stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לואי התשיעי, מלך צרפת
הערות שוליים

↑  לואי התשיעי, מלך צרפת באתר אנציקלופדיית בריטניה, עמ' 3.
↑  ב-2011 ראתה אור בהוצאת כרמל מהדורה בעברית של החיבור הזה: חיי לואי הקדוש. התרגום וכן ההקדמה וההערות נעשו בידי ההיסטוריונית שולמית שחר.
| מלכי צרפת |
| --- | --- | --- |
| המלכים הקרולינגים  (843–987) | שארל השני • לואי השני • לואי השלישי • קרלומן השני • קרל השלישי • אודו • שארל הרביעי • רובר הראשון • ראול • לואי הרביעי • לותר • לואי החמישי |  |
| בית קאפה  (789–1328) | איג קאפה • רובר השני • אנרי הראשון • פיליפ הראשון • לואי השישי • לואי השביעי • פיליפ השני • לואי השמיני • לואי התשיעי • פיליפ השלישי • פיליפ הרביעי • לואי העשירי • ז'אן הראשון • פיליפ החמישי • שארל הרביעי |  |
| בית ולואה  (1328–1589) | פיליפ השישי • ז'אן השני • שארל החמישי • שארל השישי • שארל השביעי • לואי האחד עשר • שארל השמיני • לואי השנים עשר • פרנסואה הראשון • אנרי השני • פרנסואה השני • שארל התשיעי • אנרי השלישי |  |
| בית בורבון  (1589–1792) | אנרי הרביעי • לואי השלושה עשר • לואי הארבעה עשר • לואי החמישה עשר • לואי השישה עשר • לואי השבעה עשר |  |
| בית בונפרטה  (1804–1814; 1815) | נפוליאון הראשון • נפוליאון השני |  |
| בית בורבון  (1814–1815; 1815–1830) | לואי השמונה עשר • שארל העשירי • לואי התשעה עשר • אנרי החמישי |  |
| בית אורליאן  (1830–1848) | לואי פיליפ • פיליפ השביעי |  |
| בית בונפרטה  (1852–1870) | נפוליאון השלישי |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: לואי השמיני | מלכי צרפת | הבא: פיליפ השלישי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264733905171  BIBSYS: 90940133  BNC: 000117416  BNE: XX1326396  BnF: cb120344600 (data)  CANTIC: a11355402  CiNii: DA16109905  GND: 118729411  ICCU: SBLV298280  ISNI: 0000 0001 2142 9736  LCCN: n79055295  LNB: 000158753  NDL: 00865799  NKC: mzk2002111627  NLG: 156387  NTA: 069202346  RERO: 02-A005490500  SELIBR: 208757  SUDOC: 028525949  ULAN: 500245812  VcBA: 495/78661  VIAF: 89182909   WorldCat (עם VIAF): 89182909
רבינא האחרון

ערך זה עוסק ברבינא האחרון. אם התכוונתם לרבינא חבירו של רב אשי, ראו .
רבינא האחרון, או בשמו המלא רב אבינא בר רב הונא (נפטר י"ג בכסלו ד'ר"ס, 499) הוא חכם בבלי מהדור השמיני והאחרון של תקופת האמוראים. התמנה לאחר רבו, רבה תוספאה, להיות ראש ישיבת סורא במתא מחסיא, פרברה של העיר הבבלית סורא. שם פעל להשלמת עבודת רבותיו, רבינא הראשון ורב אשי, בעריכת התלמוד הבבלי וחתימת דברי החכמים של הדורות שלפניו. הוא השלים מלאכה זו זמן קצר לפני מותו.
מותו ציין את סיום תקופת האמוראים, שהם בעלי סמכות הוראה. האמור בתלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף פ"ו, עמוד א': "רב אשי ורבינא סוף הוראה", מיוחס על ידי רב שרירא גאון באיגרתו, לרב אשי מן הדור השישי, עורך התלמוד ורבינא דנן, אשר חתם אותו.
החכמים שלאחריו, חלקם מתלמידיו, הסבירו את הגמרא ונקראו סבוראים.
נעוריו

רבינא האחרון היה ככל הנראה בן אחיו של רבינא הראשון. אביו של רבינא נפטר כשהלה היה תינוק, ולכן אימו הייתה זו שהכירה לו את מנהגי המשפחה. אף מרימר, מורו (חברו של רב אשי), שימר את תורת אביו אצלו. בהתבגרותו, הלך ללמוד בישיבתו של רב אשי במתא מחסיא, שבה התקבצו רוב אמוראי אותו הדור כדי להמשיך את עבודת העריכה של התלמוד, שבה פתחו רבינא הראשון ורב אשי.
דיין וראש ישיבה

רבינא התמנה לדיין בישיבה, והיה עוסק בעיקר בדיני ממונות. אחר פטירתם של מר בר רב אשי ורבה תוספאה, שהיו לפניו ראשי ישיבת סורא, התמנה (בשנת 474) לראש הישיבה במתא מחסיא ושם כיהן בעשרים ושש השנים האחרונות לחייו. הוא פעל לסיום מלאכת עריכת התלמוד הבבלי וחתימתו. במקביל אליו, ברוב התקופה, היה רבה יוסי ראש ישיבת פומבדיתא.
תקופתו הייתה קשה ליהודים שבבל. הם סבלו לרוב מרדיפותיהם של האמגושים, כוהני הדת הפרסית, ומהגיבוי שהללו קיבלו ממלכי שושלת בית ססן הפרסיים, בהם פירוז הראשון, שנקרא בפי היהודים "פירוז רשיעא" (=הרשע), אשר בין גזירותיו גזר על חטיפת ילדים מבית הוריהם וחינוכם כגויים. הרדיפות וההרעה במצב היהודים הביאו בסופו של דבר למרד יהודי כנגד השלטון הסאסאני, בראשותו של מר זוטרא, ראש הגולה.
פטירתו

לפי איגרת רב שרירא גאון, רבינא נפטר בישיבתו בי"ג בכסלו ד'ר"ס, שנת 499. תאריך זה אינו מוסכם, ולפי ראב"ד ב"ספר הקבלה" נפטר באותה שנה שבה נתמנה לראש ישיבה - זמן מה אחר פטירתו של רבה תוספאה, בשנת ד'רל"ד (474). הרב יצחק אייזיק הלוי, בספרו "דורות הראשונים", מגיה את הנאמר באיגרת רב שרירא גאון כדי שיתאים לדברי הראב"ד, שלדעתו מסתברים יותר.
מותו ציין את קץ תקופת האמוראים ותחילת תקופה חדשה, תקופת הסבוראים. החכמים בדורות לאחריו, אשר חלק ניכר מהם היו מתלמידיו, נקראו "רבנן סבוראי", ביארו והסבירו את התלמוד לפשוטי העם ודייקו לגבי הלכות למעשה. התלמוד אשר ערך רבינא הוא, עד ימינו, עמוד התווך של ההלכה היהודית.
ראו גם

אמוראים
רבינא
רב אשי
ישיבת סורא
תלמוד בבלי
אסטאש לה סואר

| --- | --- |

 לידה:  19 בנובמבר 1616 פריז, ממלכת צרפת 
 פטירה:  30 באפריל 1655 (בגיל 38) פריז, ממלכת צרפת 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  בארוק 
 הושפע על ידי:  סימון וואה 
 יצירות ידועות:  Madonna and Child with Saint John the Baptist, Death of St Bruno 
 
אֶסְטָאש לה סואר (בצרפתית: Eustache Le Sueur;‏ 19 בנובמבר 1617 - 30 באפריל 1655) היה צייר צרפתי, ממייסדי הבארוק הצרפתי וחבר המורים המייסדים של האקדמיה המלכותית לציור ופיסול בפריז.
חייו

אֶסְטָאש לה סואר, נולד בפריז. הוא התגורר בה לאורך כל חייו, ולא עזב אותה לפלנדריה או איטליה, כפי שעשו בני דורו, בחיפוש אחר השראה וידע אמנותי. זאת כנראה הסיבה שיצירתו הייתה ל"צרפתית". בהמשך התפתחות הציור התגלה כאבן ייסוד בבניית תרבותית חדשה: הברוק הצרפתי. סגנון ציור חדש שקם בפריז והשפיע על מרחב הציור בעולם הישן כולל על ערש הברוק פלנדריה ואיטליה.
בשנת 1632 ככל הנראה החל אֶסְטָאש, את לימודי הציור, בהיותו בן 15, אצל מבשר הברוק האיטלקי בפריז סימון וואה. וואה חזר מאיטליה לפריז בהזמנת מלך צרפת (1627) כשהוא מושפע מאמני הצפון דוגמת טינטורטו. ההשראה הוונציאנית עברה אליו דרך מורו שפעל באיטליה קודם בואו לפריז. 
עבודתו הראשונה כצייר הייתה מרשימה. לה סואר היה בן 19 לערך, כשהגיעה הזמנה לציור אל מורו וואה (איור ספר מתקופת הרנסאנס שנושאו אהבה אבירית בשם "החלום של פוליפילוס"). כישרונו כצייר בלט והראה סימנים אמתיים למקוריות. "החלום של פוליפילוס" יצא לאור בין השנים 1636–1645.
בגיל 31, ב-1648, לאחר שהוקמה האקדמיה המלכותית לציור ולפיסול בפריז (אנ') במטרה למקצע ולזכות אמנים בהכשרה לשירות הממלכה והתארגנות בגילדה של ציירים, מונה אֶסְטָאש לה סואר לאחד הפרופסורים הראשונים שלה, מעמד נכבד שהביא לו תלמידים רבי כישרון והשפעה על אמני המדינה. באקדמיה זו פעל אֶסְטָאש, לצד אמנים גדולים כשארל לה בּרַן.
יצירתו > חייו של ברונו הקדוש

בין השנים 1645 - 1648 עמל על יצירתו השנייה (אחרי "החלום של פוליפילוס"), הפעם הנושא דתי: "חיי הקדוש ברונו". ההזמנה הגיעה בשנת 1645 מהמנזר הקרתוסיאנים של פריז (צר'), סדרה של עשרים ושניים ציורים המעלים את חייו של ברונו הקדוש, מייסד מסדרם. פרויקט אדיר של ציורים לקירות המנזר. חיי הקדוש ברונו הביאו את לה סואר להצלחה ומעמד רם וזהה לזה של ניקולא פוסן, גדול ציירי התקופה. 
יצירה זו פתחה לו, בשנת 1648, את הדלת להשתתף בהקמתה של האקדמיה המלכותית לציור ופיסול בפריז בהזמנת רישלייה, קרדינל שמילא תפקיד מאוד מרכזי בניהול ענייני המדינה ויריבה של המלכה האם מארי דה מדיצ'י הפטרונית הגדולה של האמנויות. לה סואר הוגדר כ"רפאל של הצרפתים" - ביטוי לכבוד והערצה, אבל ההשפעה של פּוּסָן על חלוקת הצבעים של הקומפוזיציה בלטה יותר והעלתה חשדות ליחסי קרבה בין האמנים ולהגדרתו כתלמידו של פוסן.
"הזיעה" (LE SUEUR) ציור מסדרה זו ובו מתוארים המלאכים שמגלים לקדוש היכן יש לבנות את המנזר הקטן של הקרתוסיאנים בפריז וכן "בואו של הקדוש ב' לרוג" נמצאים כיום במוזיאון הלובר בפריז. זאת לאחר שבשנת 1776 הוצעו כמתנה על ידי הקרתוסיאנים למלך לואי השישה עשר.
יצירתו > מלון למברט

בשנת 1646 הוזמן לה סואר ביחד עם שארל לה ברן שהוזכר למעלה לקשט את חללי מלון למברט (אנ') האחוזה המפוארת שממוקמת ברובע ה 4 של פריז (ברחוב איל סן לואי, מס 2). מלון למברט הוא אחת האטרקציות המרשימות עד היום של פריז. "הולדתו של קופידון" שהייתה אחת מעבודותיו למלון למברט מוצגת כיום במוזיאון הלובר.
אֶסְטָאש, לה סואר הקדיש את זמנו לציור של תמונות מיתולוגיות והתפרסם בתמונותיו הדתיות. הוא נמנה עם מייסדי הסגנון הברוק הקלאסי הצרפתי כש"אלכסנדר ורופאו", "הולדתו של קופידון" ו"התכנסות של חברים"הם אחד משיאי יצירתו. בן עבודותיו: "הגר וישמעאל", "יעקב שולח את יוסף לחפש את אחיו בשכם", המוזות: קליאו (המספרת) המוזה הממונה על רישום ההיסטוריה ועל שירת הגבורה, אוטרפה (עונג) פטרונית המוזיקה, השירה הלירית והנגינה בחליל ותליה (עליזות) מוזת הקומדיה ושירת הרועים הפסטורלית - אוחזת במסכה, נושאים דתיים נוספים כ"הצגת הבתולה בבית המקדש", "הבשורה", "צְנִיעוּת", ועוד נושאי חולין כגון "התכנסות של חברים" שהוזכר לעיל, בהשראת הסעודה האחרונה של טינטורטו בנוסף לציורי דיוקן. אחת מעבודותיו הגדולות ביותר היא ״אונס תמר״ על-פי הנושא מספר שמואל ב' שמוצגת בניו יורק.
יצירתו > אונס תמר

בגיל 23, בשנת 1640 אֶסְטָאש, לה סואר התמודד עם נושא כבד של תככים, מזימות וכיבוש של נבל הנכון לעשות כול שביכולתו על-מנת להשיג את יעדו. בספר שמואל ב' מתוארת עלילת התחזות בה אמנון מציג עצמו כחולה חלש הזקוק לעזרה. הוא מנצל את מיטת חוליו ותמימותה של אחותו למחצה הבאה לעזרתו, כדי לאנוס אותה.
בציור "אונס תמר" מתאר לה סואר את הנסיכה העברייה שעה שהיא פוגשת בכוחו של נבל ותדהמה מציפה אותה. היא מנסיגה עצמה בבת אחת מפניו. הצייר מוסיף לאירוע אווירה דחוסה של חדר עמוס באווירה של ארמון קלסי, עם וילאות בצבע בורדו, כבדים שמונחים כמי שעברו תזזית ועמודים יווניים דוממים ברקע. מאחור נערה נסה על נפשה כשגבה מופנה לאחור.
"אונס תמר" מוצג כיום במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק.
מיצירותיו

הבשורה (1650)
המוזות: קליאו [(המספרת) המוזה הממונה על רישום ההיסטוריה ועל שירת הגבורה], אוטרפה [(עונג) פטרונית המוזיקה, השירה הלירית והנגינה בחליל] ותליה [(עליזות) מוזת הקומדיה ושירת הרועים הפסטורלית - אוחזת במסכה] Le Muse Clio, Euterpe e Talia (1652-55 )
הצגת הבתולה בבית המקדש (1640-45)
הערות שוליים

↑  http://www.artnet.com/artists/eustache-le-sueur/la-vie-de-saint-bruno-f9Gsd9HMh6q2TAHBDJ7PAg2 La vie de Saint Bruno
↑  http://www.wikiart.org/en/eustache-le-sueur/a-gathering-of-friends-1642#supersized-artistPaintings-344962
↑  http://www.wikigallery.org/wiki/painting_224977/Eustache-Le-Sueur/St-Bruno-Appearing-to-Comte-RogerSt Bruno Appearing to Comte Roger
↑  http://www.wga.hu/html_m/l/le_sueur/birth_cu.html The Birth of Cupid
↑  http://www.nationalgallery.org.uk/paintings/eustache-le-sueur-alexander-and-his-doctor Alexander and his Doctor
↑  http://www.wikiart.org/en/eustache-le-sueur/a-gathering-of-friends-1642 A Gathering of Friends
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007434804305171  PLWABN: 9810555032405606  BNE: XX996024  BnF: cb13965157t (data)  CiNii: DA04061594  GND: 118960709  ICCU: NAPV049237  ISNI: 0000 0000 8338 8549  KulturNav: be8f9345-c13d-47d1-90dc-bbb6eb1d8f28  LCCN: n85129176  MusicBrainz: b5fa3774-1045-4fb4-8aaa-7780d9c4708a  NKC: ola2013785830  NTA: 071727612  RERO: 02-A003504548  RKD: 49618  SNAC: w6h712j8  SUDOC: 027686760  ULAN: 500002273  VcBA: 495/211636  VIAF: 315521911   WorldCat (עם VIAF): 315521911 
אונס תמר, אֶסְטָאש לה סואר - 1640
דנילו טורק

דנילו טורק (בסלובנית: Danilo Türk; נולד ב-19 בפברואר 1952) הוא דיפלומט סלובני, פרופסור למשפט בינלאומי, מומחה לזכויות אדם ופוליטיקאי סלובני, שכיהן כנשיא סלובניה בשנים 2007–2012. הוא היה שגריר סלובניה הראשון באו"ם, מ-1992 עד 2000, והיה עוזר מזכ"ל האו"ם לעניינים מדיניים מ-2000 עד 2005.
טורק הוא פרופסור אורח למשפט בינלאומי באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, פרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ליובליאנה, ועמית בכיר שאינו תושב במכון צ'ונגיאנג ללימודים פיננסיים באוניברסיטת רנמין בסין בבייג'ינג. הוא מייסד קרן דנילו טורק, המוקדשת בעיקר לשיקום ילדים קורבנות סכסוכים. טורק הוא גם יו"ר הפאנל העולמי הגבוה למים ושלום ויו"ר מועצת המנהלים של יוזמת ההגינות העולמית, וושינגטון הבירה-ארגון לא ממשלתי המוקדש לפיתוח כלכלי וחברתי במדינות מתפתחות.
ראשית חייו

טורק נולד במשפחה מהמעמד הבינוני נמוך במריבור, סלובניה (אז חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה). הוא למד בבית הספר היסודי של מאריבור. בשנת 1971 נרשם לאוניברסיטת ליובליאנה, שם למד משפטים. לאחר סיום לימודיו ב-1975 שימש כמזכיר הוועדה לענייני מיעוטים וגולים בברית הסוציאליסטית של אנשים עובדים (SZDL), ארגון בחסות המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה. בדצמבר 1979 התמנה ליו"ר הוועדה ולחבר הוועד הפועל של ה-SZDL. במקביל המשיך בלימודיו. הוא קיבל תואר שני עם תזה על זכויות מיעוטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת בלגרד. בשנת 1978 הפך לעוזר הוראה בפקולטה למשפטים בליובליאנה. בשנת 1982 קיבל את הדוקטורט שלו עם עבודת דוקטורט על עקרון אי ההתערבות במשפט הבינלאומי באוניברסיטת ליובליאנה וקיבל עבודה במשרה מלאה כפרופסור עוזר באוניברסיטה בפקולטה למשפטים של ליובליאנה. בשנת 1983 התמנה למנהל המכון למשפט בינלאומי באוניברסיטת ליובליאנה. בשנים הבאות עסק בזכויות אדם ומיעוטים. באמצע שנות ה-80 הוא שיתף פעולה עם אמנסטי אינטרנשיונל כדי לדווח על סוגיות של זכויות אדם ביוגוסלביה.
קריירה דיפלומטית ואקדמית

משנת 1992 עד שנת 2000 היה טורק הנציג הסלובני הקבוע הראשון באו"ם. במהלך תקופה זו הוא הבטיח את בחירתה של סלובניה למועצת הביטחון של האומות המאוחדות בשנים 1998–1999 והיה נשיאה מאוגוסט 1998 עד בנובמבר 1999. בין השנים 1996–1998 היה חבר בוועדת האו"ם לזכויות אדם.
בשנים 2000–2005 כיהן כעוזר מזכ"ל האו"ם לעניינים מדיניים תחת המזכ"ל קופי אנאן. בשנת 2005 חזר לסלובניה והתמנה לפרופסור למשפט בינלאומי. ממאי 2006 עד דצמבר 2007 כיהן כסגן דיקן לענייני סטודנטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ליובליאנה. טורק פרסם למעלה מ-100 מאמרים בכתבי עת משפטיים שונים ושלושה ספרים. הוא חיבר את הספר הסלובני הראשון על המשפט הבינלאומי.
נשיאות סלובניה

ביוני 2007 התמודד טורק בבחירות לנשיאות סלובניה. כמועמד עצמאי, הוא נתמך על ידי קואליציה רחבה של מפלגות שמאל, שהורכבה ממפלגת האופוזיציה זארס והסוציאל-דמוקרטים (סלובניה)
, המפלגה הדמוקרטית של הגמלאים של סלובניה, המפלגה הנוצרית-סוציאליסטית החוץ-פרלמנטרית והמפלגה הדמוקרטית של סלובניה. בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות, שנערך באוקטובר 2007, הוא הגיע למקום השני עם 24.54% מהקולות, מה שהביא אותו להתמודד מול מועמד המרכז-ימין לוז'ה פטרלה (שקיבל 28.50% מהקולות). הוא ניצח בבחירות בנובמבר 2007 עם 68.2% מהקולות והפך לנשיא השלישי של סלובניה בדצמבר 2007. טורק התמודד בבחירות חוזרות ב-2012, אך הפסיד בבחירות לבורוט פאחור.
ועידת מדריד (1991)

| --- | --- |

הנשיא בוש נואם בוועידת מדריד
 מיקום:  אולם העמודים של הארמון המלכותי של מדריד 
 עיר:  מדריד
 מדינה:  ספרד ספרד
 תאריכים:  30 באוקטובר 1991 – 1 בנובמבר 1991 (3 ימים) 
 תוצאה:  ללא תוצאות מיידיות
 נשיא:  ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב ספרד פליפה גונסאלס
 משתתפים
 ארצות הברית ארצות הברית ברית המועצות ברית המועצות ישראל ישראל ירדן ירדן לבנון לבנון מצרים מצרים סוריה (1980–2024) סוריה
 
ועידת מדריד היא ועידה בינלאומית שנערכה במדריד בירת ספרד בין 30 באוקטובר ל-1 בנובמבר 1991 במטרה לקדם את תהליך השלום בין ישראל, הפלסטינים ומדינות ערב.
רקע

רעיון הוועידה הבינלאומית הועלה עוד בתקופת ממשלו של רונלד רייגן על ידי מזכיר המדינה דאז ג'ורג' שולץ, אך נדחה על ידי ממשלת ישראל בראשות יצחק שמיר, שנקטה בעמדה המסורתית של ישראל הקוראת למשא ומתן ישיר עם מדינות ערב.

בעקבות מלחמת המפרץ הראשונה, סבר הממשל האמריקאי כי שיתוף הפעולה שבין ארצות הברית ומדינות ערב, ועמידתה של ישראל מן הצד, ללא תגובה צבאית, בשעה שנורים עליה טילים, על מנת שלא למוטט את הקואליציה, יוצרים אווירה חדשה, שתאפשר את קידומו של המשא ומתן המדיני, וכי השעה כשרה לכינוסה של ועידה בינלאומית לשלום, שתנצל את "חלון ההזדמנויות" שנפתח.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש ומזכיר המדינה הפעלתן ג'יימס בייקר החלו בלחץ מאסיבי. לאחר דיונים בין הממשל האמריקאי לבין ממשלת ישראל הסכים שמיר להשתתף בוועידה בינלאומית במדריד, תוך מספר התניות, שכללו הגבלות על מבנה המשלחת הפלסטינית-ירדנית, שהמשא ומתן העיקרי לא יתנהל בה אלא בדיונים נפרדים מול כל מדינה בנפרד, וכמובן חידוש היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות. לקראת כינוס הוועידה מסרה ארצות הברית לישראל מכתב ביטחונות בו צוין שהיא אינה תומכת בכינונה של מדינה פלסטינית עצמאית ואין זו מטרתה להביא את אש"ף לתוך התהליך או לגרום לישראל להיכנס לדו-שיח או משא ומתן עם אש"ף.
הוועידה

את הוועידה כינסו במשותף נשיאי ארצות הברית וברית המועצות, שהזמינו אליה את נציגי ממשלות ישראל, סוריה, ירדן, לבנון ומצרים, וכן את נציגי ארצות הברית, ברית המועצות והאיחוד האירופי. הפלסטינים יוצגו בוועידה כחלק מהמשלחת הירדנית. עובדה זו הייתה למעשה התחכמות דיפלומטית שנועדה לאפשר משא ומתן ישראלי-פלסטיני מבלי שישראל תצטרך לשאת ולתת עם אש"ף. נציגי הפלסטינים בשיחות היו תושבי הגדה המערבית ורצועת עזה, והיו בהם שהיו מזוהים עם אש"ף במובהק, כמו למשל חיידר עבד א-שאפי. בכיר פלסטיני נוסף שהיה שם הוא סאיב עריקאת, שאף הודה בריאיון עם עקיבא אלדר כי הוא היה נציגו של ערפאת: ”הלכנו למדריד תחת מטרייה של משלחת ירדנית-פלסטינית. מצד אחד לא היינו אש"ף, מצד שני קיבלנו הוראות מערפאת ומאחרים בתוניס. כדי להזכיר שאנחנו קיימים, הופעתי בוועידת מדריד עם כאפיה לראשי. בחוסר רצון, באונס, שמיר נתן את הגושפנקה לקווי היסוד (Terms of Reference) של תהליך השלום (החלטות מועצת הביטחון 242 ו-338). בלי מדריד לא היינו מגיעים לאוסלו. הוא לא הבין מה שאנחנו הבנו – שהדברים יתפתחו באופן טבעי ושאלה שינסו לעצור את המהלך ייעלמו”.
המארחים שלחו לוועידה את הדרג הבכיר ביותר: הנשיא ג'ורג' בוש, הנשיא מיכאיל גורבצ'וב וראש ממשלת ספרד פליפה גונסאלס. הצדדים הנצים שלחו לוועידה את דרג שרי החוץ, למעט מדינת ישראל, שיוצגה על ידי ראש הממשלה יצחק שמיר. בחירתו של שמיר להשתתף בוועידה התפרשה על ידי שר החוץ של ישראל, דוד לוי, כהבעת אי אמון בו ועל-כן הוא בחר שלא להשתתף בוועידה. במקומו הופיע סגנו, בנימין נתניהו, שייצג את ישראל בפני כלי התקשורת העולמיים.
הוועידה, אליה הגיע שמיר כשהוא מלווה באנשי ימין מובהקים מן הליכוד כעוזי לנדאו ובנימין נתניהו, וביו"ר הקואליציה שרה דורון, כללה בעיקר נאומים טקסיים, שכללו אף חילופי מהלומות מילוליות (הנציג הסורי פארוק א-שרע קרא לשמיר "טרוריסט" וזה הגיב כי נאום הסורי הוא "נאום גבלס"), אך בסופה סוכם כי ייפתחו בדצמבר שיחות דו-צדדיות בוושינגטון. במהלך דיוני הוועידה התגלע ויכוח על הפרוצדורה בין הישראלים והפלסטינים: בעוד הפלסטינים דרשו להציג עצמם כמשלחת נפרדת (בניגוד לסיכום המוקדם), ישראל התנגדה לכך; "שיחות מסדרון" הביאו לבסוף לפתרון הבעיה.
בוועידת מדריד הותוו למעשה הערוצים הרשמיים המשמשים בתהליך השלום הישראלי-ערבי עד היום הזה: הערוץ הבילטרלי (דו-צדדי), שבו נושאת ונותנת מדינת ישראל מול כל צד ערבי בנפרד, והערוץ המולטילטרלי (רב-צדדי), שבו נערכים דיונים רבי-משתתפים בעיקר בנושאים בעלי זיקה משותפת כגון פיתוח כלכלי, איכות סביבה, מים וכדומה.
לאחר הוועידה

ועידת מדריד היוותה נקודת מפנה היסטורית ביחסי ישראל–מדינות ערב. הייתה זו הפעם הראשונה בה מדינות ערב (למעט מצרים) הכירו בישראל והסכימו לקיומה. הוועידה הובילה למהלך של שיחות ישירות מול ממשלות ערב, שהיה שאיפתן של כל ממשלות ישראל מאז הקמתה.
השיחות בוושינגטון התקיימו בשלוש משלחות ישראליות נפרדות: משלחת ישראלית בראשותו של אליקים רובינשטיין מול משלחת ירדנית-פלסטינית; משלחת ישראלית בראשותו של יוסי בן אהרון מול משלחת סורית, ומשלחת ישראלית בראשותם של יוסף הדס ואורי לוברני מול משלחת לבנונית. השיחות בפועל לא הביאו להתקדמות של ממש, אך אנשי הימין בישראל ראו בהן התקדמות בדרך מסוכנת, וכמחאה על קיומן פרשו ב-16 בינואר 1992 מפלגות "מולדת" ו"התחיה" מממשלת שמיר. מפלגת צומת פרשה כבר מספר ימים לפני כן על רקע דחיית חוק הבחירה הישירה. פרישת מפלגות הימין הביאה לנפילת הממשלה.
הוועידה סללה את הדרך למשא ומתן ישיר בין ישראל לפלסטינים. בשנת 1993 ניהלו נציגים ישראלים מגעים ישירים עם נציגי אש"ף שלא היו תושבי יהודה ושומרון ורצועת עזה – מהלך שביטא הכרה של ישראל באש"ף כמיצג את הפלסטינים וחתימה על הסכמי אוסלו.
במהלך דיוני ועידת מדריד שוחררו יהודי סוריה באפריל 1992, בעקבות לחץ אמריקני על אסד לבצע מחווה כלפי ישראל. כמו כן הוועידה פרצה דרך ביחסים הבינלאומיים של ישראל. מדינות רבות שלא הכירו בישראל, למשל הרפובליקה העממית של סין, כוננו עמה יחסים דיפלומטיים, ומעמדה הבינלאומי של ישראל השתפר בצורה ניכרת.
ועידת מדריד הובילה לשיחות דו-צדדיות ציבוריות עם ירדן, שהגיעו לשיאן בהסכם השלום בין ישראל לירדן משנת 1994. בהסכם התחייבו שתי המדינות להימנע מפעולות מלחמה, להבטיח ששום איום לאלימות כלפי האחר לא ייווצר בטריטוריה שלהן, לעשות מאמץ למנוע מעשי טרור ולפעול ביחד להשגת ביטחון ושיתוף פעולה במזרח התיכון בהחלפת מוכנות צבאית בצעדים בוני אמון.
בינואר 2007 התקיים במדריד מפגש ייצוגי של נציגים מישראל וממדינות ערב, תחת השם "מדריד פלוס 15" או "ועידת מדריד השנייה". במפגש נטלו חלק משתתפים מסוריה, לבנון, מצרים, ירדן, הרשות הפלסטינית, ישראל ומדינות אירופה. המפגש לא היה רשמי: משתתפי המפגש לא ייצגו את ממשלותיהם, ולא נכללו בו דיונים בנוגע למשא ומתן עם ישראל.
הערות שוליים

↑  עקיבא אלדר, סוריה: לא נסכים לתנאים מוקדמים במשא ומתן עם ישראל, באתר הארץ, 13 בינואר 2007
| היסטוריה של מדינת ישראל  |
| --- | --- | --- |
ביטחון • תעשייה • מדע וטכנלוגיה • חינוך • כלכלה • משפטים • דת • תרבות
| שנות ה-40 | הכרזת העצמאות • מלחמת העצמאות • אלטלנה • הסכמי שביתת הנשק • הממשל הצבאי על ערביי ישראל • מבצע על כנפי נשרים |  |
| שנות ה-50 | העלייה ההמונית • תקופת הצנע • המדיניות הכלכלית החדשה • הסכם השילומים • חינוך ממלכתי • העסק הביש • פעולות התגמול • ייבוש החולה • מלחמת סיני • אירועי ואדי סאליב |  |
| שנות ה-60 | הקמת המוביל הארצי • המלחמה על המים • משפט אייכמן • הקמת הקריה למחקר גרעיני - נגב • מיתון 1966 • תקופת ההמתנה • מלחמת ששת הימים • מלחמת ההתשה |  |
| שנות ה-70 | הפנתרים השחורים • מלחמת יום הכיפורים • הקמת גוש אמונים • מבצע יונתן • יום האדמה • המהפך • הקמת שלום עכשיו • מבצע ליטני • הסכם השלום עם מצרים |  |
| שנות ה-80 | מלחמת לבנון הראשונה • המערכה ברצועת הביטחון • פרשת קו 300 • האינפלציה • משבר מניות הבנקים • תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 • משבר הקיבוצים • האינתיפאדה הראשונה |  |
| שנות ה-90 | מלחמת המפרץ • העלייה מברית המועצות לשעבר • ועידת מדריד • הסכמי אוסלו • טבח מערת המכפלה • הסכם השלום עם ירדן • רצח יצחק רבין • המהפכה החוקתית • אסון המסוקים |  |
| עשור ראשון של המאה ה-21 | הנסיגה מרצועת הביטחון • אירועי אוקטובר 2000 • האינתיפאדה השנייה • מבצע חומת מגן • חומת מגן כלכלית • הקמת גדר ההפרדה • תוכנית ההתנתקות • מלחמת לבנון השנייה • מבצע עופרת יצוקה |  |
| עשור שני של המאה ה-21 | אסון הכרמל • המחאה החברתית • מבצע עמוד ענן • מבצע צוק איתן • הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל • הכרת ארצות הברית בריבונות ישראל על רמת הגולן • המשבר הפוליטי |  |
| עשור שלישי של המאה ה-21 | מגפת הקורונה בישראל • הסכמי אברהם • אסון הר מירון • מבצע שומר החומות • הרפורמה המשפטית • טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל |  |
פורטל ישראל • היסטוריה של עם ישראל • היסטוריה של ארץ ישראל • ציר הזמן של ההיסטוריה של ישראל
ג'יימס בייקר
מר בר רב אשי

מר בר רב אשי, שחתם בכינוי טביומי, היה אמורא בבלי בדור השביעי. היה בנו של רב אשי, ועמד בראש ישיבת סורא במתא מחסיא, פרוור של העיר סורא. התמנה לעמוד בראשות הישיבה בשנת ד'רט"ו (455), 28 שנים לאחר פטירת אביו, ושימש בתפקיד זה כ-13 שנה, עד לפטירתו במוצאי יום הכיפורים ד'רכ"ח (467). מר בר רב אשי, שהיה תלמידו המובהק של אביו ומסר הלכות בשמו, המשיך את המפעל הגדול של אביו - עריכת התלמוד הבבלי.
חתימתו

היה חותם בשם טביומי - שהיה כינויו או שמו הפרטי. בפשר שם זה כתב המהרש"א שלושה הסברים:
בשם ספר יוחסין השלם - כינוי זה בא לו מפני שבימיו היה שקט ליהודים בבבל ("טביומי" = טַב יוֹמֵי, ימים טובים), בניגוד לתקופה שאחר פטירתו.
על שם המזל הטוב  שעמד לו ביום שנתמנה לראש הישיבה (ראו להלן).
על שם המאמר שאמר עליו רב אחא מדפתי, המועמד לראש הישיבה: "כל המטיבין לו - לא במהרה מריעין לו", עם מינויו של מר בר רב אשי לראש הישיבה.
המהרש"א מסיים: ולכל הפירושים קשה, שהרי מר בר רב אשי היה חותם בשם זה עוד קודם שידע כל זה - טרם נתמנה לראש ישיבה, וודאי שלפני הגזירות הקשות של המלך פירוז בתקופה שלאחר פטירתו. ולכן ההסברים הללו אינם יכולים להיות הסיבה לכינוי זה, אלא מדרש מאוחר של השם, מעין "סימן לדבר".
מינויו לראש הישיבה

אחרי פטירת רב אשי כיהנו שלושה אמוראים בתפקיד ראש ישיבת סורא, בזה אחר זה: רב יימר, רב אידי בר אבין השני ורב נחמן בר רב הונא. לאחר פטירת רב נחמן בר רב הונא, נועצו החכמים למנות ראש ישיבה במקומו.
בתלמוד מסופר, שמר בר רב אשי הסתובב בשוק העיר מחוזא, ושמע שוטה אחד שהיה צועק: ראש הישיבה שעתיד להתמנות במתא מחסיא חותם בשם טביומי. מר בר רב אשי, בשמעו זאת, החליט להגיע אל הישיבה במתא מחסיא. בינתיים נמנו החכמים למנות את רב אחא מדפתי לראש הישיבה. כיוון ששמעו שמר בר רב אשי בדרכו אל הישיבה, שלחו אליו שני תלמידים לבקש את אישורו למינוי זה של רב אחא. מר בר רב אשי עיכב אצלו את זוג התלמידים, וחכמי הישיבה שלחו אליו זוג נוסף. הוא עיכב גם אותם, וכך עשה עד שהתקבצו אצלו עשרה תלמידים. פתח הוא ודרש, כפי הנוהג שדרשת "כלה" אינה נפתחת ללא עשרה. בכך התמנה הוא עצמו לראש הישיבה. רב אחא, בשמעו זאת, אמר: "כל המריעין לו (גורמים רע מן השמיים) - לא במהרה מיטיבין לו, וכל המיטיבין לו - לא במהרה מריעין לו".

אחד הטעמים שניתנו בדבר, קושר את המעשה במקור אחר, שבו נאמר שחכם המתמנה לראש ישיבה - עם המינוי נמחלים כל עוונותיו. זו, אפוא, הסיבה שמר בר רב אשי התעניין במיוחד בתפקיד זה, וזו גם הסיבה לאכזבתו של רב אחא מדפתי.
את חיבתו לתלמידי החכמים ביטא מר בר רב אשי במאמר הבא: "אמר מר בר רב אשי: פסילנא ליה לצורבא מרבנן לדינא. מאי טעמא? דחביב עלי כגופאי, ואין אדם רואה חובה לעצמו". כלומר, פסול אני להעיד על תלמיד חכם, כיוון שהוא חביב עלי כגופי, ואיני יכול להיות אובייקטיבי.
מר בר רב אשי ראה שדים והעיד על מראיהם ודרך פעולתם, כך למשל, אמר על אמרתו של רב הונא כי "הדר בחצר חבירו שלא מדעתו אין צריך להעלות לו שכר משום שנאמר ושאיה יוכת שער" (שד ששמו שאיה מזיק בית שאין דרים בו), כי הוא ראה את המזיק, המנגח ומזיק כשור. בתלמוד מסופר אף על דין ודברים שהיה למר בר רב אשי עם  מזיק על טבעי, שלאחר שמר בר רב אשי הטיל עליו שמתא (סוג של נידוי), הופיע לדין, וחויב לשלם את הנזק שעשה.