stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גמר גביע המדינה בכדורגל 2019
סיכום המשחק > מחצית שנייה והארכה

בני יהודה עלתה למחצית השנייה בגישה התקפית וחיפשה שוויון. בדקה ה-54 שלח צ'יבוטה כדור מאגף שמאל אל הפינה הימנית של תיבת החמש. הכדור עבר את כל שחקני ההגנה של נתניה והגיע לקונסטנטין, שמקרוב בעט גבוה מעל לשער.
לאחר דקות ארוכות ללא מצבים ממשיים לכיבוש, הצליחה בני יהודה להשוות את התוצאה. דור ג'אן, שעלה לשחק רק בדקה ה-75, הצליח להשיג את השוויון בדקה ה-82. קונסטנטין פרץ מימין והעביר כדור רוחב, וג'אן מקרוב כבש בנגיעה, 1-1. התוצאה נשמרה עד לסיום, והקבוצות הלכו להכרעה בהארכה.
לאחר שלא הפגינו יכולת התקפית ראויה לאורך המשחק, חזרה נתניה לחפש את שער היתרון. שבע דקות בתוך ההארכה ניסה יאחמיר היקה את מזלו בבעיטה מרחוק, אך זובאס הדף לקרן. בהמשך ניסה גם קניקובסקי מתוך הרחבה, אך נבלם אצל שחקן הגנה כתום. מנגד, פעולה יפה של עמית זנטי, שפרץ משמאל ועבר שני שחקנים, הסתיימה בבעיטה שנהדפה אצל עמוס. דור ג'אן הגיע לכדור החוזר אך מעד ולא הצליח לבעוט לשער, ונתניה נמנעה מספיגה. בתוך תוספת הזמן של ההארכה, ביצע דולב אזולאי עבירה גסה כששלח רגל גבוהה ופגע בזנטי. השופט איתן שמואלביץ' שלף לעברו כרטיס אדום ישיר.
המשחק הלך להכרעה בדו-קרב פנדלים. שתי הקבוצות כבשו את כל ארבע הבעיטות הראשונות שלהן, והגיעו לבעיטה החמישית והמכרעת בשוויון 4-4. זובאס הדף את הבעיטה של קניקובסקי, בעוד עמוס הצליח רק להדוף את הבעיטה של אשכנזי, שקבע 4–5 לבני יהודה בדו-קרב, וזכייה רביעית למועדון בגביע המדינה.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 15 במאי 2019 20:55 | בני יהודה תל אביב | 1 - 1‏ה | מכבי נתניה | אצטדיון סמי עופר, חיפה צופים: 28,500 שיפוט: איתן שמואלביץ' |
| 15 במאי 2019 20:55 | דור ג'אן  82' | (סיקור) | גיא מלמד  4' | אצטדיון סמי עופר, חיפה צופים: 28,500 שיפוט: איתן שמואלביץ' |
|   |   | תוצאת פנדלים |   |   |
|   |  דור ג'אן    דולב חזיזה    תאמבי סגס    עמית זנטי    יובל אשכנזי | 5–4 |  סתיו פיניש    מוטי ברשצקי    טים הויבך    ניקו אולסק    גבי קניקובסקי |   |
סיכום המשחק > הרכבי הקבוצות

| --- | --- |
              בני יהודה תל אביב :               מכבי נתניה
הערות שוליים

↑  גביע המדינה: בני יהודה חזרה מפיגור ל-1:3 מול בית"ר נורדיה ועלתה לשמינית הגמר, באתר וואלה, 20 בדצמבר 2018
↑  גביע המדינה: בני יהודה ניצחה 0:2 את הפועל נצרת עילית והעפילה לרבע הגמר, באתר וואלה, 16 בינואר 2019
↑  רבע גמר גביע המדינה: בני יהודה ניצחה 0:2 את הפועל עפולה, באתר וואלה, 5 בפברואר 2019
↑  גביע המדינה: בני יהודה עלתה לחצי הגמר אחרי 1:1 עם הפועל עפולה, באתר וואלה, 26 בפברואר 2019
↑  גביע המדינה: בני יהודה ניצחה 0:1 את מכבי תל אביב ועלתה לגמר, באתר וואלה, 3 באפריל 2019
↑  צמדים למלמד ולאברהם, 1:5 לנתניה על דבוריה, באתר ONE‏, 20 בדצמבר 2018
↑  דוד בן-שימול, הלך גם הגביע: הפועל באר שבע הודחה ע"י מכבי נתניה, באתר ynet, 15 בינואר 2019
↑  גביע המדינה: מכבי נתניה ניצחה 0:1 את מכבי פתח תקווה ברבע הגמר הראשון, באתר וואלה, 5 בפברואר 2019
↑  גביע המדינה: מכבי נתניה סיימה ב-1:1 עם מכבי פתח תקווה והעפילה לחצי הגמר, באתר וואלה, 27 בפברואר 2019
↑  גביע המדינה: מכבי נתניה ניצחה 0:1 את הפועל חדרה ועלתה לגמר, באתר וואלה, 2 באפריל 2019
ג'ני מולן

| --- | --- |

מולן, 2005
 לידה:  30 במאי 1979 (בת 45) פיניקס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-2000
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס  Chaparral High School 
 בן או בת זוג:  ג'ייסון ביגס (2008–?) 
 צאצאים:  Sid Biggs, Lazlo Biggs 
 מספר צאצאים:  2 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ני אן מולן-ביגס (באנגלית: Jenny Ann Mollen-Biggs; נולדה ב-30 במאי 1979) היא שחקנית יהודייה-אמריקאית, וסופרת רבי המכר של "הניו יורק טיימס". ידועה גם בזכות תפקידיה בסדרות טלוויזיה: בתור נינה אש ב"אנג'ל", "Viva Laughlin", "Crash", ו"בנות". כמו כן, פרסמה שני אוספי מאמרים, ומאמרים למגזינים שונים, כולל "קוסמופוליטן" ו־"Parents", בין היתר.
ביוגרפיה

ג'ני אן מולן נולדה בפיניקס, אריזונה שבארצות הברית, לאב יהודי. בסוף שנות ה-90 סיימה מולן את בית הספר התיכון צ'פארל בסקוטסדייל, אריזונה. היא למדה תיאטרון וסיימה את בית הספר לתיאטרון, קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת UCLA.
קריירה > משחק

בשנת 2005, הכריזה מולן בראיון על התוכניות שלה להופיע בלונדון במחזה שכתבה על הכלבה.
בשנת 2009, כתבה מולן את הסרט הקצר "חטיפה" בו היא מככבת עם ג'ייסון ביגס וג'ולי בנץ.
בשנת 2016, כיכבה מולן יחד עם בעלה ג'ייסון ביגס כדמויות של בעל ואישה בדיוניים בסרט הקומדיה "לילה חובבני".
קריירה > כתיבה

בינואר 2013 חתה מולן עם סנט מרטינס פרס כדי לכתוב ספר מאמרים קומיים, "I like you just the way I am". הספר הגיע למקום ה-10 ברשימת המוכרים הנמכרים ביותר של הניו יורק טיימס עבור ספרי עיתונות מודפסים וספרים אלקטרוניים על הופעת הבכורה שלו ביוני 2014. ב־4 באוגוסט 2016 הוכרז כי ABC Digital רכשה קומדיה של מצלמה אחת שנכתבה ובכיכובה של מולן על בסיס רב המכר שלה I like you just the way I am ב-NYT.
ביוני 2016 פרסמה מולן מעקב," Live Fast Die Hot", שהפך לאחר מכן גם לרב המכר של הניו יורק טיימס והגיע למקום ה-8 בהומור. באוגוסט 2016 דווח כי זכויות הסרט נרכשו על ידי האחים וורנר, כאשר אן האת'וויי לוהקה לכוכבת הסרט ומולן לוהקה לתוצרת כתיבה והנהלה.
חיים אישיים

בינואר 2008 התארסה מולן לשחקן ג'ייסון ביגס לאחר שהשניים הכירו על סט הסרט "החברה של החבר הכי טוב שלי". ב־23 באפריל 2008, הזוג התחתן בלוס אנג'לס, קליפורניה. ביולי 2008 השניים ערכו טקס חתונה רשמי בעמק נאפה. בנם סיד נולד ב-15 בפברואר 2014, ובנם השני, לאסלו, נולד ב-2 באוקטובר 2017. לאחר שהתגוררה זמן מה בלוס אנג'לס, עברה משפחת ביגס לניו יורק בשנת 2018.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2003 | Searching for Haizmann | גרייס רובין |  |
| 2004 | D.E.B.S. | מרגלת גרמנייה |  |
| 2005 | Fear Itself | וונדי |  |
| 2006 | Ring Around the Rosie | וונדי בולדווין |  |
| 2006 | Cattle Call | מרינה דל |  |
| 2008 | החברה של החבר הכי טוב שלי | קולין |  |
| 2009 | Off the Ledge | אמבר אליזבת' |  |
| 2011 | מה שקורה בחיים | ריטה |  |
| 2011 | טיפש, מטורף, מאוהב | ליסה |  |
| 2013 | Extracted | אבי |  |
| 2016 | לילה חובבני | אן קרטר |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2000 | 18 Wheels of Justice | סוזן קוראן | פרק: "Mr. Invisible" |
| 2001 | רפואה שלמה | בלונדי | פרק: "Black 'n' Flu" |
| 2004-2003 | אנג'ל | נינה אש | 3 פרקים |
| 2005 | Return of the Living Dead: Rave to the Grave | ג'ני | סרט טלוויזיה של Syfy |
| 2006 | מדיום | לידיה קיין | פרק: "Method to His Madness" |
| 2007 | Viva Laughlin | איימי | 4 פרקים |
| 2008 | התרסקות | טס נולן / תרזה נולנסקי | תפקיד חוזר: (עונה 1); 7 פרקים |
| 2010 | חוק וסדר: לוס אנג'לס | קרלי מוריס | פרק: "Playa Vista" |
| 2011 | CSI: ניו יורק | הבלשית אנג'לה סייר | פרק: "Life Sentence" |
| 2011 | Suits | גבי סטון | פרק: "Tricks of the Trade" |
| 2013 | הוואי חמש-אפס | דקוטה הייז | פרק: "Pa'ani" |
| 2013 | וילפרד | קים | פרק: "Sincerity" |
| 2014 | בנות | קורטני | 2 פרקים |
| 2015 | Bachelor in Paradise: After Paradise | מנחה | תוכנית אירוח; מנחה (עונה 1); לצד כריס הריסון |
| 2016 | שיקגו FIRE | ביאנקה הולווי | 3 פרקים |
עבודות ופרסומים נבחרים > ספרים

Mollen, Jenny (2014). I Like You Just the Way I Am: Stories About Me and Some Other People. New York: St. Martin's Press. ISBN 978-1-466-83858-1. OCLC 886584103.
Mollen, Jenny (2016). Live Fast Die Hot. New York: Doubleday. ISBN 978-0-385-54070-4. OCLC 951807583.
עבודות ופרסומים נבחרים > כתבי עת

מולן, ג'ני (13 בינואר 2012) "The Smoking Jacket" הועבר לארכיון ב־28 בינואר 2012.
מולן, ג'ני (17 במאי 2012) "The Smoking Jacket" הועבר לארכיון ב־20 במאי 2012.
מולן, ג'ני (7 בינואר 2014) "קוסמופוליטן".
מולן, ג'ני (יולי 2016). "Why Can't We Unfollow Our Exes?". קוסמופוליטן. עמ '48–49.
מולן, ג'ני (17 ביולי 2017). Actress and Author Jenny Mollen Opens Up About Her Family's Scary Health Crisis". Marie Claire".
מולן, ג'ני (1 במרץ 2018). "Bedtime at the Biggs House". "Parents".
מולן, ג'ני (6 בפברואר 2019). "Jenny Mollen Shares How Her Own Childhood Inspired Her to Pack Her Son's 'Dictator Lunches". Parents.
הערות שוליים

↑  Tabach-Bank, Lauren (13 ביוני 2014). "Talking Talent: Jenny Mollen's New Book of Laughs". T Magazine, הניו יורק טיימס. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Hawkes, Marilyn (1 בפברואר 2019). "Valley Kids: Jenny Mollen Biggs Author/Actress/Media Personality". Phoenix Magazine. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Staff Writer (1 באוקטובר 2012). "On the Run: Dr. Art Mollen is a busy guy". Arizona Jewish Life. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Klein, Amy (5 ביוני 2014). "Jason Biggs Loves Being Mistaken as Jewish". Haaretz (באנגלית). {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "An interview with Jenny Mollen". Return of the Living Dead official website. אורכב מ-המקור ב-8 באפריל 2005. נבדק ב-18 ביולי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mollen, Jenny (2020-01-24). "That Time Jenny Mollen and Jason Biggs Tried to Set Boundaries…". Medium (באנגלית). נבדק ב-2020-04-01.
↑  Gifford, Kathie Lee; Kotb, Hoda (27 ביולי 2016). "Jason Biggs, Jenny Mollen team up for new comedy 'Amateur Night'". Today Show. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Fauskee, Katie (14 בינואר 2013). "Comedian Jenny Mollen Signs Deal For Chelsea Handler-Like Book (Exclusive)". The Hollywood Reporter. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Best Sellers: Combines Print & E-Book Nonfiction". הניו יורק טיימס. 6 ביולי 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Petski, Denise (4 באוגוסט 2016). "ABCd Orders More 'Forever 31', Acquires Jenny Mollen Project & More – TCA". Deadline Hollywood (באנגלית). {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Mollen, Jenny (2016). Live Fast Die Hot. New York: Doubleday. ISBN 978-0-385-54070-4. OCLC 951807583.
↑  McNary, Dave (30 באוגוסט 2016). "Anne Hathaway Starring in Adaptation of Jenny Mollen's Novel 'Live Fast Die Hot'". Variety (באנגלית). {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Finn, Natalie (1 במאי 2008). "Jason Biggs' Little Wedding". E! Online (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-04-01. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lambert, Suzanne Condie (16 ביולי 2008). "'We Do,' Again". The Arizona Republic. אורכב מ-המקור ב-19 ביולי 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Brown, Elizabeth Quinn (4 במאי 2018). "Jason Biggs and Wife Jenny Mollen Are Auctioning Off 400 Items from Inside Their Home". Architectural Digest (באנגלית). {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15552684r (data)  ISNI: 0000 0000 0470 7629  LCCN: n2014011376  SUDOC: 171790774  VIAF: 15085518   WorldCat (עם VIAF): 15085518
גטו סקורני

גטו סקורני (ברומנית: Secureni) היה הגטו המרכזי במחוז חוטין שבחבל בסרביה ושימש בשנים 1941–1944 כגטו פתוח ומחנה מעבר בעיירה סקורני שברומניה. בסוף יוני שנת 1940, השתלט הצבא הסובייטי על העיירה סקורני שהייתה באותה תקופה חלק מרומניה ועם השתלטותו, הסתגרו בהתחלה היהודים בביתם. כעבור שנה, עם תחילת מבצע ברברוסה, רומניה, שהייתה בעלת בריתה של גרמניה, הצטרפה לפלישה לברית המועצות. יחידות צבא רומניה וגרמניה השתלטו על העיירה כבשו אותה מידי הצבא הסובייטי ונכנסו לעיירה ב-6 ביולי 1941, ובאוגוסט 1941 הוקם הגטו.
הרקע להקמת העיירה

סקורני או סקורן היא עיירה בצפון בסרביה שהתגוררו בה כ-4,200 יהודים, אשר היוו בשנת 1930, כ-73% מאוכלוסייתה. העיירה שוכנת כ-2 ק״מ מנהר הדניסטר, ליד מסילת הברזל בלץ–צ'רנוביץ. השטח עליו נוסדה, היה רכושה של משפחת אצולה רוסית בשם לושין, אשר ניתן לה על ידי הצאר, אלכסנדר הראשון, כהוקרה וכתודה על הצטיינותו של אחד מבניה – ניקולאי ניקולאייביץ, במלחמת 1812 (פלישת נפוליאון לרוסיה). כדי לפתח את המקום, הזמין האציל בעלי מלאכה יהודים, סוחרים וחוכרים שהגיעו מהכפרים אשר מסביב. היהודים הגיעו לאזור מכל רחבי מחוז חוטין וכן ממחוז פודוליה המזרחי בין השנים 1825–1855. הואיל ולא הייתה קהילה יהודית במקום, נרשמו עד שנת 1890 כל הלידות והפטירות של היהודים בסקורני על ידי הרב שהתגורר בעיירה בריצ׳ן (Briceni), ורק החל משנת 1918 החלה להתארגן קהילה יהודית בסקורני.
הפוגרום בסקורני

עם כניסת החיילים הרומנים והגרמנים לאזור העיירה, בלילה הראשון של הכיבוש ולפני הקמת הגטו, בוצעו במקום פוגרומים מחרידים (מעשי רצח, שוד ואונס). חיילים נשלחו אל בתי היהודים והוציאו בכוח ובמכות נערות יהודיות שהותקפו מינית בידי הקצינים הרומנים. חלק מהיהודים, תושבי העיירה ניסו לברוח מבתיהם ולהסתתר בשדות, בגנים או במרתפים. תיאורים מאותה תקופה מספרים על רחובות מלאים בגוויות ובתים שנבזזו. הפרעות נמשכו יומיים תמימים ובמהלכן נרצחו כ-90 יהודים, נאנסו נשים ונערות נבזזו מרבית בתי היהודים, על ידי החיילים הרומנים ועל ידי משתפי הפעולה שלהם – האוקראינים תושבי המקום, ולאחר מכן גירשו את היהודים שנשארו מסקורני. ראשי המסיתים היו אוקראינים שבזמנו קיבלו בפרחים ובריקודי שמחה את פני הצבא הסובייטי בכניסתו לעיירה בסוף יוני 1940.
בסוף יולי הורה מפקד הז'נדרמריה השביעית, הסופר הרומני אוקטב דסילה, לכל יהודי סקורני להגיע לבית הקברות. שם ציווה עליהם לְחפור בורות, וביים הוצאה להורג המונית של אלפי אנשים: "היו שם סצנות מזעזעות כאשר נפרדנו זה מזה, אבל ברגע האחרון לא רצחו אותנו". החיילים ירו מעל לראשי היהודים, ולמחרת שוב חזרו על ההצגה, והפעם רק עם הגברים.
שוד הבתים והרס כל מה שלא ניתן היה ליטול מהם, גרם ליהודי העיירה לְהֵרָאוֹת לאחר ארבעה ימים כואבים, כמו לאחר חודשים רבים של נדודים – רובם היו רעבים, יחפים וכמעט ערומים. יהודים ניסו לשבור רעבונם על ידי אפיית לחם מאבק קמח מעורב באפר שאספו בטחנת הקמח המקומית. הרעב גרם למצבים קשים, בעיקר בקרב הילדים, וכאשר הודיעו השלטונות כי יחלקו כיכר לחם לכל יהודי שיתייצב בנקודה מסוימת בעיירה, הסתכנו רבים ובאו לנקודת ההתייצבות. אלה שעשו זאת נורו, והנשים שביניהם נאנסו ברחובות. בשוך הפרעות ומסעות הרצח, אפשר להעריך כי עשירית מיהודי העיירה נרצחו, והיתר גורשו למחנות עבודה ורצח בטרנסניסטריה. יהודי העיירה שנשארו, הובלו לכיוון צפון ובעיירה מוגילב צורפו לשיירה גדולה של כ-25,000 איש שהמשיכה בדרכה לוורווז׳ני שם נכלאו, השורדים גורשו לטרנסניסטריה.
הקמת הגטו

מיקום הקמת הגטו נבחר לאור העובדה שסקורני מהווה צומת דרכים חשוב המובילות לעיר מוגילב בטרנסניסטריה. הואיל וכך, הוא שימש כנקודת מעבר ליהודים שגורשו מהאזור, והחל מחודש אוגוסט 1941, רוב מסעות הגירוש של היהודים שהופנו לעבר הנהר דניסטר במערב, עצרו בסקורני. ב־11 באוגוסט דווח על הימצאם של 20,852 יהודים בגטו סקורני, אך 3 חודשים לאחר מכן גורשו יושבי הגטו לטרנסניסטריה, ורובם נרצחו.
לאחר שסקורני התרוקנה מתושביה היהודים, היא הפכה לגטו ומחנה מעבר לפליטים יהודים שהגיעו מערים אחרות. ראשוני התושבים החדשים של הגטו היו מספר מועט של משפחות יהודיות שנמלטו מאזור העיר אוטאץ' (אטאקי), אשר נאלצו למסור את תכשיטיהם, כדי לקבל אישור להיכנס לרחובותיה הצדדיים של העיר. גדרות תיל הוקמו במהירות ברחובות העיירה, והיהודים נדחסו לתוך הבתים החרבים בצפיפות רבה. בתוך ימים אחדים רוכזו בגטו יותר מ-20,000 נפש, שחולקו לשתי קבוצות, קבוצה אחת נשארה בסקורני והקבוצה השנייה הועברה לידינץ. קבוצה נוספת של יהודים רוכזה ביער ברנובה על יד העיירה, תחת כיפת השמיים במשך 8 ימים ללא מים וללא מזון. בימים הראשונים להקמת הגטו נכנסה אל תוכו יחידה צבאית גרמנית – איינזאצקומאנדו ודרשה להוציא להורג 27 יהודים על מנת להפחיד את היהודים ולמנוע מרד, דרישותיהם נענו בחיוב על ידי מנהלי המחנה. ליד כל הכניסות למחנה הוצבה שמירה שאסרה יציאה מהגטו, נאמר ליהודים, כי כל מי שינסה לצאת מהגטו יִירֶה למוות. בתי העיירה היו הרוסים ברובם ובמצב לא ראוי למגורים. לפי תיאורו של ניצול השואה אביגדור שחן: "יום לאחר הגעתם, (הצבא הרומני) ניתן לאיכרי הסביבה חופש פעולה והם באו לשדוד ולבזוז כאוות נפשם".
היהודים הרבים שהגיעו לגטו לאחר שהושמדו או גורשו תושביה היהודים הקודמים של העיירה. היו מחציתם מבוקובינה – מסוטרוז'ינץ והמחוז, ממחוז רדאוץ וממחוז צ'רנוביץ, ומחציתם מבסרביה, מחוטין, נובוסליצה, הרצה וכו'.
השמועה על מצבם הגרוע של יהודי מחנה סקורני הגיעה לראשי פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה, אשר פנו בפעם הראשונה ב-19 באוגוסט 1941 לשר הפנים בבקשה להחזיר לבתיהם את 25,000 היהודים שהוחזקו בסקורני ללא כל תנאים, אולם הבקשה נדחתה, מאוחר יותר הסכימו הגרמנים לקבל את הבגדים, המזון והכסף שאספו אנשי הפדרציה בהבטחה כי יועברו לתושבי הגטו, אולם זה לא קרה, כל מה שנאסף הועבר לחיילים ולתושבי האזור הנוצרים.
החיים בגטו

בימים הראשונים של הגטו התקיימו מכירות פומביות ביהודי העיירה ואיכרים רבים השתתפו וקנו יהודים, השפילו אותם והפשיטו אותם. היהודים לא נקנו כעבדים, אלא נקנתה הזכות להשפילם. בכל פינה בגטו היו ערימות זבל וצואה, שהקשו על הנשימה, מקור המים היחיד בגטו היו 3 בארות מזוהמות ששימשו בשיאו של הגטו כ־20,000 נפשות. לעיתים עברו ימים שלמים עד שהגיע תורו של יהודי לשתות מהבאר. זמן מועט לאחר מכן נקבעו הסכמי סחר שהיהודים נקטו במחנה, כדי שיוכלו לרכוש מזון. מפעם לפעם הוצאו הגברים אל מחוץ למחנה תחת שמירה לביצוע עבודות כפייה, תוך הבטחה לקבלת מנות מזון, הבטחות שלא קוימו.
אחת הדרכים שאפשרו את המשך הקיום בגטו הייתה מסחר עם תושבי המקום הנוצרים. אלה הורשו להגיע בשעות הבוקר אל גדר המחנה, כדי למכור מוצרי מזון לתושבי הגטו שהיה באפשרותם לקנות.
לפי עדויות, נחמה בימים הקשים הללו מצאו היהודים ביכולת להתפלל. תפילות ראש השנה והחגים האחרים עוררו התרגשות עצומה בגטו. יהודי סקורני ניסו לנהל משא ומתן עם הרומנים להתפלל בחגים בבית כנסת עזוב שהיה במקום. הסביר סולומון שפירא: "בתחילת חודש אוקטובר 1941, ערב יום כיפור, לאחר משא ומתן ארוך ובתמורה ל'מתנות' (שוחד), קיבלנו רשות להתפלל בבית כנסת עזוב". אחד היהודים שנמלט מסקורני העיד, כי בכל בוקר הזכירו החזנים "הנה יום הדין... מי יחיה ומי ימות, מי בקצו ומי לא בקצו, ומי במים ומי באש, מי בחרב ומי בחיה, מי ברעב ומי בצמא, מי ברעש ומי במגפה, מי בחניקה ומי בסקילה", יהודי גטו סקורני כבר התנסו כמעט בכל צורות המוות האלה. מאות, ואולי אלפים, הוטבעו בדניסטר ועשרות אף נשרפו בידי חיילים.
חיסול הגטו

הצפיפות בגטו הייתה גדולה והזוהמה הייתה רבה, זבובי מחלות השתלטו על הרחובות הצפופים ובשל התנאים הגרועים בגטו, פרצו בתוכו מחלות כמו דיזנטריה, טיפוס וכולרה שגרמו למותם של מאות יהודים. בגלל המחסור במשאבים תרופות ומזון, הלך וגדל מספר החולים ומעט הרופאים שהיו במחנה ניסו להיאבק במחלות ללא הצלחה. ובעקבות התפשטות המחלות והרעב במחנה, החל באוקטובר 1941 גירוש תושבי המחנה והעברתם לגטאות אחרים. ב-2 באוקטובר 1941 כונסו כל יהודי המחנה מחוץ למחנה וחולקו לשניים באופן שרירותי תוך הפרדה של משפחות, כדי להרכיב שתי שיירות שיפונו לכיוון דרום. שיירה אחת הופנתה לעיר אטאקי והשנייה לעיר לקוסאוץ. לפני יציאת השיירה הראשונה לכיוון אטאקי נדרשו היהודים לשכב עם הפנים לאדמה והשוטרים עברו ביניהם, חיטטו בבגדיהם ולקחו מהם כל דבר בעל ערך שהיה בידיהם. לאחר מכן יצאה הקבוצה לאטאקי. בדו"ח רשמי שחובר בדצמבר 1941 נאמר, שכתוצאה ממילוי פקודה של בכיר נורו כ-500 יהודים מאנשי השיירה.
לאחר המלחמה

מ-5,000 איש תושבי סקורני היהודים נשארו בחיים 500 איש. חלק מהם חזרו לעיירה ההרוסה, חלק עברו לגור בעיר צ׳רנוביץ וחלקם עלו לישראל.
לקריאה נוספת

אובידיו קראנגה, סקורני, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 758–760), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  ז'אן אנצ'ל, תולדות השואה - רומניה, א.מ.י.ר, 1954
↑  טרנסניסטריה, ‏יד ושם
1 2 3  ד"ר שמואל ספקטור, פנקס הקהילות, יד ושם, 1969
1 2 3  אביגדור שחן, הכפור הלוהט, הוצאת הקבוץ המאוחד, 1988
1 2  Secureni (עמ' 386-382), https://www.jewishgen.org/, פורסם על ידי יד ושם, תרגום לאנגלית על ידי Ala Gamulka, ‏1980 (באנגלית)
1 2  דב שי, הגירוש מהבית, באתר יד ושם
↑  עו״ד מאיר כסיף, מאירופה לישראל – מאורעות השואה בעיני ילד בגיל 5, באתר מגזין המזרח התיכון, ‏3 פברואר 2012
↑  סולומון שפירא, בדרכי גירוש, המחבר - הוצאה עצמית, 1988
↑  שואת יהודי צפון בוקובינה, באתר הארגון העולמי של יהודי בוקובינה, עורך: דב שי
↑  ציפורה בריסקר, במשעולי החיים (עמ' 40–41)
1 2  Secureni ,Encyclopedia of Jewish Communities in Romania, Volume 2 (Sokyryany, Ukraine), https://www.jewishgen.org/ (באנגלית)
גלטונגסיודה

גלטונגסיודה (בגרמנית: Geltungsjude, יהודי לפי התוקף), היה המונח ששימש בגרמניה הנאצית לאנשים שנחשבו יהודים לפי הצו המשלים הראשון לחוקי נירנברג מ-14 בנובמבר 1935. המונח לא שימש באופן רשמי, אלא נטבע מכיוון שהאנשים נחשבו בעלי תוקף (gelten בגרמנית) של יהודים בלא שהשתייכו לאף קטגוריה של חוקי נירנברג. היו שלוש קטגוריות של גלטונגסיודן (צורת הרבים של גלטונגסיודה): 1. צאצא לנישואי תערובת שהשתייך לקהילה היהודית לאחר 1935; 2. צאצא לנישואי תערובת שהיה נשוי ליהודי לאחר 1935; 3. ילד לא חוקי של גלטונגסיודה שנולד לאחר 1935.
הגדרה

הגדרה של גלטונגסיודה לפי החוק הייתה:
כל אחד מאלה נחשב ליהודי, ומכאן השם Geltungsjude. המונח "מישלינג" במשפט הראשון פירושו יהודי למחצה לפי הגזע. אדם עם שני סבים יהודים שלא עמד באף אחד מהקריטריונים א' עד ד' לא נחשב גלטונגסיודה אלא מישלינג מדרגה ראשונה. היה גם מבחן חוקי שקבע מיהו מישלינג, Mischling Test. (אנ')
השלכות

גלטונגסיודה לא היו אזרחי הרייך ולא הייתה להם זכות הצבעה. נאסר עליהם להינשא לרבע יהודי. בפרוטקטורט הם גורשו באופן שגרתי. לעיתים גורשו מ"הרייך הישן" (אלטרייך), ולעיתים רחוקות מאוסטריה.[דרוש מקור]
מישלינג מדרגה ראשונה ברייך הישן (גרמניה הנאצית) היו נתונים לסוגים שונים של אפליה, אך היו פטורים מגירוש. מעמדם כ"אזרחים זמניים" היה נתון במחלוקת בין מקסימליסטים כמו היידריך שרצה שיתייחסו אליהם כיהודים לבין מינימליסטים שהתנגדו ל"השלכת הדם הארי עם הדם היהודי" כמו וילהלם שטוקרט ועוזרו הנס גלובקה.
ראו גם

ארי לשם כבוד
הערות שוליים

↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2007-03-02. נבדק ב-2007-02-13. {{cite web}}:  (עזרה)
גריזרס

"גריזר" אמריקאי אופייני (1960)
מכונית מרקורי שהייתה חביבה על הגריזרס
גריזרס (באנגלית: Greasers), כינוי לחבורות או כנופיות של צעירים שהחלו להתפתח בשנות ה-50 של המאה ה-20 בארצות הברית. הסגנון של תת-תרבות זו הפך לפופולרי בקרב אנשים רבים כביטוי למרד נעורים.
היסטוריה

בשנות ה-50, ה-60 וה-70, צעירים אלה היו ידועים בתור "בריונים" וכיום הם מכונים לעיתים קרובות "רוקבילי". רבים ראו בהם כבני אדם עילגים ואלימים עם רצון מאצ'ואיסטי לזעזע, שסיגלו לעצמם מנטליות של אנשי כנופיה עם קודים של כבוד גברי. השם "גריזרס" נבע מהתספורת המשומנת שלהם, שהייתה כרוכה בסירוק השיער לאחור בשמנים שונים שנדמו לגריז (לגריזרס מגזעים שונים היו תסרוקות שונות, להרבה מקסיקנים ואפרו-אמריקאים למשל, היה שיער מתולתל). המונח שב והופיע בעשורים מאוחרים יותר, כחלק מהתחייה של התרבות הפופולרית של שנות ה-50. אחד מביטוייה הראשונים הייתה פרסומת טלוויזיונית למשקה 7 Up מ-1971.
למרות שתת-תרבות זו הייתה רווחת בעיקר בקרב בני הנוער בצפון אמריקה, היו תופעות דומות בבריטניה, אוסטרליה, איטליה, יפן ושוודיה. הגריזרס הבריטים נקראו "Ton-up boy" בשנות ה-50, ו"רוקרים" בשנות ה-60, והם עצמם, גלוחי ראש ואחרים, מכנים את הגריזרס בפשטות בשם "גריז".
הגריזרס בצפון אמריקה היו ידועים בשנות ה-50 באהבתם למכוניות "הוט רוד" (מכוניות אמריקאיות שקל היה לשנותן ואפשר היה לקנותן במחיר נמוך), לאופנועים ולמוזיקת רוק אנד רול ורוקבילי. הם לבשו לרוב חולצות טי שרט צבעוניות (לעיתים קרובות עם השרוולים מופשלים), חולצות איטלקיות סרוגות, חולצות בייסבול וחולצות באולינג, מעילי עור וג'ינס ליוויס שחורים או כחולים עם שרשראות מגולגלות בכל מקום. נעליהם היו מגפי-אופנוע שחורים או נעלי שפיץ וכמן כן הרבו לענוד בנדנות, כובעים שטוחים וארנקי-שרשרת. תסרוקתם הייתה מסורקת לאחור במקום בעזרת משחה, שעווה או קרמים לשיער כגון שמן שיער.
ה"גריזרס" מצטיירים לעיתים קרובות כבני מעמד פועלים עירוני אתני, אמריקאים-איטלקים או היספנים. למעשה, המונח "גריזרס" או "גריז" שימש גם להשמצות על רקע אתני כלפי אמריקאים-איטלקים או אמריקאים ממוצא היספני, בשל סטריאוטיפים שונים.
במדיה

ייצוגם של הגריזרס במדיה לא תמיד תאם את הסטריאוטיפ או את ההשתייכות האתנית שייחסו להם, והם הוצגו לפעמים באור אוהד. כך למשל סרטי קולנוע כמו "הפרא" (1953) ו"מרד הנעורים" (1955) הציגו גרסה של גריזרס אמריקאים לבנים (מרלון ברנדו וג'יימס דין) שהוו מודל למתבגרים ה"בועטים", המורדים בהורים ובממסד כאות למצוקה פנימית. ייצוגים אחרים שהתייחסו לגריזרס כללו סרטים כגון "אמריקן גרפיטי" (1973), "שבילי הזעם" (1973), "אני והחבר'ה" (1986), הסרט "נערי הכרך" המבוסס על הספר "נערי הכרך", המחזמר "גריז" (1971) והסרט באותו שם (1978), דמותו של "פונזי" בסדרת הטלוויזיה "ימים מאושרים" (1974-1984), דמותם של "לני" ו"סקוויגי" בסדרת הטלוויזיה "לוורן ושירלי" (1983-1976) ועוד.
ראו גם

ערס
הערות שוליים

↑  Marcus, Daniel (2004), "Happy Days and Wonder Years: The Fifties and the Sixties in Contemporary Cultural Politics". New Brunswick, New Jersey: Rutgers University Press. p. 12.
גיניפורט הקדוש

| --- | --- |

תצוגה מודרנית של גיניפורט
 לידה:  ליון
 מוות:  האימפריה הרומית הקדושה ליון, ממלכת ארל (אנ')
 מין:  כלב הבית
 זוויג:  זכר
 בעלים:  אביר מליון
 ידוע בשל:  הצלת בן אדונו מנחש ארסי
 תקופת הפעילות:  ? – המאה ה-13
גיניפורט הקדוש (בצרפתית: Saint Guinefort) היה כלב צייד שחי בדרום צרפת בקרבת העיר ליון, בסביבות המאה ה-13, ולאחר מותו הוכר בתור קדוש נוצרי עממי. על פי האמונה המקומית, ביצע גיניפורט נסים רבים לאחר מותו ובמקום קבורתו הפך לאתר עלייה לרגל מפורסם בדרום צרפת. פולחנו נותר בדרום צרפת עד ראשית המאה ה-20.
גיניפורט מעולם לא הוכר בתור קדוש נוצרי רשמי של הכנסייה הנוצרית.