stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ארד אירווין

ג'ארד אירווין (באנגלית: Jared Irwin;‏ 1750 –  1 במרץ 1818) היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה -22 בשנים 1796–1798 ובשנים 1806–1809. הוא נבחר לראשונה כמושל כרפורמטור על בסיס שערוריית הקרקעות יאזו (Yazoo land scandal), ועם בחירתו הוא חתם על חוק לביטול חוק איזו, שאפשר את מכירת קרקעות המדינה. תביעות לבעלות על קרקעות שנרכשו על פי החוק הקודם הובילו לדיון בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין פלטשר נגד פק (Fletcher v. Peck) ב-1810. בהחלטה תקדימית, אישר בית המשפט את הסכמי המקרקעין ופסק שחוק המדינה נגד את החוקה בניסיונו לבטל חוזים תקפים.
ביוגרפיה

ג'ארד אירווין נולד במחוז אנסון שבפרובינציית קרוליינה הצפונית (כיום מקום הולדתו נמצא במחוז מקלנבורג שבקרוליינה הצפונית). בצעירותו עברה משפחתו למחוז בורק שבפרובינציית ג'ורג'יה.
אירווין לחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית, בה הוא קודם מדרגת טוראי ועד לדרגת קולונל.
הוא היה נציג בוועידה של ג'ורג'יה שאשררה את חוקת ארצות הברית ב-1789.
ביוגרפיה > מושל ג'ורג'יה

זמן קצר לאחר תום המלחמה, ניסו ג'ורג'יה ומדינות אחרות במהירות לפתח את הקרקעות באזורי הספר שלהן. הייתה זו סביבה בשלה לשערורייה ולספסרות, שהתרחשו בג'ורג'יה ובמדינות נוספות. בשל הזעם הציבורי בנוגע למיליוני אקרים של קרקעות המדינה שנמכרו במחירים נמוכים לספסרים, נבחר אירווין כמושל ג'ורג'יה ב-1795 כדי לנקות את השחיתות לאחר שערוריית הקרקעות יאזו (Yazoo land scandal). ב-13 בפברואר 1796, פחות משבועיים לאחר השבעתו, חתם אירווין על חוק לביטול חוק יאזו. כדי להמחיש את הביטול בציבור, הוא שרף עותק של חוק יאזו במתחם הקפיטול המדינתי. בתגובה לשערורייה זו עבר בית המחוקקים של ג'ורג'יה לעיר לואיוויל.
בספטמבר 1794 הקיפו ובודדו 1,200 אנשי המיליציה המדינתית בהנהגתו של אירווין, שפעל בשיתוף פעולה עם כוחות פדרליים שהוצבו באוקוני, את הביצורים של הגנרל אלייז'ה קלארק באוקוני, במה שנקרא "רפובליקת טרנס-אוקוני (Trans-Oconee Republic). לאחר משא ומתן שנמשך זמן מה, הסכים קלארק להיכנע, בתנאי שהוא ואנשיו לא יועמדו לדין על מעשיהם. קלארק וחסידיו עזבו, והמיליציה שרפה את היישובים החדשים ואת הביצורים.
במהלך תקופת כהונתו השנייה כמושל, ניהל אירווין את הגרלת הקרקעות השנייה של ג'ורג'יה, כאשר מכירת ופיתוח הקרקעות היו עדיין בעדיפות גבוהה במדינה.
ביוגרפיה > מותו

ג'ארד אירווין נפטר במחוז וושינגטון שבג'ורג'יה ב-1 במרץ 1818. הוא נטמן בכנסייה הבפטיסטית אוהופי המקומית. הערים אירווינוויל ואירווינטון, ומחוז אירווין שבג'ורג'יה נקראו על שמו.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 281-282.
הערות שוליים

↑  Irwin, Jared. "Letter, 1789 Oct. 12, Washington County, Georgia to George Walton, Governor of Georgia, Augusta, Georgia / Colonel Jared Irwin". Digital Library of Georgia.
↑  "Burning of the Yazoo Act," 1914 - Digital Library of Georgia
↑  Kokomoor, Kevin (November 2015). "Creeks, Federalists, and the Idea of Coexistence in the Early Republic". Journal of Southern History. 81 (4): 830.
↑  Gannett, Henry (1905). The Origin of Certain Place Names in the United States. Govt. Print. Off. pp. 166.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1193432421  VIAF: 56553922   WorldCat (עם VIAF): 56553922
פרי גנך

"פרי גנך" הוא שיר שכתב והלחין יוני רועה ב-1989. הוא התפרסם בביצועה של אביבה אבידן משנת 1991, והפך לאחד משירי הזיכרון הידועים בישראל.
היצירה

השיר עוסק בבן שהלך ולא חזר, בעוד אמו יושבת ומחכה לו. היא משתוקקת שיחזור בחזרה כפי שהבטיח לה, כואבת, בודדה ולמרות הזמן הרב שחלף, היא מתקשה להאמין שלא ישוב מן המתים ("את פרי גנך את תבקשי", "עודך זוכרת ולא מאמינה").
השיר נכתב בשנת 1989 בעקבות פגישה של היוצר יוני רועה עם חבר ילדות שלו במסעדה בנתניה. החבר הסב את תשומת לבו לאשה שעברה לידם, עליזה, אמו של חן ברוד, חברו של רועה מבית הספר היסודי, ששירת כלוחם ומפקד בחטיבת גולני ולאחר מכן עבר לפקד על מחלקה בגדוד "צבר" של גבעתי, ונהרג בתאונה מבצעית על יד גדר המערכת בצפון ב-24 באוקטובר 1985. לדבריו, "פשוט לא זיהיתי אותה בהתחלה. השיער שלה האפיר והמבט בעיניה שיקף את העצב הגדול שהיא חשה". באותו רגע קם ונסע לביתו, התיישב ליד הפסנתר והשיר יצא במכה אחת.
בשיר הוכנסו הרמזים מקראיים. הביטוי "פרי גנך" ("את פרי גנך את תבקשי") מאזכר את שיר השירים ד טז: "הָפִיחִי גַנִּי יִזְּלוּ בְשָׂמָיו יָבֹא דוֹדִי לְגַנּוֹ וְיאכַל פְּרִי מְגָדָיו" (על פי רבי יוסי, הפסוק מדבר על הקרבת קורבנות: הגן זהו אוהל מועד, ופרי מגדיו הם הקרבנות למזבח). המילה "תוגה" ("בדומיה עוטפת התוגה, ובליבך נותרה המשאלה") נלקחה בספר משלי יא: "בֵּן חָכָם, יְשַׂמַּח-אָב; וּבֵן כְּסִיל, תּוּגַת אִמּוֹ".
את השיר ביצעה במקור אביבה אבידן באלבומה "יהיה בסדר". רועה, שעבד איתה על האלבום, אמר לה שיש לו שיר שמאוד יקר ללבו, סיפר לה על מהותו, והבהיר לה כי הוא מוכן לתת לה אותו רק בתנאי שהביצוע שלה ירגש אותו עד דמעות, ואם לא - השיר לא יהיה שלה. היא אכן עמדה במשימה, והשיר נכנס לאלבום. באחת מהופעותיה ביקש ממנה הזמר אלי לוזון לשיר איתה את "פרי גנך". הדואט המוצלח הוביל את השניים לאולפן ההקלטה, והפך לביצוע המוכר ביותר של השיר. ביצועים נוספים היו של רועה עצמו, שימי תבורי ולהקת סינרגיה. לחן השיר משלב, על פי מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי, בין מזרח ומערב: "יוני רועה... יצר שיר עממי בסינתזה מופלאה בין מזרח למערב בלי שזה יישמע קלישאה-מניירה של זמר מזרחי מכל סוג. שיר שנכנס ללא ספק למדור הקלאסיקה של השיר הישראלי".
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2015)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2015)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2015)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2015)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 9 |  |
|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2019)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2019)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2019)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2019)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 7 |  |
|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2020)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2020)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2020)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2020)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 11 |  |
|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2021)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2021)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2021)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2021)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 9 |  |
|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2022)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2022)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2022)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2022)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 7 |  |
|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 4 |  |
ביאורים

↑  במהלך יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל דורג השיר במקום הרביעי. בצל מלחמת חרבות ברזל דורג במקום השלושה-עשר.
הערות שוליים

↑  חן ברוד באתר יזכור
↑  קובי דוד, ‏26 שנה למות הבן: "הזמן לא מרפא את הכאב", mynet,‏ 8 במאי 2011
↑  מדרש רבה לחומש במדבר – פרשת נשא באתר דעת
↑  יוסי חרסונסקי, פרי גנך באתר "חרסונסקי מיוסיק".
↑  המצעד השבועי של מדיה פורסט, באתר מדיה פורסט, ‏19-25 באפריל 2015
| אביבה אבידן |
| --- | --- | --- |
דיסקוגרפיה
| אלבומי אולפן | יהיה בסדר • פילפל • אוהבת לאהוב • רק איתך • שימני כחותם • לכל אדם מלאך • אמונה • צו הלב |  |
| סינגלים | "פרי גנך" • "לנצח בני" |  |
בקעת קדש

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  עמק 
 על שם:  תל קדש
 נתונים ומידות
 גובה:  כ־400 מטר
 אורך:  4 ק"מ
 רוחב:  2 ק"מ
 שטח:  15,000 דונם
 מיקום
 מדינה:  ישראל
 מיקום:  אצבע הגליל
 אזור:  הרי נפתלי
 קואורדינטות:  33°06′26″N 35°32′25″E﻿ / ﻿33.10722222°N 35.54027778°E﻿ / 33.10722222; 35.54027778
  (למפת אצבע הגליל מוגדלת) בקעת קדש(למפת אצבע הגליל רגילה) בקעת קדש(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בקעת קדש(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בקעת קדש
 
תל קדש המזרחי על רקע בקעת קדש
בקעת קֶדֶשׁ היא בקעה קטנה בגליל העליון המזרחי סמוך לגבול לבנון, המשתרעת על כ-15,000 דונם, לאורך כ-4 ק"מ, לרוחב של כ-2 ק"מ וברום של כ-400 מטרים מעל פני הים. רוב שטחה של הבקעה מעובד.
הבקעה תחומה במערב בהר מלכיה, בדרום בהר זמר ובהר צבי, במזרח בגבעה עליה ממוקם מושב רמות נפתלי ובצפון בגבעה עליה ממוקם קיבוץ יפתח, וחוצה אותה כביש הצפון.
בקצה המזרחי של הבקעה, מעל עמק החולה, נמצאת מצודת כ"ח, ובקצה המערבי של הבקעה, למרגלות מלכיה, נמצא תל קדש (המחולק לתל המקראי ולחורבה הרומית).
הבקעה קרויה על שם העיר הקדומה קֶדֶשׁ, ויוסף בן מתתיהו מתאר כי בימי המרד הגדול, טיטוס חנה את גייסותיו במקום לקראת כיבוש גוש חלב הסמוכה.
הערות שוליים

↑  מלחמות היהודים, ספר ד', 105-104.
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בקצה ההר

בקצה ההר הוא אלבום הסולו השביעי של הזמר הישראלי גידי גוב.
הפקה

האלבום יצא ב־2005, 14 שנה לאחר "אין עוד יום", אלבום הסולו הקודם של גוב שכלל שירים חדשים. בשנים שבין יציאת אלבומים אלו התמקד גוב בטלוויזיה והקליט בעיקר גרסאות כיסוי, בין השאר במסגרת תוכנית האירוח "לילה גוב" ואלבום עיבודי הג'אז "ריקוד ירח".
בדומה לאלבומי הסולו הקודמים של גוב, גם באלבום זה ניכרת דומיננטיות של מוזיקאי יחיד בכתיבת שירי האלבום, במקרה זה המוזיקאי והזמר עמיר בניון, שיוצר על פי רוב מוזיקה ים תיכונית שגוב לא התנסה בה עד עתה. בניון כתב והלחין באלבום ארבעה שירים וכן הלחין שלושה שירים שכתב אסף אטדגי. כמו כן חזר גוב באלבום זה לשתף פעולה עם אלון אולארצ'יק, שהפיק ועיבד את שירי האלבום והלחין עוד שלושה מהם. עוד נכללו באלבום שני שירים שכתב והלחין שלומי שבן, תרגום מצרפתית של עלי מוהר לשיר "Puisque vous partez en voyage", תרגום לשירה של המשוררת הפולנית ויסלבה שימבורסקה ולחן של יזהר אשדות לשיר "כל שושנה" של המשוררת זלדה.
בשיר "מכיוון שאתה נוסע" שר גוב בדואט עם אשתו, המחזאית והתסריטאית ענת גוב, שזו לה הפעם הראשונה כזמרת מאז שירותה בלהקת הנח"ל.
האלבום התקבל בתגובות מעורבות, כאשר לצד ההתלהבות מהופעת השירים החדשים ומשיתוף הפעולה הבלתי צפוי בין גוב לבניון נשמעו ביקורות על שירתו של גוב ועל איכות חלק מהשירים. עם זאת הפכו חלק מהשירים ללהיטים, והשיר "מי תרצי" הגיע למקום ה־17 במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשס"ה של רשת ג'. באלבום האוסף של גוב "שלל שיריו" שיצא ב־2009, נכללו ארבעה משירי האלבום.
רשימת הקטעים באלבום

| בקצה ההר> מס' | בקצה ההר> שם | בקצה ההר> מילים | בקצה ההר> לחן | בקצה ההר> משך | בקצה ההר>  | בקצה ההר>  | בקצה ההר>  | בקצה ההר>  | בקצה ההר>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | הליצן העצוב  | עמיר בניון | עמיר בניון | 3:59 |  |  |  |  |  |
| 2. | בית ישן  | עמיר בניון | עמיר בניון | 3:44 |  |  |  |  |  |
| 3. | מי תרצי  | עמיר בניון | עמיר בניון | 3:44 |  |  |  |  |  |
| 4. | בקצה ההר  | אסף אטדגי | עמיר בניון | 4:25 |  |  |  |  |  |
| 5. | אם תאמרי לי  | אסף אטדגי ועמיר בניון | עמיר בניון | 4:44 |  |  |  |  |  |
| 6. | כשאת מחייכת  | אסף אטדגי ועמיר בניון | עמיר בניון | 3:56 |  |  |  |  |  |
| 7. | כנראה שלא אומר  | שלומי שבן | שלומי שבן | 3:25 |  |  |  |  |  |
| 8. | מדלן יקירתי  | שלומי שבן | שלומי שבן | 3:11 |  |  |  |  |  |
| 9. | מכיוון שאתה נוסע (עם ענת גוב)  | עלי מוהר | Hartuch Mireille | 3:45 |  |  |  |  |  |
| 10. | כאילו לא  | עלי מוהר | אלון אולארצ'יק | 3:52 |  |  |  |  |  |
| 11. | הכל פוליטי  | ויסלבה שימבורסקה (תרגום: רפי וייכרט ואלון אולארצ'יק) | אלון אולארצ'יק | 3:56 |  |  |  |  |  |
| 12. | אלה החיים  | אלון אולארצ'יק | אלון אולארצ'יק | 3:48 |  |  |  |  |  |
| 13. | כל שושנה  | זלדה | יזהר אשדות | 4:03 |  |  |  |  |  |
| 14. | אוהבת  | עמיר בניון | עמיר בניון | 3:04 |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 53:36 |  |  |  |  |  |
פטר הראשון פטרוביץ', שליט מונטנגרו

פֶּטֵר הראשון פטרוביץ' נְייֶגוש (בסרבית קירילית: Петар I Петровић Његош, בסרבית לטינית: Petar Prvi Petrović Njegoš - פטאר פרווי פטרוביץ' נייגוש, 1747 או 1 באפריל ? 1748 נייגושי - 31 באוקטובר 1830 צטיניה) היה מנהיג רוחני, פוליטי וצבאי והיסטוריון מונטנגרי, מיטרופוליט-שליט (ולדיקה) (1784–1830) של מונטנגרו, בן לשושלת פטרוביץ' שמושבו היה בעיר צטיניה. כונה גם "פטר הקדוש מצטיניה" (Свети Петар Цетињски - סווטי פטר צטינסקי) אחרי שהוכרז לקדוש על ידי הכנסייה האורתודוקסית הסרבית. בזמן שלטונו הארוך חיזק את המדינה המונטנגרית, על ידי איחודם של שבטים יריבים, ייצב את שליטתו כנסיך-ארכיבישוף על חבלי הארץ המונטנגרים, הנהיג את קודקס החוקים הראשון - ה"זאקוניק של פטר הראשון" ("Zakonik Petra Prva"). הוא נודע גם בתוכנית לשחרורה ואיחודה של סרביה. בימי שלטונו הוא עשה צעדים לקראת הנהגת מוסדות שלטון, תרבות וכלכלה מודרניים בארצו: כולל הקמתם של רשויות מיסים, בתי ספר ומיזמי מסחר גדולים. החל משנת 1796 שלט גם ברוב חבל ברדה.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

פטר פטרוביץ' נולד בשנת 1747 או 1748 בנייגושי, על יד צטיניה במונטנגרו לאביו מרקו דמיאנוב מבית פטרוביץ' ואמו אנג'ליה לבית מרטינוביץ'. בעקבות קרובי משפחתו בחר קריירה של נזיר וכומר, בגיל 12 הלך למנזר ובגיל 17 היה לדיאקון.
בשנים 1765–1766 שהה פטר פטרוביץ' לצורך לימודים ברוסיה, כשהתלווה לדודו, המיטרופוליט וסילי. ב-1779 בהיותו ארכימנדריט נסע במסגרת משלחת ארצו לווינה כדי לבקש את חסותה וסיועה הכלכלי של הקיסרית מריה תרזה. המיטרופוליט סאבה פטרוביץ' שנפטר ב-1781 בחר בנכדו ועוזרו, ארסניה פלאמנאץ כיורשו בתפקיד הרם. בהתחלה מועמדותו של ארסניה פלאמנאץ נתקלה בהתנגדותם של השבטים המונטנגרים, עד שרכשה את תמיכתו של מנהיג בשם שצ'פן מאלי, שהתחזה לצאר הנרצח פיוטר השלישי של רוסיה והיה לשליטה בפועל של מונטנגרו למשך כמה שנים. פלאמנאץ ששימש כמיטרופוליט עד מותו בשנת 1784, היה פעיל רק לעיתים רחוקות והיה חסר כוח. משפחת ה"גוברנדור" רדוניץ', בתמיכתם של ונציה ואחר כך של ההבסבורגים עלתה באותה תקופה בכוחה וניסתה להרחיק את בני פטרוביץ' ממעמדם כמיטרופוליטים. ראשי השבטים הכירו בפטר כבישוף עוד ב-1783 והוא נשלח לאימפריה ההבסבורגית לצורך הסמכתו.
ביוגרפיה > 1784–1799

טקס הסמכתו של פטר פטרוביץ' כבישוף נוהל ב-13 באוקטובר 1784 על ידי מויסיה פוטניק, המיטרופוליט האורתודוקסי של סרמסקי קרלובצי. משם נסע פטר לווינה, בה פגש את קנצלר רוסיה, הנסיך גריגורי פוטיומקין, את הגנרל האוסטרי זוריץ' ואת הגולה מרגוזה, פראנו דולצי. בנסיבות לא ברורות בנובמבר 1785 נסע פטר לפטרסבורג. בעת מסע זה קיבל איומים מקארא מהמוט פאשה משקודרה. אכן ביוני 1785 תקף הפאשה של שקודרה את מונטנגרו וצבא המונטנגרים שמנה 8,000 לוחמים איבד 3,000 מקרב בני צרמניצה וכן חיילים רבים שנפלו בשבי. מהמוט פאשה חצה את בייליצה והעלה באש את היישוב נייגושי. הוא קיבל עזרה משבט ניקשיץ' ובחזרתו לשקודרה חצה את חבל פשטרוביצ'י.
בראש מונטנגרו עמדו אז במקביל המיטרופוליט פטר והגוברנדור יובאן רדוניץ'. רדוניץ' ביקש לנשל את המיטרופוליט מכמה סמכויות אזרחיות ולהשאיר לו סמכויות דתיות בלבד, כך ה"גוברנדור" יהיה אדון העם והמיטרופוליט אדון הכנסייה. השניים התנגשו בזירה הבינלאומית.
המיטרופוליט היה מקורב לרוסיה, בעוד שרדוניץ' נתמך על ידי האוסטרים. לפיכך קמו במונטנגרו שני מחנות:"פילורוסי" בראשות המיטרופוליט פטר וה"פילו-אוסטרי" בראשות ה"גוברנדור, רדנויץ'. בסוגיה באם לתמוך בהבסבורגים או לא, שני המחנות היו מסוכסכים בימי המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1788–1791) והמלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792). באותה תקופה הייתה מונטנגרו מחולקת בין מחוזות הקרויים "נאחיות". הנאחיות היו: קטונסקה, רייצ'קה, צרמניצ'קה, ליישאנסקה ופייסיבאצ'קה. מחוזות אלה נוהלו על ידי פקידים בכירים, על ידי רדי רדוניץ' ועל ידי המיטרופוליט, בעזרתם של חמישה סרדארים, תשעה וויבודים ו-34 "קנזים" כשהשלטון לבש אפיונים חילוניים ודתיים בו זמנית.
ביוני 1788 ביקש יובאן רדוניץ' מהקיסרית יקטרינה השנייה לשלוח למונטנגרו את סופרוניה יוגוביץ', לו הוא הבטיח את כס המלכות של מונטנגרו. רדוניץ' סבר שבדרך זו ידיח קודם את פטרוביץ' ואחר כך יתפטר גם משרותיו של יוגוביץ' וישלוט לבד.
הוא שלח איגרת נוספת ב-1789, אחר כך נסע לאוסטריה כדי חזק את תדמיתו בעזרת החצר האוסטרית. אולם בקשתו לשיגור כוחות אוסטריים למונטנגרו נדחתה. אחרי דרישה חוזרת של רדוניץ', בפברואר 1790 הסכים הקיסר ההבסבורגי לשלוח לו תחמושת, בתנאי שתושבי מונטנגרו "יעמדו לצד הקיסר בעת מלחמה, כפי שמצייתים לעות'מאנים בימי שלום". העזרה האוסטרית לא נראתה מובטחת.
ב-1794 השבטים קוצ'י ורובצ'ני שחיו מחוץ למונטנגרו סבלו מאוד מידם הקשה של העות'מאנים. אולם ב-1796 הובס קארה מהמוט פאשה בקרב מרטיניצ'י. בשובו נוצח הפאשה שוב ונהרג בקרב קרוסי ב-22 בספטמבר. בראש מחצית מהצבא המונטנגרי עמד המטרופוליט פטר ובראש המחצית השנייה - הגוברנדור יובאן רדוניץ'. לצד פטר לחמו גם בני שבט הפיפרים. הצבא של מהמוט פאשה שמנה אולי 30,000 חיילים, כולל שבעה קצינים צרפתים, נאבק נגד צבא מונטנגרי של 6,000 לוחמים ונחל אבדות כבדות.
ניצחון המונטנגרים הוביל להתפשטות מדינתם, כשהשבטים ביילופאבליצ'י ופיפרי הצטרפו אליה. גם הרובצ'ני, כמו שבטים הרריים אחרים ביקשו להתאחד עם מונטנגרו. משום כך החל מ-1796 נהג פטר לקרוא לעצמו נסיך בישוף של מונטנגרו וברדה. ב-1799 שיגר פטר הראשון אגרות לשבטי מוראצ'ני ורובצ'ני ויעץ להם לחיות זה עם זה בשלום ובסולידריות הדדית. ב-1799 רוסיה שלחה סיוע כספי למונטנגרו וערבה לאינטרסים שלה.
ביוגרפיה > 1800–1809

בימי המרד הסרבי הראשון התחיל פטר הראשון לשתף פעולה עם ראש המורדים קאראג'ורג'ה. באותם ימים התבלט פטר פטרוביץ' ביחסיו הבינלאומיים בשני כובעיו כמיטרופוליט וכשליט מונטנגרו. לו תתעוררה הזדמנות היה צפוי שגם מונטנגרו תתקומם נגד ההגמוניה העות'מאנית. השגריר הרוסי בווינה, רזומובסקי, יידע את שר הפנים של ארצו, אדם צ'רטוריסקי על מסר חשאי שקיבל ב-13 בדצמבר 1803 שבו נמסר כי לפטר פטרובי'ץ יש אלפיים לוחמים אך שהוא התכוון לפשוט את גלימת הכמורה וללבוש מדים צבאיים ולהגדיל את צבאו עד ל-12,000 בני אדם. מכיוון שידע שאין צבאו מסוגל להיאבק בעות'מאנים החזקים בהרבה, הוא חיפש להתאחד עם מורדי שומאדיה ואחר כך בסיוע רוסי לפנות נגד הטורקים. פטר שיתף בכוונותיו את המנזר ויסוקי דצ'אני והתכתב גם עם דוסיטיי אוברדוביץ'.
ב-1806 התקדמו כוחות צרפת של נפוליאון אל מפרץ קוטור. צבא מונטנגרי בראשות פטר הראשון וסיועם של כמה פלוגות רוסיות והצי של האדמירל דמיטרי סניאבין דחף אותם בחזרה לרגוזה (דוברובניק). אולם כעבור זמן קצר ביקש הצאר אלכסנדר הראשון מהמונטנגרים למסור לאוסטרים את השליטה במפרץ קוטור. אבל אחרי נסיגת המונטנגרים להרצג נובי, חזר בו הצאר הרוסי מהחלטתו ובעזרת המונטנגרים כבשו כוחותיו את בראץ' וקורצ'ולה. בינתיים עודדה צרפת את האימפריה העות'מאנית לתקוף את רוסיה, שהסיגה את כוחותיה הימיים מהים האדריאטי כדי להגן על האיים היוניים. הסכם טילזיט בין צרפת לרוסיה הבטיח שליטה צרפתית במפרץ קוטור. מוקדם במהלך שנת 1807 שאף פטר לאחד כמה אזורים מאוכלסים בסרבים בתוך ממלכה סרבית מחודשת. בפברואר 1807 הוא תכנן פלישה להצרגובינה ופנה לעזרתו של קאראג'ורג'ה. אחרי קרבות סובודול והתקדמות המורדים הסרבים, דאג קאראג'ורג'ה לשמור על הקשר עם מונטנגרו. עם זאת, הוא לא היה מסוגל להחזיק בקשרים ארוכי טווח עם הסרבים ממונטנגרו, מבוסניה והרצגובינה אחרי דעיכת המרד שלו בשנת 1809 .
ביוגרפיה > 1810–1820

ב-1819 יזם פטר הראשון מסע מצליח נגד האלאייט העות'מאני בבוסניה. ב-1820 בצפון מונטנגרו, אנשי ההר ממוראצ'ה בראשות הסרדאר מרקויה מיושקויביץ' נחל ניצחון מזהיר נגד הכוחות העות'מאניים בבוסניה. הדיפת פלישה עות'מאנית מאלבניה בימי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) הביאה להכרת ריבונותה של מונטנגרו באזור השבט פיפרי. פטר חיזק את האיחוד עם שבטי פיפרי וביילופבליצ'י וכשהאחרונים ושאר אנשי "שבע הגבעות" הסתפחו למונטנגרו, נקראה המדינה "ההר השחור (מונטנגרו) והגבעות" (צרנה גורה אי ברדה - Црна Гора и Брда).
ביוגרפיה > פאן-סרביות

ב-1807 עמל פטר הראשון על תוכנית לתחיית הקיסרות הסרבית ("הקיסרות הסלאבית-סרבית) אותה שיתף עם אנשי החצר במוסקבה.
מוקדם יותר, ביוני 1804 יידע את הרוסים המיטרופוליט הסרבי סטפן סטרטימירוביץ' שחי באימפריה האוסטרית, על תוכנית דומה.
פטר הראשון שאף לאחד את פודגוריצה, ספוז', ז'אבליאק, מפרץ קוטור, הרצגובינה, דוברובניק ודלמטיה עם מונטנגרו.
את תואר קיסר סרביה הוא הועיד לקיסר הרוסי. הסכם השלום בין רוסיה לצרפת חיבל בתוכנית. אחרי שכבשו הצרפתים את דלמטיה, הם הציעו לפטר את התואר "פטריארך של כל האומה הסרבית או כל איליריקום". בתנאי שיפסיק את שיתוף הפעולה עם רוסיה ויקבל את החסות של צרפת, הצעה שהוא דחה מחשש להגדלת השפעת האפיפיור באזור. מיטרופוליית צטיניה הגבירה את השפעתה על ברדה ועל הרצגובינה הישנה שראו במונטנגרו מנהיגת המאבק לשחרור. כשקנה מספיק יוקרה והשפעה בשטחים בסביבה, הוא פנה בעצמו לסרביה המהפכנית כאל מנהיגת העל של המאבק לשחרור ולאיחוד.
הנצחה

יורשו לכתר, פטר השני פטרוביץ'-נייגוש הכריז על פטר הראשון כקדוש של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית בשם "פטר הקדוש מצטיניה". כחג שמו נבחר יום מותו - 31 באוקטובר לפי לוח השנה הגרגוריאני (18 באוקטובר לפי לוח השנה היוליאני).
לקריאה נוספת

Свети Петар Цетињски: Житије, дјело, молитва (בסרבית)
Speeches to Montenegrins before battles against Turks on Martinici and on Krusi, 1796
"Идеја светог Петра Цетињског о обнови српске државе / План цетињског митрополита (владике) Петра I Петровића о формирању славено-сербскога царства 1807". Njegos.org.
פטר הקדוש מצטיניה, איקונין-פסיפס בעיר בודווה
ברי הולסהוף

ברי הולסהוף (בהולנדית: Barry Hulshoff;‏ נולד ב-30 בספטמבר 1946 – 16 בפברואר 2020) היה כדורגלן ומאמן הולנדי, ששיחק בעמדת הבלם. היה שותף בהצלחה של אייאקס בתחילת שנות ה-70.
ביוגרפיה

הולסהוף נולד בדוונטר, הולנד, ובתור נער שיחק בקבוצת הנערים אייאקס אותה אימן גאורג קסלר. עד מהרה הוא היה לקפטן הקבוצה כשהוא משחק לצד יוהאן קרויף, ווילי ואן דר קוילן, וים יאנסן, בין היתר.
בשנת 1965 נכנס להרכב הקבוצה הבוגרת של אייאקס, אך בתחילה שיחק רק בקבוצת השנייה. התארים הראשונים שזכה עמה ב"תקופת הזוהר" שלה היו הליגה ההולנדית בעונות 1965/66 ו-1966/67, וכן בגביע ההולנדי. מעונת 1967/68, בה גם זכו בליגה בפעם השלישית ברציפות, תפס הולסהוף את מקומו בהרכב הקבוע בהגנה לצד הבלם היוגוסלבי וליבור ואסוביץ'. היו לו מחלוקות עם מאמנו הקפדני רינוס מיכלס. "מעולם לא ניהלתי שיחה עם מיכלס שנמשכה יותר משלוש דקות", התלונן פעם. עוד אמר הולסהוף כי מיכלס מעולם לא הסביר את הסיבות האמיתיות להחלטותיו אם וכאשר לא היה רשאי לשחק.
בתחילת שנות השבעים לקח חלק בהצלחה הגדולה ביותר של המועדון אי פעם הכוללת זכייה בשלושה תוארי גביע האלופות ברציפות. בעונת 1970/71 הוא כבש פעמיים בגביע אירופה לאלופות נגד הקבוצות בזל וסלטיק בסיבוב השני וברבע הגמר בהתאמה. לאחר עזיבתו מאייאקס של חברו להגנה וליבור ואסוביץ' ב-1971, הולסהוף שיתף פעולה עם הבלם הגרמני הורסט בלנקנבורג. אייאקס זכתה בפעם השלישית בגביע האלופות בעונת 1972/73 והולסהוף כבש שער חשוב בניצחון 1–2 על ריאל מדריד בחצי הגמר. הקריירה המעוטרת של הולסהוף עם אייאקס, בה גם זכה פעמיים בסופר קאפ האירופי ופעם אחת בגביע הבין-יבשתי, הסתיימה לה בשנת 1977. בשתי העונות הבאות עד לפרישה מכדורגל העביר במועדון מאסטריכט.
היינץ שילצ'ר האוסטרי, מי ששיחק באייאקס בתחילת שנות השבעים וכיום הוא מאמן, שכנע את הולסהוף לחזור מהפרישה על מנת לשחק בגראצר א.ק. ב-1982. הוא ערך שם רק שלוש הופעות מכיוון שהבין שאינו ביכולת מספיק טובה מבעבר.
ביוגרפיה > לאחר הפרישה

הולסהוף היה עוזר-מאמן לזמן קצר באייאקס בשנת 1988. לאחר מכן הפך למאמן בקבוצות הבלגיות לירסה, וסטרלו, מכלן, בין היתר. הולסהוף עבד כמנהל טכני בין השנים 2004–2006 באייאקס אמריקה שבארצות הברית. מיוני 2012 הוא היה עוזר-מאמן בווטרלו.
יוהאן קרויף, גדול כדורגלני אייאקס בכל הזמנים, קרא לשחקני עבר להיות במועצת חברי אייאקס וב-14 בדצמבר 2010 נבחר הולסהוף להיות גם כן. הולסהוף הפך לסוכנו של מתיאס דה ליכט בשנת 2016 ומילא את תפקידו הזה יחד עם מינו ראיולה מאז 2018.
הולסהוף נפטר כתוצאה ממחלה ב-16 בפברואר 2020 בגיל 73. עיריית אמסטרדם כבר קראה על שמו את גשר בשנת 2005.
תארים

אליפות הולנד (6): 1965/66, 1966/67, 1967/68, 1969/70, 1971/72, 1972/73
הגביע ההולנדי (4): 1966/67, 1969/70, 1970/71, 1971/72
גביע אירופה לאלופות (3): 1970/71, 1971/72, 1972/73
הסופר קאפ האירופי (2): 1972, 1973
הגביע הבין-יבשתי: 1972
הערות שוליים

↑  טענותיו של הולסהוף כלפי רינוס מיכלס, מתוך אתר memim
ברי (שני מימין) לצד יוהאן קרויף לאחר הזכייה בגביע אירופה לאלופות (1973)
פנסיון

פֶּנְסְיוֹן הוא סוג של בית הארחה או חדר נופש. המונח מצוי בשימוש בעיקר בארצות אירופה היבשתית, וכן באזורים בצפון אפריקה ובמזרח התיכון (לרבות ישראל) אשר קלטו אוכלוסייה אירופית, ובמדינות מסוימות באמריקה הדרומית (כגון ברזיל ופרגוואי) ובמזרח ודרום-מזרח אסיה (קוריאה הדרומית, יפן והפיליפינים).
בניגוד לאירוח מסוג bed and breakfast‏ (B&B), פנסיונים על פי רוב מציעים לא רק ארוחת בוקר אלא גם ארוחת צהריים וארוחת ערב ולעיתים אף ארוחת מנחה. במקום לשלם בנפרד עבור החדר ועבור כל ארוחה, האורחים משלמים תשלום אחד עבור לינה וארוחות בוקר, צהריים וערב ("פנסיון מלא"; באנגלית: full board) או עבור לינה וארוחות בוקר וערב בלבד ("חצי פנסיון"; half board או demi-pension).
דוגמאות לפנסיונים היסטוריים בישראל: פנסיון שמידט, פנסיון דורה שוורץ.
בישראל מקובל המונח פנסיון לכלבים ביחס לאתרים המיועדים לאירוח כלבים.
ראו גם

בית הבראה
הערות שוליים

↑  בעבר שימש בעברית המונח "פנסיון" (או "פנסיונָט"), לצד "אינטרנָט", גם בהוראת אכסניה לתלמידים, דהיינו פנימייה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph124029