stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אה"מ נפטון (1909)
רקע ותיאור

השקתה של אה"מ דרדנוט ב-1906 זירזה מרוץ חימוש ימי כאשר גרמניה האיצה את תוכניות הבנייה הימיות שלה בתגובה. למרות התרחבות פתאומית זו של צי של אומה אחרת, האדמירליות הבריטית הרגישה בטוחה בידיעה שלגרמניה יהיו רק ארבע אוניות ראשה מודרניות בהפעלה עד 1910, בעוד שלצי המלכותי יהיו אחת עשרה. לפיכך, הם הציעו לבנות רק אוניית מערכה בודדת וסיירת מערכה אחת בתקציב הצי 1908–1909 שנשלח לממשלה בדצמבר. הליברלים, המחויבים לצמצם את ההוצאות הצבאיות ולהגדיל את הוצאות הרווחה הסוציאלית, רצו לקצץ את התקציב ב-1,340,000 ליש"ט מתחת לתקציב השנה הקודמת, אך בסופו של דבר שוכנעו שלא לעשות זאת לאחר שראש הממשלה, סר הנרי קמפבל-באנרמן, קיבל תדרוך יסודי על כל חלק בתקציב בפברואר 1908. הוויכוחים על התקציב במרץ היו סוערים; המבקרים לא היו מרוצים ממספר האוניות שנבנות, וטענו שהממשלה הייתה שאננה מדי לגבי עליונותו של הצי המלכותי על הצי הקיסרי הגרמני, אך הם היו מרוצים כאשר הרברט הנרי אסקווית', שר האוצר, שהיה ממלא מקומו של ראש הממשלה שהיה חולה אנוש, הודיע כי הממשלה מוכנה לבנות כמה שיותר דרדנוטים כדי לשלול כל עליונות גרמנית אפשרית החל מסוף 1911.
נפטון הייתה גרסה משופרת של סדרת סנט וינסנט הקודמת עם שריון נוסף והחימוש סודר מחדש בצורה יעילה יותר. היא הייתה הדרדנוט הבריטית הראשונה ששונה במערך צריחי התותחים שלה מדרדנוט. בניגוד לאוניות המוקדמות יותר, צריחי הכנפיים שלה היו מסודרים "בדירוג" כך שכל חמשת הצריחים יכלו לירות על הצד הרחב, אם כי בפועל נזקי הפיצוץ למבנה העילי ולסירות הפכו את זה לבלתי מעשי אלא במקרה חירום. זה נעשה כדי להתאים את מטח הדופן של 10 התותחים לעיצובים הזרים העדכניים ביותר כמו סדרת דלאוור האמריקאית, אם כי תצורת הצריחים הכל-מרכזית של הספינות האמריקאיות ביטלה את בעיות הפיצוץ שפגעו ביעילותו של הסדר ה"כלל". נפטון הייתה גם הדרדנוט הבריטי הראשונה שצוידה בצריחי ירי-על, במאמץ לקצר את האונייה ולהפחית עלויות. חיסכון נוסף באורך הושג על ידי הצבת סירות האונייה על קורות מעל שני צריחי הכנפיים כדי לצמצם את אורך הכלי. החיסרון בהסדר זה היה שאם הקורות נפגמו במהלך הלחימה, הן היו עלולות ליפול על הצריחים, ולשתק אותם. הגשר גם היה ממוקם מעל מגדל הניווט, שבדומה לכך הסתכן בשיתוק אם הגשר יתמוטט.
לנפטון היה אורך כולל של 546 רגל (166.4 מטרים), רוחב של 85 רגל (25.9 מטרים), ושוקע עמוקה של 28 רגל 6 אינץ' (8.7 מטרים). הדחק האונייה היה 19,680 טונות ארוכות (20,000 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-23,123 טונות ארוכות (23,494 טונות) במעמס מלא. לאונייה היה גובה מטאצנטרי של 6.5 רגל (2.0 מטרים) במעמס מלא. הצוות שלה מנה כ-756 קצינים ומלחים עם כניסתה לשירות ו-813 ב-1914.
האונייה הונעה על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן שוכנה בחדר מכונות נפרד. צירי המדחף החיצוניים חוברו לטורבינות בלחץ גבוה והטורבינות בלחץ נמוך הניעו את הצירים הפנימיים. הטורבינות השתמשו בקיטור מ-18 דוודי Yarrow בלחץ עבודה של 235 PSI‏ (1,620 קילו-פסקל, 17 קילוגרם-כוח לסמ"ר). הם דורגו ב-25,000 כוחות סוס (19,000 קילוואט) והעניקו לנפטון מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). היא נשאה מקסימום 2,710 טונות ארוכות (2,753 טונות) של פחם ועוד 790 טונות ארוכות (803 טונות) של מזוט שהותז על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו. זה העניק לה טווח של 6,330 מיילים ימיים (11,720 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).
רקע ותיאור > חימוש

נפטון הייתה מצוידת בעשרה תותחי טעינת עכוז (BL)‏ 12 אינץ' (305 מ"מ) Mark XI בחמישה צריחים תאומים בעלי הנעה הידראולית, שלושה לאורך קו המרכז והשניים הנותרים כצריחי כנפיים. הצריחים בקו המרכז סומנו 'A'‏, 'X' ו-'Y', מלפנים לאחור, וצריחי הכנף הימני והשמאלי היו 'P' ו-'Q' בהתאמה. התותחים היו בעלי הגבהה מקסימלית של +20° מה שהעניק להם טווח של 21,200 יארד (19,385 מטרים). הם ירו פגזים במשקל 850 ליברות (386 קילוגרם) במהירות לוע של 2,825 רגל לשנייה (861 מטר לשנייה) בקצב של שני פגזים לדקה. האונייה נשאה 100 פגזים לכל תותח.
נפטון הייתה הדרדנוט הבריטית הראשונה עם חימוש משני שלה של 16 תותחי BL‏ 4 אינץ' (102 מ"מ) Mark VII מותקנים בתושבות בודדות ללא חיפוי במבנה העילי. שינוי זה נעשה כדי לטפל בבעיות שפקדו את מיקומי הגגות של הצריחים ששימשו באוניות מערכה קודמות. יש לציין כי התותחים החשופים היו קשים לפעילות כאשר החימוש העיקרי היה בפעולה, בשל הקושי בחידוש התחמושת שלהם. יתר על כן, לא ניתן היה לשלוט על התותחים באופן מרכזי כדי לתאם את האש לעבר המטרות המסוכנות ביותר. התותחים היו בעלי הגבהה מרבית של +15° מה שהעניק להם טווח של 11,400 יארד (10,424 מטרים). הם ירו פגזים במשקל 31 ליברות (14.1 קילוגרם) במהירות לוע של 2,821 רגל לשנייה (860 מטר לשנייה). הם סופקו עם 150 פגזים לכל תותח. האונייה נשאה גם תותחי הצדעה ירי מהיר 3 פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ)) של הוצ'קיס. האונייה הייתה מצוידת בשלושה צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ) שקועים, אחד בכל צד רוחב ואחר בירכתיים, עבורם סופקו 18 טורפדות.
רקע ותיאור > בקרת אש

עמדות השליטה על החימוש הראשי היו ממוקמות בצמרות התצפית בראש החזית והתורנים הראשיים. נתונים מממד טווח של 2.7 מטר (Barr and Stroud) הממוקם בכל עמדת בקרה הוכנסו למחשב מכני Dumaresq והועברו חשמלית לשעוני טווח Vickers הממוקמים בתחנת השידור הממוקמת מתחת לכל עמדה בסיפון הראשי, שם הוא הומר לנתוני גובה והסטה לשימוש התותחים. נתוני המטרה גם תועדו בצורה גרפית על טבלת התווייה כדי לסייע לקצין התותחנות לחזות את תנועת המטרה. ניתן היה לחבר את הצריחים, תחנות השידור ועמדות הבקרה כמעט בכל שילוב.
נפטון הייתה הדרדנוט הבריטי הראשונה שנבנתה עם מנהל בקרת ירי, אם כי אב טיפוס ניסיוני שתוכנן על ידי תת אדמירל סר פרסי סקוט. זה הותקן על התורן הקדמי, מתחת לחלק העליון וסיפק נתונים חשמליים לצריחים באמצעות מצביע על חוגה, שאנשי צוות הצריח היו צריכים לעקוב אחריהם. בקרת המנהל ירתה את התותחים בו-זמנית מה שסייע באיתור נתזי הפגזים ומזער את השפעות הסבסוב על פיזור הפגזים. מנהל בקרת האש הוחלף מאוחר יותר במנהל חדש שהוזמן ב-1913 והותקן עד מאי 1916.
מדדי טווח נוספים באורך 9 רגל, מוגנים על ידי חיפויים משוריינים, נוספו לכל צריח תותחים בסוף 1914. יתר על כן, על האונייה הותקנו טבלאות בקרת אש של Mark I Dreyer בתחילת 1916 בכל תחנת שידור ששילבה את הפונקציות של Dumaresq ושעון הטווח.
רקע ותיאור > שריון

לנפטון הייתה חגורת שריון בקו המים של שריון מוצק של קרופ בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים) בין הברבטים הקדמיים והאחוריים שהצטמצם ל-2.5 אינץ' (64 מילימטרים) לפני שהגיע לקצה האונייה. הוא כיסה את צד הגוף מהסיפון האמצעי ועד 4 רגל 4 אינץ' (1.3 מטרים) מתחת לקו המים שבו הוא הצטמצם ל-8 אינץ' (203 מילימטרים) באמצע האונייה. מעל זה הייתה רצועת שריון בעובי 8 אינץ'. מחיצות בעובי 5 אינץ' (127 מילימטרים) חיברו את החלק באמצע האונייה של קו המים וחגורות השריון העליונות ברגע שהגיעו לחלקים החיצוניים של הברבטה הקדמית. באופן דומה, המחיצה האחורית חיברה את חגורות השריון אל הברבטה האחורית ביותר, אם כי היא הייתה בעובי 8 אינץ'. שלושת הברבטות בקו המרכז היו מוגנות על ידי שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) מעל הסיפון הראשי שהצטמצם ל-5 אינץ' (127 מילימטרים) מתחתיו. ברבטות הכנפיים היו דומות פרט לכך שהיה להן שריון חזית בעובי 10 אינץ'. לצריחי התותחים היו מגני חזית ודפנות בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) עם גגות בעובי 3 אינץ'.
עובי שלושת הסיפונים המשוריינים נע בין 1.25–3 אינץ' (32–76 מילימטרים) עם האזורים העבים יותר מחוץ למצודת השריון המרכזית. החזית והצדדים של מגדל הניווט היו מוגנים על ידי לוחות בעובי 11 אינץ', אם כי הדופן האחורית והגג היו בעובי 8 אינץ' ו-3 אינץ' בהתאמה. למגדל הפיקוח על הטורפדו מאחור היו דפנות בעובי 3 אינץ' וגג בעובי 2 אינץ'. לנפטון היו שתי מחיצות נגד טורפדו אורכיות שעוביין נע בין 1–3 אינץ' (25–76 מילימטרים) והשתרעו מהקצה הקדמי של ברבטה 'A' עד סוף מחסן התחמושת של 'Y'. היא הייתה הדרדנוט הבריטית הראשונה שהגנה על ספיגת הארובה שלה עם לוחות שריון בעובי 1 אינץ'. התאים בין חדרי הדוודים שימשו כמחסני פחם.
רקע ותיאור > שינויים

מגני תותחים הותקנו לתותחי ה-4 אינץ' הקדמיים לאחר ספטמבר 1913 והתותחים הקדמיים של 4 אינץ' נסגרו. בשנים 1914–1915 נסגרו תותחי ה-4 אינץ' העליונים באמצע האונייה, קורת הסירה הקדמית הוסרה ותותח נ"מ 3 אינץ' (76 מ"מ) נוסף על הסיפון. בערך 50 טונות ארוכות (51 טונות) של שריון הסיפון נוסף לאחר קרב יוטלנד במאי 1916. עד תחילת 1917, 4 תותחים הוסרו מהמבנה האחורי ונוסף תותח נ"מ יחיד בקוטר 4 אינץ', בסך הכל 12 תותחי 4 אינץ'. צינור הטורפדו האחורי הוסר בשנים 1917–1918 וכך גם החלק העליון האחורי. מד טווח זווית גבוהה הותקן על החלק העליון הנותר וסיפון טיסה הותקן בצריח 'A' בשנת 1918.
בנייה וקריירה

נפטון, שנקראה על שמו של אל הים הרומי, הוזמנה ב-14 בדצמבר 1908. היא הונחה ב-HM Dockyard, פורטסמות' ב-19 בינואר 1909, הושקה ב-30 בספטמבר והושלמה בינואר 1911 בעלות של 1,668,916 ליש"ט, כולל חימושה. הספינה נכנסה לשירות ב-19 בינואר 1911 לניסויים עם מנהל הירי הניסיוני של סקוט, שנמשכו עד 11 במרץ, להם היה עד אדמירל משנה סר ג'ון ג'ליקו, מפקד הצי האטלנטי. נפטון החליפה את דרדנוט כספינת הדגל של צי הבית והפלגה הראשונה ב-25 במרץ ולאחר מכן השתתפה במסקר צי ההכתרה בספיטהד ב-24 ביוני. ב-1 במאי 1912 שונה שמה של הפלגה הראשונה לשייטת אוניות המערכה הראשונה (BS); נפטון הוחלפה כספינת הדגל של השייטת ב-22 ביוני. האונייה השתתפה בביקורת הצי הפרלמנטרית ב-9 ביולי בספיטהד. נפטון הפכה לספינה פרטית ב-10 במרץ 1914 כשהוחלפה על ידי איירון דיוק כספינת הדגל של צי הבית והצטרפה מחדש לשייטת אוניות המערכה הראשונה.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם הראשונה

בין 17 ל-20 ביולי 1914 נפטון השתתפה בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי. כשהגיעה לפורטלנד ב-27 ביולי, היא קיבלה הוראה להמשיך עם שאר צי הבית לסקפה פלו יומיים לאחר מכן כדי להגן על הצי מפני התקפת פתע גרמנית אפשרית. באוגוסט 1914, בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אורגן צי הבית מחדש כצי הגדול, תחת פיקודו של אדמירל ג'ליקו. רובו התבסס לזמן קצר (22 באוקטובר עד 3 בנובמבר) בלו סווילי, אירלנד, בעוד ההגנות בסקפה פלו חוזקו. בערב 22 בנובמבר 1914 ערך הצי הגדול סריקה עקרונית בחציו הדרומי של הים הצפוני; נפטון פעלה עם הכוח העיקרי בתמיכה בשייטת סיירות המערכה הראשונה של תת-אדמירל דייוויד ביטי. הצי חזר לנמל בסקפה פלו ב-27 בנובמבר והאונייה החלה בשיפוץ ב-11 בדצמבר.
השיפוץ של נפטון הסתיים בערב 23 בינואר 1915 כשהיא הצטרפה לשאר הצי הגדול כשהפליג לתמיכה בסיירות המערכה של ביטי, אך הצי היה רחוק מדי והשתתף בקרב שרטון דוגר למחרת היום. ב-7–10 במרץ ביצע הצי הגדול סריקה בצפון הים הצפוני, במהלכו ביצע תמרוני אימונים. שייט נוסף כזה התקיים ב-16–19 במרץ; בזמן שחזרה הביתה לאחר סיום התרגילים, נפטון הותקפה ללא הצלחה על ידי הצוללת הגרמנית SM U-29. תוך כדי תמרון למתקפה נוספת, הצוללת אותרה על ידי דרדנוט שנגחה ושיסעה אותה לשניים. לא היו ניצולים. ב-11 באפריל ערך הצי הגדול, כולל נפטון, סיור במרכז הים הצפוני וחזר לנמל ב-14 באפריל; סיור נוסף באזור התקיים ב-17–19 באפריל, ואחריו תרגילי ירי מול איי שטלנד ב-20–21 באפריל.
הצי הגדול ביצע סריקות למרכז הים הצפוני ב-17–19 במאי וב-29–31 במאי מבלי להיתקל בכלי שיט גרמני. במהלך 11–14 ביוני תרגל הצי תרגילי ירי וקרב ממערב לשטלנד, והתאמן מול שטלנד שלושה ימים לאחר מכן. ב-2–5 בספטמבר יצא הצי לשייט נוסף בקצה הצפוני של הים הצפוני, ערך תרגילי ירי, ובילתה את שאר החודש בביצוע אימונים רבים. האונייה, יחד עם רוב הצי הגדול, ביצעה סריקה נוספת לים הצפוני החל מ-13 עד 15 באוקטובר. כמעט שלושה שבועות לאחר מכן, נפטון השתתף במבצע אימון צי נוסף ממערב לאורקני במהלך 2–5 בנובמבר.
הצי יצא לשייט בים הצפוני ב-26 בפברואר; ג'ליקו התכוון להשתמש בכוח הארוויץ' כדי לטהר את מפרץ הלגולנד, אך מזג אוויר גרוע מנע פעולות בדרום הים הצפוני. כתוצאה מכך, הפעילות הוגבלה לקצה הצפוני של הים. בליל 25 במרץ הפליגו נפטון ושאר הצי מסקפה פלו, כדי לתמוך בצי הקרב ובכוחות קלים אחרים שפשטו על בסיס הצפלין הגרמני בטונדרן.
ב-21 באפריל, הצי הגדול ערך מפגן מול שונית הורנס כדי להסיח את דעתם של הגרמנים, בזמן שהצי הרוסי שיקם את שדות המוקשים ההגנתיים שלו בים הבלטי. הצי חזר לסקפה פלו ב-24 באפריל ותדלק, לפני שהמשיך דרומה בתגובה לדיווחים מודיעיניים לפיהם הגרמנים עומדים לפתוח בפשיטה על לואוסטופט. הצי הגדול לא הגיע לאזור אלא לאחר נסיגת הגרמנים. במהלך 2–4 במאי, הצי ערך מפגן נוסף מול שונית הורנס כדי לשמור על תשומת הלב הגרמנית ממוקדת בים הצפוני.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם הראשונה > קרב יוטלנד

בניסיון לפתות ולהשמיד חלק מהצי הגדול, צי הים הפתוח הגרמני, המורכב מ-16 דרדנוטים, שש פרה-דרדנוטים, שש סיירות קלות ו-31 סירות טורפדו, עזב את בסיס הצי מוקדם בבוקר 31 במאי. הצי הפליג בשיתוף פעולה עם חמשת סיירות המערכה והסיירות התומכות וסירות הטורפדו של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר. חדר 40 של הצי המלכותי יירט ופענח את תעבורת הרדיו הגרמנית שהכילה תוכניות של המבצע. האדמירליות הורתה על הצי הגדול, הכולל כ-28 אניות דרדנוט ו-9 סיירות מערכה, להתייצב בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח.
ב-31 במאי, נפטון, בפיקודו של קפטן ויויאן ברנרד, שובצה בפלגה ה-5 של שייטת אוניות המערכה הראשונה והייתה הספינה ה-19 מראש מערך הקרב לאחר הפריסה. במהלך השלב הראשון של הקרב הכללי, האונייה ירתה בשעה 18:40 שני מטחים מתותחיה הראשיים לעבר אוניית מערכה שבקושי נראית לעין. בערך בזמן שצי הים הפתוח שינה את מסלולו החל בשעה 18:55 כדי לירות מחדש לעבר הצי הגדול, נפטון ירתה מטח אחד לעבר הסיירת הקלה הנכה SMS ויסבאדן עם השפעה לא ידועה. לאחר הפנייה הספינות של השייטת הראשונה היו הקרובות ביותר לגרמנים, ובסביבות השעה 19:10 היא ירתה ארבעה מטחים לעבר סיירת המערכה SMS דרפלינגר, וטענה לשתי פגיעות, אם כי לא ניתן היה לאשר אותם. זמן קצר לאחר מכן, האונייה ירתה בחימוש הראשי והמשני שלה לעבר משחתות האויב ללא תוצאות ולאחר מכן נאלצה להסתובב כדי להתחמק משלוש טורפדות. זו הייתה הפעם האחרונה שנפטון ירתה בתותחים שלה במהלך הקרב. בסך הכל היא ירתה 48 פגזים 12 אינץ' (21 סופר נפיצים ו-27 נפוצים מחודדים) ו-48 פגזים מתותחי ה-4 אינץ' שלה במהלך הקרב.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם הראשונה > פעילות לאחר מכן

לאחר הקרב, הועברה האונייה לשייטת אוניות המערכה הרביעית. הצי הגדול התייצב ב-18 באוגוסט כדי לארוב לצי הים הפתוח בזמן שהתקדם לים הצפוני הדרומי, אך שורה של תקלות וטעויות מנעו מג'ליקו ליירט את הצי הגרמני לפני שחזר לנמל. שתי סיירות קלות הוטבעו על ידי צוללות גרמניות במהלך המבצע, מה שגרם לג'ליקו להחליט שלא לסכן את היחידות העיקריות של הצי דרומית ל-55° 30' צפון עקב שכיחות הצוללות והמוקשים הגרמניים. האדמירליות הסכימה וקבעה שהצי הגדול לא יצא לפעולה אלא אם הצי הגרמני ינסה פלישה לבריטניה או שתהיה אפשרות חזקה שניתן יהיה לכפות עליה קרב בתנאים מתאימים.
ב-22 באפריל 1918 הפליג צי הים הפתוח צפונה בפעם האחרונה בניסיון לא מוצלח ליירט שיירה לנורווגיה, ונאלץ לחזור יומיים לאחר מכן לאחר שלסיירת המערכה SMS מולטקה נגרם נזק למנוע. הצי הגדול יצא לפעולה מרוזית' ב-24 עם גילוי הפעולה, אך לא הצליח ללכוד את הגרמנים. נפטון נכחה ברוזית' כאשר הצי הגרמני נכנע ב-21 בנובמבר והועברה לעתודה שם ב-1 בפברואר 1919, מכיוון שהיא הייתה מיושנת לחלוטין בהשוואה לדרדנוטים האחרונות. האונייה הוצאה משירות במרץ 1921 ונמכרה לגרוטאות ליוז בולקוב בספטמבר 1922. היא נגררה לבלית', נורת'מברלנד ב-22 בספטמבר כדי להתחיל בפירוק.
תרשים של נפטון מתוך Brassey's Naval Annual 1915
סידור של צריחי התותחים הראשיים של נפטון, מהחרטום לימין
צריחי תותחים 12 אינץ' בירכתי האונייה
נפטון, 1911. מנהל התותחים הוא החפץ העגול באמצע התורן הקדמי. רשתות נגד טורפדו והמנורים התומכים שלהן נראים בצד הגוף.
נפטון בהשקה, 30 בספטמבר 1909
שייטת אוניות המערכה הראשונה בלב ים, אפריל 1915
מפות המציגות את התמרונים של הצי הבריטי (כחול) והגרמני (אדום) ב-31 במאי – 1 ביוני 1916
נפתלי יצחק ילין

| --- | --- |

נפתלי יצחק ילין
 לידה:  30 בינואר 1897 כ"ז בשבט תר"ס ירושלים
 פטירה:  22 באוקטובר 1948 (בגיל 51) כ' בתשרי תש"ט תל אביב
 מקום קבורה:  בית העלמין נחלת יצחק
 פעילות בולטת:  ממייסדי הסתדרות הרוקחים
 בת זוג:  חנה בת יעקב טרכטנברג
 צאצאים:  טוביה, אבשלום משה, יוסף, רמונה, נתניהו
נפתלי יצחק ילין (30 בינואר 1897 - 22 אוקטובר 1948, כ"ז שבט ה'תר"ס - כ' בתשרי ה'תש"ט) היה רוקח ארץ-ישראלי, מייסד "הארגון הבינלאומי של רוקחי ארץ ישראל", שופט, איש ציבור.
ביוגרפיה

נולד בירושלים, כ"ז שבט ה'תר"ס לאביו ר' שלום שכנא (חניך ישיבת "עץ חיים", סופר סת"ם, חבר לשכת "אחוה" ומראשוני הציונים המאורגנים בארץ. בנו של ר' צבי הירש ילין בן ר' שלום שכנא ילין) ולאמו מרים בת יוסף טרכטנברג (דור רביעי לר' אברהם שלמה זלמן צורף, מבוני היישוב האשכנזי בירושלים). בשנת ה'תרס"ה, כשהיה בן 4, נתייתם מאביו, ור' משה וולשטיין - שנשא אחר כך את אמו - היה לו לאב.
למד בת"ת ובישיבת "עץ חיים" עד גיל בר-מצווה. עבר בחינה בגימנסיה "הרצליה" ואחרי פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר עם הוריו לבירות. עבר קורס תיכוני וגבוה בקולג' האמריקאי והצטיין בלימודיו, ובינתיים עבר גם את הבחינות של הקולג' הצרפתי בבירות. הרבה לקרוא בספרות העברית העתיקה והחדשה וכך הגיע לבקיאות רבה בשפות ובתרבות בעברית, אנגלית וצרפתית. בקולג' האמריקאי היה חבר פעיל ואחר כך נשיא באגודת תלמידים העברים, פעל להפצת הציונות והתרבות העברית בין הנוער בכלל והסטודנטים בפרט. פעל למען הגדלת המדור העברי בספריית הקולג' וסידר בו את הקטלוג הראשון.
ביוגרפיה > פעילותו הציבורית

אחרי שהוסמך ב-1921 לרוקחות וב-1922 ככימאי-אנליטי, חזר ב-1923 לארץ ישראל עם אמו ופתח בית-מרקחת בתל אביב. היה פעיל כל ימיו בחיי צבור הרוקחים. היה ממייסדי הארגון הבינלאומי של רוקחי א"י ובסניף תל אביב היה מזכיר, אחר כך סגן יו"ר ובסוף יו"ר; ממייסדי הסתדרות בעלי בתי-מרקחת בא"י ויו"ר ועדה המרכזי; ממייסדי ההסתדרות הרוקחים של א"י (הכוללת את כל הקשורים במקצוע זה) ועורך חוקתה, ממייסדי העיתון "הרוקח העברי" ועורכו ומחדש מונחים מקצועיים בעברית; ממייסדי חברת "גהה" לאספקה עצמית לרוקחים ויו"ר מועצתה. מייסד בית הספר לרוקחות בירושלים.
היה פעיל במסדר "בני ברית", שם שימש שלש שנים רצופות כנשיא לשכת "שער ציון", היה יו"ר הוועידה הארצית ה-14, חבר הוועד הכללי, המזכיר הגדול, יו"ר ועדת הטקסים של הלשכה הגדולה ותיאום התקנות, ערך את הנוסח החדש של פתיחת העבודה ואת נוסח קידושי האחים והשתתף ביסוד לשכות חדשות בת"א. מעוזריו הנאמנים של הנשיא הגדול הראשון של המסדר "בני-ברית" בא"י דוד ילין.
לבניה החופשית הצטרף ב-1926 כאח בלשכת "ברקאי", שימש בכל הדרגות, ובסוף 1939 קודש לנשיאה. תרגם מצרפתית לעברית את הטקסים וספרי העבודה בכל הדרגות, את "החובות הקדומים" לאנדרסון ואת חוקת המסדר "המזרח הגדול של צרפת", שבחסותו פעלה הלשכה, אחרי שתי שנות נשיאות הכריע בעד העברת הלשכה לחסות הלשכה הלאומית הגדולה של א"י וכיהן בה כנשיא עוד שנתיים (עד פברואר 1944), ואחר כך היה מפעילי הלשכה הלאומית הגדולה. ב"ברקאי" חיבר את התקנון הפנימי, יסד ספריה וקופת אחים להלוואות על שם הנשיא לשעבר ד"ר חיים הררי. עזר לד"ר הררי בעריכת "הבונה החופשי", ואחר כך קיבל הוא לידו את העריכה. פרסם בו הרבה מאמרים, תרגומים, שירים (בשירה החל לנסות את יכולתו מנעוריו) וחידושי לשון ב"בנאות החופשית" (אף את השם הזה הציע הוא במקום "בניה חופשית" ובהתאם לכך שינה גם את שם העיתון ל"הבנאי החופשי").
ב-1933 נשא לאשה את חנה בת יעקב טרכטנברג.
היה שופט בבית משפט השלום העברי, חבר הוועד הארצי של אגודת שוחרי האוניברסיטה, יוזם הרעיון ליסוד פקולטה לרוקחות, אסף כספים למטרה זו בין הרוקחים, הכין את בול הפקולטה ופעל למען הפצתו והדבקתו בבתי-המרקחת לטובת העניין.
על רוב מאמריו לא היה חותם את שמו המפורש, כי אם בראשי תיבות: י. י. או ללא כל חתימה. תלמיד חכם ובר-אוריין, איש ישר ונאמן. אהב את הספרות והמדע, את החברה והצבור.
נפטר בתל אביב, כ תשרי ה'תש"ט (23.10.48). נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
צאצאיו: טוביה, אבשלום משה, יוסף, רמונה ונתניהו.
לזכרו הוקדשה חוברת חשון-כסלו תש"ט של "הבנאי החופשי" בהוצאת הבונים החופשים הקדמונים והמקובלים בישראל.
ב-22 בנובמבר 1949, א' בכסלו תש"י, קודשה לשכת בני ברית חדשה על שמו ("לשכת יצחק ילין") על ידי הנשיא הגדול של "בני-ברית" בישראל, פרופ' אברהם הלוי פרנקל ובמעמדם של חברי הוועד הכללי ונציגי הלשכות בארץ. לנשיא הראשון של הלשכה נבחר השופט שלום קסאן. הלשכה החדשה נטעה לזכרו מאה (100) עצים ביער בני-ברית על ידי קק"ל. מלגה שנתית באוניברסיטה העברית לתלמיד המצטיין ברוקחות נקבעה על ידי הלשכה החדשה.
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "נפתלי יצחק ילין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1967
↑  רוקח העברי-ירחון ביטאון ההסתדרות הרקחים העברית של א"י, באתר Goggle-ספרים
↑  התייחסות לאח ילין בהזמנה שלמסיבה של לשכתו  ארכיון המסונים FOIL
↑  Ben Ariel, נפתלי יצחק ילין, באתר BillionGraves, ‏April 18, 2016
↑  נפתלי יצחק ילין, באתר My heritage
↑  נפתלי יצחק ילין באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297751505171  VIAF: 297594410   WorldCat (עם VIAF): 297594410
אה"מ ראמיליס (1916)

| --- | --- |
אה"מ ראמיליס בלב ים במהלך מלחמת העולם הראשונה
אה"מ ראמיליס בלב ים במהלך מלחמת העולם הראשונה
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  רוונג'
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  William Beardmore and Company 
 תחילת הבנייה:  12 בנובמבר 1913
 הושקה:  12 בספטמבר 1916
 תקופת הפעילות:  1 בספטמבר 1917 – 2 בפברואר 1948 (30 שנה)
 אחריתה:  נגרטה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה המערכה באוקיינוס האטלנטי 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 28,240 טון, מקסימלי: 31,630 טון
 אורך:  189.2 מטר
 רוחב:  30.9 מטר
 שוקע:  10.2 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  22 קשרים
 גודל הצוות:  909 איש
 טווח שיוט:  12,960 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  18 דוודים המזינים 2 טורבינות בהספק 40,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 330 מ"מ, שריון סיפון – 25–102 מ"מ, צריחי תותחים – 279–330 מ"מ, ברבטות – 152–254 מ"מ, מחיצות הגנה – 102–152 מ"מ, מגדל הניווט – 76–279 מ"מ
 חימוש:  8 תותחים 15 אינץ' (381 מ"מ), 14 תותחים 6 אינץ' (152 מ"מ), 2 תותחים נ"מ 3 אינץ' (76 מ"מ), 4 תותחים 3 ליטראות (1.9 אינץ', 47 מ"מ), 4 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אה"מ ראמיליס הייתה אחת מחמשת אוניות המערכה מסדרת רוונג' שנבנו עבור הצי המלכותי במהלך מלחמת העולם הראשונה. הן היו פיתוחים של אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת, עם הקטנת גודל ומהירות כדי לקזז עלייה בהגנה על השריון תוך שמירה על אותה סוללה ראשית של שמונה תותחי 15 אינץ' (381 מילימטרים). מאחר שהושלמה בסוף 1917, ראמיליס לא השתתפה בקרב במהלך המלחמה, שכן גם הצי הבריטי וגם הצי הגרמני אימצו אסטרטגיה זהירה יותר עד לזמן זה, בגלל האיום הגובר של מוקשים ימיים וצוללות.
ראמיליס בילתה את שנות ה-20 וה-30 בסירוגין בין הצי האטלנטי לצי הים התיכון. בזמן ששירתה בים התיכון וים השחור בתחילת שנות ה-20, האונייה יצאה לטורקיה פעמיים בתגובה למשברים שנבעו ממלחמת יוון–טורקיה, כולל השריפה הגדולה של סמירנה ב-1922. היא גם ראתה מעורבות מוגבלת במהלך התערבות בעלות הברית במלחמת האזרחים ברוסיה. למעט זה, הקריירה של האונייה בין המלחמות הייתה חסרת אירועים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, ראמיליס הוקצתה בתחילה לתפקידי ליווי בצפון האוקיינוס האטלנטי. במאי 1940, היא הועברה לצי הים התיכון בזמן שהמלחמה עם איטליה התרחשה. לאחר שהאיטלקים נכנסו למלחמה ביוני, הפציצה ראמיליס נמלים איטלקיים בצפון אפריקה, ליוותה שיירות למלטה ותמכה בפשיטה על טאראנטו בנובמבר.
האונייה חזרה לתפקידי הליווי של השיירות האטלנטיות ב-1941, במהלכה היא מנעה משתי אוניות המערכה מסדרת שרנהורסט לתקוף שיירה; היא גם הצטרפה לחיפוש אחר אוניית המערכה ביסמרק. בסוף 1941 הועברה ראמיליס לצי המזרחי כשהמתח עם יפן גבר; בשנה שלאחר מכן, היא הייתה אוניית הדגל של הפלישה למדגסקר. בעודה עוגנת שם, היא טורפדה וניזוקה קשות מצוללות ננסיות יפניות. האונייה הועברה לתפקידי הפגזת חוף ב-1944, אותם ביצעה מאוחר יותר באותה שנה במהלך הנחיתות בנורמנדי ביוני והפלישה לדרום צרפת באוגוסט. בינואר 1945 הוצאה אוניית המערכה השחוקה משירות ושימשה כספינת בסיס שהוצמדה למוסד האימונים אה"מ ורנון. בסופו של דבר היא נגרטה ב-1948.
תכנון ותיאור > שינויים גדולים

מדי הטווח הקיימים בצריחים 'B' ו-'X' הוחלפו בדגמי 30 רגל (9.1 מטרים) בשנים 1919–1921 וההגנה נגד מטוסים שלה שודרגה על ידי החלפת תותחי הנ"מ המקוריים בקוטר 3 אינץ' בזוג תותחי נ"מ QF‏ 4 אינץ' (102 מ"מ) במהלך שיפוץ קצר ב-1924. ראמיליס שופצה בשנים 1926–1927, כאשר הבליטה שלה הורחבה מעל קו המים שלה ו"צינורות הריסוק" הוסרו מרוב הבליטה התחתונה. נוספו זוג נוסף של תותחי נ"מ בקוטר 4 אינץ', תותחי 6 אינץ' מסיפון המקלט הוסרו ונוסף מד טווח פשוט בזווית גבוהה מעל הגשר.
במהלך שיפוץ נרחב יותר בשנים 1933–1934, מנהל מערכת בקרת זווית גבוהה (HACS‏) Mk I החליף את מד הטווח הזווית הגבוהה בחלק העליון של הזיהוי ואחר החליף את מנהל הטורפדו מאחור. זוג צריחים לתותחי 2 פאונד (40 מ"מ (1.6 אינץ')) Mk VIII "פום-פום" נוספו על במות ליד הארובה ומנהלי בקרת האש שלהם הותקנו על התורן הקדמי. זוג צריחים מרובע עבור מקלעי נ"מ ויקרס 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ) נוספו ליד מגדל הניווט והתורן המרכזי שוחזר כחצובה כדי לתמוך במשקל ה-HACS השני. בנוסף הוסרו צינורות הטורפדו האחוריים. עד יוני 1938 הוחלפו הצריחים הבודדים של תותחי הנ"מ בצריחים תאומים, צינורות הטורפדו הקדמיים הוסרו, נוסף משרד לאיתור כיוון רדיו והמעוט הוסר.
השינויים בזמן המלחמה עבור אוניות המערכה מסדרת רוונג' היו מינימליים למדי. זוג תותחי "פום-פום" בעלי ארבעה קנים נוספו בסוף 1941 על גבי צריחים 'B' ו-'X' וכן עשרה תותחי אורליקון 20 מ"מ שהחליפו את צריחי ה-0.50 קליבר המרובעים. עד 1943 הותקן בראמיליס מכ"ם אזהרה מוקדמת מסוג 279, מכ"ם חיפוש שטח מסוג 273, מכ"ם ירי מסוג 284B עבור התותחים הראשיים, זוג מערכות ירי נ"מ מסוג 285 ושני מכ"מים מסוג 282 עבור תותחי "פום-פום". משבש טילים מונחה רדיו מסוג 650 נוסף לפני יוני 1944. כדי לחסוך במשקל ולפנות מקום נוסף לצוות הנוסף הנדרש לאייש את הציוד החדש כמו המכ"מים ותותחי האורליקון, הוסרו ארבעה תותחי 6 אינץ' ב-1943. באפריל אותה שנה, נוספו עוד 10 תותחי אורליקון ושלושה נוספים בשנים 1944–1945.