יוון העות'מאנית
מלחמת השחרור היוונית, וסוף שלטון העות'מאנים על יוון

ההתעוררות הלאומית של היוונים הגיעה לשיאה בעשור הראשון של המאה ה-19. בקרב קהילות יווניות ברחבי אירופה קמו עשרות תאי פעילים לטיפוח הלאומיות היוונית שנקראו "הטיריות", שהמפורסמת והחשובה שבהם הוקמה באודסה ב-1814, ונקראה "פיליקי הטיריה". אחווה זו הפכה במהרה לארגון הלאומי של היוונים, ומספר חבריה הגיע בשיאו לכ-200,000 חברים.
ההטיריה החלה לתכנן מרד בשלטון העות'מאני, תכנון שנתמך כספית על ידי יוונים גולים בבריטניה ובארצות הברית, והוכן בעזרתם של סוכנים רוסים. עם פרוץ המרד, הוא נתמך מיידית בדעת הקהל האירופית בזכות תנועת הפילהלניזם. המרד החל בשנת 1821 על ידי פלישה יוונית בראשות מנהיג ההטיריה אלכסנדר איפסילנטי לנסיכות מולדובה, בניסיון לעורר מרד נוצרי נגד הטורקים בארץ זו. למרות כישלון ניסיון זה כעבור מספר חודשים, הייתה זו הפעולה המלחמתית הראשונה של היוונים נגד הטורקים במלחמת העצמאות.
שבועות אחדים לאחר פלישתו של איפסילנטי למולדוביה, ב-25 במרץ 1821 (כיום יום העצמאות של יוון), הניף הארכיהגמון האורתודוקסי של פטרס את נס המרד בפלופונסוס. במקביל פרצו מרידות במקדוניה, בכרתים, ובקפריסין. הודות ליתרון ההפתעה, אי יעילותם של הטורקים, תגבור הכוחות היוונים במתנדבים פילהלנים (כגון הלורד ביירון), והמרד של עלי פאשה שהעסיק את הצבא העות'מאני, הצליחו המורדים לכבוש את הפלופונסוס, רוב האיים הקיקלדים, כרתים, ומספר אזורים אחרים.
העות'מאנים התאוששו במהרה מההפתעה הראשונית, והגיבו בנחישות ובאכזריות. האפאטריארך ושאר ראשי הכנסייה הנוצרית הוצאו להורג, ושורה של מעשי טבח נעשו באוכלוסיית כיוס ובערים נוספות. היוונים לא הצליחו להקים ממשלה מרכזית באזורי שליטתם, ובמהרה החלו קרבות פנימיים בין הפלגים היוונים השונים. בין השנים 1824-1827 נערכה המלחמה בין היוונים לטורקים באופן לא רצוף, כאשר הטורקים, בעזרתו של צי חזק שתגבר אותם ממצרים, החזירו לעצמם בהדרגה את שליטתם על יוון. בשנת 1826 נכבש מעוז המורדים מיסלונגיון, ובשנת 1827 איבדו היוונים את אתונה.
הפסדי היוונים גרמו להם לאחד מחדש את שורותיהם, ובאפריל 1827 נבחר יואניס קפודיסטריאס לנשיא זמני של הכוחות המורדים. בנוסף, מעשי הטבח שביצעו הטורקים ביוונים, והאהדה שרחשה דעת הקהל האירופית למרידה היוונית (כתוצאה מהשפעת התנועה הפילהלנית), הובילו להתערבותם של המעצמות האירופיות הגדולות ביוון, ולשליחתו של צי אנגלו-צרפתי ליוון.
ב-20 באוקטובר 1827, תקף והשמיד צי מאוחד של בריטניה, צרפת ורוסיה את הצי הטורקי בקרב נאווארינו, מהלך שסיים למעשה את שליטת טורקיה העות'מאנית ביוון. שנה לאחר מכן נחתו כוחות צרפתיים בפלופונסוס, והיוונים, בהנהגת קפודיסטריאס, ניצלו את הגנת הכוחות הזרים כדי לספח לעצמם שטחים נוספים, כולל אתונה ותבאי, עד כניסתה לתוקף של הפסקת האש שכפו המעצמות.
ועידת השלום שנערכה בלונדון בשנת 1829 קבעה את הקמתה של מדינה יוונית עצמאית שתכלול את הפלופונסוס, אטיקה, אובויה, והאיים הקיקלדים. גבולה הצפוני של יוון החדשה נקבע בקו שבין ארטה, על חוף הים היוני, לבין וולוס, על חוף הים האגאי. למרות אכזבת היוונים מגבולות אלה, הם לא יכלו להתנגד לרצונם המשותף של בריטניה, צרפת ורוסיה שקבעו את תוואי הגבול. ב-11 במאי 1832 הוכרזה והוכרה רשמית יוון כמדינה עצמאית, כאשר המעצמות קבעו את הנסיך הבווארי אוטו הראשון מוויטלבסאך כמלכה הראשון של יוון המודרנית.
טורקיה איבדה בהדרגה את שליטתה על שאר חלקי יוון לאורך תקופה שנמשכה כמאה שנים נוספות ונחלש כתוצאה מהתקוממות הרצגובינה והמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). בשנת 1881 סופחה תסליה ליוון, ובעקבות מלחמות הבלקן בשנת 1922 סופחו ליוון אפירוס הדרומית, מקדוניה, כרתים, ותרקיה. לאחר מלחמת העולם השנייה עברו לידי יוון גם האיים הדודקאנסיים, ובכך הסתיים שלטונה של טורקיה על שטחים יווניים.