stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחידת הפרטיזנים של בלסקי
היסטוריה > ארגון

הפרטיזנים חיו במחפורות ובמבנים ארעיים ביער (זימלנקה). בנוסף נבנו בנייני ציבור: מטבח, טחנה, מאפייה, בית מרחץ, מרפאה ומחנה הסגר לחולים במחלות מידבקות כטיפוס. עדרי פרות סיפקו חלב.
מתחם בתי המלאכה סיפק ללוחמים את התשתית הלוגיסטית, שסייעה מאוחר יותר גם לפרטיזנים הסובייטים באזור. אלו כללו חייטים, סנדלרים, אמני עור ומתכת, נגרים, יצרני כובעים, ספרים ואף שענים שסיפקו את תוצרתם לקבוצה ככלל, וללוחמים בפרט, כל אחד לפי יכולתו. המחנה כלל בית כנסת, בית ספר, בית משפט ואף כלא. (על פי ריאיון עם האח הקטן אהרון לא היה כלא במחנה מכיוון שלא היה בו צורך. זמן טבת תשע"ד). עם זאת, דווח גם על חוסר שוויון ששרר בין הפרטיזנים ובין התושבים העניים, וכן על מקרי אלימות (בהם רצח ואונס) שהתרחשו במחנה.
היסטוריה > פעילות

יחידת הפרטיזנים של בלסקי פעלה נגד הנאצים ותומכיהם – מתנדבים ביילורוסים, וכן נגד תושבים מקומיים שרצחו יהודים או בגדו בהם. בנוסף לכך עסקה היחידה גם במשימות חבלה. הממשל הנאצי הציע פרס של 100,000 מארק עבור ראשו של טוביה בלסקי, וב-1943 ניהל מבצע טיהור גדול נגד הפרטיזנים באזור זה. חלק מהקבוצות נפגעו קשות, אך קבוצת בלסקי נסגה לאזור מרוחק יותר ביער והמשיכה להגן על חבריה הלא-לוחמים.
במסגרת המאמץ לכלכל את כל המחנה פשטו לוחמי הקבוצה על כפרי הסביבה והחרימו מוצרי מזון. התנגדות מצד האיכרים יכלה לגרום לאלימות כלפיהם ואף לרציחתם. כך נוצרה עוינות כלפי קבוצת בלסקי, הגם שחלק מהאיכרים בחרו לסייע לה.
הפרטיזנים בחבורת בלסקי היו קשורים לפרטיזנים הסובייטים שפעלו באזור יער נליבוקי תחת גנרל פלטון. מספר ניסיונות של הפיקוד הסובייטי לספח את הקבוצה נדחו, והקבוצה שמרה על מבנה המקורי ונותרה תחת הנהגתו של טוביה. כך יכול היה להמשיך להגן על האוכלוסייה היהודית ולקיים, בד בבד, פעילות קרבית. עצמאות זו הובילה לבעיות בהמשך.
הקבוצה חולקה לשתי יחידות, "אורדז'וניקידזה" – שהונהגה על ידי זוס והצטרפה לפעילות הלוחמה של הפרטיזנים הסובייטים, ו"קאלינין" – שהונהגה על ידי טוביה. לפי מסמכיהם הרגו היחידות 381 חיילי אויב, חלקם בפעולות משותפות עם הפרטיזנים הסובייטים. 49 מחברי הקבוצה נהרגו בלחימה.
היסטוריה > פירוק

בקיץ 1944, כשמתקפת הנגד הסובייטית הגיעה לבלארוס, יצאה מהיערות יחידת "קאלינין" שמנתה כ-1,200 איש ונעה לעבר נובוגרודק. על אף שיתוף הפעולה המוקדם עם הסובייטים, הנ.ק.ו.ד. החל לחקור את האחים בדבר שמועות על מעשי ביזה בהם היו מעורבים כביכול ועל כישלונם "ליישם עקרונות סוציאליסטים במחנה". עשהאל גויס לצבא האדום ונהרג בקרב בקניגסברג (היום: קלינינגרד) ב-1945. שאר האחים ברחו מערבה. יהודה, אחיינו של טוביה, נתבע על ידי הנ.ק.ו.ד. על היותו קצין בצבא הפולני לפני המלחמה אך בסיועו של טוביה הצליח להימלט להונגריה ובהמשך לישראל.
היסטוריה > לאחר המלחמה

עם סיום המלחמה חזרו האחים טוביה וזוס לפולין ובשנת 1945, לאחר שנרדפו על ידי השלטונות הסובייטים, עלו לארץ ישראל ולחמו ביחד במלחמת העצמאות. ב-1956 היגרו טוביה וזוס לארצות הברית שם פתחו עסק הובלות קטן.
טוביה נפטר בשנת 1987, כשהיה בן 81 בניו יורק. הותיר אחריו את אשתו לילקה ושלושה ילדים, שני בנים ובת ותשעה נכדים.
זוס נפטר בשנת 1995 ממחלת לב, כשהיה בן 83 בברוקלין, ניו יורק. השאיר אחריו שלושה בנים, דוד, צבי ויעקב ביילסקי, שנולדו לו ולאשתו השנייה, סוניה.
האח האחרון לבית ביילסקי שנותר בחיים, אהרון, עלה אף הוא לארץ לאחר המלחמה ולחם במלחמת העצמאות, וכמו אחיו הבוגרים היגר אף הוא לארצות הברית ב-1951, שם שינה את שמו לארון בל. הוא מתגורר בפאלם ביץ' שבפלורידה.
האשמות בפולין

בפולין, העיתונות הלאומנית האשימה את יחידת בלסקי במעורבות בטבח נאליבוקי בו נהרגו 128 איש, בעיקר גברים חברי יחידת הגנה עצמית ששיתפה פעולה עם הנאצים, על ידי פרטיזנים סובייטים. טבח נאליבוקי מוזכר בעיתונות הלאומנית בפולין כאשר האחריות הפולנית לשואה עולה על סדר היום. המוסד לזיכרון הלאומי הפולני חקר בנושא החל משנות ה-2000 המוקדמות, וקבע שיחידת בלסקי הגיעה ליער רק לאחר הטבח, לכן אין לה חלק בו.
הספרים והסרטים

שני ספרים באנגלית התמקדו בסיפורם של הביילסקים: "משפחת אנשי היער" (1993) של נחמה טק, ו"האחים ביילסקי" (2004) של פיטר דאפיוכן ספר אחד בעברית "מנדי ילד יהודי ביער" של שרה ליאון. הקבוצה הוזכרה גם במספר רב של ספרים אודות תקופה זו בהיסטוריה. "נקמה: סיפורם האמיתי של האחים ביילסקי" יצא לאור בפולין ב-2009 וחובר על ידי שני כתבים מה"גאזטה ויבורצה" עסק בעיקר בהקשר הפוליטי וההיסטורי בו פעלו הפרטיזנים ובמיוחד במאבק בין קבוצות ההתנגדות הפולניות והסובייטיות באזור קרשי.
ב-2006, שידר ערוץ ההיסטוריה סרט דוקומנטרי בשם "האחים ביילסקי: ירושלים ביערות" שנכתב ובוים על ידי דין וורד.
סדרת ה-BBC "הישרדות קיצונית" כללה פרק על האחים.
סרט הקולנוע "התנגדות" יצא לאקרנים ב-2008.
בשנת 2005 יצא לאור ספר תולדותיו של החסיד הרב וילימובסקי (ספר הפרטיזן) המספר את בריחתו מגטו לידא והצטרפותו ליחידת הפרטיזנים בראשות המפקד טוביה ביילסקי. יחידת ביילסקי,ספר הפרטיזן
לקריאה נוספת

טוביה וזוסיה בלסקי, יהודי-יער, תל אביב: עם עובד, תש"ו.
משה ביירך, המבול והקשת, תל אביב: 2002
פיטר דאפי, האחים בילסקי, כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2006.
נחמה טק, משפחת אנשי היער, ירושלים: יד ושם, תשנ"ז
ליזה אטינגר (סלונימציק), מגטו לידה-לפארטיזאנים של בילסקי, בתוך ילקוט מורשת חוברת ל"ז, סיון תשמ"ד יוני 1984, עמ' 33–63
שניאור זלמן ברגר, הפרטיזן
חיה ביילסקי, הרוח החיה: פרטיזנית בגדוד האחים ביילסקי. ירושלים: יד ושם, 2012.
Peter Duffy, The Bielski Brothers. New York: HarperCollins, 2003
Nechama Tec, Defiance: The Bielski Partisans. New York: Oxford University Press, 1993
הערות שוליים

↑  Kwiatkowska, Hanna Maria. Conflict of images. Conflict of memories. Jewish themes in the polish right-wing nationalistic press in the light of articles from nasz dziennik 1998-2007. Diss. University of London, 2008, pages 150-151
↑  אסף טל, משפחת אנשי היער - ביקורת ספרים, באתר יד ושם
↑  "The Bielski Brothers: The True Story of Three Men Who Defied the Nazis, Saved 1,200 Jews and Built a Village in the Forest" - סקירה על הספר באנגלית ובעברית
אקטאע

האקטאע (בערבית: اقطاع) הוא מונח בהיסטוריה של העולם המוסלמי המציין צורה של מס חקלאי שהיווה את אחת הדרכים העיקריות שנקטו השלטונות המוסלמיים במהלך ימי הביניים כדי לממן את אחזקת הצבאות שלהם.
שיטות התשלום לחיילים לפני האקטאע

בתקופה הראשונה של התפשטות האסלאם יכלו השלטונות המוסלמיים לשלם לחייליהם מהשלל הרב שנצבר במהלך הכיבושים הגדולים. אחרי התבססות הח'ליפות, שולם הכסף לצבא מתוך המיסים השונים שנגבו מהאוכלוסייה הלא מוסלמית, ובעיקר הג'יזיה והח'ראג'. שקיעת השלטון המרכזי במהלך בית עבאס אילצה את מנהל הח'ליפות לנסות ולמצוא שיטות חליפיות להחזקת הצבא. בתחילה ניסו שלטונות הח'ליפות להעניק שטחי אדמה לבעלות חלקית של לוחמים בתמורה למעשר ולמיסי המקרקעין החלים על מוסלמים. שיטה זו לא הוכיחה את עצמה ושלטון הח'ליפות נאלץ לחפש שיטות אחרות.
האקטאע המוקדם

השליטים המוסלמים שינו את שיטת הענקת הקרקעות כך שהלוחמים קיבלו רק את הזכויות הממוניות על שטח מסוים, כשהבעלות החוקית על השטח נותרת בידי הבעלים הקודמים שלו. מקבל האקטאע המוקדם (אקטאע תמליכ – אקטאע של הקצבה) היה צריך לגבות את הח'ראג' מהתושבים הלא מוסלמים בשטח ולהעביר לשלטונות מעשר מהשווי של השטח. גם האקטאע המוקדם לא הוכיח את עצמו, משום שהחיילים שקיבלו את האקטאע, נטו שלא להעביר את המיסים שגבו לידי השלטונות.
הרפורמה של הבויהים בשיטת האקטאע

הבויהים שינו את השיטה כך שמתן האקטאע לא חייב את המקבל בשום מחויבות פיננסית (אקטאע אסתע'לאל – אקטאע של הנאת שימוש).
לקריאה נוספת

כאהן, קלוד, האסלאם, מלידתו עד תחילת האימפריה העות'מאנית (המאה השביעית עד סוף המאה החמש-עשרה), תל אביב: דביר, תשנ"ה / 1995.
Cahen, Claude, "Iḳṭā'," Encyclopaedia of Islam, Vol. 3, pp. 1088-1091.
Cahen, Claude, “L’évolution de l’iqṭāʿ du IXe au XIIIe siežcle,” Annales, économies-sociétés-civilisation Vol. 8, (1953), pp. 25-52.
Duri, A. A., “The Origins of the Iqṭāʿ in Islam,” al-Abḥāṯ Vol. 22 (1969), pp. 3-22.
שכונת מחלול

| --- | --- |

רצועת חוף תל אביב 1937: המתחם המרובע בשמאל התמונה (לכיוון צפון) הוא בית החרושת לעיבוד עורות של האחים לבקוביץ, שהסליק בקרבו את מכון א' (לייצור נשק) של ההגנה. מעל למתחם ניתן להבחין ברחוב עם ישראל חי, המקשר בין רחוב הירקון לרחוב ארנון ובפינתו 'הבית הכחול' מתוך 'ידידי מרחוב ארנון'. מימין ל'לבקוביץ' מסומן בחץ אדום, בית החרושת לאריגת משי, 'דלפינר-יוחננוף'. בימין התמונה, על הרכס, הבית האדום, לשמאלו בית אגודת יורדי ים זבולון (המבנה המלבני הלבן), ועל החוף נושק לקו המים מועדון ה'טיר' לקליעה למטרה
 מידע
 עיר:  תל אביב-יפו 
 קואורדינטות:  32°05′08″N 34°46′10″E﻿ / ﻿32.08555556°N 34.76944444°E﻿ / 32.08555556; 34.76944444
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) שכונת מחלול(למפת תל אביב רגילה) שכונת מחלול(למפת גוש דן רגילה) שכונת מחלול(למפת גוש דן מוגדלת) שכונת מחלול  he שכונת מחלולhe שכונת מחלולמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שרידים בבית הקברות המוסלמי הישן
צריף בשכונת מחלול, בשנת 1958
גן העצמאות בחלקו הדרומי של מלון הילטון תל אביב. בקדמת התמונה משמאל נראים שרידי בית הקברות המוסלמי הישן
שכונת מַחְלוּל הייתה שכונה שהתקיימה משנות ה-20 ועד תחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 לאורך חוף תל אביב כ-500 מטרים על מצוק הכורכר, במקביל לרצועת חוף הים, ונתחמה מעט דרומה מרחוב גורדון ומעט צפונה משדרות קק"ל (כיום שדרות בן-גוריון). שמה של השכונה הוא מושג בדיני הקרקעות העות'מאניים, על פיו קרקע לא-מעובדת היא "מחלול".
היסטוריה

השכונה נוסדה בראשית ימי המנדט הבריטי, עת הממשלה המנדטורית העבירה את האזור לרשות מועצת העיר תל אביב. מועצת תל אביב השאירה את חוף הים שהיה ברשותה (אדמת מחלול) מרחוב אלנבי ועד נחל הירקון ללא תכנון בנייה, ובכך התאפשרה גישה ישירה לים מכל נקודה במרחב העירוני. החוף היה מקום מגורים ארעי לעולים החדשים אנשי העלייה השלישית וכן לפליטים היהודים שנאלצו לברוח מיפו במהלך פרעות תרפ"א. הם תפסו את רכס הכורכר לפי כוחם, בשיטת ה'חאפ' (יידיש: לחטוף), שהיה לשם נוסף לשכונה. כל אחד יכול היה לקושש "ליפטים" (ארגזים) וקורות עץ שנפלטו מהים ולהקים צריף על צוק הכורכר ללא רישיון וללא תשלום ארנונות למיניהן (לפחות בשנים הראשונות). וזאת להבדיל משכונת צריפים אחרת, שכונת נורדיה, שתושביה שילמו דמי שכירות. אנשי גדוד העבודה – 'קיבוץ יסוד', שרובם השתייכו לפלג "השמאל" בראשותו של מנחם אלקינד– נטו אוהלם בשכונה. מראשית שנות העשרים, הם עבדו בבניית רחוב בן-יהודה, נחלת בנימין, שדרות רוטשילד ובית הספר תל נורדאו, עד שהתפרק גדוד העבודה בשנת 1929. ב-1925 הוקם בשכונה גם צריף של תיאטרון "האהל".
יש הסבורים כי גורם נוסף להקמת צריפי השכונה באתר היה מניעת התפשטותו דרומה של בית הקברות המוסלמי 'עבד אל-נבי' (שכבר בסוף מאה ה-19 נקברו בו מתי הכפר סומייל). בית קברות זה הוקם בשנת 1903, בעת מגפת הכולרה ביפו, במקביל להקמת בית הקברות היהודי ברחוב טרומפלדור.
השכונה, שנחלקה למחלול א' (הדרומית) ולמחלול ב', סבלה מרוחות עזות ומהצפות מדי חורף כתוצאה ממיקום זה, ומאחר שמרבית המבנים היו פחונים וצריפים, היו פורצות שם בחורף גם שריפות רבות. במחלול ב', נתכונן ונוהל בית הכנסת על שם 'יחזקאל' על ידי צבי הירש למברג. לימים נדד בית הכנסת לרחוב ארנון. שני המבנים הבולטים בשכונה היו בית החרושת לאריגת וצביעת משי 'דלפינר-יוחננוף', אשר הקים תעשיין טקסטיל מלודז', פולין, ובית החרושת לעיבוד עורות של האחים לבקוביץ, אשר בחצריו היה הסליק 'מכון א'. מכון זה, היה אחד המכונים הראשונים והמרכזיים של ההגנה לייצור נשק. בשיאה מנתה השכונה כמה מאות צריפים, ומרבית דיירי השכונה היו ממעמד חברתי-כלכלי נמוך.
השיקולים העיקריים שעמדו מאחורי תכנון פרויקט כיכר אתרים על שטח השכונה היו יצירת חניון ונתיב מהיר לאורך רציף הרברט סמואל, וגם מחיקת השכונה, שהייתה מטרד אורבני מיומה הראשון. אך מתחם כיכר אתרים ספג במשך השנים ביקורת רבה על עיצובו, תפקודו בהקשר המקומי ואחזקתו הכושלת. בנוסף נבנו על שטחה של שכונת מחלול שמונה מלונות יוקרה.
בין ילידי ותושבי השכונה: השחקנים גדעון זינגר ויוסי גרבר, הסופר שלמה שבא, הפסל אהרן פריבר, הצייר איקא ישראלי, שופט בית המשפט העליון אורי שהם, ח"כ מיכה רייסר ועו"ד יורם שפטל. לפסל דוד פולוס היה צריף בשכונה שבו נהג להתבודד ולעסוק בתכנון יצירותיו.
אירועים היסטוריים במחלול

16 ביוני 1933 - חיים ארלוזורוב נרצח בסמוך למקום שבו מדרגות היורדות היום מכיכר אתרים.
1 בספטמבר 1939 - אוניית המעפילים "טייגר היל" עלתה על שרטון מול חוף מחלול. (לוח זיכרון לציון האירוע מוצב בחוף למרגלות מלון "קראון פלאזה").
11 ביולי 1948 - חייל, תינוקת ואמה, וילדה בת 13 נהרגו מהפצצת מטוס מצרי על השכונה.
מחלול בתרבות העברית

בספר ידידי מרחוב ארנון של לאה גולדברג מסופר על נערים שהיו מגיעים משכונת מחלול לרחוב השוכן בקרבת מקום לשכונה. דיירי הרחוב היקים לא אהבו כל כך את הצעירים הללו, בלשון המעטה.
בספר כחול מאפר של ק. צטניק מוזכרת "גבעת-מחלול כחזזית מסלידה. חורבות צריפים מטולאי קרשים וזפת משמשות שם בערבוביה בין חביות גדושות-זבל שגבהן כגובה הצריפים".
בסדרת ספרי חסמבה של יגאל מוסינזון בסיס החבורה המערה החשמלית נמצא באזור בית-הקברות המוסלמי שבשכונת מחלול.
בסרט חבורה שכזאת, המבוסס על ספרו של פוצ'ו בשם זה, הוצג גיבור הסרט (המגולם על ידי יוסי בנאי), המתגורר בשכונה. הוא מתגייס לפלמ"ח ויוצא לקיבוץ. צילומי קטע הסרט אשר מראים אותו עוזב את ביתו, נערכו בתחילת שנות השישים בשרידי השכונה. באותן שנים היה קיים עדיין צוק הכורכר והצריפים היו פרוסים מפסגתו ובמורד לכיוון שפת הים.
השכונה מונצחת בכותר השלושה משכונת מחלול, עם עיבודו לעברית של אברהם בר טורא, 1940, על פי ספרו של Matthaeus Peter, ובשילוב איוריה של מירה לובה.
רות שלוס ציירה נוף ושם נתנה לציור בשם: 'שכונת מחלול'.
בסרט רובה חוליות יוצא גיבור הסרט יונתן להסתתר בשכונה, ומתעמת בצריפה של "פלשתינה המשוגעת" עם צלה של השואה. בסצנת הסיום של הסרט עולה יונתן במעלה צוק הכורכר.
השכונה מוזכרת בשיר "יפות יפות" של הגשש החיוור.
המשורר אבות ישורון כתב שיר בשם מחלול שכונתי.
לקריאה נוספת

יהורם (פיצ'י) בן מאיר, 'קול מחלול על החול', פנים, בהוצאת הסתדרות המורים, גיליון 45, חורף 2009.
יגאל סרנה, יונה וולך - ביוגרפיה, הוצאת כתר, ירושלים 2009, עמ' 143-142. שם מתואר על ג'סי נחייסי שהתגורר בצריף בשכונת מחלול, ובחצרו הציג מחזות חובבים.
חיה שורץ, "יד" לשכונת מחלול, גזית: ירחון לאמנות וספרות, ל"ג (ט'-י"ב)-ל"ד (א'-י"ב): 175-176, 1980-1982.
הערות שוליים

↑  כלומר קרקע מסוג "מירי" שנעשה בה שימוש לא-הולם, כגון אי-עיבוד במשך כשלוש שנים, ולכן היא מופקעת מבעליה. ראו: יצחק בן-צבי, אוכלוסי ארץ ישראל, כתבי יצחק בן-צבי: כרך חמישי, תל אביב, הוצאת מצפה, תרצ"ז-1937, עמ' 158-157.
↑  הפרדתה של תל אביב מיפו החלה בשנת 1921 והסתיימה רשמית ב-11 במאי 1923. היא אושרה על ידי השלטונות הבריטיים במטרה לאפשר את פיתוחה העצמאי של תל אביב. אך ההפרדה לא הייתה גמורה. בתל אביב לא נתכוננה בתחילה עירייה כי אם מועצת עיר (Township), שהייתה כפופה בכמה עניינים ליפו. ראו מאמרו של גדעון ביגר התפתחות השטח הבנוי של תל אביב בשנים 1934-1909.
↑  ראו עדותו של המשורר (יורם (פיצ'י) בן מאיר) על משפחת אביו, מאיר למברג, שהתגוררה במחלול בימים ההם.
↑  ראו: דן הורוביץ, תכלת ואבק, כתר הוצאה לאור, ירושלים 1993, עמ' 16: "פרק 'גדוד העבודה' בחייו של אבי (דוד הורוביץ) הסתיים בשיחת לילה מרירה עם אלקינד על חוף ימה של תל אביב, סמוך למגורי פלוגת הגדוד בשכונת הצריפים מחלול".
↑  דיוויד סלע, מתחתונים ועד מעילים: תעשיית הטקסטיל בארץ מתפתחת, באתר ישראל היום, 1 במרץ 2019
↑  [ https://www.vtlv.co.il/building?street_name=%D7%94%D7%99%D7%A8%D7%A7%D7%95%D7%9F&street_number=145 על מקס דלפינר באתר vtlv]
↑  דוד תדהר, בספרו בשירות המולדת, מספר שבית החרושת "דלפינר" אשר עמד שם, היה המקום הראשון שאליו פונה ארלוזורוב לאחר פציעתו.
↑  דף לזכר תקווה קפלן, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
↑  אתר יזכור של משרד הביטחון
↑  ק. צטניק, כחול מאפר, הוצאת עם עובד, תל אביב 1966, עמ' 97
↑  מילות השיר "יפות יפות", באתר שירונט.
↑  מופיע בספר: קפלה קולות, מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, 1977
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524454805171
מאיר שחר

| --- | --- |

 לידה:  1959 (בן 65 בערך) ירושלים 
 ענף מדעי:  סינולוגיה, אמנות לחימה, בודהיזם, ספרות סינית, דת בסין, Indic mythology 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  פרס מיכאל ברונו (2002) 
 www.tau.ac.il/~mshahar
 
מאיר שחר (נולד ב-1959) הוא פרופסור מן המניין בחוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

מאיר שחר נולד בירושלים, הוא בנם של ההיסטוריונית וכלת פרס ישראל שולמית שחר ושל הסופר דוד שחר. הוא סיים תואר ראשון בלימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית, למד סינית בטאיפיי שבטאיוואן, ובשנת 1992 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת הרווארד (Harvard University) בשפות ובתרבויות של מזרח אסיה. בלימודי הדוקטורט שלו התמקד שחר בשני תחומים עיקריים: האחד היסטוריה של הספרות הסינית בהדרכת הסינולוג הדגול פטריק האנאן (Patrick Hanan) והשני היסטוריה של דתות סין. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בהשפעת רומנים מהמאות ה-16–17 על עיצוב עולם האלים הסיני.
שחר לימד כמרצה באוניברסיטה העברית, ומלמד משנת 1995 באוניברסיטת תל אביב. הוא כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת סטנפורד, וכחוקר אורח באוניברסיטת אוקספורד, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, באוניברסיטת בייג'ינג, ובאקדמיה סיניקה (Academia Sinica) בטאיוון. שחר שימש כראש החוג למזרח אסיה (בשנים 2004–2006), ועמד בראש מכון קונפוציוס באוניברסיטת תל אביב בין השנים 2007–2012. בשנים 2013–2014 משמש שחר כעמית מחקר במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית. הוא ארגן ביחד עם ד"ר יעל בן-תור מהאוניברסיטה העברית קבוצת חוקרים בינלאומית העוסקת בחקר הבודהיזם הטנטרי.
בשנת 2002 זכה בפרס מיכאל ברונו מטעם יד הנדיב.
מאיר שחר נשוי לציירת נגה ג'אנג-חואי שחר, בעלת חברה המייצגת אמנים ותכשיטנים ישראלים בסין. הם מתגוררים בתל אביב והורים ללוטאו ולדוד סואה-טאי.
מחקריו

מחקריו של שחר עוסקים בשלושה תחומים עיקריים: האחד הוא קשרי הגומלין שבין הספרות הסינית לדת הסינית, השני הוא ההיסטוריה (וההקשרים הדתיים) של אמנויות הלחימה הסיניות, והשלישי הוא השפעת התרבות ההודית על התרבות הסינית.
מחקריו > יחסי הגומלין שבין דת וספרות בסין > Crazy Ji: Chinese Religion and Popular Literature

זהו ספרו הראשון של מאיר שחר והוא ראה אור בהוצאת אוניברסיטת הרווארד בשנת 1998. בספר זה חוקר שחר את תפקידם של רומנים מהמאות 17-16 בעיצוב עולם האלים הסיני. הרומנים האלה השפיעו על כל השכבות החברתיות בסין המסורתית באשר הם שימשו בסיס לסיפורת שבעל פה ולהצגות תיאטרון, בו צפו גם השכבות החברתיות הנמוכות שלא ידעו קרוא וכתוב. הספר עוסק בדמויות האלים הסיניים, במיוחד אלים שחורגים מהמוסכמות החברתיות. שחר מתווה את ההיסטוריה של אחד האלים הסינים האהובים ביותר הלא הוא ג'י-דיין ("ג'י המשוגע"). העבודה שולבה במחקר שדה אנתרופולוגי בטיוואן.
בעבר נהגו החוקרים לטעון כי עולם האלים הסיני שיקף את הסדר החברתי של סין המסורתית, ואולם שחר הראה במחקריו כי אלים סינים רבים סטו ממוסכמותיה של החברה הסינית המסורתית וכך סיפקו למאמינים פיצוי על הסדר החברתי הקיים (ולעיתים אף שימשו כסמל, וסיפקו השראה בפועל למורדים שונים). בהקשר זה ערך שחר ביחד עם פרופסור רוברט וולר (Robert Weller) מאוניברסיטת בוסטון את הספר:
Unruly Gods: Divinity and Society in China ("אלים פרועים: אלוהות וחברה בסין"), שראה אור ב-1996 בהוצאת אוניברסיטת הוואי.
מחקריו > יחסי הגומלין שבין דת וספרות בסין > הדת הסינית

ספרו העברי של שחר "הדת הסינית" (האוניברסיטה המשודרת, 1998) מציג לקורא העברי את ההיסטוריה של דתות סין, והוא יונק מספריו שראו אור בשפה האנגלית.
מחקריו > יחסי הגומלין שבין דת וספרות בסין > וו צ'נג-אן, קוף ודלעת הקסמים: אגדה סינית בציורים

ספר זה הוא תרגום של מספר פרקים מתוך יצירת המופת הסינית "המסע למערב", שנכתבה במאה השש-עשרה. התרגום הוא מעשה ידיו של שחר, בעוד שרעייתו נגה ג'אנג-חואי איירה את הספר בציורים המשלבים את אומנות הדיו הסינית המסורתית עם טכניקות ציור מודרניות מערביות. הספר ראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 2008.
מחקריו > השפעת התרבות ההודית על סין

שחר חוקר את ההשפעה של התרבות ההודית על סין המסורתית מחד והאופן שבו תפשו הסינים את הודו מאידך. הוא עוסק בעיקר בהשפעה של הבודהיזם הטנטרי (הבודהיזם האזוטרי) על סין, השפעה שהמחקר מיעט לעסוק בה. אחד מביטויה הם אלים הודיים שאומצו על ידי הבודהיזם הטנטרי, הועברו על ידו לסין, וזכו בה להצלחה רבה. שחר הראה שרבים הם האלים ההודים מהווים – בזכות הבודהיזם הטנטרי – מושא לפולחן בסין.
ביחד עם ג'ון קישניק מאוניברסיטת סטנפורד, ערך שחר ספר העוסק בהשפעת התרבות ההודית על סין, כמו גם האופנים השונים בהם דמיינו הסינים את הודו. הספר ראה אור בהוצאת אוניברסיטת פנסילבניה.
מחקריו > השפעת התרבות ההודית על סין > האל האדיפלי נֶה-גַ'ה ומקורותיו ההודיים

שחר חזר בשנים האחרונות לחקר ההיסטוריה של האלים הסינים, והוא עוסק כעת בעיקר בחקר ההיסטוריה של האל האדיפלי הסיני נֶה-גַ'ה (Nezha), ספרו בנושא (Oedipal God: The Chinese Nezha and his Indian Origins) עתיד לראות אור בהוצאת אוניברסיטת הוואי. לפי המיתוס ניסה האל נה-ג'ה לרצוח את אביו. ההיסטוריה של נה-ג'ה חושפת אם כן מתחים בתוך המשפחה הסינית אשר ערכי כיבוד האבות הקונפוציאני ניסו לטשטש. האל נה-ג'ה עשוי להוכיח כי התאוריה הפרוידיאנית של תסביך אדיפוס ישימה לתרבות הסינית. ספרו של שחר בוחן גם את מקורותיו ההודיים של אל סיני זה. האל נה-ג'ה היה בתחילה דמות במיתולוגיה ההודית ששמה נַלַקוּבַּרַה.
מחקריו > מחקרו העכשווי

שחר חוקר כיום את החשיבות שהייתה לסוסים, לפרדות, ולחמורים בתחבורה, בחקלאות, ובצבא הסיני (בפרט בצפון סין). חשיבות זו היא הרקע האקולוגי לפולחן שהיה נפוץ בסין הקיסרית של האל הפטרון של בעלי החיים הסוסיים – אל שקרוי היה "מלך הסוסים". העבודה משולבת במחקר שדה אנתרופולוגי בצפון סין.
ספריו > עברית

הדת הסינית, אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב, תשנ"ח 1998.
קוו צ'נג-אן (המאה השש-עשרה), קוף ודלעת הקסמים: אגדה סינית בציורים, ציירה: נגה ג'אנג שחר, תרגם מסינית ועיבד מאיר שחר, עם עובד, 2008.
שאולין - היסטוריה, דת ואמנויות הלחימה הסיניות, תרגם דורון מגן, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2022.
ספריו > אנגלית

Chinese and Tibetan Esoteric Buddhism. Co-edited with Yael Bentor. Leiden: Brill, 2017.
India in the Chinese Imagination: Myth, Religion, and Thought. Co-edited with John Kieschnick. Philadelphia: The University of Pennsylvania Press, 2013.
Oedipal God: The Chinese Nezha and his Indian Origins. Honolulu: University of Hawai'i Press, 2008.
The Shaolin Monastery: History, Religion and the Chinese Martial Arts, The University of Hawai'i Press, 2008.
- Portuguese translation: O Mosteiro de Shaolin: Historia, Religiao e as Artes Marciais Chinesas. Translated by Rodrigo Wolff Apolloni and Rodrigo Borges de Faveri. Sao Paulo: Editora Perspectiva, 2011. 

- Polish translation: Klasztor Shaolin: Historia, religia i chinskie sztuki walki. Translated by Justyn Hunia. Krakow: Wydawnictwo Uniwersytetu Jagiellonskiego, 2011. 

- Italian translation: Il Monastero di Shaolin: Storia, religione e arti marziali cinesi. Translated by B. Mottura. Roma: Astrolabio Ubaldini, 2011. 

- Chinese translation: Shaolin si: Lishi, zongjiao, yu wushu. Translated by Zhao Dianhong. Beijing: Zongjiao wenhua chubanshe, 2016.
Crazy Ji: Chinese Religion and Popular Literature, Harvard University Asia Center, 1998
Unruly Gods: Divinity and Society in China. Co-edited with Robert Weller. Honolulu: University of Hawai'i Press, 1996
.
מאמרים נבחרים

"Chinese Religions and Violence." In the Oxford Handbook of Religion and Violence. Edited by Michael Jerryson, Mark Juergensmeyer, and Margo Kitts. Oxford: Oxford University Press, 2013.
"Indian Mythology and the Chinese Imagination: Nezha, Nalakubara, and Krsna." In John Kieschnick and Meir Shahar, editors, India in the Chinese Imagination: Myth, Religion, and Thought. Philadelphia: The University of Pennsylvania Press, 2013.
"Religion in the Story of the Stone." In Approaches to Teaching The Story of the Stone (Dream of the Red Chamber). Edited by Andrew Schonebaum and Tina Lu. New York: Modern Language association of America, 2012.
"Diamond Body: The Origins of Invulnerability in the Chinese Martial Arts." In Perfect Bodies: Sports Medicine and Immortality. Edited by Vivienne Lo. London: British Museum, 2012.
"Vernacular Fiction and the transmission of the Chinese Pantheon." In Meir Shahar and Robert Weller, eds., Unruly Gods: Divinity and Society in China. Honolulu: Hawaii University Press. Reprinted in Critical Readings on Religions of China. Edited by Vincent Goossaert. Leiden: Brill, 2012.
"Ming-Period Evidence of Shaolin Martial Practice." Harvard Journal of Asiatic Studies 61.2 (December 2001):359-413.
"Epigraphy, Buddhist Historiography, and Fighting Monks: The Case of the Shaolin Monastery," Asia Major 13.2 (2000): 15-36.
"The Lingyin si Monkey Disciples and the Origins of Sun Wukong." Harvard Journal of Asiatic Studies 52.1 (June 1992): 193-224
.
ביקורות נבחרות על ספריו

-
:
Henning, Stanley E. “China Review International.” China Review International, vol. 15, no. 3, 2008, pp. 423–430. JSTOR, www.jstor.org/stable/23733226.
Chau, Adam Yuet. “The China Journal.” The China Journal, no. 62, 2009, pp. 151–153. JSTOR, www.jstor.org/stable/20648128.
-Oedipal God: The Chinese Nezha and his Indian Origins.:
Bryson, Megan. “Oedipal God: The Chinese Nezha and His Indian Origins.” Journal of Chinese Religions 44.2 (2016): 204–206. Web.
-Crazy Ji: Chinese Religion and Popular Literature:
Wang, Richard. “History of Religions.” History of Religions, vol. 41, no. 3, 2002, pp. 294–297. JSTOR, www.jstor.org/stable/3176537.
Kardos, Michael A. “Asian Folklore Studies.” Asian Folklore Studies, vol. 60, no. 2, 2001, pp. 366–368. JSTOR, www.jstor.org/stable/1179071.Copy