stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דניאל דרוקר

דניאל יהושע דרוקר (נולד ב- 23 ביוני 1956) הוא אנדוקרינולוג קנדי, פרופסור לרפואה בבית החולים הר סיני (אנ') בטורונטו. זוכה פרס וולף לשנת 2023. דרוקר ידוע במחקריו של הורמוני המעי, ותפקידם במחלות של חילוף חומרים וביניהן סוכרת מסוג 2, הפוגעות במיליוני בני אדם.
דרוקר נולד במונטריאול. התחיל את לימודיו באוניברסיטת אוטווה, והשלים אותם באוניברסיטת טורונטו בשנת 1980. את הפוסט דוקטורט עשה בבית החולים ג'ונס הופקינס ובאוניברסיטת טורונטו. לאחר מכן עבד כעמית מחקר של אנדוקרינולוגיה מולקולרית בבית החולים הכללי של מסצ'וסטס ובבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד. בשנת 1987 שב לאוניברסיטת טורונטו, שם עבד גם כרופא הסגל.
מחקריו הראשונים של דרוקר היו על השפעתם של הורמוני מעי על סוכרת מסוג 2. הוא התמקד במיוחד בהורמוני GLP. מחקריו הובילו לפיתוח שני סוגי תרופות לטיפול בסוכרת.
בשנת 2006 הצטרף דרוקר למכון המחקר ע"ש סמואל לוננפלד-טננבאום בבית החולים הר סיני. בשנת 2008 הוביל מחקרים שמטרתם פיתוח של תרופות בשחרור מושהה לבקרת אינסולין. לאחר מכן חקר את ההשפעות ארוכות הטווח של תרופות הרזיה על בריאות המעיים. כמו כן תרם דרוקר במחקרו באוניברסיטת טורונטו לפיתוח טיפול בתסמונת המעי הקצר, שבה נפגעת הספיגה החוזרת של נוזלים לאחר כריתה של חלק מהמעי הדק. בנוסף, למחקריו פוטנציאל לפיתוח טיפולים גם בהשמנת יתר ובהפרעות מעי דלקתיות.
פרסים ואותות הצטיינות

דרוקר זכה בפרסים רבים, קנדיים ובינלאומיים. ביניהם פרס דונלד שטיינר של אוניברסיטת שיקגו למחקר סוכרת יוצא דופן (2007), פרס Prix Galien Canada למחקר יוצא דופן (2008), פרס החוקר הרפואי מהחברה לאנדוקרינולוגיה (2009), פרס קלוד ברנרד מהאיגוד האירופי למחקר סוכרת (2012), פרס Oon  הבינלאומי של אוניברסיטת קיימברידג' (2014), מדליית בנטינג להישג מדעי מהאיגוד האמריקני לסוכרת (2014), הפרס הבינלאומי לסוכרת של קרן Manpei Suzuki, הפרס הבינלאומי ע"ש הרולד האם למחקר ביורפואי של סוכרת (2019), הפרס הקנדי הבינלאומי ע"ש Gairdner, ופרס וולף ברפואה (2023).
כמו כן הוכתר דרוקר בתואר אביר מסדר קנדה (2015), ונבחר לחבר בחברה המלכותית (2015).
הערות שוליים

↑  הכרזת פרס וולף
↑  דרוקר עבר להרווארד כדי לחקור את הורמוני בלוטת התריס, אך כשהגיע לשם נאמר לו שאין צורך בכך. במקום זה הוטל עליו לאכזבתו לחקור את הפפטיד (אנ'). עד היום יש לו אתר בנושא בלוטת התריס.
↑  פפטידים דמויי גלוקגון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 5272 1398  ORCID: 0000-0001-6688-8127  ResearcherID: A-4092-2010  SUDOC: 082336393  VIAF: 192810644   WorldCat (עם VIAF): 192810644
האקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון

| --- | --- |

 אוניברסיטה
 על שם:  אנטולי לונאטשארסקי 
 תקופת הפעילות:  1878–הווה (כ־146 שנים) 
 בעלי תפקידים
 רקטור:  Grigory Zaslavsky 
 מיקום
 מיקום:  Maly Kislowski pereulok, 6, Малый Кисловский переулок, 6 
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°45′16″N 37°36′11″E﻿ / ﻿55.75443078°N 37.60318135°E﻿ / 55.75443078; 37.60318135
 www.gitis.net
  (למפת מוסקבה מוגדלת) האקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון(למפת מוסקבה רגילה) האקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון
 
האקדמיה הרוסית לאומנויות התיאטרון - גיטיס (ברוסית: Российский университет театрального искусства — ГИТИС) נוסדה ב-22 בספטמבר 1878 בשם "בית הספר למוזיקה על שם שסטקובסקי", נקראה אחר-כך "בית הספר למוזיקה ודרמה של החברה הפילהרמונית של מוסקבה" ב-1883, והועלתה למעמד של קונסרבטוריום ב-1886. הייתה ידועה בשם מכון המדינה על שם "לונצרסקי לאומנויות התיאטרון (גיטיס)", בו כונתה בשנים 1934 עד 1991, זהו בית הספר לאומנויות התיאטרון הגדול והוותיק ביותר ברוסיה והוא ממוקם במוסקבה.
משימה ורקע

גיטיס מלמד את הסטודנטים במספר מקצועות באמנויות התיאטרון (בכללם בלט, משחק ועוד) ובה בעת מספק חינוך אוניברסיטאי מסורתי באמנויות חופשיות ובמדעי הרוח. כאלף וחמש מאות סטודנטים, סטודנטים מתקדמים וסטודנטים לאחר סיום לימודיהם מארצות שונות לומדים בגיטיס.
המאה התשע עשרה

האוניברסיטה נוסדה כבית הספר למוזיקה על שם שסטקובסקי עבור אנשים שהגיעו למוסקבה בשלהי המאה ה-19, בחסותה של אגודת אוהבי המוזיקה ואמנויות הדרמה. ב-1883 האגודה שינתה את שמה לאגודה הפילהרמונית של מוסקבה ובית הספר התמחה במוזיקה ודרמה, תחת חסות האגודה. המצנט היה הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' הבן. כתוצאה מכך בית הספר הושווה במעמדו למוסדות השכלה גבוהה אחרים ורכש מעמד של אקדמיה למוזיקה שנקבע על פי כתב זכויות חדש שאושר בידי הקיסר, על פי בקשתה של הקיסרית אליזבת פדורובנה.
שחקנים ידועים, מורים ודמויות מתחום התיאטרון העבירו שיעורי דרמה בבית הספר למוזיקה ודרמה. בין המורים היו 
אלכסנדר יוזין (1883–1889), אוסיפ פרבדין (1889–1891) וולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו (1891–1901). בין בוגרי מחזור 1898 נמנו אולגה קניפר, מרגריטה סביטסקאיה ווסבולוד מיירהולד.
בוגרים ידועים

יבגני חורושבצב - קריין רדיו
ניקולאי אוזרוב - שחקן תיאטרון ושדרן ספורט
פיוטר פומנקו - במאי תיאטרון
אנטולי אפרוס - במאי תיאטרון
אנטולי וסילייב - במאי תיאטרון
יז'י גרוטובסקי - במאי תיאטרון, תאורטיקן
גאורגי טובסטונוגוב - במאי תיאטרון
Eimuntas Nekrošius - במאי תיאטרון
טטיאנה סמוילובה - שחקנית
אנדריי זוויאגינצב - שחקן ובמאי סרטים
אלם קואילב - שחקן ובמאי תיאטרון
ילנה יאקובלבה - שחקנית
צ'ולפן חמאטובה - שחקנית
לב לשצ'נקו - שחקן וזמר
יפים שיפרין- במאי תיאטרון ואופרה
אלכסנדר מרין - שחקן ובמאי תיאטרון
הבחירות הפרלמנטריות בקנדה 1911

הבחירות הפרלמנטריות ה-12 במספרן בקנדה מאז איחוד קנדה התקיימו ב-21 בספטמבר 1911. היו אלו בחירות לבית הנבחרים הקנדי, הבית התחתון בתוך הפרלמנט של קנדה. במקור נועדו הבחירות להתקיים בשנת 1912 אך הממשלה הליברלית הגיעה למבוי סתום בהעברת מספר חקיקות עקב הטלת וטו בידי יריביהם השמרנים, מה שהוביל לפיזור הממשלה ולקביעת מועד לבחירות מקדימות. במהלך הבחירות היו מעורבות שבע מפלגות שונות אשר מתוכן היו שתי מפלגות מרכזיות. המפלגה הליברלית בראשותו של ראש הממשלה המכהן, וילפריד לורייה, שהתחרה לבחירות חמישיות ברציפות והמפלגה השמרנית בראשותו של רוברט בורדן, שהנהיג סדרת רפורמות במצע המפלגה עוד קודם לבחירות הקודמות בשנת 1908. בסופן של הבחירות התרחש מהפך פוליטי, כאשר בורדן ניצח ברוב סוחף והתמנה לראש הממשלה. הבחירות סימלו את סופם של 15 שנות שלטון ליברלי בקנדה.
במהלך הבחירות השתתפו 70.2 אחוזים מכלל בעלי זכות ההצבעה, הייתה זאת ירידה של עשירית האחוז בבחינת ההצבעה מאז הבחירות הקודמות. מתוך 221 המושבים בבית הנבחרים ניצחה המפלגה השמרנית ב-131, השמרנית ליברלית ב-1, הליברלית ב-85 ועוד חמישה מועמדים עצמאיים ניצחו בחמישה מושבים.
רשימת מפלגות

המפלגה הליברלית של קנדה בהנהגת וילפריד לורייה אשר הייתה בשלטון בצורה רציפה מזה 15 שנים מאז הבחירות הפרלמנטריות משנת 1896. מצע המפלגה קרא לאוטונומיה נרחבת מהאימפריה הבריטית, שימור סמכות נרחבת בידי הממשל הפדרלי, מניעת חסמים מדיניים על מסחר עם ארצות הברית, מדיניות הגירה שלא כוללת אכיפה ממשלתית, הפרדה תרבותית בין צרפתים קתולים ואנגלים או סקוטים פרוטסטנטים, התערבות ממשלתית מועטת בתשתיות בכל קנה מידה כולל לאומי והקמת צי מלכותי קנדי שיהיה נפרד כמה שיותר מחסות הצי המלכותי הבריטי.
המפלגה השמרנית של קנדה בהנהגתו של רוברט בורדן אשר במהלך שנותיה הרבות באופוזיציה עברה מהפך במצעה הפוליטי שנודע בכינוי "פלטפורמת הליפקס". המפלגה קראה לפיקוח ממשלתי על פעילות המגזר החקלאי לשיפור מצבו הכלכלי-חברתי, מדיניות הגירה תחת אכיפה (נושא אשר היה בעת השפעה נרחבת על הקמפיין הפוליטי בקולומביה הבריטית), חיזוק היחסים המדיניים עם בריטניה עצמה - כולל הקמת צי קנדי שיפעל בחסות הצי המלכותי הבריטי, העלאת תעריפים מטעם הממשלה להגנה על חברות, העברת תשתיות לאומיות לפיקוח ממשלתי למטרות פיקוח ואיכות והלאמה של מוצרים כגון טלגרפים וטלפונים.
המפלגה השמרנית-ליברלית של קנדה. המפלגה הייתה למעשה בחסות המפלגה השמרנית, אחזה במצע פוליטי מקביל והעמידה גם כן את רוברט בורדן למועמד מטעמה לראשות ממשלת קנדה. המפלגה נוסדה לראשונה לצד המפלגה השמרנית בידי ג'ון אלכסנדר מקדונלד.
המפלגות המינוריות: מפלגת העבודה הקנדית, המפלגה הסוציאליסטית, המפלגה הלאומנית והמפלגה הלאומית-שמרנית. נוסף על המפלגות היו 12 מועמדים עצמאיים, 10 מועמדים ללא שיוך פוליטי כלל, ושלושה מועמדים עצמאיים בעלי זיקה למפלגה השמרנית. בשונה מבחירות קודמות לא היו מועמדים עצמאיים בעלי זיקה למפלגה הליברלית.
תוצאות הבחירות > לפי מפלגה

| המפלגה | מנהיג המפלגה | מספר הקולות | מספר מושבים |
| --- | --- | --- | --- |
| המפלגה השמרנית של קנדה | רוברט בורדן | 625,697 (48.03%) | 131 |
| המפלגה השמרנית-ליברלית | רוברט בורדן | 6,842 (0.53%) | 1 |
| המפלגה הליברלית של קנדה | וילפריד לורייה | 596,871 (45.82%) | 85 |
תוצאות הבחירות > לפי פרובינציה

| פרובינציה | מספר מושבים | מספר המושבים לבורדן | מספר המושבים ללורייה |
| --- | --- | --- | --- |
| קולומביה הבריטית | 7 | 7 | - |
| אלברטה | 10 | 1 | 9 |
| ססקצ'ואן | 7 | 1 | 6 |
| מניטובה | 10 | 8 | 2 |
| אונטריו | 86 | 71 | 13 |
| קוויבק | 65 | 26 | 36 |
| ניו ברנזוויק | 13 | 5 | 8 |
| נובה סקוטיה | 18 | 9 | 9 |
| אי הנסיך אדוארד | 4 | 2 | 2 |
| יוקון | 1 | 1 | - |
הערות שוליים

↑  באונטריו היו שני מושבים שבהם ניצחו מועמדים עצמאיים ובקוויבק היו שלושה.
הידרודינמיקה

ערך זה עוסק בתחום בפיזיקה ובהנדסה. אם התכוונתם לספר מאת דניאל ברנולי, ראו .
הִידְרוֹדִינָמִיקָה היא תחום בפיזיקה ובהנדסה המהווה מימוש של מכניקת הזורמים לנוזלים כמו מים, שמן, דלק ודם. תחום זה עוסק בחקר זרימת הנוזלים ובפיתוח יישומים מעשיים שלו (כגון מדידת צמיגות, המצאת בוכנה הידראולית ועוד).
חקר הזרימה מתבצע בארבעה מישורים:
המישור התאורטי: פיתוח מודל לתכונות הנוזל וניתוח הזרימה על ידי ניתוח הכוחות הפועלים עליו, צפיפויות ולחצים – וניסוח היחסים במשוואות דיפרנציאליות או במונחים של אנרגיה ואנרגיה פוטנציאלית.
המישור הניסויי: ביצוע מחקר באמצעות ניסויים בזרימה של נוזלים, בהם נמדדים פרמטרים שונים (כגון: תכונות של נוזלים) והשתנותם כתלות בתנאי הניסוי (טמפרטורה, לחץ חיצוני ועוד). בניסויים אחרים בודקים את ההתנהגות של נוזל בתנאים שונים על מנת לדעת כיצד הוא מתנהג אמפירית (עקב חוסר ידע תאורטי בנושא).
ביצוע סימולציות וחישובים נומריים על מנת לבחון תאוריות או מכשירים המבוססים על עקרונות הידרודינמיים.
תכנון ובניית מכשירים הידרודינמיים לצורכי מחקר ולצורכי שימוש בהנדסה, בתעשייה ובחיי היום-יום.
היסטוריה

ראשיתו של התחום בניסויו של בלז פסקל במאה ה־17. הביטוי "הידרודינמיקה" עצמו (שמשמעו "תנועת מים") נטבע על ידי דניאל ברנולי בעבודתו "Hydrodynamica" ב־1738 שהייתה אחת מהחשובות והחלוציות בתחום. לאונרד אוילר מצא את המשוואות הכלליות של התחום.
התחום המשיך להתפתח עם ניסוח המכניקה האנליטית (שהיא ניסוח מתקדם מתמטית למכניקה הקלאסית של ניוטון) וחלק ניכר מהתרומות ניתנו לו על ידי מתמטיקאים שעסקו במשוואות דיפרנציאליות. בין התורמים היו ז'וזף לואי לגראנז' (1736–1813) שפיתח את משוואות אוילר-לגראנז', ז'אן לה רון ד'אלמבר (1717–1783) שגילה את משוואות קושי-רימן, פייר-סימון לפלס (1749–1827) גילה את משוואת לפלס, הרמן פון הלמהולץ וויליאם תומסון (לורד קלווין) פיתחו את התאוריה של מערבולות עם אי שוויון תומסון-הלמהולץ.
בעקבות גילוי תורת היחסות הפרטית ולאחריה תורת היחסות הכללית, בידי אלברט איינשטיין, החל להתפתח גם התחום של הידרודינמיקה יחסותית (שבניגוד להידרודינמיקה הקלאסית מבוססת על המכניקה היחסותית ולא על המכניקה הניוטונית). אחד מהישגיה של ההידרודינמיקה היחסותית הייתה הכללת צפיפות הנוזל ושטף הזרימה ל 4-וקטור צפיפות-שטף.
ראו גם

מכניקת הזורמים
אווירודינמיקה
אי-יציבות הידרודינמית
גרר הידרודינמי
מושגי יסוד – נוזל :
נוזל
נוזל ניוטוני (אי דחיס, אי צמיג) / נוזל לא-ניוטוני
"אבק" (המשמעות שונה מזו היומיומית)
נוזל-על
מושגי יסוד – זרימה :
זרם
שטף
צפיפות
לחץ
צמיגות
סוגי זרימה
חוקי יסוד
משוואות נאוויה-סטוקס
חוק פסקל
משוואת ברנולי
משוואות אוילר
משוואת הרציפות
כוח העילוי
חוק דרסי – זרימת נוזל במצע נקבובי
מתמטיקה
אנליזה וקטורית
חשבון טנזורים
עקרון הפעולה המינימלית
משוואות דיפרנציאליות
היפוניכיום

| --- | --- |
 שיוך:  ציפורן 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (1067) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  eponychium 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A16.0.01.010 
 TA2 (2019):  7072 
 FMA:  77859 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0221994 
 
באנטומיה של האדם, ההיפוניכיום (באנגלית: Eponychium) הוא קרום עור מעובה בבסיס הציפורניים, הוא השכבה הראשונה של העור, אליו מחוברת הציפורן ועליו היא גדלה. האפוניכיום מורכב מתאי עור חיים עתירי עצבים וכלי דם בעוד שהציפורן היא תאי עור מתים. תפקידו להגן על האזור שבין הציפורן לאפידרמיס מפני חשיפה לחיידקים וזיהומים.
בפרסתנים, ההיפוניכיום הוא כמוסת הפרסה הנשירה (אנ') בעוברעם ובסייחים שזה עתה נולדו, ומהווה חלק מהפרסה הקבועה בבעלי חיים מבוגרים.
הערות שוליים

↑  Eponychium - Definition and Examples - Biology Online Dictionary, Biology Articles, Tutorials & Dictionary Online, ‏4 במרץ 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TA98: A16.0.01.010 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אנטומיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
האקדמיה הצבאית של הרפובליקה הסינית

| --- | --- |


 אקדמיה צבאית
 תקופת הפעילות:  16 ביוני 1924 – הווה (100 שנה) 
 מיקום
 מדינה:  טאיוואן טאיוואן
 קואורדינטות:  22°37′09″N 120°21′58″E﻿ / ﻿22.6192°N 120.366°E﻿ / 22.6192; 120.366
 www.cma.edu.tw
 he
 
האקדמיה הצבאית של הרפובליקה הסינית (The Republic of China Military Academy), לשעבר אקדמיית וומפּוֹאה היא האקדמיה צבאית של טאיוואן. האקדמיה ממוקמת בפאנגסאן, מחוז גאושיונג. האקדמיה הוציאה מתוכה מספר רב של מפקדים יוקרתיים שנלחמו ברוב העימותים שהיו בסין במאה ה-20, בעיקר במשלחת הצפונית, במלחמת סין–יפן השנייה ובמלחמת האזרחים הסינית.
האקדמיה הצבאית נפתחה רשמית ב-1 במאי 1924 על ידי מפלגת הקוומינטנג, אך הקורסים הראשונים החלו ב-16 ביוני 1924. היא נבנתה במקור על האי צ'אנגז'ו בחוף וואמפואה (Whampoa) גואנגג'ואו, ולכן לעיתים נקראת אקדמיית וואמפואה, אך הועברה למקומה הנוכחי לאחר ניצחון הקומוניסטים וכינון שליטתם על כל חלקי סין היבשתית.
במהלך טקס הפתיחה, סאן יאט-סן נשא נאום שהפך מאוחר יותר למילותיו של ההמנון הלאומי של הרפובליקה הסינית. האקדמיה הצבאית נחשבה לאחד המוסדות החשובים ביותר של הרפובליקה של סין והיוותה חממה יוקרתית לבכירים בשירות המדינה.
הקמה

לאחר מותו של יואן שיקאי, סין פוצלה לאזורי שליטה של מצביאים צבאיים רבים. סאן יט-סן ניסה ב־1917 וב־1920 להקים בסיס במחוז מולדתו, גואנגדונג, שממנו יוכל לפעול לאיחודה מחדש של סין. עם זאת, ממשלתו נותרה חלשה מבחינה צבאית בהשוואה לצבאות של המצביאים המקומיים. הבקשות של סאן לנשק ולכסף ממעצמות המערב לא נענו. בשנת 1921 פגש סאן יועץ הולנדי של הקומינטרן בגואנגשי. היועץ הציע להקים אקדמיה צבאית להכשרת הצבא המהפכני, הצעה שהתאימה לרעיונותיו של סאן והוא קיבל את ההחלטה להקים את האקדמיה. המפלגה הקומוניסטית הסינית שלחה את לי דז'או ולין בוק כדי לדון עם סאן ומפלגתו על הקמת האקדמיה. בשנת 1924, בקונגרס הלאומי הראשון של הקואומינטאנג, התקבלה ההחלטה על הקמת אקדמיה צבאית, בעקבות דיון על היחסים עם ברית המועצות. הכסף לבניית ותמיכה של האקדמיה בשנים 1924–1925 הגיע מהסובייטים.
ארגון, הדרכה וסטודנטים

בתחילה הייתה לאקדמיה רק מחלקה אחת שסיפקה לחיילים הכשרה בסיסית. בעוד המטרה העיקרית של האקדמיה הייתה הכנת יחידות חי"ר, היא גם סיפקה קורסים מיוחדים לארטילריה, הנדסה, תקשורת, לוגיסטיקה וחימוש. מאוחר יותר הוקמה מחלקה מיוחדת להכנת תועמלנים פוליטיים.
האקדמיה ריכזה את הכישרונות הצבאיים המהפכניים. סאן מילא את התפקיד של ראש האקדמיה באופן אישי אף על פי שהתואר היה רק למטרת כבוד. האיש האהוב של סאן, צ'יאנג קאי-שק, מונה למפקד הראשון של האקדמיה. ליאו ז'ונגקאי, השמאלן המפורסם בקואומינטאנג והמזכיר של סאן, מונה כנציג של המפלגה לאקדמיה. ג'ואו אנלאי, הו חנמין וואנג ג'ינג-ויי היו מדריכים במחלקה הפוליטית. הו יינגקין ויה ג'יאנינג היו מדריכים צבאיים.
מחסור חמור של מורים מומחים הייתה הבעיה הגדולה ביותר עבור האקדמיה. זו הסיבה שהרצאות שנשלחו על ידי קצינים סובייטים היו פופולריות מאוד בקרב התלמידים. קצינים סובייטים הכינו הרצאות שהסבירו את התפתחות המחשבה הצבאית לאורך ההיסטוריה האנושית ואת החלוקה בין בתי הספר המערביים והסובייטים במחשבה הצבאית.
קצינים סובייטים לימדו נושאים צבאיים שונים באקדמיה באמצעות הניסיון הרחב שלהם שנרכש במהלך מלחמת האזרחים הרוסית. ביניהם ו. סילביץ' (ינובסקי), נ. קורנייב, מ. נפדוב, פ. קוטוב (קטיושין). גלינה קולצ'וגינה (אשתו של וסילי בליוכר, שהיה המפקד העליון של כל הכוחות המתנדבים הסובייטים שנשלחו לסין), נתנה קורס על תסיסה פוליטית.
שתי הקבוצות הראשונות של הסטודנטים שהכינה האקדמיה הפכו לליבה של שני גדודי הצבא המהפכני הראשון. בשתי הקבוצות הראשונות שהוכנו היו כ-500 קצינים, בשלישית היו 800 קצינים והקבוצה הרביעית מנתה אלפיים קצינים.
הבוגרים המפורסמים כוללים את המפקדים הלאומניים צ'ן צ'נג, דו יומינג, שיו יואה, הו צ'ונג-אן, הו ליאן וגואן לינזנג והמפקדים הקומוניסטים לין ביאו, שו שיאנגקיאן, זואו קואן, ליו ז'ידאן וצ'ן גנג. הצוערים הצעירים הראו לראשונה את הכשרתם ואומץ לבם ותרמו תרומה גדולה במשלחת הצפונית.
השפעה

האקדמיה הצבאית של וומפואה שיחקה תפקיד חשוב בהיסטוריה הסינית. היא לא רק סיפקה מפקדים צבאיים רבים הן של הלאומנים והן של הקומוניסטים, אלא גם לבוגריה הייתה השפעה רבה על מדיניות המפלגות ועל המשטר. במיוחד עבור צ'יאנג וקוומינטאנג - "חבורת וומפואה" הייתה מרכזית עבור הממשל שלו. הוא התחרה עם חבורות אחרות של הלאומנים כגון חבורת גואנגשי, החבורה בראשות לי זונגרן ואחרות. עם זאת, כאשר בנתה המפלגה הקומוניסטית הסינית את הצבא האדום הראשון שלה לאחר מרד נאנצ'אנג ב-1927, רוב מפקדיה היו מוומפואה, ובשני העשורים הבאים אימצה בצבאה את הדרך של וומפואה.
המוטו של האקדמיה "Camaraderie" ( "אחווה, כנות" ) הוכרז על ידי סון יאט סן בטקס הפתיחה. האירוניה היא שבמהלך מלחמת האזרחים הסינית הוכשרו המפקדים משני הצדדים בוומפואה. הם נלחמו על אמונות ואידיאלים שונים, אף על פי שחיו ולמדו יחדיו כמו אחים לנשק.
לאקדמיה הייתה השפעה משמעותית על ההיסטוריה של המאה ה-20 במדינות אסיאתיות אחרות. במחזור הרביעי של האקדמיה היו סטודנטים לא רק מכל חלקי סין, אלא גם מחלקים שונים של אסיה. למשל, היו ביניהם 30 קוריאנים. כמה מהם גדלו בסין, אחרים היו פעילים בתנועת השחרור הלאומית של קוריאה בשנים 1917–1926 והיגרו לסין מאוחר יותר רק כדי לקחת חלק במאבק למען החופש של ארצם לאחר סיום הלימודים. מספר רב של סטודנטים היו מווייטנאם. קבוצה זו הובלה על ידי מנהיג הגולה של המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם ומנהיגה העתידי של המאבק הווייטנאמי לעצמאות, הו צ'י מין.
ספורט הלחימה הלאומי של הרפובליקה העממית של סין, סאנדה, פותח באקדמיה זו.
מיקום מחדש

האקדמיה הצבאית המקורית של וומפואה התקיימה בשנים 1924–1926. במשך 6 מחזורים היא הכשירה יותר משבעת אלפים קצינים. עם זאת, לאחר שצ'יאנג קאי-שק טיהר את המפלגה הקומוניסטית הסינית במהלך המשלחת הצפונית, האקדמיה הועברה (ושמה שונה ל"אקדמיה הצבאית המרכזית") לבירה החדשה שהוקמה בנאנג 'ינג לאחר הניצחון על המצביאים האזוריים בשנת 1928. האקדמיה עברה שוב לצ'נגדו במהלך הפלישה היפנית.
בשנת 1950, לאחר הניצחון הקומוניסטי, והקמת הרפובליקה העממית של סין, האקדמיה הוקמה מחדש בטיוואן.
האתר של האקדמיה המקורית בגואנגג'ואו הוא כעת מוזיאון.
הערות שוליים

↑  James A. Millward (2007). Eurasian crossroads: a history of Xinjiang. Columbia University Press. p. 193.
↑  Michael Dillon (1999). China's Muslim Hui community: migration, settlement and sects. Richmond: Curzon Press. p. 89
↑  Christian Tyler (2004). Wild West China: the taming of Xinjiang. New Brunswick, New Jersey: Rutgers University Press. p. 98.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007604262405171  GND: 16146628-X  ISNI: 0000 0001 0221 8765  LCCN: n81042537  NCL: 002016912  NLA: 36604524  VIAF: 152452051   WorldCat (עם VIAF): 152452051 
טקס פתיחת האקדמיה הצבאית בוואמפה. מאחורי השולחן סאן יאט סון, לידו במדים ציאנג קאי צ'ק. 16 יוני 1924
בנייני האקדמיה הצבאית בוואמפה, משמש כמוזיאון.
ג'ואו אנלאי, במדי הצבא כראש המחלקה הפוליטית באקדמיה הצבאית בוואמפה, 1924
ציאנג קאי צ'ק מפקד האקדמיה הצבאית, 1926
ההימור של פסקל

האם אמונה באלוהים תהיה הימור טוב?
בלז פסקל
ההימור של פסקל (במקור נקרא הימור הפתאים של פסקל) הוא ניסוי מחשבתי אשר הגה המתמטיקאי בלז פסקל להוכחת כדאיות האמונה באל (תאיזם). הטיעון נמצא כיום בשימוש על ידי מתנגדי האתאיזם, אנשים הפועלים להחזרה בתשובה ומטיפים דתיים רבים מדתות שונות.
אחת מתרומותיו החשובות של פסקל למתמטיקה הייתה הנחת יסודות לתורת ההסתברות. דרך מחשבה זו מתבטאת בניסוי המחשבה אשר בוחן את שאלת האמונה כהימור. פסקל מציע ניתוח סיכון-תועלת להסתברות קיומו של האל לעומת אי קיומו ביחס לתגמול או לעונש. ניסוי המחשבה מיועד לחזק את המאמין בטיעון רציונלי ולא כנגד האתאיזם כפי שלעיתים נתפס.
פסקל מניח כי קיים סיכוי חיובי (גדול מאפס) לכך שהאל קיים. אם האל אכן קיים והאדם מאמין בו, הרי שיזכה לעושר נצחי בגן עדן. בעוד שאם אינו מאמין הרי שיענש לנצח בגיהנום. פסקל ייחס לתוצאות אלה ערך אינסופי, חיובי במקרה הראשון ושלילי במקרה השני. לעומת זאת אם האל אינו קיים והאדם מאמין בקיומו, ההפסד שלו מאמונת השווא הוא לדעת פסקל זניח, ואם אינו מאמין הרווח גם הוא זניח, משום שממילא חיי האדם סופיים ובמותו יחדל מלהרגיש.
מכאן, לפי פסקל, נובע שאמונה באל היא ההחלטה הרציונלית היחידה, משום שעשויה להביא לתועלת אינסופית, בעוד שההחלטה שלא להאמין עלולה לגרום להפסד אינסופי. בחישוב התוחלת, ערך ההחלטה להאמין הוא אינסוף משום שהרווח האינסופי, כשהוא מוכפל בכל הסתברות חיובית, שווה לאינסוף, בעוד שערך ההחלטה שלא להאמין הוא מינוס אינסוף.
אם אלוהים אינו קיים, אינך מפסיד דבר אם אתה מאמין בו, אך אם אלוהים קיים ואינך מאמין בו, אתה מפסיד הכול
ראו גם

תורת ההסתברות
רציונליזם
לקריאה נוספת

בלז פסקל, הגיגים, תרגם מצרפתית בצירוף מבוא והערות: יוסף אור, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשל"ו.
עדי צמח, "על כדאיות האמונה באלוהים" בתוך על הגוף, על הרוח, על מה שיש, ועל מה שראוי להיות, הוצאת מאגנס, 2001.
הערות שוליים

1 2 3 4  יש אלוהים? עמ' 155-157
דרך הניצוץ

דרך הניצוץ (ידועה גם פשוט בתור "ניצוץ", על שם ביטאונה) הייתה תנועת שמאל רדיקלי ישראלית שהוקמה באפריל 1977, על ידי קבוצה שהתפלגה מ"אוונגרד", שבעצמה הייתה פלג שפרש מ"מצפן".
היסטוריה

פעילותה העיקרית של הקבוצה הייתה הפקת ביטאון בשם "דרך הניצוץ". מקור המלה "ניצוץ", כסמל של מהפכנים, הוא בהתקוממות חיל המצב בסנט פטרסבורג ב-1825. מרד שנכשל, וחמישה ממנהיגיו הוצאו להורג, והשאר הוגלו לסיביר. הסופר אלכסנדר פושקין הבריח לכלאם מכתב, ובתשובה הם כתבו לו: "מן הניצוץ תצא להבה". מכאן שאב לנין את הרעיון לקרוא לעיתון שהוציא בראשית המאה ה-20, "הניצוץ". הקבוצה כללה עשרה פעילים שכתבו, ערכו והפיצו את הביטאון בכמה מאות עותקים בעברית ובערבית (בשם "טריק אל־שאררה") מדי שבועיים. בשנת 1984, חיו חברי הקבוצה יחד בקומונה ועברו לגור בלונדון לזמן מה, ואחר כך חזרו לישראל. את הביטאון היו מוכרים באירועים והפגנות, בנוסף הצליחו לגייס כמה מאות מנויים קבועים.
בספטמבר 1987, נחקר לראשונה אחד מחברי הקבוצה, אסף אדיב (אחיו של אודי אדיב), לאחר שחזר ממפגש של פעילי שלום בז'נבה. בפברואר 1988, ביטל הממונה על מחוז ירושלים במשרד הפנים, אליהו סויסה (שהיה אחר כך חבר כנסת של ש"ס), מכוח תקנות שעת חירום (1945), את הרישיון להפצת "דרך הניצוץ" בערבית במזרח ירושלים ויהודה ושמרון. על העיתונאי, ריבחי אל־ערורי, שכתב ותרגם עובר "דרך הניצוץ" בערבית, הוטלו שישה חודשי מעצר מינהלי, בפקודת שר הביטחון, יצחק רבין. זאת בניסיון למונע דיווחים על אירועי האינתיפאדה הראשונה שפרצה שלושה חודשים קודם לכן, עליה דיווח העיתון בהרחבה. הטענה הרשמית נגד חברי הקבוצה, הייתה שיש להם זיקה לארגון "החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין". אגודת העיתונאים ירושלים שלחה מכתב לראש הממשלה ושר הפנים יצחק שמיר, במחאה על סגירת העיתון מבלי שהואשם בעבירה כל שהיא. בנוסף, 84 עיתונאים שלחו מכתב לשר הביטחון, יצחק רבין, בו הביעו תמיכה בדרישת אגודת העיתונאים, לבטל את ההחלטה לסגור את "דרך הניצוץ", ומחו על מעצר רבחי אל־ערורי. בין החותמים היו, סילבי קשת, עמוס קינן, בועז עברון, רן אדליסט, אורי אבנרי ויהושע קנז.
במהלך חודש אפריל 1988 נעצרו ארבעה מעורכי העיתון, לאחר שהמשיכו להפיץ אותו בשם חדש, למרות ביטול הרישיון. ב-8 במאי נעצרה גם העורכת הספרותית של העיתון הדס להב. ב-20 במאי, במחאה על סגירת "דרך הניצוץ" פרסמה קבוצת עיתונאים ואנשי רוח, עיתון חד-פעמי בשם "שומר הניצוץ", בין חברי הקבוצה היו: המשורר נתן זך, אסא כשר, זאב שטרנהל, אבישי מרגלית, נורית גרץ ואילנה המרמן. לאחר שהמדינה ביקשה לעצור את חברי הקבוצה עד תום ההליכים, פנה עורך דין אביגדור פלדמן לבג"ץ, לטענתו כל פעולתם הייתה הוצאת עיתון שהיה בפיקוח מלא והדוק של הצנזורה. והם לא הפרו אף פעם את הוראת הצנזורה. בתגובה אמרה המדינה ששלושה מחברי הקבוצה חשודים בחברות בארגון אסור ומגע עם סוכן זר. על סמך מידע שסיפק השב"כ, השופט אהרון ברק אישר את המעצר עד תום ההליכים. ביולי פתחו עצורי "דרך הניצוץ" בשביתת רעב, במחאה על תנאי מעצרם, לאחר שהנשים בקבוצה הושמו בצינוק ובידוד מאז תחילת מעצרם.
ב-25 בינואר 1989 הסתיים המשפט נגד ארבעת חברי הקבוצה בעסקת טיעון ובעונשי מאסר קצרים של עד שנתיים וחצי, שכללו את הזמן שישבו במעצר. סעיף האישום החמור ביותר נגד הארבעה, מגע עם סוכן זר, בוטל כחלק מעסקת הטיעון. חברי הקבוצה הודו שהיו בקשר עם פעילי החזית הדמוקרטית.
חברי הקבוצה אסף אדיב ומיכל שוורץ, היו אחר כך פעילים בעמותת "מען" ובמפלגת דעם, אותה הקימו ב-1995. בנוסף הקימו את ביטאון "אתגר", ביטאון העוסק במאבק בעוני ובאבטלה ומשמש ביטאון מפלגת דעם.