stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוגו בטי
ביוגרפיה

אוגו בטי נולד בעיר קמרינו, בנפת  מצ'רטה, איטליה. הוא למד משפטים בעיר פארמה וכשפרצה מלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא. בתום המלחמה השלים את לימודיו ונעשה שופט. הוא כתב בזמנו הפנוי והוציא לאור את אסופת שיריו הראשונה בשנת 1922, הקרויה בשם Il re pensieroso (המלך המהורהר), אותה כתב כשהיה נתון בשבי הגרמני בשנים 1917-18. מחזהו הראשון, La Padrona, הוצג לראשונה ב-1927 והצלחתו הביאה אותו להקדיש את כל זמנו לתיאטרון. ב-1931 עבר מפארמה לרומא. ב-1938 הואשם בידי הפשיסטים כיהודי ואנטי-פשיסט. בתום מלחמת העולם השנייה הואשם כפשיסט, אולם זוכה מכל ההאשמות. בשנים שלאחר מכן עבד בספריית משרד המשפטים.
בטי כתב עשרים ושבעה מחזות, כשאת המוערכים ביותר מביניהם כתב בשלב האחרון של הקריירה שלו, משנת 1940 ועד למותו. עבודותיו עוסקות בטבעו של הרוע, באשמה הקיומית אותה חווים גיבוריו, ובנושא הגאולה. החקירה הפלילית היא מוטיב מאפיין את עבודותיו ולעיתים התייחסו אליו כאל "קפקא האיטלקי". ב-The Inquiry, העלילה נעה בהדרגה מסגנון ריאליסטי למטאפיזי, בלי שמובהר מהי מטרת החקירה. מחזהו הידוע ביותר הוא Corruzione al Palazzo di Giustizia (שחיתות בהיכל הצדק), העוסק בחקירה החושפת שחיתות במערכת המשפטית.
אוגו בטי הלך לעולמו ברומא בשנת 1953.
יצירותיו בתרגום לעברית

בשנת 1962 העלה תיאטרון הבימה את המחזה שכתב "המלכה והמורדים", בבימוי מנחם גולן ובכיכובו של ישראל בקר.
מחזהו "אי העיזים", עלה בתיאטרון זווית ב-1960, תורגם לעברית בידי עדה בן נחום וראה אור בהוצאת בית צבי בשנת 1984. ועלה שוב ב-2018 בסטודיו לאמנויות הבמה - תיאטרון חולון.
הערות שוליים

↑  חיים גמזו, 'המלכה והמורדים׳ ב,הבימה׳, הארץ, 30 במרץ 1962
↑  נוגה מירון, חמש שנים לתיאטרון "זווית", על המשמר, 15 בינואר 1965
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276020705171  PLWABN: 9810667827405606  BIBSYS: 90118117  BNE: XX1018750  BnF: cb12676070j (data)  CANTIC: a12226233  CiNii: DA06184744  GND: 118662694  ICCU: RAVV029888  ISNI: 0000 0001 1021 8802  LCCN: n81061546  NDL: 00746431  NKC: jn20000600846  NLA: 35821225  NLG: 110443  NLK: KAC200608883  NSK: 000119770  NTA: 070283524  SNAC: w6pv70c7  SUDOC: 066899117  Trove: 1102819  VcBA: 495/99600  VIAF: 17344693   WorldCat (עם VIAF): 17344693
אייברהם קלארק

אייברהם קלארק (באנגלית: Abraham Clark‏; 15 בפברואר 1726 – 15 בספטמבר 1794) היה אב מייסד אמריקאי, פוליטיקאי ודמות במלחמת העצמאות. קלארק היה ציר מניו ג'רזי לקונגרס הקונטיננטלי שם חתם על הכרזת העצמאות ואחר כך כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית בקונגרסים השני והשלישי, מ-4 במרץ 1791 ועד מותו ב-1794.
ביוגרפיה > ראשית חייו

קלארק נולד ב-15 בפברואר 1726 באליזבתטאון בפרובינציית ניו ג'רזי. אביו, תומאס קלארק, הבין שיש לו הבנה טבעית במתמטיקה ולכן שכר מורה שילמד את אברהם מדידות. בזמן שעבד כמודד, הוא למד בעצמו משפטים והחל לעסוק בעריכת דין. הוא הפך לפופולרי למדי ונודע כ"חבר המועצה של העני" מכיוון שהציע להגן על עניים שלא יכלו להרשות לעצמם עורך דין. בנוסף, הוא היה בעל עבדים.
קלארק התחתן עם שרה הטפילד ב-1749 בקירוב, ונולדו להם 10 ילדים. בזמן שהיא גידלה את הילדים בחווה שלהם, קלארק הצליח להיכנס לפוליטיקה כפקיד של האספה המחוזית. מאוחר יותר הוא מונה לשריף בכיר של מחוז אסקס ובשנת 1775 נבחר לקונגרס הפרובינציאלי. הוא היה חבר בוועדה לביטחון הציבור.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

בתחילת 1776, משלחת ניו ג'רזי לקונגרס הקונטיננטלי התנגדה לעצמאות מבריטניה הגדולה. כשהנושא התלהט, ועידת המדינה החליפה את כל הנציגים באלו שתומכים בעצמאות. מכיוון שקלארק היה קולני מאוד בדעתו שהמושבות צריכות לקבל עצמאות, ב-21 ביוני 1776, הם מינו אותו, יחד עם ג'ון הארט, פרנסיס הופקינסון, ריצ'רד סטוקטון וג'ון וית'רספון כנציגים חדשים. הם הגיעו לפילדלפיה ב-28 ביוני 1776, והצביעו בעד הכרזת העצמאות בתחילת יולי.
קלארק נשאר בקונגרס הקונטיננטלי עד 1778, כאשר נבחר כחבר של מחוז אסקס במועצה המחוקקת של ניו ג'רזי. ניו ג'רזי החזירה אותו לקונגרס פעמיים נוספות, מ-1780 עד 1783 ומ-1786 עד 1788. קלארק היה אחד משלושת הנציגים של ניו ג'רזי בוועידת אנאפוליס שהופסקה ב-1786, יחד עם ויליאם יוסטון וג'יימס שורמן. במכתב מ-12 באוקטובר 1804 לנואה ובסטר, ג'יימס מדיסון נזכר שקלארק היה הנציג שהציע רשמית את האמנה החוקתית, מכיוון שההנחיות של ניו ג'רזי אפשרו לשקול עניינים לא מסחריים.
קלארק, יותר מרבים מעמיתיו בני זמנו, היה תומך בדמוקרטיה ובאדם הפשוט, ותמך במיוחד בתפקידים החברתיים של חקלאים ומכניים. בגלל הדגש שהוא שם על ייצור, קלארק ראה את המקצועות הללו כלב האומה של חברה מוסרית, והוא ביקר את מעמד בעלי החוב של גברים אצילים יותר, בדרך כלל עורכי דין, כמרים, רופאים וסוחרים, כאיום אריסטוקרטי על עתיד השלטון הרפובליקני. בניגוד להרבה מהאבות המייסדים שדרשו כבוד כלפי בעלי תפקידים נבחרים, קלארק עודד את הציבור לפנות לנציגיהם כאשר הם חשו שיש צורך בשינוי.
באמצע מאי 1786, קלארק, בעזרת אלפי עצומות שהוגשו במהלך החודשים הקודמים, הצליח להעביר חוק בעד כסף נייר לטובת החייבים במועצת המחוקקים של ניו ג'רזי. על מנת לגייס תמיכה לחוק כסף הנייר ולקדם את חזונו הפוליטי לעתיד ניו ג'רזי, קלארק, תחת שם העט "אזרח פשוט", פרסם חוברת בת ארבעים עמודים בשם The True Policy of New-Jersey, Defined; or, Our Great Strength led to Exertion, in the Improvement of Agriculture and Manufactures, by Altering the Mode of Taxation, and by the Emission of Money on Loan, in IX Sections בפברואר 1786.
קלארק התמודד ללא הצלחה לסנאט האמריקאי ב-1788, אך מאוחר יותר נבחר לבית הנבחרים ב-1791, שם כיהן עד מותו.
ביוגרפיה > מוות ומורשת

קלארק פרש לפני הוועידה החוקתית של המדינה ב-1794. הוא מת ממכת שמש בביתו ב-15 בפברואר 1726. העיר קלארק במחוז יוניון, ניו ג'רזי, נקראת על שמו, כמו גם תיכון אברהם קלארק ברוזל, ניו ג'רזי.
אמדה בורל

| --- | --- |

 לידה:  1 באוגוסט 1867 קזול-לה-בזייה, צרפת 
 פטירה:  15 בספטמבר 1936 (בגיל 69) קזול-לה-בזייה, צרפת 
 ענף מדעי:  מיקרוביולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מונפלייה 
 מוסדות:  האוניברסיטה של שטרסבורג 
 פרסים והוקרה:  מפקד בלגיון הכבוד  קצין בכיר של מסדר הכתר של איטליה 
 
אמדה מארי ונסאן בורל (בצרפתית: Amédée Marie Vincent Borrel;‏ 1 באוגוסט 1867 – 14 בספטמבר 1936) היה רופא ומיקרוביולוג צרפתי, תלמידו האחרון הישיר של לואי פסטר. בורל כיהן בשנים 1900–1914 כפרופסור במכון פסטר ובשנים 1919–1936 כפרופסור לבקטריולוגיה באוניברסיטת שטרסבורג.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אמדה בורל נולד בקזול-לה-בזייה במחוז ארו בפרובאנס, להוריו, אמיל בורל ומארי אזאיס. הוא למד בתיכון בעיר מונפלייה ובהמשך למד מדעי טבע (תואר ראשון ב-1889) ואחר כך רפואה באוניברסיטת מונפלייה. בשנת 1890 סיים תואר דוקטור ברפואה עם עבודה על האפיתל ואפיתליומה, שעוררה את תשומת לבו של איליה מצ'ניקוב. בשנת 1892 קיבל אותו מצ'ניקוב לעבודה במחלקתו במכון פסטר בפריז. בורל נמנה עם חברי קבוצת "הפסטריאנים", תלמידיו של לואי פסטר. בנובמבר 1894 יחד עם חברים אחרים מאותה קבוצה השגיחו על פסטר שהיה במצב קשה אחרי שלקה באי ספיקת כליות חריפה (אורמיה חריפה).
ביוגרפיה > המשך פעילותו המדעית

בשנים 1894–1895 יחד עם איליה מצ'ניקוב עבד בורל במחקרים על השחפת על היווצרות ה"טוברקולים" בשחפת של הראות ושל הכליות. בשנים 1895–1900 המשיך לעבוד במכון פסטר תחת ניהולו של אמיל רו במסגרת הקורס למיקרוביולוגיה (קורס שכונה "Microbie technique"). בשנת 1900 התמנה על ידי אמיל רו למנהל אחת משתי המעבדות שבמסגרת הקורס למיקרוביולוגיה. המנהל השני היה ז'.בינו. יחד עם קלמט ויירסן השתתף בורל בייצור הנסיוב נגד הרעל של נחש הצפע. לצידו עבדו א פינואה, אטיין בורנה, ל. נגר וז'. ברידרה, אחר כך א. מגרו ופ. מאסון.
בורל היה ככל הנראה הראשון שערך מחקרים המבוססים על התאוריה הנגיפית של הסרטן והיה אחד מחלוציה המשוכנעים והנלהבים (1907-1903). הוא מצא שנגיפי האבעבועות של העופות גורמים להתרבות תאים. הוא האמין בנוסף שטפילים יכולים להיות סוכנים המובילים את הנגיפים הקרצינוגנים. המחקרים בתחום הזה כללו יצירת סרטן ניסויי, חיפוש אחרי סוכנים המעבירים את הנגיפים, וחיפוש אחר תאים קולטים. בורל ערך אז מחקרים גם בתחום אבעבועות הכבשים, דלקות הראות של הבקר, השחפת והספירוקטוזיס של העופות. בעקבות התאוריות של גיפורד נאש על "בתים נושאי הסרטן", שיער בורל שעכברים וחולדות מפתחים סרטן אם הם מוחזקים בכלובים מסוימים. הוא יצא מן ההנחה שישנם בתים, רחובות ואזורים בעלי סיכון לסרטן וכי הסרטן הוא מחלה סביבתית כמו המלריה או הקוקסידואיומיקוזיס. בשנות ה-1920–1930 תאוריות מסוג זה הופרכו.
יחד עם אלכסנדר ירסן ואלבר קלמט חיפש ליצור חיסון נגד הדבר. ב-1895 פרסם עם ירסן וקלמט בשנתוני המכון פסטר את המחקר "חיידק הדבר - הפעילות הטיפולית של הנסיוב מבעלי חיים מחוסנים", וכן פרסם ב"ארכיבי רפואה ימית וקולוניאלית" את מאמר "הדבר - הערה שנייה".
בשנת 1903 נמנה בורל לצד גבריאל ברטראן, אלכסנדר בסרדקה ואחרים, עם מייסדי "הביטאון של מכון פסטר" (Bulletin de l'Institut Pasteur). יחד עם א. סאלמבני ואדואר דיז'ארדן-בומס השתתף במחקרם של אדואר נוקאר ואמיל רו על חיידק של דלקות ראות ("פריפנוימוניה") אצל הבקר (1898). עם רו הוא פרסם מאמר על הטטנוס המוחי (1898) ועל החיסון נגד טטנוס.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

בימי מלחמת העולם הראשונה בשנים 1914–1918 המציא אחת ממסיכות הגז הראשונות. הקים אז ביישוב פרז'י (Fréjus) שירות מיון ומרכז אבחון, חיסון והסתגלות לאקלים שנועד לחיילים אפריקאים במסגרת הצבא הצרפתי. נאבק נגד איום השחפת וה"פריפנוימוניה" בקרב החיילים.
ביוגרפיה > פרופסור באלזס

ב-1919 התמנה בורל לפרופסור, ראש הקתדרה לבקטריולוגיה כחלק מהסגל החדש, הצרפתי, של הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת שטרסבורג. בשנים 1919–1936 שימש כמנהל המכון לתברואה ולבקטריולוגיה בשטרסבורג. באותן שנים ערך מחקרים בנוגע לטיפול בסרטן על ידי גליקוגן יודאט או באמצעות מתכות שונות, וכן חקר את הקשר האטיולוגי בין תולעים לסרטן ואת הסרטן שנגרם על ידי חשיפה לזפת. בהשראת עבודותיו של אלכסיס קארל, לצורך חקר הרקמות הבריאות או הסרטניות המציא בורל שיטת תרבית תאים על שקופיות דקות.
עם תלמידיו נמנו פייר מאסון, לאופולד נגר (בפריז), לואי בואז (1930-1880), דה קולון.
חיים אישיים

לאמדה בורל ולאשתו, קאמי מטילד לבית פיגארה (Figaret) נולדו שלוש בנות ובן. בנם, אלבר בורל (1918-1895), סגן משנה (לוטננט משנה) אשר שירת כקצין תצפית אווירית בגדוד 33 לתותחני שדה, נהרג בינואר 1918 בקרב אווירי בשמי אלזס בשנה האחרונה של מלחמת העולם הראשונה.
בזמן הפנוי עסק בורל גם בצילום, בפיסול ובציור. יצר בין השאר, פסל דיוקן של מורו ורבו, אמיל רו.
אמדה בורל הלך לעולמו בשנת 1936 באחוזתו במונמאז'ו, ביישוב הולדתו, קזול-לה-בזייה.
מונחים רפואיים הנקראים לפי שמו (אפונימים)

סוג החיידקים בורליה נקרא לפי שמו.
מחלה הנגרמת על ידי בורליה נקראת בורליוזיס - למשל מחלת ליים, או הבורליוזיס של העופות.
מונחים רפואיים הנקראים לפי שמו (אפונימים) > תגליות

באבעבועות השחורות של העופות גילה בורל (1904) גופיפים אואזינופילים (הנצבעים באדום) המורכבים מנגיפים, והמתחברים בגופי בולינגר - נקראים גופי בורל.
"כחול בורל" - הוא צבע במעבדה הצובע ומאפשר את זיהוים של חיידקים כמו ספירוקטה, טרפונמה, בורליה
פרסים ואותות הוקרה

1929 - פרס הנסיך אלבר של מונקו - מטעם האקדמיה לרפואה של צרפת על מחקריו בתחום הסרטן
אות לגיון הכבוד של צרפת, בדרגת מפקד
הנצחה

שדרה ביישוב הולדתו, קזול-לה-בזייה, נושאת את שמו.
מבחר פרסומים

1892. Évolution cellulaire et parasitisme dans l'épithélioma Editor Camille Coulet, 30 pp. (האבולוציה של התאים וטפילות באפיתיומה)
1892. La peste bubonique: deuxième note. avec Alexandre Yersin, Albert Calmette. 592 pp. (הדבר: ההערה השנייה)
Les théories parasitaires du cancer (התאוריות הטפיליות של הסרטן)
Épithélioses infectieuses et épithéliomas (אפיתליוזות זיהומיות ואפיתליומות)
Étude expérimentale de la clavelée (מחקר ניסויי על אבעבועות הכבשים)
1902. Planches murales destinées à l'enseignement de la bactériologie, publiées par l'Institut Pasteur, de Paris. Texte explicatif, par le Dr Borrel, en 3 langues (français, anglais, allemand). Editor Masson, 98 pp.
(פוסטרים מאוירים שנועדו להוראת בקטריולוגיה, מכון פסטר בפריז, ביאורים מאת א. בורל - בשלוש שפות - צרפתית, אנגלית, גרמנית)
1909. Acariens et cancers . Imp. Charaire, 31 pp. (avec Gastinel et Gorescu) (עם גסטינל וגורסקו - אקריות וסרטן
1911. Le problème du cancer. Editor O. Doin, 24 pp.
1912. Le cancer . 621 pp. (הסרטן)
1928. Filaire et Adéno-carcinome. Editor impr. Coueslant, 7 pp. (פילריה ואדנוקרצינומה)
1930. Surcoloration et microbes * 1902. l'enseignement de la bactériologie,
לקריאה נוספת

Pascu Atanasiu, Luc Montagnier, "Amédée Borrel 1867-1936, sa vie son oeuvre", Histoire des pasteuriens, Paris, 1986,.
Chung King-thomm Liu Jong-kang Pioneers in Microbiology:The Human Side of Science World Scientific New Jersey,Singapore 2017 chapter Emile Roux,
James Goedert (ed) Infectious Causes of Cancer - Targets for Intervention, Humana Press, Springer, New York 2000, ע' 17–19
Léopold Négre, "Le problème du cancer. Un précurseur : Amédée Borrel", La Biologie Médicale, 1957,p. 39
René Le Guyon Borrel et la théorie virusale des cancers Bulletin de l'Académie Nationale de Mèdicine 151,, 21 Novembre 1967, 585-593 -
Sheryl Persson Smallpox, Syphilis and Salvation:Medical Breakthroughs That Changed the World Exisle Publishing RHYW 2010 ,ע' 177
הערות שוליים

↑  King Thom Chung - Women Pioneers of Medical Research McFarland and Co, Jefferson, NC 2010, עמ' 193
↑  J.Goedert 2000 עמ' 19
↑  J.Goedert 2000 עמ' 17
↑  S.Persson עמ' 177
↑  p.18 Chung King-thomm Liu Jong-kang
↑  who named it
↑  A.Merser, A.Schmidt, O.Weber Basel, Boston, Springer Birkhäuser, Berlin 2007 Poxviruses עמ' 359
↑  לקסיקון רפואי חופשי Farlex
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb10937539f (data)  Botanist: Borrel  GND: 143593250  ISNI: 0000 0001 2203 4269  LCCN: n2018188309  Léonore: 44806  NTA: 129523607  SUDOC: 152528520  VIAF: 168418945   WorldCat (עם VIAF): 168418945 
הבית שבו נולד בורל בקזול-לה-בזייה
ג'יימס מקלור

ג'יימס אלברטוס מקלור (באנגלית: James Albertus McClure; 27 בדצמבר 1924 –  26 בפברואר 2011) היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת איידהו בין השנים 1973–1991, וקודם לכן כנציג מחוז הקונגרס הראשון של המדינה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1967–1973. מקלור היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
ביוגרפיה

ג'יימס א. מקלור נולד בפאייט שבאיידהו. הוא למד בבתי ספר ציבוריים בפאייט והתגייס לצי ארצות הברית בגיל 18 במהלך מלחמת העולם השנייה, ושירת בין השנים 1942 ל-1946. הוא סיים את תוכנית הצי באוניברסיטת איידהו–השלוחה הדרומית (כיום אוניברסיטת המדינה של איידהו) בשנת 1943. לאחר שחרורו מהצי החל ללמוד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת איידהו והשלים את לימודיו ב-1950. בשנים 1950–1956 שימש כתובע המחוזי של מחוז פאייט, ופרקליט עיריית פאייט מ-1953 עד 1966. במקביל היה חבר הסנאט של איידהו מ-1961 עד 1966.
בבחירות 1966 התמודד מקלור לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של איידהו, וניצח את נציג המחוז המכהן קומפטון וייט (אנ'). הוא נבחר מחדש ב-1968 וב-1970. בשנת 1972 התמודד מקלור לסנאט של ארצות הברית בעקבות פרישתו של לאונרד ג'ורדן. בבחירות הכלליות ניצח את ויליאם "באד" דייוויס, מועמד המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כנשיא אוניברסיטת איידהו. ב-1978 וב-1984 נבחר מחדש ברוב גדול של קולות הבוחרים.
במהלך 18 שנות כהונתו בסנאט, כיהן מקלור כיושב ראש ועדת האנרגיה ומשאבי הטבע של הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1981 ל-1987, והיה מראשוני התומכים במכוניות חשמליות ובעצמאות אנרגטית. הוא גם כיהן כיו"ר הוועידה הרפובליקנית בסנאט של ארצות הברית בסנאט מ-1981 עד 1985. בגיל 65 בחר שלא להתמודד לתקופת כהונה רביעית ב-1990. חבר הקונגרס הרפובליקני לארי קרייג נבחר להחליפו בבחירות אלה.
לאחר שעזב את הסנאט הפך מקלור ליועץ כרייה ושדלן בוושינגטון הבירה, והקים את חברת "מקלור, ג'רארד ונויאנשוונדר". עד מותו החזיק מקלור בית בעיר הקיט מקול שבמרכז איידהו. באוקטובר 1995 נחנך בית הספר החדש למשאבי מחצבים ואדמה באוניברסיטת איידהו בשם "אולם ג'יימס א. מקלור". ב-12 בדצמבר 2001 נקרא על שמו הבניין הפדרלי ובית המשפט של ארצות הברית בבויסי.
בדצמבר 2008, בגיל 83, סבל מקלור משבץ מוחי והועבר למחלקת טיפול נמרץ בבית החולים סנט אלפונסוס שבבויסי. אף שהייתה ציפייה שיחלים, מצבו הידרדר לאחר שבץ נוסף והוא נפטר מסיבוכים רפואיים ב-26 בפברואר 2011 בביתו שבגארדן סיטי, איידהו.
הערות שוליים

↑  ג'יימס מקלור, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 7519 6100  LCCN: n81064578  NARA: 10568216  SNAC: w6kj3535  SUDOC: 077131789  US Congress: M000346  VIAF: 101371187   WorldCat (עם VIAF): 101371187
דהקאן

דהקאן  או דהגאן (בפרסית:دهقان או  دِهگان ) כונה בהיסטוריה של איראן מעמד בינוני-נמוך של בעלי אדמות מימי האימפריה הסאסאנית ובתקופה האסלאמית המוקדמת.
בימי הסלג'וקים והקרא-ח'אנים פחתה השפעתם בגין העלייה באקטאע (מס על האדמות) ושחיקה במעמד בעלי האדמות. הם מילאו תקופה ארוכה תפקיד מפתח בשמירת הזהות הלאומית הפרסית.  התאסלמות הטורקים והפרסיזציה התרבותית שלהם ביססה את המהות האיראנית בתוך העולם האסלאמי, תהליך שנמשך לאורך ימי הביניים ורחוק אל תוך הזמנים המודרניים.
מקור השם

המונח "דהקאן" נגזר מהמילה "דהיגאן" دهگان בפרסית בינונית שמשמעותה היא "כפרי", "איכר" או "חוואי". 
 . המובן המקורי היה  שייך ל"דה" או ל"דאהיו" כאשר "דה" הוא "אדמה"  ده / 𐭬𐭲𐭠. מילה אחרונה זו קיבלה בפרסית הבינונית ובפרסית המודרנית את המשמעות  "כפר".
בימי השלטון הסאסאני המאוחר והתקופה האסלאמית המוקדמת באיראן המונח "דיהקאן"  ציין אציל מקומי, מאוחר יותר הייתה לו משמעות של אציל פרסי או פרסי לעומת טורקי ,ערבי או רומאים.
המילה נכנסה לשפות רבות במרחב האסלאמי לרבות טורקית וערבית, ועד להודו, בעיקר במובן "איכר"   או "כפרי".
באפגניסטן המילה دهگان  "דהגאן" או בניב טג'יקי "דהגוֹן" מציינת את המתיישבים בכפרים או בערים בניגוד לנוודים, וכן את תושבים הטג'יקים ("פרסיוואן") של אפגניסטן.
בתקופה הטרום-אסלאמית

בזמן האימפריה הסאסאנית כונו "דהקאנים"  בעלי האדמות הקטנים. 
שבתקופה הסאסאנית המאוחרת הם נחשבו למעמד חברתי בתפקיד מנהיגותי שהאיכרים היו כפופים אליהם.
בעקבות דיכוי ההתקוממות המזדקית השכיל המלך ח'וסרו הראשון לערוך רפורמות חברתיות שהיטיבו עם ה"דהקאנים".  בימי הורמיזד הראשון שמדיניותו הייתה זהה לזו של אביו, עלתה השפעת ה"דהקאנים" כמעמד אצולה בינוני ונמוך וכפרשים משוריינים, עמוד שדרה של הצבא הסאסאני וכגובי מיסים של הממלכה והם החליפו את האצולה כיסוד של הצבא

כשגברה השפעתם הם שימרו את האידיאלים, את הנורמות האתיות והחברתיות הפסריות, שהתעוררו מחדש בימי הביניים בפרס האסלאמית
בתקופה האסלאמית

בטקסטים האסלאמים המוקדמים  צוין כי בשטחים בשליטה ערבית מילאו ה"דהקאנים"  תפקיד של מנהיגים מקומיים, לעיתים חופף לזה של מרזפאן ("אדון, מושל"). עד למאה האחת עשרה היו ה"דהקאנים" בעלי אדמות  או אנשים המעורבים במישרין בחקלאות - או בגידולים או בניהול האדמות.}
חוץ מתפקידם הפוליטי והחברתי, היו ה"דהקאנים" בקיאים בהיסטוריה ובתרבות של איראן הטרום-אסלאמית ומתוכם קמו מלומדים ששירתו את השליטים והנסיכים.
לא רק ששמרו על האידיאלים של ה"דהקאנים" האיראנים מימי הסאסאנים והחדירו אותם לעידן האסלאמי אלא הנחילו אידיאלים אלה לארסטוקרטים הערבים, שהתמזגו איתם.
במאה התשיעית השושלת הטאהרים שיצאו מקרב הדהקאנים הפרסים,קראו לחידוש התרבות הפרסית.
הברית בין ה"דהקאנים" לסלגו'קים עוררה תרעומת בקרב שבטי הטורקמנים כשאחרי 1055 כבש טוגריל בכ את בגדד. 
מחמת דבקות הדהקאנים לתרבות האיראנית, היה המונח "דהקאן" למילה נרדפת ל"פרסים שורשיים" בניגוד לערבים, לטורקים ול"רומיים".
לפי מקורות אחדים, כולל ניזאמי ארוזי, המשורר הלאומי האיראני פירדוסי היה גם בן למשפחת  "דהקאנים".
משורר אחר שראה את עצמו כ"דהקאן" היה קטרן טבריזי שהקדיש שירים רבים לאיראן הקדומה. שירתו שופעת בהתייחסויות לדמויות האיראנים הקדומות ולתפקידם.
הערות שוליים

↑  Anna Szombierski Surnames and National Identity in Turkey and Pisma HumanistyczneIran in  vol XIV 2016 p.182
↑  M.Ashworthy 2008 עמ' 49
↑  Dariyaee  2009  עמ' 29
↑  M.Ashworthy 2008 עמ' 66
↑  Alyssa Atef Khusrau I Anushirvan in Undergraduate Journal of Near and Middle Eastern Civilizations nr 9 p,.37 University of Toronto
↑  M.Axworthy עמ' 63
↑  Dariyaee  2009  עמ' 55
↑  Lambton 1988  עמ' 138
↑  Lomejad  Doostzadeh  2012
↑  Lomejad  Doostzadeh  2012
↑  M.Ashworthy 2008 עמ' 80
↑  Daftary 1999 עמ' 57
↑  Lomejad  Doostzadeh  2012
↑  Lomejad Doostzadeh 2012
לקריאה נוספת

Michael Axworthy - Iran, Empire of the Mind, a History from Zoroaster to the Present Day, Penguin Books London 2008 978-0-141-03629-8
F.Daftary, . "Sectarian and national movements in Iran, Khurasan and Transoxanial during Umayyad in early Abbasid times" 1999 In Asimov, M.S
Bosworth, C.E. (eds.). History of Civilizations of Central Asia. Vol. IV. Motilal Banarsidass.
Touraj Daryaee, Sasanian Persia: The Rise and Fall of an Empire. I.B. 2009 Tauris.
Ann K. S Lambton, Continuity and Change in Medieval Persia. SUNY 1988 Press.
Siavash Lornejad, ;Ali Doostzadeh, in. Arakelova, Victoria (ed.). On the Modern Politicization of the Persian Poet Nezami Ganjavi. Caucasian Centre for Iranian Studies Yerevan 2012.
2008 Parvaneh Pourshariati, Decline and Fall of the Sasanian Empire. I.B. Tauris.
Aḥmad Tafażżolī, "Dehqān". In Yarshater, Ehsan (ed.). Encyclopædia Iranica, Online Edition. Encyclopædia Iranica 1994 Foundation.
Aḥmad Tafażżolī: Sasanian Society. New York 2000
↑  https://archive.org/download/OnTheModernPoliticizationOfThePersianPoetNezamiGanjavi_251/nezami_digital_version_final_2012.pdf]
↑  https://archive.org/details/OnTheModernPoliticizationOfThePersianPoetNezamiGanjavi_251]
הנס קולמיינן

יוהאן פיטרי "הנס" קולמיינן (בפינית: Johan Pietari "Hannes" Kolehmainen; ‏ 9 בדצמבר 1889 – 11 בינואר 1966) היה אתלט פיני למרחקים ארוכים. הוא אלוף אולימפי שזכה ב-5 מדליות, 4 מהן זהב ו-3 באולימפיאדה אחת. נודע בכינוי "הפיני המעופף", והיה מסמליה של האומה הפינית הצעירה בתחילת המאה העשרים. מספר שנים הוא התחרה בארצות הברית ובשנת 1921 קיבל אזרחות אמריקאית.
ביוגרפיה

קולמיינן נולד בקואופיו. הוא היה צמחוני ובנאי במקצוע. שני אחיו הבוגרים, אוגוסט ויאימי "וילי" וטאבטי הייקי "טאטו" היו אף הם אתלטים אולימפיים למרחקים ארוכים. וילי קבע בשנת 1912 את הזמן המהיר בעולם בריצת מרתון. האחים התאמנו ביחד בריצה למרחקים ארוכים וכן בסקי למרחקים.
כמו אחיו תחילת הקריירה של קולמיינן החלה בריצת מרתון. הריצה הראשונה שלו הייתה בשנת 1907 כשסיים במקום השלישי בתחרות בפינלנד. בשנת 1909 רץ 8 פעמים את ריצת המרתון. התוצאה הטובה ביותר שלו הייתה 2.42:59 שעות. לאחר מכן הוא הפסיק לרוץ מרתון מספר שנים והתמקד בתחרויות למרחקים ארוכים באצטדיון. בשנת 1911 הוא ניצח ב-22 מתוך 22 תחרויות שבהן השתתף, כולל אליפות בריטניה ל-4 מייל, התחרות הבינלאומית הגדולה הראשונה שבה ניצח. ב-10 ביוני 1912 הוא קבע שיא אישי בריצת 3 מייל של 14:31.2 דקות והוכיח שהוא מוכן למשחקים האולימפיים.
ביוגרפיה > שיא התהילה

התהילה של קולמניין החלה באולימפיאדת סטוקהולם (1912) כשזכה ב-4 מדליות, שלוש מהן זהב והיה לאתלט הגדול הראשון בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שזכה במספר מדליות זהב. מדליות זהב בריצת 5000 מטר בשיא עולם חדש של 14:36.6 דקות, לאחר ריצה צמודה עם שיאן העולם ז'אן בואה מצרפת (14:36.7 דקות) שיפור של 25 שניות לשיא העולם הקודם, בריצת 10000 מטר בשיא עולם חדש נוסף של 31:20.8 דקות, 46 שניות לפני לואיס טואונימה מארצות הברית ובריצת שדה בתוצאה של 45:11.6 דקות ומדליית כסף בריצת שדה קבוצתית. בנוסף, בריצת 3000 מטר קבוצתית הוא קבע שיא עולם חדש 8:36.9 דקות, בשלב המוקדמות אך קבוצתו סיימה במקום הרביעי. באותו הזמן פינלנד הייתה עדיין חלק מרוסיה אבל השתתפה בנפרד במשחקים האולימפיים. הדגל הרוסי התנוסס בטקס הניצחון וקולמיינן אמר ש"הוא כמעט ציפה שהוא לא ינצח".
לאחר האולימפיאדה עבר קולמיינן לארצות הברית, שם התאמן והתחרה עבור שני מועדונים, במועדון האתלטיקה האירי-אמריקאי ובמועדון האתלטיקה הפיני אמריקאי. בשנים 1912, 1913 ו-1915 הוא זכה באליפות ארצות הברית בריצת 5 מייל. לאחר מכן קיבל אזרחות אמריקאית.
עקב מלחמת העולם הראשונה, בוטלה אולימפיאדת ברלין של 1916 וכך הקריירה של קולמיינן ושאר האתלטים הופרעה. מתחרהו, בואה מצרפת נהרג ב-29 בספטמבר 1914, בתקרית בתחילת המלחמה.
ב-1917 סיים קולמיינן במקום הרביעי במרתון בוסטון. בשנת 1920 הוא ניצח את מרתון ניו יורק בתוצאה של 2.47:49.4 שעות.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה קולמיינן במדליית זהב בריצת מרתון (המרתון הארוך בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים 42.75 ק"מ), בזמן המהיר ביותר שהושג בריצה זו (במרתון, אין שיאי עולם) של 2.32:35.8 שעות.
לאחר המשחקים האולימפיים שב קולמיינן לפינלנד וב-10 באוקטובר אותה שנה קבע בריצת 25 ק"מ שיא עולם חדש של 1.26:29.8 שעות. ב-22 ביוני 1922 הוא שיפר את שיאו העולמי בריצה זו (1.25:20.0 שעות). לאחר מכן, ב-1 באוקטובר אותה שנה הוא קבע בריצת 30 ק"מ שיא עולם חדש של 1.47:13.4 שעות.
באולימפיאדת פריז (1924) לא הצליח קולמיינן לסיים את ריצת המרתון.
קולמיינן זכה בכבוד להדליק את הלפיד האולימפי בטקס הפתיחה של אולימפיאדת הלסינקי (1952) ביחד עם פאבו נורמי (נחשב לאחד הספורטאים האולימפיים הגדולים ביותר אי פעם, 12 מדליות אולימפיות, מהן 9 זהב), כבוד השמור מסורתית לגדולי הספורטאים של האומה המארחת.
קולמיינן באולימפיאדת סטוקהולם (1912)
קולמיינן (שמאל) מנצח את ז'אן בואה מצרפת, בריצת 5000 מטר באולימפיאדת סטוקהולם