stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גבעת הגולגולתא
מיקומה המסורתי של גולגולתא > זיהוי האתר

זיהוי המיקום המסורתי של גולגולתא מיוחס לפי המסורת להלנה הקדושה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס, בעת ביקורה בארץ ישראל בשנת 325. הלנה זיהתה באתר את קברו של ישו וטענה שגילתה לידו את הצלב האמיתי עליו נצלב.
על פי המחקר הארכאולוגי, שכנה באזור בו עומדת כנסיית הקבר כיום מחצבה, שפעלה ככל הנראה עד לתקופת הבית השני. שרידי המחצבה הנמצאים צפונית-מזרחית לכנסייה נגישים כיום מתוכה.
במקום נמצאו קברים המתוארכים למאה ה-1 לפנה"ס ולמאה ה-1, דבר שמתיישב עם תיאורי הברית החדשה בדבר קבורתו של ישו סמוך למקום הצליבה. בשנים 41–43, עם בנייתה של "החומה השלישית", הוכנס השטח אל תוך גבולותיה של העיר, אך לא נבנה במשך כמעט מאה שנה. לפי אוסביוס מקיסריה, הקהילה הנוצרית בירושלים נהגה לקיים פולחן דתי באתר עד שנת 66 לספירה. כחלק מבנייתה המחודשת של העיר איליה קפיטולינה על ידי אדריאנוס במהלך תחילת המאה ה-2, הוקם בשטח זה הפורום העירוני, בו נבנה מקדש לאלה אפרודיטי בסביבות שנת 135. ייתכן שבחירת האתר נבעה מכך שבמקום זה נפגשו צירי הקארדו והדקומנוס - (כיום הויה דולורוזה); לפי טענה אחרת, אדריאנוס ביקש לנכס את המקום לדת הרומית מידי הנוצרים, אשר המשיכו לקיים שם פולחן.
בכל אופן, לפי עדויות נוספות שנשמעו שלושים שנה לאחר הקמת המקדש על ידי אדריאנוס - היינו במחצית השנייה של המאה ה-2, עדיין היו נוצרים שקישרו בין המקום לבין אתר הצליבה. הבישוף מליטון מסרדיס ציין בסוף המאה ה-2 כי האתר נמצא "באמצעו של הרחוב, בטבורה של העיר", תיאור המתאים למצב בשטח באותה עת.
לאחר ביקורה של הלנה באתר, ולפי הצעתו של קואנון (Coüasnon), פורק מבנה הבזיליקה של העיר שעמד בפורום, ונבנה תחתיה מחדש כבזיליקה של הכנסייה - ה"מרטיריון" - בסמוך לסלע הצליבה ולמבנה הקבר. למרות שאין הוכחות לטענה זו, היא התקבלה כסבירה על ידי חוקרים שונים. לא סביר שבחירת האתר הייתה מקרית, שכן תנאי הקרקע והצורך להרוס מבנים קיימים הפכו את הבנייה ליקרה ומורכבת, כל זאת כשמעט דרומה משם השתרע שטח רחב, מתאים בהרבה.
וכך העיד אוסביוס, שהיה עד לגילוי הקבר הקדוש בעת החפירות שנערכו לקראת הקמת הפורום והמקדש:
"אולם אך נגלה משטח הקרקע המקורי, מתחת לכיסוי העפר, מיד, ובניגוד לכל הציפיות, התגלה האתר החלול והמקודש בו קם הגואל לתחייה."
דברי אוסביוס מתיישבים עם העובדה שהאתר אכן שימש כאזור קבורה, אך ברי שבעדותו לא נשמעה ראיה לכך שהיה זה "הצלוב" שאכן נקבר באותו קבר.
ב-333 "הנוסע מבורדו" תיאר ביומנו את תוצאות הבנייה:
"בצד שמאל ניצבת גבעת גולגולתא הקטנה היכן שישו נצלב. במרחק זריקת אבן משם בנויה קריפטה שבה נקבר ושם חזר ביום השלישי. במקום זה, בהווה, נבנתה בזיליקה בהוראת הקיסר קונסטנטינוס - כלומר, כנסייה בעלת יופי מופלא."
בכך נתקבע המקום כאתר צליבתו וקבורתו של ישו, וכדברי הארכאולוג דן בהט:
"ייתכן שאין ביכולתנו להיות משוכנעים לחלוטין שאתר כנסיית הקבר הקדוש הוא המקום בו נקבר ישו; אך איננו מכירים שום מקום אחר, היכול להציג טיעונים כה משכנעים לכך."
מיקומה המסורתי של גולגולתא > גולגולתא כיום

סלע הגולגולתא עליו נצלב ישו מוקף כיום במבנה משוכלל בן שתי קומות. "מזבח הצליבה" מציין את המקום שבו הועמד עמוד צליבתו של ישו והוא נחשב לתחנה ה-12 שבוויה דולורוזה. המזבח עשוי כשולחן שיש, ומתחתיו דסקית כסף שבמרכזה מגרעת המסמלת את "המקום המדויק" שבו עמד הצלב עליו נצלב ישו. בכל אחד מצדדיו של המזבח קבוע לוח שיש שחור המצביע על מיקום הצלבים של שני השודדים שנצלבו עם ישו.
במהלך תיקונים ברצפת האתר, שבוצעו בשנת 1986 על ידי ההיסטוריון ג'ורג' לאוואס והאדריכל תיאו מיטרופולוס, נמצא בסלע חריץ עגול בהיקף 11.5 סנטימטרים. למרות שלא הצליח לתארך את גילו של החריץ, לאוואס שיער כי החריץ יכול היה להיות מקום הצליבה והסביר כי חריץ כזה יכול להחזיק גזע בגובה 2.5 מטרים.
הסלע נצפה דרך חלון זכוכית קטן, ולפי המסורת הנוצרית זהו השריד הגלוי האחרון של גולגולתא. אורכו של הסלע הוא שבעה מטרים, רוחבו שלושה מטרים וגובהו 4.8 מטרים. במהלך העבודות התגלה עוד כי סדק עובר לאורכו של הסלע עד לקפלת אדם שמתחת לו; הדבר עולה בקנה אחד עם המסופר בברית החדשה כי רעידת אדמה שהתרחשה עם מותו של ישו ביקעה את הסלע, אך הערכת הארכאולוגים היא שהסדק בסלע הוא מקורי.
בעקבות החפירות בסוף המאה ה-20, נעשו מספר ניסיונות לשחזר את פרופיל פני הסלע כבימיו של קונסטנטינוס, בקירוב. עם זאת, כיוון שגובה הקרקע בתקופה הרומית היה נמוך באותו מקום בכמטר וחצי ממה שהוא כיום, וכיוון שבמקום כבר היה בנוי המקדש האדריאני, סביר להניח כי מרבית החזית הסלעית שמסביב הוסרה עוד לפני תקופת קונסטנטינוס. לא ברור מדוע אדריאנוס לא הורה על הסרת הסלע לגמרי, אך וירג'יליו קורבו שיער, בדומה להירונימוס, כי הסלע שימש להצבת פסל, ייתכן - פסלה של אפרודיטה עצמה. חלק מהארכאולוגים משערים כי לפני בניית המקדש שימש הסלע כבסיס לאנדרטה.
מיקומים אלטרנטיביים

למרות שרוב הזרמים הנוצריים רואים בכנסיית הקבר את מקום צליבתו וקבורתו של ישו, ישנם זרמים הטוענים למיקומים אלטרנטיביים. הפרוטסטנטים ממקמים את הגולגולתא מחוץ לחומות ירושלים דהיום, בסמוך לשער שכם. מקורו של זיהוי זה בטענתו של צ'ארלס ג'ורג' גורדון, ששהה בארץ ישראל בשנים 1882-1883; המקום מוכר כיום בשם גן הקבר, ובו צוק סלעי בעל שני שקעים גדולים אשר נדמו לגורדון כשקעי העיניים בגולגולת. הוא האמין כי תבליט השטח הדומה לגולגולת העניקו למקום את שמו.
בגן הקבר נמצאו מספר קברים עתיקים, אך כלי חרס וממצאים ארכאולוגיים שונים במקום מתוארכים כבני המאה ה-7 לפנה"ס, כך שסביר להניח שהמקום ננטש לפני המאה ה-1‏.
אוסביוס מקיסריה ציין שגולגולתא צוינה בתקופתו (המאה ה-4) כמצויה מצפון להר ציון. למרות שהגבעה אשר נקראת כיום הר ציון אכן שוכנת דרומית לאתר המסורתי של גולגולתא, שם זה ניתן לה רק בימי הביניים, בעוד השם הר ציון התייחס לפני כן להר הבית עצמו.
לקריאה נוספת

Church of the Holy Sepulchre
הערות שוליים

1 2  אנציקלופדיה קתוליקה
1 2  (1908) “Mount Calvary”, New York: Robert Appleton Company
1 2 3 4  holyplacesinisrael(הקישור אינו פעיל, 30.3.2019)
↑  Melito of Sardis, On Easter
↑  יורם צפריר, ארץ-ישראל מחורבן בית שני ועד הכיבוש המוסלמי, חלק ב', יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 1984, עמ' 91-92.
↑  חיי קונסטנטינוס, 3:28
↑  Itinerarium Burdigalense (המסע מבורדו), עמודים 593-594
↑  George Lavas, The Rock of Calvary, published (1996) in The Real and Ideal Jerusalem in Jewish, Christian and Islamic Art (proceedings of the 5th International Seminar in Jewish Art), pages 147-150
↑  Virgilio Corbo, The Holy Sepulchre of Jerusalem (1981)
↑  Dan Bahat, Does the Holy Sepulchre Church Mark the Burial of Jesus?, in Biblical Archaeology Review May/June 1986
↑  Gabriel Barkay, The Garden Tomb, published in Biblical Archaeology Review March/April 1986
↑  Eusebius, Onomasticon, 365
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007477334805171  NKC: ge1138871  VIAF: 316602400   WorldCat (עם VIAF): 316602400 
ירושלים לאחר שנבנתה מחדש על ידי אדריאנוס
המזבח באתר המקורי של גולגולתא
חתך של סלע הגולגולתא (א) והקפלה בה הוא שוכן (ב)
מיקומה החלופי של גולגולתא בגן הקבר
מערת קבורה בגן הקבר
ספרות טלוגו

סִפרוּת טֶלוּגוּ, או "טלוגו סַאהִיטְיַאם" (בטלוגו: తెలుగు సాహిత్యం) היא יצירה בטלוגו, המדוברת באנדרה פרדש ובטלנגאנה בדרום הודו. הספרות הלוגית היא ותיקה ועשירה, כשהיצירה הראשונה המתועדת מתוערכת לראשית המאה ה-11 עם התרגום הראשון של המהאבהארטה מסנסקריט לטלוגו. הספרות הלוגית שגשגה בימי אימפריית ויג'איאנגר, אז הייתה אחת השפות המדוברות בחצרות המלוכה. ספרות טלוגו כוללת שירה, רומנים, סיפורים קצרים, מחזות, ויצירות בסוגת הפּוּרַאנָה (ספרות הלל לאלים בדת ההִינְדוּ).
שפת טלוגו החלה להיפרד מהלשון הפרוטו-דְּרַאוִידִית בראשית המאה הראשונה לספירה. על אף ששמרה על כמה מהאותיות הדראוידיות המקוריות, היא הושפעה עמוקות מסנסקריט ומפראקריט. ככל הנראה, תושבי האזור אימצו נוסח של פראקריט שהתגלגל עם הזמן לראשית הספרות בטלוגו. טקסטים ספרותיים בטלוגו עשויים להשתמש במונחים מסנסקריט או להיות "מסונסקרטים" במידה רבה מאוד, עד כדי כשבעים אחוזים מן המלים, וכללי הדקדוק בטלוגו נגזרים במאמץ מן הקאנון בסנסקריט. ספרות טלוגו, אפוא, נשענת על הסנסקריט על אף שמקורה ממשפחת לשונות אחרת.
לא ידועה ספרות טלוגו לפני המאה ה-11: כל הכתובות המוקדמות יותר באנדרה פרדש נכתבו בסנסקריט או בפראקריט.
נושאים

ספרות טלוגו המוקדמת עוסקת ברובה בנושאים דתיים. משוררים ומלומדים שאבו בעיקר משירוֹת אפיות כגון ראמאיאנה, מהאבהארטה, בהאגאוואד גיטה, ומפּוּראנוֹת, כולן מקורות עשירים לתרבות הודו.
החל מן המאה ה-16, סיפורים נידחים מן הפוראנות משמשים בסיס לשירים בסוגת הקאוויה (שירה חצרונית קצרה המאופיינת בסלסולי לשון). כמו כן החלו להופיע חיבורים שנודעו בשמות אקהיאנה (Akhyana) וקהאנדה (Khanda), שעסקו בקורות גיבור יחיד תחת הכותרת צ'אריטרה, ויג'איה, וילאסה, ואבהיודאיה, והפכו עד מהרה לסוגת השירה הנפוצה ביותר.
במאה ה-18 נפוצו שירים על נישואיהם של גיבורים, תחת השמות פּארִינַאיָה, קַאלִיאנָה, וְוִיוָאהָה.
לצד אלו, היו חיבורים דתיים על מייסדי דתות וכיתות, תורותיהם (סַארָה), ופרשנויות (בהאשיה). כמו כן נתחברו יצירות בתחומים הבאים: אסטרולוגיה, משפט, דקדוק, פתגמי מוסר, ומזמורים.
צורות

בין הסוגות המופיעות בספרות טלוגו:
פראבאנדהאם : שיר עלילה בעל משקל הדוק. שלוש תת-סוגות הן:
פראקהיאטאם: נושא מוכר או מסורתי
אוטפאדיאם: נושא בדוי
מישראמאם: נושא מעורב
צ'אמפו: יצירה המורכבת משירה ומפרוזה גם יחד.
קאוויאם : שירה שנפתחת בתפילה קצרה (שנקראת פרארטהאנה), שמתחילה בסימן המבורך "שְׁרִי" שנחשב סגולה לברכת אל. לאחר מכן מפורטות נסיבות חיבור השיר.
פּאדיה קאוויאם: שירה שקולה
גאדיה קאוויאם: שירה בלתי שקולה
קהאנדה קאוויאם: שירים קצרים
קאוויטה: שירה
שאטאקאם (אנתולוגיה): צורה ספרותית ששמה נגזר מן המלה "שאטה", שפירושה בסנסקריט הוא "מאה". השאטאקאם היא אסופה בת מאה שירים. הנושא בדרך כלל פילוסופי, דתי, או מוסרי.
דאשאקה (אנתולוגיה): אסופה בת עשרה שירים.
אוואדהאנאם: סוגה המערבת אלתור חלקי של שירים באמצעות משקלים, צורות, ונושאים מוגדרים.
נאוואלה: יצירת סיפורת בדיונית בכתב, ארוכה יותר מסיפור קצר.
קאטהא: סיפור מעשה דתי
נאטאקאם: מחזה
קבוצת המחברים בני המאה ה-16 מחצר הקיסר סרי קרישנה דווה ראיה שנודעה בשם הקיבוצי אשטאדיגאג'אס חיברה יצירות בכל שלוש סוגות הפראבאנדהאם בעת ה"פראבאנדהאם יוגאם".
הצורה צ'אמפו (שירה מעורבת בפרוזה) אופיינית לספרות טלוגו. על אף שהיא הצורה הנפוצה, ישנם חריגים: טיקהאנה חיבר את היצירה אוטארה ראמאיאנה על טהרת השירה. מכיוון שיצירות צ'אמפו מסוג קאוויה ופראבאנדהא היו מעבר להשגתם של ההמונים, הומצאו סגנונות הדוויפאדה והשאטאקה. המונח דויפאדה (מילולית: שתי רגליים) מתאר דו-טור, ואילו שאטאקה מתאר שיר בעל מאה טורים. בין שירי השאטאקה הידועים נמנים "סארוֶשווארה שאטאקה, קאלאהאסטישווארה שאטאקה, דאסאראתי שאטאקה".
שירי שאטאקה מסוימים מחולקים לעשר קבוצות בנות עשרה טורים כל אחת, ואלו מכונות דאשאקה, בהשפעת שפת פראקריט.
סוגת האוואדהאנאם הייתה מקובלת בסנסקריט וצברה אהדה נוספת בטלוגו ובקאנאדה. היא מצריכה יכולת שינון טובה, וכושר תיאום בין כמה משימות מקבילות. מי שביצע בהצלחה אוואדהאנאם זוכה לכינוי מיוחד -- לדוגמה, מי שביצע אוואדהאנאם בן שמונה "שאלות" (פרוצ'אקות) נקרא אשטאוואדהאני.
התפתחות > יוצרים מוקדמים > לפני ננאיה (עד שנת 1020)

בראשית ספרות טלוגו מופיעות כתובות, משנת 575 לספירה ואילך. רוב הכתובות היו מתורגמות מסנסקריט.
התפתחות > יוצרים מוקדמים > תקופת הפוראנות (1020 עד 1400)

תקופה זו מכונה "קאווי טראיאם", כלומר "שילוש המשוררים". מדובר בשלושת המשוררים ננאיה, טיקאנה, ויראפראגאדה (או אראנה), אשר תרגמו את המהאבהאראטה מסנסקריט לטלוגו בין המאה ה-11 למאה ה-14.
התפתחות > יוצרים מוקדמים > תקופת הפוראנות (1020 עד 1400) > ננאיה בהאטאראקודו (או אדי קאווי)

תרגום המהאבהאראטה מאת ננאיה בהאטאראקודו (בטלוגו: నన్నయ), שחי במאה ה-11, נחשב ליצירה הראשונה בטלוגו. על אף שיש כתובות מוקדמות יותר בטלוגו, מכנים את ננאיה "אדי קאווי" (המשורר הראשון). ננאיה היה הראשון שחיבר דקדוק מסודר של טלוגו כתובה. תורת הדקדוק הזו הלכה בדרכם של ספרי הדקדוק אסטאדהיאיי (אנ') וואלמיקיוויאקאראנאם מאת הבלשן הקדום פאניני (אנ'), אך בניגוד לפאניני, חילק ננאיה את ספרו לחמישה פרקים, שעסקו בסאמג'נה, סאנדהי, אג'אנטה, האלאנטה, וקריה. ננאיה הספיק להשלים שני פרקים וחלק מן הפרק השלישי של המהאבהאראטה, בסגנון צ'אמפו.
התפתחות > יוצרים מוקדמים > תקופת הפוראנות (1020 עד 1400) > טיקאנה (1205-1288)

את החיבור "אנדרה מהאבהאראטאם" של ננאיה המשיך לתרגם טיקאנה סומאיאג'י (טלוגו: తిక్కన సోమయాజి), שהשלים את פרקים 4 עד 18.
התפתחות > יוצרים מוקדמים > תקופת הפוראנות (1020 עד 1400) > יראפראגאדה

יֶראפְּראגאדָה (טלוגו: ఎర్రాప్రగడ), בן המאה ה-14, השלים את תרגום האפוס בכך שהשלים את הפרק השלישי. תחילה חיקה את סגנונו של ננאיה, אך לאחר שינוי קצב הדרגתי, מסיים את הפרק בסגנונו של טיקאנה.
שלושת המחברים הללו -- ננאיה, טיקאנה, ויראפראגאדה -- מכונים ה"קאוויטראיה" (שלושת המשוררים) של שפת טלוגו. בעקבותיהם באו תרגומים אחרים, כגון "מארקאנדיה פוראנאם" מאת מאראנה, "דאסאקומארה צ'אריטה" מאת קטאנה, ו"האריוואמסאם" מאת יראפראגאדה.
התפתחות > יוצרים מוקדמים > תקופת הפוראנות (1020 עד 1400) > בּאדֵנָה בְּהוּפּאלָה (1220–1280)

אחת מיצירות השאטאקה המפורסמות ביותר בטלוגו היא "סומאטי שאטאקה", שהיא יצירה בסוגת ה"ניטי" ("מוסר"). היא מורכבת מלמעלה ממאה "פאידיאלו" (שירים). חוקרים סבורים כי היא חוברה בידי משורר בשם באדנה בהופאלה (טלוגו: బద్దెన భూపాల), שהיה מוכר גם בשם בהאדרה בהופאלה. הוא היה נסיך משושלת צ'ולה תחת הקיסרית ראני רודראמה דווי, משושלת קאקאטייה, ותלמידו של טיקאנה.
אם אומנם "סומאטי שאטאקה" חוברה בידי באדנה בהופאלה, הרי היא אחת מיצירות השאטאקה המוקדמות ביותר בטלוגו, יחד עם "ורושאדהיפה שאטאקה" מאת פאלקוריקי סומאנאתה, ו"סארווסווארה שאטאקה" מאת יאתהאוואקולה אנאמאיה. כמו כן, היא אחת מיצירות טלוגו הראשונות שתורגמו לשפה אירופית, עת תרגם אותה לאנגלית צ'ארלס פיליפ בראון בשנות הארבעים של המאה ה-19.
התפתחות > יוצרים מוקדמים > תקופת סרינאתה ופראבאנדהאם > סרינאתה

סְרִינאתָה (1365–1441, טלוגו: శ్రీనాథుడు) הפיץ את סגנון ה"פראבאנדהא". הוא שימש בתפקיד שׂר בחצרו של פֶּדַאקוֹמַאטִי וֶמַארֶדִי מקונדאוידו, וחיבר את היצירות "סאליוואהאנה סאפטאסאטי", "פאנדיטאראדהיה צ'אריטה", "שיואראטרי מאהאטיאם", "האריוילאסה", "בהימאקאנדה", "קאשי קהאנדאם", שרינגארה נאישאדהאם", "פאלאנאטי וירה צ'אריטרה", "קוטה ואמסה (דהאנאג'איה ויג'איאם)", "סרינגארה דיפיקה", ו"קרידאבהיראמאם". היצירות עסקו בהיסטוריה ובמיתולוגיה. סרינאתה זכה לכינוי "קאווי סארוואבהוומה" (מלך המשוררים).
התפתחות > יוצרים מוקדמים > תקופת סרינאתה ופראבאנדהאם > וֶמַאנָה

קוּמאראגִירִי וֶמָה רֶדִי, שנודע בכינוי "יוגי וֶמַאנָה", היה משורר טלוגו שפעל במאה ה-14. שיריו נכתבו בטלוגו המדוברת של זמנו, וידועים במשלב פשוט וניבים עממיים. השירים עוסקים ביוגה, מוסר, וחוכמה עממית. החוקרים אינם תמימי דעים באשר לתקופת חייו של ומאנה; צ'ארלס פיליפ בראון, שחקר את יצירת ומאנה, העריך שנולד בשנת 1352 לפי פרטים בשיריו. רוב שיריו מרובעים, והשורה הרביעית היא בדרך כלל "וישוואדהאבהיראמה וינורה ומה" ("הנאהב על וישוואדהא, הקשב וֶמָה"; הדעות חלוקות באשר לפירוש השורה), כך שעיקרו של כל שיר נתמצה בשלוש שורות בלבד.
ומאנה הרבה לנסוע ברחבי דרום הודו, ורכש מוניטין כמשורר וכחכם יוגה. עד כדי כך יצאה תהילתו, שנטבע הפתגם העממי: "דברי ומאנה הם דברי הודות". הוא זכור בשל סגנון ה"צ'אטו פּאדיאם" -- השיר צופן המשמעות החבויה. שורות רבות של ומאנה הפכו מטבעות לשון בטלוגו בת ימינו.
התפתחות > יוצרים מוקדמים > תקופת סרינאתה ופראבאנדהאם > בַּאמֵרָה פּוֹטַאנָה (1450-1510)

באמרה פוטאנה (טלוגו: బమ్మెర పోతన) זכור בעיקר בשל תרגמו את ה"בהאגאוואטה פוראנה" מסנסקריט לטלוגו. יצירתו "אנדרה מאהא בהאגאוואטאמו" מכונה בדרך כלל ה"פוטאנה בהאגאוואטאם".
הוא נולד למשפחת ברהמינים שהשתייכה לענף הניוגי ונחשב "משורר טבעי" שלא נזקק למורה. בצעירותו חיבר שיר בשם "בהוגיני דאנדאקאם" שהיה שיר שבח לבְּהוֹגִינִי, פילגשו של המלך סינגא בהופאלה. זו יצירת הטלוגו המוקדמת ביותר מסוגת ה"דאנדאקה" (שיר דקלום אשר עושה שימוש באותה רגל משקלית לכל אורכו). יצירתו השנייה הייתה "ויראבהאנדרה ויג'איאמו", שתיארה את הרפתקאות ויראבהאנדרה, בנו של שיווה. כאיש צעיר סגד לשיווה, אך לימים שינה את טעמו והלך בעקבות ראמה והתעניין בישועה, מה שהוביל להשראה לתרגם את ה"בהאגאוואטה פוראנה".
התפתחות > יוצרים מוקדמים > תקופת סרינאתה ופראבאנדהאם > אנאמאצ'אריה

טאלאפאקה אנאמאצ'אריה, או אנאמאיה (בטלוגו శ్రీ తాళ్ళపాక అన్నమాచార్య, ‏ 9 במאי 1408 -- 23 בפברואר 1503) מכונה ה"פאדה-קאוויטה פיטאמאהא" של שפת טלוגו. הוא נולד למשפחת ברהמינים. יצירותיו השפיעו מאוד על מבנה יצירות מוזיקה קרנטית. המסורת מייחסת לאנאמאצ'אריה כ-32,000 שירים, אך שרדו רק כ-12,000 שירים. יצירותיו מבוססות על אסכולת הוישישטאדואיטה. אנאמאצ'אריה חונך בשיטת רמאנוג'א על ידי סרי סאטאגופה יאטינדרה ממסדר אֲהוֹבִּילה.
התפתחות > יוצרים מוקדמים > תקופת סרינאתה ופראבאנדהאם > טאלאפאקה טירומאלאמה

טאלאפאקה טירומאלאמה (בטלוגו తాళ్ళపాక తిరుమలమ్మ), רעייתו של אנאמאצ'אריה, חיברה את היצירה "סובהאדרה קאליאנאם", ונחשבת למשוררת הראשונה בשפת טלוגו. היצירה מורכבת מ-1170 שירים, ועוסקת בנישואי ארג'ונה וסובהאדרה, דמויות מן המהאבהאראטה. היא תיארה את הולדת תרבות טלוגו בסיפור הלקוח מתוך האפוס הסנסקריטי.
התפתחות > יוצרים מוקדמים > תקופת סרינאתה ופראבאנדהאם > אלאסאני פֶּדאנה

אלאסאני פדאנה (అల్లసాని పెద్దన), בן המאות ה-15 וה-16, נחשב בכיר ה"אשְטאדיגאג'אלוּ" -- שמונת המשוררים בחצר קרישנהדוואראיה, מושל באימפריית ויג'איאנאגארה. פדאנה היה יליד סומאנדפאלי, ליד פנוקונדה.
פדאנה חיבר את ה"פראבאנדהא" הגדולה הראשונה, ולכן זכה לתואר "אנדהרה קאוויטה פיטאמאהה" (האב הגדול של השירה בטלוגו). יש סוברים שאף היה שר בחצר המלך, ומכאן הכינוי "פדאנאמאאטיה" (פדאנה השר). הוא חיבר יצירה בשם "סווארוצ'ישה מאנו סאמבהאוואם", אשר ידועה גם בשם "מאנו צ'אריטרה", והיא פיתוח של סיפור מתוך שירת המארקאנדייה אשר עוסק בהולדת סווארוצ'ישאמאנו, שהוא אחד מארבעה-עשר המאנו בדת ההינדו. הסיפור המקורי הורכב מכ-150 שירים, ופדאנה הרחיב אותו לשישה פרקים המחזיקים כ-600 שירים.
יצירתו נחשבת אחת מה"פאנצ'ה קאוויאס", חמש היצירות המובחרות בשפת טלוגו. יצירה נודעת אחרת של פדאנה, "האריקאטהאאסאאראמו", אבדה ואיננה.
התפתחות > יוצרי תקופת הביניים > דהורג'אטי

דהורג'אטי (טלוגו: ధూర్జటి) היה משורר בן המאה ה-15 וה-16 בחצר קרישנאדוואראיה, ונמנה עם ה"אשטאדיגאג'אלו". הוא נולד בשרי קלהאסטי, בן לסינגאמה ולנריאנה ונכד לג'קאיה.
הערות שוליים

↑  Telugu Bhasha charitra, Telugu Academy, עמ' 51.
1 2  Chenchiah, P., Rao, Raja Bhujanga, A History of Telugu Literature, Asian Educational Services, 1988, p. 16
↑  Rao, Velcheru Narayana, and Shulman, David, Classical Telugu Poetry, University of California, p.3
↑  Brown, Charles Philip, A Grammar of the Telugu Language, Kessinger Publishing, p. 266
↑  Chenchiah, עמ' 33
1 2  Chenchiah, עמ' 35
↑  Datta, Amaresh, The Encyclopaedia of Indian Literature, כרך 1, "אוואדהאנאם", הוצאת Sahitya Akademi, 2006, מסת"ב 81-260-1803-8
↑  Adluri, Seshu Madhava Rao (1998), Ashtadiggajalu
↑  Chenchiah, עמ' 34
↑  Chenchiah, עמ' 97
↑  Chenchiah, עמ' 98
↑  Gopvaram, Padmapriya, Comparative Study of Andhrasabdachintamani And Balavyakaranam, University of Hyderabad, 2011, Chapter 1
↑  Jackson, William Joseph, Vijayanagara voices: exploring South Indian history and Hindu literature, Ashgate Publishing, 2004, מסת"ב 978-0-7546-3950-3, עמ' 112
↑  Raju, P.T. and Rao, A Telugu Literature, Onal Book House, India
↑  Life and Times of Sri Tallapaka Annamacharya
↑  The Hindu : Andhra Pradesh News : Annamayya preached oneness 600 years ago
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph1188234
סמואל האנאפורד

| --- | --- |

 לידה:  10 באפריל 1835 וויידקומב אין דה מור, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  7 בינואר 1911 (בגיל 75) סינסינטי, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית העלמין ספרינג גרוב 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 זרם באמנות:  אמנות אקלקטית 
 יצירות ידועות:  מצפה סינסינטי 
 צאצאים:  Charles Edward Hannaford 
 
סמואל האנאפורד (באנגלית: Samuel Hannaford;‏ 10 באפריל 1835 - 7 בינואר 1911) היה אדריכל אמריקאי ממוצא אנגלי, שפעל בסינסינטי שבאוהיו.
הפורה והידוע באדריכלי סינסינטי במאה ה-19, נודע האנאדורף בתכנונם של כמה מבנייניה הראשיים של העיר, כמו בית העירייה ואולם המוזיקה Music Hall.
האנאפורד בנה בעיר מעל 300 בניינים, רובם באזור "טרי-סטייט" - סינסינטי והסביבה שבמדינות אוהיו, קנטקי ואינדיאנה. וכן בתי מגורים ברחבי ניו אינגלנד עד למערב התיכון ולדרומה של ארצות הברית. בניו, שנהיו גם כן אדריכלים, צ'ארלס האנאפורד (1936-1859) והארווי אלגריג' האנאפורד, הצטרפו אליו למשרד משותף.
בעבודתו השתמש בסגנונות מגוונים:נאו-רנסאנס, סגנון תקופת המלכה אן, סגנון ויקטוריאני, סגנון אקלקטי, נאו-רומנסקי ובסגנון נאו-קלאסי פריזאי הידוע כ"בוזאר".
ביוגרפיה

סמואל האנאפורד נולד ב-1835 באנגליה, ביישוב סאות'קאמב פארם, על יד וידמקאמב אין ד'ה מור (Southcombe Farm, Widdecombe in the Moor) במחוז דבונשייר כבנם של רוג'ר האנאפורד ומרי לבית נורת'קוט. בגיל 9 היגר עם משפחתו לסינסינטי, אוהיו, בארצות הברית. ביתר דיוק, התיישבו תחילה בכפר המהווה כיום פרבר מערבי של סינסינטי, צ'ביוט.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים ואחר כך למד אדריכלות במכללת פארמר'ס בקולג' היל בסינסינטי. האנאפורד התמחה אצל האדריכל ג'ון ר. המילטון ובשנת 1858 פתח משרד אדריכלים יחד עם אדווין אנדרסון. שותפותם נמשכה עד 1870. בהמשך עבד האנאפורד לבד ועם שותפים שונים (ב-1876-1874 עם אדווין פרוקטור) ובשנת 1887 משרדו הפך ל"סמואל האנאפורד ובניו". סמואל האנאפורד היה ראש העיר הראשון והיחיד של וינטון פלייס.
הוא נאבק למען הפחתת מקורות העשן הרבים וקידם את מערכת הביוב ב-Mill Creek Valley.
לפני מותו כיהן כמנהל המכון למכניקה של אוהיו. פרש לגמלאות בסביבות 1895. היה אדם שמרן מאוד, היה אנטי-יוניוניסט בדעותיו (בימי מלחמת האזרחים), התנגד בדרך כלל לשימוש בבטון. ברוח זו ערך את כתב העת המקצועי "The Western Architect and Builder". הבניין האחרון שהמשיך לתכנן גם אחרי פרישתו היה בית האבות המתודיסטי בקולג' היל. 
האנאפורד הלך לעולמו בביתו בסינסינטי בשנת 1911.
הובא לקבורה בבית הקברות ספרינג גרוב.
סמואל האנאפורד היה נשוי שלוש פעמים: ראשית לפיבי סטאד'ם, בת של אחד ממייסדי צ'ביוט, דייוויד סטאד'ם. אחרי מותה של פיבי בשנת 1871 עקב טיפוס הבטן, התחתן האנאפורד בשנית עם אנה בל הנד, בתו של סילבסטר הנד שערך את התכנון הראשוני של וינטון פלייס. אחרי מותה נשא לאישה את אַדה לואיז לבית מור. נולדו לו 11 ילדים.
משרד האדריכלים המשיך לפעול תחת ניהול צאצאיו עד שנת 1964.
החל מ-1912 למשך 50 שנה השתתף בו הנכד ה. אלדרידג' האנאפורד. שותף במשרד היה גם נכד אחר, סמואל האנאפורד II (1891-כ-1981).
מבחר בניינים ומבנים

1858 - עם אדווירן אנדרסון - בית הסוהר "סינסינטי וורקהאוס", בשכונת קמפ וושינגטון - נהרס בשנות ה-1990
1865 - בית סמואל האנאפורד - בית מוגוריו בסגנון ויקטוריאני, עם ארבעה גמלונים, בשדרות דרבי  768 בשכונת וינטון פלייס. בו התגורר סמואל האנאפורד מאוגוסט 1865 ועד מותו.
1872- הכנסייה הקתולית הישנה סנט. ג'ורג' ב- Cliftom Heights בסגנון נאו-רומנסקי (נהרסה חלקית בדליקה בשנת 2008)
1872 - הגשר לכניסה לפארק עדן (Eden Park)
1873 - מצפה סינסינטי, על הר לוקאוט
1878 - Music Hall - אולם המוזיקה עם 4,428 מושבים, היה בזמנו האודיטוריום הגדול ביותר בארצות הברית
1882 - מלון "פאלאס", היום "סינסינאטיאן", ברחובות השישי וויין
1883 - מגדל אלסינור
1884 - הכנסייה האפיסקופלית וינטון פלייס, שבה האדריכל נהג להתפלל
1884 - מזרקת הברונזה בקליפטון
1886 - בניין משפחת ג'וזף א. ג'ונס - בסגנות תקופת המלכה אן
1888 - בית המשפט של המחוז ויגו (Vigo County Court House) בטר הוט, אינדיאנה
1889 - ארסנל המשמר הלאומי של אוהיו (Ohio National Guard Armory), בניין דמוי-מבצר, בשלוש קומות, בסגנון נאו-גותי ונאו-רומנסקי
1893 - בניין עיריית סינסינטי, עם מגדל בן 9 קומות ומדרגות שיש איטלקי, בסגנון נאו-רומנסקי מיסודו של ה' ה' ריצ'רדסון. יש בו חלונות עם ויטראז'ים המתארים את קינקינטוס ותמונות מתולדות העיר.
1893 - מועדון פניקס (Phoenix Club) של אנשי העסקים היהודים בסינסינטי, בסגנון נאו-רנסאנס איטלקי, עם מגן דוד על הדלת
1894 - בית המסדר העצמאי Odd Fellows - בניין בשבע קומות, עם צריח, בסגנון המשלב סגנון "התחייה הגותית הצרפתית" עם "סגנון מסחרי אמריקאי". נחשב בזמנו ל"גורד שחקים". נהרס על ידי העירייה בשנות ה-1940
1897 - בית הספר התיכון של מנזר Our Lady of Mercy
1899 - בית האבות המתודיסטי בקולג' היל, היה הראשון מסוגו במדינת אוהיו
1901 - ספריית ואן וורמר של אוניברסיטת סינסינטי, הבניין הישן ביותר שנשאר בקמפוס האוניברסיטה
גלריה

מצפה סינסינטי, 1873
אולם המוזיקה בסינסינטי, 1878
מגדל אלסינור, 1883
בית העירייה בסינסינטי, 1858–1897
בניין הופר, 1893
ארסנל המשמר הלאומי של מדינת אוהיו
לקריאה נוספת

Jeff Suess, Lost Cincinnati, The History Press, Charleston, SC 2015
1999 Lorry K Owen (ed), Ohio Historic Places Dictionary, vol.II, Somerset Publishers Inc
Kevin Grace, Legendary Locals of Cincinnati, Ohio, Arcadia Publishing, Charleston, SC 2011
Paul A. Tenkotte, James C.Claypool, The Encyclopedia of Northern Kentucki, University Press of Kentucki 2009 p. 430
Abstracts of Papers of Society of Architectural Historians, vol.38, Part 1985
Architecture of H.H. Richardson and His Contemporaries in Boston and vicinity
Stephen C.Gordon - Samuel Hannaford: A Nineteenth Century Victorian Architect in Cincinnati
הערות שוליים

1 2 3  Encyclopedia of Northern Kentucki
↑  Stephen C. Gordon 1985
↑  Joseph Korom Jr The American Skyscraper, 1850-1940 A Celebration of Height Branden Books Boston 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 1776 7900  LCCN: no2007051753  ULAN: 500078724  VIAF: 96241904   WorldCat (עם VIAF): 96241904 
ביתו של סמואל האנאפורד בסינסינטי, שדרות דרבי 768
שרי שריניבאסן

| --- | --- |

 לידה:  23 בפברואר 1967 (בן 57) צ'אנדיגאר, הודו 
 מדינה:  ארצות הברית, הודו 
 השכלה:  בית הספר למשפטים של אוניברסיטת סטנפורד  תיכון לורנס  בית הספר לעסקים של אוניברסיטת סטנפורד 
 תפקידים בולטים:  שופט בית המשפט לערעורים בוושינגטון הבירה 
 מספר צאצאים:  2 
 
שרי שריניבסאן (באנגלית: Sri Srinivasan;‏ נולד ב-23 בפברואר 1967) הוא נשיא בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה מאז שנת 2020. מכהן כשופט פדרלי אמריקאי בבית משפט זה מאז שנת 2013.
לפני שמונה לשופט בבית המשפט כיהן שריניביסאן כסגן פרקליט המדינה של ארצות הברית, שהוא התפקיד הרביעי בחשיבותו במחלקת המשפטים של ארצות הברית. בתפקידו זה הופיע מול בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-25 תיקים. בנוסף, עבד כמרצה בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
שריניבשאן נולד בצ'אנדיגאר, הודו. משפחתו היגרה בשנות השישים לקנזס.