stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיכל נגן
הערות שוליים

↑  יקיר אנגלנדר, נעים להכיר - מיכל נגן,, דעות 25, 2006
1 2  מיכל נגן, מאחידות למיוחדות, דעות, גליון 57, יולי 2012, דעות 57, 2012
↑  מיכל נגן, דתיות בצבא פורצות מסגרות, ישראל היום, 21/12/2016
↑  מיכל נגן, חיילת תורנית יש דבר כזה, באתר בית הלל
1 2  אלעזר שטרן, ח"כ, נתונים על גיוס דתיות לצה"ל, באתר כנסת ישראל, ‏22 במאי 2017
↑  ארגון חותם, בודדה במערכה - סיפורה של חיילת דתיה, ‏26 בינואר 2017
↑  חדשות ערוץ 20, מיכל נגן נפגשה עם הרמטכ"ל, באתר טוויטר, ‏7 נובמבר 2017
↑  בתאל קולמן, ראשת בראש: הרבנית מיכל נגן והרב ברוך מחפשים מכנה משותף,, מקור ראשון, 02/04/2018
↑  קובי נחשוני, ראשי מכינות נגד הרב לוינשטיין: "זלזל ובז ללוחמות בצה"ל", באתר ynet, 8 במרץ 2017
↑  יהודה שלזינגר, לילך שובל, הרמטכל נפגש עם רבנים - לא להדרת נשים, ישראל היום, 23/03/2017
↑  שירית אביטן-כהן, שיחה עם ראשי מכינות על גיוס נשים, NRG, 16/04/2017
↑  רועי שרון, זו הדרך שלך'- תשובת החיילות הדתיות למתקפת הרבנים,, באתר כאן 11, ‏18 במרץ 2018
↑  מיכל נגן, חוות דעת לבג"ץ - הדיון צריך להיות פרגמטי, בגץ, 09/11/2020
↑  יפעת ארליך, רק שהזכוכית לא תתנפץ על ראשה של חיילת, באתר ynet, 11 בנובמבר 2020
↑  נטענאל בנדל, כתב הארץ בבית המשפט הגבוה לצדק, נשיאת העליון: קראנו את דבריה של הרבנית נגן, הארץ, 09, נובמבר, 2020
↑  26 בפברואר 2022 בדף הפייסבוק שלה, ואחר כך כמעט מדי שבוע בבלוג באתר ראשונות
↑    מיכל נגן, ‏זה לא ייגמר אם לא נדבר, בעיתון מקור ראשון, 18 ביולי 2021
↑  מערכת מקור ראשון, 50 המשפיעים בציונות הדתית, באתר מקור ראשון, ‏02/02/2021
הרבנית מיכל נגן
מלי דה-קאלו

Mali De-Kalo in her studio

מלי דה-קאלו (נולדה ב-12 בדצמבר 1960) היא אמנית רב-תחומית שעיקר עיסוקה בעשור האחרון הוא במיצבי וידאו גדולי-ממדים. נקודת המוצא לעבודותיה היא צילום. בעבודות הווידאו שלה, דה-קאלו הופכת את ההתבוננות בתצלום לטריגר לבחינת החברה והתרבות הישראלית על מרכיביה השונים. במסגרת מתודת העבודה שפיתחה בשנים האחרונות התצלום מתפקד כמסמך, שעל אף היותו דו-ממדי, רגעי וחתום, הוא מוסר אינפורמציה ומאפשר דיאלוג עם חברה, תרבות, זמן ומקום. דיאלוג זה לוקח את החירות להטיל ספק, לפקפק בסמכות הארכיונית המיוחסת לצילום כעדות ולאפשר ריבוי עמדות כלפי הנרטיב המוסכם על מה שהיה. עד 2015 עבודות הווידאו שלה נגעו בהיבטים שונים של הסוביקט האמהי ואפשרות התקיימותו במערך המשפחתי הכולל. בעבודות הווידאו, הצילום והציור שלה היא מטפלת באופני ההתבוננות שונים על הטריטוריה המשפחתית בכלל ובמרכיב האמהות בפרט. עבודות הווידאו שלה עשויות לרוב באסטרטגיה קולנועית של Story Telling כשהמימד הסיפורי-דוקומנטרי הוא מרכיב חשוב ומשמעותי.
השכלה

1985, תואר ראשון, המחלקה לאמנות, באקדמיה לאמנות 'בצלאל', ירושלים: B.F.A
1995 תואר שני מהמחלקה לאמנות באוניברסיטת סטנפורד, קליפורניה: M.F.A
פרסים

1985 - פרס קרן תרבות אמריקה ישראל
1989 - פרס קרן תרבות אמריקה ישראל
1993-5 - פרס סטודנטית מצטיינת- מלגת שכר לימוד Stanford University, California מלגת קיום Stanford University, California
2014 - תמיכת הקרן החדשה לקולנוע, מסלול של פרויקטים מיוחדים
2014 - תמיכת המועצה לאמנות שריבפורט, לואיזיאנהפרס כבוד לתערוכה- RELAYING מטעם Meadows Museum, לואיזיאנה.
2019 - פרס שרת התרבות והספורט בתחום האמנות הפלסטית.
2019 - מענק מטעם הקרן ליוצרים עצמאיים, משרד התרבות
תערוכות יחיד

2024- עיר ועיניים, מקום לאמנות, קריית המלאכה, תל אביב. אוצר: יאיר ברק.
2023 - Big Spender, גלריה אחד העם 9, תל אביב. אוצרת: דרורית גור אריה.
2021 - תני לי לראות, גלריה שכטר, נווה-שכטר תל אביב. אוצרת: שירה פרידמן
2019 - הייתה לו צורה של ענק, מוזיאון המשכן לאומנות עין חרוד. אוצר: יניב שפירא.
2015 - חמישה סימנים וזמן, גלריה הקיבוץ תל אביב, אוצרת :יעל קייני
2015 - RELAYING- testimonies
on motherhood lost, Mana Contemporary, JC,USA
2014 - "Relaying"- Meadows Museum of Art, לואיזיאנה, ארצות הברית,
2011 - ‘Bloody Happy’, בית קנר, אוצרת: אפי גן
2010 - "ערה בלילה", גלריה הקיבוץ, תל אביב, אוצרת: יעל קייני
2009 - "סקירת מערכות", גלריה על הצוק, נתניה, אוצרת: מוניקה לביא
"חצר אחורית", בית האמנים תל אביב, אוצר: אריה ברקוביץ'
2003 - "סרט צילום", גלריה שלוש לאמנות עכשווית, תל אביב, אוצרת: נירה יצחקי
1997 - Prepared Heart, סדנאות האמנים, תל אביב
1995 - The
Stanford Gallery, Stanford University, California 'Before you go home'
1994 - Paule
Anglim Gallery, San-Francisco 'Introduction'
1991 - "נוף עם מנורות", גלריה בוגרשוב, תל אביב, אוצרת: רלי אזולאי
צילום ממיצב ווידאו RELAYING", 2015"
משה לארי

| --- | --- |

 לידה:  1971 (בן 53 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת תל אביב 
 מקצוע:  רואה חשבון
 מעסיק:  בנק מזרחי טפחות
 תפקיד:  מנכ"ל בנק מזרחי טפחות
 מספר צאצאים:  3
 
משה לארי (נולד ב-1971) הוא רואה חשבון ישראלי, מנכ"ל בנק מזרחי טפחות.
ביוגרפיה

משה לארי הוא בעל תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב. הוא רואה חשבון בהכשרתו. עם סיום לימודיו הצטרף לארי לבנק טפחות, ושימש בו כחשבונאי הראשי.
בשנת 2005 התמזג בנק טפחות עם בנק המזרחי המאוחד ליצירת בנק מזרחי טפחות. לארי שימש בבנק מזרחי טפחות, בין השאר, כמנהל החטיבה לחשבות.
בשנת 2009 מונה לסמנכ"ל ולחבר הנהלה, תחילה בתפקיד מנהל סיכונים ראשי (CRO) ובהמשך מנהל החטיבה לתכנון, תפעול ונכסי לקוחות. ביולי 2012 מונה בנוסף גם ליו"ר מחיש, חטיבת הטכנולוגיה של הבנק.
באוגוסט 2013 מונה למנהל החטיבה הפיננסית ולמנהל כספים ראשי (CFO) של הבנק. במסגרת תפקידו זה היה שותף בגיבוש המיזוג בין בנק מזרחי טפחות לבנק אגוד.
ביוגרפיה > מנכ"ל בנק מזרחי-טפחות

ב-16 בספטמבר 2020 החל לשמש כמנכ"ל הבנק. בספטמבר 2020 רכש בנק מזרחי טפחות את כל מניות בנק אגוד. בנוסף לתפקידו כמנכ"ל בנק מזרחי טפחות מונה לארי ליו"ר דירקטוריון בנק אגוד והוביל את תהליך מיזוגו לבנק מזרחי טפחות.
בתקופות כהונתו הגדיל הבנק את רווחיו. בשנת 2021 הכפיל הבנק את רווחיו, לשיא של 3.2 מיליארד ש"ח, שהם תשואה של 15.8% על ההון העצמי. ב-2022 הגדיל הבנק את רווחיו ב-40% והגיע לתשואה על ההון העצמי של 20.1%. ובשנת 2023 גדלו רווחי הבנק בעוד 10% והתשואה על ההון הגיעה ל-19.1% לשיא של 4,910 מיליון ש"ח.
חיים אישיים

לארי מתגורר בירושלים, אב לשלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  יו"ר חברת מחיש של מזרחי-טפחות פורש מתפקידו | בנק מזרחי-טפחות, באתר www.mizrahi-tefahot.co.il
↑  מינוי משה לארי למנהל החטיבה הפיננסית, באתר בנק מזרחי טפחות, 22 ביולי 2013
↑  שניר הנדלר, מזרחי טפחות: אושר מינויו של הסמנכ"ל משה לארי למנהל החטיבה הפיננסית, באתר כלכליסט, 22 ביולי 2013
↑  בנק מזרחי הודיע: נחתמה עסקת רכישת בנק אגוד, עובדים יפוטרו, באתר מעריב אונליין, 28 בנובמבר 2017
↑  רון שטיין, ‏משה לארי נכנס לתפקיד המנכ"ל בבנק מזרחי טפחות, באתר גלובס, 16 בספטמבר 2020
↑  יהודה שרוני, ‏בעקבות הרווח החריג: בונוס של 250 מיליון שקל לעובדי מזרחי טפחות, באתר מעריב אונליין, 2 במרץ 2022
↑  אלמוג עזר, רווחי מזרחי טפחות זינקו אשתקד ב-40%, תיק המשכנתאות צמח ב-21 מיליארד שקל, באתר כלכליסט, 14 במרץ 2023
↑  גד ליאור, גם הרווחים של מזרחי טפחות והבינלאומי זינקו ב-2023, באתר ynet, 12 במרץ 2024
↑  רון שטיין, ‏עכשיו זה רשמי: משה לארי מונה למנכ"ל החדש של מזרחי טפחות, באתר גלובס, 8 ביוני 2020
מירון אלתגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 באוגוסט 1951 רמת גן, ישראל 
 נהרג:  6 באוקטובר 1973 (בגיל 22) 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  מ-נובמבר 1970
 דרגה:    סרן
 תפקידים בשירות
 סגן מפקד פלוגת טנקים בגדוד 9 של חטיבה 14
 פעולות ומבצעים
   מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
   צל"ש הרמטכ"ל
 הנצחה
 אנדרטה בקריית אונו
 
מירון אלתגר (21 באוגוסט 1951 – 6 באוקטובר 1973) היה קצין צה"ל בדרגת סרן, אשר נהרג במלחמת יום הכיפורים ועוטר בצל"ש הרמטכ"ל.
מותם של אלתגר וצוותו פורסם במסגרת פרשת נעדרי טנק אלתגר.
ביוגרפיה

אלתגר נולד לתהילה וזאב ב-21 באוגוסט 1951 ברמת גן והוא היה הבכור מבין 3 אחיו. אביו זאב היה עיתונאי, עורך "ידיעות רמת גן" ו"דיפלומט" ודובר עיריית רמת גן. בחגיגת בר המצווה שנערכה לאתגר השתתפו דיפלומטים ושגרירים, ביניהם השגריר הסובייטי והאמריקאי.
אלתגר למד בבית הספר היסודי עליות ובהמשך בבית הספר התיכון בליך שברמת גן. לאחר מכן הצטרף לפנימייה הצבאית ולריאלי שבחיפה.
בנובמבר 1970 התגייס אלתגר לצה"ל והוצב בחיל השריון, הוא עבר מספר הכשרות וכן קורס קצינים.
ביוגרפיה > מלחמת יום הכיפורים

ב-1973 שירת אלתגר כסגן מפקד פלוגה ל' בגדוד 9 של חטיבה 14 בחיל השריון אשר הוצב בסיני, ועם צאת חג ראש השנה חזר לבסיסו. כשפרצה מלחמת יום הכיפורים, גדוד 9 שתפקידו היה להגן על אזור צפון תעלת סואץ, מצא עצמו בחזית הלחימה עם חציית המצרים את התעלה. מפקד פלוגה ל' אורי הקמן קרא בקשר לעזרה, ושני טנקי פטון ממעוז "כתובה" נשלחו לסייע למפקד הפלוגה שהיה ליד מעוז "לחצנית". הטנק הראשון נפגע, 2 מלוחמיו נהרגו ו-2 נשבו הוחזרו במסגרת החלפת שבויים בסיום המלחמה. הטנק השני בפיקודו של אלתגר המשיך בתנועה ולאחר מכן דיווח בקשר על פגיעתו והקשר נותק.
לאחר המלחמה

ב-24 באפריל 1974 אותר הטנק של אלתגר בסריקות שנערכו בין מעוז "כתובה" ל"לחצנית" מדרום לפורט סעיד. על הטנק לא היו סימני פגיעה ונראה כי הוא פרק את אחד מזחליו עקב האדמה הביצתית ונקלע למארב, עם זאת צוות הטנק שכלל את אלתגר, רב"ט חיים מוצפי, סמ"ר ינקו קלר ורב"ט דן גילת - לא אותר.
כיוון שלא היה זכר לגופות אנשי צוות הטנק או לשרידיהן, הכריז צה"ל על ארבעת אנשי הצוות כחללים שמקום קבורתם לא נודע.
ב-2015 פורסם בעיתון הארץ דוח של יחידת אית"ן המעריך כי אלתגר ושאר חברי הצוות קבורים בקבר אחים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בחלקת נעדרי מלחמת יום הכיפורים.
לאחר המלחמה > צל"ש הרמטכ"ל

ביולי 1977 הוענק לאלתגר צל"ש הרמטכ"ל:
ביום 6 באוקטובר 1973 שימש סרן מירון אלתגר ז"ל כ-סמ"פ טנקים. בהובילו מחלקת טנקים באזור שמצפון לקנטרה, חש לעזרת כוח שנפגע ולסיוע מעוזים מותקפים. במהלך התנועה נפגע הטנק השני שנע עמו. למרות שהטנק שלו נותר יחיד, המשיך סרן מירון אלתגר ז"ל בתנועה לעבר הכוח הפגוע, עד שנפגע. במעשה זה גילה סרן מירון אלתגר ז"ל אומץ-לב, דבקות במשימה ואחוות לוחמים.
ראו גם

חטיבה 14 במלחמת יום הכיפורים
נעדרי טנק אלתגר
נעדרי מלחמת יום הכיפורים
הערות שוליים

↑  החתיכה החסרה, באתר www.gvura.org
↑  ⁨המושבה הדיפלומטית בבית ז'בוטינסקי ברמת-גן | ⁨חרות⁩ | 23 פברואר 1965 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  רון מיברג, ‏נטושים בצריח: הגילוי המטריד על "טנק הנעדרים" נעלם מעיני כולנו, באתר מעריב אונליין, 27 באוקטובר 2015
↑  בית ספר עליות רמת גן – אלתגר מירון, באתר aliyot.tik-tak.net
↑  לזכרם - עמוד זיכרון | בית הספר הריאלי העברי בחיפה, באתר yizkor.reali.org.il
↑   סרן מירון אלתגר ז"ל, באתר צה"ל, 18 ביולי 2022
אנדרטה לזכרו של אלתגר בקריית אונו
ז'יל דה רה

| --- | --- |

 לידה:  1405? Champtocé-sur-Loire, ממלכת צרפת 
 הוצאה להורג:  26 באוקטובר 1440 (בגיל 35 בערך) נאנט, ממלכת צרפת 
 מקום קבורה:  Notre-Dame-des-Carmes 
 מדינה:  צרפת 
 בן או בת זוג:  Catherine de Thouars, Dame de Pouzauges, de Tiffauges, de Chabanais 
 צאצאים:  Marie de Laval, Dame de Retz 
 מספר צאצאים:  1 
 דרגה:  מרשל צרפת, פילדמרשל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת מאה השנים  המצור על אורליאן  קרב ז'רגו 
 
ז'יל דה ראיס בצרפתית: Gilles de Rais;‏ז'יל דה ראיס ( בערך 1405 - 26 באוקטובר 1440), הברון דה ראיס, היה אביר ואדון מבריטני, אנז'ו ופואטו, מנהיג בהצבא הצרפתי במהלך מלחמת מאה השנים, וחבר לנשק של ז'אן ד 'ארק . הוא ידוע בעיקר בזכות המוניטין שלו ובהמשך הרשעתו כרוצח סדרתי של ילדים שהתוודה.
קורות חייו

דה רה נולד ב-1405 לגי דה לאוואל-מונמורנסי ומארי דה קראון. עם מות הוריו ב-1415 הועבר לחסות סבו, אצלו גדל. משנת 1427 עד שנת 1435 שירת כמפקד בצבא המלכותי, וב-1429 לחם לצד ז'אן ד'ארק בכמה מבצעים כנגד האנגלים ובני בריתם הבורגונדים במלחמת מאה השנים. בשנים 1434‏-1435 פרש בהדרגה מחיי הצבא, והחל להוציא סכומים עצומים של כסף לשם בניית קפלה ובהפקת מחזה רב-משתתפים אודות המצור על אורליאן. בשל החובות הרבים שצבר החל למכור את מרבית נחלותיו ורכושו, עד שבני משפחתו פנו למלך שארל השביעי והלה הוציא צו מלכותי שאסר על נתיניו לקנות מדה רה נכסים.
בתקופה זו החל דה רה לעסוק בתורת הנסתר, ועל פי עדותו בבית המשפט, שכנע אותו מורהו כי הונו יושב לו אם יקריב ילדים לשד בשם "בארון".
את הילד הראשון רצח בין אביב 1432 ואביב 1433 (לא ידוע מתי בדיוק), ובעקבותיו רצח כנראה עוד מאות ילדים. ב-1440, בעקבות ויכוח אלים שאירע בינו לבין כומר החלה הכנסייה לנבור בפרטיו וכך התגלו פשעיו. במשפטו, העידו הוריהם של הילדים הנעדרים בסביבה הקרובה ושותפיו לפשעים. בית המשפט הכנסייתי נידה אותו ובית המשפט החילוני הרשיע אותו. הוא הוצא להורג בתלייה בנאנט ב-26 באוקטובר 1440.
במשך השנים צמחו תאוריות קשר בנוגע למעורבות הכנסייה בהירצחו של דה רה.
חייו ועברו שימשו כמקור השראה בעולם המוזיקה, כמו בשיר "Into The Crypts Of Rays" של להקת המטאל הקיצוני Celtic Frost וגם בשיר "Gilles De Rais" של להקת המטאל Brodequin וגם בשיר "The Black Night" של להקת המטאל הקיצוני MACABRE
ראו גם

המרטש מאטלנטה
המפלצת מפירנצה
הערות שוליים

↑  ז'יל דה רה: רוצח סדרתי או קורבן ציד מכשפות?
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266691105171  PLWABN: 9810701266005606  BIBSYS: 90738793  BNE: XX1220803  BnF: cb11942762n (data)  CiNii: DA05548051  GND: 118639234  ISNI: 0000 0000 8104 7265  LCCN: n79142948  NDL: 00621336  NKC: mzk2003202444  NTA: 069192405  RERO: 02-A010023179  SELIBR: 406473  SNAC: w6nc72km  SUDOC: 027371441  VcBA: 495/261550  VIAF: 25395777   WorldCat (עם VIAF): 25395777 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נילי שלו

| --- | --- |

 לידה:  11 בנובמבר 1969 (בת 54) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
נילי שלו (באנגלית: Nili Shalev, נולדה ב-11 בנובמבר 1969, א' בכסלו ה'תש"ל) היא דיפלומטית ומנהלת, שמילאה מגוון תפקידים בכירים בשירות הציבורי בישראל ומכהנת כיום כמנכ"לית מכון הייצוא הישראלי.
ביוגרפיה

נולדה בירושלים לד"ר סוזי רונן, רופאת עיניים במרכז הרפואי שערי צדק ולבנימין רונן איש מחשבים ויועץ לעסקים.
בשנת 1987 סיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר בירושלים.
התגייסה לצה"ל ושירתה בחיל האוויר כחוקרת מודיעין אוויר.
לאחר סיום שירותה למדה לתואר ראשון ולתואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים. היא סיימה בהצטיינות תואר ראשון ביחסים בין-לאומיים, ובהמשך שני תארים שניים: אחד במנהל עסקים עם התמחות בייזום עסקים ובשיווק והאחר, בתקשורת ועיתונאות.
בשנת 1995 החלה לעבוד במשרד המסחר והתעשייה, שם מילאה תפקידים מגוונים ומרכזיים במהלך השנים.
נשואה לעיתונאי חמי שלו (אביה של העיתונאית טל שלו מנישואיו הראשונים). אם לשתי בנות.
מתגוררת בגבעתיים.
פעילותה המקצועית

שלו מילאה מגוון תפקידים ניהוליים, ביצועיים ודיפלומטיים בשרות הציבורי הישראלי ובתעשייה; עסקה בממשקים שבין הסקטור הפרטי לסקטור הציבורי, במיקוד בתחומי פיתוח עסקי בין-לאומי, קשרי חדשנות ומחקר ופיתוח.
ב-1995 הצטרפה למשרד התעשייה והמסחר, לאחר סיום קורס נספחים מסחריים.
בשנים 2001-1998 שימשה יועצת מקצועית לשניים ממנכ"לי משרד התעשייה והמסחר (ד"ר ראובן חורש ודב מישור). כמו כן מונתה בתקופה זו כדירקטורית מטעם המדינה בחברה לביטוח סיכוני אשראי (בסס"ח), שם הייתה חברה בוועדת האשראי ובוועדת הביקורת של בסס"ח וליוותה את הליך הפיצול וההפרטה של החברה.
בשנים 2004-2002 עברה ללשכת המדען הראשי במשרד התעשייה והמסחר, שם ניהלה את קרן ההֵזְנֵק, שהוקמה במטרה לתמרץ קרנות הון סיכון להשקיע בחברות חדשות.
בשנים 2008-2004 מונתה לנספחת מסחרית באוסטרליה ובניו זילנד, מטעם משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה.
לאחר שובה לישראל יצאה לחל"ת ובשנים 2010-2008 עבדה כמנהלת שיווק בחברת פתרונות המים, מיה, מקבוצת אריסון.
בשנת 2010 - שבה למשרד הכלכלה והתעשייה וניהלה את קורס הצוערים של המשרד.
לאחר מכן הקימה את מחלקת כלי סיוע במִנהל סחר חוץ במשרד התעשייה, מסחר ותעסוקה. במסגרת תפקידה, הופקדה על ההקמה והניהול של המחלקה לכלי סיוע לתעשייה במִנהל סחר חוץ, שמטרתה לתמוך בפעילות שיווקית של חברות ישראליות בחו"ל.
בשנים 2016-2011 כיהנה מטעם משרד הכלכלה כציר כלכלי של ישראל בצפון אמריקה (האישה הראשונה שמונתה לתפקיד זה). במסגרת תפקידה הייתה אחראית על קידום הקשרים הכלכליים בין ישראל לבין מדינות צפון מזרח ארצות הברית, ופעלה לסייע לחברות ישראליות במימוש הזדמנויות עסקיות בשוק האמריקאי.
עם חזרתה לישראל מונתה כמנהלת מינהלת ISERD, מנהלת המו"פ למול האיחוד האירופי ברשות החדשנות. במסגרת תפקידה הייתה אחראית על קידום ההשתתפות התעשייתית והאקדמית הישראלית בתוכניות המו"פ האירופיות.
שלו ייצגה את העמדה הישראלית בתוכנית מול הנציבות האירופית והובילה את המשא ומתן וההערכות לקראת כניסת ישראל לתוכנית המסגרת הנוכחית - הורייזון אירופה (אנ').
בשנים 2022-2020 כיהנה שלו כסמנכ"לית בינלאומית ברשות החדשנות.
משנת 2022 - היום (2024) - משמשת שלו בתפקיד מנכ"לית מכון הייצוא הישראלי (אשה ראשונה בתפקיד מזה 64 שנים). מכון הייצוא הישראלי משמש כזרוע הביצועית של משרד הכלכלה ושל ממשלת ישראל לקידום היצוא הישראלי ברחבי העולם, ומטרתו לסייע לחברות וליזמים בפריצה לשווקים בין-לאומיים באמצעות התשתית השיווקית והעסקית שמעמידים המכון והמדינה לטובת משימה זו.
שלו חברה בחבר הנאמנים של קרן פורום העתיד גרמניה-ישראל.
הערות שוליים

↑  דוברות המשרד, נילי שלו, מונתה למנכ"לית ISERD, באתר משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה, ‏9 באוקטובר 2016
↑  נילי שלו מונתה למנכ"לית מכון היצוא, באתר וואלה, 3 באפריל 2022
מתי פרידמן

| --- | --- |

 לידה:  10 באוקטובר 1977 (בן 47) כ"ח תשרי התשלח טורונטו, קנדה
 מדינה:  ארצות הברית, ישראל 
 לאום:  יהודי
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים, William Lyon Mackenzie Collegiate Institute 
 תחום כתיבה:  מדיני-פוליטי
 פרסים והוקרה:  פרס יצחק שדה לספרות צבאית
 mattifriedman.com
 
מתי פרידמן (נולד ב-10 באוקטובר 1977) הוא סופר, עיתונאי ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה

פרידמן נולד בטורונטו שבקנדה ב-1977, ועלה לישראל כשהיה בן 17, בשנת 1995. כחייל שירת כלוחם ומפקד בפלוגת נ"ט של חטיבת הנח"ל. במסגרת השירות הוצב במוצב דלעת בגזרה המזרחית בדרום לבנון, דבר שהשפיע רבות על כתיבתו ועל המשך דרכו העיתונאית. לאחר שירותו הצבאי למד במחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
שימש כתב של סוכנות הידיעות הבינלאומית AP, של המגזין "ג'רוזלם ריפורט" ושל אתר החדשות The Times of Israel.
במסגרת עבודתו העיתונאית שהה, בין השאר, בלבנון, מרוקו, קהיר, וושינגטון, מוסקבה וגאורגיה.
כתבותיו פורסמו במקורות רבים, בין היתר: וול סטריט ג'ורנל, הניו יורק טיימס, וושינגטון פוסט.
כיום הוא עצמאי ומתמקד בכתיבת ספרים. הוא מתגורר בירושלים ואב לארבעה.
באוגוסט 2014 פרסם פרידמן את המאמר: An Insider’s Guide to the Most Important Story on Earth במגזין "טאבלט". המאמר זכה ללמעלה מ-60 אלף שיתופים. המאמר מנתח את האופן בו התקשורת העולמית סיקרה את המלחמה בעזה. מאמר זה מנסה להאיר את הכישלון רחב הממדים של הסיקור התקשורתי העולמי של המלחמה בעזה והוא אחד ההישגים המפתיעים בקריירה של פרידמן. בין היתר טוען פרידמן במאמר שהסכסוך הישראלי־פלסטיני מקבל ממדים מנופחים לחלוטין ביחס לגודלו ולחשיבותו, ושהאדרתו גורמת להצגה של ישראל באור שלילי מאוד, באופן שתורם לביסוס מעמדה כמחרחרת צרות מהגדולות בעולם. פרידמן טוען כי העולם לא מגיב לאירועים כפי שהם מתרחשים, אלא לדרך שבה הם מתוארים בתקשורת.
המאמר תורגם למספר שפות נוספות, בהן עברית. מאמר המשך התפרסם במגזין האמריקני האטלנטיק.
באפריל 2020 שודרה בכאן 11 הסדרה שיצר (ביחד עם ישראל רוזנר), מלחמה בלי שם. הסדרה עוסקת בלחימה ברצועת הביטחון בלבנון, שמעולם לא כונתה "מלחמה", וסוקרת את 18 השנים שלאחר מלחמת לבנון הראשונה.
ספריו

תעלומת הכתר - המצוד אחר כתב היד העתיק ביותר של התנ"ך, הוצאת דביר, 2012. באנגלית: The Aleppo Codex
דלעת: מוצב אחד בלבנון, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2017, באנגלית: Pumpkinflowers: A Soldier's Story
מסתערבים - אגדה ישראלית, מאנגלית: אמיר צוקרמן, חבל מודיעין: כנרת, זמורה, דביר מוציאים לאור בע"מ, תש"ף 2020, 255 עמודים
מי באש - על סיבוב ההופעות של לאונרד כהן מול חיילי צה"ל במלחמת יום כיפור, שגרם לכתיבת שירו "Who by Fire", הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2021
ספריו יצאו לאור לראשונה באנגלית ולאחר מכן תורגמו לעברית ולשפות רבות נוספות.
ספרו הראשון, תעלומת הכתר, זכה בפרסים רבים: בשנת 2014 בפרס Sami Rohr, מדליית Sophie Brody של איחוד הספריות האמריקאי, פרס הספרות היהודית בקנדה, ואחרים. "תעלומת הכתר הוא סיפור אמיתי על הולכת שולל, על אובססיה ואמונה ועל אוצר תרבותי ורוחני יוצא דופן". הספר יצא לאור בישראל, אוסטרליה, הולנד, צרפת, גרמניה, צ'כיה, רוסיה ודרום קוריאה.
ספרו השני, דלעת, זכה גם הוא בפרסים ובין היתר נבחר באתר אמזון בין עשרת הספרים הטובים לשנת 2016. באוקטובר 2017 זכה הספר דלעת בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
ראו גם

מוצב דלעת
פרס יצחק שדה לספרות צבאית
הערות שוליים

↑  גל פרל פינקל, "אהוב אהוב אהוב חזור אליי", הבלוג על הכוונת, ‏ 5 באוקטובר 2021.
↑   עמוס הראל, השקט היחסי מאז אסון המסוקים תלוי ביכולת ההרתעה מול חיזבאללה, באתר הארץ, 3 בפברואר 2017.
↑  Mitch Ginsburg, From Lebanon, a sparkling, contemplative war memoir on the dimming of a generation’s hope, timesofisrael.com, ‏May 8, 2016
1 2  תעלומת הכתר, באתר booknet.co.il
1 2  author, mattifriedman.com
↑  An Insider’s Guide to the Most Important Story on Earth במגזין טאבלט
↑   דפנה מאור, "העולם אובססיבי נגד היהודים והפך אותם לסמל של דברים שהשתבשו בעולם", באתר TheMarker‏, 6 בספטמבר 2014
↑  מעריב | קצר בתקשורת: הסיפור האמיתי מאחורי הסיקור המגמתי של ישראל, באתר web.archive.org, ‏2017-02-06
↑  MATTI FRIEDMAN, What the Media Gets Wrong About Israel, theatlantic.com, ‏NOV 30, 2014
↑  מלחמה בלי שם
↑  מתי פרידמן, "מי באש, לאונרד כהן במלחמת יום כיפור", פתח דבר לקריאה, באתר הארץ, 14 בספטמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289132005171  BnF: cb16754552t (data)  GND: 1023976838  ISNI: 0000 0003 6481 4380  LCCN: n2012004487  NKC: pna2012736553  NLK: KAC201318031  NTA: 343299631  RERO: 02-A024374201  SUDOC: 178463574  VIAF: 227095238   WorldCat (עם VIAF): 227095238
מנחם פוזננסקי

| --- | --- |

 לידה:  13 בספטמבר 1887 קמניץ-פודולסקי, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  20 בדצמבר 1956 (בגיל 69) 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ברנר (1956) 
 
מנחם פּוֹזְנַנְסקי (Menahem Poznansky; ‏13 בספטמבר 1887 – 20 בדצמבר 1956) היה סופר מתרגם ועורך ישראלי, יליד קמניץ-פודולסקי שברוסיה (בדרום-מערב אוקראינה של היום). חתן פרס ברנר לשנת 1956.
ביוגרפיה

פוזננסקי נולד בקמניץ-פודולסקי ליוסף ולאסתר לבית ווייסלוביטש. כשהיה בן שנתיים עברה משפחתו לברדיצ'ב, ובשנת 1898, כשהיה בן 11, עקרה המשפחה מערבה לעיר לודז' (פולין), שם גם התחנך אצל מורים פרטיים ולאחר מכן השתלם והוסמך להוראה בעברית ובספרות בבית ספר ממשלתי ליהודים.
בין השנים 1906–1908 עבד בבתי דפוס, תחילה בלודז', שם חבר למשורר יצחק קצנלסון ולאחר מכן בלבוב, שם התוודע לסופר י"ח ברנר.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נישא למרים בת פיגה וליב ניברט, ויחד עלו בני הזוג לארץ ישראל. בארץ עבד תחילה בפלחה ובשמירה, ובהמשך התקבל למשרת הוראה בבית הספר לבנות בנווה צדק. בעבודת ההוראה המשיך עד ליציאתו לפנסיה (בין היתר, כמורה בבית הספר "תל נורדאו" בתל אביב).
פוזננסקי כתב סיפורים ליריים; תחילה פרסמם בכתבי העת "השילוח" וב"העולם" ובמרבית כתבי העת העבריים של תקופתו, בהם "רביבים", "האדמה", "מעברות", "מאזניים, "דבר", "אורלוגין" ועוד.
פוזננסקי תרגם קבצים רבים, בהם: "אבות ובנים" של איוון טורגנייב, "בעלי אחוזה מן הדור הישן" של ניקולאי גוגול, "זיכרונות של מהפכן" של פיוטר קרופוטקין, "חצי יובל שנים של קריניצה" על התנועה הקבוצתית בקווקז, ועוד.
פוזננסקי קיבץ והביא לדפוס את יצירותיהם של מספר סופרים נבחרים, בהם: "על גבול הדממה" של צבי שץ, רשימותיה של המשוררת פניה ברגשטיין ועזבונו של ל.א אריאלי. אולם את מרבית עבודתו בתחום ביצע בכינוס יצירותיו ואיגרותיו של יוסף חיים ברנר. הוא אף החל לעבוד במשותף עם ברנר על היצירה "מחיי יוסף טרומפלדור", שאותה המשיך פוזננסקי לאחר הירצחו של ברנר. על עבודתו במשך שלושים שנה בשימור וליקוט יצירותיו של ברנר, זכה פוזננסקי בפרס ברנר בשנת 1956, זמן קצר לפני מותו.
פוזננסקי נפטר ב-20 בדצמבר 1956. נטמן בבית העלמין קריית שאול. ארכיונו הגדול נמצא במכון "גנזים" - ארכיון הסופרות והסופרים בישראל, אשר בבית אריאלה, בתל אביב.
היה אב לבן, בנימין גלעד, חבר קיבוץ בית השיטה, ולבת, רות, וסב לנכדים. אחד מאחיו, לייב פוזננסקי, היה ממנהיגי "הבונד" ונספה בשואת יהודי פולין.
כתביו

דמויות מלוות: ספורים, תל אביב: דבר, תרפ"ז.
לאחר מותו:
דמויות מלוות: כתבים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ח 1957.
אגרות: תרע"ט–תשט"ז, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"ך 1960.
כתביו > תרגום

פיוטר קרופוטקין, זכרונות של ריבולוציונר; תל אביב: הסתדרות העובדים העברים הכללית בארץ ישראל, ועדת התרבות, תרפ"ה-תרפ"ו.
לקריאה נוספת

מ"ז וולפובסקי, 'תוגת העלומים' (על סיפורי מנחם פוזננסקי), מאזנים (אדר א' 1957). (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
בנימין גלעד, על אביו מנחם פוזננסקי, מבפנים (ינואר 1958).
יעקב שרת ונחמן תמיר, אנשי העלייה השנייה - פרקי זכרונות - כרך א', הוצאת המרכז לתרבות וחינוך תל אביב, 1974, עמודים 318-326
ביאורים

↑  לימים, שלחה לו מרים נוביץ מכתב מודאג, אודות גורלו הבלתי נודע אז (מרץ 1945) של קצנלסון. כך עולה מהמכתב שנחשף על ידי מכון גנזים בבלוג שלו. לעיון במכתב, בכתב ידה של נוביץ ראו כאן.
↑  לכשנולד נכדו יפתח (חבר בית השיטה דהיום), כתב להוריו ב-4 נובמבר 1945 (יומיים לאחר לידתו) דברים בעניין השם שהם אמורים לבחור. את המכתב חשף מכון גנזים בבלוג שלו. לעיון במכתב, ראו כאן.
הערות שוליים

↑  פרס ברנר למ. פפוזננסקי, הארץ, 7 בדצמבר 1956
↑  פוזננסקי, מנחם, מס. בעל ארכיון 75, באתר מכון גנזים ע"ש אשר ברש
↑  בנימין גלעד: דף יזכור באתר קיבוץ בית השיטה.
↑  מנחם פוזננסקי, דבר, 21 בדצמבר 1956
↑  ראו: ז. דויד, קצרות: אגרות, דבר, 4 במרץ 1960; שלמה גרודזנסקי, אגרות "אנושיות", דבר, 1 באפריל 1960, המשך; י. ליכטנבוים, מנחם פוזננסקי באגרותיו, דבר, 1 באפריל 1960.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467453705171  GND: 1135304386  ISNI: 0000 0000 5381 4623  LCCN: no96067843  SELIBR: 250329  VIAF: 36516246   WorldCat (עם VIAF): 36516246
משה בהר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1963 (בן 61 בערך) ירושלים 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה, היסטוריה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת קולומביה 
 מוסדות:  אוניברסיטת מנצ'סטר 
 
משה בהר (באנגלית: Moshe Behar, נולד ב-1963), המכונה "שיקו", הוא סוציולוג, היסטוריון ומזרחן ישראלי, פרופסור במכון ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת מנצ'סטר ופעיל חברתי.
ביוגרפיה

בהר נולד בירושלים למשפחה ממוצא מצרי, תוניסי והאיים היווניים זקינתוס וקורפו. מספר מבני משפחתו מהאיים היווניים, מצד אמו, נרצחו בשואת יהודי יוון.