stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריקי היקמן
קריירה במועדוני כדורסל

למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית-גרינסבורו והיה חלק מסגל נבחרת הכדורסל. בשנתו האחרונה בקולג' העמיד ממוצעים של 14.3 נקודות, 3.4 ריב', ו-2.4 אסיסטים למשחק. לאחר סיום הקולג' התקשה היקמן להשיג חוזה באחת הליגות הבכירות באירופה, וכך מצא עצמו נודד בין 2007 ל-2009 בין הליגה הרומנית לליגה הגרמנית השנייה.
בעונת 2009-10 חתם בליגה הפינית והשיג ממוצעים של 23.7 נקודות 5.4 ריב', ו-3.8 אסיסטים למשחק במדי נמיקה להאטי. עבר לקבוצת קזאלה מהליגה השנייה באיטליה בעונת 2010-11. סיים את העונה כ-MVP של הליגה השנייה עם ממוצעים של 17.5 נקודות וארבעה אסיסטים למשחק וסייע להעלות את קבוצתו לליגה הבכירה, כל זאת תחת מי שהגדיר כ-"מנטור" שלו – המאמן מרקו קרספי.
בעונת 2011-2012 עבר היקמן לסקאבוליני פזארו, הוא הוביל את הקבוצה לחצי גמר הפלייאוף מול מילאנו, לה נכנעה 3-1. היקמן סיים את העונה עם ממוצעים של 16.1 נקודות (חמישי בליגה) ו-2.9 אסיסטים, ואף זכה להשתתף במשחק האולסטאר.
בשנת 2012 חתם היקמן במועדון הכדורסל הישראלי מכבי תל אביב. בקיץ 2013 מימשה מכבי תל אביב את האופציה בחוזה של היקמן להשאירו לשנה נוספת במועדון.
בשנת 2013 החל לשחק במדי נבחרת גאורגיה והשתתף עמה באליפות אירופה כמתאזרח.
בשנת 2014 זכה לראשונה באליפות אירופה עם מכבי תל אביב.
בקיץ 2014 עזב את מכבי תל אביב וחתם לשנתיים במועדון פנרבחצ'ה אולקר.
ב-27 במרץ 2015 היקמן קרע את גיד אכילס וגמר את העונה.
בקיץ 2016 עזב את פנרבחצ'ה וחתם במילאנו לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת.
בקיץ 2017 עזב את מילאנו וחתם במועדון הגרמני ברוזה במברג.
בינואר 2020 חתם בפלקנסטרו טריאסטה האיטלקית עד לסוף העונה.
קלרה פהר

| --- | --- |

לוח זיכרון על בית מגוריה בבודפשט
 לידה:  21 במאי 1919 אויפשט, הונגריה 
 פטירה:  11 בספטמבר 1996 (בגיל 77) בודפשט, הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 השכלה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1948) 
 בן או בת זוג:  László Nemes 
 פרסים והוקרה:  פרס אטילה יוז'ף (1950)  עט הזהב (1997) 
 
קלרה פהר (בהונגרית: Fehér Klára, אויפשט, 21 במאי 1919 – בודפשט, 11 בספטמבר 1996) הייתה סופרת ועיתונאית יהודייה-הונגרייה ניצולת שואה. זוכת פרס אטילה יוז'ף (1950), אשתו של הסופר לאסלו נמש.
ביוגרפיה

קלרה פהר נולדה בשנת 1919 בבודפשט. בצעירותה עבדה תחילה כפקידה כמפעל. בשנים 1945–1948 למדה בבודפשט באוניברסיטה למינהל ציבורי, שם נתפסה לרעיון הקומוניסטי. בין 1946 לבין 1949 הייתה חברת מערכת ביומון "סבאד נפ" (Szabad Nép) שפירושו "עם חופשי" והיה הביטאון של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית שקמה מחדש בשנת 1944 בעיר סגד. בתקופה זו, התפתחה בהונגריה שיטת שלטון של מפלגה יחידה לפי הדגם הסובייטי ופהר התפרסמה כתוקפת בעיתונות בחמת זעם ובאובססיה את דמויות המשטר הישן וכן התפרסמה ב"דיווחים החושפניים" שלה על נציגי העולם הישן האלה.
במאי 1946, כאשר יומוני בודפשט דיווחו על חדשות האימה של היעלמות ילדים בבודפשט, קלרה פהר כתבה בעיתון הקומוניסטי על רוצחים סדרתיים, על נזירות שהצילו חברי מפלגת צלב החץ ההונגרית, על פאשיסטים שסחרו ב"שוק השחור" ”וכתבה כי פאשיסטים אלה מניפים את אגרופיהם הריאקציוניים על החיילים הרוסים המשחררים, על יהודים ועל הצוענים שנרצחו בהמוניהם במלחמה. תוספת מעניינת לפעילותה הקומוניסטית הייתה שבשנת 1947 השתתפה כחוקרת במשפט הראווה הגדול הראשון בהונגריה נגד קבוצה שנקראה "הקהילה ההונגרית" (Magyar Közösség).
בשנת 1948, בזכות מאמריה לעיל, הייתה אחת העיתונאיות הידועות ביותר של היומון. במערכת העיתון הכירה את לאסלו נמש, איתו התחתנה במהרה. את העוולות של תקופת שלטון מתיאש ראקושי חשבו (היא ובעלה) תחילה ללא אמינות, והתמסרותן הבלתי-מסויגת למפלגה הצטמצמה רק בהדרגה. כפי שאמר בעלה: "הייתי מסונוור כל כך שבזמן המעצרים ומשפט הראווה הראשון, לא ידעתי, לא רציתי להאמין שהכל שקר." "בכל זאת, בזמן משפט לאסלו רייק פוטרתי גם אני מהערכת של העיתון..."
לאחר כישלון המרד ההונגרי בשנת 1956 היא לא חזרה להיות חברה במפלגה הקומוניסטית יחד עם בעלה ולא קיבלו על עצמם שום תפקיד במערכת העיתון. בשנת 1957 הפכה לעיתונאית של היומון "האומה ההונגרית". והפכה לסופרת עצמאית משנת 1979.
קריירה ספרותית

את הקריירה שלה החלה בדיווחים, כתבות, מחזות ורומני נוער. כבר בראשית שנות החמישים כתבה גם את חיבוריה הראשונים בסיפורת שנכתבו ברוח הסכמטיות שהייתה מחויבת בה פוליטית בשנות ה-50, בשירות הפוליטיקה היומיומית.
במבט של היום המעניין ביותר הוא הרומן האוטופי שלה, "האי של רעידות האדמה", שנכתב בשנת 1957, ומתרחש בעולם אולטרה-מודרני בשנת 2057. אמנם לא נכתב ברומן, אך הוא גילם את האוטופיה הקומוניסטית.
בשנות ה-60 עבדה גם כעיתונאית וכסופרת. הרגישה אוב ביותר בעולם האינטלקטואלי של בודפשט ובתוך מעמד הביניים. היא ביקרה את הערמומים ואת אלה שהשתמשו לרעה בכוחם, דמויותיה הן אנשים רגילים, אינטלקטואלים, פקידים, צעירים, אנשים בגיל העמידה וגם הזקנים, הדמויות האופייניות של גיבוש החברה בעידן שלטונו של יאנוש קאדאר בשנות ה-60 וה-70. היא הציגה בספריה את גורלות בני האדם דרך חולשותיהם.
הרומנים שלה פורסמו בכמה מדינות סוציאליסטיות.
פרסים

Kiváló Munkáért (1948)
Népköztársasági Érdemérem (1948)
József Attila-díj (1950)
A Művészeti Alap Irodalmi Díja (1986)
Nívódíj (1987)
MSZOSZ Kulturális Díj (1992)
Aranytoll (1997)
עבור עבודה מצטיינת (1948)
מדליית הכרה של הרפובליקה העממית (1948)
פרס אטילה יוז'ף (1950)
פרס הספרות של קרן האמנות (1986)
פרס הרמה המקצועית (1987)
פרס התרבות MSZOS) 1992)
עט הזהב (1997)
יצירותיה

Idézés bűnügyben (1949)
Békénk őrei. Magyar írók a munka és béke hőseiről;., 1950
Vas-brigád (1950)
Az első hét története (1950)
Becsület (1950)
Takács viadala (1951)
Az érem másik oldala (1951)
Nyitott könyv (1951)
Sem kővel, sem naranccsal (1951)
Őrségen (1952)
Ez az ország a mi országunk (1952)
A faliújság az agitáció fontos fegyvere; MDP, Bp., 1952
Hívek leszünk a béke szent ügyéhez!; Ifjúsági, Bp., 1952
A békeküldött (1953)
Ethel és Julius;, Bp, 1953 )
Tenger (1956)
Nyári vakáció (1956)
A jó házasság ábécéje (1958)
Idegen víztükör (1959)
Nem vagyunk angyalok (1959)
A teremtés koronája (1959)
Szerencsés történetek (1960)
Kevés a férfi (1960)
Majdnem a Lomnici csúcsig (1960)
Egyszer – és soha többé! (1963)
Furcsa éjszaka (1965)
Perben, haragban (1966)
Ma éjjel ne aludj! (1967)
Nem vagyunk ördögök (1968)
Narkózis (1969)
Csak egy telefon (1969)
Egyetlen mondat törökül (1970)
Miből csinálják az elefántot? (1973)
Oxygénia (1974)
Négy nap a paradicsomban (1976)
Vakáció Magyarországon; Gondolat, Bp., 1976 (Világjárók)
Szexmozi (1980)
Búcsú a tengertől (1983)
Pálmasor Opatijában; Népszava, Bp., 1985
Gyilkosság a Cápa-öbölben (1988)
Hová álljanak a belgák? (1988)
Az írnok rubingyűrűje (1990)
A titokzatos tizenhetedik (1990)
Ne láss, ne hallj, ne szólj! (1993)
זימון בעניינים פליליים (1949)
שומרי השלום שלנו. סופרים הונגרים על גיבורי העבודה והשלום; 1950
בריגדת הברזל (1950)
תולדות השבוע הראשון (1950)
כבוד (1950)
קרב האורג (1951)
הצד השני של המטבע (1951)
ספר פתוח (1951)
לא עם אבן ולא עם תפוז (1951)
על המשמר (1952)
מדינה זו היא מדינתנו (1952)
לוח קיר הוא כלי נשק חשוב לשכנוע; 1952
אנו נאמין בעניין הקודש של השלום! 1952
שליח השלום (1953)
אתל ויוליוס ; מועצת השלום הלאומית, 1953
ים (1956)
חופשת קיץ (1956)
האלפבית של הנישואים הטובים (1958)
מראת מים זרה (1959)
אנחנו לא מלאכים (1959)
כתר הבריאה (1959)
סיפורי מזל (1960)
מעטים גברים (1960)
כמעט עד פסגת לומניצה (1960)
פעם אחת – ולעולם לא עוד! (1963)
לילה מוזר (1965)
בתביעה, ברוגז (1966)
אל תישן הלילה! (1967)
אנחנו לא שטן (1968)
הרדמה (1969)
טלפון אחד בלבד (1969)
משפט יחיד בטורקית (1970)
ממה עושים את הפיל? (1973)
חמצניה (1974)
ארבעה ימים בגן העדן (1976)
חופשת קיץ בהונגריה; 1976
קולנוע של סקס (1980)
פרידה מהים (1983)
שורת דקלים באופטיה; 1985
רצח במפרץ כריש (1988)
איפה על הבלגים לעמוד? (1988)
טבעת הרובין של הלבלר (1990)
השבעה עשר המסתורי (1990)
אל תראה, אל תשמע, אל תגיד! (1993)
יצירותיה > כתבי מסע שנכתבו עם בעלה

"גיישות, פגודות, סודות" (1965) – על יפן
"אירוקואים וגורדי שחקים" (1968) – מקנדה
"מסגדים, פאחות, אפנדים" (1970) – מטורקיה
"תביא לי קנגורו!" (1971) – באוסטרליה
"כמעט עד פסגת לומניצה" (1960) – הרי הטטרה
סרטים > כמחברת

אנחנו לא מלאכים (1967)
טלפון אחד בלבד (1970)
אנחנו לא מלאכים – גרסה פינית (1972)
הים (1982)
מחצית מלכותי (1989)
אנחנו, הממושקפים (2004)
סרטים > כשחקנית

מחר יהיה פסיון (1974)
הנצחה

לזכרה ייסד בעלה פרס ספרותי על שמה. הפרס תומך בסופרים צעירים שכותבים ברוחה ההומניסטית של הסופרת קלרה פהר.
לקריאה נוספת

מיהו מי בספרות ההונגרית? ISBN 9638607106
קלרה פהר - סופרים הונגרים עכשוויים 1945-1997
קלרה פהר (1922) - תולדות הספרות ההונגרית 1945-1975
אישטוואן רמייני ג'יינס: האם אנו מכירים אותם? הונגרים מפורסמים ממוצא יהודי (הוצאת Ex Libris, בודפשט, 2000) ISBN 963-85530-3-0
פרופיל קלרה פהר באתר MOLY
הערות שוליים

↑  Fehér Klára - MEK; A Kozma utcai izraelita temetőben található sírja.
1 2 3  „Én mindent megúsztam”, interjú Nemes Lászlóval, Szombat, 2010.08.01
1 2  "Fehér Klára (1922)". mek.niif.hu (באנגלית).
↑  in Pető Andrea: Népbíróság és vérvád az 1945 utáni Budapesten; a Fehér cikk: Szabad Nép, 1946. május 12., 4.
↑  "Kik esküdtek össze a köztársaság ellen? - Magyar Szemle". www.magyarszemle.hu (בהונגרית).
↑  Fejes László: Fehér Klára látta a jövőt?, Nyelv és Tudomány, 2014.09.12.
↑  Emme ole enkeleitä (1972) IMDb adatlapja
↑  Holnap lesz fácán (1974) IMDb adatlapja
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463308005171  PLWABN: 9810567407405606  BnF: cb127839475 (data)  ISNI: 0000 0001 0956 3414  LCCN: n50001311  NKC: jx20040917007  NTA: 070615780  VIAF: 15235867   WorldCat (עם VIAF): 15235867 
קבר קלרה פהר בבודפשט. בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 5B.
רוי הינסון

| --- | --- |
 לידה:  2 במאי 1961 (בן 63) טרנטון, ניו ג'רזי, ארצות הברית
 עמדה:  סמול פורוורד, פאוור פורוורד
 גובה:  2.06 מטרים
 מספר:  6, 21, 23, 32
 מכללה:  אוניברסיטת ראטגרס
 דראפט:  בחירה מספר 20, 1983 קליבלנד קאבלירס
 קבוצות כשחקן
 1983–1986 1986–1988 1988–1991:  קליבלנד קאבלירס פילדלפיה 76' ניו ג'רזי נטס
רוי מנוס הינסון הבן (באנגלית: .Roy Manus Hinson Jr; נולד ב-2 במאי 1961) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1983–1991. ממוצעיו הכוללים לאורך 8 עונותיו בליגה הם 14.2 נקודות, 6.8 ריבאונדים ו-1.7 חסימות למשחק.
קריירת מכללות

הינסון נולד בעיר טרנטון שבניו ג'רזי, ובין השנים 1979–1983 למד באוניברסיטת ראטגרס. בעונתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, 1982/1983, הוביל אותה להעפלתה הרביעית אי פעם לטורניר אליפות המכללות, עם ממוצעים של 16.6 נקודות ו-8.6 ריבאונדים למשחק. בסיבוב השני של הטורניר הפסידה הקבוצה מול אוניברסיטת סנט ג'ון, בה שיחקו כריס מאלין וביל ונינגטון, בתוצאה 55–66. בסיום אותה עונה זכה הינסון בפרס השחקן המצטיין של מחוז A-10.
קריירת משחק מקצועית

בדראפט ה-NBA‏ 1983 נבחר הינסון בבחירה ה-20, על ידי קליבלנד קאבלירס. בעונתו השנייה בקליבלנד סייע לקאבלירס להעפיל לפלייאוף ה-NBA לראשונה מזה 7 שנים, עם ממוצעים של 15.8 נקודות, 7.8 ריבאונדים ו-2.3 חסימות למשחק, אולם בסיבוב הפלייאוף הראשון הודחה הקבוצה על ידי בוסטון סלטיקס. בעונת 1985/1986 קלע הינסון שיא קריירה של 19.6 נקודות בממוצע למשחק, אך קבוצתו סיימה במקום התשיעי בלבד באזור המזרחי, עם מאזן שלילי 29–53.
ביוני 1986, לאחר 3 עונות בקליבלנד, הועבר בטרייד לפילדלפיה 76' בתמורה לבחירה הראשונה בדראפט 1986, אותה ניצלו הקאבלירס כדי לבחור בבראד דוהרטי. לאורך תקופתו בפילדלפיה שיתף פעולה עם חברי היכל התהילה של הכדורסל לעתיד ג'וליוס ארווינג, צ'ארלס בארקלי ומוריס צ'יקס, ותרם 13.3 נקודות, 6.3 ריבאונדים ו-2.2 חסימות למשחק.
במהלך עונת 1987/1988 הועבר עם טים מקורמיק בטרייד לניו ג'רזי נטס, בתמורה למייק ג'מינסקי ובן קולמן. בעונה הבאה הוליך את קלעי הנטס עם ממוצע של 16.0 נקודות למשחק, אך קבוצתו סיימה במקום ה-11 בלבד באזור המזרחי, בפעם השנייה ברציפות. בינואר 1990 סבל מפציעה קשה בברכו הימנית, אשר השביתה אותו ממשחק עד לסיום אותה עונה והגבילה אותו לתשעה משחקים בלבד בעונה העוקבת, בסיומה נאלץ לפרוש ממשחק, בגיל 29.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות הקריירה של הינסון ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות המכללות של הינסון, באתר sports-reference.com
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1983, באתר basketball-reference.com
↑  קליבלנד בוחרת את דוהרטי בדראפט 1986, באתר הניו יורק טיימס, 18 ביוני 1986
↑  הינסון ומקורמיק נשלחים בטרייד לניו ג'רזי, באתר ניו יורק טיימס, 17 בינואר 1988
↑  הינסון שוקל פרישה ממשחק, באתר orlandosentinel.com,‏ 12 בדצמבר 1990
רוזי המסמררת

"רוזי" עובדת על ה- A-31 Vengeance bomber בנשוויל, טנסי (1943)
הכרזה "We Can Do It!", (וסטינגהאוס, 1943, של המעצב הגרפי האמריקאי ג'יי האוורד מילר) קושרה גם לדמותה של "רוזי" החל משנות ה־70
נשים עובדות בסדנאות התחמושת של Midvale Steel and Ordnance Company בנייסטאון, פנסילבניה במלחמת העולם הראשונה
רוזי המְסַמְרֶרֶת (או רוזי הממסמרת, באנגלית: Rosie the Riveter) היא אייקון תרבותי פמיניסטי אמריקאי מתקופת מלחמת העולם השנייה. היא מייצגת את הנשים שתרמו למאמץ המלחמה כפועלות בתעשיית הנשק, בתפקידים שנחשבו עד אז לגבריים.
היסטוריה > רקע

מלחמת העולם השנייה הביאה לגיוסם של גברים רבים, ומצד שני חייבה הרחבה של תעשיית הנשק בהיקף חסר תקדים. נוצר ביקוש גדול לעובדים, והמוני נשים הצטרפו לראשונה אל מעגל העבודה. בינואר 1942 העריכו המעבידים כי 29% מן התפקידים ניתנים לביצוע בידי נשים; עד יולי 1942 השתנתה ההערכה ל־85%. בין 1940 ל־1944 גדל מספר הנשים בשוק העבודה ב־57%, והגיע ל־20 מיליון. חלקן השתלבו בתפקידים שעד אז נחשבו לגבריים, כגון רָתַכוֹת או מסמררות. כדי לעודד עבודת נשים, ובפרט בתעשייה הכבדה, יזם הממשל הפדרלי מסע תעמולה. הוא כוון בעיקר אל עקרות הבית, מתוך ציפייה שאחרי המלחמה יחזרו לחייהן הקודמים, וכן אל בני זוגן, כדי למנוע התנגדות ליציאתן לעבודה.
היסטוריה > השיר

דמותה של רוזי המסמררת הופיעה לראשונה בשיר משנת 1942, מאת רוד אוונס וג'ון ג'יקוב לב, אשר זכה לביצועים רבים והפך ללהיט. השיר מתחיל במילים:
All the day long,

Whether rain or shine

She’s part of the assembly line.

She’s making history,

Working for victory
Rosie the Riveter
ההשראה לכתיבת השיר הייתה דמותה של רוזלינד ל. וולטר, בת למשפחה עשירה שעבדה במשמרות לילה במפעל לייצור מטוסים.
היסטוריה > הכרזה "We Can Do It!"

המאייר ג' הוורד מילר צייר ב־1942 את הכרזה "We Can Do It!" (מילולית: "אנחנו יכולות לעשות את זה!") עבור חברת וסטינגהאוס. הכרזה מבוססת על תצלום שהופיעה בו ג'רלדין הוף דויל, בת 17, שעבדה כפועלת במשך שבועיים בלבד. הכרזה קושרה לדמותה של רוזי המסמררת החל משנות ה־70.
היסטוריה > שער ה"סאטרדיי איבנינג פוסט"

נורמן רוקוול צייר את דמותה של רוזי לשער השבועון "סאטרדיי איבנינג פוסט" מ־29 במאי 1943. הדוגמניות לציור (שמן על בד, 132X101.5 ס"מ) היו מרי דויל קיפי ושירלי קרפ דיק, והוא מבוסס על ציור הנביא ישעיהו של מיכלאנג'לו בואונרוטי בקפלה הסיסטינית בקריית הוותיקן. רוזי נראית בציור בשעת הפסקה, כשהיא אוכלת כריך. אקדח המסמרות מונח על ברכיה, ורגלה דורכת על הספר "מיין קאמפף" מאת אדולף היטלר.
היסטוריה > הסרט

השחקן הקנדי וולטר פידג'ן הפיק ב־1944 סרט תעמולה למכירת איגרות חוב, שצולם בחלקו במפעל לייצור מפציצים במדינת מישיגן. פידג'ן פגש במפעל את המסמררת רוז ויל מונרו, ילידת 1920, והיא הופיעה בסרטו בתפקיד רוזי המסמררת.
מחוות והשפעות מאוחרות

במשך השנים הפכו דמותה של רוזי, והכרזה "We Can Do It!", לסמל של העצמה נשית. מחוות לכרזה הופיעו בווידאו קליפים לשירים של הזמרות פינק וכריסטינה אגילרה, ועל שער המגזין Wired באפריל 2011.
ציור קיר של הציירת ג'ודי טיילור, העוסק בתולדות יחסי העבודה במדינת מיין, הוצב ב־2008 בבניין מחלקת העבודה של המדינה. אורכו כ־11 מטר, ואחד מחלקיו מציג פועלות מספנה מתקופת מלחמת העולם השנייה. אחת מהן נושאת אקדח מסמרות, מחוה לרוזי המסמררת. באפריל 2011 הוסר הציור בהוראתו של מושל מיין החדש, פול לה-פייג', איש תנועת מסיבת התה, בטענה שהוא חד-צדדי ומציג את נקודת ראותם של האיגודים המקצועיים.
לקריאה נוספת

Penny Colman, Rosie The Riveter; Women Working on the Home Front in World War II, 1995.
Maureen Honey, Creating Rosie the Riveter: Class, Gender, and Propaganda During World War II, 1984.
Sherna Berger Gluck, Rosie the Riveter Revisited: Women, the War, and Social Change, 1988.
Sean Price, Rosie the Riveter: Women in World War II (American History Through Primary Sources), 2008.
הערות שוליים

↑  נשים כמקור לסמל באתר American National Biography Online
↑  כתבה על ג'רלדין דויל עם פטירתה, דצמבר 2010
↑  הציור "רוזי המסמררת" באתר על יצירותיו של רוקוול
↑  ריאיון עם מרי דויל קיפי, שדגמנה לציור "רוזי" של נורמן רוקוול, אתר אוניברסיטת קונטיקט, 2008
↑  מאמר על הציור מאת טרייסי דאנגן, 9 ביוני 2009
↑  Famed Riveter In War Effort, Rose Monroe Dies at 77, הניו יורק טיימס, 2 ביוני 1997
↑  Mural of Maine’s Workers Becomes Political Target, מאת סטיבן גרינהאוס, הניו יורק טיימס, 23 במרץ 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 9581 2588  LCCN: n2017004032  NARA: 10675244  VIAF: 11148570584724311453   WorldCat (עם VIAF): 11148570584724311453 
אנדרטה להנצחת רוזי המסמררת בריצ'מונד, קליפורניה
קריעה (סיפור קצר)

קריעה הוא סיפור קצר מאת ברכה סרי. הסיפור מתאר את ליל כלולותיה של ילדה כבת 11, בקהילה היהודית בתימן, הנישאת במצוות אביה לאלמן מבוגר. הילדה אינה מוכנה כלל לרצונו של בעלה לבעול אותה, והסיפור מציג את מחשבותיה ואת מחשבותיו, במה שהיא רואה כאונס והוא רואה כבעילת מצווה. הסיפור זכה לשבחים רבים, אך הקים על סרי רבים ובודד אותה מהקהל אליו פנתה והקהילה התימנית והמזרחית החרימה אותה.
על כתיבת הסיפור ופרסומו

את הסיפור כתבה סרי בביתה בראש העין. היא חששה להראותו שמא לא יובן, אך דיקנית הסטודנטים ב"בצלאל", שושנה אלינגס, קראה אותו והבינה, והפעילה הפמיניסטית מרשה פרידמן קראה והתפעלה. הסיפור, שהוא ראשית עיסוקה האמנותי והספרותי של סרי, התפרסם בשנת 1980 בגיליון הראשון של כתב העת "נגה", תחת שם העט "פועה מרי-דור", ובשנת 1994 נכלל באנתולוגיה "הקול האחר: סיפורת נשים עברית" שבעריכת לילי רתוק.
ברכה סרי אמרה על סיפורה:
הסיפור

הסיפור מתחיל בתיאור של המספר כיצד רואה הילדה את מסירתה־מכירתה מאביה לבעלה:
לילדה אין מושג מה מצפה לה בליל הכלולות, ובינה לבין בעלה מתנהל מאבק ארוך סביב רצונו לבעול אותה. מחשבותיה של הילדה לאחר שהבינה שהובסה הן: "אוי לי גופי קרוע. קרע כסותי. קרע מסתרי. חשף בושותיי. למה לי חיים. זכר חילל כבודי. חשף ערוותי. למה זה קרה לי בחיי. מוות. המיתוני. מיד. אל אראה בחרפתי." במחשבותיו של הבעל, לאחר שמסר את ההוכחה להצלחתו במימוש נישואיו, האירוע הסתיים בהפי אנד: "ישתבח השם. בזכות התורה ובזכות  אבות, זכיתי לאשה שלישית כשרה וצנועה.  בסייעתא דשמיא גברתי על מנאצי. גבר בעמיו. לא עובר בטל. עוד כוחי במותני."
הילדה נרדמת וחולמת שהיא מוצגת עירומה בפני הציבור, ובעלה, בעזרת אמה ואביה, בודקת את כשרותה, ולאחר מכן ננעצים בה איברי המין של כל הגברים שסביבה ועיני הנשים דוקרות אותה כמחטים, "והיה כאב מחטי העיניים של הנקבות גובר על מדקרות הזכרים". ובהמשך החלום "חסה עליה עין השמש ושילחה בעיני הנשים קרניה ועיקרה עיניהן. והוסיפו העיניים ושוטטו בחלל העולם ומארובות הנשים נשקפו תהומות חשכה. ויקדה השמש ושרפה את מטילי הזכרים".
לקראת סוף הסיפור מתוארת כניעתה המוחלטת של הילדה־הכלה:
המשפחה עולה לארץ ישראל, והסיפור מסתיים בתיאור לידת הבן בניתוח קיסרי בבית חולים ישראלי. טיפול הצוות הרפואי בה מזכיר לה את ליל הקריעה. עקב הזכרונות שעלו בה לאחר הלידה  היא "קרעה צינורות ושברה מכשירים ושפכה נוזלים. והאחיות הצמידוה למיטתה וקשרוה והרחיקו מיטתה מן החדר. ואחות בלבן מלמלה כמבינה: מסכנה, הלם של אחר לידה."
שם הסיפור

רחל אליאור הסבירה את משמעותו הכפולה של שם הסיפור:
גם שירה סתיו התייחסה לריבוי המשמעויות של שם הסיפור:
עיבוד למחזה

סרי עיבדה את סיפורה למחזה, שהוצג ב-1984 בתיאטרון הקריאה של בית אריאלה בתל אביב בהגשתה של סיגלית ערוסי. גברים תימנים חתמו על עצומה נגד ההצגה ושלחו אותה לנשיא המדינה, והפגינו נגד ההצגה. בשנת 1987 אמיר אוריין עיבד, ביים ואף גילם את תפקיד המטפל במחזה שהוצג בתיאטרון "החדר", בהשתתפות השחקניות סמדר לומנץ, מיכל כרמל ומירב משולם.
לקריאה נוספת

ברכה סרי, "קריעה", בתוך: לילי רתוק (עורכת), הקול האחר: סיפורת נשים עברית, הספריה החדשה, 1994, עמ' 35–50. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
רחל אליאור, סבתא לא ידעה קרוא וכתוב: על הלימוד ועל הבּוּרוּת, על השעבוד ועל החירות,  הוצאת כרמל, 2018, עמ' 176–180.
חנה ספרן, לא רוצות להיות נחמדות: המאבק על זכות הבחירה לנשים וראשיתו של הפמיניזם החדש בישראל, 2006, עמ' 127–128.
מתי שמואלוף, "מאבק חברתי ולרבותי והתקבלות יצירתה המוקדמת של ברכה סרי", בתוך: הנרייט דהאן כלב (עורכת), בסוד ברכה: יצירתה של ברכה סרי, הוצאת כרמל, 2013, עמ' 186–229.
הערות שוליים

1 2  חנה ספרן, לא רוצות להיות נחמדות: המאבק על זכות הבחירה לנשים וראשיתו של הפמיניזם החדש בישראל, 2006, עמ' 127–128.
↑  תגובות על 'קריעה': לוי־תנאי, שושנה דמארי, תעסה־גלזר, כותרת ראשית, 11 באפריל 1984
1 2 3 4 5 6  ברכה סרי, "קריעה"
↑  רחל אליאור, סבתא לא ידעה קרוא וכתוב: על הלימוד ועל הבּוּרוּת, על השעבוד ועל החירות,  הוצאת כרמל, 2018, עמ' 179.
↑  שירה סתיו, ‏"קריעה": ברכה סרי והסדר האינססטואלי, תיאוריה וביקורת 48, קיץ 2017, עמ' 64
↑  יעקב העליון, פסטיוואל בסימן שאלה, מעריב, 18 במרץ 1984
רומן בבואה

רומן בבואה הוא יצירה ספרותית המבוססת על יצירה קודמת מאת מחבר אחר. רומן בבואה נגזר מתוך או נכתב בהקשר של יצירה קודמת, ומתייחס לדמויות, למקומות ולעלילה מנקודת מבט שונה. לעיתים מתרכז רומן הבבואה בדמות משנית מתוך היצירה המקורית ומפתח אותה לכלל דמות עיקרית, אשר שונה במובהק מהדמות ביצירה המקורית. לדוגמה, בספר הקוסם מארץ עוץ יש מכשפה טובה ומכשפה רעה. ברומן הבבואה מרשעת: תולדות חייה וזמנה של המכשפה המרשעת מן המערב הן מתחלפות בתפקידים; המכשפה הרעה הופכת להיות חכמה וחיובית והמכשפה הטובה מתגלה כגנדרנית מתנשאת ונבובה.
דוגמאות

| כותר | מחבר | מקביל ל־ | מאת |
| --- | --- | --- | --- |
| מרשעת: תולדות חייה וזמנה של המכשפה הרעה מהמערב | גרגורי מגווייר | הקוסם מארץ עוץ | ליימן פרנק באום |
| ים סרגסו הרחב | ג'ין ריז | ג'יין אייר | שרלוט ברונטה |
| האוהל האדום | אניטה דיאמנט | פרקים מספר בראשית |  |
| אשת אחאב, או, הצופה בכוכבים | סינה ג'טר נסלנד | מובי דיק | הרמן מלוויל |
| רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים | טום סטופארד | המלט | שייקספיר |
| יוסף ואחיו | תומאס מאן | פרקים מספר בראשית |  |
| אשת לפידות | חוה עציוני-הלוי | פרקים מספר שופטים |  |
| מלכים ג' | יוכי ברנדס | פרקים מספר מלכים |  |
ראו גם

ספרות חובבים
לקריאה נוספת

ארנה קזין, קראו לי ישמעאלה, באתר הארץ, 18 ביולי 2001
רוקדת בשקיעה (שיר)

"רוקדת בשקיעה" הוא שיר שכתבה, הלחינה וביצעה הזמרת הישראלית ענבל ביבי. השיר התפרסם ב־6 ביוני 2024 כסינגל החמישי וכשיר הנושא של אלבום הבכורה של ביבי, "רוקדת בשקיעה", שהתפרסם ביולי 2024.
על השיר

ביבי סיפרה על השיר: ”אף אחד לא מלמד אותנו להבדיל בין אהבה בריאה לתשוקה זמנית ולא בריאה. כתבתי את 'רוקדת בשקיעה' כדי לעודד אנשים לחפש קשר אמיתי, ארוך טווח ולא רק התרגשות חולפת”.
תגובת הביקורת

מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי העניק לשיר ציון 3.5 מתוך 5. מבחינת המילים כתב חרסונסקי שהשיר הוא "שרבוט די סתמי", לא אמין ולא מסתדר "עם אמת פנימית ואמינות טקסטואלית". על ההפקה כתב שהיא "מצוינת", והוסיף שהשיר משרת את ביבי מבחינה מסחרית: "שיר נעטף בשכבת צלילים אוריינטאליים שתומכת בקולה הגבוה. ביבי עושה להיטים. מבחינתה – זו דרך לפרוץ קדימה בשוק תחרותי".
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2024)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2024)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2024)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2024)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 3  |  |
משתתפים

ענבל ביבי – זמרה
רועי בן אורי – גיטרה וקלידים
עמי ניר – בס
משתתפים > הפקה

הפקה, עיבוד ומיקס – צוק אלגזי
עיבוד נוסף – עמי ניר
מאסטרינג – אוהד ניסים
הערות שוליים

1 2  ענבל ביבי יוצאת בסינגל חדש, באתר tlvtimes.co.il, ‏5 ביוני 2024
1 2  יוסי חרסונסקי, ענבל ביבי – רוקדת בשקיעה, באתר yosmusic.com, ‏6 ביוני 2024
1 2 3 4  ענבל ביבי – רוקדת בשקיעה (הערות הסרטון), באתר יוטיוב, 6 ביוני 2024
1 2  נתוני היצירה, באתר אקו"ם
↑  קים קונקשנ'ס, ענבל ביבי – רוקדת בשקיעה, באתר blinker.co.il, ‏6 ביוני 2024
↑  מדיה פורסט – המצעד הישראלי השבועי ("שירים מובילים – רדיו – ישראלי", שנה: 2024, שבוע: 26), באתר מדיה פורסט, 30 ביוני 2024, אורכב ב־3 ביולי 2024
רוקדים עם כוכבים (רוסיה)

| --- | --- |
 סוגה:  תוכנית ריקודים
 בימוי:  טטיאנה דמיטראקובה (1-5) סרגיי אייראפטוב (עונה 6) אולג בונדארצ'וק (6) לינה אריפולינה (7) דמיטרי סקאצ'וק (8) אלכסיי פראנדטי (10) אנטולי שפולניקוב (1-5) מקסים אוטקין (1-2) איגור סמסמונוב (1-2) איוואן נאפויטוב (3) אולגה טוטושקינה (3-5) קיריל פוחונטו (6) יוליה בלוחינה (6, 8) מיצ'יסלב יוזופסקי (6) סרגיי שירוקוב (11-12)
 ארץ מקור:  רוסיה 
 שפות:  רוסית
 מספר עונות:  10 
 הפקה
 מפיק:  סרגיי שומקוב, לריסה סינלשצ'יקוב 
 חברת הפקה:  Red Square, WMEDIA 
 אתר צילומים:  מוסקבה, Lizy Chaykinoy Street (Moscow), אמדיה 
 שידור
 רשת שידור:  רוסיה-1 
 פורמט (תמונה):  4:3, 16:9 HDTV
 תקופת שידור מקורית:  14 בינואר 2006 – 24 במאי 2020 
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
"רוקדים עם כוכבים" (ברוסית: Танцы со звездами) היא תוכנית מציאות, שמשודרת החל מ-14 בינואר 2006 בערוץ הטלוויזיה רוסיה-1. זוהי הגרסה הרוסית לתוכנית האנגלית Strictly Come Dancing, בהפקת ה-BBC.
מבנה התכנית

התכנית מתעדת תחרות ריקודים בין מספר זוגות, המורכבים מרקדן מקצועי וידוען מתחום הבידור. בכל פרק מבצעים הזוגות ריקוד אותו תרגלו, ולאחר הביצוע חבר השופטים מעניק ציונים. במשדר הבא של התוכנית מתחילה ההצבעה על ידי הצופים - בשיחת טלפון או בשליחת מסרונים. הצבעות הצופים משוקללות עם ציוני חבר השופטים, והזוג עם הציון המשוקלל הנמוך ביותר עוזב את התחרות. בתוכנית הגמר של העונה נקבע הזוג המנצח.
כל הרקדניות והרקדנים המקצועיים הם חברים באיגוד הריקודים הרוסי (RTS), שנשיאו סטניסלב פופוב היה יו"ר חבר השופטים בשש העונות הראשונות של התכנית. בעונה השביעית יו"ר חבר השופטים הייתה ילנה צ'ייקובסקאיה, בשמינית - אולג מנשיקוב, בתשיעית - סרגיי פילין. בעונה העשירית הפך סטניסלב פופוב, שחזר לתוכנית, ליו"ר חבר המושבעים. לא היה יושב ראש רשמי בעונות האחת עשרה והשתים עשרה.