stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דודו אנתדזה
ביוגרפיה

דודו אנתדזה נולד בשנת 1900 בכפר ורדזיה שבחבל אימרתי. בשנים 1919–1920 הוא למד בסטודיו לתיאטרון של ג' ג'דברי בטביליסי. בשנים 1920–1925 הוא עבד כעוזר במאי ובשנים 1925–1927 כאחד הבמאים בתיאטרון רוסתוולי שבטביליסי; בתיאטרון זה הוא ביים בשנת 1925 את המחזה "אסירי ליסבון" מאת פוליקרפה קקבדזה.
בשנים 1927–1928 היה אנתדזה במאי בתיאטרון הפועלים של טביליסי (תיאטרון מקצועי בעבור קהל של פרולטרים, שפעל בשנים 1926–1928); בתיאטרון זה, אנתדזה ביים את המחזה "עשרת הימים שזעזעו את העולם" לפי ספרו של ג'ון ריד. בשנת 1928 ניהל אנתדזה את תיאטרון הנערים הצופים של טביליסי (תיאטרון מקצועי עם הצגות שמיועדות לבני נוער).
בשנים 1928–1938 היה במאי בתיאטרון מרג'נישווילי, שנוסד ב-1928 בכותאיסי, הועבר ב-1930 לטביליסי וקיבל את שמו ב-1933 אחרי מות מייסדו - קוטה מרג'נישווילי. לפני מותו של מרג'נישווילי, דודו אנתדזה היה שותפו של המייסד בעבודת הבימוי של מספר הצגות. בתקופת פעילותו בתיאטרון זה, דודו אנתדזה ביים, בין היתר, את המחזות הבולטים הבאים: "האילמים החלו לדבר" מאת הרצל באזוב (1932), "גוריה של נינושווילי" מאת שלווה דדיאני (1934), "הרחוק" מאת אלכסנדר אפינוגנוב (1936) ו"איצקה ריז'ינשווילי" מאת הרצל באזוב (1937).
בשנים 1938–1952 היה המנהל הראשי והאמנותי של תיאטרון מסחישווילי שבכותאיסי; בתקופה זו, אנתדזה ביים, בין היתר, את המחזות הבולטים הבאים: "אנשי האתמול" מאת שלווה דדיאני (1939), "הסיפור שלהם" מאת ו' גבסקיריה (1939), "אותלו" מאת ויליאם שייקספיר (1939), "המלך ליר" מאת ויליאם שייקספיר (1941), "חתונתו של קרצ'ינסקי" מאת אלכסנדר סוחובו-קובילין (1944), "השודדים" מאת פרידריך שילר (1948) ו"רביזור" מאת ניקולאי גוגול (1952).
בשנים 1952–1957 היה אנתדזה מנהל תיאטרון גריבוידוב שבטביליסי (תיאטרון בשפה הרוסית); המחזה הבולט שביים אנתדזה באותה תקופה הוא "זְקַן העמק גוֹצַ'ה" מאת ס' שנשיאשווילי, שהתבסס על ספרו של אלכסנדרה קזבגי (1957).
בשנים 1957–1962 היה מנהל תיאטרון רוסתוולי שבטביליסי. בשנים 1962–1974 היה מנהל "החברה התיאטרלית" של גאורגיה.
אנתדזה כתב שני ספרים; בשנים 1962–1966 הוא חיבר ופרסם בשני כרכים את הספר "ימי העבר הקרוב", שבו גולל את תולדות התיאטרון הגאורגי הסובייטי וסיפר על יצירותיהם של קוטה מרג'נישווילי ותלמידיו. בשנת 1975 הוא פרסם את הספר "לצד מרג'נישווילי" על עבודתו לצד מייסד תיאטרון מרג'נישווילי.
אנתדזה היה חבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות משנת 1940 ובשנה זו זכה בתואר "אמן העם של גאורגיה". בשנת 1971 זכה בתואר "אמן העם של ברית המועצות". בשנת 1977 קיבל אנתדזה את הפרס הממלכתי של גאורגיה הסובייטית ע"ש קוטה מרג'נישווילי.
אנתדזה מת בשנת 1978 בטביליסי.
דגל ראש המטה הכללי של צה"ל

| --- | --- |

 יחס אורך/גובה:  2:3
 קבלת מעמד רשמי:  1951
 מוטיבים עיצוביים:  דגל אדום, דגל ישראל בקנטון, השדה מוטען בסמל המטה הכללי של צה"ל ולצידו שני ענפי זית
 גרסאות נוספות:   דגל הרמטכ"ל המונף על אוניות חיל הים
דגל הרמטכ"ל מונף באירועים רשמיים בהם ראש המטה הכללי (הרמטכ"ל) משתתף.

במעמד החלפת הרמטכ"ל, נהוג שהרמטכ"ל היוצא מעביר לרמטכ"ל הנכנס דגם מוקטן של דגל הרמטכ"ל.

לדגל הרמטכ"ל קיימת גרסה ימית עם רקע בצבע תכלת כהה, המונף על אוניות חיל הים כאשר הרמטכ"ל נמצא על הסיפון.
תיאור הדגל

אורך הדגל 120 סנטימטר ורוחבו 80 סנטימטר.
רקע הדגל בצבע ארגמן בגרסה היבשתית או תכלת כהה בגרסה הימית, ובקנטון הדגל נמצא דגל ישראל באורך 58 סנטימטר וברוחב 35 סנטימטר.
בפינה הימנית התחתונה של הדגל נמצאים רקומים בצבע זהב סמל המטה הכללי של צה"ל ולצידו שני ענפים. בשולי הדגל בגרסתו היבשתית ישנם גדילים ברוחב 5 סנטימטר.
ראו גם

דגלי יחידות צה"ל
ג'ימי מרין

ג'ימי מרין וילצ'ס (בספרדית: Jimmy Marín Vílchez; נולד ב-8 באוקטובר 1997) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשחק בעמדת הקשר באורנבורג ובנבחרת קוסטה ריקה.
קריירה > תחילת הקריירה

מרין נולד וגדל בשכונת טיבאס בפרובינציה של סן חוסה שבקוסטה ריקה, והחל את קריירת הנוער שלו עם דפורטיו סאפריסה, הקבוצה המעוטרת ביותר בליגת העל של קוסטה ריקה. ב-6 במאי 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, בניצחון 3–2 נגד דפורטיבו כרמליטה. ב-23 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0–1 נגד מוניציפל פרז זלדון. ב-18 במאי 2016 עבר מרין לארדיאנו בחוזה לשלוש שנים והושאל מיד לבלן. ב-31 באוקטובר, כבש את שער הבכורה שלו בניצחון 2–3 על אוניברסידאד דה קוסטה ריקה. מרין ערך את הופעת הבכורה שלו עבור ארדיאנו ב-9 בינואר 2017, וכבש בניצחון 0–2 על מוניציפל פרז זלדון.
קריירה > בישראל

ב-12 ביוני 2019 סיכם מרין את תנאיו לשלוש עונות במדי הפועל באר שבע מליגת העל. ב-25 באוגוסט 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בתיקו 0–0 עם בית"ר ירושלים. ב-1 בספטמבר 2019 כבש את שער הבכורה שלו, בניצחון קבוצתו 3–0 על הפועל חדרה.
ב-6 בפברואר 2020 הושאל מרין למ.ס. אשדוד עד לסוף העונה. בתום העונה חזר לקבוצת נעוריו, דפורטיבו סאפריסה.
קריירה > ברוסיה

בקיץ 2022 חתם באורנבורג מליגת העל הרוסית בכדורגל שאך זה העפילה לליגת העל לאחר היעדרות של כמה עונות. בעונת הבכורה בקבוצה הבקיע 6 שערים ב-15 הופעות.
נבחרת קוסטה ריקה > נוער

מרין זומן לנבחרת קוסטה ריקה עד גיל 20, על מנת להשתתף באליפות העולם של קונסקאף עד גיל 20 שנערכה בשנת 2017. בנוסף, זומן על ידי המנג'ר מרסלו הררה לנבחרת קוסטה ריקה עד גיל 20 על מנת להשתתף גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 שנערך בשנת 2017. ב-7 ביולי 2018, הוא נכלל בסגל נבחרת קוסטה ריקה עד גיל 21, לקראת הטורניר מרכז אמריקה וקריביים שנערך בשנת 2018.
נבחרת קוסטה ריקה > בוגרים

ב-16 ביוני 2017, נכלל מרין בסגל הזמני של 26 שחקנים לגביע הזהב של CONCACAF. עם זאת, הוא לא נכלל בסגל האחרון של 23 השחקנים. אך, ב-15 ביולי הוא הוזמן לסגל בעקבות פציעות של שחקני הנבחרת. ב-28 באוגוסט 2018, הוזמן מרין לנבחרת לצמד המשחקים נגד דרום קוריאה ויפן. ב-7 בספטמבר, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו, בהפסד 0–2 נגד יפן.
תארים > קבוצתיים

אליפות קוסטה ריקה (2): 2014/2015, 2015/2016
אליפות קוסטה ריקה (2): 2016/2017, 2018/2019
תארים > אישיים

השחקן הצעיר הטוב ביותר של התאחדות הכדורגל המרכז אמריקאית (1): 2018
גאורג קיסל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 באוקטובר 1907 נירנברג, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 הוצאה להורג:  30 בדצמבר 1950 (בגיל 43) בלגרד, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה יוגוסלביה
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר, גרמניה הנאצית 
 השתייכות:  אס אס אס אס
 תקופת הפעילות:  1935–1945 (כ־10 שנים)
 דרגה:   אובר-שטורמבאנפיהרר
 תפקידים בשירות
 סגן ראש המנהל האזרחי במנגנון הממשל הצבאי בסרביה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 צלב ההצטיינות במלחמה  צלב הברזל, דרגה שנייה 
 
ד"ר יוהאן גאורג פרידריך קיסל (בגרמנית: Johann Georg Friedrich Kiessel; ‏31 באוקטובר 1907, נירנברג, האימפריה הגרמנית – 30 בדצמבר 1950, בלגרד, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה משפטן וקצין גסטפו ואס אס בדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר, אשר כיהן כסגן ראש המנהל האזרחי במנגנון הממשל הצבאי בסרביה בתקופת הכיבוש הנאצי, ונמנה עם האחראים להשמדת יהדות סרביה ובתוכה יהדות בלגרד. לאחר המלחמה הוסגר ליוגוסלביה, נשפט בעוון פשעי מלחמה, הורשע והוצא להורג.
קורות חייו

גאורג קיסל נולד בנירנברג. הוא רכש השכלה אקדמית במדע המדינה ובמשפטים וב-1930 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת ארלנגן-נירנברג. ב-1934 הצטרף למפלגה הנאצית ובאוקטובר 1935 הצטרף ל-אס אס.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוצב במנגנון המנהל האזרחי בפריז ובהמשך, לאחר כיבוש יוגוסלביה מונה לסגן ראש המנהל האזרחי במנגנון הממשל הצבאי בסרביה, תחת האראלד טורנר. הוא הוצב בבלגרד וכיהן בתפקידו עד נובמבר 1942. נטל חלק מרכזי בהשמדת יהודי סרביה אם באמצעות הוצאתם להורג על ידי כיתות יורים או ברכישה והפעלה של משאיות גז להשמדת נשים וילדים, בעיקר באזור בלגרד. לאחר סיום תפקידו של טורנר, סיים גם קיסל את תפקידו ביוגוסלביה. בינואר 1943 הצטרף לוואפן אס אס ובאמצע 1944 הועבר למשרד הראשי לביטחון הרייך.
בדצמבר 1944 מונה לראש הגסטפו בבידגושץ', אך בינואר 1945 עם כיבוש האזור על ידי הצבא האדום, הועבר לברמן ומונה למפקד משטרת הביטחון המקומית. בהמשך, נפל בשבי כוחות הצבא הבריטי. הוא הוסגר ליוגוסלביה והועמד לדין על פשעי מלחמה. ב-7 במרץ 1947 נגזר דינו למוות, וב-30 בדצמבר 1950 הוא הוצא להורג בבלגרד בתלייה.
הערות שוליים

↑  מנחם שלח (עורך), תולדות השואה - יוגוסלביה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1990, עמוד 47.
↑  ג'ני לבל, עד הפתרון הסופי, היהודים בבלגראד 1541–1942, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006, עמוד 334.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 125175736  ISNI: 0000 0000 1869 9340  VIAF: 30491064   WorldCat (עם VIAF): 30491064
דגל ריינלנד-פפאלץ

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל מדיני ואזרחי
 יחס אורך/גובה:  2:3
 קבלת מעמד רשמי:  18 במאי 1947
 מוטיבים עיצוביים:  טריקולור שחור-אדום-זהב מושחת בסמל ריינלנד-פפאלץ בקנטון
דגל ריינלנד-פפאלץ הוא דגלה של המדינה הגרמנית ריינלנד-פפאלץ. עיצובו של הדגל מבוסס על דגל גרמניה - טריקולור שחור-אדום-זהב והוא מושחת בסמל ריינלנד-פפאלץ בקנטון. הדגל נקבע כדגל המדינה בחוקת ריינלנד-פפאלץ ב-18 במאי 1947.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמה ריינלנד-פפאלץ באזור הכיבוש הצרפתי מצירוף של כמה מחוזות היסטוריים, רובם היו שייכים בעבר למדינות הסה ובוואריה. צבעי הדגל מסמלים את צבעיה הלאומיים של גרמניה בצירוף סמל המדינה וזאת מכיוון ולשילוב הצבעים אין קשר ישיר לאף אחד מחלקי המדינות ההיסטוריות אשר הרכיבו את המדינה, ואילו השימוש בדגל מתקופת רפובליקת ויימאר סימל את הדמוקרטיה החדשה.
הדגל משמש הן את אזרחי המדינה והן את הרשויות המדיניות. כאשר מוצג בשימוש רשמי יוצג בדרך כלל לצידו של הדגל הלאומי ודגל האיחוד האירופי.
ראו גם

סמל ריינלנד-פפאלץ
הערות שוליים

↑  חוקת ריינלנד-פפאלץ (18 במאי 1947) (בגרמנית)(הקישור אינו פעיל, 23 ביולי 2022)
↑  ריינלנד-פפאלץ באתר דגלי העולם (באנגלית)
| דגלי גרמניה |
| --- | --- | --- |
| הדגל הלאומי | הדגל הלאומי |  |
| דגלי המדינות | באדן-וירטמברג • בוואריה • ברלין • ברנדנבורג • ברמן • המבורג • הסן • חבל הסאר • מקלנבורג-מערב פומרניה • נורדריין-וסטפאליה •  סקסוניה • סקסוניה-אנהלט • סקסוניה התחתונה • ריינלנד-פאלץ • שלזוויג-הולשטיין • תורינגיה |  |
| דגלים נוספים | דגל הצי הגרמני • נס הנשיא |  |
| דגלים היסטוריים | דגל באדן • דגל פרוסיה • דגל גרמניה המזרחית • דגל המלחמה של הרייך |  |
ג'ייקוב קולמר

ג'ייקוב קולמר (באנגלית: Jacob Collamer;‏ 8 בינואר 1791 – 9 בנובמבר 1865) היה פוליטיקאי אמריקאי מוורמונט. הוא כיהן בתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא זאכרי טיילור, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור.
קולמר נולד בטרוי שבמדינת ניו יורק וגדל בברלינגטון שבורמונט. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ורמונט, למד משפטים, וב־1813 התקבל ללשכת עורכי הדין. לאחר שירות במיליציה במלחמת 1812 הוא נעשה פעיל כעורך דין, בתחילה ברויאלטון ולאחר מכן בוודסטוק, שתיהן במדינת ורמונט. כמי שזכה להערכה רבה במקצועו, הוא היה לתובע, מחוקק ושופט מכובד.
ב־1842 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית והיה למנהיג בולט בסיעת הוויגים ומתנגד בולט לעבדות בארצות הברית. לאחר הבחירות לנשיאות של 1848 מינה אותו הנשיא הנבחר זאכרי טיילור לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית. קולמר שימש בתפקיד זה עד לאחר פטירתו של טיילור והתפטר כדי לאפשר ליורשו, הנשיא החדש מילרד פילמור, למנות אדם מטעמו לתפקיד.
ב־1855 נבחר קולמר כסנאטור מטעם המפלגה הרפובליקנית, זמן קצר לאחר הקמתה. גם בסנאט הוא היה מראשי הדוברים נגד העבדות ותומך נלהב של ממשל הנשיא אברהם לינקולן במהלך מלחמת האזרחים. כתומך של צעדים קפדניים יותר במסגרת תקופת השיקום שלאחר המלחמה בהשוואה לאלו שננקטו על ידי לינקולן ועל ידי יורשו אנדרו ג'ונסון, קידם קולמר את השליטה של הקונגרס בתהליך השיקום. קולמר נפטר בוודסטוק ונטמן בבית הקברות שלה.
ראשית חייו

ג'ייקוב קולמר נולד בטרוי שבמדינת ניו יורק כבנם של סמואל ואליזבט (לבית אמום) קולמר. ב־1795 עברה המשפחה לברלינגטון שבורמונט. ב־1810 הוא סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ורמונט, ולאחר תקופת לימודים נוספת קיבל קולמר תואר שני. הוא למד משפטים בסנט אלבנס שבוורמונט בהדרכתם של אסא אלדיס, עשהאל לנגוורת'י ובנג'מין סוויפט. לאחר מכן הוא עבר להתגורר ברנדולף שבוורמונט, שם הוא השלים את לימודיו המשפטיים אצל ויליאם נטינג. ב־1813 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. במלחמת 1812 מונה קולמר כסגן גובה המיסים של מחוז אורנג' בוורמונט והיה אחראי על גביית המיסים למימון מאמצי המלחמה.
שירות צבאי

במלחמת 1812 שירת קולמר כקצין במיליציה של ורמונט. הוא מונה כקצין בדרגת לוטננט שני ברגימנט הרביעי בפיקודו של ויליאם ויליאמס, ובתחילה שירת עם יחידת ארטילריה על הגבול בין ורמונט לקנדה. לאחר קידומו לדרגת לוטננט ראשון שירת קולמר כשלישו האישי של בריגדיר גנרל ג'ון פרנץ', מפקד הבריגדה השנייה של הדיוויזיה הרביעית של המיליציה.
בספטמבר 1814 עזבה יחידתו של פרנץ' את מחוז אורנג' שבוורמונט לכיוון אפסטייט ניו יורק בתגובה להתראות על הפלישה הבריטית הממשמשת ובאה מכיוון קנדה. כאשר חצתה הבריגדה את אגם שמפליין, בדרכה לפלאטסבורג, נשלח קולמר כחלוץ בסירה כדי להודיע למפקד המיליציה של ורמונט, סמואל סטרונג, שכוחותיו של פרנץ' נמצאים בדרכם. הוא נורה בשוגג על ידי זקיפים אמריקאים, אך רק נפצע. סטרונג יידע את קולמר על התרחשותו של קרב פלאטסבורג יום קודם לכן ועל נסיגתם של הבריטים. כתוצאה מכך חזרו אנשיו של פרנץ' לבתיהם.
ראשית הקריירה הפוליטית

ב־1816 עבר קולמר לרויאלטון, שם הוא המשיך לעסוק בעריכת דין. הוא התגורר שם עשרים שנה והיה שותף של ג'יימס ברט. הוא גם שירת בתפקידים ציבוריים, כמו רשם הצוואות, התובע של מחוז וינדזור וחבר בית הנבחרים של ורמונט. בעת כהונתו בבית הנבחרים, היה קולמר התומך הראשי להקמתו של הסנאט של ורמונט ב־1836. בשנים 1833–1842 היה קולמר שופט בבית המשפט העליון של ורמונט, לאחר שהחליף את ניקולאס בייליס. ב־1836 עבר קולמר להתגורר בוודסטוק, ורמונט.
חבר בית הנבחרים של ארצות הברית

ב־1842 נבחר קולמר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הוויגית, וכיהן בו שלוש תקופות כהונה מ־1843 ועד 1849. הוא התנגד להרחבת העבדות, לסיפוח טקסס ולמלחמת ארצות הברית–מקסיקו ותמך בהעלאת המכסים לסיוע לתעשיינים האמריקאים וזכה להכרה לאומית על נאום שנשא בסוגיה זו. בתקופת כהונתו בבית הנבחרים שימש קולמר כיושב ראש ועדת הייצרנים בשנים 1843–1845 וכיושב ראש ועדת הקרקעות הציבוריות בשנים 1847–1849.
המנהל הכללי של דואר ארצות הברית

קולמר כיהן בתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא זאכרי טיילור החל מתחילת נשיאותו במרץ 1849. הוא התפטר ביולי 1850, זמן קצר לאחר פטירתו של טיילור, כדי לאפשר לנשיא הבא, מילרד פילמור למנות לתפקיד אדם מטעמו.
כמנהל הכללי של הדואר נמתחה על קולמר ביקורת מצד חברי המפלגה הוויגית בשל רצונו להעביר מתפקידם מנהלי דואר מקומיים אנשי המפלגה הדמוקרטית כדי להחליפם בוויגים. בתקופת כהונתו בתפקיד החל השימוש בבולי דואר וקולמר היה הראשון ששלח מכתב עם בול, מכתב שמוען לאחיו שבבארי, ורמונט. במכתב הוא המליץ לאחיו לשמור את הבול, למקרה שהשיטה תצליח והבול יהיה בעל ערך אספני.
עם שובו לוורמונט מונה קולמר כשופט בבית המשפט הפדרלי של המדינה, תפקיד בו הוא כיהן עד 1854.
סנאטור

ב־1855 נבחר קולמר כסנאטור כאיש האגף השמרני, המתנגד לעבדות של המפלגה הרפובליקנית. עד 1857 הוא כיהן כיושב ראש ועדת הסנאט להצעות חוק.
ב־1856 הוא זכה במספר קולות בהצבעה לסגן הנשיא בוועידת המפלגה הרפובליקנית.
בסנאט הגן קולמר במרץ על עמדותיו, גם במקרים בהם הוא היה במיעוט. כאשר הוועדה לטריטוריות בראשותו של סטיבן דאגלס המליצה על העברת פשרת קריטנדן, שעל פיה הוצעה העברת חוקת לקומפטון של קנזס, שתמכה בעבדות, למשאל עם, סירבו קולמר וג'יימס דוליטל מוויסקונסין להצביע בעד ותחת זאת פרסמו חוות דעת מיעוט בה הם הסבירו את התנגדותם.
קולמר ייצג את דעת המיעוט גם ביוני 1860, כאשר הוועדה בראשותו של ג'יימס מוראי מייסון הוציאה דוח על הפשיטה על הרפר'ס פרי של ג'ון בראון. מייסון טען שהפשיטה של בראון הייתה פעולה של תנועה מאורגנת לביטול העבדות. קולמר ודוליטל טענו מנגד שבראון וחסידיו נתפסו ונענשו ושלא היה שום צורך בפעולה נוספת מצד הממשלה.
שנותיו של קולמר על כס השיפוט הקנו לו מוניטין של עורך הדין הטוב ביותר בסנאט. עמיתיו נהגו להקדיש תשומת לב רבה להערותיו במליאת הסנאט, אף על פי שהוא דיבר שם לעיתים רחוקות וגם שעשה זאת הוא דיבר בקול כה שקט עד שכמעט ולא שמעו אותו באולם וביציעים. צ'ארלס סאמנר כינה אותו "סוקרטס של ההרים הירוקים". הוא תיאר אותו כמדינאי הנבון והמאוזן ביותר בתקופתו.
סנאטור > מלחמת האזרחים

בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית ב־1860 קיבל קולמר את קולות "הבן המועדף" (Favorite son) של המשלחת של ורמונט, ולאחר סבב ההצבעה הראשון הוא פרש. ב־1861 הוא נבחר מחדש לסנאט וכיהן בו עד יום מותו.
ב־1861 הגיש קולמר הצעת חוק להאצלת סמכויות חדשות לנשיא במסגרת המלחמה ולאישור צעדים שננקטו על ידי הנשיאר אברהם לינקולן על ידי הקונגרס בתחילת נשיאותו.
קולמר היה המוביל מבין תשעה סנאטורים רפובליקנים שנפגשו ב־1862 עם הנשיא לינקולן כדי להאיץ בו להחליף את הרכב הקבינט ובעיקר להחליף את מזכיר המדינה ויליאם סיוארד. לאחר שהם התכוונו להתעמת עם הנשיא על רקע טענות לחוסר הרמוניה בקבינט מצדו של מזכיר האוצר סלמון צ'ייס, שינו הסנאטורים את דעתם במהלך הפגישה לאחר שצ'ייס תומרן על ידי לינקולן לסגת מטיעונו הראשון.
מרגע בו פרשו הסנאטורים הדמוקרטים מהדרום מהסנאט עם פרוץ מלחמת האזרחים, היה קולמר שוב לחבר ברוב בבית והוא כיהן כיושב ראש הוועדה לדואר ולנתיבי דואר בשנים 1861–1867 וכיושב ראש ועדת הספרייה של הסנאט בשנים 1863–1867.
לאחר המלחמה התנגד קולמר לתוכניות השיקום של הנשיא לינקולן ושל יורשו אנדרו ג'קסון ותמך בשליטה של הקונגרס בתהליך קבלתן מחדש של מדינות הקונפדרציה בחזרה אל האיחוד.
חיים אישיים

ב־1817 נשא קולמר לאישה את מרי סטון. לזוג נולדו שבעה ילדים. ביתו של קולמר בוודסטוק הוא חלק ממסלול ההליכה של עורף מלחמת האזרחים של הפארק הלאומי ההיסטורי מארש-בילינג-רוקפלר.
ב־1850 קיבל קולמר תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת ורמונט וב־1855 מדארטמות' קולג'.
מותו והנצחתו

ג'ייקוב קולמר נפטר בביתו שבוודסטוק ב־9 בנובמבר 1865 ונטמן בבית הקברות של רחוב ריבר שבעיר.
ב־1881 תרמה מדינת ורמונט פסל בדמותו של קולמר שניצב באוסף היכל הפסלים הלאומי שבקפיטול.
דביר מלך עגלון

דְּבִיר היה מלך עגלון הכנענית נמנה עם חמשת מלכי האמורי שהביס יהושע בן נון כשנחלץ לעזרתם של תושבי העיר גבעון בני בריתו, כפי שכתוב: "וַיִּשְׁלַח אֲדֹנִי צֶדֶק מֶלֶךְ יְרוּשָׁלַ‍ִם אֶל הוֹהָם מֶלֶךְ חֶבְרוֹן וְאֶל פִּרְאָם מֶלֶךְ יַרְמוּת וְאֶל יָפִיעַ מֶלֶךְ לָכִישׁ וְאֶל דְּבִיר מֶלֶךְ עֶגְלוֹן לֵאמֹר. עֲלוּ אֵלַי וְעִזְרֻנִי וְנַכֶּה אֶת גִּבְעוֹן..."(ספר יהושע, פרק י', פסוקים ג'–ה').
לפי המסופר בספר יהושע, עלה דְּבִיר עם יתר מלכי האמורי על העיר גבעון, בה חנה ונלחם בתושבים המקומיים שכרתו ברית עם עם ישראל המתכוונים לכבוש את כנען כדי למנוע את השמדתם, לאחר התערבות צבא בני ישראל שעלה מן הגלגל בהנהגת יהושע חולל יהוה נס לשבטי ישראל כאשר הכה את מלכי האמורי וצבאותיהם במפולת ברד של אבנים מן השמים שלפי המתואר במקרא הרגו יותר חיילים כנעניים מאשר הרגו בני ישראל בחרב, לאחר המפלה האדירה שכללה את נס שמש בגבעון דום דביר בורח ביחד עם 4 מלכי האמורי הנותרים אל בית חורון, משם אל עזקה ולבסוף נסים הם למקדה בה הם מתחבאים מהעברים במערה.
בהוראת יהושע בני ישראל אטמו את המערה בעזרת גלילת אבנים על פתחה, והציבו על המשמר חיילים מבני ישראל לוודא שאין יוצא ממנה בזמן ששאר הצבא יצא למרדף אחר צבאות כנעניים שנמלטו לעריהם ובמטרה לכבוש ערים אלו. לאחר סיום המערכה הזו, חזרו הלוחמים אל המערה במקדה, יהושע ציווה להוציא את דְּבִיר ואת שאר המלכים האמורים אליו, הוא קרא לקצינים הבכירים שלו להניח את רגליהם על צוואר המלכים האמורים המובסים, ולאחר הוראה לבני ישראל כי כך ייעשו לכל אויב הנלחם בהם, חיסל יהושע את דְּבִיר ואת 4 עמיתיו המלכים והורה לבני ישראל לתלות את גופותיהם על עצים סמוכים עד הערב, טרם הזריחה ציווה יהושע להוריד את גופותיהם של המלכים המובסים (ובהם דביר) ולזרוק אותם אל תוך המערה בה התחבאו, ולאטום אותה שוב באבנים גדולות שנשארו במקום "עד עצם היום הזה" - בעצם אמירה של סיפור אטיולוגי שמתאר את המצב בשטח בעת כתיבת הסיפור.
שמו של דביר מלך עגלון הוא שם יחידאי במקרא. לדעת שמואל אחיטוב הופעת שם זה ומנגד אי הופעת שמה של העיר דביר בין ערי הברית מעוררת תהיות לגבי מטרת הסופר, ששינה את שם העיר לשמו של המלך, מלך עגלון.
הערות שוליים

↑  אחיטוב שמואל, משה גרינברג : מקרא לישראל: יהושע, ירושלים, מאגנס 1995, עמ' 1995, עמ' 159.
| ספר יהושע |
| --- | --- | --- |
| הכניסה לארץ | שליחת המרגלים ליריחו • מעבר הירדן • ברית המילה בגלגל • מפגש יהושע עם המלאך |  |
| כיבוש הארץ | מלחמת יריחו • מעשה עכן ולכידתו • כיבוש העי • מעמד הר גריזים והר עיבל • ברית הגבעונים • מלחמת מלכי הדרום • שמש בגבעון דום • מלחמת מלכי הצפון |  |
| חלוקת הארץ לשבטים | נחלת שבט ראובן • נחלת שבט שמעון • נחלת שבט יהודה  (רשימת ערי יהודה) • נחלת שבט יששכר • נחלת שבט זבולון • נחלת שבט דן • נחלת שבט נפתלי •  נחלת שבט גד • נחלת שבט אשר • נחלת שבט אפרים • נחלת שבט מנשה •  נחלת שבט בנימין • ערי הלויים • ערי המקלט |  |
| סיום ספר יהושע | מזבח שניים וחצי השבטים • נאום יהושע • הברית בשכם |  |
| דמויות בספר יהושע | יהושע בן נון • רחב • עכן בן כרמי • אדני צדק • הוהם מלך חברון • דביר מלך עגלון • יפיע מלך לכיש • פראם מלך ירמות • הורם מלך גזר • יבין מלך חצור • כלב בן יפונה • אלעזר הכהן • עתניאל בן קנז • עכסה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1174947365  VIAF: 26154739779352990886   WorldCat (עם VIAF): 26154739779352990886
גביע ערי הירידים

| --- | --- |

 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1955
 תאריך פירוק:  1971
 ארגון מפעיל:  אופ"א
 מספר תחרות:  13 
 מספר מתמודדים:  12
 יבשת:  אירופה
 זוכה אחרון/נה:  אנגליה לידס יונייטד
 הכי הרבה זכיות:  ספרד ברצלונה (3)
 history
 
גביע ערי הירידים היה תחרות כדורגל אירופאית שהתנהלה בין השנים 1955 ו-1971. הטורניר היה רעיונם של ארנסט תומן השווייצרי, אוטורינו באראסי מאיטליה והמזכיר הכללי של התאחדות הכדורגל האנגלית, סר סטנלי רוס, כולם מאוחר יותר הפכו לראשי ארגון פיפ"א. כפי שניתן ללמוד משם הטורניר, הוא נועד לקידומן של ערי הירידים הבינלאומיות. משחקי ידידות נערכו באופן קבוע בין נבחרות מערי ירידים וממשחקים אלו הוקם הטורניר. הטורניר תחילה היה פתוח רק לנבחרות מערים שאירחו ירידים ולא הייתה שום משמעות למיקום בו סיימו בליגה המקומית של מדינתן. הטורניר היה מבוסס תחילה על עקרון "עיר אחת, נבחרת אחת" לפי לכל עיר מותרת קבוצה אחת בלבד. אחרי 1968 הטורניר איגד בתוכו קבוצות שסיימו כסגניות בליגה המקומית במדינתן וזכה לכינוי "גביע הסגניות". בשנת 1971 הטורניר הופסק והוחלף על ידי גביע אופ"א. זכייה בגביע ערי הירידים איננה מוכרת על ידי אופ"א כזכייה בגביע אופ"א.
היסטוריה > העידן האנגלי

טורניר 1967 היה תחילת התחזקותן של הקבוצות האנגליות בטורניר כשקבוצת לידס יונייטד העפילה לגמר. אף על פי שבאותו הגמר הפסידה לידס לקבוצת דינמו זאגרב, הקבוצה שבה לגמר בעונה שלאחר מכן וניצחה את קבוצת פרנצווארוש ההונגרית והפכה בכך למועדון האנגלי הראשון לזכות בטורניר. הזכיות לאחר מכן של ניוקאסל יונייטד וארסנל בטורניר וכן זכייתה השנייה של לידס יונייטד גרמו למצב בו ארבע האליפויות האחרונות של הטורניר נסתיימו בזכיות אנגליות. הגמר האחרון נגמר בניצחון של לידס יונייטד על קבוצת יובנטוס לאחר שזכו זכתה בשל הפרש שערי חוץ.
היסטוריה > גביע אופ"א

בעונת 1971/1972 הטורניר עבר לשליטתה של אופ"א והוקם מחדש, עם גביע חדש, כגביע אופ"א. על ידי החלפת הגביע, שינוי שם המפעל ושינוי דרכי הקבלה לטורניר זה, באה החותמת הסופית לסיומו של מפעל גביע ערי הירידים. ב-22 בספטמבר 1971 נערך משחק הוקרה בין האלופה האחרונה של המפעל, לידס יונייטד לבין ברצלונה, הקבוצה שזכתה במפעל במספר הרב ביותר של פעמים-שלוש. משחק זה, נערך כדי להחליט מי תהיה הקבוצה שתחזיק בגביע לאחר שהמפעל נגמר סופית. בסופו של דבר זכתה ברצלונה בגביע לאחר ניצחון 2-1.
גבעת ספירי

ליטוגרפיה המתארת את הקרב בין מכבי אש של בוקרשט ובין הצבא העות'מאני על גבעת ספירי בשנת 1848
ליטוגרפיה המתארת ריקוד הורה על גבעת ספירי בשנת 1857
ארמון הפרלמנט על גבעת ספירי
גבעת ספירי (ברומנית: Dealul Spirii) היא גבעה בבוקרשט, רומניה, הידועה גם בשם "גבעת הארסנל". בעת החדשה המקום מפורסם בכך שעליו שוכן המבנה הענק של ארמון הפרלמנט הרומני.
במקור המקום נקרא על שמו של דוקטור Spiridon Kristofi (ספירידון קריסטופי), שייסד כנסייה מבוצרת על גבעה זו לפני 1765. במקום נבנה ב-1765 מבנה החצר החדשה, משכן שליטי ולאכיה עד 1812. ב-1812 המבנה נשרף ומאז היה ידוע בשם "החצר השרופה".
ב-13 בספטמבר 1848 נערך על הגבעה הקרב בין מכבי אש של בוקרשט ובין צבא האימפריה העות'מאנית, שבא לדכא את מהפכת 1848.
ב-1984 פורקה הכנסייה, כדי לפנות מקום לבניית ארמון הפרלמנט. בקרבת מקום שוכנת תחנת גבעת ספירי, תחנת רכבת ישנה.
גאורג קולבה

| --- | --- |

 לידה:  15 באפריל 1877 Waldheim, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  20 בנובמבר 1947 (בגיל 70) ברלין, שטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הירשטראסה 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן 
 פרסים והוקרה:  פרס גתה (1936)  מדליית גתה לאמנות ומדעים (1942)  לוחית גתה של עיריית פרנקפורט (1937)  פרס וילה רומנה (1905) 
 
גאורג קולבה (גרמנית: Georg Kolbe‏; 15באפריל 1877 – 20 בנובמבר 1947) היה הפסל הגרמני המוביל בדורו, בסגנון קלאסי נמרץ, אך גם מודרני ומופשט. חבר הזצסיון הברלינאי