הרפובליקה הסובייטית העממית הבוכרית
היסטוריה

בשנת 1868, האימפריה הרוסית אילצה את אמירות בוכרה לקבל מעמד של מדינת חסות. במהלך 40 השנים הבאות, הרוסים השתלטו לאט לאט על שטחה של בוכרה, אם כי מעולם לא סיפחו למעשה את העיר בוכרה עצמה. עם זאת, האמיר לא יכול היה לסגור את כל ההשפעות החיצוניות, ובהדרגה חלק מהצעירים המאוכזבים של בוכרה נמשכו לפאן-טורקיזם, בהשראת הטורקים הצעירים באימפריה העות'מאנית, רעיונות שנלקחו מהרפורמה של הבולשביזם. אידאולוגיות שונות אלו התאחדו אצל הבוכרים הצעירים (אנ') בראשות פאיזולה חוג'ייב. הבוכרים הצעירים התמודדו עם מכשולים קיצוניים כאשר האמירות נשלטה על ידי אנשי דת אסלאמיים סונים שמרנים. הסכסוך שלאחר מכן העמיד את הבוכרים הצעירים החילוניים ותומכיהם הבולשביקים מול המורדים האסלאמים השמרנים, בסכסוך שנמשך יותר מעשור.
במרץ 1918 הודיעו הפעילים הבוכרים הצעירים לבולשביקים כי העם הבוכרי מוכן למהפכה ומחכה לשחרור מהאמיר. הצבא האדום צעד אל שערי בוכרה ודרש מהאמיר למסור את העיר לידי הבוכרים הצעירים. ]אלפי רוסים נהרגו בפרעות הדת הללו בבוכרה והסביבה, צעירים בוכרים רבים נעצרו והוצאו להורג, קישורי הרכבת והתקשורת העיקריים מבוכרה לטורקמנאבט וסמרקנד נהרסו.
עם זאת, האמיר זכה להפוגה זמנית בלבד. עד אוגוסט 1920 דגלו המפלגה הקומוניסטית של טורקסטן בחיסול אמירויות בוכרה כמרכז לכוחות אנטי-מהפכניים. ב-3 באוגוסט 1920 הסכימו הבולשביקים והבוכרים הצעירים לפעול יחד מתוך הבנה שהבוכרים הצעירים יצטרפו למפלגה הקומוניסטית. ב-16 באוגוסט 1920 החליט הקונגרס הרביעי של המפלגה הקומוניסטית הבוכרית שבשליטת הבולשביקים להפיל את האמיר. ב-25 באוגוסט 1920 אישר הפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות פקודות למועצה הצבאית המהפכנית של טורקסטאן בנוגע ל"שאלת בוכרה".
ב-28 באוגוסט 1920, צבא של חיילי הצבא האדום ממושמעים ומצוידים היטב בפיקודו של הגנרל הסובייטי מיכאיל פרונזה תקף את העיר בוכרה. ב-31 באוגוסט 1920 נמלט האמיר אלים חאן לדושנבה במזרח הרפובליקה הבוכרית (מאוחר יותר ברח מדושנבה לקאבול באפגניסטן). ב-2 בספטמבר 1920, לאחר ארבעה ימי לחימה, נהרסה מצודת האמיר והונף דגל אדום במדינה. ב-14 בספטמבר 1920 הוקמה הוועדה המהפכנית הכל-בוכרית, בראשות מוכידינוב. בראש הממשלה - מועצת הנאצים העממית (ראה nāẓir ) - עמד פאיזולה חוג'ייב.
הרפובליקה הסובייטית העממית הבוכרית הוכרזה ב-8 באוקטובר 1920 תחת פאיזולה חודז'ייב. בטרמינולוגיה הסובייטית, הרפובליקה הייתה "דיקטטורה מהפכנית-דמוקרטית של הפועלים והאיכרים", שלב מעבר לרפובליקה סוציאליסטית סובייטית. בספטמבר 1921 אומצה חוקה חדשה, שבניגוד לחוקה הרוסית משנת 1918, אפשרה בעלות פרטית על קרקעות ונכסים יצרניים והעניקה זכויות הצבעה ללא פרולטרים (אם כי קרובי משפחה של האמיר המודח, פקידי האמירות לשעבר ובעלי קרקעות גדולים. לא יכול היה להצביע).
הפלת האמיר הייתה הדחף למרד בסמצ'י, מרד אנטי-קומוניסטי שמרני. ב-1922, רוב שטחה של הרפובליקה (מזרח בוכרה, בערך מהיסור למערב פמיר) נשלט על ידי בסמצ'י, ונדרש לצבא האדום עד 1926 כדי לדכא את המרד במלואו.
במהלך השנים הראשונות של המהפכה הרוסית, לנין הסתמך על מדיניות של עידוד מהפכות מקומיות בחסות הבורגנות המקומית, ובשנים הראשונות של השלטון הבולשביקי ביקשו הקומוניסטים את עזרת הרפורמיסטים הג'דידים בדחיפה חברתית רדיקלית רפורמות חינוכיות. שבועיים בלבד לאחר ההכרזה על הרפובליקה העממית, מספר החברות במפלגה הקומוניסטית בבוכרה זינק ל-14,000, כאשר תושבים מקומיים רבים היו להוטים להוכיח את נאמנותם למשטר החדש. כאשר ברית המועצות התייצבה, היא יכלה להרשות לעצמה לטהר את עצמה מלאומיות פוטנציאלית.
מ-19 בספטמבר 1924 עד 17 בפברואר 1924, הרפובליקה הייתה ידועה בשם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבוכרית. כאשר הוגדרו גבולות לאומיים חדשים ב-1924, ה-SSR הבוכרי הצביע על ביטול קיומה של הרפובליקה הבוכרית והפכה לחלק מאוזבקיסטן הסובייטית וטורקמניסטן הסובייטית.