stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוקדאדיה

| --- | --- |
 מדינה:  עיראק עיראק
 מחוז:  מחוז דיאלא
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  80,000
 קואורדינטות:  33°58′43″N 44°56′13″E﻿ / ﻿33.978611111111°N 44.936944444444°E﻿ / 33.978611111111; 44.936944444444 
 אזור זמן:  UTC +3
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת עיראק מוגדלת) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. מוקדאדיה(למפת עיראק רגילה) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. מוקדאדיה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מוקדאדיה (בערבית: المقدادية, תעתיק מדויק: אלמקדאדיה) היא עיר במחוז דיאלא שבעיראק. בעבר הייתה העיר חלק מן האימפריה הסאסאנית, ומכאן מקור שמה הקודם שהרבאן (בערבית: شهربان) שפירושו בפרסית "אחשדרפן". העיר עדיין מוכרת בשמה הקודם, אך היום מכונה בשם "שהרבאן" בעיקר אזור מרכז העיר.
פירוש השם "מוקדאדיה" הוא "ניתן על ידי המאגים" (חכמי דת פרסים בעלי ידע במיסטיקה ובאסטרולוגיה, אמגושים - ראו בערך כישוף). שם זה נפוץ יותר מהשם הישן, אך כאמור לא החליף אותו לחלוטין.
העיר שוכנת כ-70 ק"מ מצפון-מזרח לבגדאד, וכ-30 ק"מ צפונית-מזרחית לבעקובה, בירת מחוז דיאלא.
אוכלוסיית העיר מונה כ-80,000 נפש, 60% מהם מוסלמים סונים.
העיר ממוקמת על כביש מרכזי ומסילת רכבת, המחברים את בגדד לצפון מזרח עיראק וגבול איראן.
מסביב לעיר יש מספר גדול של פרדסי הדרים ועצי תמרים המוזנים מתעלות מים מסודרות שמגיעות מנהר הדיאלא הקרוב.
יהודי שהרבאן

עד קום המדינה חיו בשהרבאן כמאות בודדות של יהודים. רובם עסקו במסחר. לפני העלייה לארץ, עברו רובם לבגדאד, תוך שהם נוטשים את רכושם מאחור.
יהודי העיר החזיקו מספר מבני ציבור, בתי כנסת ובית ספר.
שם המשפחה "שהרבני" (נכתב גם שהרבאני) מקורו בעיר.
אירועים אקטואליים

בעיר מוקדאדיה הוקם ב-2003 בסיס הפעולה הקדמי נורמנדי של צבא ארצות הברית.
בדצמבר 2007 בוצע בעיר פיגוע התאבדות, שבו נהרגו 16 ונפצעו 27 אנשים.
ראו גם

משפחת שרבני
הערות שוליים

↑  26 killed in Iraq bomb attacks on anti-Qaeda fronts
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012882071605171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בעיראק. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מושובצה

מושובצה (בסלובקית: Mošovce) הוא כפר גדול בסלובקיה המרכזית, מקום מולדתו של המשורר והמשכיל הסלובקי יאן קולאר. נכון לדצמבר 2020, יש במושובצה 1,346 תושבים.
היישוב מוזכר בכתובים לראשונה ב-1233 אצל המלך אנדראש השני, מלך הונגריה ככפר מלכותי.
מועצת העיר טביליסי

בניין מועצת העיר טביליסי
מועצת העיר טביליסי (בגאורגית: თბილისის საკრებულო, תבּיליסיס סַקרֶבּוּלוֹ) היא ועדה נבחרת המנהלת את ענייני העיר טביליסי, גאורגיה. היא ידועה גם כאספת טביליסי. מועצת העיר אחראית לבחירת ראש העיר של טביליסי, שלפנה הקמתה התמנתה על ידי נשיא גאורגיה.
הרכב המועצה

חברי מועצת העיר נבחרים באמצעות שיטות בחירה מעורבות. מתוך 37 המושבים במועצה, 25 נבחרים באמצעות בחירות ישירות, מדי ארבע שנים, ברבעים המקומיים. יתר 12 המושבים נבחרים על ידי המפלגות הפוליטיות על פי חלקן היחסי של המפלגות ‏. ישיבות המועצה מתקיימות מדי שלושה חודשים. הבחירות האחרונות נערכו ב-5 באוקטובר 2006 וחברי המועצה הנבחרים יכהנו עד לאוקטובר 2010. ברוב הקולות זכתה מפלגת השלטון בגאורגיה, התנועה הלאומית המאוחדת, ובראשה גיגי אוגולאווה, שהוא ראש העיר המכהן של טביליסי כיום, עם 66.53% מהקולות - 24 מושבים, המפלגה הרפובליקנית של גאורגיה עם 12.04% מהקולות, מפלגתה העבודה הגאורגית עם 10.65% מהקולות והאופוזיציונרים הימנים זכו ב-6.02% מהקולות. ליושב ראש מועצת נתמנה זַאַל (סוסו) בֶּגאשווילי, תפקיד בו כיהן גם נשיא גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי מינואר 2002 ועד לינואר 2004.
ארבעה מתוך חברי המועצה הן נשים, כולם ממפלגת השלטון הגאורגית, התנועה הלאומית המאוחדת.
סמכויות

למועצת העיר יש את הסמכות לאשר את תקציב העיר וכל השינויים המתחייבים מכך, למנות ראש עיר ולקבוע את המיסים המקומיים. ראש העיר ופקידים אחרים אחראים כלפי מועצת העיר ויכולים להיות מוחלפים על ידי רוב מיוחד (גדול יותר מ-50%) של המועצה.
הערות שוליים

1 2  קאחה ג'יבלדזה, הבחירות הבאות לרשות המקומית: מספר המצביעים הוא העניין, CACI Analyst, ‏20.9.2006, (באנגלית).
↑  ג'האן אליאבה, מי יבחר ראש עיר, 7.4.2005, (באנגלית).
↑  טיוטת החוק השלם של גאורגיה "שינויים ותוספות בחוק הגאורגי-קוד הבחירות של גאורגיה", מועצת אירופה, (באנגלית)
↑  נשים בסקרבולו, (באנגלית)
↑  ישיבת מועצת העיר (סקרבולו), 6.9.2007, (באנגלית)
↑  החוק ובירת גאורגיה - טביליסי, מועצת אירופה, 18.1.2005, (באנגלית)
מה זה הדבר הזה

מה זה הדבר הזה הוא אלבומה הרביעי של להקת מרסדס בנד. האלבום יצא בשנת 2019 ובוצע על ידי ההרכב החדש של הלהקה (גל תורן כזמר, אורי גת כמתופף, יוגב גלוסמן כבסיסט ויונתן גלילה כגיטריסט). זהו אלבום פופ רוק ומוזיקה אלקטרונית שיצא בתאריך 11 בינואר 2019 לאחר כמעט שנה של הקלטות על ידי הוצאת נענע דיסק.
האלבום הודפס על גבי תקליט בשנת 2020 ונמכר בפלטפורמה דיסקוגס ב-250 דולרים אמריקאים, אף על פי שמחירו הקמעונאי היה כ-100 שקלים חדשים.
היסטוריה

מאז שנת 2012 ניסו גל תורן, אורי גת, יוגב גלוסמן ויונתן גלילה, להוציא אלבום חדש ללהקתם "מרסדס בנד", אך ללא הצלחה. תורן העיד כי מספר פעמים הוא וחבריו ללהקה היו משתמשים בסמים בזמן היצירה, והקליטו מספר שירים בזמן היותם מסוממים. לאחר שחלפה השפעת הסמים היו החברים מקשיבים להקלטות של עצמם ולא מאמינים שהם עשו "חומר כל כך גרוע שרצינו להקיא על עצמנו". לבסוף הצליחו הלהקה להקליט מספר שירים שקשורים בחייו של אדם בגיל ה-40 לחייו כשהוא סולן של להקת רוק, החברה הישראלית ככלל ומשבר ההזדקנות. בשונה מאלבומיהם הקודמים של הלהקה, שהיו אלבומי רוק כבד, פאנק ומטאל, האלבום הזה הוא בעיקר אלבום פופ רוק ומוזיקה אלקטרונית. עוד דבר שונה באלבום הוא שבאלבומים קודמים סולן הלהקה, גל תורן, שהוא גם כותב השירים, היה כותב על דברים שעשה בצעירותו: סקס, סמים, אלכוהול ואהבה. ואילו באלבום הזה תורן כבר היה אב לשתי בנות, נשוי, בגיל 40. לכן החומר שכתב לאלבום זה היה קשור בנושאים כמו משבר גיל הארבעים, מחשבות והרהורים על הזקנה ומבט לאחור על חייו.
ביקורות

האלבום קיבל ביקורות טובות משלל מבקרי מוזיקה בישראל, אך לא הגיע לחו"ל. האלבום נמכר בארץ במעט עותקים, אך מספר ההורדות שלו באפליקציית "אפל מיוזיק" כבר עברו את ה-10,000. עם זאת, הלהקה החלה להופיע עם שירי האלבום ואפילו קיימו הופעה ארוכה של כשעתיים במועדון בארבי בתל אביב לכבוד האלבום. דודי פטימר מאתר המוזיקה של עיתון מעריב כתב כי "'מה זה הדבר הזה', של להקתו של גל תורן, הוא תקליט רלוונטי שמגיש את המציאות הישראלית היישר לאוזן, במיוחד בתקופת בחירות, בצורה סוערת, פרועה ואוונגרדית". תימורה לסינגר מאתר 'מיסטר G' כתבה כי "מה זה הדבר הזה" הוא תמצית מוזיקלית של הרהורים-ערעורים במצב צבירה שאמור היה כבר לשקף גיל התגברות ולא גיל התבגרות" וגם כי "המרסדסים אינם יהירים. בכנות עולצת הם מצליחים במשימתם, כלומר מתמידים להיות הם - בני עשרים כפול שניים. בראשם גל תורן הסולן והקלידן, שממשיך להפגין נוכחות כריזמטית ופגיעה - מורכבות שמפרנסת אותו כיוצר לצד שאר חברי הלהקה והשותפים לאלבום (אורי גת, אסף גובר, יונתן גלילה, יוגב גלוסמן, יוני כהן ואורן פולק) וכפרפורמר מרהיב ועמוק".
רשימת שירים

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | דאווינים  | 4:18 |
| 2. | למה מוזר  | 3:50 |
| 3. | אמא  | 3:38 |
| 4. | מדים  | 3:48 |
| 5. | חברים מהקיבוץ  | 4:31 |
| 6. | צריך אותך  | 2:39 |
| 7. | מה קרה שם  | 4:21 |
| 8. | תחזיקי מעמד  | 4:18 |
| 9. | שבה הביתה  | 4:04 |
| 10. | אור  | 4:05 |
| 11. | עוד סיגריה  | 2:45 |
הערות שוליים

↑  Mercedes Band – מה זה הדבר הזה, באתר Discogs
מחנאות

מטיילים בקרוואן בזמן ארוחת ערב.
מחנאות
מחנאות, ובלועזית קֶמפִּינג (מאנגלית: camping), היא פעילות פנאי הכוללת יציאה אל הטבע ושהייה שם. הלינה נעשית בדרך כלל באוהלים, קרונות ניידים, או תחת כיפת השמיים. בדרך כלל מוגבלים האזורים בהם מותרת המחנאות, וזאת בשל הפגיעה בטבע אותה עלולה לגרום פעילות זו. המחנאות, כפעילות פנאי, החלה להתפתח בתחילת המאה ה-20. עם זאת, שהייה במחנות בטבע לצורכי תועלת, כדוגמת מחנות כרייה ומחנות ציד, הייתה קיימת כבר מתחילת ימי האנושות.
סוגי מחנות

סגנונות המחנאות הם מרובים, והמשותף לכולם הוא שהייה בטבע. קיים מגוון רחב של סוגים, שנע בין מחנות "הישרדותיים", אליהם באים המשתתפים עם ציוד מועט ומסתייעים במשאבים אותם הם מוצאים בסביבתם, למחנות מאורגנים בהם לנים המשתתפים בבקתות מצוידות. סוג פופולרי של מחנות הם אלה המאורגנים בידי תנועות הנוער השונות. בדרך כלל, השהייה עצמה אינה עיקר הפעילות, אלא מלווה בעיסוקים נוספים, כגון טיולים רגליים בסביבת המחנה ובניה מחנאית.
בשנים האחרונות החלה להתפתח בעולם אופנת מחנאות חדשה של קמפינג יוקרתי המכונה גלמפינג (מאנגלית: glamorous camping). בישראל תחום זה עדיין נמצא בחיתוליו.
ראו גם

קייטנה
מחנה קיץ
מחמוד תבריזי-זאדה

מחמוד תבריזי-זאדה (בפרסית: محمود تبریزی‌زاده, ‏ 1951 - 23 במאי 1997) היה מוזיקאי איראני, מלחין ונגן סנטור וקמנצ'ה.
ביוגרפיה

תבריזי-זאדה למד מוזיקה איראנית אצל אביו, בעיקר נגינת כינור, זארב וסנטור, ואחר כך גם קמנצ'ה. בצעירותו נסע לצרפת ללימודי מוזיקולודיה טורקית, ארמנית וערבית, ולימד מוזיקה פרסית בסורבון. הופיע בצרפת עם להקה קטנה שהקים.
נגן הנאי קודסי ארגונר שיתף פעולה איתו בכמה מאלבומיו. תבריזי-זאדה שיתף פעולה גם עם אמנים איראנים יפנים. זכורה במיוחד הופעתו בקונצרט בטג'יקיסטן של מוחמד רזא שג'אריאן, רזא גסמי ומג'יד חאלאג. כמו כן השתתף במפעים בבימויו של פיטר ברוק, כולל הסערה
"מהבהארטה" (1984), Qui est là .
הוא היה גם שחקן וגילם את התפקיד סהדווה בסרט מהבהרטה (1989) של פיטר ברוק.
תבריזי-זאדה נפטר בגיל 45 מסרטן.
דיסקוגרפיה

Scènes (1996) - לפי המופע Qui est là
Sufi Music of Turkey (1990) (מוזיקה סופית של טוריקה)
Musique persane (מוזיקה פרסית - עם ג'משיד שמיראני)
Ensemble Moshtaq : Dashti-Mahur - עם להקת מושטק )
Passion - נגינה בקמנצ'ה באלבום של פיטר גבריאל עם מוזיקה לסרט "הפיתוי האחרון של ישו"
Musiques des mille et une nuits (מוזיקה מאלף לילה ולילה) עם קודסי ארגונר
מחמל"י

| --- | --- |


 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  חיפה 
 תקופת הפעילות:  1994–הווה (כ־30 שנה) 
 immrac.com
 
מחמל"י - מרכז חקר, מידע וסיוע ליונקים ימיים בישראל היא עמותה המוקדשת לשימור אוכלוסיות היונקים הימיים והסביבה הימית לחופי ישראל באמצעות מחקר, חינוך, העלאת מודעות ציבורית וקידום חקיקה. מרכז העמותה במושב מכמורת[דרוש מקור].
מחמל"י נוסדה בשנת 1994 בשם יד ליונק הימי, נרשמה כעמותה בתחילת 1995 ושינתה את שמה לשם הנוכחי בשנת 2000. המרכז פועל בחסות המכון ללימודי ים ע"ש ליאון רקנאטי באוניברסיטת חיפה.
פעילות

פעילויות מחמל"י כוללות:
עדכון רשימות מיני הלווייתנאים באזור הלא מתועד, יחסית, של האגן המזרחי של הים התיכון.
עריכת סקרים בקרבת החוף במטרה ללמוד את אזורי הגידול, אורחות החיים, מרחב המחיה, מגמות שינוי גודל האוכלוסייה והפרופיל הגנטי של הדולפינן המצוי - המין המקומי הנפוץ ביותר.
איוש רשת חירום לאומית סביב השעון לדיווחים בזמן אמת של יונקים ימיים במצוקה, צפים או כאלה שהוחפו. כמו כן הפעלה של מתקן אישוש צנוע לחיות פצועות או חולות.
ביצוע נתיחות שלאחר המוות כדי לבחון גיל, הרגלי תזונה באמצעות בחינת תוכן הקיבה, סיבת מוות אפשרית, מצב בריאות כללי ורמת מזהמים ברקמות. דגימות של הרקמות נשלחות למעבדות בישראל ומחוצה לה לאנליזה ולאבחון.
עריכת מחקרים ארוכי טווח על הקשר בין דולפינים לאדם כפי שבאים לידי ביטוי בין דולפינים בודדים ובני אנוש.
ניסיון לצמצם תאונות בהן נלכדים דולפינים (בעיקר דולפינן מצוי) ברשתות מכמורתנים.
העלאת המודעות הציבורית לחשיבות הנושאים האקולוגיים המשפיעים על הדולפינים במזרח התיכון והרב-גוניות הימית בעולם כולו. הדבר נעשה באמצעות ראיונות לתקשורת, הרצאות ציבוריות, דוכני מידע ומרכזי פעילויות בתערוכות וימים "ירוקים", כמו גם תוכניות חינוכיות בקרב הגילאים השונים מגני ילדים למוסדות אקדמאיים.
שדלנות לחקיקה המיועדת לשימור הסביבה הימית בכלל והיונקים הימיים בפרט.
ראו גם

איכות הסביבה
הלווייתנאים והאדם
מהמט אאורליו

מחמט אאורליו (בטורקית: Mehmet Aurelio; נולד ב-15 בדצמבר 1977) הוא כדורגלן עבר ברזילאי בעל אזרחות טורקית ששיחק בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים

אאורליו נולד בברזיל בשם מרקו אאורליו בריטו דוס פראזרס (בפורטוגזית: Marco Aurélio Brito dos Prazere). אאורליו התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של באנגו ובגיל 18 חתם בפלמנגו.
בשנת 2001 חתם באולריה וכעבור חצי שנה חתם בטרבזונספור מליגת העל הטורקית. ב-10 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד בשיקטש. כעבור שבועיים הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–5 נגד בורסאספור, במשחק בו גם הוסיף בישול.
בקיץ 2003 חתם בפנרבחצ'ה במדיה שיחק 5 עונות. אאורליו זכה עם המועדון ב-3 אליפויות ואף היה שותף להישג השיא של המועדון בליגת האלופות כאשר הגיע לרבע הגמר בו הודחה פנרבחצ'ה על ידי צ'לסי. במשחק הראשון נגד צ'לסי בישל את השער הראשון בדרך לניצחון 1-2, אך בעקבות הפסד 0–2 בגומלין הודחה פנרבחצ'ה.
בקיץ 2008 חתם בריאל בטיס מהלה ליגה. בסוף אפריל 2009 נפצע בברכו וחזר לשחק רק כעבור כחצי שנה, לאחר שהקבוצה ירדה לליגה הספרדית השנייה. אאורליו היה שותף לחזרה של המועדון לליגה הראשונה אחרי עונה אחת.
בקיץ 2010 חזר לטורקיה וחתם בבשיקטש במדיה שיחק שנתיים וחצי, עמה זכה בגביע הטורקי בעונתו הראשונה.
ב-1 במרץ 2013 חזר לברזיל וחתם באולריה במדיה שיחק שנתיים.
לאחר פרישתו שימש כעוזר מאמן בקבוצות שונות, ואף שימש כמאמן זמני בגזטפה. בעונת 2019/2020 אימן את צ'ורום.
קריירה בינלאומית

ביולי 2006 אאורליו קיבל אזרחות טורקית ושינה את שמו ל"מחמט". ב-16 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טורקיה בניצחון 0–1 נגד לוקסמבורג והפך למתאזרח הראשון בתולדות הנבחרת. ב-12 בספטמבר 2007 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד הונגריה.
אאורליו זומן לסגל הנבחרת לקראת יורו 2008 והיה שותף להגעה שלה למקום השלישי, הישג השיא של הנבחרת.
תארים

הגביע הטורקי: 2002/2003
ליגת העל הטורקית: 2003/2004, 2004/2005, 2006/2007
הסופר הקאפ הטורקי: 2006/2007
הגביע הטורקי: 2010/2011
ליג'יאנג

ערך זה עוסק בנציבות עירונית ברפובליקה העממית של סין. אם התכוונתם לנהר, ראו .
לִיגְ'יָאנְג (בסינית מפושטת: 丽江; בסינית מסורתית: 麗江; בפין-יין: Lìjiāng; מילולית "הנהר היפה") היא נציבות עירונית במחוז יונאן שבדרום-מערב הרפובליקה העממית של סין, בקרבת הגבול עם מיאנמר. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 1,253,878 תושבים, מתוכם 288,787 בשטח האורבני, מתוכם כ-660,900 (58.1%) הם בני קבוצות אתניות (בעיקר נָאשִׂי, אבל גם יי, ליסו, באי וכו'). העיר ליג'יאנג היא העיר המרכזית של הנפה האוטונומית ליג'יאנג של המיעוט האתני של הנָאשִׂי ביונאן.
הנָאשִׂי (בסינית: 納西族, בפין-יין Nàxī) הם אחת מ-55 הקבוצות האתניות המוכרות על ידי ממשלת סין. בני קבוצה אתנית זאת מונים, נכון לשנת 2009, מעל ל-300,000 איש, רובם בנציבות ליג'יאנג, בעיקר בעיר ליג'יאנג, והם שקבעו את האופי האדריכלי של העיר. המרכז ההיסטורי של העיר המכונה "דָאיֵן", מושך מאות אלפי תיירים מדי שנה, ובשנת 1997 הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו. העיר נמצאת בתחום האזורים המוגנים בשלושת הנהרות המקבילים ביונאן אשר גם במעמד אתר מורשת עולמית.
העיר ליג'יאנג, ברקע הר שלג דרקון הירקן
גשר חמש הקשתות בפארק בריכת הדרקון השחור
אגם לוּגוּ
מרפסת בָּאישְׁווֵיטָאי
היסטוריה

חפירות שנערכו באזור ליג'יאנג הראו כי הוא היה מיושב ברציפות החל מתקופת האבן הקדומה. האזכור הכתוב הראשון לאזור הוא מתקופת המדינות הלוחמות (221-475 לפנה"ס) כאשר האזור היה בתחום השיפוט של אזור שו של שושלת צ'ין. אבל השגשוג הכלכלי המשמעותי התחולל באזור בתקופת שושלת טאנג, כאשר נסללה דרך התה והסוס, המחברת בין יונאן לטיבט, והייתה מכונה כך משום שהסחורה העיקריות שנשלחה אל טיבט הייתה תה והיבוא העיקרי היו סוסים. דרך זו תרמה הן לקשרים הכלכליים והן לחילופי התרבות בין יונאן, סצ'ואן וטיבט.
מתחילת המאה ה-10 ועד אמצע מאה ה-13 עבר האזור שינוי כלכלי נוסף שעה שתושבי האזור, שהיו שייכים לקבוצה האתנית של הנָאשִׂי, עברו לעסוק בחקלאות אינטנסיבית במקום במרעה בלבד. האזור שסיפק למקומות אחרים בסין, מוצרי חקלאות, מלאכת יד ומינרלים שגשג, ומשפחות מסוימות שהעסיקו עבדים חיו כפאודלים באחוזות. במאה ה-13, בשלהי תקופת שושלת סונג הדרומית העבירו המייסדים של אחת ממשפחות אלו, משפחת מוּ, את מקום מגוריהם מבָּאישָׁה, שלמרגלות הרי שְׁה-דְזְה, לעיר חדשה, שמונה ק"מ דרומית לבאישה, שנקראה דָאיֵצָ'אנְג (מאוחר יותר דָאיֵן), מקום בו החלו לבנות בתים. היישוב הוקף בחומה (שאינה קיימת כיום) וסביבה נחפר חפיר.
ב-1250 הכיר אזונג אליאנג (Azong Aliang), ראש משפחת מוּ, בריבונותו של קובלאי חאן, קיסר סין משושלת יואן, כשליט על האזור, עקב כך הפכה דָאיֵצָ'אנְג למרכז אזורי מנהלי. גם שושלת מינג, שהחליפה את שושלת יואן כשליטת סין, המשיכה במסורת של מינוי המנהיג של הנָאשִׂי לתפקיד המושל בפועל. ב-1382 הוקמה הנציבות ליג'יאנג ג'וּנְמִין. לראש הנציבות בתקופה זו, אג'יה אדה (Ajia Ade), הוענק תואר הכבוד " מוּ" ונקבע כי התפקיד יעבור בירושה, החלטה שגם השליטים של שושלת צ'ינג, שהחליפה את שושלת מינג, כיבדו ב-1660. ראשי הנציבות המכונים מוּ היו אחראיים להרחבה ולייפוי מרכז העיר במשך כל התקופה. אבל ב-1723 שינתה החצר הקיסרית את מדיניותה וראש הנציבות שהיה מקומי הוחלף במועמד קיסרי.
ב-1770 הוקם מחוז ליג'יאנג כחלק מנציבות ליג'יאנג ג'וּנְמִין, ושרד כאשר הרפובליקה ביטלה את הנציבות ב-1912. ליג'יאנג המשיכה לתפקד כמרכז מנהלתי מאז, כיום עבור הנפה האוטונומית ליג'יאנג של המיעוט האתני של הנָאשִׂי ביונאן.
האזור הוא מוקד לרעידות אדמה, והעיר סבלה מהן מספר פעמים. רעידות אדמה התרחשו בשנים 1481, 1515, 1624, 1751, 1895, 1933, 1951, 1961, 1977 ולאחרונה ב-3 בפברואר 1996. גודלה של רעידת אדמה זו לדוגמה הוערך כ-7.0 בסולם ריכטר, ומרכזה היה סמוך לעיר ליג'יאנג. ברעידת האדמה נהרגו 200 איש, 14,000 נפצעו 186,000 בתים קרסו ו-300,000 איש נוספים פונו מבתים שהיה מסוכן להמשיך להתגורר בהם. בעזרת סיוע מהבנק העולמי שוקמו המבנים, הרחובות, הגשרים, והתעלות. לשיקום זה היה תפקיד חשוב בהצלחת המאמצים שעשתה ליג'יאנג לקבל ב-1997 הכרה מאונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה ואקלים

נציבות ליג'יאנג משתרעת על שטח של 20,557 קילומטרים מרובעים בצפון-מערב יונאן בין קווי הרוחב '23 25° ו-'56 27°, לקווי האורך '23 99° ו-'31 101°. רוחבה המקסימלי ממזרח למערב הוא 212.5 קילומטר, ואורכה המקסימלי מדרום לצפון הוא 213.5 קילומטרים. רוב שטחה (כ-92.3%) הוא הררי ורק 7.7% הוא מישורי, והיא מרוחקת כ-322 ק"מ מצפון-מערב לבירת המחוז קונמינג.
גובהה של הנציבות, הנמצאת בשוליים הדרומיים-מערביים של הרי ההימלאיה, הולך וגדל מכיוון דרום מזרח לכיוון צפון מערב. המקום הגבוה ביותר בנציבות הוא שָׁאנְדְזְה-דוֹאוּ (扇子陡, בפין-יין Shanzidou), פסגה על הרכס המושלג "דרקון הירקן" (玉龍雪山, בפיניין: Yùlóng Xuěshān)‏, 15 קילומטרים צפונית לעיר ליג'יאנג, שגובהה 5,596 מטרים מעל פני הים, והמכוסה שלג עד. המקום הנמוך ביותר בנציבות, גובהו 1,105 מטרים מעל פני הים (הפרש של 4,581 מטרים). בין רכסי ההרים יש מעל ל-100 עמקים שגובהם הוא בדרך כלל מעל ל-2,000 מטרים מעל פני הים. השטח המישורי הנרחב ביותר הוא הרמה בה שוכנת גם העיר ליג'יאנג, ששטחה כ-200 קילומטרים רבועים, וגובהה הממוצע 2,466 מטרים מעל פני הים.
הנציבות עשירה במשאבי מים. בתחום הנציבות נמצאים שני אגני ניקוז של מערכות נהר עיקריות. עמק הנהר לָאנְצָאנְג (澜沧江 בפיניין Láncāng), המקור לנהר המקונג, ועמק הנהר יאנגצה שבו זורמים הנהרות יָאלונְג (雅砻江, בפיניין Yǎlóng) וגִ'ינְשָׁה (金沙江, בפיניין Jīnshā, מילולית "חולות זהב"). האחרון הוא מקור המים המערבי ביותר מבין מקורות המים העיקריים של היאנגצה. הנהר גִ'ינְשָׁה מתפתל בנציבות לאורך של 615 קילומטרים. כמו כן יש בנציבות שלושה אגמים טבעיים. הגדול ביניהם, אגם צֶ'נְג, מצוי בנפת יוּנְגְשֶׁנְג (永胜县, בפין-יין Yǒngshèng) בגובה של 1,518 מטרים מעל לפני הים. רוחבו, ממזרח למערב, 3.5 קילומטרים, אורכו, מדרום לצפון, 20 קילומטרים, ושטחו 77 קילומטרים רבועים. האגם עשיר בדגה ומדי שנה נדוגים בו כ-2,000 טון דגים. אגם לוּגוּ (泸沽湖, בפין-יין Lúgū Hú) שוכן בגובה 2685 מטרים, 202 קילומטרים צפונית מזרחית לעיר ליג'יאנג, על הגבול בין סצ'ואן ליונאן. שטחו 48.5 קילומטרים רבועים ועומקו בנקודה העמוקה ביותר 93.5 מטרים. התושבים סביב האגם משתייכים לקבוצה האתנית של בני המוסואו.
האקלים בנציבות מוגדר כאקלים מונסוני ממוזג, אם כי בחלק הדרומי והנמוך יותר האקלים הוא סובטרופי ובחלק הצפוני הגבוה מזג האוויר קפוא כל השנה. האקלים מתחלק לשתי עונות, עונה יבשה ועונה גשומה, אבל הטמפרטורה משתנה מעט בין העונות ונעה בממוצע בין 12.6°C ל-19.9°C. מספר הימים בשנה נטולי כפור נע בין 191 ל-310 ימים. גשם יורד בממוצע בין שישה לתשעה חודשים בשנה וכמות המשקעים השנתית נעה בין 910 ל-1040 מילימטרים בממוצע.
משאבים

התנאים הגאולוגיים בהם נוצרו המישורים וההרים של הנציבות אפשרו יצירת מרבצים של משאבי טבע אותרו ברחבי הנציבות, מעל ל-350 סוגי מינרלים. בין משאבי הטבע, גז, פחם, נחושת, זהב וחומרי בנייה (שיש, אבן גיר, חרסית וכו'). הנציבות מנצלת את העושר במים ואת הפרשי הגובה בין מקורות המים לשטחים הנמוכים בנציבות על מנת לייצר חשמל מאנרגיה הידרואלקטרית.
משאב נוסף הוא נופי הטבע וההרים של הנציבות. יש בנציבות הרים מכוסי שלג, יערות, ואגמים. בין אתרי הטבע הבולטים של נציבות ליג'יאנג:
"ערוץ הטיגריס המזנק" (虎跳峡, בפין-יין Hǔtiào Xiá), המשתרע לאורך 15 קילומטרים, הוא בין העמוקים בעולם ולאורכו נסלל מסלול הליכה.
"בימות בָּאישְׁווֵיטָאי" (白水台, מילולית "בימות המים הלבנים") אזור שבו מי מעיין זורמים מעל למרפסת נֶטֶף (sinter – סוג של סלע), כשהם משקיעים טרוורטין (סוג של סלע משקע). תופעה דומה לזו המתרחשת בפמוקלה שבטורקיה.
הנופים ואתרי הטבע הם מוקדי משיכה לתיירים. אליהם כגורם למשיכת תיירות מצטרפת התרבות הייחודית של הנאשי, המתבטאת בסגנון הבנייה, הלבוש, המוזיקה, הכתב והאמונה האנימיסטית המכונה דונגבה. אתר פופולרי בו ניתן לחזות בתרבות זו כזה הוא "כפר מימי הירקן" (玉水寨, בפיניין Yǜ Shuǐ Zhài), הסמוך ל"הר שלג דרקון הירקן". מוקד משיכה נוסף לתיירים הם הפסטיבלים העממיים אותם חוגגים בני הקבוצות האתניות השונות.
תחבורה

שדה התעופה של ליג'יאנג (קוד IATA‏: LJG) שוכן כ-28 קילומטרים דרומית לעיר העתיקה. יש שירות של אוטובוסים בין שדה התעופה למרכז העיר ליאג'יאנג. שדה התעופה נפתח ב-1995, ויש ממנו טיסות לקונמינג, בייג'ינג, שאנגחאי, גואנגג'ואו, שנג'ן וגְווֵייָאנְג. תדירות הטיסות בין קונמינג לליג'אנג היא יומית והטיסה אורכת 30 דקות.
שירותי אוטובוסים קיימים עם קונמינג ( 8 שעות) ודאלי (3 שעות).
חלוקה מנהלית

נציבות ליג'יאנג כוללת מועצה אחת וארבע נפות:
מועצת גוּצֶ'נְג (古城区)
נפת יוּנְגְשֶׁנְג (永胜县)
נפת חְווָאפִּינְג (华坪县)
הנפת האוטונומית יוּלונְג נָאשִׂי (玉龙纳西族自治县)
הנפה האוטונומית נִינְגְלָאנְג יִי (宁蒗彝族自治县)
המרכז השלטוני של נציבות ליג'יאנג שוכן במועצת גוּצֶ'נְג.
אתר המורשת העולמית "העיר העתיקה של ליג'יאנג"

אתר המורשת העולמית "העיר העתיקה של ליג'יאנג" כולל בתוכו שלושה יישובים עירוניים קרובים של תרבות הנָאשִׂי: דָאיֵן, כיום העיר העתיקה של ליג'יאנג, בָּאישָׁה, כיום כפר תיירותי, ושׁוּחֶה, כיום מרכז אומנויות וחינוך.
אתר המורשת העולמית "העיר העתיקה של ליג'יאנג" > העיר העתיקה של ליג'יאנג

העיר העתיקה של ליג'יאנג, המכונה דָאיֵן, משתרעת על שטח של 3.8 קמ"ר על מדרון הר שְׁה-דְזְה בכיוון כללי מצפון-מערב לדרום מזרח.
מחשבה מיוחדת הושקעה בתכנון מערכת המים של העיר. מקור מימיה של ליג'יאנג נמצא מצפון לעיר העתיקה, באגם קטן ששטחו 40,000 מ"ר הניזון ממספר מעיינות הנובעים מצלע ההר, והקרוי "בריכת הדרקון השחור" (黑龍潭 בפין-יין Hēilóngtán). המים הזורמים מהמוצא הדרומי של האגם זורמים עד לגשר שׁוָאנְגְשְׁה ומשם מתפצלים לשלושה ערוצים הקרויים הנחל המזרחי, הנחל המרכזי והנחל המערבי. מערוצים אלו נפרשים רשת של תעלות משנה המספקים מים לכל בית בעיר. בנוסף יש בעיר מעיינות ובארות רבים. מערכות מים מסועפת זו חייבה להקים גשרים רבים. יש בעיר העתיקה 354 גשרים בגדלים ובצורות שונים, גשרים סגורים לגמרי (להגנה בפני הרוח והגשם), גשרי קשת וגשרי קורה, העשויים מאבן ומעץ. גשרים רבים אלו זיכו את העיר בכינוי "עיר הגשרים". בשל רשת מים מסועפת זו גדלים עצי ערבה אוהבי המים במקומות רבים בעיר.
חלקה הצפוני של העיר היה הרובע המסחרי. לבו של חלק זה של העיר הוא רחוב רחב הידוע כ"סְפָאנְגְגְ'יֵה" (הרחוב המרובע), שהיה פעם מרכז הסחר והמסחר של צפון מערב יונאן. מרחוב זה נפרשים הרחובות הראשיים, המרוצפים באבן ברקציה אדומה, של הרובע. בצידו המערבי של הרחוב מתנשא ה"קֶגונְגְפָאנְג" (קשת הסקירה הקיסרית) לגובה של שלוש קומות כשמשני צדדיו זורמים הנחל המערבי והנחל המרכזי. מתכנני העיר השתמשו בהפרשי הגבהים שבין שני הנחלים ומאוחר בלילה נוהגים לפתוח סכר על הנהר המערבי על מנת לשטוף את הרחובות, כשהמים הזורמים נקלטים בנחל המרכזי.
המאפיין הבולט של ליג'יאנג המייצג את תרבות הנָאשִׂי הוא העושר בסגנונות בתי המגורים. סגנון המבנה הבסיסי העשוי קורות עץ המכונה גִ'ינְגְגָאנְשְׁה התפתח לסגנון אדריכלות ייחודי בשל קליטת אלמנטים מתרבויות ההאן והדְזָאנְג.
רוב הבתים הם בני שתי קומות בגובה של 7.5 מטרים (יש מעט מבנים בני שלוש קומות). שלד הבית העשוי מעץ בנוי בשיטה הקרויה בסינית צְ'ווָאנְדוֹאוּשְׁה. שלד העץ נבנה כך שיעמוד ברעידות האדמה התדירות המתחוללות באזור. עמודי העץ מוטים מעט כלפי פנים הבית על מנת לחזק את המבנה, והחיבורים בין הקורות מתוכננים כך שהשלד יחזיק גם אם הקירות החיצוניים מתמוטטים. הקירות בקומה הראשונה בנויים מלבני חמר (adobe) על גבי יסודות אבן ולוחות עץ בקומה השנייה. הקירות עוברים טיוח וסיוד מבחוץ, ולעיתים קרובות יש חיפוי אבן בפינות. הבניין מסתיים בגג רעפים משופע. בדרך כלל יש בקומה השנייה מבנה עץ בולט של מרפסת ארוכה. יש מספר גרסאות לצורה בסיסית זו. הנפוצות ביותר יוצרות מתחם מגודר בחומה שבו שלושה או ארבעה מבנים וארבע חצרות המחופות באבן והמעוטרות בגנים.
תשומת לב מיוחדת ניתנה לקישוט הבתים, בייחוד לקשתות שמעל לכניסות, למרפסות, לדלתות, לחלונות ולקורות הגג. חלקי העץ החשופים מגולפים לעיתים קרובות באלמנטים תרבותיים מקומיים: כלי חמר, כלי נגינה, פרחים, ציפורים וכו'.
אחד המבנים הבולטים הוא מתחם משרדי הממשל של נציבות ליג'יאנג ג'וּנְמִין וארמון משפחת מוּ שהוקם ב-1382 בתקופת שושלת מינג בחלקה המזרחי של העיר. המתחם באורך של 286 מטרים היה מכלול של אולמות, מגדלים, גשרים, מרפסות, ביתנים וארמונות מכלול המגורים שכן מצפון לכניסה ומכונה מוּפוּ (ארמון מוּ). רוב המבנים המקוריים נהרסו במלחמה בשלהי תקופת שושלת צ'ינג. בעקבות רעידת האדמה של 1996 התקבלה תרומה גדולה מהבנק העולמי והמקום שוחזר במשך שלוש שנים ופתוח כיום לקהל בתשלום.