stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צופי מדינות ערב

| --- | --- |

 מטה הארגון:  קהיר 
 בעלות:  ארגון הצופים העולמי 
 תקופת הפעילות:  1954–הווה (כ־70 שנה) 
 www.scout.org/ar
 
מפת צופי מדינות ערב
אזור הצופים הערבי (בערבית: الإقليم الكشفي العربي) המכונה גם ארגון צופי מדינות ערב הוא מרכז התמיכה האזורי של ארגון הצופים העולמי, כאשר מטה האזור שוכן בקהיר, מצרים. בשנת 1954, הצופים הפכו פופולריים כל כך במדינות ערב, עד שהארגון העולמי הקים את אזור הצופים הערבי בדמשק.
האזור כולל 18 מדינות חברות בתנועת הצופים במערב אסיה ובצפון אפריקה, כולל אלג'יריה, בחריין, מצרים, עיראק, ירדן, כווית, לבנון, לוב, מאוריטניה, מרוקו, עומאן, הרשות הפלסטינית, קטר, ערב הסעודית, סוריה, סודאן, תוניסיה, איחוד האמירויות הערביות, ותימן.
תנועת הצופים גם מתפתחת בסהרה המערבית בסיוע צופים מהאיים הקנריים.
אזור זה הוא המקביל לאזור הערבי של אגודת המדריכות והצופות העולמית (WAGGGS).
בשנת 2019 מונה מר עמר האמי עבדלהאני ממצרים למנהל האזור הערבי.
היסטוריה

הצופים באזור הערבי החלו בסוריה ובלבנון בשנת 1912. בשנת 1938 צופי סוריה הזמינו את מנהיגי הצופים הערבים לאספה בבלודאן, עם משתתפים שהצטרפו מלבנון, מצרים, המנדט הבריטי ועיראק.
במהלך ועידת הצופים העולמית ה-14 בליכטנשטיין בשנת 1953, סוריה הציעה לארח את ג'מבורי הצופים העולמי השמיני, אך נדחתה לאחר שישראל מחתה כי הצופים הישראלים אינם יכולים להיכנס למדינות ערב. המשלחות הערביות חשו כי לא יוכלו לארח אירועים בינלאומיים כאלה והחליטו להתארגן ברמה הפאן-ערבית. הם הכינו טיוטה במרץ 1954 שאושרה על ידי מועצת הליגה הערבית בישיבתה ה-21, והקימה את ארגון הצופים הערבי. ועידת הצופים הערבית הראשונה (וג'מבורי) התקיימה בזבדאני בסוריה בקיץ 1954, שם הוקמה ועדת הצופים הערבית.
הכנס והג'מבורי השני נערכו באבו קיר שבמצרים בקיץ 1956. עלי אל-דנדאצ'י עשה הרבה מאוד לעידוד הצופים ברחבי המזרח התיכון, ובמהלך כהונתו כחבר הוועד הבינלאומי ביקר כמעט בכל מדינות האזור. כעבור זמן קצר הוקמה לשכת צופים ערבית עם מוחמד עלי חאפז ממצרים כמזכ"ל. ההתכנסות הראשונה (שתמשיך להתקיים בשנים שבהן אין ועידה בינלאומית) התקיימה עם שש מדינות חברות מקוריות באלכסנדריה, מצרים.
שינוי היקף גאוגרפי

לאחר שהצופים המתהווים יקבלו הכרה ב-WOSM, אזור הצופים הערבי עשוי לכלול גם את סומליה.
עד שנת 2008, המפה בעמוד הראשי של האתר הרשמי של האזור הצביעה כי אתיופיה, אריתריאה, ג'יבוטי וסומליה נמצאות בתחומי האזור. אתיופיה היא כיום חברה באזור צופי אפריקה, והאחרות מחכות להכרה בארגון הצופים העולמי ולמיקום הגאוגרפי הסופי.
מטה האזור במקור היה בביירות. מרכז הצופים הבינלאומי בקהיר הוא בניין מפואר בן שש קומות, בסמוך לאצטדיון הבינלאומי בקהיר, שמקבל את פני כל הצופים, ארגונים שאינם צופים ואורחים בודדים. הוא מארח גם כנסים אזוריים וגם משמש בתור אכסניית נוער.
צופים במערב סהרה

סהרה המערבית, שטח שבמחלוקת בו פועל איגוד הצופים הסהריים (בערבית: اتحاد الكشافة الصحراوي), היא אחת מ-35 מדינות בהן קיימים צופים אך אין בהן ארגון צופים לאומי שחבר בארגון העולמי של תנועת הצופים. צופים קיימים שם הן במסגרת צופי מרוקו (Fédération Nationale du Scoutisme Marocain) כמו גם בקבוצות עצמאיות.
ראו גם

צופי אירופה
ארגון צופי פלסטין
ארגון צופי עיראק
צופי אפגניסטן
תנועת הצופים באיראן
התאחדות הצופים והצופות של מצרים
הערות שוליים

↑  Palestinian Scout Movement Founded in the 4th of January 1912 . Extended to create ( Palestinian Arab Brotherhood Society ) in 1932 .In 1945 the( Palestinian Arab Scout Association ) was established, web.archive.org, ‏2019-07-13
1 2  "About us" (בערבית). Arab Scout Organization. אורכב מ-המקור ב-15 באפריל 2011. נבדק ב-20 בינואר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Scouting Round the World, John S. Wilson, first edition, Blandford Press 1959 p. 275.
↑  Arab region website main page URL Accessed: 30 October 2006
↑  John S. Wilson (1959), Scouting Round the World. First edition, Blandford Press. p. 194, 243, 257
קלייר בנדיקט

| --- | --- |

 לידה:  1870 קליבלנד, ארצות הברית 
 פטירה:  1961 (בגיל 91 בערך) 
 חתימה:   
 
קלייר בנדיקט (באנגלית: Clare Benedict;‏ 1871, קליבלנד - 1961, לוצרן, שווייץ) הייתה סופרת ופטרונית שחמט אמריקאית-שווייצרית.
בנדיקט היא קרובת משפחה רחוקה של ג'יימס פנימור קופר, הסופר האמריקאי הידוע, ואחיינית של הסופרת קונסטנס פנימור וולסון. בנדיקט הייתה סופרת, אם כי לא מוכשרת כדודתה. רוב חייה היא עברה בסיורים באירופה עם דודתה ואם האם שלה.
היא ידוע בעיקר בתרומות שהיא נתנה למוסדות תרבות שונות. לאחר מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה היא תרמה לשיקום מכון שילר בעיר ויימאר.
לזכר דודתה תרמה בנדיקט בנין לקולג' רולינגס בפלורידה, שכולו רוהט מעזבונה של דודתה. היא גם תרמה פריטים שונים שהיו חזקתה לספרייה של אוניברסיטת בזל.
בשנת 1945 עברה לשווייץ ויסדה תחרות שחמט קבוצתית שנודעה ברבים כגביע קלייר בנדיקט.
התחרויות נמשכו עד שנת 1979 והתקיימו 23 פעמים.
הערות שוליים

↑  http://www.olimpbase.org/index.html?http%3A%2F%2Fwww.olimpbase.org%2Fcbc%2Fabout.html
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1166110249  ISNI: 0000 0001 1027 7255  LCCN: nb2011026696  NTA: 128545550  RERO: 02-A002989759  SNAC: w68d0zp0  SUDOC: 105669490  VcBA: 495/126032  VIAF: 59446703   WorldCat (עם VIAF): 59446703
פרידריך הראשון, רוזן הסן-הומבורג

| --- | --- |

 לידה:  5 במרץ 1585 טירת ליכטנברג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  9 במאי 1638 (בגיל 53) באד הומבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  טירת באד הומבורג 
 בן או בת זוג:  מרגרטה אליזבת מליינינגן-וסטרבורג (10 באוגוסט 1622–?) 
 
פרידריך הראשון, רוזן הסן-הומבורג (בגרמנית: Friedrich I. von Hessen-Homburg; ‏ 5 במרץ 1585 - 9 במאי 1638), היה הרוזן הראשון של רוזנות הסן-הומבורג ומייסד ענף הסן-הומבורג.
ביוגרפיה

פרידריך נולד ב-5 במרץ 1585 בטירת ליכטנברג בפישבאכטל, והיה בנם הצעיר של לגאורג הראשון, רוזן הסן-דרמשטאדט ומגדלנה מליפה, בתם של ברנהרד השמיני, רוזן ליפה וקתרינה מולדק-אייזנברג.
לפרידריך לא היו זכויות ירושה, כי בהסן-דרמשטדט נהגה העדפת הבן הבכור. עם זאת, פרידריך קיבל בשנת 1622 את השליטה באזור העיר באד הומבורג, בעד תשלום חד-פעמי בתוספת סכום לתשלום שנתי. הוא לא נחשב לנסיך ריבוני, אלא היה כפוף להסן-דרמשטדט, ובשנת 1626 הכריז על אזור שלטונו כרוזנות הסן-הומבורג. ב-9 במאי 1638 מת פרידריך בבאד הומבורג, ובנו וילהלם כריסטוף, רוזן הסן-הומבורג ירש את נחלותיו ותאריו.
אחד מבניו היה פרידריך השני, רוזן הסן-הומבורג, הידוע יותר כ"הנסיך מהומבורג".
משפחתו

ב-10 באוגוסט 1622 התחתן פרידריך בבוצבאך עם מרגרטה אליזבת מליינינגן-וסטרבורג, בתם של כריסטופר, רוזן ליינינגן-וסטרבורג ואנה מריה אונגנד, ברונית וייסנוולף. הם היו הילדים הבאים:
לודוויג פיליפ מהסן-הומבורג (1623–1643)
גאורג מהסן-הומבורג (1624–1624)
וילהלם כריסטוף, רוזן הסן-הומבורג (1625–1681), התחתן עם סופיה אלאונורה מהסן-דרמשטאדט, ולאחריה התחתן עם אנה אליזבת מקסקוניה-לאוונבורג
גאורג כריסטיאן, רוזן הסן-הומבורג (1626–1677), התחתן עם אנה קתרינה פון פוגוויש
אנה מרגרטה מהסן-הומבורג (1629–1686), התחתנה עם פיליפ לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-וייזנבורג
פרידריך השני, רוזן הסן-הומבורג (1633–1708), התחתן עם מרגרטה ברהה, ולאחריה התחתן עם לואיזה אליזבת מקורלנד, ולאחריה התחתן עם סופיה זיבילה מליינינגן-וסטרבורג
פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג

פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג (בגרמנית: Friedrich I., Kurfürst von Brandenburg;‏ 21 בספטמבר 1371 - 20 בספטמבר 1440) היה הנסיך בוחר של ברנדנבורג הראשון מבית הוהנצולרן, בין השנים 1415–1440.
ביוגרפיה

פרידריך נולד ב-21 בספטמבר 1371, לפרידריך החמישי, רוזן העיר נירנברג ואליזבת ממייסן, בתם של פרידריך השני, מרקיז מייסן ומתילדה מבוואריה, מרקיזת מייסן. בצעירותו שירת פרידריך בחצר זיגיסמונד, מלך הונגריה, ולחם עמו נגד העות'מאנים. בשנת 1397 חזר פרידריך לנירנברג, וירש מאביו את רוזנות העיר נירנברג.
בשנת 1398 מת אביו פרידריך החמישי, רוזן העיר נירנברג, ונחלותיו חולקו בין הבנים, ופרידריך ירש את נסיכות אנסבך, בעוד אחיו יוהאן השלישי, רוזן העיר נירנברג קיבל את נסיכות ביירוית. במהלך הסכסוך בין ונצל, מלך גרמניה לרופרכט מפפאלץ, תמך פרידריך ברופרכט, ולאחר מותו בשנת 1410 תמך פרידריך בזיגיסמונד, מלך הונגריה במאבקו להשגת כתר האימפריה הרומית הקדושה. בשל תמיכתו בזיגיסמונד, העניק לו הלה במהלך ועידת קונסטנץ את מרקיזות ברנדנבורג ואת התואר נסיך בוחר. במהלך המלחמה נגד התנועה ההוסיטית לא תמך פרידריך בזיגיסמונד, ומשום כך התקררו היחסים בין השניים.
בשל סכסוכים עם האצולה בברנדנבורג, מסר פרידריך בשנת 1426 לבנו יוהאן, מרקיז ברנדנבורג-קולמבאך את מרקיזות ברנדנבורג, ושמר בידיו רק את תואר הנסיך הבוחר. בשנת 1427 ארגן פרידריך את המאבק בתנועה ההוסיטית, ולאחר מכן שימש כמתווך במועצת בזל. באותה שנה מכר פרידריך את זכויותיו ברוזנות העיר נירנברג לעיריית נירנברג, והעיר הפכה לעיר החופשית הקיסרית נירנברג.
ב-20 בספטמבר 1440 מת פרידריך, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג.
משפחתו

בשנת 1401 התחתן פרידריך עם אליזבת מבוואריה, נסיכת הבוחר מברנדנבורג, בתם של פרידריך, דוכס בוואריה ומדאלנה ויסקונטי, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
אליזבת מברנדנבורג, דוכסית בז'ג-לגניצה-צ'שין (1403–1449), התחתנה עם לודוויק השני, דוכס בז'ג, ולאחריו התחתנה עם ונצל הראשון, דוכס צ'שין
יוהאן, מרקיז ברנדנבורג-קולמבאך (1405–1465)
ססיליה מברנדנבורג (1405–1449), התחתנה עם וילהלם השלישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג. פרידריך השלישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג היה בנם.
מרגרטה מברנדנבורג (1410–1465), התחתנה עם אלברכט החמישי, דוכס מקלנבורג, ולאחריו התחתנה עם לודוויג השביעי, דוכס בוואריה, ולאחריו התחתנה עם מרטין, רוזן ואלדנפלס
מגדלנה מברנדנבורג (1412–1454), התחתנה עם פרידריך השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג
פרידריך השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג (1413–1471)
אלברכט השלישי אכילס, הנסיך הבוחר מברנדנבורג (1414–1486)
סופיה (1417)
דורותיאה מברנדנבורג, דוכסית מקלנבורג (1420–1491), התחתנה עם היינריך הרביעי, דוכס מקלנבורג
פרידריך השלישי מברנדנבורג (1424–1463)
פרנק צרפתי

הפרנק הצרפתי (בצרפתית: Franc français) היה ההילך החוקי ששימש את צרפת עד המעבר של צרפת ורוב המדינות האחרות של האיחוד האירופי לאירו. כל פרנק כלל 100 סנטים.
היסטוריה

המלך ז'אן השני היה המפיץ הראשון של הפרנק הצרפתי. בשנת 1795 השוותה אותו הממשלה המהפכנית של צרפת ל-4.5 גרם של כסף. חמש שנים לאחר מכן, ב-1800, מיסד נפוליאון את ניהול הפרנק על ידי הקמת בנק צרפת. הבנק קיבל מימון בעיקר באמצעות כסף פרטי, כולל כסף שהושקע על ידי נפוליאון, בעצמו. בעקבות מהפכת 1848 והקמת הרפובליקה הצרפתית השנייה, רוכזו הניהול וההנפקה של הפרנק תחת שלטון צרפת בפריז.
יחד עם תיעוש הכלכלה הצרפתית לאורך המאה ה-19, הפך הפרנק למטבע בינלאומי משמעותי. ב-1865 הייתה צרפת חברה מייסדת באיחוד המוניטרי הלטיני, ניסיון מוקדם לאחד כלכלות אירופיות תחת מטבע אחד. האיגוד היה מבוסס על תקן bimetallic, אבל מאוחר יותר נכנס לתוקף תקן המבוסס אך ורק על זהב.
ב-1 בינואר 1960 הוכנס לשימוש הפרנק החדש, שהיה שווה 100 פרנקים ישנים.
הפרנק הצרפתי נשאר מטבע בינלאומי חשוב לאחר מלחמת העולם השנייה, אך צרפת הייתה תומכת נלהבת של האירו. אמנת מאסטריכט, המשמשת בסיס לאיחוד המוניטרי האירופי, הועברה למשאל עם על ידי הציבור הצרפתי ב-1992. אישור זה העמיד את המדינה על הנתיב להקמת היורו ב-1999, עם החלפה כוללת של הפרנק באירו בשנת 2002.
בעת הכנסת האירו לשימוש, הבנק המרכזי האירופי קבע את שער ההמרה הקבוע שלו: 6.55957 פרנק לאירו אחד.
ב-1 בינואר 1999 חדל הפרנק הצרפתי לשמש כמטבע חוקי בעסקאות בנקאיות, אך עדיין הותר השימוש בו במזומן. ב-1 בינואר 2002 חדל הפרנק הצרפתי לשמש כמטבע חוקי במזומן, והוחלף סופית באירו.
הערות שוליים

↑  הפרנק החדש - ניתוח ללא כאבים, חרות, 8 בינואר 1960
↑  Investopedia, What is the French Franc (F)
| מטבעות שקדמו לאירו ומטבעות נוספים של מדינות האיחוד האירופי |
| --- | --- | --- |
| מטבעות לאומיים של מדינות האיחוד שהוחלפו | שילינג אוסטרי • לירה איטלקית • פונט אירי • פרנק בלגי • מארק גרמני • גילדן הולנדי • גילדן דרום גרמני • דרכמה יוונית • פרנק לוקסמבורגי • לטס לטבי • ליטאס ליטאי • לירה מלטזית • טולר סלובני • קורונה סלובקית • פזטה ספרדית • אשקודו פורטוגלי • מרק פיני • פרנק צרפתי • לירה קפריסאית • קונה קרואטית • קרון אסטוני |  |
| מטבעות אחרים שהוחלפו | יחידת מטבע אירופית (אקו) • פרנק מונוגסקי • לירה סן מרינזית • לירת הוותיקן |  |
| מטבעות ב-ERM II | כתר דני |  |
| מטבעות אחרים שלא הוחלפו | ליש"ט בריטית • קורונה צ'כית • פורינט הונגרי • זלוטי פולני • קרונה שוודית • לב בולגרי • לאו רומני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285393505171  BnF: cb119315065 (data)  GND: 4193272-9  LCCN: sh00002026 
ערך זה הוא קצרמרבנושא צרפת ובנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קלייר דלבו

| --- | --- |

 לידה:  2 בנובמבר 1906 פריז, צרפת 
 פטירה:  22 באפריל 1959 (בגיל 52) או-דה-סן, צרפת 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של פריז, סקולה קאנטורום 
 זרם:  מוזיקה קלאסית 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  כינור 
 בן או בת זוג:  אוליבייה מסייאן (1932–22 באפריל 1959) 
 
קלייר דלבו (בצרפתית: Claire Delbos; 2 בנובמבר 1906 –  22 באפריל 1959) הייתה כנרת ומלחינה צרפתייה, נודעה בעיקר כאשתו של המלחין אוליבייה מסייאן. דלבו, בתו של פרופסור בסורבון, הייתה חברה ב"ספיראלה", אגודה חשובה למוזיקה חדשה.
כשרונה בנגינה בכינור נתן למסייאן השראה לחיבור יצירות למענה ("נושא ווריאציות לכינור ופסנתר" בשנת 1932) וקטעי מוזיקה שחגגו את זוגיותם (ביניהם מחזור השירים "פואמות למי" בשנת 1936, שמסייאן תזמר ב-1937, בהתבסס על שיריו הוא בנושא חדוות הנישואים). מי היה כינוי החיבה של מסייאן לקלייר. הם הופיעו יחד ברסיטלים בפריז בשנות ה-30' הראשונות ונישאו בשנת 1932.
בשנת 1937 נולד בנם פסקל מסייאן. זמן קצר אחר כך החלה קלייר דלבו לגלות סימנים ראשונים למחלת נפש ובשנות ה-50' היה הכרח לאשפזה במוסד, שם נשארה עד יומה האחרון. היא מתה לבסוף בשנת 1959.
יצירות

"פרימוורה", 5 שירים לסופרן ופסנתר, 1935.
"שני קטעים" (עוגב) 1935.
קדם פרסום

בהוצאה לאור אקדמית ומדעית, קדם פרסום (באנגלית: Preprint) הוא גרסת טיוטה של מאמר מדעי או אקדמי, אשר לא עברה עדיין באופן רשמי את ההליך של ביקורת עמיתים בכתב עת מדעי או בפורום אקדמי אחר, והופצה באופן מוגבל ובלתי-רשמי, בעיקר לקוראים שעשויים להתעניין בתוכן המאמר או לסייע בבדיקתו.
מאז סוף המאה ה-20 ובמאה ה-21, מקובל יותר ויותר בתחומים רבים של מדע ואקדמיה להפקיד גרסאות אלקטרוניות של קדם-פרסומים במאגרי מידע מקוונים, כגון arXiv, תחת פיקוח רשמי של האתר אך ללא ביקורת עמיתים. הפקדה כזו יכולה להיות הכנה לקראת הליך שקוף יותר של ביקורת עמיתים בכתב-העת. בעוד שבעבר, כתבי-עת והוצאות לאור אקדמיות תכופות סירבו לפרסם מאמר שכבר פורסם קודם במקום אחר, כיום בעיקר כתבי-עת מקוונים בגישה פתוחה, כמו אלו של PLoS, אף מעודדים הליך כזה.
קדם פרסומים במאגרי מידע כגון arXiv ו-biorXiv בדרך-כלל פתוחים לקריאה לציבור הרחב באתר האינטרנט של מאגר המידע, וניתנים לאיתור ברשת האינטרנט באמצעות מנועי חיפוש כמו גוגל וגוגל סקולר. מבחינה זו הם מהווים מעין פרסום, אך יש לזכור שלא עברו עדיין הליך ביקורת עמיתים, המקובל על הקהילה המדעית כתנאי חיוני להכרה בחשיבות מדעית. לעיתים זמינים באינטרנט גם גרסת קדם הפרסום של המאמר וגם הגרסה הסופית בכתב-העת, שכתוצאה מביקורת העמיתים שעברה עשויה לכלול שינויים שונים.
בחודשיה הראשונים של מגפת הקורונה, למשל, הליך ביקורת העמיתים היה איטי מדי בשביל מאמרים מדעיים רבים שעסקו בנושאים שונים של חקר המגפה, הטיפול בה והחיסון שלה. ההוצאה המוקדמת של רבים ממאמרים אלו כקדם-פרסומים תרמה למהירות המחקר בנושא, ולשיא במספר הפרסומים המדעיים בשנה בודדת.
הערות שוליים

↑  Heidary, A., & Gharebaghi, R. (2021). COVID-19 impact on research and publication ethics. Heidary F, Gharebaghi R, COVID-19 impact on research and publication ethics. Med Hypothesis Discov Innov Ophthalmol, 10(1), 1-4.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4210244-3
קאפרין

| --- | --- |

 מדינה:  סנגל סנגל
 מחוז:  קאפרין
 גובה:  35 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  39,357 (2013)
 קואורדינטות:  14°06′12″N 15°32′46″W﻿ / ﻿14.103333333333°N 15.546111111111°W﻿ / 14.103333333333; -15.546111111111 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סנגל מוגדלת) דקר סן-לואי טמבאקונדה קאולק קולדה זיגינשור גמביה גינאה ביסאו גינאה מאלי מאוריטניה האוקיינוס האטלנטי קאפרין(למפת סנגל רגילה) דקר סן-לואי טמבאקונדה קאולק קולדה זיגינשור גמביה גינאה ביסאו גינאה מאלי מאוריטניה האוקיינוס האטלנטי קאפרין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קאפרין (בצרפתית: Kaffrine; בוולופית: Kafrin) היא בירת מחוז קאפרין בסנגל. נכון לשנת 2013, אוכלוסייתה עומדת על 36,357 תושבים.
גאוגרפיה

העיר ממוקמת במרכז סנגל, בגובה של כ־35 מטרים מעל פני הים. היא נמצאת כ־40 קילומטרים מהגבול עם גמביה, כ־55 קילומטרים מזרחית לקאולק וכ־215 קילומטרים מדרום־מזרח לדקר, בירת המדינה.
תחבורה

העיר ממוקמת על שני כבישים ראשיים: האחד חוצה את המדינה לרוחבה, בין דקר לטמבאקונדה ומשם לגבול עם מאלי, והשני מאזור הגבול עם גמביה לטובה.
בעיר תחנת רכבת, בה עוברת מסילת דקר–ניז'ר (אנ') המחברת בין בירת סנגל דקר לבירת מאלי במקו.
כלכלה

תושבי העיר עוסקים בחקלאות. הגידולים הם: דוחן, בוטנים ותירס.
פרשת הלינו

ההשתלטות על הספינה "ארג'ירו"
טיבוע הספינה "לינו"
פרשת הלינו אירעה בשנת 1948, במהלכה טובעה ספינה בשם לינו, שנועדה להעביר נשק ותחמושת לערבים במלחמתם במדינת ישראל, והשתלטות על ספינה בשם ארג'ירו, בעלת מטרה זהה. ההשתלטות על הספינה זכתה לכינוי "מבצע גור" על שם חלל מלחמת העצמאות, בנו של שאול אביגור; הפרשה ידועה גם בכינויים "מבצע שודד" ו"מבצע שלל 3".
הרקע לפרשה

בשלהי חודש מרץ 1948 נודע לאנשי המוסד לעלייה ב' ולאנשי הרכש של ההגנה באירופה על ספינה בשם לינו, הנמצאת בנמל פיומה שביוגוסלביה, שמתעתדים להעמיס עליה נשק צ'כי. אנשי המוסד גילו כי מפעל זבריובקה הצ'כי מכר מטען של 8,000 רובים ו-6 מיליון כדורים לסורים. לשם הסוואת הרכש הועמסו על הספינה איטלקית עמודי חשמל, ומטענה נרשם כמכונות, ולא כנשק. שליחי "ההגנה" הבינו שעליהם לעשות כל שביכולתם על מנת שהנשק לא יגיע לידי הערבים.
ניסיונות ראשוניים

תחילה ניסו לשכנע את השלטונות היוגוסלביים להחרים את הנשק, מכיוון שהמטען שעל האונייה נרשם שלא כחוק כמכונות, ואז לרכוש את המטען. היוגוסלבים התנגדו לכך מחשש לסכסוך עם צ'כיה אך סיפקו מידע על תנועות הספינה.
לאחר הכישלון הדיפלומטי, החליטו פעילי "ההגנה" על הטבעת האונייה, למרות ההשלכות הדיפלומטיות שעלולות היו להיות לכך, באשר לפעילות אנשי ההגנה באירופה בכלל, ובאיטליה בפרט. 
יוזם הפעולות המבצעיות עד להשלמת המבצע וההגעה לנמל חיפה היה איש "ההגנה" והפלמ"ח אמנון יונה.
בראשונה, האפשרות שנבחרה לטיבוע האונייה הייתה באמצעות הפצצה מן האוויר. בקשה נשלחה לארץ, ונתקבל אישור משר הביטחון. המטוסים שנבחרו לפעולה היו מטוסים שנרכשו מעודפי צבא באמריקה תחת כיסוי וחנו חניית ביניים באירופה לשם העברתם ארצה. בנוסף, פצצה שנועדה לטיבוע ה"לינו" הוכנה באיטליה על ידי יוסל'ה דרור, מראשוני חיל הים. על מנת להטיל את הפצצה היה צורך בטיסה נמוכה מעל המטרה דבר שעלול לגרום לזיהוי המטוסים כישראלים, שעלולה לפגוע ביחסים הדיפלומטיים עם איטליה.
אולם, סיכויי ההצלחה של תוכנית הפצצה נראו קלושים.
הוכנה תוכנית חלופית, שמטרתה הייתה להשתלט על ה"לינו" בלב ים באמצעות ספינה חמושה. לרשות אנשי ההגנה עמדו שתי ספינות: ספינה בת 400 טון המגיעה למהירות של 6–7 קשר, או ספינת טיול המגיעה למהירות של 14–17 קשר. מכיוון שמהירות הלינו הייתה 6–7 קשר, הוחלט להכשיר את ספינת הטיול להפלגה. על מנת לאתר את הלינו ולהכווין אליה את המבצעים, היה צורך בסיור של המטוסים, עליהם הוטל לדווח לספינת החמושה על מיקום הלינו ואז להשתלט על המלחים הלא-חמושים. בינתיים הצליחה עדה סרני, בעזרת קשריה עם השלטונות, להורות לנמלי איטליה לעכב את הספינה, שעה שזו תגיע אליהם.  טייסי חיל האוויר שנשלחו לגלות את מיקום הלינו בים לא זיהו את הספינה. אך נתברר שזו חזרה לפי שעה לנמל יוגוסלבי. לאחר מספר ימים הגיעה הלינו לנמל מולפאטה באיטליה לתיקון קטן. הספינה הועברה תחת משמר לנמל בארי.
עדה סירני שמעה מאדמירל איטלקי ששמע מהקונסול הבריטי כי אם זה נשק ישראלי יחרימו אותו ואם זה נשק ערבי יאבטחו אותו בדרכו.
תכנון הפעולה

כאשר הספינה עגנה בנמל בארי, הועלה רעיון של חבלה באונייה העוגנת. עדה סרני הציעה לשכור אנשי צפרדע איטלקיים מנוסים. ואילו אנשי ההגנה שלחו לבארי את יוסל'ה דרור לבדוק אפשרות לחבלה באמצעות אנשי ההגנה. בינתיים הצליחה עדה סרני לעכב את יציאת האונייה מן הנמל בעוד מספר ימים. החששות מפני פעולת חבלה נוצרו מהפחד שמא ייפגעו אזרחים מפיצוץ האונייה, בהסתמך על אוניית נשק שהתפוצצה בנמל זה בימי מלחמת העולם השנייה – וגרמה נזק רב.
סיורים מקדימים העלו שמשחתת בריטית עוגנת ליד ה"לינו" לשם אבטחה. כמו כן, נתברר שקשה לחדור לנמל דרך שובר הגלים, עקב הרוח החזקה. בנוסף, הוחלט לחדור לנמל דרך הטיילת.
מהלך הפעולה

המוקש שנבחר למשימה הוכן על ידי יוסל'ה דרור. מנגנון השהיה הוכן מבקבוק עם חומצה גופריתית. פיית הבקבוק כוסתה במספר שכבות נייר עיתון שמאחוריהן פוזר אשלגן. הפיכת הבקבוק המסה את הנייר, וכאשר נוצר מגע בין החומצה הגופריתית לאשלגן נוצרה בעירה – זו הפעילה נפצים שיזמו את פיצוץ המוקש. משך ההשהיה של המוקשים נקבע לחמש שעות – באמצעות חמש שכבות נייר עיתון.
כדי להבטיח את הפעלת המוקש הוכנו שני מנגנוני השהיה ומספר נפצים, שחוברו לאבוב אופנוע מלא TNT. על מנת להצמיד את המוקש לחרטום האונייה חוברו אליו שתי קלמרות (מלחציים). כמות חומר הנפץ שהוכנסה למוקש תוכננה כך שתגרום להטבעת הספינה ללא פגיעה בסביבה.
מהלך הפעולה > פעולה ראשונה

בשעה 21:00 יצאו זוג חברי הגנה וטיילו באזור הנמל, על מנת לסמן לחבלנים אם השטח פנוי. כאשר הגיעו החבלנים למקום הם העבירו את סירת הגומי מעל לגדר הטיילת. לאחר מכן הורדה סירת הגומי למים, והחבלנים, לבושים בבגדי ים החלו לחתור לים. מכונית המילוט עמדה בקרבת מקום – כאשר מכסה המנוע מורם, והנהגים, מתקנים תקלה, כביכול. בשעה רבע לארבע חזרו החבלנים לאחר שלא ביצעו את משימתם, עקב תאורה בסביבות האונייה וזרקור המשחתת הבריטי – שלא כבו עד הבוקר. המוקש נותק ממנגנון ההשהיה והוטבע.
מהלך הפעולה > פעולה שנייה

למחרת חזרו חברי ההגנה על הפעולה, אלא שהחליפו את המכונית ואת הזוג, שטייל ליד הנמל. למזלם של החבלנים, יוסלה דרור, בני קרביץ ומאיר פליק משיט הסירה, המשחתת הבריטית לא נראתה בקרבת האונייה. מכונית המילוט חיכתה הפעם כשבגלגלה יש תקר, לכאורה. במהלך פעולתם של החבלנים שמעו חברי ההגנה שעל החוף רעשי ירי, אך אלו לא הגיעו מכיוון הנמל. בשעה אחת וחצי, לאחר שהצמידו את המוקש לאונייה, חזרו החבלנים לחוף. הציוד והאנשים הועמסו למכונית וחזרו איש איש למקומו. ברומא, שמעו החבלנים מפי עדה סרני, שאוניית התחמושת שקעה בנמל על ציודה. לא נגרמו נזקים בנפש או ברכוש נוסף.
לאחר ההטבעה

לאחר הטבעת ה'לינו' נשלח רב-סרן פואד מרדם ביי מסוריה. מכיוון שה"לינו" טובעה בשטח הנמל, המים שבהם שקעה היו רדודים. הנשק הוצא מהאונייה על ידי אנשי צפרדע איטלקיים והועבר לשימון וניקוי בבסיס צבאי. נתברר שכחמישה עשר אחוז מהנשק נפגם, והתחמושת כולה לא ראויה עוד לשימוש. כדי לסכל את האפשרות שהנשק יועבר לערבים, הוכנה מפה מסתורית ועליה סימנים שונים באזור אירופה. זו נאטמה בכלי מתכת וטובעה בסביבת האונייה, מתוך אמונה שתישלה יחד עם הנשק. מציאת המפה על ידי המשטרה האיטלקית תחזק את הנחתם שהנשק נועד לקומוניסטים ולא לערבים, מה שיגרום להחרמת המטען. אולם, תוכנית זו לא הניבה תוצאות.
מבצע גור

רב-סרן פואד מרדם ביי יצר קשר עם סוכן אוניות בבארי בשם מנארה, שבבעלותו הייתה גם ה"לינו". וזאת על מנת לשכור אונייה אחרת שתוביל את מטען הנשק לייעדו. במטה המוסד הוחלט לרכוש אונייה וליצור קשר עם סוכן הסירות, כך שהאונייה שתוביל את הנשק תהיה אוניית המוסד. לאחר שהנשק יועמס על האונייה היא תפליג עם מטענה לארץ. במקביל לרכש האונייה, גובש צוות ובו מפקד, קשר ועשרה מלחים איטלקיים מהימנים שעבדו על ספינות מעפילים. לצורך כך נעזר המוסד ברב חובל איטלקי בשם מאריו. שהודיע יום אחד שמטען הנשק עתיד להישלח בדרך יבשתית לגנואה, שם יועמס על אונייה בשם הכדיב איסמאעיל. כדי לסכל את ההעברה היבשתית הוחלט להשתלט על כלי הרכב שיובילו את הנשק, ובמקרה הצורך אף להעלותם באש. אולם, נתברר שאין אישור מהממשלה האיטלקית להעברה יבשתית של הנשק, והתוכנית ירדה מהפרק.
מכיוון שהעברת הנשק עתידה הייתה להיעשות בדרך ימית הוחלט לחזור לתוכנית ההשתלטות. בתחילת אוגוסט נתקבל מידע לפיו הנשק יועמס על אונייתו של מנארה, "ארג'ירו", וזו תעביר את הנשק למסינה – לשם תגיע ב-23 באוגוסט האונייה "הכדיב איסמאעיל". בתמורה להשתתפותו של מנארה במבצע הוא קיבל 20 מיליון לירות איטלקיות, ובמקרה של אובדן ה"ארג'ירו" יקבל עוד 15 מיליון. צוות האונייה מנה עשרה מלחים איטלקיים, אליהם הצטרפו דוד בן חורין ועובד שדה, מצוידים בתעודות איטלקיות. אבל, מנארה הסכים להעלות לספינה רק שני מכונאים של המוסד, ולא החליף את כל הצוות. שינוי בתוכניתו של רב-סרן פואד מרדם ביי נוצר, מכיוון שבעלי "הכדיב איסמעאיל" הודיעו לו שאין אפשרות להטעין את הנשק אל האונייה במסינה, ולכן, הנשק יועבר מה"ארג'ירו" ישירות לאלכסנדריה, ומשם לביירות.
כדי להבטיח את ההשתלטות על האונייה היה הכרח שדוד בן חורין ועובד שדה יהיו עליה. כדי להגיע אל האונייה הוחלט שהם יתחפשו לקצינים איטלקיים ויגיעו לספינה, כשליחים של רב-סרן פואד מרדם ביי, על סיפונה של ספינת דיג שנרכשה לצורך זה. לאחר שיעלו על האונייה ישתלטו על המלחים הלא חמושים ויפנו את הספינה ארצה. כדי לפגוש את האונייה, נקבע שהמכונאי יביים תקלה, ויעצור את האונייה ל-3–4 שעות. לאחר שספינת הדיג יצאה בדרכה לפגוש את ה"ארג'ירו", נראתה מאחוריה ספינה של משמר החופים או המכס. כדי למנוע את כישלון המבצע הגבירו את מהירותה של ספינת הדיג, וזו הצליחה לחמוק. לאחר שעלו על סיפון האונייה, הציגו את עצמם כקציני ים, שמטרתם להבטיח שאכן המטען יגיע ליעדו, ובינתיים הפיקוד על האונייה עובר אליהם. כיוון הנסיעה שונה מאלכסנדריה לביירות, וכדי להבטיח שאכן רב החובל נשמע להוראותיהם, נשאר תמיד אחד מהשניים על גשר הפיקוד.
לאחר דיונים בארץ, מה יעשה בנשק – האם למסור אותו לאו"ם עקב האמברגו על המזרח התיכון או להחרים אותו, הוחלט להעבירו לצה"ל.
ב-26 באוגוסט השתלטו קורבטות חיל הים: "ההגנה" ו"ווג'וד", על ה"ארג'ירו". הנשק הועמס על הקורבטות, הצוות נאסר ואנשי המוסד בודדו מהצוות בתואנה של חקירה מיוחדת. ה"ארג'ירו" טובעה בנגיחה והקורבטות החלו שטות לארץ. ב-30 באוגוסט 1948 נפרק הנשק בנמל חיפה. ב-2005 העניק מפקד חיל הים תעודות הוקרה לרס"ן מיל' דוד בן חורין וסרן מיל' עובד שדה על חלקם במבצע.
ראו גם

פלי"ם
לקריאה נוספת

מאיר מרדור, שליחות עלומה, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 1957, עמ' 200–261.
אמנון יונה, שליחות ללא עקבות, תל אביב:הוצאת משרד הביטחון, 1965.
הנשק המצרי הגיע לנמל חיפה -חיל הים במלחמת העצמאות, ראשי פרקים להסברה למפקד בחיל הים, מטכ"ל קצין חנוך ראשי, מפקדת חיל הים חינוך, 1966, עמ'17-14.
הערות שוליים

↑  מייק אלדר, בספרו "שייטת 13" ע' 126.