stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנוך אולינגה
היסטוריה מוקדמת

אנוך אולינגה נולד ב-24 ביוני 1926 למשפחת נוצרים מומרים מהכנסייה האנגליקנית הילידית של אוגנדה, מהקבוצה האתנית 'טסו' (אנ'). אולינגה היה בנם השני של סמוסאן אוקדאקינה ואסזה ייאמיתי. אביו של אולינגה היה מדריך על עיקרי הנצרות ומיסיונר של הכנסייה האנגליקנית ובשנת 1920 התנדב להקים תחנת מיסיון בסורוטי, מרכז אוגנדה, שם גר עם משפחתו עד שנת 1927. לאחר מכן עבר עם אשתו וילדיו לטילינג, כפר בצפון-מזרח אוגנדה, שם אנוך אולינגה חונך בבתי ספר מיסיונרים. הוא קיבל את השכלתו המוקדמת בטילינג ולאחר מכן למד בבית ספר בנגורה, עיר קטנה ליד ביתו, ובבית ספר תיכון במבאלה. לאחר מכן, החל ללמוד באוניברסיטת מקרה, אך לא סיים את לימודיו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941, כאשר היה בן 15, אולינגה גויס לחיל החינוך המלכותי הבריטי (אנ') ונשלח לניירובי. במהלך המלחמה, הוא שירת ברובאי המלך המזרח אפריקנים בדרום אסיה: בורמה, סיילון (סרי לנקה של היום) והודו. כאשר חזר לאוגנדה ב-1946, הוא הועסק על ידי המחלקה הקולוניאלית ליחסי ציבור ורווחה. הוא הוכשר ככלכלן ועבד כמתרגם על שום היותו דובר שש שפות. הוא הוציא שני ספרים בשפתו, אטסו (Ateso language) (אנ'), עבור מחלקת החינוך במחוז טסו. תחילה, הוצב בסורוטי ומבאלה ולבסוף עבר להתגורר בקמפלה בשנת 1950. במהלך תקופת זמן זו הוא נישא לאשתו הראשונה, אאוניקה, אתה הביא לעולם שישה ילדים.
אולינגה פגש בדת הבהאא'ית בשנת 1951. באותה השנה הוא פוטר מעבודתו הממשלתית בשל שתיית אלכוהול מופרזת. מדוכא ומאוכזב מחייו השוממים למדי, החל ללמוד את הדת הבהאא'ית עם ויולט ועלי נאח'ג'וואני (אנ'), חלוצים בהאא'ים (אנ') מאיראן אשר הגיעו זמן קצר לפני כן לאוגנדה. ההשפעות הבהאא'יות הראשונות על אולינגה לא היו אמריקניות, אלא איראניות, מה שהיה משמעותי למדי. ניתן לומר באופן כללי כי הבהאא'ים של איראן באותה תקופה היו פחות ממוקדים בהיבטים האדמיניסטרטיביים והארגוניים של הפרקטיקה הבהאא'ית, מאשר בני דתם האמריקנים. התפיסה הפרסית הרחבה יותר הזו, עם השקפתה ההיסטורית העמוקה וגמישותה, הייתה עשויה לספק יותר הזדמנויות להמרתם המהירה של האפריקנים, אשר אולינגה היה יכול ליזום באוגנדה. הקהילה הבהאא'ית באיראן הייתה מבוססת היטב בחלקים הכפריים של המדינה במשך מאות שנים וזו חוותה צמיחה מהירה בכפרים בתקופות מוקדמות של ההיסטוריה שלה. לקהילה הבהאא'ית האמריקנית הצעירה הרבה יותר לא היה ניסיון שכזה. אולינגה השתתף בקורסים בהנחיית עלי נאח'ג'וואני ולאחר עבודה מרובה של הפצת האמונה הבהאא'ית היה הבהאא'י המומר השלישי באוגנדה על ידי נאח'גוואני, על כן התנזר מאלכוהול החל מפברואר 1952. זו גם הייתה השנה בה הוא פרסם את "Kidar Aijarakon", תרגום של הברית החדשה באטסו. עד לאוקטובר 1952 אביו של אולינגה הצטרף לדת הבהאא'ית גם כן.
"אב הניצחונות" ו"יד אמונת האל"

בתור הוקרה על הצלחותיו בהוראה בקמרון הבריטית, אולינגה הוזמן על ידי שוגי אפנדי לבצע עלייה לרגל למקומות הקדושים הבהאא'ים בישראל במהלך חודש פברואר 1957. הוא היה הבהאא'י האפריקני השחור הראשון לעשות מסע שכזה. אפנדי דאג לכך שאולינגה ישוכן בבית העולים לרגל האוריינטלי בחיפה, שם היה מופרד מהאמריקנים והאירופיים אשר שוכנו בבית העולים לרגל המערבי. בזמן שהותו של אולינגה בישראל, אפנדי ביצע צעד לא שגרתי והעניק לו את תואר הכבוד של "אבו אלפתוח", שם פרסי אשר משמעותו הוא "אב הניצחונות", במטרה להגדיל את מעמדו בקהילה הבהאא'ית. זמן קצר לאחר מכן, באוקטובר 1957, אפנדי הודיע לעולם הבהאא'י כי הוא מינה את אולינגה ל"יד אמונת האל", אחד מסגניו המיוחדים הנושאים תחומי אחריות על הפצת והגנת הדת הבהאא'ית. זה העניק לו מקום מכובד בקהילה הבהאא'ית הבינלאומית. בגיל 31 בלבד, הוא היה "יד אמונת האל" הצעיר ביותר ובעל הזמן הקצר ביותר בדת, שכן רק חמש שנים לפני כן המיר את דתו לדת הבהאא'ית. לאחר עשרה ימי ביקור במקומות הקדושים חזר אולינגה לאוגנדה כדי להשתתף בהנחת אבן היסוד של בית התפילה הבהאא'י הראשון באפריקה. חודש לאחר מכן, אפנדי מת במפתיע ללא יורש, ו"ידי אמונת האל" לקחו על עצמם את המנהיגות בפועל של הדת עד שנת 1963. אולינגה לא היה יכול להשתתף בהלווייתו של אפנדי בלונדון אך הוא נכח במפגש החשאי הראשון של "הידיים" בבהג'י ב-18 בנובמבר 1957, אשר בו נסקר המצב והדרך קדימה המובילה לבחירת בית הצדק העולמי על ידי הקהילה הבהאא'ית הבינלאומית.
בינואר 1958 המגזין "אבוני" (אנ') סיקר כנס באוגנדה אשר נכחו בו אולינגה ואשתו, ותמונה של השניים פורסמה במגזין. אולינגה לא נשאר באוגנדה – הוא חזר לחיפה, שם שירת במרכז הבהאא'י העולמי עד שנת 1963, ובאותה שנה ניהל את מושב הפתיחה של הקונגרס העולמי הבהאא'י הראשון, בו הוכרז על בית הצדק העולמי הראשון. לאחר מכן, הוא חזר לחיות במזרח אפריקה וגילה שהרחיקו אותו מאשתו אאוניקה. הם נפרדו והתגרשו, הוא עבר לניירובי עם אשתו השנייה, אליזבת', ועם כל ילדיו, והמשיך במסעותיו. במהלך שש השנים בין תקופות הכהונה (1957–1963) אולינגה שירת בדרגת ההנהגה הבהאא'ית הגבוהה ביותר.
בהיעדר נוכחות של חלוצים בהאא'ים אמריקנים או אירופיים בקמרון, וללא כל הגבלות בינלאומיות, אולינגה היה חופשי להמציא צורות חדשות של קהילה בהאא'ית, מה שבמהרה הביא להתפשטות המהירה של האמונה הבהאא'ית כתנועה דתית בכמה אזורים כפריים. בסוף שנת 1957, אולינגה היה הבהאא'י הבכיר ביותר במערב אפריקה. לאחר מותו הבלתי צפוי של שוגי אפנדי, הוא מצא את עצמו מכהן במועצות הבהאא'יות הגבוהות ביותר בעולם. הוא עמד בעמדה רבת עוצמה כדי לנהל משא ומתן עם הקהילה הבהאא'ית הרחבה יותר בשם הבהאא'ים המערב אפריקנים וכדי להגן על האוטונומיה שלהם ועל מנהגיהם.
ביוגרפיה שפורסמה בשנת 1984 בחנה את השפעתו של אולינגה בקמרון ובמקומות נוספים. האישה הראשונה בקמרון שהצטרפה לדת הבהאא'ית עשתה זאת בשל השפעתו של אולינגה, זאת על אף שהייתה פעילה נוצרייה בעבר. בנוסף, בעלה המיר את דתו לדת הבהאא'ית והם היו הראשונים לעבור לטוגו ולאחר מכן לגאנה.
שירות סובב עולם ומסעות

לאחר שעמיתו מוסא בנאני, שהיה גם כן "יד אמונת האל", נפטר, אולינגה רכש את ביתו בקמפלה. לאחר 1968 הוא ביצע מסעות נרחבים ביניהם היה במערב אפריקה ב-1969, ולאחר מכן בדרום אמריקה, מרכז אמריקה, ארצות הברית, איי שלמה ויפן. ב-1970, ביקר קהילות בהאא'יות בארצות הברית. בעת ששהה בסיאטל, הכין קלטת אודיו עם ברכות במטרה לשלוח אותה לבהאא'ים של קליפורניה, ויומינג ונוואדה. נראה, לפי דבריו, כי הוא התכוון לבקר את הקהילות הבהאא'יות במדינות אלו, אך נכפה עליו לשנות את תוכניותיו. לכן במקום ביקור, הוא שלח להם קלטת. נראה כי צורת דיבורו של אולינגה כללה מונחים רבים מעולם הנצרות, כדוגמת "אחים ואחיות", "חפשו את רצון האל" ועוד. ב-1977, אולינגה ייצג את בית הצדק העולמי בוועידה בינלאומית שנערכה בברזיל ולאחר מכן השתתף בוועידה נוספת במרידה, מקסיקו.
בן דתו של אולינגה, דיזי גילספי, חיבר שיר בשם "אולינגה", וזה היה שיר הנושא של אלבומו של המוזיקאי מילט ג'קסון אשר הופק על ידי קריד טיילור, הוקלט ב-1974 והוצא מחדש לאור ב-1988. כן, נעשתה לו גרסת כיסוי על ידי ג'ודי רפאת באלבום ההוקרה שלה לגילספי ב-1999. "אולינגה" היה גם שמו של שיר של מארי לו ויליאמס שיצא ב-1995.
חזרה לאוגנדה

בספטמבר 1977 המוסדות האדמיניסטרטיביים של הדת הבהאא'ית פורקו על ידי ממשלת אוגנדה. עד מהרה פרצה מלחמת אוגנדה-טנזניה בשנת 1978 ואוגנדה הייתה במצב קשה. במהלך תקופת שלטונו של אידי אמין, האמונה הבהאא'ית באוגנדה הייתה לא חוקית ואולינגה חזר למדינה כדי לסייע בהגנת הקהילה במהלך קשיים אלו. אוגנדה הייתה בתקופה של אלימות רחוב מאותה שנה. במרץ 1979 ביתו של אולינגה נשדד. בנוסף, רכבו נפגע בתאונה חשודה ובנו נעלם לשבוע על ידי חייליו של אמין. לאחר שהנשיא אמין נמלט באפריל, הדת הבהאא'ית החלה להתארגן מחדש. הנשיא אידי אמין הופל בתחילת 1979.
הירצחו

ביום ראשון, 16 בספטמבר 1979, היה יום ההולדת של אחת מבנותיו של אולינגה, ותוכנן כיום של מפגש משפחתי. לאחר השעה שמונה בערב נכנסו חיילים לביתו של אולינגה. בזמן שאחד מהחיילים עמד על מפתן הדלת, החיילים האחרים רצחו את אולינגה, את אשתו ושלושה מילדיהם. עקבות דם נראו מהמטבח ועד לחלקו האחורי של הבית. אולינגה עצמו נרצח בחצר, שם נשמע בוכה לאחר שייתכן וראה את משפחתו המתה באותו הבית בו הוא עצמו הצטרף לדת הבהאא'ית. שכנים ומשרת ששהה בגינה היו עדים לשמיעת ההוצאה להורג של משפחת אולינגה. הידיעה על הרצח הועברה תחילה על ידי המשרת לחבר באדמיניסטרציה הבהאא'ית הלאומית, ולאחר מכן לחלוצת הדת, קלייר גונג. לבסוף, החדשות הגיעו לבית הצדק העולמי, בעוד נוהל בה המושב ה-17. כל המתים נקברו בבית הקברות הבהאא'י האוגנדי ב-25 בספטמבר, בעוד מלחמת האזרחים והטרור המשיכו להכות במדינה. בהלוויה נכחו מאות בהאא'ים שהיה באפשרותם להגיע לאוגנדה ומספר נציגים מממשלת אוגנדה.
הנצחה

אחד מבניו של אנוך אולינגה, ג'ורג' אולינגה, חזר לאוגנדה בפברואר 1985, שם הוא ואדם נוסף נשאו דברים באחד מבתי הספר היסודיים על הדת הבהאא'ית ועל מוסדותיה.
מאז שנת1996 "קרן אולינגה לפיתוח אנושי" מציעה הכשרה בבתי ספר יסודיים וחטיבות ביניים מרוחקים באזור המערבי של גאנה. קמפיין "Enlightening the Hearts Literacy" של הקרן הוא תוכנית חינוכית שהגיע ליותר מ-400 בתי ספר באזוריה הכפריים של גאנה החל משנת 2009. שתי מטרותיה העיקריות הן שיפור שיעורי ההשכלה בקרב ילדים בגילאי 9–15 ושיפור יכולות המורים והילדים באמצעות חינוך מוסרי ושינוי אישי. בשנת 2009, התוכנית הגיעה לגמר בתחרות אפריקנית עבור אלופי רשת שינוי של איכות החינוך.
אוניברסיטה מקוונת, "מכללת אנוך אולינגה ללימודים בין-תרבותיים", אשר נוסדה בשמו במטרה לקדם את העיסוק הגלובלי בבעיית העוני.
אקדמיית אולינגה באוסטרליה המבקשת לקדם וליישם פיתוח חברתי וכלכלי, בעיקר בקהילות כפריות וילידיות, באמצעות הכשרה ופרויקטים שונים.
סרט דוקומנטרי, "אנוך אולינגה", אשר נהגה ב-1986, העבודה עליו החלה בדצמבר 1996 והסתיימה באפריל 2000. הסרט יצא בארבעה חלקים ואורכו הוא 144 דקות. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי "Dawn Breakers" (אנ').
ראו גם

הדת הבהאא'ית
האמונה הבהאא'ית באוגנדה (אנ')
האמונה הבהאא'ית בקמרון (אנ')
ידי האמונה
אטסו (אנ')
אורית שטיין רייזנר

| --- | --- |
צילום מ-2023
צילום מ-2023
 לידה:  1967 (בת 57 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 תפקיד:  מנהלת בית החולים השיקומי רעות תל אביב
 
אורית שטיין רייזנר (נולדה בשנת 1967), היא רופאה ישראלית, מומחית בפסיכיאטריה ובמנהל רפואי, מנהלת בית החולים השיקומי רעות תל אביב.
ביוגרפיה

שטיין רייזנר נולדה בתל אביב. בתקופת לימודיה בתיכון ייצגה את ישראל בבית ספר בינלאומי (UWC) בניו מקסיקו, ארצות הברית (1985-1983). שירתה בצה"ל ביחידה 8200 חיל המודיעין.
בשנת 1994 השלימה לימודי רפואה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2001 השלימה התמחות בפסיכיאטריה בבית החולים שיבא תל השומר.
בשנת 2002 שימשה כמורה מן החוץ בחוג לחינוך רפואי של הפקולטה למדעי הרפואה והבריאות, אוניברסיטת תל אביב,
בוגרת מחזור ב' של "תוכנית ענבר" – מיזם משותף של משרד הבריאות וארגון "מעוז" לגיבוש עתודה ניהולית בכירה במערכת הבריאות. במקביל השלימה תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב (2018) והתמחות על במנהל רפואי.
בוגרת התוכנית ללימודי אוצרות ומוזיאולוגיה במכללה האקדמית תל אביב-יפו (2021).
תפקידים ניהוליים במערכת הבריאות

בשנת 2004 מונתה לסגנית הפסיכיאטר המחוזי במשרד הבריאות, מחוז מרכז, ושימשה בתפקיד זה עד שנת 2008.
בשנים 2006–2013 שימשה כמנהלת מחלקת מיון במרכז רפואי לבריאות הנפש "לב השרון".
בשנת 2013 מונתה לפסיכיאטרית מחוזית ומנהלת תחום בריאות הנפש המחוזית של מכבי שירותי בריאות במחוז ירושלים-שפלה, ובשנת 2015 לפסיכיאטרית ארצית ומנהלת מחלקת בריאות הנפש במכבי שירותי בריאות. במסגרת תפקידה זה הובילה את ההכנה לרפורמה בבריאות הנפש והטמעתה במכבי.
בינואר 2020 מונתה לסגנית מנהל ומנהלת רפואית בבית החולים השיקומי רעות תל אביב.
בנובמבר 2020 מונתה למנהלת בית החולים השיקומי רעות תל אביב.
פעילות חברתית

החל משנת 2020 היא חברת דירקטוריון ויו"ר הוועדה המקצועית של עמותת אנוש – העמותה הישראלית לבריאות הנפש.
מתנדבת בעמותת 'הופכות את היוצרות', המסייעת לנשים להיחלץ ממעגל הזנות.
מנטורית בתוכנית WoMed, אשר נועדה לקדם רופאות מצטיינות בתחילת דרכן המקצועית באמצעות מודל חניכה אישית.
חברת דירקטוריון אובונטו - חיים משמעותיים בקהילה לכולם, חברה לתועלת הציבור שמטרתה להוביל ולתמוך בפרויקטים קהילתיים עבור אוכלוסיות בעלות צרכים מיוחדים, לקדם סובלנות לאוכלוסיות אלה ולשלבן בעשייה בקהילה.
חיים אישיים

שטיין רייזנר נשואה ואם לשלושה, מתגוררת בגני עם.
מבחר פרסומים

ד"ר אבישי רייזנר, ד"ר אורית שטיין-רייזנר, ד"ר אילת דסה, הערך "מחלת אלצהיימר - שימוש במוזיקה בזמן טיפול שיניים להפחתת ההתנגדות לטיפול", באתר ויקירפואה
Orit Stein Reisner, Israeli mental, physical rehabilitation is put in crisis during war, The Jerusalem Post, ‏3 February 2024
Bassal R, Shalev V, Eisenberg VH, Stein-Reisner O, Schejter E. The Association Between Depression and Invasive and In-situ Cervical Tumors: A Large Population Based Cohort Study. Isr Med Assoc J. 2023 Jul;25(7):490-494. PMID 37461175.
הערות שוליים

↑  מנהלת חדשה לבית חולים שיקומי רעות: ד"ר אורית שטיין רייזנר, באתר בית חולים שיקומי רעות ת"א, ‏9 בנובמבר 2020
1 2 3   ענת יפה, ד"ר אורית שטיין רייזנר, מנהלת בית החולים השיקומי רעות, סבורה שרפואת השיקום היא הזדמנות לחזרה איכותית לשגרה, באתר הארץ, 6 במרץ 2022
↑  חברי סגל הפקולטה לרפואה, באתר הפקולטה למדעי הרפואה והבריאות, אוניברסיטת תל אביב
↑  תוכנית ענבר – עתודה ניהולית במערכת הבריאות, באתר Maoz, ‏22 באוגוסט 2019
1 2   אסף לבנון, "יש צורך בשינוי סדר העדיפויות הלאומי, בהפניית משאבים לפיתוח רפואת השיקום והגריאטריה", באתר TheMarker‏, 21 בינואר 2021
↑   ענת יפה, "שיקום הוא הסיפור של המאה ה-21, הזדמנות לחזור לחיים עצמאיים", באתר הארץ, 18 בספטמבר 2023
1 2 3  ד"ר אורית שטיין רייזנר, באתר אנוש, ‏19 בדצמבר 2021
↑  אלי אשרף נבחר ליו"ר עמותת אנוש, באתר ערוץ 7, 29 בדצמבר 2020
↑  אובונטו - חיים משמעותיים בקהילה לכולם, באתר "גיידסטאר ישראל"
נשף סיום

התכנסות של בוגרים ובוגרות לפני נשף הסיום
נשף הסיום (באנגלית: Prom) הוא אירוע רשמי שנועד לציין את סיום הלימודים התיכוניים. הנשף נערך לרוב בשנת הלימודים האחרונה של בית הספר התיכון. נשף הסיום מופיע רבות בתרבות הפופולרית ובמיוחד בקולנוע ובטלוויזיה האמריקאיים. נהוג להציג במהלך הנשף את מלכו ומלכתו. אלו הם לרוב התלמידים הפופולריים ביותר בשכבה.
לבוש בנשף

הבנים לובשים בדרך כלל חליפות שחורות בנשף הסיום, חליפות טוקסידו או חליפות לבנות רשמיות. במרבית האירועים, החליפה היא חליפה מושכרת ליום הנשף או למספר ימים. הבנות לובשות שמלות ערב ועונדות תכשיטים שונים כגון עגילים יקרים או מחרוזות. כמו כן, הבנות מעצבות את שיערן לערב הנשף על מנת שיהיה ייחודי ומרשים (סלסול, צביעה החלקה וכו').
מסורת הנשף

לפני הכניסה זוגות הנשף מצטלמים בחצר או בגינה מחוץ לאולם הנשף. מנהג נפוץ נוסף הוא שהזוגות מצטלמים למזכרת בביתו של אחד מבני הזוג לפני ההגעה לנשף. המנהג הנפוץ ביותר של נשף הסיום הוא השכרת לימוזינה על ידי המוזמנים לנשף והגעה בה לאולם הנשף המושכר או לאולם הספורט בבית הספר. יש בתי ספר שעורכים את נשף הסיום בחדר אירועים של בית מלון או באולם שבו עורכים חתונות. בארצות הברית ההוצאה הממוצעת על נשף הסיום בשנת 2012 עמדה על 1,078 דולר ובשנת 2013 על 1,139 דולר.
נשפי סיום בעולם > ישראל

בישראל, מסיבות סיום הלימודים התיכוניים לרוב משלבות מופע וטקס סיום צנוע שלאחריהם מתקיימת מסיבת ריקודים. בשנים האחרונות, בהשפעת התרבות האמריקאית, יותר ויותר בוגרים מחליטים לערוך נשף סיום לפי המסורת בארצות הברית שכולל שכירת לימוזינות, הכרזת מלך ומלכת נשף ולבוש יוקרתי, אם כי חלק מבתי הספר לא תומכים בפעילויות אלו.
נשפי סיום בעולם > ארצות הברית

בארצות הברית, ישנם בתי ספר שמרשים רק לתלמידים הבוגרים לערוך נשף סיום. בתי ספר אחרים מרשים גם לבוגרי הכיתה ה-11 לערוך נשף, ובתי ספר ספורים מרשים גם לבוגרי הכיתה ה-10 וה-9 לערוך נשף. ישנם מקרים שבהם מתקיים נשף משולב של בוגרים ושל תלמידים חדשים. יש בתי ספר בארצות הברית שאינם רוצים לערוך מסיבת ריקודים, ובמקומה הם עורכים סעודה. בשנים האחרונות החלה תופעה שבה בוגרים מבקשים מידוענים ומדוגמניות להשתתף בנשף הסיום.
נשפי סיום בעולם > בולגריה

בבולגריה, הנשף נקרא "אביטוריאנטסקי באל" והוא נערך בסוף שנת הלימודים ה-12, כאשר הבוגרים הם לרוב בני 18. ההכנות לנשף מתחילות בסוף שנת הלימודים ה-11, מאחר שמצופה מהבוגרים שיארגנו את כל הנשף בעצמם. הנשף נערך בחודש מאי, לרוב בימים 23,24 או 25 בחודש לאחר שהבחינות מסתיימות. התלמידים יכולים לבוא עם בן/בת זוג לאירוע שלרוב נערך במסעדה או במועדון. בדרך כלל, לפני האירוע המרכזי, ישנה התכנסות גדולה לפני בניין התיכון שבו כל התלמידים מצטלמים וסופרים עד 12. בנשף עצמו, הנערך במסעדה או בית מלון משמיעים מוזיקה, לרוב מוזיקת פופ ורטרו. התלמידים חופשיים לרקוד עם מי שהם חפצים, אפילו אם הם באו עם בן/בת זוג לנשף. על פי רוב הבוגרים עורכים טיול שנמשך בין שלושה לחמישה ימים לאחר ליל הנשף. האתרים הנפוצים ביותר הם חוף הים השחור או טורקיה.
נשפי סיום בעולם > רומניה

ברומניה, מקיימים שני סוגים של נשפים: נשף לבוגרים שמסיימים את התיכון ונשף לתלמידים החדשים שהחלו את לימודיהם. לרוב לא מדובר בנשפים רשמיים, כלומר אין בהם קוד לבוש מסוים. מיקום הנשף נבחר על ידי סגל המורים והוא יכול להיות אולם הספורט של בית הספר, אולם הרצאות, מסעדה, מועדון וכו'. נהוג לחייב את התלמידים בדמי כניסה לנשף על מנת לצמצם את ההפסד על הוצאתו. להקה או מספר להקות וכן זמרים נשכרים לאירוע. במרבית המקרים מאבטחים את האירוע, שכן תלמידים של בתי ספר אחרים מנסים להיכנס לנשף, והמקרה החריג היחידי שבו מכניסים אנשים שאינם תלמידים הוא רק אם הם קרובים של המוזמנים. באופן כללי, הנשף של התלמידים החדשים יותר פופולרי, ונשפים כאלה מתפרסמים ברדיו. תחנות הרדיו מנצלות את ההזדמנות על מנת לתווך בין המשתתפים לבין להקות או זמרים.
נשפי סיום בעולם > גרמניה

בגרמניה, הנשפים הם לא רשמיים ולרוב כוללים מספר פעילויות שאורגנו על ידי הבוגרים ומטרתם לצחוק על סגל המורים. מה שיותר מזכיר את הנשף האמריקאי הוא חגיגת "אביבול", אירוע שמתקיים לאחר טקס הסיום הרשמי. כאן הבוגרים לובשים חליפות ושמלות ערב. האביבול מתנהל לרוב לפי תוכנית, שכוללת הקדמה, טקס הענקת פרסים לתלמידים וכן מופע של התלמידים ואף של המורים. לאחר מכן מנגנת להקה או שמושמעת מוזיקה של תקליטן, כאשר המוזיקה הפותחת היא לרוב מוזיקת ואלס ולאחר מכן סוגי מוזיקה אחרות. ניתן להגיש משקאות אלכוהוליים בטקס זה, מאחר שהגיל המינימלי החוקי לממכר אלכוהול עומד על 16 בגרמניה (עבור בירה ויין) ורוב הבוגרים הם כבר בני 18 בטקס.
נשפי סיום בעולם > איטליה

באיטליה, ישנו טקס שמקביל לנשף סיום בשם "אי קאנטו גיורני" (מאה הימים), זוהי מסיבה לא רשמית שעורכים הבוגרים במקום לפי בחירתם החופשית מאה ימים לפני מבחני הסיום. לרוב המסיבה לא נערכת בנוכחות כל התלמידים הבוגרים, אלא כל כיתה מקיימת לעצמה מסיבה בנפרד. מקור שם הטקס הוא באקדמיות הצבאיות באיטליה מסוף שנת 1800, בהם החלו לספור את הימים לסוף המסלול החל מהיום המאה בשפה הפיימונטית.
נשפי סיום בעולם > מזרח אירופה

ברוסיה, בלארוס ואוקראינה, נשפי הסיום נקראים "ויפוסקנוי וצ'ר" שמשמעו הוא ערב הבגרות. הנשפים נערכים בין ה-18 ל-20 ביוני או בין ה-23 ל-25 בחודש יוני. הסיבה שנשף הסיום לא נערך בימים 21 ו-22 ביוני הוא מפני שבשנת 1941 הנשפים נערכו ב-21 בחודש וב-22 גויסו כל הבוגרים לצבא עקב פלישת הצבא הגרמני. תחילה מחולקות תעודות לבוגרים והתלמידים המצטיינים הם הראשונים לקבלן. לאחר מכן, הנשף ממשיך כמסיבת בית ספר שלרוב כוללת ריקודים קלאסיים. התלמידים רשאיים לבחור במסעדות, בתי קפה או בספינות כאתרי הנשף ולאו דווקא לקיימו בשטח בית בספר. הנשפים יכולים להיערך במועדוני ריקודים, אבל הם חייבים להתחיל בריקוד ואלס. בסיומו של ליל הנשף, המנהג במדינות אלו הוא לקיים "לילה לבן" שבו נשארים ערים ומטיילים עד לזריחה.
נשפי סיום בעולם > פינלנד

בפינלנד, המקבילה של נשף הסיום נקראת "ונהוג'ן טנסיט" (ריקודי זקנים") . טקס זה נערך בחודש פברואר, כאשר התלמידים בשנה השלישית חדלים להגיע לבית הספר על מנת להתכונן לבחינות המסכמות שלהם, ותלמידי השנה השנייה הופכים לתלמידים הבוגרים ביותר בבית הספר. התלמידים לומדים בין עשרה לחמישה עשר ריקודים שונים לטקס. המנהג הישן היה להגיע לטקס בבגדים ישנים על מנת לשוות לתלמידים מראה בוגר יותר, אך כיום קוד הלבוש בטקס דומה לזה שבנשפים האמריקאים.
ראו גם

Homecoming (מנהג)
לקריאה נוספת

Anderson, Ann, High School Prom: Marketing, Morals and the American Teen, Jefferson, North Carolina: McFarland, 2012.
Best, Amy L., Prom Night: Youth, Schools and Popular Culture, London: Routledge, 2013.
נערה בשמלת ערב לבנה בנשף סיום בארצות הברית בשנות החמישים
הישארות הנפש

הישארות הנפש היא אמונה כי הנפש מוסיפה להתקיים לאחר המוות. למושג אין זיקה הכרחית ל-'נצחיות הנפש', 'אלמוות', 'תחיית המתים', 'תורת הגמול'. רעיון זה אינו מקורי ביהדות, ורק בימי הביניים הוא זכה בה להבלטה.
ביוון העתיקה

בדיאלוג האפלטוני פיידון סוקרטס מבהיר מה כוונתו במושג "מוות", אליו על הפילוסוף להתכונן. לדבריו המוות הוא השאיפה להיפרדות הגוף והנפש. בתהליך ההפרדות יוצאת הנפש מהיסוד שמפריע לה להגיע לעולם הרוחני, הנפשי והתבונתי באמת – לעולם האידיאות. הגוף מהווה מחסום חושי מפני הנפש להגיע לטוהרה האמיתית שלה. סוקרטס מבהיר כי הגוף הוא תבנית אשר גורמת לאדם, ובזאת גם לפילוסוף, לעסוק בתענוגות גופניים כעיקר. הפורש מהנאות גופניות במובן התודעתי הוא מרוחק מגופו ונפרד ממנו. כשהנשמה מצויה יחד עם הגוף היא שמה לב למה שהגוף מכוון אותה אליו. מי שמרוכז בהנאות הגופניות ולא בתכנים הנפשיים - בעל תלות לפעילות גופנית או למצב גופני, ובצורה זו הופכת הנשמה למשועבדת למצבי גוף ופעילויות גוף אשר מספקות לה הנאה.
אריסטו סבר שכאשר נברא עצם מסוים ביקום, יחד עם החומר שלו נבראה גם הצורה (הנפש לפי אריסטו) שלו, וכאשר החומר יתכלה בסופו של דבר גם הצורה תכלה יחד עמו. דוגמה כאשר שורפים שולחן גם החומר מתכלה וגם הצורה. אבל בכל זאת יש אפשרות לאדם לגרום לנפשו להיות נצחית וזאת על ידי "קניית מושכלות נצחיות" כלומר כאשר אדם בחייו קונה חוכמה מסוימת נצחית נפשו מתאחדת יחד עם אותה חוכמה ולכן נפשו תישאר גם לאחר המוות.
במקרא ובתלמוד

במקרא, תורת הגמול מתקיימת בתחומי העולם הזה – ומשום כך אין היא זקוקה להישארות הנפש. הקיום שלאחר המוות נתפס במקרא כ'קיום צללים' בשאול, ואין הוא נתפס כקיום חיובי, למרות זאת הוגים יהודים הצביעו על פסוקים רבים במקרא המרמזים על הישארות הנפש. בתחילה היהדות פירשה את החיים לאחר המוות, לא כגאולתה של הנפש מהגוף, אלא כאיחודם מחדש של הנפש והגוף כדי לחיות שוב בשלימות של טבע האדם. אמנם בתלמוד קיימות התבטאויות בדבר הישארות הנפש, אבל הנושא לא נדון לעומק – כנראה מפני שהוא נתפס כהשקפה המתחרה עם תחיית-המתים.
הרמב"ם

במשנתו של הרמב"ם, תחיית המתים היא זמנית, והיא שלב ביניים במסעה של הנפש – אשר לאחריו, מתרחש מוות שני. בעקבותיו הישרים זוכים לחיי נצח, וכנשמות בלי גוף, הם נהנים מידיעת מהותו האמיתית של הבורא. לעומתם, הרשעים נכרתים ונשמתם אובדת. לפי הרמב"ם אין ההשקפות השונות בעניין גורל הנפש אחרי המוות צריכות לקבוע את דרכו של האדם – ועליו ללמוד תורה לשמה, בלי שאול מה יהיה שכרו. הישארות הנפש אינה תכונה הטבועה בנפש האנושית, אלא היא תוצאה של התנהגות מוסרית.
ואם עניינו כן בעולם הזה הגופני, כל שכן בעולם הרוחני והוא העולם הבא, שנפשותנו משכילות שם מידיעת הבורא יתברך כמו שמשכילות הגופנים העליונים או יותר, ואותו תענוג לא יחלק לחלקים, ולא יסופר ולא ימצא משל למשול בו אותו התענוג, אלא כמו שאמר הנביא עליו השלום כשנפלאו בעיניו גדולת הטוב ההוא ומעלתו, אמר "מה רב טובך אשר צפנת ליראיך"(תהלים לא, כ). וכן אמרו עליהם השלום "העולם הבא, אין בו לא אכילה ולא שתיה ולא רחיצה ולא סיכה ולא תשמיש, אלא צדיקים יושבים ועטרותיהם בראשיהם, ונהנים מזיו שכינה", רוצה לומר באמרו "ועטרותיהם בראשיהם" השארות הנפש בקיום המושכל שלה והוא הבורא יתברך, והיות הוא רוצה לומר המושכל והיא דבר אחד, כמו שזכרוהו גדולי הפילוסופים בדרכים יארך ביאורם בכאן. ואמרו "ונהנים מזיו שכינה", רצוני לומר שאותן הנשמות מתענגות במה שמשיגות ויודעות מאמיתת הבורא יתברך, כמו שמתעטרות חיות הקודש ושאר מדרגות המלאכים במה שהם משיגים ויודעים ממציאותו.
ההוגים היהודיים שהושפעו מהניאופלטוניזם, כרבנו בחיי בספרו חובות הלבבות, כמחבר אנונימי של הספר על מהות הנפש, כאברהם בר חייא בספרו הגיון הנפש העצובה, כרב יוסף אבן צדיק בספרו עולם קטן וכרבי אברהם אבן עזרא, הגורסת שהנפש היא עצם שמימי עצמאי שכל שאיפתו להשתחרר מכבלי הגוף, סברו שהנפש כולה משתחררת מהגוף ברגע המוות ונשארת לחיות חיי נצח. רבי אברהם אבן עזרא אף גרס את הישארות הנפש לא במובן האישי, אלא כהתאחדותה עם הנפש העולמית. האריסטוטליים שביניהם, כאברהם אבן דאוד, הרמב"ם, הלל בן שמואל בספרו תגמולי הנפש והרלב"ג, שעל פי גרסתם הנפש היא חלק בלתי נפרד מן הגוף, הכלה יחד עם כיליון הגוף לאחר המוות, סברו שרק החלק השכלי שלה זוכה לחיי נצח על ידי פעילות הלמידה וההשכלה. לשם כך ניסח הרמב"ם את י"ג עיקרי האמונה, שעל ידם מובטח חלקם של המאמינים בהם בהישארות הנפש ובחיי העולם הבא. הרלב"ג בספרו "מלחמות השם" אף לחם כנגד השקפתו של הפילוסוף המוסלמי האריסטוטלי אבן רושד בדבר התאחדות נפשות בני אדם לאחר המוות לנפש אחת כללית. הרלב"ג טען כנגד דעה זו, שאם כך הוא הדבר, "הייתה כל תשוקתנו לדעת וכל מאמצינו לרכישתה בטלים לגמרי".
מנדלסון

משה מנדלסון למעשה ערך פירוש ל"פיידון, או על אלמותיות הנפש", בעקבות הדיאלוג האפלטוני בשם זה), שבו הוא ניסה להציג ראיות רציונליות להישארות הנפש. הוא האמין שהנפש האנושית מעצם טבעה היא בת אלמוות. בניגוד לרמב"ם הוא סבר; שכל נפש אנושית נועדה להנות מן האושר; ושלאחר גמול על מעשיהם, גם רשעים ייהנו מאושר – וזאת בזכות חוכמתו וטובו האינסופיים של האלוהים. בדומה לרמב"ם הוא דגל במוסריות שלא על מנת לקבל גמול. הוא אמנם הקל בערכה של ההטפה המוסרית, אבל הוא לא ניסה לשרש תפיסות עממיות אלו. קנט קעקע את הוכחותיהם של מנדלסון בדבר הישארות הנפש – אף על פי שהוא עצמו האמין בדוקטרינה זו. הוא הגדיר אותה כפוסטולט של תבונה מעשית.
הרמן כהן

הרמן כהן הצטער שקאנט השמיט משיטתו שארית זו של המוסר ההטרונומי. הוא ראה בביטויים מקראיים כגון 'שכב עם אבותיו' 'נאסף אל עמיו' ביטויים של השקפה הרואה בהישארות הנפש 'המשך קיומו ההיסטורי של הפרט, דרך המשך קיומו ההיסטורי. בהשקפה המאוחרת של המשיחיות – האוניברסלית ובעלת הראייה המוסרית והמשוכללת, מתרחבת מסגרת ההתייסות של הפרט. במילים אחרות עיקר העניין הוא בהשתכללות המין האנושי כולו.
ניסיונות להוכיח את הישארות הנפש

ישנם הטוענים למספר הוכחות אם כי לא מדעיות התומכות בעקרון של "הישארות הנפש":
סיאנס - הורדת נשמות של מתים וניהול דו-שיח איתן.
מוות קליני - אלפי עדויות של אנשים שהוגדרו מתים מבחינה רפואית וסיפרו על הלכי נפשם לאחר מותם, ועל תחושת חיים גם לאחר המוות (חוויית סף מוות).
לקריאה נוספת

אלן ארקוש, הישארות הגוף. בתוך, ארתור א. כהן ופול מנדס-פלור (עורכים), אברהם שפירא (עורך המהדורה העברית), לקסיקון התרבות היהודית בזמננו: מושגים, תנועות, אמונות, הוצאת עם עובד, תל אביב, תשנ"ג, 1986. עמ' 130–136.
חיים סלונימסקי, ספר מציאות הנפש, באתר היברו בוקס
הרב יהודה פתיה, ספר רוחות מספרות, באתר היברו בוקס