stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נילי לנדסמן
ביוגרפיה

נילי לנדסמן נולדה בקיבוץ איילת השחר. אביה היה יצחק לנדסמן, ממנהלי תנובה, וסבה היה הלל לנדסמן, ראש מועצה אזורית הגליל העליון. בנעוריה למדה מחול במכללה לאומנויות בתל חי, ומשחק בסדנת התיאטרון בקריית שמונה.
שירתה ככתבת צבאית בעיתון במחנה נח"ל ומיד לאחר השחרור החלה את עבודתה כעיתונאית ומבקרת תרבות במקומון "העיר". בתחילת שנות התשעים הצטרפה ככתבת תרבות ועורכת מדור מוזיקה אלטרנטיבית למקומון "עיתון תל אביב", ולאחר מכן ערכה מוספי תרבות ופנאי בעיתון "חדשות".
לאחר סגירת "חדשות" חזרה למקומון "העיר" וכתבה ביקורות בתחום המוזיקה הישראלית והטלוויזיה. יחד עם תמר קרוון ייסדה את מדור האופנה הפופולרי "הצעקה האחרונה", שהופיע במקומון במשך כשש שנים, לאורך שנות התשעים ותחילת המאה ה-21. היא יצרה את הפורמט למדריכי הנסיעות "עכבר עולם", שזכו להצלחה מסחרית.
בתחילת שנות ה-90 חיברה את התסריט לסרט קצר של רשיד משהראווי "הקוסם", בהשתתפות קרן מור ודב נבון, ובתחילת המאה ה-21 כתבה דיאלוגים לעונה האחרונה של הדרמה היומית "אהבה מעבר לפינה".
בסוף שנות התשעים ערכה ותסרטה תוכניות טלוויזיה שונות, בהן: "יחסים מסוכנים" עם דנה מודן, "תוצרת הארץ" עם אילנה ברקוביץ' ו"לשבת לקום" עם אביגיל אריאלי. כמו כן הגישה פינות אורח והייתה משתתפת קבועה בתוכניות בוקר בטלוויזיה וברדיו בנושאי אופנה והורות.
בשנת 1998 פיתחה את הסדרה "שבתות וחגים" בשיתוף עם רני בלייר וכתבה את פרקי הפיילוט של "שבתות וחגים - הסרט", שהוקרן בפסטיבלים שונים ושודר בטלוויזיה בערוץ 2, בשידורי הזכיינית קשת. בשנה זאת הייתה תסריטאית סדרת הטלוויזיה התיעודית "סוסיתא בחלל", בהגשת קובי אוז ובבימוי לוי זיני, ששודרה בטלעד.
בין השנים 1999–2022 פרסמה ארבעה רומנים בפרוזה ושני ספרי עיון. כמו כן פרסמה סיפורים קצרים בכתב העת "מסמרים" בעריכת אמיר רותם. סיפור קצר "841 נוסע אחורה" הופיע בקובץ "אלה החיים שהייתי רוצה לחיות", אנתולוגיה של סיפורי מסע בהוצאת עם עובד ובאתר בננות.
בשנת 2000 החלה לתרגל יוגה והוסמכה ללמד. עסקה בהוראת יוגה במרכזים שונים, בין השאר סטודיו פראנה יוגה וביכורי העיתים. ביוני 2006 חנכה מכון יוגה, יוגה בגן החשמל, שניהלה בשותפות עם רני מדין, שם לימדה בשיטת אשטנגה יוגה. היא דגמנה לקטלוג הבגדים של חברתה לשעבר למתחם גן החשמל המעצבת נאית רוזנפלדר", ועבור קטלוג בגדי היוגה של המותג אנג'לי בעיצוב גילי רביד.
ב-2010 החלה לפרסם בעיתון "הארץ" רשימות ביקורת במוסף "ספרים", במוסף הארץ ובמדור "דעות".
מאז 2016 היא עובדת על סרט תיעודי היסטורי משפחתי אודות סבה הלל לנדסמן.
חיים אישיים

הייתה נשואה לבמאי ולמפיק חגי לוי, ובנם הוא המשורר והמוזיקאי עמנואל יצחק לוי. יש לה בן נוסף עם הבמאי ישראל (ישרי) הלפרן, במאי הסרט התיעודי "פצצות בדרך לסוף העולם".
מתגוררת בתל אביב מאז 1984.
מספריה

נערתו (בבל, 1999) עורך: אמיר רותם
אחת מאיתנו, יחד עם תמר קרוון (הוצאת כתר, 2001): הספר מתבסס על הטורים שהתפרסמו ב"העיר". הטקסטים הם משל לנדסמן, והתצלומים משל קרוון בעריכת שמעון אדף.
הרומן הרומנטי שלי (הוצאת חרגול, 2006) עורך: אלי הירש
בטוב וברע (הוצאת חרגול בשיתוף עם עובד 2010) עורך: אלי הירש. תורגם לגרמנית ב-2012.
שלום אהבה: איך להיפרד באלגנטיות, יחד עם ליאת תימור (הוצאת כנרת, 2011)
הבת האובדת (הוצאת זמורה 2020) עורכת: נעה מנהיים
הפועלות, חרגול הוצאה לאור, 2024
הערות שוליים

↑  נרי ליבנה, הדת החדשה שלי, באתר הארץ, 7 במרץ 2006
↑   נילי לנדסמן, נילי לנדסמן, באתר הארץ, 1 באוגוסט 2019
↑  גל קרניאל, ביקורת בלתי מהפכנית וצפויה, באתר הארץ, 24 בנובמבר 2002
חמדה רוזנבאום, אחת מאיתנו, באתר הארץ, 23 ביוני 2006
↑  עלית קרפ, קריצה רומנטית, באתר הארץ, 29 במרץ 2006
עמליה רוזנבלום, כשההישג הכי גדול של האשה הוא למצוא חן בעיני גבר, באתר הארץ, 26 במרץ 2006
↑  נילי לנדסמן וליאת תימור, איך להיפרד בספרים - בלי סכינים, באתר ynet, 23 באוגוסט 2011
↑   נטע הלפרין, "הבת האובדת": העבר המפואר של הקיבוץ הוחלף בקטטות על פירורי נדל"ן, באתר הארץ, 16 ביולי 2020
 גילי איזיקוביץ, בספרה החדש נילי לנדסמן זונחת את הגברים התל אביבים ומתפייסת עם הקיבוץ שבו גדלה, באתר הארץ, 25 במרץ 2020
↑   מוקי צור, לנדסמן מפריכה את השמועות על רומן בין זלמן שז"ר לרחל המשוררת, באתר הארץ, 1 ביולי 2024
↑   עמרי הרצוג, "הפועלות" מתבונן בציונות מזווית מגדרית ומפיח רוח חיים בגיבורות נשכחות, באתר הארץ, 13 באוגוסט 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297241605171  BnF: cb155245203 (data)  GND: 142662410  ISNI: 0000 0000 8082 6259  LCCN: no00026186  VIAF: 2777755   WorldCat (עם VIAF): 2777755
נדב לפיד

| --- | --- |

לפיד, 2011
 לידה:  8 באפריל 1975 (בן 49) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת פריז VIII  בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה 
 פרסים והוקרה:  פרס מיוחד מטעם חבר השופטים של פסטיבל לוקרנו (2011)  פרס דב הזהב (2019)  פרס חבר השופטים של פסטיבל קאן (2021)  אביר מסדר האמנויות והספרות 
 פרופיל ב-IMDb
 
נדב לפיד (נולד ב-8 באפריל 1975) הוא במאי קולנוע, תסריטאי, עיתונאי וסופר ישראלי. זוכה פרס דוב הזהב הגרמני לשנת 2019, על סרטו "מילים נרדפות", וזוכה פרס חבר השופטים בפסטיבל קאן הצרפתי לשנת 2021, על סרטו "הברך".
ביוגרפיה

נדב לפיד נולד וגדל בתל אביב. אביו הסופר חיים לפיד לואמו עורכת הסרטים בעברה ערה לפיד. דודתו (אחותה של אמו) גם היא עורכת סרטים טובה אשר. התחנך בבית הספר התיכון עירוני ד' שבעיר הולדתו. בצה"ל שירת במוצב בגזרת הר דב במודיעין שדה.
בתום שירותו הצבאי החל לכתוב על ספורט במקומון "העיר" התל אביבי. העורך היה ארי פולמן. אחר-כך כתב במגזין של העיתון. במקביל למד לתואר ראשון בפילוסופיה ובהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב. הוא נסע לפריז, חי בה שנתיים ולמד ספרות צרפתית באוניברסיטת סן-דני.
ביוגרפיה > קריירת כתיבה

עם שובו לישראל ב-2001, ראה אור ספרו "תמשיך לרקוד", שפתח את "דרום", סדרת ספרות המקור של הוצאת בבל. הספר מורכב מארבע נובלות, שהמרכזית בהן נקראת: "מי מחפש את אמיר בנבג'י." ב-1999 התבקש על ידי כתב העת "פנים" לכתוב פרופיל תרבותי-פוליטי של הדור שלו. הוא קרא כתבה דומה שהתפרסמה בכתב העת "פוליטיקה" בשנת 1989 וכל הכותבים בה, רונית מטלון, יאיר לפיד, עירית לינור ואהד פישוף, היו מוכרים לו במידה זו או אחרת. רק את אמיר בנבג'י, אחד הכותבים, שכתב את אחד הקטעים המרשימים ביותר בכתב העת ההוא, הוא לא הכיר, ולא ידע לאן התגלגל מאז. במקום לצאת ולחפש את בנבג'י, לפיד כתב סיפור בדוי שבו הוא יצא לחפש את אמיר בנבג'י. באחד הקטעים הוא פוגש את בני משפחתו הדמיונית של בנבג'י. הסיפור עצמו מדומיין, אבל הוא יוצא מהטקסט האמיתי. הסיפור מנסה להתעסק בשאלה כיצד ומדוע אנחנו נהיים מה שאנחנו נהיים, והאם יש בכלל היגיון בשאלה שכזו. הספר מורכב משלוש נובלות נוספות, שאחת מהן קרויה "תמשיך לרקוד" וממנה קיבל הספר את שמו. הספר תורגם לצרפתית וראה אור בהוצאת Actes Sud (צר'), בה התפרסמו גם ספריהם של יעקב שבתאי, יהושע קנז ואתגר קרת.
לפיד עבד כמבקר טלוויזיה במשך שנתיים בעיתון הירושלמי "כל העיר". היה מבקר הקולנוע במשך חצי שנה של המגזין "כותרת", שבראשו עמד דן שילון. כתב לעיתים ביקורת ספרות בעיתון "הארץ".
ביוגרפיה > קריירה קולנועית

למד קולנוע בבית הספר "סם שפיגל". במהלך לימודיו ביים שני סרטים קצרים וסרט ארוך יותר בן חמישים דקות. לפרנסתו עסק אותה עת בצילום חתונות וערך את התוכנית "עזה שדרות" ששודרה בערוץ 8 במלאת שנה למלחמה בעזה. לפיד גם צילם כמה סרטים תיעודיים בהם "חמישה ימים" של יואב שמיר ו"המשוטט בירושלים", אותו הפיק ערוץ "ארטה". הוא ביים שני פרקים בסדרת הדוקוריאליטי "תראה אותי במקומך", ששודרה בערוץ 2.
סרטו הראשון במסגרת "סם שפיגל", "מחמוד עובד בתעשייה", הוקרן בפסטיבל קאן 2004. הוא מספר על השרת הערבי של בית הספר סם שפיגל, כשהמילה "תעשייה" היא הכינוי השכיח בתעשיית הקולנוע לתעשיית הסרטים.
ב-2005 ביים סרט באורך 17 דקות בשם "כביש". הסרט מגולל את סיפורם של ארבעה פועלים פלסטינים שעורכים משפט לקבלן היהודי שלהם על פשעי הכיבוש. הסרט הופיע בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין 2005 ובעוד עשרות פסטיבלים, בהם סידני, ניו יורק ופסטיבל לוקרנו 2006.
ב-2006 ביים סרט בן 50 דקות, שהיה פרויקט הגמר שלו בסם שפיגל, בשם "החברה של אמיל". הסרט הוקרן בפסטיבל קאן 2006, נרכש להפצה בבתי הקולנוע בצרפת והוקרן ברחבי צרפת. אחר-כך הוא הוקרן ברשת בתי הקולנוע MK2, יחד עם עוד מבחר סרטים באורך מלא של במאים ידועים, תחת הכותרת: "הבמאים של המאה החדשה". הוא הוקרן בערוץ הטלוויזיה הצרפתי "ארטה" וכן בסינמטקים בישראל ב-2008.
ב-2007 החל לפיד לעבוד על כתיבת התסריט לסרט "השוטר", כשקיבל את מלגת הכתיבה של פסטיבל קאן לצורך שהות של חמישה חודשים בפריז. הסרט צולם ב-2010, הוקרן לראשונה בפסטיבל לוקרנו 2011, וזכה בו בפרס ברדלס הכסף. השתתף בפסטיבלים רבים ברחבי תבל וזכה בפרסים רבים, בהם שלושה פרסים בפסטיבל הקולנוע בירושלים: התסריט, הצילום ופרס הביכורים, פרס ראשון בפסטיבל פילדלפיה, פרס בחירת הקהל בפסטיבל נאנט בצרפת, הפרס של חבר השופטים בפסטיבל קורמאייר באיטליה, והגיע למקום הרביעי במשאל מקיף שנערך בקרב 168 מבקרי קולנוע אמריקאים לבחירת הסרטים הטובים ביותר בעולם לשנת 2011, פרס הסרט ופרס הבמאי בפסטיבל בואנוס איירס 2012.
ב-2014 יצא לאקרנים סרטו העלילתי השני של לפיד, "הגננת". הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-צרפתית והוקרן במסגרת "שבוע הביקורת" בפסטיבל קאן. הסרט זכה לביקורות חיוביות בהארץ, הוליווד ריפורטר, לה מונד ועיתונים נוספים. הסרט זכה בפרס קתדרלת הכסף של האקדמיה האירופית לקולנוע. בפסטיבל הקולנוע בגואה, זכה לפיד בפרס טווס הכסף לבמאי הטוב ביותר עבור סרט זה, והשחקנית הראשית שרית לארי זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר. גם בארץ זכה הסרט לביקורות נלהבות, היה מועמד לשלושה פרסי אופיר, וזכה בפרס סרט השנה של פורום מבקרי הקולנוע בפסטיבל הקולנוע בירושלים. הרימייק האמריקאי לסרט "הגננת" (אנ')‏ (2018) זכה בפרס הבימוי בפסטיבל הסרטים סאנדנס.
בשנת 2016 צילם את סרטו הקצר (באורך של 40 דקות) "מיומנו של צלם חתונות" בכיכובם של אוהד קנולר, דן שפירא, יעקב זדה-דניאל, אלין לוי ונעמה פרייס. הסרט הוקרן במסגרת "שבוע הביקורת" בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנת 2017 החל לצלם את סרטו העלילתי הרביעי "מילים נרדפות" (קופרודוקציה עם צרפת), בכיכובו של טום מרסייה, בנו של מישל מרסייה. ב-16 בפברואר 2019 זכה בפרס דוב הזהב בפסטיבל ברלין.
סרטו של לפיד, "הברך", התחרה ביולי 2021 על פרס דקל הזהב בפסטיבל קאן. הסרט עוסק בבמאי קולנוע שנאבק על חופש האמנות בארצו, ובמקביל מתמודד עם מות אימו. הסרט זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל. את הפרס הוא חלק עם הבמאי התאילנדי אפיצ'טפונג ווירסתקול וסרטו "ממוריה". בנוסף, הציג בפסטיבל את סרטו הקצר "הכוכב".
אקטיביזם

בדצמבר 2023 היה בין החותמים על עצומה למען הפסקת אש במהלך מלחמת חרבות ברזל שמתייחסת למתרחש ברצועת עזה בתור ”טבח במימדים קיצוניים”. ובין החותמים על עצומת התמיכה בקולנוען הבריטי-יהודי ג'ונתן גלייזר, שבעת נאומו בטקס פרס האוסקר, אמר כי ”השואה נחטפה בידי כיבוש שהוביל לקונפליקט עבור כל כך הרבה אנשים חפים מפשע, בין אם קורבנות 7 באוקטובר או המתקפה הנמשכת בעזה”.
פילמוגרפיה חלקית

2005 – כביש (סרט קצר)
2006 – החברה של אמיל (סרט-גמר סטודנטים בבית הספר סם שפיגל שבירושלים)
2011 – השוטר
2013 – גבעת התחמושת (סרט קצר במסגרת סרט המחווה "עקבות בירושלים")
2014 – הגננת
2015 – למה, (סרט קצר)
2016 – מיומנו של צלם חתונות
2018 – מילים נרדפות
2021 – הברך
לקריאה נוספת

פבלו אוטין, שיעורים בקולנוע – שיחות עם יוצרות ויוצרים ישראלים, הוצאת אסיה, 2017, הפרק "הגננת / שיחה עם נדב לפיד", עמ' 72–97
אריאל שוייצר, קולנוע ישראלי חדש, הוצאת כרמל, 2017, ריאיון על נדב לפיד על "הגננת", עמ' 204–211
הערות שוליים

1 2  אמיר בוגן, הישג נוסף לנדב לפיד: זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל קאן, באתר ynet, 17 ביולי 2021
↑   הבמאי נדב לפיד במכתב פרידה לאמו, ערה לפיד, מעורכות הקולנוע הבכירות בישראל, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2018
↑  עודד מנדה לוי, על תמשיך לרקוד מאת נדב לפיד, באתר "מכונת קריאה"
1 2  נירית אנדרמן, הקרנת בכורה, באתר הארץ, 28 בספטמבר 2008
↑  נירית אנדרמן, "השוטר", סרטו של נדב לפיד, זכה בפרס השני בפסטיבל לוקרנו, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2011
↑  נירית אנדרמן, נושא הלפיד, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2011
↑  עכבר העיר, "ההתחלפות" ו"השוטר" יתחרו באוסקר האירופאי, באתר הארץ, 30 ביולי 2012
↑  רחלי סעיד, ״הגננת״: קינת הגבר הלבן, באתר "העוקץ", 28 בדצמבר 2015
↑   אורי קליין, "הגננת" של נדב לפיד: מהסרטים הייחודיים והמרגשים שנעשו כאן, באתר הארץ, 20 במאי 2014
↑  Jordan Mintzer, 'The Kindergarten Teacher': Cannes Review, The Hollywood Reporter, ‏1 April 2014
↑  עכבר העיר, "הגננת" זכה בפרס השני בפסטיבל סביליה, באתר הארץ, 16 בנובמבר 2014
↑   אורי קליין, הכעס הקיצוני שמעורר הסרט "הגננת" רק מוכיח את חשיבותו, באתר הארץ, 23 בדצמבר 2015
↑   נירית אנדרמן, הרימייק האמריקאי לסרט "הגננת" זכה בפרס הבימוי בפסטיבל סאנדנס, באתר הארץ, 28 בינואר 2018
↑   נירית אנדרמן, נדב לפיד מציג את הצד העצוב של תרבות החתונות בישראל, באתר הארץ, 21 בנובמבר 2016
↑  נירית אנדרמן, סרטים של אסף פולונסקי ונדב לפיד יוקרנו ב"שבוע הביקורת" של פסטיבל קאן, באתר הארץ, 16 באפריל 2016
↑  אור סיגולי, ‏השופטים בברלין צודקים: "מילים נרדפות" של נדב לפיד הוא סרט נפלא, באתר גלובס, 9 במרץ 2019
↑   נירית אנדרמן, נדב לפיד על ההחלטה לעזוב את הארץ: "אני מסרב להוכיח את אהבתי לישראל", באתר הארץ, 8 ביולי 2021
↑  רועי אבן, ‏"הברך" של נדב לפיד יתחרה בפסטיבל קאן, באתר ‏מאקו‏, 3 ביוני 2021
↑  נירית אנדרמן, שלושה במאים ישראלים יציגו השנה סרטים בפסטיבל קאן, באתר הארץ, 3 ביוני 2021
↑  נדב לפיד אחרי הזכייה בקאן: "תירגעו, אין פה קנוניה נגד ישראל", באתר וואלה, 17 ביולי 2021
↑  אלון פרוכטר, "טבח בממדים קיצוניים": עצומת הבמאים עליה חתום נדב לפיד, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 30 בדצמבר 2023
↑  כ-150 אנשי קולנוע ויוצרים יהודים תומכים בג'ונתן גלייזר: "לעולם לא עוד - לאף אחד", באתר ynet, 6 באפריל 2024
↑  אלון פרוכטר, 151 שחקנים ויוצרים בהוליווד הביעו תמיכה בג'ונתן גלייזר, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 5 באפריל 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302520705171  PLWABN: 9811478876405606  BNE: XX5589646  BnF: cb15618185h (data)  GND: 1085154467  ISNI: 0000 0000 7850 0700  LCCN: no2002004698  NKC: xx0162005  SUDOC: 14070471X  VIAF: 75977132   WorldCat (עם VIAF): 75977132
נוני דרוויש

| --- | --- |

 לידה:  22 באפריל 1949 (בת 75) קהיר, מצרים
 מדינה:  ארצות הברית
 השכלה:  האוניברסיטה האמריקאית בקהיר 
 http://noniedarwish.com/  http://arabsforisrael.com/
 
נוני דרוויש (בערבית: نوني درويش; נולדה ב-22 באפריל 1949) היא מצרייה-אמריקאית פעילה למען זכויות אדם וראש הארגון מוסלמים לשעבר מאוחדים. מתמחה בזכויות אדם בנושאי נשים ומיעוטים במזרח התיכון, ופעילה אנטי-אסלאם פוליטי קיצוני, שלטענתה נדרש לרפורמה מבפנים. פועלת גם כפעילה פרו-ישראלית והקימה את הארגון ערבים למען ישראל, המורכב מערבים אתניים ומוסלמים המכבדים ותומכים במדינת ישראל, בעד שלום וגיוון במזרח התיכון, דוחים פיגועי התאבדות כתוצר הג'יהאד, ובעד קידום ביקורת עצמית בונה ורפורמה בעולם הערבי-מוסלמי.
ביוגרפיה

דרוויש נולדה בשנת 1949 במצרים. בשנת 1950 עברה לעזה לאחר שאביה, מוסטפא חאפז, אלוף בצבא מצרים, הוצב מחדש על ידי גמאל עבד אל נאצר לשמש כמפקד המודיעין הצבאי המצרי בעזה. בתקופה זו הקים אביה את הפדאיון שארגן פשיטות ופיגועים נגד אוכלוסייה אזרחית ישראלית בין השנים 1951–1956. בשנת 1956 בהיותה בת 6 אביה נהרג במבצע חיסול של צה"ל והוגדר כשהיד. דרוויש טוענת כי לאחר מות אביה הסביבה עודדה אותה ואת אחיה לרצח יהודים כנקמה על מות אביה, תוך התעלמות מפעולות הטרור בהן אביה היה מעורב.
לאחר מות אביה המשפחה חזרה לקהיר שם חונכה דרוויש בבית ספר קתולי ולאחר מכן באוניברסיטה האמריקאית בקהיר מטעמה הוענק לה תואר בוגר בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה. לאחר מכן דרוויש החלה לעבוד בסוכנות החדשות של המזרח התיכון (אנ'), עד שבשנת 1978 עברה עם בעלה לארצות הברית ולאחר תקופה מסוימת התנצרה והחלה ללמוד בכנסייה האוונגליסטית הלא עדתית (אנ'). לאחר פיגועי 11 בספטמבר החלה לעסוק בנושאים הקשורים לטרור אסלאמי ולבקר את הקיצוניות האסלאמית המתנהלת תחת שתיקתם של הזרמים המתונים.
פעילות

דרוויש מאשימה את "התרבות והתעמולה האסלאמית המזרח תיכונית בלימוד שנאה לילדים מלידה" וקוראת לרפורמה מבפנים בתרבות האסלאמית-ערבית העכשווית. דרוויש כתבה שלושה ספרים בנושאי המזרח התיכון והאסלאם והרצתה בפורומים וקמפוסים שונים ברחבי העולם.
פעילות > חיבורים

דרוויש הוציאה לאור שלושה ספרים בחיבורה:
עכשיו הם קוראים לי כופרת; למה ויתרתי על הג'יהאד לטובת אמריקה, ישראל והמלחמה בטרור(אנ').
עונש אכזרי ולא רגיל: ההשפעות הגלובליות המפחידות לחוק האסלאמי(אנ').
השטן שאיננו מכירים: הצד האפל של המהפכות במזרח התיכון (אנ')
סרט תיעודי אודות חייה

היוצרת פז שוורץ ובשיתופו בבימוי של אוריאל סיני, הפיקה סרט תיעודי בשם "נוני עיוני", המספר את סיפור חייה בצילו של אביה שחוסל בסיכול ממוקד על ידי המוסד הישראלי. הסרט מפגיש את דרוויש עם סוכן המוסד שהיה שותף לחיסול, ומספר על התפכחותה של דרוויש מהאסלאם הקיצוני, והפיכתה לאשת זכויות אדם שהיא כיום. הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
סרט תיעודי אודות חייה > מוסלמים לשעבר מאוחדים

מוסלמים לשעבר מאוחדים (באנגלית: Former Muslims United, לעיתים מקוצר כ-EMU) היא קבוצה שהוקמה באוקטובר 2009 בארצות הברית, שמטרתה להגן על מוסלמים לשעבר מפני רדיפות מצד מוסלמים הסבורים כי השריעה דורשת רדיפה שכזו. הם מתנגדים באופן קולני נגד רצח על חילול כבוד המשפחה. כתבו התחייבות לדחיית עונש מוות שנשלחו לאנשים רבים באשמת כפירה. דרוויש היא מנהלת הארגון.
ראו גם

תמיכה מוסלמית במדינת ישראל
לואי אחמד
אמאל באשא
הערות שוליים

↑    Nonie Darwish, ‏We were brought up to hate - and we do, The Telegraph, 12 February 2006
↑   שירין פלאח סעב, האקטיביסטית המצרייה נוני דרוויש: "שאלתי בכיתה: למה אנחנו שונאים יהודים כל כך?", באתר הארץ, 4 באפריל 2024
↑  Islamic Foreclosure: How Do Muslim Lenders Handle Mortgage Foreclosure
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007496003805171  PLWABN: 9810695816205606  ISNI: 0000 0000 3669 5431  LCCN: n2006044353  NLK: KAC201406782  NTA: 321361202  SUDOC: 161806589  VIAF: 68356208   WorldCat (עם VIAF): 68356208
נילי לוטן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  המאה ה־20 נתניה, ישראל 
 השכלה:  שנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב 
 
נילי לוטן (באנגלית: Nili Lotan) היא מעצבת אופנה ישראלית-אמריקאית. היא המייסדת והבעלים של "נילי לוטן - סטודיו לעיצוב".
קריירה

לוטן למדה במכללת שנקר ולאחר מכן עברה עם בעלה לארצות הברית ומאז היא פועלת שם כמעצבת אופנה.
הקריירה של לוטן החלה ב-1980 בניו יורק, עת חָברָה למעצבת סוודרים, ששלחה אותה לדרום מזרח אסיה, כדי לעצב, לעקוב ולפקח על ייצור סוודרים. בהמשך היא נענתה להצעה לעבוד אצל מעצבת הסריגים האמריקאית אדריאן ויטנדיני (אנ').
בשנות ה-90 היא עבדה 6 שנים כסגן נשיא לעיצוב בבית האופנה של ליז קלייבורן (אנ'). ואז עברה לעבוד כמעצבת ראשית של בגדי גברים אצל ראלף לורן ובהמשך הייתה המעצבת הראשית בחברת האופנה - נאוטיקה.
בשנת 2003, כשהיא עדיין עובדת אצל אחרים, החלה לוטן להשיק קולקציה משלה תחת המותג "נילי לוטן" (NILI LOTAN), קולקציה שכללה בעיקר ז'קטים בסגנון צבאי. על חלקם אפשר היה למצוא עליהם תג עם המספר 2609988 שהיה המספר האישי שלה בצבא. ההצלחה דרבנה אותה לפתוח עסק עצמאי והיא ייצרה מגוון שלם של בגדים, בגדי ים ואביזרי אופנה לנשים.
פילוסופיית העיצוב שלה כתובה באותיות גדולות על קיר הסמוך לכניסה לחנות הדגל שלה, בטרייבקה, ניו יורק:
”אופנה עוסקת בשינוי ואבולוציה שמבוססת על השינוי של האדם, התייחסויות אישיות ונקודת מבט. אנו מבטאים את עצמנו בצורה יצירתית באמצעות הבגדים שאנו מציעים ולובשים. אני מאמינה בביטוי אינדיבידואלי, דרך ניגוד וסתירה ולכן, אני רוצה להציע וריאציות של סגנון ומרקמים שעשויים להיות משולבים בצורה אקלקטית, כדי לשקף את הסגנון האישי, מצב הרוח או הגישה של האישה”.
לוטן, באמצעות בגדים, מנסה לגרום לאנשים לחשוב על נושאים שחשובים לה, והיא משתפת פעולה, בין היתר עם צלמים ישראליים, כמו: זיו קורן ורענן כהן. באביב 2007, היא עיצבה בגדים מעוטרים במוטיבים של אסדת נפט ומקלעים, שנוצרו בתגובה למלחמת 2006 בלבנון, בסתיו 2008, היא שאבה השראה מההתרסקות הכלכלית בוול סטריט, בשנת 1929, היו לה עיצובים ששאבו השראה מאירוע נפילת חומת ברלין, חומת ההפרדה בירושלים כביש המנהרות ועוד. מאז סתיו 2005 לוטן משלבת בחלק מהבגדים שהיא מעצבת, רקמה בעבודת יד וכן תכשיטים המיוצרים על ידי נשים בדואיות מהיישוב שגב שלום.
לוטן מוכרת את הבגדים המיוחדים שלה בחנויות ברחבי העולם. וכן באמצעות האינטרנט.
בין הידוענים הלובשים בגדים של לוטן ניתן למנות את: פריס הילטון, סנדרה ברנהרד, ליזה מינלי, מרתה סטיוארט, סלינה גומז, קנדל ג'נר, ריהאנה, ג'יג'י חדיד, ג'יזל בונדשן, נטשה פולי, גל גדות, ליידי גאגא גווינת' פאלטרו, היידי קלום, ביונסה מריל סטריפ, דמי מור, הלן האנט, כריסטי טרלינגטון, ג'וליאן מור, וקים קרדשיאן.
בשנת 2021 ספגה לוטן ביקורת על השימוש ב"רקמה פלסטינית" בעיצוביה, דבר שתויג על ידי בלוגרים ופלסטינים כניכוס תרבותי.
חיים אישיים

לוטן נולדה ביפו וגדלה בנתניה והיא אחת משתי בנותיהם של משה שפירא, עורך דין שעבר לעסקי נדל"ן ושל בוגרת לימודי טקסטיל בהונגריה, אך התמסרה לניהול הבית. שני ההורים ניצולי שואה, שנפגשו במחנה פליטים באוסטריה.
את בעלה הראשון, זאב לוטן, טייס לשעבר בחיל האוויר, הכירה במהלך שירותה הצבאי כקצינת ח"ן בבסיס חיל האוויר בסיני. ב־1980, לאחר שסיימה מגמת עיצוב אופנה בשנקר, נסעו השניים לארצות הברית כי הוא למד באוניברסיטה מקומית. במרוצת השנים נולדו להם שלושה ילדים: אלי, יונתן ומיה.
מאז 2011 לוטן נשואה לזמר, היוצר והגיטריסט דייוויד ברוזה.
קשר לישראל

לוטן ודייוויד ברוזה מתגוררים בניו יורק, אך רואים בישראל את ביתם השני. לאחר טבח שבעה באוקטובר, לוטן רתמת את הרשתות החברתיות לטובת ישראל וכן פתחה בגיוס כספים לטובת תושבי עוטף עזה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5   חיים הנדוורקר, "אפשר להרוויח באופנה המון כסף": סיפור ההצלחה של נילי לוטן בניו יורק, באתר TheMarker‏, 31 במרץ 2018
1 2 3  The New York designer with her heart in Israel, The Jerusalem Post | JPost.com, ‏2013-10-07 (באנגלית)
↑  Does My Kibbutz Look Big in This? Israeli Designer Channels Hippies for Spring, Observer, ‏2009-01-27 (באנגלית אמריקאית)
↑  "Kim, Kendall and Rihanna Already Know: This Is the Most Sought After Israeli Designer in N.Y.C." Haaretz. 8 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  אורית מרלין רוזנצוויג, נילי לוטן, האישה שאיתו: "אנחנו מאוהבים כמו בני 16", באתר Xnet‏, 14 ביולי 2016
↑  Fashion retailers receive flak for selling Israeli designer’s ‘Palestinian’ top, The Indian Express, ‏2021-06-09 (באנגלית)
↑  "לראלף לורן היו מודעות במיליונים, לי יש את ג'יג'י חדיד" | Fashion Forward | אופנה, באתר fashionforward, ‏2016-09-29
↑  שני פרידן-גפן, ‏הגעתי להגשמה עצמית בגיל 50, באתר גלובס, 8 במרץ 2018
↑  גאלה רחמילביץ', ‏אחרי שאנל: מעצבת האופנה הבינ"ל שמתגייסת לטובת ישראל, באתר מעריב אונליין, 16 באוקטובר 2023
גולן ואך

| --- | --- |

גולן ואך, במשלחת פיקוד העורף לברזיל, ינואר 2019
 לידה:  1974 (בן 51 בערך)
 מדינה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 סגן מפקד חטיבת שגיא  מפקד גדוד קדם  מפקד בא"ח העורף  ראש מחלקת מיגון בפיקוד העורף  מפקד יחידת החילוץ וההצלה הארצית
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון   האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן   מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן   מבצע צוק איתן מלחמת חרבות ברזל
גולן ואך (נולד בשנת 1974) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה במילואים, ששימש כראש מחלקת מיגון בפיקוד העורף וכמפקד יחידת החילוץ וההצלה הארצית. מאפריל 2019 ואך משמש כמנכ"ל ארגון "לב בגליל" אשר במסגרתו הקים את "מועצת הגליל" ומינואר 2021 מנכ"ל "ישראלה" עמותה העוסקת בעלייה וקליטת קבוצות משפחות בישראל. ואך הוא גם מוזיקאי, מייסד להקת משפחת ואך, המלחין והמעבד של רוב שיריה.
ביוגרפיה

נולד בחברון, בן שלישי מתוך אחד עשר ילדים לליאת ושלום ואך. למד בפנימייה הצבאית לפיקוד אור עציון. עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים לגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום קורס הקצינים שב לגדוד כמפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד 890 והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. לאחר מכן שימש כמפקד פלוגה בגדוד שקד, כסמג"ד בגדוד שקד בחטיבת גבעתי וכסגן מפקד חטיבת שגיא. בשנים 2009–2011 שימש ואך כמפקד גדוד קדם. במהלך שנים אלו יצא ואך למשלחות החילוץ בהאיטי ובפיליפינים. לאחר מכן שימש כראש מחלקת מיגון בפיקוד העורף. בתפקיד זה לקח חלק בפעולות חילוץ הניצולים וההרוגים בקריסת חניון הברזל והשתתף במשלחת חילוץ וסיוע של פיקוד העורף למקסיקו.
לאחר שחרורו מצה"ל, מונה למפקד יחידת החילוץ וההצלה הארצית. במסגרת הפיקוד על היחידה עמד בראש מספר משלחות חילוץ וסיוע של פיקוד העורף, בין היתר לאסון הסכר בברזיל, לרעידת האדמה באלבניה ב-2019 ובמבצע ענפי זית לרעידות האדמה בטורקיה ב-2023.
ואך הוביל את היערכות ומוכנות היחצ"א לקבלת תו התקן היוקרתי בעולם ליחידות חילוץ והצלה USAR (אנ') שמאורגן ומוענק על ידי ה-UN תקן ה-INSARAG לראשונה במדינת ישראל.
ואך קיבל בד' אייר תשפ"ג יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל (2023), מדליה של כבוד ואות מיוחד מנשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן, בהוקרה לפיקודו והובלת משלחת הסיוע הישראלית.
מלחמת חרבות ברזל

החל מבוקר ה-7 באוקטובר הופעלה היחידה בפיקודו למשימת חילוץ נפגעים. בערב, הגיע כוח בפיקודו של ואך למסיבת הטבע ביער רעים ובמהלך הלילה פינה עשרות חללים מהשטח וממיגוניות המוות בצומת רעים ובארי. בימים הבאים פיקד ואך על חלק מפעולות פינוי החללים מקיבוצי כפר עזה ובארי.
במהלך הלחימה בתוך רצועת עזה, השתתף ואך וכוחות מיחידתו בפעולות התקפיות לכיבוש העיירה בית חאנון וג׳באליה. במהלך שנת 2024 הקים ואך כוח הנדסי נוסף שהתמחה באיתור ובהשמדת תשתיות טרור. הכוח הרס עשרות מחרטות לייצור אמצעי לחימה, מעבדות נפץ ובתי מחבלים וחשף 12 מנהרות טרור בבית לאהיה, ג׳בליה ובעיר עזה.
ב-10 בספטמבר 2024, במהלך חשיפת מנהרת טרור בשכונת זייתון, מדרום לעיר עזה, קרסה מנהרה על ואך והוא חולץ לאחר כשש שעות על ידי יחידת 669 כשהוא פצוע באופן בינוני.
חיים אישיים

ואך נשוי להדר, בתם של הרב יוחנן פריד ושל נורית פריד, ואב לשבעה ילדים. מתגורר בבית רימון.
ב-31 במרץ 2019 מונה למנכ"ל ארגון "לב בגליל" והחליף בתפקידו את אופיר שיק שמונה לסגן ראש מועצה אזורית הגליל התחתון.
אחיו יהודה הוא מפקד עוצבת סיני. שניהם חברים בלהקת משפחת ואך.
מינואר 2021 מונה למנכ"ל "ישראלה" עמותה העוסקת בעלייה וקליטת קבוצות משפחות בישראל.
ואך לחם במלחמת חרבות ברזל לצד יוסי הרשקוביץ, שמע אותו שר את הפסוק מספר תהילים "גַּם כִּי אֵלֵךְ בְּגֵיא צַלְמָוֶת לֹא אִירָא רָע כִּי אַתָּה עִמָּדִי" בלחן מקורי, לאחר שהרשקוביץ נהרג במלחמה ואך הביא את הלחן למשפחתו והזמר אברהם פריד הקליט את השיר לזכרו וגולן עצמו ביצע את השיר יחד עם יונתן רזאל בטקס יום הזיכרון תשפ"ד.