קוריקנצ'ה
תיאור

הקוריקנצ'ה היה המקום הקדוש ביותר בו חגגו בני האינקה חתונות, הכתרות, קבורות וטקסים בעלי חשיבות "לאומית". בני האינקה יכלו להיכנס למקדש האינטי (שמש) רק כשהם מפוכחים, יחפים וכאות לענווה שלהם, עם משקל על גבם, בהתאם להוראותיו של וילאק אומו (Willaq Umu), הכהן הגדול של כת השמש. הוא הסתופף תמיד בחברתו של הסאפה אינקה. אם הסאפה אינקה שהה בקוסקו, הקוריקנצ'ה היה מקום מושבו של הווילאק אומו ומקום עבודתו העיקרי. בנוסף למקדש השמש הראשי של האימפריה, עוד שישה מקדשים הקיפו את אינטי פמפה (Inti Pampa בקצ'ואה "שדה השמש"), והם היו מוקדשים לפולחן של אלים אחרים, כמו מאמא קילה (Mama Killa, אמא ירח) ואילפה (Illapa), אל הברק והרעם, פולחן ונוס (Ch'aska quyllur) והפליאדות (Suchu, qullqa quyllur), אלי מזג האוויר והקשת בענן (K'uychi, ב"מקדש הנחש" Amarukancha).
חלקו הפנימי של המקדש הכיל, בין שאר האוצרות, את דיסק הזהב המייצג את השמש וייצוג של פנתאון האינקה כולו. בגומחות טרפזיות בקירות ועל כיסאות מוזהבים הוצבו המומיות המלכותיות וקושטו במסכות מוזהבות ובבדים ארוגים עדינים במיוחד. הפולחן כלל גם הענקת מזון ומשקה למומיות על ידי המשרתים. הרצפה והקירות כוסו במקור ב-700 לוחות זהב. דיסק השמש מזהב בצורת אדם עמדה לפני אחת המומיות עם קיר המעוטר בעושר של אבני ברקת וטורקיז, כך שהשמש העולה הוחזרה מהמתכת והאבנים היקרות, והן הקרינו אור זהוב מסנוור.
החדר הסמוך, המוקדש לאלת הירח מאמא קילה, היה מרופד כולו בכסף. כאן סגדו לדיסק ירח בצבע כסף עשוי פלטינה בדמות אישה ככלה ואחותו של אל השמש בקוטר של 10 מטר ומשקל של למעלה מ-900 קילוגרם ונערכו תפילות להתערבות אלוהית ולברך את הילדים. המומיות של המלכות (ה"קויאס") הוצבו בחדר זה.
הכרוניקן פדרו סרמיינטו דה גמבואה טען כי בהוראת פאצ'אקוטי היו תלויים ציורים גדולים במסגרת זהב בקוריקנצ'ה, שבהם תועדו תולדות האינקה, שנשמרו מאוחר יותר ב"פוקינקנצ'ה" הסמוך (Puquincancha, "הארכיון הקיסרי") וכשקוסקו נכבשה הם עלו באש. יחד עם העיר. פאצ'אקוטי הפך את הקוריקנצ'ה לזירת תהליך שהיה ייחודי באמריקה הקדם-קולומביאנית, קונגרס "תאולוגי", מעין מועצה שבה עברה רפורמה בפולחן ויראקוצ'ה. פאצ'אקוטי הורה להכין דיוקן סגלגל של ויראקוצ'ה שהוצב בקוריקנצ'ה, כפי שלשאר האלים הראשיים בקוריקנצ'ה היו תמונות סגלגלות.
בשכונת למקדש היה גם "גן קדוש", מעוטר בדמויות מוזהבות של אנשים, בעלי חיים וצמחים בגודל טבעי. הכרוניקן הספרדי בן המאה ה-16 פדרו סייסה דה לאון (אנ') כתב: "שבה האדמה הייתה עשויה מגושים של זהב מעולה, עם צמחי תירס על גבעולים זהובים, עלים וקלחים נטועים כל כך חזק עד שהם לא ייעקרו מהשורש לא משנה כמה חזק נשבה הרוח. לידם רעו עשרים למות מוזהבות עם הצאצאים שלהן, שנשמרו על ידי רועים בגודל טבעי, שכמו כל דבר אחר היו עשויים מזהב טהור". עלמות מחוטבות קטפו כאן פירות מוזהבים מעצי זהב. ציפורים עשויות זהב, כמו קוליבריים, התנודדו על ענפי עצים ושיחים זהובים. נחשים זהובים התפתלו על הקרקע, עיניהם נוצצות מתכשיטים כהים. בכרי דשא שגבעוליהם הבודדים היו עשויים מזהב שנראה אמיתי בצורה מטעה, נצצו פרחים מאבנים יקרות שעליהן התיישבו פרפרי זהב ודרכן זחלו חיפושיות זהובות. היו גם לטאות, עכברים ואפילו עכבישים, אבל גם מזלפים וחמש מזרקות עשויות זהב. גנים דומים מכסף עיטרו חצרות מקדש אחרות. זהב וכסף היו בעלי ערך פולחני בלבד, שכן זהב נחשב ל"אגלי זיעה מהשמש" וכסף "דמעות מהירח".
הדיווחים הספרדיים מספרים על עושר שהיה "מדהים מעבר לאמונה". כאשר הספרדים בשנת 1533 דרשו מהאינקה לגייס כופר בזהב עבור חייו של מנהיגם אטאוואלפה, רוב הזהב נאסף מהקוריקנצ'ה.
המתיישבים הספרדים בנו במקום את מנזר סנטו דומינגו, הרסו את המקדש והשתמשו ביסודותיו לקתדרלה. הם השתמשו בחלקים מהבניין גם לכנסיות ובתי מגורים אחרים. הבנייה ארכה רוב המאה. זהו אחד מאתרים רבים שבהם הספרדים שילבו אבן אינקה במבנה של בניין קולוניאלי. רעידות אדמה גדולות פגעו קשות בכנסייה, אך קירות האבן של האינקה, הבנויים מגושי אבן ענקיים המשתלבים זה בזה, עדיין עומדים בשל בניית האבן המתוחכמת שלהם. בסמוך נמצא מוזיאון ארכאולוגי תת-קרקעי המכיל מומיות, אריגים ופסלי אלים מהאתר.
בשנת 1983 הוגדרה העיר קוסקו וקוריקנצ'ה כחלק ממנה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.