מרגרטה זוסמן
ביוגרפיה

מרגרטה זוסמן נולדה בהמבורג כבת השלישית למשפחה יהודית אמידה. אביה היה אדולף זוסמן (1836–1892), איש עסקים מצליח, ואמה הייתה ג'ני זוסמן (לשעבר קצנשטיין, 1845–1906). לאחת מאחיותיה קראו פאולה (1871-1942), ושמה של האחות הנוספת לא ידוע. מגיל צעיר היא החלה בכתיבת שירה והביעה עניין בפילוסופיה, ובפרט בזו של ניטשה. בשנת 1885 היגרה משפחתה לציריך, שווייץ, ובהמשך המשפחה חזרה לגרמניה. החינוך שקיבלה היה חילוני ולא יהודי-מסורתי. בעקבות זאת, השפעת הנצרות עליה הייתה ניכרת בכתיבתה במשך כל חייה. היא גדלה בסביבה בה חגגה את חג המולד וגילתה שהיא יהודייה מפי האומנת שלה. לאחר מות אביה, אשר אסר עליה ללמוד באוניברסיטה של ציריך, הורשתה לעזוב את ביתה והחלה ללמוד בבתי ספר לאמנות בדיסלדורף, במינכן ובפריז. במקביל, החלה מיוזמתה בלימודי יהדות פורמליים אצל הרב קיסר זליגמן, רב ליברלי שכתב כי הייתה "התלמידה הטובה ביותר שהיה לי העונג ללמד".
כשהחלה את לימודי האמנות התגוררה בדיסלדורף, שם פגשה את הצייר אדוארד פון בנדמן, שלימים הפך לבעלה. לפני נישואיה אליו, היא תכננה להינשא לארווין קירשנר, סטודנט לפילוסופיה ולספרות רומנטית, אותו פגשה במינכן ב-1899. עם זאת, קירשנר נפטר באופן טרגי זמן קצר לאחר אירוסיהם. במינכן זוסמן פגשה גם את חברתה הטובה גרטרוד קנטורוביץ' (1876–1945), שלימים נספתה בטרזינשטאט.
זוסמן נישאה ב-1905 לבנדמן, יהודי גרמני שמשפחתו המירה את יהדותה לנצרות הפרוטסטנטית. תחילה הביעה זוסמן הסכמה להמרת דתה כדי לרצות את משפחת בעלה, אך לבסוף סירבה לעבור הטבלה. לאחר שנישאו, התגוררו בני הזוג יחדיו בברלין, שם נולד בנם ארווין בשנת 1906. זוסמן השתלבה במפגשים החברתיים הקבועים והתוססים בסלוני בתים בברלין, בדגש על ביתם של גיאורג זימל (1858–1918) ואשתו גרטרוד זימל (1864–1938). זימל, פילוסוף מרכזי באסכולת 'פילוסופיית החיים' (Lebensphilosophie), הזמין את זוסמן להשתתף בסלון הפרטי שלו עם התלמידים האהובים עליו. במפגשים אלו יצרה קשרי ידידות קרובים עם מרטין בובר (1878-1965), ארנסט בלוך (1885-1977) וברנהרד גרוטהויסן (1880–1946). זוסמן התחברה לתנועת הרנסאנס היהודית שנוצרה סביב מרטין בובר, כתגובה לחוסר שביעות רצון מאופי החיים היהודיים בני הזמן בחברה הגרמנית.
רבים מחבריה הגיעו ממשפחות יהודיות-גרמניות מתבוללות שניסו להסתיר ולמזער ככל הניתן את ההבדל ביניהן לבין תרבות הרוב הנוצרית. הדור היהודי הצעיר שלקח חלק באותה תנועה הרגיש כי הסתרת הזהות היהודית וההתבוללות היא מעין כריתה של הזהות העצמית, מבחינה אינטלקטואלית ורגשית. הם השתוקקו ליהדות "אותנטית", יהדות שאינה מוסתרת ושמאפשרת השתלבות בחברה הגרמנית תוך שמירה על הזהות העצמית. מרטין בובר ופרנץ רוזנצווייג (1886-1929), העיתונאי הציוני רוברט ולטש (1891-1982), הוגים שעסקו במשיחיות חילונית כדוגמת גוסטב לנדאואר (1870-1919), וולטר בנימין (1892-1940) וארנסט בלוך (1885–1977) הכירו את עבודתה ועסקו ברעיונותיה בכתביהם שלהם. חלקם נותרו חברים קרובים של זוסמן לאורך חייהם. זימל כינה אותה "מרכז ללא פריפריה". הוא בחר בה לתרגם את "מבוא למטאפיזיקה" (Einführung in die Metaphysik) של הנרי ברגסון מצרפתית לגרמנית, ואף הקדיש לזוסמן את ספרו "הדת" (Die Religion) משנת 1906. ארנסט בלוך כתב לה מכתבים נלהבים, המביעים את אהבתו והערכתו. בתנועת הרנסאנס היהודי, התבלטו כתביה וחיבוריה בין פרסומי חלוצי התנועה האחרים בכך שלא פנו לקוראים יהודים בלבד, אלא לקהל הקוראים הרחב בשפה הגרמנית. בכתיבתה עסקה רבות בפיתוח שיח דתי-פוליטי פתוח יותר בגרמניה.
ב-1912 עברה המשפחה להתגורר ברושליקון שבשווייץ, שם החלה לכתוב מאמרים בעלי אופי פילוסופי יותר מיצירותיה הקודמות. כמו כן, היא החלה בכתיבה ופרסום כתבות בעיתון 'פרנקפורטר צייטונג' (Frankfurter Zeitung). באותה שנה, הוציאה לאור את הספר על משמעות האהבה (Vom Sinn der Liebe), שהיה המסכת המטאפיזית הראשונה בתולדות הפילוסופיה שנכתבה על ידי אישה. בספר זה, היא דנה בקיומה או אי קיומה של 'דרך חשיבה נשית' מובהקת, ועסקה באמנציפציה של הנשים בחברה. היא טבעה את המושג "לידה אינטלקטואלית", הגורס כי מקומה של האישה היה "ללדת את האלוהים" או את ה"אחר". הייתה זו תגובתה לזימל, אשר הטיל ספק ביכולתן של הנשים לנקוט בצדק 'אובייקטיבי'. לפי טענתה של זוסמן, הפוטנציאל הנשי לצדק נובע מהעובדה שלידה היא מעשה של התרחקות מודגשת מהאחר, שהיה במקור חלק ממנה. ההוגה האנרכיסטי גוסטב לנדאואר הביע תמיכה ואהדה לעבודתה של זוסמן וכינה אותה "היוצרת הנשית של רעיונות ושל העולם". הוא השתמש בדוגמה שלה כדי להצדיק את קבלתן של נשים לחוג האנרכיסטי-הסוציאליסטי שלו. ארנסט בלוך שילב חלק גדול מ-'Vom Sinn der Liebe' בספרו שלו, "רוח האוטופיה" (Geist der Utopie). במהלך תהליך הכתיבה הוא אף עבר לשווייץ להתגורר בקרבת זוסמן כדי שיוכל לדון איתה ברעיונותיו על בסיס יומי.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה ב-1914 עדיין התגוררה זוסמן בשווייץ, בעוד שבעלה חזר לגרמניה כדי להתנדב בשורות הצבא הגרמני. כעבור מספר חודשים עברה עם בנה להתגורר בפרנקפורט, שם התאחדה המשפחה בתום המלחמה. בהמשך, העתיקה המשפחה את מגוריה לעיירה קטנה בדרום גרמניה, באד סאקינגן. בכל אותה העת, המשיכה לכתוב עבור ה-Frankfurter Zeitung, כאשר חיבורים רבים שכתבה עסקו בנושאים פילוסופיים או דתיים. זוסמן ובעלה התגרשו ב-1928.
היא חשה את איום האנטישמיות על יהודי גרמניה בשלב מוקדם והיגרה לשווייץ באביב שנת 1933. במהלך חייה, לא שבה עוד לגרמניה. בשווייץ התגוררה באזור בו דיברו את השפה הגרמנית. היא מתארת בכתביה כיצד עם עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון, הפכה השפה הגרמנית המוכרת והאהובה עליה למקור אימה: "בקושי אפשר להעלות על הדעת את הזוועה: השפה שאני עצמי דיברתי הפכה לי לאימה".
זוסמן דאגה לגורלו של העם היהודי ושקעה בדיכאון עמוק למשך מס' שנים. בשנת 1942, אחותה של זוסמן, פאולה, וחברתה גרטרוד קנטורוביץ' ניסו להמלט בחשאי מאוסטריה לשווייץ, אך נתפסו בגבול. לאחר שנתפסו, פאולה שמה קץ לחייה, ואילו גרטרוד נשלחה לטרזינשטאט. זוסמן תיארה בכתביה שבעקבות אירועים אלה ­פנתה לספר איוב בניסיון להבין את האסונות הפוקדים את העם היהודי בכל רחבי אירופה בשואה. ב-1945 זוסמן הוציאה לאור את ספר איוב וגורל העם היהודי (Das Buch Hiob und das Schicksal des jüdischen Volkes), אחד מהספרים הראשונים שנכתבו על השואה אחרי סיומה, אשר היווה למעשה מעין קדיש לבני העם היהודי שנרצחו בשואה וניסיון להתמודד עם זוועותיה.
בתיאורה את 'זעמה המר' על המתרחש באירופה, היא מצאה משפט במכתביה של רוזה לוקסמבורג (1871-1919) שסייע לה להתמודד עם הקושי: "כאלה הם החיים, וכך עלינו לקבל אותם - באומץ, בלי פחד וחיוך - למרות הכל". על אף תחושותיה הקשות, המשיכה לכתוב ספר על פרשיית האוהבים בין וולפגנג וון גתה ושרלוט וון שטיין ופרסמה אותו ב-1951 בשם פירוש לאהבה גדולה (Deutung einer großen Liebe). ברומן זה השתמשה כמטאפורה ליחסיהם העכורים של היהודים והגרמנים. בסוף חייה כתבה: "התרבות שבה גדלתי שוכנת מאחוריי כמו אי מרוחק וזעיר".
הקהילה היהודית בשווייץ כיבדה את זוסמן, אך גם נהגה בחשדנות כלפיה, בשל קשריה לעולם הנוצרי והשפעתו עליה. היו שהביעו חוסר שביעות רצון משימושה במונחים נוצריים בכתביה על היהדות לאחר המלחמה. גרשם שלום (1897-1982) פרסם בספר יובל התשעים של זוסמן רשימה קצרה ורבת תהודה, "בגנות המיתוס על דו-שיח גרמני-יהודי”, בו ביקר אותה בחריפות (תרגום עברי ראה אור ב-גרשם שלום, דברים בגו. פרקי מורשה ותחיה, כרך א'). בנוסף, ביקרה אותה הקהילה היהודית על כך שכתבה על הרומן בין גתה לשרלוט פון שטיין, כיוון שניתן לקרוא ספר זה כאוהד ונאמן לתרבות הגרמנית ועוסק בדמויות חשובות בה. מנגד, ניתן לקרוא ספר זה גם כסיפור של בגידה, כמו זו שהורגשה בקרב יהודי גרמניה עקב אסונות השואה, על אף אהבתם למולדתם.
זוסמן הייתה שותפה מבוקשת בקרב נוצרים שרצו לקיים דיאלוג בין-דתי וללמוד על היהדות. הרמן לוין גולדשמידט (1914–1998), פילוסוף יהודי מברלין שחי בציריך, עסק לצד אינטלקטואלים יהודים אחרים בהפצת עבודתה של זוסמן בשנים שלאחר המלחמה. בגרמניה, החל מנפרד שלוסר לפרסם את עבודתה בשנות ה-60. התאולוג השווייצרי וולטר ניג (Walter Nigg, 1903-1988) כתב עליה בספרו קדושים ומשוררים (Heilige und Dichter, 1982).
בציריך, זוסמן המשיכה לארח חברים רבים, כמו מרטין בובר, גם לאחר המלחמה. היא פגשה את פול צלאן ב-1963, והוא ביקר אותה כמה פעמים בציריך (1920–1970). צלאן כתב עבורה שני שירים לציון יום הולדתה ה-90, מה שעוד ניתן לכתוב עליו שירים ("Singbarer Rest") ועל הגדולים ("Vom grossen"). המשורר הישראלי אלעזר בניועץ (נולד 1937) ראה בה את סבתו הרוחנית וכינה אותה "מלכת הגלות".
לאחר מלחמת העולם השנייה, סירבה זוסמן לדרוך שוב על אדמת גרמניה. כאשר הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה החופשית בברלין בהוראת הפילוסוף מיכאל לנדמן, הוענקה התעודה בהיעדרה. בשנותיה האחרונות החלה להתעוור, אך המשיכה לכתוב עד יומה האחרון.
מרגרטה זוסמן נפטרה בציריך ב-16 בינואר 1966, כמעט עיוורת לחלוטין, זמן קצר לאחר שסיימה לכתוב את זיכרונותיה בספר אוטוביוגרפי חייתי חיים רבים (Ich habe viele leben gelebt). היא נקברה בבית הקברות היהודי בציריך. וולטר ניג והרמן לוין גולדשמידט נשאו דברים בהלווייתה. מנפרד שלוסר עיצב את המצבה, עליה רשום: 'MARGARETE SUSMAN - DICHTERIN, DENKERIN, DEUTERIN' (מרגרטה זוסמן - משוררת, הוגת דעות, פרשנית).