stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריצ'רד ייטס (מושל אילינוי)

ערך זה עוסק במושל אילינוי ה-13. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ריצ'רד ייטס (באנגלית: Richard Yates;‏ 18 בינואר 1815 –  27 בנובמבר 1873) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הוויגית, ולאחר 1854, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-13 בשנים 1861–1865, שנות מלחמת האזרחים האמריקאית, ונחשב לאחד ממושלי מדינות ארצות הברית רבי ההשפעה במהלך המלחמה. הוא נקט בצעדים נמרצים כדי להבטיח את שלומן של קהיר וסנט לואיס כנגד תקיפות צבא הקונפדרציה. כמי שכונה "ידיד החיילים", הוא סייע לארגן את חיל המשלוח של חיילי צבא האיחוד, כולל מינויו של יוליסס ס. גרנט כקולונל ברגימנט של אילינוי. הוא גם תמך בהצהרת האמנציפציה. ייטס גם ייצג את אילינוי בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1851–1855 ובסנאט של ארצות הברית בשנים 1865–1871. כסנאטור, הוא דיבר בעד הדחתו של אנדרו ג'ונסון והצביע בעדה.
ראשית חייו

ריצ'רד ייטס נולד בבקתה בעיירה ורסאו שבקנטקי. משפחתו הייתה ממוצא אנגלי, וב-1831 עברה לאילינוי. הוא למד באוניברסיטת מיאמי שבאוקספורד, אוהיו, ובקולג' ג'ורג'טאון שבקנטקי, וב-1835 סיים את לימודיו בקולג' אילינוי שבג'קסונוויל. לאחר מכן הוא למד משפטים באוניברסיטת טרנסילבניה שבלקסינגטון, וב-1837 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בג'קסונוויל.
קריירה פוליטית

בשנים 1842–1845 ובשנים 1848–1849 כיהן ייטס כחבר בית הנבחרים של אילינוי. ב-1850 הוא נבחר מטעם המפלגה הוויגית לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם הוא היה החבר הצעיר ביותר בקונגרס ה-32. ב-1852 הוא נבחר לכהונה נוספת בבית הנבחרים. במהלך תקופת כהונתו השנייה של ייטס בבית הנבחרים, ביטול פשרת מיזורי הצית מחדש את המחלוקת על העבדות בארצות הברית. הוא התנגד לביטול הפשרה, צעד שפתח את האפשרות להרחבת העבדות אל תחומי קנזס, וזיהה את עצמו עם המפלגה הרפובליקנית שנוסדה אז. הדמוקרטים באילינוי שרטטו מחדש את גבולות מחוז הבחירה שלו כדי לתת יתרון למועמד שלהם, וייטס הפסיד בהפרש קטן בבחירות לכהונתו השלישית בבית הנבחרים.
לאחר מכן שימש ייטס לזמן מה כנשיא של חברת רכבת. כמי שנותר פעיל בזירה הפוליטית, הוא היה פעיל במסע הבחירות של מועמד הרפובליקנים לנשיאות בבחירות של 1856, ג'ון פרימונט. הוא נודע כנואם מוכשר. הייתה לו חולשה לוויסקי, אם כי בזמנים מסוימים הוא השתדל להתנזר משתייה. בשנותיו האחרונות שתיינותו בלטה לעין, גם באירועים ציבוריים. ב-1867 הוא גמר אומר שלא לשתות כלל, אך לא הצליח לקיים את החלטתו.
מושל אילינוי

ב-1860 נבחר ייטס כמושל אילינוי. הוא היה מיודד עם אברהם לינקולן, והשניים תמכו זה בזה במערכות הבחירות שלהם באילינוי שהתקיימו באותה שנה. בנאום ההשבעה שלו הוא דחה מכל וכול את זכות הפרישה של מדינות הדרום מהאיחוד והכריז שזו "טענה כה יומרנית ואבסורדית שלעולם לא ניתן יהיה להסכים לה". הוא גם צפה שהאיחוד "בסופו של דבר יהיה חזק יותר, עשיר יותר ומפואר יותר, בעל שם וחופשי, יותר מאשר הוא היה קודם לכן, מתוך התגובה הנחוצה אל מול המשבר שאותו אנו חווים".
ייטס המשיך להיות מתנגד בולט לעבדות, ועם פרוץ מלחמת האזרחים הוא היה פעיל מאוד בגיוס מתנדבים. הוא כינס את בית המחוקקים של אילינוי למושב מיוחד ב-12 באפריל 1861, יום לאחר קרב פורט סאמטר, הכריז על קהיר כנכס צבאי, והציב בה חיל מצב סדיר. הבנקים באילינוי העמידו לרשותו של ייטס סכומים שהסתכמו במיליון דולר לטובת ציוד הכוחות שגויסו במדינה כתגובה לקריאתו של הנשיא לינקולן. בהצעתו של ייטס, אישר לינקולן לכוחות מאילינוי להגן על מאגר הנשק הפדרלי בסנט לואיס.
בלשכתו של ייטס, קיבל הגנרל יוליסס ס. גרנט את ההכרה המובהקת הראשונה בהיותו לוחם במלחמת האזרחים, זאת לאחר שמונה על ידי ייטס כקצין הגיוס של אילינוי, ולאחר מכן כקולונל ברגימנט הרגלים ה-21 של אילינוי. ייטס גם דאג למינויים צבאיים לג'ון לוגן, ג'ון מקלירננד וג'ון פאלמר, כולם דמוקרטים בולטים. לינקולן התעלם מרמז של ייטס שהוא יקבל מינוי כבריגדיר גנרל על רקע השיקול שייטס היה חשוב מדי כמושל נאמן. לאחר קרב שילה, העביר ייטס באופן אישי אספקה רפואית לטיפול בפצועים ממדינתו, כפי שעשו מושל ויסקונסין אדוארד סלומון ומושל אינדיאנה אוליבר מורטון. מחוות הומניטריות כאלו ייצבו את הפופולרייות של ייטס, והוא זכה לכינוי "ידיד החיילים". בספטמבר 1862 נכח ייטס בוועידת מושלי המלחמה הנאמנים שהתקיימה באלטונה, פנסילבניה, שבסופו של דבר העניקה לנשיא לינקולן את התמיכה בהצהרת האמנציפציה.
במהלך המלחמה הפיק ייטס תועלת מיחסיו עם הנשיא לינקולן כדי להעביר סיוע פיננסי פדרלי משמעותי לאילינוי בכלל, ולשיקגו בפרט. שיקגו הפכה למיקומו של מחנה השבויים הגדול ביותר של האיחוד, קמפ דאגלס, שהוקם על אחוזתו של מתנגדו הפוליטי לשעבר של לינקולן, הסנאטור המנוח סטיבן דאגלס. במהלך תקופה זו גייס ייטס את שירותיו של ראש עיריית שיקגו לשעבר, ג'יימס האצ'ינסון וודוורת', רפובליקני עם דעות נחרצות נגד העבדות שדמו לאלו של ייטס, כדי לפקח על ההוצאה והניהול של הכספים הפדרליים שהתקבלו.
בנאומו השנתי שנשא ב-1863, הוקיע ייטס את הדיבורים בקרב כמה ממצדדי הפרישה שהאיחוד צריך להיבנות מחדש עם הדרה של מדינות ניו אינגלנד.
לאחר הצהרת האמנציפציה, הוכיח את עצמו בית המחוקקים של אילינוי, שהיה בשליטת הדמוקרטים, כבלתי משתף פעולה. ייטס, מתוך חשש שלשורות הדמוקרטים חדרו "אבירי מעגל הזהב" (אנ') תומכי הפרישה, פיזר את בית המחוקקים של אילינוי ב-10 ביוני 1863, בהכריזו "שההיסטוריה של האספה לא מראה שום תקווה לתוצאות מועילות עבור אזרחי מדינה זו, או לצבאות בשטח מכאן והלאה".
סנאטור

לאחר תום כהונתו של ייטס כמושל, הוא נבחר מטעם הרפובליקנים לסנאט של ארצות הברית, בו הוא כיהן ממרץ 1865 ועד מרץ 1871. בעת כהונתו בסנאט הוא שימש כיושב ראש ועדת התביעות של הסנאט (בקונגרסים ה-39 וה-41) וכיושב ראש ועדת הטריטוריות (בקונגרס ה-40). הוא זוהה כעמיתו ונושא כליו של צ'ארלס סאמנר, הסנאטור הרדיקלי ממסצ'וסטס. במהלך משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון דיבר ייטס בעד הרשעתו של הנשיא, שאותו הוא תיאר כ"מזיק הגדול ביותר לשלום הציבור ...שבאמצעות רצח ירש את המפקד העליון ומחפש כיצד לבגוד בנו לנוכח פני האויב".
שנותיו האחרונות

ייטס בחר שלא להתמודד לכהונה נוספת בסנאט. לאחר תום כהונתו, הוא מונה על ידי הנשיא יוליסס ס. גרנט כנציב הפיקוח על מענקי הקרקעות למסילות הברזל.
ריצ'רד ייטס נפטר באופן פתאומי בסנט לואיס ב-27 בנובמבר 1873. הוא נטמן בבית הקברות דיימונד גרוב שבג'קסונוויל, אילינוי. ב-1923 הוצב פסל בדמותו, מעשי ידי הפסל אלבין פולסק, בשטחי הקפיטול המדיני של אילינוי. בנו, ריצ'רד ייטס הבן, היה גם הוא פעיל בפוליטיקה של אילינוי וכיהן גם הוא כמושל המדינה ה-22 בשנים 1901–1905.
לקריאה נוספת

Hicken, Victor (1991). Illinois in the Civil War. University of Illinois Press.
Howard, Robert (1988). Mostly Good and Competent Men. Springfield, Illinois: Illinois Issues and the Illinois State Historical Society. pp. 120-131.
ג'ורג' יוסטון

ג'ורג' סמית' יוסטון (באנגלית: George Smith Houston;‏ 17 בינואר 1811 –  31 בדצמבר 1879) היהי פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-24 בשנים 1874–1878. טרם כהונתו כמושל, כיהן יוסטון כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשתי תקופות כהונה, ואחריה ועד למותו, כחבר הסנאט של ארצות הברית.
ראשית חייו

ג'ורג' יוסטון נולד ליד העיר פרנקלין שבטנסי, כבנם של דייוויד רוס יוסטון והאנה פיו רייגן. הורי אביו היו מהגרים אירים-סקוטים. כשהיה בן 16 עברה המשפחה להתגורר ליד פלורנס, אלבמה, שם הוא עבד בחווה המשפחתית ולמד משפטים בקריאה עצמית במשרדו של השופט ג'ורג' קולטר. בסופו של דבר הוא למד בבית ספר למשפטים בהרודסבורג, קנטקי.
ראשית הקריירה

לאחר סיום לימודי המשפטים, שב יוסטון לפלורנס. ב-1831 הוא נבחר לבית הנבחרים של אלבמה מטעם סיעת הג'קסונים במפלגה הדמוקרטית כנציג מחוז לודרדייל. ב-1834 מינה אותו המושל ג'ון גייל כפרקליט המחוז, אך בבחירות שנערכו לאחר מכן למשרה זו הוא נוצח. לאחר מכן עבר יוסטון למחוז ליימסטון, שם הוא המשיך בעיסוקו בעריכת דין. ב-1837 נבחר יוסטון בזכות עצמו כפרקליט המחוז, משרה בה הוא החזיק עד 1841.
חבר בית הנבחרים

ב-1840 נבחר יוסטון מטעם הדמוקרטים כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. במהלך תקופת כהונתו הוא שימש כיושב ראש ועדת הכוחות המזוינים, ועדת המיסים וועדת המשפט של בית הנבחרים.
כתומך האיחוד מהדרום, היה יוסטון אחד מהדמוקרטים הדרומיים היחידים שלא חתמו על "פניית הנציגים הדרומיים בקונגרס לקהל בוחריהם" של הסנאטור ג'ון קלהון ב-1849, שהטילה ספק בזכות הממשלה הפדרלית להגביל את העבדות בשטחי הטריטוריות שסופחו בעקבות מלחמת ארצות הברית-מקסיקו. ההתנגדות ליוסטון הלכה וגברה, וב-1848 הוא לא התמודד על תקופת כהונה נוספת.
ב-1850 התמודד יוסטון שוב בבחירות לבית הנבחרים וניצח. בדצמבר 1860 הוא נבחר לייצג את אלבמה בוועדה שנקראה "ועדת ה-33". ועדה זו אימצה את תיקון קורווין, שהיה אמור להתקבל כתיקון לחוקת ארצות הברית, ועל פיו לא היה הקונגרס יכול לבטל את העבדות לעולם.
מלחמת האזרחים ותקופת השיקום

לאחר פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, התפטר יוסטון מכהונתו בבית הנבחרים ושב לביתו. שניים מבניו לחמו עבור הקונפדרציה, אך יוסטון עצמו לא היה מעורב במלחמה. ב-1862 נבזז רכושו על ידי גנרל צבא ארצות הברית איוון טורצ'ין (אנ').
במהלך תקופת השיקום, הגיש יוסטון את האישור על בחירתו כסנאטור מטעם אלבמה, אך המפלגה הרפובליקנית סירבה לאשר לו לאייש את מושבו. הוא נכח בוועידת האיחוד הלאומית של הנשיא אנדרו ג'ונסון ב-1866, שהתנגדה לרפובליקנים הרדיקלים. ב-1867 ניסה יוסטון להיבחר שוב לסנאט, אך הובס על ידי מושל אלבמה לשעבר ג'ון וינסטון. כמו בתקופת מלחמת האזרחים, לא לקח יוסטון חלק בתהליך השיקום באלבמה.
מושל אלבמה

ב-1874 ניהל יוסטון מסע בחירות מוצלח למשרת מושל אלבמה, בו הוא זכה ב-53 אחוזים מהקולות והחליף את המושל המכהן דייוויד לואיס. בחירתו של יוסטון הייתה תחילתו של רצף של מושלים דמוקרטים באלבמה שלא נקטע עד 1986. הוא התמודד בבחירות על בסיס מצע של "גאולת" המדינה והבטחה להגינות ולכלכלה במקום "ההפקרות" הרפובליקנית. הדמוקרטים הטילו אימה על מצביעים רפובליקנים רבים, בעיקר מקרב השחורים. יוסטון כיהן כאיש סיעת דמוקרטי הבורבון (אנ'), קידם את השמרנות, את הממשלה המוגבלת בסמכויותיה, ואת העליונות הלבנה. בעת כהונתו כמושל, אישר בית המחוקקים המדינתי את הקמתה של אחת ממועצות הבריאות הציבורית הראשונות בארצות הברית. אף על פי שמועצת הבריאות הציבורית של אלבמה הוקמה ב-1875, הוקצו לה תקציבים רק ב-1879. עם התכווצות אוכלוסיית המדינה, קידם יוסטון את תנועת ההגירה לאלבמה, וגם זאת בהצלחה מוגבלת. בצעד שזכה לגינוי רחב, הרחיב יוסטון את מערכת חוזי החכירה של המדינה, שבה הוחכרו אסירים, בעיקר שחורים, לעבודה אצל קבלנים פרטיים.
יוסטון גם ניסה לבצע רפורמה במערכת החינוך של אלבמה. עם זאת, מאמציו לא נחלו הצלחה בשל החוב שירש ממשלו שנבע מאיגרות החוב של מיזמי הרכבת. הוא הקים ועדה של שלושה אנשים, שהוא עמד בראשה, כדי לחקור את סוגיית החוב ולהמליץ על תוכנית לחיסולו. שני חברי הוועדה הנוספים היו טריסטאם ב. בת'י ממוביל ולוי ו. לאולר מטלדיגה. ללאולר וליוסטון היה עבר של שירות כחברי דירקטוריון של חברות רכבות, וכך נוצר מבחינתם ניגוד עניינים. בסופו של דבר קבעה הוועדה סכום חוב של 12.5 מיליון דולר. בעלי המניות של חברת הרכבות אלבמה וצ'טנוגה, שהייתה בשליטה רפובליקנית, היו אלו שהושפעו לרעה בצורה הרחבה ביותר מההחלטה.
יוסטון קידם את כינוסה של ועידת חוקה שתחליף את החוקה שהתקבלה ב-1868. ציבור הבוחרים אישר את החוקה של 1875. החוקה הצהירה שהמדינה לא תוכל עוד יותר לעולם לפרוש מארצות הברית ואסרה על אמות מידה של חינוך ובעלות על רכוש כתנאי לקבלת זכות בחירה או החזקה במשרה ציבורית. בנוסף, בוטלה על פי החוקה החדשה משרת סגן מושל אלבמה.
חיים אישיים

ב-1835 נשא יוסטון לאישה את מרי ביטי. לשניים נולדו שמונה ילדים, שמתוכם ארבעה הגיעו לבגרות. רעייתו נפטרה לפני 1860, וב-1861 הוא נישא בשנית לאלן אירווין, שילדה לו שני ילדים נוספים. ערב פרוץ מלחמת האזרחים היה יוסטון מגדל כותנה מצליח ובבעלותו היו 78 עבדים.
מותו

ב-1878 נבחר יוסטון לבסוף לסנאט, והחל לכהן בתפקידו במרץ 1879, אך הוא לא הספיק לכהן בסנאט זמן רב. ג'ורג' יוסטון נפטר בביתו שבעיר את'נס שבאלבמה ב-31 בדצמבר 1879. הוא נטמן בבית הקברות העירוני.
ליפטובסקי מיקולש

ליפטובסקי מיקולש (בסלובקית: Liptovský Mikuláš; עד 1952 נקראה ליפטובסקי סוואטי מיקולש) היא עיירה בצפון סלובקיה, על גדות נהר הואה, כ-285 קילומטרים מברטיסלבה. היא שוכנת בחבל ארץ ליפטוב (אנ'), במחוז ז'ילינה, מתוחמת בצפונה בהרי הטטרה המערביים, ובדרומה בהרי הטטרה הנמוכים.
היסטוריה

מהמחצית השנייה של המאה ה-10 ועד 1918, היא הייתה חלק מממלכת הונגריה. העיירה מיקולש (באותו זמן נקראה Liptószentmiklós) הוזכרה לראשונה בשטר המלכותי של המלך לדיסלאוס הרביעי ב-1286. התיעוד הכתוב הראשון (ב-1299) הזכיר את כנסיית סנט ניקולאוס שתהיה תחילתו של יישוב גדול יותר. כנסיית סנט ניקולאוס היא הבניין העתיק ביותר בעיירה ליפטובסקי מיקולש.
מיקולש הייתה אחד ממרכזי המלאכה החשובים ביותר באזור ליפטוב. בעלי המלאכה הקימו גילדות, הגילדה הוותיקה ביותר הייתה גילדת הסנדלרים שהוזכרה בשנת 1508. היו גם גילדות נוספות: גילדת הנפחים, הפרוונים, החייטים, הכובענים והקצבים.
בשנת 1677, ליפטובסקי מיקולש הפכה לבירת המחוז המקומי, ושל מחוז ליפטו בהונגריה.
ליפטובסקי מיקולש מילאה תפקיד חשוב עבור הסלובקים במאה ה-19 בתקופת המאגיריזציה (אנ') (מעין כור היתוך הונגרי). בהיותה אחד ממרכזי התנועה הלאומית הסלובקית. התיאטרון הסלובקי הראשון, "התיאטרון של ג.פ. בלופוטוצקי" נוסד שם ב-1830. ליפטובסקי מיקולש הייתה ביתו של המשורר הרומנטי הסלובקי החשוב והפעיל הלאומי ינקו קראל, שנלחם למען זכות ההגדרה העצמית של האומה הסלובקית באימפריה ההונגרית. מנהיג התחייה הלאומית הסלובקית, ליודוביט שטור, חשף בפומבי מסמך בשם "דרישות האומה הסלובקית" בשנת 1848 בליפטובסקי מיקולש כפנייה רשמית למנהיגי האימפריה האוסטרו-הונגרית לעזור לפתור את בעיות הקיום הנוכחיות של העם הסלובקי (אך לא הצליח).
במהלך המאה ה-20, כפרים רבים סופחו לליפטובסקי מיקולש. כפר האיכרים לשעבר ורביצה הוא כיום רחוב במרכז העיר.
הקהילה היהודית

בעיירה הייתה קהילה יהודית מפוארת החל משנת 1720, שגדלה ואף הגיעה בשיאה לכ-51% מאוכלוסיית העיר.
בעיר נוסדו במאה ה-19 בית חולים יהודי, מפעלי צדקה, ואגודת התרבות "ציון". ב-1845 הקימה הקהילה בי"ס על יסודי בתחילה בשפה הגרמנית, ולאחר מכן גם בהונגרית. רמת הלימודים הגבוהה משכה תלמידים מקהילות מרוחקות, ואף לא מעט ילדים נוצרים. ב-1860 נפתח בעיר בית ספר תיכון יהודי ריאלי למשך 15 שנה, שהיה יחיד במינו בצפון סלובקיה ולמדו בו גם תלמידים לא יהודים. בזכות רמת הלימודים הגבוהה במוסדות החינוך שלה, כונתה קהילת ליפטובסקי מיקולש "אתונה היהודית".
ב-1843 נבנה בית הכנסת החדש בעיירה. בית הכנסת ניזוק בשריפה ב-1887, אך שופץ והורחב והפך לאחד מבתי הכנסת המפוארים בסלובקיה.
רבים מן היהודים בעיירה היו משכילים ובעלי מקצועות חופשיים. בין היהודים לבין תושבי העיר שררו יחסי שכנות טובה אפילו בטרם הוענקו זכויות ליהודי הונגריה. בעיירה נבחר ראש העיר היהודי הראשון בכל ממלכת הונגריה, יצחק דינר, ואחריו נבחרו עוד שלושה ראשי עיר יהודים אחרים.
במלחמת העולם הראשונה שירתו עשרות מיהודי ליפטובסקי סוואטי מיקולש בצבא האוסטרו-הונגרי, ו-22 מהם נפלו בקרבות. אחרי המלחמה הוצב לזכרם גלעד בבית העלמין היהודי. ב-25 במאי 1919 נערך בעיר כנס רב משתתפים של נציגים מקהילות יהודיות רבות בסלובקיה. בכנס נדונה שאלת מעמדה המשפטי של יהדות סלובקיה, לאור השינויים המדיניים והטריטוריאליים שהתחוללו בעקבות מלחמת העולם הראשונה. בתקופה זו היהודים היו מעורבים בחיי העיר, ובשנות ה-20 למאה ה-19 היו להם 6 מושבים במועצת העיר. יהודים איישו גם משרות במנהל הציבורי, מקצתם בדרגים בכירים. המפלגה היהודית-לאומית זכתה לתמיכה רחבה בעיר, ושמרה על כוחה האלקטורלי גם בשנות ה-30 (הייתה המפלגה הגדולה לצד המפלגה הלאומית הסלובקית).
בתחילת מלחמת העולם השנייה, צ'כוסלובקיה פורקה, צ'כיה נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ובסלובקיה הוקמה מדינה שנשלטה על ידי המפלגה הנאצית המקומית. ב-1939 נחקקו חוקים שהגבילו את היהודים, בדומה לחוקים שחוקקו בגרמניה. החל מ-1940 הוטלו הגבלות כלכליות על יהודי ליפטובסקי מיקולש. הילדים היהודים גורשו מבית הספר התיכון בעיירה. ב-1941 נסגרו בהוראת השלטונות עשרות בתי עסק קטנים של יהודים, ובתי העסק הגדולים נמסרו ל-"אריזטורים".
גירוש המוני של משפחות מליפטובסקי סוואטי מיקולש החל ב-2 ביוני 1942, ובמהלכו נאספו 596 מיהודי העיירה והסביבה ושולחו בטרנספורט למחוז לובלין, שם עברו סלקציה, והגברים נשלחו למחנות עבודה במאידנק, ואילו הנשים, הילדים והקשישים נשלחו להשמדה בסוביבור.
דמוגרפיה

על פי מפקד האוכלוסין ההונגרי של 1910, האוכלוסייה הייתה 50.94% סלובקים, 27.68% הונגרים, 20.15% גרמנים ו-1.23% אחרים. לאחר מלחמת העולם הראשונה, גורשו המיעוטים האתניים ונותר רוב סלובקי, ובמפקד משנת 1930 האוכלסייה הייתה 84.39% צ'כים וסלובקים, 6.54% גרמנים, 5.37% יהודים, 0.92% הונגרים ו-2.79% אחרים.
במפקד האוכלוסין של 2021, גרו בעיר 30,522 תושבים. מתוכם 14,605 גברים, ו-15,917 נשים. צפיפות האוכלסיה 435.35 תושבים בקילומטר מרובע. מתוכם 12,928 חסרי דת, 8,243 קתולים ו-5,793 אוונגליסטים.
דמוגרפיה > התפתחות דמוגרפית ב-40 השנים האחרונות

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
ההתפתחות הדמוגרפית של ליפטובסקי מיקולש בין השנים 2021 ו-1991 
| 2021 | 2011 | 2001 | 1991  |
| 30,522 | 31,921 | 33,007 | 31,725 |
תחבורה

ליפטובסקי מיקולש נמצאת ליד הכביש הראשי הסלובקי מספר 1, ועל מסילת הרכבת הראשית מברטיסלבה לקושיצה. שדה התעופה הבין-לאומי הקרוב ביותר נמצא בפופרד. לעיירה יש גם רשת תחבורה ציבורית משלה עם 13 קווים פעילים.
ערים תאומות

לליפטובסקי מיקולש יש 12 ערים תאומות:
צ'כיה אופבה, צ'כיה
צרפת אנסי, צרפת
איטליה אנציו, איטליה
סרביה באצ'קה פאלאנקה, סרביה
סלובקיה גלנטה, סלובקיה
פולין זיויאץ, פולין
סלובקיה טרכובה, סלובקיה
סלובקיה מיכלובצה, סלובקיה
הונגריה קישקרש, הונגריה
יוון קלמריה, יוון
פינלנד קמי, פינלנד
סלובקיה טרכובה, סלובקיה
ראו גם

בית הכנסת בליפטובסקי מיקולש
הערות שוליים

↑  המרכז לסטטיסטיקה הסלובקי
↑  המקור בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה הסלובקית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557223005171  BnF: cb12127162j (data)  GND: 4269865-0  MusicBrainz: 9a8449e3-12b0-4434-b87b-94be73e99ae8  NKC: ge129839  SUDOC: 131283944  VIAF: 129895019   WorldCat (עם VIAF): 129895019 
בית הכנסת הנאולוגי בעיר
תורת המשחקים - מונחים

תורת המשחקים: ענף של המתמטיקה העוסק בבנייה וניתוח של מודלים מתמטיים לתיאור מצבים של קונפליקט.
שחקן: יחידה מגיבה בעלת יכולת תכנון בתורת המשחקים.
שחקן וטו: שחקן שכל קואליציה שאינה מכילה אותו, שווייה הוא אפס.
רווח: שינוי סטטוס של שחקן כך שמצבו מוגדר חיובי יותר.
הפסד: שינוי סטטוס של שחקן כך שמצבו מוגדר חיובי פחות.
משחק: התרחשות מתמטית המתארת קונפליקט בין שחקנים, המבוסס על בחירה רציונלית מונחית-רווח של אפשרות מועדפת מבין אפשרויות קיימות על ידי כל אחד מהשחקנים, השתנות ההתרחשות עקב תוצאות בחירות אלו, וקביעת הסטטוס הסופי של השחקנים בהתאם להשתנות.
משחק דמוי שחמט: משחק לשני שחקנים שמשחקים לסירוגין כאשר שחקן אחד מתחיל, ובעל ידיעה שלמה.
משחק בצורה רחבה: מודל מתמטי לתיאור של משחק n שחקנים, שיכול להכיל ידיעה לא שלמה וצעדי גורל.
משחק בצורה תכסיסית (אסטרטגית): מודל מתמטי לתיאור של משחק שבו מתעניינים רק בתוצאות המשחק הנובעות מבחירת השחקנים, מבלי להתעניין בפרטי המשחק עצמו.
משחק לא שיתופי : משחק שבו אין כללים חיצוניים לשיתוף פעולה בין המשתתפים, כל שחקן מעוניין למקסם את התועלת או התמורה שלו ואין לו חרטות על מהלכיו גם אם פוגעות באחר.
משחק סכום אפס: משחק שבו הרווח הכולל של כל השחקנים הוא אפס, כך שרווח של שחקן אחד בא על חשבון הפסד של שחקן שני.
דילמת האסיר: דוגמה למשחק חד-שלבי שבו השחקנים מעוניינים לשתף פעולה אך מכיוון שאין לאף אחד מהם דרך לכפות שיתוף פעולה על האחר, בשיווי המשקל היחיד השחקנים אינם משתפים פעולה. דוגמה זו נוצרה בשנת 1950 על ידי מריל פלאד ומלווין דרשר מ"מכון ראנד" בארצות הברית.
משחק שיתופי: משחק שבו השחקנים יכולים לתקשר ביניהם ולקבל החלטות משותפות.
משחק שוק: סוג מיוחד של משחק שיתופי.
משחק עץ פורש: סוג מיוחד של משחק שיתופי.
משחק בייסיאני משחק בו לשחקן לא ידועות פונקציות התועלת של השחקנים האחרים באופן מדויק, אלא רק כי לכל שחקן אחר יכולה להיות אחת מכמה פונקציות תועלת לפי התפלגות מסוימת.
מודל הוטלינג: מודל מסביר התנהגות בסביבה מרובת סוחרים/מוצרים ומתאים גם לניתוח מצבים פוליטיים.
מונחים במשחקים לא שיתופיים

תכסיס (אסטרטגיה): פונקציה המתאימה לכל מצב במשחק דרך פעולה אחת מבין דרכי הפעולה האפשריות באותו מצב.
תכסיס מעורב (אסטרטגיה מעורבת): התפלגות על אוסף התכסיסים האפשריים.
תכסיס התנהגות (אסטרטגיית התנהגות): אסטרטגיה על משחקים בצורה רחבה שמהלכיה מוגרלים תוך כדי המשחק, על פי התפלגויות שנקבעו מראש.
שליטה של אסטרטגיות: יחס בין אסטרטגיות. אסטרטגיה שולטת (חזק) על אסטרטגיה אחרת אם היא עדיפה עליה עבור השחקן ללא תלות בפעולות שאר השחקנים.
אסטרטגיה שולטת: אסטרטגיה שטובה יותר מכל אסטרטגיה אחרת עבור השחקן בלי תלות בבחירת השחקנים האחרים. אסטרטגיה שלטת שולטת (חזק) על פני כל שאר האסטרטגיות.
אסטרטגיה נשלטת: אסטרטגיה היא נשלטת אם קיימת לשחקן אסטרטגיה אחרת ששולטת עליה.
מידה כנגד מידה: אסטרטגיה נפוצה שבצורתה הסלחנית מובילה לשיתוף פעולה, ליצירת חברה, ולשימורה בחברה.
מטריצת תשלום: דרך לתיאור משחק בצורה תכסיסית בן שני שחקנים. המטריצה מציגה בכל תא את התשלומים שמתאימים לכל צירוף של תכסיסים.
ערך של משחק סכום אפס לשני שחקנים: הסכום אותו מרוויח שחקן אחד והשני מפסיד כאשר שני השחקנים משחקים בצורה הטובה ביותר שהם יכולים.
נקודת שיווי משקל נאש: בחירה של תכסיס לכל שחקן במשחק N שחקנים כך שלאף שחקן לא כדאי לשנות את בחירתו לבד.
מכרז קומבינטורי מודל בתורת המשחקים לסוג של משחקים בהם מוכר מעוניין למכור מוצרים, והקונים מתעניינים בתת-קבוצות של קבוצת המוצרים.
עקרון האדישות: עקרון המסייע למציאת שיווי משקל נאש במשחק בצורה אסטרטגית.
מונחים במשחקים שיתופיים

ליבה של משחק שיתופי: קבוצת פתרונות למשחק שיתופי שמבטיחות חלוקה יציבה של הרווחים מהמשחק בין המשתתפים בו.
קואליציה: קבוצת שחקנים החלקית לקבוצת כל השחקנים.
ערך שפלי: מושג פתרון למשחק שיתופי שכוחו בכך שהוא תמיד קיים ובדרישות האינטואיטיביות שהוא מקיים.
וקטור תשלומים: וקטור ממשי בגודל מספר השחקנים, המכיל את הרווח שמקבל כל שחקן בחלוקת הרווחים הכללית של הקואליציה.
פתרון - עבור משפחת משחקים בצורה קואליציונית
מבנה קואליציוני: חלוקה מסוימת של קבוצת שחקנים N לקבוצות זרות שאינן ריקות ואיחודן הוא N.
אם {1,2,3}=N, אז {(2,3),(1)}, {(3),(2),(1)}, {(1,2,3)}, {(3),(1,2)}, {(1,3),(2)} הם המבנים הקואליציוניים האפשריים.
משפטים חשובים

משפט צרמלו: משפט שהוכח על ידי ארנסט צרמלו, וקובע כי במשחק תורות סופי, בעל ידיעה שלמה וללא מזל, אחת מכמה אפשרויות בהכרח מתקיימת.
משפט המינימקס: משפט שהוכח על ידי ג'ון פון נוימן, הקובע כי להרחבת העירוב של משחק של משחק סכום אפס לשני שחקנים שבו לכל שחקן יש מספר סופי של אסטרטגיות טהורות יש ערך.
משפט נאש: משפט שהוכח על ידי ג'ון נאש וקובע כי לכל משחק בצורה אסטרטגית עם מספר סופי של שחקנים שבו לכל שחקן יש מספר סופי של אסטרטגיות טהורות קיימת לפחות נקודת שיווי משקל נאש אחת באסטרטגיות מעורבות.
משפט שפלי-בונדרבה: משפט שהוכח בנפרד על ידי לויד שפלי ואולגה בונדרבה וקובע תנאי הכרחי ומספיק כדי שהליבה של משחק שיתופי לא תהיה ריקה.
משפט שפלי-שוביק: משפט הקובע כי הליבה של משחק שוק תמיד אינה ריקה.
משפט ספרג-גרונדי: משפט הקובע שכל משחק שוויוני אשר משוחק באופן נורמלי שקול לנים.
פרדוקס ברס, הנקרא על שם המתמטיקאי הגרמני דיטריך ברס, הוא דוגמה למצב שבו הוספת קשת נוספת לרשת שבה הישויות הנעות בוחרות את מסלול הזרימה האופטימלי באופן אנוכי, יכולה לגרום לירידה בביצועים הממוצעים של הרשת (זאת כמובן על אף האינטואיציה שאומרת שיותר מסלולים תמיד יובילו לביצועים משופרים).
| תורת המשחקים |
| --- | --- | --- |
| מונחים בסיסים | שחקן וטו  •  משחק  •  משחק דמוי שחמט  •  משחק בצורה רחבה  •  משחק בצורה תכסיסית  •  משחק סכום אפס  •  משחק שיתופי  •  משחק שוק  •  משחק עץ פורש  •  משחק בייסיאני  •  דילמת האסיר  •  מודל Hotelling |  |
| מונחים במשחקים לא שיתופיים | תכסיס  •  תכסיס מעורב  •  שליטה של אסטרטגיות  •  אסטרטגיה שולטת  •  אסטרטגיה נשלטת  •  ערך של משחק  •  נקודת שיווי משקל נאש  •  מכרז קומבינטורי |  |
| מונחים במשחקים שיתופיים | ליבה של משחק שיתופי  •  קואליציה  •  ערך שפלי  •  וקטור תשלומים  •  פתרון |  |
| משפטים חשובים | משפט המינימקס  •  משפט נאש  •  משפט שפלי-בונדרבה  •  משפט שפלי-שוביק |  |
נתן דונביץ'

| --- | --- |

נתן דונביץ'
 לידה:  1926 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  6 ביוני 2017 (בגיל 91 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות מורשה 
 
לוחית זיכרון בכניסה לביתו של נתן דונביץ'
נתן דוּנֶבִיץ (1926 – 6 ביוני 2017) היה עיתונאי, שדרן רדיו וסופר ישראלי. ממניחי היסודות לעיתונות מודרנית בארץ. חבר מערכת "הארץ", בתפקידי כתיבה ועריכה מגוונים, במשך חמישים ואחת שנה.