האנטי-צרפתיות) |
| --- | --- | --- |
| ראשונה | קרב ורדן • קרב ואלמי • קרב ז'מפ • המלחמה בוואנדה • קרב נירווינדן • קרב פלרוס • קרב ההר השחור • קרב כף סנט וינסנט |  |
| שנייה | קרב הפירמידות • קרב הנילוס • קרבות בארץ ישראל • קרבות איטליה • הקרב על שטוקכך • קרב קופנהגן • קרב הוהנלידן • קרב מרנגו |  |
| שלישית | גרנד ארמה • קרב כף פיניסטרה • מערכת אולם • קרב טרפלגר • קרב אולם • קרב דורנשטיין • קרב אוסטרליץ |  |
| רביעית | קרב ינה-אאורשטדט • מרד פולין הגדולה • קרב אילאו • המצור על דנציג • קרב היילסברג • קרב פרידלנד • קרב קופנהגן |  |
| חמישית | קרב אבנסברג • קרב לנדסהוט • קרב אקמיהל • קרב אספרן-אסלינג • קרב וגראם |  |
| שישית | קרב סלמנקה • הפלישה לרוסיה • (קרב סמולנסק • קרב בורודינו • קרב ברזינה) • המערכה בגרמניה • (קרב ליצן • קרב באוצן • קרב דרזדן • קרב לייפציג) • קרב ויטוריה • מערכת ששת הימים • קרב פריז |  |
| שביעית | קרב קאטר ברה • קרב ליגני • קרב ווטרלו |  |
קרן מורשת אנטארקטיקה (ניו זילנד)

קרן מורשת אנטארקטיקה (ניו זילנד) (באנגלית: (Antarctic Heritage Trust (New Zealand)) הוקמה בשנת 1897 והיא החברה הוותיקה ביותר בברית של קרן מורשת אנטארקטיקה. הקרן הניו זילנדית היא קרן סיוע עצמאית שבסיסה בכרייסטצ'רץ' שבניו זילנד. מטרת הקמתה הייתה לדאוג לאתרים חשובים להיסטוריה של העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה במחוז ים רוס באנטארקטיקה.
האתרים שנמצאים בפיקוחה של הקרן הם: ארבעה בסיסי משלחות הקשורות לחוקרי אנטארקטיקה מוקדמים, בהם משלחותיו של רוברט פלקון סקוט, ארנסט שקלטון וקאשטן בורשקרווינק. נותני החסות לקרן הם המושל הכללי של ניו זילנד, ועד למותו, סר אדמונד הילרי. בקרן שולט ועד נאמנים, המייצג מספר רב של סוכנויות וארגונים בינלאומיים. באופן שוטף, מנהלים את העבודה של חברי צוות במשרה מלאה בכרייסטצ'רץ'.
מיזמים

מראשית שנות ה-2000 עוסקת הקרן ב"מיזם השיקום של מורשת ים רוס", שאותו חנכה הנסיכה אן, הנסיכה המלכותית באנטארקטיקה בשנת 2002.
הקרן הניו זילנדית מקבלת אמנם סיוע מקרן מורשת אנטארקטיקה של הממלכה המאוחדת, אך היא קיבלה על עצמה אחריות מבצעית לשימור אתרי המורשת במחוז ים רוס, לרבות הצריפים שנזכרו לעיל.
בדצמבר 2013 מצאו אנשי הקרן 22 תשלילים במצב טוב יחסית באתר סקוט, שם השאירה אותם משלחת שקלטון. באחדים מן התשלילים הופיעו תוואי נוף במצר מקמרדו.
לקריאה נוספת

Jenkins, Simon (2006-04-28). "A corner of Antarctica that will be for ever Britain, no matter the cost". London: The Guardian. Retrieved 2007-02-22.
Hughes, Peter (2007-02-10). "The last continent". London: Telegraph. Retrieved 2007-02-22.
]
קרוק (מחוז, אורגון)

| --- | --- |

בית המשפט המחוזי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  אורגון אורגון
 ערים במחוז:  1
 בירת המחוז:  פרינוויל
 תאריך ייסוד:  24 באוקטובר 1882
 על שם:  ג'ורג' קרוק 
 שטח:  7,736.3 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  24,738 (1 באפריל 2020)
 קואורדינטות:  44°08′N 120°22′W﻿ / ﻿44.13°N 120.36°W﻿ / 44.13; -120.36 
 www.co.crook.or.us
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחוז קרוק (באנגלית: Crook county) הוא מחוז במרכז מדינת אורגון. בשנת 2010, הייתה אוכלוסיית המחוז 20,978 אנשים. המחוז קרוי על שם ג'ורג' קרוק, קצין צבא מצטיין במלחמת האזרחים האמריקאית ובמלחמות האינדיאנים. בירת המחוז היא בעיר פרינוויל.
שטח המחוז הוא 7,736.3 קמ"ר כש-20.7 קמ"ר מתוכם הן גופי מים. במקור, בעת הקמת המחוז, היה המחוז גדול אף יותר והגיע לכ-20,000 קמ"ר, אך במשך השנים פוצלו ממנו מחוזות נוספים, וגבולות המחוז נקבעו סופית ב-1927.
האזור יושב לראשונה בשנת 1862. המחוז הוגדר ב-24 באוקטובר 1882 תוך הפרדתו ממחוז ואסקו.
רבקה סטאב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 ביולי 1961 (בת 63) הייס, קנזאס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1985 
 פרופיל ב-IMDb
 
רבקה סטאב (באנגלית: Rebecca Staab; נולדה ב-27 ביולי 1961) היא שחקנית אמריקאית.
ביוגרפיה

סטאב נולדה בקנזס וגדלה בנברסקה. ב-1980 היא נבחרה למלכת היופי של נברסקה ועלתה לשלב שתים עשרה המועמדות הסופיות בתחרות מיס ארצות הברית.
היא עבדה תקופה כדוגמנית ויוצגה על ידי פורד מודלס.
ב-1985 שיחקה לכמה פרקים באופרת הסבון של ABC "אהבות". ב-1991 שיחקה בסדרת הדרמה "צללים אפלים" בNBC, המהווה חידוש לסדרה באותו שם משנות ה-60. היא שיחקה שני פרקים של "בוורלי הילס 90210", ב-1992 היא שיחקה בסדרות "שנות הקסם" ו"חופשי על הבר" כבחורה שסאם מאלון יוצא עמה.
ב-1994 הופיעה בפרק של "סיינפלד" כעובדת אולפני טלוויזיה בהם ג'רי סיינפלד צריך להופיע ושיחקה בסרט המבוסס על העלילון "ארבעת המופלאים" בתפקיד האישה הבלתי-נראית.
ב-2017 שיחקה בסדרת הטלוויזיה של ABC "הזדמנות חוזרת" בכיכובה של פולה פטון. ב-2018 שיחקה בסרט "הדרך לחג המולד", לצד צ'אד מייקל מאריי.
בשנת 2023 ביצעה הופעות אורח בסדרה "סוכן הלילה" של נטפליקס ובעונה השלישית של הסדרה "סופרמן ולויס" של The CW.
רוברט וילהלם אקמן

| --- | --- |

 לידה:  13 באוגוסט 1808 אוסיקאופונקי, פינלנד 
 פטירה:  19 בפברואר 1873 (בגיל 64) טורקו, האימפריה הרוסית 
 
רוברט וילהלם אקמן (בפינית: Robert Wilhelm Ekman;‏ 13 באוגוסט 1808 – 19 בפברואר 1873) היה מורה וצייר פורטרטים ונושאים רומנטיים פיניים.
ביוגרפיה

רוברט אקמן נולד באוסיקופונקי, פינלנד למשפחה מהמעמד הגבוה. אביו היה קרל כריסטופר אקמן, רופא וראש עיר, ואמו הייתה שרה אליזבת. שני הוריו נפטרו כשהיה כבן 10. הם הותירו אחריהם חמישה יתומים שהועברו לבתי אומנה. הם לא השלימו את הלימודים שלהם ולא היה להם סיכוי לרכוש השכלה אקדמית גבוהה.
עם זאת, רוברט אקמן למד תחילה אמנות בהדרכתו של הצייר הפיני גוסטף וילהלם פינברג (1784–1833), אך בשנת 1824 יחד עם אחיו פרדריק, החל לימודים באקדמיה המלכותית השוודית לאמנויות יפות בסטוקהולם ולאחר מכן למד בסטודיו של יוהאן גוסטף. סנדברג (1782–1854). כבר כסטודנט התמחה אקמן בתיאור חיי העם הפשוט, במקום הקלאסיציזם של האמנויות האקדמיות. אקמן סיים את לימודיו ב-1836, וקיבל מלגת נסיעה נדיבה. המלגה סייעה לו בהולנד, צרפת ואיטליה בין השנים 1837–1844. אקמן קיבל אזרחות שוודית כתנאי לקבלת המלגה.
ביוגרפיה > צייר החצר ומורה

עם שובו לסטוקהולם, זכה אקמן להיות מועמד לחברות באקדמיה, אליה התקבל כחבר ב-1844. התואר כלל את הכינוי ״צייר חצר המלוכה״ וצייר היסטוריה. ב-1845 חזר אקמן לטורקו, שם החל לעטר את קתדרלת טורקו בציורי קיר. הפרסקו הסתיימו בשנת 1854. בנוסף, הוא השלים למעלה מ-30 יצירות מזבח של כנסיות במהלך הקריירה שלו, כולל עבודות בהלסינקי ומקומות נוספים.
לאחר שחי בפינלנד במשך עשר שנים, אקמן קיבל בחזרה את האזרחות הפינית בשנת 1855.
לאחר שעבר לטורקו, אקמן החל לעבוד על חינוך לאמנות עם הצייר קרל גוסטב סאדרסטראנד (1800–1862). בשנת 1846 נוסד בית הספר לציור של טורקו על ידי אקמן, שלימד בו עד מותו.
הוא מת בטורקו במהלך 1873.
גלריה

"הצגת תרגום הברית החדשה למלך", 1853
"ישו מקים את לזרוס", 1860
"גילוי הנצרות ועובדי אלילים", 1860
"דייג חורפי", 1872
הערות שוליים

1 2  Robert Wilhelm Ekman". Biografiskt lexikon för Finland.
↑  Reitala, Aimo (19 April 2016). "Ekman, Robert Wilhelm (1808 - 1873)". Kansallisbiografia.
↑  "Gustaf Wilhelm Finnberg". ateneum/guide. Archived from the original on 2008-04-17.
↑  Bo Lundström. "Johan Gustaf Sandberg". Svenskt biografiskt lexikon.
↑  "Söderstrand, Carl Gustaf (1800 - 1862)". kansallisbiografia
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6634 6486  KulturNav: 0b356b03-2e92-4ee3-a8cb-9a90a9149b71  LCCN: n85069539  NTA: 069626200  RKD: 25884  SELIBR: 185828  ULAN: 500031170  VcBA: 495/291387  VIAF: 40801461   WorldCat (עם VIAF): 40801461 
"ההצהרה של הקיסר אלכסנדר השני", 1863
קורנליוס רוסט

| --- | --- |

עטיפת הספר המספר את סיפוריו של רוסט
 לידה:  27 במרץ 1919 קופשטיין, אוסטריה אוסטריה
 פטירה:  18 באוקטובר 1983 (בגיל 64) מינכן, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 שם לידה:  קורנליוס רוסט
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית   גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מקום מגורים:  מינכן, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 ידוע בשל:  סיפור בריחתו מהגולאג שבחצי האי הצ'וקצ'י
 מקצוע:  חייל, מוציא לאור
 חתימה:   
 
קורנליוס רוסט (בגרמנית: Cornelius Rost; 27 במרץ 1919, קופשטיין, אוסטריה – 18 באוקטובר 1983, מינכן, גרמניה המערבית) היה חייל בצבא הגרמני הנאצי במלחמת העולם השנייה שנודע בשל בריחתו מהגולאג הסובייטי בכף דז'נב, חצי האי הצ'וקצ'י, סיביר. הסיפורים והחוויות של רוסט היוו בסיס לספר, סדרת טלוויזיה וסרט. סיפוריו של רוסט שנויים במחלוקת, ולא ידוע אם התרחשו במציאות.
ביוגרפיה

קורנליוס רוסט נולד ב-27 במרץ 1919 בקופשטיין שבחבל טירול, אוסטריה. רוסט חי במינכן בזמן פריצת מלחמת העולם השנייה, הוא התגייס לוואפן אס אס ונפל בשבי הסובייטי. על פי הצהרתו של רוסט, ב-1942 הוא החזיק בדרגת טוראי, ולמרות זאת, בדמותו בסיפור שכתב הוא מוצג כקצין ורמאכט ובשם בדוי – קלמנס פורל.
על פי משרד הרישום הגרמני בעיר מינכן, חזר רוסט משבי המלחמה ברוסיה ב-28 באוקטובר 1947. ב-1953 התחיל לעבוד בהוצאה לאור של פרנץ אהרנווית' במחלקת ההדפסה. לאחר שהרס מספר כריכות של ספרים, רוסט אמר כי הוא עיוור צבעים בעקבות תקופתו במכרה עופרת בשבי הסובייטי. אהרנווירת' ביקש הסבר, וכך למד על תקופתו של רוסט בשבי הסובייטי לפרטי פרטים. אהרנווית' הרגיש כי מדובר בסיפור מעניין וביקש מרוסט לכתוב את הסיפור שלו. התוצרים שרוסט הכין היו כתובים בצורה גרועה, אך אהרנווית' התעניין עד מאוד בסיפור ושכר כותב מקצועי, ג'וזף מרטין באואר, שיכתוב את סיפורו של רוסט.
רוסט פחד מציד הרשויות של בעלות הברית אחריו, אז הסכים לראיון בעל פה, ולשימוש בשם "קלמנס פורל" כשמדובר בו. באואר עיבד את הראיון המוקלט בן שמונה השעות לספר So weit die Füße tragen (רחוק ככל שישאו הרגליים).
בשנות השישים המוקדמות, רוסט השתמש בעדויות של עצמו על מנת לכתוב את הספר Unternehmen Konterbande אך זה לעולם לא הודפס ולא יצא לאור. ספרו של באואר, לעומת זאת, תורגם לחמש עשרה שפות וממשיך לצאת מדי פעם במהדורות חדשות. ב-1959 הספר לסדרה בת 6 פרקים, וב-2001 עובד הספר שנית לסרט.
רוסט נפטר ב-1983 ונקבר בבית העלמין המרכזי של מינכן.
כמעט כ-20 שנים לאחר מותו של רוסט, חשף בנו של אהרנווית', מרטין, כי זהותו האמיתית של קלמנס פארל היא קורנליוס רוסט. חשיפה זו התקיימה בפני שדר הרדיו ארתור דיטלמן שחיפש את מקור הסיפור בסימן מאה שנה להולדתו של באואר.
טענות לזיוף הסיפורים

בחלוף השנים החלו היסטוריונים רבים לפקפק באמיתות סיפוריו של רוסט, בעקבות סתירות רבות בין סיפוריו של זה לתיעודים היסטוריים חדשים שנחשפו. ביניהם, למשל, אי קיומו של מחנה שבויים בכף דנז'ב שבחצי האי הצ'וקצ'י שבמזרח הרחוק הרוסי.
ראו גם

רחוק ככל שישאו הרגליים
הערות שוליים

↑  Die Odyssee des Clemens F. (אורכב 29.09.2011 בארכיון Wayback Machine) Kölnische Rundschau, published: 27 January 2009, accessed: 21 December 2011
↑  Falsche Nachkriegserinnerungen – Der Schnee von gestern Sueddeutsche Zeitung, published: 23 March 2010, accessed: 21 December 2011
1 2  a short biography with a small image of his gravestone. Accessed 23 December 2011.
↑  Süddeutsche Zeitung, Der Schnee von gestern, Süddeutsche.de (בגרמנית) (Suddeutsche Zeitung – Online), accessed: 23 December 2011
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-20 באוקטובר 2010. נבדק ב-23 בדצמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה);  (עזרה) (Section Unbekantes Manuskript/Unknown script), accessed: 23 December 2011
↑   (Amazon.de – latest edition as of March, 2011.), accessed: 23 December 2011
↑  Süddeutsche Zeitung, Der Schnee von gestern, Süddeutsche.de (בגרמנית) (Sueddeutsche Zeitung – Online), accessed: 23 December 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: mzk2017967558  VIAF: 4559151002112830280009   WorldCat (עם VIAF): 4559151002112830280009
ראובן איל

| --- | --- |

איל, 2022
 לידה:  1935 (בן 89 בערך) טרנסילבניה, רומניה
 תאריך עלייה:  אוקטובר 1948
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
  מפקד בסיס שדה דוב  ראש להק המודיעין
 פעולות ומבצעים
   מלחמת סיני    מלחמת ששת הימים    מלחמת ההתשה    מלחמת יום הכיפורים    מלחמת לבנון
 
ראובן איל (נולד ב-1935) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. שירת כראש להק המודיעין בחיל האוויר.
ביוגרפיה

איל נולד בטרנסילבניה. בתקופת מלחמת העולם השנייה נלקח אביו למחנה עבודה בכפייה והחנות המשפחתית הוחרמה על ידי משמרות הברזל הרומנים. הוא שרד את התקופה יחד עם אמו ואחיו הגדול. ב-1947 החל במסע העלייה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער יחד עם אחיו, עד הגעתו לישראל באוקטובר 1948. הוא נקלט בקיבוץ נצר סירני, ב-1949 התאחד עם הוריו ולמד בתיכון בית הכרם.
ב-1953 התגייס לצה"ל ועבר קורס מ"כים. לאחר הקורס הצטרף לקורס טיס אותו סיים ב-1955 במגמת קרב. במלחמת סיני שירת כטייס מוסקיטו. שימש מדריך טיסה ומדריך לימודי קרקע בבית הספר לטיסה. בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 היה חבר בצוות חיל האוויר שנשלח לגאנה להקים את בית הספר לטיסה של חיל האוויר המקומי.
בשובו לישראל, לאחר כשנתיים, עבר הסבה למסוקים. שירת כטייס מסוקים במהלך מלחמת ששת הימים. למד הנדסה אווירונאוטית בטכניון, לאחר הלימודים מונה למפקד בית מלאכה ביחידת האחזקה האווירית 22. שימש ראש מדור במטה חיל האוויר במחלקת אמצעי לחימה ובמלחמת יום הכיפורים שימש ראש ענף מחקר נשק אויב. שימש ראש מחלקת מחקר מודיעין בחיל אוויר ומפקד כנף 15 (בסיס שדה דב). בתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש ראש להק המודיעין, כולל בתקופת מבצע אופרה, השמדת הכור הגרעיני בעיראק על ידי חיל האוויר.
לאחר שחרורו עסק כיועץ בתחומים ביטחוניים.