stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהושע משה אהרונסון
קורות חיים

נולד בערב שבועות תר"ע למשפחה מיוחסת. למד בישיבות "תורת חיים - בריסק", "המתיבתא בוורשה", ו"בית אברהם - סוכטשוב", והיה תלמידו של רבי דוד בורנשטיין, האדמו"ר מסוכטשוב. הוסמך לרבנות ונבחר לרב בעיירה קאנין ומאוחר יותר בפוזק ובסניקי הסמוכה לגוסטנין. בתחילת מלחמת העולם השנייה שהה זמן קצר בוורשה ובלודז' אך שב לעיירתו וגורש עם בני קהילתו למחנה העבודה קונין, שם עבד בעבודות כפייה שונות. את תקופת שהותו במחנה תיעד ביומן אישי אותו כתב בעברית תוך שהוא לוקח על עצמו סיכון גדול. ביומנו מתועדים חיי היום יום במחנה, קיום המצוות בתנאים הקשים, התנהגות הנאצים ודילמות מוסריות שהתעוררו בתנאים המיוחדים ששררו במחנה. לאחר חיסול המחנה הועבר למספר מחנות בהם אושוויץ, בוכנוואלד וטרזיינשטט, שם שוחרר. אשתו וילדיו נספו בשואה.
לאחר המלחמה הוא מונה לרב מחנות העקורים באזור האוסטרי, שם טיפל בנישואין, כשרות, בעיית העגונות, חינוך ועוד. אחר כך שימש כרב קהילות הפליטים בגרמניה. באותה תקופה עמד בקשרים רצופים עם הרב שלמה דוד כהנא, ושאל את פיו שאלות רבות בהלכה, בעיקר בנושא התרת עגונות. הוא נישא בשנית למלכה רחל והקים משפחה חדשה. בשנת 1951 עלה לישראל וכיהן כרב בפתח תקווה. בנוסף היה אחראי על הפרשת תרומות ומעשרות הכללית של כלל יבול החיטה בארץ, והיה נחשב כבעל ידע רב בענייני מצוות התלויות בארץ. הוא המשיך לעסוק בשימור זיכרון השואה וכתב מאמרים בנושאי אמונה נוכח השואה. בארץ עמד בקשר עם האדמו"רים מסוכטשוב: רבי חנוך העניך בורנשטיין ובנו רבי מנחם שלמה בורנשטיין, והיה בין זקני החסידים שהכתירו את האדמו"ר הנוכחי רבי שמואל יצחק בורנשטיין. עם הקמת עמנואל עבר להתגורר בה מספר חודשים בשנה והיה דמות משמעותית שהשפיעה על צביונו של היישוב.
נפטר בי"ב בכסלו תשנ"ד ונטמן בהר הזיתים. כתביו ההלכתיים יצאו לאור בספרו "ישועת משה". ספרו "עלי מרורות" יצא לאור אחר פטירתו על ידי בני משפחתו ובתוכו חיבוריו על השואה מהתקופות השונות בהם נכתבו.
משפחתו

בנו, הרב ישראל יהודה אהרונסון, שימש בעבר כמשגיח רוחני בישיבת חזון נחום בבני ברק, וכיום מכהן כר"מ בישיבה גדולה 'תפארת ישראל' של חסידות סדיגורה בבני ברק.
חתנו, האדמו"ר רבי אליהו עזריאל בידרמן (בן רבי שמעון נתן נטע) מלעלוב, המתגורר בבני ברק.
ספריו

עלי מרורות, בני ברק תשנ"ו
שו"ת ישועת משה
לקריאה נוספת

אסתר פרבשטין, בסתר רעם, הוצאת מוסד הרב קוק
איתמר לוין, אותיות של אש, הוצאת ידיעות אחרונות, תשס"ב (2002)
הערות שוליים

↑  עלי מרורות, עמ' 231, וכן עמ' 451.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289578205171  PLWABN: 9810534993305606  GND: 1069631744  ISNI: 0000 0001 0717 6824  LCCN: nr90014933  VIAF: 315560315   WorldCat (עם VIAF): 315560315
הכרוניקה של נבונאיד

שרידי הכרוניקה
הכרוניקה של נבונאיד היא כרוניקה המתארת את שנות מלכותו של נבונאיד, אחרון מלכי בבל העצמאיים לפני הכיבוש הפרסי.
הכרוניקה כתובה על גבי לוח חמר, מעריכים שבשלמותה היא כללה כמה מאות שורות, אולם כיום נותרו ממנה רק 75 שורות מקוטעות. למרות זאת הכרוניקה היא המקור האמין ביותר לכיבוש בבל בידי כורש. כמעט כל האירועים המוזכרים בכרוניקה מתרחשים בבבל, אם כי מדי פעם נזכר גם אירוע שהתרחש באחת המדינות הסמוכות, כך לדוגמה קרב הגבול הפרסי בין כורש לאסטיאגס. הכרוניקה נרכשה בשנת 1879 בידי המוזיאון הבריטי והיא מוצגת שם עד היום. היא אוזכרה לראשונה בידי הנרי רולינסון, בשנת 1880, במגזין "אתנאום" תחת הכותרת "האנאלים של נבונאיד" ושנתיים מאוחר יותר תורגמה לאנגלית לראשונה. ומאז תורגמה לאנגלית מספר פעמים בין היתר בידי סידני סמית, (Sidney Smith) לאו אופנהיים (Leo Oppenheim), ואמיליה קורט (Amélie Kuhrt).
הערות שוליים

↑  Oppenheim, A.L. "The Babylonian Evidence of Achaemenian Rule in Mesopotamia". In Gershevitch, Ilya (ed), The Cambridge History of Iran: Vol. 2 : The Median and Achaemenian periods, p. 535. Cambridge University Press, 1993
↑  Smith, Sidney. Babylonian Historical Texts Relating to the Capture and Downfall of Babylon, p. 98. Taylor & Francis, 1975
↑  התרגום המלא באתר ליוויוס
↑  Kuhrt, Amelie. The Persian Empire: A Corpus of Sources of the Achaemenid Period. London: Routledge, 2007
קרב אשקלון

קרב אשקלון; ציור מהמאה ה-19; מוצג באולם מסעות הצלב, ארמון ורסאי
קרב אשקלון; שחזור ציור על זכוכית מבזיליקת סן דני
קרב אשקלון; כתב יד מהמאה ה-13
קרב אשקלון הוא קרב שנערך בשנת 1099 מול חומות העיר אשקלון בין חיל משלוח מצרי פטימי לבין צבא צלבני של ממלכת ירושלים הצעירה. הקרב נחשב לאקורד הסיום של הכיבוש הצלבני של ירושלים ומסע הצלב הראשון.
רקע

כיבוש ירושלים על ידי הצבא הצלבני בשנת 1099 והצבת אביר בראש הישות החדשה – ממלכת ירושלים – כוננה בירה למדינה הצלבנית שחסרה עומק גאוגרפי ובסיס לקיום. עם כיבוש ירושלים שלטו הצלבנים ברצועה צרה הנמשכת ממישור החוף אל ירושלים ובה מספר נקודות אחיזה ובראשם יפו, רמלה, לוד, ובית לחם.
למזלם של הצלבנים, העולם המוסלמי העומד מולם היה בתקופה של תוהו וחסר כל נכונות להתייצב כאחד מול הצלבנים. כך עמדו ערי ארץ ישראל לבדן מול הצבא הצלבני, בעוד שמצרים ששלטה באזור מישור החוף של ארץ ישראל ודמשק, השכנה הצפונית, לא ראו לנכון להתנגד או לתקוף את המדינה הצלבנית גם כאשר פליטי חרב מארץ ישראל ברחו לאשקלון או לכוון צפון ועימם סיפורים על מעשי טבח וביזה.
מירושלים יצאו אבירים צלבנים, חלקם עזבו את הארץ משפגה חובתם שבשבועה לשחרר את הקבר הקדוש, ומיעוטם לתפוס לעצמם נתחים מהארץ. הנועז שבהם היה טנקרד שיצא מירושלים מיד לאחר כיבושה ופנה צפונה ביחד אוסטאש השלישי רוזן בולון, אחיו של גוטפריד מבויון, ויחד עמו השתלט על שכם שתושביה הזמינו אותו למשול בהם. משכם הוא פנה לעמק הירדן וכבש את בית שאן כשהוא מכין את הקרקע לייסוד נסיכות הגליל. רמון הרביעי, רוזן טולוז יצא מירושלים כשהוא מוכה ומנושל ממעמדו ונכסיו בעיר ותפס את העיר יריחו ללא התנגדות.
ביום 4 באוגוסט 1099 הגיע לאשקלון צבא מצרי שיצא לעזרת ירושלים הנצורה והגיע באיחור של תשעה עשר ימים. למחרת היום, הגיעו לירושלים שליחים של המצביא המצרי ובידם דרישה כי הצלבנים ייסוגו מירושלים. בואם של השליחים אישר שמועה שנפוצה בירושלים על הופעת הצבא המצרי. לצלבנים לא הייתה כוונה או יכולת להסתגר מאחורי חומות ירושלים ולהסתכן במצור וגוטפריד מבויון החליט לקחת את היוזמה ולתקוף את הצבא המצרי.
בהיעדר חלק מהכוחות הזמינים יצא גוטפריד מירושלים לרמלה ביום 10 באוגוסט כשהוא ואנשיו יחפים, כחייליו החוזרים בתשובה של ישו. עמם יצא ארנולף, הפטריארך החדש של ירושלים, ובידיו הצלב האמיתי שנתגלה זה מקרוב בירושלים. בירושלים נותרו אנשי הכמורה בראשות פטר הנזיר, נשים, נכים וכל מי שלא יכול לשאת נשק; אלו תרמו את חלקם למערכה על ידי תפילות ותעניות להבטחת הניצחון.
הכנה לקרב

ברמלה, כשהוא מלווה בכוחותיו של רובר השני רוזן פלנדריה בלבד, קרא גודפרי מבויון – עתה נושא בתואר "מגן הקבר הקדוש" – לשאר המצביאים הצלבניים להתאחד תחת פיקודו, ואכן רימון מטולוז הגיע כשהוא נושא עמו את ה"רומח הקדוש" אותו מצא באנטיוכיה, ועימו רוברט מנורמנדיה; טנקרד הגיע מבית שאן והכוחות התאחדו ביבנה.
הצבא הצלבני – מאוחד על ידי רעיון דתי ובעיקר על ידי שלוש שנים של לחימה בלתי פוסקת, תלאות ואמונה עיוורת – כלל כ-1,200 אבירים וכ-9,000 לוחמים שהיו הגרעין הקשה של מסע הצלב.
הצבא הפטימי נשען על כוחות עילית של חיל פרשים ומחילות מוסלמיים וערבים שונים ובהם יחידות טורקיות סלג'וקיות, יחידות של ערבים מצפון אפריקה נוצרים מארמניה, יחידות של חיילים מאתיופיה ובדואים מהמדבר הערבי.
מספר הלוחמים של הצבא המצרי איננו ידוע במדויק. מקורות צלבניים המתעדים את הקרב נוקבים במספרים שונים, חלקם מוגזמים ביותר. יהושע פראוור בספרו "תולדות ממלכת הצלבנים" מתחמק מלתת מספר מדויק ואומד את מספר הלוחמים המוסלמיים במספר עשרות אלפים. מחקרים מודרניים יותר אומדים בזהירות את גודל הצבא המצרי בכ-20,000 עד 30,000 חיילים.
הצבא המצרי חנה מחוץ לחומות העיר אשקלון מבלי לגלות סימנים של הכנה לתנועה צפונה וחיכה שם לבוא תגבורות נוספות ממצרים באמצעות אוניות הצי המצרי. תוכניותיו של המפקד המצרי לא היו ברורות: מחד הוא לא היה מודע לתנועות או לתוכניות הצבא הצלבני ובוודאי לא היה מוכן להתקפת הפתע ולא הציב צופים ושומרים על המחנה ובאזור אשקלון; מאידך, למרות המטרה שלשמה נאספו הכוחות – כיבוש מחדש של ירושלים, לא הביא הצבא המצרי מכונות מצור.
קרב אשקלון

ביום 12 באוגוסט בשעות הבוקר המוקדמות החל הצבא הצלבני במתקפה. חיל הרגלים והקשתים צועדים לפני הכוח העיקרי – הפרשים הצלבניים. כנף ימין של הצבא הקרובה לים בפיקוד הרוזן רמון מטולוז, במרכז רוברט מנורמנדיה, רוברט מפלנדריה וטנקרד הנורמני, ובאגף המרוחק מחוף הים היה כוח בפיקודו של גוטפריד מבויון. משניתן היה לראות את המחנה המצרי שחנה במרחק מה מהחומה הצפונית של אשקלון בשטח של עצי פרי, פרצו הפרשים בהסתערות קדימה כשהם מפתיעים לחלוטין את אויביהם שחלקם היו עדיין ישנים באוהליהם. הכוח האתיופי נלחמו במרכז שדה הקרב וחלק מהצבא הפטימי ניסה לאגף את חיל הרגלים הצלבני, עד לכניסתו לשדה הקרב של גוטפריד מבויון והדיפת כיסי ההתנגדות. מבלי לנהל מגננה יעילה התמוטט הצבא המצרי והחל במנוסה חסרת סדר כאשר החיילים מנסים לברוח אל עבר אשקלון ומבלי שחיל הפרשים המצרי מצליח להשתתף בקרב.
האגף הימני של הצבא הצלבני דחף את הכוח המצרי שמולו אל תוך הים, בעוד שלוחמים מצרים שניסו להימלט אל תוך העיר נתקלו בשערים סגורים מלפנים ונמחצו בפאניקה.
תוך זמן קצר חדל הצבא המצרי מלהוות כוח מסודר והקרב למעשה הוכרע. אלאפדל הצליח להיכנס אל תוך העיר, עלה על ספינה מצרית ושט למצרים.
הצלבנים פנו לבזוז את אוצרות המחנה המצרי הנטוש שכללו סוסים וחיות אחרות, בגדים וכלי נשק, כסף זהב ואבנים יקרות.
תושבי אשקלון נכנסו למשא ומתן על כניעת העיר לידי הצלבנים ופנו לרמון רוזן טולוז, שהיה מוכר להם בהיותו מי שהביא לאשקלון את מפקדה המובס של ירושלים איפטיקר א-דאולה.
גוטפריד מבויון, מששמע על פניתם של תושבי העיר התערב במשא ומתן, האפשרות של היווצרות נחלה עצמאית באזור הדרומי של ממלכת ירושלים לא נשאה חן בעיניו והחשש מיריבות אפשרית עם אויב שכבר איבד מכוחו – רימון מטולוז – הביאה להצתה מחודשת של יריבות ועוינות ששורשיה עוד בתחילת מסע הצלב ולכישלון המשא ומתן. תושבי העיר התבצרו מאחורי חומות העיר, והצבא הצלבני חזר לירושלים עמוס שלל.
תוצאות הקרב

הצבא הצלבני הצליח בניצחון בקרב אשקלון להסיר את האיום המיידי על אחיזתו בארץ ישראל. הקרב הוא סיום הקרב על ירושלים וסיומו של מסע הצלב הראשון. ממלכת ירושלים נכנסה לשלב של התפשטות והתבססות שנמשכה עד לשנת 1110.
הכישלון לתפוס את אשקלון שהייתה מוכנה ליפול כפרי בשל בידי הצלבנים השאירה בידי הפטימים בסיס ואחיזה בארץ ישראל. חזית פתוחה זו תמשיך להיות מטרד ואיום על בממלכה הצלבנית בחמישים השנים הבאות עד לכיבוש העיר בשנת 1153. העיר בוצרה על ידי השלטון המצרי שראה בה נכס אסטרטגי שאפשר ריכוז של צבא מצרי ובסיס לצי המצרי על גבול ממלכת ירושלים.
ראו גם

היסטוריה של ממלכת ירושלים
לקריאה נוספת

יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, מוסד ביאליק ודביר, ירושלים 1971, כרך א'
הערות שוליים

↑  יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים כרך א, מוסד ביאליק, 1971 עמוד 163
↑  Asbridge, Thomas. The First Crusade: A New History. Oxford: 2004 page 325
כליא ברק

כליא ברק
כליא ברק מותקן במנזר ניקולאס הקדוש אנפאפסאס (אגיוס ניקולאוס) במטאורה, יוון
כַּלִּיא בָּרָק (באנגלית: Lightning rod) הוא אמצעי המיועד למנוע נזקי מכות ברק ברכוש, בעלי חיים, בני אדם ועוד. זהו מכשיר פשוט העשוי ממוט מתכת בעל מוליכות חשמלית גבוהה וקצה מחודד, המורכב בדרך כלל על גג מבנה גבוה ומחובר באמצעות הארקה לאדמה.
מטרה

הברק מהווה סכנה ליצורים חיים ולרכוש. מטרת כליא הברק היא להעביר את המטען החשמלי של הברק דרכו כדי למנוע התחשמלות קטלנית של בני אדם, בעלי חיים, או כדי להגן על רכוש מפגיעות חשמל.
מסביב לכן השיגור המשמשים לשיגור רקטות ומשגרים, מציבים לעיתים כמה מגדלים המשמשים ככליאי ברק.
עקרון פעולה

עקרון הפעולה של כליא הברק הוא יצירת מסלול זרימה כלפי האדמה, לו תהיה התנגדות חשמלית נמוכה בהרבה מכל מסלול חלופי, ושראשית המסלול נמצאת בנקודה בה קיימת ההסתברות הגבוהה ביותר לפגיעת ברק, בתחום השטח עליו היא מגינה.
היסטוריה

כליא הברק הומצא בשנת 1752 על ידי בנג'מין פרנקלין – מדען, הוגה דעות ומדינאי, מן החותמים על מגילת העצמאות של ארצות הברית. פרנקלין הבין את העקרונות הבסיסיים של "זרימת" החשמל כ-150 שנה לפני גילוי האלקטרון וגילה כי האנרגיה החשמלית נמשכת לעצם מתכתי ארוך:
הזורם (fluid) החשמלי נמשך לעצמים מחודדים; איננו יודעים אם אותה התכונה קיימת גם לגבי הברק. אבל מאחר שהם שווים בכל שאר הפרטים הניתנים להשוואה, למה שלא יהיו שווים גם בתכונה הזאת? ניתן לניסוי לקבוע!"
פרנקלין הניח שמוט מתכת גבוה המחובר לאדמה יפרוק את החשמל מהענן לפני התפרצותו:
"האם המוטות האלה, המחוברים בתיל מתכת לקרקע, ימשכו באטיות את האש החשמלית מהענן עוד לפני שיבריק הברק, וכך יאבטחו אותנו מפני אסון?
מטרתו של פרנקלין אם כן לא הייתה הגנה מפני ברק שיכה במקרה בכליא הברק ובכך יציל את הבית, אלא פריקה של החשמל מהענן לפני התפרצות הברק.
הנחת הבסיס הייתה שהוא מאפשר מעבר מתון של זרם חשמלי מעננים טעונים בזמן סופה, על מנת שלא לאפשר לעננים להיות טעונים באופן חריג המוביל להיווצרות של ברקים. כיום ידוע שטענה זאת שגויה ושבפועל כליא הברק מעביר את המטען החשמלי של הברק אל הקרקע רק לאחר שהברק נוצר ופגע בכליא.
בשנת 1820, כ-70 שנים לאחר המצאתו של כליא הברק, המציא ויליאם סנו הריס מערכת להתאמת כליא הברק לספינות, כאשר הספינה הראשונה בה הותקן כליא ברק זה היא אה"מ ביגל שבה הפליג צ'ארלס דרווין בצעירותו.
כליא ברק ביהדות

על פי מספר פרשנים בני הדורות האחרונים, האפשרות להשתמש בברזל להגנה מברק מוזכרת כבר בתוספתא. עם זאת לא נמצאו עדויות ארכאולוגיות לשימוש כזה בתקופת חז"ל, ופרשנים אחרים ביארו את התוספתא באופן שונה, שאינו קשור לכליא הברק.
ראו גם

כלוב פאראדיי
הערות שוליים

↑  מערכת וואלה! טכנולוגיה‏, בזמן ניסוי תדלוק: כן השיגור של "ארטמיס 1" נפגע מברקים, באתר וואלה, 5 באפריל 2022
↑  מכתב מבנג'מין פרנקלין לפיטר קולינסון, 29 ביולי 1750.
↑  Marvin M. Frydenlund, Lightning Protection for People and Property, Springer Science & Business Media, 2012-12-06. (באנגלית)
↑  לדוגמה: הרב יחזקאל אברמסקי, חזון יחזקאל
↑  מסכת שבת ז, י: ”הכוברת אפרוחים בכברה [והנותנת ברזא] בין האפרוחים הרי זה מדרכי האמורי; אם מפני הרעמים [ואם] מפני הברק הרי זה מותר”
↑  ראו הרב שאול ליברמן, תוספתא כפשוטה, שבת פרק ז
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530203105171  LCCN: sh98003376  NKC: ph120863 
מגדלי כליא ברק סביב לכן השיגור בנמל החלל קייפ קנוורל.
כור תעשיות

| --- | --- |


בית הנהלת כור לשעבר בשדרות שאול המלך בתל אביב
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, חברת העובדים וסולל בונה
 תקופת הפעילות:  1944–הווה (כ־80 שנה)
 חברת אם:  דיסקונט השקעות
 משרד ראשי:  מגדלי עזריאלי, תל אביב, ישראל
 הכנסות:  580 מיליון ש"ח (2013)
 רווח:  647 מיליון ש"ח (2013)
 יו"ר:  עמי אראל
 מנכ"ל:  רענן כהן
סמלילה ההיסטורי של כור
כור תעשיות (בקיצור: כור) היא חברה-בת בבעלות מלאה של דיסקונט השקעות. היא הוקמה בשנת 1944 כזרוע התעשייתית של חברת העובדים של ההסתדרות וצמחה לקונצרן תעשייתי גדול שהעסיק עשרות אלפי עובדים. בסוף שנות ה-80 נקלע הקונצרן למשבר חמור, עבר הבראה בידי בני גאון, שבמסגרתה נמכרו רבות מהחברות הבנות שלו, ולבסוף נמכרה אף חברת "כור" למשקיעים פרטיים. בשנת 2006 נרכשה השליטה בכור על ידי קבוצת אי.די.בי. שבראשות נוחי דנקנר. בשלב זה הופנה חלק ניכר מהון החברה להשקעה לא תעשייתית, כגון מניות הבנק קרדיט סוויס - שהסבה לחברה הפסדים כבדים.
במשך שנים רבות הייתה חברה ציבורית הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב, עד שבשנת 2014 הפכה לחברה פרטית בבעלות מלאה של דיסקונט השקעות.
תולדות החברה > הקמת כור

התאגיד הוקם בשנת 1944 במסגרת סולל בונה, לריכוז מפעלי התעשייה בהם הייתה לסולל בונה בעלות משמעותית. בתחילה הוכללה בה וולקן, פניציה וחבך (חומרי בנייה כלליים) לייצור לבנים, שלושת המפעלים שהיו קשורים ישירות לענף הבנייה. מפעלי האבן של "סולל בונה" הוכללו אז ב"אבן וסיד".
בהמשך הייתה כור לזרוע התעשייתית העיקרית של חברת העובדים. מטרות כור עם הקמתו היו:
ניצול משאבי הטבע של ארץ ישראל וחומרי הגלם המקומיים
אספקת מקומות עבודה לוותיקים ולעולים
שיפור מאזן התשלומים על ידי ייצור מקומי במקום הסתמכות על ייבוא
ביסוס תעשייה צבאית עצמאית
מסגרת הכשרה לפועלים עבריים
תולדות החברה > עד שנות השמונים

בשנת 1958 הפכה כור לחברה בע"מ במסגרת חברת העובדים. כחברה בחברת העובדים הייתה החברה מחויבת לעקרונות הקואופרציה ובהם ערבות הדדית בין מפעלים כושלים, שנועדה לשמר אותם פעילים ויהי מה, הרתמות למשימות לאומיות (כגון קליטת עלייה, פיתוח הנגב ופיזור אוכלוסין) ותנאי עבודה ושכר הוגנים תוך שיתוף נציגי עובדים בהנהלה. התאגיד התנהל על ידי פוליטיקאים ועסקנים שלא ניהלו אותו לפי שיקולים כלכליים רציונליים בלבד. במסגרת זו פתח התאגיד מפעלים בעיירות פיתוח ואזורי ספר. בשנות השישים היה התאגיד הגדול והרווחי ביותר בישראל ואף פתח חברה להשקעות במדינות אפריקה. בשנים אלה גם הגדיל התאגיד את החזקותיו בתחומי האלקטרוניקה, תקשורת והכימיה. בשנת 1973 מוזגה פעילות התעשייתית של המשביר המרכזי לתוך כור. לכור היו ב-1978 100 מפעלים בארץ ו-50 בחו"ל, 100 חברות שיווק ושירותים והקונצרן העסיק כ-23,000 עובדים. החברות והמפעלים אורגנו בתשע חטיבות.
קבוצת המתכת והפלדה שכללה, בין השאר, את מפעלי פלדה ישראליים ("קריית הפלדה" בעכו), את חמת ארמטורות ויציקות ואת וולקן.
קבוצת הכימיה
קבוצת מוצרי המזון והצריכה
קבוצת החשמל והאלקטרוניקה
קבוצת תדיראן
החטיבה המסחרית - כור סחר בע"מ
"כור קרמיקה" - חטיבת הקרמיקה שכללה את "רמי קרמיקה", "חסין אש", "ברבור", "חרסה", "לפיד" ו"נעמן"
חטיבת הזכוכית
חטיבת המלט
תולדות החברה > משבר שנות השמונים והיציאה ממנו

כתוצאה מניהול שלא התאים למדיניות הכלכלית הליברלית שהנהיגה הממשלה אשר הפכה את השוק הישראלי לפתוח ותחרותי, כולל הכנסת עובדים בלתי-מאוגדים לעבודה במפעלים מתחרים והורדת מגבלות ייבוא, שהגנו על מפעלי כור, ירדו המכירות של מפעלי כור. הנהלת החברה החליטה להימנע עד כמה שניתן מפיטורי עובדים והעדיפה לשחוק את רווחיותה. בשנת 1988 נקלע התאגיד לפשיטת רגל. באותה עת הועסקו במפעלי כור כ-32,000 עובדים. בני גאון נקרא להציל את התאגיד (לו קרא "מטוס המשייט בשמים ללא טייס") וביצע בו תוכנית הבראה שכללה תהליכים קשים של פיטורי עובדים (כ-30% מכלל העובדים), שינויים מבניים ומכירת חלק מהמפעלים והחברות שהצילו אותו מהתמוטטות. גאון מצא קונצרן עם חובות בסך 1.4 מיליארד דולר, בעיקר לבנק לאומי ובנק הפועלים, הון עצמי שלילי והפסדים של מעל ל-400 מיליון דולר. גאון הפך את הקונצרן שנית לתאגיד המצליח ביותר בכלכלה הישראלית, עם ערך שוק של 2 מיליארד דולר ומכירות שנתיות בערך של כ-4 מיליארד דולר. ב-1991 הפכה כור לחברה ציבורית והונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בהנהגת גאון החלה כור בסדרה של יוזמות משותפות עם ירדן ושותפות נוספות במדינות ערב כעומאן וקטר והפכה לספקית הבלעדית של בטון ופלדה לרשות הפלסטינית.
תולדות החברה > בשליטת קלארידג'

במרץ 1995 נרכשה השליטה בכור על ידי קבוצת שמרוק בהנהלת סטנלי גולד. בשנת 1997 מכרה קבוצת שמרוק את מניותיה לקרן ההשקעות "קלארידג'" הקנדית בראשות צ'ארלס ברונפמן, ברווח של 100 מיליון דולר. כעבור פחות משנה הוחלף המנכ"ל בני גאון ביונתן קולבר, אשר גם החזיק ב-15% ממניות קלארידג' בישראל ושימש כנציגו של ברונפמן בארץ. קולבר יישם בכור תוכנית אסטרטגית שעיקרה הייתה הפיכת החברה לחברת החזקות ממונפת וממוקדת, שתתרכז בתחומי התקשורת, האלקטרוניקה והאגרוכימיה, ומכירת הפעילויות בכל שאר התחומים. זאת לפי מודל ברקשייר האת'וויי שבה מטה מצומצם, והחברות המחזקות פעולות באופן עצמי ללא ניהול מרכזי. במסגרת התוכנית מוזגו, "מכתשים מפעלים כימיים" ו"אגן יצרני כימיקלים" לחברה אחת מכתשים אגן תעשיות. מוזגה "תדיראן תקשורת" עם ECI Telecom ורוב הפעילויות האחרות של קבוצת תדיראן נמכרו. בנוסף בין השנים 1997–2001 נמכרו בין השאר: "מרכבים", "כור מתכת", "פניציה", "שמן", "תוצרת מזון ישראלית", "כור תקשורת ישראטל", "כור סחר", "סולתם מערכות", "כור נכסים" והחזקות בחברת הכבלים "גוונים". עם זאת בתקופה זו השקיעה כור בחברות הזנק והון סיכון.
תולדות החברה > בשליטת איי די בי של נוחי דנקנר

בשנת 2006 נרכשה השליטה בכור על ידי קבוצת אי.די.בי. בראשות נוחי דנקנר.
עד 2007, היו לכור החזקות משמעותיות בתחום התעשייה הטכנולוגית-מתקדמת - חברת סאיטקס וחברת ציוד התקשורת ECI Telecom, וטלרד אבל היא מכרה אותן, בנוסף להחזקות קטנות ועקיפות בהייטק בקרנות הון סיכון. במקביל, רכשה כור החזקות בחברות פיננסיות בחו"ל - ובעיקר הרכישה של אחוזים אחדים (משתנים) בענקית הבנקאות השווייצרית קרדיט סוויס. בשבוע המסחר שהסתיים ב-11 באוגוסט 2011 ירדו שערי מניותיה של החברה ב-40%, כתוצאה מהשקעתה בקרדיט סוויס.
כור החזיקה בשליטתה את קונצרן התעשייה הכימית מכתשים אגן, הכולל את מפעל אגן באשדוד ומפעל מכתשים שברמת-חובב. המפעל עוסק בייצור גנרי של חומרי הדברה לחקלאות ונסחרה בבורסה בתל אביב. כור מכרה את השליטה בחברה בשנת 2011 לחברת כמצ'יינה הסינית. על פי ההסכם בין החברות, כל מניות כור היו צפויות לעבור לכמצ'יינה בתוך מספר שנים.
תולדות החברה > תובענה ייצוגית נגד כור

במהלך מכירת "מכתשים אגן תעשיות", שבעלת השליטה בה היא "כור", לחברת "כמצ'יינה", ביקשה "כור" לקבל פרמיית שליטה. דב כהנא, בעל מניות בחברת "מכתשים אגן", סבר שפרמיית השליטה לכור מקפחת את בעלי המניות האחרים, והגיש תובענה ייצוגית באמצעות עו"ד יצחק אבירם. ביוני 2011 התפשרו הצדדים, והוסכם ש"כור" תשלם לבעלי המניות האחרים סכום של 45 מיליון דולר. זהו סכום הפשרה הגבוה ביותר שהושג בתובענה ייצוגית בישראל.
תולדות החברה > כיום

בשנת 2014, מיזגה דיסקונט השקעות את כור לחברה-בת שהקימה במיוחד לשם כך, ובכך רכשה למעשה את מניות הציבור בחברה. בעקבות המהלך, הפכה כור לחברה פרטית בבעלות מלאה של דיסקונט השקעות. נכון לסוף 2015 ההחזקה העיקרית של החברה הייתה אחזקתה (40%) בחברת אדמה פתרונות לחקלאות, ביולי 2016, התאגיד כמצ'יינה, שבבעלות הממשלה הסינית, רכש מדיסקונט השקעות את מניותיה בחברה תמורת 230 מיליון דולר, והשלים את רכישת השליטה בחברה אחרי שרכש 60% ממניותיה ב-2011.
הערות שוליים

1 2  דוח תקופתי ושנתי לשנת 2013, באתר מאיה של הבורסה לניירות ערך
↑  הונה של כור חצי מיליון לא"י, משמר, 7 ביוני 1944
↑  חברת כור מגדילה הונה ברבע מיליון לירות, דבר, 21 במרץ 1945
↑  סוד ההצלחה של כור, דבר, 20 בספטמבר 1978
↑  מפעלי פלדה ישראליים בע"מ, דבר, 21 במרץ 1969
↑  אילן זוברג, קונצרן כור מעדיף פגיעה ברווחיות על פיטורי עובדים במפעליו, מעריב, 18 ביוני 1980
↑  ד"ר שילה הטיס-רולף, ההסתדרות הכללית, לקסיקון פוליטי של מדינת ישראל באתר מט"ח
↑  שרנסקי: מוטורולה מתעניינת בהקמת מפעל באיזור תעשייה ישראלי-ירדני, באתר גלובס, 19 בפברואר 1998
מייצאים קניונים לירדן, באתר גלובס, 13 בפברואר 1997
↑  אחרי שנתיים וארבעה חודשים יוצאת שמרוק מכור ברווח של 100 מיליון דולר, באתר גלובס, 24 ביולי 1997
↑  יונתן קולבר ל"גלובס": המודל של כור זה ג'נרל אלקטריק, באתר גלובס, 10 במרץ 1998
↑  כור - הושלמה מכירת כור מתכת ופניציה, באתר גלובס, 9 באוגוסט 1999
קרן צוריאל, ‏יבואנית וולוו רכשה מכור השליטה במרכבים תמורת 17.5 מיליון דולר, באתר גלובס, 9 בדצמבר 1999

חיון - רכשה את כור תקשורת ישראטל ב-1.3 מ' ש', באתר גלובס, 24 באפריל 1997

כור - 70 מיליון שקל רווח הון ממכירת סולתם, באתר גלובס, 19 באוגוסט 1998

"כור" מכרה את חלקה בחברת הכבלים "גוונים", באתר גלובס, 22 בדצמבר 1997

כור השלים מכירת %24.5 ממניות תמ"י לקונצרן סי.פי.סי תמורת 118.6 מיליון שקל, באתר גלובס, 19 בפברואר 1997

מעריב: כור מחסל את כור סחר - מעוניין למכור את כל אחזקותיה, באתר גלובס, 19 בנובמבר 2001

כור מכרה את מניות השליטה בשמן ב-%67 מעל מחיר השוק, באתר גלובס, 28 בדצמבר 1997

כור מחסלת את כור נכסים שהקים גאון: הנדל"ן נמכר והעובדים מפוטרים, באתר גלובס, 2 בינואר 2001
↑  "חברות האחזקה נסחרות בדיסקאונט גדול מדי", באתר גלובס, 7 באוגוסט 2000
↑  אלי שיצר, מדוע מנקה נוחי דנקנר את כור מאחזקותיה?, באתר TheMarker‏, 7 ביוני 2007
↑  מיכאל רוכוורגר, השבוע שנוחי דנקנר ירצה לשכוח; דסק"ש צנחה ב-40%, באתר TheMarker‏, 12 באוגוסט 2011
↑  צמרת פרנט ועירית אבישר, ‏רו"ח דב כהנא ועורך דינו יקבלו 12.4 מיליון שקל בפשרה עם כור, באתר גלובס, 21 ביוני 2011
↑  דוח מיידי השלמת עסקת המיזוג, באתר הבורסה לניירות ערך בתל אביב
↑  דיסקונט השקעות - דוח תקופתי ושנתי לשנת 2015 - ראה עמ' 110, באתר מאי"ה של הבורסה לניירות ערך בתל אביב
↑  עמר כהן , ‏הסינדרום הסיני - כמצ'יינה תרכוש מ-IDB את מניותיה בחברת אדמה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 17 ביולי 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007585515205171  LCCN: n97092531  VIAF: 149099691   WorldCat (עם VIAF): 149099691
יחידת הפרטיזנים של בלסקי

קבוצה מיחידת הפרטיזנים של בלסקי
יחידת הפרטיזנים של בלסקי, המכונה לעיתים על שם ראשיה, האחים בלסקי; קבוצת בלסקי או חבורת בלסקי, הייתה קבוצת פרטיזנים יהודים שהצילה יהודים מההשמדה בתקופת השואה ולחמה בנאצים ותומכיהם המקומיים באזור נובוגרודק ולידא באזור הקרסי בפולין הכבושה (כיום אזור מערב בלארוס). הקבוצה פעלה בהנהגתם של האחים טוביה, זוס ועשהאל בלסקי, בני הכפר סטאנקיביץ'. במשך למעלה משנתיים שרדו בחסות הקבוצה 1,236 יהודים במלחמה.
היסטוריה

משפחת בלסקי (לעיתים נכתב שם המשפחה: ביילסקי) הייתה המשפחה היהודית היחידה בכפר סטאנקיביץ'. הכפר נמצא בסמוך לנובוגרודק ולידא, באזור שבראשית מלחמת העולם השנייה היה שייך לרפובליקה הפולנית השנייה, אולם הוא נכבש בספטמבר 1939 על ידי ברית המועצות. לדוד ולביילה בלסקי היו 10 בנים ושתי בנות.
משפחת בלסקי סייעה לסובייטים שפעלו ליצור קשר עם האוכלוסייה המקומית. לאחר מבצע ברברוסה הפך נובוגרודק לגטו, כחלק מתוכנית ההשמדה הנאצית.
היסטוריה > הקמה

בדצמבר 1941, נרצחו בגטו ההורים דוד וביילה יחד עם שלושה מילדיהם הקטנים, אשתו של זוס, הבן השני ובתו התינוקת. ארבעה מהאחים (טוביה בלסקי) (8 במאי 1906 – 12 ביוני 1987), אלכסנדר זיסל "זוס" (19 באוקטובר 1912 - 18 באוגוסט 1995), עשהאל ואהרון הצליחו להימלט ליער קרוב. יחד עם 17 תושבי גטו נוספים, ייסדו את הגרעין של קבוצת הפרטיזנים, שהחלה לפעול באביב 1942. הקבוצה, שכללה בראשיתהּ 40 איש, גדלה בהמשך במהירות.
מפקד הקבוצה היה הבכור, טוביה, ששירת בצבא הפולני בין השנים 1927–1929 והגיע בו לדרגת רב-טוראי. כבוגר תנועת נוער ציונית טוביה אמר ש"עדיף להציל יהודייה זקנה אחת מלהרוג עשרה חיילים גרמנים" ו"אל תמהרו להרוג ולמות, אנו עוסקים בהצלת נפשות,חשוב יותר להציל יהודים מלהרוג גרמנים". שליחיו לגטו גייסו חברים נוספים לקבוצה, ששהתה ביער נאליבוקי. מאות אנשים הצטרפו למחנה, ובשיאו היו בו 1,230 איש, 70% מתוכם נשים ילדים וקשישים. איש לא נדחה, וכ-150 נטלו חלק פעיל בפעולות צבאיות.