שירים לאילאיל
מחזור השירים

במחזור "שירים לאילאיל" (חלק מפואמה) 11 שירים. בפתיח למחזור השירים נכתב כך:
וַיְהִי מִקֵּץ הַיָּמִים וְיִוָּאֵשׁ מֵה'

וְלֹא הֶאֱמִין בָּאֱלִיל, –

וִיבָרְכוּהוּ הַשָּׁמַיִם,

וְיִפְגַּע בְּאִילְאִיל

וַיָּשַׂר אֶת שִׁירָיו לְאִילְאִיל.
השיר הראשון נכתב בתל אביב ב-1925. השיר מתאר את מקור השם אילאיל. שם אינטימי לאישה אהובה, שם, שרק האוהבים משתמשים בו, שם שמעולם לא ניתן לשום אישה, שם טהור וחולף כמו האהבה החד פעמית והחיים. השיר מסתיים במילים הצופות, שהשם הזה גם לא יינתן לשום אישה. גם הוא חד פעמי כמו האהובה שלמענה יצר אותו .
השיר השני נכתב בסוינמינדה ומתאר ברמז את הסיטואציה בה כתב טשרניחובסקי את שמה של אהובתו על חוף הים ,את געגועיו ואת מושא שיריו:
אֲנִי אֶתֵּן לָהּ שִׁירַי, שִׁירִים שֶׁל יָם

(וּשְׁמָהּ לֹא יִזָּכֵר וְלֹא יִהְיֶה שְׁמָהּ בָּם):

שִׁיר לַגַּל, שִׁיר לַחוֹל, שִׁיר לַשַּׁחַף הָרָן,

לַעֲנָנָה פוֹשֶׁטֶת, וְאֵין פּוֹתֵר לְאָן.

וְאוּלָם הַשִּׁירִים הַקְּטַנִּים אַךְ לָהּ!

בִּרְעֹד נִימֵי לִבִּי אֵלֶיהָ יִכְלֶה,

בְּטִלְטוּל בַּדֶּרֶךְ מִיָּם וְעַד יָם,

מִשִּׁלְגֵי הַצָּפוֹן וְעַד חוֹל-נֶגֶב חָם.

כִּי אֵלֶּה עֵינֶיהָ שְׁנֵי יַמִּים יְרֻקִּים,

בָּהֶם חַיַּי תְּלוּיִים וְהֶגְיוֹנַי חֲבוּקִים.
השיר השלישי נכתב בסוינמינדה בשנת 1925 ומתאר סערה, כעס ובדידות, תוך אזכור מיתולוגיות קדומות של חיות בראשית, בתיאורי סערה וקצף של הים לעומת הישימון. המטאפורות המתוארות מתוך סערת נפש מבוטאות באמצעות תיאורי הטבע: הים הסוער והישימון.
השיר הרביעי נכתב בסוינמינדה בשנת 1925, ומתאר את גלי הים כשיער שיבה, מטונימיה, רמז לפער הגילאים בין טשרניחובסקי לאהובתו הצעירה ואת השתעבדותו ותשוקתו הארוטית ליבשה, לאהובה, ואולי גם רמז לשני הגברים בחייה:
.........וְהַבָּאִים

עַד קְצֵה הַיַּבֶּשֶׁת יָלֹקּוּ

אֶת שְׂפָתָהּ – עֲבָדִים נִרְצָעִים.
השיר החמישי נכתב גם הוא בסוינמינדה בשנת 1925. השיר מתאר געגועים, אושר ותשוקה לאהובה. על החוף הרחוק עומדות אלות עטויות עדיים ומעבר להן מתחוללת גם ביבשה וגם בים סופה, סערה של גלי חולות, חשכה וים סוער, מעין רעידת אדמה. אבל בהמשך שואל האוהב המשתוקק כשהוא מתאר את אושרו:
מַה לִּי סוּפָה? מַה לִּי שָׁמַי

בְּשִׁכְרוֹן אָשְׁרִי, שִׁכְרוֹן דָּמַי?

שִׁמְעִי, אָשְׁרִי, חֲלוֹם-זְהָבִי:

סוּפוֹת כּוֹכְבִיּוֹת... בִּלְבָבִי!

סוּפוֹת כּוֹכְבִיּוֹת...שָׁמָעַתְּ?

וְשִׁירַת יֵשֵׁךְ פִּרְפּוּר – רָעַד...
השיר השישי, שנכתב באותו מקום ובאותה שנה, מתאר אווירה שונה, של קור, חרדה, חוסר יציבות, תלונה ועצב. שינויים במצב הרוח של האוהב.
השיר השביעי, שנכתב בתל אביב ב-1925, מתאר את הפגישות בין האוהבים כבלתי נמנעות, פרי גורל, את האושר הבלתי צפוי, מידו של הנותן חיים וכאהבה חבויה בסוד העולם.
השיר השמיני נכתב בברלין ב-1925, ומתאר את הארוטיקה ואת היותה של האהובה המוזה ליצירת שיריו.
השיר התשיעי נכתב בתל אביב ב-1925, ובו מצהיר הדובר, כי איננו אוהב יותר את אהובתו - אהבתו תמה אבל:
אַךְ לִבִּי הוּא שׁוּב דּוֹפֵק

בְּשִׁגְעונוֹת דּוֹר וָדוֹר

עִם שִׁגְיוֹן צִפּוֹר שָׁרָה,

עִם טֵרוּף עִשְׂבֵי-מוֹר...
השיר העשירי שנכתב בגרמניה, בפיכטנגרונד 1925, הוא השיר המפורסם במחזור השירים: "את אינך יודעת". השיר מתאר את יופייה של האהובה, המוטיבים של ים וחול שבים ומופיעים גם בו. האישה חידתית, רבת פנים, מושכת ויפהפייה:
אַתְּ תְּפוּסָה וְלֹא תְּפוּסָה,

בַּיָּד וְלֹא בַיָּד,

נִכְבָּשָׁה וְחָפְשִׁיָּה...
השיר האחד עשר, האחרון, תוהה האם האהבה הזאת היא מקסם שווא, או אמת לאמיתה. אהבה סוערת, שנעה בין ההר לים, אהבה של אישה שכולה נתונה באהבתה לגבר. השיר מסתיים ביסוד של אלימות שנובעת מפרץ תשוקה ואהבה גדולה:
אֶת מֵאֲכָלְתְּךָ תְּקַע בָּהּ

אוֹ

בָּךְ!