stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קארס (עיר)
היסטוריה

מעט מאוד ידוע על קארס לפני סוף המאה ה-9 אך נראה כי הייתה בירת ממלכה ארמנית בשם ונאנאד. לקראת סופה של המאה ה-9 צורפה העיר לממלכת ארמניה ואף שימשה כבירתה משנת 928 ועד 961. שנתיים לאחר שוויתרה על מעמדה כבירת הממלכה לטובת אני, שוב הייתה קארס לבירת ממלכת ונאנאד שמידת עצמאותה אינה ברורה.
ב-1065 ויתר מלכה של קארס על העיר ומסרה לידי האימפריה הביזנטית, אך מיד לאחר מכן נכבשה בידי הסלג'וקים שהחזיקו בה עד 1206/1207 עת נתפסה בידי הממלכה הגאורגית. הגאורגים החזיקו בעיר משך מספר שנים כ-30 שנים העיר הייתה חלק של ארמניה הזקארידית. לאחר מכן שלטו בה נסיכים טורקים עד שנת 1534, וזאת למעט תקופות כיבוש בידי המונגולים ב-1239 ובידי טימור לנג במאה ה-14. ב-1534 נכבשה העיר בידי הסולטאן סולימאן הראשון "המפואר" וצורפה לאימפריה העות'מאנית. נכדו של סולימאן הראשון, מורט השלישי חיזק את ביצוריה והיא עמדה במספר התקפות של הפרסים והרוסים.
במהלך המאה ה-19 עברה השליטה בעיר כמטוטלת בין הרוסים לעות'מאנים. היא נכבשה בידי רוסיה ב-23 ביוני 1828 אך הוחזרה לשליטה עות'מאנית, נכנעה שוב לרוסים ב-1855 במהלך מלחמת קרים, ולאחריה שוב הוחזרה לידי העות'מאנים במסגרת חוזה פריז. במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) כבשו הרוסים את העיר בשלישית והפעם הנציחו חוזה סן סטפנו וקונגרס ברלין את הישגם.
במהלך השלטון הרוסי התפתחה העיר ורחובותיה נסללו בתבנית שתי וערב. בשנים אלה עזבו 11,000 טורקים את העיר ואת מקומם תפסו ארמנים, יוונים ורוסים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ויתרה רוסיה לעות'מאנים על השליטה בעיר במסגרת הסכם ברסט-ליטובסק מ-3 במרץ 1918, אך הלכה למעשה הייתה השליטה בעיר נתונה אותה עת בידיהם של הארמנים. צבא האסלאם שהוקם על ידי איסמאיל אנוור פאשה כבש את העיר, ולאחר נסיגתו וכניעת האימפריה העות'מאנית בהפסקת האש של מודרוס מ-30 באוקטובר 1918, קמה באזור הרפובליקה הדמוקרטית של דרום מערב הקווקז שכונתה גם "רפובליקת קארס". רפובליקת קארס הייתה ישות עצמאית שהשתרעה בשטחן של (נפות קארס וארדהאן), ארמניה וגאורגיה של היום, ואשר התקיימה מ-1 בדצמבר 1918 עד ל-19 באפריל 1919. סופה של רפובליקת קארס בא לה כאשר כוחות בריטים כבשו את העיר והאזור סביב לה, ואלה היו לחלק מהרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה.
בטרם חלפו חמישה חודשים פרצה מלחמת טורקיה–ארמניה וב-28 בספטמבר 1920 כבשו הטורקים את סרקמיש ואת קאיזמן והחלו להתקדם לעבר העיר. עם זאת ההתקפה על קארס התעכבה בשל התנגדות ארמנית וב-24 באוקטובר 1920 הבטיחו הרוסים את תמיכם לארמנים, במיוחד בכל הנוגע לשלטונם בקארס. משהגיע הדבר לידיעתו של מפקד הכוח הטורקי מוסה קזם קראבקיר, הוא תקף את קארס בו ביום והארמנים לא נלחמו על הגנת העיר אלא נטשוה. ב-30 באוקטובר 1920 שלט קראבקיר בעיר. בעקבות התבוסה הארמנית במלחמה נחתמו הסכם אלכסנדרופול והסכם קארס בין הטורקים לרוסים אשר הבטיחו את השליטה הטורקית בעיר ובאזורה.
לאחר מלחמת העולם השנייה דרשה ברית המועצות את ביטולו של הסכם קארס ואת השבת העיר והשטחים עליהם ויתרה במסגרתו לרשותה. הסובייטים אף החלו מרכזים כוחות צבא לאורך הגבול עם טורקיה, אך לחץ בינלאומי, במיוחד מצד וינסטון צ'רצ'יל הביא את הסובייטים לזנוח את דרישתם.
העיר כיום

בשנת 1992 הוקמה בקארס אוניברסיטת הקווקז ובשנת 2007 למדו בה 12,651 תלמידים. העיר שוכנת בקצה מסילת הרכבת של חברת הרכבות הטורקית ויוצאות ממנה רכבות לאיסטנבול (אקספרס המזרח, Doğu Ekspresi) ולאנקרה (אקספרס ארזורום, Erzurum Ekspresi). מסילת הרכבת ממשיכה מזרחה אל הגבול הארמני אך היא אינה פעילה מזה שנים. קארס ידועה במצודה (Kars Kalesi) המשקיפה עליה מראש הגבעה שמעליה ואשר נבנתה ב-1153 ובמסגד קומבט (Kumbet Camii) ששימש בעבר ככנסייה ארמנית. בנוסף משמשת העיר כבסיס לביקור בחורבות אני שעל הגבול הארמני.
ערים תאומות

טורקיה בורסה, טורקיה
טורקיה אדירנה, טורקיה
אזרבייג'ן גנג'ה, אזרבייג'ן
נורווגיה שירקנס (אנ'), נורווגיה
גאורגיה כותאיסי, גאורגיה
הערות שוליים

↑  Turkey: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
↑  אתר האוניברסיטה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559698705171  BNE: XX456178  GND: 4260372-9  LCCN: n82246253  VIAF: 136073904   WorldCat (עם VIAF): 136073904
ביאזט (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |
 כותבים:  אדוארד וולודארסקי 
 בימוי:  Nikolai Stambula 
 שחקנים:  אלכסיי סרבריאקוב  Boris Khimichev  Olga Budina  Viktor Solovyov 
 ארץ מקור:  רוסיה 
 מספר פרקים:  12 
 הפקה
 צלמים:  סרגיי מוקריצקיי 
 מוזיקה:  Nikolay Parfenyuk 
 אורך פרק:  528 דק' 
 שידור
 תקופת שידור מקורית:  2003–הווה 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
ביאזט (ברוסית: «Баязе́т») הוא סדרת טלוויזיה רוסית, עיבוד לרומן באותו שם מאת ולנטין פיקול. צילומי הסדרה נערכו במבצרי ההוספיטלרים בקראק דה שבלייה שבמערב סוריה והשתתפו בסדרה שחקני קולנוע וטלוויזיה מסוריה ולבנון.
עלילה

סדרת הטלוויזיה, כמו הרומן, מתארת באופן אמנותי את ההגנה על מבצר ביאזט - אחד הפרקים הבולטים ביותר של המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). במשך 23 יום, חיל המצב הרוסי הקטן בפיקודו של סא"ל פאצביץ' ואז סרן שטוקביץ, כשהם מתגברים על רעב וצמא, בגידה וקריאה לכניעה, מסרב בעקשנות למסור את המצודה לכוחות האויב. 12,000 טורקים צרים על המצודה, אך החיילים הרוסיים מחזיקים מעמד.
שחקנים ודמויות

אלכסיי סרבריאקוב - הקצין קראבאנוב
אולגה בודינה - האחות חבושצ'ינסקאיה
ויקטור סולוביוב - הקצין חבושצ'ינסקי
בוריס חימיצ'ב - סא"ל פאצביץ'
אלכסנדר דיאצ'נקו - ואטנין
אלכסנדר טיוטין - סרן שטוקביץ
ויאצ'סלב סטפן - איסמעיל-חאן נחיצ'וואן
גנאדי מאטבייב - איש הארטילריה פוטרסוב
סרגיי בטאלוב - טריוחז'וני
איסקנדר עזיז
סתיו סטרשקו

| --- | --- |

סטרשקו, 2019
 לידה:  24 בספטמבר 1992 (בת 32) דניפרופטרובסק, אוקראינה 
 שם לידה:  Станіслав Страшко 
 מדינה:  ישראל 
 תאריך עלייה:  1994
 מקום מגורים:  רמת גן 
 ידועה בשל:  קמפיין דוגמנות לרכבי טויוטה יפן  "האח הגדול VIP עונה 2"  "הנשף"
 תקופת הפעילות:  מ-2012 
 מקצוע:  דוגמנות, משחק
 
סתיו סטרשקו (נולדה ב-24 בספטמבר 1992) היא דוגמנית ושחקנית ישראלית ילידת-אוקראינה. סטרשקו היא הטרנסג'נדרית הישראלית הראשונה שהייתה מועמדת  לפרס אופיר בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר על תפקידה בסרט הקולנוע "הנשף".
ביוגרפיה

נולדה בשם סטניסלב (סטס) סטרשקו (באוקראינית: Станіслав Страшко) בדניפרו שבאוקראינה. ב-1994, בגיל שנתיים, עלתה לישראל עם משפחתה. גדלה ברמת גן. ב-1997, כשהייתה בת חמש, התגרשו הוריה ואמה התחתנה בשנית. מנישואים אלו יש לה שתי אחיות-למחצה. היא עברתה את שמה הפרטי ל"סתיו". את התקופה הזו סטרשקו תיארה במילים: ”הפסדתי את הילדות שלי בגלל שכל כך פחדתי לצאת מהארון ולהבין שאני מי שאני: לא בדיוק אישה, אבל גם לא גבר”. בגיל 16 חתמה בסוכנות הדוגמנות של אלינור שחר כדוגמנית אנדרוגנית. אף על פי שבשני העשורים הראשונים לחייה היא לא הגדירה את עצמה כאישה, היא דגמנה בעיקר אופנת נשים.
קריירה > דוגמנות

ב-2012 פרצה לראשונה בעולם בפרסומת הטלוויזיונית לחברת הרכב היפנית "טויוטה". השתתפה בפרסומות ותצוגות אופנה שונות, בהן קמפיין הבחירות של מרצ לקראת הבחירות לכנסת העשרים, "אופטיקנה", "קסטרו", במגזינים "ווג" ו-"Elle" האיטלקיים, "דיזל", "מוגלר", "Moncler", "ריי באן", "TopTen" ו-"L'Oréal".
בספטמבר 2014 התפרסם ראיון של סטרשקו בכתב העת "Elle" האמריקאי בו היא סומנה כאחת התגליות של שבוע האופנה בניו יורק, לאחר שצעדה בתצוגות של DKNY מבית דונה קארן, ושל המעצב האמריקאי טום בראון. בשנת 2015 נבחרה לדגמן בקמפיין של רשת האופנה הישראלית "TopTen", לצדה של נועם פרוסט.
ב-2016 נבחרה להוביל את הקמפיין העולמי של מותג האופנה האיטלקי "דיזל". במאי באותה שנה התפרסם ראיון מיוחד עם סטרשקו ב-TeenVogue, והיא כיכבה על שער המגזין "Grazia".
ביוני 2021 הובילה ביחד עם טרנסג'נדריות נוספות, ביניהן רומי אברג'יל, קמפיין ייעודי של מותג ההלבשה התחתונה הישראלי "FIX".
קריירה > משחק

בשנת 2013 גילמה את סופי בסדרת הדרמה הישראלית "בלו נטלי" ב-yes. באותה שנה השתתפה בסרט הישראלי "שבלולים בגשם".
בשנת 2015 השתתפה כדיירת בעונת ה-VIP השנייה של "האח הגדול" בערוץ 2 של קשת, והודחה לפני הגמר. כמו כן, שיחקה בסדרת הטלוויזיה "סקס, אהבה ויחסים" של רשת נטפליקס האמריקאית. באוגוסט 2015 הופיעה על שער כתב העת הישראלי "Go Style".
ב-2017 כיכבה בתפקיד הראשי לצד אסי לוי, מיכה סלקטר, נצנת מקונן ונועם לוגסי בסרט הקולנוע "הנשף". סטרשקו גילמה את דמותה של עדן, תיכוניסטית ירושלמית. על תפקידה הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2018, והיא הטרנסג'נדרית הראשונה שמועמדת לפרס בקטגוריית המשחק.
חיים אישיים

בעת שהשתתפה בתוכנית "האח הגדול" ב-2015, אמרה כי אינה אוהבת הגדרות ואינה רוצה להגדיר את עצמה לא כגבר ולא כאישה, אך ביקשה שיפנו אליה בלשון זכר. בסוף 2016 העלתה פוסט בדף הפייסבוק שלה וביקשה שיפנו אליה מעתה והלאה בלשון נקבה. בראיונות לעיתונות סיפרה שתמיד הרגישה כאישה, וכי היא מגדירה את עצמה כטרנסג'נדרית.
סטרשקו התגוררה לסירוגין ברמת גן עם משפחתה, במילאנו, ובניו יורק. מאפריל 2019 הייתה בזוגיות עם השחקן עמית גיל. ב-28 בנובמבר 2020 הודיעו השניים על פרידה.
פילמוגרפיה

| שנה | סרט/סדרה | הערות |
| --- | --- | --- |
| 2013 | בלו נטלי 2 | סדרת דרמה של yes |
| 2013 | שבלולים בגשם | סרט דרמה |
| 2015 | סקס, אהבה ויחסים | סדרה של נטפליקס |
| 2017 | הנשף | סרט דרמה של טל גרניט ושרון מימון  סטרשקו הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר |
| 2021 | ציפורי גן עדן | סרט אמריקאי |
הערות שוליים

↑  הדס בשן, ‏"סתיו יושבת לי במודל הזוגי, הנשי, שאני תמיד נופל עליו - אישה חזקה, גבוהה, עם תחומי עניין שדומים לשלי", באתר ‏מאקו‏, 11 ביולי 2019
↑  אלון הדר | צילומים: רון קדמי, זו הסתיו, באתר ynet, 29 במרץ 2017
↑  מיקי לוין, ‏יוצא האח הגדול סתיו סטרשקו: מבקשים ממני להחליט, אישה או גבר, באתר מעריב אונליין, 16 ביוני 2015
↑  מלי זיידמן, הביאו את הסתיו: הדוגמנית הכי לוהטת בעולם היא בכלל דוגמן, באתר nrg‏, 31 באוגוסט 2012
↑  רוני ודנאי‏, סתיו סטרשקו הדוגמן האנדרוגיני מצליח באיטליה ומדבר על המיניות, באתר וואלה, 5 ביוני 2014
↑  איתי יעקב, סתיו סטרשקו ונעם פרוסט: "קל לנו לשחק בין הזהויות של נשי וגברי", באתר Xnet‏, 28 ביולי 2015
↑  pplus, תם השרב? הקמפיין החדש של סתיו סטרשקו, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 29 ביולי 2015
↑  גיל משעלי, ‏הביאו את הסתיו: סטרשקו סוגר ג'וב נחשק, באתר ‏מאקו‏, 20 ביולי 2015
↑  pplus, כבוד: סתיו סטרשקו מככב בקמפיין בינלאומי, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 10 בינואר 2016
↑  Trans Model Stav Strashko On Why She’d Rather Live Without Definitions, Teen Vogue, May 27, 2016
↑  Grazia
↑  איתי יעקב, שש דוגמניות טרנסג'נדריות בצילומי הלבשה תחתונה: "לא מתביישות בגוף", באתר ynet, 10 ביוני 2021
↑  וואלה! סלבס‏, הג'וב המפתיע של סתיו סטרשקו, באתר וואלה, 20 ביולי 2015
↑  מערכת ערוץ התרבות, ‏מלכת הנשף, באתר ‏מאקו‏, 20 במרץ 2017
↑  אינה טוקר, הטרנסג'נדרית הראשונה של פרסי אופיר: סתיו סטרשקו מועמדת לפרס השחקנית הראשית, באתר ynet, 20 ביוני 2018
↑  וואלה! תרבות‏, פרסי אופיר 2018: "הנשף" מוביל במספר המועמדויות, באתר וואלה, 20 ביוני 2018
↑  יפעת הללי אברהם, ‏סתיו סטרשקו מבקשת שיפנו אליה מעתה בלשון נקבה, באתר ‏מאקו‏, 9 בינואר 2017
↑  אלון הדר, סתיו סטרשקו: "תמיד הרגשתי אישה", במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 28 במרץ 2017
↑  מלי זיידמן, חוצה גבולות: הדוגמן המצליח סתיו סטרשקו בדרך להוליווד, באתר Xnet‏, 19 באוגוסט 2015
↑  הדס בשן, ‏"סתיו יושבת לי במודל הזוגי, הנשי, שאני תמיד נופל עליו - אישה חזקה, גבוהה, עם תחומי עניין שדומים לשלי", באתר ‏מאקו‏, 11 ביולי 2019
↑  יפעת הללי אברהם, ‏זה נגמר: סתיו סטרשקו והחבר נפרדו, באתר ‏מאקו‏, 29 בנובמבר 2020
ניקולה ריבארוב

| --- | --- |

 לידה:  1 במאי 1859 רוסצ'וק, האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  5 בפברואר 1927 (בגיל 67) סופיה, ממלכת בולגריה בולגריה
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי של סופיה 
 השכלה:  האוניברסיטה הצבאית הלאומית ע"ש וסיל לבסקי 
 השתייכות:  בולגריה צבא ממלכת בולגריה
 תקופת הפעילות:  1885–1919 (כ־34 שנים)
 דרגה:  גנרל-לוטננט
 תפקידים בשירות
 מפקד אוגדת הרגלים השלישית – "בלקן"
 פעולות ומבצעים
 המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878)  מלחמת בולגריה–סרביה (1885)  מלחמת הבלקן הראשונה  מלחמת הבלקן השנייה  מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 עיטור העוז של הצבא הבולגרי  פור לה מריט
 
נִיקוֹלָה אִילִיֶיב רִיבָּארוֹב (בבולגרית: Никола Илиев Рибаров;‏ 1 במאי 1859, רוסצ'וק, האימפריה העות'מאנית – 5 בפברואר 1927, סופיה, ממלכת בולגריה), היה גנרל בולגרי שפיקד על אוגדת הרגלים השלישית – "בלקן" במהלך קרב דוברו פולה במסגרת החזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה.
ראשית הקריירה

ניקולה ריבארוב נולד ברוסצ'וק למשפחת סוחרים מהמעמד הבינוני. הוא לחם במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) במסגרת מיליציית המתנדבים הבולגרית האופלצ'נצי. ב-1880 סיים את האקדמיה הצבאית הבולגרית בסופיה. במהלך מלחמת בולגריה סרביה (1885) שירת בגדוד הרגלים ה-9 והשתתף בכיבוש העיר פירוט. בהמשך השתתף בקורס קצינים של הצבא הבולגרי וב-30 באוגוסט 1888 הוסמך לקצונה והוצב בגדוד רגלים בדרגת סגן. ב-1901 סיים קורס מפקדי גדודים של הצבא הבולגרי. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה מונה למפקד אוגדת הרגלים השלישית – "בלקן" ולחם עימה גם במהלך מלחמת הבלקן השנייה.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

באוקטובר 1915 עם כניסת בולגריה למלחמת העולם הראשונה לצד מעצמות המרכז פיקד על אוגדתו במהלך המערכה על סרביה ונטל חלק בכיבוש קוסובו. ב-20 במאי 1917 העולה לדרגת גנרל-לויטננט והשתתף בקרבות החזית המקדונית, תוך שאוגדתו נספחת לארמייה ה-11 הגרמנית בפיקודו של קונו פון שטויבן. ב-15 בספטמבר 1915 הובסו כוחות האוגדה ה-2 בקרב דוברו פולה וחלקם נטשו את החזית ופתחו במרד כנגד המלך פרדיננד הראשון. בעקבות הקו נפרצו קווי החזית ובולגריה נאלצה לבקש שביתת נשק. על ריבארוב הוטלה אחריות פיקודית לתוצאות הקרב. ב-1919 פרש מהצבא בעקבות חוזה ניי. בניגוד למפקדים אחרים ממלחמת העולם, שמו של ריבארוב לא הונצח והוא הלך לעולמו ב-1927 בסופיה והוא בן 68 שנים.
ראו גם

בולגריה במלחמת העולם הראשונה
הערות שוליים

↑  "ניקולה ריבארוב - ביוגרפיה" באתר boinaslava.net (בבולגרית).
ברוך אוסטרובסקי

ברוך אוֹסְטְרוֹבְסקי  (16 בנובמבר 1889 – 16 ביולי 1960, כ"א בתמוז תש"ך) היה מחנך ועסקן ציבור יהודי-אמריקאי-ישראלי, ראש המועצה הראשון של רעננה, ועמד בראשה במשך 28 שנים.
קורות חיים > נעוריו ותחילת דרכו

ברוך אוסטרובסקי נולד בשנת 1890 בעיירה רוגצ'וב שבפלך ווהלין של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), לרב והשו"ב שמואל ליב אוסטרובסקי. מילדותו נהה אחר השכלה, לימודים וציונות. בשנת 1912 עלה לארץ ישראל בגפו, עבד עם חלוצי העלייה השנייה והצטרף לארגון "השומר". בסוף אותה שנה נסע לארצות הברית כדי להתחתן עם ארוסתו שהגיעה מאוקראינה. הזוג תכנן להינשא ולשוב לארץ, אך אז פרצה מלחמת העולם הראשונה ונבצר מהם לעלות ארצה.
קורות חיים > חייו באמריקה

בשנת 1913 השתתף בייסודה של חברת "אחוזה א' ניו-יורק", ששמה לה למטרה לרכוש קרקעות בארץ ישראל במטרה להקים מושבה עברית שבה יוכלו חבריה להתיישב ולעבוד את אדמתם.
בארצות הברית עסק אוסטרובסקי בהוראה, ונודע כמורה וכמנהל דגול בעל ידיעות רבות והשכלה רחבה. הוא לימד מגוון רחב של מקצועות, ובהם היסטוריה, עברית, תנ"ך ויידיש. הוא שימש בתפקיד מנהל הסמינר למורים והמפקח על בתי הספר היהודיים "אַרבעטער־רינג" (The Workmen's Circle ), ושימש דמות חינוכית מוערכת. בד בבד עם עבודתו החינוכית היה פעיל בארגון העבודה של התנועה הציונית "פועלי ציון", שעמה נמנו באותה תקופה בין היתר חבריו דוד בן-גוריון, דב בורוכוב ויצחק בן-צבי. אוסטרובסקי היה אז ממנהיגיהן של תנועות הנוער היהודיות הציוניות בארצות הברית, וערך עיתונים שיצאו לאור במסגרתן.
קורות חיים > העלייה לארץ ישראל

בשנת 1930 הגשים אוסטרובסקי הלכה למעשה את הרעיון הציוני, נטש את חיי הרווחה בארצות הברית ועלה עם אשתו ושני ילדיו הצעירים לארץ ישראל, לרעננה.
אני בתור ציוני, עזבתי את פרנסתי, את הכבוד שרכשתי לי באמריקה, מנהל בית הספר התיכון הניורקי... יושב ראש אגודת המורים ועורך די אידישע שול [בית הספר היהודי] וספרי לימוד שהוצאתי ועליתי ארצה. אין ציוני רק בפה.
ברעננה ראה אוסטרובסקי את מפעל חייו, וכראש מועצה הקדיש את כל כולו לבניית המושבה ולפיתוחה. את תפקידו הציבורי עשה ללא שכר, בנמקו כי "איני מוכן להרוויח יותר מכל פועל עברי". הוא האמין בתרומה ובעזרה לזולת, דאג לפועלים, ובין היתר הקים בכספי משכורתו את "הקרן לסיוע לנזקקים"; תושבים רבים עשו את צעדיהם הראשונים ברעננה בסיועו. סיסמתו הייתה איחוד הכוחות – הקמת לשכת עבודה משותפת, ארגון עבודה עברית, הקמת קופת חולים משותפת לכל התושבים, איחוד בנק הלוואה וחיסכון חקלאי ואיחוד אספקת המים לכל תושבי המושבה.
אוסטרובסקי היה אחד מן הלוחמים העיקריים בעד עבודה עברית מאורגנת, ועשה לו שם של לוחם ללא פשרות להקניית זכות בחירה לפועלי רעננה בשעה שבמושבות אחרות נשללה זכותם על ידי מערכת חוקים בעזרת ממשלת המנדט. בתקופתו התפרסמה המושבה רעננה כמעוז של עבודה עברית. דגל בחיים צנועים, ודעתו הייתה כי אין לחיות במותרות בשעה שחלק מהתושבים חיים בתנאים קשים. אוסטרובסקי טיפח יחסי שכנות טובים עם התושבים הערבים מכפרי הסביבה, במיוחד עם אנשי "חירבת עזון". חותמו בהפיכת רעננה למושבה ירוקה, הדוגלת בשוויון ומקדמת את חינוך ילדיה, ניכר עד היום. בימיו הוקמו מוסדות ציבור רבים ובהם מוסדות חינוך.
באמצע שנות השלושים הניח את היסודות והתשתית להכנסת בתי חרושת למושבה רעננה.
בדצמבר 1949 יזם את הקמת אזור התעשייה ופעל רבות לבניית מפעלי התעשייה הראשונים, כחלק מהמגמה של יצירת מקומות תעסוקה לעולים החדשים ולתושבי המושבה: ”אנו מתעסקים בתעשייה בדיוק כמו שאנו מתעסקים בחקלאות.”
הספרייה שבביתו הכילה יותר מ-4,000 ספרים בתחומים רבים: תולדות התנועה הציונית, חקר ארץ ישראל ומדינת ישראל, ספרי היסטוריה, פילוסופיה, אנציקלופדיות וספרות יפה. ספרים אלו שימשו לא רק בני משפחתו, אלא גם את תושבי רעננה, אשר נהגו לפקוד את ביתו. בביקורים אלה נהגו התושבים לעיין בספרים בהדרכתו האישית של אוסטרובסקי, להיעזר בו בענייני חינוך, להתייעץ עמו בענייני דיומא ולשאול ספרים.
הגה ותכנן את הקמת בית ספר התיכון הראשון במושבה, אך לא זכה לראותו בהקמתו. תיכון זה נקרא בהמשך על שמו (תיכון אוסטרובסקי).
בערוב ימיו כתב:
אנחנו אנשי אמריקה עלינו ארצה, לא כדי שנהיה כאן קפיטליסטים או בעלי נחלאות, אך כדי להיות ולחיות בין יהודים, במדינה יהודית עצמאית וכדי שנחיה חיים דמוקרטיים, שוויון ויכולת של קיום לכל אזרח ואפילו אם אנו נהיה היחידים בשיטה סוציאלית זאת.
אוסטרובסקי נפטר ב-16 ביולי 1960 בבית החולים בילינסון ונקבר בבית העלמין הישן ברעננה.
גלריה

1917: ברוך אוסטרובסקי (יושב במרכז) עם חברי תנועת "פועלי ציון". יצחק בן-צבי (לימים נשיאה השני של מדינת ישראל) עומד בצד ימין. החברים האחרים הם קפלן וברלס.
1937: קבלת פנים לנציב העליון סר ארת'ור ווקופ. קבלת הפנים נערכה בחזית "בית העם", בניין המועצה. בחזית מימין נראים ראש המועצה אוסטרובסקי, הקצין מ' שיף, הנציב העליון וקצין המחוז קופרמן.
1958: ראש המועצה אוסטרובסקי נואם בטקס חנוכת בית-החולים "בית לוינשטיין" ברעננה.
לקריאה נוספת

'אוסטרובסקי, ברוך', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 29–30. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  מייסדה של רעננה פינה מקומו, מעריב, 29 בדצמבר 1959
↑  מתוך דבריו בפרוטוקול ישיבת המועצה המקומית, 2 בינואר 1951.
↑  ברוך אוסטרובסקי, דבר, 17 ביולי 1960
↑  ברוך אוסטרובסקי ז"ל | ראשי המועצה והעירייה, באתר moreshet.raanana.muni.il
2. אחותו היא מרים אוסטרובסקי ברץ  וגיסו הוא יוסף ברץ ראו ערכים  בויקפדיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504526605171  BnF: cb17927053c (data)  GND: 1078792992  ISNI: 0000 0001 1664 9769  LCCN: no2009032302  SELIBR: 240623  VIAF: 68906541   WorldCat (עם VIAF): 68906541 
בוגרי בית הספר י"ל פרץ שבניו יורק, בהנהלתו של ברוך אוסטרובסקי (יושב במרכז), באמצע שנות ה-20
ראש מועצת רעננה ברוך אוסטרובסקי ותושבי רעננה מקבלים בחום את נשיא ההסתדרות הציונית, ד"ר חיים ויצמן, לימים נשיאה הראשון של מדינת ישראל, בעת ביקורו ברעננה ב-23 בינואר 1945
יום העצמאות 1954: ראש המועצה אוסטרובסקי נואם בפני תושבי רעננה על יד האנדרטה לזכר חללי רעננה (כיום: בחזית בית הנוער בעיר)
דימיטר גשוב

| --- | --- |

הגנרל דימיטר איוואנוב גשוב
 לידה:  14 בספטמבר 1860 סבישטוב, האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  8 בינואר 1922 (בגיל 61) סופיה, ממלכת בולגריה בולגריה
 מדינה:  בולגריה 
 השכלה:  האוניברסיטה הצבאית הלאומית ע"ש וסיל לבסקי 
 השתייכות:  בולגריה צבא ממלכת בולגריה
 תקופת הפעילות:  1880 – 1 ביולי 1919 (כ־39 שנים)
 דרגה:  גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד אוגדת הרגלים השנייה "התראקית", במלחמת העולם הראשונה. מפקד הארמייה הראשונה
 פעולות ומבצעים
 מתנדב במיליציית האופלצ'נצי הבולגרית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878)   מפקד פלוגת חי"ר במלחמת בולגריה–סרביה (1885), אשר השתתפה בכיבוש העיר פירוט   מפקד חטיבה ואחר כך אוגדה במלחמת הבלקן הראשונה ובמלחמת הבלקן השנייה   מפקד קרב דויראן הראשון במסגרת החזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 עיטורי הגבורה של ממלכת בולגריה (כסף)  אות הנסיך בטנברג על גילוי אומץ בשדה הקרב   אות הנסיך בטנברג על הצטיינות בשדה הקרב   אות מריט של צבא ממלכת בולגריה   אות צלב הברזל-דרגה שנייה
 
דימיטר גשוב (בבולגרית: Димитър Гешов;‏ 14 בספטמבר 1860, סבישטוב, האימפריה העות'מאנית – 8 בינואר 1922, סופיה ממלכת בולגריה) היה גנרל ומפקד אוגדת הרגלים השנייה "התראקית" של צבא בולגריה במהלך מלחמת העולם הראשונה, אשר לחמה בחזית המקדונית ובמסגרתה פיקד גשוב על קרב דויראן הראשון. בהמשך מונה גשוב למפקד הארמייה הראשונה, אך הודח לאחר קרב סקרה.
תחילת הקריירה

גשוב שירת במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) כמתנדב במיליציית המתנדבים הבולגרית אופלצ'נצי, אשר לחמה לצד הכוחות הרוסיים. בשנת 1890 סיים את לימודיו בהצלחה באקדמיה הצבאית באודסה. במהלך מלחמת בולגריה–סרביה (1885) שירת כמפקד פלוגה והשתתף בקרב ההדיפה נגד הכוחות הסרביים ליד העיר ברזניק במערב בולגריה, ומאוחר יותר, כשהבולגרים עברו למתקפה, השתתף בכיבוש העיר פירוט. במלחמת הבלקן הראשונה שירת כמפקד חטיבה ובסיומה קודם להיות מפקד אוגדה בגזרת אודרין. במלחמת הבלקן השנייה נלחם עם אוגדתו כנגד הסרבים ליד העיירה קריבולאק, (בימינו במקדוניה). לאחר המלחמה הועלה לדרגת מאיור גנרל.
מלחמת העולם הראשונה

במהלך מלחמת העולם הראשונה פיקד על אוגדת חיל הרגלים השנייה "התראקית" של הצבא הבולגרי. בין 9 באוגוסט ל-18 באוגוסט 1916, פיקד גשוב על קרב דויראן הראשון, במסגרתו ניסו כוחות בריטיים וצרפתיים עדיפים מספרית, לפרוץ את הקו הדרומי של החזית המקדונית ללא הצלחה, תוך שהם סופגים למעלה מ-3,000 נפגעים ונאלצים לסגת חזרה לאזור סלוניקי. גשוב מונה למפקד הארמייה ה-1, אך ביוני 1918 לאחר תבוסת הבולגרים בקרב סקרה הוא הודח על ידי ניקולה ז'קוב מפקד הצבא ובמקומו מונה הגנרל סטפן נרזוב.
אחריתו

לאחר תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה, צומצם צבאה לכדי ז'נדרמריה בכפוף לסיכומים שהוכתבו בחוזה ניי. ב-1 ביולי 1919 השתחרר גשוב מהצבא. הוא לא עסק בתפקידים ציבוריים כלשהם והלך לעולמו בסופיה ב-8 בינואר 1922.
ראו גם

בולגריה במלחמת העולם הראשונה
סטפן טושב

ערך זה עוסק בגנרל בולגרי ממלחמת העולם הראשונה. אם התכוונתם לראש ממשלת ממלכת בולגריה ב-1935, ראו .
| --- | --- |

הגנרל סטפן טושב
 לידה:  18 בדצמבר 1859 סטארה זאגורה, האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  27 בנובמבר 1924 (בגיל 64) פלובדיב, ממלכת בולגריה בולגריה
 מדינה:  בולגריה 
 השכלה:  האוניברסיטה הצבאית הלאומית ע"ש וסיל לבסקי 
 השתייכות:  בולגריה צבא ממלכת בולגריה
 תקופת הפעילות:  1878–1919 (כ־41 שנים)
 דרגה:  גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הארמייה השלישית   מפקד הארמייה הרביעית   המושל הצבאי של מקדוניה
 פעולות ומבצעים
 מתנדב במיליציות האופלצ'אנצי במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878)  מפקד גדוד במלחמת בולגריה–סרביה (1885)  מפקד חטיבה במלחמת הבלקן הראשונה, בגזרת איסטנבול   ומלחמת הבלקן השנייה בחזית הסרבית  במלחמת העולם הראשונה, גזרת דוברוג'ה, פיקד על קרב קובאדין וקרב דובריץ', השתתף בקרב טורטוקאיה
 עיטורים
 אות הכסף של ממלכת בולגריה על גילוי אומץ בשדה הקרב  אות הנסיך בטנברג על גילוי אומץ בשדה הקרב  אות מסדר מריט של הצבא הבולגרי המלכותי  אות הכסף והזהב העות'מאניים על גילוי אומץ בשדה הקרב
 תפקידים אזרחיים
 קצין משטרה במשטרת מחוז רומליה המזרחית לפני איחודה עם ממלכת בולגריה  יו"ר אגודת קציני המילואים של הצבא הבולגרי בין השנים 1919–1923
 הנצחה
 העיר גנרל טושבו שבמחוז דובריץ' וכפר בשם זהה.
 
סטפן טושב (בבולגרית: Стефан Тошев; ‏18 בדצמבר 1859, סטארה זאגורה, האימפריה העות'מאנית – 27 בנובמבר 1924, פלובדיב, ממלכת בולגריה) היה גנרל בצבא הבולגרי במהלך מלחמת העולם הראשונה. תהילתו באה לו בזכות הניצחונות בקרב קובאדין, קרב דובריץ' והשתתפותו בקרב טורטוקאיה, אשר הטו את הכף בחזית הרומנית לטובת הבולגרים.
תחילת הקריירה הצבאית

טושב לחם במיליציית המתנדבים הבולגרית אופלצ'נצי, לצד הצבא הרוסי במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), אשר הובילה לעצמאות בולגריה, ושנה מאוחר יותר סיים את האקדמיה הצבאית בסופיה. טושב שירת כקצין משטרה במחוז האוטונומי רומליה המזרחית, עד לאיחודו עם נסיכות בולגריה.
במהלך מלחמת בולגריה–סרביה (1885), לחם כמפקד פלוגה בקרב סליבניצה, שבו הצליחו הבולגרים לבלום את התקדמותם המהירה של הסרבים אל עבר הבירה סופיה. על חלקו בקרב זה זכה באות הנסיך בטנברג. בשנת 1908 הועלה לדרגת קולונל ופיקד על אוגדת חיל הרגלים הראשונה של סופיה. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה השתתף עם חטיבתו במספר קרבות בגזרת תראקיה ובכלל זה באזור איסטנבול. כן השתתף במלחמת הבלקן השנייה לאחר שהועלה לדרגה המקבילה לתת-אלוף בצה"ל ופיקד על האוגדה החמישית בגזרה הסרבית.
מלחמת העולם הראשונה

במהלך מלחמת העולם הראשונה, כשהוא בדרגת גנרל, פיקד טושב על הארמייה השלישית של צבא בולגריה בחזית דוברוג'ה ועל הכוחות הבולגריים בקרב קובאדין ודובריץ', אשר הובילו ליתרון משמעותי בחזית הרומנית. חלק מהמקורות אף מייחסים לו תפקיד פיקודי בקרב טורטוקאיה. לטושב, איש צבא קשוח ובלתי מתפשר היו חילוקי דעות מהותיים על אופן ניהול הקרבות מול מפקד החזית מטעם מעצמות המרכז, הגנרל הגרמני אוגוסט פון מקנזן, עניין שהוביל להעברתו מתפקידו ומינויו לתפקיד מושל מקדוניה. את תפקידו בחזית תפס הגנרל סטפן נרזוב. ב-27 במרץ 1917 מונה למפקד חיל הרגלים הבולגרי. לאחר מלחמת העולם, הותר לגנרל טושב להישאר בשירות פעיל, להבדיל מקצינים רבים אחרים, והוא מונה למפקד הארמייה הרביעית.
אחריתו

ביוני 1919 פרש משירות פעיל ועסק בפעילות ציבורית, כיושב ראש האגודה של קציני המילואים של צבא בולגריה. לאחר המרד הקומוניסטי האלים והכושל שפרץ בחודש ספטמבר 1923 פעל טושב רבות לשיקום הנפגעים הרבים. טושב הלך לעולמו בעיר פלובדיב ב-27 בנובמבר 1924 ונקבר בעיר סופיה, בלווייה צבאית שבה נכח קהל אלפים.
ראו גם

בולגריה במלחמת העולם הראשונה