stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריקוד עם דרקונים
עלילה > בשבע הממלכות > הצפון

בצפון, המלך סטאניס באראתיאון מעמיד את עצמו בחומה ומנסה לזכות בתמיכת הצפוניים, בעוד שהלאניסטרים מינו את רוז בולטון לריבון הצפון, וחלק נכבד מהחוף המערבי הוא תחת הכיבוש של איי הברזל. הקארסטארקים, בפעולה נגד סטאניס, מייעצים לו לצעוד לכיוון טירתו של בית בולטון, צור מגור. בעצתו של ג'ון שלג, סטאניס בוחר לרכוש את תמיכת שבטי הגבעות הצפוניות במקום. הוא כובש את עומק-יער מידי אשה גרייג'וי ושובה אותה, ומוסיף לתמיכתו את בית גלובר ובית מורמונט. מאוחר יותר, הוא בוחר לצעוד דרומה על מנת להתמודד עם בית בולטון בווינטרפל, אלא שצבאו קופא, והקניבליזם פושט במחנהו.
הצהרתו של בית מאנדרלי, לפיה דאבוס סיוורת' הוצא להורג בנמל הלבן, מתגלה כשקר שמטרתו הייתה להבטיח את שחרור בנו היורש של לורד וימאן מאנדרלי, וויליס, משבי לאניסטרים. מרומז שכשהתרמית הסתיימה, המאנדרלים רצחו באופן דיסקרטי שלושה אנשים מבית פריי שנשארו עמם (כמו כן, נרמז שלורד וימאן גם אפה את בשרם בפשטידה והגיש אותה בחתונתו של ראמזי בולטון) כנקמה על מותו של וונדל בחתונה האדומה. לורד ווימן מסביר לדאבוס שהמאנדרלים וצמיתים צפוניים נוספים מתכננים לזייף כניעה בפני הבתים בולטון, פריי ולאניסטר, בעודם מתכננים נקמה. ווימן מודיע לדאבוס שאושה הפראית לקחה את ריקון סטארק לאי הרחוק סקאגוס, ושהם זקוקים למבריח בעל יכולות על מנת להשיב את ריקון ולאחד את תומכי בית סטארק סביבו; כך שבתמורה לכך, מאנדרלי וצמיתיו יצדדו בסטאניס.
תיאון גרייג'וי מתגלה כאסיר בצינוק של צור מגור. עברו של תיאון מאז מאורעות עימות המלכים נחשף, בהביאו את תיאון לטירוף מוחלט שהוא תולדתה של ההתעללות שעבר. ראמזי בולטון דוחק בו לאמץ את השם "סרחן", כאות להשפלה ולכניעה שלו. אביו של ראמזי, רוז בולטון, מוביל את צבאו לחפיר קאילין, לצד אלפי חיילים בעלי בריתו מבית פריי. ראמזי מבטיח את מעברם על ידי שליחת סרחן לנהל משא ומתן אודות כניעת חיל המצב של בני הברזל, לנוכח נטישתו של ויקטאריון גרייג'וי, כשהוא מייצג את דמותו הקודמת - תיאון גרייג'וי. סרחן מצליח, אבל ראמזי הורג אותם בכל מקרה. כשרוז מגיע עם כלתו של ראמזי, 'אריה סטארק', סרחן מזהה אותה כחברתה של סאנסה סטארק, ג'יין פול. החתונה מתרחשת בווינטרפל, בעוד שכדי לשכנע את הצפון שג'יין היא אריה, סרחן מאמץ בשנית את דמותו של תיאון על מנת לייצג את הלורד של ווינטרפל ולמסור את הכלה. לאחר החתונה, ראמזי מתעלל בג'יין, ובאופן מגמתי מכה אותה ואונס אותה.
שורה של רציחות בטירה מגבירה את המתח הגבוה שהיה מצוי גם ככה בין בית פריי לבתים הצפוניים הנוכחים, בעוד שרוז וצמיתיו מנסים נואשות לשמור על השלום. ביער האלים שבווינטרפל, סרחן מתחנן לסליחה ושומע את קולו של בראן סטארק מתוך עץ הלב, קורא לו "תיאון", מה שמחזיר לו את שפיותו וזהותו. הוא נתקל בדמותו המחופשת של מאנס ריידר, שמכריח אותו לעזור להם לשחרר את "אריה" המזויפת, אך מאנס והנשים שהתלוו אליו נשארים מאחור כשהאזעקה נשמעת. בסופו של דבר, ג'יין ותיאון נופלים לידיו של סטאניס.
עלילה > בשבע הממלכות > הדרום

סרסיי לאניסטר מתוודה לחלק מהאישומים שמופנים כנגדה, אך לא מתוודה ברצח המלך רוברט באראתיאון, או שילדיה הם תוצר של גילוי עריות. כתנאי לשחרורה, היא מתפשטת ונאלצת לצעוד תחת ליווי, מהספט הגדול של ביילור עד למבצר האדום. בדרכה היא עוברת השפלה מצלקת לנוכח קריאות הבוז של האספסוף, שסבל עמוקות מהמלחמה ומהניתוק של סרסיי ממגרעותיה. בינתיים, קיבורן (המלומד לשעבר) מציג את "סר רוברט סטרונג" ("רוברט החזק"): דמות עטופה בשריון שגבוהה משתרך עד לשמונה רגליים. זהותה מוערכת כגרסה מפלצתית שחלקיה נאספו מגופתו של גרגור קלגאן ואסירים נוספים. רוברט סטרונג מוקצה כאלופה של סרסיי במשפט בקרב. דודה קוואן לאניסטר והמלומד פייסל ממנים את מייס טיירל ליד ימינו של המלך, את ראנדיל טארלי (נושא דגלו של מייס) כממונה החוקים ופקסטר רדווין כממונה הספינות. הם אף מרבים לשלוח נציגים לבנק הברזל שבבראאבוס, מקווים לתקן את הנזק שנגרם על ידי סרסיי, שבין היתר דאגה להרחיק את הטיירלים ממוקדי הכוח בממלכה במהלך אירועי הספר הקודם.
לאחר טיפולו בכניעת ארצות הנהר, ג'יים לאניסטר מציע שלום לבית בלאקווד, הבית האחרון שנותר מאלו שנשבעו אמונים בעבר לרוב סטארק. מלחמת הסטארק-לאניסטר בארצות הנהר הסתיימה להלכה; אלא ששודדים חסרי שיוך נודדים עתה ברובו של האזור הכפרי וההרוס. ג'יים מחליט להחזיר את הסדר כשבריאן מטארת' אומרת לו שמצאה את סאנסה סטארק ושהיא נמצאת בסכנה מידיו של סנדור קלגאן, על אף שג'יים לא מודע לכך שזו מלכודת מידיהן של ליידי לב-אבן (לשעבר קייטלין סטארק) ובריאן.
לאחר שטיריון משכנע את אאיגון שעדיף שדאינריז תלמד על אחיינה מכיבושיו והישגיו מאשר מדרישת הכרה פשוטה, אאיגון טארגאריין וג'ון קונינגטון משתלטים על ארבע טירות עם התנגדות מעטה. כוונתם היא לצעוד לקץ סופה, אלא שג'ון קונינגטון נכנע למגפת הדיזנטריה.
בדורן, סר באלון סוואן ממשמר המלך מציג את גולגולתו של גרגור קלגיין לנסיך דוראן מארטל ובית המשפט שלו, כצדק למותה של אחותו, אליה. דוראן מסכים שמירסלה תחזור למעלה המלך עם ארוסה, בנו הנסיך טריסטיין, אך חושף בפני משפחתו שסרסיי מתכננת לרצוח את טריסטיין. דוראן מזמן את שלוש נחשיות החול הגדולות ביותר, בנותיו של אחיו המנוח, ונותן לכל אחת משימה: על אובארה סאנד יש להסיח את דעתו של סר באלון על ידי הובלת רדיפתו אחר סר גרולד דיין, האביר שניסה בעבר לרצוח את מירסלה; על ניימיריה סאנד יש לקחת את הכיסא שהוצע לדורן במועצת המלך; ועל טיין סאנד יש לחדור לספט הגדול של באילור ולחקור את הספטון הגבוה בעצמה.
באפילוג, קוואן לאניסטר נפגש עם מועצת המלך על מנת לדון בפלוגה הזהובה. מאוחר יותר, קוואן נכנס לחדריו של פייסל ומגלה שפייסל נרצח. הוא אף מוצא עורב חדש ולבן שנשלח מהמצודה, המצביע על בואו הסופי של החורף לווסטרוז. לפני שהוא מספיק להגיב, קוואן נורה על ידי ואריז, שחושף בפני קוואן הגוסס שהוא תכנן את מותם מאחר שתקנו את ההרס שסרסיי גרמה לו, בעוד שהימצאותו של טומן בשליטתה של סרסיי עוד יביא לחורבנה של ווסטרוז. מכאן ואילך הפלגים הנותרים ימשיכו את הריבים שלהם כשאאגון מתכונן לתבוע את כס הברזל.
נקודות המבט המוצגות בספר

|  | שם הדמות | מספר הפרקים |
| --- | --- | --- |
| 1 | ג'ון שלג | 13 |
| 2 | טיריון לאניסטר | 12 |
| 3 | דאינריז טארגאריין | 10 |
| 4 | תיאון גרייג'וי | 7 |
| 5 | קוונטין מארטל | 4 |
| 6 | דאבוס סיוורת' | 4 |
| 7 | באריסטאן סלמי | 4 |
| 8 | אשה גרייג'וי | 3 |
| 9 | בראן סטארק | 3 |
| 10 | ג'ון קונינגטון | 2 |
| 11 | סרסיי לאניסטר | 2 |
| 12 | ויקטאריון גרייג'וי | 2 |
| 13 | אריה סטארק | 2 |

| 14 | אריאו הוטא | 1 |

| 15 | ג'יים לאניסטר | 1 |

| 16 | מליסנדרה | 1 |

| 17 | וראמיר שש-עורות | 1 (פרולוג) |

| 18 | קוואן לאניסטר | 1 (אפילוג) |
|  |  | סה"כ: 73 |
רמדיוס וארו

| --- | --- |

 לידה:  16 בדצמבר 1908 אנחלס, מחוז ז'ירונה, הרסטורציה הספרדית 
 פטירה:  8 באוקטובר 1963 (בגיל 54) מקסיקו סיטי, מקסיקו 
 שם לידה:  María de los Remedios Alicia Rodriga Varo y Uranga 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות של מדריד (1929) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  סוריאליזם 
 remediosvaro.com
 
רמדיוס וארו (בספרדית: Remedios Varo Uranga;‏ 16 בדצמבר 1908 – 8 באוקטובר 1963) הייתה ציירת ספרדית-מקסיקנית סוריאליסטית.
ביוגרפיה

וארו נולדה בשנת 1908 בעיר קטנה בשם אנג'לס שבפרובינציית ז'ירונה (קטלוניה) בצפון מזרח ספרד, ונקראה בשם מריה דה לוס רמדיוס אליסיה רודריגז' אי וארו (María de los Remedios Alicia Rodriga Varo y Uranga).
רודריגו וארו אי צ'סאלבו (Rodrigo Varo y Zajalvo), אביה של רמדיוס, היה מהנדס הידרולי והמשפחה נאלצה לנדוד למקומות שונים בספרד, בעקבות עבודותו והם הגיעו אף עד מרוקו.
אמה של וארו הייתה קתולית נאמנה והיוותה עמוד השידרה הרוחני של המשפחה. לעומת זאת, אביה של וארו היה אדם חופשי יותר בדעותיו. בעודה ילדה, עודד אביה את כשרון הציור שלה ואיפשר לה להעתיק רישומים טכניים של עבודתו. כילדה אהבה רמדיוס וארו לקרוא ספרי הרפתקאות, במיוחד את ספריו של אלכסנדר דיומא, ז'ול וורן ואדגר אלן פו.
כשהתבגרה, התעניינה בעולם המיסטיקה, הפילוסופיה והמתמטיקה. השפעת השנים הראשונות הללו באו לידי ביטוי מאוחר יותר במוטיבים שונים ביצירותיה כגון – מכונות, ריהוט וחפצי אמנות. גם הארכיטקטורה הרומאית והגותית המיוחדת לאנג'לס באו לידי ביטוי בעבודותיה.
את חינוכה הבסיסי קיבלה וארו, כמקובל בזמנו, במנזר. פרק חיים זה הגביר בה את הביקורתיות כלפי הדת, והיא דחתה והתמרדה באידאולוגיה עליה חונכה. הרבה מציוריה משקפים מוטיבים מחייה במשפחה השמרנית ומהסביבה שהחניקה כל חופש מחשבה או יצירה ספונטנית. בחייה כמו בציורים שלה וארו התעמתה עם הדת הפטריאכלית.
בשנת 1924 עברה המשפחה למדריד, שם וארו החלה ללמוד, בגיל 15, באקדמיה לאמנויות בסן ברנרדו (Escuela de Bellas Artes) בשנת 1930 נישאה לחבר ללימודים, ג'רארדו ליזאראגה (Gerardo Lizárraga) ויחד עברו לגור בפריז. נישואים אלו היוו אמצעי בריחה מהדת ומהסביבה המגבילה שבה חייתה.
לאחר שנה בפריז, עבר הזוג להתגורר בברצלונה שהיה מרכז האומנות האוונגרדית (Avant-garde) באירופה. שם עבדה וארו בחברת פרסום. בשנת 1932 עזבה את בעלה הראשון, אך המשיכה לקיים אתו יחסי חברות במשך כל חייה.
בשנת 1935 השתתפה וארו בתערוכת רישום במדריד בה הציגה את העבודה Composition. שנה לאחר מכן הציגה עבודות בגלריה 'קטלוניה' ובהם סימני הזדהות עם הזרם הסוריאליסטי. בשנת 1936 פרצה מלחמת האזרחים בספרד והמשורר בנג'מין פרה (Benjamin Péret) הגיע לתמוך וביקר בביתה של וארו.
בשנת 1937 חזרה וארו יחד עם פרה לפריז ושם התוודאה לחבורת הסוריאליסטים הידועה שבין שאר חבריה מנתה את מקס ארנסט, ג'אן מירו ואחרים. היא גם לקחה חלק בתערוכה הסוריאליסטית הבינלאומית בטוקיו.
בשנת 1940 אסרו הגרמנים את וארו ומספר ימים לאחר שחרורה פלשו הגרמנים לפריז ווארו נאלצה לעזוב את צרפת. היא ופרה נמלטו למקסיקו ובשנת 1941 שיתפה פעולה עם, הפעיל הפוליטי אסטבן פרנסס (Esteban Francés) ועם הצייר מארק שאגאל בעיצוב הבלט 'אלקו' [Aleko] במקסיקו סיטי.
בשנת 1947 עזבה וארו את פרה, שחזר לפריז, והצטרפה למשלחת מדעית בוונצואלה, שם חיו אמה ואחד מאחיה. בווינצואלה עסקה בציורים גדולי ממד של חיידק המוסקיטו כחלק ממסע נגד מחלת המלריה. וארו התגעגעה מאוד למקסיקו ורצתה לחזור לשם, אך בגלל מחסור בכסף נאלצה להצטרף לחיפוש אחר זהב בנהר האורינוקו. בסופו של דבר השיגה כסף כדי לחזור למקסיקו ושם היא נשארה עד סוף ימיה
בשנת 1952 החליטה להינשא לוולטר גרואן [Walter Gruen]. בנישואיה אלה מצאה וארו סוף סוף ביטחון אישי ופיננסי וגם שקט נפשי לעסוק רק בציוריה ועזבה את עבודתה המסחרית.
במשך השנים השתתפה וארו בתערוכות קבוצתיות רבות ובשתי תערוכות יחיד במקסיקו סיטי וגרפה הצלחה גדולה. בשנת 1958 זכתה בפרס ראשון בגלריה 'אקסלסיור' (Exceksio) במקסיקו סיטי.
בשמונה באוקטובר 1963 נפטרה וארו בעקבות התקף לב פתאומי.
סוריאליזם

וארו התוודעה לסוריאליזם ולחבורה המקורית של הזרם הסוריאליסט דרך בנג'מין פרה.
כאשר וארו ובעלה ליזאראגה חזרו לברצלונה לאחר שהייה של שנה בפריז, היא חברה לאסטבן פרנסס (Frances Estabn) ואף הפכה למאהבת שלו. יחד הם יצרו קשר עם הקהילה הסוריאליסטית בברצלונה ובסטודיו המשותף יצרו עבודות ברוח הסוריאליזם ואף השתמשו במשחק הסוריאליסטי 'הגופה הנהדרת'(La Cadavre Exquisite) כדי ליצור עבודות.
השימוש במשחק הזה קרב את וארו לזרם הסוריאליסטי הצרפתי, והיא ופרנסס שלחו עבודות המבוססות על המשחק לפריז. אך, בשונה ליוצרים הסוריאליסטים המקוריים, כל ציור שנוצר היה של אחד מהם בלבד. העבודות נשלחו לפריז כדי להוכיח שעל אף שהם בברצלונה הם פועלים כסוריאליסטים. כל עבודה מעבודותיה של וארו תוכננה במדויק ואורגנה לצרוף של יצירה מושלמת. וארו הסבירה שאף על פי שהיא ואסטבן עומדים כל אחד כיחידה נפרדת הם קיבלו עליהם את כל הכללים של המניפסט הסוריאליסטי. עבודותיה הופיעו בתערוכות שתוארו כ''אחרוני הגחלים הסוריאליסטים בספרד לפני מלחמת האזרחים'' ושיקפו גם את המצב הפוליטי בספרד.
פרה הגיע לברצלונה כשפרצה מלחמת האזרחים בספרד על מנת להשתתף במלחמה וכאן פגש את וארו בשנת 1936. בשנת 1937 הם חזרו יחד לפריז אף על פי שוארו הייתה עדיין נשואה לליזאראגה וחיה עם פרנסס. כשעברה לפריז ניתקה וארו למעשה את עצמה מספרד וממשפחתה, ובפריז, כאמור, התוודאה לחבורה הסוריאליסטית המקורית.
וארו לא נמתנה בין החברים הרשמיים של החבורה, אך מה שקסם לה היה העידוד שלהם להסתמך על אינטואיטיביות ועל התת-מודע. היא אהבה את החיים הבוהמיים והזלזול שלהם במוסכמות החברה. חיים בוהמיים פירושם היה גם עוני ווארו עבדה בתקופה זו בעבודות שונות כולל מכירת עותקים מזויפים שהיא יצרה על פי הצייר דה-צ'יריקו (De Chiricos). למרות הקשיים שחוותה שם וארו אהבה את החיים בפריז ונקשרה אל העיר.
בין השנים 1937 – 1939 עשתה וארו ניסויים רבים עם רעיונות וטכניקות שונים ויצרה עבודות בהשפעת אומנים כמו סלבדור דאלי, מקס ארנסט, מגריט, פאלאן וברונר שהיו גם חבריה. אף על פי שהיצירות שלה שונות בסגנונן בתקופה זו, ברובן אפשר לראות גוף אישה שעברה אלימות פיזית. ברוב הציורים שנוצרו בתקופה הסוריאליסטית של וארו הנשיות ומצב הנשים נמצא במרכז המאבק שלה למצוא את האישיות שלה כאומנית. עבודתה של וארו זכתה לשפע מחמאות יותר מאשר נשים אחרות שהיו בזרם. ברטון ראה באה אמן סוריאליסטי והוא אף רכש ציור משלה שהיה תלוי בדירתו גם כאשר נפטרה בשנת 1963.
ציוריה הופיעו בכתבי עת שונים וגם בכתב העת הסוריאליסט 'מיניאטור' והיא השתתפה בתערוכות הבינלאומיות שלהם בלונדון, טוקיו, פריז, מקסיקו סיטי וניו-יורק.
המגע עם חבורת הסוריאליסטים בפריז בא לקיצו בעקבות מלחמת העולם השנייה ושינה את חייה. בשנת 1939 הפכה פריז ליותר ויותר מסוכנת לפליטים כמוה והקשר שלה עם פרה שהיה קומוניסט ידוע היקשה גם הוא. בשנת 1940 הוא נעצר בגלל פעילתו הפוליטית. ובשנת 1941 נעצרה גם היא, אף על פי שמעולם לא דיברה על החוויה הטראומטית שעברה. זמן מה לאחר ששוחררה פלשו הנאצים לפריז וכמו רבים אחרים, היא נאלצה לברוח מפריז. תקופה ארוכה המתינו וארו ופרה במרסיי לאפשרות לעזוב את צרפת. סוריאליסטים רבים אחרים הגיעו למרסיי ושם ניסו לשחזר את החיים שהיו להם בפריז ויצרו יחד עבודות בעקבות המשחק 'גופה נהדרת'. פגי גוגנהיים הייתה זו שעזרה לוארו ולפרה לעזוב את מרסיי ולהגיע למקסיקו.
ההשפעות על עבודותיה

הרבה מעבודותיה של וארו הן אוטוביוגרפיות. היא השתמשה בקורות חייה וחקרה זהויות שונות – אישיות ואוניברסליות בסגנון המיוחד לה. את מסע החיים שהיא עברה היא פתחה לדימויים ומטאפורות מרכזיות בעבודותיה והזמינה את הצופים לעולם שיש בו חדרים בתוך חדרים וחפצים יומיומיים, כמו כורסא או שולחן ההופכים לפנטזיות ומסע גילויים נפלא.
עבודותיה של וארו מלאות דמויות המופיעות לעיתים קרובות בתלבושות המכסות את הפה, או רעולות בצעיפים או במסכות ההופכות אותן לאילמות ונסתרות. היא משתמשת במרחבים שטוחים ובמבנים ארכיטקטוניים התוחמים ומגבילים את הדמויות. המוטיבים הארכיטקטוניים, כגון קשתות, אוהלים ומגדלים, משקפים את המקומות השונים שבהם ביקרה עם משפחתה.
רוב עבודותיה שאבו ממקורות אירופיים, דמויות המופיעות במעבדות מתכתבות עם דימויי קדושים מתקופת הרנסאנס. בפרטים הקטנים והמפורטים שבציוריה ניתן לראות את ההשפעה של הציור ההולנדי מהמאות ה-15 וה 16.
בחלק מהעבודות היא ממזגת בין הטבע לארכיטקטורה ומהדהדת את דמויי הצייר בוש (Bosch) שממנו הושפעה. כמוהו היא מדגישה את המוזר והשונה וממציאה מכונות שחלקן בעלי חיים כמו גם פרטים טכניים המאפשרים להן להתנייד. היא חזרה שוב ושוב אל העבר הספרדי שלה וציינה שהיא מעוניינת בעיקר בציור הפרימיטיבי אך גםבאל-גרקו ובגויה שהשפיעו על ציוריה.
כמו גויה, גם וארו המציאה יצורים משונים המסוגלים לעוף והשתמשה בחיות יער שונות והפכה אותם ליצורים הנראים אנושיים. בשונה מגוייה, בציוריה של וארו לא קיימת אלימות פיזית.
וארו אימצה הסוריאליזם וטענה שהסוריאליזם תרם לאומנות מה שהפסיכואנליזה תרמה לחקר התת מודע. אומנים סוריאליסטים שונים השפיעו על עבודותיה, בעיקר דה-צ'יריקו - שניהם ניצלו את האון הפסיכולוגי שבארכיטקטורה. וארו השתמשה גם בטכניקה של דימויים מקריים שפותחה על ידי פיירו די קוסימו (Piero di Cosimo) ולאונרדו דה וינצ'י ואומצה על ידי הסוריאליסט בריטון. היא השתמשה מוטיבים סוריאליסטים רבים בעבודותיה ואהבה לפתח בהן עלילות דרמטיות.
דמויותיה של וארו צוירו בדרך כלל במצבים נשיים מסורתיים, אפילו סטריאוטיפים כגון מבשלות וסורגות. היא הפכה גיבורים גבריים כגון המניאטור, יוליסס ופאן לנשיות. בכך הדגישה וארו את נקודת המבט הנשית ואיתגרה סטראוטיפיות. רבות מהדמויות שלה הן אנדרוגניות או חסרות מין ובכך חקרה את הסמליות שבמטמורפוזה. וארו הושפעה גם מקרינגטון שאיתה חקרה את הכוחות נפשיים ואת כוח היצירה שלהן ויחד המציאו שפה ציורית ששאבו מחיי היום יום, מסיפורי פיות ומחלומות ושבה השתמשה וארו ברבות מעבודותיה.
אף על פי שלוארו היה מקום נכבד כאומנית במקסיקו, לא נראה שהתרבות המקסיקנית השאירה את אותותיה בעבודות שלה.
ססיליה פרדס ציינה אותה כדמות שהשפיעה על צורת עבודתה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Luis-Martín Lozano, The magic of Remedios Varo, Washington, D.C., 2000, ISBN 0-940979-44-6
1 2 3  Hayne, Deborah J., The Art of Remedios Varo: Issues of Gender Ambiguity and Religious Meaning, Woman's Art Journal. 16 (1): . JSTOR 1358627, עמ' 26–32. 995
1 2 3  Janet Kaplan, Remedios Varo: Voyages and Visions, Woman's Art Journal 1, 1980, עמ' 13–18 doi: 10.2307/1358078
1 2 3 4  North American women artists of the twentieth century : a biographical dictionary, New York, 1995, ISBN 0-8240-6049-0
1 2 3 4 5 6  Janet A. Kaplan, Unexpected journeys : the art and life of Remedios Varo, 1st ed, New York: Abbeville Press, 1988, ISBN 0-89659-797-0
1 2 3 4 5 6 7 8  Janet A. Kaplan, Remedios Varo : unexpected journeys, First paperback edition, New York, 2000, ISBN 0-7892-0627-7
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507966105171  PLWABN: 9810647383005606  BIBSYS: 90303925  BNE: XX1067122  BnF: cb15589838f (data)  CiNii: DA09189948  GND: 118938169  ISNI: 0000 0001 2136 9147  LCCN: n81028243  NDL: 00476550  NKC: jx20100630009  NLK: KAC2018F0797  NTA: 073823171  RERO: 02-A003932939  RKD: 221975  SNAC: w64z61w2  SUDOC: 120686090  ULAN: 500112426  VIAF: 64806772   WorldCat (עם VIAF): 64806772 
רולט
רנגה

רנגה במקדש סקורימיה
רנגה (ביפנית: 連歌 | באנגלית: Renga) היא סוגת שירה משותפת שמקורה ביפן. מחרוזת רנגה מורכבת לפחות משתי חוליות, המכונות "קוּ" (句). החוליה הראשונה של רנגה, הנקראת "הוֹקוּ" (発句), היא הבסיס לסוגת ההאיקו המודרנית.
רנגה נכתבת על ידי שני כותבים או יותר (בדרך כלל בין ארבעה לעשרה). כל משתתפ/ת תורמ/ת בתורו חוליה לשיר, כאשר כל חוליה מתקשרת למהלך של קודמתה ובו בזמן פותחת מהלך חדש עבור החוליה הבאה אחריה, כל זאת תוך הענות לאילוצים מבניים וצורניים מסוימים.
בין המאות ה-12 וה-17 לערך, הייתה הרנגה הז'אנר הספרותי המרכזי ביפן. שניים מהמאסטרים הגדולים של הרנגה היו הנזיר הבודהיסט סוֹגִי (1421–1502) והמשורר מצואו באשו (1644–1694).
החל משנות ה-60 של המאה ה-20, ז'אנר הרנגה זוכה לתפוצה וקבלה מוגברת במערב, דבר המתבטא בפרסום תרגומים וספרי רנגה מקוריים באנגלית, במחקרים ובתרגומים, ובשנים האחרונות - בהקמה ובפריחה של במות רנגה אינטרנטיות. כמו כן, ניתן להצביע על הרנגה כמקור השראה מרכזי לשירה המשותפת הנכתבת כיום במערב.
רקע היסטורי

הרנגה נולדה ביפן לפני כאלף שנה ובראשיתה הייתה נחלתם הבלעדית של שכבת המשכילים והאריסטוקרטיה. בגלגוליה הראשונים כללה אוסף גדול של מגבלות תוכניות וצורניות ודרשה מן המשתתפים בה בקיאות עצומה בספרות הסינית והיפנית הקלאסית. כמה מאות מאוחר יותר התפתח סגנון רנגה עממי יותר, "Hakai no renga", שעשה שימוש בשפת יומיום, בתכנים ארציים יותר ובמערכת כללים נוקשה הרבה פחות. כל אלה אפשרו עולם תוכן עשיר ומשוחרר שהלך ונטה עם הזמן אל ההומוריסטי, הרכילותי והוולגרי.
על בסיס הסגנון הזה יצר המשורר היפני הגדול מאצואו באשו את סגנון הרנגה הידוע בשם רנקו. הרנקו עושה אף הוא שימוש בשפה ובתכנים יומיומיים אבל התכוונותו היא לירית ומתבוננת והחיבור בין חוליות מתבסס על דמיון בנימה, במצב הרגשי ובחוויית הקיום ולא על שיתוף תכנים או על משחקים מילוליים. זהו חיבור שנובע מהבנה של תמונת העומק של החוליה הקודמת וזינוק למקום חדש על בסיס מה שאותה הבנה מעוררת בכותב.
רנקו (היקאי-נו-רנגה)

הרנקו הוכר כסוגה ספרותית במאה ה-17, אך למעשה התפתח במקביל, או אף לפני, הרנגה המסורתית. הרנקו בנוי על פי אותה חלוקת הברות כמו הרנגה, וגם הוא נכתב על ידי מספר כותבים. עם זאת, אופיו של הרנקו הוא משחקי וקליל, ותמציתו בתושייה וולגריות. כללי הרנגה הקלאסית כמעט ולא שימשו את הכותבים. כחלק מכך, לא נעשה שימוש בלקסיקון מוגבל של מילים; נהפוך הוא - ביטויים בסינית, מילות יום-יום וסלנג נעשו חלק מהשפה השירית. כמו כן, בכל הקשור לסוגיות של מעמד במושב הרנגה, הרנקו היה פתוח בהרבה מאשר הרנגה הקלאסית, שאחד מתנאי הכניסה אליה היה היכרות מעמיקה עם השירה הסינית והיפנית הקלאסית, והיכרות מעמיקה עם החוקים הרבים של הרנגה, שהיו אפשריים בעיקר, אם לא רק, לבני מעמד גבוה.
הסוג המקובל ביותר של רנקו היה הקאזן, רנגה הבנויה מ-36 חוליות. מלבד חולית הפתיחה השגרתית (שגם היא לא הופיעה תמיד), היו חוליות הרנקו עמוסות במשחקי מילים, חידות וקפיצות אסוציאטיביות בלתי צפויות. הכתיבה של החוליות הייתה נטולת סדר. פעמים נכתבה החוליה השנייה ראשונה, פעמים היה על המשורר להוסיף חוליה בין שתי חוליות ראשונות.
גם משוררי רנגה קלאסית הפרו חלק מהחוקים, או המציאו חוקים חדשים מפעם לפעם. אך משוררי האיקאי היו חופשיים בכל הקשור למבנה הרנגה המסורתי – כפי שניתן לראות באוסף ההאיקאי הראשון שפורסם במאה ה-16: "אוסף הכלאיים של צוקובה". אוסף זה מכיל רק פרגמנטים מתוך שירי שרשרת, אך טווח הנושאים והסגנונות המוצגים בו, הולך הרבה מעבר לגבולות השירה היפנית המסורתית. ערך הוולגריות מוצב כנגד ערך הפואטיות, בין אם תוך שילוב שני הערכים, או באמצעות פרודיה על שירים ידועים.
אחרי עידן המלחמות של ימי הביניים בארכיפלג, הפך ההאיקאי לסוגה ספרותית מוכרת – והפופולרית מכולם, עד העלייה של הפרוזה היפנית, שבעצמה הושפעה עמוקות מההאיקאי. בימים אלה של שלום ושגשוג, החלה ההפצה המסחרית של ספרי האיקאי. האנתולוגיה החדשה הראשונה הופיעה ב-1633, ובחמישים השנים שאחר כך פורסמו קרוב ל-300 ספרים של האיקאי. במהרה, משוררי האיקאי צצו בכל יפן, ובעיקר בערים הגדולות, והייצור של הרנקו הפך לסוג של תעשייה: עם הזמן היה מי שמילא תפקיד של שופט-מבקר שנותן הערכה אסתטית של השירים במהלך מושב הרנגה. על פי רוב היה זה משורר מפורסם, שהשתתף באירועי הרנגה כשופט תמורת תשלום. משוררים רבים הרוויחו כך את לחמם.
מבנה הרנקו

הרנקו היפני מורכב משני סוגים של חוליות: האחת בת שלוש שורות עם תבנית הברות של 5-7-5 (כלומר חמש הברות בשורה הראשונה, שבע בשנייה וחמש בשלישית) והשנייה בת שתי שורות בתבנית הברות של 7-7. החוליה הפותחת (ה-Hokku) היא מן הסוג הראשון, החוליה השנייה (ה-Waki) היא מן הסוג השני, השלישית שוב מן הסוג הראשון וכן הלאה. מאפיינים בסיסיים אלה תואמים גם למבנה של הרנגה הקלאסית.
הרנקו הנפוץ ביותר מאז ימי באשו הוא ה-Kasen, המורכב משלושים ושש חוליות. שש החוליות הראשונות הן פתיחה, 24 החוליות הבאות הן גוף הרנגה ושש האחרונות הן הסיום. דימוי החוזר על עצמו לעיתים קרובות בכתיבה אודות מבנה הרנגה, הוא של מסיבת קוקטייל או ארוחת ערב חגיגית. שש החוליות הראשונות של הרנגה מקבילות לשלב ההתכנסות וההכרות הראשונית בין המוזמנים. הנימה שלהן היא, לפיכך, מתונה יותר והקשרים בין החוליות נועזים פחות וברורים יותר. כמו כן החוליה הראשונה מוקדשת בדרך כלל למארגן המושב, מביעה הכרת תודה - ולו מרומזת - על מאמציו, ומציינת בדרך כלשהי את הזמן או המקום של ההתרחשות. החוליה השנייה נכתבת על ידי המארגן עצמו ועיקרה הצטנעות נוכח המחמאות והתודות שהופנו אליו בחוליה הראשונה.
חלקה השני של הרנגה מקביל לשלב הארוחה עצמה. הכל כבר מיודעים זה לזה, חשים מאוד בנוח ועם היין והאוכל עולה גם מידת הפתיחות והשיחה זורמת בחופשיות מנושא לנושא. חלק זה הוא עיקר נפחה של הרנגה ובו יש מקום לכל אחד מן המשתתפים להפגין את ייחודו. הקישורים בין החוליות אסוציאטיביים יותר והנופים והנושאים מתחלפים תדיר.
שש החוליות האחרונות של הרנגה מקבילות לשלב בו הכל מחפשים את מעיליהם וממהרים לומר משפטים אחרונים במבוא בדרך החוצה. קצוות אחרונים נסגרים והכרת תודה על האירוע המענג ממלאת את הלב. הקצב של חלק זה יהיה לפיכך בדרך כלל בהול ומהיר יותר והחיבורים בין החוליות פראיים יותר. החוליה האחרונה (Ageku) יכולה לשוב ולהתייחס בנימה של סיכום לחוליה הראשונה של הרנגה.
מאפיינים תרבותיים

מושב הרנגה נקרא Ba, וקבוצת המשתתפים במפגש, שמנתה 3-14 חברים, נקראה Renshu. רנשו אידיאלי הורכב מאנשים עם איכויות כתיבה דומות המיודדים זה עם זה. אחד מהמשתתפים תפקד ככתבן ואחד כמנחה המפגש. בדרך כלל היה המנחה מאסטר לרנגה או המשורר המנוסה ביותר ברנשו, אך חלק ניכר מהמפגשים התקיימו כלל ללא הנחיה. הכתבן היה בדרך כלל משורר מתחיל, שגילה בקיאות רבה בחוקי הרנגה. ברוב הפעמים, מדובר היה באדם צעיר שמתאמן להפוך למאסטר.
התודעה הקבוצתית של הז'אנר היא אחת ממעלותיו הבולטות, ואותה פעל להפיץ יוג'י יושימוטו (משורר יפני ומאסטר רנגה, 1320-1388) באמצעות הנחייתו: "עליך לפעול כדי לשמר את רוח הקהילתיות". מורי הרנגה טרחו לבסס ולהפיץ את רעיון הסולידריות הקבוצתית, תוך דיכוי מסוים של האינדיבידואליות. ברנגה נדרשה הבנה של הפסוק השירי הקודם, לפני הניסיון ליצור לו תגובה. מאמץ זה תרם להידוק הקשר בין חברי הקבוצה. גישה זו הייתה חשובה במיוחד בעיתות מחלוקת, ורנגה מסורתית הגיעה לשיא פריחתה בעת שהמדינה הייתה במלחמה. הנזיר ומאסטר הרנגה סוֹגי תיאר את הלכידות במילים: "חברים ברנגה קרבים זה לזה כמו בני דודים". הדגש על הרמוניה קבוצתית היה המניע לדרישתם של חלק ממאסטרי הרנגה להימנע מאזכור של מקומות רחוקים ומילים בסינית. העיקרון היה שמה שלא ניתן להבנה בשמיעה - אינו ראוי לקישור, והקישורים הם שאיחדו יחדיו את החברים הנפרדים שהתכנסו.
משוררי רנגה רבים היו משכילים, ובוודאי הביאו למפגש הרנגה עצמיוּת שמושפעת מטקסטים כתובים. לפיכך את המפגש בעל-פה של יצירת רנגה ניתן לתאר באופן מדויק יותר כ"חצי בעל-פה". עם עליית ז'אנר הרנגה, השירה עברה מפעילות אישית כתובה לפעילות קבוצתית בעל-פה. במושב רנגה התנדנד כל משורר בין דמיון אישי שמושפע מכתיבה לבין יצירה קבוצתית בעל-פה. המימד הקהילתי של היצירה היה אולי המאפיין הייחודי ביותר של אמנות הרנגה. יוצרי השירה במפגש הרנגה היו גם הנמענים שלה. המשוררים במפגש רנגה היו קרובים בהווייתם ל"קורא אידיאלי", משום שיצרו באותו מקום, באותו זמן ולפי אותם כללים. מקובל שכלל הקוראים יוצרים במידה מסוימת את המשמעות של הטקסט הנקרא; במפגש הרנגה זה היה בדיוק כך, משום שקריאתו של כל משורר את חוליות השירה הקודמות השפיעה ישירות על תרומתו הוא. כל חוליה הייתה בו-זמנית פרשנות של החוליה הקודמת, ובסיס לפרשנות שתינתן בחוליה הבאה. הסובייקט הפך לאובייקט, וכל פענוח הפך להצפנה חדשה שאותה יש לפענח בתורה.
מונחים

hokku – החוליה הראשונה ברנגה. כוללת בדרך כלל התייחסות לעונה או למקום בו מתרחשת הרנגה וכן ברכה למארגן/מארח.
waki – החוליה השנייה. נכתבת על ידי המארגן. מצטנעת ביחס לדבר השבח שהושמע בחוליה הראשונה.
ageku – החוליה האחרונה של המושב. נימתה סיכומית עם פנים לעתיד. לעיתים מתייחסת לחוליה הראשונה.
wakiokori – פתיחת מושב רנגה על ידי שימוש ב-hokku של משורר ידוע.
renju – חברי מושב הרנגה.
ichiza – מילולית, ”מושב אחד“. הסיטואציה של ההתכנסות יחד לשם כתיבת רנגה.
bunnin – רנגה הנכתבת באמצעות סוג כלשהו של התקשרות מרחוק (מכתבים, טלפון, פקס, דואר אלקטרוני וכד‘).