stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדניאלס
קורות חיים

דניאל שיינרט נולד ב-7 ביוני 1987 בברמינגהאם, אלבמה, ודניאל קוואן נולד ב-10 בפברואר 1988 בווסטבורו, מסצ'וסטס, לזוג מהגרים מהונג קונג וטאיוואן. הם הכירו בזמן ששניהם למדו קולנוע באמרסון קולג' בבוסטון (שיינרט סיים את לימודיו ב-2009 וקוואן ב-2010).
מאז 2011, הצמד ביים קליפים לאמנים שונים כולל השינס, טניישס די ו-Foster the People. באותן שנים הם היו מועמדים לשני פרסי גראמי בקטגוריית הווידאו קליפ הטוב ביותר - ב-2013 עבור Foster the People וב-2015 עבור די ג'יי סנייק וליל ג'ון.
בשנת 2016 השניים החלו בעשיית סרטים עלילתיים, כאשר כתבו וביימו את "איש האולר", בכיכובם של פול דנו ודניאל רדקליף. הסרט זכה לביקורות חיוביות, והצמד אף זכה בפרס הבימוי בפסטיבל סאנדנס. לאחר מכן, עסק הצמד בבימוי תוכניות טלוויזיה, בין היתר בסדרה "Awkwafina Is Nora from Queens" בהשתתפותה של אקוופינה.
הצמד הודיע ב-2017 שהם יכתבו, יביימו ויפיקו סרט מדע בדיוני, עם שותפם להפקה ג'ונתן וואנג והאחים רוסו. "הכול בכל מקום בבת אחת", בכיכובם של מישל יאו, סטפני הסו, קי הוי קואן וג'יימי לי קרטיס, שוחרר במרץ 2022 ומיד נחל הצלחה קופתית ושבחי ביקורת נרחבים. בטקס פרסי אוסקר ה-95 הסרט קיבל אחת עשרה מועמדויות, מתוכן זכה בשבע כולל בסרט הטוב ביותר, הבימוי הטוב ביותר והתסריט המקורי הטוב ביותר.
בדצמבר 2022 נכללו השניים ברשימת טיים 100 נקסט בקטגוריית האמנים, לצד שמות כמו סיידי סינק ולילי קולינס.
שליו מונטזומה

| שליו מונטזומה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: שלווים אמריקניים
סוג:: שליו מונטזומה
שם מדעי
 Cyrtonyx ‏גולד, 1844

שליו מונטזומה (שם מדעי: Cyrtonyx) הוא סוג של עופות קרקע מהמשפחה שלווים אמריקניים. שלווים אלו כוללים 2 מינים הנפוצים במקסיקו ובקצה הדרומי של ארצות הברית. בעבר המין שליו ליצן אמריקאי (Cyrtonyx montezumae) היה המין היחיד בסוג, אך עקב בדיקות מולקולריות הוחלט שישנו עוד מין בסוג - שליו אמריקאי מנומר (Cyrtonyx ocellatus).
שני המינים דומים מאוד ומכונים שלווי ליצן עקב צבעם הייחודי - שחור לבן משובץ, עם פנים הנראות מאופרות ובעלי פנים שחורות עם תווים שחורים בולטים - מראה המזכיר מסיכת ליצן. על ראשם ישנה כרבולת כתומה הנראית כמו פיאה וגולשת עד לקצה העורף. בטנם חומה ורגליהם קטנות ואפורות.
הם חיים ברחבי המדרונות הסלעיים וההרריים של מקסיקו וארצות הברית ומחפשים זרעים, שורשים, פירות וחרקים.
מינים

שליו ליצן אמריקאי (Cyrtonyx montezumae)
שליו אמריקאי מנומר (Cyrtonyx ocellatus)
האנה מיטשל

| --- | --- |

 לידה:  11 בפברואר 1872 הופ וודלנדס, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  22 באוקטובר 1956 (בגיל 84) מנצ'סטר, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Hannah Maria Webster 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 מפלגה:  מפלגת הלייבור 
 
האנה מיטשל
האנה מיטשל (באנגלית: Hannah Mitchell‏; 11 בפברואר 1871 – 22 באוקטובר 1956) הייתה סופרג'יסטית וסוציאליסטית אנגליה. מיטשל נולדה באזור כפרי למשפחה ענייה בדרבישייר. בגיל 14, לאחר שבועיים בלבד של לימודים בבית הספר, היא עזבה את בית הוריה לעיר בולטון השכנה, שם עבדה כתופרת וכמשרתת. מיטשל הפכה לסופרג'יסטית פעילה, הייתה חברת מפלגת הלייבור, סופרת ודמות ציבורית בעיר מנצ'סטר.
ביוגרפיה > בגרות (1885–1895)

מיטשל הגיעה לבית אחיה ואשתו בעיירה אשטון (Ashton-under-Lyne (אנ')), שאוכלסה בעיקר על ידי בני מעמד הפועלים. בעיירה היו נשים רבות שעבדו במפעלי הכותנה. הללו שמחו בעזרה בעבודות הבית ומיטשל החלה לעבוד ולפרנס את עצמה. מיטשל החלה לעבוד בתור משרתת בבית מנהל בית ספר, מה שאיפשר לה להמשיך ולקרוא ספרים. אחר כך החלה לעבוד בשכר מעט גבוה יותר בתור עוזרת לתופרת, והודיעה על התפטרותה מבית המנהל. בעלת הבית ציוותה עליה לנקות עוד, ומיטשל חשה שיש לה הזדמנות לעמוד על זכויותיה. מאבקה צלח.
מיטשל החלה להתמחות בתפירה וכך מצאה בכל פעם עבודה מכניסה יותר, תוך כדי השקעה בחוברות עבודה לשיפור כתיבתה. לא תמיד נותר לה מספיק כסף על מנת לאכול, אבל, כתבה מיטשל, היא פגשה נשים טובות ורחמניות שהאכילו אותה ודאגו לה ללא תמורה.
בד בבד החלה מיטשל להיות מודעת יותר ויותר לקולות הקוראים לקצר את שעות העבודה. מיטשל השתתפה באספה שקראה להעניק חצי יום חופש שבועי לכל העובדים בכל החנויות. בין הנואמים היה A.H.Scott, לימים נציג העיירה בפרלמנט. מיטשל ועוד כמה מחברותיה חששו להגיע לאספה משום שהיא החלה לפני שהסתיים יום העבודה בן 12 השעות שלהם, אלא שבעלי המתפרה ישבו במקום היחיד שנותר בו מקום גם להן. למרות חששן מפיטורין, זה לא קרה.
באחד מהבתים בהם שכרה חדר, פגשה מיטשל סוציאליסט שהכיר לה את כתיבתו של רוברט בלצ'פורד (Robert Blatchford) שעוסקת בתעשיות המעסיקות עובדים בתנאים לא אנושיים ובמשכנות העוני. מאוחר יותר, בלצ'פורד ועוד כמה שותפים הקימו את "הקלריון" (The Clarion), "השופר", שבועון שהתמקד בסוציאליזם בריטי-מקומי. מיטשל כתבה כי החלה להצטרף למפגשים של הסוציאליסטים מרוב בדידות. היא שמעה נאומים רבים ופגשה את העיתונאית הסוציאליסטית קתרין גלז'יאר (Katharine Glasier). הזדהותה העמוקה של מיטשל עם דברי הנואמת, גרמו למיטשל להתחיל להפיץ את הבשורה הסוציאליסטית בעצמה בקרנות רחוב. היא פגשה סוציאליסט נוסף שהתאכסן באותו בית, חייט בשם גיבון מיטשל (Gibbon Mitchell 1945-1869) וכעבור שנתיים הם נישאו ואף רכשו בית משל עצמם.
ביוגרפיה > נישואין (1895–1905)

חיי הנישואים גרמו למיטשל להעמיק את התעניינותה בנושא אמצעי מניעה כחלק מהיכולת של חסרי היכולת לעזור לעצמם, כדבריה, וכדרך הבטוחה ביותר לנשים לשמור על עצמאות כלשהי. למרות דעותיה המתקדמות, בתור אישה נשואה, נפל עול הבית על כתפיה בלבד, בנוסף לעבודתה כתופרת. לתדהמתה, כתבה מיטשל, כל אותם דיבורים של גברים סוציאליסטים בשבח החירות, השוויון והחופש נותרו בגדר דיבורים כשזה הגיע לארוחות יום ראשון בביתם. מיטשל ציינה בציניות, שהריאקציונרים הללו ציפו שהנשים הנשואות שלהן תמשכנה מהמקום שבו עצרו אימהותיהם.
השינוי המשמעותי ביותר באקטיביזם הפמיניסטי-סוציאליסטי שלה, התחולל במיטשל לאחר ששמעה הרצאה סוציאליסטית רוויית דעות קדומות כלפי נשים, שגרמה לה לקפוץ על רגליה ולהשמיע את דעתה. היא זכתה למחיאות כפיים מצד הנשים במקום מה שהעניק לה את הביטחון להשמיע את דעותיה בפרהסיה.
עבודות הבית המייגעות לא פסחו עליה גם כשהייתה בחודש השביעי להריונה. היא ילדה לבסוף את פרנק, בנה היחיד, בלידה קשה וללא הרדמה. מיטשל ציינה שהתהליך היה "ברבריות לשמה", חוויה שתרמה להחלטה שלא להביא יותר ילדים לעולם גם בשל מצוקה כלכלית, ולהשתמש באמצעי מניעה.
מיטשל ובעלה הצטרפו למפלגת הלייבור העצמאית. היא הצטרפה יחד עם חבורת סוציאליסטים מקומיים באשטון, לסניף של המפלגה. מיטשל החלה להתעמק בנושא הענקת זכות הצבעה לנשים בפרט, ושוויון הזדמנויות בכלל. היא ניסתה להתמסר למקצוע ההוראה, היחיד, לטענתה, שיכול להעניק לה עצמאות כלכלית. עד מהרה הבינה מיטשל שהוראה איננה הצד החזק שלה ועמדה לוותר על חלומה להיות סופרת ולהישאר עקרת בית לעולמי עד. בריאותה השתפרה והיא שבה להתפרנס מתפירה ולהמשיך בפגישות ובפעילות המפלגתית. מיטשל יצרה קשר עם ראשי המפלגה כגון קיר הארדי (Keir Hardie) שלימים עמד בראש המפלגה; פיליפ סנואודן (Philip Snowden (אנ')), שכיהן בשנות ה-20 של המאה ה-20 כשר האוצר הראשון של מפלגת הלייבור; רמזי מקדונלד, ששימש כראש הממשלה הראשון מטעם המפלגה החל משנת 1924 ועוד.
מיטשל התבקשה לשמש כמי שתציג את אחד הנואמים באחד ממפגשי המפלגה וכשקמה לדבר, התייחסה ל-English Poor Laws שנחקקו באמצע המאה ה-16 והחזיקו מעמד עד אחרי מלחמת העולם השנייה. מאחר שעול הדאגה לעניים הלך והכביד על המדינה, נחקק ב-1834 חוק חדש שמצד אחד העניק אפשרות לעניים לאכול ולקבל מעט ביגוד בבתי מחסה, אולם מצד שני הפחית מאחריותה של המדינה לדאוג להם. החוק עודד שכבת אוכלוסייה זו לעבוד קשה יותר על מנת שלא ליפול למעמסה על המדינה, במטרה לנקות את הרחובות ממקבצי נדבות. מיטשל כתבה כי דבריה נפלו על אוזניים קשובות. מכאן ואילך היא התבקשה לנאום עוד פעמים רבות גם בנושאים פמיניסטיים. עד מהרה היא נודעה כנואמת המקומית המרכזית בנושא ונקראה לנאום גם מחוץ לאשטון.
מיטשל פגשה במנצ'סטר את אמלין פנקהרסט, ילידת מנצ'סטר, ואת בתה קריסטבל (Christabel Pankhurst). פנקהרסט ייסדה ועמדה בראשו של "איגוד הנשים החברתי-פוליטי"" (Women's Social and Political Union (W.S.P.U)). עד מהרה הבינה מיטשל שיש צורך במאבק מיליטנטי יותר. ב-1904 היא הייתה האישה השנייה שמונתה כחברת מועצת אשטון מטעם מפלגת הלייבור העצמאית (I.L.P), ומצאה את עצמה בודדה בחזית המאבק שלה לשיפור התנאים הסוציאליים של העניים. פנקהרסט הייתה היחידה שעזרה לה.
בשלב הזה, מיטשל ובעלה אימצו אחיינית יתומה של מיטשל ועל מנת להשלים הכנסה, השכירו כמה חדרים בביתם.
ביוגרפיה > סוציאליסטית, חברת מועצה ושופטת שלום (1926–1946)

הזוג מיטשל התנגד נחרצות למלחמות בטענה שהן המקור העיקרי למאבקי כוח, שטח וסחר. מיטשל כתבה כי המחשבה הראשונה שלה לאחר הולדת בנה הייתה, שהם יגדלו את בנם להתנגד למלחמות כמותם. בערב מלחמת העולם הראשונה היה פרנק, בנם של הזוג מיטשל, בן 16, ולמיטשל היה חשש מבוסס שהוא יגויס. מיטשל הייתה בין הנשים שהפגינו נגד המלחמה, בניגוד לפנקהרסט, שתמכה במלחמה, בתמורה, כנראה, לשחרור נשים רבות מבתי הכלא.
מיטשל ציינה שככל שהתקרב מועד גיוס בנה, גדלה חרדתה מהמחשבה כי הוא עלול להרוג בן של אמא אחרת. אולם מיטשל הבן החליט שהוא לא הולך לשירות קרבי, והתגייס לשירות בלתי קרבי שנמשך שנתיים וחצי. מיטשל כתבה שסוף סוף הצליחה לישון בלילה.
לאחר המלחמה, קיבלו נשים, בנות מינימום 30, זכות הצבעה ופעילות מפלגת הלייבור העצמאית חזרה. בד בבד השתלבה מיטשל באגודת הסופרים של לנקשייר, והגשימה את חלומה הנושן לכתוב. היא החלה לכתוב בעיתון קטן של הליגה שנקרא "The Northern Voice", ולאחר מכן כתבה גם לירחון בנושאים שמעניינים נשים.
עברו עוד כמה שנים ומספר פעמים שבהם מונתה מטעם המפלגה למועצת העיר, אבל לא זכתה בבחירות משום היותה אישה. רק בשנת 1926 היא נבחרה ברוב גדול, ושימשה בתור חברת מועצת מנצ'סטר בוועדה לבריאות הציבור ולאחר מכן בוועדה לפניות הציבור.
ב-1935, לאחר שזכתה בארבע מערכות בחירות, פרשה מיטשל מהמועצה והמשיכה לשמש בתור שופטת שלום בין השנים 1946-1926.
מיטשל כתבה בסוף האוטוביוגרפיה שלה שהיא מלאת צער (שעולה לאורך כל הספר) על כך שהשכלתה אינה רחבה מספיק. vht הרגישה שאם הייתה משכילה יותר הייתה יכולה להיות "חברה מועילה יותר בחברה", אולם היא הודתה כי חייה היו הרפתקה והיא מקווה שבזכות המאבק בו החלה עם חברותיה, העולם נותר בידיים טובות יותר מהעולם שהן פעלו בו.
מיטשל נפטרה בשנת 1956.
מורשת

חייה של מיטשל היו קשים, כפי שמציינת שילה רובות'ם (Sheila Rowbotham) בהקדמה שלה לאוטוביוגרפיה של מיטשל. היא הייתה חרוצה ורצינית, ובמובן הזה נותרה ויקטוריאנית. אבל, לטענת רובות'ם, מיטשל הייתה מורדת גדולה כנגד האתוס הוויקטוריאני השמרני, חמושה רק ברעיונות המודרניים שלה ובשנינותה, פמיניסטית עוד הרבה לפני שידעה שהיא כזאת. רובות'ם מציינת שמיטשל החלה לכתוב את האוטוביוגרפיה שלה בשנים האחרונות של מלחמת העולם השנייה ומיד לאחריה. מיטשל, מתברר, כתבה בסוד, ורק לאחר שהשלימה את הכתיבה שיתפה את קרוביה, אך אף הוצאה לא חשבה שהספר מעניין מספיק, ומיטשל המאוכזבת נהנתה לעיתים נדירות כשקטעים נבחרים הודפסו בעיתונים שקשורים לנושא. כתב היד התגלה לאחר מותה בשנת 1956. נכדה, ג'פרי מיטשל (Geoffrey Mitchell), ערך את הספר ועשה בו שינויים קלים בלבד. האוטוביוגרפיה יצאה לאור בשנת 1968. גיבון, בעלה של מיטשל, כותבת רובות'ם, מתקבל באוטוביוגרפיה כדמות הנמצאת בצל. אולם למעשה, הוא היה שותף נמרץ לדרכה של אשתו והאיש שהכניס אותה לחיים ולעשייה הציבורית. רובות'ם מדגישה שלמרות החצים שמיטשל שלחה בגברים סוציאליסטיים (כבעלה), הרי שהיה שותף מלא גם בעבודות הבית שכן נעדרה תדיר. הספר רצוף אזכורי שמות של כל מי שנכח בחייה, עזר או תמך במיטשל. מיטשל עצמה ציינה עד כמה חשוב לה להודות לכל אותם אנשים. רובות'ם מדגישה כי זהו מסמך חברתי חשוב, ועדות כתובה של דרך חיים שבדרך כלל רק מסופרת בעל פה; מסמך מלא כנות, נוגע ומרגש, שנכתב בצורה אומנותית יותר משנדמה בתחילה. כתב היד המקורי, מציין אנדרו רוזן (Andrew Rosen) בספרו על המאבק המיליטנטי של הנשים, נמצא במוזיאון הבריטי.
בשנת 2012 נוסדה קרן האנה מיטשל, פורום פיתוח ממשל מקומי בצפון אנגליה. השם נבחר "לזכרה של סוציאליסטית, פמיניסטית ותומכת יוצאת דופן, שהייתה גאה בשורשיה כבת למעמד הפועלים, וניחנה הן בחזון תרבותי והן בחזון פוליטי". הקרן אומנם לא מזוהה עם מפלגה ספציפית, אך עם חבריה נמנים דמוקרטיים ליברליים, אנשי איכות סביבה ואנשי מפלגת הלייבור.
באשטון, העיירה בה התגוררה משפחת מיטשל במשך עשור, נתלה שלט כחול על בית מגורי המשפחה בבית מספר 43 ברחוב אליזבת', המציין את פועלה של מיטשל.
בשנת 2015 יצא הסרט "הסופרג'יסטיות" ("Suffragette" (אנ')) שביימה שרה גברון (Sarah Gavron). מיטשל הייתה ההשראה לדמות הראשית בסרט, מוד ואנס (בכיכובה של קארי מאליגן).
לקריאה נוספת

Mitchell, The Hard Way Up, edited by Geoffrey Mitchell, Virago Limited, first published 1968; preface Sheila Rowbotham, London, 1977
Rowbotham, Sheila. Hidden From History: 300 Years of Women's Oppression and the Fight Agai, Pluto Press 1977, מסת"ב 0904383563, עמ' 80–81, 86, 90–92
הערות שוליים

↑  המקור העיקרי לערך זה הוא האוטוביוגרפיה של מיטשל, בה מצוינת שנת 1871 כשנת לידתה, בניגוד לכתוב במקומות אחרים.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19  Hannah Mitchell, The Hard Way Up, London: Virago Limited, 1977
↑  Tameside Metropolitan Borough, A Tribute to Gibbon Mitchell
↑  The National Archives, What did people think of the new Poor Law?
↑  Rowbotham, Sheila (1977). Hidden From History: 300 Years of Women's Oppression and the Fight Agai. Pluto Press. p. 91. ISBN 978-0-904383-56-0.
↑  Rosen, Andrew (17 בינואר 2013). Rise Up, Women!: The Militant Campaign of the Women's Social and Political Union, 1903-1914. Routledge. ISBN 978-1-136-24754-5. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Welcome to the Hannah Mitchell Foundation website!
↑  Sara Kettler ·, Suffragette': The Real Women Who Inspired the Film, ‏Oct 23, 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13558524s (data)  ISNI: 0000 0000 2825 7722  LCCN: n89670631  NTA: 073141100  SUDOC: 052496678  VIAF: 15572680   WorldCat (עם VIAF): 15572680
שליו מצויץ

| שליו מצויץ |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: שלווים אמריקניים
סוג:: שליו מצויץ
שם מדעי
 Callipepla ‏ואגלר, 1832

שליו מצויץ (שם מדעי: Callipepla) הוא סוג של שלווים ממשפחת השלווים אמריקניים.
בני הסוג בעלי ראש קטן עם ציצת נוצה ארוכה ושחורה, שנתנה להם את השם. הם חיים בטבע בערבות אמריקה הצפונית וגם באזורים יבשים יותר.
מינים

שליו קליפורני (Callipepla californica)
שליו קשקשים (Callipepla squamata)
שליו מהודר (Callipepla douglasii)
שליו גמבל (Callipepla gambeli)
רני

ערך זה עוסק בעיר נמל באוקראינה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
רני (באוקראינית: Рені, ברוסית: Рени, ברומנית: Reni) היא עיר נמל באוקראינה, באזור אודסה, במרחק 22 קילומטרים מזרחית לגאלאץ, על הגדה הצפונית של הדנובה, במרחק 3 קילומטרים משפך הפרוט לדנובה. העיר שוכנת בקרבת משולש הגבולות אוקראינה-מולדובה-רומניה.
היסטוריה

רני מוזכרת לראשונה במסמכים ב-1548, כשהייתה חלק מנסיכות מולדובה. ב-1621 העיר נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית, שנתנה לה את השם טומארובה. על פי הסכם בוקרשט (1812) רני הייתה בין היישובים שעברו משליטה עות'מאנית לשליטת האימפריה הרוסית. בעקבות מלחמת קרים נחתם חוזה פריז (1856) ועל פיו הועברו כמה יישובים מהאימפריה הרוסית לידי נסיכות מולדובה ובהם גם רני. אחרי איחוד נסיכות מולדובה עם נסיכות ולאכיה נוצרה המדינה הקרויה הנסיכויות הרומניות המאוחדות, שבהמשך הפכה לרומניה ובכך הפכה רני ליישוב רומני.
בעקבות קונגרס ברלין ב-1878 שוב עבר השלטון על רני לידי האימפריה הרוסית. אחרי המהפכות של שנת 1917 חלה התפרקות באימפריה הרוסית והטריטוריה בה נמצאת רני הכריזה על עצמאות תחת השם הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית ובהמשך התאחדה עם רומניה. בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ברית המועצות הציגה ב-1940 אולטימטום לרומניה וזאת נסוגה מהאזור ורני עברה לשליטה סובייטית. במהלך מלחמת העולם השנייה האזור נכבש על ידי גרמניה הנאצית ורומניה עם רני שבה לשלטון רומני, אך בהמשך, עם התקדמות הצבא האדום שבה לשלטון סובייטי.
עם התפרקות ברית המועצות רני הפכה לעיר אוקראינית.
עד 18 ביולי 2020, רני הייתה המרכז המנהלי של מחוז רני. המחוז אוחד עם מחוז איזמאיל ביולי 2020 כחלק מהרפורמה המנהלית של אוקראינה, שהפחיתה את מספר המחוזות של אזור אודסה לשבעה.
תקיפת נמל רני

בלילה שבין 23 ל-24 ביולי 2023, במהלך מלחמת אוקראינה–רוסיה ומטחי הטילים בכל המדינה, נמל רני הותקף על ידי מספר מל"טים רוסים מתאבדים. נמל רני הוא נמל פנימי של אוקראינה, על נהר הדנובה המהווה את גבולה של אוקראינה עם רומניה, הנמל עצמו שוכן במרחק של חצי קילומטר מהגדה הרומנית של הדנובה.
מלחים רומנים סביב הנמל צילמו את ההפצצות, וספינה רומנית נפגעה במהלך התקיפה. התקפות דומות כוונו לנמלים הסמוכים איזמאיל וקיליה, שניהם על הדנובה. ממשלת רומניה אפשרה מיידית לכלי שיט אוקראינים לחצות את הגבול.
הקהילה היהודית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ב-1847 היו בעיר 22 משפחות יהודיות וב-1897 היו ברני 730 יהודים מתוך אוכלוסייה של 6,941.
הערות שוליים

↑  רני ביברייסקיה אנציקלופדיה (ברוסית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: a37f6f67-5c9f-423c-9b19-f0fba61352ca
דמוגרפיה של ברוניי

פירמידת הגילים של ברוניי בשנת 2020
המאפיינים הדמוגרפיים של ברוניי הם צפיפות אוכלוסייה, מוצא אתני, רמת השכלה, בריאות האוכלוסייה, מצב כלכלי, השתייכות דתית והיבטים אחרים של האוכלוסייה. כמו מדינות שכנות, ברוניי היא מדינה הנשלטת על ידי העם המלאי. הבדלים תרבותיים ולשוניים רבים מבדילים את המלאים בברוניי מהאוכלוסיות המלאיות הגדולות יותר במלזיה ובאינדונזיה הסמוכות, אף על פי שהם קשורים אתנית ומאמינים בדת האסלאם. תושבי ברוניי נוהגים להשתמש בשמות מלאים עם כל התארים, כולל התואר חאג'י (לגברים) או חאג'ה (לנשים) עבור אלה שעלו לרגל למכה. הרבה נשים מלאיות לובשות את הטודונג, כיסוי ראש מסורתי. גברים חובשים את הסונגקוק, כיפה מלאית מסורתית. גברים שכבר עלו לרגל לובשים סונגקוק לבן.
הדרישות להשגת אזרחות בברוניי כוללות מבחנים בתרבות המלאית, מנהגים מלאיים, ושפה מלאית. תושבי קבע חסרי אזרחות של ברוניי מקבלים תעודת זהות בינלאומית, המאפשרת להם לנסוע מעבר לים. רוב הסינים של ברוניי הם תושבי קבע, ורבים מהם חסרי אזרחות.
עושר המדינה שמוצאו מהנפט במדינה מאפשר לממשלת ברוניי לספק לאוכלוסייה את אחת ממערכות הבריאות הטובות ביותר באסיה. מחלקת הרפואה והבריאות של ברוניי הציגה את "שירות הרופא המעופף" הממשלתי הראשון של האזור בתחילת 1965. המלריה הוכחדה, והכולרה כמעט ואינה קיימת. ישנם שלושה בתי חולים כלליים – בבנדר סרי בגוואן, טוטונג וקואלה בלייט – וישנן מרפאות רבות ברחבי הארץ.
החינוך מתחיל בגיל הגן, ואחריו 6 שנות חינוך יסודי, ועוד 6 שנות חינוך על-יסודי; מתוכן תשע שנות לימוד הן חובה. רוב תלמידי המכללות בברוניי לומדים באוניברסיטאות ובמוסדות אחרים מחוץ למדינה, אך כ-2,542 לומדים באוניברסיטת ברוניי דארוסאלם שנפתחה בשנת 1985. לאוניברסיטה יש סגל של למעלה מ-300 מדריכים והיא ממוקמת בקמפוס רחב ידיים בטונגקו, ליד ים סין הדרומי.
השפה הרשמית היא מלאית, אך האנגלית מובנת ונמצאת בשימוש נרחב בעסקים. שפות נוספות המדוברות הן כמה דיאלקטים סיניים, איבן, ומספר ניבים מקומיים. אסלאם היא הדת הרשמית, אך חופש הדת מובטח על פי החוקה.
אוכלוסייה

האו"ם מעריך את סך אוכלוסיית ברוניי כ-445,373 אנשים נכון לשנת 2021.
ספר העובדות העולמי של ה-CIA מעריך את אוכלוסיית ברוניי כ-450,565 אנשים נכון ליולי 2018.
אוכלוסייה > הערכות האו"ם

|  | סך האוכלוסייה (אלפים) | אוכלוסייה בגילאי 0–14 (%) | אוכלוסייה בגילאי 15–64 (%) | אוכלוסייה בגילאי 65+ (%) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1950 | 48 | 36.4 | 58.7 | 4.9 |
| 1955 | 63 | 39.5 | 56.1 | 4.4 |
| 1960 | 80 | 42.1 | 53.8 | 4.1 |
| 1965 | 100 | 44.7 | 51.4 | 3.9 |
| 1970 | 125 | 41.1 | 55.0 | 3.8 |
| 1975 | 157 | 39.8 | 56.3 | 3.8 |
| 1980 | 189 | 38.7 | 58.4 | 3.0 |
| 1985 | 219 | 38.7 | 58.3 | 3.0 |
| 1990 | 252 | 35.4 | 61.8 | 2.8 |
| 1995 | 290 | 33.3 | 63.7 | 3.0 |
| 2000 | 327 | 30.3 | 66.7 | 2.9 |
| 2005 | 363 | 28.2 | 68.6 | 3.2 |
| 2010 | 399 | 26.2 | 70.2 | 3.6 |
אוכלוסייה > מבנה האוכלוסייה

מבנה האוכלוסייה (לפי 20.06.2011) (לפי מפקד אוכלוסין):
| קבוצת הגיל | זכרים | נקבות | סך הכל |  % |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| סך הכל | 203 149 | 190 223 | 393 372 | 100 |
| 0–4 | 15 678 | 14 653 | 30 331 | 7.71 |
| 5–9 | 17 269 | 16 365 | 33 634 | 8.55 |
| 10–14 | 18 448 | 17 015 | 35 463 | 9.02 |
| 15–19 | 17 948 | 17 013 | 34 961 | 8.89 |
| 20–24 | 19 950 | 18 257 | 38 207 | 9.71 |
| 25–29 | 20 749 | 18 445 | 39 194 | 9.96 |
| 30–34 | 19 322 | 17 619 | 36 941 | 9.39 |
| 35–39 | 17 329 | 16 423 | 33 752 | 8.58 |
| 40–44 | 15 262 | 14 819 | 30 081 | 7.65 |
| 45–49 | 12 836 | 11 754 | 24 590 | 6.25 |
| 50–54 | 10 318 | 9 458 | 19 776 | 5.03 |
| 55–59 | 7 170 | 6 872 | 14 042 | 3.57 |
| 60–64 | 4 160 | 4 354 | 8 514 | 2.16 |
| 65–69 | 2 583 | 2 501 | 5 084 | 1.29 |
| 70–74 | 1 833 | 2 079 | 3 912 | 0.99 |
| 75–79 | 1 195 | 1 398 | 2 593 | 0.66 |
| 80–84 | 701 | 703 | 1 404 | 0.36 |
| 85+ | 398 | 495 | 893 | 0.23 |
| קבוצת גיל | זכר | נקבה | סך הכל | אחוז |
| 0–14 | 51 395 | 48 033 | 99 428 | 25.28 |
| 15–64 | 145 044 | 135 014 | 280 058 | 71.19 |
| 65+ | 6 710 | 7 176 | 13 886 | 3.53 |

אומדני אוכלוסייה לפי מין וקבוצת גיל (01. VII.2016):
| קבוצת הגיל | זכר | נקבה | סך הכל |  % |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| סך הכל | 214 104 | 203 152 | 417 256 | 100 |
| 0–4 | 14 864 | 13 563 | 28 427 | 6.81 |
| 5–9 | 15 673 | 14 753 | 30 426 | 7.29 |
| 10–14 | 17 663 | 16 643 | 34 306 | 8.22 |
| 15–19 | 18 949 | 17 468 | 36 417 | 8.73 |
| 20–24 | 20 544 | 18 483 | 39 027 | 9.35 |
| 25–29 | 21 416 | 18 396 | 39 812 | 9.54 |
| 30–34 | 19 313 | 17 582 | 36 895 | 8.84 |
| 35–39 | 17 815 | 16 677 | 34 492 | 8.27 |
| 40–44 | 15 743 | 15 421 | 31 164 | 7.47 |
| 45–49 | 13 682 | 14 019 | 27 701 | 6.64 |
| 50–54 | 11 651 | 11 509 | 23 160 | 5.55 |
| 55–59 | 9 462 | 9 777 | 19 239 | 4.61 |
| 60–64 | 7 068 | 7 523 | 14 591 | 3.50 |
| 65–69 | 4 257 | 4 701 | 8 958 | 2.15 |
| 70–74 | 2 537 | 2 558 | 5 095 | 1.22 |
| 75–79 | 1 737 | 2 043 | 3 780 | 0.91 |
| 80–84 | 974 | 1 232 | 2 206 | 0.53 |
| 85–89 | 498 | 517 | 1 015 | 0.24 |
| 90–94 | 184 | 212 | 396 | 0.09 |
| 95–99 | 64 | 60 | 124 | 0.03 |
| 100+ | 10 | 15 | 25 | 0.01 |
| קבוצת הגיל | זכר | נקבה | סך הכל |  % |
| 0–14 | 48 200 | 44 959 | 93 159 | 22.33 |
| 15–64 | 155 643 | 146 855 | 302 498 | 72.50 |
| 65+ | 10 261 | 11 338 | 21 599 | 5.18 |
אוכלוסייה > גיל חציוני

סך הכל: 30.5 שנים
זכר: 30 שנים
נקבה: 31 שנים (הערכה ב-2018)
אוכלוסייה > קצב גידול אוכלוסין

1.55% (אומדן ב-2018)
אוכלוסייה > שיעור הגירה נטו

2.3 מהגרים/1,000 תושבים (הערכה ב-2018)
אוכלוסייה > חלוקה לפי מין

בלידה: 1.05 גברים לנקבה
0–14 שנים: 1.06 גברים לנקבה
15-24 שנים: 0.99 גברים לנקבה
25–54 שנים: 0.92 גברים לנקבה
55–64 שנים: 1.04 גברים לנקבה
65 שנים ומעלה: 0.95 גברים לנקבה
אוכלוסייה כוללת: 0.98 גברים לנקבה (הערכה ב-2017)
אוכלוסייה > עיור

האוכלוסייה העירונית בברוניי היא 77.6% מכל האוכלוסייה (2018)
קצב העיור הוא 1.66%בשנה (הערכה 2015-2020)
סטטיסטיקה של תנועה טבעית > הערכות האו"ם

נתונים על פי צפי האוכלוסייה העולמית של האו"ם.
| פרק זמן | לידות מוצלחות בשנה | מקרי מוות בשנה | שינוי טבעי בשנה | CBR 1 | CDR 1 | NC 1 | TFR 1 | IMR 1 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1950–1955 | 3,000 | 1,000 | 2,000 | 49.6 | 13.5 | 37.3 | 7.00 | 90.2 |
| 1955–1960 | 3,000 | 1,000 | 2,000 | 43.5 | 10.6 | 37.1 | 6.38 | 68.8 |
| 1960–1965 | 4,000 | 1,000 | 3,000 | 41.9 | 8.7 | 34.0 | 6.56 | 52.1 |
| 1965–1970 | 4,000 | 1,000 | 3,000 | 35.1 | 7.1 | 29.6 | 5.59 | 39.1 |
| 1970–1975 | 5,000 | 1,000 | 4,000 | 37.4 | 6.3 | 29.2 | 5.87 | 29.3 |
| 1975–1980 | 6,000 | 1,000 | 5,000 | 34.4 | 5.2 | 25.5 | 4.71 | 21.9 |
| 1980–1985 | 6,000 | 1,000 | 5,000 | 29.9 | 4.4 | 26.3 | 3.92 | 16.4 |
| 1985–1990 | 7,000 | 1,000 | 6,000 | 29.8 | 3.9 | 23.6 | 3.72 | 12.2 |
| 1990–1995 | 8,000 | 1,000 | 7,000 | 28.1 | 3.5 | 25.0 | 3.28 | 9.1 |
| 1995–2000 | 7,000 | 1,000 | 6,000 | 23.9 | 3.1 | 22.2 | 2.60 | 6.8 |
| 2000–2005 | 8,000 | 1,000 | 7,000 | 21.9 | 3.0 | 20.8 | 2.28 | 5.1 |
| 2005–2010 | 8,000 | 1,000 | 6,000 | 20.1 | 3.1 | 16.5 | 2.11 | 4.8 |
1 CBR = שיעור ילודה גולמי (ל-1000); CDR = שיעור תמותה גולמי (ל-1000); NC = שינוי טבעי (ל-1000); TFR = שיעור הפריון הכולל (מספר ילדים לאישה); IMR = שיעור תמותת תינוקות לכל 1000 לידות
סטטיסטיקה של תנועה טבעית > תוחלת חיים בלידה

כל האוכלוסייה: 75.52 שנים
זכר: 73.32 שנים
נקבה: 77.83 שנים (הערכה ב-2009)[דרוש מקור]