stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קזואיסטיקה
הערות שוליים

1 2  הרב פרופ' אברהם שטיינברג, אנציקלופדיה הלכתית רפואית, ערך תורת המוסר היהודית, עמ' 640
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284865305171  BNE: XX528595  BnF: cb13318602k (data)  GND: 4250530-6  LCCN: sh85020764
פרנקיה המערבית

| --- | --- |

 ממשל
 משטר:  מונרכיה
 ראש המדינה:  מלך
 שפה נפוצה:  לטינית   גאלו-רומנית
 עיר בירה:  פריז
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה 
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך הקמה:  843
 פירוק:   
 תאריך פירוק:  987
 ישות קודמת:  האימפריה הפרנקית   לותרינגיה
 ישות יורשת:  ממלכת צרפת ממלכת צרפת    צרפת בימי הביניים
 שליטים בולטים:  קרל הקירח (840–877)   המלך לואי החמישי (986–987)
 דמוגרפיה
 דת:  נצרות קתולית
 כלכלה
 מטבע:  דינאר צרפתי
 שונות
 
 
פרנקיה המערבית (בגרמנית: Westfrankenreich; בצרפתית: Francie occidentale), או ממלכת הפרנקים המערבית, הייתה ממלכה שהתקיימה בחלקה המערבי של האימפריה הקרולינגית שנפל בחלקו של קרל הקירח, נכדו של קרל הגדול, כתוצאה של הסכם ורדן (843).
האימפריה הפרנקית, שאוחדה תחת קרל הגדול, היוותה חלק גדול של מערב אירופה. הסכם ורדן נחתם אחרי שלוש שנים של מאבק בין שלושת נכדיו (840–843), שבמרוצתן קרל הקירח תמך באחיו לודוויג הגרמני נגד אחיהם לותאר הראשון, שירש את תוארו של קרל הגדול כקיסר הרומאים (מאוחר יותר קיסר האימפריה הרומית הקדושה, החל באוטו הראשון).
האימפריה הקרולינגית של הפרנקים התקיימה דור אחד בלבד בראשותו של לואי החסיד, בנו של קרל הגדול. נחלותיו הרבות כללו את צפון איטליה (לומבארדיה), את צרפת (מלבד ברטאן), את ארצות השפלה, את רובה של אוסטריה ואת גרמניה. נחלות אלה חולקו לפי הסכם ורדן לפרנקיה המערבית, פרנקיה המזרחית ופרנקיה התיכונה.
אם כי עברה תקופה של מריבות לפני שהשיגה יציבות באמצעות השושלת הקאפטינגית, פרנקיה המערבית היוותה את הבסיס לייסודה של ממלכת צרפת, ולצרפת המודרנית. היא חולקה לתשעה אזורים פיאודליים: אקיטן, ברטאן, בורגונדיה (אנ'), קטאלוניה, פלנדריה, גסקוניה, ספטימניה איל-דה-פראנס וטולוז.
ב-987, אחרי מאבק בין שתי משפחות מלוכה, ייסד איג קאפה, דוכס הפרנקים ורוזן פריז, את השושלת הקאפטינגית שמשלה בצרפת כבית ולואה וכבית בורבון במרוצת שמונה מאות שנה.
קבוצת קדם

| --- | --- |

קבוצת קדם, 1921
 פעילות:  מסגרת הגנתית באזור יפו וסביבתה
 מדינה:  ישראל
 מייסדים:  שמשון בלוך
 אנשי מפתח:  שמשון בלוך, ראובן גולדברג, זיידה ויינשטיין, אלחנן לוריא, יצחק מונין, מנחם בן גורי, יעקב צלניק, אריה רובינשטיין, משה יודוביץ, דולק טייכנר
 תקופת הפעילות:  1920–1929 (כ־9 שנים)
 
שמשון בלוך על הסוס. התמונה צולמה ב-1918 בבקעת הירדן סמוך ליריחו עם גדוד 39 של קלעי המלך
קבוצת קדם הייתה מסגרת הגנתית, אשר הוקמה בשנת 1920 והיוותה את אחד מגרעיניו הראשונים של ארגון ההגנה בתל אביב.
רקע

קבוצת קדם הייתה אחת מכמה קבוצות דומות, אשר טרם הצטרפותן לארגון ההגנה פעלו על בסיס מקומי וללא תאום או פיקוד אזורי. מסגרת זו התבססה בעיקרה על יוצאי הגדודים העבריים לשעבר, ופעלה להגן על האוכלוסייה היהודית באזור יפו וסביבתה.
יוזם הקמתה ומפקדה הראשון היה שמשון בלוך, בעברו חייל בגדוד נהגי הפרדות, אשר נטל חלק במערכה בגליפולי בשנת 1915, ולאחר מכן חייל בגדוד 39 של קלעי המלך, אשר נטל חלק בקרבות השחרור האחרונים של הצבא הבריטי בעמק הירדן בשנת 1918.
קבוצת זו, אשר מנתה בשיאה ככל הנראה כ-50 איש, השתכנה ופעלה במבנה בו שכן בעבר מלון הפאר "בלה ויסטה" (כיום אזור גן צ'ארלס קלור). מבנה זה נרכש מאחר יותר על ידי חברת הבניה "קדם", אשר הפכה אותו למשכן למשרדיה ולמגורים עבור עובדיה, ומכאן נגזר גם שמה של הקבוצה.
במאורעות תרפ"א (מאי 1921) בלטה הקבוצה בפעילותה להגנת יהודי האזור מפני הפורעים הערבים . זאת, היות שהייתה היחידה אשר החזיקה בנשק מבין מסגרות ההגנה שפעלו באזור. בין 47 היהודים שנפלו חלל במאורעות אלה היה גם חבר קבוצת קדם, משה סטרלצין, אשר נהרג כאשר ניסה להציל משפחה יהודית בשכונת נווה שלום. עם תום המאורעות השתלבה קבוצה זו עם ארגון ההגנה הארצי ופעלה במסגרתו. גם בשנים שלאחר מכן, היוותה קבוצת קדם כוח מגן מרכזי בעיר.
לדברי אחד ממפקדיה, ראובן גולדברג, מתוך קבוצת קדם יצאו בשנים שלאחר מכן רבים ממפקדיה של "ההגנה" בתל אביב.
הערות שוליים

↑  מוסה ברנר, עשרה מי יודע? (עשרת מפקדי ה"הגנה" של העיר תל-אביב), תל-אביב: הוצאת המחבר, תשמ"ח, עמ' 23
1 2  שאול אביגור ואחרים (עורכים), ספר תולדות ההגנה, כרך ב', חלק ראשון, הספריה הציונית, תל־אביב: הספריה הציונית, תל־אביב, תשל"א, מהדורה שלישית, עמ' עמ' 277
1 2  תומר דרור, ראשיתה של קבוצת קדם ושילובה בארגון ההגנה בתל־אביב, באתר מערכות, ‏דצמבר 2020
↑  תומר דרור, מערכות הגנה - ע"מ 153-160, ‏דצמבר 2020, טבת תשפ"א
↑  עורך יוסף אריכא, מחבר שמעון-דוד יפה, בימי הדמים בשנת תרפ"א, בתוך: תל-אביב, מקראה היסטורית-ספרותית, תל-אביב: עיריית ת"א, 1959, עמ' 99
↑  , משה סטרלצין, "הארץ", 8 מאי 1921, ע"מ 3
↑  עורך יוסף אריכא, מחבר יוסף דקל, משטרת תל-אביב וה"הגנה", בתוך: תל-אביב, מקראה היסטורית-ספרותית, תל-אביב: עיריית תל-אביב, 1959, עמ' 109
קבוצת הקומנדו של קדם משנת 1921 בתל אביב
קולינריה

תערוכה קולינרית בטאיוואן, 2007, אולם הגורמה
קולינריה היא אמנות הבישול והאכילה, המהווה תת-תחום בגסטרונומיה. הקולינריה החלה את דרכה כאשר אכילה חדלה להיות צורך הישרדותי בלבד והפכה מקור להנאה. בניגוד לאכילה הישרדותית, ששמה דגש על צרכים תזונתיים, הקולינריה שמה דגש על טעם, מראה וריח.
הקולינריה נולדה במטבחי המלכים ונועדה לספק את גחמותיהם ולכן רבים מהמתכונים הקלאסיים הם קפריזיים ובלתי ישימים כיום. לעומת זאת חלק ניכר ממתכונים אלה שבעבר היו נגישים אך ורק לאנשי האצולה הפכו עממיים יותר בעקבות התפתחות המסחר והתעשייה. אחת הסיבות היא שבעבר תבלינים היו שווים את משקלם בזהב ואף יותר.
כיום הקולינריה אינה נחלת העשירים והאצילים וכל אדם שמתעניין בנושא, מוצא את עצמו מוקף במידע מספרי בישול, תוכניות בישול בטלוויזיה וסדנאות פרטיות עם שפים מקצועיים. כמו כן הקולינריה אינה מתעלמת עוד ממטבחים עממיים והם נחשבים לחלק חשוב בהיסטוריה של כל מדינה.
קולינריה בישראל

המגוון הרחב של העדות והמסורות בישראל הביא עמו שפע של מאכלים וסגנונות המעשירים את התפריטים בישראל. בשנים האחרונות קפצה ישראל קדימה מבחינת ידע ומודעות קולינרית, הקהל הישראלי הכיר מטבחים חדשים ושונים ואכילה במסעדה הפכה להיות צורת בילוי פופולרית, שפים ישראלים קיבלו מעמד מכובד ובתמורה הם ממשיכים לנסות לייצב את מעמדה של המדינה בתחום הקולינרי.
החל משנת 2012 פועלת בישראל העמותה הישראלית לתרבות קולינרית, השואפת למציאות בה הקולינאריה הישראלית זוכה להכרה ציבורית ורשמית ומקבלת, על בסיס הכרה זו, מקום הולם במסגרת המדיניות והתשתית החינוכית-תרבותית של מדינת ישראל.
קירישימה (אוניית מערכה, 1913)

| --- | --- |

קירישימה ב-1937
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי הקיסרי היפני
 דגל הצי:  הצי הקיסרי היפני
 סדרה:  סיירות המערכה מסדרת קונגו
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מיצובישי
 הוזמנה:  1911
 תחילת הבנייה:  17 במרץ 1912
 הושקה:  1 בדצמבר 1913
 תקופת הפעילות:  19 באפריל 1915 – 15 בנובמבר 1942 (27 שנים)
 אחריתה:  טובעה ב-15 בנובמבר 1942 במהלך הקרב הימי על גוודלקנל
 מיקום:  9°05′00″S 159°42′00″E﻿ / ﻿9.08333333°S 159.7°E﻿ / -9.08333333; 159.7 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  37,187 טון
 אורך:  222 מטרים
 רוחב:  31 מטרים
 שוקע:  9.7 מטרים
 נתונים טכניים
 מהירות:  30 קשר (56 קמ"ש)
 גודל הצוות:  1,360
 טווח שיוט:  10,000 מיילים ימיים במהירות 14 קשרים (19,000 ק"מ ב-26 קמ"ש)
 הנעה:  4 טורבינות קיטור, 8 דודי שמן מדגם קמפון
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חזית צריחי התותחים הראשיים - 254 מ"מ  דפנות גוף האנייה – 320 מ"מ  הסיפון הראשי – 200 מ"מ 
 חימוש:  8 תותחים בקוטר 356 מ"מ (14 אינץ')(4×2)  16 תותחים בקוטר 152 מ"מ (6 אינץ')(8×2)  8 תותחים בקוטר 127 מ"מ (5.0 אינץ')  תותחי נ"מ בקוטר 25 מ"מ
 
אוניית המערכה קירישימה (ביפנית: 霧島) הייתה אוניית מערכה של הצי הקיסרי היפני ששירתה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, והייתה האונייה השלישית בסדרת סיירות המערכה מסדרת קונגו. בניית האונייה החלה ב-1912 במספנות מיצובישי בנגסאקי, והיא נכנסה לשירות ב-1915, ביחד עם אוניית האחות שלה הרונה.
ב-1927 עברה קירישימה שיפוצים נרחבים, וסיווגה השתנה לאוניית מערכה, וב-1934 עברה סבב שיפוצים נוסף, שבמהלכו הורחב גוף האונייה ומערכת ההנעה שופרה. לאחר מכן סווגה קירישימה מחדש כאוניית מערכה מהירה, והצטרפה לכוח הליווי של נושאות המטוסים היפניות. במהלך מלחמת סין–יפן השנייה שימשה קירישימה בעיקר כנושאת חיילים לסין, ועם פרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט הצטרפה לכוחות הצי היפני בהתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941.
קירישימה השתתפה ברבים מקרבות הצי הקיסרי היפני בראשית 1942, בהם כיבוש איי הודו המזרחיים, והפשיטה באוקיינוס ההודי. קירישימה אף השתתפה בקרב מידוויי, בו הצטרפה לכוח הליווי של נושאות המטוסים של תת-אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, ולאחר מכן פעלה באיי שלמה במהלך קרב גוודלקנל. היא ליוותה את נושאות המטוסים היפניות בקרב איי שלמה המזרחיים, והשתתפה בהפצצת שדה הנדרסון במהלך הקרב הימי על גוודלקנל. בקרב לילי בליל 14–15 בנובמבר 1942 הסבה קירישימה נזק כבד לאוניית המערכה האמריקנית דקוטה הדרומית לפני שספגה בעצמה נזק כבד מאוד מאש אוניית המערכה וושינגטון, והיא שקעה בסופו של דבר בבוקר 15 בנובמבר מול חופי גוודלקנל.
תכנון ובנייה

קירישימה היא האונייה השלישית מתוך ארבע אוניות בסדרת סיירות המערכה קונגו שתכנן המהנדס הבריטי ג'ורג' ת'ורסטון. היפנים הזמינו את בניית אוניות הסדרה בתגובה להשקת סיירת המערכה הבריטית אה"מ אינווינסיבל ב-1908, כדי לשמור על מאזן הכוחות בימים. תכנון האוניות נבנה על שאיפת היפנים לבנות אונייה שתוכל להתמודד עם סיירות המערכה הבריטיות, ובשל חימושם והשריון הכבד שלהן היו אוניות סדרת קונגו אוניות המלחמה היפניות הגדולות ביותר באותה עת.
שדרית הקירישימה הונחה במספנות מיצובישי בנגסאקי ב-17 במרץ 1912, והיא הושקה ב-1 בדצמבר 1913. לאחר טיפולים אחרונים ומספר ניסויי ים, נכנסה קירישימה לשירות בצי הקיסרי היפני ב-19 באפריל 1915 תחת פיקודו של קפטן קמאיה רוקורו.
תכנון ובנייה > חימוש

סוללת התותחים הראשית של קירישימה כללה שמונה תותחי 360 מ"מ (14 אינץ') בארבעה צריחים – שניים בקדמת האונייה, ושניים בחלקה האחורי. תותחים אלה יכלו לירות תחמושת חודרת שריון או תחמושת מרסקת לטווח מקסימלי של 19.14 מילים ימיים (35.45 ק"מ), בקצב של שני פגזים בדקה. מחסני התחמושת של האונייה איפשרו אחסנת תשעים פגזים לכל תותח.
סוללות התותחים המשניות כללו שישה עשר תותחי 150 מ"מ (6 אינץ') שנפרסו לאורך גוף האונייה, שמונה תותחי נ"מ 76 מ"מ (3 אינץ'), ושמונה צינורות טורפדו. במהלך סבב השיפוצים השני של קירישימה הוסרו כל תותחי ה-76 מ"מ ובמקומם הותקנו שמונה תותחי 130 מ"מ (5 אינץ'), וכן נוספו מספר תותחי נ"מ 25 מ"מ (1 אינץ').
שירות > 1927-1914: סיירת מערכה

קירישימה נכנסה לשירות ב-15 באפריל 1915 ביחד עם האונייה-האחות שלה הרונה, ויחד הן יצרו את פלגת אוניות המערכה הראשונה. לאחר שבעה חודשים של מבחני ים עברה קירישימה לפלגת אוניות המערכה השלישית, וקפטן שימה טקאשי קיבל את הפיקוד עליה. באפריל 1916, במסגרת מעורבות האימפריה היפנית במלחמת העולם הראשונה עזבו קירישימה והרונה לראשונה את יפן והפליגו לסיור בים סין המזרחי, ועד סוף המלחמה ערכו מספר סיורים לאורך החוף הסיני.
לאחר מלחמת העולם הראשונה השתלטה האימפריה היפנית על שטחי הקיסרות הגרמנית באוקיינוס השקט, ושמרה על יחסים טובים עם בריטניה ועם ארצות הברית. לפיכך נותר הצי הקיסרי היפני ללא פעילות מבצעית, וקירישימה ואוניות מלחמה גדולות נוספות העבירו את מרבית השנים שבין שתי מלחמות העולם במעגן.
אמנת וושינגטון, שנחתמה ב-1922, הגבילה את גודלו של הצי הקיסרי היפני ונקבעה בה הקפדה על יחס של 5:5:3 במספר ספינות המלחמה בין ארצות הברית, בריטניה והאימפריה היפנית. באמנה אף נאסר על היפנים לבנות אוניות מערכה חדשות, אך שיפורים לאונית קיימות הותר.
שירות > 1934-1927: אוניית מערכה

תחת מגבלות אמנת וושינגטון, פנו היפנים לשפר את אוניות המערכה ואת סיירות המערכה שהיו ברשותם. קירישימה נכנסה לשיפוצים בראשית 1927: שריון נוסף הגן על מחסני התחמושת ואמצעים נגד טורפדו נוספו. מערכת דוודים חדשה העניקה לקירישימה מהירות גבוהה יותר, והמבנה העילי של הספינה נבנה מחדש בצורת פגודה על מנת לאפשר מקום להתקנת אמצעי לחימה נוספים. כמו כן, לקירישימה נוספו מתקנים שאיפשרו לה לשגר ולקלוט מטוסים ימיים. עבודות השיפורים שנערכו בסיירות הקרב מסדרת קונגו הסתיימו באפריל 1930, ובסופן נוספו כ-4,000 טון לכל אחת מהספינות.
ב-1931 פלשו היפנים למנצ'וריה, ובתגובה הכריז חבר הלאומים ב-1933 שהאימפריה היפנית הפרה את הריבונות הסינית בפלישתה למנצ'וריה. בתגובה להכרזה פרשה האימפריה היפנית מחבר הלאומים באותו יום, ומיד התנערה אף מאמנת וושינגטון ומאמנת לונדון, ובכך למעשה התנערה מכל ההגבלות על החימוש שהוטלו עליה.
שירות > 1941-1934: אוניית מערכה מהירה

בנובמבר 1934 עלתה קירישימה על מבדוק יבש לסבב שיפוצים נוסף, שנועד להתאימה לפעילות עם נושאות המטוסים היפניות המהירות. לירכתי האוניה נוספו 8 מטרים, ומערכות בקרת אש נוספו למבנה העילי. דוודיה הוסרו ובמקומם הותקנו שמונה דוודים המופעלים בשמן ומערכת טורבינות חדשה. מערכות שיגור מטוסים ימיים חדשות איפשרו לקירישימה לשאת את המטוסים הימיים המתקדמים ביותר של הצי הקיסרי, וסוללות תותחי 130 מ"מ ותותחי נ"מ 25 מ"מ הוסיפו לכוח האש שלה.
גם שריון האונייה עבר מקצה שיפורים. חגורת שריון בעובי 320 מ"מ הקיפה את גוף הספינה, לוחות שריון בעובי 254 מ"מ הגנו על צריחי התותחים, ושריון בעובי 102 מ"מ הגנו על הסיפונים. מקצה השיפורים הסתיים ביוני 1936, ובסופו סווגה מחדש קירישימה כאוניית מערכה מהירה, עם מהירות של 30.5 קשרים (56.5 קמ"ש).
מ-1936 ועד 1939 פעלה קירישימה עם אוניות מערכה אחרות מול חופי סין, ושימשה בעיקר כנושאת חיילים במהלך מלחמת סין–יפן השנייה. בנובמבר 1939 שבה קירישימה ליפן כדי לעבור שיפוצים נוספים.
ב-26 בנובמבר 1941 יצאה קירישימה ממפרץ הִיטוֹקַאפּוּ בחופו המזרחי של האי איטורופ שבאיים הקוריליים, ביחד עם אוניית המערכה היאיי ושש נושאות מטוסים מהצי האווירי הראשון בדרכן להוואי. ב-7 בדצמבר 1941 תקפו מטוסי הצי הקיסרי את בסיס הצי האמריקני בפרל הארבור, וטיבעו ארבע אוניות מערכה אמריקניות וכלי שיט נוספים. בסוף המתקפה, ולאחר שהאימפריה היפנית הכריזה מלחמה על ארצות הברית, שבה קירישימה ליפן.
לקריאה נוספת

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
Andrieu D'Albas, Death of a Navy: Japanese Naval Action in World War II, Devin-Adair Pub, 1965
Paul S Dull, A Battle History of the Imperial Japanese Navy, 1941–1945, Naval Institute Press, 1978
Richard B Frank, Guadalcanal: The Definitive Account of the Landmark Battle, Penguin Group, 1990
Eric Hammel, Guadalcanal: Decision at Sea: The Naval Battle of Guadalcanal, November 13–15, 1942, Pacifica Press, 1998
Eric Lacroix & Linton Wells, Japanese Cruisers of the Pacific War, Naval Institute Press, 1997
John B. Lundstrom, First Team And the Guadalcanal Campaign: Naval Fighter Combat from August to November 1942, Naval Institute Press, 2005
Samuel Eliot Morison, The Struggle for Guadalcanal, August 1942 – February 1943, vol. 5 of History of United States Naval Operations in World War II, Little, Brown and Company, 1958
קירישימה עם נושאת המטוסים אקאגי
אוניית המערכה האמריקנית וושינגטון יורה על קירישימה בקרב הימי על גוודלקנל
קבוצת קזבלנקה

קבוצת קזבלנקה, המכונה גם "גוש קזבלנקה", הייתה אגודה לא רשמית קצרת מועד של מדינות אפריקאיות עם חזון משותף לעתיד אפריקה ולפאן-אפריקניזם בתחילת שנות השישים. הקבוצה הייתה מורכבת משבע מדינות בראשות מנהיגים בעלי השקפה שמאל-רדיקלית, בעיקר ממדינות צפון אפריקה: אלג'יריה, מצרים, גאנה, גינאה, לוב, מלי ומרוקו . הסכסוך והפשרה שבאה לאחר מכן בין קבוצת קזבלנקה וקבוצת מונרוביה הובילו בסופו של דבר להקמת ארגון האיחוד האפריקאי .
היסטוריה

הקבוצה נפגשה לראשונה בכנס אשר נערך בשנת 1961 בעיר קזבלנקה, ומכאן שמה של הברית. בכנס זה התכנסו כמה ממנהיגי היבשת הבולטים כגון גמאל עבד אל-נאסר ממצרים, קוואמה נקרומה מגאנה וסקו טורא מגינאה .
אותם מנהיגים התאחדו תחת ההשקה כי ישנו צורך באיחוד פוליטי בקרב מדינות אפריקה, או לחלופין בפדרציה אפריקאית. הם האמינו שרק שילוב משמעותי ועמוק בין המדינות, כפי שקרה ליבשת השכנה אירופה באמצעות איחוד האירופי, תאפשר לאפריקה להביס את הקולוניאליזם, להשיג שלום בר קיימא ולטפח דיאלוג תרבותי בין המדינות, ובכך להגביר את ההשפעה הגאו-פוליטית של היבשת ואת פיתוחה הכלכלי. למעשה, אותם מנהיגים האמינו בהעברת סמכויות רבות מממשלות לאומיות לסמכות פאן-אפריקאית על-לאומית. נקרומה אף התווכח על כינון צבא פאן-אפריקאי, שניתן לפרוס אותו כדי להילחם בקולוניאליזם או בשלטון המיעוט הלבן ברחבי היבשת. ססמתו הפאן-אפריקאית המפורסמת הייתה "אפריקה חייבת להתאחד!"
עם זאת, בסופו של דבר קבוצת קזבלנקה נכשלה בהשגת מטרותיה, שכן רוב המנהיגים האחרים באפריקה לא תמכו בשינוי קיצוני כזה. רעיונותיה של יריבתה, קבוצת מונרוביה - שגם היא האמינה בפאן-אפריקניזם שלא על חשבון הלאומיות והמדינה העצמאית, היו יותר מקובלים בקרב מנהיגים אלו.
ב -1963 הוקם ארגון אחדות אפריקה (OAU). כל חברי הקבוצות הצטרפו לאיחוד זה והשאירו את המחלוקות ביניהם מאחור. ארגון OAU, כיום האיחוד האפריקאי, הצליח להשיג שילוב ואחדות של המדינות החברות בו בצורה מוגבלת, כאשר האיחוד היווה את מימוש השקפותיהם של חברי קבוצת מונרוביה ודחיית הרעיונות של המדינות החברות בקבוצת קזבלנקה.
בנוסף לחילוקי דעות על אופי האחדות האפריקאית, עמדותיהם של שתי הקבוצות בנוגע לסכסוכים באלג'יריה וקונגו היו שונות. בעוד חברי קבוצת קזבלנקה התחייבו לתמוך בחזית השחרור הלאומי במאמציה להילחם על עצמאותה של אלג'יריה מצרפת, תמכה קבוצת מונרוביה באויביה, הצרפתים.
ראו גם

האיחוד האפריקני
פדרליזם
הערות שוליים

↑  "La Conférence de Casablanca". Zamane (בצרפתית). 2012-11-30. נבדק ב-2019-05-28.
↑  "Group Evolution". African Development Bank Group. אורכב מ-המקור ב-2014-03-26. נבדק ב-26 במרץ 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pierre Englebert & Kevin C. Dunn (2013), Inside African Politics, London: Lynne Pienner, p. 320–321
↑  Kwame Nkrumah (1963), Africa Must Unite, London: Heinemann
↑  Pierre Englebert & Kevin C. Dunn (2013), Inside African Politics, London: Lynne Pienner, p. 320–321
כיכר האיחוד האפריקאי (Place de l'Unité Africaine) בקזבלנקה
קלווין קליין (חברה)

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  קלווין קליין, Barry K. Schwartz 
 תקופת הפעילות:  1968–הווה (כ־56 שנים) 
 חברת אם:  PVH 
 מיקום המטה:  ארצות הברית ניו יורק, ארצות הברית
 ענפי תעשייה:  אופנה, תעשיית הביגוד 
 מוצרים עיקריים:  ביגוד, בושם 
 מנכ"ל:  שריל אבל-הודג'ס
  
 www.calvinklein.com
 
חנות של קלווין קליין בהונג קונג
הלבשה תחתונה ממותגת לנשים מתוצרת קלווין קליין
קלווין קליין בע"מ (באנגלית: Calvin Klein Inc. היא חברת אופנה אמריקאית. החברה נודעה בשנות ה-80 של המאה ה-20 בהלבשה התחתונה ובבגדי ג'ינס שייצרה. בנוסף לביגוד לבני כל הגילים, החברה מייצרת מוצרי עור, אבזרי אופנה, נעליים, ריהוט לבית, בשמים, קוסמטיקה, תכשיטים ושעונים.
החברה נוסדה בשנת 1968 על ידי קלווין קליין ובארי שוורץ (אנ'), ובשנת 2003 נרכשה על ידי חברת PVH (אנ') תמורת כ-700 מיליון דולר. מטה החברה שוכן במידטאון מנהטן שבניו יורק.
היסטוריה

החברה נוסדה בשנת 1968 על-ידי צמד השותפים האמריקאים-יהודים וחברי הילדות, קלווין קליין ובארי שוורץ (אנ')(אנ'). קליין עסק בעיצוב בחברה, ואילו שוורץ התמקד בניהול העסקי שלה. תחילה מכרה החברה מעילי נשים, בהמשך התפתחה לביגוד ספורט, ובשנות ה-70 צברה פופולריות ומכרה קולקציות הכוללות מגוון רחב של בגדי נשים. בתקופה זו השיק קליין גם את קולקציות מכנסי הג'ינס הידועות שלו, ובחר בדרכי פרסום חדשניות יחסית לשיווקן – פרסומות בעלות אופי מיני ופרקטי. בשנת 1977 הגיעו הכנסות החברה ל-30 מיליון דולר (שהם 134 מיליון דולר בערכי 2022). לסל המוצרים הנושאים את שם החברה נוספו צעיפים, נעליים, חגורות, פרוות, משקפי שמש ומצעים. ב-1982 החל קליין לעצב תחתוני גברים ושיווק גם אותם באופן חדשני, בכך שהפך את תחתוני הגברים ממוצר פונקציונלי ופשוט למוצר אופנתי ונחשק.
בסוף שנות ה-80 נקלעה החברה למשבר כספי, ונחלצה ממנו בשנות ה-90 הודות להצלחת קווי ההלבשה התחתונה, בגדי הספורט והבשמים. בשנות ה-90 עיצב ג'ון ורווטוס (אנ') בחברה תחתוני בוקסר צמוד לגברים, שלפרסומם שימש הדוגמן מארק וולברג.
החברה הרחיבה את עסקיה מעבר לארצות הברית, וכיום קיימים סניפים של החברה גם באירופה, באסיה וביפן. החברה כוללת שלושה ענפים: קולקציית קלווין קליין לגברים, נשים ובית; cK לגברים ולנשים; ו"ג'ינס cK" לגברים, לנשים ולילדים.
חלק ממסעות הפרסום החדשניים של החברה, כגון פרסומות מ-1993 בהן הופיעה קייט מוס בעירום בסגנון ה"הרואין שיק" (אנ'), עוררו ביקורת, ובכלל זה ביקורת של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון על השימוש בסגנון זה; וכן פרסומות משנת 1995 שכללו מתבגרים בסצנות מיניות שונות.
בשנת 2003 נרכשה החברה על ידי חברת PVH תמורת כ-700 מיליון דולר. קליין המשיך לעבוד בחברה, אך צמצם את פעילותו בה.
הערות שוליים

↑  Wilson, Eric (12 במאי 2010). "Stretching a Six-Pack". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Marsh, Lisa (18 בדצמבר 2002). "Phillips-Van Heusen Snags Calvin for $400M in Cash". New York Post. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 2219 0085  LCCN: n2003002806  TePapa: 29528  VIAF: 132480979   WorldCat (עם VIAF): 132480979
קזבק (אוניית מעפילים)

קזבק ומעפילים על סיפונה
שלושה עמודים מדרכון משפחתי ובו חותמות המתארות את מסלול הגעת מעפילים על סיפון הקזבק מרומניה לארץ ישראל: בתמונה העליונה תמונת ויזה מטעם ממשלת המנדט הבריטי המקציבה כשלושה שבועות להגעה מטורקיה לארץ ישראל. בצידה השני של התמונה אישור מעבר מטעם המנדט בסוריה בזמן המסע; בתמונה האמצעית אישור מעבר בסוריה-לבנון מטעם ממשלת צרפת; בתמונה התחתונה אישור שהייה קבועה בארץ ישראל מטעם ממשלת המנדט שניתן בנמל חיפה.
קַזְבֵּק הייתה אוניית מעפילים שנשאה על סיפונה כ-750 מעפילים מקונסטנצה, רומניה לאיסטנבול, טורקיה בחודש יולי 1944.
תולדותיה

הקזבק הייתה ספינת מטען טורקית שבגלגולה הקודם נשאה בעיקר מלח. היא הוסבה לנשיאת המעפילים על ידי כך שהותקנו בה דרגשי שינה, נתווסף לה סיפון ששימש למטען האישי ומעטה המתכת שכיסה את גוף האוניה הוסר, כהגנה מפני מוקשים מגנטיים.
הקזבק הייתה אחת מהאוניות שחצו את הים השחור בדרכן לטורקיה בעקבות החלטה סודית של ממשלת בריטניה, עליה נודע לאנשי המוסד לעלייה ב', כי הכניסה לארץ ישראל תאושר לכל יהודי אשר יגיע לטורקיה. הסכמה נדרשה גם מהצד הרומני, בו שלטה באותה העת ממשלתו הפשיסטית של המרשל יון אנטונסקו. בחודש מאי 1944, במסגרת גילוי עצמאות לאומית ולקראת סוף המלחמה, אישרה הממשלה הרומנית לסוכנות היהודית להקים משרד הגירה והצהירה כי מדיניות זו לא נועדה לסייע ליהדות רומניה בלבד, אלא גם ליהודים ממרכז אירופה ומדרומה. הקמת המשרד אושרה סופית בידי אנטונסקו עצמו ב-9 ביוני ובמכתב הסיכום של הפגישה נקבו בשמה של הספינה קזבק, יחד עם שלוש ספינות נוספות, ככאלו שיורשו להפליג תחת דגל זר מרומניה, ואשר יישאו על סיפונן "יתומים מטרנסניסטריה, פליטים יהודים ממדינות אחרות שאינם יכולים להישאר עוד ברומניה, ופליטים אחרים". בעליית המעפילים לאוניות טיפלה סוכנות ההגירה, שנוהלה בידי שני יוונים ופעל בה נציג ההסתדרות הציונית. למרות ההגדרה רחבת הלב של אנטונסקו, העלייה לספינות שחצו את הים השחור, וקזבק בכללן, עלתה ממון רב. אהרן הטסגי, עיתונאי יהודי הונגרי שהיה ממעפילי קזבק ואשר סיפר את קורות אחרית יהדות הונגריה בספר קזבק בשנת 1945, מסר כי עלות הנסיעה הרשמית הייתה 100,000 לאי, אולם תשלומי שוחד שונים, שנדרשה הסוכנות לשלם על מנת לקיים את ההפלגות, העלו את המחיר לכשני מיליון לאי לכרטיס. סכום זה היה שווה באותם הימים כ-415 דולר אמריקאי, שערכם במונחי שנת 2005 נע בין כ־4,000 ל-23,000 דולר, לפי מדדים שונים. בנוסף לעלות ההפלגה נדרשו הנוסעים היהודים לשלם מס של 40,000 לאי לנפש. יחד עם זאת, נוסעים אמידים רבים שילמו סכומים גבוהים פי כמה על מנת להבטיח את מקומותיהם. לעיתים הועדפו בסדר העלייה לספינות, שקבע למי לא יישאר מקום על אף ששילם את מחיר הנסיעה, מי שממונם היה בידם.
תולדותיה > ההפלגה

הספינה יצאה לדרך ביום 6 ביולי, הגיעה לטורקיה ביום 8 ביולי 1944, והמעפילים שעל סיפונה המשיכו לארץ ישראל בדרך היבשה. על אף שהספינה נועדה לשאת כ-300 נוסעים בלבד, היא נשאה כ-750 איש, כשליש מהם ילדים. בזמן העלייה לספינה בנמל המוצא, לאחר שהועלו כ-500 נוסעים, הפסיקו שלטונות הנמל את העלייה לסיפון בטענה כי הספינה אינה יכולה לשאת נוסעים נוספים. העודף בנוסעים נוצר, בין השאר, מרשימות נוסעים כפולות - אלו של סוכנות הנסיעות ואלו של הסוכנות הציונית. השלכת מטען למים והתערבות של גורמים בהסתדרות הציונית הביאו לביטול הגזרה והמשך העלייה לספינה.
במהלך ההפלגה הבחינו נוסעים אחדים כי הספינה מתקרבת לנמל בורגס, בולגריה. קבוצה מביניהם השתלטה על צוות הספינה והקברניט הציג בפניהם פקודה גרמנית המורה על השטת הספינה לנמל. לאחר משא ומתן קצר שולם לרב החובל שוחד על מנת שישיט את הספינה ליעדה המקורי. במהלך ההפלגה נפטר נוסע אחד ונולד תינוק אחד, ואילו שלושה - נטרפה עליהם דעתם.
בין המעפילים על סיפונה של הקזבק נמנו חבר הכנסת לעתיד צבי צימרמן, הרב וההיסטוריון משה כרמלי-וינברגר והשופטת המחוזית רות אליעז-שטרנברג.
לקריאה נוספת

אהרן הטסגי, קזבק: תעודת זמננו (מהונגרית: ד' גלעדי), תל אביב: עם עובד, תש"ה-1945.
אריה ל. אבנרי,  מ"ולוס" עד "טאורוס": עשור ראשון להעפלה בדרכי הים: 1934 – 1944, יד טבנקין, המרכז לחקר כוח המגן, אפעל, תשמ"ה-1985.
דוד ליור, עיר המתים: השמדת היהודים באזור זגלמביה, תרגם מכתב היד א.ש. שטיין, תל אביב: הוצאת נ. טברסקי, תש"ו.
Doreen Rappaport, In the Promised Land: Lives of Jewish Americans, 2005.
Ion C. Butnaru, Waiting for Jerusalem: Surviving the Holocaust in Romania, Westport, CN: Greenwood Press, 1993.
Malcolm J. Proudfoot, European Refugees: 1932–52, Faber and Faber, London, 1957 (?).
הערות שוליים

↑  st
Ion C. Butnaru, Waiting for Jerusalem: Surviving the Holocaust in Romania, Westport, CN: Greenwood Press, 1993, pp. 83 –84.
↑  אהרן הטסגי, קזבק, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1945, עמ' 108.
↑  שער החליפין של הלאו הרומני בדצמבר 1944 היה 4830 לאי לדולר  אשר ערכו בשנת 2005 חושב לפי המחשבונים באתר www.measuringworth.com.
↑  סילברסטון מציין כי  על סיפון האוניה היו 725 איש. באנדרטה לזכר ההעפלה בגן לונדון בטיילת של תל אביב, וכן באתר עמותת חיל הים מצוין כי בספינה היו 735 מעפילים. רפפורט מציינת (עמ' 20) כי מספר הנוסעים היה 758, מתוכם 256 ילדים. Proudfoot גם הוא נוקב במספר 758 (עמ' 70) ואילו הטסגי מציין כי על סיפון האוניה היו 780 איש.
↑  הטסגי, עמ' 118 - 123.
↑  הטסגי. עמ' 174.