stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפצצה אסטרטגית
היבטים חוקיים ומוסריים

לוחמה אווירית, ככל סוגי הלוחמה, כפופה לדיני המלחמה ולכללי המשפט ההומניטרי. מטרתם של חוקי המלחמה היא ליצור הבחנה בין אזרחים ללוחמים ובין מטרות צבאיות למטרות אחרות. החוק הבינלאומי המתייחס להפצצה אווירית, שהיה בתוקף במהלך שתי מלחמות העולם, התבסס על אמנת האג שנחתמו בשנים 1864, 1899 ו-1907, שהגדירו את רוב חוקי המלחמה באותה עת. באמנה שנחתמה ב-1907 ישנם שני הסכמים הנוגעים להפצצות אוויריות, ובהם הסעיפים הבאים:
סעיף 25: תקיפה או הפצצה, בכל אמצעי, של עיירות, כפרים, מגורים או מבנים שאינם מוגנים אסורה.
סעיף 26: הקצין המפקד על כוח תוקף חייב לפני תחילת הפצצה, למעט מקרי תקיפה, לעשות כל שביכולתו להזהיר את השלטונות.
סעיף 27: במצור ובהפצצות יש לנקוט בכל הצעדים הדרושים כדי להגן, ככל האפשר, על מבנים המוקדשים לדת, אמנות, מדע או צדקה, אנדרטאות היסטוריות, בתי חולים ומקומות שבהם נאספים החולים והפצועים, בתנאי שהם אינם בשימוש באותו זמן למטרות צבאיות. חובתם של הנצורים לציין את קיומם ומיקומם של מבנים או מקומות כאמור באמצעות שלטים מובהקים ונראים לעין, אשר יימסרו לאויב מראש.
למרות שההסכמים באמנת האג מ-1907 אסרו על הפגזה מן הים על מקומות לא מוגנים, לא היה איסור בינלאומי על הפגזה או הפצצה לא אבחנה על אוכלוסייה לא לוחמת באתרים מוגנים, לקונה שהוחמרה בהפצצות אוויריות. עם זאת, משתתפי ועידת השלום ב-1907 אמצו הצהרה על איסור להטיל קליעים וחומרי נפץ מכדורים פורחים או מכלי טיס אחרים.
מלחמת העולם הראשונה חשפה את עוצמתה האפשרית של הלוחמה האווירית. אוכלוסיות לא לוחמות הפכו לפגיעות מאוד ובאופן בלתי נמנע הפכו למטרות צדדיות בלוחמה כזו, בהיקף רחב בהרבה ממה שהיה לפני כן. בעקבות המלחמה הועלתה בשנת 1923 טיוטה לאמנה שהייתה אמורה להיקרא "חוקי האג ללוחמה אווירית". הטיוטה כללה כמה סעיפים שהיו אמורים להשפיע ישירות על הפצצות אוויריות, אך כל המעצמות דחו את הטיוטה בטענה שאינה ריאליסטית והאמנה לא אומצה כמחייבת משפטית. בשנים 1927–1930 קיימו גרמניה ויוון תהליך בוררות לגבי פיצוייים שהיו אמורים להתקבל מגרמניה על ידי יוון בגין נזקים שנגרמו בהתקפות גרמניות על יוון במלחמת העולם הראשונה. בית הדין שעסק בבוררות קבע שהלוחמה האווירית כפופה לדיני המלחמה שנקבעו באמנות האג. התקדים שקבע בין הדין של הבוררות לא התקבע; עד תום מלחמת העולם השנייה, ב-1945, התעלמו למעשה הצדדים הלוחמים מהחלטות בית הדין.
לאחר המלחמה, לקראת משפטי נירנברג, גיבשו בעלות הברית את האמנה שתהווה את התשתית המשפטית והחוקית לשפיטתם של פושעי המלחמה הנאציים. סעיף 6(b) של האמנה הוקיע "הרס ערים, כפרים ויישובים באופן מכוון, או הרס ללא הצדקה של כורח צבאי", והגדיר מעשה כזה כהפרת חוקי המלחמה או נוהגי המלחמה, ולפיכך הוא פשע מלחמה. סעיף זה הוכלל גם באמנה שהייתה הבסיס למשפטי טוקיו. עם זאת, בשל העובדה שבמהלך מלחמת העולם השנייה לא היה חוק בינלאומי או נוהג האוסר על הפצצה בלתי חוקית, הוחלט שלא להעלות האשמה בהפצצה ללא אבחנה של ערי האויב, ואף מפקד צבאי או מדינאי של מדינות הציר לא נשפט על עבירה כזו.
היבטים חוקיים ומוסריים > לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר המלחמה, לא מעט כתגובה לתוצאותיה ההרסניות, אומצו סדרה של אמנות המסדירות את דיני המלחמה, שגובשו לאמנת ז'נבה הרביעית שנחתמה ב-1949. למרות שאמנת ז'נבה הרביעית ניסתה להקים כמה הגנות משפטיות לאזרחים בזמן מלחמה, הוקדש עיקרה להגדרת זכויות האזרח בשטחים כבושים ולא ניתנה תשומת לב מפורשת לבעיות ההפצצה. בשנת 1977 אומץ הפרוטוקול הנוסף הראשון לאמנות ז'נבה, האוסר על תקיפה מכוונת או חסרת הבחנה של אזרחים ואובייקטים אזרחיים, גם אם האזור הכיל מטרות צבאיות, ודרישה מהכוח התוקף לנקוט באמצעי זהירות וצעדים כדי לחסוך את חייהם של אזרחים ורכוש אזרחי ככל האפשר. עם זאת, נאסר בפרוטקול על כוחות צבעאיים ומדינות למקם יעדים צבאיים בקרבת או באזורים מיושבים בצפיפות ולהשתדל לסלק אזרחים מקרבת מטרות צבאיות. צדדים לוחמים שלא יעשו זאת ישאו באחריות לאבדות אזרחיות, אפילו פלילית. סוגיה זו הוכללה בפרוטוקול מכיוון שמנסחי הפרוטוקול הראשון הצביעו על דוגמאות היסטוריות כמו יפן במלחמת העולם השנייה, שלעיתים קרובות פיזרה מטרות צבאיות ותעשייתיות, לגיטימיות לפגיעה מבחינת חוקי המלחמה, ברחבי אזורים עירוניים ברבות מעריה, בין אם במטרה למנוע מכוחות האויב להפציץ מטרות אלו או כדי להשתמש באבידות האזרחיות כערך תעמולתי נגד האויב. עם זאת, הפרוטוקול קובע גם כי איתור יעדים צבאיים בקרבת אזרחים "לא ישחרר את הצדדים לסכסוך מהתחייבויותיהם החוקיות ביחס לאוכלוסייה האזרחית ולאזרחים".
היבטים חוקיים ומוסריים > הפצצות טרור

ההגדרה "הפצצת טרור" היא מונח רגשני שנועד לתאר הפצצות אוויריות שנועדו להחליש או לשבור את מורל האויב. השימוש במושג מרמז שהפצצות אלו הן פשע מלחמה על פי חוקי המלחמה, ואם הן מותרות בכל זאת הן מהוות, מכל מקום, פשע מוסרי. במונח "הפצצת טרור" מתייחסים בדרך כלל לגיחות הפצצה ארוכות טווח, אך גם גיחות קצרות טווח שבהן נפגעים אזרחים מכונות בשם זה.
יוזף גבלס, שר התעמולה של המשטר הנאצי תיאר את הפצצות חיל האוויר המלכותי (ה-RAF) וחילות האוויר של ארצות הברית (USAAC) על גרמניה כ"התקפות טרור" (Terrorangriffe). ממשלות בעלות הברית הגדירו את ההפצצות כ"הפצצת שטח" (RAF) או "הפצצת דיוק" (USAAC). גם כלי התקשורת במדינות בעלות הברית השתמשו במושגים אלו. עם זאת, במסיבת עיתונאים שנערכה ב-16 בפברואר 1945, יומיים לאחר הפצצת דרזדן, אמר קולין מקיי גרירסון, קצין בכיר בחיל האוויר המלכותי, כי המטרה העיקרית של ההפצצה הייתה ניתוק צומת דרכים מרכזי, בכדי למנוע העברת תגבורות ואספקה. הוא הוסיף, כהערת אגב, שהגיחה סייעה להרוס "מה שנותר מהמורל הגרמני". בשל טעות של הצנזורה פורסמו הדברים, והביאו למאמרי דעה רבים בעיתונות ולשאילתות בפרלמנט הבריטי. ב-28 במרץ שלח ראש-ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, תזכיר לגנרל הייסטינגס איזמי, עוזרו הצבאי, ובו כתב ש"הגיע הרגע שבו יש לשקול מחדש את שאלת הפצצת ערים גרמניות רק לשם הגברת הטרור, אם כי בתואנות אחרות..." מאז המלחמה תיארו היסטוריונים ופרשנים כמה מערכות הפצצה וגיחות הפצצה יחידות כ"הפצצות טרור", אך בשל הקונוטציות השליליות שמעלה המושג, ישנם אחרים המכחישים שהפצצות אלו הן הפצצות טרור.
הערות שוליים

↑  strategic bombing, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
1 2 3  יובל כנען, הפצצות אסטרטגיות במזה”ת-לקחים ממלחמות ישראל, באתר מרקיע שחקים, 31 בדצמבר 2020.
↑  זהר אברהם, האם לבצע הפצצות עומק במלחמת ההתשה?, באתר מכון גולדה מאיר.
↑  Maier, pp. 429 - 430.
↑  Maier, pp. 430 - 431.
↑  General William T. Sherman on War, מאוחזר באתר Wayback Machine.
↑  Maier, pp. 435.
"ביקור הצפלין", ציור של הפצצת צפלין על עיר בצרפת בלילה שבין 20 ל-21 במרץ 1915
ג'וליו דואה
סר יו טרנצ'רד
הריסות העיר הספרדית גרניקה, לאחר שהופצצה על ידי "לגיון הנשר" הגרמני במהלך מלחמת האזרחים בספרד
מבט לאורך נהר התמזה בלונדון. עשן סמיך עולה מרציפי הנמל לאחר הפצצה אווירית גרמנית במהלך ה"בליץ", 7 בספטמבר 1940
מראה העיר דרזדן בגרמניה, לאחר ההפצצה בפברואר 1945.
הפצצה על גשר בהייפונג, צפון וייטנאם, במהלך מבצע רעם מתגלגל, 16 באוקטובר 1967. ניתן לראות את הנזק הכבד למבנים באזור
תקיפת מסוף הדלק בבניאס במהלך מלחמת יום הכיפורים, 11 באוקטובר 1973
זעתר

ערך זה עוסק בתערובת תבלינים. אם התכוונתם לצמח המשמש להכנת התערובת, ראו .
| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  עשבי תיבול, תערובת תבלינים 
 מוצא:  המזרח התיכון 
 מרכיבים עיקריים:  קורנית, שומשום, סומאק, מלח שולחן 
 
אזוב מצוי המשמש לייצור הזעתר
זַעֲתַר (בערבית: زَعْتَر) הוא תערובת תבלינים שמוצאה במזרח התיכון.
עיקרה של התערובת מורכב בדרך כלל מאזוב מצוי (Origanum syriacum), המכונה לעיתים בשם "זעתר". בנוסף מצויים בזעתר, בריכוז נמוך יותר, קורנית מקורקפת (Thymus capitatus), בת קורנית פשוטה (Thymus vulgaris), צתרנית משובלת (Thymbra spicata) או צתרה ורודה (Satureja thymbra). בנוסף, מכיל הזעתר אוג הבורסקאים ("סומאק") (והוא מקורו של הטעם החמצמץ שמורגש בזעתר), פירות אלה ארצישראלית ("בוטום") וזרעי שומשום קלויים. לעיתים מוסיפים לתערובת גם קצח, מלח, וזרעי שומר.
אך יש חנויות תבלינים שמציעות למכירה זעתר טהור טחון.
בזעתר משתמשים לתיבול חומוס, לבנה, סלט ירקות ולזרייה על פיתה, יחד עם שמן זית.
בתימן ובין חלק מיוצאי תימן בארץ, משתמשים בצמח הקורנית ליצירת תבלין פופולרי (בתוספת סחוג ומלח) בין היתר לתיבול תבשיל הזום. ונקרא בפיהם צ'עתר (בהגיה ישראלית-סעתר)
שתי הצורות: (זעתר וצ'עתר) נזכרו בכתבי הראשונים ובזיהוי האזוב כתב הרמב"ם זעתר. ורבינו עובדיה מברטנורא כתב צ'עתר. וכנראה לא הבדילו בין הקורנית לאיזוב המצוי.
התערובת פופולרית בסוריה, בלבנון, בישראל, בירדן, וכן במסגרת המטבח הערבי ובמטבחים שונים בארצות צפון אפריקה.
בלבנון נפוצה אמונה לפיה התבלין מפתח ומשפר את החשיבה ומחזק את הגוף. מסיבה זו נהוג לתת לילדים זעתר לפני צאתם לבית הספר.
ברפואה העממית זעתר מסייע בטיפול בדלקות גרון, הצטננויות, נפיחות במעיים וכאבי בטן. הרמב"ם החשיב את הזעתר כבעל סגולות ריפוי רבות: חיטוי וחיסון הגוף, הקלה על כאבי ראש, חיזוק הזיכרון וכוח הגברא[דרוש מקור].
גלריית תמונות

אזוב מצוי ("זעתר")
בת קורנית פשוטה
צתרנית משובלת
קורנית מקורקפת
סומאק
קצח
תבלין זעתר בתפזורת
פיתה עם זעתר
הערות שוליים

↑  רותי קינן, שדות זעתר לנצח, באתר ynet, 6 במאי 2003
| עשבי תיבול ותבלינים קולינריים |
| --- | --- | --- |
| עשבי תיבול | ריחן מצוי (בזיליקום) • עלי דפנה • תמכה (צ'רוויל) • שום העירית (צ'ייווס) • כוסברה • עלי קארי • שמיר • אזוביון (לבנדר) • עשב לימון (למון גראס) • לואיזה לימונית • לאושטיאן • אזוב תרבותי (מָיוֹרָם) • נענע • אורגנו • פטרוזיליה • רוזמרין • מרווה (סייג') • צתרה (סייבורי) • חומעה (סורל) • לענה (טרגון) • קורנית |  |
| תבלינים | פלפל אנגלי • אניס • פלפל שחור • פלפל ברזילאי • כרוויה (קימל) • הל • פלפל חריף (פלפל קאיין • צ'יפוטלה • פלפל אדום כתוש • חלפניו • טבסקו) • קינמון • ציפורן • כמון (קצח תרבותי) • שבת ריחני (שמיר) • שומר • גרגרנית יוונית • גלנגל • שום • זנגביל • חזרת הגינה • לימון פרסי • שוש קירח • מסטיקא • מחלב • קצח תרבותי • מוסקט • אבקת בצל • פפריקה • פלפל פרואני • זרעי רימון • זרעי פרג • זעפרן • שומשום • פלפל סצ'ואן • כוכב אניס • אוג (סומאק) • תמרהינדי • טונקה • כורכום • ואסאבי • יוזו • גרידת פרי הדר |  |
| תערובות | אג'יקה • בהרט • ברבר • בוקה גרני • צ'אט מסאלה • אבקת קארי • דקה (מטבל) • תערובת חמשת התבלינים • גאראם מסאלה • אבקת שום • מלח שום • אריסה • חוויאג' • ארב דה פרובאנס •  חמלי סונלי • Italian seasoning (אנ') • פלפל לימון • Mixed Spice • פאמפקין ספייס • ראס אל חנות • שארנה סול • טאביל • טנדורי מסאלה • זעתר |  |
אורי קלנר

אורי קלנר (נולד בט' באדר ה'תשל"ט, 8 במרץ 1979) הוא ראש מועצה אזורית גולן, לשעבר סגן מפקד חטיבה 55 במילואים.
ביוגרפיה

נולד למיכל ולרב יוסף קלנר. גדל בשכונת קריית משה בירושלים. למד בתלמוד תורה מורשה ירושלים ובישיבה תיכונית חיספין.
ביוגרפיה > שירות צבאי

במרץ 1999 קלנר התגייס לצה"ל השתחרר בדרגת סרן, לאחר תפקיד מפקד פלוגה ביחידת מגלן ומפקד צוות בבה"ד 1. בשנת 2005 שובץ לחטיבה 55 כסגן מפקד פלוגה בגדוד 71 (9264). במילואים, שירת בגדוד 7155 בתפקידים מ"פ ג, קצין אג"ם סמג"ד ומג"ד במילואים של גדוד 71. בקיץ 2023 מונה לסגן מפקד החטיבה 55.
בעקבות מתקפת חמאס על ישראל ב-7 באוקטובר 2023, הוביל את ההקפצה של חטיבה 55 בשעות הבוקר ואת הכניסה של לוחמי החטיבה לקרב עוד באותו יום, בקיבוץ כפר עזה ובאזור העוטף. בהמשך, לחם עם חטיבתו במלחמת חרבות ברזל בח'אן יונס.
ביוגרפיה > קריירה

קלנר ניהל פרויקטים חקלאיים והוא הבעלים של חברה שמובילה מיזמים של התיישבות באזור הצפון. ניהל את היישוב קלע אלון. שימש כמרכז משק ומנהל קהילה באבני איתן.
כתב והוביל את החלטת הממשלה 1170 להוספת 750 נחלות בגולן.[דרושה הבהרה]
הוביל פרויקטים קרקעיים עבור אגודות שיתופיות והרחבת המושב אודם.
בין המיזמים שקידם וניהל נמנים מיזם של משרד החקלאות להוצאת לולים מהיישובים בגליל, מיזם של הרחבות קרקעות ביישובים בצפון וכן שיתוף פעולה ועבודה מול גופים וגורמים ממשלתיים.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

שימש כסגן ראש מועצת הגולן במשך שש שנים עד 2018, תחת אלי מלכה. כיהן גם כיו"ר עמותת צו-8 פורום המילואימניקים בישראל.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2024 התמודד מול ראש המועצה המכהן חיים רוקח וניצח עם 67.5% מהקולות.
חיים אישיים

נשוי בשנית ליהודית. מנישואיו הראשונים הוא אב לחמש בנות וסב לנכד. מנישואיו השניים הוא אב לבן. מתגורר ברמת מגשימים.
הערות שוליים

↑  הבן של הרב קלנר היה ארבעה חודשים בעזה - וניצח בבחירות,  באתר כיפה, 28 בפברואר 2024
↑  מהמילואים - לכיסא ראש העיר: "המשימה בעזה הייתה שליחות של המדינה", באתר ynet, 28 בפברואר 2024
↑  דוד בקר, סדרת דוקו-ריאליטי חדשה: נבחרת המילואימניקים של שרף, באתר ישראל היום, 15 באפריל 2019
↑  קצין וג'נטלמן: ניהל קמפיין במלחמה בעזה, וחגג ניצחון יחד עם ראש המועצה היוצא, באתר ynet, 28 בפברואר 2024
בית הכנסת נוישוץ

בית הכנסת נוישוץ ביאשי. נהרס בעקבות הפצצות בימי מלחמת העולם השנייה
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
בית התפילה, היכל הקודש נוֹישוֹץ (ברומנית: Templul Neuschotz, "היכל נוישאץ"), שנקרא גם בית הכנסת בית יעקב (Beth-Iacob), היה בית הכנסת הראשון של היהודים הרפורמים ביאשי, הראשון מסוגו בחבל מולדובה.
אבן הפינה של בית הכנסת הונחה ב-25 במאי 1865. בניין בית הכנסת, שנבנה לפי דוגמה של בית כנסת וינאי, נחנך ביום 15 בספטמבר על ידי הרב והדרשן האורתודוקסי המודרני הרפורמיסט אליעזר אליהו איגל, שהובא במיוחד מצ'רנוביץ. בית הכנסת "בית יעקב" שימש את האליטה של יהדות יאשי עד שהופצץ במהלך מלחמת העולם השנייה.
יעקב נוישוץ, שהיה מפרנסי יהדות יאשי, אדם עשיר ובעל בתים ביאשי, בעל אזרחות אוסטרו-הונגרית, ביקש להקים בעירו בית כנסת משכילי שיפעל לפי דוגמת בתי הכנסת המודרניים של תקופתו במרחב הגרמני. בתכנון בית הכנסת נלקח בחשבון עוגב, והוא הותקן כבר במבנה המקורי.
לפני שהורחב היו בבית הכנסת 84 מושבים שנועדו לגברים וביציע עוד 50 מושבים שנועדו לנשים. יעקב נוישוץ, שדאג לכל הוצאות בית הכנסת, מינה הנהלה ובה שבעה מנכבדי יהדות יאשי, א' וכסלר (A. Wecsler), ד"ר לנדסברג (Dr. Landsberg), ב' כהנא (B. Kahane), ס' רייכלר (S. Reichler), ב' רפפורט (B. Rapaport), ס' גולדנטל (S. Goldenthal) והוא עצמו. לאחר מותו של יעקב נוישוץ מונו מנהלי בית הכנסת על ידי אלמנתו, אדלאידה, שגם המשיכה במימון הוצאות בית הכנסת והרחבתו.
יהדות יאשי מימנה מהכנסות הגאבלה את מוסדות הדת של העיר ושילמה את מחיית הרבנים ובני משפחותיהם, פרט להוצאות היכל נוישוץ. הוצאות ההיכל שולמו מכיסי המתפללים, אף על פי שמתפללים אלה היו בין משלמי מס גאבלה, הקהילה לא השתתפה בהוצאות היכלם. משנת 1869 היה אנטואן לוי הדרשן של היכל נוישוץ ומשכורתו שולמה גם היא על ידי מתפללי בית הכנסת. כעבור זמן מה פנה אנטואן לוי לקהילה וביקש העלאה בשכרו או שיאלץ לעזוב. קהילת ההיכל פנתה לוועד יהדות יאשי וביקשה השתתפות שלו בשכר הדרשן ובתמורה הבטיחה שאנטואן לוי ילמד בבתי הספר של הקהילה. תחילה רוב ראשי הוועד נטו להסכים, אך בהמשך קמה התנגדות גדולה, גם להשתתפות הכספית וגם לאפשרות שלוי ילמד את ילדי הקהילה - המתנגדים ראו בלוי מי שעלול להעביר את ילדיהם מדתם.
ב-1880 וב-1913 נערכו שיפוצים נרחבים בבית הכנסת, וב-1935 נערכה הרחבה שלו, כדי שיכיל כמות גדולה יותר של מתפללים.
בטבלה של עיריית יאשי, שבה צוינו בתי הכנסת, שהתקיימו ביאשי בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20, נכתב שהיכל נוישוץ נחשב לבית הכנסת הראשי ובחגים ואירועים מרכזיים הטקס מנוהל בו על ידי הרב הראשי של יאשי.
ביקורו של קרול הראשון

אף על פי שלא היה מבתי הכנסת הגדולים של יהדות רומניה, קהל המתפללים שלו, שהיו האליטה של יהדות יאשי, הקנה לו חשיבות מיוחדת, ולכן ביום 19 ביוני 1867, בעקבות הזמנה של הקהילה היהודית, ביקר בבית הכנסת קרול הראשון, מלך רומניה, שבעת ביקורו עדיין לא הוכתר למלך, אלא רק לדומניטור, בשנה שקדמה לביקורו.
הביקור סוקר בהרחבה בעיתונות התקופה, שתיארה את קבלת הפנים, את שירת הילדים והילדות הלבושים בלבן בבית הכנסת בשפה הרומנית, את הנאום שנישא לכבוד השליט, את המלבושים החגיגיים ואת התקהלות האוכלוסייה היהודית לאורך המסלול עד הכניסה לבית הכנסת.
גם לאחר הביקור, במהלך השנים, בית הכנסת שימש כמקום בו נערכו מפגני הזדהות עם השלטון ומפעליו וטקסי הודיה. לדוגמה, בעיתון Liberalul מיאשי מתואר טקס שנערך בתאריך 10 במאי 1886, לרגל מלאת 20 שנה לעליית קרול הראשון לשלטון:
"...לאחר הטקס הקדוש, הרב הדרשן המקומי, שמואל דוד טאובר (Şmuel David Tauber), שמוצאו מטרנופול נשא דרשה בשפה הגרמנית בנושא החובה לאהוב את המולדת ולכבד את השליט. החזן הוניגמן (Honigmann) נשא תפילה בשפה הרומנית ובסוף המקהלה השמיעה את ההמנון הלאומי."
מותו של יעקב נוישוץ, המייסד

יעקב נוישוץ, מייסד בית הכנסת והנושא בהוצאותיו, נפטר ב-25 באוגוסט 1888, בביתו שביאשי. ב-28 באוגוסט, וטרם הלווייתו, הועמדה גופתו בשערי בית הכנסת נוישוץ.
הרבנים והמטיפים

בין המכהנים בבית הכנסת נוישוץ נמנה מתתיהו שמחה רבנר (Matitiahu Rabener), מי שהיה מנהל בית היתומים, שייסד ומימן נוישוץ, ושימש גם כדרשן בבית הכנסת נוישוץ.
בבית הכנסת כיהנו רבנים ודרשנים דוגמת אנטואן לוי האלזסי, החל מ-1869, ויעקב נימירובר, מי שעתיד היה להיות הרב הראשי של יהדות רומניה, זו הייתה משרתו הראשונה כרב וכדרשן והוא החל בה ב-1896. הרב נימירובר נתקל בראשית הפעילות שלו ביאשי בעוינות של החוגים היהודים האורתודוקסים והמסורתיים, שראו בו סוג של רב רפורמי.
לקריאה נוספת

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: עודף הבהרות בגוף הטקסט ודו-שיח שמקומו בדף השיחה, ציטוטים ללא ציון המקור.
Baruch Tercatin, Lucian Herşcovici - Prezenţe rabinice in perimetrul românesc, Hasefer, Bucureşti, 2008 (ברומנית)
(ברוך טרקטין, לוציאן הרשקוביץ' - נוכחויות רבניות במרחב הרומני, הספר, בוקרשט 2008)
[דרושה הבהרה]
רצח העם ברואנדה

| חלק ממלחמת האזרחים ברואנדה |
| --- | --- |

גולגולות במרכז הזיכרון לרצח העם בניאמאטה
 תאריכים:  7 באפריל 1994 – 19 ביולי 1994 (104 ימים)
 מקום:  רואנדה
 מטרה:  אוכלוסיית הטוטסי וההוטו המתונים
 סוג:  רצח עם, רצח המוני, אונס המוני
 הרוגים:  לפי ההערכות בין 491,000 עד 800,000 מאוכלוסיית הטוטסי וכ-10,000 מאוכלוסיית הטווה
 מבצע:  ממשלת ההוטו (בהנהגת תאונסטה באגוסורה), מיליציות האינטרהאמווה (בהנהגת רוברט קג'וגה), מיליציות האימפוזמוגמבי (אנ') (בהנהגת ז'אן-בוסקו בראיאגוויזה וחסן נגזה), ומיליציות וכנופיות אחרות במימון פליסיאן קבוגה
אנדרטה לזכר רצח העם ברואנדה במרכז ההנצחה לרצח העם ביססרו

שרידי גופות של קורבנות רצח העם ברואנדה, כפי שצולמו ב-2001
class=notpageimage|הצגה
רצח העם ברואנדה המוכר גם בשם רצח העם הטוטסי, התרחש בין 7 באפריל ל-19 ביולי 1994 במהלך מלחמת האזרחים ברואנדה. במהלך תקופה זו של כ-100 ימים, בני קבוצת המיעוט הטוטסי, כמו גם כמה מבני ההוטו המתונים, נהרגו על ידי מיליציות הוטו חמושות. אף על פי שהחוקה של רואנדה קובעת שיותר ממיליון בני אדם נספו ברצח העם, מספר ההרוגים בפועל אינו ברור, וחלק מההערכות מצביעות על כך שסביר להניח שהמספר האמיתי של ההרוגים היה נמוך יותר. ההערכות ההיסטוריות המקובלות ביותר הן בסביבות 500,000 עד 800,000 מקרי מוות של בני שבט הטוטסי.
בשנת 1990 פלשה החזית הפטריוטית של רואנדה (RPF), קבוצת מורדים שהורכבה בעיקר מבני טוטסי, לצפון רואנדה מבסיסם באוגנדה, במה שהחל את מלחמת האזרחים ברואנדה. במהלך שלוש השנים הבאות, אף אחד מהצדדים לא הצליח להשיג יתרון מכריע. במאמץ להביא את המלחמה לסיומה בדרכי שלום, ממשלת רואנדה בראשות הנשיא מטעם ההוטו, ז'ובנל הביארימנה, חתם על הסכמי ארושה עם ה-RPF ב-4 באוגוסט 1993. הזרז לרצח העם היה ההתנקשות בנשיא הביארמינה, שמטוסו הופל מעל שמי קיגאלי ב-6 באפריל 1994, מה שיצר ואקום מנהיגותי ואת סיום הסכמי שלום. רצח עם החל למחרת, כאשר רוב חיילי ההוטו, המשטרה והמיליציה רצחו מנהיגים צבאיים ופוליטיים של הטוטסי ומנהיגי הוטו מתונים.
גודלו ואכזריותו של רצח העם גרמו להלם ברחבי העולם, אך אף מדינה לא התערבה כדי לעצור בכוח את ההרג. רוב הקורבנות נהרגו בכפרים או בעיירות שלהם, רבים על ידי שכניהם ובני הכפר. כנופיות הוטו חיפשו קורבנות שהסתתרו בכנסיות ובבנייני בתי ספר. מילציות ההוטו רצחו קורבנות באמצעות מצ'טות ורובים. אלימות מינית הייתה נפוצה, על פי ההערכות 250,000 עד 500,000 נשים נאנסו במהלך רצח העם. ה-RPF חידשה במהירות את מלחמת האזרחים לאחר שהחל רצח העם וכבש את כל שטחי הממשלה, סיים את רצח העם ואילץ את הממשלה ואת מבצעי רצח העם לברוח לזאיר (לימים הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו).
לרצח העם היו השפעות מתמשכות ועמוקות. בשנת 1996, ממשלת רואנדה בראשות RPF פתחה במתקפה לתוך זאיר, ביתם של מנהיגים גולים של הממשלה שתחתה הובל רצח העם ופליטי הוטו רבים, פתחה במלחמת קונגו הראשונה והרגה כ-200,000 איש. כיום, לרואנדה יש שני חגים ציבוריים להתאבל על רצח העם.
רקע > רואנדה שלפני העצמאות, והמקורות של קבוצות ההוטו, הטוטסי והטווה

התושבים המוקדמים ביותר של מה שהוא אזור רואנדה של היום היו הטוואים, קבוצה של ציידים-לקטים פיגמים שהתיישבו באזור בין 8000 לפנה"ס עד 3000 לפנה"ס ונשארו ברואנדה כיום. בין 700 לפנה"ס עד 1500 לספירה, מספר קבוצות בנטו היגרו לתוך רואנדה, והחלו להמיר אדמות יער לאדמות חקלאיות. להיסטוריונים יש מספר תיאוריות בנוגע לאופי נדידת הבנטו: תיאוריה אחת היא שהמתיישבים הראשונים היו הוטו, בעוד שהטוטסי היגרו מאוחר יותר. תיאוריה חלופית היא שההגירה הייתה איטית ויציבה מאזורים שכנים, כאשר קבוצות שהגיעו נשאו דמיון גנטי לאלו שכבר שהו ברואנדה, ולכן השתלבו בחברה הקיימת במקום לכבוש אותה. לפי תיאוריה זו, ההבחנה ההוטו והטוטסי התעוררה מאוחר יותר ולא הייתה גזעית, אלא בעיקר הבחנה מעמדית שבה הטוטסי רעו בקר בזמן שההוטו עבדו את האדמה. ההוטו, הטוטסי והטווה של רואנדה חולקים שפה משותפת.
האוכלוסייה התלכדה, תחילה למה שיכונה חמולות, ולאחר מכן, עד שנת 1700, לכדי שמונה ממלכות. ממלכת רואנדה, הנשלטת על ידי שבט הטוטסי, הפכה לממלכה הדומיננטית מאמצע המאה השמונה עשרה, התרחבה באמצעות תהליך של כיבוש והתבוללות, והשיגה את ההיקף הגדול ביותר שלה תחת שלטונו של המלך קיגלי רואבוגירי בשנים 1853–1895. רואבוגירי הרחיב את הממלכה מערבה וצפונה, ויזם רפורמות מנהליות שגרמו לקרע בין אוכלוסיות ההוטו והטוטסי. אלה כללו את מערכת של עבודת כפייה שהוטו נאלצה לבצע כדי להחזיר את שלטונם לאדמות שנכבשו מהם.
רואנדה ובורונדי השכנה הוקצו לגרמניה על ידי ועידת ברלין ב-1884, וגרמניה יצרה נוכחות במדינה ב-1897 עם כריתת ברית עם המלך. המדיניות הגרמנית הייתה לשלוט במדינה באמצעות המלוכה ברואנדה; למערכת זו היה יתרון נוסף בכך שהיא אפשרה קולוניזציה עם מספר קטן של חיילים אירופאים. הגרמנים העדיפו את הטוטסי על פני ההוטו בעת הקצאת תפקידים אדמיניסטרטיביים, והאמינו שהם בעלי עליונות גזעית. מלך רואנדה קיבל את פני הגרמנים, תוך שהוא משתמש בכוחם הצבאי כדי להרחיב את שלטונו. כוחות בלגים השתלטו על רואנדה ובורונדי ב-1917 במהלך מלחמת העולם הראשונה, ומשנת 1926 החלו במדיניות של שלטון קולוניאלי ישיר יותר. הבלגים ביצעו מודרניזציה של כלכלת רואנדה, אך עליונות הטוטסי נותרה והותירה את ההוטו חסרי זכויות.
בתחילת שנות ה-30 הכניסה בלגיה חלוקה קבועה של האוכלוסייה על ידי סיווג הרואנדים לשלוש קבוצות אתניות (אתנו-גזעיות), כאשר ההוטו מייצגים כ-84% מהאוכלוסייה, הטוטסי כ-15% והטוואים כ-1%. תעודות זהות חובה הונפקו עם תיוג (תחת הכותרת "אתניות וגזע") כל אדם כטוטסי, הוטו או טווה. בעוד שקודם לכן התאפשר להוטו עשירים במיוחד להפוך ל"טוטסי של כבוד", תעודות הזהות מנעו כל תנועה נוספת בין הקבוצות והפכו קבוצות סוציו-אקונומיות לקבוצות אתניות נוקשות.
רקע > המהפכה ויחסי ההוטו-טוסטי לאחר קבלת העצמאות

לאחר מלחמת העולם השנייה, החלה לצמוח ברואנדה תנועת אמנציפציה של ההוטו, שניזונה מהטינה הגוברת כלפי הרפורמות החברתיות במדינה, וגם באהדה גוברת להוטו בתוך הכנסייה הקתולית מיסיונרים קתולים ראו את עצמם יותר ויותר כאחראים להעצמת ההוטו המקופחים ולא את אחראים לבני הטוטסי שהיו האליטה, מה שהוביל במהירות להיווצרות של כמורת בני הוטו גדולה ואליטה משכילה שיצרה תגובת נגד לסדר הפוליטי המבוסס. המלוכה והטוטסי הבולטים חשו בהשפעה הגוברת של ההוטו. בשנת 1957, קבוצה של חוקרי הוטו כתבה את "מניפסט ההוטו". זה היה המסמך הראשון שתייג את הטוטסי וההוטו כגזעים נפרדים, וקרא להעברת השלטון מהטוטסי להוטו.
ב-1 בנובמבר 1959 הותקף דומיניק מבוניומוטווה, צ'יף (מנהיג שבט) של הוטו, על ידי תומכי המפלגה הפרו-טוטסי. מבוניומוטווה שרד, אך החלו להתפשט שמועות שהוא נהרג. פעילי הוטו הגיבו בהריגת בני שבט טוטסי רבים, הן מהאליטה והן מהאזרחים הרגילים, מה שסימן את תחילתה של המהפכה ברואנדה. בני הטוטסי הגיבו בהתקפות משלהם, אך בשלב זה היה להוטו גיבוי מלא מהממשל הבלגי שרצה לבטל את שליטת הטוטסי. בתחילת 1960 החליפו הבלגים את רוב ראשי הטוטסי בהוטו. המלך הודח, נוצרה רפובליקה בשליטת ההוטו, והמדינה הפכה לעצמאית בשנת 1962. עם התקדמות המהפכה, החלו הטוטסי לעזוב את המדינה כדי להימלט מטיהורי ההוטו, והתיישבו בארבע המדינות השכנות: בורונדי, אוגנדה, טנזניה וזאיר. גולים אלו נחשבו כפליטים בארצותיהם המארחות, והחלו כמעט מיד להתסיס לחזרה לרואנדה. הם הקימו קבוצות חמושות שפתחו בהתקפות לתוך רואנדה; אלה לא היו מוצלחים ברובם, והובילו בתגובה להרג נוסף של 10,000 בני טוטסי וגולי טוטסי נוספים. עד 1964, יותר מ-300,000 טוטסי ברחו, ונאלצו להישאר בגלות במשך שלושת העשורים הבאים.
גרגואר קאייבנדה ניהל רפובליקה בהובלת ההוטו במשך העשור הבא, והוביל לשלטון אוטוקרטי הדומה לשלטון שלפני המהפכה. הוא הודח בעקבות הפיכה ב-1973 שהעלתה את הנשיא ז'ובנל הביארימנה לשלטון. האפליה הפרו-הוטו ואנטי-טוטסי נמשכה ברואנדה עצמה, אם כי האלימות חסרת ההבחנה נגד הטוטסי אכן פחתה במקצת. הביארימנה הקים את מפלגת התנועה הרפובליקנית הלאומית לדמוקרטיה ופיתוח (MRND) ב-1975, והכריז על חוקה חדשה בעקבות משאל עם ב-1978, מה שהפך את המדינה למדינה חד-מפלגתית שבה כל אזרח צריך להשתייך למדינה ל-MRND.