stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לת'ר
הערות שוליים

↑  Timeline, web.archive.org, ‏3 באוגוסט 2010
↑  ויקיפדיה, Amsterdam Leather Pride, Wikipedia, 17 באוגוסט 2021
| מיניות האדם |
| --- | --- | --- |
| תופעות פיזיולוגיות | זוויג • עוררות מינית • זקפה • נוזל טרום-שפיכה • סיכוך נרתיקי • אורגזמה (שפיכה נשית / שפיכה גברית) • היריון |  |
| בגרות מינית וחינוך מיני | התבגרות מינית • מניעת הריון • קונדום • מין בטוח • חינוך מיני • טיפול מיני • סרוגייט • מדריך למיניות |  |
| זהות | זהות מגדרית • זהות מינית • נטייה מינית (הומוסקסואליות / ביסקסואליות / לסביות / א-מיניות) • הטרוסקסואליות • אינטרסקס • טיפול המרה • גברים המקיימים יחסי מין עם גברים • נשים המקיימות יחסי מין עם נשים • יחסי מין הומוסקסואליים • יחסי מין לסביים |  |
| מין וחוק | חוק למניעת הטרדה מינית • גיל ההסכמה • הדבקת HIV במזיד‏ • גילוי עריות • מעשה מגונה • חוסר צניעות בציבור • מעשה מגונה בפומבי • אונס • התעללות מינית • ניצול מיני • הטרדה מינית • התנהגות מינית פסולה • אלימות מינית • מעשה סדום • בעילה אסורה בהסכמה • פדופיליה • חטיפת נשים |  |
| סקסולוגיה ותופעות היסטוריות | האבולוציה של הרבייה המינית • היסטוריה של ייצוגים מיניים • מיניות ברומא העתיקה • זנות ביוון העתיקה • זנות ברומא העתיקה • פדרסטיה ביוון העתיקה • המהפכה המינית |  |
| זוגיות וחברה | חיי מין • משיכה מינית • אהבה • מונוגמיה • פוליאמוריה • מין מזדמן • סווינגינג • נישואים • פיקוח ילודה • פאראפיליה • מופקרות • דת ומיניות • התנזרות ממין • הון ארוטי • אתיקה מינית • אובייקטיפיקציה מינית • מתאם אינטימיות • דיבור ארוטי • סלנג מיני |  |
| יחסי מין | מין קבוצתי • מזמוז • אוננות • משחק מקדים • החדרת אצבעות • תנוחות מין • יחסי מין מחוץ לנישואים • יחסי מין ללא נישואים • יחסי מין ללא חדירה • מין אוראלי • מין אנאלי • מציצה עצמית • BDSM • פטיש לכפות רגליים • פטישיזם (סקסולוגיה) • פטיש לכפות ידיים • פוטג'וב • הנדג'וב • אורגיה • גאנג באנג • שלישייה • רביעייה • סייברסקס • שיחה ארוטית • חנק ארוטי • מעגל מאוננים • יחסי מין בפומבי • קשירה • קונילינגוס |  |
| שירותי מין | תעשיית המין • ארוטיקה • פורנוגרפיה • סרט פורנוגרפי • תיירות מין • מוזיאון מין • מועדון מין • מועדון חשפנות • חשפנות • זנות (זנות קטינים / זנות גברית / בית בושת / עבדות מין) • יחסי מין תמורתיים • חנות מין • אביזר מין • בובת מין • מכונת מין • רובוט מיני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561026705171  GND: 4575783-5  LCCN: sh94000992
ישראל שלי

| --- | --- |

 פעילות:  עשייה ציונית והסברה ישראלית
 התאגדות:  עמותה
 מדינה:  ישראל ישראל
 מטה הארגון:  ירושלים, ישראל
 מייסדים:  איילת שקד ונפתלי בנט
 יושב ראש:  שרה העצני-כהן
 תקופת הפעילות:  ה'תש"ע, 2010 – הווה
 www.myisrael.org.il
 
ישראל שֶלִי היא עמותה ימנית ישראלית, המגדירה עצמה כתנועה לעשייה ציונית המשתייכת למחנה הלאומי. התנועה מקיימת הפגנות, פעולות מחאה, פועלת להפצת תכנים פרו-ישראליים ומגיבה על התבטאויות נגד מדינת ישראל ונגד חלקים בחברה הישראלית. התנועה הוקמה בתחילת שנת 2010 על ידי איילת שקד ונפתלי בנט (לימים שרה בכירה וראש ממשלת ישראל בהתאמה). מאז 2012 עומדת בראשה שרה העצני-כהן. בספטמבר 2014 נרשמה כעמותה תחת השם "קרן ידידי ישראל שלי (ע"ר)", ופעלה ממשרדי מועצת יש"ע בירושלים.
אודות התנועה > פעילות

התנועה עוסקת בפעילות יחסי ציבור והסברה ברשת האינטרנט בכלל וברשתות חברתיות מקוונות בפרט. לתנועה פעילות רחבה בדפי הפייסבוק שלה שקיימים בשפות עברית, אנגלית, רוסית וערבית. לדף התנועה בעברית בפייסבוק רשומים מעל 150,000 משתמשים, מתוכם כ-60% מתחת לגיל 24, ולדף באנגלית מעל 25 אלף. לתנועה מדור קבוע בעלון השבת "ישע שלנו".
התנועה מארגנת גם פעולות מחאה ציבוריות והפגנות כנגד פעילות שלדעתה מהווה 'דה-לגיטימציה' למדינת ישראל מצד חוגי שמאל וגורמים בינלאומיים, ואף "טרור שקט", וכן נגד פעילות שנתפשת על ידה כאנטי ציונית, באקדמיה ובמקומות אחרים.
בשנת 2011 החלה התנועה לפתוח סניפים מקומיים ברחבי ישראל, ולה סניפים בחיפה, רעננה, טבריה, באר שבע, מודיעין, ראשון לציון וגבעת שמואל.
החל מיום הזיכרון התשע"א-2011 משתתפת התנועה במיזם "נצר אחרון", באמצעות עלייה של אזרחים לקברי חללי צה"ל ניצולי השואה עריריים, להוקרת זכרם ואמירת קדיש.
אודות התנועה > עקרונות ויעדים

לפי אתר התנועה, העקרונות והיעדים של התנועה הם:
שמירה על צביון מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, והתנגדות לתפיסה שעליה להפוך ל'מדינת כל אזרחיה'.
חיזוק של אזרחים ערבים הרוצים בטובת ישראל, תוך כדי נחישות אל מול "גיס חמישי" והחלת חובת גיוס על הציבור הערבי.
תגבור לימוד ערכי ציונות ויהדות במערכת החינוך.
התנגדות ל"התערבות-יתר" מצד מערכת המשפט (ובמיוחד בית המשפט העליון ובג"ץ) בקביעת צביונה של המדינה.
הגנה על חיילי צה"ל מפני תביעות משפטיות בינלאומיות, אשר יוזמות לדבריה תנועות שמאל
שאיפה לכלכלה חופשית לצד רגישות חברתית.
הסברה בינלאומית - שיפור מעמדה הבינלאומי של ישראל על ידי הדגשת עמדות כמו היות ישראל "אי של דמוקרטיה" ושייכות של ארץ ישראל לעם היהודי.
התנועה מקדמת את תוכניתו של נפתלי בנט להחלת הריבונות הישראלית על שטחי C ביהודה ושומרון, והפיכת כחמישים אלף פלסטינים הגרים בהם לאזרחי ישראל.
אודות התנועה > פרסים ואותות

ב-2011 נבחרה איילת שקד, בתפקידה כיו"ר "ישראל שלי", לפרויקט אנשי השנה של "בשבע".
ב-2012 קיבלה איילת שקד, בתפקידה כיו"ר "ישראל שלי", את הפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ'.
ב-2016 זכתה שרה העצני-כהן בפרס "רוח ציון ליזמות צעירה" של פרס מוסקוביץ' לציונות על פעילותה ב"ישראל שלי".
טיסת השוקולד

טיסת השוקולד הוא כינוי שניתן לאירוע שהתרחש בפברואר 2015, במהלך טיסת ישראייר מנמל התעופה בן-גוריון לוארנה שבבולגריה. במהלך הטיסה התפתח עימות בין נוסעת בשם שרית בן אליהו לבין דייל, סביב מכירת חפיסת שוקולד פטורה ממכס. כאשר הדייל סירב למכור את השוקולד, החלו הנוסעת ובני משפחתה להטיח בו קללות ואיומים. תיעוד האירוע הופץ ברשתות החברתיות, הפך לתופעת שיימינג ועורר דיון ציבורי נרחב אודות תופעת הישראלי המכוער והתנהגות ישראלים בחו"ל.
בתרבות הפופולרית

תוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת" שילבה מערכון המבוסס על האירוע, והיוצר טל פרידמן הלחין את תמליל העימות והפך אותו לשיר שזכה לפופולריות ברשתות החברתיות. חברת בזק יצרה פרסומת לשירותי הספרים הדיגיטליים שלה בהשראת האירוע, בהשתתפות יוסי ביילין, גידי גוב וגיל חובב. הפרסומת עוררה דיון ציבורי בנוגע להיבטים העדתיים של האירוע המקורי.
הסדרה "צומת מילר" התייחסה לאירוע בעונתה השנייה, כאשר אנאלי (גיה באר גורביץ') נחשפת לראשונה לתופעת השיימינג בישראל. בסדרה "קופה ראשית" שודר פרק בשם "כוכבה חוזרת מחו"ל", המציג פרודיה על האירוע, כאשר הקופאית כוכבה שביט (קרן מור) נקלעת לעימות קולני עם דיילי הטיסה.
ראו גם

הישראלי המכוער
הערות שוליים

↑  כוכבת סרטון "טיסת השוקולד" מדברת: "שאלתי אותו למה הוא לא מוכר לי והוא לא ענה" – חדשות 13, באתר 13news.co.il
↑   מהפיכת הספרים הדיגיטליים של בזק, סרטון  באתר יוטיוב
↑   רוויטל מדר, מי חושב שהישראלי המכוער הוא בהכרח מזרחי?, באתר הארץ, 7 בינואר 2016
↑   קופה ראשית, עונה 1, פרק 15 – כוכבה חוזרת מחו"ל, כאן חינוכית, סרטון  באתר יוטיוב
בנג'מין בניקר

| --- | --- |

בנג'מין בניקר - דיוקן דמיוני
 לידה:  9 בנובמבר 1731 מחוז בולטימור, אמריקה הבריטית 
 פטירה:  19 באוקטובר 1806 (בגיל 74) Oella, ארצות הברית 
 שם לידה:  Benjamin Bannaker 
 מקום קבורה:  Mount Gilboa Chapel 
 
בנג'מין בניקר (באנגלית: Benjamin Banneker,‏ 9 בנובמבר 1731 אליקוט מילס, מרילנד - 9 באוקטובר 1806 על יד בולטימור, מרילנד) היה חוואי, מודד, מחבר אלמנכים, ממציא, חוקר טבע, מתמטיקאי ואסטרונום ממוצא אפרו-אמריקאי.
יליד מחוז בולטימור, לימים במדינת מרילנד. בניקר היה בנם של עבד לשעבר ושל אישה אפרו-אמריקאית חופשייה. הוא רכש מעט השכלה פורמלית ולרוב היה אוטודידקט. הוא נודע כחבר בקבוצה שבראשות אנדרו אליקוט שסקר את גבולות המחוז וושינגטון די. סי., הבירה הפדרלית של ארצות הברית
לבניקר קנה ידע באסטרונומיה, מה שאיפשר לו לפרסם סדרת אלמנכים מצליחים. הוא התכתב עם תומאס ג'פרסון, מחבר הכרזת העצמאות של ארצות הברית, בנוגע לסוגיות העבדות והאי-שוויון. הפעילים למען ביטול העבדות והתומכים בשוויון בין הגזעים הפיצו והעריכו את כתביו.
על אף שביום לווייתו של בניקר, רבים מכתביו וחפציו האישיים אבדו בשריפה, שרדו אחד מיומניו וכמה מהחפצים שבנה, והם מוצגים כיום לקהל. פארקים, רחובות, בתי ספר בארצות הברית נושאים את שמו לזכרו.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

בניקר נולד באליקוט מילס במחוז בולטימור של הפרובינציה מרילנד שבמושבה "אמריקה הבריטית". 
אביו רוברט היה חוואי, עבד אפרו-אמריקאי משוחרר. האם הייתה מרי באנקי, מולאטית. אמה, מולי וולש, הייתה נערה אנגלייה שהואשמה באנגליה בגנבת חלב ונידונה על כך למוות. בסופו של דבר עונשה הומתק והיא הוגלתה ל"אמריקה הבריטית". באמריקה הפכה לחוואית והתחתנה עם אחד משני עבדיה, באנקה, שטען לייחוס מלכותי באחד משבטי מערב-אפריקה. גם בתם, מרי באנקי, התחתנה עם עבד משוחרר, רוברט, ששאל את שם משפחתה. 
בנג'מין בניקר למד קרוא וכתוב וכן כתבי הקודש הנוצריים (תנ"ך והברית החדשה) אצל סבתו הלבנה, מולי וולש, ואחר כך התחנך למשך כשנה בבית ספר קטן של הקווייקר פיטר היינריכס. בניקר הפסיק את הלימודים הפורמליים כדי לעזור בעבודות בחוות אביו. אחרי העמל הפיזי הרב נשאר לו מעט זמן וכוח לתחביביו.
ביוגרפיה > חייו המקצועיים והציבוריים

בגיל 22 לפי דגם של שעון כיס שקיבל בבולטימור מסוחר מאירופה בשם ג'וזף לוי, בנה בניקר שעון מעץ. השעון צלצל בשעות המדויקות והמשיך לפעול למשך כל שאר חייו. השעון של בניקר הביא לו פרסום ביישובו ובנוסף נפוצה הידיעה שהוא יודע לחבר ולפתור חידות מתמטיות. תחילה עבד בניקר כבונה שעונים וכמודד. אחרי מות אביו המשיך לטפח את חוותו וגידל טבק. וחיטה
בשנת 1772 משפחה חדשה התיישבה באזור שבו שכנה חוותו של בניקר. זו הייתה משפחת אליקוט, קבלנים
שעשו חיל באותה תקופה על ידי בניית טחנות קמח באזור בולטימור.
בני אליקוט שמו לב לכישוריו של בניקר. אחד מהם, ג'ורג' אליקוט, שכמו בניקר, גילה עניין במדעים, התיידד איתו והשאיל לו ספרים מספרייתו הגדולה.
בסביבות שנת 1788 ,גיל 57 הפך בניקר מסוגל, בעזרת ספרים בלבד, ללמד את עצמו אלגברה, גאומטריה, לוגריתמים, טריגונומטריה ואסטרונומיה. למד לבד להשתמש במצפן וב"סקטור" ולעקוב אחרי הכוכבים בשמיים והצליח כדי לערוך ניבויים אסטרונומיים כמו למשל, של ליקויי חמה וליקויי ירח. 
בשנת 1791 בשותפות עם אנדרו אליקוט עזר במיפוי העיר שעתידה להיות הבירה הלאומית של ארצות הברית - וושינגטון די. סי.. עקב מחלה נאלץ להפסיק עבודה זו אחרי שלושה חודשים.
מאוחר יותר, בשנים 1797-1792 חיבר בניקר אלמנכים שכללו מידע על ספרות, רפואה, מידע שימושי על הגאות והשפל ומדורי דעות.
בספרים אלה מתח ביקורת על תומאס ג'פרסון בגלל השימוש בעבודת עבדים. בנוסף לאלמנכים פרסם בנקר מידע על הדבורים ועל ציקדות בעלות מחזור בן 17 שנה.
ביוגרפיה > מכתביו לג'פרסון

ב-1791 כשג'פרסון כיהן כמזכיר המדינה, פנה אליו בניקר במכתב מתוך תקווה מוצהרת שהאיש המכובד "ינצל כל הזדמנות קרובה כדי לעקור מן השורש המגמה של רעיונות ודעות מופרכים ומזויפים לגבי האפרו-אמריקאים". כדי להדגים לג'פרסון את עובדת היותם השחורים יותר מסתם "עבדים" שלח לו בניקר כתב יד של אחד האלמנכים שחיבר עבור שנת 1792.
בניקר הציג את עצמו כ"בן לגזע אפריקאי" וכאדם חופשי. במילים נבחרות בקפידה נזף בניקר בג'פרסון ופטריוטים אמריקאים אחרים על שעבודם את השחורים בעוד שנאבקו בבריטים בעד שחרורם הם.
ג'פרסון הודיע לבניקר ששלח את האלמנך שלו לקונדורסה, מזכיר האקדמיה הצרפתית למדעים, כדי לתעד את הפוטנציאל של "אחינו השחורים" נגד הספקות הנהוגים כלפיהם.
בניקר פרסם התכתבות זו עם ג'פרסון באלמנך שלו משנת 1793. העמדה האמיצה שגילה בניקר בסוגיית העבדות זיכתה אותו בתמיכה רחבה של הקבוצות האבוליציוניסטיות ממרילנד ופנסילבניה, שכל אחת מהן סייעו לו לפרנס את אלמנך.
ביוגרפיה > חייו הפרטיים

בנג'מין בניקר נשאר רווק כל חייו. הוא המשיך עד מותו לעסוק במדע. ב-1797 ירדו המכירות של האלמנכים שלו והוא הפסיק את פרסומם. בהמשך כדי להתקיים מכר גם חלק גדול מחוותו לבני אליקוט ולאחרים והמשיך להתגורר בבקתתו.
הוא נפטר בשינה אחרי טיול הבוקר שלו באוקטובר 1806. בהתאם לרצונו, אחיינו החזיר למשפחת אליקוט את הדברים ששאל מהם.
לקריאה נוספת

Bedini, Silvio A. (בינואר 1999) [1972]. The Life of Benjamin Banneker: the First African-American Man of Science (2nd ed.). Maryland Historical Society. ISBN 978-0-938420-59-0. {{cite book}}:  (עזרה)
Cerami, Charles (16 בינואר 2002). Benjamin Banneker: Surveyor, Astronomer, Publisher, Patriot. Wiley. ISBN 978-0-471-38752-7. {{cite book}}:  (עזרה)
הערות שוליים

1 2 3 4 5  2015 Biography A&E
↑  Benjamin Banneker on the site of Brookhaven Nat Lab
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007422868905171  BIBSYS: 98067314  GND: 128477342  ISNI: 0000 0000 6324 1005  LCCN: n50022091  NLA: 35548986  NTA: 240864964  SNAC: w6sb49k8  SUDOC: 07067440X  Trove: 992199  VIAF: 232149066562165601459   WorldCat (עם VIAF): 232149066562165601459 
בנג'מין בניקר ומפת העיר וושינגטון, על ציור קיר מאת מקסים זלבינדר
אלמנך של בנקר משנת 1795
קרב נאווארינו

אבראהים פאשא
אדמירל אדוארד קודרינגטון
מפת מפרץ נאווארינו מ-1829. תרשים מערך הקרב מכיל אי דיוקים.
תמונת לוויין של הפלופונסוס. מפרץ נאווארינו נראה מתחת לכיתובית "מסיניה". ניתן להקליק להגדלה.
היערכות הכוחות בתחילת הקרב
הצי העות'מאני העולה באש במפרץ נאווארינו, 20 באוקטובר 1827.
הלחימה מטווח קרוב. פרט זה מראה את אוניית הדגל של קודרינגטון, אה"מ "אסיה" (במרכז), משמידה בו זמנית שתי אוניות-דגל עות'מאניות.
הסולטאן הטורקי מהמוט השני
קרב נאווארינו (ביוונית: Ναυμαχία του Ναυαρίνου; בטורקית: Navarin Deniz Savaşı) ניטש ב-20 באוקטובר 1827 בין צי עות'מאני-מצרי לבין צי משותף של בריטניה, צרפת ורוסיה. הוא נחשב לאחת מנקודות המפנה החשובות במלחמת העצמאות היוונית והוא הקרב הימי הגדול האחרון שנערך בין ציי אוניות מפרשים. הצי העות'מאני ליווה חיל משלוח שנועד לדכא מרד יווני בשלטון העות'מאני, וציי בריטניה, צרפת ורוסיה סייעו ליוונים במאבקם לעצמאות, כל אחת מטעמים משלה. הלחימה התחוללה בתוך מפרץ נאווארינו (Navarino, כיום פִּילוֹס), בחוף המערבי של חצי האי פלופונסוס שביוון, כשאוניות שני הצדדים יורות מתותחיהן בעודן עוגנות. לאחר ארבע שעות לחימה הושמד הצי העות'מאני, וחיל המשלוח העות'מאני-מצרי נותר מבודד בארץ אויב מבלי יכולת להיחלץ. הסולטאן מהמוט השני לא מיהר להודות בתבוסתו, אך בסופו של דבר נאלץ להיכנע ללחצן של המעצמות הגדולות והכיר בעצמאותה של ממלכת יוון החדשה.
הרקע לקרב

ראשיתה של מלחמת העצמאות היוונית ב-1821 בהתקוממות לאומית נגד האימפריה העות'מאנית, ששלטה ביוון למעלה משלוש מאות שנים. ב-1827, לאחר שש שנות מאבק, נדמה היה כי גורל המרד נדון לכישלון. שנתיים קודם לכן, ב-1825, הצליח הסולטאן העות'מאני מהמוט השני לשבור את הקיפאון שנוצר במלחמה. הוא שכנע את הווסאל החזק ביותר שלו, מוחמד עלי מושל מצרים, לשגר נגד היוונים את צבאו ואוניותיו, המצוידים כבמדינות אירופה ומאומנים על ידי קצינים אירופים. בתמורה הבטיח להעניק לבנו, אבראהים פאשא, את הפלופונסוס כנחלה עוברת בירושה. בפברואר 1825 יצא איברהים בראש חיל משלוח של 10,000 חיילים אל מוקד ההתקוממות, הפלופונסוס, ובתוך זמן קצר השתלט על חלקו המערבי. מכאן נעו כוחותיו אל יבשת יוון וכבשו את מעוזי המורדים החשובים באקרופוליס באתונה ובמסולונגי השולטת על הכניסה למפרץ הקורינתי. בתגובה להתקפות הגרילה שהנחיתו היוונים על כוחותיו בפלופונסוס, ערך איברהים טיהור אתני בחצי האי. הוא הגלה את התושבים למצרים ומכר אותם לעבדות, העלה באש את שדותיהם כדי לכלותם ברעב, ואף הביא מתיישבים ערבים והושיבם על אדמותיהם ובכפריהם.
היוונים הוסיפו להיאבק, מינו לפיקוד כוחותיהם קצינים בריטים וצרפתים פילהלנים ותיקי קרבות, ובמאי 1827 הכריזו על הקמת מדינת יוון העצמאית (הידועה כיום בשם הרפובליקה ההלנית הראשונה). אלא שקופתה של הרפובליקה החדשה הייתה ריקה וכוחות הצבא והצי שלה חלשים לאין שיעור מאלו של העות'מאנים והמצרים. רבות מעמדות המפתח המבוצרות בשטח הקטן הנתון לשליטתה של הרפובליקה נותרו בידי העות'מאנים, ונדמה היה כי אין זה אלא עניין של זמן עד שתיאלץ להיכנע.
ברגעי משבר אלה ניצל המאבק לחירות של היוונים על ידי החלטת שלוש מהמעצמות הגדולות באירופה – בריטניה הגדולה, צרפת ורוסיה – להתערב יחד בסכסוך.
הסכם לונדון

שלוש המעצמות חתמו על הסכם לונדון ב-6 ביולי 1827. ההסכם, שנימק את התערבות המעצמות בשיבוש המסחר בלבנט בעטייה של המלחמה המתמשכת, קרא להפסקת אש מיידית בין הנצים, אך למעשה תבע מהעות'מאנים להפסיק את פעולותיהם הצבאיות ביוון דווקא כשהניצחון היה בהשג ידם. הוא אף הציע את תיווכן של המעצמות במשא ומתן להשגת הסדר סופי לאחר הפסקת האש.
ההסכם קרא לטורקים להעניק ליוונים אוטונומיה, וקבע כי יוון תישאר תחת ריבונות עות'מאנית ותשלם לסולטאן מס שנתי. ליוון הוענק אפוא אותו מעמד קונסטיטוציוני כשל הנסיכויות הרומניות ולאכיה ומולדובה. ברם, ההסכם קבע שגובה המס יוסכם על ידי שני הצדדים ויישאר קבוע, כדי להימנע מן המצב אליו נקלעו הנסיכויות. סכום המס שהשתיים נדרשו להעלות השתנה לפי רצונו של השער הנשגב, והעול היה כבד עד כדי כך ששתי הארצות נותרו עניות מרודות משך מאתיים שנים.
סעיף סודי בהסכם קבע, כי אם השער הנשגב לא יסכים להפסקת אש בתוך חודש, ישגרו המעצמות החתומות עליו קונסולים מטעמן אל נַאפְפְּלִיוֹ, בירת הרפובליקה ההלנית, וכך יעניקו לממשלת המורדים הכרה דה פקטו, דבר שאף מעצמה לא עשתה קודם לכן.
אותו סעיף הסמיך את הממשלות החתומות עליו להורות במתואם למפקדי הציים שלהן בים התיכון "לנקוט בכל האמצעים בהתאם לנסיבות" (כלומר, גם פעולה צבאית) כדי לאכוף את דרישת בעלות הברית אם העות'מאנים לא ימלאו אחר תנאי ההסכם עד המועד שייקבע. עם זאת, הוסיף הסעיף וקבע כי אל למפקדים הצבאיים של בעלות הברית ליטול צד בסכסוך.
ההסכם היה אפוא מסמך מלא סתירות. הוא קרא להסדר במשא ומתן, אך קבע מראש מה צריכה להיות התוצאה הסופית של שיחות אלה. הוא הציע תיווך, אך איים להשתמש בכוח. הוא התיר את השימוש בכוח, אך אסר לקחת חלק בפעולות האיבה. ומעל הכל, אף שנוסח בלשון נייטרלית, לאמיתו של דבר נשא פנים לצד היווני.
ב-20 באוגוסט הגיעו הוראות הממשלה הבריטית לידי אדמירל-משנה סר אדוארד קודרינגטון, מפקד הצי הבריטי בים התיכון, קצין ותיק קרבות, גיבור קרב טרפלגר, שמאחוריו 44 שנות שירות בים. הוא נדרש לאכוף הפסקת אש ולמנוע את מעברן של תגבורות ואספקה מאסיה הקטנה ומצרים אל הכוחות העות'מאניים ביוון. עוד נכתב, כי מותר לו להשתמש בכוח רק כמוצא אחרון.
ב-29 באוגוסט 1827 דחו העות'מאנים רשמית את תנאי הסכם לונדון, צעד שהביא את שלוש המעצמות להכרה דה פקטו ברפובליקה ההלנית. ב-2 בספטמבר הסכימה הממשלה היוונית הזמנית להפסקת האש. עתה היה קודרינגטון חופשי להתמקד באכיפת ההסכם על הצד העות'מאני.
טרם הקרב

מפרץ נאווארינו הוא נמל טבעי גדול בחוף המערבי של מסניה (דרום מערב הפלופונסוס). אורכו 5 ק"מ (בין ראשי היבשה) ורוחבו 3 ק"מ בקירוב. הוא מוגן מן הים הפתוח על ידי האי הצר והארוך ספקטריה. האי מותיר שתי כניסות למפרץ. הצפונית צרה מאוד ורדודה, רוחבה 100 מטרים ועומקה במקומות אחדים מטר אחד בלבד והיא אינה עבירה לספינות גדולות. הכניסה הדרומית רחבה הרבה יותר, 1,500 מטר, אך בשל הימצאות סלעים, רוחב נתיב השיט בפועל הוא 1,000 מטר. מבצר נאווארינו (פילוס), שבזמן התרחשות האירועים היה בידי הטורקים, חולש על הכניסה הדרומית. בעת דיכוי המרד שימש המפרץ כבסיס הראשי של הצי העות'מאני בפלופונסוס.
הצי העות'מאני-מצרי העיקרי, שהוזהר על ידי הבריטים והצרפתים לבל יגיע ליוון, יצא את אלכסנדריה ב-5 באוגוסט 1827, וב-8 בספטמבר הצטרף לאוניות העות'מאניות-מצריות האחרות בנאווארינו. בתגובה הגיע קודרינגטון עם אוניותיו אל נאווארינו ב-12 בספטמבר, ונועד לשיחות עם אבראהים פאשא והאדמירל העות'מאני וחילץ מהם הבטחה בעל פה – כך האמין – להפסיק את פעולותיהם ההתקפיות ביבשה ובים.
אלא שהעות'מאנים התעלמו מההתחייבויות לכאורה שנטלו על עצמם. בשני מקרים לפחות יצאו אוניות של הצי העות'מאני ממפרץ נאווארינו כדי לסייע לצבא במקומות אחרים בפלופונסוס. קודרינגטון, שפעל מהאי זקינתוס הסמוך, יירט אותן בדרכן ונאלץ לירות שוב ושוב בתותחיו לאות אזהרה כדי להכריחן לשוב על עקבותיהן. בינתיים חידש אבראהים פאשא את מדיניות האדמה החרוכה שלו ביבשה. אוניות בעלות הברית, שעגנו סמוך לחוף, ראו בנקל את הכפרים והשדות העולים באש, וכיתת נחתים בריטית אף דיווחה, כי אוכלוסיית מסניה קרובה לגווע כולה ברעב. ב-13 באוקטובר הצטרפה לקודרינגטון השייטת הצרפתית בפיקוד אדמירל אנרי דה רני והשייטת הרוסית בפיקוד אדמירל לודוויג היידן. השניים, שדרגת האדמירל שלהם הייתה נמוכה מזו של קודרינגטון, הסכימו לשרת תחת פיקודו.
ב-18 באוקטובר, לאחר ניסיונות עקרים ליצור קשר עם אבראהים פאשא, נועץ קודרינגטון עם עמיתיו וקיבל את ההחלטה הרת הגורל להיכנס למפרץ נאווארינו ולעגון את אוניותיו אל מול הצי העות'מאני-מצרי. השלושה החליטו, כי בשל החורף המתקרב לא ניתן להטיל הסגר ימי יעיל על הנמל, וכי בכל מקרה יש להבטיח את שלומה של אוכלוסיית הפלופונסוס. אף שהיה זה צעד מתריס מאין כמותו, טען קודרינגטון כי לא התכוון לאסור קרב, אלא רק להפגין כוח כדי להכריח את העות'מאנים לכבד את הפסקת האש ולחדול ממעשי הזוועה נגד האוכלוסייה האזרחית. מהלך זה, כך חשב, ישתק את הצי העות'מאני ויפעיל לחץ כבד על אבראהים פאשא לציית להוראות בעלות הברית.
יחסי הכוחות

22 אוניות המלחמה של בעלות הברית נשאו סך 1,258 תותחים לעומת 78 אוניות עות'מאניות – לא כולל סקונרים, סירות תותחים וספינות הבערה – ובהן 2,180 תותחים. אלא שהעליונות המספרית העות'מאנית הסתירה נחיתות מכרעת בעוצמת האש ובאיכות אנשי הצוות.
לבעלות הברית הייתה עליונות מוחצת באוניות, שגודלן ומספר תותחיהן מאפשר להן ליטול חלק פעיל בקרב ימי סדור: 10 אוניות קו לעומת 3 של העות'מאנים. יתרון זה היה מכריע, מפני שניסיון המלחמות הנפוליאוניות לימד כי אפילו פריגטות אינן יעילות מול אוניות-קרב. יתר על כן, תותחי אוניות בעלות הברית היו על פי רוב בעלי קליבר גדול יותר והופעלו על ידי תותחנים מאומנים טוב יותר. המשמעות הייתה, כי צוותי אוניותיהם יכלו לירות מטחי דופן הרסניים יותר, תכופים יותר ומדויקים יותר.
חלק הארי של הצי העות'מאני-מצרי היו ספינות קטנות, 58 קורבטות ובריגים, כלי שיט שהיו חסרי ישע מול האוניות הכבדות של בעלות הברית. אומנם היו בידי העות'מאנים כמה פריגטות דו-סיפוניות כבדות-חימוש, שבכל אחת מהן עד 64 תותחים ויכלו לפצות במידת מה על המחסור באוניות-קרב, אך קוטר תותחיהן הקטן יותר ביטל את יתרונן במספר התותחים בהשוואה לפריגטות החד-סיפוניות של בעלות הברית. הצי המצרי היה מצויד ומאומן טוב יותר מעמיתו העות'מאני, אולם אוניותיו צוותו במספר רב של מלחים צרפתים שכירי חרב, שספק אם רצו להילחם נגד בני ארצם. גורם זה תרם ככל הכנראה לתפקוד הלקוי של אוניות המצרים בקרב.
העות'מאנים הציבו סוללות תותחי חוף משני צדי הכניסה הראשית למפרץ, במבצר נאווארינו ועל האי הקטן פילוס, שיכלו לסכל את כניסת אוניות בעלות הברית למפרץ. קודרינגטון היה סמוך ובטוח, כי העות'מאנים לא יעזו לפתוח בירי, או שמא קיווה דווקא כי יעשו זאת, כדי לתת בידו תירוץ להשמיד את ציים.
תוצאות הקרב

קרב נאווארינו היה נקודת המפנה של מלחמת העצמאות היוונית. הוא גרם לפגיעה חסרת-תקנה בעוצמה הימית העות'מאנית-מצרית, ושלל מן הסולטאן את האפשרות להשלים את שעבודה מחדש של יוון. כ-13,000 חיילים עות'מאנים ומצרים נותרו בפלופונסוס, אך מאחר שנותקו ממקורות האספקה והתגבורת בדרך הים, לא יכלו להוסיף ולשהות באזור לאורך זמן.
הסולטאן לא הודה בתבוסתו, אלא הגיב בשורת צעדים חריפים כפי שעשה עם פרוץ ההתקוממות ב-1821, אז ציווה לתלות משערי הקתדרלה בקונסטנינופוליס את גריגוריוס החמישי, ראש הכנסייה היוונית אורתודוקסית ופטריארך קונסטנטינופול לאחר שסיים את מיסת יום ראשון של הפסחא. שבועות אחדים לאחר קרב נאוורינו הכריז הסולטאן מלחמת קודש על מעצמות אירופה מתוקף מעמדו כח'ליף של אומת האסלאם. מהלך מוחשי יותר היה סגירת הבוספורוס למעבר אוניות זרות, צעד שנועד ללא ספק לפגוע ברוסיה, אשר כל סחר ים השחור שלה התנהל דרך המצר. הוא אף ביטל את הסכם אקרמן עליו חתם שנה קודם לכן, והורה למוחמד עלי שלא להסיג את צבאו מן הפלופונסוס.
צעדי התגובה של הסולטאן שחררו את בלמי ההתקפה היבשתית הרוסית לה ציפו זה זמן רב. רוסיה הכריזה מלחמה באפריל 1828, צבא רוסי עבר דרך הנסיכויות הרומניות, חצה את הדנובה ופתח במלחמה העות'מאנית-רוסית, השמינית במספר. באמצע 1829, לאחר מערכה ארוכה ועקובת דם, גברה ידם של הרוסים, ובספטמבר 1829, כשצבא רוסי חונה מרחק 40 מילין בלבד מעיר הבירה קונסטנטינופול, לא נותרה בידי הסולטאן כל ברירה אלא להיכנע. הוא נענה לרשימה ארוכה של דרישות רוסיות שנוסחו בהסכם אדריאנופול, שאחת מהן הייתה הסכמתו לכינון אוטונומיה יוונית כמוגדר בהסכם לונדון. תוך כדי כך ניהל קודרינגטון משא ומתן ממושך עם מוחמד עלי ושכנע אותו להסיג את צבאו מן הפלופונסוס. צבא אבראהים פאשא עזב בסופו של דבר באוקטובר 1828, שנה לאחר קרב נאווארינו. יתר חילות המצב העות'מאניים פונו על ידי חיל משלוח צרפתי בפיקוד גנרל ג' נ' מזון. עד אפריל 1828 השתלטו צבאות היווניים מחדש על מרכז יוון.
הקבלה באיחור של הסכם לונדון לא יכלה עוד להציל את הריבונות העות'מאנית ביוון. היוונים, שמפלת אויביהם ביבשה ובים וניצחונותיהם הצבאיים שלהם עצמם הפיחו בהם תקוות מחודשות, לא רצו לקבל דבר זולת עצמאות מלאה. בעלות הברית, שהתכנסו בוועידת לונדון ב-1832, זנחו בסופו של דבר את רעיון הריבונות העות'מאנית והסכימו לעצמאות, אך התעקשו כי המדינה החדשה תהיה מונרכיה ולא רפובליקה. מאוחר יותר באותה שנה אילצו המעצמות את הסולטאן לחתום על אמנת קונסטנטינופול, שהכירה רשמית בעצמאותה של ממלכת יוון החדשה.
אדמירל אדוארד קודרינגטון
אדמירל אנרי דה רני
אדמירל לודוויג ון היידן
לקריאה נוספת

W. James, Naval History of Great Britain. London, 1837.
R.C. Anderson, Naval wars in the Levant, 1559–1853. Liverpool, Liverpool University Press, 1952.
R. Natkiel and A. Preston. The Weidenfeld Atlas of Maritime History. London, Weidenfeld and Nicolson, 1986.