stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אייבי רוטנברג
קריירה מוזיקלית

החל משנת 1970 מלחין ומבצע מוזיקה חסידית בסגנון המתואר "רך ומתוק" המושפע מאוד ממוזיקה עממית.
רוטנברג גדל בקווינס בניו יורק מוקף במוזיקאים דתיים רבים, כדוגמת אלי טייטלבאום, ברוך חייט, ולייבל שרפמן שלמד עמו בישיבה. רוטנברג למד פסנתר וגיטרה באופן עצמאי בצעירותו. את המוזיקה שלו מפיק חברו M&M Enterprises.
רוטנברג הזכיר מוזיקאים כבן-ציון שנקר ושלמה קרליבך כמקורות השראה עיקריים עבורו, אך בעוד צלילי המוזיקה העממית ומילותיה בשיריו מזכירות את קרליבך, קולו הרך ולעיתים אף מלנכולי של רוטנברג מנוגדים לסגנונו של קרליבך.
רוטנברג שיתף פעולה עם אמנים דתיים רבים, ביניהם מרדכי בן-דוד, אברהם פריד, יהודה שכטר, יעקב שוואקי, ברוך לוין ומשה יס.
רוטנברג השתתף באלבום שיצא באוגוסט 2003 - "כוכבי השמים", שנקרא על שם השיר אותו הוא מבצע באלבום לצד הזמר ריבי שוויבל.
רוטנברג הוא המפיק עיקרי של הקונצרטים השנתיים של האסק. הוא גם הפיק סדרת אודיו לילדים בשם "מכונת המידות הנפלאה" הכוללת 4 חלקים. הוא אמר כי באמצעותה רצה להעלות את המודעות לתכונות הילד הטבועות בו.
בשנת תשפ"ב (2022) הוציא את אלבומו החמישי בסדרת האלבומים "מסעות" (Journeys 5) באלבום אייבי מארח את אברהם פריד, שולם למר, מרדכי שפירא, בני פרידמן, שלומי גרטנר, ברוך לוין, שלמה שמחה, ג'ואי ניוקם, להקת לב טהור, היום השמיני, גרשון ורובה, המכביטס, טלי יס ועוד.
קריירת כתיבה

בספטמבר 2015, פרסם רוטנברג את הרומן הראשון שלו, "העונה של פפסי מאיירס" המספר על נער יהודי בן 18 המשחק בניו יורק יאנקיז.
בנובמבר 2016, הוציא לאור ספר בשם "אליהו הנביא", על חייו של אליהו הנביא.
דיסקוגרפיה

דביקות: חלקים 1–6
מסעות: חלקים 1–5
לב ונפש: חלקים 1 ו-2
כתר הזהב
האוצר האחרון
אש: חלקים 1 2 ו-3 (בשיתוף עם שלמה שמחה)
זמן לצחוק
מכונת המידות הנפלאה: חלקים 1–4
קול סלוניקי
המקום אליו אני שייך
שלמה קרליבך ובני ישראל שרים אני מאמין
הערות שוליים

↑  ביוגרפיות למוזיקה יהודית
1 2  Interview for JE Magazine, December 31, 2005
↑  " Bresky, Binyamin, Performer Shlomo Simcha: The Power of Jewish Music and Radio, Israel National Radio, February 12th, 2007"
↑  כוכבי השמים, באתר JewishMusic.fm
↑  " An Interview On The History and The Story Behind Jewish A Cappella"
↑  יוסי אושרי, האלבום שחיכינו לו: אייבי רוטנברג מגיש – "Journeys 5", לקריאה באתר 'חסידיניוז'.
↑  (הוצאת פלדהיים)
↑  (הוצאת מסורה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267092105171  ISNI: 0000 0000 6978 2240  LCCN: n92113339  MusicBrainz: 80541804-dd82-4478-b319-52f3337ffe63  VIAF: 98164270   WorldCat (עם VIAF): 98164270
אלבניה במשחקים הפאראלימפיים

אלבניה השתתפה במשחקים הפאראלימפיים לראשונה בלונדון (2012). במשחקי החורף לא נטלה אלבניה חלק מעולם.
במשחקי לונדון 2012 יוצגה אלבניה על ידי ספורטאי יחיד, האקי דוקו, שהתחרה בתחרויות מרוץ אופני היד אך לא הצליח להגיע להישגים ספורטיביים משמעותיים, ולא זכה במדליה.
המדינה נעדרה מהמשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016).
ראו גם

אלבניה במשחקים האולימפיים
אלבניה במשחקים האולימפיים לנוער
איירבוס A321

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 סוג:  מטוס נוסעים צר-גוף
 ארץ ייצור:  צרפת צרפת גרמניה גרמניה ספרד ספרד בריטניה בריטניה
 יצרן:  איירבוס
 טיסת בכורה:  11 במרץ 1993
 תקופת שירות:  ינואר 1994 (לופטהנזה) – הווה
 משתמש ראשי:  אמריקן איירליינס   צ'יינה סאות'רן איירליינס   צ'יינה איסטרן איירליינס   טורקיש איירליינס
איירבוס A321 של חברת ארקיע
איירבוס A321 הוא מטוס ממשפחת איירבוס A320, הכוללת מטוסים צרי גוף המיועדים לטיסות נוסעים בטווח קצר עד בינוני. יצרנית המטוסים היא חברת איירבוס האירופאית.
המטוס נכנס לשירות בשנת 1994 – תחילה לצי חברת לופטהנזה הגרמנית – כ-6 שנים לאחר השקתו של איירבוס A320 המקורי. טייסי A321 מורשים להטיס כל מטוס ממשפחת ה-A320.
פיתוח

דגם איירבוס A321 נגזר ממטוס איירבוס A320 המקורי. יש המכנים אותו 'איירבוס A320 המתוח', 'A320-500' או 'A325'.
עיצוב

איירבוס A321 הוא מטוס בעל גוף צר עם כני נסע נשלפים בתצורה משולשת. הוא ומופעל על ידי שני מנועי טורבו־מניפה מותקנים מתחת לכנפיים. זהו מטוס חד-כנפי עם כנף שלוחה בהתקנה נמוכה עם יחידת זנב קונבנציונלית בעלת מייצב כיוון בודד. שני ספקים מספקים מנועים עבור ה- A321: חברת CFM International, שמספקת מנועי CFM56, ו-International Aero Engines, שמספקת מנוע V2500.
גרסה זו שונה מ- A320 בגוף המטוס שלה, הרחב ב-6.9 מטרים, כמו גם בכושר התובלה הגדול יותר. בנוסף, יש לה יותר דלתות יציאה, מה שמאפשר פינוי מהיר יותר. תא הנוסעים של מטוסי ה-A321 מאפשר הובלה של בין 185 עם מחלקת עסקים ל-220 איש עם מחלקת תיירים בלבד.
הערות שוליים

↑  Airbus A321-200, ARTHEAU aviation
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4248763-8
איגרת אמס

וילהלם הראשון, מלך פרוסיה בבאד אמס
קריקטורה המתארת את לאופולד, נסיך הוהנצולרן מנסה להתיישב על כס המלוכה הספרדי אולם נפוליאון השלישי מונע ממנו
מצבת זיכרון בבאד אמס
איגרת אמס (בצרפתית: Dépêche d'Ems בגרמנית: Emser Depesche) הידוע גם כמברק אמס, היא איגרת דיפלומטית מ-1870 אשר גרמה לקיסרות הצרפתית השנייה להכריז מלחמה על ממלכת פרוסיה ולפתוח בכך את מלחמת צרפת–פרוסיה. האיגרת התפרסמה בעיתונות בידי ראש ממשלת פרוסיה אוטו פון ביסמרק.
רקע

ב-1866 הביסה פרוסיה את האימפריה האוסטרית במלחמת שבעת השבועות. בעקבות המלחמה, פירקה פרוסיה את הקונפדרציה הגרמנית והקימה את הקונפדרציה הצפון-גרמנית. אוסטריה לא הייתה חברה בקונפדרציה החדשה, ובכך סולקה מכל השפעה שהייתה לה בגרמניה. פרוסיה לעומת זאת סיפחה את ממלכת הנובר, נסיכות הבוחר מהסן, דוכסות נסאו, פרנקפורט ושלזוויג-הולשטיין. בכך הפכה פרוסיה למדינה הגרמנית החזקה ביותר. התוצאה הפתיעה מאוד את הקיסרות הצרפתית ואת שליטה נפוליאון השלישי, אשר היו משוכנעים שאוסטריה תנצח. העובדה שצרפת לא הייתה מעורבת במאורעות כלל נתפסה כהשפלה, ובצרפת אף נשמעו קולות שדרשו "Revanche pour Sadova" ("נקמה על סדובה"). נפוליאון קיווה שבתמורה לכך שנותר נייטרלי במהלך המלחמה, פרוסיה תתיר לו לספח את לוקסמבורג. ב-1867 הוא ניסה לרכוש אותה מווילם השלישי, מלך הולנד. ראש ממשלת פרוסיה אוטו פון ביסמרק סרב, והוביל בכך למשבר לוקסמבורג. שני הצדדים נפגשו לשיחות בלונדון, אשר בסופן הוסכם כי לוקסמבורג לא תסופח לצרפת ותיוותר חלק מאיחוד המכס הגרמני.
המצב בין פרוסיה לצרפת היה כעת דליק מאוד. בשנת 1868 התחוללה בספרד מהפכה, והמלכה איזבלה יצאה לגלות. כראש ממשלה זמני מונה מרשל חואן פרים. פרים חיפש מלך חדש עבור ספרד, הוא הציע את הכתר לפרננדו השני, מלך פורטוגל, אולם פרננדו דחה את ההצעה בנימוס והציע אותו לחתנו הפרוסי, לאופולד, נסיך הוהנצולרן. עם זאת יש הטוענים שביסמרק לחץ על פרים להציע זאת. לאופולד נועץ באביו הנסיך קרל אנטון, ושניהם נטו לדחות את ההצעה. המצב הכלכלי והחברתי בספרד לא היה יציב, והיא לא נחשבה למציאה גדולה. אולם גורמים פוליטיים בפרוסיה, ובמיוחד ביסמרק, לחצו עליהם לקבל אותה. בתגובה פרצה סערה בצרפת, שחששה שאם גם פרוסיה וגם ספרד תשלטנה בידי מנהיגים גרמנים אזי במקרה של מלחמה תהיה צרפת מכותרת מכל הכיוונים. ההמונים בצרפת אף דיברו באימה על תחיית האימפריה של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. פרים שלא התכוון לחולל משבר כזה, לחץ על לאופולד לחזור בו. אי לכך הודיע לאופולד שהוא דוחה את ההצעה, חרף זעמו של ביסמרק שאף שקל להתפטר.
האיגרת

נסיגתו של לאופולד מכתר ספרד נתפסה בעיתונות ברחבי העולם כניצחון מוסרי צרפתי. עם זאת, דעת הקהל הצרפתית הייתה כעת משולהבת נגד פרוסיה בכלל וביסמרק בפרט, ותבעה ניצחון גדול יותר. שר החוץ הצרפתי הדוכס דה גרמון הורה לשגרירו בפרוסיה, הרוזן וינסנט בנדטי להיפגש עם מלך פרוסיה וילהלם הראשון ולדרוש ממנו ערובה לכך שפרוסיה לא תתערב עוד בפרשת הכתר הספרדי. וילהלם שהה באות הזמן בעיר המרפא באד אמס. ב-13 ביולי 1870, יצא המלך לטיול הבוקר הקבוע שלו כשפמלייתו מלווה אותו במרחק מה מאחור. בטיילת כורסאאל, הוא פגש את בנדטי אשר בנימוס ובצורה לא-רשמית ניסה להוציא ממנו הבטחה שלאופולד לא יגיש מועמדות פעם נוספת. המלך, "באדיבות שמעולם לא הכזיבה אותו", הודיע שמבחינתו הפרשה סגורה והוא סירב לתת הבטחות לעתיד הבלתי מוגדר. השנים נפרדו בקרירות, ולמחרת עזב המלך חזרה לברלין.
מזכיר המלך, היינריך אבקן, כתב בו ביום דו"ח לברלין אשר הגיע אל ביסמרק. בדו"ח נכללה בין היתר המלצתו של המלך לשחרר הודעה רשמית לעיתונות. הדו"ח אכזב את ביסמרק. באותו זמן הוא ניסה לאחד את מדינות גרמניה תחת שלטון פרוסיה ובית הוהנצולרן, וקיווה לעשות זאת באמצעות ניצחון פרוסי מרהיב על צרפת. הוא קרא את הדו"ח בעת שאכל ארוחת צהריים בחברת ראש המטה הכללי של הצבא הפרוסי הלמוט פון מולטקה, ושר המלחמה אלברכט פון רון. כמו ביסמרק, מולטקה ורון קיוו גם הם למלחמה עם צרפת. ביסמרק שאל את מולטקה: "האם תהיה איזו תועלת בדחיית ההתנגשות?" מולטקה השיב: "שום תועלת. טובתנו מחייבת להחישה."
ביסמרק החליט לשנות את הדו"ח שהיה אמור להתפרסם בעיתונות הפרוסית והצרפתית. הוא דייק בעובדות, אולם שינה כליל את הנימה. הוא מחק את משפטיו הפייסניים של המלך, ויצר את הרושם ששגריר צרפת דרש את דרישותיו בגסות ובאיום של מלחמה, ושמלך פרוסיה סירב אפילו להיפגש עמו. כמו כן, העיתונות הצרפתית תרגמה לא נכון את המונח Adjutant, אשר בגרמנית משמעו שליש אישי, בעוד בצרפתית משמעו מש"ק פשוט. כאשר התפרסם הדו"ח בעיתונות עוד באותו היום, התקבל הרושם בפרוסיה שהשגריר הצרפתי התחצף למלכם, בעוד הצרפתים התרשמו ששגרירם הועלב. בערב ה-13 ביולי קראו המונים בפריז: "א ברלין!" ובברלין מנגד נשמעה הקריאה: "נאך פריז!".
תוצאות

ביסמרק חזה שלדו"ח תהיה "השפעה של סמרטוט אדום מול עיני השור הגאלי" ואכן, בצרפת האירוע התפרש בחומרה יתירה בהרבה מאשר בפרוסיה. העיתונות, האצולה ואף המוני העם דרשו לצאת למלחמה. הקיסר עצמו ידע היטב שצבאו חלש בהרבה מהצבא הפרוסי, ולכן לא רצה בכך. בנוסף על כך הוא היה חולה מאוד. עם זאת, הוא ספג לחצים מצד שר החוץ גרמון, אשר ראה את הפרשה כולה כעלבון אישי עבורו. גרמון גייס לעזרתו את הקיסרית אז'ני אשר הפעילה לחץ על בעלה להיכנע לדרישות. ב-19 ביולי הכריזה צרפת מלחמה על פרוסיה. ההיסטוריון אלברט גרר מסכם את מצבה של צרפת עם פרוץ המלחמה: "הבריתות היו מגדלים פורחים באוויר, הצבא היה משענת קנה רצוץ, הקיסר היה מת חי".
מלחמת צרפת–פרוסיה הסתיימה בניצחון פרוסי מוחץ ובאיחוד גרמניה תחת הרייך השני. הקיסר הצרפתי נאלץ לצאת לגלות בבריטניה עם משפחתו. לאחר המלחמה ניסה שר החוץ גרמון להפיל את האשמה בפרשה על הרוזן בנדטי, אשר פרסם בתגובה את גרסתו לאירועים ב-Ma Mission en Prusse.
פרים הציע את כתר ספרד לאמדאו מסבויה, אשר קיבל את ההצעה בלי התלהבות רבה רק בשל לחצי אביו. עוד לפני הגעתו של אמדאו לספרד, נרצח פרים בנסיבות לא ברורות. אמדאו עצמו התפטר מהמלוכה ב-1873, אחרי שנתיים מיוסרות שבהן ניסה לשווא לשלוט בארץ המפולגת.
לקריאה נוספת

דייוויד תומסון, אירופה מאז נפוליאון, הוצאת זמורה ביתן, 1984.
אלברט גרר, נפוליון השלישי, הוצאת הדר, 1965.
מיכאל הרסגור, אהוד פוקס, רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים: החלטות בתנאי משבר, הוצאת דביר, 2010.
הערות שוליים

↑  בקרב סדובה הנחילו הפרוסים את התבוסה המוחצת לאוסטרים
↑  ששלט הן על האימפריה הרומית הקדושה והן על ספרד ונחלותיה באמריקה. גרר, עמ' 171.
↑  תומסון, עמ' 299.
↑  גרר, עמ' 172.
↑  גרר, עמ' 173.
↑  תומסון, עמ' 300.
↑  גרר, עמ' 174.
↑  הרסגור ופוקס, עמ' 71.
↑  גרר, עמ' 175.
אחמד ח'ומייני

| --- | --- |

 לידה:  14 במרץ 1946 קום, איראן 
 פטירה:  17 במרץ 1995 (בגיל 49) טהראן, איראן 
 מדינה:  איראן איראן
 מקום קבורה:  במאוזוליאום, ליד אביו, רוחאללה ח'ומייני, בדרום טהראן
 פעילות בולטת:  מקשר בין המנהיג העליון, הפקידים והציבור
 ידוע בשל:  קיצוניותו
 השכלה:  לימודי דת איסלמיים יסודיים ותיכוניים
 תפקיד:  עוזר למנהיג העליון באירן
 תואר:  סייד
 מפלגה:  מפלגת הרפובליקה האסלאמית 
 השקפה דתית:  אסלאם שיעי 
 
סייד אחמד ח'ומייני (בפרסית: سید احمد خمینی;‏ 14 במרץ 1946 – 17 במרץ 1995) היה בנו הצעיר של המנהיג העליון של איראן, האייתוללה רוחאללה חומייני ואביו של חסן חומייני (אנ'). היה "יד ימינו" של אביו בתקופה שלפני, במהלך ואחרי המהפכה האיראנית. הוא היה החוליה המקשרת בין אביו לבין הפקידים וציבור.
הוא מת ממחלת לב בגיל 49 ונקבר ליד אביו.
ביוגרפיה > ראשית חייו והשכלתו

אחמד חומייני נולד בעיר קום, איראן ב-15 במרץ 1946 (אם כי מספר מקורות קבעו את שנת הולדתו כ-1945), בקום הוא רכש את השכלתו היסודית והתיכונית בבית הספר אוהדי והאקין נזמי. ולאחר מכן החל בלימודים בסמינר ללמודים תאולוגים איסלמים והמשיך בקורסי חווזה יסודיים ותיכוניים. הוא הצטרף בחשאי לאביו, רוחאללה חומייני, לאחר שאביו הוגלה לנג'ף.
ביוגרפיה > חיים אישיים

אשתו של אחמד חומייני הייתה פאטמה סולטאני טבטבאי, בתו של האייתוללה הגדול מוחמד באגר סולטאני טבטבאי בורוג'רדי, אחייניתו של האימאם מוסא סאדר, המנהיג הדתי השיעי של לבנון.
ביוגרפיה > מותו

לפי התקשורת הפרו-ממשלתית האירנית, אחמד חומייני לקה בדום לב ב-12 במרץ 1995, ונכנס לתרדמת. הוא מת חמישה ימים לאחר מכן, ב-17 במרץ 1995, שעות לאחר שהתחבר למכונות תומכות חיים. ממשלת איראן הודיעה על שני ימי אבל לאומי לאחר מותו של אחמד חומייני. אחמד חומייני קבור ליד אביו במקדש הגדול מדרום לטהראן.
לפחות עיתונאי אחד התייחס בחשדנות למותו, ואמר ש"הוא מת בשנתו", מבלי להזכיר את התקף הלב חמישה ימים לפני התרדמת ואחריו. על פי ה"טהרן טיימס" דיווח כי השמועות בנוגע למותו של אחמד חומייני פורסמו במקור על ידי אלירזה נוריזאדה (אנ'), שלכאורה היה "מרגל בריטי". בנו של אחמד, חסן חומייני "אישר" את השמועות וחזר על הטענה שהן נוצרו על ידי "מרגל בריטי".
מקורות חוץ ממשלתיים טוענים שאחמד חומייני מת לאחר שעבר עבירה על מהפכת המנהיג העליון, האייתוללה סייד עלי חמינאי, והנשיא, האשמי רפסנג'אני. בהזדמנויות רבות, חסן חומייני עצמו טען בפומבי שאביו הורעל על ידי סוכני המודיעין האירניים על ידי כדורים שקיבל אביו בבית החולים.
קריירה ופעילויות

אחמד נחשב ל"יד ימינו" של חומייני, "נושא הלפיד לרדיקליזם האנטי-מערבי של אביו" והיה מקורב לאביו, מנהיג המהפכה האיראנית ב־1979. הוא עזר בתיאומים במהלך המהפכה האיראנית ואחריה, ממשרדיו של חומייני בנג'ף, פריז ולאחר שובו של האייתוללה לאיראן בפברואר 1979. אחמד השתתף במשפטים של קציני צבא השאה והפוליטיקאים על ידי בית הדין המהפכני האסלאמי. באחד המקרים הוא אמר לנדר ג'הנבאני (אנ'), שהיה סגן מפקד חיל האוויר הקיסרי, שהוא זר. ג'הנבאני השיב: "לא, כל אבותיי היו איראנים". אחמד ביקר באזורים העניים במדינה כדי ללמוד את המחסור בהם ודיווח על ממצאיו לאימאם חומייני.
קריירת חייו הפוליטית החלה לאחר מותו של אחיו, מוסטפא חומייני. ב-6 השנים שלאחר מות אביו הוא נשא במספר תפקידים ניהוליים. הוא כיהן כראש המטה של אביו עד מות אביו ב-1989, מקיץ 1988 עד 1989. לאחר מות חומייני, הוא היה אחד ממקבלי ההחלטות בכל הנושאים הרשמיים יחד עם רפסנג'אני וחמינאי. הוא היה חבר במועצה העליונה לביטחון לאומי של איראן מבלי למלא תפקיד ביצועי כלשהו. הוא היה חבר במועצה העליונה של מהפכת התרבות לפי הוראתו הרשמית של עלי חמינאי. הוא קבל את תפקיד המשגיח על המאוזוליאום של חומייני. בכמה הזדמניות הוא התבטא כנגד אמריקה, ישראל ומה שהוא כינה "קפיטליסטים איראנים נצלנים".
קריירה ופעילויות > משבר בני הערובה

במהלך משבר בני הערובה באיראן, היה לו "תפקיד בולט" בו הוא השמיע "הצהרות אנטי-אמריקאיות נוקשות". לטענת בני הערובה, לאחר ביקורו של אחמד בשגרירות לאחר שנכבשה על ידי נאמניו של החומייני, הוא בירך את הנאמנים על פעולתם. הוא הדגיש כי חלק מבני הערובה היו סוכני CIA זאת על סמך המסמכים שהתגלו בשגרירות. הוא חזר על איומיו של אביו "להעמיד חלק מהשבויים למשפט בגין ריגול", אם השאה שהופל על ידי המהפכה "לא יוחזר לאיראן".
קריירה ופעילויות > מלחמת איראן-עיראק

במהלך מלחמת איראן–עיראק, תפקידו היה לדווח לאביו בנושאים כלליים מספסלי הממשלה והעברת מסרים של האימאם לפקידים ולאחרים. הוא גם נהג לשמש כיועץ לאביו ולפקידים אחרים.
קריירה ופעילויות > מכתב לאייתוללה מונטזרי

ב-29 באפריל 1989, אחמד חומייני כתב מכתב שפנה לאייתוללה מונתזרי בו ציין שמונתזרי אינו מייחס חשיבות ל"שיחות של האימאם". בהצגת רשימה האשמות, ניסה אחמד חומייני להראות שהנהגתו של מונתזרי תזיק למהפכה. בתגובה, מונתזרי הגן על המהדי האשמי, איש דת שיעי איראני שהודח מאוחר יותר.
ראו גם

רוחאללה ח'ומייני
מוג'תבא ח'אמנאי
המאוזוליאום של רוחאללה ח'ומייני
הערות שוליים

↑  Imam highly trusted Seyyed Ahmad Khomeini, Rouhollah Mousavi Khomeini
↑  "Khomeini's Son is Dead; Was Enigma in Iranian Politics". Associated Press.
1 2 3 4  "Late Haj Sayyed Ahmad Khomeini; If someday our movement is not in accordance with that of the Wali, it's our fault". Tasnim News. נבדק ב-7 ביוני 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Staff. "Imam highly trusted Seyyed Ahmad Khomeini". Imam Khomeini. Institute for Compilation and Publication of Imam Khomeini's Works.
↑  Mehrzad Boroujerdi; Kourosh Rahimkhani (2018). Postrevolutionary Iran. A Political Handbook. Syracuse, NY: Syracuse University Press. p. 796. ISBN 978-0815635741.
1 2 3 4 5  Pace, Eric (18 במרץ 1995). "Ahmed Khomeini Is Dead; Son of Ayatollah Khomeini". The New York Times. נבדק ב-7 ביוני 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Manouchehr Ganji (2002). Defying the Iranian Revolution: From a Minister to the Shah to a Leader of Resistance. Greenwood Publishing Group. p. 109. ISBN 978-0-275-97187-8.
↑  Staff writers (15 במרץ 2014). "The project of making Sayyed Ahmad's death suspicious". farhangnews.ir. אורכב מ-המקור ב-19 ביוני 2016. נבדק ב-7 ביוני 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Robert Tait (21 ביולי 2009). "Grandson of Ayatollah Khomeini 'leaves Iran to avoid presidential inauguration'". The Guardian. נבדק ב-9 בינואר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Shaul Shay (19 באוקטובר 2017). The Axis of Evil: Iran, Hizballah, and the Palestinian Terror. ISBN 9781351322461. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Sayyed Ahmad Khomeini, IRIB.
1 2 3  Niloufar Rostami (18 במאי 2021). "Corpses on the Snow: Journalist Remembers Khomeini's Blessing for 1979 Execution". Iranware. נבדק ב-12 באוגוסט 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  MOIN, BAQUER (18 במרץ 1995). "OBITUARY:Ahmad Khomeini". The Independent. ארכיון מ-2016-03-13. נבדק ב-6 ביוני 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Mozaffari, Mahdi (1993). "Changes in the Iranian political system after Khomeini's death". Political Studies. XLI (4): 611–617. doi:10.1111/j.1467-9248.1993.tb01659.x.
↑  Sahimi, Mohammad (20 באוגוסט 2009). "Nepotism & the Larijani Dynasty". PBS. Los Angeles. נבדק ב-11 בפברואר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Assignation of Hojatol Islam Sayyed Ahmad Khomeini to the membership of supreme council of cultural revolution". Leader.ir (בפרסית). נבדק ב-8 ביוני 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Suwaidi, Jamal S. (1996). Iran and the Gulf: A Search for Stability (באנגלית). I.B.Tauris. ISBN 9781860641442.
↑  Menashri, David (6 בדצמבר 2012). Post-Revolutionary Politics in Iran: Religion, Society and Power (באנגלית). Routledge. ISBN 9781136333644. נבדק ב-8 ביוני 2016. {{cite book}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 103233830  ISNI: 0000 0003 8718 035X  NTA: 204300207  VIAF: 280025514   WorldCat (עם VIAF): 280025514
איזידור ברנה

| --- | --- |

 לידה:  26 בנובמבר 1860 אבה (הונגריה), הונגריה 
 פטירה:  29 באוקטובר 1911 (בגיל 50) בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 שם לידה:  Braun Dávid Hirsch 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 
איזידור בַּרְנָה (במקור עד 1887 דוד הירש בראון, בהונגרית: Barna Izidor;‏ 26 בנובמבר 1860, אַבָּה – 31 באוקטובר 1911, בודפשט) היה עיתונאי ומשורר יהודי-הונגרי, חלוץ העיתונות הצהובה בהונגריה.
ביוגרפיה

בתחילה כתב בעיתוני סקשפהרוואר, ואז בשנת 1880 עבר לבירה בודפשט והפך לכתב של עיתון בשם "הסכמה" (Egyetértés). משנת 1886 היה עובד-עמית של "בודפשטי הירלאפ" (Budapesti Hírlap, "העיתון של בודפשט", שהופיע מ־16 ביוני 1881 עד 1938 כעיתון שמרני ולאומני). הדיווחים שלו משכו שוב ושוב בולטות ברמה הלאומית, כמו מספר מאמרים על העוני בבירת הונגריה ועל מצבם של חסרי הבית, אך כתבותיו החשובות ביותר היו על הרעב במחוז ארווה (אנ'): הוא סייר במחוז כולו וכתב על חוויותיו מכלי ראשון, ואלה השפיעו כל כך ברחבי הונגריה עד שבתוך זמן קצר נאספו דרך העיתון תרומות בסכום של שישים אלף פורנטים כדי להקל על הרעב הגדול.
בסוף 1892 עזב את מערכת העריכה של בודפשטי הירלפ ומונה לעורך הראשי של העיתון "פשטי נפלו". בשנת 1896 הקים את "עיתון הערב" (Esti Újságot), הצהובון הראשון ההונגרי, והיה עורכו עד מותו. כליריקן הוא פרסם כמה שירים בכתבי העת "ארץ-עולם" (Ország-Világ), "סלון הונגרי" (Magyar Szalon) ו"הט" (Hét, "שבוע").
ספריו

Buborékok ("בועות": שירים, 1892)
לקריאה נוספת

הלקסיקון הגדול של פאלאס
לקסיקון ביוגרפי הונגרי
לקסיקון יהודי הונגרי. פטר אויווארי. בודפשט: 1929
קברו של איזידור ברנה בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט
אדמה (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  הלמר לרסקי
 הופק בידי:  יעקב בן דב
 תסריט:  לא ידוע
 עריכה:  Harry Komer 
 שחקנים ראשיים:  בנימין הילדסהיים
 צילום:  סאשה אלכסנדר, רוברט זילר ונפתלי רובינשטיין (פו')
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 חברה מפיצה:  אישים מתחום הקולנוע - זלמן לביוש, אוטו זוננפלד שמואל רויס ועזריה רפפורט
 הקרנת בכורה:  לא ידוע
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  דוקו-דרמה 
 פרסים:  פרס שבחי הקהל - פסטיבל הסרטים של אדינבורו (אנ')
 דף הסרט ב־IMDb
 
אדמה (הופץ בארצות הברית תחת השם Tomorrow's a Wonderful Day) הוא סרט קולנוע ארצישראלי, בבימויו של הלמר לרסקי, אשר צולם בשנים 1947–1948, זמן קצר לפני הקמת מדינת ישראל. עלילת הסרט מתמקדת בחייו של נער יהודי ניצול השואה, המנסה להשתקם מהטראומות שעבר באמצעות עבודת האדמה והקשרים החברתיים שהוא יוצר בכפר הנוער בן שמן. היוזמה להפקתו של הסרט הייתה של מייסד כפר הנוער, ד"ר זיגפריד להמן, מתוך רצון להציג לעולם את השיטה החינוכית הנהוגה במקום, ולשמש כאמצעי לגיוס כספים. את התפקיד הראשי ואת תפקידי המשנה גילמו תלמידי המוסד, ואנשי הצוות החינוכי נטלו אף הם חלק בהפקתו.
עלילה

בנימין, נער מתבגר ניצול השואה, מגיע באוטובוס המביא לכפר הנוער נערים חדשים, ויחד עמם הוא מוצג בפני הכיתה. הוא עדיין נתון בטראומה, ולכן מוסיף לאגור לחם מהמחסן, על אף שבכפר אין כל מחסור. הוא צופה בעבודתם של התלמידים האחרים, אולם אינו יכול לחוש דבר פרט לזרות וניכור.
היתקלות מקרית בגדר תיל התוחמת עדר של פרות מטילה אותו בפתאומיות לפלאשבק ממחנה הריכוז. הוא מתנפל על הגדר, הורס אותה ומשחרר את הפרות. אלה יוצאות ומזיקות לגינת ירקות. האירוע מלמד את בנימין כי בסביבתו החדשה מצוי ערך רב שאותו עליו לגלות.
המורים מחליטים לסייע בשילובו בכפר ומטילים עליו את תפקיד נושא הלפיד בטקס חגיגות החנוכה, המודלק בקברות המכבים ומובל לחדר האוכל של כפר הנוער, להדלקה חגיגית של החנוכיה. הדבר מחולל שינוי בנפשו של בנימין, ושנתיים לאחר מכן הוא מנהיג חבורה העוזבת את הכפר כדי להקים יישוב חדש. הקשר שלו לאדמת אבותיו מגיעה לשלמות באמצעות העבודה המפרכת של סיקול הקרקע והכשרתה לזריעה.
הרקע להפקה

ד"ר להמן, מנהל כפר הנוער, חשב על הרעיון להפקת סרט שיציג את כפר הנוער כבר בעלייתו ארצה. ואכן, יוצר הסרטים יעקב בן דב הפיק סרט קצר על ימיו הראשונים של כפר הנוער בן שמן בשנת 1926. הצלחתו של הסרט הניעה בראשית שנות השלושים את הרעיון להפקה באורך מלא.
באופן מעשי החלה ההפקה רק לאחר מלחמת העולם השנייה. להמן חשב כי סיוע לילדים הנזקקים בארץ ישראל יקדם את קליטתם של הילדים הפליטים שהובאו ארצה מאירופה לאחר השואה בידי עליית הנוער. על פי הסכם שנחתם בין כפר הנוער בן שמן לארגון הנשים הציוניות באמריקה, הדסה, אשר ייצג את עליית הנוער בארצות הברית, יכסה ארגון הדסה את גירעונותיו של הכפר ויסייע כספית בהפקת סרט על החיים בו. זאת בתמורה לזכויות הבלעדיות על השימוש בו בארצות הברית. הכוונה הייתה להפיק סרט עלילתי באורך מלא, אשר ירגש את הצופים ויציג את הישגיו החינוכיים של כפר הנוער.
תהליך ההפקה בארץ

קשה להגדיר את צילומי הסרט אדמה כנורמליים או כחריגים, משום שלא הייתה אז תעשיית סרטים של ממש בארץ ישראל שניתן להשוות אליה. חידוש משמעותי בעבודה ביחס למקובל באותה תקופה היה העובדה שכל הצילומים התקיימו מחוץ לאולפן, במיקום האמיתי של התרחשות העלילה. גם הרעיון של תלמידי בן שמן המשחקים את עצמם היה מקורי למדי. את התפקיד הראשי בסרט שיחק בנימין הילדסהיים, אשר סיפורו שלו היה חופף במידה ניכרת לזה של הדמות שאותה גילם, למעט הבדל אחד - השתלבותו בארץ הושגה בקלות רבה מיד עם עלייתו לאחר המלחמה. בכך הושג ריאליזם מעניין במשחק, כפי שהגדירו לעצמם להמן ולרסקי. עוזר הבמאי בסרט היה יוסף זלצברגר, והצלמים היו סאשה אלכסנדר, רוברט זילר ונפתלי רובינשטיין (פו') (לימים מפקד יחידת ההסרטה בצה"ל) - כולם כישרונות בני התקופה בתחום הקולנוע.
סיוע לאנשים אלה הגיע בדמותו של ריצ'רד לווינסון הצעיר, אחד התלמידים בכפר הנוער, אשר ביצע צילומי הכנה של האתרים השונים בכפר לקראת ההפקה, כדי שהצוות ידע להפיק את המירב מהמקום. כמו כן סייעו לצוות שמות נוספים מתחומי המשחק, ההפקה והסאונד - זלמן לביוש, אוטו זוננפלד, שמואל רויס ועזריה רפופורט.
המצב בארץ ישראל, למעלה משנה לפני הכרזת העצמאות, היה כבר מתוח למדי, והדבר השתקף בתזכיר לחברי צוות ההפקה, אשר קבע נהלים לגבי היעדרויות מאתר הצילומים. אנשי הצוות יכלו לבלות מחוץ לכפר הנוער שני לילות בשבוע וסופשבוע אחד פעם בשבועיים, בתנאי שלא הוטל עוצר או כל אמצעי חירום אחר שמנע את שובם לעבודה למחרת. חזרה שלא במועד עלתה באובדן המשכורת של אותו יום, שברוב המקרים עמד על לירה ארצישראלית אחת.
כמה קוריוזים מעניינים אירעו מאחורי הקלעים של ההפקה, בהתחשב במקום ובתקופה שבהם נוצר הסרט. מתוך כוונה להציג לראווה את כל הישגי הכפר, היה ד"ר להמן מעוניין לכלול את היחסים הטובים שטיפח עם הערבים השכנים ולבטא את משנתו בענייני אי-אלימות. לצורך הדגמת עיקרון זה נכתבה סצנה שבה מסכל בנימין כוונת טרור לפוצץ מסילת ברזל, והיה צורך בבקשת אישור מיוחד לצורך צילומה. עם התקדמות הצילומים, הפך מזג האוויר הקיצי החם את העבודה לקשה עוד יותר. היה צורך במדי ס"ס לצורך סצנת הפלאשבק למחנה הריכוז, ונעשתה פנייה בעניין זה לתיאטרון הבימה. במקרה אחר, נפגע טכנאי סאונד מכך שבסצנת קידוש בליל שבת ישבו נערים בגילוי ראש. הוא ניסה (בלא הצלחה) לעקוף את ד"ר להמן בפנייה לראש הנהלת הכפר, כדי שהסצנה תצולם מחדש. בנוסף לכך, הצילומים בוטלו למשך שני ימים אחר הצהריים, כאשר ועדת האו"ם המיוחדת לארץ ישראל ביקרה בבן שמן. למרות כל העיכובים הללו, הושלם הסרט בסוף יולי 1947.
פוסט פרודקשן: הוליווד

מלכתחילה היה ברור כי הפוסט פרודקשן (עריכתו של חומר הגלם לסרט מוגמר) יהיה בחו"ל, וד"ר להמן נסע להוליווד מיד בסיום הצילומים. עמיתיו בעליית הנוער ובארגון הדסה ניסו לסייע לו ביצירת קשרים עם גורמים בולטים בתעשיית הקולנוע. אחד מהם היה במאי הקולנוע אנדרו מורטון. כעורך נבחר פול דסאו, ואת הקריינות ביצע סאם באלטר, קריין רדיו אמריקני וכוכב ספורט לשעבר. לאור המצב בארץ ישראל, אשר הפך לנפיץ במיוחד מאז תום הצילומים, נעשו כמה שינויים, בעיקר השמטות של סצנות. תהליך הפוסט פרודקשן הושלם בפברואר 1948.