stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אהוד יערי
קורות חיים

יערי נולד במטולה בשנת 1945, סבתו מצד אימו (שולמית יערי) הייתה מניה צ'יזיק, אחותם של יצחק חרפי וחנה צ'יזיק. בן דודו הוא מנכ"ל משרד האוצר לשעבר רם בלינקוב ובן דוד נוסף שלו הוא איתמר צ'יזיק. לדבריו, בקרב משפחתו קיימת מסורת לפיה חלק ממוצאם הוא מהכוזרים. הוא בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1968 היה עוזר למתאם פעולות הממשלה בשטחים, האלוף שלמה גזית במשרד הביטחון. ב-1970 ראה אור ספרו 'פתח', המתאר את ההיסטוריה והאידאולוגיה של תנועת הטרור בראשות ערפאת, זו שעמדה בבסיסו של אש"ף. בשנים 1969–1975 היה כתב לענייני ערבים בעיתון "דבר" ובגלי צה"ל. משנת 1975 שימש כפרשן לענייני המזרח התיכון בערוץ הראשון. משנת 1987 שימש כעמית ב"מכון וושינגטון למדיניות המזרח הקרוב". מ-1990 בעל טור ב"ג'רוזלם ריפורט", מבית ה"ג'רוזלם פוסט".
במהלך שנים אלה שהה תקופות ארוכות במצרים ובלבנון, ושנה אחת (1997) היה שליח הערוץ הראשון בוושינגטון. כמו כן, ערך ראיונות בלעדיים עם מנהיגי העולם הערבי, ביניהם אנואר סאדאת, חוסני מובארכ, בשיר ג'ומאייל, חסן מלך מרוקו, עבדאללה מלך ירדן ויאסר ערפאת; שרי החוץ: הסורי - פארוק א-שרע, התוניסאי - חביב בן-יחיא, העומאני - יוסוף בן-עלווי ועוד. ערך גם ריאיון עם ביל קלינטון. במהלך שהותו בלבנון יחד עם בני ליס הוא נתפס בידי אנשי צבא דרום לבנון, וכמעט הוצא להורג ביריות: הצוות נצטווה לעמוד לאורך קיר, ומול כל איש צוות נעמד חייל של סעד חדאד, כשרק התערבותו של סאמי שידיאק הצילה אותם.
יערי היה בין הדוברים הבולטים נגד הסכמי אוסלו. ב-2013, בהרצאה במסגרת 'מכון ממרי', הסביר יערי כיצד הפלסטינים בראשותו של אבו מאזן, מפרידים בין 'עצמאות' ל'ריבונות', ומדוע מבחינתם 'הסכמי אוסלו' היא "מקל חובלים שעוצב על ידי הגרועים שבאויבי הפלסטינים, ארצות הברית וישראל, על מנת להכות בו את תביעותיהם המוסריות (זכות השיבה ופלסטין השלמה)". לטענתו, הוא כמעט הוחרם בידי התקשורת הישראלית בעקבות כך, והעברתו לוושינגטון ב־1997 הייתה למעשה יציאה לגלות, שבאה בעקבות לחצים פוליטיים על הערוץ הראשון, שכללו גם ניסיונות להדיח את יערי מתפקידו.
בשנת 2000 עבר לחברת החדשות, ששידרה אז בערוץ 2, שם הפך לפרשן לענייני ערבים, תפקיד בו הוא משמש עד היום. ביולי 2008 הצטרף כעמית בכיר ב"מכון אדלסון למחקרים אסטרטגיים" שבמרכז שלם.
משפחתו

היה נשוי לחוה יערי, ממנה התגרש לאחר שהורשעה יחד עם אביבה גרנות ברצח התיירת מלה מלבסקי ונידונה למאסר עולם.
יערי נשוי בשנית לדגמר שטראוס-יערי, עיתונאית לשעבר ברשת ABC.
ליערי בן ובת. בנו, יצחק (צחי) יערי, בחר להמיר את דתו ולהתנצר. בשנת 2005 הואשם יצחק בשורה של מעשי הטרדה ופגיעה בפרטיותה של מיקי חיימוביץ', מגישת חדשות ערוץ 10. אולם ההליכים המשפטיים נגדו הופסקו לאחר שבית המשפט קבע כי אינו כשיר לעמוד לדין.
אחיו, יהודה יערי, הוא עיתונאי המרצה באוניברסיטת אריאל ועורך בעיתון "ידיעות אחרונות".
סדרות, מאמרים וספרים

ב-1996 הגיש את תוכנית הטלוויזיה "מוקד".
ב-1997 הגיש סדרה תיעודית - "ממלכת הכוזרים", בשלושה פרקים.
פרסם מאמרים בשורה של עיתונים, בהם: הניו יורק טיימס, וושינגטון פוסט, וול סטריט ג'ורנל, אטלנטיק, אל-חיאת, "אוסטרליין", "נובוייה", "ורמיה".
שנת היונה (על הסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1980) הוצאת כנרת זמורה ביתן, יחד עם זאב שיף ואיתן הבר
מלחמת שולל (על מלחמת לבנון הראשונה ב-1984) (עם זאב שיף)
אינתיפאדה (על האינתיפאדה הראשונה ב-1990) (עם זאב שיף)
פתח, 1970 (על תנועת הטרור העומדת בבסיס אש"ף, מקורותיה הרעיוניים ותפיסותיה)
פרסים

ב-1978 זכה בתואר עיתונאי השנה מטעם ועדת העורכים - על סיקור הסכם השלום בין ישראל למצרים.
ב-1982 זכה בפרס סוקולוב על סיקור מלחמת לבנון הראשונה.
ב-1991 קיבל את "פרס רשות השידור" על סיקור מלחמת המפרץ.
הערות שוליים

↑  רבקה שפק ליסק,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'האם יהודי מזרח אירופה הם צאצאי כוזרים?, באתר News1 מחלקה ראשונה, 9 באוגוסט 2015
↑  פרופ' אודי מנור, מסע קצר בזמן - פנינה שרביט ואהוד יערי מסבירים בשלהי 2013 כמה דברים לגבי הסיכויים המדיניים של ענייני ישראל-פלסטין, ‏24-3-2024
↑  אדם רז,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'‏חזיתות מתנגשות – האנטומיה 'המוזרה' של הכרעת אוסלו של רבין, ישראלים'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'‏4, סתיו 2012, עמ' 97–131, בהערת שוליים 26
↑  יהושוע סימון,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'‏"בתקופה האחרונה קרה כמה פעמים שידעתי מהצד הפלסטיני על פיגוע לפני שהמשטרה ידעה", באתר גלובס, 14 במאי 2002
↑  האב, האם ורוח הקודש, באתר nrg‏, 20 בינואר 2011
↑  ורד לוביץ','"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'צחי יערי נאשם בהטרדת מיקי חיימוביץ', באתר ynet, 23 במרץ 2005
↑  אבי כהן,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'ביהמ"ש: צחי יערי אינו כשיר לעמוד לדין, באתר ynet, 28 במרץ 2005
↑  סגל מרצים אוניברסיטת אריאל (הקישור אינו פעיל, 19.9.18)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269917305171  PLWABN: 9810661948105606  BIBSYS: 90521071  BNE: XX914351  BnF: cb11929466g (data)  CiNii: DA17108089  GND: 1038797217  ISNI: 0000 0001 0782 959X  LCCN: n83148279  NLA: 35623028  NTA: 070491577  RERO: 02-A003991404  SUDOC: 027200655  VIAF: 66475089   WorldCat (עם VIAF): 66475089 
אהוד יערי, 2018
1-2-3 מגע

| --- | --- |

פתיח הסדרה
 סוגה:  ילדים, סדרה לימודית
 יוצרים:  סמואל גיבון
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  7 
 מספר פרקים:  225 (ועוד 8 פרקי ספיישל)
 הפקה
 חברת הפקה:  ססמי וורקשופ 
 אורך פרק:  30 דקות
 שידור
 רשת שידור:  PBS (ארצות הברית)   הטלוויזיה החינוכית הישראלית (ישראל)   ערוץ הילדים (ישראל)
 תקופת שידור מקורית:  14 בינואר 1980 – 18 בנובמבר 1988
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
1-2-3 מגע (באנגלית: 3-2-1 Contact) הייתה סדרת טלוויזיה חינוכית שעסקה במדע, אשר שודרה בערוץ PBS האמריקאי בין השנים 1988-1980. בתוכנית לימדו תאוריות מדעיות שונות, ואת יישומיהן בחיי היום יום. התוכנית צולמה בפני קהל, צוות המנחים ענה לשאלותיו. במהלך השנים שודרה התוכנית ב-26 מדינות. בישראל, שודרה התוכנית בטלוויזיה החינוכית מאמצע שנות השמונים עד תחילת שנות התשעים. מאוחר יותר היא שודרה בשידורים חוזרים בשנת 1993 בערוץ הילדים.
65 פרקי העונה הראשונה צולמו בראשית שנת 1980. שלושת המנחים היו סטודנטים שדנו בענייני מדע בחדר בקמפוס שכונה "הסדנא" (The Workshop). מגבלות תקציביות מנעו את המשך צילומי הסדרה, אך לבסוף, בשלהי 1983, החל שידור העונה השנייה, עם צוות מנחים חדש. הפעם עוצב האולפן כמרתף אופייני לבית בפרוורים. ב-1986 הוחלף שוב צוות המנחים, וגם הקונספט שונה מעט - הקטעים השונים לא צולמו באתר קבוע, וכל אחד מהמנחים הופיע בנפרד.
במקביל לצילומי הסדרה הרגילים, צולמו כמה פרקים בשיתוף פעולה עם הפקה דומה ברשת הטלוויזיה הצרפתית France 3.
בין 1991 ל-1992 שודרה ב-PBS גרסה של פרקי הסדרה שנקראה 3-2-1 Classroom Contact، ויועדה לשידור בבתי ספר.
קרב אום כתף

קרב אום כתף הוא קרב שנערך בין צה"ל ובין הצבא המצרי בחזית המצרית במלחמת ששת הימים במתחם המבוצר שבאום כתף בחלקו המזרחי של חצי האי סיני. הכוח הישראלי, בפיקוד אריאל שרון, הצליח לכבוש את המתחם הנמצא ממזרח לצומת אבו עגילה לאחר שבמהלך הקרב שילב בהצלחה מסגרות גדולות של שריון וחיל רגלים בסיוע יחידות הנדסה, תותחנים וחיל אוויר תוך שימוש בהונאה צבאית ובתחבולנות. לניצחון הישראלי בקרב אום כתף הייתה השפעה מכרעת על התפתחות המערכה בסיני במלחמת ששת הימים.
הרקע

צומת אבו עגילה נחשב כנקודת מפתח במזרח חצי האי סיני. הצומת קרוב לגבול ישראל ומהווה מעבר הכרחי למי שחפץ להתקדם בציר המרכזי של סיני. כבר במלחמת העצמאות הגנו המצרים על אזור הצומת שנכבש על ידי צה"ל סמוך לסיום הקרבות ופונה במהרה, עוד לפני הסכמי שביתת הנשק. בשנים שלאחר מלחמת העצמאות ביצרו המצרים את המוצבים שסביב לצומת.
במבצע קדש התרחשו שני קרבות חשובים באזור צומת אבו עגילה. בקרב הראשון, על מתחם אום-כתף, נכשלה ההתקפה הישראלית ואילו בקרב השני, קרב סכר הרואיפה, הצליחה יחידת טנקים של חטיבה 7 לכבוש את המתחם שמדרום לצומת אבו עגילה. למרות שהיו פרשנים אשר טענו כי היו ליקויים לא מעטים בצורה בה פעל כוח השריון הישראלי, נחשב קרב זה כנקודת מפנה בצה"ל בתפיסת מקום השריון בשדה הקרב ובצורת הפעלתו (דרך פעולה של תנועה ואש להשתלטות על שטחים קרקעיים במקום סיוע לחי"ר שהיה מקובל קודם לכן). לאחר קרב זה הפך חיל השריון לחיל מרכזי בצה"ל והתגבשה תורת לחימה חדשה להפעלתו.
באותן 11 השנים שעברו ממלחמת סיני ב-1956 ועד תקופת ההמתנה ב-1967, שיפר הצבא המצרי וביצר את המתחמים שסביב לצומת אבו עגילה. מתחם אום-כתף, שנמצא ממזרח לחלקה המזרחי של צומת אבו עגילה (ומכונה גם צומת אום-כתף) היה ליבו של מערך הגנתי זה.
בעת תקופת ההמתנה שהחלה ב-15 במאי 1967 עם כניסת הצבא המצרי לסיני ופינוי כוח משקיפי האו"ם בימים שלאחר מכן, התארגנו הכוחות שעמדו להילחם באזור. בצד הישראלי התארגנה באזור ניצנה אוגדה 38 בפיקודו של אריאל שרון ובצד המצרי התמקמה במתחמים שבין אבו עגילה וקסיימה הדיוויזיה המצרית השנייה.
שדה הקרב

שני המרכיבים הגאוגרפיים העיקריים באזור אום-כתף ואבו עגילה הם דיונות החול המצויות בחלקו הצפוני של האזור והשטח ההררי של ג'בל דלפה שנמצא בחלקו הדרומי של האזור. הן התנועה הרגלית והן התנועה הרכובה באזור מוגבלות לצירים בודדים. מישור אום-כתף נמצא בין השטח ההררי ובין השטח החולי וכולל מספר שלוחות שטוחות בכיוון צפון מערב-דרום מזרח. עקב היות אזור זה מעבר הכרחי להגעה לאבו עגילה, הנחשבת כנקודה בעלת חשיבות אסטרטגית במזרח סיני, הוא בוצר על ידי הצבא המצרי. כבר במלחמת העצמאות היו במקום מוצבים מאורגנים. בתקופה שעד מבצע קדש שיפרו המצרים את רמת והיקף הביצורים במתחם ובתקופה שעד מלחמת ששת הימים המשיכו וחיזקו אותו והפכו אותו למערך המבוצר העיקרי במזרח חצי האי סיני.
הצירים העיקריים
הכביש הראשי העובר מעוג'ה אל-חפיר (ניצנה), מערבה דרך צומת אום-כתף לצומת אבו עגילה וממשיך משם מערבה לכיוון אסמאעיליה.
הכביש מצומת אבו עגילה, צפונה אל ביר לחפן ואל עריש. הכביש עובר בסמוך לוואדי אל עריש.
ציר אום-כתף-קוסיימה. דרך עפר אשר יורדת דרומה מצומת אום-כתף ופונה מזרחה ליד ראס אבו מטמיר עד קוסיימה - נקודה אסטרטגית הסמוכה לגבול הישראלי.
דרב אל טורקי - ציר טורקי ישן עובר במקביל ומדרום לכביש הראשי של ניצנה-אבו עגילה. ציר זה מגיע עד אום-שיחאן - מוצב הנמצא בחלקו הצפוני של ג'בל דלפה מדרום לסכר הרואיפה ולאבו עגילה.
שביל בטור - דרך לגמלים העוברת בדיונות החול מצפון לכביש הראשי ומגיעה לכביש אבו עגילה-אל עריש.
ציר הררי ממערב לג'בל דלפה המוביל מאום-שיחאן אל קוסיימה דרך מעבר הדייקה (המעבר בו עברה חטיבה 7 ב-1956 בדרכה לקרב סכר הרואיפה).
הנקודות העיקריות
מתחם אבו עגילה - מתחם מבוצר ממזרח לצומת אבו עגילה. בחלקו הדרומי נמצא סכר הרואיפה.
מתחם אום-כתף - מתחם מבוצר ממזרח לצומת אום-כתף, הכולל שלוש תעלות מבוטנות (הארוכה - באורך של שלושה קילומטרים) המקושרות ביניהן.
אום-שיחאן - מוצבי טנקים וארטילריה בקצהו הצפוני של ג'בל דלפה מדרום מערב לאום-כתף.
אום-טרפה - שורת מוצבים על רכס נמוך, על הכביש הראשי ממזרח לאום כתף.
תרת אום-בסיס - מוצב קדמי של המצרים על הכביש הראשי. סמוך לגבול הבינלאומי עם ישראל.
קוסיימה - מוצב מצרי חשוב בשטח הררי מדרום לאזור אום-כתף. סמוך לגבול הבינלאומי עם ישראל.
סדר הכוחות של הצדדים היריבים

על ידי תמרוני הטעייה שנערכו בתקופת ההמתנה הצליח הפיקוד הישראלי לגרום להסטת חלק מהכוח המצרי לכיוון קוסיימה. הכוח המצרי באזור כלל כ-16,000 חיילים, אולם בגזרה בה התמקדה המתקפה הישראלית היו למצרים כ-8,000 חיילים לעומת כ-14,000 חיילים ישראלים. גם בתחום השריון היה לכוח הישראלי התוקף יתרון. הכוח המצרי כלל 66 כלי רכב משוריינים מיושנים יחסית - טנקים מדגם T-34 בעלי תותח 85 מ"מ ומשחיתי טנקים מדגם SU-100 - ואילו הכוח הישראלי כלל כ-150 טנקים מדגמים מודרניים יותר: AMX-13 בעל תותח 75 מ"מ, שרמן משופר וצנטוריון, שצוידו שניהם בתותחים בקוטר 105 מ"מ.
סדר הכוחות של הצדדים היריבים > הצבא הישראלי

הכוח שהיה תחת פיקודה של אוגדה 38 בפיקוד אלוף אריאל שרון כלל:
גדוד סיור אוגדתי רכוב מתוגבר בפלוגת טנקי 75-AMX-13 בפיקוד אריה עמית (טפר).
חטיבה 14 - חטיבת שריון בסדיר ומילואים  בפיקוד סא"ל מרדכי ציפורי. החטיבה כללה 3 גדודים אורגניים: גדוד 52 - גדוד טנקים סופר שרמן ו -     AMX-13 סדיר, בפיקוד ששון יצחקי. ושני גדודי חרמ"ש - גדוד 58 וגדוד 83. כמו כן, תוגברה בשני גדודים נוספים: גדוד 226 - גדוד השריון הפיקודי. ו - גדוד 63 - גדוד טנקים סדיר (צנטוריון) מסגל בית הספר לשריון, בפיקוד סא"ל נתן ניר. הגדוד תוגבר בפלוגת סיור מתוגברת במחלקת טנקים (AMX-13) ובפלוגת הנדסה.
חטיבה 99 - חטיבת חי"ר בפיקוד אל"ם יקותיאל אדם, שכללה גדוד אורגני - גדוד חי"ר מילואים 76, ושני גדודי נח"ל (גדוד בית הספר למ"כים של הנח"ל - גדוד 906 ,  וגדוד האחזויות 907)
חטיבה 80 - חטיבת צנחנים במילואים בפיקוד סא"ל דני מט. החטיבה כללה 2 גדודים - גדוד 57 בפיקוד אפרים ברנד, וגדוד 65 בפיקוד לוי חופש. (הגדוד השלישי של החטיבה לחם בקרבות לטרון ורמאלה, והסיירת החטיבתית לחמה בירושלים).
"כוח א-ב" - כוח חטיבתי בפיקוד אל"ם אורי ביידץ, שכלל שני גדודי חי"ר מילואים  112, ו-132, מחטיבה 99, ופלוגת טנקי שרמן.
אגד ארטילרי 213, בפיקוד סא"ל יעקב עקנין. האגד כלל שישה גדודי ארטילריה מצוידים בתותחי הוביצר 105 מ"מ ו-155 מ"מ
גדוד חיל הנדסה אוגדתי בפיקוד סא"ל זאב לבנון.
סדר הכוחות של הצדדים היריבים > הצבא המצרי

הדיוויזיה המצרית השנייה בפיקוד מייג'ור ג'נרל סעיד נאגיב, שכללה יחד עם הכוחות המסופחים אליה כ-16 אלף איש החזיקה בגזרת אבו עגילה-קוסיימה. 
ערב הקרב הגנו על גזרת אבו עגילה כ-8,000 חיילים מצריים, במסגרת היחידות הבאות:
חטיבה 12 - חטיבת חי"ר שמשימתה העיקרית הייתה הגנה על המתחם המבוצר באום-כתף, איוש מוצבי החוץ של מתחם אבו עגילה ואבטחת הציר המוביל לקסיימה.
גדוד חי"ר 352 שהוצב במתחם סכר הרואיפה.
חטיבה 15 - חטיבת חי"ר ממוכן.
שני גדודי טנקים מדגם T-34. אחד מהם, גדוד 6, בפיקוד מפקד חטיבה 12 והשני, גדוד 288, באום שיחאן ככוח להתקפות נגד.
גדוד נ"ט ממוכן מצויד במשחיתי טנקים SU-100.
שישה גדודי ארטילריה חמושים בתותחים בקוטר 122 מ"מ ו-152 מ"מ. שניים מהם באזור סכר הרואיפה, שניים ממערב לאום-כתף ואחד בנקודה 181 על שביל בטור.
פלוגת נ"ט חמושה במטולים מסוג שמל (אנ').
שתי פלוגות נ"מ.
תוכנית הקרב הישראלית

הקרב תוכנן על ידי סגן מפקד האוגדה אל״מ חיים דים ומפקד אוגדה 38 האלוף אריק שרון,[דרוש מקור] הגרסה הסופית של תוכנית המתקפה הישראלית הוכנה על ידי אריאל שרון שלושה ימים לפני פרוץ המלחמה. שרון החליט לערוך מתקפת לילה על המתחם המצרי המבוצר, והסביר את החלטתו בכך ש"אין המצרים אוהבים להילחם בלילה, ואין הם נהנים מקרב פנים-אל-פנים - ואנו מתמחים בשניהם". 
תוכנית המתקפה כללה את הנקודות הבאות:
קידום הארטילריה לעמדות מהן תוכל להנחית אש מדויקת על המתחם המצרי.
חסימת הכוח המצרי מעורפו, ומניעת הזרמת תגבורת מצרית אל שדה הקרב ובמקביל, תקיפת המערך המצרי ממזרח. כמו כן, חסימת הציר המוביל מקוסיימה לאום-כתף כדי למנוע תגבור מצרי.
הנחתת צנחנים במסוקים בעומק המערך המצרי, במטרה להשמיד או לשתק חלק מהארטילריה המצרית.
ביצוע איגוף צפוני ותקיפת תעלות הלחימה המצריות מצפון על ידי כוח חי"ר, במטרה לאפשר לכוח העיקרי לפלס ציר דרך שדות המוקשים ולהתקדם מערבה.
פריצת כוח הטנקים אל תוך המתחם המבוצר וכיבושו.
מהלך הקרב > כיבוש מוצבי החוץ

ב-5 ביוני, בשעה 08:15 החלה חטיבה 14 לנוע וחצתה את קו הגבול הבינלאומי מערבה. החטיבה פוצלה לשני כוחות שכל אחד מהם כלל גדוד טנקים וגדוד חרמ"ש על גבי זחל"מים. הכוח הצפוני נע מצפון לכביש הראשי והכוח הדרומי נע על תוואי הדרך הטורקית שמדרום לכביש הראשי. הכוח הצפוני תקף תחילה את תרת אום בסיס. תחילה תקף החרמ"ש ובהמשך הצטרפו גם הטנקים. לאחר קרב שנמשך כשעתיים, נסוג כוח המגן המצרי מהמוצב. במקביל, החל כוח ישראלי, בפיקודו של אורי ביידץ, שהיה בסדר גודל של חטיבת חי"ר מופחתת, בסיוע תקיפות של חיל האוויר, בהעסקת המוצבים המצרים שבאזור ג'בל סבחה שבגזרת קוסיימה וזאת, כדי להמשיך את הטעיית המצרים לגבי מיקום המאמץ העיקרי של צה"ל בגזרה.
בעקבות הטורים המשוריינים הישראלים נעו יחידות הנדסה שתפקידן היה להכשיר את הדרך לשיירת האוטובוסים והמשאיות עליהן הוסעה חטיבת החי"ר 99 ולדרגי המנהלה. בעקבות ההנדסה נעו יחידות הארטילריה שהופעלו בשלב זה של הלחימה בצורה מינימלית ואשר מטרתן הייתה לצמצם טווח אל שדה הקרב המרכזי ואל המתחמים שבאזור אבו עגילה. שיירת האוטובוסים והמשאיות הייתה יעד מתבקש לתקיפה מהאוויר והעובדה שחיל האוויר המצרי הושמד ברובו בבוקר 5 ביוני במבצע מוקד סייעה לכך שחטיבת החי"ר הגיעה ללא נפגעים לתרת אום בסיס, שם ירדו החיילים מכלי הרכב ונעו בצורה רגלית לאום טרפה, שנכבשה גם היא על ידי כוח השריון, והתחפרו במקום עד רדת החשיכה. בינתיים, הארטילריה המצרית החלה לירות אש מדויקת על כוחות השריון והחי"ר שהתמקמו בתרת אום בסיס ובאום טרפה.
מהלך הקרב > התקדמות "כוח ניר" בציר החולות הצפוני

במקביל לכוחות חטיבה 14, נע מצפון כוח טנקים עצמאי בפיקוד נתן ניר על "ציר בטור" בלב הדיונות. הכוח כלל כ-45 טנקי צנטוריון (דגם מטאור) שהועדפו על פני הטנקים האחרים בשל עבירותם המשופרת בשטח חולי ועוד יחידות משנה של חרמ"ש, נ"ט והנדסה. מטרותיו של כוח זה היו כיבוש מתחם 181 הנמצא כ-10 ק"מ מצפון לאום-כתף, הגעה לציר אבו עגילה-אל עריש ותקיפה מצפון של מתחם סכר הרואיפה. בתחילת התקדמותו, קצת אחרי השעה 09:00, הצליח הכוח הישראלי לכבוש, בקלות יחסית, מוצב פלוגתי מצרי שנמצא ממערב לגבול הבינלאומי. אולם, בתקיפה הראשונה של כוח ניר על מתחם 181 עצמו, שנפרש על מרחב של כשמונה קילומטרים רבועים, הוא נתקל בהתנגדות מצרית עזה, ספג אבדות ונאלץ לסגת למרחק של כ-3 ק"מ מזרחית למתחם למשך התארגנות מחדש. המצרים לא ניצלו את הצלחתם ולא תקפו את הכוח הנסוג, אלא נשארו בעמדותיהם ההגנתיות. לכיבוש מתחם 181 הייתה חשיבות רבה במפקדה הישראלית. הייתה קיימת תוכנית חלופית, למקרה בה יתקל ניר בקשיים, ובה היה על גדוד צנחנים מכוח דני מט לסייע בכיבוש המתחם, דבר אשר היה אמור למנוע ממנו השתתפות בתוכנית הפשיטה המוסקת על סוללות ארטילריה מצריות.
בהתאם לחשיבות זאת, נשלח מסוק אל כוח ניר ומפקד הכוח הקרקעי הצטרף לטיסת הסיור של המסוק כדי ללמוד טוב יותר את זירת הקרב. בהתקפה השנייה על המתחם, שנערכה בשעות אחר הצהריים, שלח ניר דווקא את שתי פלוגות הטנקים לאיגוף ואת פלוגת החרמש הכין להתקפה חזיתית על היעד. הכוח הישראלי גם קיבל סיוע אווירי ממטוסי חיל האוויר שתקפו את היעד כולל שימוש בפצצות נפל"ם. בשעות אחר הצהריים המאוחרות נסוג הכוח המצרי ממתחם 181. הכוח הישראלי סבל אבדות גם בין המפקדים. מפקד פלוגה ומספר מפקדי מחלקות נהרגו בקרב ושמונה טנקים ישראלים נפגעו. לאחר התארגנות, המשיך כוח ניר במשימה שהוקצתה לו, ושלח פלוגת טנקים מערבה, לחסימה על כביש אל עריש-אבו עגילה. פלוגה זו נאלצה לסגת חזרה אל אזור התארגנות כוח ניר לאחר התקפת נגד של כוח שריון מצרי שהתרחשה בסמוך לשעה 19:00.
לאחר נסיגה זו, קיבל ניר פקודה משרון לעקוף את כוח השריון המצרי שישב על הכביש לאל עריש ולנוע דרומה לכיוון אבו עגילה כדי לספק חיפוי וחסימה לכוח הצנחנים שהיה אמור לתקוף סוללות ארטילריה מצריות בין מתחם 181 ובין הציר המרכזי של אום כתף-אבו עגילה. ניר השאיר חלק מהכוח שלו במתחם 181 וב-22:00 החל לנוע דרומה. סמוך לחצות הוא הגיע לנקודה שבה עליו היה להתמקם כשהכוח שלו כלל: פלוגת טנקים מצומצמת, פלוגת חרמ"ש ופלוגת מרגמות 120 מ"מ. בשעות אחר הצהריים נע גם הכוח שבפיקודו של אריה עמית (טפר) דרומה וחסם את הציר בין קוסיימה לאום-כתף.
באותה שעה (22:00) הציע אלוף פיקוד דרום, ישעיהו גביש, לאריאל שרון לדחות את הסתערות החי"ר והשריון על המתחם ליום שלמחרת על מנת שמטוסי חיל האוויר, שלא היו זמינים באותה עת, יוכלו לסייע לכוח התוקף. שרון, שבטח ביכולתם של מפקדיו וחייליו והעדיף קרב לילי, החליט לדחות את ההצעה ולהורות על ההסתערות.
מהלך הקרב > הפשיטה המוסקת של חטיבה 80 על סוללות הארטילריה המצריות ועורף המערך

כוח נוסף שפעל במקביל לכוחות הקרקע היה כוח הצנחנים בפיקוד דני מט. במהלך של איגוף אנכי, בפעולת לילה, הוטסו במסוקים שני גדודי צנחנים במילואים (גדוד 65 בפיקוד סא"ל לוי חופש - לתקיפת סוללות ארטילריות וגדוד 57 בפיקוד סא"ל אפרים ברנד - לתקיפת עמדות המערביות -עורפיות של מערך המוצבים המצרי) אל עורף המערך המצרי במטרת תקיפה לילית של סוללות ארטילריה מצריות. מלבד ניטרול הסוללות ותקיפת המערך המצרי העורפי, הייתה לפעולה זו מטרה נוספת והיא הוצאת הפיקוד המצרי משיווי המשקל ושבירת תוכנית הקרב הסדורה. כנראה עקב טעות בניווט, הנחיתו המסוקים את הצנחנים במרחק גדול מהסוללות המצריות והתנועה הרגלית אל היעדים בשטח חולי דרשה מאמץ פיזי קשה מחיילי המילואים. בנוסף, תוך זמן קצר ניתכה ארטילריה מצרית על שטח הנחיתה, הנחיתות הופסקו וחלק מהכוח נותר בשטח ההערכות באזור ניצנה. עם התקרבות גדוד 65  ליעד הסוללות נתגלה הכוח ונפתחה עליו אש. לאחר התקרבות גדוד 57 לעמדות המערך המצרי, קיבל פקודה לנתק מגע ולהתפנות חזרה על מנת לאפשר לשריון הישראלי לתקוף. בקרב שהתפתח נפגעו סוללות התותחים המצריות אך גם הכוח הישראלי סבל נפגעים רבים, בעיקר כתוצאה מפיצוץ משאית תחמושת מצרית אותה השמיד הגדוד. הנסיגה של הכוח הישראלי הייתה קשה במיוחד; רוב חיילי הכוח נדרשו לנשיאת הפצועים באלונקות וההרוגים בשמיכות (שכן האלונקות אזלו). במהלך מסע החילוץ המאומץ, כמעט נתקל הכוח בכוח טנקים מצרי שהיה בדרכו לתגבר את מערך אום-כתף. עם בוקר, סבלו שני הגדודים מהרעשה ארטילרית, עד אשר לוחמי גדוד 57 איתרו את הקת"ק המצרי שהסתתר בשטח ולכדו אותו בשבי. הנפגעים פונו באמצעות מסוקים ואילו הכוח המשיך בתנועה לכיוון רפיח באוטובוסים.
על פי התוכנית הישראלית המקורית, היה אמור הכוח הישראלי לנחות בג'בל דלפה, שמדרום לציר המרכזי, ולפשוט על סוללות שהוצבו לרגלי ההר. מסיבות שאינן ידועות, שינה שרון את התוכניות ושלח את כוח הצנחנים לפשוט על הסוללות שמצפון לציר המרכזי שנמצאו בשטח דיונות. אולי עשה זאת מאחר שידע כבר באותה שעה כי "כוח ניר" הצליח לכבוש את נקודה 181 שמצפון לאותן סוללות ארטילריה מצריות. המקורות הרשמיים של הצבא המצרי אף טענו כי הצנחנים אכן נחתו תחילה בג'בל דלפה, אך עקב גילוי הכוח והרעשה ארטילרית שהונחתה עליו, חזר הכוח למסוקים נסוג, ושינה את יעד התקיפה.
הקרב בין הצנחנים ובין סוללות הארטילריה המצריות החל בשעה 23:30. בשעה זו כבר הייתה הלחימה על מתחם תעלות אום-כתף, בין גדודי הנח"ל ובין הכוח המגן המצרי במלוא עוזה. הבזקי האש וקולות הירי שהגיעו מהעורף אל תעלות היעד המבוצר של אום כתף, והבנת הלוחמים המצריים שהם מותקפים מתוך השטח המצרי העורפי, פגעו במורל, יצרו בלבול אצל כוח המגן המצרי, והחלה מנוסה המונית לתוך סיני.[דרוש מקור]
בעת שבמתחם התעלות התחולל הקרב בכל עוזו, תקף "כוח ניר" את מתחם סכר הרואיפה שבו התמקמה מפקדת חטיבת החי"ר 12 כולל מפקד החטיבה. ההתקפה בוצעה מעורף המתחם והסיטה את תשומת הלב של מפקד החטיבה מהקרב שהתחולל באום-כתף ובמקום לשלוח כוח מזרחה להתקפת נגד התרכז המפקד המצרי באיום הישיר על המתחם שלו.
מהלך הקרב > קרב השריון בתוככי המתחם

אור ליום 6 ביוני, בשעה 04:00, חדר כוח השריון העיקרי של חטיבה 14 אל תוך המתחם וניהל קרב שריון נגד הטנקים המצרים שבמתחם. באותה שעה נע הכוח של ניר מסכר הרואיפה מזרחה במטרת חבירה עם גדוד השריון של ששון (חטיבה 14). על הטנקים נורתה אש וכדי למנוע אפשרות של ירי דו-צדדי, הכפיף שרון את כוח ניר לחטיבה 14 ומפקד החטיבה הורה לכוחותיו לנצור את אישם. כשירי השריון נמשך והיה ברור כי מדובר באש מצרית, הורה ציפורי לששון להמשיך בירי אל המטרות. המצרים הגיבו באיחור לפריצת כוח השריון של ניר ממזרח והתמקדו בבלימת הגדוד של ששון. מפקדה המצרי של חטיבה 288 המוקטנת נהג על פי הדוקטרינה הסובייטית ובמקום לצאת למתקפת נגד מול הגדוד של ששון, הורה ליצור קו הגנה תוך שהוא משתמש בטנקי ה-T-34 כנשק נ"ט נייח. כך הלכו והתקצרו טווחי הירי עם התקדמות קרב השריון שנערך בתוככי המתחם. הקרב הסתיים בשעה 06:00 בשעה שהכוח הישראלי השתלט על רוב רובו של המתחם. על כיסי ההתנגדות המצרים שנותרו במתחם התגברו כוחות החי"ר הישראלים.
מיד בסיום הקרב, היה על כוחות אוגדת שרון, כולל הדרגים שהיו בעורף החטיבות הלוחמות, לפנות את ציר התנועה המרכזי כיוון שלפי התוכנית הישראלית, אחת מחטיבות אוגדת יפה, הייתה אמורה לעבור דרך מתחם אום-כתף ואבו עגילה (שנכבשה על ידי כוח ניר) בדרכה לכיבוש ג'בל ליבני. מהלך מורכב זה חייב פינוי הכביש שמשני צדדיו היו חולות על ידי הרכבים הרכים ומיד לאחר מכן, מניעת אירועים של ירי דו-צדדי על ידי הכוחות הישראליים שלא טיהרו סופית את המתחם. מהלך זה בוצע בהצלחה והחטיבה של אוגדת יפה עברה כולה דרך המתחם והמשיכה בדרכה בשלום.
תוצאות

בשעה 06:00 למדה המפקדה המצרית בקהיר על איבוד אבו עגילה ומשלטיה. נפילת המערך המבוצר היטב, בין לילה, הפתיעה את המפקדים הבכירים וגרמה להם להלם ולדמורליזציה. הלם נוסף נגרם למפקדה המצרית בהמשך הבוקר, כשהבינה שביר לחפן נמצאת בידי הצבא הישראלי וכי כוח של דיוויזיה 3 שנשלח צפונה לתגבר את המערך באל עריש, נבלם בביר לחפן על ידי חטיבה 200 מאוגדה 31 ונסוג לקו ג'בל ליבני - ביר חסנה. בצהרי היום נעו שתי חטיבות אוגדת יפה לכיוון ג'בל לבני. חטיבה 200 מביר לחפן בצפון (מתוגברת בכוח שריון של חטיבה 7) וחטיבה 520 מאבו עגילה במזרח. בכך הכריע צה"ל את המערכה על הציר המרכזי בסיני, וזאת לאחר שגם בציר הצפוני הצליחה אוגדה 84 להשיג הכרעה.
בשעה 16:30, עם הבנתו את מצב הכוחות במזרח סיני, הוציא שר המלחמה המצרי, עבד אל-חכים עאמר, פקודת נסיגה כללית אל מעבר לתעלת סואץ, לכל הכוחות המצריים בסיני. פקודה זו הפכה את המלחמה עבור הכוחות המצריים בסיני למרוץ נגד הזמן בדרכם אל עברה המערבי של התעלה, מרוץ שבו הקדימו לעיתים מפקדי הדיוויזיות את כוחותיהם. הישראלים קלטו באמצעות אמצעי האזנה את פקודת הנסיגה המצרית. בתום ישיבה שנערכה בשעות הערב המאוחרות של 6 ביוני בהשתתפות גביש ומפקדי האוגדות שלו, הורה גביש על התקדמות מהירה לכיוון תעלת סואץ תוך מאמץ להשגת פגיעה מרבית בכוחות המצריים הנסוגים. על אוגדת טל הוטל לנוע בציר הצפוני והמרכזי. על אוגדת יפה הוטל לנוע במהירות דרך ביר חסנה וביר תמדה ולחסום את מעברי המיתלה והג'ידי ועל אוגדת שרון הוטל לנוע דרומה לכיוון נח'ל ולבלום את הכוח המצרי הגדול שהיה מרוכז בין קוסיימה וכונתילה, בדרכו מערבה. כוח אחר של שרון נע בבוקר 7 ביוני וכבש את קוסיימה לאחר נסיגת חטיבה 10 המצרית שהחזיקה בה.
אבדות צה"ל בקרב היו 32 הרוגים, 19 טנקים שהושמדו ומטוס אחד שהופל. אין נתונים לגבי אבדות המצרים בנפש. מספר הטנקים שאיבדו המצרים היה 40. קרב אום-כתף נמשך פחות מיממה, במהלכו השתמש צה"ל בעקרונות הקרב המשולב תוך שימוש בגדודיו, חטיבותיו ואוגדותיו, באופן אינטגרטיבי ומסונכרן והנחיל תבוסה מוחצת לצבא המצרי. הקרב נחשב למופת של תכנון וביצוע.
לקריאה נוספת

יעל דיין, סיני, יוני 1967 יומן אישי, הוצאת עם עובד, 1967
ישעיהו גביש, סדין אדום, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2016 ("נוע נוע סוף" עמ' 185-159)
George Walter Gawrych, [Key to the Sinai: the battles for Abu Ageila in the 1956 and 1967 Arab-Israeli wars https://www.armyupress.army.mil/Portals/7/combat-studies-institute/csi-books/key-to-the-sinai.pdf], U.S. Army Command and General Staff College, 1990
עמיעד ברזנר, אש לפניו תלך - התפתחות ותמורות בשריון הישראלי מתום מלחמת סיני למלחמת ששת הימים, חמו"ל, 1996, הוצאת משרד הביטחון, 2017, עמ' 280-259
יניב מגל, קותי: סיפורו של סגן הרמטכ"ל אלוף יקותיאל אדם, הוצאת מטר, 2024, פרק ה', עמ' 71-48