מאריו והקוסם
עלילה

המספר הגרמני מתאר טיול של משפחתו לעיירת החוף האיטלקית הבדיונית טוֹרֶה דִי וֶנֶרֶה בשנות ה-20 של המאה ה-20. הנובלה מחולקת לשני חלקים עיקריים: בחלק הראשון מתוארת חופשתם על כל השתלשלויותיה והתחושות שהשאירו בלב המספר, ובחלקה השני מתוארת בפרוטרוט הופעת הקוסם והמהפנט צ'יפולה.
מההתחלה מתוארת השהות כמטרידה: ”הרוגז, דריכות־העצבים והרוח הרעה עמדו באוויר מלכתחילה,”. לאחר מכן נאלצת המשפחה (אב אם ושני ילדיהם, בן ובת צעירים) לעבור מהמלון בו נפשו בשל תלונות אצילה איטלקית יחסנית על הבת שהחלימה משעלת על כך שהיא עלולה להדביק את ילדיה. הם עוברים לאכסניה שאותה הם דווקא מחבבים, אך האווירה הכללית באכסניה ובחוף מטרידה אותם. תקרית נוספת מתרחשת כאשר בתם בת השמונה, פושטת את בגד הים בחוף כדי לשטפו מהחול ואחרי שהוריה זוכים לנאום תוכחה, מתברר כי גם הוגשה על כך תלונה במשטרה והם נאלצים לשלם קנס.
המשפחה קונה כרטיסים להופעה של קוסם ומהפנט העונה לשם "קאוואליירה צ'יפולה" (Cavaliere Cipolla). הילדים נרגשים מאוד להופעת הקוסם ומשכנעים את הוריהם לצרפם למרות שעת ההופעה המאוחרת.
הקוסם צ'יפולה מתגלה כברנש רזה, נמוך, גיבן משהו, המפצה על מראהו בביטחון עצמי חסר גבול. הוא מגיב לקריאות מהקהל ומעלה אנשים על הבמה וגורם להם לעשות כרצונו למרות התנגדותם, תוך כדי השפלתם.
ההופעה נפתחת כאשר דייג צעיר ומטורזן המכונה על ידי הקוסם בזלזול "ג'וֹבַאנֶטוֹ", מעיר לו על כך שלא הקדים לקהל ברכת ערב טוב, ואין זה מנומס. הקוסם גורם לג'ובאנטו להסתובב אל הקהל ולשרבב את לשונו בהתרסה אל הקהל. לאחר מכן, תוך הלצות עם הקהל ולאחר שסיפר להם כי ברומא צפה בהופעתו גם אחיו של הדוצ'ה, עושה צ'יפולה תרגילי חושים. שני צעירים מתבקשים לרשום ספרות על הלוח ועונים כי אינם יודעים לכתוב, ”"חרפה", אמר בצינה נזעמת. "חיזרו למקומכם. באיטליה כל אדם יודע לכתוב, תפארתה אינה מניחה מקום לחשכת הבערות.”. הצעיר שכונה ג'ובאנטו קם שנית להגן על אנשי טורה די ונרה ומלגלג על הקוסם ועל סיפוריו ושבחיו אודות רומא. בתגובה, צ'יפולה מספר לג'ובאנטו ולקהל כי הצעיר הירבה לשתות היום יין חמוץ וחש במעיו. עתה יתפתל מכאבים בקדמת האולם, וכך אמנם קורה.
הערב ממשיך עד הפסקת האמצע, עם עוד תרגילי חושים וטלפתיה רבים שבכולם מצליח צ'יפולה להדהים ולבדר את הקהל תוך שליטה מוחלטת בקהלו. בעת תיאור ההפסקה כותב המספר: ”הבה אומר דברים מפורשים: אותו הגיבן זחוח־הדעת היה המהפנט רב־העוצמה מכל מה שראיתי מימי. ... לכל פרט נלעג או מבדח נענו הצופים בפרצי צחוק, בנענועי ראש, במחיאות־כף ובטפיחות שטפחו לעצמם על ברכיהם, שבויים בעליל בקסמו של האיש חמור־הסבר, הבוטח־בעצמו, אף־על־פי שבסתר־ליבם – כך נדמה לי על־כל־פנים – התקוממו כנגד ההשפלה והביזיון שהביאו עמם ניצחונותיו של צ'יפולה על היחיד ועל הציבור כאחד.”.
לאחר ההפסקה ממשיך צ'יפולה במעלליו, תוך שהוא נעזר כל הזמן בלגימות קוניאק ובצליפות באוויר בשוט רכיבה שהוא מחזיק כל העת. לאחר שלפני ההפסקה הפגין את כישרונו באמצעות בעלת האכסניה המבוגרת והחביבה, סופורוניה אנג'וליירי, תוך שהוא חושף, לכאורה בכוח מחשבתו, את קשר העבר שלה עם השחקנית המפורסמת, אליאונורה דוזה, לאחר ההפסקה הוא גורם לה ללכת אחריו ומגייס את בעלה הנבוך לקרוא לה שתחזור אליו, אך ללא הואיל - גברת אנג'וליירי הולכת אחרי הקוסם עד דלת האולם, שם מבטל צ'יפולה את הקסם ומחזירה אל בעלה. מעודד מהצלחתו גורם צ'יפולה למספר בחורים לעלות לבמה ולהתחיל לרקוד. כשבחור רומאי קורא עליו תיגר ואומר שלא יצליח לאלצו לרקוד, נאבק עמו צ'יפולה בכוח מחשבתו ובצליפות שוט באוויר ומצליח לאלצו לרקוד לאחר מאמץ רב.
המספר מתייחס לילדיו: ”הילדים היו ערים אותה שעה. אני מזכיר זאת בבושת־פנים. רוח רעה שרתה על המקום, רעה יותר מכל לילדים, ואם עדיין לא הולכנום משם הרי אין זאת אלא שבשעת־ליל מאוחרת זו כבר דבק בנו הרישול המופקר שנסחף בו האולם כולו. הכל כבר היה היינו־הך. ומלבד זאת, השבח לאל, לא היו הקטנים מסוגלים כלל לתפוס את המגונה והמביש שבשעשועים הללו.”.
הילדים נדרכים כשהקוסם קורא לבמה לחברם מבית הקפה המקומי, המלצר הצעיר העדין והחולמני מאריו. הקוסם מחניף למאריו ואומר כי בוודאי הוא מצליח עם בנות המין היפה, דבר המעלה צחוק מצד ג'ובאנטו בקהל. הקוסם ממשיך ומאתר מצוקה בפניו של מאריו וקובע כי מצוקתו היא מצוקת־האהבה. הוא מצליח לקבל מג'ובאנטו שבקהל כי שמה של אהבתו הבלתי ממומשת של מאריו היא סילוֶסטרה. צ'יפולה משכנע את מאריו כי הוא, צ'יפולה הוא סילוֶסטרה ומאריו המכושף ניגש אליו ומנשק אותו על לחיו סמוך לפיו. הקוסם הסיר את הכישוף בצליפת שוט ומאריו הנבעת מבין את שקרה ויורד בריצה מהבמה. בהגיעו לאולם, מסתובב מאריו, שולף אקדח ויורה שתי יריות בקוסם שמתמוטט על רצפת הבמה. בכך הסתיים המופע והקהל הנדהם מתפזר כשהקרביניירי המקומיים נקראים לטפל במצב.
כשילדיו של המספר שואלים אותו אם זהו סוף המופע, הוא עונה להם שאכן, זה היה הסוף: ”סוף מבעית, סוף גורלי. ואף־על־פי־כן סוף שיש בו טעם של חירות. לא יכולתי ואיני יכול להרגיש אלא כך!”.