stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התך
הערות שוליים

↑  עיין בתוספות במסכת בבא בתרא דף ד עמוד א., באתר he.wikisource.org
↑  תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף ט"ו, עמוד א'
| פורים |
| --- | --- | --- |
| מצוות החג | מקרא מגילה • מתנות לאביונים • משלוח מנות • סעודת פורים ושתיית יין בפורים • פרסום הנס |  |
| מנהגים | משנכנס אדר מרבין בשמחה • זכר למחצית השקל • אוזן המן • התחפשות  • רעשן • בובת המן |  |
| מגילת אסתר | אישים במגילה: אחשוורוש • ושתי • המן • עשרת בני המן • זרש • בגתן ותרש • מרדכי היהודי • אסתר • חרבונה • אבגתא • התך • הגי תוספות למגילת אסתר • חלום מרדכי • תרגומי מגילת אסתר לארמית • היעדרותו של אלוהים ממגילת אסתר • מדרש אבא גוריון |  |
| תפילות ופיוטים | למנצח על אילת השחר • על הנסים • אשר הניא • ויאהב אומן ("קרובץ לפורים") • מי כמוך ואין כמוך • קוראי מגילה |  |
| שירים | ליהודים הייתה אורה ושמחה וששון ויקר • חג פורים (שיר) • אני פורים • ליצן קטן נחמד • תן כתף • ככלות ייני • רשימת שירים ופיוטים לפורים • פיוטים ושירים נוספים |  |
| שמחת פורים | פורים שפיל • רב פורים • עדלאידע • ליל שיכורים • פרודיות לפורים |  |
| מאכלים | אוזן המן • פזואלוס • פלודן • קרפלך • מקרוט • ספרא (מאפה) |  |
| שונות | עיר מוקפת חומה מימות יהושע בן נון • בן עיר שהלך לכרך ובן כרך שהלך לעיר • פורים משולש • פורים קטן • תענית אסתר • פרשת זכור • מצוות זכירת מעשה עמלק • מחיית זכר עמלק • מסכת מגילה • סעודת אסתר • פורים שני • קבר אסתר ומרדכי |  |
חגי ישראל ומועדיו
הנה האיש (ניטשה)

| --- | --- |

כריכת המהדורה העברית הראשונה
 מידע כללי
 מאת:  פרידריך ניטשה
 שפת המקור:  גרמנית
 סוגה:  אוטוביוגרפיה, מסה 
 נושא:  פילוסופיה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1895
 מספר עמודים:  מהדורה שנייה - 468
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מהדורה ראשונה - הוצאת שוקן מהדורה שנייה - הוצאת כרמל
 תאריך:  מהדורה ראשונה - 1973 מהדורה שנייה - 2011
 תרגום:  מהדורה ראשונה - ישראל אלדד מהדורה שנייה - יפתח הלרמן-כרמל
 סדרה
 ספר קודם:  אנטיכריסט 
 הספר הבא:  ניטשה נגד ואגנר 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002018232, 003369695
 
"הנה האיש" (מלטינית: Ecce Homo) הוא ספרו האחרון של הפילולוג והפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה. הספר עצמו נכתב בגרמנית, למרות השם הלטיני. יעודו של הספר, כפי שהוא מתואר על ידי המחבר בהקדמה לו, הוא הצגת דמותו לפני שיציב בפני העולם תביעה קשה שכמותה לא הוצבה מעולם בפניו. שמו של הספר נגזר מ"הנה האיש", אמירתו של הנציב הרומאי פונטיוס פילאטוס בהציגו את ישו בפני היהודים לאחר ששפט אותו.
הספר מכיל פרקי אוטוביוגרפיה על תולדות חייו ואורחות חייו, ובנוסף יש בו סקירה תמציתית על כתביו.
הספר נכתב בשנת 1888 אך פרסומו עוכב על ידי אחותו של ניטשה, אליזבת פורסטר, עד לשנת 1895.
במבוא לספרו זה ניטשה מציג את השקפתו הפילוסופית במונחים המצביעים על הינתקותו המוחלטת מן ההומניזם המודרני. ההומניזם לא חדל מלדגול בקדמה ובהפצת המדע והטכנולוגיה שיובילו אותנו לקראת ימים טובים יותר, ולצדד ברעיון כי על האידיאל להנחות את ההיסטוריה ואת הפוליטיקה - וזו, לפי ניטשה, היא סוג של אמונה, של דת ללא אלוהים שניטשה מגדיר כאלילים שאותם הוא מציע לנתץ בפטישו באמצעות הפילוסופיה:
"לתקן את המין האנושי? הנה הדבר האחרון שאוכל להבטיח. אינני יוצר אלילים חדשים!... להשליך את האלילים - כך אני מכנה את כל האידיאלים - הנה מה שמהווה את אמנותי. בה במידה שהמצאנו את השקר של עולם אידיאלי, רוקנו את המציאות מתוכנה, ממשמעותה וממהימנותה... השקר שאנו מכנים אידיאל היה עד כה קללה המעיקה על המציאות. האנושות עצמה הפכה שקרית ומזויפת מיסודה עד כדי אמונה בערכים המנוגדים לאלה שבכוחם בלבד להבטיח את חוסנה ואת עתידה..."
הערות שוליים

↑  The Project Gutenberg eBook of Ecce Homo, by Friedrich Nietzsche., www.gutenberg.org
| פרידריך ניטשה |
| --- | --- | --- |
| כתביו | חמש הקדמות לחמישה ספרים שלא נכתבו (על הפאתוס של האמת; על עתיד מוסדות החינוך שלנו; המדינה היוונית; היחס בין הפילוסופיה השופנהארית לתרבות הגרמנית; התחרות ההומרית) • הולדת הטרגדיה • על אמת ושקר במובן החוץ מוסרי • פילוסופיה בעידן הטראגי של היוונים • ראיית העולם הדיוניסית • עיונים שלא בעיתם (דוד שטראוס: המתוודה והסופר; כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים; שופנהאור כמחנך; ריכרד וגנר בביירוית) • אנושי, אנושי מדי • דמדומי שחר • המדע העליז • כה אמר זרתוסטרא • מעבר לטוב ולרוע • לגנאלוגיה של המוסר  • פרשת וגנר • אנטיכריסט • שקיעת האלילים • ניטשה נגד וגנר • הנה האיש • הרצון לעוצמה |  |
| מושגים בהגותו | אלוהים מת • החזרה המתמדת • על-אדם • האדם האחרון • מוסר אדונים ומוסר עבדים • פרספקטיביזם • אהבת הגורל • החיוב הניטשיאני  • הטשאנדלה • רסנטימנט • הרצון לעוצמה • מה שלא הורג אותי מחשל אותי |  |
| יצירות אחרות | רשימת יצירות מוזיקליות מאת פרידריך ניטשה • דיתירמבים דיוניסיים • אידיליות ממסינה |  |
| אישים קשורים | אליזבת פרסטר-ניטשה • לו אנדריאס-סלומה • פאול ריי • גאורג ברנדס • יעקב בורקהרדט |  |
| נושאים קשורים | ארכיון ניטשה • כשניטשה בכה • אחותי ואני • הפרס הבין-לאומי על שם פרידריך ניטשה • ניטשה והציונות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007597434605171  BNE: XX2108214  BnF: cb122213457 (data)  GND: 4115395-9  VIAF: 179718335   WorldCat (עם VIAF): 179718335 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הצבעוני השחור

| --- | --- |

עטיפת המהדורה השנייה של הספר
 מידע כללי
 מאת:  אלכסנדר דיומא האב
 שפת המקור:  צרפתית
 סוגה:  רומן היסטורי
 מקום התרחשות:  הולנד 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1850
 מספר עמודים:  134 (מהדורה ראשונה)
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת מצפה (מהדורה ראשונה)
 תאריך:  1935 (מהדורה ראשונה)
 תרגום:  יצחק שנהר (מהדורה ראשונה)
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורות נוספות:  ראה תרגומים לעברית
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001817432, 001817431, 001817433, 003451585, 001782709, 001817443
 
הצבעוני השחור (מוכר בעברית גם בשם החבצלת השחורה; בצרפתית: La Tulipe noire) הוא רומן היסטורי מאת אלכסנדר דיומא האב שפורסם בשנת 1850.
עלילה

ברומן זה מגולל דיומא את סיפורו של קורניליוס ואן ברל, איש צעיר ובעל כסף רב שמגדל בזמנו הפנוי פרחים (ביניהם הוא מנסה לגדל צבעוני שחור).
באותו הזמן, מוצע פרס של כ-100,000 למי שיצליח לגדל את הצבעוני השחור.
אייזק בוקסטל, שכנו של קורניליוס, מקנא ומלשין ששכנו דיבר ושיתף פעולה עם קורניליוס דה ויט שהואשם בבגידה.
ואן ברל מושלך לכלא. לאחר זמן לא רב, ואן ברל פוגש את בתו של הסוהר, רוזה, ומתאהב בה. היא עוזרת לו בגידולו של הצבעוני, וזאת בגלל שהצבעוני השחור הוא ההוכחה לחפותו של האסיר, ודה ויט.
לאחר שהצליחו השניים בגידול הפרח, הם מחליטים יחדיו לשלוח הודעה לנשיא מגדלי הפרחים של אותו אזור, שהצליחו לגדל צבעוני שחור. הנשיא מקבל את הפתק, אבל באותו זמן נגנב הצבעוני השחור על ידי בוקסטל.
לבסוף, רוזה מצליחה לשכנע את הנסיך ואת נשיא מגדלי הפרחים, שרוזה וקורניליוס הם הזוכים המאושרים.
הסיפור מסתיים בחתונתם של קורניליוס ורוזה.
הקשרים היסטוריים

הרומן מבוסס בחלקו על אירועים היסטוריים. יוהאן דה ויט היה מנהיגה בפועל של הרפובליקה ההולנדית וקורנליוס היה אחיו ובעל תפקיד בכיר בשלטון. בשנת 1672 תקפה את הולנד ברית של ממלכות אנגליה וצרפת. יוהאן דה ויט ניסה לנהל משא ומתן עם הצרפתים על הפסקת הלחימה.
ולכן, העם לא רצה בהם עוד כמנהיגים, ורצה במקומם את ויליאם לבית אורנז'. העם אילץ אותם לחתום שהם מסכימים להנהגתו של ויליאם, ולאחר שצרו על ביתו של אחד האחים, אותו אחד חתם והוסיף ליד "חתימה כפויה".
העם התרגז על האחים דה ויט עוד יותר, ומישהו העליל על קורנליוס דה ויט עלילה, שבגללה שפטו אותו להגליה.
אבל לעם לא הספיקה הגליה, והם רצחו גם אותו וגם את אחיו.
תרגומים לעברית

הספר תורגם לעברית שלוש פעמים:
החבצלת השחורה; תרגם יצחק שנהר, הוצאת מצפה תל אביב, 134 עמודים, 1935. (הדפסות נוספות משנות ה-50 בהוצאת י' שרברק)
הצבעוני השחור; תרגם יוסף כץ, כתר ירושלים, 168 עמודים, 1978. מהדורה מחודשת בשנת 2012, ערכה את התרגום דיטה גוטמן, 243 עמודים.
הצבעוני השחור; תרגם ועיבד לעברית קלה: יצחק לבנון, אייר רוי ספנסר, מסדה-פרס רמת גן, 112 עמודים, 1979.
התיאטרון הארץ-ישראלי

תיאטרון התא"י והבימה בשדרות רוטשילד 80 לאחר סיום בנייתו, 1927
עמוד זיכרון לתיאטרון הארץ־ישראלי בשדרות רוטשילד 80
התיאטרון הארץ־ישראלי (התא"י) היה תיאטרון עברי בתקופת היישוב.
נוסד בברלין בשנת 1924 על ידי חמישה שחקנים מארץ ישראל, בהנהגת מרים ברנשטיין־כהן, שנסעו בשנת 1923 לברלין כדי ללמוד את אמנות המשחק בתיאטרון, במטרה להקים תיאטרון איכותי בארץ ישראל. בתקופת לימודיהם, ייסדו בברלין תיאטרון עברי בניהולו של מנחם גנסין, ממייסדי תיאטרון הבימה. עם שחקני התא"י נמנו שמעון פינקל, לימים מגדולי שחקני "הבימה" וארי קוטאי.
התא"י על שחקניו הגיע לארץ ישראל בראשית 1925, וב־3 במרץ אותה שנה, נפתח בתל אביב "התיאטרון הארץ־ישראלי" בהנהלתו של גנסין. בפתיחה בקולנוע עדן הועלה המחזה "בלשאצר", ואת נאום הפתיחה נשא חיים נחמן ביאליק. מבנה התיאטרון בשדרות רוטשילד 80 תוכנן על ידי האדריכל והמהנדס יעקב אורנשטיין והוקם בשנת 1927. המבנה הוקם כאולם חסר־גג בן 270 מקומות ישיבה.
עקב חילוקי דעות בין חברי קבוצת השחקנים ובייחוד בין שני מנהיגיה, מנחם גנסין ומרים ברנשטיין־כהן, התפרקה הקבוצה והתיאטרון נסגר עוד ב־1927. המבנה שימש את תיאטרון הבימה שהגיע לארץ ישראל בשנת 1928, עד שנחנך "בית הבימה" בשנת 1946.
בשנת 1938 הפך האולם לבית קולנוע "שדרות" שפעל ברציפות עד אמצע שנות השבעים. המבנה נהרס בתחילת שנות השמונים ובמקומו נבנה בית בנק מסד. במקום עמוד הנצחה לתיאטרון הארצישראלי.
הערות שוליים

↑  ימימה רוזנטל (עורכת), כרונולוגיה לתולדות היישוב היהודי בארץ־ישראל תרע"ח־תרצ"ו/ 1917–1935, ירושלים, הוצאת יד יצחק בן־צבי, 1979, עמ' 124
↑  דני רכט, קולנוע שדרות (התא"י) / בנק מסד, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
ערך זה הוא קצרמרבנושא תרבות ובנושא המנדט הבריטי. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המצור על מחנהו של קיקרו

המצור על מחנהו המבוצר של הלגאטוס קווינטוס טוליוס קיקרו התרחש בחורף 54 לפנה"ס. העימות התרחש על רקע של מרד אמביוריקס במהלך מלחמת גאליה. קיקרו הצליח לשלוח סייר שהודיע לקיסר על המצור והלה חש לעזרתו. בקרב שהתפתח בין כוחותיו של קיסר לגאלים, הצליח קיסר לגבור על הגאלים והציל את קיקרו ואת הלגיון שתחת פיקודו מהשמדה.
רקע

הבלגים שהוכנעו בשנת 57 המתינו כמה שנים ומרדו בחורף שנת 54. המרידה נפתחה בניצחון מוחץ לאמביוריקס כשהצליח להוליך שולל את הלגאטים לוקיוס אורונקולאוס קוטה (בלטינית: Lucius Aurunculeius Cotta) ואת קווינטוס טיטוריוס סבינוס (בלטינית: Quintus Titurius Sabinus) ולהשמיד את הצבא שעמד תחת פיקודם שהורכב מהלגיון ה-14 וחמש קוהורטות נוספות.
מעודדים מהצלחתם תקפו הבלגים את המחנה המבוצר של קיקרו. הגאלים היו חסרי כלי מצור מתוחכמים ולא יכלו לכבוש מחנה רומי מבוצר והסתפקו בהטלת מצור. קיקרו נקלע לסיטואציה מסוכנת מאוד כי מלאי המזון במחנה הלך ואזל והגאלים יירטו את שליחיו שניסו להודיע לקיסר על מצבם הקשה. רק כעבור כשבוע הצליח אחד השליחים להסתנן דרך קווי הגאלים ולהודיע לקיסר על מצבם הקשה.
יוליוס קיסר שחנה עם לגיון אחד היה עמוס במטען רב שלא יכול היה להפקיר ולכן הורה לקווסטור שלו, מרקוס קראסוס לצאת מיד לכיוונו בראש הלגיון שתחת פיקודו, כדי לשמור על המטען יקר הערך ואילו הוא עצמו יצא בראש הלגיון שלו לעזרתו של קיקרו. בנוסף, יצאו שליחים בהולים ללגאטים נוספים להתאסף ליד גבולותיהם של הנרווים. עד שקיסר הגיע למחנהו של קיקרו התאסף תחת פיקודו צבא שכלל שני לגיונות, כמה מאות חיילים מחיל העזר ופרשים, סך הכל למעלה מ-7,000 חיילים.
הצדדים הלוחמים > רומאים

בתקופה זו הצבא הרומי היה צבא מקצועי וחייליו ראו בשירות בו קריירה ארוכת שנים. המבנה המבצעי החשוב ביותר בצבא הרומי היה הלגיון, שנחלק לקוהורטות. בלגיון שירתו אזרחים רומאים בתפקידי חיל רגלים כבד ולא נכללו בו חיילים קלי חימוש או פרשים. בנוסף ללגיונות שירתו בצבא הרומי חילות עזר שחייליהם גויסו מקרב עמים כבושים או מקרב שכירי חרב. חיילים אלו שירתו בחיל הפרשים וביחידות של חיל רגלים קל.
הלגיונר היה מוגן היטב בשריון שרשראות, מגן גדול שנקרא סקוטום ועל ראשו קסדה טובה. שריונו של הלגיונר היה טוב כמו שריונו של האריסטוקרט הגאלי, אך היות שהאריסטוקרטים היו מעטים היווה השריון הכבד של הלגיונר יתרון מכריע בקרב. לחימושו השתמש הלגיונר בחרב גלדיוס שאורכה כ-50-65 ס"מ ונועדה בעיקר לדקירה, בפגיון כבד ובכידון הטלה כבד - פילום. הפילום היה יעיל לטווח של כמה עשרות מטרים והיה מסוגל לפלח את המגן של היריב ואף להוציא אותו מכלל שימוש. כך נותר הלוחם הגאלי חשוף ללא מיגון אפקטיבי כלשהו, נתון לחסדי הלגיונר המשוריין בכבדות.
בתקופה זו נחלק הלגיון ל-10 קוהורטות (סדר גודל של גדוד, 480-600 לוחמים), כל אחת בת שש קנטוריות (סדר גודל של פלוגה, 80-100 לוחמים) תחת פיקודו של קנטוריון. סביר להניח שבתחילת המערכה כלל כל לגיון כ-5,000 לוחמים, ובסופה נותרו בו כ-4,000 בגלל האבדות בקרבות. בעקבות הרפורמה המריאנית כלל הלגיון אך ורק חיל רגלים כבד ולא היו בו כוחות קלים כלשהם או פרשים. בנוסף, כל לגיון כלל יחידות ארטילריה אורגניות. כל קנטוריה הייתה מצוידת בסקורפיון (סוג של בליסטרה קלה) ואילו לכל קוהורטה נוספה בנוסף לכך בליסטרה כבדה יותר. לגיון בתקן מלא כלל 60 סקורפיונים ו-10 בליסטרות.
בגלל היעדר הפרשים בלגיונות נאלץ קיסר לגייס פרשים מקרב בעלי בריתו. מרביתם גויסו מקרב השבטים הגאלים שהיו נאמנים לו ומספרם השתנה משנה לשנה, אך בכל אופן לא היה גבוה במיוחד ועמד בממוצע על כ-3,000 עד כ-4,000 פרשים. בשנת 55 דיווח קיסר בספרו שמשרתים בצבאו 5,000 פרשים, אם כי זה מספר חריג. בנוסף, שירתו בצבאו עוד כ-500 פרשים גרמאנים.
כוחות רגלים קלים סופקו על ידי חיל העזר. שמם מטעה מעט; אמנם רבים אכן היו חמושים באופן קל ללא מיגון כבד, אך חלקם היו מוגנים היטב בשריון. השם "קל" מצביע לא רק על סוג החימוש, אלא בעיקר על צורת הלחימה: לגיונרים נלחמו במערך צפוף ואילו חיילי העזר נלחמו 
במערך פזור יותר. כוחותיו הקלים של קיסר כללו קלעים מהאיים הבלאריים, מטילי כידונים מנומידיה ועוד.
על כל קנטוריה פיקד קנטוריון, שהיה קצין מקצועי. הקנטוריונים היוו את עמוד השדרה של הצבא הרומי; תפקידם לא הוגבל רק לפיקוד על הקנטוריה, אלא גם לאימון החיילים ולפיקוח על המשמעת בקנטוריה. על הלגיון עצמו פיקדו שישה טריבונים, חלקם לא היו אנשי צבא מקצועיים והיו צעירים בתחילת דרכם הפוליטית, אך חלקם היו בני מעמד הפרשים והיו קצינים מנוסים ששירתו בלגיון זמן רב. יחד עם זאת, אף טריבון לא מונה למפקד עליון של הלגיון. בכל שנה נבחרו ברומא 24 טריבונים, אך רק חלק מהם יועדו לתפקידים צבאיים. לכן, סביר להניח שרוב (או אפילו כל) הטריבונים מונו על ידי קיסר עצמו. בנוסף, היו בלגיון בעלי תפקידים נוספים.
הצדדים הלוחמים > הגאלים

החיילים הגאלים רכשו את כלי נשקם בעצמם. החיילים היעילים ביותר בצבא הגאלי הגיעו מקרב האצולה הלוחמת, אך אלה היו מעטים וגם הם לא התאמנו באופן מסודר, אלא הסתמכו בעיקר על גבורה אישית שהתאימה לאורח הלחימה הגאלי. שיטה זו, המסתמכת על גבורה אישית, הייתה נחותה יחסית לשיטה שנקטו בה הלגיונרים שנלחמו כיחידה מלוכדת אחת. חלק הארי של הצבא גויס מקרב האיכרים שהיו חסרי הכשרה צבאית ויעילותם הצבאית הייתה מעטה. מרבית השבטים הגאלים היו דרי יבשה ולא החזיקו צי צבאי. הוונטים, שישבו באזור חצי האי ברטאן, היו יוצאי דופן מבחינה זו והחזיקו צי פעיל.
הלוחמים הגאלים היו בדרך כלל לא מוגנים בשריון גוף ורק האריסטוקרטים העשירים היו יכולים להרשות לעצמם שריון שרשראות. נעשה שימוש מסוים בקסדות שיוצרו באיכות טובה, אך גם אלו לא היו נפוצות במיוחד. להגנתם השתמשו בעיקר במגן גדול עשוי מעץ, שהיה חיוני גם לצורת הלוחמה הגאלית. להתקפה השתמשו הגאלים בעיקר בחרבות ארוכות, שהיו גדולות בהרבה מגלדיוס, החרב הרומית הטיפוסית. אורכה של החרב הגאלית בתקופה זו הגיע עד כ-90 ס"מ. החרב נועדה בעיקר לשיסוף ורבות היו עם קצה מעוגל. הגאלים השתמשו גם בחניתות קשתות, כידונים וקלע, אך אלה היו נפוצים פחות מהחרבות הארוכות.
בגלל העדר סמכות מדינית אחת, גייס כל שבט את צבאו בנפרד והיה לו מפקד משלו. הפיקוד העליון היה בידיו של ראש השבט והוא גייס את נאמניו, שכל אחד מהם סיפק בעצמו את כלי נשקו. בעתות מצוקה גויסה מיליציה מקרב האיכריים החופשיים. כמו כן, לחלק מהשבטים הגדולים היו שבטים שהיו בני חסותם ובעתות מצוקה שבטים אלה איחדו את כוחותיהם. כמו כן, פעמים אחדות במהלך מלחמת גאליה מספר שבטים יצרו קואליציה שבחרה פיקוד משותף. קואליציות אלה היו שבירות ובדרך כלל לא החזיקו מעמד זמן רב. כמו כן, שבטים רבים, במיוחד מדרום מזרח גאליה, שיתפו פעולה עם יוליוס קיסר. שיתוף הפעולה של השבטים בא לידי ביטוי בגיוס חיילים לצבאו של יוליוס קיסר ומתן אספקה.
הקרב

הרומאים נהגו להקים מחנה מבוצר מעץ מוקף חומה עם צריחים וחפיר. כיבושו של מחנה כזה דרשה כלי מצור מתוחכמים או הטלת מצור בניסיון להרעיב את חיל המצב.
עם הטלת המצור נקט המפקד בשטח, הלגאטוס קווינטוס טוליוס קיקרו, אחיו הצעיר של מרקוס טוליוס קיקרו, יוזמה, אף שלא היה בקו הבריאות. הורה באופן מידי על חיזוק החומות וחייליו בנו 120 צריחים נוספים, בנוסף לאלה שהיו כבר על גבי החומה. בנוסף, עודד את חייליו ושמר על מוראל גבוה בצבאו. כמו כן, מיד עם תחילת המצור ניסה ליצור קשר עם קיסר כדי לקבל תגבורות. למרות העדר כלי מצור, ניסו הגאלים לכבוש את המחנה ולמחרת הטלת המצור הסתערו על החומות תוך כדי שימוש בסולמות וכלים דומים שהיה באפשרותם להשיג. התקפה זו נהדפה על ידי החיילים הרומים.
הבלגים הקימו סוללת עפר וחפיר כדי למנוע את הקשר בין המחנה הנצור לעולם החיצון, שיטה אותה למדו הגאלים מהרומאים עצמם. לאחר השלמת עבודות הכיתור, לא נחו הגאלים על שמריהם. כשבוע לאחר תחילת המצור העלו חיילים קלי חימוש על ראש הסוללה והתחילו להמטיר על הרומאים חצים בוערים וכלי הצתה אחרים כתוצאה מכך, אוהלים רבים עלו באש. הגאלים התעודדו מהצלחתם, תקפו את החומות, אך נהדפו באבדות כבדות.
בינתיים קיסר הצליח להגיע עם כוח תגבורת שכלל שני לגיונות וכוחות עזר. אלה נערכו מול הגאלים והחלו התכתשויות בין פרשי הצדדים. קיסר ניצב מול אתגר קשה. מצד אחד, אספקתו הייתה דלה ולא הייתה לו אפשרות לתמרן לאורך זמן כי לא היו לו האמצעים להאכיל את חייליו. מצד שני, הגאלים ניצבו בעמדה עדיפה ומספרם היה גדול בהרבה ממספר חייליו. מצד שלישי, היה חייב להציל את הלגיון הנצור, במיוחד לאור השמדתו של הכוח הגדול שהיה תחת פיקודם של סאבינוס וקוטה.
לכן, רצה לפתות את הגאלים לתקוף אותו. כדי לשכנעם שקל להביסו הורה להקים מחנה קטן במיוחד כדי להסוות את מספר חייליו. כמו כן, המחנה שבנו הרומאים היה מבוצר בצורה טובה יותר מאשר בדרך כלל, הכול כדי לשכנע את הגאלים שהרומאים חוששים מהתקפה. הגאלים בלעו את הפיתיון ותקפו את המחנה. כדי להעצים את אפקט ההפתעה, פקד קיסר לא לאייש את החומות והגאלים הצליחו לעלות על הסוללה ללא התנגדות ורק אז הורה קיסר על התקפת נגד כוללת. ההתקפה נחלה הצלחה מסחררת והגאלים נסוגו.
לקריאה נוספת > מקורות עתיקים

גאיוס יוליוס קיסר, מלחמת גאליה תרגום מלטינית, מבוא והערות משה ליפשיץ. ירושלים, הוצאת כרמל, תשע"ב (2011). (גרסה דיגיטלית של הספר בפרויקט גוטנברג) (באנגלית)
יוליוס קיסר, מלחמת גאליה בשבעה ספרים, בצירוף ספר שמיני מאת אולוס הירטיוס. תרגם מן המקור הרומי והוסיף מבוא, הערות ומפתח שמות: נ' רבן, תל אביב, יבנה, תשי"ט (1958).
גאיוס סוויטוניוס טרנקווילוס. חיי שנים-עשר הקיסרים. תרגם מרומית: ד"ר אלכסנדר שור. תל אביב, הוצאת מסדה, תשי"ט.
פלוטארכוס, חיי אישים - אנשי רומי: חייו של יוליוס קיסר, תרגם מהמקור היווני והוסיף מבוא והערות: יוסף ג. ליבס. ירושלים, מוסד ביאליק, 1954.
דיו קסיוס, היסטוריה רומית, ספרים 38‏, 39 ו-40 (הקישורים הם לתרגום לאנגלית)
לקריאה נוספת > מקורות מודרניים

Phil Barker, The Armies and Enemies of Imperial Rome.
P.A. Brunt, Italian Manpower 225 BC - 29 AD. Oxford university press, 1971.
Nic Fields, The Roman Army: The Civil Wars 88 - 31 BC. Osprey, 2008
Kate Gilliver, Caeser's Gallic Wars. Osprey, 2002
Adrian Goldsworthy, The complete Roman Army. Thames & Hadson, 2003.
Adrian Goldsworthy, Ceaser - The life of Colossus. Yale university press, 2006
J. Harmand, Une campagne cesarienne: Alesia. Paris, A. J. Picard et Cie, 1967
Lawrence Keppie, The Making of the Roman Army. Routledge, 1988.
Peter S. Wells, The barbarians speak: how the concquered peoples shaped Roman Europe. Prinston university Press, 2001.
Peter Wilcox, Rome's enemeis 2: Gallic and Brittish Celts. Osprey, 1985
Peter Wilcox and Rafael Trevino, Barbarians against Rome: Rome's Celtic, Germanic and Gallic enemies. Osprey, 2000
הערות שוליים

↑  Goldsworthy (2006), p. 186
↑  לפירוט אודות מספרי הלוחמים בלגיון ראו בהרחבה P. A. Brunt, pp. 687-693
↑  Nic Fields, p. 11
↑  Adrian Goldsworthy (2003), p. 192
↑  Goldsworthy (2006), p. 196
↑  Nic Fields, p. 17
↑  Phil Barker, p. 18
↑  Adrian Goldsworthy (2003) p. 49
↑  .Adrian Goldsworthy (2006), p 193
↑  Kate Gilliver p. 24
↑  Peter Wilcox, Rome's enemeis 2: Gallic and Brittish Celts p 23
↑  Kate Gilliver, p. 24
| מלחמת גאליה |
| --- | --- | --- |
| אזורים גאוגרפיים | הרפובליקה הרומית • גאליה • גאליה בלגיקה • גאליה אקוויטניה • האי הבריטי • גרמאניה |  |
| קרבות | קרב אראר • קרב ביבראקטה • קרב ווז' • קרב אקסונה • קרב סאביס • המצור על האופידום של האדוואטוקים • קרב אוקטודורוס • קרב מפרץ קיברון (56 לפנה"ס) • כיבוש גאליה אקוויטניה במלחמת גאליה  •  כיבוש שטחי האונלים • פלישות יוליוס קיסר לבריטניה • קרב אטואטוקה • המצור על מחנהו של קיקרו • המצור על אוואריקום • המצור על גרגוביה • קרב לוטטיה • המצור על אלסיה • המצור על אוקסלודונום |  |
| שבטים גאלים, בריטונים וגרמאנים | הלווטים • איידואים • סואבים • נרווים • רמים • בלובאקים • אדוואטוקים • מנפים • מורינים • ונטים • אונלים • קוריוסוליטים • לקסובים • פיקטונים • קטובלאונים • אבורונים • אוסיפטים  • טנקטרים • קארנוטים • ארוורנים • סקוואנים • טרינובנטים |  |
| מנהיגים בולטים | מנהיגים בולטים |  |
| רומאים | יוליוס קיסר • טיטוס לאביינוס • פובליוס וטניוס • אולוס הירטיוס • סרוויוס גלבה • קווינטוס פדיוס • סאבינוס • לוקיוס קוטה • קווינטוס קיקרו • קראסוס • אלבינוס • רבילוס • מרקוס מאמורה • מרקוס קראסוס • מרקוס אנטוניוס • לוקיוס וורנוס  • דיוויקיאקוס • ולריוס פרוקילוס • טאסגטיוס |  |
| גאלים | ורקינגטוריקס • אורגטוריקס • דיוויקו • אריוביסטוס • גלבה • בודואוגנטוס • וירידוביקס • קסיוולאונוס • אינדוטיומארוס • אמביוריקס • קאטיבולקוס • אקו • קומיוס • ליטוויקוס • סדולוס • ורקאסיוולנוס • אפורידוריקס |  |
| ערכים נוספים | מלחמת גאליה (ספר) |  |
הרץ ריבקין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1908 פלך בסרביה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  14 בספטמבר 1951 (בגיל 43 בערך) אקיבאסטוז, קזחסטן 
 שם לידה:  הרץ הייסינר 
 מדינה:  רומניה, ברית המועצות, האימפריה הרוסית 
 שפות היצירה:  יידיש 
 סוגה:  שירה 
 
הרץ ריבקין (ביידיש: הערץ ריװקין; 1908/1909,  - 14 בספטמבר 1951) היה משורר יידי.
ביוגרפיה

הוא נולד בשם הרץ הייסינר בקפרשטי בבסרביה, הבן הצעיר במשפחתם של אליעזר ורבקה הייסינר. למד בין השנים 1928–1931 בבית ספר לבניין בקישינב, בין 1931 - 1932 הוא שירת בצבא הרומני. בין 1935–1940 הוא למד בבוקרשט הנדסת דרכים.
את שירו הראשון הוא פרסם ב-1931 בעיתון דאס קאאפעראטיווע ווארט, באותה שנה פרסם יחד עם הרש-ליב קז'בר ויעקב יקיר בקובץ אָנזאָג שתוכנן לצאת לאור באופן קבוע ולשמש בתור הבמה הספרותית של המשוררים הצעירים בבסרביה. כשהוא התגורר בקישינב הוא פרסם בעיתונים אונדזערע צייט (קישינב, בעריכתו של זלמן רוזנטל) וטשערנאוויצער בלעטער, תחילה תחת שם משפחתו האמיתי, הייסינר. באמצע שנות השלושים היה חבר באגודת הסופרים היהודים מבסרביה בבוקרשט יונג רומעניע. ריבקיו תמך ברעיונות הקומוניזם.
בבוקרשט הוא פרסם את עבודתו בירחון די וואך (בעריכתו של משה אלטמן) ובכתב העת שויבן (בעריכתם של יעקב שטרנברג ושלמה ביקל). בהוצאה לאור של שויבן יצא לאור הספר הראשון של ריבקין, קובץ שירים פֿון שכנישן דאָרף (מהכפר השכן), חלק מהשירים המופיעים בקובץ הולחנו על ידי זליג ברדיצ'יבר. בדי וואך פורסם סיפורו המפורסם חיים ברוך אָט אָ פאָר עך (חיים ברוך כבר מגיע).
לאחר סיפוח בסרביה לברית המועצות ריבקין חזר לקישינב, הוא פרסם בכתב העת היידי שיצא לאור בקייב סאוועטישע ליטעראטור. בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא התפנה לאוזבקיסטן, שיתף פעולה עם שופרו של הוועד היהודי האנטי-פשיסטי אייניקייט. לאחר המלחמה הוא חזר לקישינב והמשיך לפרסם בעיתונים וכתבי עת יידיים.
ריבקין נעצר יחד עם שאר סופרים יהודים של קישינב ב-9 במרץ 1949, הוא הואשם בשיתוף פעולה עם הוועד היהודי האנטי-פאשיסטי וטרוצקיזם. לאחר שמונה חודשים שהוא העביר בקישינב הוא נשפט לעשר שנים עבודות כפייה, כשהוא היה בסמרה, הוא הופרד משאר הסופרים היהודים (יעקב יקיר, משה אלטמן, מוטל סקציאר) והוא נשלח לקזחסטן, אז חלק מברית המועצות. זמן קצר לאחר מכן חלה ונפטר, בגיל 42.
חיבוריו

פֿון שכנישן דאָרף, בוקרשט, 1938.
דערציילונגענ, מאסקווע, 1948.
הנה האיש

אקה הומו על פי הצייר האיטלקי שווייצרי צ'יזרי
אקה הומו על פי מיהאי מונקאצ'י
אקה הומו על פי טיציאן
אקה הומו בתבליט בקתדרלת ורוצלב
הנה האיש (בלטינית: Ecce homo, אקה הומו), על פי הברית החדשה, הוא צמד המילים בו הציג פונטיוס פילאטוס את ישו בפני ראשי היהודים בירושלים.
על פי המסורת הנוצרית, לאחר הסעודה האחרונה, נעצר ישו בגת שמנים. הוא נחקר בפני הסנהדרין ולאחר מכן נשפט על ידי פונטיוס פילאטוס, באשמת התחזות למלך היהודים. בתום משפטו הוציא אותו פונטיוס אל הקהל, כשהוא כבול וזר קוצים לראשו, והציגו במילים "Ecce homo" כפי שמתואר בבשורה על פי יוחנן י"ט, 4 - 5:
"אָז לָקַח פִּילָטוֹס אֶת יֵשׁוּעַ... וַיֵּצֵא פִילָטוֹס עוֹד הַחוּצָה וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם: הִנְנִי מוֹצִיא אֹתוֹ אֲלֵיכֶם לְמַעַן תֵּדְעוּ כִּי לֹא מָצָאתִי בוֹ כָּל עָוֹן. ויֵשׁוּעַ יָצָא הַחוּצָה וְעָלָיו עֲטֶרֶת הַקֹּצִים וּלְבוּשׁ הָאַרְגָּמָן, וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם פִּילָטוֹס: הִנֵּה הָאִיש."
בירושלים, קשת אקה הומו החוצה את רחוב ויה דולורוזה בצמוד למנזר האחיות ציון, היא, על פי המסורת הנוצרית, המקום בו אמר פילאטוס את המילים.
באמנות

סצנת ההצגה של ישו הפכה למוטיב מרכזי באמנות נוצרית, כשהיצירות הקרויות "אקה הומו" מתארות את פונטיוס פילאטוס מציג את ישו המעונה והמצולק, כשהוא כבול בידיו וכתר קוצים על ראשו, בפני היהודים ומבקש מהם את ההחלטה האם לשחררו או להענישו. לרוב, הסצנה מציגה את ישו הכנוע לאחר עינויים, תיאור המודגש בהתלהמות הקהל היהודי.
ראו גם

הפסיון של ישו
הנה הנה

| --- | --- |
 סינגל בביצוע מתי כספי
 מתוך האלבום מתי כספי (הפעמון)
 יצא לאור:  1975
 שפה:  עברית 
 אורך:  5:28
 חברת תקליטים:  NMC
 כתיבה:  אהוד מנור
 לחן:  מתי כספי
 
הנה הנה הוא פזמון שנכתב על ידי אהוד מנור, הולחן על ידי מתי כספי ובוצע על ידו.
השיר נכלל באלבום הסולו השני של כספי ("אלבום הפעמון"), שיצא לאור בשנת 1976. בהקלטת השיר שנכנסה לאלבום נשמע בתחילת השיר דו-שיח בין טכנאי ההקלטות לכספי.
להקת הכל עובר חביבי ביצעה אף היא גרסה לשיר שנכללה בתקליט "שירים שמחוץ להצגה" שיצא לאור בשנת 1977.