פגמי ייצור בדיני נזיקין
פגמים במוצרים ואזהרות בארצות הברית

המונח Product Liability בארצות הברית מתייחס לאחריות של אחד הגורמים בשרשרת הייצור של המוצר, בגין נזק שנגרם מן המוצר (יבואנים/יצואנים, מוכרים של המוצר כלולים בשרשרת זו). לצורך הבהרה לעניין סוגיית האחריות לפגמים, המציג עצמו כיצרן בדרך כלשהי זהה ליצרן.
ניזוק ממוצר פגום בארצות הברית יכול להתבסס בתביעתו על אחת מן הדוקטרינות הבאות:
רשלנות
אחריות של יצרן למוצר שייצר - במפורש (לדוגמה: תעודת אחריות)/במשתמע
ייצוג שלא כהלכה של המוצר
אחריות חמורה בנזיקין.
כאשר בתי המשפט בארצות הברית החלו להתמודד עם סוגיית האחריות למוצרים פגומים הסכימו השופטים להתייחס לסוגיה רק כאשר מדובר בצדדים לחוזה. הדבר יצר עיוות בחוק. יצרן שמכר את מוצרו הפגום לגורם ביניים שמכרו לצרכן, היה פטור מאחריות. נוצר מצב בו רוב הניזוקים ממוצר פגום לא קיבלו תרופה לנזקם משום שהייתה זו רשלנות היצרן ולא המוכר שגרמה לנזק. בהדרגה הכירה הפסיקה באחריות של יצרן בגין נזק גוף/רכוש שנגרם לצרכן כאשר היצרן והצרכן אינם צדדים לחוזה. תחילה הכירה הפסיקה באחריות מסוג זה במקרי מרמה בהם הוסתר הפגם ובמקרים בהם המוצרים היו מסוכנים באופן אינהרנטי.
בפסק הדין MACPHERSON V. BUICK MOTOR CO., בוטלה הדרישה להיות הצרכן והיצרן צד לחוזה באופן סופי. מעתה כל שנדרש כדי להטיל אחריות על יצרן בגין נזק שנגרם ממוצר פגום היה הוכחת רשלנותו של היצרן.
בין השנים 1930−1960 התרחש דיון בארצות הברית בקרב משפטנים ושופטים באשר ליצירת דוקטרינת אחריות חמורה במוצרים פגומים. התומכים ביצירת דוקטרינה זו טענו כי במקרים רבים קשה להוכיח רשלנות, והניזוק נשלל מתרופה לנזק. עוד טענו כי אחריות חמורה יושמה בעבר בפסקי דין שעסקו באחריות כללית של יצרן למוצר, בהם השתמשו במונחים אחרים, אך הכוונה הייתה החלת אחריות חמורה על יצרן.
ב־1963 אימץ בית המשפט העליון בקליפורניה את דוקטרינת האחריות החמורה בתביעה שעסקה במוצר פגום Greenman v. Yuba Power Products, Inc.. תוך זמן קצר הדוקטרינה אומצה על ידי בתי משפט עליונים במדינות אחרות. כיום הדוקטרינה מנחה ומהווה בסיס לחוקי אחריות למוצרים פגומים ברוב מדינות ארצות הברית.
במסגרת אחריות חמורה בארצות הברית יצרן אחראי למוצרים פגומים שמסכנים באופן בלתי סביר את הצרכן או את רכושו. כאמור בארצות הברית מכירים בתביעות של ניזוקי רכוש בנוסף לניזוקי גוף בגדרי אחריות חמורה למוצרים פגומים. הכרה זו, יוצאת דופן ושונה מהנהוג במדינות רבות בעולם (ישראל ביניהן). היצרן אחראי בתנאי שהוא מוכר על בסיס קבוע את המוצרים הפגומים, ובתנאי שהמוצרים הגיעו לצרכן מבלי שחל בהם שינוי מהותי מאז שיצאו משליטתו. היצרן אחראי גם אם לא התרשל כלל, וגם אם לא היה לו קשר ישיר עם הצרכן.
במסגרת דוקטרינת האחריות החמורה בבתי המשפט בארצות הברית הוחלט לרוב כי הדוקטרינה אינה מוטלת על גורם לא עסקי או על אדם שיוצר מוצרים אך לא מוכר אותם (Freitas v. Twin Fisherman's Cooperative Asooc). הרציונל בבסיס אי הטלת אחריות חמורה על אלו הוא שהם אינם מורגלים בביטוח ובפיזור הנזק. עם זאת, הוטלה לא פעם בבתי המשפט בארצות הברית אחריות חמורה על יצרן שסיפק חינם מוצרים כדי לקדם מכירות עתידיות, על ספקי שירותים שונים (Inc Gimbels .v Newmark), על משכיר מוצר פגום, על קבלן שהתקין דוד חימום פגום ועוד (Corp Hertz .v Stang). בתי המשפט בארצות הברית הגדילו לעשות והטילו אחריות חמורה על יצרנים בגין נזקים שנגרמו לעומדים מן הצד (נזקים שבדרך כלל הוטלה בגינם אחריות על יצרן שהתרשל בלבד).
ההגדרה של מוצר ("product") בארצות הברית שנויה במחלוקת. ניתן לראות כי ההגדרה שמנוסחת ב־Restatement of the law האמריקאי (פירוט בהמשך), שונה מזו המנוסחת בחוקים של מדינות מסוימות, אשר ההגדרה בהן שונה מפסיקות בית משפט. להגדרות השונות למוצר השפעה מעניינת על אחריות בגין מוצרים פגומים. כך למשל יש הגורסים כי יש להתייחס לחיות מסוימות כמוצרים. אם נקבל הבחנה זו, תהיינה השלכות על הגדרת פגם במוצר בהקשר זה, הגדרת יצרן וכו'.
בארצות הברית על דרך הכלל פגם במוצר יכול להתבטא בשלב התכנון או בשלב הייצור, ברכיב במוצר, באריזתו וכו'. פגם במוצר יכול להתבטא גם בהוראות או אזהרות בלתי מתאימות. פגם באזהרות או הוראות מהווה סוגיה מעניינת ושנויה במחלוקת ביותר. ישנם הגורסים כי מוצרים בהם טמונה סכנה צריכים לכלול הוראות כיצד יש להשתמש בהם, תיאור מפורט של הנסיבות תחתן המוצר עלול לגרום נזק ובאילו צעדים יש לנקוט במקרה חירום בו מעורב המוצר.
קריטריונים אלו ודאי נכונים למוצרים מסוימים (כגון תכשירי ניקיון), אך ישנם מקרים מורכבים יותר. למשל, מהו מספר הפונט בו צריכות להיות כתובות האזהרות על תרופה כלשהי. היכן האזהרה צריכה להיות ממוקמת. נראה כי אין כללים מובחנים המתארים מהי אזהרה מספקת הפותרת את היצרן מאחריות.
הפסיקה בארצות הברית אומנם החילה את עיקרון האחריות החמורה על מקרים רבים בהם חסרו הוראות זהירות מתאימות, אך יש להתחקות אחר המשמעות של אזהרות מתאימות/מספקות בכל אחד מן המקרים הללו.
פסק הדין Norris v. Baxter Healthcare Corp. עוסק באישה שביצעה השתלת סיליקון בחזה וסבלה לאחר מכן ממחלה שלדידה נגרמה מחדירה של סיליקון לאיבריה הפנימיים. טענת האישה כנגד המנתחים שביצעו את ההשתלה הייתה כי אלו לא הזהירו אותה מפני אפשרות כזאת. האישה הביאה לבית המשפט רופא שהעיד כי אכן מחלתה נגרמה עקב חלחול של סיליקון לגופה, אך עדותו הייתה מנוגדת לספרות הרפואית המקובלת. הרופא לא הצליח לסתור את הספרות המקובלת על ידי ביסוס עמדתו בניסויים/ספרות חלופית. אי לכך בית המשפט דחה את תביעתה של האישה משום שהרופאים לא נדרשים להזהיר מפני מחלות/נזקים אחרים שלפי הדוקטרינות הרפואיות המקובלות אינן צפויות כלל.
מלבד פגמים במוצר עצמו/באזהרות תיוג של המוצר וסיווגו באמצעות פרסומות ותצוגות לא מדויקות ייחשב אף הוא כפגם במוצר, וכך תחול אחריות חמורה על מקרים בהם בוצע תיוג לא מתאים.
מלבד הגישה המתהווה בבתי המשפט ובחוקים של מדינות, ה"ריסטייטמנט" האמריקאי מנסח באורח ברור וחותך גישה לאחריות למוצרים פגומים. הריסטייטמנט נחשב מקור סמכות משני, ומקבל את תוקפו כאשר בתי המשפט וחקיקה מדינתית נשענים עליו ומאמצים את הגדרותיו. בשנת 1923 המוסד המשפטי האמריקאי החל לפרסם ריסטייטמנטס לנושאים משפטיים שונים בחוק האמריקאי שהיוו מעין ליטוש אקדמאי לחוק הקיים. במהלך השנים לאחר איחודם ועדכונם, הריסטייטמנטס התפרסמו כמסמך אחד שנקרא הריסטייטמנט האמריקאי השני. במסגרת דיני הנזיקין בריסטייטמנט השני נוסח חלק העוסק באחריות למוצרים פגומים. ב־1987 נחנכה גרסה שלישית לריסטייטמנט שכללה מלבד עדכונים ותמורות לריסטטיטמנט השני, גם ריסטייטמנטס חדשים הנוגעים לנושאים שלא הוגדרו ונוסחו בעבר. מאז ועד היום ממשיכות להתפתח גרסאות חלופיות לחלקים בריסטייטמנט השלישי. פיתוח הגרסאות החלופיות במסגרת אחריות למוצרים פגומים נעשה במטרה לתת מענה לקושיות שהיו במרוץ השנים לסלע המחלוקת בבתי המשפט בארצות הברית בתחום זה. בניסוחים החדשים קיימת הבחנה בין פגמים בייצור, לפגמים בתכנון, לפגמים באזהרות. ישנה התייחסות נפרדת למוצרים "מיוחדים" (כגון מרכיבים של המוצר, תרופות, מכשירים רפואיים, מזון ומוצרים משומשים) ושווקים שונים. בניסוחים החדשים פיתחו נושא נוסף שעוסק באחריות להזהרת צרכנים לאחר שמוצר יצא לשוק, וכן אחריות יורש של עסק שייצר מוצרים פגומים. פגם בייצור מוגדר בניסוחים אלו, כחריגה מהעיצוב המתוכנן שלו, והוא ייחשב פגום גם אם היצרן לא התרשל בהליך ייצורו. פגם באזהרות מוגדר כמצב בו היה ניתן להקטין או למנוע את הנזק על ידי צירוף הוראות שימוש או אזהרות סבירות, והיעדרן הפך את המוצר למסוכן באופן בלתי סביר. הגדרות אלו דומות להגדרות המוצעות בהצעת חוק דיני ממונות המתוארת בהמשך.
בארצות הברית על התובע בגין מוצר פגום להוכיח כי:
המוצר היה פגום בעת שיצא משליטתו של היצרן.
הפגם גרם למוצר להיות מסוכן באופן בלתי סביר לצרכן/למשתמש או לרכושם.
הפגם במוצר הוא זה שגרם לנזק.
המוצר הגיע לידי הצרכן ללא שינוי מהותי בו מאז יצא מרשות היצרן.
לרוב בגדרי דוקטרינת האחריות החמורה אם הוכח פגם במוצר, יתר היסודות ניתנים להקשה והסקה מן הפגם.
במקרה בו העובדות מעידות על כך שהנזק נגרם על ידי שרשרת של משתנים, יש להכריע האם הפגם במוצר היה גורם מרכזי לנזק.
על יצרן בארצות הברית חלה האחריות לייצר מוצר ברמה הבטיחותית הגבוהה ביותר. אם אינו יכול לעשות זאת חלה עליו החובה להזהיר באופן ראוי צרכנים/משתמשים מפני הסכנות הטמונות במוצר. מוצר המוגדר בארצות הברית כמסוכן באופן סביר, הוא מוצר שכאשר עושים בו שימוש שניתן לצפות אותו (לאו דווקא השימוש המיועד), המשתמש לא יפגע. כך ייתכן שיצרן שולחנות סביר יוכל לצפות שמשתמשים ישבו/יעמדו על השולחן שלו וכך יהיה עליו לבנותו חזק ויציב, או לחלופין לצרף אזהרה לא לעלות על השולחן.
בארצות הברית היה נהוג לראות סכנות מסוימות הטמונות במוצר כמובנות מאליהן. כך נדמה שלא צריך להזהיר את המבוגר הסביר כי סכינים חותכים, או כי אין להכניס מוצרי חשמל למקלחת. למרות זאת ישנם יצרנים שהחליטו להזהיר מפני סכנות גלויות כדי להגן על עצמם בצורה טובה יותר. הזהרות מסוג זה עלולות ליצור בעיה של אזהרות יתר. דוגמה לבעייתיות באזהרות יתר היא אזהרות המצורפות לתרופות. לא אחת משתמשים מתעלמים מאזהרות אלו משום שעיון בהן כרוך בקריאה של חוברת שלמה הכתובה באותיות מיקרוסקופיות.
מנגד בתי המשפט בארצות הברית כיום, מכירים בקיום הצרכן הפזיז. גם אם הסכנה הייתה ברורה מאליו והצרכן היה צריך להיות מודע לה, בתי המשפט בארצות הברית שמים דגש על גודל הסיכון ובאיזו קלות היצרן היה יכול למנוע אותו.
ישנם מוצרים שטמונה בהם סכנה לנזק בלתי נמנעת אך למרות הסכנה הכרוכה בהם הם רצויים לציבור. בעבר בתי המשפט בארצות הברית לא הכירו באחריות של יצרן לתגובה אלרגית של צרכן לתרופה/מוצר אחר. כיום בתי המשפט מטילים אחריות במקרים אלו על יצרנים ודורשים הזהרות מפורטות וברורות המכסות את כלל התגובות הרפואיות השליליות האפשריות למוצר.
לאור הדברים הנ"ל ככל הנראה כדאי ליצרן בארצות הברית לצרף בנוסף לאזהרות אינהרנטיות למוצר, אזהרות מפני סכנות מובנות מאליהן ומפני סכנות העומדות בפני סקטור ספציפי באוכלוסייה. בנוסף על יצרן לתת את הדעת כיצד להבליט אזהרות חשובות כך שיהיו נגישות לצרכן, והלה ישים לב אליהן.
בארצות הברית התקיימו מספר תביעות ייצוגיות כנגד יצרנים שהשתמשו באזבסט, יצרני אמצעי מניעה מזיקים, חברות סיגריות ועוד. מדינות רבות בארצות הברית ממנות שופט אחד שלפניו ידונו כלל המקרים הנוגעים ליצרן מסוים. תובענה ייצוגית יקרה ליצרנים משום שהיא יכולה לעורר תביעות של ניזוקים נוספים במדינות אחרות. לרוב גזר הדין שמקבלים יצרנים אלו חמור במיוחד, ואף עסקאות טיעון אינן זולות. תביעות ייצוגיות הן כלי רב-עוצמה שנעשה בו שימוש נרחב (באופן יחסי) בארצות הברית במסגרת אחריות למוצרים פגומים.
במדינות שונות בארצות הברית התקיים דיון בסוגיה האם נדרש שהפגם במוצר יהיה ברמה שאם היצרן היה יודע עליו הוא לא היה מוכר אותו. לחלופין, האם נדרש שאם צרכן היה יודע עליו הוא לא היה רוכש אותו. היו בתי משפט שהחילו את שני המבחנים באופן מצטבר. היו שטענו ששני מבחנים אלו הם מבחנים חילופיים.
בסוגיה של הסתכנות מרצון של צרכן נוטים בתי המשפט האמריקאיים למתן את היקף האחריות על היצרן. משפטנים רבים תומכים בהסרה מוחלטת של אחריות היצרן במקרים אלו. שימוש בלתי רגיל של מוצר בטוח יחסית יהיה זהה להסתכנות מרצון. הסרת אחריות היצרן במקרים אלו תלויה במידה מרובה על מיהו האדם המשתמש במוצר.
תקופת ההתיישנות של תביעה בגין פגם במוצר במדינות שונות בארצות הברית קצרה ונעה בין שנתיים לשלוש. לרוב אין התייחסות לתקופת התיישנות של יכולת להגיש תביעה ביחס לזמן שהמוצר יצא לשוק. בארצות הברית כמו בישראל נהוג לא להתנות על אחריות יצרן.
יצרנים ובתי עסק רבים בארצות הברית העלו את הטענה כי השינויים התמידיים בסטנדרטים המשפטיים לאחריות למוצרים פגומים, מותירים את היצרנים חשופים אף לתביעות בעלות בסיס רעוע/מפוקפק ביותר. במדינות שונות בארצות הברית נערכה רפורמה בכללי אחריות חמורה וחוקקו חוקים להגנת היצרנים בהתקיים נסיבות מסוימות. כך במספר מדינות היצרן יהיה פטור מאחריות אם הוכיח שהמוצר עמד בסטנדרט בטיחותי שהיה קיים בעת ייצורו. המתנגדים לחוקים מסוג אלו טוענים שהחוק ירפה את ידיהם של יצרנים לפתח אמצעים להעלאת סטנדרט הבטיחות.
בתי עסק רבים ניסו לקדם חוקים שיקבעו תקרה לפיצויים במסגרת אחריות חמורה. בשנת 1996 נשיא ארצות הברית ביל קלינטון הטיל וטו על הצעת חוק פדרלי שביקשה לקבוע תקרת פיצויים של 250,000 דולר או לחלופין כפליים הנזקים הכלכליים והלא כלכליים - הסכום הגבוה מבין השניים. ביל קלינטון טרפד את ההצעה בטענה שהדבר ימנע מניזוקים ומשפחותיהם לזכות לפיצוי הראוי והדרוש להם על מנת לשקם את חייהם. באותה השנה בערעור על פס"ד BMW v. Goreבבית המשפט העליון באלבמה הוצבו מבחני עזר שיסייעו להכריע האם פיצוי שניתן על ידי חבר מושבעים היה מופרז; נקבע כי:
יש להתחשב בדרגת הזהירות בה נקט היצרן
יש למדוד את היחס בין הנזק שנגרם לפיצוי שניתן
יש לתת פיצויים בהיקף פרופורציונלי לפיצויים שהיו ניתנים במקרי רשלנות, פיצוי בגין עבירה פלילית וכדומה.
עד כה הראנו כי ברוב המקרים אחריות למוצרים פגומים מוסדרת על ידי חוקים מדינתיים. עם זאת, לעיתים הממשלה הפדרלית תחוקק חוק הנוגע לתחום מסוים באחריות למוצרים פגומים. הממשלה הפדרלית תעשה זאת במטרה להגן על יצרנים הסובלים מעמימות ההסדרים המשפטיים הקיימים. כך בשנת 1998 חוקק ה־Federal BiomaterialsAccess Assurance Act המגן על ספקי חומרים לשתלים רפואיים בכך שפורס את מרחב הפעולה המותר לספקים אלו. החוק אף מציין את המצבים היוצאים מן הכלל בהם ייתכן שהספק ישא באחריות.
מצבים בעיתיים נוצרים כאשר בית המשפט נדרש להכריע אם תחום מסוים באחריות למוצרים פגומים מושפע מחוק פדרלי שבאופן מפורש לא שולל סוג תביעות מסוים אך במשתמע מצביע על כך שהממשל הפדרלי היה רוצה שתביעות מסוג זה ידחו. בתי המשפט העליונים עשו הבחנה בין מצבים בהם הממשלה הפדרלית יוצרת חוקים בתחום מסוים שקיימים עבורו גם חוקים מדינתיים, לבין מצבים בהם החוק הפדרלי מתנגש עם חוק מדינתי. בסוג השני של המצבים המתואר לעיל בתי המשפט יפעלו מיידית על פי החוק הפדרלי. בסוג הראשון של המצבים בבתי המשפט יפסקו על פי החוק הפדרלי אם הוא השתלט על כלל הסוגיות הנוגעות לתחום.