stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת שבע השנים
תוצאות המלחמה והשלכותיה > בקוויבק

במסגרת חוזה פריז, כאמור, הוענקו כל השטחים של מושבת צרפת החדשה שבצפון אמריקה לבריטניה. כתוצאה מכך, נשתנו חייהם של דוברי הצרפתית במושבה זו מן הקצה אל הקצה. כך למשל, דוברי צרפתית רבים גורשו מחבל אקדיה במהלך המלחמה והתיישבו באזור לואיזיאנה ובעיר ניו אורלינס בפרט; כיום הם קרויים בשם קֵייגֶ'ן, שיבוש של השם "אקדים" (באנגלית: Acadian, קרי: "אַקֵיידְיֶן"). ברם, נותרו ריכוז של דוברי צרפתית רבים אשר באזור קוויבק, אשר נמצא כיום בשטח קנדה. בשל כך, הוחלט עם הקמתה של האחרונה כי תונהגנה בה שתי שפות רשמיות: אנגלית וצרפתית.
בקוויבק פעילה מזה שנים רבות תנועה בדלנית, הקוראת להיפרדות החבל מקנדה ולייסוד מדינה עצמאית. זכורה למשל התבטאותו נשיא צרפת, שארל דה גול, אשר קרא בנאומו באחד מביקוריו בקוויבק: "תחי קוויבק החופשית!" ועורר משבר דיפלומטי בין שתי המדינות. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 פעל ארגון טרור בשם החזית לשחרור קוויבק, אשר ביקש לשחרר את קוויבק בדרכים אלימות. באוקטובר 1970 חטפו חברי הארגון דיפלומט בריטי ושר בממשלת קוויבק אשר נרצח לאחר מכן, במה שנודע כמשבר אוקטובר. בשלהי המאה העשרים נערכו שני משאלי עם באשר לשאלת עצמאותה של קוויבק: הראשון (אנ') ב-1980 והשני (אנ') ב-1995. בשני המשאלים בחרו רוב המצביעים להתנגד לעצמאות. במשאל הראשון הפער בין התומכים לבין המתנגדים עמד על כעשרים אחוזים, בעוד שבשני עמד הפער מעט יותר מאחוז.
תוצאות המלחמה והשלכותיה > באירופה

האיבה בין מדינות מערב אירופה, פרוסיה, אוסטריה ורוסיה, גרמה להן לתת את הסכמתן לחלוקת פולין ביניהן, על מנת ליישר את ההדורים ולשקם את כלכלותיהן.
שלזיה, סלע המחלוקת שהוביל למלחמה, נותרה בחזקת פרוסיה שנים רבות לאחר המלחמה. בשנת 1871, עם איחוד גרמניה שהובל על ידי פרוסיה, הועבר החבל לידי גרמניה. ברם, עם תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 הועבר האזור לחזקת פולין, על מנת לפצות את האחרונה על אובדן שטחים לברית המועצות. הגרמנים שאכלסו את חבל שלזיה גורשו מערבה, וקו הגבול החדש בין פולין לגרמניה נקבע להיות קו אודר-נייסה.
תוצאות המלחמה והשלכותיה > בהודו

לאחר הניצחון הבריטי על ההודים בקרב פלסי, הגבירה חברת הודו המזרחית הבריטית את אחיזתה בהודו בהדרגה. במהלך השנים הבאות ידעו היחסים בין ההודים לבריטים עליות ומורדות. לבסוף, בשנת 1857 פרץ המרד ההודי הגדול. הבריטים דיכאו את המרידה בהצלחה; חברת הודו המזרחית פורקה, ובמקומה החלו כ-90 שנה של שלטון בריטי ישיר בהודו. על מנת להביא את השלטון הבריטי לסיומו, קמה תנועת העצמאות ההודית, אשר אחד ממנהיגיה הבולטים היה מהאטמה גנדי. לבסוף הצליח מאבק התנועה, כאשר הודו קיבלה עצמאות מבריטניה ב-1947.
לקריאה נוספת

דייוויד זוק ורובין הייאם, קיצור תולדות המלחמות, הוצאת מערכות, 1981, עמ' 94–100.
Anderson, Fred, Crucible of War: The Seven Years' War and the Fate of Empire in British North America, 1754–1766, Random House, 2007 (באנגלית)
Dull, Jonathan R., The French Navy and the Seven Years' War (France Overseas: Studies in Empire and Decolonization), 2007 (באנגלית)
Schweizer, Karl W., England, Prussia, and the Seven Years War, 1989 (באנגלית)
Clark, Christopher, Iron Kingdom: The Rise and Downfall of Prussia, 1600-1947, 2006 (באנגלית)
Redman, Herbert J., Frederick the Great and the Seven Years' War, 1756-1763, 2014 (באנגלית)
Kohlrausch, Friedrich, A History of Germany From the Earliest Period to the Present Time, 1844 (באנגלית)
Marston, Daniel, The Seven Years' War (Essential Histories), 2001 (באנגלית)
Stone, David, A Military History of Russia: From Ivan the Terrible to the War in Chechnya (English), 2006 (באנגלית)
ביאורים

↑  הלחימה בין בריטניה לצרפת בצפון אמריקה החלה כבר ב-28 במאי 1754; ברם, בריטניה הכריזה על צרפת רק בתאריך זה. כמו כן, המלחמה באירופה, זירת הלחימה המרכזית במלחמה, החלה רק ב-1756, לכן מקובל להחשיב את ראשית המלחמה בשנה זו. יש לציין גם כי בין 1756 עד תום המלחמה ב-1763 חלפו שבע שנים, כשמה של המלחמה.
הערות שוליים

↑  Was the American Revolution Inevitable?, באתר BBC
↑   החפרנים עונה 4 - איך ספינות צפות?, סרטון  באתר יוטיוב, 8 בינואר 2017
↑   Seven Years' War, סרטון  באתר יוטיוב, 4 באפריל 2019 (באנגלית)
↑  Seven Years’ War, באתר ערוץ ההיסטוריה (באנגלית)
↑  Anderson, עמוד 17
↑  Anderson, עמודים 65-51
↑  Anderson, עמודים 115-112
↑  Anderson, עמוד 114
↑  Anderson, עמודים 120-119
↑  Clark, עמוד 198
↑  Anderson, עמוד 129
↑  His Majesty's Declaration of War Against the French King. 17 May, 1756. MS. Notes, באתר גוגל ספרים
1 2 3  Seven Years' War | European history(באנגלית)
↑  Szabo, עמודים 58-56
↑  Dull, עמוד 71
↑  The Dutch as Neutrals in the Seven Years' War, באתר "JSTOR" (באנגלית)
↑  Marston, עמוד 37
1 2  פנחס פיק, מלחמת שבע השנים, האנציקלופדיה העברית כג, עמ' 715
↑  Kohlrausch, עמוד 573
↑  Redman, עמוד 166
↑  Redman, עמוד 173
↑  Kohlrausch, עמודים 576-575
↑  Kohlrausch, עמוד 576
↑  Anderson, עמוד 176
↑  Capture of Havana, באתר "British Battles" (באנגלית)
↑  Capture of Manila, באתר "British Battles" (באנגלית)
↑   Seven Years War 3 Minute History, סרטון  באתר יוטיוב, 5 במרץ 2015 (באנגלית)
↑  How Did the American Revolution Influence the French Revolution?, באתר ערוץ ההיסטוריה (באנגלית)
↑  עשור לאחר כישלון המשאל, שוב נאבקים על העצמאות בקוויבק, באתר הארץ, 21 בנובמבר 2005
↑   ARCHIVES De Gaulle au Québec en 1967: "Vive le Québec libre!", סרטון  באתר יוטיוב, 21 ביולי 2017 (בצרפתית)
↑  October Crisis: 50 years after a bloody spasm that nearly tore Canada apart, Guardian (באנגלית)
↑  (Québec Referendum (1980, באתר "The Canadian Encyclopedia" (באנגלית)
↑  (Québec Referendum (1995, באתר "The Canadian Encyclopedia" (באנגלית)
↑   Seven Years War 3 Minute History, סרטון  באתר יוטיוב, 5 במרץ 2015 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534060205171  BNE: XX531469  BnF: cb11941570g (data)  GND: 4054839-9  LCCN: sh85120422  NDL: 00571280  NKC: ph125466 
מפת ההתיישבויות של בריטניה וצרפת בצפון אמריקה, 1750, טרם פרוץ המלחמה
מערך הבריתות החדשות באירופה במהלך מלחמת שבע השנים
מערכי הכוחות בקרב לובושיץ; באדום - אוסטריה, בכחול - פרוסיה
חיילים פרוסים בקרב לויתן
קרב קונרסדורף
עמדות בריטיות וצרפתיות, במהלך ארבע השנים הראשונות למלחמה
■ ◘ שטחים, יישובים ומבצרים בריטיים
■ ◘ שטחים, יישובים ומבצרים צרפתיים
מפה המציגה את השינויים הטריטוריאליים אשר התרחשו אחרי המלחמה על אדמת צפון אמריקה; בוורוד ההישגים של בריטניה אחרי החתימה על חוזה פריז, ובצהוב ההישגים של ספרד אחרי החתימה על הסכם פונטנבלו
רובוט מיני

איור של רובוט מיני דמוי אדם שהופיע במקור במגזין המדע הבדיוני "Galaxy" בשנת 1954.
רובוט מיני או סקס-בוט היא סוג של מכונת מין אנתרופומורפית המשמשת לגירוי מיני. הרובוט המיני אמנם נראה כמו בובת מין, אך הוא מצויד בחיישנים ומפותח בטכנולוגיית בינה מלאכותית. נכון לשנת 2020, אף על פי שנבנו מספר רובוטי מין לאורך השנים, עדיין לא פותחו רובוטים מיניים מונפשים לחלוטין.
לרובוטי המין הקיימים בשוק מראה ויזואלי רחב, האנדרואיד מגיע בשלל סגנונות כאשר ניתנת אופציה להתאמה אישית החל מגובה הרובוט, צבע השיער, גודל החזה, מבטא, הצורה וצבע העיניים. במהלך תחילת המאה ה-21 חלה התפתחות משמעותית בשוק רובוטי המין וכעת קיימים מגוון רחב יותר של סקס-בוטס, ניתן לבחור גזע (כגון לבן קווקזי, אסייתי או אפריקאי) ואת מין הרובוט. לחלק מרובוטי המין אשר מפותחים בהווה ישנם כיסויים העשויים מסיליקון, טקסטורות ואלמנטים המדמים תחושת עור האדם. בהווה הטכנולוגיה מאפשרת שליטה נקודתית בטמפרטורת חלקי הגוף הרובוטי.
קיימת מחלוקת לגבי האם יש צורך ליצור רובוטים מיניים. אלו התומכים ביצירתם טוענים כי רובוטים מיניים יוכלו לספק תמיכה נפשית ומינית לבני אדם. לעומתם, אלו המתנגדים ביצירתם טוענים כי יצירתם תהיה לא מוסרית שעלולה להזיק לחברה האנושית. נוסף על כך, יש הטוענים כי שימוש ממושך בסקס-בוט עלול להפחית אינטראקציה חברתית תוך דה-הומניזציה.
היסטוריה

לרובוטי המין קדמו בובות המין אשר פותחו לראשונה במהלך המאה ה-16 כאשר מלחים צרפתים וספרדים יצרו בובות אוננות אשר נתפרו באמצעות בדים, עורות, ובגדים ישנים. חוקרים רבים סבורים שהבובות הללו השפיעו בהמשך על הפיתוח של בובות המין המודרניות. במהלך סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 החלו המגזינים הפורנוגרפיים לשלב פרסומות לבובות מין מתנפחות אותן היה ניתן לרכוש באמצעות הדואר. עד שנות ה-70 נעשה שימוש רב גם בלטקס וסיליקון בתהליך ייצור בובות המין על מנת שהן יהיו עמידות יותר. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 החלו יצרני בובות המין לפתח בובות מין בעלות מראה אשר היה ריאליסטי יותר באופן ניכר. בשנת 1997 יצרן בובות המין מאט מקמולן החל ליצור בובות מין ריאליסטיות במיוחד אשר עשויות מסיליקון ואשר נמכרו תחת המותג "RealDolls". בשנת 2009 יצר מקמולן גרסה משופרת של אותן הבובות אשר עשה שימוש בתערובת פלטינה במטרה לשפר עוד יותר את העמידות והריאלסטיות של הבובה. כתוצאה מכך מרבית יצרני בובות המין בחרו עם השנים לאמץ את אותן הפרקטיקות.
במהלך המאה ה-21 יצרנים רבים של בובות מין, כולל מאט מקמולן, האמינו שיש לחתור לשלב בינה מלאכותית בבובות המין. בעקבות כך, החל משנת 2018, נמכרים מודלים חדשים של בובות מין אשר מסוגלות לנהל שיחות עם הרוכשים של בובות המין, לזכור עובדות חשובות, ואף להביע רגשות שונים.
אזכורים בתרבות

יחסים אינטימיים עם רובוטים, בינה מלאכותית, ופריטים אחרים שנבנו על ידי בני אדם שזור בסרטים עלילתיים רבים וכמו גם ספרים רבים.
עלילת הרומן הבדיוני "Tomorrow's Eve", שהתפרסם במקור בשנת 1886, מתמקדת בגרסה בדיונית של תומאס אדיסון שיוצר רובוטית עבור פטרונו הבודד.
בסרטו של פריץ לאנג משנת 1927 "מטרופוליס" הדמות המרכזית היא הרובוטית מריה, אשר מתוארת כדמות אשר מפתה מבחינה מינית.
עלילית סרטו של רידלי סקוט "בלייד ראנר" משנת 1982 מתמקדת באנדרואידיות פריס, רייצ'ל וז'ורה אשר יוצרו באופן בו הן יהיו מפתות מבחינה מינית. בסרט פריס מכונה "מודל הנאה בסיסי".
הסרט "ג'ונסון הלוחמת בדרכים" (אנ') משנת 1988, שעלילתו מתקיימת בעתיד דיסטופי, עוסק בגבר המחפש גוף חלופי שבו יוכל להתקין את תודעתה של רובוטית המין שלו שגופה התקלקל באופן שאינו בר תיקון.
עלילת הסרט "אינטליגנציה מלאכותית" משנת 2001 מתמקדת ברובוט ממין זכר המכונה "ג'יגולו ג'ו". ג'ו מציין שבני האדם אוהבים את מה שהרובוטים עושים עבורם, אך אינם יכולים לאהוב אותם מכיוון שהם אינם בשר ודם, ובסופו של דבר הם שונאים את הרובוטים. במהלך הסרט מופיע גם מודל נשי של הרובוט המכונה "ג'יגולו ג'יין".
לסדרת האנימציה הקומית "פיוצ'רמה" ישנם שני פרקים שעוסקים ביחסים אינטימיים בין רובוטים דומיי אנוש ובני אדם - "I Dated a Robot" ו-"Proposition Infinity".
עלילת הסרט "אקס מכינה" משנת 2014 עסקה בין היתר בשאלה האם בני אדם יתאהבו וירצו לקיים יחסי מין עם רובוטים.
בסדרה הקומית "המפץ הגדול" ישנו פרק בו אחת הדמויות הראשיות בונה זרוע רובוטית כאשר בסופו של דבר הדמות משתמשת ברובוט לצרכים המיניים.
עלילת הסדרה "ווסטוורלד" משנת 2016 מתמקדת באנדרואידים דמויי אנוש אשר נמצאים באינטראקציות מיניות עם בני האדם.
ראו גם

בובת מין
מכונת מין
אנדרואיד
בינה מלאכותית
אביזר מין
עוררות מינית
משיכה מינית
לקריאה נוספת

אורלי ליבל, מכונת השוויון - בינה מלאכותית למען עתיד טוב יותר לכולנו, ידיעות ספרים, 2024, הפרק "לאהוב רובוט: הנאות וסכנות", עמ' 223–248.
אורלי ליבל

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־20 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  בית הספר למשפטים בהרווארד  אוניברסיטת תל אביב 
 מעסיק:  בית הספר למשפט של אוניברסיטת סן דייגו 
 מספר צאצאים:  3 
 www.orlylobel.com
 
אורלי ליבל (באנגלית: Orly Lobel) היא פרופסור למשפטים באוניברסיטת סן דייגו, קליפורניה.
קריירה משפטית

שירתה בצה"ל כקצינה באגף המודיעין.
בשנת 1998 קיבלה תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 2000 קיבלה תואר שני במשפטים ובשנת 2006 קיבלה תואר דוקטור למשפטים, שניהם מבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1998–1999 שימשה כעוזרת משפטית לפרופ' יצחק זמיר בעת שכיהן כשופט בבית המשפט העליון.
בשנים 2001–2005 נמנתה עם סגל אוניברסיטת הרווארד, במרכז לאתיקה על שם אדמונד ולילי ספרא (אנ'), בבית הספר קנדי לממשל באוניברסיטת הרווארד, ובמרכז וות'רהד לעניינים בין-לאומיים.
בשנים 2004–2005 הייתה מרצה אורח באוניברסיטת ייל. מבשנת 2005 הצטרפה כמרצה בכירה לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סן דייגו. בשנת 2007 מונתה לפרטפסור חבר, ובשנת 2010 מונתה לפרופסור מן המניין. היא נמנית עם מייסדי המרכז לשווקים ולקניין רוחני ומייסדי המרכז למדיניות תעסוקה ועבודה, שניהם בבית הספר למשפטים באוניברסיטת סן דייגו. בשנים 2011–2012 הייתה פרופסור אורח בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
משמשת "יועצת מדיניות אקדמית" בנושא בטיחות ואמון לחברת Fiverr.
ספרהּ The Equality Machine: Harnessing Digital Technology for a Brighter, More Inclusive Future Hardcover נבחר לאחד מספרי השנה של האקונומיסט. ספרהּ You Don't Own Me מעובד לסדרת טלוויזיה ברשת CBS.
ליבל חברה במכון האמריקאי למשפט (אנ').
ליבל נשואה לאון אמיר, פרופסור לכלכלה התנהגותית באוניברסיטת סן דייגו, ולהם שלוש בנות. היא בִּתה של תלמה ליבל ונינתו של הפרדסן זלמן יעקבזון, ממנהיגי היישוב, ובת נינתו של זלמן דוד ליבונטין, מייסד ראשון לציון ובנק אנגלו-פלשתינה (לימים בנק לאומי) ומנהלו הראשון.
ספריה

אורלי ליבל, יובל פלדמן, דיני עבודה (עורך: אוריאל פרוקצ'ה), הוצאת שריגים-ליאון, 2012.
Talent Wants to Be Free: Why We Should Learn to Love Leaks, Raids, and Free Riding (Yale University Press)
Encyclopedia of Labor and Employment Law and Economics (Edward Elgar Publishing, 2009), Co-Editor.
The Equality Machine: Harnessing Digital Technology for a Brighter, More Inclusive Future Hardcover, PublicAffairs, 2022
הערות שוליים

↑  Orly Lobel, University of San Diego
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007440847205171  LCCN: n99054550  NKC: mub2011637537  NLK: KAC201501476  SUDOC: 142936626  VIAF: 55946521   WorldCat (עם VIAF): 55946521
דאבל איגל II

| --- | --- |

אנדרטה לטיסת דאבל איגל II במקום המראתה במדינת מיין, ארצות הברית
 מאפיינים כלליים
 סוג:  כדור פורח
 ארץ ייצור:  ארצות הברית ארצות הברית
 יצרן:  אד יוסט 
 תקופת שירות:  17 באוגוסט 1978 
 צוות:  בן אברוצו, מקסי אנדרסון ולארי ניומן
 
דאבל איגל II (באנגלית: Double Eagle II, כלומר "נשר כפול מס' 2") הוא שמו של הכדור הפורח הראשון שהשלים חצייה של האוקיינוס האטלנטי. הוא המריא מהחוף המזרחי של ארצות הברית ונחת בצרפת ב-17 באוגוסט 1978, בתום טיסה של 137 שעות ושש דקות. טייסי הכדור היו האמריקאים בן אברוצו (Ben Abruzzo), מקסי אנדרסון (Maxie Anderson) ולארי ניומן (Larry Newman).
רקע

טיסת דאבל איגל II הייתה הניסיון ה-14 לחציית האוקיינוס האטלנטי באמצעות כדור פורח. הניסיונות החלו ב-1873. במהלכם אבדו שני בלונים בעת טיסותיהם (ב-1970 וב-1974) ועקבות אנשי צוותם לא נודעו. ב-1974 התרסק בלון נוסף במהלך טיסתו וטייסו נהרג. בסך הכל נספו חמישה אנשים במהלך הניסיונות. בניסיון העשירי ב-1976 עבר הבלון את המרחק האווירי הגדול ביותר מבין כל הבלונים עד שנחת באוקיינוס ממזרח לאיים האזוריים. הבלון שהוטס בניסיון הבא ב-1977, דאבל איגל I, נחת באוקיינוס ממערב לאיסלנד. בניסיון ה-13 ב-1978 הגיע הבלון זאנוסי (Zanussi) קרוב ביותר להצלחה כאשר נחת באוקיינוס כ-180 קילומטר ממערב לצרפת.
הטיסה

דאבל איגל II המריא ב-11 באוגוסט מהאי פרסק (Presque) במדינת מיין שבארצות הברית. הטיסה נחשבה לחצייה מוצלחת של האוקיינוס האטלנטי מהזמן שבו חצה הכדור את חוף אירלנד ב-16 באוגוסט. ניומן התכוון לקפוץ מסל הבלון לקראת הנחיתה ולנחות באמצעות גלשן אוויר, אך הדבר לא נעשה כיוון שהיה על הצוות להשליך את הגלשן כנטל קודם לכן.
השלטונות הצרפתיים סגרו למען הכדור את נמל התעופה לה בורז'ה שמצפון-מזרח לפריז כדי שיוכל לנחות בו, כדרך שעשה צ'ארלס לינדברג בסיום טיסתו ההיסטורית ב-1927, אך הצוות נאלץ לוותר על הנחיתה שם משום שלכדור לא נותר עילוי מספיק כדי לחצות בבטחה את המרחב האווירי של פריז. הם נחתו בשדה שעורה של חקלאי מקומי במיסריי (Miserey) שממערב לפריז. הכדור הוקף במהרה בסקרנים, שגנבו חלק מציודו כמזכרות.
הטיסה > נתונים

הבלון: נפח 4,500 מטר מעוקב, ממולא הליום. גובה 34 מטר, רוחב 20 מטר, משקל 340 קילוגרם (ריק)
הסל: אורך 4.57 מטר, רוחב 2.13 מטר, גובה 1.52 מטר, משקל 730 קילוגרם
ציוד: חמישה מכשירי רדיו, משדר משואת רדיו
זמן ההמראה: 11 באוגוסט, 20:43 (זמן מקומי) (12 באוגוסט, 00:42 לפי שעון גריניץ')
זמן הנחיתה: 17 באוגוסט, 19:49 (זמן מקומי) (17 באוגוסט, 17:48 לפי שעון גריניץ')
משך הטיסה: 137 שעות, שש דקות (5.7 ימים)
גובה טיסה: מינימלי 1,070 מטר (ב-13 באוגוסט), מקסימלי 7,605 מטר (ב-16 באוגוסט)
מרחק טיסה: 4,988 קילומטר.
לאחר הטיסה

חברת אייר פראנס מימנה לאנשי הצוות ונשותיהם טיסה חזרה מצרפת לארצות הברית על סיפון מטוס הנוסעים קונקורד.
תיעוד מלא של מהלך הטיסה התפרסם בגיליון דצמבר 1978 של הירחון נשיונל ג'יאוגרפיק.
ב-13 ביוני 1979 עוטרו שלושת אנשי הצוות של הבלון על הישגם במדליית הזהב של הקונגרס.
הסל של הכדור דאבל איגל II נמצא בתצוגה בשלוחת מוזיאון האוויר והחלל הלאומי של ארצות הברית שליד נמל התעופה הבינלאומי דאלס שבארצות הברית.
אנדרטה לטיסה, הכוללת דגם של הבלון, הוקמה באתר שממנו המריא הבלון במדינת מיין.
שדה התעופה דאבל איגל II שליד העיר אלבקרקי במדינת ניו מקסיקו שבארצות הברית נקרא על שמו של הבלון.
ג'רמי ריי טיילור

| --- | --- |

טיילור, 2018
 לידה:  2 ביוני 2003 (בן 21) בלאף סיטי, טנסי, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2013
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'רמי ריי טיילור (באנגלית: Jeremy Ray Taylor; נולד ב-2 ביוני 2003) הוא שחקן אמריקאי, הידוע בתפקידו כבן בסרט האימה "זה" (2017) המבוסס על הרומן "זה" מאת סטיבן קינג, ומסרט ההמשך שלו "זה: חלק 2" (2019), וכן בתפקיד סוני קווין בסרט "צמרמורת 2" (2018).
ראשית חייו

טיילור נולד וגדל בבלאף סיטי (אנ'), טנסי, הצעיר מבין ארבעה בנים של טרייסי, מנהלת להקה, ומייקל טיילור. הוא סייר עם אמו במסגרת עבודתה ופיתח אישיות בימתית שסקרנה את משפחתו. בגיל שמונה הוא הוחתם אצל סוכן שחקנים והחל בקריירת משחק.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2013 | 42 | ילד |  |
| 2015 | אנטמן | ילד ביריון | ללא קרדיט |
| 2015 | אלווין והצ'יפמאנקס 4 | ילד |  |
| 2017 | זה | בן האנסקום |  |
| 2017 | הסערה | אמט | ללא קרדיט |
| 2018 | צמרמורת 2 | סוני קווין |  |
| 2019 | זה: חלק 2 | בן האנסקום הצעיר |  |
| 2021 | סיפורי לילה | פרד פיגלהורן |  |
| 2022 | השמיניסטית | נייל צ'אד |  |
| TBA | This Too Shall Pass |  |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2015 | Reed Between the Lines | אלברט | פרק: "The 'C' Is Silent" |
| 2016 | התנהגות טובה | ילד | פרק: "We Pretend We're Stuck" |
| 2019 | עושה בית ספר | ריד | פרק: "Tamagotchi and Bells" |
| 2019 | מי מפחד מהחושך? | גרהאם ריימי | 3 פרקים |
| 2021–2022 | Big Sky | בריג'ר ריאן | 11 פרקים |
הערות שוליים

↑  "Local teen hits the big screen - www.elizabethton.com". www.elizabethton.com. נבדק ב-4 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Local child makes big screen debut over weekend". johnsoncitypress.com. נבדק ב-14 בספטמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Keaney, Quinn. "Meet the Actor Who Plays the Most Lovable Character in It (No, Not Pennywise)". popsugar.com. נבדק ב-14 בספטמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2017: יו ג'קמן ודפני קין – "לוגאן" | פרס הסרטים והטלוויזיה של MTV – הצוות הטוב ביותר על המסך   2018: פין וולפהארד, סופיה ליליס, ג'יידן מארטל, ג'ק דילן גרייזר, ויאט אולף, ג'רמי ריי טיילור ושוזן ג'ייקובס – "זה"  | הבא: 2022: טום הידלסטון, סופיה די מרטינו ואוון וילסון – "לוקי" |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1153916738  LCCN: no2018003908  VIAF: 30151594472105352041   WorldCat (עם VIAF): 30151594472105352041
ענת טלשיר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1957 (בת 68 בערך)
 מדינה:  ישראל ישראל
 תחקירים בולטים:  תחקיר אודות שייטת 13 עופרה חזה
 פרסים והוקרה:  פרס סוקולוב 
 
ענת טלשיר (נולדה בשנת 1957) היא עיתונאית ישראלית, הנמנית עם סגל "ידיעות אחרונות", כלת פרס סוקולוב לעיתונות בשנת 2002.
ביוגרפיה

נולדה בשם "ענת ינוקא" בירושלים. למדה ביסודי בבית ספר ארלוזורוב ובתיכון גימנסיה רחביה.
כתבת ב"ידיעות אחרונות". זכתה בשנת 2002 בפרס סוקולוב, יחד עם צדוק יחזקאלי, על תחקירם אודות לוחמי שייטת 13 שהתאמנו בנמל הקישון המזוהם וחלו במחלת הסרטן.
ספרה "אם אשכחך" יצא לאור בשנת 2010 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, בעריכת נועה מנהיים. הספר תורגם לאנגלית (בשם "About the Night") ולגרמנית (בשם "Über uns die Nacht").
לימדה כתיבה יוצרת במכללה למינהל.
נשואה לסופר ולשחקן עמוס טלשיר. לזוג שלושה ילדים והם מתגוררים ברמת השרון. אחיה, איזי ינוקא, היה שגריר ישראל בכמה ממדינות אפריקה.
תוכניות טלוויזיה וסרט דוקומנטרי שיצרה

טלשיר יצרה שתי תוכניות טלוויזיה וסרט דוקומנטרי יחד עם צדוק יחזקאלי:
אנשי הדממה, בשיתוף הבמאי שחר סגל (שידורי קשת, ערוץ 2, 2001)
"חייה ומותה של עפרה חזה"', בשיתוף הבמאית שירי שחר (שידורי קשת, ערוץ 2, 2002)
המלחמה הבאה, בשיתוף הבמאי דן סיטון (שידורי קשת, ערוץ 2, 2004)
הערות שוליים

↑  צדוק יחזקאלי, ענת טלשיר, צלילה ממארת, באתר ynet, 9 בדצמבר 2009
↑  רותה קופפר‏, "אנשי הדממה", ערוץ 2, שלישי 20:30, באתר וואלה, 20 בנובמבר 2001
↑  ארי קטורזה, פורנוגרפיה של רגשות, באתר ynet, 30 בינואר 2002
↑  זוהר ישראל, אתה, אני והמלחמה הבאה, באתר ynet, 20 באוקטובר 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306430305171  LCCN: no2010195648  VIAF: 160745025   WorldCat (עם VIAF): 160745025 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שגרירות ישראל בניו דלהי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 כתובת:  3, Dr. APJ Abdul Kalam Road
 עיר:  ניו דלהי 
 קואורדינטות:  28°36′06″N 77°13′17″E﻿ / ﻿28.6016°N 77.22125°E﻿ / 28.6016; 77.22125
 תאריך פתיחה:  1992
 מתקפות:  הפיגועים נגד הדיפלומטים הישראלים בהודו ובגאורגיה (2012)
 דיפלומטיה
 חלק מ:  יחסי הודו–ישראל
 שגריר:  ראובן עזר
 שטח האמנה:  הודו הודו סרי לנקה סרי לנקה בהוטן בהוטן
 מדינה מיוצגת:  ישראל ישראל
 
 new.embassies.gov.il/india
  (למפת דלהי מוגדלת) שגרירות ישראל בניו דלהי(למפת דלהי רגילה) שגרירות ישראל בניו דלהי
 
שגרירות ישראל בניו דלהי היא הנציגות הדיפלומטית העליונה של ישראל בהודו, והיא אחראית על הקונסוליה הישראלית במומבאי ועל הקונסוליה בבנגלור.
היסטוריה

הודו הכירה בישראל ב-1950, והתירה לישראל בספטמבר 1951 למנות נציג מסחרי בבומביי שבהמשך הועלה לדרג של קונסול של כבוד.
ישראל הקימה קונסוליה בבומביי, בה שכנו באותה עת מרבית הנציגויות הזרות, ב-1953, ומשרד החוץ ההודי הכיר בה בנובמבר אותה שנה.
בדצמבר 1991 החלה הודו לקשור יחסים עם ישראל, ואף שדרגה את מעמד הקונסוליה במומבאי, כשהודיעה לקונסול כי מכאן ואילך יורשה להיפגש במהלך ביקוריו בניו דלהי עם ראש האגף המדיני האחראי למערב אסיה במשרד החוץ ההודי ולא רק עם ראש האגף הקונסולרי.
ב-29 בינואר 1992 הודיעה הודו על העלאת דרג היחסים עם ישראל לרמת שגרירות משני הצדדים. ההכרזה אירעה שבוע ימים לאחר הכרזת סין וישראל על פתיחת יחסים דיפלומטיים ב-23 בינואר 1992.
בנוסף להודו, מואמן שגריר ישראל בניו דלהי החל מראשית שנות האלפיים כשגריר לא תושב לסרי לנקה.
ב-12 בדצמבר 2020 חתמו שגריר ישראל בהודו רון מלכא ושגריר בהוטן בהודו וטסופ נמגייל על הסכם לכינון יחסים דיפלומטיים מלאים בין המדינות. ביוני 2022, ביקר שגריר ישראל בהודו נאור גילאון, בבירה טהימפהו, שם הציג את כתב האמנתו למלך בהוטן ג'יגמה סינגייה ואנגצ'וק.
שגרירים

| שגריר | התחלת כהונה | סיון כהונה |
| --- | --- | --- |
| אפרים דובק | 1992 | 1995 |
| יהוידע חיים | 1995 | 2000 |
| דוד אפק | 2000 | 2003 |
| דוד דניאלי | 2003 | 2007 |
| מרק סופר | 2007 | 2011 |
| אלון אושפיז | 2011 | 2014 |
| דניאל כרמון | 2014 | 2018 |
| רון מלכא | 2018 | 2021 |
| נאור גילאון | 2021 | 2024 |
| ראובן עזר | אוגוסט 2024 | מכהן |
מתקפות

ב-13 בפברואר 2013 הצמיד אופנוען מטען נפץ לרכבה של טל יהושע קורן, אשת הנספח הצבאי הישראלי בהודו, בשעה שהייתה בדרכה לאסוף את ילדיה מבית הספר. קורן נפצעה באורח בינוני, נזקקה לניתוח לאחר הפיגוע על מנת להסיר מגופה רסיסים, ונהגה ושני עוברי אורח נפצעו באורח קל. באותו יום נעשה ניסיון דומה לפגוע ברכב של שגרירות ישראל בטבליסי. על פי החשד, האחראים לפיגוע השתייכו למשמרות המהפכה האיראניים, והפיגועים בוצעו כתגובה למאבקה של ישראל בתוכנית הגרעין האיראנית.
ב-29 בינואר 2021, יום השנה ה-29 לכינון היחסים הדיפלומטיים בין ישראל להודו, התפוצץ מטען קטן מול השגרירות, ללא נפגעים. ארגון לא מוכר בשם ג'יש אל-הינדי קיבל אחריות על הפיגוע, אך הרשויות ההודיות ייחסו את הפיגוע לכוח קודס של משמרות המהפכה האיראניים כנקמה על חיסולם של קאסם סולימאני ומוחסן פח'רי-זאדה, והוצמד לו מכתב איומים על השגריר רון מלכא.
ב-16 בדצמבר 2023 התרחש פיצוץ על יד השגרירות, ומכתב איומים שמוען לשגריר ישראל בהודו נמצא בזירה. הוערך כי הפיצוץ נעשה בתגובה לחיסולו של סייד רזי מוסאווי שיוחס לישראל. על המכתב היה חתומה "התנגדות סר אללה".