stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכויות הקשישים
הערות שוליים

↑  לדוגמה, זכויות הקשישים מוזכרות בדוח "זכויות האדם בישראל – תמונת מצב 2016" של האגודה לזכויות האזרח בישראל.
↑  AP, חוק בסין: חובה לבקר הורים מזדקנים, באתר ynet, 28 בדצמבר 2012
ערך זה הוא קצרמרבנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זגאטו זאל

| --- | --- |

Zagato Zele
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Zagato Milano s.r.l
 שנות ייצור:  1974–1976
 הרכבה:  איטליה איטליה, (מילאנו)
 מרכב:  מכונית מיקרו
 אורך:  2,133 מ"מ
 רוחב:  1,346 מ"מ
 גובה:  1,612 מ"מ
 משקל:  495 ק"ג
 בסיס גלגלים:  1,295 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע חשמלי, 3,5 kW, סוללה 12v  (טווח סוללה – 80 ק"מ)
 הילוכים:  בורר 4 מצבים + בורר 2 מצבים באמצעות דוושת הרגל (סה"כ בורר 6 מצבים)
 מהירות מרבית:  40 קמ"ש
 מעצב:  Elio Zagato
זגאטו זאל – מבט לתא הנהג
זגאטו זאל (באיטלקית: Zagato Zele) הוא רכב חשמלי מונע מצבר המוגדר כ-מכונית מיקרו, בתצורת 2 דלתות, המיועד ל-2 נוסעים (נהג+נוסע) אשר יוצר על ידי חברת עיצוב הרכב האיטלקית "Zagato Milano s.r.l". בין השנים 1974–1976. יוצרו כ-500 יחידות.
ה"זגאטו זאל 1000" הוצג כאב טיפוס בנובמבר 1972 בסלון המכוניות של טורינו.
המיתלים של דגם ה-"זגאטו זאל" נילקחו מדגמי פיאט 500 ו-פיאט 124.
בארצות הברית הדגם היה קרוי "Elcar". יבואן הדגם לארצות הברית בנה דגם נוסף, ארוך יותר, 4 מושבים, אשר שווק רק בארצות-הברית בשם "Elcar Wagonette".
ה"זגאטו זאל" יוצר ב-7 צבעים: כתום-אדום, חום, כחול כהה, כחול פסטל, לבן, ירוק, תכלת.
סוללת הרכב: 4 סוללות של 12V עד 8 סוללות של 12V.
בשנת 2015 הרכיבה חברת זאגאטו את דגם הקופה "זאגאטו מוסרו מזארטי". יוצרו 5 יחידות.
דגמי זגאטו זאל

(לפי הכח החשמלי של הרכב (נמדד בוואט)
זגאטו זאל 1000
זגאטו זאל 1500
זגאטו זאל 2000
תמונות

זגאטו זאל
לוגו חברת זגאטו
ראו גם

רכב חשמלי מונע מצבר
מכונית מיקרו
לקריאה נוספת

זגאטו זאל (Abandoned Zagato Zele (Electric Microcar) - Urban Ghosts )
זגאטו זאל  (Zagato Elcar 1000 at Motorbase)
וסלי בולין

הארווי וסלי בולין (באנגלית: Harvey Wesley Bolin;‏ 1 ביולי 1909 –  4 במרץ 1978) היה פוליטיקאי אמריקאי מאריזונה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אריזונה ה-15 מאוקטובר 1977 ועד מותו. חמשת החודשים בהם שימש בתפקידו היו תקופת הכהונה הקצרה ביותר של מושלי אריזונה לדורותיהם. קודם להשבעתו כמושל, כיהן בולין בתקופת הכהונה הארוכה ביותר כמזכיר המדינה של אריזונה במשך 28 שנים מ-1949 ועד שהחליף את קודמו בתפקיד כמושל, ראול הקטור קסטרו, שהתפטר מתפקידו כדי לכהן כשגריר ארצות הברית בארגנטינה.
ראשית חייו

וסלי בולין נולד בחווה ליד העיר באטלר שבמיזורי כבנם של דוק סטרותר בולין ומרגרט (לבית קומבס) בולין. כשהיה בן שש עברה המשפחה לאריזונה ובולין גדל והתחנך בפיניקס. הוא למד בבית הספר היסודי אייזק, סיים את לימודיו בבית הספר התיכון פיניקס יוניון והמשיך ללימודים בפיניקס קולג'. הוא עבד בתחום מכבסות הניקוי היבש והשלים תואר במשפטים באוניברסיטת לה סאל אקסטנשן.
קריירה פוליטית

בולין היה פעיל בפוליטיקה במסגרת המפלגה הדמוקרטית, וב-1938 נבחר כשוטר (constable) באזור מערב פיניקס. בשנים 1943–1948 הוא כיהן כשופט שלום באזור מערב פיניקס. בעת כהונתו על כס השיפוט, הוא נמנה עם מקימי איגוד שופטי השלום והשוטרים של אריזונה.
קריירה פוליטית > מזכיר המדינה של אריזונה

בולין כיהן כמזכיר המדינה של אריזונה במשך 28 שנים, 9 חודשים ו-17 ימים, ועד היום הוא האדם שכיהן בתפקיד זה במשך התקופה הארוכה ביותר. לראשונה הוא נבחר לתפקיד זה, שהוא השני בחשיבותו באריזונה לאחר המושל, ב-1948, ובשנים 1950 עד 1968 הוא נבחר מחדש לתפקיד מדי שנתיים, שכן אז כל בעלי התפקידים ברשות המבצעת של אריזונה היו נבחרים לכהונתם מדי שנתיים. לאחר מכן הוא נבחר לעוד שתי תקופות כהונה של ארבע שנים כל אחת ב-1970 וב-1974. רק בשלוש מערכות הבחירות האחרונות שלו הוא נתקל באתגרים משמעותיים, שהחמירו כך שהוא כמעט ונוצח במערכת הבחירות ה-13 והאחרונה שלו בתפקיד.
קריירה פוליטית > מושל אריזונה

ב-20 באוקטובר 1977, בעקבות התפטרותו של מושל אריזונה, ראול הקטור קסטרו, כדי לכהן כשגריר ארצות הברית בארגנטינה, לאחר שמונה לתפקיד על ידי הנשיא ג'ימי קרטר, הושבע בולין כמושל אריזונה ה-15. על פי חוקת אריזונה, מזכיר המדינה הוא הראשון בסדר הירושה לתפקיד המושל. בולין היה מזכיר המדינה השני בתולדות אריזונה שקודם באופן זה לתפקיד המושל, לאחר דן אדוארד גארבי ב-1948. ב-1977 העניקה לשכת עורכי הדין של אריזונה לבולין את פרס פעמון הדרור כהכרה באחריותו לשמירת חוקי המדינה.
מותו, ירושתו והנצחתו

וסלי בולין נפטר בעת כהונתו בביתו שבפיניקס ב-4 במרץ 1978. גופתו נשרפה ואפרו פוזר במקומות שונים בכל 14 מחוזות אריזונה.
לאחר מותו, הושבע במקומו כמושל ברוס בביט, התובע הכללי של אריזונה, שהיה הבא בסדר הירושה. רוז מופורד מונתה על ידי בולין כמזכירת המדינה כאשר הוא הושבע כמושל, אך היא לא הייתה כשירה להחליפו, שכן היא לא נבחר למשרתה בבחירות. בביט סיים את תשעת חודשי הכהונה המקוריים שנותרו מתקופות כהונתם של קסטרו ובולין, ולאחר מכן נבחר פעמיים לתפקיד בזכות עצמו.
ככר הזיכרון על שם וסלי בולין, שליד הקפיטול המדינתי של אריזונה בפיניקס, נקראה על שמו, והיא נמנית עם 31 "נקודות הגאווה" (Phoenix Points of Pride) של פיניקס.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 60.
ז'ן בורדייט

ז'אן בורדייט (צרפתית: Jean Bourdeillett; ‏ 24 באוקטובר 1901 - 28 באוגוסט 1981) דיפלומט ומשורר צרפתי.
ביוגרפיה

בורדייט נולד בדאקס(אנ') ולמד מדעי המדינה, פילוסופיה ומשפטים בפריז.
הוא החל לשרת כדיפלומט ב-1925, ומילא תפקידים שונים: בנציגות הכללית בתוניס מ-1925 עד 1928, בממשל המרכזי בווינה, קונסול בנירנברג מ-1933 עד 1938, קונסול בפרנקפורט מ-1938 עד 1939. קונסול כללי משנת 1939 בג'נובה, ונציג צרפת בכס הקדוש ב-1948.
הוא היה שגריר צרפת בוונצואלה מ-21 באפריל 1959 עד 3 במרץ 1952, שגריר צרפת בדנמרק מ-19 בדצמבר 1952 עד 10 באוקטובר 1959 ושגריר צרפת בישראל מ-10 באוקטובר 1959 עד 11 בספטמבר 1965. כמה ימים לפני שנכנס לתפקידו בתל אביב, במהלך פגישה עם שארל דה גול, הוא ביקש להגיע להסכם תרבות צרפת-ישראל. כנציגה של צרפת בישראל, הוא אחד ממייסדי קרן גנרל-פייר-קניג. ב-30 ביוני 1964. הוא היה תומך נלהב בציונות וספר הזיכרונות שלו למען ישראל הוא מחווה לעצמאותה של המדינה היהודית. הוא מונה ליועץ הדיפלומטי של ממשלת ז'ורז' פומפידו למשך שנה אחת מ-1 באוקטובר 1965.
ספריו

בורדייט חיבר מספר ספרי שירה וספר זכרונות אחד.
ספריו > שירה

Simulacres, Paris, Seghers, 1945
Les étoiles dans la main, Paris, Seghers, 1954
Reliques des songes, Paris, Seghers, 1958
La Pierre et l'anémone, Paris, Seghers, 1964
Saison des ombres, Paris, Seghers, 1965
Le bouquet noir (1965-1969), Paris, Seghers, 1970
Le Soleil ni la mort, Paris, Seghers, 1975
ספריו > זכרונות

Pour Israël, Paris, Seghers, 1968 (למען ישראל)
תרגום לעברית

מבחר שירים מספרו La Pierre et l'anémone (האבן והכלנית) שיצא בפריז ב-1964, תורגמו לעברית ופורסמו בספר 'אבן וכלנית' שיצא בהוצאת עם הספר בתל אביב ב-1965, עם הקדמה של הדיפלומט הישראלי יעקב צור. השירים בספר מתארים את נופה של הארץ ממבט אוהב של המשורר. השירים תורגמו על ידי אהרן אמיר, אורי ברנשטיין וחיים גורי.
הערות שוליים

↑  יפה ברלב, שירת הנופים הקדושים, חרות, 26 בנובמבר 1965
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258911105171  BnF: cb125922900 (data)  ISNI: 0000 0000 6906 8151  NTA: 129720739  SUDOC: 10320315X  VIAF: 97693634   WorldCat (עם VIAF): 97693634
חול מזמר

חול מזמר בדיונות קלסו שבמדבר מוהאבי, קליפורניה
חול מזמר, הוא חול שמפיק צלילים בתדר נמוך תחת לחץ. הצליל מופק בדרך כלל כשהרוח נושבת על גבי דיונות החול או בעת הליכה עליו. הצליל מופק על ידי לחץ, המשנה את צורת החול.
לשם היווצרות חול מזמר נדרשים התנאים הבאים:
על גרגירי החול להיות עגולים ובקוטר של 0.1 עד 0.5 מילימטר
על החול להכיל סיליקה
בחול דרושה מידה מסוימת של לחות
תדר הצליל השכיח ביותר המופק על ידי חול מזמר הוא 450 הרץ.
צלילים אחרים המופקים על ידי חול מזמר תוארו כנהימה.
חול טובעני

שלט המזהיר מפני טביעה, בקרבת חול טובעני באנגליה
חול טובעני הוא חול רווי במים שמגיב בקלות ללחץ ומשקל. התופעה מתרחשת כשמים שעולים ממאגר תת-קרקעי גורמים לגרגירי החול לצוף.
חול טובעני לא מסוכן כל כך כפי שהוא מתואר בסרטי קולנוע רבים. החול הטובעני צפוף יותר מגוף האדם ולכן האדם בדרך כלל יצוף בו. הסכנה הגדולה ביותר בחול טובעני היא תזוזה רבה של האדם שתקוע בו, מפני שכך הוא מתחפר עמוק לתוכו ולבסוף טובע.
חול טובעני ניתן למצוא ליד נהרות ובחופי ימים. מפרץ מורקאם (Morecambe Bay) באנגליה ידוע במיוחד בחול הטובעני שבו מפני שהחוף צר ורדוד כך שאדם שנתקע בחול טובעני עלול לטבוע בגאות המהירה.
זמנים (עיתון)

| --- | --- |
 תדירות:  יומון
 תאריכי הופעה:  9 בספטמבר 1953 – 4 בנובמבר 1955 (שנתיים)
 שפה:  עברית
 מדינה:  ישראל
 
זמנים היה יומון המפלגה הפרוגרסיבית הישראלית. גיליונו הראשון ראה אור ב-9 בספטמבר 1953 והוא נסגר, לאחר שסבל קשיים כלכליים כל ימיו הקצרים, ב-4 בנובמבר 1955. במסמך פנימי של מפא"י, בו סקר לוי יצחק הירושלמי את עיתונות הזמן, נכתב כי "בעיתון זה קיימת התרוצצות לגבי קביעת הקו, כפי שהיא קיימת בתוך המפלגה הפרוגרסיבית, אך יותר מכולם מושל שם בכיפה מ. קול. תפוצתו 3,000–3,500". סיסמת העיתון הייתה "שרות נאמן - אינפורמציה מהארץ ומהעולם".
עם הופעת העיתון הוצג מטרתו כ: "לשמש את הרעיון של ציונות בונה, ליבראליות פוליטית וקדמה חברתית". כן הובטח: "העיתון ישתדל להרים על נס את החיוב ולהוקיע את הרקוב." ובהמשך: "המפלגה הפרוגרסיבית, שיזמה את הוצאתו לאור של "זמנים", אינה מבקשת לעשות את העיתון שופר מפלגתי אלא כלי־שרת לאינטרסים הכלליים של המדינה.".
לקריאה נוספת

מרדכי נאור, העיתונות בשנות החמישים, בתוך: חנה יבלונקה וצבי צמרת (עורכים), העשור הראשון: תש"ח-תשי"ח, יד יצחק בן-צבי 1997, עמ' 216–217
הערות שוליים

↑  רפי מן, "העולם כולו נגדנו": מסמך פנימי חושף את מפת העיתונות בישראל כפי ששורטטה על-ידי דובר מפלגת השלטון. השנה: 1955, באתר העין השביעית, 6 בספטמבר 2011
↑  עם הופעת זמנים, זמנים, 9 בספטמבר 1953
זמן תקן

זמן תקן הוא הזמן הנדרש לביצוע מטלה הנקבע על פי שקלול זמני ביצוע בפועל, זמני תוספות, מחזוריות המטלה ותדירותה.
לצורך חישוב זמן התקן לביצוע מטלה נדרש לבצע חקר זמן בו יימדדו ויחושבו:
זמן מדוד
קצב
זמן מתוקן
זמן יסוד
תוספות
חישובי עזר נדרשים

זמן מדוד: הזמן הממוצע לביצוע המטלה בפועל כפי שנמדד במסגרת חקר הזמן, לאחר הוצאת תוצאות מדידה חריגות.
קצב: מהירות ביצוע פעולה. 
הקצב אינו מתייחס אך ורק למהירות פיזית של העובד בעת ביצוע הפעולה אלא גם לתפוקות העובד.
קצב ביצוע הפעולה מוערך על ידי מבצע החקר עם סיום ביצוע הפעולה.
זמן מתוקן:
זמן ביצוע הפעולה תוך התחשבות בזמן הנמדד וקצב העבודה של העובד הנמדד.
זמן יסוד:
זמן ביצוע הפעולה תוך התחשבות בזמן המתוקן של הפעולה ותדירות הפעולה במחזור.
תוספות:
תוספות כוללות את כלל הגורמים המשפיעים על משך העבודה.
קיימים 3 סוגי תוספות:
לקריאה נוספת

B. Niebel and A. Freivalds, Methods, Standards and Work Design, McGraw Hill, 11h Edition.
התאבדות המונית

ציור "נשות הנשמה" המתאר את מעשה ההתאבדות ההמוני, "ריקוד זלונגו". מאת הצייר ההולנדי-צרפתי ארי שפר, 1827.
התאבדות המונית היא תופעה סוציולוגית שבה קבוצה של אנשים מתאבדים יחד. התופעה נגרמת לרוב ממניעים דתיים, ככלי למחאה פוליטית או כתוצאה מתבוסה צבאית.
רקע

התאבדות המונית מתרחשת לפעמים במסגרות דתיות.  במלחמה, קבוצות מובסות עשויות לנקוט בהתאבדות המונית במקום להיתפס.  בריתות התאבדות הן סוג של התאבדות המונית שלעיתים מתוכננות או מבוצעות על ידי קבוצות קטנות של אנשים מדוכאים או חסרי תקווה.  התאבדויות המוניות שימשו כסוג של מחאה פוליטית.
היחס להתאבדות המונית משתנה בהתאם למקום ולנסיבות.  אנשים הפונים להתאבדות המונית במקום להיכנע למה שהם מחשיבים דיכוי בלתי נסבל הופכים לפעמים למוקד של מיתוס הרואי. התאבדויות המוניות כאלה עשויות גם לזכות בכבוד הנורא של המנצחים.  מצד שני, המעשה של אנשים הנעזרים בהתאבדות המונית מבלי להיות מאוימים - במיוחד כאשר הם מונעים לצעד זה על ידי מנהיג דתי כריזמטי, מסיבות שלעיתים קרובות נראות לא ברורות - נוטה להתייחס לשלילה הרבה יותר.
התאבדויות המוניות בהיסטוריה > לפני הספירה

בשנים שלפני הספירה מתועדים עשרות מקרים של התאבדות המונית בעיקר בקרב הרומאים או אויביהם, לאחר הספירה יש ירידה ניכרת בשיעור התיעוד של התאבדויות המוניות.
לאחר הרס העיר איליטוגריס (אנ') על ידי המצביא הרומי פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס בשנת 206 לפני הספירה, הבינו תושבי העיר אספה כי מצפה להם גורל דומה, ובחרו להצית את עצמם ואת העיר לפני בואו.
לספרד היסטוריה ארוכה של התאבדויות המוניות, בשנת 219 לפנה"ס בני העיר סאגנוטום התאבדו יחד עם נשיהם וילדיהם לאחר כיבוש חניבעל, בשנת 206 לפנה"ס בני העיר אסטאפה התאבדו לאחר שכשלו בקרב נגד הרומאים, במאה הראשונה לפני הספירה התאבדו הקנטאברים ב"אש ברזל ורעל" מכיוון שלא היה להם כוח להילחם או לחיות במצור, בקיץ שנת 133, בתום 25 חודשי המצור הרומי על העיר נומנטיה (אנ'), הבינו תושבי העיר כי הם הפסידו לרומאים ורבים מהם העדיפו להתאבד ואף הציתו את העיר.
במהלך דיכוי המרד הגדול על ידי הרומאים בארץ ישראל, התבצעו מעשי התאבדות המונית על ידי קהילות המורדים היהודים, בין השאר לאחר המצור על גמלא, המצור על יודפת המצור על מצדה (ראו להלן), והמצור על ירושלים.
בקיץ שנת 102 לפנה"ס, הצליח המצביא הרומי גאיוס מריוס לעצור את פלישתם של הטווטונים והקימברים לשטחי האימפריה הרומית בקרב אקווה סקסטיה (אנ'). לאחר ששמעו השבויות הטווטניות כי כחלק מתנאי הכניעה עומדות להימסר 300 נשים נשואות מתוכן לשירות הרומאים, הן הרגו את ילדיהן ולאחר מכן את עצמן על ידי חניקה, ונמצאו מתות זו בחיק זו.
בשנת 42 לפנה"ס בזמן מלחמת האזרחים הרומית פלש ברוטוס לעיר כסנתוס שבליקיה, עם כניסת החיילים הרומיים לעיר החלו התושבים לשחוט את בני משפחתם ואת עצמם, ברוטוס ניסה למנוע את ההרג אך לא הצליח ורוב תושבי העיר התאבדו, ההיסטוריון אפיאנוס מאלכסנדריה המספר על ההתאבדות כותב שלעיר כסנתוס יש היסטוריה של התאבדויות, שכן גם בימי כורש נכנסו כל בני העיר למצודה והעלו את המצודה באש, וכך גם בימי אלכסנדר הגדול, ההתאבדות בכסנתוס הייתה סמל למוות למען חירות, ואף פילון האלכסנדרוני מעלה על נס את ההתאבדות.
בראשית התקופה ההלניסטית לאחר מות אלכסנדר מוקדון פרדיקאס פעל לבסס את השלטון המוקדוני באסיה הקטנה, בדרום אסיה הקטנה בארץ האיסאורים התגוננו התושבים, המגינים שהיו בטוחים בכישלונם שרפו את הנשים הזקנים והילדים, בסופו של דבר הם הצליחו להדוף את המוקדונים, והם שבו כלעומת שבאו, המגינים המיואשים שכבר הרגו את כל יקיריהם השליכו את עצמם לאש.
התאבדויות המוניות בהיסטוריה > לאחר הספירה

במהלך המאה השמינית, הצטוו שרידי הכת המונטיזית על ידי לאון השלישי האיסאורי, קיסר האימפריה הביזנטית להצטרף לכנסייה האורתודוקסית הם הסתגרו בבתי התפילה שלהם והציתו את עצמם.
תיאור ה"ג'אוהר" (אנ') שהתרחש בשנת 1568 לאחר המצור על מבצר צ'יטורגר בידי חיילי האימפריה המונגולית. "ג'אוהר" (אנ') הייתה תופעה של התאבדות נשים בערים בהודו שעמדו להיכבש על ידי המוסלמים או כובשים אחרים. מקרי ההתאבדויות הגדולות ביותר התרחשו בשנים 1303, 1535 ו-1568.
בשנת 1336, בעקבות מצור שהטילו צלבני המסדר הטווטוני על מבצר פילנאי (אנ') בדוכסות הגדולה של ליטא, התאבדו יושבי המבצר והציתו את כל רכושם.
במהלך המאה השביעית, בעקבות הקרע הדתי שהתחולל בתוך הכנסייה האורתודוקסית הרוסית בעקבות הרפורמות הדתיות שערך פטריארך מוסקבה, ניקון החל מ-1654. כפרים שלמים של מתנגדי הרפורמות שרפו עצמם למוות במעשיה שכונה "טבילת אש".
לאחר שב-1792 צרפת המהפכנית ביטלה את העבדות במושבות הקאריביים, החזיר נפוליאון בונפרטה את העבדות לאזור ב-1802. בעקבות כך, קבוצת עבדים בעיר גוואדלופ החלו להתמרד כנגד הכוחות הצרפתיים וב-28 במאי 1802 התרחש קרב מטובה שבמהלכו הבינו העבדים המתמרדים כי הם הולכים להפסיד, בעקבות כך, כ-400 מהם, הציתו את מאגרי אבק השריפה שלהם והחלו בהתאבדות המונית תוך כדי ניסיון להרוג כמה שיותר חיילים צרפתיים יחד איתם.
בשנת 1803, בשלהי תקופת שלטון העות'מאנים ביוון וזמן קצר לפני פרוץ מלחמת העצמאות היוונית (1821), נשים יווניות שנרדפו על ידי העות'מאנים, נמלטו לצוק הר זלונגו (אנ'), שם השליכו את ילדיהן מהצוק ולאחר מכן קפצו גם הן אל מותן באירוע אשר מכונה "הריקוד של זלונגו".
התאבדות המונית בתרבות הבאלינזיית (אנ') מכונה בשם פופוטן (Puputan). המקרה הגדול ביותר של פופוטן התרחש בשנים 1906–1908, כאשר הבאלינזיים נאלצו להתמודד עם הכוחות הקולוניאליים ההולנדיים (אנ'). שורש המונח "puputan" מגיע מהמילה הבאליזית "puput" שפירושה "סיום" או "מסיים".
בשנת 1978, בעקבות ביקור אמריקאי שנועד לבדוק את התנהלות הכת "מקדש העם" שפעלה בקומונת ג'ונסטאון בגיאנה, הורה מנהיג הכת, ג'ים ג'ונס, על התאבדות המונית של חבריה. באירוע התאבדו 909 בני אדם באמצעות שתיית משקה מהול בציאניד. כשליש מהמתאבדים היו ילדים. המתנגדים הומתו בזריקת רעל.
התאבדויות המוניות בהיסטוריה > התאבדויות המוניות במלחמת העולם השנייה

ב-8 במאי 1943, שלושה שבועות לאחר תחילת מרד גטו ורשה, הותקף בונקר מילא 18 על ידי הנאצים כשבתוכו כ-300 בני אדם וביניהם ראשי המורדים. במהלך המתקפה רבים מאנשיו ביצעו התאבדות המונית על ידי בליעת גלולות ציאניד כדי לא להיכנע. בעוד שאחרים נמלטו מהיציאה האחרות.
בימיו האחרונים של הרייך השלישי במאי 1945, הוכתה גרמניה בגל התאבדויות ברחבי המדינה. הסיבות להתאבדויות היו רבות, אך הושפעו מהתעמולה הנאצית – בהתאם לערכיה של המפלגה הנאצית; מהתאבדותו של אדולף היטלר – כתגובה לכיבוש גרמניה הנאצית בידי בעלות הברית ותבוסתה במלחמת העולם השנייה; וכן מתחושת חוסר ביטחון והיעדר פרספקטיבה לעתיד. מגזין "לייף" האמריקאי התייחס ב-14 במאי להתאבדויות ההמוניות – "בימיה האחרונים של המלחמה, ההכרה בתבוסתה המוחלטת של גרמניה הייתה יותר מדי עבור רבים מהגרמנים. ללא הכידונים והמליצות שהעניקו להם כוח, הם לא יכלו לערוך חשבון נפש מול כובשיהם או מצפונם. המוצא היה השיטה המהירה והבטוחה, במה שהגרמנים מכנים "selbstmord" (התאבדות), רצח עצמי". ידועה במיוחד ההתאבדות המונית בדמין אחרי שחיילים סובייטים נכנסו אליה והחלו בביזה ובאונס. אחת הפקידות בעיר שונלנקה (Schonlanke) במקלנבורג-מערב פומרניה הכריזה "מתוך פחד מהחיות האלה ממזרח, שונלנקרים (תושבי העיר) רבים סיימו את חייהם (כ-500 מהם!). משפחות שלמות נמחקו כך".
ב-30 באפריל 1945 נכבשה העיירה דמין על ידי הצבא האדום כמעט ללא לחימה. בדומה לערים אחרות כמו גריפסוואלד, אונס, ביזה והוצאות להורג שבוצעו על ידי חיילי הצבא האדום גרמו להתאבדות המונית של מאות אנשים וכמעט כל העיר העתיקה נשרפה על ידי הצבא האדום. על אף שההערכות למספר ההרוגים אינן אחידות, ידוע כי מדובר בהתאבדות ההמונית הגדולה ביותר שנרשמה אי פעם בגרמניה. תושבים ופליטים רבים התאבדו אז, ומשפחות רבות עשו זאת יחד. שיטות ההתאבדות כללו טביעה בנהרות, תלייה, חיתוך פרק כף היד וירי. רוב הגופות נקברו בקברי אחים, ולאחר המלחמה היה הדיון בהתאבדות ההמונית טאבו תחת הממשלה הקומוניסטית של מזרח גרמניה.
המושג גְיוֹקוּסָאי (玉砕), שמשמעותו "יהלומים שבורים," משמש ביפנית לשון נקייה לאזכור מתקפת התאבדות או התאבדות בפני תבוסה (גם ספוקו). המושג מתבסס על ציטוט מכתב סיני קלאסי מן המאה ה-7 שאומר כי "על אדם דגול למות כיהלום מנופץ ולא לחיות כאריח שלם." המושג קיבל משמעות של מוות מכובד עם מותו של טקמורי סאיגו (1877-1827), והפך לסיסמה לאומית בלשון איצ'יקו גיוקוסאי (一億玉砕; "מאה מיליון יהלומים מנותצים") על ידי הממשלה היפנית בחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, כאשר עמדה יפן בפני פלישת בעלות הברית לשטחה. חיילי בעלות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה נהגו לכנות את גלי המתקפה האנושיים של הצבא היפני הקיסרי בשם מתקפות בנזאי מכיוון שבעת המתקפה נהגו החיילים היפנים לצעוק "בנזאי!". קריאת קרב זו הייתה מחווה של מורל ואומץ שנועדה לדרבן את החיילים לבצע את המתקפה עד תום. בשפה היפנית משמעות המילה "בנזאי" (万歳) היא "עשרת אלפים שנה," קריאה מקובלת המסמלת אריכות ימים וחגיגיות. במהלך מלחמת העולם השנייה, הפכה הקריאה "טֶנוֹ הֶייקֵה בנזאי!" (天皇陛下万歳; "עשרת אלפים שנים לקיסר") לקריאת הקרב המושמעת בעת המתקפה, ומשם קלטו חיילי בעלות הברית את המושג.
בימים האחרונים של הקרב על סאיפאן וקרב אוקינאווה התאבדו מאות רבות של אזרחים יפנים, חלקם קפצו מצוקים שזכו לכינויים "צוקי ההתאבדות" ו"צוקי הבנזאי". רוב המאמצים של החיילים האמריקאים לשכנע את האזרחים להיכנע במקום להתאבד היו חסרי תועלת. התעמולה שהופצה ביפן ותיארה את האמריקאים והבריטים כ"שטנים" שיתייחסו לשבויים בצורה ברברית הרתיעה אותם מלהיכנע.
התאבדויות של כתות

בשנת 1843 או 1844 בעיר אוואקאיפו שבגיאנה הבריטית, מנהיג קהילה ילידית (אנ') הורה לחסידיו לרצוח זה את זה באלימות על מנת שיוכלו להיוולד מחדש בתור אנשים לבנים. אף על פי שאין נתונים רשמיים על כמות ההרוגים, מעריכים שנהרגו כ-400 גברים, נשים וילדים.
בשנת 1941 בוצעה ההתאבדות ההמונית הגדולה ביותר בהיסטוריה של נפאל לאחר שבהוראת מנהיגה דתית בשם יוגמאיה נויפאן (אנ'), קפצו 67 חסידותיה לנהר ארון (אנ').
התאבדויות של כתות > מקדש העם (1978)

בשנת 1978, בעקבות ביקור אמריקאי שנועד לבדוק את התנהלות הכת "מקדש העם" שפעלה בקומונת ג'ונסטאון בגיאנה, הורה מנהיג הכת, ג'ים ג'ונס, על התאבדות המונית של חבריה. באירוע התאבדו 909 בני אדם באמצעות שתיית משקה מהול בציאניד. כשליש מהמתאבדים היו ילדים. המתנגדים הומתו בזריקת רעל.
התאבדויות של כתות > מקדש השמש (1994–1997)

החל משנת 1994 עד שנת 1997, החלו חברי הכת הדתית מקדש השמש (אנ') בסדרה של התאבדויות המוניות, אשר הובילו לכ-74 מקרי מוות. מכתבי פרידה הושארו על ידי המתאבדים, בהם נכתב כי הם מאמינים שמותם יהווה בריחה מ"הצביעות והדיכוי של העולם הזה". רישומים שנתפסו על ידי משטרת קוויבק הראו שחלק מהחברים תרמו באופן אישי יותר ממיליון דולר למנהיג הקבוצה, ג'וזף די ממברו.
בסוף שנות התשעים נעצר ניסיון התאבדות נוסף של חברי הכת. כל ההתארגנויות של חברי הכת להתאבדות המונית קרו סביב נקודת השוויון ונקודת ההיפוך שכנראה היו בעלי משמעות בתאולוגיה של חברי הכת.
התאבדויות של כתות > שער גן עדן (1997)

ב-26 במרץ 1997, 38 חברי כת "שער גן עדן" יחד עם מנהיגם מרשל אפלווייט נמצאו מתים באחוזה שכורה בחברה היוקרתית של סן דייגו, רנצ'ו סנטה פיי. המוות ההמוני של הכת הוא אחד המקרים הכי מוכרים של התאבדות כתית.
בהכנה להרוג את עצמם, שתו חברי הכת מיצי פרי הדר כדי לטהר את עצמם מטומאה בצורה מסורתית. התאבדותם, שנערכה במשמרות, הורכבה מבליעת פנוברביטאל (phenobarbital) שהיא תרופה למניעת התקפים, בערבוב עם וודקה, ובנוסף שקיות פלסטיק מהודקות סביב ראשם לגרימת חנק. ערבוב משקאות חריפים עם תרופות ידוע כמסוכן ושעלול לגרום למוות. מסיבה שאינה ידועה, היו ברשותם של כל חבר 5 דולרים ברבעי-דולרים (quarters). ההסבר לכך, שבאחד מספריו של מארק טוויין מצוין כי התשלום לרכב על זנבו של שביט הוא 5.75 דולר. כל השלושים ושמונה היו לבושים בחולצות ומכנסיים זהים ובנוסף, זוג נעלי טניס חדשות לגמרי של נייקי וסרטי זרוע עם המילים "Heaven's gate away team".
סופה של הכת, ביחד עם הופעת שביט הייל-בופ (שכונה כוכב-השביט הגדול של 1997) זעזעה את ארצות הברית בשנת 1997 והחזירה את נושא הכתות לבמה הציבורית. אפלווייט שכנע 38 מחסידיו להתאבד כדי שנשמותיהם תוכלנה לעלות ולנסוע על חללית, שלפי אמונתם, הייתה מוסתרת מאחורי כוכב-השביט הייל-בופ. אמונות אלו הובילו לסיווג הכת ככת אמונה בחוצנים. רוב המידע שידוע על הכת מגיע ממחקר שביצעו רוברט באלך ודייוויד טיילור אשר הסתננו לקבוצה בשנות השבעים.
התאבדויות של כתות > אקנקר (2004)

באוגוסט 2004 התגלו עשר גופות, כולן בתנוחת שינה, בתוך בית בן שתי קומות בעיר ואקואס-פניקס שבאי מאוריציוס. המתאבדים היו נעדרים במשך מספר ימים וחלקם קיבלו הלוואות בסכומים גבוהים זמן קצר לפני מותם. כמה מהמתאבדים היו חברים בכת אקנקר. לפני המעשה הם נעלו את כל דלתות וחלונות הבית, וכשהמשטרה פרצה למקום הוא היה מסודר להפליא.
התאבדויות של כתות > כת אדם (2007)

ב-2007, בעיר Mymensingh (אנ') שבבנגלדש, משפחה בת 9 נפשות אשר היו חברים ב"כת אדם" גרמו למותם לאחר שקפצו למסילת רכבת. ביומנים שנמצאו בביתם היה כתוב כי הם שאפו לחיים טהורים כפי שחיו אדם וחווה המקראיים.
התאבדויות של כתות > המוות של בורארי (2018)

בשנת 2018 התאבדו אחד עשר בני משפחה בבוראי, ניו דלהי שבהודו. עשרה מהם תלו את עצמם בעוד שסב המשפחה מת מחנק. הגופות נמצאו ב-1 ביוני 2018 כמה שעות לאחר ההתאבדות והמשטרה קבעה את המקרה כהתאבדות המונית.
התאבדויות המוניות לכאורה > ההתאבדות במצדה (73)

באביב 73, במהלכו של המרד הגדול. עלה וצר, בשמונה מחנות מצור, הלגיון העשירי הרומאי על המבצר מצדה אשר היה מאוכלס ביהודים סיקריים ולאחר קרבות נואשים על חומות המבצר ומשאפסה תקוות המורדים להסיר את המצור הם בחרו להתאבד ולא לסיים את חייהם כעבדים. באירוע התאבדו כ-960 אנשים, נשים וטף. המקורות העיקריים לסיפור הם בספרים "מלחמת היהודים" ו"יוסיפון".
מעשה ההתאבדות העלה קושיות רבות אצל היסטוריונים. התאבדות מנוגדת להלכה היהודית, אך היו מקרים של התאבדות בעת המרד הגדול, כמו ביודפת ובגמלא. קושי נוסף בקבלת תיאור ההתאבדות הוא בהיעדר ראיות ארכאולוגיות מכריעות התומכות בגרסת ההתאבדות ההמונית. ישנן עדויות כי מגיני מצדה העלו באש מבנים במצדה, אך בחפירות נמצאו גופותיהם של כעשרים ושמונה מורדים בלבד, שלושה מהם, גבר צעיר בן 20–22, אישה צעירה בת 17–18 שצמתה נשתמרה להפליא, וילד בן 11–12 נמצאו בארמון הצפוני. עוד כעשרים וחמישה שלדים של מורדים, גברים ונשים בגילאים שונים, נמצאו במערה מתחת לחומה במצוק הדרומי. שרידי שאר הגופות, כתשע-מאות לפי יוסף בן מתתיהו, לא נמצאו.
התאבדויות המוניות לכאורה > מרכז ההכשרה לשחרור האנרגיה (1998)

מרכז ההכשרה לשחרור האנרגיה האטמה (אנ') הייתה כת שהייתה ידוע בהפחדה משטרתית ותקשורתית, בשנת 1998 התרחש לכאורה טקס ניסיון התאבדות המוני של הכת בפארק הלאומי טיידה בטנריפה.
התאבדויות המוניות לכאורה > התנועה להשבת עשרת הדיברות של אלוהים (2000)

התנועה להשבת עשרת הדיברות של אלוהים הייתה כת נוצרית בהנהגת ג'וזף קיבְּוֶוטֶרֶה אשר חבריה האמינו כי יום הדין צפוי להגיע עם סיום האלף השני, ב-31 בדצמבר 1999, וכי יינצלו אם ישמרו בקפידה על הוראות עשרת הדיברות.
כאשר הנבואות בדבר יום הדין לא התגשמו, החלו רבים מחברי התנועה להטיל ספק באמונתם, ודרשו את השבת רכושם, בתגובה לכך, טען קיבווטרה כי ב-17 במרץ מריה הבתולה תחזור לחיים ואחרית הימים תתחיל. ב-17 במרץ 2000 התכנסו מאמיני התנועה בכנסייה בכפר קָנוּנְגָה שבדרום מערב המדינה, קיבווטה התיז על המאמינים "מים קדושים" שהיו למעשה בנזין, שפך את השאר על רצפת הכנסייה, יצא ממנה והושלכה פנימה מגבת בוערת. הכנסייה הוצתה על יושביה, במה שנראה בתחילה כהתאבדות ההמונית הגדולה ביותר מאז ג'ונסטאון. המשטרה מצאה במקום כ-340 גולגולות, אך ההערכה היא שבמקום נספו כ-530 בני אדם, מהם לפחות 78 ילדים. חקירת המשטרה העלתה כי אין מדובר בהתאבדות, אלא ברצח שתוכנן על ידי מוורינדה וקיבווטרה.