stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנסיאס
עלילת פולחן החמור של היהודים

בספרו האפולוגטי "נגד אפיון", מצטט יוסף בן מתתיהו את הסופר המצרי-יווני אפיון (המחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה), שטען שבבית המקדש בירושלים היה מוצב פסל זהב של ראש חמור, שהיהודים היו "נותנים לו כבוד אלהים ומרוממים אותו באמונה רבה".
לעלילה זו על פולחן החמור, הוסיף אפיון סיפור שהתרחש כביכול לפני שוד המקדש על ידי אנטיוכוס אפיפנס, וטען שהמקור לסיפור הוא מנסיאס:
בימי המלחמה הממושכת של היהודים נגד האדומים, הגיע אל היהודים מהעיר דורא (אדוריים) שבאדום איש בשם זַבּידוס, העובד את אפולו אלוהי האור (כפילו היווני של קוס, האל הלאומי של האדומים), והבטיח להם שימסור לידיהם את אפולו – האל של אנשי דורא, כי האל הזה יבוא אל בית המקדש בירושלים אם כל היהודים יתרחקו ממנו. והמון היהודים האמין לדבריו. זבידוס בנה מכונת עץ עם 3 שורות של נרות ונכנס לתוכה. הוא התהלך איתה כך, עד שנראה בעיני העומדים מרחוק כמו כוכב שנע על הארץ. היהודים ראו את המראה הזה ונבהלו מאוד, ובינתיים נכנס זבידוס ללא הפרעה לתוך ההיכל, הסיר את ראש הזהב של החמור ונמלט עמו במהירות לדורא.
מנסיאס הוא הסופר הראשון הידוע לנו שהזכיר את פולחן החמור של היהודים. הסיפור שהועבר על ידי יוספוס, כפי שהתברר מדבריו שלו, התבסס על גרסת אפיון. הסיפור נלקח בוודאי מחיבורו של מנסיאס על מקומות היישוב ומכיוון שהוא מתרחש בארץ אדום, נכלל מן הסתם בחלק "על אסיה" (ידוע למשל שמנסיאס עסק באשקלון בשני מבין ספריו על אסיה). לדעת בצלאל בר כוכבא, הסיפור הופיע בערך שהוקדש לעיר דורא.
הבדיה מבוססת על הרעיון שעיר שאיבדה את האל שלה, שהוא פטרונה, נחרץ גורלה. השימוש במונח "מכונה" (machina) רומז למוטיב הספרותי של "אל מתוך מכונה". כוונת המחבר הייתה גם להציג את היהודים כשוטים ופתאים, דבר המשתלב עם ספרות השטנה ההלניסטית – היהודים מאמינים בהבל, באמונות טפלות.
העלילה שפסל של חמור היה מוצב בבית המקדש בירושלים נחשבת בעיני החוקרים לאחת משלוש ההאשמות המבזות ביותר שהופנו כנגד היהודים בעת העתיקה (שתי האחרות היו עלילת המצורעים ועלילת הדם).
קשה להניח שמנסיאס המציא את האגדה המקורית או את הקשרה לתנאים בארץ ישראל. הוא כנראה קיבל אותה כך ממקורותיו.
ידוע שהיחסים בין האדומים והיהודים היו מתוחים מאוד גם בתקופה שקדמה למרד החשמונאים, עוד מתקופת גלות בבל. הסיפור הבסיסי על גנבת הפסל היה אדומי, שכנראה התפתח דרך מסורת בעל פה, וגם האגדה על פולחן חמור יהודי שולבה כבר בזמן מוקדם עם סיפור המאבק היהודי-אדומי.
אולם נראה כי האגדה של מנסיאס נולדה במצרים ההלניסטית, באווירה עוינת כלפי היהודים. מאחר שישנן עדויות על אדומים שחיו במצרים כבר במאה ה-3 לפנה"ס (שהופכות נרחבות יותר במאה ה-2 לפנה"ס), ניתן לשער שהמאבק המשיך על אדמת מצרים ונראה כי המהגרים היהודים והאדומים במצרים המשיכו את העוינות ההדדית הארוכה ביניהם.
יש להניח שהחיכוך הזה גרם לכמה וכמה אירועים בין העמים השכנים והאווירה העוינת גרמה לאדומים המתגוררים בארצם או לאלה שהיגרו למצרים ליצור סיפור מעין זה. מאחר שמנסיאס התגורר במצרים סביב שנת 200 לפנה"ס, ניתן להניח כי שמע את הסיפור ממהגרים אדומים במצרים.
אין מקום להניח שמנסיאס היה המקור לסופרים המאוחרים יותר (דיודורוס, אפיון, דמוקריטוס, טקיטוס, פלוטרכוס ואפיפניוס) שקישרו את היהודים עם פולחן-חמור.
לקריאה נוספת

Smith, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, Mnaseas, volume 2, p. 1104, p.1105, The Ancient Library
Pietro Cappelletto (ed.), I frammenti di Mnasea: Introduzione testo e commento. (Milan: Edizioni Universitarie di Lettere Economia Diritto) 2003. (Bryn Mawr Classical Review)
Menahem Stern (מנחם שטרן), Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1976, Vol. I, XV. Mnaseas of Patara, pp. 97-101
Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, University of California Press 2010, Part I, 6. The Diachronic Libels and Accusations (A): Mnaseas of Patara and the Origins and Development of the Ass Libel, pp. 206-249
בצלאל בר-כוכבא, "לקסיקון היישובים של מנסאס איש פטרה: על העיר האדומית אדורים וגנבת ראש החמור מן המקדש בירושלים", תרביץ, כרך עג, חוברת ד, תמוז אלול תשס"ד, עמ' 517–554.
הערות שוליים

↑  מנסיאס בתרגום יעקב נפתלי שמחוני ל"נגד אפיון" ואצל מנחם שטרן (בספרו "מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני", עמ' 524); מנאסיאס בתרגום אברהם שליט ל"קדמוניות היהודים" ובתרגום אריה כשר ל"נגד אפיון".
↑  סודא, ארטוסתנס – Suidas, s.v. Ἐρατοσθένης
1 2  אברהם שליט, יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, כרך ב, הערות וציונים לספר ראשון, עמ' יז, הערה 78.
1 2 3  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, p. 210
↑  Suidas, s.v. Πραξιδίκη; Suidas, s.v. Πυθοῦ Χελιδόνος; Suidas, s.v. Σάβοι; Suidas, s.v. Ὑμεῖς, ὦ Μεγαρεῖς, οὔτε τρίτοι οὔτε τέταρτοι; Suidas, s.v. Ζάμολξις
1 2  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, XV. Mnaseas of Patara, p. 97
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר ראשון, פרק ג, פסקה ו, סעיף 94.
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק כג.
1 2  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר שני, פרק ט.
↑  Athenaeus, Deipnosophistae, Book IV (Part 3), 158D ; Book VII (Part 4); Book VIII (Part 1); Book VIII (Part 2); Book XII (p. 849)
↑  Arnobius, Adversus Nationes, Book III, 37
1 2  S. Douglas Olson, Pietro Cappelletto (ed.), I frammenti di Mnasea – ביקורת באתר Bryn Mawr Classical Review, 13.2.2005
↑  בצלאל בר-כוכבא, "לקסיקון היישובים של מנסאס איש פטרה", עמ' 521 [5].
↑  בצלאל בר-כוכבא, "לקסיקון היישובים של מנסאס איש פטרה", עמ' 522 [6].
↑  הומרוס, אודיסיה, ספר 18 (בתרגום שאול טשרניחובסקי).
1 2  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, p. 211
↑  בצלאל בר-כוכבא, "לקסיקון היישובים של מנסאס איש פטרה", עמ' 523 [7].
↑  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, pp. 212-213
↑  בצלאל בר-כוכבא, "לקסיקון היישובים של מנסאס איש פטרה", עמ' 524 [8].
↑  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, pp. 213-214
↑  בצלאל בר-כוכבא, "לקסיקון היישובים של מנסאס איש פטרה", עמ' 525 [9].
↑  בצלאל בר-כוכבא, "לקסיקון היישובים של מנסאס איש פטרה", עמ' 525–526 [9–10].
↑  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, pp. 214-216
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר שני, פרק ז.
↑  בתרגום שמחוני: העיר "דאר".
↑  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, p. 209
1 2 3  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, XV. Mnaseas of Patara, p. 100
↑  בצלאל בר-כוכבא, "לקסיקון היישובים של מנסאס איש פטרה", עמ' 530 [14].
↑  אריה כשר, (יוספוס פלאוויוס) נגד אפיון, כרך שני, פירוש לספר שני, פרק ט, עמ' 408.
↑  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, p. 206
1 2 3  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, XV. Mnaseas of Patara, p. 98
1 2  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, p. 217
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 95003517  BnF: cb15010825m (data)  GND: 102399700  ICCU: USMV628038  ISNI: 0000 0003 5639 7644  LCCN: n2006069337  NLG: 172948  NSK: 000353350  NTA: 239973364  RERO: 02-A009698006  SUDOC: 077481968  VIAF: 185206934   WorldCat (עם VIAF): 185206934
ברוך אברהם טולידאנו

| --- | --- |
הרב ברוך אברהם טולדנו
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1890 
 פטירה:  30 בנובמבר 1981 (בגיל 91 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ? – 30 בנובמבר 1981 
 
הרב ברוך אברהם טולידאנו (תר"ן, 1890 – תשמ"ב, 1981) היה דיין ופוסק הלכה בעיר מקנס במאה העשרים.
ביוגרפיה

נולד במקנס שבמרוקו לרבי אברהם בנו של רבי שמואל, נצר למשפחת טולידאנו, משפחת רבנים ותלמידי חכמים ממגורשי ספרד, שמקורה בטולדו. בני המשפחה התיישבו בעיר מקנס. בילדותו למד תורה והתחנך אצל הרב חיים בירדוגו, ראש ישיבת עץ חיים, והרב חיים משאש (אביו של הרב יוסף משאש) מגדולי החכמים בעיר מקנס.
ב-20 בדצמבר 1911 (כ"ט כסלו ה׳תרע"ב), נישא לג'מילה בת הרב פנחס אזוגי, ולאחר החתונה החל ללמוד בישיבת בית אל ועץ חיים במקנס, הישיבה הייתה בראשות רבי חיים בירדוגו ובניהולו של יוזם הישיבה הרב זאב וולף הלפרין.
בשנת 1940 (ה׳תש"א) נתמנה לדיין בבית הדין של מקנס במקומו של הרב יהושע ברדוגו, וכיהן במשרה זו עם קרובו רבי רפאל ברוך טולדנו ועם רבי יוסף משאש.
בזקנותו עלה לישראל, וקבע את מקום משכנו בעיר חיפה, שם המשיך בפעילותו ובכתיבתו התורנית, עד פטירתו ב-30 בנובמבר 1981 (ד' כסלו ה׳תשמ"ב). כבן 92 בפטירתו.
חיבוריו

כתב ספרים רבים:
שו"ת "שאלו לברוך" – מעל 600 שאלות ותשובות על ארבעת חלקי השלחן-ערוך, חלק א על או"ח ויו"ד; חלקים ב-ה על חו"מ ואה"ע.
"ברוך טעם" – חידושים על התורה וחידושים לפרשות השבוע, שני כרכים.
"ויקרא ברוך" - חידושים על הנ"ך (נספח לספר ברוך טעם)
"ויעש ברוך" - דרושים שדרש בקהילתו על חיי האדם ופטירתו.
"ויעש ברוך" חלק ב – קינות ושירים.
"רינה ותפילה" - קיצור שולחן ערוך חלק אורח-חיים בחריזה ונוספו לחלק זה כל הלכות שחיטה בחריזה.
"ואלה המצות" – חיבור שירי על תרי"ג מצות לרמב"ם (נספח לספר ויעש ברוך ח"א).
"גילו ברעדה" – קיצור שולחן ערוך חלק אבן-העזר.
"ויקרא ברוך" – חידושים על התלמוד, הספר אבד ואין לו זכר כעת.
"אמרי ברוך" – דרשות על התנ"ך ופרקי אבות.
"ויאמר ברוך" - דרושים על הימים הנוראים.
"אור הטוב" – פירוש וביאור להגדה של פסח.
"אמרי ברוך" - פירוש על התורה.
תלמידיו

שנים רבות שימש מלמד תינוקות והעמיד תלמידים רבים, ביניהם:
הרב שלום משאש, ראב"ד ירושלים.
בנו הרב פנחס טולידאנו - רב ואב"ד קהילת הספרדים בלונדון.
הרב שמואל בן עמרם – מחבר סדרת ילקוט שב"ע
הרב אהרון כסוס
הרב יוסף טולדנו (חתן רבי רפאל ברוך טולדנו ואביהם של הרבנים נסים ועמנואל טולדנו)
מר רפאל בן שמחון - חוקר יהדות מרוקו
ראו גם

הרב רפאל ברוך טולדנו - בן משפחתו
לקריאה נוספת

הרב ברוך אברהם טולדנו, אור הטוב, מכון אור הטוב ירושלים תשס"ח (הקדמת בנו של המחבר).
אלעד פורטל, "זה היו"ם" משנת הרב יוסף משאש, הוצאת הדסים, תשע"א.
אלעד פורטל, אילת השחר, דיואן לימי הסליחות, פיוטי הסליחות שחוברו בצפון אפריקה בין השנים 2000-1391, הדסים, תשע"ג.
מל גיבסון

| --- | --- |

גיבסון, 2016
 לידה:  3 בינואר 1956 (בן 69) ארצות הברית פיקסקיל, ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Mel Colm-Cille Gerard Gibson 
 סוגה מועדפת:  מערבון, סרט היסטורי, historical drama film, סרט דרמה, סרט פעולה 
 מדינה:  אזרחות כפולה: ארצות הברית ארצות הברית אירלנד אירלנד
 תקופת הפעילות:  מ-1977 
 מקום לימודים:  המכון הלאומי לאמנות דרמטית 
 בן או בת זוג:  Robyn Moore (7 ביוני 1980–23 בדצמבר 2011)  Oksana Grigorieva (2009–2010)  Rosalind Ross (2014–?) 
 צאצאים:  מיילו גיבסון, Hannah Gibson 
 מספר צאצאים:  9 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (1995)  קצין כבוד במסדר של אוסטרליה (25 ביולי 1997)  פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר (1995)  פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע (1996) 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
מל קולמסיל ג'רארד גיבסון (באנגלית: Mel Colmcille Gerard Gibson; נולד ב-3 בינואר 1956) הוא שחקן קולנוע ובמאי קולנוע אמריקאי-אירי. זוכה שני פרסי אוסקר - על בימוי ועל הסרט הטוב ביותר "לב אמיץ" (1995), והיה מועמד שוב על בימוי בסרטו "הסרבן" (2016).
ביוגרפיה

גיבסון נולד בעיר פיקסקיל, ניו יורק שבארצות הברית, למשפחה קתולית אדוקה ממוצא אירי, אביו האטון גיבסון היה קתולי קנאי, שהאמין כי פיוס השנים עשר היה האפיפיור הלגיטימי האחרון, וכי ועידת הוותיקן השנייה הייתה מזימה של הבונים החופשיים בתמיכת היהודים כדי לקדם ליברליזציה שתחריב את הכנסייה. מל היה הבן השישי מתוך אחד עשר ילדים להוריו. מקור שמו, מל, הוא בקדוש האירי סיינט מל, שהגיע לאירלנד יחד עם פטריק הקדוש. שמו השני, Colm Cille, הוא על שם קדוש אחר, קולומבה. סבתו מצד אביו של גיבסון הייתה זמרת אופרה, אווה מיילוט (1875–1920), שנולדה באוסטרליה, להורים אירים, בעוד שסבו מצד אביו, ג'ון האטון גיבסון, היה איש עסקים מיליונר שגידל וסחר בטבק בדרום ארצות הברית.
ב-14 בפברואר 1968, אביו של גיבסון קיבל 145,000 דולר פיצוי בתביעה בגין פגיעה בעבודה בחברת הרכבת המרכזית של ניו יורק, וזמן קצר לאחר מכן היגר עם משפחתו לווסט פימבל, סידני, אוסטרליה. גיבסון היה אז בן 12. המעבר למולדת סבתו אוסטרליה היה מסיבות כלכליות, וציפייה של אביו שכוחות ההגנה האוסטרליים ידחו את בנו הבכור מגיוס במהלך מלחמת וייטנאם. בתיכון גיבסון למד בבית ספר קתולי בפרוורי סידני, שם החל במסלול לימודים של כמורה.
בשנת 1977 סיים את לימודיו במרכז הלאומי לאמנות הדרמה (National Institute of Dramatic Art) שבאוסטרליה.
קריירה כמפיק ובמאי

לאחר הצלחתו בהוליווד עם סדרת סרטי "נשק קטלני", גיבסון החל לעבור להפקה ובימוי. יחד עם שותפו ברוס דייווי, גיבסון הקים את חברת "אייקון הפקות" בשנת 1989 כדי להפיק את הסרט "המלט". בנוסף להפקה או הפקה משותפת של רבים מסרטיו של גיבסון עצמו, אייקון הפיקה סרטים רבים אחרים, החל מ"אהובת אלמוות" ועד "בעל אידיאלי". גיבסון לקח תפקידי משנה בחלק מהסרטים הללו, כמו "מלון מיליון הדולר" ו"הבלש המזמר". גיבסון גם הפיק מספר פרויקטים לטלוויזיה. "אייקון" התרחבה והחלה לפעול גם כחברת הפצה בינלאומית ומפעילת בתי קולנוע באוסטרליה וניו זילנד.
בשנת 2011 מכר את גיבסון את פעילות חברת "אייקון הפקות" בבריטניה לאוליגרך לן בלווטניק, שמינה את המפיק הישראלי אביב גלעדי לעמוד בראש פעילות זו.
גיבסון נתן קרדיט לבמאים שלו, במיוחד ג'ורג' מילר, פיטר ויר וריצ'רד דונר, בכך שהם לימדו אותו את מלאכת הקולנוע והשפיעו עליו כבמאי. לפי רוברט דאוני ג'וניור, מנהלי האולפנים עודדו את גיבסון ב-1989 לנסות לביים, רעיון שהוא דחה תחילה. גיבסון ביים את הסרט הראשון שלו ב-1993, "איש ללא פנים", ושנתיים לאחר מכן ביים את "לב אמיץ", שזיכה את גיבסון בפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר. גיבסון תכנן זמן רב לביים גרסה מחודשת ל"פרנהייט 451", אך ב-1999 הפרויקט נדחה ללא הגבלת זמן בגלל התנגשויות תזמון. גיבסון היה אמור לביים את רוברט דאוני ג'וניור בהפקה בימתית של המלט בלוס אנג'לס בינואר 2001, אך בעיית הסמים של דאוני באותה עת ביטלה את הפרויקט. בשנת 2004, יצאה לאקרנים הסרט השנוי במחלוקת ""הפסיון של ישו", סרט דובר ארמית עם כתוביות, שהוא היה שותף בכתיבו, בהפקה ובבימוי. הסרט המשיך והפך לסרט לשובר קופות עם הכנסות של 370,782,930 דולר בארצות הברית. בישראל סירבו מפצי הסרטים להקרין אותו. גיבסון ביים כמה פרקים של הסדרה Complete Savages עבור רשת ABC. ב-2006 הוא ביים את סרט האקשן-הרפתקאות "אפוקליפטו", סרטו השני שמציג דיאלוג דליל בשפה שאינה אנגלית.
חיים אישיים > אזרחות כפולה, ותושבות קבע

לגיבסון אזרחות כפולה: אמריקאית (מלידה) ואירית (מאמו).
הוא גם תושב קבע של אוסטרליה.
חיים אישיים > זוגיות וילדים

גיבסון פגש את אשתו רובין מור בשנות השבעים. באותה העת רובין עבדה כאחות ומל היה שחקן בתחילת דרכו. ב-7 ביוני 1980, נישאו הזוג בכנסייה הקתולית ביישוב פורטסוייל שבניו סאות' ויילס. לזוג בת אחת ושישה בנים. ב-13 באפריל 2009 הודיעו השנים שהם נפרדים. רובין הגישה את בקשת הגירושין בטענה למחלוקות שלא ניתנות לגישור. בדצמבר 2011 השניים התגרשו ופורסם שגיבסון יעביר לגרושתו סכום של כ-425 מיליון דולר, מחצית מהונו, בשל העובדה שהשניים לא חתמו על הסכם טרום נישואים. בנם הוא שחקן הקולנוע מיילו גיבסון.
ב-25 במאי 2009 נודע כי מל וחברתו, הזמרת הרוסיה אוקסנה גריגורייבה, מצפים להולדת בתם. בתם המשותפת לוסיה גיבסון נולדה ב-30 באוקטובר 2009. תקופה קצרה אחר כך האשימה אוקסנה את גיבסון בתקיפה והוא הועמד לדין. הזוג נפרד באפריל 2010. לגריגורייבה יש גם בן מיחסיה עם השחקן הבריטי טימותי דלטון.
חיים אישיים > אלימות במשפחה

ביוני 2010 גריגורייבה העניקה ריאיון לתקשורת בו האשימה את גיבסון בכך שהכה אותה בינואר 2010.
ביולי 2010 פרסמה גריגורייבה קלטות שונות של שיחות טלפון בינה לבין גיבסון בהם גיבסון צעק וקילל אותה. בקלטות גיבסון כינה את גריגורייבה "זונה" ואמר בין היתר "הלוואי שחבורה של שחורים תאנוס אותך" ו"אני אשרוף את כל הבית, אבל קודם תמצצי לי". בעקבות מעשיו של גיבסון כלפי גריגורייבה, אשר התלוננה בעבר מספר פעמים על אלימות מצדו של גיבסון, הוצא צו הרחקה בגין אלימות במשפחה אשר אסר על גיבסון להתקרב לגריגורייבה או לבתה והשריף של מחוז לוס אנג'לס פתח בחקירה של אלימות במשפחה. במקביל, אשתו לשעבר של גיבסון, רובין גיבסון, הגישה באותה העת הצהרה לבית המשפט לפיה היא מעולם לא חוותה התעללות כלשהי מצד גיבסון.
ביולי 2012, אמו החורגת של גיבסון, ביקשה מבית המשפט בלוס אנג'לס להוציא נגדו צו הרחקה, בטענה שהיה אלים כלפיה.
חיים אישיים > דת

גיבסון הוא נוצרי-קתולי המשתייך לזרם השמרני-הקיצוני של הארכיבישוף מרסל לפבר, זרם שאינו מכיר בסמכות הותיקן, בשל היות הקתוליות המרכזית פתוחה ומודרנית מדי לטעמו. בשנת 2004, גינה גיבסון בפומבי את המימון הממשלתי הניתן למחקר בתאי גזע וחששותיו משיבוט של עוברים אנושיים. בנוסף הוא נוהג להשקיע את כספו בהתאם לאמונותיו הדתיות.
חיים אישיים > התמכרות לסמים ואלכוהול

לדברי וינסלי קלרקסון, מחבר הביוגרפיה הלא רשמית של מל גיבסון, השחקן סבל מאלכוהוליזם עוד מגיל ההתבגרות. עוד בשנת 1984 גיבסון נעצר בגין נהיגה בשיכורות בטורונטו. בשנת 2004, בריאיון עם דיאן סויר, הודה גיבסון כי בעבר הייתה לו התמכרות לסמים ולאלכוהול. באוגוסט 2006 נידון לשלוש שנות מאסר על תנאי לאחר שנהג שיכור.
חיים אישיים > אנטישמיות

באוגוסט 2003 הליגה נגד השמצה ייחסה לגיבסון אנטישמיות, בעקבות הסרט שביים והפיק, "הפסיון של ישו", זאת לאחר צפייה בגרסה לא סופית של הסרט שהוקרנה לכ-50 נציגים רשמיים של ארגונים יהודיים. בהקרנה נכח גם גיבסון עצמו, לאחר שנמתחה עליו ביקורת, מפני שבסרט מתוארים בבוטות יהודים וכך גם ייסוריו של ישו בשעותיו האחרונות. לטענת גיבסון עצמו, הסרט בא להציג את המאורעות בלבד ולא להתסיס את הרגשות נגד היהודים.
ביולי 2006 נעצר גיבסון בלוס אנג'לס על נהיגה במהירות מופרזת בעודו שיכור. בעת האירוע גיבסון סינן קללות אנטישמיות, כמו "היהודים אחראים לכל המלחמות שבעולם". לאחר שהשתחרר מהמאסר הוא פרסם הודעת התנצלות ראשונה, בה לא התייחס להתבטאויותיו האנטישמיות, אך גל המחאה של מנהיגי קהילות יהודיות ושאינם כאלו גרמו לו לפרסם הודעת התנצלות שנייה, בה ביקש סליחה מהיהודים שנפגעו מהתבטאויותיו. בנוסף הודה גיבסון כי יש לו בעיות של אלכוהוליזם והודיע כי הוא החל לקבל טיפול על מנת להיגמל מההתמכרות. לאחר התקרית רשת ABC הפסיקה הפקת סדרה בכיכובו, עם זאת השחקנית ג'ודי פוסטר יצאה להגנתו, ואחר כך גם השחקנית סיגורני ויבר.
בדצמבר 2010, השחקנית האמריקאית ממוצא יהודי וינונה ריידר טענה בריאיון למגזין "GQ" כי גיבסון כינה אותה "חומקת תנורים" ("an oven-dodger"), כינוי גנאי ליהודים שמתייחס לשריפתם בשואה, כשפגש אותה במסיבה. ריידר ציינה שבאותה העת לא הבינה למה התכוון גיבסון בכך. ביוני 2020 חזרה על הטענה, בתגובה אמר גיבסון היא שיקרה אז ומשקרת גם כעת.
באפריל 2012 סירב התסריטאי ג'ו אסטרהאז לקחת חלק בכתיבת תסריט הסרט "המכבים" שאותו שאף גיבסון לביים ולשחק בו בתפקיד יהודה המכבי. סירובו של אסטרהאז נבע בין השאר בשל התבטאויותיו האנטישמיות של גיבסון.
חיים אישיים > דעות פוליטיות

באוקטובר 2024, גיבסון הביע תמיכה במועמדות דונלד טראמפ לנשיאות בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024 והתייחס לקמלה האריס כאל בעלת "מנת משכל של עמוד". גיבסון טען כי להאריס יש "רקורד עגום" ו"אין לה מדיניות ממשית." גיבסון חזר על עמדות דומות של טראמפ, אשר תקף גם הוא את רמת האינטליגנציה של האריס, וקרא לה "אדם בעל IQ נמוך."
פילמוגרפיה > כבמאי

איש ללא פנים (1993)
לב אמיץ (1995)
הפסיון של ישו (2004)
פראיים לגמרי (סדרת טלוויזיה, 2005-2004)
אפוקליפטו (2006)
הסרבן (2016)
טיסה מסוכנת (אנ') (2025)
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  כשחקן מעולם לא הבטחתי לך גן של ורדים (1977)  מקס הזועם (1979)  טים (1979)  גליפולי (1981)  מקס הלוחם בדרכים (1981)  התקפת כוח זי (1982)  שנה בצל הסכנה (1982)  הבאונטי (1984)  הנהר (1984)  גברת סופל (1984)  מקס הזועם 3: כיפת הרעם (1985)  נשק קטלני (1987)  טקילה סאנרייז (1988)  נשק קטלני 2 (1989)  ציפור על תיל (1990)  המלט (1990)  אייר אמריקה (1990)  נשק קטלני 3 (1992)  מאבריק (1992)  צעיר לנצח (1992)  איש ללא פנים (1993)  לב אמיץ (1995)  פוקהונטס (דיבוב, 1995)  כופר (1996)  תאוריית הקשר (1997)  נשק קטלני 4 (1998)  פייבאק (1999)  מלון מיליון הדולר (2000)  מרד התרנגולים (דיבוב, 2000)  מה נשים רוצות (2000)  הפטריוט (2000)  סיינס (2002)  חיילים היינו (2002)  הבלש המזמר (2003)  על סף התהום (2010)  החיים הכפולים של וולטר (2011)  בלתי נשכחים 3 (2014)  נמלטת (2016)  גבר גבר 2 (2017) |  עם הגב לקיר (2019)  הפרופסור והמשוגע (2019)  לפני הסערה (2020)  Fatman‏ (2020)  לתפוס את הבוס (2021)  סכנה מיידית (2021)  מבצע פנמה (2022)  פשע הוליוודי (2022)  האב סטו (2022)  משחק הסוכן (2022)  השדרן (2022)  האקר במלכוד (2022)  העוקץ הג'נטלמני (2022)  Desperation Road‏ (2023)  Confidential Informant‏ (2023)  בית קברות (2024)  Every Other Weekend‏ (TBA)  Boys of Summer‏ (TBA) |  |  |  |  |  |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

הקונטיננטל (אנ') (2023)
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | פרויקט | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1996 | פרס גלובוס הזהב | הבימוי הטוב ביותר | לב אמיץ | זכייה |  |
| 1996 | גילדת הבמאים של אמריקה | הבימוי הטוב ביותר - סרט עלילתי | לב אמיץ | מועמדות |  |
| 1996 | פרס אוסקר | הבימוי הטוב ביותר | לב אמיץ | זכייה |  |
| 1996 | פרס האקדמיה הבריטית לקולנוע | הבמאי הטוב ביותר | לב אמיץ | מועמדות |  |
| 1997 | פרס גלובוס הזהב | השחקן הטוב ביותר - סרט דרמה | כופר | מועמדות |  |
| 2001 | פרס גלובוס הזהב | השחקן הטוב ביותר - סרט מוזיקלי או קומדיה | מה נשים רוצות | מועמדות |  |
| 2007 | פרס האקדמיה הבריטית לקולנוע | הסרט הטוב ביותר לא בשפה האנגלית | אפוקליפטו | מועמדות |  |
| 2017 | פרס גלובוס הזהב | הבימוי הטוב ביותר | הסרבן | מועמדות |  |
| 2017 | פרס אוסקר | הבימוי הטוב ביותר | הסרבן | מועמדות |  |
| 2024 | פרס פטל הזהב | שחקן המשנה הגרוע ביותר | מודיע | מועמדות |  |
השורד האחרון

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  Lone Survivor 
 בימוי:  פיטר ברג
 הופק בידי:  פיטר ברג מארק וולברג שרה אוברי רנדל אמט בארי ספיקינג עקיבא גולדסמן נורטון האריק סטיבן לוינסון
 תסריט:  פיטר ברג מרקוס לוטרל ופטריק רובינסון (ספר)
 עריכה:  קולבי פרקר
 שחקנים ראשיים:  מארק וולברג טיילור קיטש אמיל הירש בן פוסטר אריק באנה אלכסנדר לודוויג עלי סלימאן 
 מוזיקה:  Explosions in the Sky סטיב יבלונסקי
 צילום:  טוביאס שליסלר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Emmett/Furla Films 
 חברה מפיצה:  אולפני יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  24 בדצמבר 2013 ארצות הברית(הפצה מוגבלת) 10 בינואר 2014ארצות הברית(הפצה לקהל הרחב) 6 בפברואר 2014 ישראל
 משך הקרנה:  121 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פעולה, סרט דרמה, סרט שמבוסס על ספרים, סרט מלחמה, סרט ביוגרפי 
 מקום התרחשות:  אפגניסטן 
 תקציב:  40 מיליון דולר
 הכנסות:  154.8 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   lonesurvivor
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
השורד האחרון (באנגלית: Lone Survivor) הוא סרט הישרדות אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2013. במאי הסרט והתסריטאי הוא פיטר ברג, שכתב אותו על בסיס ספרם של מרקוס לוטרל ופטריק רובינסון: "Lone Survivor: The Eyewitness Account of Operation Redwing and the Lost Heroes of SEAL Team 10". בסרט מככב מארק וולברג שהוא גם בין מפיקי הסרט.
הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של מרקוס לוטרל, לוחם ביחידת אריות הים של צי ארצות הברית, שהיה הניצול היחיד מצוות של היחידה במבצע כושל מ-2005 לחיסולו של מנהיג טליבאן באפגניסטן (Operation Red Wings).
עלילת הסרט

הסרט נפתח באוסף של קטעים תיעודיים מהמיונים ליחידת אריות הים ומאימונים המפרכים של הלוחמים. סצנה לאחר מכן עוקבת אחר פינויו המוסק של חייל פצוע אנוש (מרקוס לוטרל בגילומו של מארק וולברג) על רקע מונולוג של הלוחם.
עלילת הסרט עוקבת אחר צוות של לוחמי אריות הים באפגניסטן, שנשלח למבצע סיור לאיתורו וחיסולו של אחמד שאה, מנהיג טליבאן מקומי. הצוות המונה 4 לוחמים, מונחת על רכס הרים ומפלס דרכו לעבר מחנהו של שאה. במהלך השהות במארב, נתקל הכוח ברועי צאן מקומיים, בין חברי הצוות ניטשת מחלוקת כיצד לנהוג, האם להרוג את הרועים, להשאירם כפותים או לשחררם. מרפי מחליט לשחרר את הרועים ולנסות ליצור קשר עם בסיס האם על מנת לקבל הנחיות נוספות או להתפנות לאור החשיפה. במהלך הטיפוס נתקל הצוות בשאה ואנשיו שככל הנראה הוזעקו למקום על ידי רועי הצאן המשוחררים. מתפתח קרב ממושך במהלכו נפגעים כל הלוחמים. מרפי מחליט להקריב עצמו ולטפס לפסגת המצוק כשהוא חשוף לירי הטליבאן, במטרה להזעיק עזרה בקשר. בכוחות אחרונים הוא מצליח להעביר הודעה לבסיס היחידה לפני שנהרג.
צוות חילוץ של אריות הים בפיקודו של לוטננט קומנדר אריק כריסטנסן מתארגן ומוסק לאזור ההתקלות על ידי שני מסוקים מהרגימנט האווירי למבצעים מיוחדים ה-160. בניגוד לנוהל, הכוח לא זוכה לחיפוי של מסוקי AH-64 אפאצ'י. בהגיעם למקום, מתארגנים הלוחמים להשתלשלות מהמסוק הראשון, כשרקטה ממטול RPG-7 פוגעת במסוק ומשמידה אותו על כל צוותו והלוחמים שבו. המסוק השני מסתלק מהאזור לאחר שנתקל באש אויב חזקה.
מרקוס הפצוע, שנותר השורד האחרון מהצוות נתקל בחבורת כפריים פשטונים בהנהגתו של גולאב. גולאב שהיה עד למעשי זוועה של שאה ואנשיו, מושיט למרקוס המפוחד והמופתע עזרה ומעניק לו מחסה בכפר. הוא מבקש מהם להעביר הודעה לכוחות האמריקאים על מקום הימצאו. על הכפר פושטים אנשיו של שאה, שמתכוונים להוציא את מרקוס להורג, אך גולאב ואנשיו מתערבים ומונעים זאת, כשהטליבאן מבטיחים לחזור ולנקום. בפשיטה הבאה מגיעים כוחות גדולים של טליבאן, אך נסוגים רגע לפני חיסול מרקוס וכל אנשי הכפר, לאחר שכוחות חילוץ אמריקאים גדולים מגיעים למקום. מרקוס מפונה במצב אנוש לבסיס האם.
הסרט מסתיים באוסף תמונות וסרטים אמיתיים מהחיים האישים והצבאיים של לוחמי אריות הים שנהרגו, וכן תמונה מהמפגש ב-2010, 5 שנים לאחר האירועים, בין מרקוס לבין מצילו גולאב. הכתוביות מסבירות כי הקוד השבטי של הפשטונים מחייב אותם להעניק מחסה לאדם בודד הנמצא תחת איום בכל מחיר.
האירועים במציאות

מבצע כנפיים אדומות (Operation Red Wings), במלחמת אפגניסטן, יצא לפועל בליל 27 ביוני 2005. במהלך הסתבכות המבצע והקרבות שהתפתחו נהרגו 19 חיילים אמריקאים, במה שהפך את הקרב לקטלני ביותר בתולדות הכוחות המיוחדים של צי ארצות הברית. מייקל מרפי זכה על גבורתו בקרב למדליית הכבוד של הקונגרס, שלושת חברי הצוות הנוספים זכו לעיטור צלב הצי. לוטרל, השורד היחיד מהצוות השתחרר ב-2007 ופרסם את ספרו שהיה לרב מכר. מוחמד גולאב, האיש שמצא את מרקוס והתעקש לפרוס את חסותו עליו, הוא הבן של ראש הכפר (עמו הוא התווכח במהלך הסרט, ומרקוס שחשב שזה מפני שהוא מהטליבאן איים לפוצץ עליו את רימונו האחרון). גולאב המשיך להתגורר באפגניסטן והיה יעד למספר רב של ניסיונות התנקשות. הוא החל לפנות לארצות הברית בבקשה למקלט בסיועו של מרקוס, ובשנת 2014 הוא הועבר למדינה שלישית חסויה.