פילוסופיית החיים
פילוסופיית החיים כמתודולוגיה > הוגים עיקריים > אנרי ברגסון

הבעיה המקורית של הפילוסופיה של אנרי ברגסון (1859-1941) ניתנה לו על ידי מורו, אמיל בוטרו (אנ'), שמתח ביקורת על האופן שבו המדע העכשווי דוגל בדטרמיניזם. כבר בחיבורו זמן ורצון חופשי (תורגם לעברית בתור מסה על הנתונים הבלתי אמצעיים של התודעה) בחן ברגסון את הנתון המיידי בתודעה ופיתח רעיונות חדשים לגבי עוצמת התחושות והזמן בתודעה.
ברגסון בחן את תופעת הזמן בהתייחס לאיכות התחושות הקשורות אליו. המרחב קשור קשר הדוק למספר, מכיוון שלכל עצם יש מיקום מסוים במרחב שניתן לקבוע על ידי קואורדינטות. אם תחיל את הגישה הכמותית הזו לזמן, יתקבל את הזמן הנמדד או "זמן השעון". ברגסון ביקר את הגישה המתמטית של "זמן השעון" על שהיא מבלבלת את הזמן עם המרחב והופכת אותו לישות מופשטת, שאפשר למדוד אותה ולכמת אותה. ברגסון זיהה את ה"משך" (durée) עם המציאות הממשית של מצבי התודעה המתלכדים אלה לאלה כמו צלילים במנגינה. תהליכי תודעה מסודרים זה לצד זה כמו בחלל. ברגסון שאל כעת "האם הזמן כמדיום הומוגני אינו בסופו של דבר מושג היברידי שחייב את מקורו לחדירת מושגים מרחביים לתחום התודעה הטהורה. זמן נמדד הוא מונח המשמש במדעי הטבע לתיאור דברים חיצוניים. אבל חווית זמן בתודעה היא דרך אחרת לדעת. תחושת הזמן הפנימית היא ישירה ואינטואיטיבית. כאן הזמן מורגש כממושך, כמשך. משך כזה הוא הטרוגני. רצף של שינויים איכותיים המתמזגים, חודרים זה לזה, חסרים קווי מתאר מדויקים, אין להם נטייה להתחצץ זה ביחס לזה, ואין להם זיקה ולו הקטנה ביותר למספר.
בשילוב עם הרעיון של שני אופני קוגניציה, ברגסון פיתח תיאוריה של תודעה דו-שכבתית; מצד אחד "אגו פני השטח" (moi superficiel) ומצד שני "אגו עמוק" (moi profond). בעוד האגו של פני השטח מתמקד בעולם החיצוני, האגו העמוק לוכד את החוויה הסובייקטיבית הפנימית. בהתאם, הריבוי הכלול באגו פני השטח הוא כמותי ומרחבי, בעוד שבאגו העמוק הוא מקושר מבחינה איכותית וזמנית עם משך זמן שלדעתנו הוא עצם חיינו. בחיי היומיום, לעומת זאת, האגו העמוק נדחק לרוב על ידי האגו של פני השטח. מכיוון שהוא מותאם לאין ערוך יותר לצורכי החיים החברתיים בכלל, והשפה בפרט, התודעה מעדיפה את האגו הזה ומאבדת בהדרגה את האגו הבסיסי. אל האגו העמוק חודרים רק בהשתקפות והתבוננות. בפרק האחרון של עבודת הדוקטורט שלו, הגיע ברגסון למסקנה שהבעיה הפילוסופית של החירות מבוססת על אי הבנה, משום שהארכה ומשך, כמות ואיכות אינן מובחנות או אינן מובדלות מספיק. התהליכים של העולם החיצון הם כמותיים ודטרמיניסטיים. עם זאת, זה לא מעכב את החופש הפנימי של העצמי העמוק. "לפעול בחופשיות פירושו להשתלט על עצמך, להחזיר את עצמך לזמן טהור".
ברגסון העמיד זה לצד זה את האינטלקט כדרך החשיבה המדעית ואת האינטואיציה כדרך החשיבה החווייתית. הוא התנגד לאבולוציות מסורתיות תיאוריות של דרווין או ספנסר, למשל, אם הן מנסות להסביר את החיים באופן מכניסטי או טלאולוגי. עבור ברגסון, לא ניתן לקבוע את החיים מראש כי הם מבוססים על דחף החיים (הינף חיובי élan vital). האינטלקט מכוון לחומר מת, אבל האינטואיציה היא הדרך לתפוס את מציאות החיים. האינטואיציה תוביל אותנו אל ההוויה הפנימית של החיים, כלומר, אינסטינקט שהפך לחסר עניין, אינסטינקט מודע לעצמו ומסוגל להרהר באובייקט שלו ולהרחיב אותו עד אין קץ.
המשחק בין שני אופני הידיעה בעל חשיבות פילוסופית. האינטואיציה מעניקה ניסיון מיידי אך היא חולפת וקדם-מושגית. מה שנחווה כמושג תחילה על ידי האינטלקט, אשר יוצר ומגבש את האינטואיטיבי בתהליך זה ובו בזמן דוחף אותו אל הרקע. בין שני אופני הידע מתפתח תהליך דיאלקטי, שבו הפילוסוף חייב תמיד להיזהר שלא ליפול לאינטואיציה אם אינו רוצה להפוך לדוגמטי או לאבד את עצמו במשחקים אינטלקטואליים. המגוון התאורטי בפילוסופיה מבוסס על העובדה שכל פילוסוף המשיג את האינטואיציה שלו עם השכל המופשט יכול לעשות זאת רק בצורה לא מושלמת. "אינטואיציה, לעומת זאת, אם אחרת היא יכולה להשתרע על פני יותר מרגעים, תבטיח את ההסכמה לא רק של הפילוסוף עם החשיבה שלו, אלא גם של כל הפילוסופים בינם לבין עצמם.
הרקע לניתוח האפיסטמולוגי של ברגסון הוא הבנה מטאפיזית של החיים, שמקורה הוא דחף החיים, כתהליך משתנה תדיר. ואכן, ככל שאנו מתרגלים יותר לתפוס הכל במונחים של משך, כך אנו נקלטים יותר במשך האמיתי. וככל שאנו שוקעים בו יותר, כך אנו שוקעים שוב לכיוון העיקרון הטרנסצנדנטי אמנם שבו אנו משתתפים ושנצחיותו אינה נצח של נצחיות אלא נצח חיים: כיצד נוכל לחיות ולנוע בו.