stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיינה קארווי
הערות שוליים

↑  Matthew Carey, ‘Playing POTUS’ Documentary: Maya Rudolph, Dana Carvey, Will Ferrell, Alec Baldwin, Keegan-Michael Key To Tell All About Presidential Parodies, Deadline Hollywood, ‏October 8, 2024
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: – | פרס הסרטים של MTV – הצמד הטוב ביותר על המסך  1992: דיינה קארווי ומייק מאיירס – "עולמו של ויין" | הבא: 1993: מל גיבסון ודני גלובר – "נשק קטלני 3" |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007455096605171  PLWABN: 9810657248905606  BNE: XX1085161  BnF: cb14162292n (data)  GND: 1146989873  ISNI: 0000 0000 5926 364X  LCCN: no00044343  MusicBrainz: 082b2fee-bb2b-4c22-bf78-967c74d8d255  SNAC: w6m93n9j  VIAF: 61755725   WorldCat (עם VIAF): 61755725 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אבא סיקרא

אַבָּא סִיקְרָא (נולד בשנת 40 לספירה לערך[דרוש מקור], פירוש השם מארמית: "אבי הפגיון") הוא כינויו בתלמוד הבבלי של בן בטיח, מנהיג הסיקריים בירושלים. הקבוצה שעמד בראשה הייתה אחת מחוגי הקנאים המרכזיים במרד הגדול של היהודים ברומאים לפני חורבן בית שני (70-66 לספירה), ובפרט בתקופת המצור על ירושלים, שהסתיים בחורבן.
ביוגרפיה

אבא סיקרא היה בן אחותו של רבן יוחנן בן זכאי, ממנהיגי הפרושים בירושלים.
בתלמוד בבלי הוא מוזכר כ"ריש בריוני דירושלם" ("ראש הבריונים של ירושלים"), ונאמר כי ממדי גופו היו חריגים: מצוין כי אגרופו היה בגודל ראשו של אדם ממוצע, ופיו הכיל כמות גדולה בבת אחת.
בימי המצור על ירושלים היו הסיקריים ברשות אבא סיקרא ממובילי ההתנגדות לרומאים וזרעו טרור בקרב כל מי שהעז להתנגד להם, כולל פלגים קנאים אחרים, כגון זה של שמעון בר גיורא ושל אלעזר בן שמעון. על פי המסופר בתלמוד, הסיקריים שמרו על השערים ולא נתנו לאיש לצאת. כחלק מהמאבקים בין הפלגים היהודיים בעיר, הציתו קנאים בזמן המרד את כל מחסני המזון שבירושלים כדי לאלץ את תושבי העיר להילחם, בכך שגרמו לרעב כבד בעיר הנצורה.
בתלמוד מסופר, כי רבן יוחנן בן זכאי, שנמנה עם מובילי התפיסה המתונה, נפגש עם אבא סיקרא שהיה אחיינו, ובא אליו בטרוניות על שהם שרפו את אוצרות המזון ומרעיבים את כולם למוות. אבא סיקרא השיב לו שאין לו שליטה על שאר, ואם ינסה למתן אותם הם יהרגו אותו. רבן יוחנן בן זכאי שלח בהסתר לקרוא לאבא סיקרא וביקש ממנו שינסה למצוא דרך להוציא אותו מן העיר, בתקווה שיוכל להציל משהו לאחר החורבן ולשמר את לימוד התורה. אבא סיקרא יעץ לדודו שיביים את מותו כדי לצאת מהעיר, להיפגש עם המצביא הרומאי אספסיינוס. רבן יוחנן בן זכאי עשה כדבריו וכשתלמידיו הוציאו אותו בתוך ארון לקבורה הוא כמעט נדקר בידי הסיקריים, כאשר רצו לוודא שאין איש שיוצא בחיים מתוך ירושלים
”(בתרגום חופשי:) אבא סיקרא, ראש בריוני ירושלים, בן אחותו של ר' יוחנן בן זכאי היה, שלח לו: בוא אצלי בצנעא. בא, אמר לו: עד מתי אתם עושים כך וממיתים את האנשים ברעב? אמר לו: מה אעשה? אם אומר להם דבר – יהרגוני! אמר לו: תוציא אותי, ואולי יצא מזה קצת הצלה. אמר לו: החזק את עצמך כחולה, וכשישמע קול בעיר על המחלה תתעטף בתכריכים, נוציא קול על הפטירה, וכך יוציאו אותך תלמידיך שיובאו בסוד הדברים מן העיר.” (תלמוד בבלי, מסכת גיטין, פרק ה', דף נ"ו, עמוד א')
לאחר שפרצו הרומאים לעיר, הם הרגו את אבא סיקרא יחד עם שאר ראשי המרד בירושלים.
בתרבות

במאה ה-20 חתם אב"א אחימאיר, מייסד "ברית הבריונים", בשם העט "אבא סיקרא" על טוריו בשבועון "חזית העם" ובעיתון "חרות".
בשנת 2021 עלה לאקרנים הסרט "אגדת חורבן". בן בטיח-אבא סיקרא, אותו מדבב שולי רנד, הוא הפרוטגוניסט.
הערות שוליים

↑  גיטין נ"ו ע"א
↑  על פי איכה רבה (פרשה א, פסקה לא, כתב יד מינכן) וקהלת רבה (פרשה ז, פסוק יב, פסקה א, כתב יד ותיקן). בחיבור "מעשה רבן יוחנן בן זכאי" (עמוד 286, כתב יד ניו יורק, נערך בשלהי המאה ה-11), הגרסה היא: "בן אבטיח"
↑  על פי התחמוד הבבלי במסכת גיטין, מדרש איכה רבה ומדרש קהלת רבה
↑  משנה, מסכת כלים, פרק י"ז, משנה ב', ועוד
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת יומא,  פרק ח', הלכה ב'
↑  הטקסט במקור (על פי כתב יד ותיקן):

אבא סיקרא, ריש בריוני דירושלם בר אחתיה דרבן יוח' בן זכאי הוה. שלח ל'. בא בצינעא לגבאי. א'ל. עד מתי עבדיתו הכי וקטליתו ל' לעלמ' בכפנא. א'ל. ומאי איעביד. ואי אמינ' להו קטלו לי. א'ל. חזי לי תקנת' לדידי דאיפוק. איפשר דהוה לי הצלה פורתא. א'ל. נקוט נפשך בקצירי. וליתי כולי עלמא ולישיילו בך. ואייתו מידי סדיא ואגני גבך. ולימרו דנח נפשיה. וליעיילון גבך תלמידך ולא ליעול בך איניש אחרינא. ולא לירגשון בך. דאינהו ידעי דחייא קליל ממתא.
↑  "אבא סיקרא" מתקיף חכמי ישראל, שערים, 30 במרץ 1959
↑  אבא סיקרא (אב"א אחימאיר), ללא הגה וללא מפרשים, חרות, 12 בנובמבר 1948
שמעון סרברניק

| --- | --- |

 לידה:  10 באפריל 1930 לודז', הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  16 באוגוסט 2006 (בגיל 76) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
שמעון סרברניק (פולנית: Szymon Srebrnik; ‏10 באפריל 1930 – 16 באוגוסט 2006) היה ניצול שואה, אחד משלושת הניצולים היחידים ממחנה ההשמדה חלמנו. עדותו במשפט אייכמן נחשבת לאחת מעדויות השואה הקשות שנשמעו.
ביוגרפיה > ילדותו

סרברניק נולד בעיר לודז' בפולין כבן יחיד להוריו. בהיותו כבן 10 פרצה מלחמת העולם השנייה וסרברניק הועבר עם משפחתו להתגורר בגטו לודז'.
ביוגרפיה > הגעתו למחנה חלמנו

כשהיה סרברניק בן 13, בקיץ 1943, הוא צעד ברחוב בגטו לודז' עם אביו דוד בדרכם לבית הכנסת, כשלפתע נורה אביו למוות בידי חייל גרמני. מספר חודשים מאוחר יותר, בחורף 1943 נתפס סרברניק ברחובות הגטו וגורש למחנה ההשמדה חלמנו. הוא לא הורשה אפילו להודיע לאמו לאה לאן הוא נלקח. עם הגעתו למחנה, צורף ליחידה של עובדי כפייה. רגליו נכבלו באזיקים, ואורך השרשרת ביניהן היה בערך 40 סנטימטרים. האסירים הוכרחו ללבוש את האזיקים 24 שעות ביממה, כדי למנוע את בריחתם. שלשלאות אלו לא הוסרו עד תום המלחמה.
ביוגרפיה > השהות במחנה

בחודשיו הראשונים במחנה, הוא הקים צריפים ואוהלים והשתתף בבניית הקרמטוריום. ביוני 1944, כאשר החלו משלוחים קבועים של יהודי לודז' להגיע למחנה להשמדה, הוטל עליו לקבור את גופות הקורבנות אשר הומתו במשאיות גז ולעקור את הזהב משיניהם. בנוסף, הועסק סרברניק במיון חפציהם של הקורבנות, ובאחד התיקים מצא את מסמכיה של אמו. כך נודע לו כי אמו הייתה בין הנרצחים. בעדות שנתן למוזיאון יד ושם תיאר סרברניק את הרגשתו כלפי מותה של אמו: "תפקידי היה לאסוף את שיני הקורבנות. הריח היה נורא. זו לא הייתה אמי בלבד, אלפי אימהות עברו תחת ידיי. ליבי כאב על מות אמי אך היו עוד אלפים כמותה..."
בעדותו במשפט אייכמן סיפר כי מפקד המחנה הנס בותמן היה נוהג לערוך לאסירי המחנה תרגילי התעמלות מפרכים ולירות למוות באסירים אשר הותשו. במקרה אחר שיסה את כלבו הטורף בסרברניק.
במהלך 1944 הועבר ליחידה שעסקה בהטמנת גופות הנרצחים. אנשים שעבדו בעבודה זו הוצאו להורג אחת לשבועיים והוחלפו באחרים. סרברניק, שהיה בעל קול נעים (כונה על ידי הפולנים המקומיים "הזמיר מחלמנו") וזמר מוכשר, הצליח להתחבב על שומרי המחנה בזכות שירתו, וכך ניצל.
ביוגרפיה > הבריחה

באוקטובר 1944 החלו הנאצים בפירוק המחנה ובשלב זה הרגו כמחצית מבין 80 פועלי המחנה.
בלילה שבין ה-17 ל-18 בינואר 1945, ערב סגירתו הסופית של המחנה החליטו הגרמנים לחסל את "קומנדו העבודה". באסם ישבו 47 אסירים, בעלי מלאכה, ואנשי הקומנדו. איש האס אס לנץ דרש מחמישה אסירים לצאת וללכת אחריו. הוא דרש מהחמישייה לשכב על הבטן עם הפנים לקרקע. בחמישייה זו נמצא גם סרברניק, אשר שכב שלישי: "שכבנו חמישה ראשונים, שכבנו כך עם הגב למעלה. שמעתי את הירייה הראשונה, אז התחלתי להסתובב עם הראש. שמעתי את השנייה. פתאום בשלישית קיבלתי כדור... לאחר הירייה השנייה נבהלתי ורעדתי בכל הגוף ו... זה מה שהציל אותי כיוון שהדבר גרם לכך שהכדור לא פגע בגולגולת, אלא הוא עבר דרך הצוואר והחך העליון ויצא דרך האף, ולמרות פציעתי הקשה עשיתי את עצמי למת... שכבתי. עמד שם חייל גרמני ששמר על המתים... לנץ הלך עם האוזן למטה, לשמוע אם מישהו עוד מתנועע. היו כאלה שעשו כל מיני תנועות, אז הוא הוציא את האקדח וירה בהם שנית. אחרי כמה רגעים חזרה אלי ההכרה, כשראיתי שהוא בא, הפסקתי לנשום, לא נשמתי". אחרי שהנאצים עזבו, הוא התרומם וזחל לאורוותו של איכר פולני, שם התמוטט. האיכר הסיר את האזיקים מרגליו ונמנע מלהסגירו לידי הנאצים, ככל הנראה כיוון שפחד מהכוחות הרוסיים המתקרבים, יותר מאשר מהגרמנים. לאחר כ-48 שעות נמצא על ידי חיילי הצבא האדום כשהוא גוסס. הוא הועבר לבית חולים בוורשה, שם העריכו הרופאים כי יחיה רק שעות ספורות, אך הוא שרד.
ביוגרפיה > התקופה שלאחר המלחמה ועלייתו לישראל

באמצעות ארגון "הבריחה" הגיע סרברניק ב-1946 למחנה העקורים וגשייד שבאוסטריה, שם פגש בשני ילדים משארית הפליטה – שבח וייס, לימים יו"ר הכנסת ושגריר ישראל בפולין, ואחותו. וייס סיפר כי בערבי שבת היה סרברניק שר על בחורה בשם רוחל'ה, שנרצחה על ידי הגסטאפו והיה מעורר צמרמורת בלב כל הנוכחים. סרברניק וקבוצת הפליטים עלו לארץ ישראל לאחר שהות של כשנה באיטליה. הקבוצה הועברה להכשרה של מספר חודשים ליד שורש.
ב-1948 התגייס לצה"ל, שירת בחיל הקשר, והיה ממקימי המשדרים הראשונים של גלי צה"ל במחנה "פילון" ליד ראש פינה. בשנת 1949 נישא לחווה, אותה הכיר במחנה של עליית הנוער באיטליה. מנישואין אלו נולדו שתי בנותיו: לאה וציפי. בשנות ה-50 עבד בבניין בעיקר באזור עמק בית שאן. בשנת 1960 התחיל לעבוד בתעשייה הצבאית כמנהל מחלקת חשמל, עד ליציאתו לפנסיה ב-1992.
במהלך משפט אייכמן העיד סרברניק עדות מפורטת על קורותיו במחנה חלמנו. ב-1965 נקרא להעיד במשפטי הנאצים בגרמניה. בזכות עדותו וזיכרונו הפנומנלי הורשעו 11 פושעי מלחמה מאנשי הסגל של מחנה חלמנו.
בשנת 1978, כאשר צילם קלוד לנצמן את סרטו "שואה", הוא בחר בסרברניק כאחד מגיבוריו הראשיים. תמונתו של סרברניק שט בסירה על נהר הנר ומשמיע את השירים שזימר לנאצים בחלמנו נחרתה בזיכרונם של מיליוני צופים. במהלך הצילומים הוא נפגש עם בנו של האיכר הפולני אשר בחוותו הסתתר, וקיבל מידיו את השלשלאות שהסיר אביו מרגליו. בשנת 2001 תרם את האזיקים למוזיאון יד ושם. בנוסף, סייע למנהלת המוזיאון בחלמנו, ד"ר לוציה פיוליצקה נובק, בחפירות שהיא מנהלת במגמה לשחזר את מחנה ההשמדה, ועסק רבות במתן הרצאות לתלמידים.
הערות שוליים

↑  תצלומו של סרברניק מעיד במשפט אייכמן (שורה 4 מלמטה ראשון מימין)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270733605171  PLWABN: 9811572044405606  BNE: XX5012189  BnF: cb16531060k (data)  GND: 1119808316  ISNI: 0000 0000 9313 0920  LCCN: no2009069542  VIAF: 136693824   WorldCat (עם VIAF): 136693824 
האזיקים שכבלו את רגליו של סרברניק המוצגים במוזיאון יד ושם
ג'ון הרטפילד

| --- | --- |

 לידה:  19 ביוני 1891 שמארגנדורף, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  26 באפריל 1968 (בגיל 76) ברלין המזרחית, גרמניה המזרחית 
 שם לידה:  Helmut Herzfeld 
 מקום קבורה:  בית הקברות דורותיאנשטאדט 
 תקופת הפעילות:  1910–1968 (כ־58 שנים) 
 תחום יצירה:  פוטומונטז', סאטירה פוליטית, גרפיקה, צילום, אמנות חזותית 
 זרם באמנות:  דאדא 
 פרסים והוקרה:  מסדר קרל מרקס  מסדר ההצטיינות הפטריוטי בזהב  הפרס הלאומי של מזרח גרמניה 
 
ג'ון הרטפילד (באנגלית: John Heartfield‏; 19 ביוני 1891 – 26 באפריל 1968) הוא שמו האנגלי של אמן הפוטומונטז' הגרמני הלמוט הרצפלד. היה גרפיקאי גרמני, שהיה ידוע בכרזותיו הפוליטיות ובראיית הנולד החדה בכל הקשור לגרמניה ולמלחמת העולם השנייה, כבר בשנות ה-30.
ביוגרפיה

הרטפילד נולד כהלמוט הרצפלד ושינה את שמו במהלך מלחמת העולם הראשונה כדי להביע את סלידתו מן הלאומנות הגרמנית. הוא התנגד למלחמה וראה בה מלחמה אימפריאליסטית. לאחר המלחמה הוא הצטרף לקבוצת אנשים שבין חבריה היה ג'ורג' גרוס, שייסדה את קבוצת הדאדא הברלינאית. בתקופה זו הוא החל לפתח את סגנונו האמנותי שכלל שימוש בתמונות ביצירות פוטומונטז'. הרטפלד נחשב לממציא הפוטומונטאז' יחד עם אלכסנדר רודצ'נקו וראול האוסמן. הרטפילד היה קומוניסט נלהב ונהג ליצור עבודות בעלות מסרים פוליטיים שתוקפות את אויבי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה והתפרסמו ב-AIZ – עיתון הפועלים המאויר. כבר בשנות ה-20 אייר את הנאצים כמפלצות, במסגרת מאבקו בפשיזם.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 ברח הרטפילד מגרמניה. באפריל 1933 הוא עבר עם אחיו לפראג, שם המשיך לעבוד עבור העיתון AIZ בו יצר כרזה שבועית, ברובן פוליטיות וחדות כנגד המשטר הנאצי ובעד הקומוניזם. אחת מעבודותיו המוכרות יותר נעשתה בשנים אלו לעיתון זה - "הידד החמאה נגמרה", עבודה שנעשתה בעקבות אמרתו של גרינג "ברזל מחזק את הידיים, חמאה רק גורמת להשמנה". עבודה זו מתארת משפחה גרמנית תחת המשטר הנאצי ישובה לשולחן האוכל וניזונה מכלי נשק ושאריות מכונות מברזל.
כאשר הנאצים השתלטו על צ'כוסלובקיה בשנת 1938 ברח עם אחיו לאנגליה, שם המשיך הרטפילד לפעול נגד המשטר הנאצי במסגרות אמנותיות שונות. שנה אחת לאחר מכן הוא יצר עבודה בשם "Kaiser Adolf" שפורסמה בדף הראשי של העיתון פוסט. העבודה הציגה את היטלר באופן נלעג בלבושו של הקייזר הגרמני וילהלם השני. באותה שנה אף הציג בלונדון תערוכה בשם "מלחמתו של אדם אחד נגד היטלר", ותערוכה לא חוקית בבזל.
הרטפילד חזר לגרמניה בשנת 1950 והתיישב בגרמניה המזרחית. יצירותיו הוצגו במקומות רבים בעולם, בהם ברלין, סטוקהולם ותל אביב. הוא נפטר בשנת 1968 בברלין. לזכרו הוצא בול במזרח גרמניה בשנת 1971.
לקריאה נוספת

דנה אריאלי-הורוביץ, "בין נמוך לגבוה: פוטומונטאג' ברפובליקת ויימאר", קשר, 1999, גיליון 26, עמ' 56-66.
הערות שוליים

1 2  סופרים ואנשי מדע על בולי גרמניה המזרחית, על המשמר, 28 ביולי 1971
↑  חמשים שנות דאדא, על המשמר, 30 ביוני 1967
1 2  פוטומונטאז׳ים של הרטפילד, הארץ, 29 בספטמבר 1967
↑  פרופ׳ זיוה עמישי־מייזלש, האמנות החזותית והשואה, מחניים, 2 בדצמבר 1994
↑  בון מזייפת יצירות ספרותיות, קול העם, 23 בפברואר 1962
↑  תערוכת מודעות בתיאטרון הקאמרי, הארץ, 22 בנובמבר 1955
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277131705171  PLWABN: 9810599924605606  BIBSYS: 90192478  BNE: XX1302321  BnF: cb11907082q (data)  CiNii: DA00395962  GND: 118547437  ICCU: RAVV060432  ISNI: 0000 0000 8189 4288  LCCN: n79139067  LNB: 000226364  NDL: 00442820  NKC: jn20000700683  NLA: 35182980  NSK: 000784543  NTA: 069176655  PIC: 4962  RERO: 02-A000079087  RKD: 36746  SELIBR: 336452  SNAC: w632116x  SUDOC: 026917017  Trove: 855361  ULAN: 500018521  VIAF: 120725202   WorldCat (עם VIAF): 120725202
קונסטנטין צ'רניינקו

קונסטנטין אוסטינוביץ' צ'רניינקו (ברוסית: Константин Устинович Черненко;‏ 24 בספטמבר 1911 – 10 במרץ 1985) היה מדינאי סובייטי. הוא כיהן כמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ויו"ר נשיאות הסובייט העליון (נשיא המדינה) בשנה האחרונה לחייו.
ביוגרפיה

צ'רניינקו נולד בבולשאיה טס שבחבל קרסנויארסק (חבל מנהלי) בסיביר. הוא הצטרף לתנועת הנוער הקומוניסטית, הקומסומול, ב-1926, ולמפלגה הקומוניסטית ב-1931. לאחר שירות קצר במשמר הגבול, בגבול בין ברית המועצות לסין, החל קריירה של פוליטיקאי. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת במערך התחזוקה והאספקה. לאחר שירות במחוזות, עבר בשנת 1948 למולדובה בה היה אחראי על התעמולה. באותה תקופה הוא למד הוראה בקישינב וקיבל תעודת הוראה. במולדובה הוא פגש את ברז'נייב שבשנת 1960 הביא אותו למוסקבה. בחסות ברז'נייב הוא מונה בשנת 1966 לחבר מועמד בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, ובשנת 1971 מונה לחבר קבוע. באוקטובר 1977 צורף לפוליטביורו ונהיה בו חבר מלא בנובמבר 1978. במשך מספר שנים היה מזכירו של ברז'נייב ומזכיר הפוליטביורו שהיה אחראי על הפרוטוקולים והמשאלים הטלפוניים של הפוליטביורו. בשנת 1982 היה מהאישים הבודדים שהיו חברים במקביל בפוליטביורו ובמזכירות הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, והוא סומן כיורש אפשרי של ברז'נייב. אולם באמצע 1982 צורף יורי אנדרופוב למזכירות הוועד המרכזי במטרה לחסום את צ'רניינקו ולאחר מותו של ברז'נייב בנובמבר 1982 מונה אנדרופוב למזכיר הכללי.
במהלך כהונתו של אנדרופוב טענו עיתוני המערב שצ'רניינקו מוביל אופוזיציה שמרנית לאנדרופוב הרפורמטור. כאשר נעדר צ'רניינקו מאירועים ציבוריים החל מ-30 במרץ 1983 עד למאי 1983 העלו העיתונים את ההשערה שהוא הורחק על ידי אנדרופוב. אולם ביוני 1983 הופיע צ'רניינקו בישיבה של מליאת הסובייט העליון והציע את אנדרופוב להיות נשיא הסובייט העליון.
ביוגרפיה > מנהיג ברית המועצות

בפברואר 1984, לאחר מותו של יורי אנדרופוב, מונה קונסטנטין צ'רניינקו למנהיג ברית המועצות, במה שנתפס כניצחון המחנה השמרני על מועמדי המחנה הרפורמטורי, מיכאיל גורבצ'וב וגריגורי רומאנוב (אנ'). כבר בהופעתו הפומבית הראשונה כמנהיג, בהלווייתו של אנדרופוב, הוא נראה כבעל בריאות רופפת. מחלתו הראשית הייתה נפחת. מחלה זו הקשתה על לבו, שעקב כך סבל מתפקוד לקוי. בנוסף הוא היה חולה הפטיטיס כרוני, שבעקבותיה התפתחה אצלו שחמת. בהלוויה של אנדרופוב (שהוא עמד בראשה) נראה היה חלש מאוד. הוא התקשה להרים את ידו להצדיע כאשר הורידו את ארונו של אנדרופוב ובמצעד הכבוד לכבודו. בנוסף, בהספדו על אנדרופוב על גג המאוזוליאום של לנין בכיכר האדומה היה לא צלול, והורגשו נשימותיו התכופות. כתב שנכח בהלוויה תיאר את נאומו כ"לחישות קפואות". על כן בחירתו לתפקיד הבכיר נתפס כמי שיעניק ל"דור הישן" שבפוליטביורו זמן כדי לבחור מועמד מוסכם מהדור החדש של המפלגה.
חודשיים אחרי שנכנס לתפקיד המזכיר הכללי הוא נבחר ליושב ראש נשיאות הסובייט העליון.
הוא שלט בברית המועצות כחלק מטריומווירט לצד שר ההגנה דמיטרי אוסטינוב ושר החוץ אנדריי גרומיקו. עם הזמן המחלה שלו הגבילה אותו עוד ועוד והוא החמיץ פגישות בתדירות הולכת וגוברת. הוא היה מופיע לטקסים קצרצרים בקרמלין, שצולמו ותוכננו כך שיהיה ניתן להסתיר עד כמה שניתן את בעיותיו ומגבלותיו.
ביוגרפיה > מדיניות

צ'רניינקו ייצג חזרה למדיניותו של ברז'נייב. לצד זאת, הוא תמך בהרחבת תפקידי איגודי העובדים וברפורמה בחינוך ובתעמולה. השינוי הפרסונלי הגדול ביותר שערך היה פיטוריו של ראש המטה הכללי הסובייטי, מרשל ניקולאי אוגרקוב, שהוחלף על ידי מרשל סרגיי אחרומייב.
במדיניות החוץ, הוא ניהל משא ומתן להסכם סחר עם סין. למרות הקריאות לחידוש הדטאנט, צ'רניינקו עשה מעט מאוד כדי למנוע את ההסלמה במלחמה הקרה. לדוגמה, ב-1984 סיכלה ברית המועצות ביקור של אריך הונקר, מנהיג מזרח גרמניה, במערב גרמניה. בנוסף, זמן קצר לפני תחילת המשחקים באולימפיאדת לוס אנג'לס הודיעה ברית המועצות על החרמת המשחקים בשל דאגה ביטחונית ו"סנטימנטים לאומניים והיסטריה אנטי-סובייטים המשתוללת בארצות הברית". החרם נתפס כתגמול על החרם שהוטל על אולימפיאדת מוסקבה ב-1980. עם זאת, בסתיו 1984 הסכימו שתי המעצמות הגדולות לחדש את שיחות פירוק הנשק בתחילת 1985. בנובמבר 1984 נפגש צ'רניינקו עם מנהיג הלייבור הבריטי, ניל קינוק.
ביוגרפיה > מותו ומורשתו

בשלושת החודשים האחרונים לחייו כמעט ולא עזב את בית החולים הקליני המרכזי. הופעתו האחרונה הייתה ב-28 בפברואר 1985, כשבועיים לפני מותו, כאשר קיבל את מכתבי ההמלצה שלו על כך שזכה ב"בחירות" במושב בפרלמנט. בטקס זה בקושי הצליח לקום ולקבל פרחים. ביום ראשון, 10 במרץ 1985 בשעה 15:00 איבד את ההכרה ולבסוף מת בשעה 19:20 מאי ספיקת לב.
צ'רניינקו זכה להלוויה מפוארת, דומה מאוד לזו של מיכאיל סוסלוב, ליאוניד ברז'נייב, ויורי אנדרופוב: גופתו הונחה בארון פתוח מוקף בפרחים, שהוצב בבית האיגודים המקצועיים שבמוסקבה, ואלפים עברו לצפות בארונו. ב-13 במרץ הוצא ארונו, הונח על עגלה שנגררה על ידי נגמ"ש והוסע לכיכר האדומה, שם נקבר בטקס מרשים בבית הקברות של חומת הקרמלין. כמו כן, הוכרזו שלושה ימי אבל.
צ'רניינקו היה אחד המנהיגים האפורים ששלטו בברית המועצות ולא הותיר חותם משמעותי על המדינה. היסטוריונים נוהגים לכנותו "הצל של ברז'נייב", ותקופתו שלו ושל אנדרופוב לפניו מכונות בהיסטוריה "תקופת הדמדומים", בין תקופת ברז'נייב לגלאסנוסט ולפרסטרויקה של גורבצ'וב.
מרחב מנה (אלגברה ליניארית)

באלגברה ליניארית, מרחב מנה של מרחב וקטורי  V המתקבל מתת-מרחב  W, הוא מרחב וקטורי המתקבל כתוצאה מ"דחיסת"  W ל-0. המרחב המתקבל בצורה זו מסומן  V/W. הגדרה זו יצר פאול הלמוס בשנת 1947 בספרו "Finite dimensional vector spaces".
הגדרה

יהא  V מרחב וקטורי מעל שדה  \mathbb {F} , ויהי  W תת-מרחב שלו. נגדיר יחס שקילות על ידי  v\sim u\Leftrightarrow v-u\in W עבור כל  v,u\in V. ניתן להוכיח כי אכן מדובר ביחס שקילות.
מסמנים את מחלקת השקילות של וקטור  v\in V להיות  \left[v\right]=\left\{u\in V\mid u\sim v\right\}, ומתבוננים בקבוצת מחלקות השקילות הללו המסומנת ב- V/W.
ניתן להוכיח כי אם  v_{1}\sim v_{2} ו- u_{1}\sim u_{2} אז בהכרח גם  v_{1}+u_{1}\sim v_{2}+u_{2}. כמו כן, אם  v\sim u ו- \lambda \in \mathbb {F}  אז גם  \lambda v\sim \lambda u. בזכות שתי תכונות אלו ניתן להגדיר באופן טבעי על  V/W מבנה של מרחב וקטורי מעל  \mathbb {F} , על ידי פעולת חיבור  \left[v\right]+\left[u\right]=\left[v+u\right] וכפל בסקלר  \lambda \cdot \left[v\right]=\left[\lambda \cdot v\right]. פעולות אלו אינן תלויות בבחירת הנציג של מחלקות השקילות ולכן מוגדרות היטב.
המרחב הווקטורי  V/W עם פעולות אלו נקרא מרחב המנה של  V על  W.
לממד של המרחב הווקטורי  V/W קוראים הקו-ממד של  W ב- V ומסמנים אותו ב- \operatorname {codim} (W):=\operatorname {dim} (V/W). ניתן להראות כי אם  V מרחב וקטורי מממד סופי, אז  \dim \left(V/W\right)=\dim \left(V\right)-\dim \left(W\right).
דוגמאות למרחב מנה

עבור המרחב הווקטורי  V=\mathbb {R} ^{2} ותת-המרחב  W=\left\{\left(x,y\right)\mid x=y\right\} (הישר העובר בראשית בשיפוע 1), מרחב המנה שיתקבל  V/W הוא אוסף כל הישרים בשיפוע 1 ב- \mathbb {R} ^{2}, ומרחב זה איזומורפי למרחב  \mathbb {R} .
באופן כללי יותר, אם נתבונן במרחב הווקטורי  \mathbb {R} ^{n} ובתת מרחב שלו  \mathbb {R} ^{m} לאיזה  m<n המשוכן בו באופן טבעי, אז נקבל כי מרחב המנה  \mathbb {R} ^{n}/\mathbb {R} ^{m} איזומורפי באופן טבעי למרחב  \mathbb {R} ^{n-m}.
באופן עוד יותר כללי, אם  V=W\oplus U, אז מרחב המנה  V/U איזומורפי באופן טבעי למרחב  W.
יהי  \left(X,{\mathcal {F}},\mu \right) מרחב מידה. נקבע  1\leq p<\infty  כלשהו, ויהי  L^{p} אוסף הפונקציות המדידות מהצורה  X\to \mathbb {R}  או  X\to \mathbb {C} , המקיימות  \|f\|_{p}\equiv \left(\int _{X}|f|^{p}\;\mathrm {d} \mu \right)^{1/p}<\infty . מאי-שוויון מינקובסקי נובע כי  \|\|_{p} מקיימת את אי-שוויון המשולש, ולכן היא נורמה-למחצה של  L^{p}. כדי להפוך את  \|\|_{p} לנורמה, התכונה החסרה היא כי  f\neq g\Longrightarrow \|f-g\|_{p}\neq 0. כדי לתקן זאת, ניתן להתבונן בתת-המרחב  W=\ker \|\|_{p}=\left\{f\in L^{p}\mid \|f\|_{p}=0\right\} (נשים לב כי מרחב זה אינו תלוי ב- p), ונקבל כי על המרחב  L^{p}/W, מתקבלת על ידי  \|\|_{p} נורמה טבעית.
הערות שוליים

↑  Eric W. Weisstein, Quotient Vector Space, mathworld.wolfram.com (באנגלית)
↑  Codimension - Encyclopedia of Mathematics, encyclopediaofmath.org
אלכסנדר קרנסקי

אלכסנדר פיודורוביץ' קֶרֶנסקי (ברוסית: Александръ Ѳедоровичъ Керенскій; 22 באפריל (על פי הלוח היוליאני; 4 במאי על פי הלוח הגרגוריאני) 1881 – 11 ביוני 1970) היה פוליטיקאי רוסי, חבר במפלגה הסוציאל-רבולוציונרית שכיהן כראש הממשלה השני של ממשלת המעבר הרוסית לאחר מהפכת פברואר, והודח על ידי הבולשביקים במהפכת אוקטובר.
שנים ראשונות

קרנסקי נולד בסימבירסק (כיום אוליאנובסק), לפיודור קרנסקי שהיה מנהל בית ספר, ובין השאר לימד את ולדימיר איליץ' לנין, יריבו הגדול לימים, בגימנסיה בעיר. קרנסקי קיבל תואר בעריכת דין מאוניברסיטת סנקט פטרבורג ב־1904. כעורך דין הוא הגן לעיתים קרובות על מהפכנים אנטי-צאריים, מתוך אהדה למניעיהם. ב־1905 נאסר באשמת השתייכות לקבוצה סוציאליסטית לוחמנית. הוא נבחר לדומה (בית הנבחרים הרוסי) הרביעית ב־1912 כחבר מפלגת הטרודוביקים. קרנסקי היה נואם מבריק ומנהיג פרלמנטרי מוכשר, ונהיה חבר במועצת המעבר של הדומה כסוציאליסט-מהפכן ומנהיג של האופוזיציה הסוציאליסטית למשטרו של הצאר ניקולאי השני. קרנסקי היה אחד ממנהיגי הבונים החופשיים הפוליטיים ברוסיה, ובשנים 1915–1916 תפקד כמזכיר מועצת הבונים הרוסית העליונה.
קרנסקי היה אחד ממנהיגיה הבולטים של מהפכת פברואר ב־1917 והוא התמנה לתפקיד סגן־יושב־הראש של סובייט פטרוגרד (מועצת הפועלים). כשקמה ממשלת המעבר תפקד בתחילה כשר המשפטים. לאחר מכן נתמנה לשר המלחמה והצי במאי, והשקיע מאמצים ניכרים בארגון מתקפת יוני, שנכשלה. ביולי 1917, בעקבות משבר יולי, התמנה לראש הממשלה במקום גאורגי לבוב.
כראש ממשלה

בעייתו העיקרית של קרנסקי בשלטון הייתה שרוסיה הייתה מותשת לאחר שלוש שנות לחימה במלחמת העולם הראשונה, ואזרחי רוסיה לא רצו דבר מלבד שלום. לנין והמפלגה הבולשביקית שלו הבטיחו "שלום, אדמה ולחם" על פי השיטה הקומוניסטית, והצבא היה בתהליכי התפרקות בשל עריקתם ההמונית של אלה מהחיילים שהיו פועלים ואיכרים. אך קרנסקי ושאר המנהיגים הפוליטיים חשו עצמם מחויבים לבעלות-בריתה של רוסיה, וחששו, בצדק, כי גרמניה תדרוש שטחים עצומים מרוסיה תמורת הסכם שלום. סירובו של קרנסקי לפרוש מהמלחמה הביא עליו את מפלתו.
לאחר ניסיון ההפיכה הכושל של פרשת קורנילוב באוגוסט והתפטרות השרים, מינה עצמו קרנסקי גם כמפקד העליון של הצבא במקום הגנרל קורנילוב. במעמדו זה ארגן את הממשלה מחדש, והכריז על רוסיה כרפובליקה דמוקרטית. במהלך פרשת קורנילוב חימש קרנסקי את פועלי פטרוגרד (כיום שוב סנקט פטרבורג) הבירה, אך במהלך אוקטובר רוב הפועלים האלו עברו לצד הבולשביקים. לנין פעל בנחישות כדי להפיל את ממשלתו של קרנסקי לפני שזו תקבל לגיטימציה בבחירות לאספה מכוננת. וכך, ב־25 באוקטובר (7 בנובמבר בלוח הגרגוריאני) תפסו הבולשביקים את מוסדות השלטון במה שנודע כמהפכת אוקטובר.