stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף סנדל
ספריו

שמואל הירשענבערג; רעדאַקטאָר: ב. העלער, ורשה: יידיש בוך, 1952. ("שמואל הירשנברג") (ספרון)
יידישע מאָטיוון אין דער פּוילישער קונסט; רעדאַקטאָר: ד. ספארד, ורשה: יידיש בוך, 1954. ("מוטיבים יהודיים באמנות הפולנית")
אומגעקומענע יידישע קינסטלער אין פּוילן; רעדאַקטאָר: ד. ספארד, 2 כרכים, ורשה: יידיש בוך, 1957. ("אמנים יהודים בפולין שנספו") (אלבום רפרודוקציות)
לאחר מותו:
פּלאסטישע קונסט ביי יידן אין פּוילן; רעדאַקטאָר: ד. ספארד, ורשה: יידיש בוך, 1964. ("אמנות פלסטית של יהודים בפולין")
לקריאה נוספת

Erna Podhorizer-Sandel, 'Wspomnienie o Józefie Sandlu (w 10. rocznicę śmierci),' Biuletyn Żydowskiego Instytutu Historycznego 85, 1 (1973), pp. 111-119. (בפולנית)
Magdalena Sieramska, 'Jozef Sandel,' in: Polski Slownik Biograficzny, vol. 34, 1992-1993, pp. 460-461. (בפולנית)
Renata Piątkowska, 'Jewish Society for the Encouragement of Fine Arts / Di yidishe gezelshaft tsu farshpreytn kunst: An Attempt at the Continuation of Jewish Artistic Life in Postwar Poland, 1946-1949', in: Elvira Grözinger and Magdalena Ruta (eds.), Under the Red Banner: Yiddish Culture in the Communist Countries in the Postwar Era, Wiesbaden: Harrassowitz Verlag (Jüdische Kultur), 2008, pp. 77-93.
הערות שוליים

↑  'יוסף סנדל', בתוך: תערוכת מצבות: בית הקברות היהודי בשידלובצה (פולין); העתקים גרפיים מעשי ידי יאצק אנטוני זלינסקי ולוצינה קרקובסקה, כסלו–שבט תשכ"ד, תל אביב: מוזיאון הארץ – מוזיאון לאתנוגרפיה ופולקלור – אגף גנזא לאמנות יהודית עממית, תשכ"ד, עמ' 12.
↑  יוסף מנדל באתר Wirtualny Cmentarz (מאגר המידע של בתי הקברות היהודיים בפולין).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299041105171  PLWABN: 9810550383905606  GND: 173292577  ISNI: 0000 0000 8227 6350  LCCN: no00039141  NTA: 312829566  SELIBR: 89485  VIAF: 48770318   WorldCat (עם VIAF): 48770318
יורוקורפוס

| --- | --- |
סמל יורוקורפוס
סמל יורוקורפוס
 פרטים
 מדינה:  האיחוד האירופי האיחוד האירופי
 בסיס האם:  שטרסבורג
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1993–הווה (כ־31 שנים)
יורוקורפוס הוא כינויה של יחידה צבאית המורכבת מחיילים מעשר מדינות שונות החברות באיחוד האירופי.
היסטוריה

יורוקורפוס הוקם ב-1993 בידי צרפת, גרמניה ובלגיה. ב-1994 הצטרפה גם ספרד וב-1996, לוקסמבורג. חמש המדינות האלו הן החברות הקבועות המרכיבות את היורוקורפוס. מדינות נוספות השולחות חיילים ליורוקורפוס הן יוון, איטליה, רומניה וטורקיה. הולנד ובריטניה שולחות קציני קישור למטה היורוקורפוס. ב-2002 חתמו אוסטריה ופינלנד על אמנה שבמסגרתה החלו לשלוח חיילים ליורוקורפוס. פינלנד הפסיקה ב-2006 ואוסטריה ב-2011. בין 2003–2007 גם קנדה שלחה חיילים ליורוקורפוס. ב-2010 חתמה פולין על אמנה במסגרתה הסכימה לשלוח חיילים ליורוקורפוס החל מ-2017, אולם בעקבות חילופי השלטון במדינה ב-2015 נקטע המהלך.
היורוקורפוס הוא למעשה מטה משותף של האומות. הוא אינו כפוף לאף גוף צבאי אלא רק לוועדה מיוחדת בה חברים נציגי האומות. עם זאת, ליורוקורפוס אין הכרה רשמית מצד האיחוד האירופי. מטה היורוקורפוס ממוקם בשטרסבורג. שפת העבודה הרשמית במטה הייתה גרמנית וצרפתית עד 2002 אז עברה האנגלית לשמש כשפה רשמית. מצבת כוח האדם של היורוקורפוס היא 1,000 איש בלבד, אולם הבריגדה הצרפתית-גרמנית כפופה אליו באופן רשמי. בנוסף, חמש החברות הקבועות ביורוקורפוס מחזיקות כוחות ייעודיים אשר במקרה חירום אמורים להיות מוכפפים למטה היורוקורפוס. סך כל הכוחות הללו עומד על 60,000 איש.
אנשי היורוקורפוס היו חלק מכח שמירת השלום בקוסובו ובהמשך השתתפו בלחימה באפגניסטן.
יהודית מפלנדריה

יהודית מפלנדריה (או ג'ודית; נולדה ב-843 בערך ומתה ב-879) הייתה ביתם של מלך פרנקיה המערבית קרל הקירח ואשתו ארמנטרוד מאורליאן (אנ'). לאחר נישואיה בפעם הראשונה והשניה, הפכה למלכה רעיה של שניים ממלכי וסקס. בעקבות נישואיה לבלדווין, נוסדה רוזנות פלנדריה ויהודית הייתה לרוזנת.
באמצע המאה ה-10 תוארה יהודית על ידי מחברי אילן היוחסין של רוזנות פלנדריה כ"החכמה והיפה ביותר". הכתרתה של יהודית למלכת וסקס אפשרו את השבת מעמדן של נשות המלכים ושיפרה את מעמדן בממלכה.
ביוגרפיה

יהודית נולדה בסביבות 843 או בתחילת 844 כביתם הבכורה של קרל הקירח, מלך פרנקיה המערבית ואשתו הראשונה ארמנטרוד מאורליאן. היא נקראה על שם סבתה מצד אביה, הקיסרית יהודית מבוואריה. היא הייתה נינה של קרל הגדול, קיסר האימפריה הפרנקית. ליהודית היו תשעה אחים צעירים יותר וחמישה אחים חורגים מנישואיו השניים של אביה, אך שלושה מאחיה וכל אחיה החורגים נולדו לאחר שנישאה ועזבה את ביתה לממלכת וסקס.
ביוגרפיה > מלכת וסקס > נישואים ראשונים והכרתה

בשנת 855, האלמן אתלוולף, מלך וסקס, עלה לרגל רומא עם בנו הצעיר אלפרד. בדרך לשם, הוא ביקר בחצרו של קרל הקירח וניהל משא ומתן לנישואין עם יהודית בת ה-12, אף על פי שהיה כנראה באמצע שנות החמישים לחייו ויש לו שישה ילדים, שלושה או חמישה מהם מבוגרים מיהודית. הוא חיפש בעל ברית מכיוון שגם הוא וגם קרל סבלו מהתקפות הוויקינגים. קשרי נישואין עם השושלת הקרולינגית היוקרתית היוותה יתרון נוסף עבורו.
בדרך חזרה מרומא, בשנת 856, הוא שהה שוב בחצר המלך קרל, והתחתן עם יהודית ב-1 באוקטובר 856 בארמון המלכותי. זה היה אירוע יוצא דופן משום שנסיכות קרולינגיות נישאו לעיתים רחוקות ונשלחו בדרך כלל למנזרים. זה היה כמעט חסר תקדים עבורם להתחתן עם זרים. יהודית הוכתרה למלכת וסקס. אתלוולף כיבד את כלתו בכך שקרא לה מלכה לאחר הטקס. לפי מנהגי ווסקס, לא ניתן היה לקרוא לאשת מלך מלכה או והיא לא ישבה על כס המלכות עם בעלה. עם זאת, קרל הקירח התעקש על ביצוע הכתרתה של בתו, כנראה כי רצה לבטח את מעמדה בביתה החדש. אתלוולף נתן ליהודית את כל הזכויות המגיעות לה כמלכה ונתן לה מקום של כבוד לידו באירועים מלכותיים.
לאחר החגיגות, אטהלוולף, אשתו החדשה ובנו חזרו לווסקס. בחזרה לממלכתו, אתלוולף התמודד עם קשיים. בזמן היעדרו הצליחו הוויקינגים לפלוש לאנגליה, להתקרב אל לב ליבה של אנגליה ולהוות איום ממשי. בנוסף לכך הוא לא זכה לקבלת פנים מלבבת מבנו אתלבאלד. אתלבאלד היה בנו השני של אתלוולף, מאשתו הראשונה אוסבורגה. הוא הפך ליורש העצר לאחר מות אחיו הבכור, אתלסטאן, שנשא בתואר מלך קנט. הלה תפקד כשליט בזמן היעדרו, חתר תחתיו יחד עם אנוולף – אילדורמן של מחוז סאמרסט ועם הבישוף אלסטאן, במטרה לסרב להחזיר לו את השלטון בעת חזרתו. יש האומרים כי שכנעו את אתלבאלד לבגוד באביו ויש האומרים כי הוא לא נזקק לשכנוע, אך מכל מקום ניסה להדיח את אביו. נראה שאתלבאלד הרגיש מאוים מחתונתו השנייה של אביו. היחס המיוחד שהעניק אתלוולף ליהודית לא היה מקובל בממלכת וסקס. אתלבאלד חשש לעתידו בעקבות הנישואין וחשש מצאצאים חדשים שיתחרו בו על ירושתו.לפי הסברים אחרים, אתלבאלד כבר מרד לפני נישואיו השניים של אביו, וזו הסיבה שאתלוולף נשאר בחצרו של קרל הקירח והתחתן עם בתו, והוכיח לנתיניו שיש לו תומכים חזקים מחוץ לווסקס.
אתלוולף החליט לנהוג באתלבאלד בעדינות ולא להילחם עם בנו. הוא החליט להשאיר לו את השליטה על וסקס והוא עצמו שלט לבד על קנט, סאסקס ואסקס ובכך מנע מלחמת אזרחים, כאשר הוויקינגים מאיימים בפתח. אתלוולף מת ב-13 בינואר 858, כשנתיים לאחר חזרתו מפרנקיה המערבית. ליהודית ולאתלוולף לא היו ילדים משותפים. הוא הוריש את תחום שלטונו לבנו השני, אתלברט, אך לאחר מותו השתלט אתלבאלד על הממלכה כולה.
ביוגרפיה > מלכת וסקס > נישואים שניים

עם מותו של אתלוולף, אתלבאלד ירש אותו על כס המלכות של ווסקס והתחתן עם יהודית, אמו החורגת. בהסכמה לנישואים אלה, ייתכן שיהודית ניסתה להימנע מגורלן הרגיל של אלמנות, אשר היו נשלחות למנזר. בעיני אתלבאלד, נישואים אלה היו מועילים בגלל השתייכותה של יהודית לשושלת הקרולינגית ואפשרו לו לשפר את מעמדו ביחס לאחיו. שמה של יהודית מופיע במספר צ'ארטרים מתקופת שלטונו של אתלבאלד, מה שמאשר את המשך מעמדה יוצא הדופן. בשנת 893, אסר, הביוגרף של אלפרד הגדול והבישוף של שרבורן גינה בביוגרפיה שכתב על אלפרד את הנישואים בשל קשרי המשפחה בין בני הזוג (היא הייתה גם אימו החורגת של אתלבאלד).
ביוגרפיה > רוזנת פלנדריה > נישואים שלישיים

מותו של אתלבאלד לא הותיר ליהודית עתיד בווסקס. היא הייתה פחות משבע-עשרה וללא ילדים. היא מכרה רכושה וחזרה לאביה, ששלח אותה למנזר, שם היא הייתה אמורה להישאר תחת חסותו. על פי הדיווח הסביר ביותר, הרוזן בולדווין, שנחשב באופן מסורתי כבנו של יערן בשם אודואקר ביקר במנזר בשנת 861, והוא התאהב ביהודית. ישנן טענות שהוא כבר התעניין בה לפני נישואיה הראשונים. בסביבות חג המולד של 861, או בתחילת 862, יהודית ברחה עם בולדווין או נחטפה על ידו. על פי מקור אחד, יהודית לא נחטפה אלא ברחה בהסכמת אחיה לואי. בני הזוג נישאו כנראה במנזר לפני שברחו.
ביוגרפיה > רוזנת פלנדריה > נידוי

אביה של יהודית זעם בעקבות האירועים. הוא ארגן מיד משלחת חיפוש כדי להחזיר אותה הביתה וללכוד את בולדווין. לפי אחד המקורות בולדווין אף נודה על ידי הכנסייה בשל חטיפת יהודית והנישואין ללא הסכמת המלך. בשנת 862 ערך קרל הקירח מועצה עם הבישופים והאצילים של ממלכתו. המלך הורה (או, לפי דיווח אחר, ביקש) מהבישופים להוציא פסק דין קנוני על בולדווין ויהודית, לפי צו של האפיפיור גרגוריוס השני, שאם מישהו מתחתן, לאחר שחטף אלמנה, הוא יוחרם, כמו גם את אלו שתרמו לכך. אחיה של יהודית לואי נענש גם הוא במאסר במנזר.
יהודית ובולדווין חיפשו מקלט אצל הוויקינג רוריק מדורסטאד, מלך פריסלנד. מאוחר יותר נמלטו לחצרו של בן דודה מצד אביה של יהודית, לותאר השני, מלך לותרינגיה (אנ'). בסופו של דבר, הם נסעו לרומא כדי לטעון בפני האפיפיור ניקולאוס הראשון.
ביוגרפיה > רוזנת פלנדריה > פיוס ורוזנות

ברומא ניהלו יהודית ובולדווין משא ומתן עם האפיפיור. הוא הקשיב לטיעונים שלהם ושלח את נציגיו לאביה. הם ביקשו מקרל להכיר בנישואים כמחייבים מבחינה משפטית ולקבל את הזוג הצעיר בברכה, אך את קרל וסביבתו לא היה קל לשכנע. במכתב מ-23 בנובמבר 862, הביע האפיפיור את חששו שבולדווין כבר איחד כוחות עם "הנסיך היוטי רוריק". רוריק כבר נלחם נגד המלך קרל לצד אחיו לותאר הראשון, אז קיסר, בשנת 863. על פי הכרוניקן המאוחר יותר אלברט מסטאד, הייתה פניה אל רוריק במטרה להפציר בו לא לספק כל תמיכה לבולדווין.
בסופו של דבר, המלך קרל הקירח סלח בחוסר רצון לבני הזוג ואיפשר להם להינשא. הם חזרו לפרנקיה המערבית ונישאו רשמית ב-13 בדצמבר 862 או ב-863. המלך לא היה נוכח, אבל נתן לבולדווין את שטחים בפלנדריה, מה שהפך אותו למארקגראף. כך, כנדוניית נישואים, הוענק לבלדווין את התואר רוזן פלנדריה. בלדווין הפך ליד ימינו של קרל הקירח ולחם נגד הנורמנים. הוא הרחיב את גבולות רוזנות פלנדריה, שהפכה לרוזנות חשובה של ממלכת פרנקיה המערבית. הוא ביצר את הערים אראס וגנט, ואת העיר ברוז' שהפכה לבירתו ושבה הקים את כנסיית סנט דונה.
ליהודית היו ילדים מנישואיה השלישיים, לפחות שלושה בנים ואולי שתי בנות. תאריך מותה המדויק אינו ידוע, אך מוערך שמותה לא קרה לפני 870. בין השנים 893 ל-899, בנה בולדווין השני התחתן עם אלפת'רית', בתו של אלפרד הגדול, מלך האנגלו-סכסונים (לשעבר מלך וסקס), בנו של בעלה הראשון של יהודית ואחיו של השני. אם יהודית הייתה בחיים בזמן זה, היא כנראה מילאה תפקיד חשוב במשא ומתן על תנאי הנישואין בשל הכרותה עם הדין בממלכת וסקס.
יוסף ספרא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בספטמבר 1938 ביירות, הרפובליקה הלבנונית תחת המנדט הצרפתי 
 פטירה:  10 בדצמבר 2020 (בגיל 82) סאו פאולו, ברזיל 
 מדינה:  ברזיל, לבנון 
 מקום מגורים:  סאו פאולו 
 בן או בת זוג:  ויקי ספרא 
 פרסים והוקרה:  מסדר ההצטיינות בתרבות של ברזיל (1997) 
 
יוסף ספרא (בפורטוגזית: Joseph Safra; בערבית: يوسف صفرا;‏ 1938 – 10 בדצמבר 2020) היה בנקאי ברזילאי שניהל את אימפריית הבנקאות וההשקעות הברזילאית של קבוצת ספרא. הוא היה יו"ר כל חברות ספרא, ביניהן הבנק הלאומי ספרא בניו יורק ובנקו ספרא שבסיסו בסאו פאולו, ברזיל.
ביולי 2020, דיווח מגזין העסקים האמריקני פורבס כי לספרא שווי נטו מוערך של 22.8 מיליארד דולר המדרג אותו כאדם העשיר ביותר בברזיל.
ראשית חיים

יוסף ספרא נולד בביירות, בירת לבנון, למשפחה יהודית ספרדית עם קשרים בנקאיים מימי העות'מאנים. בתקופת האימפריה העות'מאנית, עסקה המשפחה בבנקאות ובמסחר באמצעות שיירות סוחרים בין ביירות, חלב, אלכסנדריה ואיסטנבול בתקופת האימפריה העות'מאנית. יוסף ספרא גדל בביירות ובשנת 1952 עבר עם משפחתו לברזיל. בשנת 1955, אחיו בן ה-23 של יוסף, אדמונד ספרא, ואביו, יעקב ספרא, החלו לעבוד בברזיל במימון נכסים בסאו פאולו. אך עד מהרה, אדמונד ספרא נפרד מאחיו יוסף ומואיז ופנה לניו יורק שם הקים את בנק הרפובליקה הלאומי של ניו יורק. לימים (בשנת 1999) הוא מכר את הבנק ל-HSBC, ותרם את מרבית כספו לקרן ספרא. יוסף ספרא הקים בשנת 1955 את בנקו ספרא, שלימים הפך לבנק הפרטי השישי בגודלו בברזיל. הוא נותר יו"ר קבוצת ספרא המציעה שירותי בנקאות ברחבי אירופה, צפון ודרום אמריקה.
יוסף ספרא רכש את אחוז מניותיהן של חברות קבוצת ספרא מאחיו מואיס ספרא. שני האחים שמרו על אחזקת מניות בחברת Fibria Celulose.
ב-10 בדצמבר 2020, נפטר ספרא לאחר מחלה ממושכת. הוא נטמן בסאו פאולו שבברזיל.
חיים אישיים

היה אב לארבעה ילדים: יעקב ספרא, אסתר ספרא, אלברטו ספרא ודייוויד ספרא. ג'ייקוב אחראי על כל הפעולות הבינלאומיות מחוץ לברזיל, ואילו דייוויד ואלברטו מנהלים את בנקו ספרא בברזיל.
תכונה

בשנת 2013 רכשה משפחת ספרא יותר מתריסר נכסים בארצות הברית, בעיקר בעיר ניו יורק. בבעלותם גם תיק של נדל"ן מסחרי בברזיל. בשנת 2014 ספרא שילמה יותר מ-700 מיליון ליש"ט לרכישת מגדל סוויס רה - אחד המגדלים האייקונים ביותר בלונדון.
הערות שוליים

↑  Joseph Safra (1956) and Joseph Safra (1956), information from the National Archives, Rio de Janeiro. Scan of Joseph Safra's Brazilian entry visa on 1954 on familysearch.org
↑  "Bloomberg Billionaires Index - Joseph Safra". נבדק ב-24 באפריל 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  arielhauter. "Joseph Safra -". ARTnews. נבדק ב-24 באפריל 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Joseph Safra". Forbes (באנגלית). נבדק ב-2019-02-08.
↑  Forbes: The World's Billionaires - Joseph Safra November 2014
↑   https://www.forbes.com/profile/joseph-safra/?list=rtb#1c3116654c41 Retrieved July 26, 2020, Saturday
↑  "Joseph Safra". Forbes (באנגלית). נבדק ב-13 ביולי 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Joseph Safra (1956) and Joseph Safra (1956), information from the National Archives, Rio de Janeiro. Scan of Joseph Safra's Brazilian entry visa on 1956 on familysearch.org
↑  Kasmira Jefford, Gherkin bought by Safra Group: Meet the Brazilian-Lebanese billionaire behind the £700m deal, City A.M., 11 November 2014
↑  "Meet Joseph Safra, The Richest Banker on the Planet". Business Insider.
↑  New York Times: "INTERNATIONAL BUSINESS; The Safras of Brazil: Banking, Faith and Security" By SIMON ROMERO 8 December 1999
↑  "Bloomberg - Bloomberg Billionaires Index". www.bloomberg.com. נבדק ב-2019-02-08.
↑  "Court Accepts Charges Against Brazil Banker Joseph Safra". Jewish Voice. 27 באפריל 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Joseph Safra". Forbes (באנגלית). נבדק ב-13 במרץ 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "China's CC Land buys London's cheesegrater for £1.15 billion". Mail Online. נבדק ב-13 במרץ 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Safra snaps up the Gherkin for £726m". www.ft.com (באנגלית בריטית). נבדק ב-13 במרץ 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007440838005171  LCCN: no2011035119  VIAF: 169315272   WorldCat (עם VIAF): 169315272
יעל מתחבאת

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  שולמית לפיד
 איורים:  גיל-לי אלון קוריאל
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  ספרות ילדים
 הוצאה
 הוצאה:  כתר הוצאה לאור
 תאריך הוצאה:  2021
 מספר עמודים:  26
"יעל מתחבאת" הוא ספר ילדים מוכר שנכתב על ידי שולמית לפיד, ואויר בידי כלת פרס נחום גוטמן לאיור – גיל-לי אלון קוריאל. הספר יצא לאור לראשונה ב-2021 בהוצאת הספרים כתר הוצאה לאור.
הספר עשיר בפרטים ובתיאורים, וזאת כדי לאפשר לקוראים להיכנס לתוך הסיפור ולהרגיש פעילים במתרחש בו.
תקציר העלילה

הספר מתמקד בילדה בשם יעל, המשחקת מחבואים עם עצמה. יעל כה שקועה במחבואים עד שלא שמה לב שילדים נוספים מעוניינים להצטרף למשחק.
האירוניה המתקיימת בסיפור היא שיעל, הנוכחת, מנסה להסתתר ולהתחבא, ואילו המחפשים, אלה שלא רואים אותה, אינם נראים בספר ולא מסופר בדיוק מי הם.
טכניקות כתיבה

הספר מפתח אצל הילד חשיבה קוגניטיבית וזאת על ידי שילוב טכניקות פסיכולוגיות שונות:
חזרות – בסיפור קיימות חזרות על משפטים, כגון: "יעלי! איפה את?". תפקיד החזרות בסיפור הוא לפתח אצל ילדים את מיומנות הלמידה – לתת להם פרט מידע שחוזר על עצמו כך שהילדים יצפו לו בפעמים הבאות. בנוסף, החזרות מפתחות אצל הילדים יכולת זיכרון ועוזרות להם לזכור פרטים החוזרים על עצמם. החזרה "יעלי! איפה את?" מהווה מוטיב מרכזי בסיפור, ותפקידו לציין עד כמה שובבה יעל וכמה היא אוהבת להתחבא – לשחק בעולם משלה, דבר אשר הרבה ילדים יצליחו להתחבר אליו.
חריזה – המלל בספר מורכב מחרוזים רבים המסייעים לילדים לזכור את תוכנו.
יצירתיות – הספר מתאר את דמותה של יעל על ידי הענקת פרטים מרומזים על הדמות, כמו: "יש לה עיניים בצבע שמיים, פֶּה שנראה כמו תות" אשר נותנים לקוראים שדה רחב של דמיון כדי לשוות לנגד עיניהם את דמותה של יעל לפי פרטים קטנים.
חשיבה בלשית – לפי "עקבות" שיעל משאירה מאחוריה, הילדים מנסים לפתור את תעלומת היעלמותה של יעל.
הערות שוליים

↑  שולמית לפיד, יעל מתחבאת, באתר הספרייה הלאומית
↑  יעל מתחבאת, באתר סיפור פשוט
↑  יעל מתחבאת, באתר דףדף
↑  מיה מיטב, חכמים בשמש: תשעה ספרי ילדים מומלצים לימי שיא הקיץ, באתר ynet, 12 באוגוסט 2021
יוסף סמברי

רבי יוסף סמברי היה חכם וכרוניקאי יהודי-מצרי. מחבר הספר ההיסטוריוגרפי דברי יוסף.
תולדות חייו

נולד בסביבות שנת הת' (1640) לרבי יצחק [שמו המלא: יצחק סמברי, ידיע קטאייה] שהיה מחכמי מצרים. מעטים הפרטים הידועים אודותיו, ואף ידיעה ודאית למוצא משפחתו אין, אם היה מסתערב (מיושבי מצרים הקדמונים) או שמא היה צאצא למשפחה ממוצא ספרדי או אחר, עם זאת ידוע כי אבותיו ישבו במצרים כבר כמה דורות לפניו.
בצעירותו למד בישיבתו של הרב אברהם סכנדרי בקהיר, אצל רבו המובהק הרב חנניה ברהון. היה מבאי ביתו של השר היהודי רפאל יוסף, שהחזיק ותמך בו עד פטירתו.
היה בקי בספרות הערבית והשתמש בה רבות לצורך כתיבת ספרו דברי יוסף. כן הוא מזכיר היסטוריונים ערבים שאינם ידועים לנו כיום.
מלבד חיבורו דברי יוסף, חיבר סמברי ספר בשם 'פורת יוסף' העוסק בחקר המסורה, חסרות ויתרות במקרא וטעמי הקריאה. נפטר סביבות שנת תס"ג (1703)
דברי יוסף

ספרו דברי יוסף נכתב במצרים בשנים תל"ב-תל"ג. את הספר כתב בישיבת רבו רבי אברהם סכנדרי, שם הייתה מצויה ספרייה חשובה שהכילה גם ספרים וכתבי יד קדומים ונדירים, בהם נעזר.
הספר סוקר את קורות ישראל וחכמיו מתקופת הסבוראים ואילך, בדגש על הפרשיות המתארות את חייהם של היהודים בארצות האסלאם. לצורך הבנת הדברים מספק המחבר לקורא אף רקע נרחב לתולדות האסלאם ושליטיו.
הספר מהווה מקור חשוב – ולעיתים יחיד – לקורות ישראל מתקופת גירוש ספרד ואילך, ואחד המקורות המהימנים אודות תולדות חכמי ישראל, בפרט חכמי מצרים בהם היה בקי היטב, אם מספריהם שהגיעו לידו ואם מצאצאיהם שחיו במצרים.
הספר עמד לעיני החיד"א שמזכירו בשם "קובץ כתיבת יד". החיד"א הסתייע בו לצורך כתיבת ספריו 'שם הגדולים' ו'ועד לחכמים'. אף רבי רפאל אהרן בן שמעון נעזר רבות באחד מליקוטי הספר לצורך כתיבת ספרו 'טוב מצרים' על תולדות רבני מצרים. בהקדמתו מתפעל הרב בן שמעון מעבודתו של רבי יוסף ומציין כי "דבר פלא גודל בקיאותו וידיעתו הרחבה".
חלקו הראשון של הספר, אותו קרא רבי יוסף 'דברי חכמים', עסק בקורות הימים מבריאת העולם ועד תקופת הסבוראים. חלק זה לא שרד, ובידינו נותר רק החלק השני של הספר, העוסק בקורות הימים מתקופת הסבוראים ועד זמן כתיבת הספר. אף מהחלק שבידינו חסרים מספר דפים, אשר נתלשו במכוון מכל כתבי היד, והם עוסקים בפרשת שבתי צבי. רישומם נותר רק במפתח העניינים שסידר המחבר בראש הספר.
במהלך המאה ה-19 עמדו החוקרים על חשיבותו של הספר כמקור היסטורי איכותי לחקר תולדות ישראל, ונעשו מאז שני ניסיונות לפרסמו בדפוס. החוקר והביבליוגרף אברהם נויבאואר שילב בספרו 'סדר החכמים וקורות דברי הימים' קטעים נבחרים מתוך הספר, אותם דלה מכתבי היד, בשם 'ליקוטים מדברי יוסף לר' יוסף בן יצחק סמברי'. הרב אברהם ברלינר פרסם אף הוא קטעים מתוך החיבור בשם "ליקוטים מספר דברי יוסף" (ברלין תרנ"ז).
הספר נדפס לראשונה במלואו בשנת תשנ"ד על ידי מכון יד בן צבי ובעריכת הפרופ' שמעון שטובר. בשנת תשע"א הוציא מכון אהבת שלום מהדורה נוספת של החיבור.
לקריאה נוספת

ספר דברי יוסף לר' יוסף ב"ר יצחק סמברי, מכון יד בן צבי, ירושלים תשנ"ד.
דברי יוסף - דברי ימי ישראל, גדולי הדורות, חיבוריהם וקורותם מכון אהבת שלום - יד שמואל פרנקו, תשע"א.
מרדכי גליס (עורך), אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל, חלק ג עמ' 793–794.
מיכאל וינטר, 'היסטוריון יהודי בן המאה הי"ז', פעמים, 65, סתיו תשנ"ה, עמ' 154–156. על 'ספר דברי יוסף לרבי יוסף ב"ר יצחק סמברי: אלף ומאה שנות תולדה יהודית בצל האסלאם', מהדורת שמעון שטובר.
Martin Jacobs, "An Ex-Sabbatean’s Remorse? Sambari’s Polemics against Islam.” Jewish Quarterly Review 97, no. 3 (2007): 347-378
הערות שוליים

↑  לדעת הפרופ' שמעון שטובר שם משפחתו האמיתי של ר' יוסף הוא סמכרי, ואילו השם המקובל הוא שיבוש.
↑  ראו אודותיו בספר טוב מצרים, ערך "מהר"ר חנניה ברהון". ראו גם אסופות ז, עמ' שעו (אגרת נא).
↑  רפאל יוסף שימש במשרת שר הכספים תחת הפאשה העות'מאני קראקאש עלי, ששלט במצרים בשנות ה-70 של המאה ה-17. רפאל יוסף היה עשיר והרבה לתמוך בתלמידי חכמים ובמוסדות תורה. רבי יוסף מעטר אותו בתארים: "שר השרים ופאר הסגנים, תפארת חכמים ונזר החסידים".
↑  בספרייה זו השתמש גם רבי דוד קונפורטי לשם כתיבת ספרו 'קורא הדורות'. שני החכמים יצרו את חיבוריהם בזמן סמוך, ללא שידעו האחד על עבודתו של השני.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267677605171  BnF: cb17792668z (data)  ISNI: 0000 0000 6700 1156  LCCN: n82222155  NKC: ola20241232239  SUDOC: 121484904  VcBA: 495/332137  VIAF: 60443386   WorldCat (עם VIAF): 60443386 
עטיפת הספר דברי יוסף
יורי פאייר

| --- | --- |

 לידה:  17 בינואר 1890 קייב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  3 באוגוסט 1971 (בגיל 81) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מוקד פעילות:  ברית המועצות, האימפריה הרוסית 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של מוסקבה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 כלי נגינה:  כינור 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  פרס סטלין  פרס סטלין  פרס סטלין  עיטור הדגל האדום של העמל  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  עיטור לנין  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  אמן העם של ברית המועצות  עיטור הדגל האדום של העמל  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין 
 פרופיל ב-IMDb
 
יורי פיודורוביץ' פָאיֶיר (ברוסית: Юрий Фёдорович Файер;‏ 17 בינואר (על פי הלוח היוליאני: 5 בינואר)‏ 1890 – 3 באוגוסט 1971) היה מנצח יהודי סובייטי, שנודע בעיקר בשדה הבלט. כיהן כמנצח הבלט הראשי של תיאטרון בולשוי מ-1923 עד 1963.
פאייר ניצח על מגוון רחב של יצירות, מן הרפרטואר הקלאסי (במהלך הקריירה שלו ניצח על יותר מ-400 ביצועים של "אגם הברבורים" לצ'ייקובסקי לבדו) ועד בלטים חדשים מאת מלחינים כגון שוסטקוביץ' ופרוקופייב (ששניים מהבלטים שלו היו בין הפרמיירות העולמיות של פאייר).
הוכתר בתואר "האמן העממי של ברית המועצות" (1951) וזכה ארבע פעמים בפרס סטלין (1941, 1946, 1947 ו-1950).
ביוגרפיה

יורי פאייר נולד בקייב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה). הוא החל לנגן בכינור בילדותו. בגיל 11 הייתה הופעתו הראשונה בקונצרט, ובגיל 14 הצטרף לתזמורת האופרה של קייב. ב-1906, בגיל 16, סיים את לימודיו בקונסרבטוריון של קייב ונסע ללמוד נגינה בכינור בקונסרבטוריון של מוסקבה, אך לא יכול היה לסיים את לימודיו מאחר שנאלץ לעבוד למחייתו. בשנים 1909–1910 עבד ככנר ראשי בבית האופרה של ריגה, ובשנים 1914–1915 ניגן בתזמורת האופרה של זימין (Зимин) במוסקבה. ב-1916 נכנס שוב בשערי הקונסרבטוריון במוסקבה, למד נגינה בכינור בהדרכת גיאורגי דוּלוֹב (Дулов) והשתלם בניצוח אצל אנדריי אָרֶנְדְס (Арендс), תוך שהוא מכהן כנגן בתיאטרון בולשוי. ב-1919 סיים את לימודיו והופיע לראשונה כמנצח בבולשוי. בשנת 1923 התמנה למנצח הבלט הראשי של המוסד, משרה שבה החזיק במשך ארבעים שנה, עד 1963.
בערב חג המולד 1925 ניצח על תזמורת הבולשוי שליוותה עם יצירותיהם בטהובן, ליטולף וצ'ייקובסקי את הצגת הבכורה העולמית של סרטו של סרגיי אייזנשטיין "אוניית הקרב פוטיומקין".
במהלך עבודתו של פרוקופייב על הבלט "רומיאו ויוליה", שנכתב באמצע שנות ה-30, הרבה פאייר להיפגש איתו. במקור הסתיים הבלט מבלי שגיבוריו מתים; פאייר היה בין אלה ששכנעו את פרוקופייב לשנות את הסוף.
בנובמבר 1945 ביים פאייר את הבכורה העולמית של הבלט "סינדרלה" לפרוקופייב.
בשנים 1951–1961 שימש גנאדי רוז'דסטוונסקי כעוזר המנצח תחת פאייר (בהמשך אותו עשור כיהן רוז'דסטוונסקי כמנהל המוזיקלי של הבולשוי). בשנת 1958 היו השניים מועמדים במשותף לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר עבור הסרט "תיאטרון בולשוי" (הזוכה היה אנדרה פרווין, עבור "ז'יז'י").
באחריתו הפך פאייר כמעט עיוור, אך המשיך לנצח. בשנת 1963 פרש לגמלאות.
ב-1970 ראה אור בהוצאת "המלחין הסובייטי" (Советский композитор) במוסקבה ספר זיכרונותיו, О себе, о музыке, о балете ('על עצמי, על מוזיקה, על בלט').
התגורר בבית דירות ברחוב גשר קוּזְנֶצקי (אנ') שבמרכז מוסקבה.
נפטר באוגוסט 1971 במוסקבה, בגיל 81. נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
ספר זיכרונותיו

О себе, о музыке, о балете; Лит. запись Ф. Розинера; Вступит. статья М. Чулаки, Москва: Советский композитор, 1970.
הערות שוליים

↑  Damian Fowler, More sweet, less sorrow, The Guardian, 3 November 2008.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007448697505171  PLWABN: 9810701801705606  BNE: XX5631168  BnF: cb139814840 (data)  GND: 1069211206  ISNI: 0000 0000 2611 1842  LCCN: n82012121  MusicBrainz: faf761e4-73fd-4409-a10b-afedddf001eb  NLK: KAC201106184  VIAF: 10042511   WorldCat (עם VIAF): 10042511