stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נסיכות זאלם
היסטוריה

זאלם הוקמה בשנת 1802 כמדינה של האימפריה הרומית הקדושה על מנת לפצות את הנסיכים של זאלם-קירבורג וזאלם-זאלם, שאיבדו את מדינותיהם לצרפת בשנים 1793–1795. שטחה של הנסיכות החדשה הוקצה רשמית על ידי ה-Reichsdeputationshauptschluss של 1803. השטח החדש לא היה סמוך לרוב השטחים הישנים של הנסיכים, אלא הרחיב את רוזנות אנהולט, שהייתה נחלתו של נסיך זאלם-זאלם. רוב השטח נלקח מבישופות מינסטר שפורקה.
נסיכות זאלם נשלטה במשותף על ידי הנסיכים של זאלם-קירבורג וזאלם-זאלם, פרידריך הרביעי, נסיך זאלם-קירבורג, וקונסטנטין, נסיך זאלם-זאלם; לכל ענף היו זכויות ריבוניות שוות, אך לאף אחד מהם לא היה טריטוריה נפרדת. זאלם הפכה לעצמאית והצטרפה לקונפדרציה של הריין ב-1806. היא סופחה לצרפת ב-1811. שטחה ניתן לפרוסיה על ידי קונגרס וינה ב-1815; זה הפך לחלק המערבי ביותר של פרובינציית וסטפאליה הפרוסית. בשנת 1871, הקיסרות הגרמנית השתמשה בדגל זהה לדגל הטריקולור של זאלם.
גאוגרפיה

בירת זאלם הייתה בוכולט. לזאלם היה שטח של כ-1,760 ק"מ 2 ואוכלוסייה של 59,086. היא כיסתה בערך את אותו שטח כמו מחוז בורקן של היום.
משפחת קסטלאצו

משפחת קסטלאצו הייתה משפחה איטלקית-יהודית שהתיישבה בקהיר בתחילת המאה ה-16, שם כמה מחבריה הצטיינו בתפקידי רבנים. בני המשפחה המופיעים כאן הם הידועים מאנשי משפחת קסטלאצו.
יחיאל קסטלאצו

כונה "אשכנזי" כהדגשה לכך שאינו ממוצא מזרחי. שימש רב בקהיר במאה ה-16. היה בן זמנו של רבי יוסף קארו, עליו מתח ביקורת חריפה על בסיס הלכתי.
משה קסטלאצו

חי במאה ה-17. הספד עליו מצוין בשו"ת של מאיר בוטון.
משה דל קסטלאצו

שמו הועתק בטעות על ידי מעתיקי ספרים בתור "משה קאסטילין".
משה דל קסטלאצו היה צייר פורטרטים בוונציה במאות ה-15 וה-16. דוד הראובני משבח אותו מאוד על כך שהתיידד איתו עם הגעתו מחצי האי ערב אל ונציה ב-1524.המוניטין של משה דל קסטלאצו כצייר הגיע הרבה מעבר לגטו של ונציה, והוא היה ידוע היטב באיטליה. ב-1521, לאות הכרה בכישרונו הגדול, מועצת ונציה העניקה לו את הזכות למכור את חיתוכי העץ של החומשים אשר יצר.
שמעון בן יחיאל קסטלאצו

שמעון בן יחיאל קסטלאצו היה רב בקהיר. הוא התמצא היטב בקבלה, והיה ידוע באדיקותו הרבה. דוד קונפורטי מספר כי נתקל בפסיקה שמקורה ביהושוע שונצין, הרב של קונסטנטינופול בתקופת דון יוסף נשיא, שבה שונצין מפעיל את הסמכות של שמעון בן יחיאל. קונפורטי ויוסף סמברי טוענים כי שמעון כתב שתי יצירות:
אוסף שו"ת.
"מגילות סתרים" - פרשנות קבלית כפי הנראה למגילת אסתר. חיים יוסף דוד אזולאי מזכיר כ-80 שאלות ותשובות שנתן שמעון.
משה הכהן אביגדור קסטלאצו

היה בנו של שמעון, ורב בסלוניקי, רודוס, דמשק וקהיר במאה ה-17. בקהיר היה עמית של אהרן בן חיים. היה כמעט בן 90 במותו.
לקריאה נוספת

משה דל קסטלאצו והחומש המאויר המודפס שלו
"משפחת קסטלאצו", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "משפחת קסטלאצו".
מיתרידטס הראשון, מלך איבריה

מיתרידטס הראשון, מלך איבריה (בגאורגית: მითრიდატე I; מִיתְרִידָטֶה) היה המלך איבריה במאה ה-1 (כארתלי, גאורגיה) כפי שמעידים ממצאים אפיגרפיים על שלטונו. על פי הערכתו של סיריל טומנוף (אנ') שנות שלטונו היו בין השנים 58–106.
כתובות ארמאזי

שתי כתובות שנחשפו בארמאזי, מזכירות את מיתרידיטס. הכתובת הראשונה, אסטלת ארמאזי של סרפייטיס (אנ'), כתובת דו לשונית בארמית וביוונית. הכתובת היוונית מזהה את מיטרידטס הראשון כבנו של "המלך הגדול" פארסמנס (פארסמן), ככל הנראה פארסמן הראשון (אנ') שמוזכרות בחיבור "אָנַּלִים" ("ספרי השנים") של טקיטוס (באותו חיבור מזכיר טקיטוס גם את מיתרידטס הראשון בעצמו). הכתובת השנייה, אסטלת ארמאזי של וספיאן (אספסיאנוס) (אנ'), היא כתובת אבן ביוונית, שנמצאה בשנת 1876 ליד מצחתה. הכתובת מדברת על מיטרידטס הראשון כ"ידיד הקיסרים" ועל המלך "של האיברים אוהבי הרומאים". הוא גם מדווח כי הקיסר הרומי אספסיאנוס ביצר את ארמזי עבור המלך האיברי בשנת 75. אמו הייתה נסיכה ארמנית ללא שם משושלת ארטאשס (אנ'), בהיותה בתם של המלכים הארמניים הארמנים טיגראנס הרביעי (אנ') ואחותו-אשתו אֶרָטוֹ (אנ'). על פי הכתובת, שלט מיתדריטס, תחת הקיסרים אספסיאנוס, טיטוס ודומיטיאנוס.
כרוניקות גאורגיות מימי הביניים

הרשומות הגאורגיות אינם מציינות את תקופת שלטונו של מיתדריטס הראשון. לחלופין הרשומות מדווחות על שלטון משותף של קרתם (קרדזם) וברתום (ברטמן) - בתקופה שבה חורבן ירושלים לאחר המצור על ירושלים על ידי אספסיאנוס בשנת 70 שגרר גל של פליטים יהודים לאיבריה - ולאחר מכן של בניהם - פארסמן וקאוס - והנכדים - אזורק וארמזל. כמה חוקרים מודרניים, כמו סיריל טומנוף, רואים בדירכיה האיברית אגדה טהורה ו"זיכרון מעוות של שלטונו ההיסטורי של מיתרידטס הראשון". מבין הזוגות המלכותיים הללו, מזהה פרופסור מֶלִכִּישְׁוִוִּילִי (אנ') את "אזורק" כשמו המקומי האפשרי של מיטרידטס הראשון ו"ארמזל" ככינוי טריטוריאלי, במשמעות הגאורגית "של ארמזי".
מקורות אחרים

כתובת יוונית נוספת שנמצאה ברומא - האפיגרמה של אמאזאספוס (אנ'), הכתובת מציינת את אמאזאספוס כאחיו של המלך מיתרידטס הראשון מאיבריה. הכתובת מתעדת את מותו של אמזפוס בניסיביס, בעודו מלווה את הקיסר טראיאנוס במסע הפרתי שלו (אנ') בשנים 114–117.
כמה חוקרים מודרניים מזהים את מיתרידטס הראשון עם המלך פלביוס דאדס, הידוע מכתובת יוונית יחידה שכתובה מסביב לקצה הבסיס של כלי כסף גדול שנמצא בארמאזי. הקערה הייתה חלק ממצאי קבורת אישיות עשירה מהתקופה הרומית המכונה בדרך כלל "קבורת ברסומאס" על שם ברסומאס הנכבד, אשר לו, הכתובות מציינות כי, היצירה הזו הוצגה על ידי המלך פלביוס דאדס. אין אזכור שלו במסורת הכתובה הגאורגית של ימי הביניים, ונראה שהוא השם הרומי היחיד שמעיד על השלטון של בית המלוכה האיברי. עובדה שמצביעה על כך שהוא החזיק באזרחות רומית (אנ'). יחד עם זאת, הזיהוי של המלך הזה ומקומו בשושלת המלוכה האיברית נותר בעייתי. את מיתרידטס הראשון ירש בנו, אמאזאפוס הראשון (אנ').
הערות שוליים

↑  רונלד גריגור סאני (אנ')‏ (1994), The Making of the Georgian Nation (יצירת האומה הגאורגית), עמ' 15, ISBN 0-253-20915-3, (באנגלית)
↑  Toumanoff, Cyril (1969), Chronology of the Early Kings of Iberia. Traditio 25: pp. 12-14.
↑  Giorgi L. Kavtaradze. The Interrelationship between the Transcaucasian and Anatolian Populations by the Data of the Greek and Latin Literary Sources, pp. 212-213. The Thracian World at the Crossroads of Civilisations. Reports and Summaries. The 7th International Congress of Thracology. P. Roman (ed.). Bucharest: the Romanian Institute of Thracology, 1996.
1 2  Braund, David (1993), King Flavius Dades. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 96; 46–50.
| מלכי איבריה |
| --- | --- | --- |
| שושלת פרנוואז (אנ') | פרנוואז הראשון • סאורמג הראשון • מיריאן הראשון • פרנג'ום |  |
| שושלת ארשקיד | ארשק הראשון • ארטג • פרנוואז השני |  |
| נמרודים או שושלת פרנוואז השנייה | מיריאן השני • ארשק השני • אדרק • מיתרידטס הראשון • פארסמן הראשון • קארטם • קאוס • אזורק • אמאזספ הראשון • פארסמן השני • רדמיסט • פארסמן השלישי • אמאזספ השני • רוו הראשון • וצ'ה • באקור הראשון • מיתרידטס השני • אמאזספ השלישי • אספגור הראשון |  |
| צ'וסרודים | מיריאן השלישי • רוו השני • סאורמג השני • אספגור השני • מיתרידטס השלישי • אספגור השלישי • טירידאט • פארסמן הרביעי • מיתרידטס הרביעי • ארצ'יל • מיתרידטס החמישי • וחטנג גורגסלי • דאצ'י • באקור השני • פארסמן החמישי • פארסמן השישי • באקור השלישי |  |
קערת ברסומאס במוזיאון הלאומי הגאורגי בטביליסי
נפות מוסקבה

| --- | --- |
מוסקבה, רוסיה: 
מחוזות מינהליים: 12
נפות: 125
יישובים: 21

נפות מוסקבה (ברוסית: Райо́ны Москвы́) הוא שם היחידות הטריטוריאליות של מוסקבה, שנוצרו תוך התחשבות בתכונות ההיסטוריות, הגאוגרפיות, העירוניות של השטחים, אוכלוסייה, מאפיינים חברתיים-כלכליים, מיקום תקשורת ותחבורה, זמינות תשתיות הנדסיות ותכונות אחרות של שטחי העיר. מעמדן של נפות מוסקבה וגבולותיהן נקבע בחוק "אודות החלוקה הטריטוריאלית של העיר מוסקבה". תפקידי מנהלה בשטח המחוז מבוצעים על ידי ממשלת הנפה.
לראשונה נעשה שימוש במונח "נפה" לייעוד החלק המנהלי של העיר בשנת 1917, לפני כן נעשה שימוש במונח "חלקה". החלוקה המודרנית נוצרה במוסקבה בשנת 1991, כאשר אומץ החוק "אודות הקמת גבולות זמניים של המחוזות העירוניים של מוסקבה". החוק יצר מחוזות אדמיניסטרטיביים שחולקו למחוזות עירוניים וכן יחידות טריטוריות בעלות מעמד מיוחד.
עם אימוצו ב-5 ביולי 1995 של החוק "אודות החלוקה הטריטוריאלית של העיר מוסקבה" המחוזות העירוניים בוטלו והוחלפו, תוך שמירה משוערת על הגבולות, על ידי מחוזות משנה הכלולים במחוזות האדמיניסטרטיביים.
כעת יש 12 מחוזות במוסקבה, הכוללים 125 נפות ו-21 יישובים.
ראו גם

חלוקה מנהלית של מוסקבה
נפות רוסיה
הערות שוליים

↑  Закон № 13-47 от 5 июля 1995 года «О территориальном делении города Москвы» (редакция 28 ноября 2007 года)
↑  Закон № 13-47 от 5 июля 1995 года «О территориальном делении города Москвы» (28.11.2007)
מלחמת הולנד–אנגליה השנייה

מלחמת הולנד–אנגליה השנייה או מלחמת הולנד השנייה (4 במרץ 1665 – 31 ביולי 1667; בהולנדית: Tweede Engelse Oorlog "המלחמה האנגלית השנייה") הייתה סכסוך בין ממלכת אנגליה לרפובליקה ההולנדית, בין השאר על השליטה בימים ועל דרכי המסחר. אנגליה ניסתה לסיים את השליטה ההולנדית בסחר העולמי בתקופה של יריבות מסחרית אירופאית עזה, אך גם כתוצאה ממתחים פוליטיים. לאחר הצלחות ראשוניות של האנגלים, המלחמה הסתיימה בניצחון הולנדי. זו הייתה השנייה מתוך סדרה של מלחמות ימיות שהתנהלו בין האנגלים להולנדים במאות ה-17 וה-18.
רקע > אנגליה > סחר

כדי להחמיר את המצב עבור אנגליה, סיום המלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה גררה מיד את המלחמה האנגלו-ספרדית בשנים 1654–1660, אשר שיבשה את שרידי הסחר שהיה לחבר העמים עם ספרד ודרום איטליה. ההולנדים נותרו חופשיים להרחיב את השפעתם באזור: תקופה זו הייתה אחת הנקודות הגבוהות ביותר בתור הזהב ההולנדי, ולמרבה האירוניה ההתערבות האנגלית הייתה אחראית חלקית לשגשוג זה.
בעיה מרכזית במערכת המסחר האנגלית הייתה שהיא התבססה על איסורים, כמו חוקי הניווט, תעריפים ומכס, והסדרת ייצור. כל האמצעים הללו, אפילו תעריפים שנועדו במקור להעלות הכנסות, כוונו להגנה על הסחר האנגלי. למרות שנאמר כי המערכת ההולנדית מבוססת על סחר חופשי, זה חל רק על אירופה, ולא על תחנות סחר הולנדיות במקומות אחרים. המחירים של סחורות הולנדיות היו אטרקטיביות יותר ברחבי העולם מכיוון שמערכת המיסוי ההולנדית הטילה בלו על הצרכנים שלה, ולא מכס על המשתמשים הזרים של היצוא שלה. סיומה של המלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה לא שינה את הדינמיקה הזו. ואכן, סיום המלחמה שחרר את הפרובינציות המאוחדות להרחיב את המסחר שלהן בעוד האנגלים עדיין הופרעו על ידי אותה שיטת תעריפים. לפיכך, מלחמה נוספת נראתה בלתי נמנעת לאנשים רבים באותה תקופה, שכן לא סביר היה שחבר העמים יוותר על עליונותו הימית והכלכלית ללא קרב.
רקע > אנגליה > הרסטורציה

הרסטורציה של צ'ארלס השני, ב-1660, יצרה תחילה גל כללי של אופטימיות באנגליה. רבים קיוו להפוך את הדומיננטיות ההולנדית בסחר העולמי. אולם בהתחלה, צ'ארלס השני ביקש להישאר ביחסי ידידות עם הרפובליקה, שכן הוא היה חייב באופן אישי בחובות רבים לבית אורנז', שהלווה סכומים גדולים לצ'ארלס הראשון במהלך מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה. למרות זאת, עד מהרה התפתח סכסוך בין הפרלמנט של הולנד למרי הנרייטה על השכלתו והסיכויים העתידיים של וילם השלישי, נסיך אורנז', בנו שלאחר מותו של הסטאדהאודר ההולנדי וילם השני, נסיך אורנז' ואחיינו של צ'ארלס. וילם הוגדר כ"ילד המדינה" ב-1660, מה שרימז שהוא יוכשר לתפקיד בכיר על ידי המדינות הכלליות. מרי הנרייטה מתה ב-1661, לאחר שהיא מינתה את צ'ארלס כשומר של וילם, מה שאפשר לאנגליה מידה של השפעה בפוליטיקה ההולנדית.
ההולנדים, בצעד שתאמו קורנליס ואנדריס דה גראף, ניסו לפייס את המלך במתנות נפלאות, כמו המתנה ההולנדית של 1660. משא ומתן החל בשנת 1661 לפתרון סוגיות אלו, שהסתיים בהסכם של 1662, שבו הודו ההולנדים ברוב הנקודות. בשנת 1663, לואי הארבעה עשר, מלך צרפת הצהיר את תביעתו לחלקים מארצות השפלה הדרומיות, מה שהוביל להתקרבות קצרה בין אנגליה לרפובליקה. במהלך תקופה זו, לורד קלרנדון, שכיהן כשר הראשי של מלך אנגליה צ'ארלס השני, חש שצרפת הפכה לסכנה הגדולה ביותר לאנגליה.
אולם בשנת 1664, המצב השתנה במהירות: אויבו של קלרנדון, לורד ארלינגטון, הפך לחביבו של המלך, והוא ולקוחו סר תומאס קליפורד חבר הפרלמנט, לימים לורד קליפורד, החלו לשתף פעולה עם אחיו של המלך ג'יימס, דוכס יורק, האדמירל העליון ג'יימס, ארלינגטון וקליפורד, שהיה יושב ראש ועדת בית הנבחרים שחקרה את השפל כביכול במסחר הימי האנגלי הסכימו שיש לחנוק את התחרות המסחרית ההולנדית, גם אם זה יוביל למלחמה עם הפרובינציות המאוחדות, מאחר שהם חשבו שהפרובינציות המאוחדות מהוות איום גדול יותר על האינטרסים האנגלים מאשר צרפת. הם תיאמו את מאמציהם על מנת לצמצם את התחרות ההולנדית באמצעות מדיניות של פעולות תגמול נגד ספינות הולנדיות, שנלכדו במספרים משמעותיים. וציפו לרווח אישי משמעותי מפוליסה זו. ג'יימס, הדוכס מיורק, עמד בראש החברה המלכותית האפריקאית וקיווה לתפוס את נחלותיה של חברת הודו המערבית ההולנדית, כולל ניו אמסטרדם.
מדיניות תוקפנית זו נתמכה על ידי השגריר האנגלי בהאג, סר ג'ורג' דאונינג, שפעל כסוכן של ג'יימס, ארלינגטון וקליפורד מתפקידו בהאג, דאונינג נתן דין וחשבון מלא ומפורט על כל העניינים הפוליטיים בפרובינציות המאוחדות לצ'ארלס כמו גם לג'יימס ולמקורביו. דאונינג דיווח בחזרה ללונדון שהרפובליקה מפולגת פוליטית ושההולנדים ייכנעו לדרישות האנגלים במקום לצאת למלחמה. גם לאחר שהצי האנגלי החל להשתלט על ספינות הולנדיות והתקיף נחלות הולנדיות במערב אפריקה, הוא דיווח באוגוסט 1664 כי ההולנדים יסכימו כנראה להפחית את חלקם בסחר מעבר לים לטובת אנגליה, אם כי מקורות הולנדים בני זמנו דיווחו על התחזקות של התנגדות הולנדית לפרובוקציות הללו. מאז 1661, דאונינג היה בקשר עם האורנג'יסטים, שלדעתו ישתפו פעולה עם אנגליה נגד אויביהם, סיעת המדינות הרפובליקניות. עם זאת, אף על פי שחלק מהאורנג'יסטים התקשרו עם אנגליה בהתכתבויות בוגדניות בניסיון לסיים את המלחמה ולהפיל את דה ויט, המעצר המהיר וההוצאה להורג של דה בואט הראו את חולשתם.
צ'ארלס הושפע מג'יימס וארלינגטון כשחיפש מלחמת חוץ פופולרית ורווחית בים כדי לחזק את סמכותו כמלך. קציני צי רבים בירכו על הסיכוי לסכסוך עם ההולנדים מכיוון שהם ציפו לעשות את שמם ואת הונם בקרבות שבהם קיוו לנצח באופן מכריע כמו במלחמה הקודמת.
רקע > הרפובליקה ההולנדית > כוננות

לאחר תבוסתם במלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה, ההולנדים הפכו מוכנים הרבה יותר. משנת 1653 החל דה ויט לתכנן בניית "צי חדש", עם ליבה של שישים וארבע אוניות קו חדשות וכבדות יותר עם 40 עד 60 תותחים ו-90 מלווי שיירות קטנות יותר, וחיפש קפטנים מקצועיים יותר בשביל אוניות אלו. עם זאת, אפילו הספינות ההולנדיות הכבדות יותר היו קלות בהרבה מעשר ה"ספינות הגדולות" של הצי האנגלי, וב-1664, כשגברו איומי המלחמה, התקבלה ההחלטה להחליף את ליבת הצי ההולנדי בספינות כבדות עוד יותר, אם כי עם פרוץ המלחמה ב-1665, כלי השיט החדשים הללו היו ברובם בבנייה, ולהולנדים היו רק ארבע אוניות קו כבדות יותר. בזמן קרב לווסטפט, הצי ההולנדי כלל שמונה עשרה ספינות מלחמה ישנות יותר שהופעלו מחדש לאחר שהונחו לאחר המלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה, וכמה ספינות גדולות מאוד של חברת הודו המזרחית ההולנדית שבנתה ספינות היברידיות שיכלו לשמש לנשיאת מטען או בקרב, אם כי לא היו בנויות חזק כמו ספינות מלחמה טהורות. במהלך המלחמה השנייה הייתה הרפובליקה ההולנדית במצב כלכלי טוב יותר מאנגליה והשלימה במהירות את הספינות החדשות, כאשר עוד עשרים הוזמנו ונבנו, בעוד שאנגליה יכלה לבנות רק תריסר ספינות, בגלל קשיים כלכליים. עם זאת, דה ויט ראה שבעיות כח אדם, ולא בעיות חומריות, הם קריטיים, וניסה להתמודד עם חוסר הכניעה, חוסר המשמעת והפחדנות לכאורה בקרב קפטנים בתחילת המלחמה.
בשנת 1665, אנגליה התגאתה באוכלוסייה גדולה פי ארבעה מזו של הרפובליקה ההולנדית. עם זאת, אוכלוסייה זו נשלטה על ידי איכרים עניים, ולכן המקור היחיד למזומנים זמינים היו הערים. האוכלוסייה העירונית ההולנדית עלתה על זו של אנגליה במונחים פרופורציונליים ומוחלטים, והרפובליקה תוכל להוציא יותר מפי שניים מסכום הכסף על המלחמה מאשר אנגליה, שווה ערך ל-11,000,000 ליש"ט. פרוץ המלחמה גרם למגפה הגדולה והשרפה הגדולה של לונדון, ופגעו במרכז העירוני הגדול היחיד של המדינה. אירועים אלה, שהתרחשו ברצף כה קרוב, הורידו למעשה את אנגליה על ברכיה, שכן הצי האנגלי סבל ממחסור במזומן עוד לפני האסונות הללו, למרות שהפרלמנט האנגלי הצביע על תקציב שיא של 2,500,000 פאונד. עם זאת, מכיוון שצ'ארלס חסר אמצעים יעילים לאכיפת מיסוי; המיסים האלו שהוטלו לא נגבו לא במלואם ולא במהירות. במשך רוב המלחמה, צ'ארלס היה תלוי בהלוואות שגויסו בעיר לונדון בשיעורי ריבית שעלו ככל שהמלחמה התקדמה, כדי לכסות הן עיכובים בגבייה והן עבור הוצאות החורגות מהתקציב. למרות שהדוכס מיורק ניסה לעשות רפורמה בכספים של מועצת הצי, תזרים המזומנים נותר בעיה, והמלחים לא קיבלו תשלום מלא במזומן, אלא בעיקר באמצעות "כרטיסים", או איגרות חוב, שנפדו רק לאחר עיכובים ארוכים כאשר כסף מזומן היה זמין. קבלות ממכירת סחורות שנשאו על ידי ספינות הולנדיות שנתפסו על ידי ספינות מלחמה של הצי המלכותי או, במידה פחותה, על ידי פריבטירים, והספינות עצמן היו מקור יקר ערך למימון של מועצת הצי, וההתקפה על צי הודו המזרחי ההולנדי בברגן היה זה לפחות אחד ממטרותיו. עם זאת, חלק גדול מהרווחים של לכידות אלו נשמר על ידי הלוכדים, אם שלא כדין או הוחזר להם ככספי שלל, ולמרות שנטען כי עוגמת הנפש האנגלית הפכה את תוצאות המלחמה לתלויות בהון שלה. פריבטירים, זה אף פעם לא היה יותר מנקודת רווח לא סדירה, וההזדמנויות לתפיסת ספינות סוחר הולנדיות היו הגדולות ביותר לפני ומיד לאחר הכרזת המלחמה, והצטמצמו ככל שהמלחמה אילצה אותם להישאר בנמל. הצי המלכותי לכד הרבה פחות שלל מאשר במלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה, ובסך הכל ובמיוחד לאחר 1665, הפריבטירים ההולנדים יהיו המצליחים יותר.
רקע > צרפת

הסכם צרפתי-הולנדי נחתם ב-1662, אשר כלל ברית הגנה בין שתי המדינות, העניק להולנד הגנה מפני התקפה אנגלית והבטיח לצרפת שהולנד לא תסייע לספרד בארצות השפלה הספרדיות. למרות שלואי הארבעה עשר, מלך צרפת חתם על הסכם זה, הוא סבר שמלחמה אנגלו-הולנדית עלולה לסכל את תוכניותיו לרכוש שם שטח הבסבורגי. שגרירו של צ'ארלס בצרפת דיווח שההתנגדות הצרפתית לפרוץ מלחמה כזו נתנה לו את התקווה שאם ההולנדים יתגרו להכריז מלחמה, הצרפתים יתחמקו מהתחייבויות ההסכם שלהם, ויסרבו להיגרר למלחמה עם אנגליה. בקיץ 1664, לואי ניסה למנוע את המלחמה האנגלו-הולנדית שעמדה בפתח או, אם נכשל בכך, להגביל אותה לאפריקה ולאמריקה. מאמצים אלו לתווך הסכם נכשלו, והמלחמה החלה בהכרזת מלחמה על ידי ההולנדים ב-4 במרץ 1665, לאחר התקפות אנגלים על שתי שיירות הולנדיות ליד קדיס ובתעלת למאנש.
גם לאחר תחילת המלחמה, לואי ניסה להתחמק מחובתו על ידי חיזוק שגרירות צרפת בלונדון בשני שליחים תחת שם ה-Célèbre ambassade, שכללה שגריר יוצא דופן בנוסף לשגריר התושב, להתחיל במשא ומתן ליישוב הסכסוך האנגלו-הולנדי. הוראותיהם היו להציע תנאים הכוללים את השבת הספינות של כל מדינה שנתפסו מול אמריקה ואפריקה, ואת הבסיסים שלהן במערב אפריקה, וכן פיצוי כספי לאניות אנגליות שנתפסו קודם לכן במערב אפריקה. עם זאת, ההוראות לא הציעו כי הולנד החדשה תיכלל באמנה כלשהי, אלא זה ייקבע על ידי לחימה מקומית שלא תהיה כרוכה במלחמה אירופית. ההולנדים התלוננו שהתנאים הללו שוללים את זכויותיהם על הולנד החדשה.
פעולות איבה > מלחמה בקריביים

המלחמה האנגלו-הולנדית השנייה התפשטה לאיים הקריביים, ובסוף 1665 לכד במהירות כוח אנגלי, שהורכב בעיקר מבוקאנירים בפיקודו של לוטננט-קולונל אדוארד מורגן, סגן מושל ג'מייקה, בסיוע אחיינו תומאס מורגן את האיים ההולנדים סנט אוסטטיוס וסאבא. לאחר מותו של דודו בדצמבר 1665, מונה תומאס מורגן למושל שני האיים הללו. בסוף 1665, כוח אנגלי מג'מייקה וברבדוס כבשו את הנחלה ההולנדית של טובגו . הכרזת המלחמה הצרפתית לצד ההולנדים שינתה את מאזן הכוחות בקריביים והקלה על מתקפת נגד הולנדית. ההצלחות הראשונות של בעלות הברית החדשות היו כיבוש הצרפתים מחדש של טובגו באוגוסט 1666, כיבוש משותף של סנט אוסטטיוס הצרפתית-הולנדית בנובמבר 1666 ותפיסה צרפתית של האי האנגלי אנטיגואה באותו חודש. הגעתה של שייטת צרפתית בפיקודו של ז'וזף-אנטואן דה לה באר בינואר 1667 אפשרה לצרפתים לכבוש את החצי האנגלי של סנט קיטס ומונטסראט, והותירה רק את נוויס מאיי ליווארד בידי אנגליה, יחד עם ג'מייקה וברבדוס.
כוח הולנדי בפיקודו של אדמירל אברהם קרינסן, שאורגן על ידי מחוז זיילנד, ולא על ידי כל המדינות, הגיע לקאיין בפברואר 1667 וכבש את סורינאם מידי האנגלים באותו חודש. קרינסן התעכב בסורינאם עד אפריל, ואז הפליג לטובגו, שפונתה על ידי הצרפתים לאחר שגירשו את חיל המצב האנגלי, שם בנה מחדש את המצודה והשאיר חיל מצב קטן. למרות שקרינסן קיבל הוראה לא להתעכב, רק בתחילת מאי הוא ודה לה באר איחדו כוחות, והסכימו לפלישה צרפתית-הולנדית לנוויס, שהפליגה ב-17 במאי 1667. עם זאת, ההתקפה שלהם נהדפה בקרב על נוויס ב-17 במאי על ידי כוח אנגלי קטן יותר. הפעולה הימית המבולבלת הזו הייתה היחידה במלחמה הזו שבה נלחמו כל שלושת הציים: היא נכשלה בעיקר בגלל חוסר היכולת של דה לה בר. לאחר התקפה כושלת זו, קרינסן עזב בשאט נפש והפליג צפונה כדי לתקוף את המושבה וירג'יניה, בעוד הצרפתים, בפיקודו של דה לה בר, עברו למרטיניק. הקרב על נוויס החזיר את השליטה הימית האנגלית באיים הקריביים ואפשר כיבוש מוקדם של אנטיגואה ומונטסראט והתקפה לא מוצלחת על סנט קיטס זמן קצר לאחר מכן.
באפריל הפליגה שייטת אנגלית חדשה של תשע ספינות מלחמה ושתי ספינות אש בפיקודו של האדמירל משנה סר ג'ון הרמן לאיי הודו המערבית, והגיעה אליהן בתחילת יוני. הרמן נתקל בצרפתים עם שבע ספינות מלחמה גדולות יותר ו-14 ספינות מלחמה קטנות יותר ושלוש ספינות אש תחת לה באר שעוגנו תחת הסוללות של פורט סן פייר, מרטיניק. הוא תקף ב-6 ביולי והטביע, שרף או כבש את כל הספינות הצרפתיות מלבד שתיים. כשהצי הצרפתי נוטרל, הרמן תקף את הצרפתים בקאיין ב-15 בספטמבר ואילץ את חיל המצב שלו להיכנע. הצי האנגלי המשיך לכבוש מחדש את מבצר זילנדיה בסורינאם באוקטובר. החדשות על ניצחונות אנגליה אלו הגיעו לאנגליה רק בספטמבר, לאחר שנחתם הסכם ברדה, והרכוש שנתפס לאחר 31 ביולי היה צריך להיות מוחזר. קרינסן הפליג בחזרה לאיים הקריביים רק כדי למצוא את הצי הצרפתי מושמד ואת האנגלים מחזיקים חזרה את סורינאם.
הסכם ברדה

ב-31 ביולי 1667, נחתם הסכם ברדה בין אנגליה להולנד. האמנה אפשרה לאנגלים להחזיק בהולנד החדשה, בעוד ההולנדים שמרו על השליטה על פולאו ראן ועל מטעי הסוכר היקרים של סורינאם והחזירו לעצמם את טובגו, סנט אוסטטיוס ותחנות הסחר שלה במערב אפריקה. פתרון uti possidetis זה אושר מאוחר יותר בהסכם וסטמינסטר. חוק הניווט שונה לטובת ההולנדים על ידי הסכמת אנגליה להתייחס לגרמניה כחלק מהעורף המסחרי של הולנד, כך שספינות הולנדיות יורשו כעת לשאת סחורות גרמניות לנמלים אנגלים.
באותו תאריך וגם בברדה, נחתם הסכם ציבורי בין אנגליה לצרפת שקבע את החזרתם לאנגליה של החלק האנגלי לשעבר של סנט כריסטופר ואת האיים אנטיגואה ומונטסראט, אותם כבשו הצרפתים במלחמה, וכי על אנגליה לוותר על תביעתה לאקדיה לצרפת, למרות שהיקף אקדיה לא הוגדר. קדם לאמנה ציבורית זו נחתם הסכם סודי ב-17 באפריל, ובו, בנוסף לחילופי השטחים הללו, הסכימו לואי וצ'ארלס לא לכרות בריתות מנוגדות לאינטרסים של האחר, שבאמצעותה הבטיח לואי את הנייטרליות של אנגליה. במלחמה שתכנן נגד ספרד.
סדר העדיפויות לפיו ההולנדים העדיפו לוותר על מה שיהפוך לחלק מרכזי של ארצות הברית, ובמקום זאת לשמור על מושבה טרופית, ייראה מוזר בסטנדרטים של ימינו. עם זאת, במאה ה-17 מושבות טרופיות שייצרו מוצרים חקלאיים שלא ניתן היה לגדל באירופה נחשבו יקרות יותר מאלה עם אקלים דומה לזה של אירופה, שם האירופים יכלו להתיישב בנוחות.
השלום נתפס בדרך כלל כניצחון אישי עבור יוהאן דה ויט ומבוכה עבור האורנג'יסטים, שנראו מסרבים לתמוך במלחמה ולהוטים לקבל שלום מוקדם שלילי. הרפובליקה צהלה על הניצחון ההולנדי. דה ויט ניצל את ההזדמנות כדי לגרום לארבעה מחוזות לאמץ את הצו הנצחי משנת 1667 המבטל את הסטאדהאודר לנצח. הוא השתמש בעמדתו החלשה של צ'ארלס השני כדי לאלץ אותו להיכנס לברית המשולשת של 1668 אשר שוב אילצה את לואי לנטוש זמנית את תוכניותיו לכיבוש ארצות השפלה הדרומיות. אבל הצלחתו של דה ויט תביא בסופו של דבר לנפילתו וכמעט את נפילתה של הרפובליקה איתו. שני המלכים המושפלים העצימו את שיתוף הפעולה החשאי שלהם באמצעות האמנה הסודית של דובר ותקפו, יחד עם הבישוף של מינסטר, את ההולנדים ב-1672 במלחמה האנגלו-הולנדית השלישית. דה ויט לא הצליח להתנגד להתקפה זו, מכיוון שלא יכול היה להקים צבא הולנדי חזק מחוסר כסף ומחשש שזה יחזק את מעמדו של וילם השלישי הצעיר. באותה שנה נרצח דה ויט, ווילם הפך לסטאדהאודר.
הערות שוליים

↑  הפרלמנט ההולנדי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294850705171  BnF: cb12035725j (data)  GND: 4152288-6  LCCN: sh85005061  NKC: ph963265 
ג'יימס, דוכס יורק, האדמירל העליון של אנגליה וקתולי בגלוי, טען בעד מלחמה בין אנגליה להולנדים
קרב ארבעת הימים בין 1 ל-4 ביוני 1666
תעמולה אנגלית ב-1655: טבח אמבוינה ב-1623, שבו סוכנים הולנדים עינו והוציאו להורג אנגלים
מלבד ברגן, רוב הקרבות התרחשו בדרום הים הצפוני
הקרב על לווסטפט ב-13 ביוני 1665, מראה את HMS Royal Charles ואינדרכט
התקפה על ברגן, נורווגיה, ב-12 באוגוסט 1665
קרב ארבעת הימים כפי שתואר על ידי אברהם סטרוק
קרב יום ג'יימס הקדוש 4 באוגוסט 1666
המדורה של הולמס, מאת וילם ואן דה ולדה האב
פשיטה על מדווי בין 9–14 ביוני 1667
ההולנדים שורפים ספינות אנגליות במהלך המשלחת לצ'טהאם של יאן ואן ליידן
ספינות צרפתיות מותקפות במרטיניק, 1667
סיום הסכם ברדה, בטירת ברדה
מנהיגות משתפת

מנהיגות משתפת (באנגלית: collaborative leadership) היא סגנון ניהולי הכולל הובלה משותפת של קבוצת בעלי עניין.
מנהיגות משתפת > רפלקציה כעקרון מנחה במנהיגות שיתופים

אחד האלמנטים העיקריים במנהיגות שיתופית הוא היכולת של המנהיג לעשות רפלקציה. כלומר, להתבונן פנימה ולראות כיצד הוא יכול לשפר את דרכיו באמצעות חשיבה ביקורתית. חשיבה רפלקטיבית מאפשרת למנהיג לבחון את מעשיו באופן יחסית ביקורתי על ידי שאילת שאלות שמטרתן הבנתן התהליך אותו עובר המנהיג. עקרון הרפלקציה הוא קריטי במנהיגות שיתופית שכן הבנת התהליכים, הערכים והפילוסופיה מאחורי המעשים היא שמאפשרת ניהול פורה ומועיל.
Dewey, John. How We Think. Boston: D.C. Heath & Co., 1910.