stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הואנג טאיג'י, קיסר צ'ינג
מותו וירושתו

הואנג טאיג'י נפטר ב-21 בספטמבר 1643 בדיוק כשהצ'ינג התכוננו לתקוף את המעבר הצר שנגחאי. הוא נקבר בג'אולינג, שנמצאת בצפון שן-יאנג. טאיצ'י נפטר מבלי להשאיר יורש, מה שהביא למשבר ירושה במדינת צ'ינג. מועצת הנסיכים והשרים התלבטו בשאלה האם להעניק את הכס לאחיו למחצה של הואנג טאיג'י, דורגון, שהיה מנהיג צבאי שכבר הוכיח את יכולותיו, או לבנו הבכור של הונג, טאיג'י הוג'ה. לבסוף, בתור פשרה נבחר בנו התשיעי של הונג טאיג'י, פוגין, ואילו דורגון ואחיינו של נורחצ'י ג'ירגלנג קיבלו את התואר "יורש יורש הנסיך".
פוגין הוכתר רשמית כקיסר שושלת צ'ינג ב-8 באוקטובר 1643 והוענק לו השם "שונז'י." הוא היה לקיסר צ'ינג הראשון ששלט מתוך עיר הבירה החדשה.
מותו וירושתו > מורשת

תקופת שלטונו של הקיסר טאיג'י מאופיינת בשלטון אפקטיבי ובמיומנויות לחימה משובחות. הוא הושווה למיטב הקיסרים כיונגלה ממינג והקיסר טאיזונג מטאנג.
לדברי ההיסטוריון והסופר ג'ין יונג, להואנג טאיג'י היו השקפותיו הרחבות והחכמות של צ'ין שה-חואנג, הקיסר גאוזו מהאן, הקיסר גואנגווו של האן, הקיסר ון מסוי, הקיסר טאיזונג מטאנג, הקיסר טאיזו מסונג, קובלאי חאן, הקיסר חונגוו, והקיסר יונגלה ממינג. את היכולות הפוליטיות שלו הקבילו  לידי ג'ינגיס חאן, הקיסר טאיזונג מטאנג, והקיסר גואנגווו מהאן. במובן זה, הואנג טאיג'י נחשב בעיני חלק מההיסטוריונים כקיסר הראשון האמיתי לשושלת צ'ינג.
ראו גם

שושלת צ'ינג
הארמון הקיסרי בשן-יאנג
מנצ'וריה
לקריאה נוספת

ספר - מנצ'ו
הערות שוליים

↑  Crossley, Pamela Kyle., A translucent mirror : history and identity in Qing imperial ideology, Berkeley: University of California Press, 1999, ISBN 978-0-520-92884-8
↑  The Cambridge history of China, Cambridge [England]: Cambridge University Press, 1978-<2019>, ISBN 978-0-521-24327-8
↑  Paliwoda, Stanley J., editor. Ryans, John K., editor., International marketing : modern and classic papers, ISBN 978-1-78536-694-9
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008913696505171  BnF: cb159981683 (data)  GND: 138504326  ISNI: 0000 0000 6314 6462  LCCN: n84018818  NDL: 00627831  NLK: KAC201620603  NTA: 159479762  Trove: 1340511  VIAF: 53079614   WorldCat (עם VIAF): 53079614 
המטבע הקיסרי של הואנג טאיג'י ששימש לו לחותם
כתב ממשלה כתב ידו של הואנג טאיג'י המדברת על מינוי שרים מונגולים חדשים לממשלה המאנצ'ורית.
הואנג טאיג'י בלבוש ממשלתי בדיוקן שצויר בעת פגישת ממשלה.
המוזיאון לתולדות המבורג

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון אומנות
 כתובת:  Holstenwall 24, D 20355 Hamburg
 מיקום:  המבורג 
 מדינה:  גרמניה 
 בעלים:  אגודה אזרחית
 מפעיל:  Stiftung Historische Museen Hamburg 
 מבקרים בשנה:  61,790 (נכון ל־1909)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1922
 תאריך פתיחה רשמי:  1922 
 אדריכל:  פריץ שומאכר 
 קואורדינטות:  53°33′04″N 9°58′23″E﻿ / ﻿53.551111111111°N 9.9730555555556°E﻿ / 53.551111111111; 9.9730555555556
 http://www.hamburgmuseum.de
  (למפת המבורג מוגדלת) המוזיאון לתולדות המבורג(למפת המבורג רגילה) המוזיאון לתולדות המבורג
 
הכניסה לאזור המוזיאון
סמלילו הקודם של המוזיאון, עד 2013
הכניסה הדרומית המשוחזרת לכנסיית סנט פטרי, בחצר הפנימית של המוזיאון
מודל בית המקדש במוזיאון המבורג
המוזיאון לתולדות המבורג (בגרמנית: Museum für Hamburgische Geschichte) הוא מוזיאון בהמבורג שבצפון גרמניה.  המוזיאון נוסד בשנת 1922, למרות שארגון האבות המייסדים שלו החל לפעול כבר בשנת 1839. המוזיאון קיבל את שמו הנוכחי  בשנת 2006 והוא ממוקם ליד פארק הצמחים והפרחים שבמרכז המבורג.
היסטוריה

המוזיאון נבנה באתר של מצודת הנריקוס (Bastion Henricus), בשטח המהווה חלק מחומות המבצר שנבנה בסגנון הבארוק, בין השנים 1616–1625 על ידי ההולנדי יאן ואן ולקנבורג (Jan van Valckenborgh) להגנת העיר. אגודת ידידי המוזיאון החלה לפעול בשנת 1839 ומיד עם הקמתה עסקה באיסוף עתיקות העיר. בתחילה נשמרו האוצרות בבית-הספר על-שם יואנום, בו היה מיקומו הראשון של המוזיאון.
מצפה הכוכבים של המבורג תפס חלק משטח המוזיאון בין השנים 1825–1912 ולאחר מכן הועבר לעיר ברגדורף.
הבניין המרכזי של המוזיאון תוכנן ונבנה בין השנים 1922-1914, על ידי פריץ שומכר (Fritz Schumacher), אדריכל ומתכנן ערים גרמני ידוע.
החצר הפנימית של המוזיאון נהרסה במהלך השרפה הגדולה שהתחוללה בהמבורג בשנת 1842 ושוחזרה במלואה בשנת 1995. גג הזכוכית המכסה על כל החצר הפנימית הושלם בשנת 1989. הגג תוכנן על ידי הארכיטקט פרופסור וולקין מרג ומהנדס הבניין פרופסור יורג שלייך ונחנך בשנת 1989 בחגיגות שנת ה־800 לעיר. גג הזכוכית הזה נחשב ליצירה ארכיטקטונית.
בחצר המוזיאון ניתן לראות את "שער פטרי" מכנסיית סנט פטרי שבהמבורג. השער, אשר נבנה במקור בשנת 1604, ניזוק קשות בשרפה שהתחוללה ב-1842, ונבנה מחדש. הוא ניזוק שנית מהפצצות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, אך הועבר למוזיאון ושם שוחזר ושוקם.
אוטו לאופה (Otto Lauffe) היה מנהלו הראשון של המוזיאון ובשנות כהונתו (החל משנת 1908) היה המוזיאון בבעלות המדינה. בשנת 1999 הוחזר למעמדו הקודם ומנוהל מאז באמצעות אגודה אזרחית. המוזיאון אימץ את השם "המבורג-מוזיאון" (Hamburgmuseum (HM בשנת 2006 ומשנת 2008 מתנהלת בו תוכנית הקרויה "אגודת ידידי המוזיאון ההיסטורי של המבורג".
המוזיאון מכיל אוצרות אמנות רבים אשר נאספו ושוקמו על ידי חברי אגודת המוזיאון. החל מחודש דצמבר 2010 המוזיאון לוקח חלק בפעילות "גלאם". במסגרת זו מועברות חלק מהיצירות במוזיאון לרישיון חופשי ומאוכסנות בשרתי מיזם ויקישיתוף.
תערוכות שהוצגו במוזיאון

בגדים ואופנה: חליפות וביגוד בהמבורג בין השנים 1550 – 1920
פטרונות נוסח המבורג: הדוגמה של משפחת לורנץ-מאייר
מוזיקה ואמנות בהמבורג
תיאטרון ומדע בהמבורג
המבורג במאה ה-20
החזית/החצר הפנימית של החלופה ההמבורגית בשנת 1558
המבורג בימי הביניים המבצר והעיר, כחלק מההנזֶה - ברית ערי נמל בגרמניה וחופי צפון
כנסיות, חוקי הכנסייה (החוק הקנוני) ומסחר - המבורג בראשית התקופה המודרנית
תנועת הרפורמציה בהמבורג
המבורג כמרכז פיננסי
הרס הספינות של וויטנברגן
הבנייה, אורח החיים וההגנה על נהר האלבה מפני הפיראטים
אולם הסוחרים בסגנון הבארוק
הנוף העירוני והחוקה במאה ה-17
המבורג בין השנים 1650 – 1860
HAFENCITY - המבורג במאה ה–21 פרויקט הפיכת אזור הנמל לאזור מגורים/משרדים/קניות/ וכו'
גשר הפיקוד באוניית הקיטור על שם וורנר
עיצוב הבית
ההיסטוריה של היהודים בהמבורג
החדר על שם קלופשטוק
חדרי מגורים בסגנון הבארוק
עבודות יד ועיצוב הבית
1945 – סיום המלחמה בהמבורג
לקריאה נוספת

Horbas, Claudia; Pelc, Ortwin (2002) (in German). Es brannte an allen Ecken und Enden zugleich – Hamburg 1842 Zur Ausstellung im Museum für Hamburgische Geschichte, Nov. 2002 bis Febr. 2003. Heide: Boyens. ISBN 9783804211148
הימורים ברוסיה

אזורי ההימורים הייעודיים של רוסיה: 
 מחוז קלינינגרד, 
 אזוב-סיטי (מחוז קרסנודאר), 
 מחוז אלטאי, 
 פרימוריה.
הימורים ברוסיה חוקיים בארבעה אזורים ייעודיים - אזורי אלטאי, קרסנודר, קלינינגרד ופרימוריה. בשאר המדינה ההימורים אסורים.
השפעות

הימורים היו בעיית מדיניות גדולה עבור ממשלת רוסיה מאז תחילת המאה ה-21. הבעיה הייתה המספר ההולך וגדל במהירות של מכונות מזל ובתי הימורים שהתפשטו בכל רחבי הארץ. זה גרם לדאגה לא מעטה עבור הממשל הפדרלי.
לדברי גורמים, לאחר שנת 2002 היו 58 בתי קזינו, 2,000 חדרי משחק וכ-70,000 מכונות מזל. זו הפכה לבעיה גדולה יותר עבור הממשלה מכיוון שהאוכלוסייה הצעירה נחשפה לרבים מפרסומם של בתי הימורים אלה. בני נוער החמיצו בתי הספר כדי להצטופף במכונות מזל בתקווה לזכות בכסף. התנהגות זו השפיעה על רווחת החברה באופן שהיה חיצוני לשוק ובכך הולידה
חיצוניות שלילית. מומחים מהאגודה הרוסית לפיתוח עסקי הימורים טענו שכחצי מיליון איש על בסיס קבוע מתפנקים בהימורים בעיר הבירה מוסקבה. במקביל, פסיכיאטרים עירוניים, שנפגשו עם אנשים המכורים להימורים מוגזמים, סיפקו מידע שונה למדי בטענה שהמספר היה גבוה בהרבה. "ראש סיוע החוץ במרכז הלאומי למדע נרקולוגי טראס דודקו אמר שמספר האנשים שהולכים בקביעות לבתי קזינו במוסקבה, משרדי ההימורים ובתי הימורים הוא למעלה ממיליון וחצי איש". על פי מחקר שיווקי של חברת Bookmaker-Ratings, ברוסיה ממאי 2016 ועד מאי 2017 שימשו שירותים של יצרניות מכונות מזל ובתי הימורים בלתי חוקיים בחו"ל לפחות 1 מיליון ו-410 אלף שחקנים. בנוסף, הלבנת הון הייתה עניין נוסף של כל העיריות שלא הצליחו לגבות הכנסות מס מוערכות מעסקי הימורים, ששמרו על הרווחים ולא חלקו אותם עם העיר תוך הימנעות מתשלום מס. אלה היו הרציונלים העיקריים של הממשלה ליישם מדיניות בנושא הגבלת הימורים. אחד הפתרונות לבעיית ההימורים ברוסיה הוצע בצורה של הגבלת מספר מפעלי ההימורים ברחבי הארץ. בנוסף, הציעו בכירי מוסקבה לסגור מכונים שהפעילו מכונות מזל בתוך 500 מטרים מאזורי מגורים, מה שיאלץ מפעילים מכל האזורים העירוניים במדינה כדי להגן על הדור הצעיר מפני פיתוי להפסיד כסף באמצעות מכונות מזל.
בעיית המדיניות העיקרית בנושא הימורים מוגזמים בחברה הרוסית ואי שביעות הרצון המתמשכת של עמם מהתפשטות בתי ההימורים בכל רחבי הארץ הביאה לבסוף ליישום המדיניות הפדרלית. רוסיה סגרה את כל בתי הקזינו והימורים נאסרו. כך, החל מ-1 ביולי 2009, על פי החוק הפדרלי מספר 244 "על הסדרת המדיניות לארגון וניהול ההימורים", עסק ההימורים ברוסיה הותר רק בארבעה אזורים ייעודיים. האיסור נועד להגן על בריאות החברה, והיה צפוי לשים קץ לעידן שהיה עד להתפרצות ההימורים שמונעת על ידי תרבות עסקית חסרת חוק, מה שגרם לעלויות גדולות לחברה. למרות האיסור, ההימורים המשיכו לעבוד, תוך שהם מעמידים פנים שהם בתי קפה באינטרנט, מועדוני הגרלות ומועדוני לילה.
היסטוריה

בסוף שנת 1927 הציג קומיסר הפנים העממי דו"ח שהוקדש להימורים ועסקי המשחקים שהיה קיים באותה תקופה לסובנרקום. הרעיון המרכזי שהושמע במהלך הדו"ח היה אי-ההתאמה שלו כבילוי בורגני עם הרוח האמיתית של הפרולטריון העובד. בלי קשר לנתונים הצנועים למדי בענף המשחקים (לדוגמה, רק 4 בתי משחק קטנים שפעלו באותה עת בלנינגרד), אושרו הוראות המפתח האוסרות בדו"ח שהעלו את הצורך בהגבלת בתי ההימורים.
כל זה הוביל לאיסור על פתיחת בתי הימורים במחוזות הפועלים, אחריו נאסרו הימורים בכל המחוזות, ובהמשך, ב-8 במאי 1928, על פי החלטת ממשלת ברית המועצות, בכל הרפובליקות הסובייטיות, האיסור נועד "לנקוט צעדים לסגירה מיידית של מתקנים למשחקי קלפים, רולטה, לוטו וסוגים אחרים של הימורים". סגירת בתי המשחק ואיסור ההימורים נתמכו במדיניות העונשין שעיצבה המדינה הסובייטית, והעניק חיזוק כולל של הסנקציות הפליליות במדינה ושינוי מדיניות הכליאה במדינה בכללותה. מאוחר יותר הוגבלו גם הגרלות. ב-6 ביוני 1928, ממשלת רוסיה הסובייטית הוציאה החלטה "על איסור משקאות חריפים בהגרלות". ראשית, ב-1 בינואר 1930, הממשלה הנפיקה החלטה "על נוהל הוצאת היתרים להסדר הגרלות", ואז, ב-31 באוגוסט 1932, הוכרזה החלטה נוספת, "בנושא הסדרת עסקי הלוטו".
מכונות המזל הראשונות שהופיעו במדינה באופן חוקי, הותקנו רק בשנת 1988 במלונות שהיו חלק מהוועדה הממלכתית לתיירות חוץ (Goscomintourist). בתוך המערכת הוקם "Intourservice", איגוד הסחר החיצוני העסקי הכל-רוסי (VHVO), המפתח סוגים חדשים של שירותים נוספים לתיירים זרים, המשתלמים במטבע להמרה בחינם כאשר לעסקים פרטיים לא ניתנה גישה להפעלת הימורים. למרות הלהיטות לעסוק בהתקנה ותפעול של מכונות מזל, הרשויות הסובייטיות התירו זאת רק במבנים הממשלתיים, רק כניסוי. כדי להיות בצד הבטוח, הייתה תזכורת משפטית לכך שעדיין לא ניתן להיכנס לעסק. ב-29 בדצמבר 1988, ועדת השרים של ברית המועצות פרסמה החלטה נוספת, הפעם "על הסדרת פעילויות מסוימות של קואופרטיבים על פי חוק שיתוף הפעולה בברית המועצות", אשר, במיוחד, הדגישה כי קואופרטיבים אינם זכאים לבצע פעולות הימורים.
ב-23 באוגוסט 1989, ממשלת ברית המועצות הסירה את האיסור על הימורים ופתחה את בית ההימורים הראשון במוסקבה, ובהמשך נפתח הקזינו הראשון במלון Savoy בעיר הבירה.
הפוקר ברוסיה היה פופולרי מאוד במהלך העידן שאחריה קריסת ברית המועצות, כאשר אנשים החלו להתעניין בתרבות המערבית ובערכיה.
בברית המועצות אפשר היה לשחק פוקר רק במועדוני מרתף או בקזינו. בנוסף, שחקנים התאספו לעיתים קרובות בדירות פרטיות. בסוף שנות ה-90 היה ניסיון הראשון לערוך טורנירי פוקר, אבל זה לא זכה לפופולריות הרווחת באותה תקופה.
מיסוי

בשנת 2004 נכנס לתוקף החוק הפדרלי מספר 142 "בנושא מס הימורים", זו השנה השישית. שלב חדש ומורכב ביותר בתחום מיסוי ההימורים החל. החל מ-1 בינואר 2004 הפך מס ההימורים לאזורי ותקבוליו הועברו לתקציבי המחוזות.
החל משנת 2004, כל אזור היה רשאי לקבוע באופן עצמאי את שיעור מס ההימורים במסגרת המגבלות הקבועות בחוק. שיעור המיסוי עבור מכונות מזל עם זכיות במזומן היה 1,500 עד 7,500 רובל ועבור שולחנות משחק, שולחנות מזומנים של הימורים - 25,000 עד 125,000 רובל. כל ההרשאות הקודמות ביחס למס ההימורים בוטלו.
ראו גם

רולטה רוסית
הימור פתולוגי
פיודור דוסטויבסקי
הערות שוליים

↑  "Gambling Industry Flourishes in Russia". billiard-info.ru. אורכב מ-המקור ב-2020-05-28. נבדק ב-2019-11-19.
↑  Simpson, Michael (8 באוקטובר 2003). "Russian Roulette: Gambling in Russia". pravda.ru. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "1xbet".
↑  Федеральный закон Российской Федерации от 29 декабря 2006 г. N 244-ФЗ О государственном регулировании деятельности по организации и проведению азартных игр и о внесении изменений в некоторые законодательные акты Российской Федерации
1 2  First casino to open in Russian gambling zone
↑  "Gambling in Russia". russia-ic.com.
↑  Federal law "On state regulation of organization and management of gambling..."
↑  "Федеральный закон от 28 марта 2017 г. N 44-ФЗ "О внесении изменений в отдельные законодательные акты Российской Федерации в части формирования механизмов увеличения доходов субъектов детско-юношеского спорта и субъектов профессионального спорта"". Российская газета.
קזינו
הדיירת מאחוזת ויילדפל (מיני-סדרה)

| --- | --- |

 מבוסס על:  הדיירת מאחוזת ויילדפל 
 סוגה:  דרמה תקופתית
 כותבים:  דייוויד נוקס (תסריט)  על פי הרומן מאת אן ברונטה
 בימוי:  מייק ברקר
 שחקנים:  טובי סטיבנס טרה פיצג'רלד רופרט גרייבס
 ארץ מקור:  בריטניה
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  3
 הפקה
 מפיק:  סוזן הריסון
 מפיקים בפועל:  רבקה איטון קווין לואדר
 חברת הפקה:  BBC WGBH
 הפצה:  BBC 
 עורכים:  גאי בנסלי
 אתר צילומים:  קומבריה
 מוזיקה:  ריצ'רד ג'. מיטשל
 אורך פרק:  53 דקות
 שידור
 רשת שידור:  BBC One
 תקופת שידור מקורית:  17 בנובמבר 1996 – 24 בנובמבר 1996 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
הדיירת מאחוזת ויילדפל (באנגלית: The Tenant of Wildfell Hall) היא סדרת טלוויזיה משנת 1996 עיבוד לרומן באותו שם מאת אן ברונטה. הסדרה הופקה על ידי ה-BBC וביים אותה מייק ברקר. השחקנים הראשיים בסדרה הם טרה פיצג'רלד בתפקיד הלן גרהם, רופרט גרייבס מגלם את הבעל האלים ארתור הנטינגטון וטובי סטיבנס בתפקיד גילברט מרקהם.
תקציר עלילה

אלמנה צעירה ומסתורית מגיעה להתגורר בווילדפיל הול, בית אחוזה ישן מהתקופה האליזבתנית, עם בנה הקטן. היא נחושה בדעתה לחיות באורח חיים עצמאי, אבל שכניה אינם מניחים לה. רק גילברט מרקהם, חוואי צעיר, מצליח לגלות את סודותיה.
צוות השחקנים

טובי סטיבנס - גילברט מרקהם
טרה פיצג'רלד - הלן גרהם
רופרט גרייבס - ארתור הנטינגטון
שרה באדל - רייצ'ל
ג'קסון ליץ' - הילד ארתור הנטינגטון
שון גלאגר - וולטר הרגרייב
ג'ונתן קייק - ראלף הטרסלי
ג'ו אבסולום - פרגוס מרקהם
קנת' קרנהם - הכומר מילוורד
פאם פריס - גברת קרנהם
קאתי מרפי - מיס מיירס
פלומה באאזה - רוז מרקהם
אראן בל - ריצ'רד וילסון
מירנדה פלזנס - אלייזה מילוורד
ג'יימס פיורפוי - פרדריק לורנס
קים דורהם - בנסון
דומיניק רוואן - לורד לובורו
ביטי אדני - אנבלה וילמוט, ליידי לובורו
ג'נט דייל - גברת וילסון
סוזאנה וייז - מיליסנט הרדגרייב
קארן וסטווד - ג'יין וילסון
פרסים ומועמדויות

פרסי באפט"א לטלוויזיה
זכייה בפרס האיפור ועיצוב תסרוקות - ג'ין ספיק
מועמדות לפרס עיצוב התלבושות הטוב ביותר - רוזלינד איבאט
מועמדות לפרס העיצוב הטוב ביותר - שרה גרינווד
מועמדות לפרס הצילום והתאורה הטובים ביותר - דאף הובסון
פרס פיבודי - 1998
זכייה - רשת WGBH Boston וה-BBC
פרס RTS לטלוויזיה - 1997
זכייה בפרס הצילום לדרמה - דאף הובסון
זכייה בפרס המוזיקה הטובה ביותר עבור פסקול מקורי - ריצ'רד ג'. מיטשל
זכייה בפרס העיצוב הטוב ביותר - שרה גרינווד
הערות שוליים

↑  "Awards Database - The BAFTA site". Bafta.org. נבדק ב-2012-03-24.
1 2  "Awards for The Tenant of Wildfell Hall (1996)". Imdb.com. נבדק ב-2012-07-29.
המוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס

| --- | --- |

צילום שלד אדם מהכפר הנאוליתי בעתלית-ים, בתצוגה במוזיאון
 מידע כללי
 סוג:  היסטוריה
 כתובת:  בנין המכון הביולוגי בגן החיות הלימודי חיפה
 מיקום:  חיפה 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  מוזיאוני חיפה
 מייסדים:  משה שטקליס ואבא חושי
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1962
 קואורדינטות:  32°48′24″N 34°59′09″E﻿ / ﻿32.806638888889°N 34.985888888889°E﻿ / 32.806638888889; 34.985888888889
  (למפת חיפה מוגדלת) המוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס(למפת חיפה רגילה) המוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס(למפת הגליל המערבי רגילה) המוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס(למפת הגליל המערבי מוגדלת) המוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס
 
המוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס נפתח בשנת 1962 בחיפה וממוקם בבנין המכון הביולוגי בגן החיות הלימודי חיפה במרכז הכרמל ליד גן האם. המוזיאון נקרא בתחילתו "המוזיאון לפרהיסטוריה", ולאחר מותו של הארכאולוג משה שטקליס בשנת 1967 נקרא על שמו. המוזיאון יועד להצגת ממצאים מתקופות פרהיסטוריות וכן כדי לשמש מרכז למחקר מדעי על תקופות אלה. המוזיאון הוא חלק ממוזיאוני חיפה.
הרקע להקמת המוזיאון

המחקר הפרהיסטורי בארץ ישראל החל בסוף המאה ה-19. בשנות ה-20 של המאה ה-20 החלו חפירות במערות בכרמל ובגליל. בכרמל נחפרו מערת כבארה וב-1929 החלה דורותי גארוד לחפור שלוש מערות בנחל מערות: מערת תנור, מערת הגדי ומערת הנחל. בראשית שנות הארבעים חפר שטקליס חפירת בדיקה בשתי מערות הממוקמות זו מול זו בנחל אורן (מערת אורן ומערת אצבע) וכן במערת ספונים. חפירות נוספות נחפרו בשנות החמישים, מתוכן ארבע חפירות מקיפות בעינן בגליל, נחל אורן בכרמל, תל יריחו ובבאר שבע. המידע מחפירות אלה איפשר לשרטט את הרצף הפרהיסטורי של ארץ ישראל ולשלב אותו בפרהיסטוריה העולמית.
עובדת היות הר הכרמל אזור הכולל מספר רב של אתרים פרהיסטוריים הביאו להקמת מוזיאון לפרהיסטוריה באזור זה. ההחלטה על כך גובשה במפגש בין שטקליס לאבא חושי ראש עיריית חיפה דאז. ב-15 בפברואר 1962 נפתח המוזיאון בהשקעה של 155,000 לירות והיה המוזיאון הראשון בנושא זה בישראל ובמזרח התיכון.
המוזיאון

בהקמתו, היו למוזיאון שתי מטרות:
להציג בפני הציבור הרחב – ובמיוחד לתלמידי בתי הספר – ידע שנאסף בחפירות ארכאולוגיות ובמחקר על התקופה הפרהיסטורית
לשמש מרכז מדעי של התקופה הפרהיסטורית
לשם מימוש מטרות המוזיאון, הוקדש בתכנון הפנימי של המוזיאון שטח לבניית דיורמות – חלונות תצוגת קבע, שבהן מוצגות התקופות השונות תוך מתן הסברים על השלבים השונים בפרהיסטוריה. ההדרכה במוזיאון מלווה בפעילות בנושאים שונים. בנוסף מוצגות במוזיאון תערוכות מתחלפות הקשורות בממצאים חדשים מחפירות וכן תערוכות בנושאים מיוחדים כגון "כפרים פרהיסטוריים מתחת למים", "ציורי מערת לאסקו בצרפת" ועוד.
למוזיאון כמאה אלף ממצאים מהפרהיסטוריה של ארץ ישראל במיוחד מאזור הכרמל, וכן עשרות צלמיות פרהיסטוריות מאירופה.
המוזיאון משתרע על שני מפלסים. במפלס התחתון מוצגים הממצאים מחפירות תת-ימיות כמו הכפר הנאוליתי בעתלית-ים, האתר הכלקוליתי בכפר סמיר ועוד, וכן דיורמות בהן מוצגות סצנות של חיי היום-יום בשלבים השונים של התקופה הפלאוליתית והנאוליתית ולידן ממצאים של כלי צור המתאימים לסצנה המוצגת בחלון. בקומה השנייה מוצגים ממצאים ארכאולוגיים הקשורים בקבורה מתקופות פרהיסטוריות שונות.
המחקר

הבסיס למחקר המדעי של המוזיאון היו האוספים של יעקב עולמי ואליעזר ורשנר תושבי חיפה אשר בשנות ה-50 של המאה ה-20 ביצעו סקרים באתרים פרהיסטוריים על הר הכרמל.
המכון השתתף בחפירות ארכאולוגיות שונות בישראל ומחוצה לה. חפירת מערת תנור ביחד עם החוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה שהתנהלה בין השנים 1974–1982, בטירת כרמל בשנים 1970 ו-1973, יפתחאל ליד קיבוץ הסוללים בשנים 1982–1983 ועוד.
צוות המוזיאון נהג לפרסם מאמרים מקצועיים והיה חבר במוסדות מחקר בינלאומיים כגון: החברה הפרהיסטורית הבריטית, החברה הפרהיסטורית הצרפתית ועוד.
המוזיאון החזיק ספריה גדולה של ספרים וכתבי עת בנושאים פרהיסטוריים וכן עבודות מחקר של פריהיסטוריונים מכל העולם.
מאז אמצע שנות התשעים המוזיאון אינו פעיל מחקרית ואין לו צוות מקצועי. בשנים האחרונות נעשים מעת לעת מאמצים לארגן את האוספים העשירים שברשותו ולהביא את החומר שלא פורסם לכלל פרסום מדעי.
הערות שוליים

↑  דני נדל, עצמות ורוח הוצאת המוזיאון, עמוד 5
↑  מוזיאון לפרי-היסטוריה נפתח על הכרמל בחיפה, דבר, 16 בפברואר 1962
↑  דני נדל, עצמות ורוח – מנהגי קבורה פרהיסטוריים בישראל, הוצאת המוזיאון, 1992, עמוד 6
↑  Yeshurun R., Bar-Oz G. 2008. Digging in the Museum: Middle Palaeolithic and Epipalaeolithic Faunal Remains from Olami's Prehistoric Survey of Mount Carmel. Journal of the Israel Prehistoric Society 38: 41-58
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265654205171  RERO: 02-A020381961  ULAN: 500307457  VIAF: 160880111   WorldCat (עם VIAF): 160880111
הורודץ

ערך זה עוסק בעיירה במחוז ברסט שבמערב בלארוס. אם התכוונתם לעיירה במחוז ז'יטומיר שבאוקראינה, ראו .
הורודץ (בבלארוסית: Гарадзе́ц, האראדזייץ; בפולנית: Horodec; ביידיש: האראדעץ) היא עיירה במחוז ברסט שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
הורודץ נזכרת לראשונה בשנת 1287 ככפר בבעלות נסיכים. בשנת 1589 הוענקו ליישוב זכויות עיר. בשנת 1784 נחפרה ליד העיירה תעלה המחברת בין הנהרות בוג ודנייפר.
מימי שלטון האימפריה הרוסית השתייכה העיירה לנפת קוברין. בשנות השמונים של המאה ה-19 חוברה העיר לקו מסילת הברזל בריסק-פינסק.
יהודי הורודץ

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בהורודץ הוא מאמצע המאה ה-16, ובשנת 1623 נזכרה הקהילה בעיירה ככפופה לקהילת בריסק.
בתחילת המאה ה-20 פעלו בהורודץ ארבעה בתי כנסת, בית מדרש ושני שטיבלים, האחד של חסידות סטולין והשני של חסידות קוברין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נהרסו רוב בתי העיירה, ורוב יהודיה נמלטו ממנה. היהודים שנותרו בעיירה גויסו לעבודות כפייה על ידי הגרמנים, ומעת לעת ביצעו בהם כנופיות איכרים ("בלחובצים") מעשי התעללות.
בין מלחמות העולם היגרו רבים מיהודי העיירה לצפון אמריקה ולדרום אמריקה, וחלקם עלו לארץ ישראל, עד שבעיירה נותרו כ-50 משפחות יהודיות, פחות ממחצית מתושביה. בתקופה זו התגברה בהורודץ הפעילות הציונית.
יהודי הורודץ > בשואה

לאחר שליטה סובייטית מספטמבר 1939, נכנסו הגרמנים לעיירה ב-24 ביוני 1941, וכעבור זמן קצר הוציאו בה להורג ארבעה יהודים באשמת קומוניזם. על יהודי העיירה הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וחיוב בעבודות כפייה.
במאי 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו סגור, אליו הובאו גם יהודים מכפרי הסביבה. ב-26 ביולי 1942 נלקחו יהודי הגטו לתחנת הרכבת המקומית, והוסעו ממנה לאתר ההרג ברונה גורה, שם נרצחו כולם. 15 בעלי מקצוע יהודים שהושארו בחיים הועברו לגטו אנטופול, ושולחו להשמדה עם חיסול המקום.
הורורקור

| --- | --- |

אמינם ומשמאלו פרוף מקבוצת ההורורקור D12
 מקורות סגנוניים:  הארדקור היפ הופ • גנגסטא ראפ • סרטי אימה
 מקורות תרבותיים:  סוף שנות השמונים של המאה ה-20 - תחילת שנות התשעים של המאה ה-20, ארצות הברית
 פופולריות מיינסטרים:  סוף שנות התשעים של המאה ה-20 עד תחילת שנות האלפיים, במיוחד אמינם
 נגזרות:  ממפיס ראפ
הורורקור (באנגלית: Horrorcore) או דת' ראפ (Death rap) הוא תת-ז'אנר במוזיקת היפ הופ שבו המילים עוסקות במוטיבים החוזרים בסרטי אימה או שהמילים טרנסגרסיות (מפרות כללי מוסר בסיסיים וברורים). הז'אנר התפתח מאמני הארדקור היפ הופ שהתחילו לעסוק בעל טבעי ובתורת הנסתר, ולא כמו רוב אמני ההארדקור היפ הופ, דיברו על אלימות עד לנקודה שהמוזיקה נהיית מבעיתה, אימתנית, מטרידה ולא נוחה למאזין. אלימות מוגזמת ועיסוק בעל טבעי הם מוטיבים ליריים חוזרים ונשנים בהורורקור, אך אמני הז'אנר לעיתים קרובות מדברים באופן יותר מציאותי, אך עדיין מטריד על מחלות נפש והתמכרות לסמים. המונח "הורורקור" נהפך למקובל על ידי קבוצות היפ הופ שהושפעו מסרטי אימה, כגון גרייבדיגאז ופלאטליינרז.
קבוצת הראפ הראשונה שעשתה ראפ הורורקור באופן לא אקראי היא גטו בויז, שהוציאו את שיר ההורורקור הראשון שלהם בשנת 1988, את אלבום ההורורקור הראשון שלהם בשנת 1991. בשנת 1994, ההורורקור נהיה משמעותי בעקבות אלבומים אפלים של גרייבדיגאז ופלאטליינרז. בשנת 1999, אמן ההורורקור אמינם הוציא את אלבומו השני (והראשון הפופולרי), The Slim Shady LP, ובשנת 2000 את אלבומו השלישי, The Marshall Mathers LP, ששניהם מכרו מיליוני תקליטים, ולפי חלק מהחוקרים, הפכו את ההורורקור לטרנדי לזמן קצר. בשנת 2009, אמינם הוציא את אלבומו השישי, Relapse, שעסק בדברים יותר קיצוניים אפילו מההורורקור השגרתי. Relapse הוא אלבום ההורורקור הפופולרי האחרון עד ימינו. אמינם וקבוצתו D12 הם אמני ההורורקור היחידים שהיו פופולריים במיינסטרים.
מאפיינים

"הורורקור" מתייחס לסוג ראפ שנושאיו אפלים, גותיים, טרנסגרסיים, ו/או נושאים המושפעים מסרטי אימה כגון מוות, פסיכוזה, כת השטן, הפרעות נפשיות, פגיעה עצמית, קניבליזם, הטלת מום, נקרופיליה, התאבדות, רצח, עינויים, אונס והתמכרות לסמים, ולעיתים קרובות עיסוק בעל טבעי ובתורת הנסתר. לפי הראפר מארז, "אם תיקח את סטיבן קינג או וס קרייבן ותשים להם ביט ראפ, זה מי שאני". התכנים הליריים נוטים להיות דומים לאלו בדת' מטאל, מה שהוביל לשם נוסף לסוגה, "דת' ראפ".
הערות שוליים

↑  Fernando Jr., S.H, The Pick, the Sickle & the Shovel ביקורת, באתר Rolling Stone, ‏4/11/07
↑  wcco.com - The Dark World Of Horrorcore Music (ארקיב), ‏2007-11-24
↑  Strauss, Neil. "POP VIEW; When Rap Meets The Undead" (באנגלית). נבדק ב-2018-03-19.