פרק 1 לחוקת ארצות הברית
חלק שמיני: סמכויות הקונגרס > סעיף 1: מיסוי, הוצאות רווחה כללית ואחידות

הפסוקית הראשונה בסעיף זה מכונה "פסוקית המיסוי" (taxing clause). היא מתירה לקונגרס "להשית ולגבות מיסים, מכסים, היטלים ובלו". בתקנון הקונפדרציה, שקדם לחוקה, לא היה לממשל הפדרלי סמכות להטיל ולגבות מיסים. במקום סמכות זו התיר התקנון לממשל הפדרלי "לבקש" מהמדינות לתרום לאוצר הלאומי. הפדרליסטים בוועידת החוקה ראו זאת כמגבלה בלתי נסבלת, שביטלה את היכולת של הממשל הפדרלי לפעול ואת היכולת של המדינות לאחד כוחות. לעומתם, האנטי-פדרליסטים בוועידת החוקה גינו את כוח המיסוי ככוח דכאני שאין להתירו. בסופו של דבר, ידם של הפדרליסטים הייתה על העליונה, והסמכות להשית ולגבות מיסים היא הסמכות הראשונה שמוזכרת בחלק זה. עם זאת, בסעיפים אחרים קבעו מנסחי החוקה מגבלות שונות על גביית מס, כגון איסור על מס גולגולת ומיסים ישירים אחרים, הדרישה לאחידות המיסים בכל ארצות הברית, איסור על מס יצוא, והדרישה שמקורן של הצעות חוק לגבי מיסוי יהיה בבית הנבחרים בלבד.
מעבר לכוח המיסוי מורה הסעיף הראשון גם על המטרות שלשמן מורשה הממשל הפדרלי להשתמש בכספים שנגבו מהאזרחים: "לשלם חובות ולממן את ההגנה המשותפת והרווחה הכללית של ארצות הברית". חלק זה מכונה "פסוקית ההוצאות" (spending clause) ו"פסוקית הרווחה הכללית" (general welfare clause).
היקף כוח המיסוי של הממשל הפדרלי, והמטרות שלשמן מותר לממשל למסות, הם נושאים מעוררי מחלוקת החל מימיה הראשונים של ארצות הברית ועד היום. בשנים הראשונות של האיחוד, המילטון ותומכים אחרים של המפלגה הפדרליסטית טענו שלממשל סמכות רחבה לגבות מיסים ולהשתמש בכספים שנגבו, גם בתחומים שבהם החוקה לא מציינת במפורש שהם תחת סמכות הקונגרס. ג'יימס מדיסון, תומאס ג'פרסון ואחרים במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית טענו שסמכות המיסוי היא מצומצמת אך ורק לתחומים שהחוקה מאצילה על הממשל הפדרלי במפורש. המחלוקת בין הצדדים נגעה בעיקר לשאלת רוחב היריעה של פסוקית הרווחה הכללית. לפי מדיסון, המשמעות של "רווחה כללית" מוגבלת לנושאים שמוצגים בשארית חלק 8 לפרק הראשון; המילטון ראה בפסוקית הרווחה הכללית הרשאה לממן פעילות בכל נושא שהקונגרס מפרש כתורם לרווחה של אזרחי ארצות הברית. בפסק דין ארצות הברית נגד בטלר משנת 1936 צידד בית המשפט העליון בעמדה של המילטון.
שאלה נוספת היא האם מורשה הקונגרס להטיל מיסים שמטרתם העיקרית אינה לייצר הכנסה ממשלתית, אלא שינוי ורגולציה של התנהגות האזרחים, ובכלל זאת הטלת עונש כספי על מי שינהג באופן שאינו רצוי בעיני הממשל. לדוגמה, בשנת 1919 העביר הקונגרס חוק לפיו מעסיקים שיעסיקו ילדים מתחת לגיל 14 ישלמו מס בגובה 10% מהכנסותיהם. בהחלטה שכתב נשיא נשיא בית המשפט העליון (והנשיא לשעבר) ויליאם הווארד טאפט בשנת 1922 נקבע שהקונגרס חרג מסמכותו ופלש לתחומים שעל פי החוקה נמצאים בסמכות המדינות. במקרים מאוחרים יותר נטה בית המשפט לפרשנות הרחבה יותר ולאישור כל מס שיוצר הכנסה ממשלתית כלשהי.
פסק הדין האחרון בנושא זה הוא פסק הדין בנושא אובמה-קייר (הפדרציה הלאומית לעסקים עצמאיים נגד קתלין סבליוס) משנת 2012. בית המשפט התמקד בחלק מסוים בחוק, אשר דרש מרוב אזרחי ארצות הברית לרכוש ביטוח בריאות וקבע "קנס" למי שלא יעשה זאת. הקנס נגבה על ידי רשות המיסים האמריקאית, בהתאם לגובה ההכנסה של האדם שנקנס. העותרים נגד החוק טענו שלא מדובר במס, אלא בענישה שנועדה לחייב אזרחים לנהוג בדרך מסוימת; ומכאן שהממשל לא יכול לטעון לסמכות על פי סעיף זה. דעת הרוב קבעה שגם אם החוק השתמש במילה "קנס" (penalty), מה שחשוב זה שמבחינה פונקציונלית מדובר במס, אשר נגבה כמס על ידי רשות המיסים ואשר מייצר הכנסה לממשל הפדרלי. לפי דעת הרוב, מס זה אכן נועד לשנות את התנהגות האזרחים, אך אין בכך פסול לפי החוקה.
נושא אחר שהובהר באותו פסק הדין נוגע למגבלות על הסמכות שנתונה לממשל בהתאם לפסוקית ההוצאות. בעניין זה קבע פסק הדין שהשימוש בכוח ההוצאות של הקונגרס לשם כפיית מדיניות על המדינות אינו חוקתי. חלק מתוך החוק שנידון בבית המשפט הרחיב משמעותית את תוכנית המדיקייד (אנ') הפדרלית, שמסייעת לאנשים פגיעים מבחינה כלכלית במימון הוצאות בריאות. במסגרת התוכנית, מדינות מקבלות מימון חלקי מהממשל הפדרלי ומספקות בעצמן את הסיוע לאנשים מתחת לקו העוני או קרוב אליו. החוק החדש הגדיל את ההוצאה הפדרלית וקבע קריטריונים שהכלילו קבוצות רחבות יותר בתוך הזכאות למדיקייד. לפי החוק, ישלל כל הסיוע ממדינות אשר יסרבו להצטרף לתוכנית המורחבת, כולל אלה שהמדינות קיבלו קודם לכן. דעת הרוב בבית המשפט העליון קבעה שחלק זה של החוק אינו חוקתי, משום שאסור לממשל הפדרלי להשתמש בכוח ההוצאות שמקנה לו החוקה לצורך כפיית מדיניות.
הפסוקית האחרונה בסעיף זה קובעת תנאי שכל חקיקה לגבי מיסים צריכה לעמוד בו: על המיסים להיות "אחידים בכל ארצות הברית". בפסק דין נולטון נגד מור משנת 1900, עסק בית המשפט העליון בהרחבה בפסוקית זו, והראה שכוונת מנסחי החוקה הייתה לאסור על אי-אחידות גאוגרפית. לפי פרשנות זו, מנסחי החוקה רצו למנוע מצב בו הממשל הפדרלי מפלה מדינות או אזורים מסוימים, אך קיבלו את האפשרות של מיסוי (או פטור ממסים) התלוי במשתנים שאינם גאוגרפים.
פסק דין ארצות הברית נגד פטסינסקי משנת 1983 אישר את ההבחנה שהאחידות הנדרשת היא גאוגרפית בלבד. בית המשפט העליון קבע בפסק דין זה, שכל עוד נשוא המס אינו מוגדר באופן גאוגרפי המס הוא כשיר, גם אם בפועל הוא רלוונטי רק לאזור מסוים. לדוגמה, הממשל הפדרלי יכול להטיל מס על "מגדלי טבק", גם אם טבק גדל רק באזורים מסוימים בארצות הברית, אבל לא ניתן להטיל מס שחל רק על "מגדלי טבק בווירג'יניה". עם זאת, בית המשפט קבע שגם במקרים בהם נשוא המס מוגדר גאוגרפית, ניתן לקבל את המס כחוקתי, אם הקונגרס מנסה, באמצעות המס, לטפל בבעיות "מבודדות גאוגרפית". במקרה כזה על בית המשפט לבחון אם הממשל אכן יכול להציע הצדקה ממשית למס (או פטור ממס) שאינו אחיד גאוגרפית. במקרה הנידון ביקש הממשל לתת הקלות מס לתעשיית הנפט מצפון לחוג הארקטי (כלומר, בצפון אלסקה); בית המשפט קיבל את הטיעון של הממשל, שקיימים קשיים המיוחדים לתעשיית הנפט באזור זה, ולכן הקלות המס הן חוקתיות, על אף שנשוא המס מוגדר גאוגרפית.