stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר
לקריאה נוספת > מקורות מודרניים

Richard A. Billows, Julius The Collossus of Rome. Routledge, 2009
P.A. Brunt, Italian Manpower 225 BC - 29 AD. Oxford university press, 1971.
Melissa Dowling, Clemency and cruelty in the roman world, Michigan university press, 2006
Nic Fields, The Roman Army: The Civil Wars 88 - 31 BC. Osprey, 2008
M. Gelzer, Caesar: Politician and Statesman. Oxford university press, 1968 (תרגום מגרמנית, הספר המקורי יצא בשנת 1921).
Adrian Goldsworthy, The complete Roman Army. Thames & Hadson, 2003.
Adrian Goldsworthy, Caeser - The life of Colossus. Yale university press, 2006
Adrian Goldsworthy, Caeser's Civil War 49 - 44 BC. Osprey, 2002
Erich S. Gruen, The last generation of the Roman Republic, California university press, first ed. 1974; paper back ed. 1994
William V. Harris in: Walter Sheidel, Ian Morris and Richard Saller (editors), The Cambridge Economic History of the Greco-Roman World. Cambridge university press, 2008.
Ramon L. Jimenez, Caesar against Rome : the great Roman civil war, Praeger, 2000
Anthony Kamm, Julius Ceaser a life. Routledge, 2006
Lawrence Keppie, The Making of the Roman Army. Routledge, 1988.
T. Mommsen, History of Rome, vol 5, 1894 (יצא במקור בשפה הגרמנית מחצית השנייה של המאה ה-19, תורגם לעברית. בערך זה נעשה שימוש בתרגום האנגלי של הספר).
Robert Morstein-Marx, Caesar's Alleged Fear of Prosecution and His "Ratio Absentis" in the Approach to the Civil War, Historia: Zeitschrift für Alte Geschichte, Bd. 56, H. 2 (2007), pp. 159-178
John T. Ramsey, "The Poconsular years: Politics at a Distanse", In Miriam Griffin (ed.), A Companion to Julius Caesar, Blackwell Publishing, 2009.
Robin Seagar, Pompey the Great: a political biography, Blackwell Publishing, second ed 2002.
David Shotter, The fall of the Roman Republic, Routledge, 1994.
G. R. Stanton and B. A. Marshall, The Coalition between Pompeius and Crassus 60-59 B.C., Historia: Zeitschrift für Alte Geschichte, Bd. 24, H. 2 (2nd Qtr., 1975), pp. 205-219.
W. Jeffrey Tatum in: Nathan Rosenstein, Robert Morstein-Marx (editors), A Companion to the Roman Republic, Blackwell Publishing, 2006.
תופים אלקטרוניים

| --- | --- |

 סיווג:  ממברנופוניים
 קבוצה:  כלי נגינה אלקטרוניים 
 
תופים אלקטרוניים של חברת Avatar
תוף אלקטרוני של חברת Roland
תופים אלקטרונים הם כלי הקשה אלקטרוני הבנויים כמערכת תופים, אולם במקום שהצליל ייווצר באמצעות תנודה אקוסטית, הוא נוצר על ידי חיישנים המתרגמים את עוצמת המכה לצליל התוף או המצילה.
מבנה

התופים האלקטרוניים בנויים ממשטחים, שאליהם מחוברים חיישנים, הקולטים את עוצמת המכה ומתרגמים אותה לאות חשמלי. אות זה מועבר אלינו כצליל מסונתז או דגום של תוף או מצילה. במערכות התופים האלקטרוניים הראשונים, המשטחים היו עשויים בדרך כלל מגומי. במערכות חדישות יותר, חלק או כל המשטחים עשויים מ"עור" (יריעה סינתטית, שהחליפה במרוצת השנים את יריעות העור האמיתי ומכאן שמה), המשמש גם מערכות תופים אקוסטיות ("רגילות") ולכן מקנה לתיפוף עליהן תחושה פיזית של תוף "אמיתי". בחלק ממערכות אלה ניתן גם לכוון את מתיחותו של משטח ה"עור" ולהשפיע בכך על צליל התוף.
היסטוריה

התופים האלקטרונים החלו לצבור פופולריות בשנות ה-80 של המאה ה-20.
בתחילת הדרך נשמעו התופים האלקטרוניים מלאכותיים מאוד, אך עם התפתחות הטכנולוגיה, חלה התקדמות משמעותית באיכות הצליל, החומרה והנראות. הצלילים המושמעים על ידי תופים אלקטרוניים נדגמו ממערכות תופים אקוסטיות "רגילות". למרות ההתקדמות הטכנולוגית, מתופפים מקצועיים רבים עדיין סולדים מהמערכת האלקטרונית, שכן נדרשת מערכת אלקטרונית משוכללת ולכן גם יקרה מאוד, המסוגלת לחקות בנאמנות את הצלילים של מערכת אקוסטית פשוטה וזולה בהרבה. תופים אלקטרונים נשלטים על ידי רכיב אלקטרוני המכונה "מודיול" (Module) שהוא ה"מוח" של מערכת התופים ובעזרתו ניתן להפיק מגוון רחב של צלילים, לחבר אליו נגנים חיצוניים, לשלוט על צליל התופים, עוצמתם וכו'.
החברות הגדולות אשר מייצרות תופים אלקטרוניים הן רולנד, ימאהה ואלסיס, לצד חברות קטנות נוספות.
היתרונות הבולטים של התופים האלקטרוניים:
תופים אלקטרוניים אינם מרעישים כשאינם מחוברים למגבר. מכיוון שמשטחי התופים מייצרים רעש נמוך מאוד, ניתן לנגן עליהם גם בבתים משותפים ולהקשיב לצלילים דרך אוזניות אישיות, מבלי להפריע כמעט לשכנים או לשאר השוהים בבית.
ניתן לשנות את צלילי התופים ולקבל סוגים שונים של מערכות בקלות יחסית. במערכות המקצועיות, ניתן אף לכוון את סוג ה"עור", גודל החדר בו מנגנים (משפיע על תהודת הצליל), ועוד משתנים רבים נוספים.
לתופים אלו גודל ומשקל נמוכים - המאפשרים ניידות גבוהה ונוחות.
קל מאוד להקליט תופים אלקטרוניים - בניגוד לתופים אקוסטיים שהם החלק המורכב ביותר בהקלטה באולפן.
חלק מן המתופפים המקצועיים נוהגים לשלב במערכות התופים האקוסטיות שלהם רכיבים ועזרים אלקטרוניים, כדי לגוון את מאגר הצלילים שביכולתם ליצור.
הערות שוליים

↑  Denis Loncaric, How do Electronic Drums work?, DRUM! Magazine, ‏2022-10-11
↑  Drum Modules, Edrumcenter
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 174d408c-2e3c-4dd6-aeee-3583ea9b206e
הלאס ורונה

הלוגו הישן של המועדון שהיה בשימוש עד לשנת 2020
מועדון הכדורגל הלאס ורונה (נקראת גם הלאס ורונה או פשוט ורונה) היא קבוצת כדורגל איטלקית מהעיר ורונה שבמחוז ונטו, המתמודדת בליגה האיטלקית הראשונה, הסרייה א'.
הישג השיא של המועדון הוא זכייתה ב"סקודטו" - אליפות איטליה בעונת 1984/1985.
היסטוריה > הקבוצה הראשונה

קבוצת הכדורגל הוקמה בשנת 1903 על ידי קבוצת תלמידי תיכון, ובתחילה נקרא המועדון הלאס - "Hellas" (המילה היוונית לשם המדינה יוון), במסגרת שיעור לימודים קלאסיים. בזמן זה הכדורגל שוחק באופן רציני ומקצועני רק בערים הגדולות בצפון מערב איטליה, כך שבעיר עצמה לא הייתה התעניינות מיוחדת בענף. אולם, ב-1906 התאחדו שני המועדונים בעיר וכשהציגו את הענף בתוך אמפיתיאטראות ישנים בעיר, החלה ההתעניינות לגבור בעיר. בשנים אלו הייתה הלאס אחת מארבעה מועדונים באזור ששיחקה כדורגל והתחרתה ברמה עירונית, כשהיריבה העיקרית הייתה קבוצה בשם בנטגודי. בשנים אלו התמודדה הלאס בליגות מקומיות. בשנת 1911 עזרה העירייה להלאס לעבור למשכן ראוי יותר ממתקני האימון שהיו לה.
בשנת 1919 חזר הכדורגל האיטלקי לפעילות לאחר 4 שנות הפסקה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, וקבוצת הלאס התאחדה עם היריבה העירונית בשם "ורונה", ושינתה את שמה ל"הלאס ורונה". בין 1926 ל-1929 השתתפה הקבוצה המאוחדת של הלאס ורונה ב"Campionato Nazionale", אך ללא הישגים מיוחדים. בשנת 1929, עם הקמת הסרייה א' במתכונתה הנוכחית, היה צורך בהתחזקות ולכן הקבוצה התאחדה עם עוד שתי יריבות עירוניות, קבוצת בנטגודי וקבוצת סקאליגרה, לקבוצה חדשה שנקראה "AC Verona", בתקווה ליצור קבוצה שתוכל להתמודד ברמות הגבוהות, והתחילה את דרכה בסרייה ב' ב-1929. הקבוצה בילתה את שלושת העשורים הבאים בניסיון להעפיל לליגה הראשונה, עד שהעפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הראשונה רק בשנת 1957. בשנת 1959 התאחדה הקבוצה עם קבוצה נוספת בשם "Hellas" ושינתה את שמה שוב ל"Hellas Verona AC". בשנת 1963 הקבוצה הגיעה לחצי גמר ה"קופה איטליה" (הגביע האיטלקי), וב-1968 חזרה לסרייה א'.
היסטוריה > ההצלחה הגדולה וה"סקודטו"

מאמצע שנות ה-70 החלה תקופת הזהב של המועדון, שהחל להשתפר ולהתמודד יפה בעיקר בטורנירי הגביע. בתחילת שנות ה-80 המועדון סיים במקום הרביעי, ולאחר מכן הגיע לגמר הקופה איטליה, כאשר בסך הכל התמודד בגמר שלוש פעמים (בעונות: 1975/1976, 1982/1983, 1983/1984). מלבד הישגים אלה החלה הקבוצה להתמודד במפעלים האירופיים בעונות אלה, אבל לא הגיעה להישגים מיוחדים. הזכייה באליפות לא איחרה להגיע, ובעונת 1984/1985, אף על פי שלא סומנה מראש כמועמדת, זכתה  הקבוצה באליפות הסרייה א' כשהקדימה יריבות כמו טורינו, אינטר וסמפדוריה. בדרך ניצחה הקבוצה באופן משכנע את יובנטוס, אודינזה ועוד קבוצות שהופתעו מיכולתה של ורונה. השחקנים הבולטים בעונה זו היו הקשר הנס-פיטר בריגל והחלוץ הדני פרבן אלקיאר לארסן שהובאו כרכש חיזוק בקיץ, והאיטלקים: הקיצוני פייטרו פנה, הקשר אנטוניו די ג'נארו והחלוץ ג'יוזפה גלדריסי. לאחר מכן, מלבד עונות בודדות, הצליחה להישאר הקבוצה בסרייה א' עד 1990.
היסטוריה > התנדנדות בין הליגה הראשונה לשנייה

בשנים שלאחר מכן ירדה הקבוצה לליגה השנייה 3 פעמים והצליחה לחזור חזרה לסרייה א'. בעונת 2001/2002 סיימה הקבוצה במקום ה-15 וירדה לליגה השנייה, ובסיום עונת 2012/2013  שבה ורונה לסרייה א' אחרי 11 שנות היעדרות.
בעונת 2015/2016 נשרה הקבוצה חזרה לסרייה ב' אחרי 3 שנים בליגה הראשונה. שנה מאוחר יותר חזרה הקבוצה לסרייה א', לאחר שסיימה במקום השני בסרייה ב'. בעונת 2017/2018 ירדה הקבוצה שוב לסרייה ב' ועלתה עונה לאחר מכן  דרך הפלייאוף. ביולי 2019 החתימה את המאמן איבן יוריץ', איתו הצליחה הקבוצה לסיים בחצי העליון של הטבלה בניגוד לציפיות. עונה לאחר מכן הקבוצה המשיכה את היכולת הטובה וסיימה שוב בחצי העליון של הטבלה. גם בעונת 2021/2022 סיימה הקבוצה במקום ה-9 בליגה, עונה שלישית ברציפות בחלק העליון של הטבלה.
בסיום עונת 2022/2023 סיימה במקום ה-18 בשיוון נקודות עם ספציה. הקבוצות שיחקו ביניהן משחק על ההישארות בליגה, ורונה ניצחה 3-1 ונשארה בליגה.
אצטדיון ויריבות

משנת 1963 משחקת הלא ורונה באצטדיון מארקאנטוניו בנטגודי, אשר מכיל 39,211 מקומות ישיבה, והיא חולקת אותו עם היריבה העירונית קייבו ורונה, אשר הפסיקה קיומה בשנת 2021 (נשארה רק כקבוצת נוער). למעשה, זהו הדרבי הכמעט יחידי של הלאס, והמשחקים בין שתי הקבוצות נקראים "דרבי דלה שאלה", על שם המשפחה האריסטוקרטית דלה-שאלה מהמאה ה-13 וה-14, ששלטה באזור ורונה בימי הביניים ותקופת הרנסאנס המוקדמת. בעונת 2001/2002 היריבות הגיעה לשיאה כאשר שתי הקבוצות שיחקו בסרייה א', כשבאותה העונה למעשה התקיים הדרבי הראשון בין הקבוצות בו ניצחה הלאס 2–3 את קייבו, שהצליחה לנצח את ורונה 1–2 במשחק השני ביניהם. מפגש זה הפך את ורונה לעיר החמישית בסרייה א' שהיה לה (עד 2021, השנה בה קייבו הפסיקה פעילותה כקבוצת בוגרים מקצוענית)דרבי עירוני מקומי, ביחד עם: מילאנו, רומא, טורינו וג'נובה.
סגל שחקנים

נכון ל-1 בספטמבר 2024
תארים והישגים

סרייה א'
אליפות (1): 1984/1985
הגביע האיטלקי :
סגנית (3): 1975/1976, 1982/1983, 1983/1984
הופעות באירופה

ליגת האלופות :
שמינית גמר (1): 1985/1986
גביע אופ"א :
רבע גמר (1): 1987/1988
שלב 32 האחרונות (1): 1983/1984
הערות שוליים

↑  מקור שם זה בקונדוטיירי איטלקי בשם מסטינו איי דלה-שאלה ממשפחת "דלה-שאלה" שאת דגלו עיטרו 2 כלבי מסטיף אותם אפשר לראות בחלק העליון של הסמל כיום
↑  מקור שם זה בבית משפחת "דלה-שאלה" מהמאה ה-13 וה-14 ששלטה באזור ורונה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4746237-1  NKC: pna2005305996  VIAF: 234795440   WorldCat (עם VIAF): 234795440
שראל סבג

| --- | --- |

סבג, 2024
 לידה:  ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2006
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 רע"ן חי"ר במא"ש   מפקד גדוד 931   מפקד גדוד הדס   מפקד חטיבת עציוני
 פעולות ומבצעים
 מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן  מלחמת חרבות ברזל
 
שראל סבג הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד חטיבת עציוני. קודם לכן שימש מפקד גדוד 931, מפקד גדוד הדס ורע"ן חי"ר במא"ש.
ביוגרפיה

התגייס לצה"ל במרץ 2006 ושובץ לגדוד 50, עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בשנת 2021 מונה למפקד 931. בשנת 2023 מונה למפקד גדוד הדס והוביל את הגדוד בלחימה במלחמת חרבות ברזל. ב-18 באוגוסט 2024 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת עציוני. סבג פיקד על צק"ח עציוני בתמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל.
הערות שוליים

↑   אל"ם שראל סבג נכנס לתפקידו כמח"ט עציוני, באתר צה"ל, 19 באוגוסט 2024
| מפקדי חטיבת עציוני |
| --- | --- | --- |
|  חטיבת עציוני   (1947 - 1949) | ישראל עמיר • דוד שאלתיאל • משה דיין • יצחק פונדק |  |
|  חטיבה 408   (1978 - 2010) | חיים אורן • עזרא סלע • חזי צפריר • ברוך שפיגל • מוני חורב • נמרוד רן • דני שחר • רון שכנר • ארז וינר • רפי מילוא • גיא הלוי |  |
|  חטיבת עציוני   (2010 - הווה) | גיא הלוי • אילן דיקשטיין • קובי ולר • אורן שמחה • יאיר צוקרמן • איתן גלעד • שראל סבג |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עיטור הדגל האדום

| --- | --- |

  
 פרטים
 מדינה:  ברית המועצות, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 נוסד:  16 בספטמבר 1918 
 הענקות
 סה"כ הוענקו:  581,300 
 
עיטור הדגל האדום (ברוסית: Орден Красного Знамени) היה עיטור צבאי של ברית המועצות. העיטור נוסד ב-1918 כעיטור של הרפובליקה הסובייטית הרוסית, והיה העיטור הראשון של הצבא האדום. העיטור הוענק לחיילי הצבא האדום על אומץ יוצא מגדר הרגיל בשדה הקרב. גם יחידות שלמות היו זכאיות לעיטור זה. בשנת 1924 הוגדר העיטור כעיטור כללי לכל ברית המועצות (עד אז למעשה לכל רפובליקה סובייטית הייתה גרסה משלה של עיטור זה). עיטור הדגל האדום הוגדר כעיטור הקרבי הגבוה ביותר בברית המועצות עד לשנת 1943, אז נוסד עיטור גבוה יותר - עיטור הניצחון.
העיטור עשוי מכסף עם ציפוי זהב. על הדגל מופיע הכיתוב: "פועלי כל העולם, התאחדו!".
מעמדו של עיטור זה נשחק בשנים 1945–1958, כאשר הוא הוענק לא על הישגים בקרב, אלא גם על 20 ו-30 שנות שירות ללא דופי בצבא, במשטרה ובק.ג.ב. של ברית המועצות. לאחר שנת 1958 העיטור שוב חזר להיות מוענק רק על הישגים בשדה הקרב.
עד לפירוק ברית המועצות בשנת 1991 הוענקו כ-580,000 עיטורי הדגל האדום.
אלסנדרה מוסוליני

אלסנדרה מוסוליני (באיטלקית: Alessandra Mussolini; נולדה ב-30 בדצמבר 1962) היא פוליטיקאית איטלקייה, נכדתו של בניטו מוסליני, כיהנה גם בפרלמנט האירופי. לשעבר שחקנית, זמרת ודוגמנית.
ביוגרפיה

מוסוליני נולדה ברומא כנכדתו של שליט איטליה הפשיסט בניטו מוסוליני, דודתה היא השחקנית סופיה לורן.
היא למדה בבית ספר אמריקאי ברומא, ב-1994 סיימה ללמוד בספיינצה – אוניברסיטת רומא.
משחק

ב-1972 שיחקה את דמותה הצעירה של סופיה לורן בסרט הקומי "Bianco, rosso e...".
ב-1977 שיחקה תפקיד קטן בסרט יום מיוחד.
ב-1985 הופיעה בסרט האמריקאי "The Assisi Underground".
ב-1990 הופיעה בסרט הישראלי "הדרך לעין חרוד" של דורון ערן המבוסס על ספר של עמוס קינן.
בנוסף למשחק הייתה מוסוליני דוגמנית והופיעה במהדורה האיטלקית והגרמנית של פלייבוי.[דרוש מקור]
פוליטיקה

ב-1992 נבחרה לחברה בפרלמנט של נאפולי כחברה במפלגה הנאו-פאשיסטית "MSI-DN".
ב-1993 התמודדה על ראשות העיר נאפולי, אך הפסידה בבחירות.
ב-2003 הצהירה שכל העולם צריך לבקש סליחה ממדינת ישראל על מעשי הטבח שנעשו בשואה.
ב-2004 התמודדה על מקום בפרלמנט האירופאי וזכתה כאשר קיבלה 133,000 קולות.
חיים אישיים

ב-1989 נישאה ולה שלושה ילדים. אחד מהם הוא הכדורגלן רומנו פלוריאני מוסוליני.
הערות שוליים

↑  מאיר שניצר, תענוג למזוכיסטים⁩⁩, חדשות, 5 במרץ 1990
↑  אלסנדרה מוסוליני: "כל העולם צריך לבקש סליחה מישראל", באתר הארץ, 23 בנובמבר 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007327805405171  GND: 1105872823  ICCU: RAVV364723  ISNI: 0000 0003 7296 8355  LCCN: no2004117720  MusicBrainz: 28d0d673-faf9-4b86-bb35-976cba3c76a4  NLK: KAC2020R3460  SUDOC: 137256361  VIAF: 95391059   WorldCat (עם VIAF): 95391059
ארבעת המופלאים (סדרת אנימציה, 2006)

| --- | --- |

 מבוסס על:  ארבעת המופלאים 
 סוגה:  אקשן, הרפתקאות, מדע בדיוני
 יוצרים:  Marvel Comics
 מדבבים:  הירו קנאגאווה Christopher Jacot Lara Gilchrist Brian Dobson 
 מדבבים בעברית:  הדר שחף-מעיין, מיכאל הנגבי, טליה ברקאי, יורם יוספסברג, מתן קליגר, מולי שולמן, יואב זיסקרוט, אמנון וולף, ענבל לורי
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  26
 הפקה
 חברת הפקה:  Marvel Entertainment MoonScoop Group
 הפצה:  Splash Entertainment, נטפליקס, דיסני+ 
 מוזיקה:  נועם קניאל 
 אורך פרק:  כ-22 דקות
 שידור
 רשת שידור:  Cartoon Network (ארצות הברית)
 רשת שידור בישראל:  ערוץ ZOOM
 תקופת שידור מקורית:  2 בספטמבר 2006 – 25 בפברואר 2010
 תקופת שידור בישראל:  9 בדצמבר 2012
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
ארבעת המופלאים (באנגלית: Fantastic Four: World's Greatest Heroes) היא סדרת טלוויזיה מונפשת שמבוססת על קומיקס של Marvel בעל אותו שם. הסדרה עלתה לשידור בארצות הברית ב-2 בספטמבר 2006 ברצועה Toonami בערוץ Cartoon Network ובוטלה לאחר ששודרו 8 פרקים. מ-9 ביוני 2007 ערוץ Cartoon Network שידר 9 פרקים נוספים מהסדרה לקראת עליית הסרט "ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף". כל הפרקים שהופקו, 26 בסך הכול, הופצו ב-DVD. בשנת 2012 נרכשה הסדרה לשידור בישראל בערוץ ZOOM ושודרה מ-9 בדצמבר 2012 בדיבוב עברי.
ארוחת בוקר ישראלית

ארוחת בוקר ישראלית כוללת לרוב חביתה, מגוון גבינות, סלט ירקות ומיץ סחוט
ארוחת בוקר ישראלית לזוג, המוגשת בישיבה במסעדה
ארוחת בוקר מלאה ב-9 גרוש (1947)
תפריט ארוחת בוקר במלון עדן בחיפה, 1947
ארוחת בוקר ישראלית היא סגנון מיוחד של ארוחת בוקר שמקורה בקיבוצים, וכיום היא פופולרית בבתי המלון ובמסעדות רבות בישראל.
היסטוריה

בשנים הראשונות לאחר הקמת מדינת ישראל, נהגו חברי הקיבוצים לסעוד את ארוחותיהם בחדר אוכל משותף. חברי הקיבוצים נהגו לאכול ארוחה קלה בשעות הבוקר המוקדמות, ולאחר מכן לעבוד מספר שעות בשדות. בסיום העבודה הם שבו לחדר האוכל לארוחת בוקר שנייה שהוגשה בצורת מזנון. בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלו בתי המלון בישראל להגיש את ארוחת הבוקר בצורה שחיקתה את מאפייני ארוחת הבוקר בקיבוצים.
מאפיינים

בבתי המלון בישראל ארוחת הבוקר בדרך כלל מוגשת בצורת מזנון בשירות עצמי. במסעדות התפריט עשוי להיות מוצע בצורת ישיבה לשולחן. ארוחת בוקר ישראלית כוללת בדרך כלל לחם, ריבה ומאפים, מוצרי חלב, דוגמת גבינות, חמאה, יוגורט ומעדני חלב, ירקות ופירות, דגי מאכל, ביצים ודגני בוקר. לצד אלה מוגשים קפה, תה, שוקו ומיצים. בדרך כלל ארוחת הבוקר אינה כוללת בשר, דבר שנפוץ בהרבה מדינות בעולם, בין היתר, מאחר שלפי ההלכה היהודית, בשר וחלב אינם מוגשים יחד לשולחן.
ראו גם

המטבח הישראלי
ארוחת בוקר אנגלית
הערות שוליים

1 2  גיל מרקס, האנציקלופדיה של האוכל היהודי (באנגלית)
↑  העיתון טמפה ביי טיימס, 10 באפריל 1955 (באנגלית)
| ארוחות |
| --- | --- | --- |
| בוקר | ארוחת בוקר (ישראלית • אנגלית • קונטיננטלית) • ארוחת עשר |  |
| צהריים | בוהריים • ארוחת צהריים • שעת התה |  |
| ערב | ארוחת ערב • ארוחת לילה |  |
| ראו גם | ארוחת ביניים • ארוחת טלוויזיה • ארוחת טיסה • גורמה • מזנון • פיקניק |  |
דרור אורון

המתרגמת והסופרת דרור אורון עם בעלה, יוסף אורון, ועם בנה, רפאל אורון
דרור אורון (12 בספטמבר 1923 – 19 בדצמבר 1959) הייתה סופרת ומתרגמת ישראלית.
ביוגרפיה

אורון נולדה בתל אביב, בת לרפאל מהודר ונינה לאהרן שלוש, ממייסדי נווה צדק. בהיותה בת שנה נפטר אביה. אמה, רוז ברנשטיין (מהודר), נישאה לאדריכל יוסף טישלר שהיה לאורון כאב. למדה בגימנסיה תלפיות בתל אביב. ב-1949 סיימה את לימודיה באוניברסיטה העברית בירושלים, שם למדה ארכאולוגיה, עברית ויוונית.
אורון עסקה בתרגום יצירות קלאסיות מיוונית עתיקה לעברית. בין היצירות שתרגמה (בשלמותן או בחלקן):
"היפוליטוס" ו"הנשים הבקחיות" של אוריפידס.
"איאס" של סופוקלס.
"איון" וקטע מתוך "המכתב השביעי" של אפלטון.
"אגממנון" של איסכילוס
"חוקת האתונאים" של האוליגרך הזקן.
"חיי אברהם" ו"חיי יוסף" של פילון האלכסנדרוני.
התרגומים פורסמו בכתבי העת "קשת", "מולד", "במה" ו"אשכולות" ובספר "איסכילוס ואתונה" (מאת ג'ורג' תומסון). "איאס" של סופוקלס יצא בהוצאת מוסד ביאליק (את חלקה האחרון של היצירה תרגם שלמה דיקמן לאחר מותה של אורון).
בנוסף כתבה אורון רומן אוטוביוגרפי בשם "גנזי צרות וגנזי ישועות", שיצא לאור לאחר מותה (עם עובד 1965). פרקים מתוך הספר התפרסמו עוד בימי חייה בכתב העת "מולד" ובעקבות כך זכתה בפרס "אנה פרנק" מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל לעידוד סופרים צעירים.
בסוף שנות החמישים הייתה בין יוזמי הופעתו המחודשת של כתב העת לאמנות התיאטרון, "במה", שנוסד ב-1933, אך הופעתו פסקה ב-1948. אורון אף שימשה כעורכת כתב העת יחד עם ישראל גור ויהודה האזרחי.
אורון נפטרה בירושלים ממחלת הסרטן והיא בת 36 בלבד, נטמנה בהר המנוחות.
ביוגרפיה > ארכיון

ארכיונה נמצא בארכיון גנזים - אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
לקריאה נוספת

על דרור אורון ועל ספרה ראו המאמרים מאת י.ד. אברמסקי ואלכסנדר פוקס שהתפרסמו בכתב העת "במה" (גיליון 4 (57) מינואר 1960)
הערות שוליים

↑  דרור אורון באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306756205171  ISNI: 0000 0001 1731 6165  LCCN: no2007049558  VIAF: 78555402   WorldCat (עם VIAF): 78555402
המאמין (סרט, 2001)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  סיפורו האמיתי של דניאל בורוס
 בימוי:  הנרי בין
 הופק בידי:  דניאל דאימונד אריק סאנדיס
 תסריט:  הנרי בין מארק יעקובסון
 עריכה:  מיין לו  לי פרסי
 שחקנים ראשיים:  ראיין גוסלינג סאמר פיניקס תרזה ראסל בילי זיין
 מוזיקה:  ג'ואל דאימונד
 צילום:  ג'ים דנולט
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Seven Arts Pictures Fireworks Pictures
 חברה מפיצה:  פולר פילמס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  19 בינואר 2001
 משך הקרנה:  98 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית עברית
 סוגה:  סיפור התבגרות, סרט דרמה 
 תקציב:  1,500,000‏$
 הכנסות:  416,925‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   believer02
 פרסים:  פרס חבר המושבעים בפסטיבל סאנדנס לסרט הדרמטי הטוב ביותר
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
המאמין (באנגלית: The Believer) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2001, שנכתב בהשראת סיפורו האמיתי של דניאל בורוס (בסרט נקרא "דניאל באלינט". עלילת הסרט אינה חופפת במלואה לסיפור חייו של בורוס), על צעיר יהודי אשר מצטרף לתנועה הנאו-נאצית בארצות הברית.
הסרט נכתב על ידי מארק ג'ייקובסון, ובוים על ידי הקולנוען האמריקאי-יהודי הנרי בין(אנ'). מככב בו ראיין גוסלינג, כדניאל באלינט, יהודי שהופך לנאו-נאצי. הסרט זכה בפרס חבר המושבעים של פסטיבל סאנדנס 2001 לסרט הדרמטי הטוב ביותר וכן זכה בפרס גיאורגי הקדוש של פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה ה-23 במספר.
הכנסות הסרט לא כיסו את הוצאותיו, אך הסרט זכה לאהדת הביקורת.
ראו גם

אוטואנטישמיות
עליונות לבנה
שנאה עצמית
הערות שוליים

↑  THE BELIEVER opening scene, באתר יוטיוב
↑  THE BELIEVER interview with journalist scene, באתר יוטיוב
↑  THE BELIEVER Jewish Restaurant scene, באתר יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009950833905171  GND: 4693448-0  VIAF: 186433939   WorldCat (עם VIAF): 186433939
אפרים זאב גרבוז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1900 להישין, בלארוס 
 פטירה:  25 ביוני 1959 (בגיל 59 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 25 ביוני 1959 
 צאצאים:  אברהם נח גרבוז 
 
הרב אפרים זאב גרבוז (תרס"ג, 1903 – י"ט בתמוז תשי"ט, יולי 1959) היה מנהל רוחני של ישיבת אוהל תורה בירושלים, מחבר הספר "הר אפרים".
תולדותיו

נולד בעיירה להישין בפלך מינסק באימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה, כיום בלארוס), לצבי אריה ויהודית גרבוז. בצעירותו התייתם בתוך שנה מאביו ומאמו ואומץ על ידי הרב יצחק ביגון, מחבר הספר "שדה יצחק".
למד בישיבה בקרילוב אצל הרב יחזקאל טרסנר, מחבר הספר "דברי יחזקאל", שאותו החשיב לרבו המובהק. משם עבר ללמוד בישיבת סלובודקה והיה מקורב לסבא מסלובודקה ולראש הישיבה הרב משה מרדכי אפשטיין. בתקופת לימודיו בישיבה למד בחברותא עם הרב אהרן כהן ויחדיו השלימו את לימוד כל מסכתות הש"ס.
בכ' באלול תרפ"ד (1924) עלה לארץ ישראל עם גרעין תלמידי ישיבת סלובודקה והיה בין קבוצת התלמידים הראשונים שייסדו את ישיבת חברון בעיר חברון. עם הקבוצה נמנו הרב צבי קופשיץ, הרב אהרן כהן, הרב זבולון גרז, הרב אהרן מילבסקי, הרב דוד חדש והרב צבי פוחוביץ.
נישא למרים בילה, בת הרב אברהם נח פאליי, מהדמויות הרוחניות הבולטות של ישיבת חברון. חותנתו, חיה רבקה, היא בת הרב אריה ליב, רבה של גרינקישאק שבליטא. בצעד יוצא דופן, בשל רמתו הלימודית הגבוהה, הקצתה הנהלת הישיבה לרב גרבוז מלגה חודשית קבועה כדי שימשיך את לימודיו בישיבה גם לאחר נישואיו. בתקופה זו הוא ריכז סביבו קבוצות תלמידים וקידם אותם בלימודם.
באמצע שנות ה-30, עם הקמת ישיבת אוהל תורה על ידי הרב שמואל יצחק הילמן, מונה הרב גרבוז למנהלה הרוחני.
בשנת ת"ש (1940) הוציא את הספר "הר אפרים" על מסכת הוריות. בהמשך הוציא את ספרו "ספירי אפרים" על הספרי זוטא. גולת הכותרת של מפעלו התורני הוא הספר "הר אפרים" על המכילתא, עם הפירוש "קו המידה". בשנת תשי"ח (1958) הוציא לראשונה מכתב יד את פירושו של רבי שלמה סיריליו לירושלמי למסכת שקלים, והוסיף לו את פירושו "הר אפרים".
נפטר בשנת תשי"ט ממחלת לב ונטמן בהר המנוחות.
משפחתו

בנו הוא הרב אברהם נח גרבוז, ראש כולל הר אפרים. חתניו: הדיין הרב שמואל דביר, הרב שמעון אשר כהן, שהיה ראש ישיבת חורב בירושלים, והרב שמעון וייזר, שהיה ר"מ בישיבת שעלבים. אחד מנכדיו הוא הרב איתמר גרבוז ראש ישיבת אורחות תורה.
לקריאה נוספת

שמעון יוסף מלר, הכהן הגדול מאחיו, תולדות חייו של הרב אהרן כהן, ירושלים, תשס"ט. עמודים 104–117
הערות שוליים

↑  אפרים זאב גרבוז באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291654105171  LCCN: n88200275  VIAF: 293151656345108400007   WorldCat (עם VIAF): 293151656345108400007
משה הר-אבן

ד"ר משה הר-אבן בצעירתו
ד"ר משה הר-אבן בטיול
משה הר-אבן (1896–1959) היה רופא פסיכיאטר, מראשוני תנועת הנוער בית"ר והצה"ר בארץ ישראל, מעורכי העיתון הרוויזיוניסטי "חזית העם".
מכתביו

משה הר-אבן, "פלוגת השלושה עשר" בכלא, בתוך: יוסף אחימאיר ושמואל שצקי, הננו סיקריקים – עדויות ומסמכים על "ברית הבריונים", תל אביב: הוצאת "ניצנים", תשל"ח 1978, עמ' 76 – 78.
תיק משה הר-אבן בארכיון "בית אבא" ע"ש ד"ר אב"א אחימאיר, רמת גן.
ד"ר משה הר-אבן, דב פרנקל, בית"רי (שיר), האומה, 78 - 79, אביב קיץ תשמ"ה 1985, עמ' 104.
לקריאה נוספת

יוסף אחימאיר, ד"ר משה הר-אבן – בין קסטלר לאחימאיר (בשולי הספר "בכבלי המערב" לארתור קסטלר), "האומה", 78 - 79, אביב–קיץ תשמ"ה 1985, עמ' 98 – 104.
ח. בן-ירוחם, ספר בית"ר, א-ב, הוועד להוצאת ספר בית"ר, ירושלים – תל אביב תשכ"ט 1969 – תשל"ו 1976.