ארנסט רנן
ביוגרפיה

רנן נולד בטרגייה שבברטאן למשפחה של דייגים. אביו היה רפובליקני מושבע ואילו אמו מלוכנית. רנן נקרע כל חייו בין תפישות העולם המנוגדות של הוריו. כשהיה בן חמש מת אביו ואחותו אנרייט בת השבע עשרה הייתה לסמכות המוסרית בבית המשפחה.
בקיץ 1838 זכה רנן בכל הפרסים של בית הספר המקומי. בעזרת אנרייט, שלימדה בפריז, קיבל רנן בן ה-15 הזמנה מהכומר רב ההשפעה פליקס דופנלו ללמוד במכללה שייסד הכומר, סן ניקולא דו שרדונה, אליו נהרו תלמידי הסמינרים הקתוליים המבריקים ביותר מרחבי צרפת ובני האצולה. העיר פריז היממה את הנער, שלא יצא קודם לכן מברטאן, ופתחה את עיניו. הוא למד כי "ידע אינו פריבילגיה של הכנסייה" והחל להתבונן בדת באור ביקורתי יותר.
ב־1840 עזב רנן את סן ניקולא והחל ללמוד פילוסופיה בסמינר שבאיסי־לה־מולינו מתוך התעניינות ערה בסכולסטיקה. מותש מהרטוריקה  של סן ניקולא, ביקש הנער המבריק להעמיק יותר בלימודי התאולוגיה הקתולית. הפילוסופים אליהם נמשך בתחילה היו ניקולא מלבראנש ותומאס ריד ואחריהם המשיך לקאנט להרדר ולהגל. הוא החל לראות סתירה בין הדוקטרינה הדתית למדע. הוא אף לא הסתפק בפילוסופיה: לאנרייט כתב כי הפילוסופיה מרגשת אותו אך מספקת רק מחצית מתאבונו לאמת, וכי הוא "משתוקק למתמטיקה". מהתכתבותו של רנן עם אנרייט משתקפת אשה השווה לו ביכולתה האינטלקטואלית ואף עולה עליו באופיה ובטבעה. השפעתה של אנרייט על רנן הייתה רבה ולאחר מותה ב־1861 הוא הקדיש ל"נשמתה הטהורה" את ספרו החשוב על חייו של ישו.
הייתה זאת הפילולוגיה, ולא המתמטיקה, שפתרה לבסוף את ספקותיו הגוברים של רנן. לאחר שהשלים את חוק לימודיו באיסי למד במכללת סן סולפיס במטרה להשלים תואר בפילולוגיה לפני בואו בנדרי הכמורה. הוא למד עברית והחל לקרוא את התנ"ך בשפת המקור. הוא מצא הבדלים בין שני חלקיו של ספר ישעיה, ותיארך את כתיבת התורה, לפי התחביר והתיעוד ההיסטורי, לזמן מאוחר יותר מזה של משה רבנו. גם את כתיבת ספר דניאל הוא תיארך למאות שנה לאחר האירועים המתוארים בו. כל אלה כיבו בו את האמונה בכתבי הקודש כלשונם. רנן איבד את אמונתו בסתר לבו אולם לזמן מה עדיין רצה במסלול חיים של כומר קתולי. בסופו של דבר זנח אף את כוונותיו אלה. באוקטובר 1845 עזב את סן סולפיס ועבר ללמוד בסטניסלה, מכללה חילונית. אף אותה הוא עזב והלך לעבוד כמורה בבית ספר לנערים של קרוזה.
ב-1864 נחשף רנן בקרוזה למדעי הטבע דרך תלמידו, הכימאי מרסלין ברתלו, שנותר ידידו הקרוב עד יום מותו של רנן. במקביל התקדם בחקר הפילולוגיה השמית: ב־1847 קיבל מהאקדמיה הצרפתית את פרס וולני היוקרתי, על החיבור Histoire générale et systèmes comparés des langues sémitiques שכתב על השפות השמיות. באותה שנה הצטרף כחבר מן המניין לסגל האקדמי של אוניברסיטת ונדום.
בעקבות מסעו לסוריה ב־1861 הוא החל לכתוב את Vie de Jésus ("חיי ישו"), אשר פורסם ב־1863. ספר זה הוא אחד מהספרים המוקדמים ביותר שנכתבו על חיי ישו מנקודת מבט היסטורית־מדעית טהורה. בימי חייו רנן נודע יותר מכל כמחברו של רומן היסטורי פופולרי זה. המחלוקת העיקרית סביב הספר הייתה הנחת היסוד לפיה ניתן לכתוב "ביוגרפיה" על חייו של ישו כמו על כל אדם. הנחת יסוד שנייה שהייתה כרוכה בכתיבת הספר היא שניתן להתייחס אל כתבי הקודש כאל מסמכים היסטוריים או עדויות ספרותיות, ושניתן אף להטיל בספק באמיתות תוכנם. הנחות אלה עוררו גל של דיונים ואת זעמה של הכנסייה הקתולית. על חיבורו זה שילם רנן בהשעיה מכהונתו היוקרתית כפרופסור לעברית ב־Collège de France, השעיה זו בוטלה עם עלייתה מחדש של הרפובליקה ב־1870.
רנן לא הסתגר כל ימיו במגדל השן האקדמי. מכתביו עולות דאגתו לחברה בה חי והשקפת העולם הליברלית שלו. ב־1869 הציג את מועמדותו מטעם הליברלים בבחירות הפרלמנטריות. הליברליות שלו התמתנה עם השנים עד שהיה מוכן להשלים עם קיומה של הקיסרות השנייה ולפעול במסגרתה. אולם זאת לא האריכה ימים: מלחמת צרפת–פרוסיה שפרצה ב־1870 שמה קץ לשלטונו של נפוליאון השלישי.
המלחמה הייתה נקודת מפנה בחיי רנן. הוא נאלץ לראות את גרמניה שהעריץ על תרומתה לחשיבה המדעית, כובשת את מולדתו. בכל זאת לא חדל להיות מושפע מהגרמנים: ב־1871 הוא פרסם את La Réforme intellectuelle et morale, חיבור בו הציע לארצו שיטה פוליטית חברתית שבבסיסה הייתה מונרכיה פאודלית לפי המודל הגרמני המנצח. כישלונה של הקומונה הפריזאית שכנע אותו עוד יותר שהדרך שהציע היא הנכונה. משבחרה האומה ללכת בדרך אחרת, הוא שקע לזמן מה במרירות הניכרת בחיבוריו גדושי האירוניה מהתקופה. אולם רנן לא היה חסיד שוטה ועקשן של רעיונותיו. משהוכחה הרפובליקה הצרפתית השלישית כהצלחה הוא שינה את דעתו על הדמוקרטיה ונתן ביטוי בכתביו לרעיונות אופטימיים יותר. ראיית השחורות התחלפה באמונה בקידמה ואף בראייה מפויסת וחיובית יותר, אם לא של האמונה הקתולית עצמה, לפחות של היופי הגלום בתרבות הכנסייתית, באורח החיים ובזכרונות הטובים מילדותו הדתית.
הפילוסוף שהזקין הביט לאחור על נעוריו. בן כשישים היה כשפרסם ב־1883 את ספרו האוטוביוגרפי Souvenirs d'enfance et de jeunesse (זכרונות ילדות ונעורים). דווקא ספר זה, שאינו עבודה מדעית, הוא הידוע ביותר מספריו. הוא זכה לכך משום שציבור הקוראים נשבה בקסמי ההתרפקות הרומנטית של אישיות מפורסמת על עבר מלא תום. אין לראות, עם זאת, בזכרונות אלה את עיקר מורשתו של רנן. באותו עשור הוא כתב ספרים אחרים המייצגים יותר את רוחו האופטימית אך מפוכחת. מעל לכל היה רנן אידיאליסט, והוא קובע כי הדת והמדע יתקיימו כל עוד העולם קיים. הוא מתאר עולם דמוקרטי, עם חופש מדעי, שוויון ושגשוג.
רנן עבד בשקידה והיה כותב פורה ביותר. בגיל שישים, לאחר השלמתו של פרויקט מונומנטלי אחד (היסטוריה של הנצרות בשמונה כרכים), הוא המשיך למשימה כבדה לא פחות – כתיבת ההיסטוריה של העם היהודי. חמישה כרכים של חיבור זה ראו אור, השניים האחרונים מביניהם לאחר מותו של רנן. חיבור היסטורי זה אינו נקי מטעויות אולם חשיבותו העיקרית היא בעיסוקו בהתפתחות של הרעיון הדתי היהודי. רנן התחיל גם בפרויקט כתיבת קורפוס הכתובות השמיות שהמשיך לפרסם כרכים חדשים 70 שנה לאחר מותו, והספיק לפרסם בו שני כרכים.
בשנותיו האחרונות זכה רנן לכיבודים רבים, כולל אות לגיון הכבוד. ב־1892 נפטר לאחר מחלה ממנה סבל מספר שנים. הוא נקבר בבית הקברות של מונמארטר. לאחר מותו ראו אור, פרט לשני הכרכים האחרונים בהיסטוריה של עם ישראל, גם אסופת מכתביו לאחותו אנרייט, מכתביו לחברו ברתלו וספר על מדיניותו של פיליפ היפה בענייני דת.