stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מעברת בת ים
היסטוריה > סוף המעברה

המעברה החדשה התקיימה עד שנות השמונים כאשר ב-1980 נותרו בה רק 115 משפחות. עיריית בת-ים תכננה לפנות 70 משפחות מהמעברה עד סוף 1980. מעברת בת-ים הייתה אחת המעברות האחרונות שחוסלו באופן סופי.
הערות שוליים

1 2  מחבר לא ידוע, "מעברה בשביל עולי מצרים תוקם בבת-ים", הצפה, 12.12.1956, עמוד 4
1 2  שלמה סמוכה, "האמת על המעברה", קול בת-ים, אוגוסט 1952, עמוד 10
1 2  מחבר לא ידוע, "בת ים דורשת עוד מעברה", דבר, 8.4.1951, עמוד 4
↑  מחבר לא ידוע, "האם דרושה מעברה נוספת בבת-ים", הד בת-ים, יוני-יולי 1952, עמוד 15
↑  מחבר לא ידוע, "תושבי מעברת בת ים מסרבים לעבור לראשל"צ", הבוקר, 1.8.1952, עמוד 8
↑  מפה עם סימון מעברה על גבול בת ים חולון בסמוך למרכז הרפואי לבריאות הנפש. 1959 (באנגלית), באתר אוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית
↑  מחבר לא ידוע, "בת ים מתקרבת לשלוש רבבות", עיר ושמה בת-ים, עמוד 10
↑  איטו אבירם, "כשבעים משפחות יפונו עד 1980 ממעברת בת ים", מעריב, ינואר 24, 1979, עמוד 20
מה קרה להגר באילת?

| --- | --- |

עטיפת הספר (עיצוב העטיפה: אמרי זרטל)
 מידע כללי
 מאת:  עופרה עופר אורן
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  רומן בסונטות
 הוצאה
 הוצאה:  כנרת זמורה-ביתן דביר
 תאריך הוצאה:  2023
 מספר עמודים:  363
 פרסים
 פרס ספיר (2023)
מה קרה להגר באילת? הוא רומן בסונטות שכתבה עופרה עופר אורן. הרומן זכה לביקורות נלהבות וזיכה את המחברת בפרס ספיר לשנת 2023.
העלילה והרקע לכתיבה

הספר מביא את סיפורה של הגר, צעירה שגדלה בחולון בבית אלים ומתעלל. הגר מקווה שיציאתה מהבית לשירות צבאי תביא לה מזור, אך לאחר משבר, שמתרחש במהלך חופשה קצרה באילת, היא נקלעת לחוף הים, שם אונסים אותה כמה חיילים שמנצלים את מצוקתה. הספר בוחן מה בעברהּ של הגר אִפשר לאונס להתרחש, מתחקה אחר גורלה לאחר אותו אונס קבוצתי, בוחן את ההשלכות הקשות הנלוות לאירוע ושואל האם תתאפשר תקומה ממנו.
העלילה מתרחשת ברובה בשנת 1969 ונפרשת על פני שלושה עשורים, עד 1999, אך יש בה גם הבלחות לשנים קודמות ובכלל זה לתקופת מלחמת ששת הימים. העלילה מתרחשת ברובה ב"שנות האופוריה" הקצרות שבין מלחמת ששת הימים למלחמת יום כיפור, ויש הטוענים כי ההֶקְשר החיילי של הסיפור משמש את עופר אורן כדי לרמוז על הקשר ההדוק שבין ההכנעה הצבאית לזו המינית, בין השליטה הגברית בארץ לשליטה הגברית בנשים, ולירות חיצי ביקורת במאצ'ואיזם המיליטריסטי המזוהה עם התקופה. האירועים נעים בין מקומות שונים בישראל (בחולון, בבסיס תל-נוף, באילת, בתל אביב ובירושלים) ומגיעים גם לאנגליה (ללונדון).
הרקע לכתיבת הספר הוא אירוע אמיתי שהתרחש על החוף מדרום לאילת בסוף שנות ה־60. הסופרת שמעה על המקרה מבן זוגה, שהיה אז חניך בקורס חובלים: באחד הימים כאשר חזרו החניכים לחוף, הם היו עדים להתרחשות חריגה, שעד מהרה התברר מה טיבה. המפקד שלהם שם קץ לדברים, גונן על הצעירה ולבסוף הסיע אותה מהמקום.
בראיונות שונים סיפרה הסופרת שבמשך שנים לא נתן לה הסיפור מנוח, אך בעקבות מקרה האונס הקבוצתי של הצעירה האנגלייה באיה נאפה החליטה לנסות לתת לו ביטוי ספרותי. בהיעדר קשר עם הנפגעת, עופר אורן הציבה לעצמה שאלת מחקר אמנותית, ויצאה לדרך בלי לדעת מה יהיו התשובות שתגלה, והסיפור שנרקם הוא פרי דמיונה של הסופרת. בעבר חשפה עופר אורן שבילדותה אביה פגע בה מינית, אך הדגישה כי היא אינה הגר וכי מעולם לא עברה אונס קבוצתי. עם זאת, בראיונות שונים ציינה עופר אורן שבכתיבת "מה קרה להגר באילת?" נעזרה בביוגרפיה האישית שלה, מה שאִפשר לה להוסיף אמינות לתיאורים. בין השאר סיפרה המחברת כי התגוררה כמה שנים בחולון, חייתה בנעוריה בבסיס תל נוף ובלונדון (הדירה שבה היא מיקמה את הגר בלונדון היא למעשה הדירה שבה גרה בלונדון בסוף שנות ה-60) ושירתה בצבא כפקידת מבצעים בחיל האוויר ובהמשך כקצינת ניהול וח"ן.
הדמויות

הגר – פקידת מבצעים בבסיס תל נוף, בת עשרים, בתחילת הרומן. במהלך חופשה באילת עברה אונס קבוצתי. ברומן מתגלה הקשר בין מסכת חייה בביתה לאירוע המצמרר, ונבחן ניסיונה לשקם את חייה בלונדון, הרחק ממשפחתה שעמה ניתקה כל קשר.
"הרופא" – אביה של הגר, ניצול שואה ורופא נשים במקצועו. רודף נשים שמנהל רומנים מחוץ לנישואים ואינו בוחל בפגיעה מינית גם בבנותיו.
"אומנית החוטים" – אמהּ של הגר, אישה כנועה ואגוצנטרית, שעוצמת את עיניה ולא רואה מה מעולל בעלה לבנותיה.
סיגלית – אחותהּ של הגר, שצעירה ממנה בכעשר שנים. גם היא נפגעה מינית מאביה, ובסופו של דבר מגיעה לאשפוז במוסד.
"הדוד הטייס" – דודהּ של הגר, אחיה של האם. טייס בחיל האוויר המתגורר בלונדון. השתתף במלחמת ששת הימים ונהרג במלחמת יום כיפור. פגע מינית באחותו בילדותה ובהגר בצעירותה.
אלמנתו של הדוד הטייס – חיה בלונדון.
שלומי, דב שושן, מיקי כ"ץ, אלכסנדר – ארבעה חיילים שאנסו את הגר על חוף הים באילת.
אביבית – חברה של החייל שלומי (מוזכרת רק במחשבותיו של שלומי).
פיטר – יהודי יליד פראג ותושב לונדון. הגיע לאנגליה במסגרת ה"קינדר טרנספורט" ואיבד במלחמה את הוריו. בעל חנות צילום. היה בן זוגה של עידית ובהמשך בן זוגה של הגר.
אלה – הבת שנולדת להגר ולפיטר בלונדון.
עידית – ישראלית, בת הזוג הראשונה של פיטר והאם של יוני (ג'וני). נטשה אותו במפתיע וחזרה ארצה.
יוני / ג'וני – הבן של עידית ופיטר.
הראל – טייס בבסיס תל נוף, המפקד של הגר בצבא. הזמין את הגר לבוא אִתו לחופשת צוות אוויר בבית מלון באילת, ולאחר משבר ביניהם נקלעה הגר לאונס הקבוצתי.
יעל – חיילת המשרתת עם הגר בתל נוף.
שרון – קצינת הניהול והח"ן בטייסת בבסיס תל נוף. תקופה מסוימת הייתה גם היא בת זוגו של הטייס הראל. המפקדת של הגר.
ענת – צעירה במעגל הזנות, שהייתה שותפה של הגר לחדר במעון בירושלים, שם הן שהו מוסתרות עד לסוף ההיריון הלא־מתוכנן שלהן.
גברת דוט – העוזרת האירית בביתו של פיטר.
אודליה – ישראלית, חברה של הגר בחוג הריקודים בלונדון.
אנטי מארי – (Aunty Mary) הגננת של אלה בגן של הכנסייה בלונדון.
איאן – חבר של אלה בבית הספר בלונדון.
ג'וזי – תלמידה שלומדת עם אלה ואיאן בלונדון (מוזכרת כבדרך אגב).
מיסטר קיץ' – מורה של אלה ואיאן בבית הספר בלונדון (מוזכר כבדרך אגב).
חלק מהדמויות, בהן דמויות משמעותיות, לא זכו בשם וצוינו רק בשם תואר המאפיין אותן. בין הדמויות החשובות שלא זכו לשם היו אביה של הגר שפגע זה מינית (מכונה "הרופא"); אמהּ של הגר שהייתה מרוכזת בבגידותיו של בעלה ולא שמרה על בנותיה (מכונה "אומנית החוטים"); הדוד של הגר, אחיה של האם, שפגע הן באם בילדותה והן בהגר בצעירותה (מכונה "הדוד הטייס"). המשותף לכולן היא עובדת היותן מחוללות הרוע, שהביא את הגר לאן שהגיעה.
ביקורות

הספר זכה לביקורות רבות בעיתונות וברשתות החברתיות. מובאים כאן כמה ציטוטים מהן:
תמר משמר, ב"ידיעות אחרונות": "הבחירה לייצג טראומה – אותו דבר שביסודו הוא בלתי ניתן לייצוג – באמצעות מחזור סונטות, היא בחירה מקורית שדורשת שליטה מלאה הן במדיום השירי והן בפרקטיקות נרטיביות. הביצוע של עופר אורן חכם, מרשים ומפעים. [...] מרענן לפגוש יצירה שהזיקה בין תוכן לצורה נוכחת בה לא רק כמחשבה מושכלת, אלא גם בהתאמה הנדירה של כפפה ליד. מבחינה זו "מה קרה להגר באילת?" פותחת אפיקים חדשים הן ליוצרי ספרות והן לקוראיה ומבקריה.
עדו ניצן, ב"ישראל היום": "הרומן המונומנטלי והווירטואוזי רחוק מלהסתמך על צורתו, שעלולה להיתפס כגימיק בלבד. לבד מהצורה השירית המוקפדת והעשויה היטב, ואף שהספר מתרחש במרחב ביתי קשה ורמוס וכולל מעט דמויות, הוא מצליח לגולל עלילה שואבת, ייחודית, עוצמתית ומרגשת, לעיתים עד דמעות. עלילת הספר ועוצמתה של הגר "גוברות" על צורתו, באופן כזה שעל אף הצורה השירית המובהקת, בשלב מסוים כמעט מפסיקים לשים לב שמדובר ברצף של סונטות ומרגישים כמעט כאילו מדובר בספר 'רגיל' ומותח, שבו בסוף כל עמוד (כלומר בסוף כל שיר) העיניים כבר נעות מאליהן אל העמוד הבא."
אברהם בלבן, ב"הארץ": כמי שלימד שנים רבות את יסודות החריזה והמשקל בשירה העברית, זימן הספר הזה תענוג מיוחד. המצאות החריזה של עופר אורן, הגלישות שהיא עושה בין שורה לשורה ואף בין סונטה לסונטה, העברית המדוברת המסתדרת בטבעיות גמורה בתוך ארבע רגליים אנפסטיות, כל אלה משווים לסיפורה העגום של הגר גם ממד יצירתי נפלא. הרומן מביע בכמה וכמה מהסונטות את קוצר־ידן של המלים לתאר חוויות שיש בהן משום שבירה גמורה של טאבו חברתי. אבל השירה, על רמזיה ועל האימז'ים והמטפורות המקוריות הכלולות בה, מצליחה להעביר היטב את האלם וההלם שיש בחוויות האלה.
פרופ' זיוה שמיר: "'מה קרה להגר באילת?' הוא תופעה שטרם ראיתי כמוה בשירה העברית החדשה [...] קראתי את הספר בנשימה עצורה: יש בו יסודות של מתח ושל תעלומה [...] הקריאה בספר שוטפת ואינה נעצרת לרגע."
עטרה אופק, סופרת ומבקרת: "יא אללה, OMG, אלוהים אדירים. הספר הזה הוא יהלום מלוטש, מושלם, זוהר למרחוק. אולי אפילו סוג של נס: איך אשה ישראלית רגילה, כמוני וכמוך (למראית עין, לפחות), מצליחה להוציא מתחת ידיה יצירת פאר מדהימה כזאת, בליגה של שייקספיר"
אורית הראל, סופרת ומבקרת: "הספר החדש של עופרה עופר אורן הוא הרבה יותר מספר, הוא חוויה אחרת לגמרי. עוצמתית, מהממת, מזעזעת, כואבת ויפהפייה [...] זה ספר שמציג ומסביר טראומה אנושית איומה ועמוקה בלי אף מילת הסבר טרחנית, ומאיר אותה באור סגנוני ייחודי, צלול, בוהק ומבריק. זה סיפור מעורר חלחלה וספר מעורר התפעמות. זאת ספרות יפה באמת, שמומלצת מאוד.
המשוררת אנה הרמן, שערכה את ספרה הקודם של עופר אורן, כינתה את הספר האחרון "אגדת כאב עמוקה ומרהיבת עין".
המשורר והעורך דורי מנור, שערך את הספר, כתב שהוא "טור דה פורס של ממש".
המשורר, העורך ומבקר הספרות אלי הירש כתב בפייסבוק ש"הרומן בחרוזים של עופרה עופר אורן הוא הישג ספרותי מפליא. המתח בין הצורה המשוכללת, המעוצבת באופן מושלם, לתכנים הדרמטיים הפוצעים, המכאיבים כל כך לפעמים, הוא לא פחות ממסחרר".
נימוקי חבר השופטים להענקת פרס ספיר

מה קרה להגר באילת? הוא ספר בעל עוצמה נדירה שנובעת הן מתכניו והן משליטתו באמצעי המבע הספרותי. זהו מחזור של 336 סונטות המתכנס לכדי רומן ששוזר ביד אמן סיפור שראשיתו התעללות מינית מבית, והמשכו מסע חיים אכזרי ופלאי. הוא מגולל חיים וטראומה של אישה אחת שהיא נשים רבות. זהו ספר מכאיב, עוצר נשימה וחכם, ששואב את הקוראים ומאתגר תבניות סיפוריות מקובלות בספרות העברית.
ראו גם

עופרה עופר אורן
סונטה
יבגני אונייגין
הערות שוליים

↑  שגיא בן נון‏, עופרה עופר אורן היא הזוכה בפרס ספיר לספרות לשנת 2023, באתר וואלה, 5 במרץ 2024
1 2 3 4 5   שירה סתיו, "מה קרה להגר באילת?": אזור האסון של פגיעה מינית ב-336 סונטות, באתר הארץ, 4 במאי 2023
1 2 3 4 5 6 7 8   נועה לימונה, "עופרה עופר אורן: ההתפכחות שלי החלה כשאבא הוזמן להדליק משואה", באתר הארץ, 19 במרץ 2023
1 2 3 4 5 6 7 8 9  דפנה לוי, "חלק אחד בי ידע בדיוק מה נעשה לי, וחלק אחר התכחש לזה לגמרי. חייתי את כל חיי על שני איים, שלא היו מחוברים זה לזה", באתר ישראל היום, 14 במרץ 2024
1 2 3 4  השאלון של העוקץ, באתר "העוקץ", 17 בינואר 2024
↑  צילום הריאיון שערכה ענת מידן והתפרסם במוסף "7 ימים" של ידיעות אחרונות, 28 בנובמבר 2003
1 2 3 4 5  עדו ניצן, רומן עם השירה – על "מה קרה להגר באילת", באתר ישראל היום, 16 במארס 2023
↑  נגה גיסיס, "עד השנייה האחרונה לא האמנתי שזה יקרה", מגזין סטימצקי, מרס 2024
↑  תשע סונטות: סיפור על כובע שנשכח, בכתב העת "לכל הרוחות" של החוג לספרות באוניברסיטת תל אביב, יוני 2021.
↑   עופרה עופר אורן, חמש סונטות על נפט שנשפך, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2019
1 2  תמר משמר. "התאמה של כפפה ליד" – על "מה קרה להגר באילת?, ידיעות אחרונות, מוסף "7 לילות", 7 באפריל 2023, עמ' 15.
1 2  זיוה שמיר, עוד לא היה דבר כזה – על "מה קרה להגר באילת?", 16 בפברואר 2023, באתר מב"ע - מחקרים בספרות עברית
1 2 3 4   אברהם בלבן, "החושך הוא שק המולבש על ראשה", באתר הארץ, 19 באפריל 2024
1 2  עטרה אופק כותבת על "מה קרה להגר באילת?", בבלוג "המתלהבת", 31 במרץ 2023.
↑  עמוד הפייסבוק של רוחמה וייס
↑  עופרה עופר אורן, הפסיכולוג עופר ספיר מנתח היבטים שונים ב"מה קרה להגר באילת?", בבלוג "סופרת ספרים", 24 במאי 2023
↑  אורית הראל כותבת על "מה קרה להגר באילת?", 5 בפברואר 2023.
↑  עמוד הפרס באתר מפעל הפיס
מנואל אלקסלסי ורדי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 בינואר 2007 (בת 17) תל אביב, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
מנואל אלקסלסי ורדי (נולדה בתל אביב ב-30 בינואר 2007) היא שחקנית ישראלית.
קריירה

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשנת 2009 הבליחה אלקסלסי בסדרת הטלוויזיה הצרפתית "לחיות מחדש" של חיים בוזגלו בתפקיד תינוקת.
בשנת 2013 השתתפה בסרטו של מיקי פולונסקי "אלבינה 12", בסרטה של דקלה אלקסלסי "הרי אני...הרי אתה..." וב"עקידה" של הבמאי אילן רובינפלד - סרטי סטודנטים קצרים שהופקו במסגרת בית הספר מנשר לאמנות.
ב-2014 גילמה מנואל את תפקיד מרכזי בסרטו הקצר תום שביים אסף עייני.
ב-2015 גילמה את הילדה מיקה, בעונה השנייה של סדרת הדרמה היומית שוברי גלים, בבימוי דקלה אלקסלסי ומרקו כרמל.
בסוף שנת 2016 נבחרה מנואל על ידי mako לאחת הישראלים המשפיעים בשנת 2016.‏
ב-2017 שיחקה בסרט הקולנוע "מראות שבורות". לצד שירה האס ויפתח קליין.
בשנת 2017 השתתפה בסרט "דרייבר" של הבמאי יהונתן אינדורסקי, בו היא מככבת בתפקיד ראשי. הסרט התמודד בתחרות פרס אופיר 2017.
מנואל השתתפה בסרט הקולנוע "אין בתולות בקריות" של הבמאית קרן בן רפאל. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים בטרייבקה ובפסטיבל הקולנוע בקאן 2018.
לצד הופעותיה בקולנוע, מנואל הופיעה גם בטלוויזיה: בתפקיד מרכזי כבתו של אלון אבוטבול בסדרה הרמון בבימוי מרקו כרמל וגדי טאוב, בתפקיד אורח בעונה השנייה של הסדרה מתים לרגע בבימוי יואב ודורון פז, וכדמות חדשה בעונה השנייה של סדרת הנוער "נעלמים" בבימוי יריב הורוביץ וירון ארזי.
כמו כן הופיעה בסרט הקצר ״שיר״ של השחקן והבמאי מיכאל אלוני בו היא מגלמת את דמותה של שיר בצעירותה.
חיים אישיים

מנואל מתגוררת בתל אביב. אימה היא הבמאית והשחקנית דקלה אלקסלסי. רונית אלקבץ ושלומי אלקבץ הם קרובי משפחתה (סבתה ואמם אחיות).
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם הסרט | שם הבמאי/ת | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2017 | דרייבר | יהונתן אינדורסקי | חני |  |
| 2017 | מראות שבורות | אמרי מטלון, אביעד גבעון | רעות |  |
| 2017 | אין בתולות בקריות | קרן בן רפאל | תמר |  |
| 2017 | שיר | מיכאל אלוני | שיר הצעירה | סרט קצר |
| 2018 | תחנה | חווה לוי רוזלסקי | נועה הצעירה | סרט קצר |
| 2021 | משחקי קיץ | יונתן גולשטיין | דמות ראשית | סרט קצר |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | שם הסדרה | שם הבמאי/ת | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2009 | לחיות מחדש | חיים בוזגלו | תינוקת |  |
| 2015 | שוברי גלים | דקלה אלקסלסי, מרקו כרמל | מיקה | עונה שנייה |
| 2017 | מתים לרגע | יואב ודורון פז | הדר | עונה שנייה |
| 2017 | הרמון | מרקו כרמל, גדי טאוב | שבת |  |
| 2017–2019 | נעלמים | יריב הורוביץ, ירון ארזי | נוגה | עונות 2–3 |
הערות שוליים

↑  דקלה אלקסלסי בפסטיבל סאנדנס, באתר בית הספר מנשר לאמנות
↑  אלינור פוקס, סיון מזרחי, ניב שטנדל ומיטל שבח, הישראלים הכי משפיעים בכל גיל, באתר mako, ראש השנה תשע"ז
1 2  אדי גל, בתולת הים מקרית ים - עכשיו הסרט, באתר mynet,‏ 17 בינואר 2017
↑  דרייבר, באתר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה
↑  יאיר רוה, 31 סרטים עלילתיים יתחרו על פרס אופיר 2017, כולל שבי גביזון, שמוליק מעוז ורוני קידר, בבלוג הקולנוע "סינמסקופ", 6 ביוני 2017
↑  שיר, סרטו של מיכאל אלוני, באתר רשת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 30160725846010182871   WorldCat (עם VIAF): 30160725846010182871
מיר-פתאח תבריזי

מיר-פתאח תבריזי או מיר-פתה-אר'ה (בפרסית: میرفتاح تبریزی; בגאורגית: მირ ფეთეაღა, מיר-פֶּתֶאָרָ'ה) הידוע גם כמוגְ'תַהֵד (مجتهد, נפטר ב-24 באוקטובר 1892) היה איש דת תריסרי שיעי מוסלמי רם-דרג. ליתר דיוק הוא היה "מוג'תהיד" מתבריז שבאזרבייג'ן האיראנית,  שהממשלה הרוסית זקפה לזכותו את נאמנות האוכלוסייה האיראנית אזרבייג'נית לשליטה הרוסית בשטחם בתקופת מלחמת רוסיה-פרס (1828-1826).
הרוסים, מתוך מטרה לעשות שימוש בהשפעתו באזור, הציעו לו להתלוות אליהם בנסיגתם מן האזור. מיר-פתאח הסכים, וביוני 1828 הוא מונה לוועדה הקווקזית החדשה שנתגבשה, במטרה לאסוף אינפורמציה על התושבים המוסלמים של הקווקז, ולגבש המלצות על הדרך לאחד אותם לתוך המשטר הרוסי. כיועצו של איוון פסקביץ', הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז, הוא התגורר בטיפליס שבפלך טביליסי (כיום גאורגיה) ושם ייסד את הפארק המפורסם על הגדה השמאלית של נהר הקורה, שנקרא על שמו, פארק מושטאידי. לאחר עזיבת פסקביץ' לוורשה, בשנת 1845, נאלץ מיר-פתאח לעזוב לתבריז בעקבות יחסיו הגרועים עם מחליפו בתפקיד, גריגורי רוזן.
הערות שוליים

↑  אזרבייג'ן האיראנית (בפרסית: آذربایجان, באזרית: آذربایجان, בכורדית: آذربایجان) מחוז בצפון-מערב איראן הידוע היסטורית גם בשם "אטרופאטנה" (Atropatene).
מצגת שקפים

הקרנה של שקף על מסך באמצעות מקרן שקופיות
מצגת שקפים היא שיטה לביצוע הצגה של מידע בצורה חזותית.
השימוש העיקרי של מצגת השקפים הוא ככלי עזר בהרצאות המשמש לליווי דברי המרצה. בדרך כלל מצגת השקפים מכילה ראשי פרקים של הרצאה, אוסף תמונות ותרשימים בליווי טקסט קצר, צליל, תמונה, סרטון או אנימציה כדי שניתן יהיה להמחיש באופן ברור את הרעיון העיקרי של המצגת.
בעבר, מצגות התבצעו באמצעות הקרנה על מסך של שקפים שהוצגו באמצעות מטול שקפים או של שקופיות שהוצגו באמצעות מקרן שקופיות. כיום רוב מצגות השקפים הן ממוחשבות, ומוצגות על גבי מסך מחשב, או מוקרנות כבעבר על מסך. תוכנת מצגות מאפשרת לערוך את המידע ולשנותו. תוכנת המצגות הן בדרך כלל חלק מחבילת יישומים משרדיים של ספקים שונים. לדוגמה, מיקרוסופט מוציאה במסגרת חבילת Microsoft Office את Microsoft PowerPoint. המקבילה של OpenOffice.org לתוכנת המצגות של מיקרוסופט היא תוכנת Impress אותה ניתן להוריד באופן חופשי.
תוכנות לבניית מצגות מכילות יכולות של קבלת משוב מהמשתמש ובכך מאפשרות בנייה של מצגות "מתוחכמות" בהן יש אפשרות להתקדם ברצף השקפים של המצגת באופן שאינו סדרתי וכך להציג שקפים שונים על פי בחירה של המשתמש.
ראו גם

מצגת
מייק קאולישו

| --- | --- |

 לידה:  באת'
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ברמינגהאם  Monkton Combe School 
 מוסדות:  IBM (1974–מרץ 2010)  אוניברסיטת ווריק 
 פרסים והוקרה:  עמית IBM  עמית אגודת המחשוב הבריטית  עמית האקדמיה המלכותית להנדסה  עמית המכון להנדסה וטכנולוגיה 
 
מייק קָאוּלִישוֹ, מהנדס תוכנה בריטי, ידוע בעיקר כמי שפיתח את השפות REXX ו-NetREXX וכן על עבודתו בנושא תפיסת צבע. קאולישו הוא פרופסור אורח במחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת ווריק שבאנגליה, וחבר נבחר באקדמיה המלכותית להנדסה. נכון ל-2007, קאולישו מועסק על ידי חברת IBM ומשמש בה בתפקיד של IBM Fellow.
קאולישו הצטרף לחברת IBM בשנת 1974 כמהנדס חשמל. בין השנים 1979 לאמצע 1982 פיתח את שפת REXX כ-"פרויקט חד פעמי", אך המשיך לעסוק בכך עוד שנים ארוכות בשל התגובות האוהדות להן זכתה השפה מלקוחות IBM. במקביל, עסק קאולישו במחקר על תפיסת הצבע אצל בני האדם, ופיתח מספר עורכי טקסט משוכללים, בהם LEXX (בשנת 1985), שהיה ככל הנראה עורך הטקסט הראשון שתמך בהדגשה צבעונית של תחביר. קאולישו עסק גם בפיתוח תוכנה לתחום ההוצאה לאור האלקטרונית, SGML, שפות דמויות Java, ארתמטיקה דצימלית ועוד.
תקני מחשוב

קאולישו תרם לפיתוחם של מספר תקנים בתחום המחשוב, ובכללם:
תקני ISO בתחומי ‎SGML, COBOL, C, C++‎
תקני BSI בתחומי ‎SGML, C‎
תקן ANSI בתחום REXX
תקן IETF בתחום ‎HTTP v1.0‎
תקן W3C בתחום ‎XML Scheme‎
תקני ECMA בתחומי ‎ECMAScript, C#, CLI‎
תקן IEEE בתחום ‎754r floating-point‎
פרסומים עיקריים

Decimal Floating-Point: Algorism for Computers(הקישור אינו פעיל) ‎(2003)‎
Densely Packed Decimal Encoding ‎(2002)‎
A Decimal Floating-Point Specification(הקישור אינו פעיל) ‎(2001)‎
The NetRexx Language ‎(1997)‎
The REXX Language ‎(1990)‎
Fundamental requirements for picture presentation ‎(1985)‎
מערות לוזית

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  מחוז ירושלים, ישראל
 קואורדינטות:  31°40′34″N 34°53′12″E﻿ / ﻿31.67611111°N 34.88666667°E﻿ / 31.67611111; 34.88666667
  (למפת השפלה מוגדלת) מערות לוזית(למפת השפלה רגילה) מערות לוזית(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מערות לוזית(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מערות לוזית
 
הכוונה למערות לוזית
מערות לוזית הן סדרה של מערות פעמון, השוכנות על גבעה שטוחה בגובה של 210 מטרים מעל פני הים, כקילומטר דרומית-מזרחית ליישוב לוזית שבשפלת יהודה. רוב המערות מחוברות ביניהן ויוצרות אולמות וחללי ענק. הן אינן מוסדרות לביקור בדומה למערות בית גוברין, אך הגישה אליהן נוחה.
לפי ההערכות, המערות נחצבו והיו בשימוש החל בתקופה ההלניסטית ולפחות עד התקופה הערבית. בחלק מהן נחצבו קולומבריה, תאים מרובעים ומשולשים בקירות המערה, אשר נועדו, ככל הנראה, לגידול יונים. עוד השתמרו במקום כתובות וסימני צלב שנחרטו על קירות המערות בידי החוצבים, וכן כתובת של חייל רומי מימי מרד בר כוכבא. הירידה אל המערות אפשרית ברגל או באמצעות סנפלינג. עוד נמצאים בסמוך למקום רשת של מערות זחילה ושל מעברים תת-קרקעיים, ושרידי באר אנטיליה בעומק של 30 מטרים, בריכת אגירה ומספר מבנים הרוסים.
על הגבעה בה שוכנות המערות שכן עד 1948 היישוב הערבי דיר דבאן ("מנזר הזבובים") והתגוררו בו כחמש מאות איש. הועלתה סברה שאין לה תימוכין, כי הכפר שימר בשמו את שמה של העיר המקראית "דיבון" שנזכרה בספר נחמיה.
קק"ל הכריזה על האתר כלא בטוח וסגור למבקרים.
מערות סמך

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 תאריך הקמה:  2003 
 נתונים ומידות
 שטח:  0.72335 קמ"ר
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  מחוז הדרום 
 קואורדינטות:  31°33′20″N 34°48′46″E﻿ / ﻿31.5555556°N 34.8127778°E﻿ / 31.5555556; 34.8127778
  (למפת הר חברון מערב מוגדלת) מערות סמך(למפת הר חברון מערב רגילה) מערות סמך(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מערות סמך(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מערות סמך
 
מערות סמך הוא גן לאומי באזור דרום השפלה, הממוקם כשני קילומטרים מזרחית לנועם ושלושה קילומטרים מערבית ללכיש, בסמוך לכביש 6. בגן שלוחה קירטונית עם מערות פעמון וחורבת סמך שהיה מאוכלס מהתקופה הרומית עד סיום התקופה העות'מאנית בארץ ישראל. כמו כן, נמצא בו קבר שייח, עבדאללה. הגן בשטח 723.35 דונם הוכרז ב-16 ביולי 2003.
מיומנות 18 (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  סביאטוסלב פודגאייבסקי 
 הופק בידי:  איגור דוברובולסקי יבגני לנסקי גלב קוקושקין
 תסריט:  דמיטרי בסין
 עריכה:  אנדריי פילונוב
 שחקנים ראשיים:  דמיטרי ינדאלצב מריה פומינה בוריס פולונין יורי פילאטוב סרגיי חולמוגורוב
 מוזיקה:  אדגר ארנס
 צילום:  ניקולאי אורלוב
 מדינה:  רוסיה 
 חברת הפקה:  Luxor
 חברה מפיצה:  Luxor
 הקרנת בכורה:  13 במרץ 2014
 משך הקרנה:  90 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט אימה   סרט מותחן
 תקציב:  1.1 מיליון דולרים
 הכנסות:  320,395 אלף דולרים
 דף הסרט ב־IMDb
 
מיומנות 18 (ברוסית: Владение 18) הוא סרט אימה רוסי משנת 2014 המבוים על ידי סביאטוסלב פודגאייבסקי, שזהו סרט הבכורה שלו כבמאי. בסרט מככבים דמיטרי ינדאלצב ומריה פומינה.
הסרט יצא לאקרנים ב-13 במרץ 2014.
תקציר עלילת הסרט

גבעות הלילך, מיומנות 18 — זוהי כתובתו של בית מגורים מודרני ומוזנח בפרברי העיר הגדולה. בקרוב ייבנה כאן קומפלקס מגורים רחב ידיים ובינתיים, עד שהבולדוזרים יעלו על הקרקע, הדירות מושכרות במחירים נמוכים מאוד ונמכרות רק למשקיעים פוטנציאליים.
מקסים וסבטה הן זוג צעיר שמחליטים לנצל את ההזדמנות ולרכוש כאן דירה. אך שמחתם מופרת עד מהרה, כשהן מבינים שמשהו בבניין אינו כשורה.
הם אומנם שומעים שיש דיירים בבניין, אך הם לא רואים אותם. בלילות הם נתקפים בסיוטים ומתקשים להמשיך בסדר יומם.
לבסוף מתגלה להם האמת. מזה 3 שנים שבעלי הבניין מנסה לאכלס את הדירות אך ללא הצלחה. הדיירים שמגיעים לדירות נעלמים לפתע פתאום.
ובינתיים דיירי העבר ממשיכים לבקר אותם ולספר להם איזה מוות נורא הם עצמם חוו.
צוות השחקנים

דמיטרי ינדאלצב — מקסים גלאנין
מריה פומינה — סבטלנה גלאנינה
ויקטוריה ראיקובה — זויה
ויקטור סולוביוב — האב פיוטר קונסטנטינוביץ'
בוריס פולונין — המאבטח יורי גנאדוביץ'
סרגיי חולמוגורוב — הבלש דניס
יגורוב — בלש פרטי
יורי פילאטוב — החוקר סטפן
יבגני קונדראשוב — קפטן משטרה
סרגיי קולשנייה — המתווך
הפקה

צילומי הסרט נערכו בשנת 2012 אך עבודת הפוסט-פרודקשן התעכבה עד אביב 2013 והסרט יצא לבסוף לאקרנים כעבור שנה, במרץ 2014. בתחילה הסרט הופץ ב-250 עותקים לבתי הקולנוע והפצתו לא הייתה נרחבת.
הערות שוליים

1 2  נתוני הכנסות באתר KinoBusiness
↑  "«Необходимо, чтобы система производства жанрового кино заработала как конвейер»". tvkinoradio.ru. נבדק ב-2017-03-16.
↑  "«Касса» марта выросла, но не за счет российских фильмов". proficinema.ru.
מעברת דימונה

מעברת דימונה בראשיתה
מעברת דימונה הייתה מחנה צריפים ששימש למגורים זמניים של המשפחות הראשונות בדימונה עד הקמת מבני הקבע של העיירה. המעברה הוקמה החל ממאי 1955, אוישה בספטמבר 1955, התרוקנה בסוף ספטמבר 1957 ופורקה בתחילת 1960.
רקע

במסגרת הרצון ליישב את הנגב ולפזר את אוכלוסיית ישראל, הוחלט להקים עיר ליד ממשית, שתתבסס על תעסוקה במפעלי ים המלח ותעשיות נוספות לכריית מחצבים. כבר בשנת 1952 נקבע שם העיר כדימונה. בניגוד לערי פיתוח אחרים בנגב, כמו נתיבות, מצפה רמון, ירוחם ושדרות, יועדה דימונה להיות עיר גדולה וחשובה, והיו שראו בה אף "ברזיליה" ישראלית.
בתחילת 1954 ביוזמת שר הפיתוח דב יוסף, הוחלט באגף השיכון של משרד העבודה על תחילת העבודות להקמת העיר, אולם במאי 1954 הוקפאו העבודות, לבקשת דוד בן-גוריון, שטען שהעלות גבוהה מדי.