stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אחמד עדוויה
שיריו המוכרים בישראל

כמה משיריו זכו לגרסאות כיסוי פופולריות בעברית בישראל: "יא בינת אל סולטן", "בסבוסה" (גרסת כיסוי לשיר סיתו), "חביבי יא עיני" בגרסתו של סמיר שוקרי, שבה שולב חלק משירו של עדוויה "יַא תַאעֶבְּנִי" עם השיר של הזמרת הלבנונית מאיא יזבכ.
גרסת הכיסוי המוכרת ביותר בישראל לשיר של עדוויה היא "רונה" של סמיר שוקרי, גרסת כיסוי לשירו יַא דֻנְיַא זַחְמַה (زحمة يا دنيا زحمة - "העולם צפוף").
חיים אישיים

הוא נישא בשנת 1976 לוואניסה, לה היה נשוי עד מותה ב-2024. יש להם שני ילדים, בת ובן. בנו מוחמד(ער') הוא זמר מצרי גם הוא.
הוא נפטר בקהיר ב-29 בדצמבר 2024 ממחלה כרונית.
הערות שוליים

↑  لماذا عادت قصة "إخصاء عدوية" من قبل أمير كويتي إلى الواجهة؟, دنيا الوطن, ‏2019-05-09 (בערבית)
↑  Evan Ploeckelman, Ahmed Adaweyah: King of Shaabi Music, Arab America, ‏2021-09-01 (באנגלית)
↑  Ahmed Adaweyah - أحمد عدوية (2015-11-26), Seto - Ahmed Adaweyah ستو - احمد عدويه, נבדק ב-2025-01-07
↑  שכניק, רז; שיף, עינב; שוורץ, אמיר; נשיא, תיגל; בירנברג, יואב; שושן, אבי; אמאנו, שחר; סרור, חן ארצי; זמר-ברונפמן, אפרת (2024-05-09). "מג'ו עמר ועד לעומר אדם: מצעד 50 השירים הים-תיכוניים של המדינה". Ynet. נבדק ב-2025-01-07.
↑  Ahmed Adaweyah - أحمد عدوية (2015-11-26), Zahma - Ahmed Adaweyah زحمه - احمد عدويه, נבדק ב-2025-01-07
↑  כותבת המילים של הלהיט הענק "רונה" עדיין לא מוכנה לוותר על התמלוגים, באתר Haaretz הארץ
↑  "אלינור", "האישה שאיתי" ו"בוא הביתה": דירוג להיטי הענק שעשו עלייה - וואלה תרבות, באתר וואלה, ‏2023-04-25
↑  Safaa Kasraoui-Morocco World News, Iconic Egyptian Shaabi Singer Ahmed Adaweyah Dies at 79, www.moroccoworldnews.com (באנגלית)
↑  Egyptian folk legend Ahmed Adaweya passes away at 79 | Al Bawaba, www.albawaba.com (באנגלית)
↑  Belal Nawar, Honoring Ahmed Adaweyah and His Enduring Legacy | Egyptian Streets, ‏2024-12-31 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 6191 8974  MusicBrainz: ef64264c-1fe5-4ada-8e36-b9e63efe8979
המסדר (נאו-נאציזם)

לוגו המסדר
המסדר (באנגלית: The Order), אשר נודע גם בשם הגרמני Brüder Schweigen (תעתיק: ברידר שווייגן; בעברית: אחים לחשאיות או האחווה החשאית) היה ארגון מהפכני גזעני נאו-נאצי, אשר פעל בין ספטמבר 1983 לבין דצמבר 1984 בארצות הברית. פעולותיו השונות של הארגון, ובמיוחד רציחתו של מנחה תוכנית האירוח ברדיו היהודי-אמריקאי אלן ברג (באנגלית: Alan Berg) במהלך יוני 1984, הקנו לו פרסום רחב בארצות הברית ומחוצה לה.
היסטוריה

הארגון נוסד בסוף שנת 1983 על ידי רוברט ג'יי מת'יוס, נוצרי בפטיסטי אדוק, בחוותו שבמדינת וושינגטון בארצות הברית. הארגון נוסד על ידי 9 מייסדים, כאשר ביניהם, ובנוסף למת'יוס עצמו, היה גם הפעיל הנאו-נאצי דייוויד ליין, אשר זוהה לימים כאחד ממנהיגיו הראשיים של המסדר, וכמקור השראה לפעיליו. הארגון נוסד במקור תחת השם "בני החירות" (Sons of Liberty), ובהמשך בחרו חברי הארגון לאמץ את השם "המסדר", וזאת בהשראת ארגון בשם זה שהוזכר ברומן הגזעני יומני טרנר, אשר יצא לאור בשנת 1978. בהמשך נטען, כי הארגון הוקם בהשראת הרומן, והעקרונות הגזעניים המגולמים בו.
עוד מיום הקמתו, המסדר, אשר הורכב ברובו מנוצרים בפטיסטים, התבסס על אידאולוגיה מהפכנית אשר קראה להפלתו של השלטון הפדרלי בארצות הברית, אשר לטענת חברי הארגון נשלט על ידי גורמי היהדות העולמית. מסיבה זו, חברי המסדר התייחסו לממשל הפדרלי בארצות הברית כ"ממשלת הכיבוש הציונית" (Zionist Occupied Government), ובראשי התיבות ZOG, מונח שהפך לימים שגור בפיהם של גזענים ונאו-נאצים ברחבי העולם. כמו כן, הארגון התמקד באידאולוגיה אנטי-קומוניסטית חריפה, וזאת על רקע ימי המלחמה הקרה. מטרתו המוצהרת של הארגון הייתה יצירתו של אזור סטרילי "טהור" בצפון מערב ארצות הברית, הנשלט באופן בלעדי על ידי בני הגזע הלבן, וזאת בשעה שיהודים ובני מיעוטים יגורשו ממנו. יצוין, כי "מדינה" מסוג זה מתוארת אף היא במסגרת "יומני טרנר", וככל הנראה זהו מקור ההשראה לתפיסה זו.
על מנת לגייס כספים, אשר נדרשו לצורך המשך פעילותו והתפשטותו ההדרגתית של הארגון, המסדר השתמש בפעולות אלימות, ובדגש על פשעי שוד למיניהם. פעולתם האלימה הראשונה של פעילי הארגון הייתה שוד של חנות סקס, אשר הניבה רווח של 369.10 דולר בסך הכל. עם זאת, בהמשך ביצע הארגון שורה של מעשי שוד מוצלחים, אשר הניבו רווחים ניכרים עבור הארגון. נתח מכספים אלו אף הועברו לידיהם של ארגונים גזעניים עמיתים, כגון מפלגת הפטריוטים הלבנים, אשר חלקו עקרונות דומים עם פעילי המסדר.
פעולותיו של הארגון

מעשיו הפליליים של הארגון העניקו לו בסיס כלכלי, אשר נוצל לצורך ביצוע שורה של מתקפות כנגד מרכזי קהילה ובתי כנסת יהודיים בארצות הברית, וזאת לרבות פיצוץ תיאטרון ובית כנסת. כמו כן, הארגון גיבש רשימת חיסול, אשר כללה שורה של אישים אשר נתפסו כ"ראויים לחיסול", וזאת בשל התנגדותם למטרות המסדר, או לחלופין בשל זהותם היהודית. בין האישים ברשימת החיסול נכלל מנחה של תוכנית אירוח ברדיו בשם אלן ברג, אשר הפך למטרה בולטת עבור המסדר, וזאת בשל הפרופיל התקשורתי הגבוה שלו, יחד עם זיהויו כיהודי מוצהר אשר נושא שם משפחה יהודי "טיפוסי". מסיבה זו, ברג הוגדר כמספר 2 בעדיפות לחיסול על ידי המסדר.
בתאריך 18 ביוני 1984, ברג נרצח על ידי חברי המסדר, וזאת בהתנקשות מתוכננת היטב אשר בוצעה מול ביתו. ההתנקשות בוצעה בפועל על ידי חבר המסדר פירס ברוס, וזאת בסיוע מטעם חברי מסדר אחרים, לרבות דייוויד ליין.
סופו של הארגון

בעקבות רצח ברג, אשר יצר תהודה תקשורתית משמעותית בארצות הברית, גורמי הממסד הפדרלי החלו להתמקד בפעילותם של חברי המסדר, במטרה לעצור את פעיליו וכך לחסל את הארגון כליל. במהלך דצמבר 1984, הרשויות בארצות הברית הצליחו לעקוב אחר מנהיג המסדר מת'יוס עד לביתו באי וידביי שבמדינת וושינגטון בארצות הברית, והדבר הוביל לקרב יריות בינו לבין הסוכנים הפדרליים שנשלחו להביאו למעצר. בסופו של דבר, ולאחר שמת'יוס סירב להיכנע, ביתו הוצת על ידי פצצות תאורה, ומת'יוס עצמו נהרג בשרפה. כיום, מת'יוס עודנו נחשב לקדוש מעונה על ידי מספר ארגונים ופעילים גזעניים הדוגלים במטרות המסדר.
כאמור, אחד מהמשתתפים ברצח ברג היה דייוויד ליין, אחד מתשעת מייסדיו של הארגון, אשר במהלך הרצח תפקד כנהג המילוט של הצוות. ליין נלכד במהלך נובמבר 1985, ונגזרו עליו 190 שנות מאסר באשמת סחיטה, קשירת קשר לביצוע פשע, והפרת זכויות האזרח של ברג. ליין מת בכלא האמריקאי בשנת 2007. גם ברוס פירס, חבר המסדר שביצע את הרצח בפועל, נלכד ונידון למאסר מצטבר לתקופה של 252 שנה. אף הוא מת בכלא האמריקאי בשנת 2010, בהיותו בן 56. בדומה למת'יוס, גם ליין ופירס נחשבים על ידי גזענים ונאו-נאציים רבים כגיבורים, כאסירים פוליטיים, ואף כקדושים מעונים.
בהמשך, עשרה חברים במסדר נשפטו והורשעו על סמך החוק הפדרלי Racketeer Influenced and Corrupt Organizations Act, אשר מאפשר למערכת המשפט בארצות הברית להשית עונש כבד על ארגוני פשע למיניהם. במהלך המשפט, התביעה הסתייעה בעדותו של גלן מילר, פעיל גזעני מוכר, אשר העיד כנגד חברי המסדר במטרה לקבל עונש מופחת. כמו כן, ובמסגרת משפט נפרד, שלושה חברים נוספים במסדר הורשעו בהפרת זכויות האזרח של ברג. יש לציין עם זאת, כי אף אחד מהנאשמים במשפטים אלו לא הואשם בפועל בסיוע לרציחתו של ברג .
במסגרת משפט נוסף, 14 גברים הואשמו בהמרדה, קשירת קשר והפרות של זכויות אזרח. שלושה עשר מהם זוכו, והשופט דחה את ההאשמות כנגד האדם ה-14 בשל חוסר בראיות מספקות.
בעקבות שורת המעצרים של בכירי ופעילי הארגון, המסדר חדל בפועל להתקיים עד לסופה של שנת 1984, אף כי עקרונות מסוימים באידאולוגיה של הארגון, כדוגמת משפט ה-14 מילים אשר נהגה על ידי דייוויד ליין, עודם זוכים להד נרחב בקרב קבוצות גזעניות ונאו-נאציות בארצות הברית.
ראו גם

יומני טרנר
דייוויד ליין
14 מילים
נאו-נאציזם
האחווה הארית
המעגל הארי
המסדר (סרט, 2024)
הערות שוליים

↑  Jury Told of Plan to Kill Radio Host, באתר הניו יורק טיימס
↑  The Alliance and the Law
↑  2 Linked to Aryan groups plead guilty in plot, באתר הניו יורק טיימס
↑  The Alliance and the Law
↑  2 Linked to Aryan groups plead guilty in plot, באתר הניו יורק טיימס
↑  The SAGE Encyclopedia of Terrorism, עמ' 250
↑  Death List Names Given to US Jury, באתר הניו יורק טיימס
↑  The Alliance and the Law
↑  David Lane
↑  Neo-Nazi gunman in Alan Berg's murder dies in prison
↑  David Lane
↑  Trial Opens in Slaying of Radio Talk Show Host, באתר הניו יורק טיימס
פרם (תור גאולוגי)

שתי חיות גדולות של הפרם: הדימטרודון בעל המפרש והדו-חי אירופס
היצור המימי דמוי-הזוחל Archeria
פֶּרְם (באנגלית: Permian) הוא תור בעידן הפלאוזואיקון, אשר התקיים מלפני 298 מיליוני שנים עד לפני 251 מיליוני שנים.
במהלך הפֶּרְם הופיעו עצי המחט. לקראת סופו נוצרו לראשונה מדבריות.
סופו של הפרם מאופיין בהכחדה ההמונית הגדולה ביותר הידועה בפלאונטולוגיה ומכונה הכחדת פרם-טריאס, כ-90%-95% מהיצורים הימיים הוכחדו, כמו גם כ-90% מהיצורים היבשתיים.
התור הגאולוגי פרם קרוי על שם העיר פרם שברוסיה, שבמכרות הפחם שלה הוגדרו לראשונה מאפייני העידן הגאולוגי.
יצורים מתקופת הפרם

ליקנופס - תראפסיד גדול וטורף עם שיניים דמויות חרב
דיפלוקאולוס - דו-חיים גדול בעל ראש דמוי בומרנג.
דימטרודון - יצור טורף מקבוצת הפליקוזאוריה שהיה בעל מפרש עור על גבו.
אדפוזאורוס - יצור מקבוצת הפליקוזאוריה שהיה בעל מפרש עור על גבו. בניגוד לדימטרודון היה צמחוני.
ארתרופלאורה - סוג של מרבה רגליים ענקי.
טורפנודון - סוג של דיצינודונט אוכל צמחים.
צלורוזאוראווס - זוחל בעל קרומי עור.
קאקופס - דו-חיים יבשתי בעל לוחיות שריון.
ראו גם

לוח הזמנים הגאולוגי
מלחמות האזרחים בארגנטינה

ארגנטינה היוותה כר פעולה לסדרה של מלחמות אזרחים במהלך חלק גדול מהמאה ה-19, והן אלו שעיצבו את שיטת הממשל המקובלת בה עד היום.
תקופת מלחמות האזרחים משתרעת מ-1814 בעיצומה של מלחמת העצמאות של ארגנטינה עד 1880. בתחילת התקופה קמה המפלגה הפדרלית כחלופה לשיטה הריכוזית שעבר בירושה מהשלטון הקולוניאלי (תת ממלכת ריו דה לה פלטה) למדינה החדשה (הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה ולימים – ארגנטינה).
ב-1880, עם ההגעה להסכמה כללית לגבי ליברליזם וכלכלה חופשית, הארגון הפדרלי של הממשל וקבלת חוקת 1853; הוחלט על הפיכתה של בואנוס איירס לאזור פדרלי נפרד.
בתקופות שונות השתתפו בעימותים כוחות חיצוניים מארצות שכנות וממעצמות אירופאיות שתמכו בדרך כלל במגמות הצנטרליסטיות לטובת אינטרסיהן המסחריים והאסטרטגיים.
מלחמות אזרחים והפיכות

בהיסטוריה המערבית מכנים "מלחמת אזרחים" עימות צבאי שנערך בתוך המדינה בין תושביה על רקע מחלוקות על אינטרסים ואידאולוגיה; לעיתים תוך מעורבות של גורמי חוץ.
במקרים רבים נוטלים חלק במלחמות האזרחים מיליציות אזרחיות לא סדירות, אם כי ההגדרה של כוחות כמיליציות השתנתה לאורך זמן וייצגה לא פעם את עמדת הדובר.
יחידות הפרשים הלא סדירות נקראו מונטונרס (montoneras).
הגבולות בין מלחמת אזרחים להפיכה אינם חד משמעיים. הפיכות הן עימותים קצרים – שעות או ימים – שקורים במקום מסוים – למשל עיר.
מלחמות אזרחים מתרחשות בשטח נרחב ואורכים זמן רב יותר.
בשל המרחקים הגדולים יחסית בארגנטינה (יחסית לאירופה) המרחקים בין הערים גרמו לכך שתנועה צבאית מאחת לשנייה יכלה להימשך שבועות והעימותים יכלו להימשך שנים בשל כך. למשל – המלחמה בין הפרובינציה של סנטה פה לדירקטוריון נמשכה כ-5 שנים עם הפסקות רבות, והמערכה של לוואז'ה (Lavalle) נגד רוסאס (Rosas) נמשכה כמעט שלוש שנים ללא הפוגה.
ניתן להגדיר איפוא בתור "מלחמת אזרחים ארגנטינאית" – עימות שכלל תנועת כוחות מחוץ לערים או ביניהן. עם זאת, הפיכות שהתרחשו במהלך מלחמות אזרחים יכללו במסגרת ערך זה, אלא אם כן הן מנותקות מהן לחלוטין.
הסיבות למלחמות האזרחים בארגנטינה

בארגנטינה המונח קאודיז'וס (caudillos) מתייחס למפקדי הצבאות של הפרובינציות שנלחמו בדרך כלל בצנטרליסטים בממשלים בבואנוס איירס, אם כי לעיתים גם אלו נגד אלו.
בדרך כלל הם עיטרו את עצמם בדרגות צבאיות כמו קולונל (coronel) או גנרל (general). הם הצטיינו בכריזמה שבזכותה התקבצו סביבם בין כמה מאות לכמה אלפי איש; והם נחשבים כמשתייכים לתנועה הפדרלית.
בדרך כלל רואים בהם את הגורם העיקרי למלחמות האזרחים.
המחלוקות סביבן פרצו מלחמות אזרחים היו מרכזיותה של בואנוס איירס, ליברליזם כלכלי מול שמרנות כלכלית, פתיחות כלכלית מול פרוטקציוניזם והמוסד החוקתי שיטפל בכל אלו.
היו גם עימותים סביב התערבות של פרובינציה אחת בענייני זולתה, התנתקותם של מספר מחוזות (distritos) מפרובינציה קיימת כדי ליצור אחת חדשה, ולבסוף – עקב מחלוקות שהובילו למלחמות פנימיות בתוך פרובינציות.
אירועים מקדימים

כבר בסוף המאה ה-18 אירעו מספר התקוממויות בתוך הפרובינציות שבתת ממלכת ריו דה לה פלטה נגד המושל (חוחוי) או נגד הדחת המושל (סן חואן).
העימות החמור ביותר היה הניסיון הראשון להקים חונטה בינואר 1809, אך היא דוכאה במהירות על ידי המשנה למלך סנטיאגו דה ליניארס (Santiago de Liniers) במחיר של מספר הרוגים ופצועים.
בשנים הראשונות לאחר מהפכת מאי 1810 אירעו מספר תקריות מוגבלות בהיקפן לנוכח המלחמה במלוכנים ושהסתיימו ללא שפיכות דמים.
האירוע החמור ביותר היה "מרד הצמות" (Motín de las Trenzas) של גדוד הפטריקים (Regimiento de Patricios) שנדרש להסיר חלק מהעיטורים שאפיינו אותו, פרץ מרד, ומנהיגיו הוצאו להורג.
לאלה יש לצרף התקוממות בסן חואן בראשות פרנסיסקו לפרידה (Francisco Laprida), ואת ההפיכה בה הודח הטריאומווירט הראשון והוחלף בשני; אך כל אלו היו מרידות מקומיות שלא ניתן לקטלג אותן כמלחמות אזרחים.
המהפכה הפדרלית בליטורל > העימות של ארטיגס עם הדירקטורים

הקאודיז'ו חוסה ארטיגס (José Artigas, לימים הגיבור הלאומי של אורוגוואי) מהבנדה אוריינטל, השתתף במצור הראשון של המורדים על מונטווידאו שבידי המלוכנים, אך משהוא הוסר בלחץ איומי הפלישה של הפורטוגלים מברזיל – הוא סירב להשלים עמו, ויזם את פינויה של הבנדה אוריינטל מתומכיו (Éxodo oriental).
בשנה לאחר מכן, משחודש המצור, פרצו עימותים בינו לבין המפקדים שנשלחו מבואנוס איירס.
העימותים הוחרפו כאשר הטריאומווירט השני כינס את האספה בשנת 1813 שאליה נשלחו הנציגים מהבנדה אוריינטל עם הנחיה לדרוש הכרזה רשמית על עצמאות מספרד ולהקים מדינה פדרלית שתבטיח אוטונומיה רבה יותר לבנדה אוריינטל וליתר הפרובינציות. האספה שנשלטה על ידי נציגי לשכת לאוטארו (Logia Lautaro) בראשות קרלוס מריה דה אלוואר (Carlos María de Alvear) דחתה דרישה זו.
ב-20 בינואר 1814, ארטיגס נטש את המצור יחד עם אנשיו, וכך החלו מלחמות האזרחים של ארגנטינה.
זמן מה לאחר מכן הצטרפה אנטרה ריוס וזכתה באוטונומיה לאחר קרב אל אספיניז'ו (El Espinillo) ב-22 בפברואר 1814, הקרב הראשון בין הפדרליים לאוניטריסטים.
בעקבות כך גם מיסיונס וקוריינטס הצטרפו לפדרליים.
לאחר מכן עבר המאבק לבנדה אוריינטל, ולאחר שורת קרבות שבראשיתן ידם של האינטריסטים הייתה על העליונה, הפדרליים הצליחו להשתלט עליה לבסוף בתחילת 1815.
במרץ 1815 פרץ מרד פדרלי בסנטה פה בראשות בעל האחוזה פרנסיסקו קנדיוטי (Francisco Candioti). הדירקטור אלוואר שלח בתגובה כוח צבאי בראשות איגנסיו אלווארס תומאס (Ignacio Álvarez Thomas), אך גם הוא התמרד, הגיע להסכם עם הפדרליים, הדיח את האלוואר מתפקידו כדירקטור. במקומו נבחר חוסה רונדו (José Rondeau) שפיקד אז על צבא הצפון ב[אלטו פרו], וכך אלווארס תומאס עצמו התמנה לממלא מקומו.
במקביל, האספה התפזרה, ואת מקומה תפס קונגרס טוקומן.
אלווארס תומאס, בניגוד להצהרותיו ומעשיו קודם לכן, פלש לסנטה פה באמצע 1815 וכפה עליה את מרותו.
המהפכה הפדרלית בליטורל > הפדרליזם בפרובינציות הפנימיות

הצטרפותה של קורדובה לפדרליים התבצעה ללא שפיכות דמים: די היה באזהרה מארטיגס כדי שב-29 במרץ 1815 המושל פרנסיסקו אורטיס דה אוקמפו (Francisco Ortiz de Ocampo) יתפטר, ובמקומו התמנה חוסה חוויאר דיאס (José Javier Díaz) הפדרלי. הוא כרת ברית עם ארטיגס, אך לא ניתק את קשריו עם השלטון המרכזי ודאג לשלוח נציגים לקונגרס טוקומן.
הקבילדו של לה ריוחה שהיה אז בתחום שיפוטה של קורדובה, לא הכיר במושל החדש דיאס ונשאר נאמן לדירקטוריון.
סלטה זכתה באוטונומיה לאחר שהקולונל מרטין מיגל דה גואמס (Martín Miguel de Güemes) מנהיג יחידות הגאוצ'וס המקומיות שהגנו על גבול הצפון מפני פלישות המלוכנים מאלטו פרו – נבחר כמושל על ידי הקבילדו המקומי ב-6 במאי 1815, השתלט על מחסני הנשק של צבא הצפון, ואף מנע מעבר תגבורת לרונדו מחשש שהיא נועדה להדיחו.
רונדו, לאחר תבוסתו המוחצת בקרב סיפה סיפה (Sipe Sipe) ששם קץ לניסיונות לכבוש את אלטו פרו, נכנס לסלטה והכריז על גואמס כבוגד. גואמס הטיל מצור על כוחותיו ואילץ את רונדו לחתום על הסכם בו הוא מכיר בו כמושל וכמפקד גבול הצפון.
בעקבות התבוסה באלטו פרו וההסכם עם גואמס – רונדו הודח בהמשך מתפקידו כדירקטור, והוחלף כמפקד צבא הצפון על ידי מנואל בלגראנו.
לגואמס לא היה כל שיתוף פעולה עם ארטיגס, והוא שיתף פעולה עם הצבא הלאומי במלחמה נגד המלוכנים; בניגוד למצב בבנדה אוריינטל בו בואנוס איירס שיתפה פעולה עם הפורטוגלים שפלשו לשם מברזיל.
לשני אלו (ארטיגס וגואמס) יש להוסיף את שתי המהפכות הפדרליות בסנטיאגו דל אסטרו בהנהגת הקולונל חואן פרנסיסקו בורחס (Juan Francisco Borges) ששאף לנתק את הפרובינציה שלו מתלותה בטוקומן והתמנה למושל ב-4 בספטמבר 1815, אך הובס ונלכד 4 ימים לאחר מכן, נמלט והוביל התקוממות נוספת ב-10 בדצמבר 1816, ניסה לכרות ברית עם ארטיגס, אך שוב הובס והוצא להורג ב-1 בינואר 1817.
הפדרליים תפסו את השלטון בקורדובה ללא שפיכות דמים, אך הדחת לוותה בעימות חמוש: חואן פבלו בולנס (Juan Pablo Bulnes) מפקד המיליציות בעיר התקומם נגד המושל הפדרלי דיאס והאשים אותו בשיתוף פעולה עם הדירקטוריון בבואנוס איירס, ואילץ אותו להתפטר. הדירקטוריון מינה מושל חדש שיהיה נאמן לו (לדירקטוריון ולא לבולנס), והתקוממות נוספת של בולנס ב-26 בינואר 1817 דוכאה על ידי השלטון המרכזי.
אי היציבות בפרובינציה נמשכה עוד זמן מה עד שדוכאה לחלוטין, ולה ריוחה הנאמנה לשלטון המרכזי חזרה לפעול כחלק מקורדובה לאחר שהתנתקה ממנה בעבר בעקבות התמנותו של דיאס הפדרליסט למושל.
המהפכה הפדרלית בליטורל > ליגת הקהילות החופשיות

בתחילת 1816 התקוממו המיליציות העירוניות והכפריות בסנטה פה ובחרו במריאנו ורה (Mariano Vera) כמושל. הדירקטור אלווארס תומאס פתח בתגובה בפלישה, אך מפקד הכוח הגיע להסכם עם ורה ונסוג, וכתוצאה מכך הדירקטור התפטר והוחלף על ידי חואן מרטין דה פואירדון (Juan Martín de Pueyrredón) שדרש מסנטה פה לציית להוראותיו. הדרישה נדחתה, והפרובינציות של הליטורל לא יוצגו בקונגרס טוקומן ובהכרזת העצמאות של ארגנטינה.
פואירדון יזם פלישה רביעית לסנטה פה, והשתלט על העיר למשך 25 ימים בטרם הכוח גורש. במהלך 1817 נשמר סטטוס קוו: סנטה פה המשיכה בדרכה הבדלנית, אך לא נרשמו מעשי איבה חדשים.
בבנדה אוריינטל ארטיגס הקים ממשל דמוקרטי ו"חברתי" שכלל רפורמות סוציאליות וחלוקת האדמות והרכוש של המלוכנים שנמלטו משם, והישות שבהנהגתו נקראה ליגת הקהילות החופשיות‏ (Liga de los pueblos libres) או הליגה הפדרלית.
ברם, במחצית 1816, בתואנה של הסגת גבול של גאוצ'וס לדרום ברזיל, מלך פורטוגל פלש לבנדה אוריינטל. פואירדון לא נחלץ לעזרתה, ואף הגיע להסכם עם מפקד הכוח הפולש. באמצע 1817 הפורטוגלים כבשו את מונטווידאו, וארטיגס המשיך להילחם בהם במהלך שלוש השנים הבאות.
ב-1818 היו יוזמות התקפיות חדשות של הדירקטוריון שהובילה למלחמה השנייה של הדירקטוריון נגד כוחותיו של ארטיגס באנטרה ריוס, והדירקטוריון הובס בה.
בינתיים, למרבה התסבוכת, קוריינטס נכבשה על ידי כוחות המקורבים לארטיגס עקב חילוקי דעות במחנה הפדרלי; ואילו ורה, מושל הפדרלי של סנטה פה,
הודח על ידי תומכים של ארטיגס ביולי 1818, אך הם לא הצליחו לייצב את השלטון ולבסוף תפס אותו הקולונל אסטניסלאו לופס (Estanislao López) מפקד המיליציות הכפריות שכבש את העיר והכריז על עצמו מושל ב-23 ביולי 1818, ומאוחר יותר קיבל גושפנקה רשמית ונבחר על ידי הקבילדו העירוני תוך שהוא נהנה מתמיכה רחבה.
לקראת סוף 1818 פואירדון שלח כוח בן 5,000 איש בפיקוד חואן רמון בלקרסה (Juan Ramón Balcarce) שכבש את בירת הפרובינציה אך לאחר מכן נסוג. במקביל, צבא הצפון בפיקוד הקולונל בוסטוס ניסה לכתר את לופס – מושל הפרובינציה, אך נכשל. בהמשך בלקרסה נסוג מרוסריו (אף היא בפרובינציה של סנטה פה) וכנקמה הצית אותה.
מעט לאחר מכן, הגנרל ויאמונטה ניסה (ונכשל) לפלוש לפרובינציה, וחתם על הסכם הפוגה עם לופס שיחזיק מעמד 8 חודשים.
האנרכיה של שנת 1820 > קרב ספדה והסכם פילאר

ביוני 1819 הקונגרס בחר כדירקטור בגנרל חוסה רונדו (José Rondeau) שביקש עזרה מהפורטוגלים במלחמתו נגד הפדרליים. בנוסף הוא הורה לסן מרטין לשוב עם צבאו מצ'ילה – שם הוא התכונן לפלוש לפרו – כדי להילחם בסנטה פה, אך סן מרטין סירב.
גם צבא הצפון בפיקודו של פרנסיסקו פרננדס דה לה קרוס (Francisco Fernández de la Cruz) סירב ליטול חלק במלחמת האזרחים והתקומם בארקיטו (Arequito) שבסנטה פה ב-8 בינואר 1820. התקוממות זו מסמלת את סיום מעורבותו של הצבא במלחמת האזרחים.
זמן מה לאחר מכן, חואן באוטיסטה בוסטוס (Juan Bautista Bustos), סגנו של דה לה קרוס, נבחר כמושל קורדובה.
מעט לפני כן, ב-11 בנובמבר 1819, מושל טוקומן הודח והוחלף בידי הגנרל ברנאבה אראוס (Bernabé Aráoz). במקביל להתקוממות בארקיטו, פרצה בסן חואן התקוממות של צבא האנדים שגרם לכאוס פוליטי שהוביל להתפרקותה של הפרובינציה של קוז'ו (Cuyo).
בסוף ינואר 1820, פרנסיסקו רמירס (אנטרה ריוס) ואסטניסלאו לופס (סנטה פה) הפדרליים פלשו לפרובינציה של בואנוס איירס והביס את רונדו בקרב ספדה (Cepeda), ובעקבות כך קונגרס טוקומן (ששכן אז בבואנוס איירס) התפזר ורונדו התפטר.
במקום רונדו נבחר מנואל דה סרטאה (Manuel de Sarratea) בתור מושל הפרובינציה והפרובינציות נותרו ללא הנהגה ראשית.
סרטאה חתם עם הפדרליים על הסכם פילאר (Tratado del Pilar) שהכיר בניצחונם וגיבש עקרונות לרפובליקה פדרלית, סיום שיתוף הפעולה של בואנוס איירס עם הפורטוגלים, חימושן של הפרובינציות, הקמת קונגרס חדש וחוקה חדשה וכו'.
הגנרל בלקרסה הדיח את סרטאה מתפקידו כמושל בואנוס איירס בהפיכה אנטי פדרלית, אך לופס ורמירס – מנהיגי הפדרליים – הדיחו אותו מיד לאחר מכן.
ארטיגס לא קיבל את הסכם פילאר שהותיר אותו בצד, הוא האשים את רמירס בבגידה, פתח במלחמה נגדו ואף נחל מספר ניצחונות, אך לבסוף הובס, גלה לפרגוואי ופרש מהפוליטיקה. ב-29 בספטמבר 1820 רמירס יסד את הרפובליקה של אנטרה ריוס מתוך שאיפה להקים פדרציה של פרובינציות.
האנרכיה של שנת 1820 > מלחמות חדשות בליטורל

לופס מצידו פלש שוב מסנטה פה לבואנוס איירס והביס את המושל הגנרל סולר (Soler) שהתייצב מולו, בקרב קניידה דה לה קרוס (Cañada de la Cruz) ב-28 ביוני 1820.
לופס התפטר בעקבות התבוסה ובמקומו התמנה מנואל דורגו (Manuel Dorrego) שניצח בהתחלה את לופס בסן ניקולאס דה לוס ארוז'וס ובפאבון (Pavón), אך לאחר שמפקדי המיליציות הכפריות של בואנוס איירס – מרטין רודריגס (Martín Rodríguez) וחואן מנואל דה רוסאס (Juan Manuel de Rosas) – נטשו אותו הוא הובס סופית בקרב עקוב מדם בגמונל (Gamonal).
מאוחר יותר, רודריגס בתמיכתו של רוסס (שני מנהיגי המיליציות הכפריות שנטשו את דורגו) נבחר למושל, ואף סיכל ניסיון הפיכה נגדו.
בינתיים, הגנרל הצ'ילאני חוסה מיגל קררה (José Miguel Carrera) שהתלווה ללופס מסנטה פה בקרבות נגד בואנוס איירס, חבר למספר ראשי שבטים אינדיאנים במטרה לבזוז יישובים מהפרובינציה וכך לממן את חזרתו לצ'ילה לשם הדחת הדירקטור או'היגינס.
בתגובה יצא רודריגס למסע "נקמה" נגד שבטים אינדיאנים לא קשורים לנ"ל בדרום הפרובינציה, צעד שגרר פעולות תגמול דומות מצידם. רק לאחר כל שפיכות הדמים ומעשי ההרס האלו רודריגס מושל בואנוס איירס ולופס מושל סנטה פה חתמו על הסכם בנגאס (Benegas) בתיווך בוסטוס – מושל קורדובה – לגבי כינוס קונגרס בקורדובה, ותשלום פיצויים לסנטה פה.
כעת רמירס – מושל אנטרה ריוס – פנה לתקוף את בואנוס איירס לאחר שמצא עצמו נדחק הצידה, והביס פעמיים את גרגוריו אראוס דה למדריד (Gregorio Aráoz de Lamadrid); אלא שכעת לופס מסנטה פה התקיף והביס אותו ואילץ אותו לנוס לקורדובה.
תוך כדי כך קררה הצ'ילאני פלש לקורדובה והביס את המושל בוסטוס, משם פלש לסן לואיס, ולאחר מכן חזר לקורדובה ובעזרת שרידי צבאו של ראמירס תקף שוב את בוסטוס אך נכשל.
ראמירס ניסה לחזור לאנטרה ריוס דרך צ'אקו שבצפון, אך הובס שם וחוסל במהלך מנוסתו.
קררה הצ'ילאני ניסה לחזור לצ'ילה ולשם כך פלש לסן לואיס ומשם עבר למנדוסה, אך הובס בידי חוסה אלבינו גיטרס (José Albino Gutiérrez) והוצא להורג ב-4 בספטמבר 1821.
האנרכיה של שנת 1820 > רגיעה והתייצבות בליטורל

ב-23 בספטמבר 1821, הקולונל מנסיז'ה (Mansilla) הדיח את יורשו של רמירס באנטרה ריוס שגלה לפרגוואי, ונסיונותיו להוביל להפיכת נגד נכשלו.
בעקבות כך השלטון באנטרה ריוס התייצב למשך השנים הבאות.
קוריינטס השיבה לעצמה את העצמאות הפנימית שנגזלה ממנה במהלך העימותים הפנימיים בין הפדרליים.
ב-22 בינואר 1823 נחתם הסכם הארבעה (Tratado del Cuadrilátero) בין בואנוס איירס, סנטה פה, אנטרה ריוס וקוריינטס בעקבות חיסולו של רמירס מאנטרה ריוס ובו הן סיכמו על שיתוף פעולה כנגד איומים חיצוניים מצד ספרד או פורטוגל, שיט חופשי בנהרות, וניטרולו של קונגרס קורדובה – צעד שכוון נגד בוסטוס, מושל קורדובה, כל זה בלחצו של ברנדינו ריבדביה (Bernardino Rivadavia) מבואנוס איירס.
גם סנטה פה שסבלה יותר מכולם ממלחמת האזרחים – נהנתה מעשור של שקט.
האנרכיה של שנת 1820 > כאוס בקוז'ו ובלה-ריוחה

מריאנו מנדיסבל (Mariano Mendizábal), קצין בצבא האנדים שפרש זמנית והתיישב בסן חואן, הוביל שם להפיכה פנימית שהולידה כאוס כללי.
אחד מגדודי צבא האנדים שחזר למנדוסה הוביל להתפטרות המושל, ובסן לואיס הקבילדו הדיח את המושל והחליפו באחר, צעד שייצב אותה למשך רוב העשור.
בלה ריוחה, עם היוודע על פיזור הדירקטוריון, פרנסיסקו אורטיס דה קמפו (Mariano Mendizábal) – מושל קורדובה לשעבר – תפס את השלטון וגירש את מתחריו.
שבוע לאחר מכן פלש לשם דל קורו (Del Corro) שעשה דרכו לסלטה לסייע לגואמס ואשר הדיח אותו וכבש את לה ריוחה; אך גורש זמן קצר לאחר מכן בידי פקונדו קירוגה (Facundo Quiroga). הוא עדיין ניסה להמשיך בדרכו לסלטה, אך הובס שוב בטוקומן בידי המושל אראוס (Aráoz).
לתפקיד מושל לה-ריוחה עלה ניקולס דאווילה (Nicolás Dávila) למשך שנתיים, אך בשל עימותים פנימיים הודח בידי פקונדו קירוגה שגירש קודם לכן את דל קורו, וכעת נבחר כמושל, התפטר, והמשיך למשול בתוקף תפקידו כמפקד הכוח הצבאי במקום.
בקורדובה נכשלה ניסיון הפיכה של לימים הגנרל חוסה מריה פס (José María Paz) נגד בוסטוס.