קמילו בנסו די קאבור
חייו > קריירה פוליטית > ראש ממשלת פיימונטה-סרדיניה

ב-4 בנובמבר 1852 נבחר קאבור לראש ממשלת ממלכת פיימונטה-סרדיניה. הוא היה ליברל והאמין בסחר חופשי, בחופש ביטוי ציבורי ובשלטון חילוני, והיה אויבם הפוליטי של הרפובליקנים והמהפכנים בפיימונטה. ביקורת רבה נמתחה על קאבור בשל פעולות שנויות במחלוקת שאותן ביצע במהלך כהונתו: שימוש מוגזם בכוחות החירום, מינוי חברים אישיים, שיחוד עיתונים ודיכוי אחרים ואף רמאות בבחירות. אך מנגד לביקורת, פעולות אלו היו נפוצות יחסית באותה תקופה.
בתחילת 1854 פרצה מלחמת קרים, בה לחמו בריטניה, צרפת והאימפריה העות'מאנית מול האימפריה הרוסית. כוחות בריטניה וצרפת רצו כי פיימונטה תכנס למלחמה כדי להפחית את מספר החיילים הפיימונטים הלוחמים באיטליה נגד האוסטרים, ובכך לאפשר לאוסטריה להצטרף גם היא. קאבור הסכים, וב-10 בינואר 1855 החלו הפיימונטים ללחום לצד הבריטים והצרפתים. הצטרפותם למלחמה הייתה מאוחרת מכדי לגרום לשינוי ממשי מבחינה צבאית, אך בהמשך תתברר כמהלך פוליטי מועיל: 18,000 החיילים ששלחה פיימונטה היקנו לה מקום בוועידת השלום בפריז, שם התלונן קאבור על מצבם של מחוזות איטליה האחרים.
בינואר 1858 ניסה לאומן איטלקי בשם פליצ'ה אורסיני להתנקש בחיי נפוליאון השלישי. באופן אירוני, פתח ניסיון ההתנקשות ערוץ תקשורת דיפלומטי בין צרפת ופיימונטה. בזמן שישב בבית הסוהר וחיכה למשפטו, כתב אורסיני מכתב פומבי לקיסר הצרפתי שהסתיים במילים "זכור זאת, כל עוד איטליה לא עצמאית, שלום אירופה והוד מלכותך אינו אלא חלום ריק... שחרר את ארצי לחופשי, וברכתם של עשרים וחמישה מיליון איש תלווה אותך בכל מקום ולעולמי עד". בסופו של דבר, הוצא אורסיני להורג, אך נפוליאון השלישי החל לבחון אפשרות של פעולה משותפת עם פיימונטה נגד אוסטריה. ביולי 1858 נפגשו קאבור ונפוליאון בפלומביאר לה בן (Plombières-les-Bains) שבמחוז ווז' וסיכמו שפיימונטה תתקיף את דוכסות מודנה, תאלץ את אוסטריה להתערב ולצאת למלחמה, ואז יבוא צבא צרפת לסייע לפיימונטה. באי רצון, הסכים קאבור שבתמורה יעברו סבויה וניס לצרפת.
צרפת ופיימונטה החלו בהכנות למלחמה, אך התמיכה המדינית במהלך פחתה במהירות. נפוליאון השלישי ביטל את הרעיון, ובריטניה, פרוסיה ורוסיה הציעו לקיים ועידה בינלאומית, שתעסוק בין היתר גם בפירוק פיימונטה מנשקה. הוועידה לא יצאה לפועל מכיוון שב-23 באפריל שלחה אוסטריה מכתב ובו הציבה לפיימונטה אולטימטום לפירוק נשקה או שתותקף. מיד לאחר מכן החל צבא צרפת להיכנס לאיטליה כדי לתמוך בפיימונטים.
כתוצאה מהקרבות במגנטה ובסולפרינו, השיגו הכוחות הצרפתים והפיימונטים שליטה בלומברדיה ועמדת עליונות על אוסטריה, שמצדה הצליחה להגן על אזור "המבצר המרובע", בו ארבעה מבצרים: בוורונה, בלגנו, בפשיירה ובמנטובה. ביצורים אלו, זוועות קרב סולפרינו, האפשרות של התערבות גרמנית במלחמה, והסיכוי שפיימונטה תצבור כוח רב מדי, הביאו את נפוליאון לחתום על הסכם שלום עם אוסטריה ב-11 ביולי 1859, שסיים את מלחמת העצמאות השנייה של איטליה. קאבור היה נרגז מתנאי ההסכם והגיש את התפטרותו למלך ויטוריו אמנואלה השני, שחתם על ההסכם בשל אי-יכולתה של פיימונטה ללחום באוסטריה לבדה. על אף התפטרותו, חש קאבור ביטחון בכוחו ובכוחה של פיימונטה, בעיקר מכיוון שחלק מסעיפי הסכם השלום, כמו שיקום כוחם של שליטי טוסקנה ומודנה, לא יצאו לפועל. יורשו בתפקיד היה אלפונסו פררו לה מרמורה.
קאבור פרש לאחוזתו בלרי והמשיך לבחון מקרוב את האירועים המדיניים שהתרחשו. לאחר זמן קצר התאכזב קאבור מפעולות הממשלה והחליט לשוב לפוליטיקה. מיד אולץ לה מרמורה להתפטר עקב שליטתו של קאבור בבית התחתון. ויטוריו אמנואלה לא שש למנותו לראש ממשלה בשל חילוקי הדעות בין השניים באשר להסכם השלום ובשל הצלחתו של קאבור למנוע מהמלך להינשא לפילגשו לאחר מות המלכה. אף על פי כן, ב-20 בינואר 1860 מונה קאבור פעם נוספת לראש הממשלה.
מיד כששב לתפקידו החל קאבור במשא ומתן עם נפוליאון. בסופו של המשא ומתן הסכים קאבור להעביר את סבויה וניס לשליטת צרפת בתמורה לסיפוח טוסקנה ואמיליה. במשאלי העם שנערכו בטוסקנה ובאמיליה ניצחו תומכי האיחוד ברוב מוחץ. ג'וזפה גריבלדי זעם על כך שעיר הולדתו, ניס, הפכה לצרפתית, אך קאבור שכנע אותו שמדינה איטלקית גדולה ומאוחדת תפצה על אובדן שטחים קטנים אלו. בכך הסתיים השלב הראשון באיחוד איטליה והיה זה תורו של גריבלדי לצרף גם את דרום איטליה לאיחוד.
גריבלדי ביקש מקאבור לשלוח בריגדה מהצבא הפיימונטי שתעזור לו בכיבוש סיציליה מבית בורבון, אך קאבור סירב, ובמקום הבריגדה הפיימונטית, גיבש גריבלדי קבוצת מתנדבים שכונתה "I Mille" (האלף). ב-11 במאי הגיעה קבוצה קטנה זו של לובשי החולצות האדומות למרסלה שבסיציליה, ופתחה במה שנודע לימים כ"מסע האלף". האלף לחמו בשני קרבות, ושליטתו של גריבלדי בסיציליה הפכה לעובדה בשטח. במהרה ניסה קאבור לספח את סיציליה לפיימונטה, אך גריבלדי ושותפו, פרנצ'סקו קריספי, לא אפשרו זאת.
קאבור שכנע את ויטוריו אמנואלה השני לכתוב לגריבלדי מכתב ובו בקשה שלא יפלוש לאיטליה היבשתית, אך בסתר ליבו רצה המלך בפלישה, ואף כתב לו מכתב שני, שלבסוף לא נשלח, באומרו כן. קאבור הבין כי מאמציו לא נושאים פרי וניסה לעורר מהפכה ליברלית בנאפולי, אך ההמון לא קיבל את רעיונותיו והמהפכה נכשלה. גריבלדי פלש לאיטליה, וב-7 בספטמבר הגיע לנאפולי, הגדולה בערי איטליה באותה תקופה. דרום איטליה וסיציליה היו בשליטת גריבלדי, ששלט כדיקטטור, ודרש בפומבי כי קאבור יפוטר מתפקידו כראש ממשלה. גריבלדי לא עצר בנקודה זו ותכנן לפלוש למדינת האפיפיור ולרומא. קאבור ידע כי במקרה של פלישה, תכריז צרפת מלחמה והפלישה תיעצר. הגיבוי מצרפת, כמו גם החלשתו של גריבלדי בקרב וולטורנו, גרמו לקאבור להיכנס ולספח את אומבריה ומארקה, ובכך להגיע עד קו שליטתו של גריבלדי. בעקבות כך, נפגש גריבלדי עם המלך ויטוריו אמנואלה בנאפולי והעביר לו את השלטון בדרום איטליה ובסיציליה.