stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרצאות על האסתטיקה
ביבליוגרפיה > תמלול ההרצאות בגרמנית > תרגומים לאנגלית

Hegel, Georg Wilhelm Friedrich (1998). Aesthetics: Lectures on Fine Art Vol 1 Vol 2. Translated by T.M. Knox. Clarendon Press, Oxford University Press. ISBN 978-0-19-823816-4.
Hegel, G.W.F. (29 ביולי 2004). Introductory Lectures on Aesthetics (באנגלית). Penguin UK. ISBN 978-0-14-191561-6. נבדק ב-9 באפריל 2022. {{cite book}}:  (עזרה)
ביבליוגרפיה > ספרות משנית

ארתור דנטו, "תזת קץ האמנות אצל הגל", תרגום: אביעד שטיר, המדרשה 13, סתיו 2010.
Adorno, Theodor W., 2004, Aesthetic Theory, Continuum International Publishing Group.
Beiser, Frederick C., "Hegel's aesthetics: An overview". The Cambridge Companion to Hegel (באנגלית). Cambridge University Press. 29 בינואר 1993. doi:10.1093/oxfordhb/9780199355228.013.26. ISBN 978-1-139-82495-8. נבדק ב-24 במרץ 2022. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
Bungay, Stephen, 1984, Beauty and Truth. A Study of Hegel's Aesthetics. Oxford: Oxford University Press.
Danto, Arthur Coleman, 1986. The Philosophical Disenfranchisement of Art. Columbia University Press.
Danto, Arthur C., 1998, After the End of Art, Princeton University Press.
Derrida, Jacques, 1987, The Truth in Painting, trans. Geoffrey Bennington & Ian McLeod. Chicago & London: Chicago University Press.
Desmond, William (1 בינואר 1986). Art and the Absolute: A Study of Hegel's Aesthetics (באנגלית). SUNY Press. ISBN 978-0-88706-150-9. נבדק ב-9 באפריל 2022. {{cite book}}:  (עזרה)
Gethmann-Siefert, Annemarie, 1984, Die Funktion der Kunst in der Geschichte. Untersuchungen zu Hegels Ästhetik. Bonn: Bouvier (in German language).
Gethmann-Siefert, Annemarie, Einführung in Hegel's Ästhetik, Wilhelm Fink (German).
Geulen, Eva, 2006, The End of Art. Readings in a Rumor after Hegel, trans. J. McFarland. Stanford: Stanford University Press.
Houlgate, Stephen (ed.), 2007, Hegel and the Arts. Evanston, Ill.: Northwestern University Press.
James, David (3 בנובמבר 2011). Art, Myth and Society in Hegel's Aesthetics (באנגלית). A&C Black. ISBN 978-1-4411-6471-1. נבדק ב-9 באפריל 2022. {{cite book}}:  (עזרה)
Lukács, György, 2002, Hegel's Aesthetics, Graduate Faculty Philosophy Journal, vol. 23, Nr 2, 87-124.
Maker, W. (ed.), 2000. Hegel and Aesthetics. New York.
Moland, Lydia L. (2019). Hegel's Aesthetics: The Art of Idealism (באנגלית). Oxford University Press. ISBN 978-0-19-084732-6. נבדק ב-9 באפריל 2022. {{cite book}}:  (עזרה)
Moyar, Dean., "Hegel's Philosophy of Art". The Oxford Handbook of Hegel (באנגלית). Oxford University Press. 15 במאי 2017. ISBN 978-0-19-935523-5. נבדק ב-24 במרץ 2022. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
Olivier, Alain P., 2003. Hegel et la Musique. Paris (French).
Peters, Julia (20 בנובמבר 2014). Hegel on Beauty (באנגלית). Routledge. ISBN 978-1-317-63523-9. נבדק ב-9 באפריל 2022. {{cite book}}:  (עזרה)
Pippin, Robert, 2009. "The Absence of Aesthetics in Hegel’s Aesthetics", The Cambridge Companion to Hegel and Nineteenth-Century Philosophy, New York .
Roche, Mark-William, 1998. Tragedy and Comedy. A Systematic Study and a Critique of Hegel. Albany. New York.
Rutter, Benjamin (29 ביולי 2010). Hegel on the Modern Arts (באנגלית). Cambridge University Press. ISBN 978-1-139-48978-2. {{cite book}}:  (עזרה)
Wyss, Beat, 1999, Hegel's Art History and the Critique of Modernity. Cambridge: Cambridge University Press.
Winfield, Richard Dien, 1996. Stylistics. Rethinking the Artforms after Hegel. Albany, Suny Press.
הערות שוליים

↑  Hegel, Georg Wilhelm Friedrich (1975a). Aesthetics: Lectures on Fine Art. Oxford University Press, p.427
1 2 3  Moland, Lydia L. (2019). Hegel's Aesthetics: The Art of Idealism. Oxford University Press.
↑  ירמיהו יובל, חידה אפלה: הגל, ניטשה והיהודים, הוצאת שוקן, 1996
↑  Houlgate, Stephen (ed.), 2007, Hegel and the Arts. Evanston, Ill.: Northwestern University Press.
↑  סטיבן הולגייט האתסטיקה של הגל באתר האנציקלופדיה לפילוסופיה של סטנפורד (באנגלית)
↑  Martin Heidegger, Gesamtausgabe, vol. 5, Frankfurt, 1977, p. 68.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4306432-2 
לפי הגל האתונאים תפסו את משמעות הפסל "אתנה פרתנוס" במהותו התבונית מיידית, ללא צורך בשיפוט רפלקסיבי.
הגל מקדיש חלק ניכר מהדיון באמנות הסינגולרית לויליאם שייקספיר
הסקר הארכאולוגי של ישראל

רכבי סקר ישראל במעלה עקרבים
עיגון ופינוי הסולם מעל מערת האימה במדבר יהודה בשנת 1953
משלחת הסקר הארכאולוגי של ישראל בראשותו של יוחנן אהרוני במדבר יהודה. במרכז משה כוכבי. משמאל יוסף אבירם, שנות ה-60-50
ראשון הג'יפים בסקר החרום
מחנה הסוקרים בסקר ישראל בנחל סרפד
סקר ישראל בשדות במפת באר טוביה
מבנים חשופים במצוק הנחל בסקר בכפר ג'לדייה ששכן מצפון לניר בנים של היום
הסקר הארכאולוגי של ישראל מטרתו לסקור את שטחי מדינת ישראל במטרה למפות ולתעד את אתריה הארכאולוגים. במסגרת הסקר עליו מופקדת רשות העתיקות האתרים ממופים, נמדדים, מצולמים ונאסף אודותם מידע מגוון.
היסטוריה

מאז ימי הביניים פקדו נוסעים את ארץ ישראל, העלו על הכתב ופרסמו את רשמיהם שלא נשאו אופי מדעי או שיטתי. בתחילת המאה ה-19 גדל חלקם של אנשי המדע בקרב הפוקדים את ארץ ישראל והמחקר התמקצע. ביניהם אפשר למנות את אולריך יאספר זטצן, הנרי בייקר טריסטראם, ויקטור גרן, ויליאם פרנסיס לינץ' אדוארד רובינסון ונוספים. תחומי התעניינותם היו מגוונים ולא התרכזו בהכרח בארכאולוגיה, אבל בספריהם הם מתעדים גם אתרים שתורמים היום למידע במיוחד לגבי אתרים שנעלמו עם השנים.
הסקר הראשון הגדול של שטח ארץ ישראל בוצע על ידי הקרן לחקר ארץ ישראל, קרן בריטית שהוקמה בשנת 1865. הסקר ששמו סקר ארץ-ישראל המערבית שם לו למטרה למפות את כל ארץ ישראל שממערב לנהר הירדן, מנהר הליטני שבצפון ועד נחל באר שבע שבדרום. הסקר החל בינואר 1872. בין מנהלי הסקר היו קלוד קונדר והורציו קיצ'נר. סקר זה פרסם בשנת 1880 את מפת הקרן לחקר ארץ ישראל. מפה זאת ממשיכה לשמש את החוקרים השונים.
בתקופת המנדט הבריטי, כמעט ולא נערכו סקרים ארכאולוגים. מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט התרכזה בחפירות ארכאולוגיות. הקרן לחקר ארץ ישראל הקימה את בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בארץ ישראל ושיתפה פעולה עם מחלקת העתיקות, אבל גם היא עסקה בעיקר בחפירות. מנהל הסקרים במחלקת העתיקות היה פיליפ לנגסטף אורד גיא, הוא מילא תפקיד זה עד 1927. לאחר מכן מונה למנהל בית הספר הבריטי לארכאולוגיה, ובתפקידו זה ביצעה סקר במישור החוף והנגב. הסקר שהתקיים בין השנים 1939-1936, לא פורסם מעולם. עם הקמת מדינת ישראל, נקלט גיא במחלקת העתיקות הישראלית ושימש בתפקיד מנהל חפירות וסקר עד מותו בשנת 1952.
היסטוריה > הסקר לאחר קום המדינה

לאחר קום המדינה הציע שמואל ייבין, המנהל הראשון של מחלקת העתיקות לדוד בן-גוריון ”לערוך סקר ארכאולוגי בשטח מדינת ישראל, כדי שבדורות הבאים ידע כל אחד במדינה מה צפון בשטח המדינה החדשה”. לאחר קום המדינה נעשו בישראל סקרים שונים ברזולוציות שונות, אבל לא בוצע סקר שיטתי של כל שטח ישראל. הפעילות בנושא הסקרים הלכה וגדלה.
אחד החלוצים בסקר הנגב היה נלסון גליק. הוא סקר אותו בסוף שנות ה-40 ושנות ה-50 של המאה ה-20. הסקר שלו התקיים בנגב ובעבר הירדן. הוא זיהה 1,500 אתרים מתוכם 500 בנגב שעיקרם היו אתרים מתקופת הברזל והתקופה הנבטית עוזרו היה בנו רותנברג. רותנברג החל בשנת 1959 בסקר הערבה הדרומית שהתרכז בחקר תעשיית הנחושת שהביא לפיתוח ענף הארכאומטלורגיה. בסקר התגלו 194 אתרים מצומת קטורה דרומה, חלקם כבר תועדו לפני כן.
פרישתו של דוד בן-גוריון בשנת 1953 לנגב הגבירה את ההתעניינות באזור זה. שמואל ייבין הורה לעמנואל ענתי שהיה בתחילת דרכו כארכאולוג לרדת לנגב. הסקר בוצע ללא ציוד מסודר, ללא מפות טופוגרפיות למעט מפה בקנ"מ של 1:250000. בסקר זה גילה את הר כרכום, נושא בו עסק שנים רבות.
במקביל לסקר הנגב והערבה נערכו בשנות ה-50 סקרים נוספים. יעקב עולמי ערך סקר אתרים פרהיסטוריים בכרמל, ונ' צורי ערך סקר בעמק בית שאן.
ב-1954 התקיים כנס של סוקרים במכללת אורנים בטבעון. הכנס שימש להנחת קווי יסוד לסקר שיטתי של ישראל. אזור הצפון חולק ל-44 אזורים. הסקר באזור זה נוהל על ידי יוחנן אהרוני הוא נעשה באמצעות 47 סוקרים מתנדבים מיישובים הסמוכים לאזורים שנסקרו. הסקר באזור הצפון פורסם בספרו שיצא בשנת 1956 בשם "סקר בגליל: יישובים ישראלים וחרסיהם" שעסק בהתנחלות השבטים. ממצאי הסקר הביאו להכרה בחשיבותו והובילו בהמשך להקמת האגודה.
בשנות ה-50 היה יוחנן אהרוני חלוץ סוקרי מדבר יהודה. בתקופה זאת יצאו 4 משלחות לסקור את מערות מדבר יהודה ומבנים עתיקים. הסקרים שהתקיימו בשנים 1953, 1955, 1956 ו-1960 נערכו בין עין גדי ומצדה. הסקרים נערכו על ידי מתנדבים מהתנועה הקיבוצית לעיתים תוך סיכון עצמי גבוה. אחת המערות שנסקרה הייתה מערת האיגרות, את הממצאים במערה גילה יגאל ידין. פסח בר אדון גילה בשנת 1961 את מערת המטמון בה התגלה מטמון נחל משמר.
היסטוריה > הסקר במסגרת רשות העתיקות

בקיץ 1988, קיבל אמיר דרורי את ניהול אגף העתיקות במשרד החינוך. הוא הביא למהלך של הקמת רשות העתיקות. ב-1 בספטמבר 1989 אושר חוק רשות העתיקות, המגדיר את תחומי פעולתה ואחריותה של רשות העתיקות, וב-1 באפריל 1990 נוסדה רשמית רשות העתיקות, הכפופה למשרד החינוך. ואמיר דרורי היה מייסדה ומנהלה הראשון.
בעקבות הקמת הרשות חדלה האגודה לסקר ארכאולוגי להתקיים. האחריות על נושא הסקרים עבר מהאגודה לרשות ורבים מעובדי האגף והאגודה נקלטו ברשות העתיקות. ברשות העתיקות הוקם ענף סקרים בתחום חפירות סקר ומחקר ברשות העתיקות שמרכז את פעילות הסקרים. האגודה העבירה לרשות העתיקות את כל ארכיון הסקרים שלה. אחת הבעיות שבהן ניתקל נושא הסקר בעת המעבר לרשות העתיקות היה נושא מיעוט הפרסום. הסקר סבל ממיעוט תקציבים. מהקמת הרשות ועד שנת 2014 נסקרו במסגרת הרשות 13 מפות חדשות.
הרשות עסקה בקידום פרסום הסקרים שכבר נעשו באתר האינטרנט של הסקר. בין השנים 1995-1990 בתקופתו של ראש התחום אלון דה גרוט, פורסמו 15 מפות. אחריו בין השנים 2002-1995, ניהל את תחום הסקר ד"ר מרדכי היימן. בתקופתו פורסמו 10 מפות וכן הוכנס השימוש במערכות מידע גאוגרפי (GIS). בתקופתו החל גם לפעול "סקר פיתוח", סקר הנעשה במרחב מסוים המיועד לפיתוח במטרה לאתר את האתרים הארכאולוגים הקיימים בשטח לפני פיתוחו, סוג סקר זה הפך במשך הזמן למקור העיקרי למימון סקרים ארכאולוגים ברשות העתיקות. בין השנים 2010-2002 תחום הסקר נוהל על ידי יהודה דגן. בתקופתו פורסמו 10 מפות. בתקופה זאת גם הוחלט להפסיק לפרסם את הסקרים בכתב ובמקום זאת להעלותם לאתר האינטרנט כולל העלאת כל הסקרים שכבר יצאו בדפוס. בשנת 2011 מונה לראש תחום הסקר עפר שיאון. בתקופתו עד שנת 2014 הושלם פרסומן של 30 מפות הנותרות מתקופת ימי האגודה.
שיטת העבודה במסגרת הסקר

השטח של מדינת ישראל חולק לריבועים ששטחם 100 קמ"ר. השטחים שמיועדים לפיתוח מקבלים עדיפות בבחירת אזורי הסקר וזאת במטרה להקדים את הפיתוח ולמפות את האתרים בטרם ייהרסו על ידי פעולות פיתוח ובנייה. עורכי הסקר עובדים עם מפות בקנה מידה של 1:20,000, שטח כל מפה הוא 10X10 ק"מ, המהווה יחידת סקר בסיסית של חוליית סקר ספציפית. הסוקרים עוברים שיטתית ברגליים באזור של יחידת הסקר הבסיסית. המידע הנאסף בשטח מעובד בהמשך ביחד עם מידע הנאסף ממקורות שונים.
הסקרים שהוצעו פורסמו כספרים. כל סקר כלל מפת סקר ורשימת האתרים, אופי האתרים תוך תיאור השרידים שנמצאו בו על פי תקופות, המקום שלהם בנוף, איורים, צילומים, מפות תקופתיות וכן רשימה ביבליוגרפית. כן כלל כל ספר מפתחות האתרים לפי א-ב של שמות האתרים ומפתח נוסף לפי תקופה. האתרים במפה מוצגים בסדר גאוגרפי מצפון לדרום וממערב למזרח.
שמות האתרים מתבססים על מקורות שונים, ביניהם השמות שמופיעים במפת הקרן לחקר ארץ ישראל, השמות מימי השלטון הבריטי וכן השמות המוכרזים ב"רשימת מצבות ואתרים היסטוריים"
מפת ארץ ישראל חולקה במקור ל-267 ריבועים. הספרור מתחיל בצפון מערב והולך בשורות מזרחה ודרומה. רוב הריבועים על קו החוף כוללים גם שטחים בתוך הים. מפה מספר 1 היא מפת אכזיב. מפה מספר 267 מפת אילת הדרומית ביותר. לאחר מלחמת ששת הימים נוספו ריבועים נוספים של שטחי רמת הגולן ויהודה ושומרון שעברו לשליטת מדינת ישראל. הספרור המקורי לא שונה, והריבועים החדשים באותו גודל של 10X10 ק"מ קיבלו מספרי משנה של הריבוע הקרוב אליהם. ברמת הגולן נוספו 14 מפות סקר. וביהודה ושומרון נוספו 44 מפות סקר. בנוסף נוספו עוד 3 מפות סקר: מפה 48/1 הנמצאת בתוך הים מול קיסריה ממערב למפת בנימינה שמספרה 48. מפת הרצליה-מערב, נמצאת בים ממערב למפת הרצליה שמספרה 69, ומפה 251/1 מפת הר עיט מזרח בערבה. סה"כ כל שטחה של ארץ ישראל מחולק ל-328 ריבועים, כשכל ריבוע הוא מפת סקר נפרדת. המפות הצפוניות ביותר הן ברמת הגולן: מפות 8/1 מפת הר דב, ומפה 8/2 מפת כתף חרמון. המפות המזרחיות ביותר נמצאות ברמת הגולן: מפת הר עקש - 15/2, דרומית לה מפה הר פרס - 18/3 ומפת גבעת אורחה - 36/3 מדרום למפת הר פרס.
אתר האינטרנט של הסקר

בשנת 2006 לערך, החליטה רשות העתיקות להפסיק להדפיס את ספרי הסקר ובמקומו להעלות לרשת אתר אינטרנט, כך שכל המידע יהיה זמין לציבור. האתר הושק בשנת 2009 אז עלתה לאתר מפה 49, מפת רגבים. בשנת 2010 עלתה מפה 256, מפת בקעת סיירים שבנגב. האתר קיבל תנופה גדולה בשנת 2011 ובשנה זאת הועלו מפות נוספות רבות. בדף הראשי של האתר מופיעה מפת ארץ ישראל מחולקת לריבועים של מפות הסקר, המסומנים בצבעים שונים לפי מצב הסקר. לחיצה על ריבוע המפה תביא להעלאת המידע הקשור לאותו ריבוע סקר. המידע מופיע בשתי לשוניות:
לשונית מבואות - הכוללת מידע המתייחס לכל מפת הסקר כגון שמות הסוקרים והעורכים, אם הייתה מהדורה מודפסת: מועד פרסום המהדורה. שנת העלאה לאתר האינטרנט. מידע כללי המתייחס לניתוח אזור מפת הסקר על פי האתרים שנסקרו. חלוקת האתרים לפי תקופות. מפות תקופתיות של מפת הסקר ורשימה ביבליוגרפית.
לשונית אתרים - הכוללת רשימה של אתרים שנסקרו לפי שמות האתרים, כשליד כל שם מופיע מספר האתר באותה מפת סקר. מספר האתר ליד השם זהה למספר האתר במפה.
לחיצה בלשונית אתרים על אתר מסוים מעלה בלשונית נוספת את המידע על האתר. והוא כולל את שם האתר בעברית, שמות נוספים, מספר שדה, קואורדינטות ברשת ישראל החדשה וברשת הבינלאומית, התקופות ההיסטוריות שנמצאו באתר על פי הממצאים בשטח, וכן תיאור הממצאים והשרידים בשטח. רשימה ביבליוגרפית המתייחסת ספציפית לאתר, תמונות ומפות אם יש כאלה וכן שרטוט ממצא קטן. לא כל אתר כולל את כל המידע פי רמת הפירוט שצוינה. לחיצה על הלשונית, גורמת גם לסימון האתר במפת הסקר בנקודה חומה בולטת, המקלה על מציאת האתר במפה.
האתר מאפשר באמצעות קישור בראש האתר מימין לקבל את רשימת כל המפות שנסקרו לפי סדר א-ב של שמות מפות הסקרים. הרשימה כוללת ליד השם את מספר המפה ושמות הסוקרים. בנוסף האתר מאפשר לבצע חיפוש לפי הפרמטרים הבאים:
שם המפה
שם האתר
תקופה
סוג ממצא
שם סוקר
חיפוש לפי טקסט חופשי
אתר האינטרנט של הסקר > מצב השלמת הסקר

המפות באתר מסומנות בצבעים שונים לפי מצב השלמת הסקר (נתוני ההשלמה נכונים ליום ה-3 במאי 2015):
צבע ירוק כהה - הסקר פורסם בספר בלבד ולא עלה עדיין לאתר האינטרנט. - רק מפת אשקלון מס' 92.
צבע ירוק בהיר - פורסם כספר ובאתר האינטרנט - 52 מפות
צבע סגול - פורסם באתר בלבד. - 61 מפות
צבע כחול - סקר הנמצא בעריכה שמשמעותו שהסקר בשטח הסתיים ודוח הסקר נמצא בכתיבה ועריכה - 48 מפות
צבע אדום - סקר פעיל - 10 מפות
צבע צהוב - סקר שטח גמור שמשמעותו שעבודת השדה הסתיימה ויש לאסוף את החומר ולכתבו - 8 מפות
צבע לבן - שטח שלא נסקר - 69 מפות
צבע אפור - רישיון עבר שמשמעותו שניתן רישיון לביצוע סקר, אבל הסקר לא בוצע או בוצע באופן חלקי בלבד - 32 מפות
צבע חרדל - מפות בשטחי יהודה ושומרון (באחריות קמ"ט עתיקות בממשל הצבאי) - 67 מפות
סה"כ סקרים שהושלמו הם 114 מפות המהווים 34.7% מסך השטח המתוכנן לסקירה. באתר האינטרנט יש 113 מפות זמינות.
לקריאה נוספת > בעברית

עפר שיאון, "הסקר הארכאולוגי של ישראל", קדמוניות, חוברת מ"ז 148 תשע"ה 2014, עמ' 66-58
אברהם רונן, "זיכרונות מראשית הסקר הארכאולוגי של ישראל", קדמוניות, חוברת מ"ז 148 תשע"ה 2014, עמ' 71-67
אדם זרטל, "סקר הר מנשה", שלושים ושבע השנים הראשונות", קדמוניות, חוברת מ"ז 148 תשע"ה 2014, עמ' 79-72
משה הרטל, "הסקר הארכאולוגי כמקור לתולדות הגולן", קדמוניות, חוברת מ"ז 148 תשע"ה 2014, עמ' 89-80
יהודה דגן, "מפעל הסקר בשפלת יהודה: סיכום ביניים", קדמוניות, חוברת מ"ז 148 תשע"ה 2014, עמ' 96-90
יהודה נבו. סקר ארכאולוגי בעמק החולה: ערכה מרים דיין .הקרן הקימת לישראל. המועצה האזורית גליל עליון. בית אוסישקין, מכון לטבע של עמק החולה בקבוץ דן,
מוטי היימן, "מפלמר עד GIC: היבטים מתודולוגיים של סקר ברזולוציה גבוהה בדרום הארץ", קדמוניות, חוברת מ"ז 148 תשע"ה 2014, עמ' 101-97
יוסי סטפנסקי, "בין אילת לכנרת: הסקר הארכאולוגי ברמת כורזים ובצפון הכנרת", קדמוניות, חוברת מ"ז 148 תשע"ה 2014, עמ' 109-102
עוזי אבנר, "סקר ארכאולוגי באזור אילת", קדמוניות, חוברת מ"ז 148 תשע"ה 2014, עמ' 120-110
ויקטור גרן, תיאור גאוגרפי, היסטורי וארכאולוגי של ארץ ישראל, ירושלים 1984 (1874).
שמעון דר, התפרוסת היישובית של מערב השומרון בימי הבית השני, המשנה והתלמוד והתקופה הביזאנטית א-ב, עבודת דוקטור, אוניברסיטת תל אביב. יצא לאור בהוצאת החברה להגנת הטבע, 1982
מרדכי היימן, דגמי יישוב קדומים בהר הנגב, עבודת דוקטור, האוניברסיטה העברית ירושלים 1992.
אדם זרטל, סקר הר מנשה א, קער שכם, תל אביב 1992.
אדם זרטל, הר מנשה ב העמקים המזרחיים וספר המדבר, חיפה 1996.
משה כוכבי (עורך), יהודה שומרון וגולן סקר ארכאולוגי בשנת תשכ"ח, ירושלים תשל"ב.
יצחק מגן וישראל פינקלשטיין (עורכים), סקר ארכאולוגי בארץ בנימין, ירושלים תשנ"ג. הוצאת המינהל האזרחי - רשות העתיקות, 1993,
מנחם מרקוס מדבר יהודה הדרומי, ירושלים 1984.
יעקב עולמי, סקר ארכאולוגי של ישראל, מפת דליה (31), ירושלים 1981.
מנחם מרקוס, הר הכרמל : סקר נוף ומסלולי טיול - הוצאת רשות שמורות הטבע, 1997
מנחם מרקוס, רמות מנשה : סקר נוף ומסלולי טיול, הוצאת רשות שמורות הטבע, 1995
תמונות מאוסף סקר ארכאולוגי של ישראל מתוך האוספים הדיגיטליים של ספריית יונס וסוראיה נזריאן, אוניברסיטת חיפה
לקריאה נוספת > באנגלית

Conder, Claude Reignier and H.H. Kitchener (1881): The Survey of Western Palestine: Memoirs of the Topography, Orography, Hydrography, and Archaeology. London:Committee of the Palestine Exploration Fund. Vol 1 The full text, archive.org, can download PDF.
The Survey of Eastern Palestine. Memoirs of the Topography, Orography, Hydrography, Archaeology, etc. V.1--The 'Adwân Country (1889)
Conder, Claude Reignier and H.H. Kitchener (1881): The Survey of Western Palestine: Memoirs of the Topography, Orography, Hydrography, and Archaeology. London: Committee of the Palestine Exploration Fund. Vol 2 The full text, archive.org, can download PDF.
Conder, Claude Reignier and H.H. Kitchener (1881): The Survey of Western Palestine: Memoirs of the Topography, Orography, Hydrography, and Archaeology. London: Committee of the Palestine Exploration Fund. Vol 3 The full text, archive.org, can download PDF.
C. M. Dauphin and S. Gibson, Ancient Settlements in their Landscapes: The Results of Ten Years of Survey on the Golan Heights (1978-1988). BAIAS 12: 7 - 31.1992-3
S. Gibson, Landscape Archaeology and Ancient Agricultural Field Systems in Palestine. Ph.D.diss. University College. London.1995.
M. Haiman. Preliminary Report of the Western Negev Highlands Emergency Survey. IEJ 39: 173-191.1989.
I. Finkelstein, Z. Lederman and S. Bunimovitz, (eds.), Highlands of Many Cultures the Southern Samaria Survey the Sites. I Finkelstein and Z. Lederman Tel Aviv 1997.
הערות שוליים

↑  עפר שיאון, "הסקר הארכאולוגי של ישראל", קדמוניות, חוברת מ"ז 148 תשע"ה 2014, עמ' 66-58
↑  עוזי אבנר, סקר ארכאולוגי באזור אילת", קדמוניות 148, 2014, עמ' 110
↑  עפר שיאון, "הסקר הארכאולוגי של ישראל", קדמוניות, חוברת מ"ז 148 תשע"ה 2014, עמ' 60
↑  עפר שיאון, "הסקר הארכאולוגי של ישראל", קדמוניות, חוברת מ"ז 148 תשע"ה 2014, עמ' 61-60
↑  עפר שיאון, "הסקר הארכאולוגי של ישראל", קדמוניות, חוברת מ"ז 148 תשע"ה 2014, עמ' 61
↑  עמוס כרמלי, סקר ארכאולוגי ארצי יפתח בחודש אוגוסט, דבר, 20 ביולי 1964
↑  עפר שיאון, "הסקר הארכאולוגי של ישראל", קדמוניות, חוברת מ"ז 148 תשע"ה 2014, עמ' 62-61
↑  עתלית, באתר הסקר הארכאולוגי של ישראל
↑  חיפה מערב, באתר הסקר הארכאולוגי של ישראל
↑  עופר אדרת, מוכר הפסנתרים שגילה את נחלות שבטי ישראל, באתר הארץ, 25 בפברואר 2016
↑  עפר שיאון, "הסקר הארכאולוגי של ישראל", קדמוניות, חוברת מ"ז 148 תשע"ה 2014, עמ' 62
↑  עוזי אבנר, "הסקר ארכאולוגי באזור אילת", קדמוניות, חוברת מ"ז 148 תשע"ה 2014, עמ' 110
↑  עפר שיאון, "הסקר הארכאולוגי של ישראל", קדמוניות, חוברת מ"ז 148 תשע"ה 2014, עמ' 63-62
↑  עפר שיאון, "הסקר הארכאולוגי של ישראל", קדמוניות, חוברת מ"ז 148 תשע"ה 2014, עמ' 64
↑  יואל רפל, אמיר דרורי מנהל אגף העתיקות, מעריב, 24 ביוני 1987
↑  חוק רשות העתיקות, באתר רשות העתיקות
↑  ילקוט הפרסומים מס' 1091, מיום 18 במאי 1964, לרבות תיקונים ותוספות מאז ועד 1998
הרמן השמיני, מרקיז באדן-פפורצהיים

הרמן השמיני, מרקיז באדן-פפורצהיים (1201-1300 בערך) היה מרקיז של באדן-פפורצהיים.
ביוגרפיה

הרמן היה בנם של הרמן השביעי, מרקיז באדן-באדן ואשתו אגנס מטרוהדינגן. מ-1291 ועד מותו, הוא שלט בבאדן-פפורצהיים, החלק הצפוני של מרקיזות באדן, יחד עם אחיו רודולף הרביעי. לאחר מותו ירש אותו אחיו רודולף הרביעי.
לקריאה נוספת

פרידריך פון ויך. "Karl Ludwig Friedrich"‏. Allgemeine Deutsche Biographie (בגרמנית). p. Onlinefassung.
ראו גם

מרקיזות באדן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 120299668X  VIAF: 844157952104765600008   WorldCat (עם VIAF): 844157952104765600008
הפועל קריית טבעון (כדורמים)

| --- | --- |

 מידע כללי
 שם מלא:  הפועל קריית טבעון
 כינוי:  טבעון
 תאריך ייסוד:  1956
 אצטדיון:  בריכת חנה סנש
 יו"ר:  מרדכי אלדר
 מאמן:  סרדן אקסנטייביץ'
 ליגה:  הליגה הלאומית בכדורמים
הפועל קריית טבעון הוא מועדון כדורמים ישראלי, הנמנה עם מועדוני הכדורמים המובילים והוותיקים בישראל. המועדון מתחרה בליגת הלאומית, ליגת הכדורמים הבכירה בישראל. מגרשה הביתי של הקבוצה הוא בריכת חנה סנש שבקריית טבעון. הפועל קריית טבעון היא מחזיקת גביע המדינה בכדורמים המכהנת (2017).הפועל קריית טבעון היא בנוסף אלופת המדינה בכדורמים (2021).
במהלך שנות קיומה, זכתה הקבוצה ב-9 אליפויות ו-17 גביעי מדינה. חמש פעמים זכתה הקבוצה בדאבל (1998, 1999, 2000, 2001, 2011).
היסטוריה

בשנת 1955 הוקמה אגודת הפועל קריית טבעון בכדורמים ומאז הפכה לשם דבר בענף ועימה הפך הספורט למוביל בקרית טבעון ובישובי הסביבה.
האגודה הוקמה בימיה הראשונים על ידי יהודים שעלו לארץ מהונגריה ורומניה וראשית שיחקו בשכונת בת גלים בחיפה עד שהגיעו לכמה יישובים בצפון בהם קריית טבעון והמשיכו לשחק את המשחק. כבר מההתחלה היה מיזוג בין שחקני הכדור מים לשחיינים וחלקם שיחקו בקבוצה המקומית ושחו בנבחרת המקומית במקביל. בשנת 1957 החל מיכה קניץ לאמן ילדים ונוער בכדורמים, והקים את אגודת הפועל קריית טבעון בכדורמים. בשנת 1962, בעקבות חילוקי דעות במועדון הפועל חיפה, פרשו ממנה מרבית השחקנים בהנהגתו של קניץ, ועברו להפועל קריית טבעון, בה שימש קניץ כמאמן-שחקן. הקבוצה שילבה נוער מטבעון וותיקים מחיפה, והשתלבה בצמרת הליגה הלאומית בכדורמים. בין מאמני הקובצה היה וילי ראושניץ שאימן גם נבחרת ישראל.
האגודה היא קבוצת הכדורמים הוותיקה במדינת ישראל. במשך השנים היא הפכה לבית גידול לשחקני הכדורמים של הצפון וסיפקה שחקנים ושחיינים רבים לנבחרות ישראל בכדורמים ובשחייה.
בראשית שנות ה-90 שיחקו באגודה שחקנים זרים, כמו קפטן נבחרת קזחסטן סרגיי דורדזוב ששיחק בשתי אולימפיאדות, שחקני נבחרת הונגריה קלמן טוט, תאמש יואנס, בלה תמאש ושחקנים מרומניה ורוסיה.
שחקנים בולטים בעבר

צבי גבישי
מיכה קניץ
עודד רוזנפלד
יחיאל מוזס
יאיר שבזין
יורם שניידר
רוני קרן
סמי קרן
רפי מלמן
פלגי רוזנפלד
מיקי וייצן
אוהד בן דרור
בר רהב
בשני העשורים האחרונים בלטו השחקנים הישראלים: האחים אפי ודני זהבי, מושיקו הרשקוביץ, אמיר ויינברג, רן שחם, אלדד חצור ששיחק גם באוניברסיטת ברקלי בארצות הברית, האחים בן ונוי זלץ, עמית סקר ששיחק גם במכללת סנטה ברברה, גיא איתן, יאיר אהרון, יוני פינסקי, גד סטרוגו מעוז גבר ועוד.
המשבר המזרחי הגדול

המשבר המזרחי הגדול של 1875–1878 החל בשטחי האימפריה העות'מאנית בחצי האי הבלקני בשנת 1875, עם פרוץ מספר מרידות ומלחמות שהביאו להתערבות של מעצמות בינלאומיות, והסתיים עם הסכם ברלין ביולי 1878.
המשבר נקרא גם בסרבו-קרואטית: Velika istočna kriza; בטורקית: Şark Buhranı ("משבר מזרחי", למשבר בכלל), בטורקית: Ramazan Kararnamesi ("צו הרמדאן", בגין המחדל הריבוני שהוכרז ב-30 באוקטובר 1875) בטורקית: 93 Harbi ("מלחמת 93", למלחמות בחצי האי הבלקני בין 1877 ל-1878, הכוונה במיוחד למלחמה העות'מאנית-רוסית, שנת 1293 בלוח הרומי האיסלאמי המקבילה לשנת 1877 בלוח הגרגוריאני).
רקע

מצב הממשל העות'מאני בבלקן המשיך להידרדר לאורך המאה ה-19, כאשר השער הנשגב איבד מדי פעם שליטה על מחוזות שלמים. רפורמות שנכפו על ידי מעצמות אירופה לא הביאו מעט לשיפור תנאי האוכלוסייה הנוצרית, ובו בזמן הצליחו לא לרצות חלק נכבד מהאוכלוסייה המוסלמית. בוסניה סבלה לפחות משני גלי מרד מצד האוכלוסייה המוסלמית המקומית, האחרון ב-1850. אוסטריה התגבשה לאחר המהומה של המחצית הראשונה של המאה ושאפה להחיות מחדש את מדיניות ההתרחבות ארוכת השנים שלה על חשבון האימפריה העות'מאנית. בינתיים, הנסיכויות האוטונומיות הנומינליות, העצמאיות בפועל של סרביה ומונטנגרו, ביקשו להתרחב גם לאזורים המאוכלסים על ידי בני ארצם. הרגשות הלאומניים ורגשות האיחוד היו חזקים וקיבלו עידוד על ידי רוסיה וסוכניה.
רקע > משבר כלכלי עות'מאני וברירת מחדל

ב-24 באוגוסט 1854, במהלך מלחמת קרים, לקחה האימפריה העות'מאנית את ההלוואות הזרות הראשונות שלה. האימפריה קיבלה הלוואות לאחר מכן, בחלקן למימון בניית מסילות ברזל וקווי טלגרף, ובחלקן כדי לממן גירעונות בין ההכנסות לבין ההוצאות המפוארות של החצר הקיסרית, כגון בניית ארמונות חדשים על מצר הבוספורוס בקונסטנטינופול. כמה פרשנים פיננסיים ציינו כי תנאי ההלוואות הללו היו נוחים במיוחד לבנקים הבריטיים והצרפתים (בבעלות משפחת רוטשילד), מה שהקל עליהם, בעוד שאחרים ציינו שהתנאים משקפים את נכונותו של הממשל הקיסרי למחזר כל הזמן את חובותיו. סכום כסף גדול הוצא גם לבניית אוניות חדשות עבור הצי העות'מאני בתקופת שלטונו של הסולטאן אבדילאזיז (בשנים 1861–1876). ב-1875 היו לצי העות'מאני 21 אוניות מערכה ו-173 ספינות מלחמה מסוגים אחרים, שהיוו את הצי הימי השלישי בגודלו בעולם אחרי הצי הבריטי והצרפתי. אולם כל ההוצאות הללו הטילו עומס עצום על האוצר העות'מאני. בינתיים, בצורת קשה באנטוליה ב-1873 ושיטפונות ב-1874 גרמו לרעב ולחוסר שביעות רצון נרחבת בלב האימפריה. המחסור החקלאי מנעו את גביית המיסים הדרושים, מה שאילץ את הממשלה העות'מאנית להכריז על מחדל ריבוני בהחזרי הלוואות הזרות שלה ב-30 באוקטובר 1875 ולהגדיל את המיסים בכל מחוזותיה, כולל הבלקן.