stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סמים בקולנוע הישראלי
היסטוריה > סרטי תרמילאים

כחלק מהעובדה שישראל היא מדינה בה ענייני צבא וביטחון תופסים תפקיד מרכזי בחיי היום-היום של הממשל והאזרחים כאחד, אין מנוס מכך שסרטים רבים בקולנוע הישראלי עוסקים בצבא ובנושאים שסובבים אותו. כמו כן, כחלק משירות החובה שקיים במדינת ישראל, רוב החיילים והחיילות המשוחררות מתכננים כבר בסוף שירותם הצבאי את הטיול הגדול לחו"ל. בתוך כך מצאו את עצמם חיילים משוחררים רבים בעיקר בגילאי 20–25 מטיילים במזרח הרחוק ובאמריקה ככלל, ובהודו ודרום/מרכז אמריקה בפרט. קבוצה גדולה מתוך התרמילאים הללו, מנהלת את הטיול סביב העיסוק בסמים; אם במסיבות רועשות או אם בהוסטלים שקטים.
תת נושא זה, בסוגת הסמים הקולנועית בארץ, החל לפרוח בשנות ה-2000 ברוח החזרה לאסקפיזם. דובר רבות על מסעו של המטייל הישראלי בארצות רחוקות והקושי בחזרה ארצה, כמו גם מעין הרגלי הסמים שרכש בטיול וההשלכות שלהם, שכן צעירים רבים התוודעו לנושא הסמים לראשונה בטיול מסוג זה.
בדומה לצעירים אחרים שגדלו בעידן הפוסט-מודרני, הקולנוע של שנות ה-2000 הציג לנו בסרטים רבים את הישראלי הצעיר בשנות ה-20–30 לחייו, אשר בחר לפנות לחיפוש דרך עצמאית, תוך הפגנת התנהגות ספונטנית ואפילו חצי-כאוטית, מתוך שאיפה לעצמיות (אינדיבידואליזם). אך עם זאת, העצמיות והמרדנות המדוברים עוברים 'השגרה', ורובם כאמור מאמצים את ההתנהגות ה"לא רשמית ויוצאת הדופן" גם בחיי היום יום בארץ.
דוגמה לסרט קאלט שמאוד אינדיקטיבי מבחינת הלך הרוח בקרב צעירי ישראל של שנות ה-2000, הוא "אהבה קולומביאנית" שיצא לאקרנים ב-2004 ובוים על ידי שי כנות.
העלילה עוקבת אחרי שלושה חברים – אורי, זידאן ועומר כאשר לאחר מסיבת הרווקים של עומר, העניינים יוצאים מכלל שליטה והשלושה מחפשים את דרכם. בת זוגו של אורי זורקת אותו מהבית לאחר ששומעת את שהתרחש במסיבת הרווקים עם החשפנית, עומר הנשוי הטרי נמצא במריבות אינסופיות עם אשתו הטרייה כאשר הוא מתנהג אליה כמו אל חיילת בעודו משמש כמג"ד גם בחייו האזרחיים. בו בזמן, זידאן החבר השלישי, מתאהב בקולומביאנית שהכיר בדרום אמריקה ומחליט לעשות הכל כדי לממש את האהבה הזו גם בארץ. שוב לא מדובר בסרט שעוסק באופן גלוי בנושא הסמים בלבד, אך אין ספק כי במספר לא מבוטל של סצנות בעלילה הוא תופס מקום חשוב. החל במסיבת הרווקים שמתחילה את הבעיות בעלילה שכן, משתתפיה רוויים בסמים בין היתר ולאחר מכן גם מאשימים את הסמים בטעויות שעשו, וכלה ב"ג'וינט" שניתן לראות לאורך כל הסרט אצל חלק מהדמויות כחלק מאוד שיגרתי מחייהם. כמו כן ישנו זידאן, שמנסה בכל כוחו לשחזר את החוויה רוויית הסמים, מסיבות ויחסי מין שחווה בקולומביה, גם בארץ. בכל פעם שנכנסים הסמים לתמונה, אם מסתכלים בזכוכית מגדלת (כאמור הכל במסווה בידורי), ניתן להבחין כי מדובר בפסק זמן יזום שנוטלות הדמויות; ויש בכך קריאת תיגר על המסלול שהתוותה להם החברה הישראלית, ובה תחנות דרכים שרירותיות למדי: בית ספר – צבא – אוניברסיטה – נישואין – ילדים. מצד שני יש שיאמרו כי אותו השימוש בסמים כחלק מאותה שיגרה, הוא בעצמו מעין ציות להרגל אנטי-ממסדי שאימצו לעצמם הצעירים הללו רובם ככולם.
היסטוריה > נוער רחוב

במרוצת השנים נוצר בענף הקולנוע עיסוק בסוגיית נוער חסר בית המשתמש בסמים. כאמור הפנים שראה הצופה בהקשר המונח "סמים" לא היו חיוביות בלשון המעטה. באופן פרדוקסלי, ככל שיותר הגנו על הילדים מפני "השפעות רעות" (סקס, סמים ואלימות) בסרטים עצמם, הסרטים הקיצוניים ביותר, החלו להופיע ילדים.
דוגמה לסרט קלאסי מסוג זה הוא "מישהו לרוץ איתו" (המבוסס על ספרו של דויד גרוסמן). הסרט מתחיל כאשר חייו של אסף, נער ביישן וגמלוני, משתנים כאשר נלקח למשימה מסובכת – לאתר בעליה של כלבה עזובה שנמצאה ברחובות ירושלים. במהלך החיפוש מובל אסף על ידי הכלבה לדמויות ולמקומות שונים, שבאמצעותם הוא נגלה לסיפורה של תמר. חודש לפני מסעו של אסף, תמר, מוזיקאית צעירה, יוצאת עם כלבתה לחפש אחר אחיה, אשר נקלע לבעיות אצל בעל מעון לילדים עם בעיות או ילדים יתומים, ברחובות ירושלים ונלכדת לעלילה מסוכנת. לכאורה, לא מדובר בסרט "סמים" קלאסי, בטח ובטח כיוון שמדובר בסרט אשר מבוסס על ספר לנוער, כך שרב הנסתר על הגלוי. אף על פי שהסרט, מציג סצנות סמים ואלימות לא קלות לעיכול, הוא לא נופל מן הספר במסריו החברתיים-דידקטיים.
במהלך הסרט הצופה חווה את חייהם של קבוצת נערים ונערות, המצויים בשוליים החברתיים במצבי סיכון, ניתוק ועזובה קשים, צעירים שהיו דרי-רחוב ומשתמשים בסמים. במהלך הסרט רואים כיצד מאתרים את הצעירים הללו ברחוב, וכיצד מתנהל "סדר" היום שלהם. עצם העובדה שמדובר בצעירים, מעניקה לצופה את ההשערה כי מדובר באנשים בעלי התנהגות, דימוי והופעה שונים ובמידה ניכרת גם בנתונים המאפשרים לחזור לתפקוד נורמטיבי. משהו בדמויות של הצעירים מעביר את הצופה חוויה מאוד עמוקה, כזו שעוסקת בחוסר-אונים ואשמת המבוגרים שהיו אמורים להיות אחראים/להשגיח על הצעירים הללו. יש כאן אם כן אצבע מאשימה כלפי החברה ש"נוטשת" את הצעירים, ו"משאירה" אותם לחסדי הסם. שכן, המפגש ברחוב עם צעירים שהם דרי-רחוב ומשתמשים בסמים מציג, בדרך כלל, התמודדות של הצעירים עם מגוון רחב של מצוקות שביניהן: קשיים כלכליים, היעדר קורת גג, רעב, מחלות, בדידות, קושי במציאת עבודה וכו'. רבים מדרי הרחוב צורכים סמים באופן קבוע, מקבצים נדבות ומוכרים גופם בצורה זו או אחרת למחייתם. מרביתם מעורבים בפעילויות עברייניות וסובלים מבעיות בריאותיות שונות. הצופה מקבל משוואה די ברורה מבחינתו – ילד שמדרדר לרחוב, מדרדר לסם.
ביקורות

התייחסות לסמים ולשימוש בהם שונה מחברה לחברה, מתרבות לתרבות ואף מקבוצה חברתית אחת לאחרת. יש חברות השוללות לחלוטין את החומרים הפסיכו-אקטיביים, לעומתן יש חברות הרואות את השימוש בסמים מסוימים כחלק ממערכת דתית-טקסית. אין חברה המתירה שימוש כוללני ובלתי מבוקר בכל הסמים, אך עם זאת, לא קיימת חברה השוללת מכל וכל את השימוש בכל החומרים הפסיכו-אקטיביים. ההבדל בין החברות השונות בנושא השימוש בסמים חייב להיבדק ברמה של האידאולוגיה הכללית ובגישה החברתית הייחודית לכל סם וסם. החברה המערבית משמשת דוגמה לחברה השוללת לחלוטין שימוש בסמים ברמה הערכית ורואה בדפוס התנהגות זה תופעה של עבריינות וסטייה חברתית המחייבת התערבות ופיקוח חברתי (טייכמן, 1989).
ההתייחסות החברתית לסמים מושפעת גם המשאלה: מי משתמש בסם? יש משתמשים בסמים אשר החברה מתייחסת אליהם בסלחנות מה כגון אלביס פרסלי, זוהר ארגוב וכדומה ויש המשתמשים בסמים אשר החברה נזעקת בגינם ומוקיעה אותם מתוכה כגון זונות, תושבי שכונות מצוקה וכדומה. הבחנה זו מוכרת בכל העולם ואין היא קשורה לשייכות דתית או גזעית.
נושא הסמים לא פסח על התקשורת הכתובה והמצולמת כאחד. בעשורים האחרונים אנו עדים להתעצמות התעסוקה בנושא הסמים במיוחד, בתרבות בכלל ובקולנוע בפרט.
לפי גישה מסוימת, הקולנוע המסחרי הוא פתח מילוט מן המציאות לעולם שכחה כמו סמים או אלכוהול ואילו הקולנוע האמנותי מציג את המציאות בלי כחל ושרק. אך הקולנוע האמנותי האובייקטיבי הוא הקולנוע הריאליסטי האמיתי: בניגוד לקולנוע הנטורליסטי, המצלם את המציאות החמרית-חיצונית, מתייחס הקולנוע הזה למציאות כמכלול ההקשר המלא, מציאות שבה יש רוח אנושית המכוונת למה שיכול וצריך להתקיים – למאווייו הדמיוניים במובן החיובי של האדם. מאוויים אלה, על אף שאין הם מתבטאים בעובדות העולם הזה, מהווים עובדה כמחשבה וככאלה הם גם מבוססים על המציאות; כך שהמציאות המדוברת שמבנה הקולנוע לצופה, יכולה לפעול בשני מישורים; לעוות תפיסות או ליישר אותן.
לשאלת הדימוי העצמי, יש גם כן תפקיד חשוב בעיני הממסד הישראלי השואב באופן חלקי את תמיכת המערב על יסוד ההגדרה של "הדמוקרטיה היחידה במזרח התיכון". העיסוק בהקרנת תדמית ליברלית של מדינה המצטיינת בחופש דיבור והמאפשרת הבעת עמדות ביקורתיות, מהווה גורם חשוב ביחס הסובלני של הממסד כלפי סרטים אלה בנושא הסמים, אף על פי שמדובר באקט לא חוקי למעשה.
פילמוגרפיה

מציצים. אורי זוהר. 1972.
רחוב 60. ג'ורג' עובדיה. 1976.
הכוכב הכחול. גור בנטביץ'. 1995.
משהו טוטאלי. גור בנטביץ'. 2000.
פצצות בדרך לסוף העולם. ישראל הלפרן. 2000.
אהבה קולומביאנית. שי כנות. 2004.
מישהו לרוץ איתו. עודד דוידוף. 2006.
הדילרים. עודד דוידוף. 2012
לקריאה נוספת

Daniel, Martin.1999. “Power Play and Party Politics: The Significance of Raving”, The Journal Of Popular Culture 32 (1999): 77-99.
Giddens, A. 1991. Modernity and self identity. (Stanford: University Press, 1991).
Ram, Haggai. 2014. "Travelling Substances and Their Human Carriers: Hashish-Trafficking in Mandatory Palestine," in Liat Kozma, Avner Wishnitzer, Cyrus Schayegh (eds.), A Global Middle East: Mobility, Materiality and Culture in the Modern Age, 1880-1940 (London: I. B. Tauris, 2014).
אבישר, אילן. אמנות הסרט: הטכניקה והפואטיקה של המבע הקולנועי. (תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 1995).
בוני-נח, חגית. תרמילאים וסמים: תיעוד, מחקר, טיפול ומניעה. (הרשות הלאומית למלחמה בסמים ואלכוהול, 2008).
גרוסמן דוד, מישהו לרוץ איתו (הוצאת הקיבוץ המאוחד - הספריה החדשה, 2000).
גרץ, נורית, אורלי לובין, ג'אד נאמן, מבטים פיקטיביים על קולנוע ישראלי – אסופת מאמרים (תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 1999).
טייכמן, מאיר. 1989. לחיות בעולם אחר: אלכוהול, סמים והתנהגות אנושית. (אוניברסיטת תל – אביב: הוצאת רמות, 1989).
כרמי, אלינור. טראנסמישן - תרבות הטראנס בישראל 1989–1999 (תל אביב: רסלינג, 2014)
מונק, יעל. במבט לאחור: קריאה חוזרת בקולנוע הישראלי, 1948-1990. (האוניברסיטה הפתוחה, 2015).
צימרמן, משה. סימני קולנוע: תולדות הקולנוע הישראלי בין השנים 1896–1948. (אוניברסיטת תל אביב: דיונון, 2000).
רהב, גיורא וחיימוב אילי, רונית. "מישהו לרוץ איתו: מרכז-יום לנוער חסר בית המשתמש בסמים", הרשות הלאומית למלחמה בסמים (אוניברסיטת תל אביב, 2006)
רונאל, נתי. "סמים בחברה: ההיבט החברתי של השימוש לרעה בחומרים פסיכואקטיבים", (ירושלים: משרד החינוך והתרבות, מרכז הסברה, 1999)
רם, חגי. "ההיסטוריה החדשה של הג'וינט: חשיש בפלסטין המנדטורית ובמדינת ישראל", תיאוריה וביקורת 43 (2014): 102-75.
שוחט, אלה. הקולנוע הישראלי: מזרח/מערב והפוליטיקה של הייצוג.(תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 2005).
שניצר, מאיר. הקולנוע הישראלי: כל העובדות, כל העלילות, כל הבמאים וגם ביקורות. (תל אביב: כנרת זמורה ביתן, 1994)
הערות שוליים

↑  http://cafe.mouse.co.il/post/890486/
↑  שניצר, מאיר. הקולנוע הישראלי: כל העובדות, כל העלילות, כל הבמאים וגם ביקורות. (תל אביב: כנרת זמורה ביתן, 1994), עמ' 30.
↑  זוהר, 1972.
↑  שניצר 1994, עמ' 130.
↑  שוחט, אלה. הקולנוע הישראלי: מזרח/מערב והפוליטיקה של הייצוג.(האוניברסיטה הפתוחה, 2005). עמ' 222.
↑  trance culture in israel (hebrew), www.bendov.info
↑  שם:שם
↑  בנטביץ', 1995.
↑  בנטביץ', 2000.
↑  הלפרן, 2000.
↑  Daniel, Martin. “Power Play and Party Politics: The Significance of Raving”, The Journal Of Popular Culture 32 (1999): 77-99.
↑  בוני-נח, חגית. תרמילאים וסמים: תיעוד, מחקר, טיפול ומניעה (הרשות הלאומית למלחמה בסמים ואלכוהול, 2008. עמ' 170-171.
↑  Giddens, A. Modernity and self identity. (Stanford: University Press, 1991).
↑  בוני- נח 2008: עמ' 173.
↑  בועז כהן, קץ הילדות: ילדים בקולנוע, באתר לונדון קולינג, ‏2008-02-14
↑  גרוסמן דוד, מישהו לרוץ איתו (הוצאת הקיבוץ המאוחד - הספריה החדשה, 2000).
↑  רהב, גיורא וחיימוב אילי, רונית. "מישהו לרוץ איתו: מרכז-יום לנוער חסר בית המשתמש בסמים", הרשות הלאומית למלחמה בסמים אוניברסיטת תל אביב:2006. עמ' 4-5.
↑  טייכמן, מאיר. 1989. לחיות בעולם אחר: אלכוהול, סמים והתנהגות אנושית. (אוניברסיטת תל – אביב: הוצאת רמות, 1989).
↑  אמת בקולנוע, באתר hatov.info
↑  שוחט 2005: עמ' 236-237.
מירה ליבס

| --- | --- |

מירה ליבס (1950)
 לידה:  5 בפברואר 1913 ריגה, האימפריה הרוסית
 פטירה:  14 בספטמבר 2003 (בגיל 90) ירושלים, ישראל
 שם לידה:  מירה ליבוביץ'
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 תחום יצירה:  קדרות
 צאצאים:  יהודה ליבס, תמר ליבס 
 
מירה (מרים) לִיבֶּס (5 בדצמבר 1913 – 14 בספטמבר 2003) הייתה אמנית וקדרת ישראלית, ילידת האימפריה הרוסית.
ביוגרפיה

נולדה בריגה, האימפריה הרוסית (כיום לטביה), בשנת 1913. אביה, צבי הירש ליבוביץ, היה סוחר עצים. אחיה היו אסתר רייפנברג, שלמה לבב וחנה זילברטל. דודניה היו הפילוסופים ישעיהו ונחמה ליבוביץ. בשנת 1919, בעקבות מלחמת האזרחים ברוסיה, נמלטה המשפחה לברלין, גרמניה. למרות שהמשפחה הייתה דתית, נשלחה לבית ספר כללי ואף הייתה פעילה בתנועת נוער ציונית. עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון עלתה לארץ ישראל. עם זאת שבה לאירופה, שם למדה כשנתיים קרמיקה בפריז ובפראג. עם שובה, באזור שנת 1935, הצטרפה למפעל הקרמיקה "כד וספל" שנוהל על ידי חוה סמואל ופאולה אהרונסון בראשון-לציון. באותה עת התגוררה בתל אביב והייתה קרובה אל הצייר אריה ארוך, שאף יצר בעזרתה במדיום זה. בשנת 1940 נישאה למתרגם וחוקר הספרות יוסף גרהרד ליבס.
לאחר נישואיהם התגוררו בני הזוג כשנה בפרדס חנה, ולאחר מכן התיישבו בירושלים. בשנת 1952 הקימה סטודיו לקרמיקה שמוקם ברחוב אגרון (אז "ממילא"), שם עבדה תקופה ארוכה גם הדסה אופנבכר, אותה הכירה בעת עבודתה ב"כד וספל". בעבודתן המשותפת יצרה אהרונסון את רוב עבודת האובניים, בעוד ליבס הייתה אחראית על החיפוי והכנת הגלזורות. בספטמבר 1976 הציגה מיצירותיה בביתן הקרמיקה שבמוזיאון ארץ ישראל
בנה הוא חוקר היהדות והמתרגם יהודה ליבס ובתה הייתה תמר ליבס.
גלריה

כד, אבודת אובניים וזיגוג
מירה ליבס (משמאל) עם חוה סמואל ב"כד וספל", (1935)
הערות שוליים

↑  ראו: ציפר, עירית, "'בסיס בריא ליצירות הדור הצעיר' - לדמותה של מסורת הקדרות הישראלית", בתוך: צצולה, מרק (אוצר), הביאנלה השלישית לקרמיקה ישראלית, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, 2005, עמ' 111
↑  ראו: דבר, 10 בספטמבר 1976
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 570028
יגניונטקוב

| --- | --- |

בית האופטמן, מוקד משיכה תיירותי ביגניונטקוב
 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  שלזיה תחתית שלזיה תחתית
 תאריך ייסוד:  1621
 קואורדינטות:  50°49′01″N 15°36′34″E﻿ / ﻿50.816944444444°N 15.609444444444°E﻿ / 50.816944444444; 15.609444444444 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטייגניונטקוב(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטייגניונטקוב(למפת פרובינציית שלזיה תחתית רגילה) ורוצלב ולבז'יך לגניצה ילניה גורה לובוש פולין גדול אופולה צ'כיה ג ר מ נ י ה יגניונטקוב(למפת פרובינציית שלזיה תחתית מוגדלת) ורוצלב ולבז'יך לגניצה ילניה גורה לובוש פולין גדול אופולה צ'כיה ג ר מ נ י ה יגניונטקוב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
יגניונטקוּב (בפולנית: Jagniątków, נהגה: [jagˈɲɔntkuf]; בגרמנית: Agnetendorf, אגנטנדורף) היא עיירת נופש פופולרית בשלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין. סמוכה לילניה גורה וחלק מתחום השיפוט שלה.
היסטוריה

הכפר הוקם בידי פרוטסטנטים בוהמיים בשנת 1621 ונקרא על שם ברברה אגנס פון שאפגוטץ' (אנ') אשתו של הרוזן לאופולד פון שאפגוטץ' בעליה של מצודת חויניק (בגרמנית: קינאסט) (אנ'), שסייעה לפרוטסטנטים נרדפים שנמלטו מצ'כיה.
מאמצע המאה ה-19 יגניונטקוב היא עיירת נופש פופולרית ובה אכסניות רבות. העיירה היא הגבוהה ביותר באזור וממנה מובילים שבילים רבים להולכי רגל ולרוכבי אופניים במסלולים שונים להרי קרקונושה (אנ').
עד 1945 הייתה העיירה חלק מגרמניה, ונקראה אגנטנדורף (על שם אגנס פון שאפגוטץ', בהטיה הגרמנית). התושב המפורסם ביותר שלה היה הסופר והמחזאי הנטורליסט, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1912, גרהרט האופטמן. מיד לאחר מלחמת העולם השנייה גורשה אוכלוסייתה הגרמנית של העיירה, ושמה שונה לאגניישקוב (Agnieszków). לאחר כשנה קיבלה העיירה את שמה הנוכחי. האופטמן שלא היה אהוד על הנאצים, נשאר בעיירה עד מותו ב-1946. בווילה שבנה עבור אשתו השנייה, מוצגת גלריה שבה ציורים של סצנות מתוך ספריו.
מאז 1998 נכללת העיירה במחוז העירוני של ילניה גורה.
אריק יאן הנוסן

| --- | --- |

 לידה:  2 ביוני 1889 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 נרצח:  25 במרץ 1933 (בגיל 43) גרמניה הנאצית ברלין, גרמניה הנאצית 
 שם לידה:  Harschel Steinschneider 
 מדינה:  אוסטריה 
 מקום קבורה:  גרמניה 
 
הנוסן (במרכז התמונה) בטקס סיאנס בשנת 1928
אריק יאן הנוסן (בגרמנית: Erik Jan Hanussen; ‏2 ביוני 1889 – 25 במרץ 1933), היה קוסם אוסטרי יהודי. התפרסם בחייו כקורא מחשבות, מגיד עתידות, אסטרולוג ומדיום. פעל בגרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר ובתחילת עידן גרמניה הנאצית. היה ידוע בקרבתו לנאצים, כמדריכו של היטלר לעמידה בפני קהל וכמי שחזה את עלייתו לשלטון.
ביוגרפיה > ילדותו

נולד בשם הרמן חיים (הרשל) שטיינשניידר למשפחה דלת אמצעים בווינה. אביו, זיגפריד, סוכן מכירות ובן לרופא הגיע מן העיר פרוסניץ שבמוראביה. אימו מתה כשהיה בן 10 ואביו נישא שנית. בנעוריו עזב את הבית והחל להופיע עם קרקסים נודדים ובהופעות בידור ובקברטים ותיאטראות בווינה. כמו כן כתב עבור עיתונים ופיתח מיומנויות שסייעו לו לאחר מכן כמוציא לאור. הוא אימץ זהות של אציל סקנדינבי בשם אריק יאן הנוסן.
ביוגרפיה > קריירה

במהלך שירותו בצבא האוסטרי במלחמת העולם הראשונה החל להופיע בפני חיילים וסופר שאף הופיע בפני קיסר אוסטריה. לאחר מלחמת העולם הראשונה התפרסם בהופעות במרכז אירופה ואמריקה כמגיד עתידות. בשנת 1922 הגיע למזרח התיכון, ל-40 הופעות במצרים ולאחר מכן לארץ ישראל, בה הופיע בירושלים, חיפה ותל אביב, במופע של היפנוזה וטלפתיה מול אולמות מלאים. בפני הקהל הוא הוצג כד"ר שלמד פילוסופיה ורפואה.
בשנת 1929 הוא הועמד לדין בעיר לייטמריץ (ליטומריצה) בצ׳כוסלובקיה על רמאות וניצול אמונות טפלות.
הוא זוכה ב-1930 לאחר שבית המשפט קבע כי ״כל אדם שאינו מוגבל בשכלו צריך לקחת בחשבון שמגיד עתידות עשוי לטעות.”
הנוסן שב להופיע בשנת 1931 באולם "לה סקאלה" בברלין. את המופעים הוא ערך ככל הנראה גם באמצעות מרגלים בקרב הקהל, שהאזינו לשיחותיהם של באי המופע וכך יכל היה לזהות את תכונותיהם.
בשנת 1932 החל הנוסן להוציא לאור מגזין בשם "Bunte Wochenschau", צהובון דו-שבועי שעסק בעיקר בתורת הנסתר ובבידור. המהדורה הראשונה הודפסה רק ב-8,000 עותקים, אך המגזין היה פופולרי וצמח ל-38,000 ואף 140,000 עותקים תוך זמן קצר. הנוסן ניצל את ההכנסות מפרסום המגזין וממופעי הבמה שלו על מנת לרכוש אחוזה שנודעה בכינוי "ארמון תורת הנסתר", והפך אותה לתיאטרון למשחקי גילוי העתיד. אורחיו היו יושבים בחדר סביב שולחן עגול וגדול, כשכפות ידיהם מונחות על זכוכית עם סמלים מוארים מתחתיה. את האורות בחדר סידר כמו בסיאנס. באמצעות גימיקים שונים הוא ביצע מצגת דרמטית של נבואות לאורחיו. כמו כן הציע פגישות ייעוץ פרטיות בסכומים מופרזים. הוא התחבר לאנשים עשירים ובולטים רבים כמו אלפרד דבלין, פיטר לורה, ותומאס מאן.
ביוגרפיה > התחברותו לנאצים ולהיטלר

באמצעות קשריו והופעותיו נעשה הנוסן קרוב לאנשי המפלגה הנאצית שרבים מהם בילו במסיבות על היאכטה שלו. במיוחד התרועע רבות עם האובר-גרופנפיהרר, וולף היינריך גראף פון הלדורף, דרכו נפגש בפעם הראשונה עם אדולף היטלר, בקיץ 1932. זמן קצר לאחר מכן, הוחלף הפונט בו השתמשו בהדפסת המגזין BW לזה המועדף על ידי הנאצים, והתוכן של המגזין החל לעסוק יותר באסטרולוגיה וניתוחים פוליטיים, כולל חיזוי אסטרולוגי חיובי להיטלר. בפגישה שהתרחשה בין השניים לפני הבחירות בגרמניה בנובמבר 1932, נטען שהנוסן חזה את ניצחונו של היטלר בבחירות. בפרופיל הפסיכולוגי של היטלר שערך הד"ר ולטר לנגר עבור סוכנות הביון האמריקאי OSS בשנת 1943, נאמר: "במהלך שנות העשרים, היטלר לקח שיעורים קבועים בדיבור בפסיכולוגיה של ההמונים מאדם בשם הנוסן, שהיה גם אסטרולוג מתאמן ומגיד עתידות. הוא אדם חכם מאוד שלימד את היטלר רבות לגבי החשיבות של ההיערכות לפגישות, על מנת לקבל את האפקט הדרמטי ביותר.
ב-26 בפברואר 1933, יום לפני שריפת הרייכסטאג, חזה הנוסן במסיבת חברים עם מוזמנים רבים, כולל עיתונאים, את שריפת הרייכסטאג למחרת. היו שמועות לא מבוססות כי הוא היה מעורב בשריפת הרייכסטאג על ידי היפנוטו של ואן דר-לובה, האיש שהורשע בביצוע הפשע, וזאת הייתה סיבה אפשרית להרצחו. נטען שהוא ביצע את ההצתה בגלל התנגדותו לנאצים כיהודי. על גרסה זאת טען שמעון ויזנטל שהיא מיועדת להפיל את ההאשמה מהנאצים על היהודים. בביוגרפיה על הרמן גרינג צוין, כי הנוסן ניבא לו טיפוס מטאורי לפסגה, אבל גם את נפילתו של הרייך כולו.
ביוגרפיה > הרצחו

הנוסן נרצח ב-25 במרץ 1933, ככל הנראה על ידי אנשי האס אה, וגופתו הדקורה והירויה, שהייתה מושחתת, נמצאה ביער בפאתי ברלין. בכיסיו נמצאו חפצים יקרי ערך כך שההנחה הייתה שהרצח לא היה לצורך שוד. הוא נפל קורבן למעשי ההרג שביצע גרינג במתנגדים הפוליטיים לנאצים וביהודים לאחר שריפת הרייכסטאג.
הוא ידע יותר מדי על הנאצים או בעקבות חובות רבים שהמפלגה הנאצית הייתה חייבת לו, אבל סביר להניח שהסיבה להירצחו הייתה, שמוצאו היהודי התגלה על ידי המשטרה החשאית. אחת ההשערות הייתה שהוא חוסל בגלל שהיה לו מידע מפליל על שריפת הרייכסטאג, או בגלל שחיזויו את השריפה הצביע על הנאצים כמציתים.
גופתו התגלתה ב-8 באפריל 1933. הותיר אחריו בת, אריקה פוקס-שטיינשניידר, שנולדה לו מאשתו, לאחר שהשניים נפרדו.
ביוגרפיה > הצגת דמותו בספרות ובקולנוע

בשנת 1944 יצא לאור ספרו של ליון פויכטוונגר, האחים לאוטנזאק, שהדמות הראשית בה, אוסקר לאוטנזאק, הייתה מבוססת על הנוסן.
בשנת 1955 הופק במערב-גרמניה הסרט "הנוסן", בבימויו וכיכובו של או.וו. פישר. הסרט נאסר להצגה בישראל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות, בגלל שהוא הציג את חלק מהגרמנים כחרדים מעליית היטלר לשלטון.
הבמאי היהודי-הונגרי אישטוואן סאבו ביים בשנת 1988 את סרט הקולנוע "הנוסן", על פי האוטוביוגרפיה של הנוסן, עם השחקן-במאי האוסטרי קלאוס מריה ברנדאואר בתפקיד הראשי.
ב-2001 גילם טים רות' דמות המבוססת על דמותו של הנוסן, בסרטו של הבמאי הגרמני ורנר הרצוג, "Invincible".
בשנת 2021 גילם דניאל בריהל דמות של יועץ של הקייזר וילהלם השני בזמן מלחמת העולם הראשונה שעבד בסתר עבור ארגון אנרכיסטי קיצוני בינלאומי, המבוססת על דמותו של הנסן, בסרט קינגס מן: ההתחלה.
הערות שוליים

1 2  Descendants of Dr. Moriz Steinschneider, M.D., www.steinschneider.com
1 2 3 4 5 6  Erik Jan Hanussen's Berliner Wochenschau: An Occult Weekly in Weimar Germany, Leo Baeck Institute (באנגלית אמריקאית)
↑  הד"ר הנוססן בירושלים, הארץ, 25 באפריל 1922
↑  מעשי נסים ופלאות בירושלים, דואר היום, 23 באפריל 1922
↑  נשף פלאות, דואר היום, 24 באפריל 1922
שוב הד"ר הנוסן, דואר היום, 5 במאי 1922
↑  הצגותיו האחרונות של הדר' הנוססן, דואר היום, 10 במאי 1922
אקספרמנטימ האהרונים של הד"ר הנוססן בא"י, הארץ, 11 במאי 1922
↑  נשף הנסיונות של ה"ר אריק הנוססן, דואר היום, 27 באפריל 1922
↑  רואה עתידות על ספסל הנאשמים, דואר היום, 24 בנובמבר 1931
1 2 3  אורי קיסר, קורות נביא שקר אחד, מעריב, 19 בספטמבר 1956
↑  A Psychologial Profile of Adolph Hitler
↑  Gordon, Mel: "Hanussen: Hitler's Jewish Clairvoyant". Feral House, 2001, p. 242
↑  ראובן עשור, יהודי הצית את הרייכסטאג?, דבר, 3 בינואר 1979
↑  גידו קנופ, "גרינג - סגנו של השטן. ביוגרפיה", ספרית מעריב - דביר, 2010. עמ' 49.
↑  למשפט מבעירי הרייכסטאנ, הארץ, 27 באוגוסט 1933
↑  שלום בן חורין, Mundus vult decipi, משמר, 30 באפריל 1945
↑  נאסרה הצגת הסרט "האנוסן", על המשמר, 23 ביוני 1958
↑  אינגה דויטשקרון, הטרילוגיה של בראונר, מעריב, 28 באוקטובר 1987
עדי פיין, מחסום 56' נפרץ, חדשות, 10 במרץ 1988
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262203705171  PLWABN: 9810543237305606  BNE: XX1769171  BnF: cb17091921p (data)  GND: 118545876  ISNI: 0000 0000 6678 8655  LCCN: nr00022786  NKC: jn20000700667  NTA: 113321899  SNAC: w6qd46rb  SUDOC: 103164391  VIAF: 74644528   WorldCat (עם VIAF): 74644528
ירדן תוסייה כהן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 ביולי 1992 (בת 32) ירושלים
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2008
 מקום לימודים:  סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין 
 פרופיל ב-IMDb
 
ירדן תוסייה כהן (נולדה ב-4 ביולי 1992) היא שחקנית טלוויזיה, תיאטרון וקולנוע ישראלית.
ביוגרפיה

תוסייה כהן נולדה וגדלה בשכונת ארנונה בירושלים, כבת הצעירה מבין שלושה ילדים. נכדתו של שלמה תוסייה כהן, מבכירי עורכי הדין הפליליים בישראל. גם אביה, אחיה ודודה עוסקים במשפטים. בת דודתה היא הכוריאוגרפית יסמין גודר. חלק לא מבוטל מילדותה העבירה בקיבוץ רמת רחל. למדה בבית הספר התיכון הגימנסיה העברית בירושלים. בשנים 2011–2013 שירתה כמש"קית חינוך ביחידה 8200.
לאחר שחרורה מהצבא למדה בסטודיו בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין בתל אביב, והיא בוגרת מחזור 2016 של בית הספר.
ביוני 2024 נישאה לאביב בירן, אותו הכירה במהלך השירות הצבאי. השניים מתגוררים בתל אביב.
קריירה

בשנת 2014 השתתפה יחד עם גלוריה בס בקליפ לשיר Move On של להקת Garden City Movement בבימויו של מיכאל מושונוב המתאר מערכת יחסים לסבית. הקליפ נבחר להיות קליפ השנה על ידי ערוץ MTV ישראל, ככזה היה הנציג של ישראל בתחרות הקליפים העולמית של MTV, והתמודד בקטגוריית קליפ השנה בפסטיבל הקולנוע של לוס אנג'לס (אנ').
בשנת 2015 השתתפה בעונה השלישית של סדרת הנוער "החממה", בתפקיד עופרי.
ביוני 2017, הופיעה בתפקיד הראשי בעונה השנייה של הסדרה "מתים לרגע" בתפקיד של שירה. באותה שנה התארחה גם בסדרת הטלוויזיה "פלאשבק" בערוץ הילדים בתפקיד דנית.
בשנת 2018, שיחקה בהצגה "מול כולם" בבימויו של משה קפטן בתיאטרון השעה.
בשנת 2019, החלה לשחק בתיאטרון חיפה בהצגה "של מי החיים האלה". כמו כן, הצטלמה לסרטו של אדם קלדרון "השחיין". הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2021.
ב-2020, השתתפה בהצגה "הילדים של כולנו" בתיאטרון הארצי לנוער. במרץ אותה שנה השתתפה בסדרה "הדבר הגדול המיוחד" של כאן 11.
בשנת 2021, השתתפה בתפקיד ראשי בסדרה "החנות שיש בה הכל" של כאן 11, בתפקיד דנה. בנוסף, התארחה בדרמה היומית "מלכת היופי של ירושלים" כג'יזל ושיחקה בהצגת התיאטרון "ג'ונגל בווילה", בתיאטרון תמונע.
ב-2022 שיחקה במחזה חשמלית ושמה תשוקה בבימויו של עודד קוטלר.
ב-2023 שיחקה בסרט הפעולה האמריקאי "המהנדס" של הבמאי הישראלי דני א. אביכזר, בנוסף, הצטלמה לסרטם של בני פרדמן ודרור קרן, "בית" בתפקיד הראשי, לצדו של רועי ניק.
ב-2024 השתתפה בעונה השלישית של "טהרן" בכאן 11, לצידה של ניב סולטן. באותה שנה השתתפה בסדרה טיפול לילי, בתפקיד אביגיל - בת הזוג של אפי (תומר יוסף).
הערות שוליים

1 2  נוי טל, תתחילו לשנן: כוכבי הנוער החדשים שנראה על המסך, פרוגי 01/09/2016
↑   בכורה: קליפ ראשון ל-Garden City Movement, באתר וואלה, 21 במרץ 2014
↑  אלכסנדר כץ, 'מתים לרגע' של HOT תשודר בערוץ המד"ב האמריקאי DUST, באתר אייס, 16 בספטמבר 2019
↑  אלינה רבינוביץ', עופר שכטר חושף: "גל גדות הייתה אמורה לשחק במתים לרגע", באתר פרוגי, 18/06/2017
↑   ננו שבתאי, "של מי החיים האלה": בהצגה הזאת חסרה תנועה רגשית אמיתית, באתר הארץ, 19 במאי 2019
↑   סהר שלו, אדם קלדרון חוזר בסרט חדש לקריירת השחיין שלו שהסתירה את זהותו המינית, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2021
↑  השחיין -בימוי: אדם קלדרון, פסטיבל הקולנוע ירושלים 2021
↑  יעקב בר-און, ‏"מתנה לכל שחקן": ירדן תוסייה-כהן מככבת ב"החנות שיש בה הכל", באתר מעריב אונליין, 7 ביוני 2021
↑  ג'ונגל בווילה בתיאטרון תמונע
↑  תיאטרון, באתר www.habama.co.il