stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המבל פאי
דיסקוגרפיה > סינגלים

1969: "Natural Born Bugie"
1969: "The Sad Bag of Shaky Jake"
1970: "Big Black Dog"
1971: "Shine On"
1971: "I Don't Need No Doctor"
1972: "Hot 'n' Nasty"
1972: "30 Days in the Hole"
1973: "Black Coffee"
1973: "Get Down to It"
1973: "Shut Up and Don't Interrupt Me"
1974: "Ninety-Nine Pounds"
1974: "Oh la de Da"
1975: "Rock and Roll Music"
1980: "Fool for a Pretty Face"
1981: "Tin Soldier"
דיסקוגרפיה > וידאו ודי וי די

The Steve Marriott Astoria Memorial Concert 2001 (2005) Chrome Dreams
הערות שוליים

↑  Saunders, Mike. Rolling Stone (אורכב 12.01.2010 בארכיון Wayback Machine) 12 November 1970
↑  Owen Adams (11 במאי 2009). "Label of love: Immediate Records". The Guardian. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Frampton, Peter; Light, Alan (2020). Do You Feel Like I Do? A Memoir. Hachette Books. ISBN 978-0-316-42531-5.
↑  "The Complete Blackberries. Part Two". Humble-Pie.net. אורכב מ-המקור ב-12 באוגוסט 2009. נבדק ב-3 בפברואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Muise, Dan. Gallagher, Marriott, Derringer & Trower. Hal Leonard Corporation. pp. 134, 147, 148.
↑  Hewitt; Hellier. Steve Marriott – All Too Beautiful... p. 248.
↑  Uli Twelker; Roland Schmitt (באוגוסט 2011). The Small Faces & Other Stories (2nd ed.). Bobcat Books. ISBN 978-0-85712-451-7. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  "Jerry Shirley". אורכב מ-המקור ב-14 באפריל 2015. נבדק ב-27 בנובמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Humble Pie – Biography". amoeba.com. נבדק ב-27 בנובמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "20 Years After: A Woodstock Reunion". imdb.com. נבדק ב-27 בנובמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Andrews, Deborah. Annual Obituary (1991). Edition 91. St James (1992). pp. 230–231.
↑  המבל פאי, באתר AllMusic
↑  "Original members of Humble Pie reunite for first time in 10 years for tribute to Steve Marriott". PR Newswire on behalf of Universal Music Enterprises.
↑  "Steve Marriott Astoria Memorial Concert 2001". Humble-Pie.net. אורכב מ-המקור ב-22 בינואר 2009. נבדק ב-2 במרץ 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  המבל פאי, באתר AllMusic
↑  "Greg Ridley, obituary notice". gregridley.com. אורכב מ-המקור ב-29 בספטמבר 2007. נבדק ב-14 בפברואר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Humble Pie ... Aug 31, 2018 @ Suffolk Theatre Riverhead NY". events.longisland.com. נבדק ב-27 בנובמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "BIO – Humble Pie". נבדק ב-2023-09-14.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007581663105171  BIBSYS: 9005389  BnF: cb139040541 (data)  GND: 5538272-1  ISNI: 0000 0001 2243 0405  LCCN: n91039129  MusicBrainz: 696989bc-c9a8-4ba8-a99b-b8015dba577f  NKC: xx0033497  VIAF: 125623339   WorldCat (עם VIAF): 125623339
ויליאם ארנולד אחר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בפברואר 1900 פרמריבו, סורינאם 
 פטירה:  2 במרץ 1989 (בגיל 89) ליידסנדם, הולנד 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 מקצוע:  לוחם מחתרת 
 צאצאים:  Wim Egger 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (27 בנובמבר 2013) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ויליאם ארנולד אחר
 
ויליאם ארנולד אֶחֶר (בהולנדית: William Arnold Egger ‏ 24 בפברואר 1900 - 2 במרץ 1989) היה חבר ולוחם בתנועת ההתנגדות ההולנדית ממוצא סורינמי בהולנד במהלך מלחמת העולם השנייה.
אחר, יליד פרמריבו, היה נכדה של שפחה. הוא עבר להולנד כדי ללמוד שם. הוא התחתן עם אנגלינה יאס, יהודייה הולנדית מאמסטרדם. לאחר סיום הלימודים הם חזרו לסורינאם, אולם בשנת 1935, בגלל המצב הכלכלי, החליטו בני הזוג לחזור להולנד, והתיישבו בהאג.
במהלך מלחמת העולם השנייה נעצר אביה של אנגלינה. בני הזוג אחר החביאו 12 יהודים במרתף הבית. לא ידוע מי בגד בבני הזוג ומסר אותם לשלטונות הנאציים. הם נשלחו תחילה לכלא בסכוונינגן, ומשם נשלחו למחנות הריכוז אמרספורט ופוכט. בני הזוג שרדו, אך היהודים שהסתירו נרצחו. בשנת 2014 קיבל אחר לאחר מותו את אות חסיד אומות העולם מיד ושם.
הערות שוליים

1 2  "Suriname man honored for trying to save Dutch Jews". Jewish Telegraphic Agency. 19 בספטמבר 2014. נבדק ב-2016-10-05. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Derde uitgave van Surinaamse Rug Joodse Buik". Werkgroup Caraïbische Letteren (בהולנדית). נבדק ב-13 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "The Righteous Among the Nations Database". Yad Vashem. נבדק ב-13 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
ז'וסטיס ומפור

ז'וסטיס ומפור (בצרפתית: Justice Wamfor; נולד ב-5 באוגוסט 1981 בבאפוסם שבקמרון) הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירת מועדונים

ומפור נולד בבאפוסם שבקמרון, ובשנת 2000 החל את הקריירה המקצוענית שלו בראסינג באפוסם המקומית. לאחר מכן, שיחק במשך עשר עונות בליגת העל הבלגית, במדי ראסינג גנק וחרמינל בירסחוט. בעונותיו בליגת העל הבלגית ערך 185 הופעות ליגה, והבקיע ארבעה שערים.
ב-4 באוגוסט 2011 חתם ומפור במכבי פתח תקווה מליגת העל הישראלית, במדיה ערך 16 הופעות ליגה.
הוא סיים את הקריירה המקצוענית שלו ברויאל אנטוורפן מליגת המשנה הבלגית, וערך במדיה שלוש הופעות ליגה.
קריירה בינלאומית

ב-15 בנובמבר 2005 ערך ומפור את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון, בתיקו 0-0 נגד נבחרת מרוקו במשחק ידידות. בסך הכל ערך שש הופעות במדי הנבחרת.
הערות שוליים

↑  עומרי תבור, ‏צדק חברתי: ג'סטיס וומפור חתם במכבי פתח-תקווה, באתר ONE‏, 4 באוגוסט 2011
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ז'וסטיס ומפור".
וילמוש ואנצאק

וילמוש ואנצאק (בהונגרית: Vilmos Vanczák -‏ IPA‏: [ˈvilmoʃ ˈvɒnt͡saːk]; ‏נולד ב־20 ביוני 1983) הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק כבלם וכמגן ימני. ואנצאק ערך 79 הופעות בנבחרת הונגריה.
קריירה

ואנצאק התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של דיאוסגיורי. בגיל 17 הצטרף למחלקת הנוער של ואשאש וכעבור שנה עבר לאויפשט. בקיץ 2009 הושאל לסינט טרוידן הבלגית. ב-17 ביולי 2007 ואנצאק חתם ל-4 שנים בסיון, עימה זכה ב-2 גביעים בעונות 2008/2009 וב-2010/2011. ואנצאק משמש כקפטן הקבוצה.
בשנת 2016 עזב את סיון לאחר תשע עונות, וחתם בפושקש אקדמיה מליגת העל ההונגרית.
ואנצאק ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה במשחק ידידות ב-2004 כאשר החליף את אדם קומלושי הפצוע. ב-3 במרץ 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד רוסיה. בשנת 2015 פרש מהנבחרת.
וילהלם אוגוסט גוליקה

| --- | --- |

 לידה:  1802 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  5 ביולי 1848 (בגיל 46 בערך) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 
וילהלם אוגוסט גוליקה (באנגלית: Wilhelm August Golicke;‏ 1802 – 5 ביולי 1848) היה צייר רוסי.
ביוגרפיה

הוא נולד בטאלין או בסנט פטרבורג. הוא גדל בקהילה הגרמנית של טאלין, ולמד בסנט פטרסבורג בסטודיו של הצייר האנגלי ג'ורג' דאו.
בין השנים 1822–1828 צייר דאו, יחד עם גוליקה ותלמיד נוסף אלכסנדר פוליאקוב, 332 דיוקנאות של גנרלים צארים שהתבלטו במלחמה נגד נפוליאון. הציורים הוצבו בגלריה הצבאית של ארמון החורף. דאו הפך לחבר טוב של גוליקה במהלך עבודתם המשותפת והשאיר לו קצבה בצוואתו.
לאחר מותו של דאו, גוליקה למד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות. הוא סיים את לימודיו ב-1832 וזכה בתואר "אמן עצמאי", סימן להכרה רשמית. ב-1837 ביקר באנגליה ובאיטליה.
הוא נפטר בסנט פטרסבורג, מכולרה, ב-5 ביולי 1848.
עבודתו שלאחר מות דאו, כללה בעיקר ציורי ז'אנר, טבע דומם וסצנות מההיסטוריה. ניתן לראות רבות מיצירותיו בגלריה טרטיאקוב במוסקבה.
הערות שוליים

↑  Kenneth, Wilhelm August Golicke, www.rusartnet.com (באנגלית בריטית)
↑  paintings of Golicke Vasily, petroart.ru
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1189962209  VIAF: 7327156253577208110003   WorldCat (עם VIAF): 7327156253577208110003
ואיה דה לוס אינחניוס

ואיה דה לוס אינחניוס
ואיה דה לוס אינחניוס (ספרדית: Valle de los Ingenios, מילולית: עמק טחנות הסוכר) הוא סדרה של שלושה עמקים במרכז קובה, כ-12 ק"מ מטרינידד, שהיוו בעבר את מרכז תעשיית הסוכר של קובה.
גאוגרפיה

שטחם הכולל של שלושת העמקים, סן לואיס (San Luis), סנטה רוסה (Santa Rosa) ומֶיֶיר (Meyer), כ-270 קמ"ר. בעמקים זורמים מספר נהרות, החשובים שבהם אָגָבָּאמָה, קָרָאקוּסֶיי, דֶה אָיי וטָיָיאבָּה.
היסטוריה

הספרדים הם שהביאו את קני הסוכר לקובה ב-1512. האדמה ותנאי מזג האוויר באי היו אידיאליים לגידולם, והתשתית התעבורתית הטובה הקלה על ייצואו. בשיאה, מסוף המאה ה-18 ועד סוף המאה ה-19, הייתה קובה יצואנית הסוכר הגדולה בעולם, ותעשיית הסוכר הייתה התעשייה החשובה ביותר בה. במהלך המאה ה-19 פעלו בעמק 56 טחנות סוכר, שהעסיקו למעלה מ-11,000 עבדים, שהובאו על ידי בעלי המטעים מג'מייקה.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 נבנתה מסילת ברזל שקישרה את העמק עם טרינידד ועם הנמל בקאסילדה, מה שהקל עוד יותר על שינוע הסוכר. תקופה זו כבר הייתה שירת הברבור של תעשיית הסוכר בעמק. במהלך מלחמת העצמאות הקובנית נהרסו רבות מהטחנות, והתעשייה נדדה מערבה, למטאנסאס. בעמק עדיין מגדלים סוכר, אך בהיקף מצומצם.
בשנת 1988 הכריז אונסק"ו על העמק ועל העיר הסמוכה טרינידד כעל אתר מורשת עולמית.
תיירות

אף שמרבית המבנים בעמק נהרסו במהלך השנים, כמה מהם משמשים כיום כאתרי תיירות. האתר הפופולרי ביותר הוא אחוזת מנאקה איסנאגה (Manaca Iznaga), שנבנתה ב-1750, ונרכשה בשנת 1795 בידי פדרו איסנאגה. באחוזה מגדל בגובה 44 מ', שנחנך ב-1835. בעל המטעים הקים אותו כדי להשקיף ולפקח על עבודת העבדים, והוא נועד גם להעיד על עוצמתו. בעבר היה במגדל פעמון שצלצולו סימן את תום יום העבודה. כיום משמש המגדל את המבקרים הבאים להשקיף על העמק. הפעמון מוצב בתחתיתו.
ראו גם

טרינידד
המגדל במנאקה איסנאגה
הרעלת מים

| --- | --- |

מבנה מולקולת מים (H מסמל אטום מימן, ו-O חמצן)
 תחום:  אנדוקרינולוגיה 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D014869
 סיווגים
 ICD-10:  E87.7 
 
מולקלת מים בתלת-ממד
הרעלת מים נוצרת כתוצאה משתיית כמות גדולה של מים עם ריכוז נתרן נמוך (כמו מים מינרליים בבקבוקים), בתוך זמן קצר. כתוצאה מכך נגרמת ירידה בריכוז יוני הנתרן (+Na) בפלזמת הדם, ועלייה בכמות המים בתאי המוח. נוצרת בצקת במוח, כלומר תאי המוח מתנפחים, ובסופו של דבר מפסיקים לתפקד. בצקת עלולה להופיע גם ברקמות נוספות בגוף, שעשויות לעבור ציטוליזה (הרס התא) אשר נגרמת כאשר קרום התא, שאינו יכול לעמוד בלחץ האוסמוטי של המים, מתפוצץ והתא מת.
אם ריכוז הנתרן יורד מתחת ל-135 mEq (מיליאקוויוולנט) לליטר נחשבת הרעלה זו למצב מסכן חיים. להרעלת מים אין סימפטומים מובהקים. הסובל ממנה חש בהתחלה בחילה וכאב ראש המלווה בתחושה כללית רעה. עם התקדמות המחלה מופיעים סימפטומים של בצקת מוחית, פרכוסים ותרדמת שלאחריהם נפטר החולה בתוך שעות ספורות.
מקובל כי ניתן לשתות עד ליטר בשעה ללא סיכון גבוה להרעלת מים באנשים נורמטיבים, אך מומלץ שלא להרבות בשתייה מרוכזת כך.
אנשים המועדים להרעלת מים

כל אדם שישתה כמויות מופרזות של מים, עלול ללקות בהרעלת מים, אך ישנם אנשים שנמצאים בסיכון גבוה מהרגיל:
תינוקות מתחת לגיל שנה ובמיוחד מתחת לגיל תשעה חודשים נמצאים בסיכון בשל מסת גוף נמוכה. יש הממליצים להציע לתינוקות חלב אם או תחליף חלב לפני מים.
רצי מרתון וספורטאי סיבולת למרחקים ארוכים (אולטרא-מרתון, טריאתלון ארוך) - בשל ההזעה המרובה במהלך הריצה ישנה ירידה חדה בריכוז הנתרן בגופם של רצים אלו, בנוסף לכך צורכים הרצים כמות מים רבה ולכן הם נמצאים בסיכון גבוה להרעלת מים. כדי להימנע מכך הם נדרשים לשתות משקאות המכילים מלחים להשלמת המחסור שנוצר, עוד במהלך הריצה.
חולי סוכרת - תוצר לוואי של מחלת הסוכרת הוא צימאון מוגבר שאינו נובע ממחסור במים בגוף, אלא מפגיעה הנוצרת במנגנוני הגוף האחראים על תחושה הצמא ולכן חולי סוכרת נמצאים בסיכון להרעלת מים.
צרכני סמים - סמים מסוימים ובמיוחד סמים מסוג אקסטזי גורמים להתייבשות ומגבירים את הצמא. צרכני סמים שאינם מודעים לסכנת הרעלת המים עלולים לשתות כמויות מים רבות וללקות בה.
מתמודדי נפש - צימאון מוגבר על רקע נפשי הוא תופעה פסיכיאטרית אשר החולים בה מרגישים צורך לשתות כמויות גדולות של מים. תופעה זו היא בדרך כלל סימפטום אחד מתוך הפרעה נפשית רחבה יותר.
אנשים בדיאטת צום - דיאטות רבות כוללות בתוכן ימי צום שבהן מותר לשתות רק מים (דיאטת מים) והצמים מסתכנים בהרעלת מים. לכן דיאטות אלה נחשבות מסוכנות ביותר ורופאים ודיאטנים רבים ממליצים להימנע מהן.
מקבלי נוזלים בעירוי - חולים המקבלים נוזלים דרך הווריד, במיוחד מחוסרי הכרה, נמצאים בסיכון להרעלת מים וחייבים פיקוח לשמירה על איזון אלקטרוליטים.
אנשים המועדים להרעלת מים > מניעת הרעלת מים

ניתן למנוע הרעלת מים על ידי תזונה מאוזנת המכילה כמות מספיקה של מלח מדי יום ושתייה איטית של מים.
יש להקפיד לא לחרוג לאורך זמן משתייה של יותר מחצי ליטר מים בחצי שעה.
כמו כן, יש לבדוק ולעקוב אחר הפרשות תקינות של נוזלים מן הגוף (בעיקר מתן שתן). אם אדם שתה כמות גדולה של מים ולא הטיל את מימיו תקופה ארוכה, זוהי נורת אזהרה.
כאמור לעיל, אתלטים נדרשים לשתות משקאות המכילים מלחים על מנת לעמוד בפעילות הגופנית המוגברת שבה הם נתונים.
הערות שוליים

↑  כמה מים צריך לשתות ביום?, באתר כללית
↑  אתר האינטרנט של בית החולים לילדים של סנט לואיס, ארצות הברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551275405171  LCCN: sh85145574  NDL: 01202638 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
התנועה לעצירת הנסיגה מסיני

התנועה לעצירת הנסיגה מסיני הייתה תנועת מחאה נגד פינוי חצי האי סיני במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
רקע

לאחר כיבוש חצי האי סיני במלחמת ששת הימים, הקימה ישראל מספר יישובים בסיני, כשהגדול מביניהם היה ימית. בנוסף הוקמו מספר בסיסי צבא ושדות נפט.
ב-17 בספטמבר 1978 נחתם הסכם השלום בין ישראל למצרים. ההסכם קבע, בין השאר, את קו עקבה-רפיח כקו הגבול בין ישראל למצרים, ופינוי של כלל יישובי חצי האי סיני. על אף שרוב מתיישבי חבל ימית התפנו מרצון, טענו בחוגי הימין כי אין לוותר על שטחי ארץ ישראל, ועל כן החלו להיאבק נגד הפינוי.
התנועה לעצירת הנסיגה מסיני היה הגוף המרכזי שאיחד את מתנגדי הנסיגה, והוא הורכב בעיקר מאנשי גוש אמונים. התנועה זוהתה עם עמדות מפלגת התחיה.
פעילות

התנועה ארגנה פעילות מחאה בכל רחבי הארץ נגד הנסיגה מסיני.
במסגרת המאבק נערכו הפגנות המוניות, בין השאר מול בית ראש הממשלה, ונערכה פעילות הסברתית נרחבת.
לדברי הרב סדן, לאחר קבלת ההחלטה על הנסיגה בכנסת, התקיימו שלושה ימי דיונים בתנועה. קבוצת המיעוט, שכללה בעיקר רבנים מישיבת מרכז הרב,  סברה שבמשך השנה וחצי שנותרו יש להקים מטות הסברה ברחבי המדינה. לעומתה קבוצת הרוב של אנשי מעשה סברה שיש להתמקד בהבאת עשרות אלפי אנשים והתבצרות בבתים, ועמדתה התקבלה.
פעילות > הבאת מתיישבים לחבל ימית

התנועה לעצירת הנסיגה התמקדה בהבאת אנשים מכל רחבי הארץ להתיישב בבתים שננטשו על ידי תושביהם, שהתפנו מרצון, על מנת להקשות על פינוי היישובים.
בנוסף הקימה התנועה מספר יישובים חדשים בחצי האי סיני: עצמונה, מעוז הים וחצר אדר. לאחר שפונה היישוב חצר אדר הוקם במקום סמוך חצר אדר ב', ולאחר שהוא פונה - חצר אדר ג' וכן הלאה עד חצר אדר ה'.
פעילות > המאבק בעת פינוי העיר ימית

בעת פינוי העיר ימית נאבקו פעילי התנועה בחיילי צה"ל שהגיעו לפנותם מן העיר. הפעילים התבצרו על גגות הבתים, על אנדרטת עוצבת הפלדה, ובמקלט במרכז העיר.
המאבק עם המתבצרים על הגגות, בעיקר אנשי גוש אמונים בהנהגת הרב משה לוינגר, גלש מהר מאוד לאלימות, והם פונו בסיוע זרנוקי מים וכלובי מתכת.
עם המתבצרים על גבי אנדרטת עוצבת הפלדה, בעיקר סטודנטים בהנהגת צחי הנגבי (לימים שר וחבר כנסת מטעם הליכוד), הגיע אלוף פיקוד הדרום חיים ארז להסכם פינוי מרצון.
במקלט במרכז ימית התבצרו אנשי תנועת כך, ואיימו בהתאבדות אם ינסו לפנותם. לאחר הריסת רוב בתי העיר הם התפנו מרצון, בהוראתו של הרב מאיר כהנא.
פעילים מרכזיים

אורי אליצור - יו"ר התנועה
הרב ישראל אריאל - רב העיר ימית
בני קצובר
אבי פרחן
חנן פורת
יהודה חזני
צחי הנגבי
לקריאה נוספת

ימית, סוף - הקלטות רשת הקשר של התנועה לעצירת הנסיגה. חגי סגל, הוצאת ספריית בית אל, בשיתוף מדרשת הדרום.
ארץ ישראל בין דת ופוליטיקה - התנועה לעצירת הנסיגה מסיני ולקחיה. גדעון ארן, הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל.
בגידה בסיני - סיפור המאבק נגד הגירוש מסיני. מיכאל בן חורין.
מתנחלי גוש אמונים ופינוי ימית - מאמר אקדמי בראייה היסטורית. מיכאל פייגה, בתוך יחיעם ויץ וצבי צמרת (עורכים), "העשור הרביעי: תשל"ח-תשמ"ח", הוצאת יד יצחק בן צבי, 2016, עמ' 108-91.
הערות שוליים

↑  הרב אלי סדן, ויהי ידיו אמונה, הוצאת בני דוד - עלי, מהדורה שנייה (2019), עמודים 110-108
↑  מאוחר יותר אמר הנגבי כי טעה במאבקו נגד פינוי ימית, מכיוון שחשב שמדובר בניסיון הטעיה של מצרים
וילהלם אדם (1877–1949)

ערך זה עוסק במפקד בכיר בוורמאכט. אם התכוונתם לגנרל בצבא העם הלאומי ומדינאי מזרח גרמני, ראו .
| --- | --- |

גנרל וילהלם אדם
 לידה:  15 בספטמבר 1877 אנסבך, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  8 באפריל 1949 (בגיל 71) גרמיש-פרטנקירכן, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מקום קבורה:  Mittenwald cemetery 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1897–1943 (כ־46 שנים)
 דרגה:   גנרל-אוברסט (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-7 (בוואריה) של הרייכסווהר   מפקד המחוז הצבאי ה-7   מפקד הקורפוס ה-7
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 צלב הברזל
 
גנרל-אוברסט וילהלם אדם (בגרמנית: Wilhelm Adam;‏ 15 בספטמבר 1877 – 8 באפריל 1949), היה מפקד בכיר בוורמאכט בשנותיו הראשונות של המשטר הנאצי.
ביוגרפיה > קריירה צבאית

אדם נולד ב-15 בספטמבר 1878 באנסבך שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1897 התגייס אדם לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף ליחידת הרכבות של בוואריה. במלחמת העולם הראשונה, לחם אדם בחזית המערבית, וזכה בעיטורי צלב הברזל, מסדר ההצטיינות הצבאית של בוואריה דרגה שלישית עם חרבות, ובצלב האבירים של מסדר אלברט עם חרבות.
לאחר המלחמה נשאר אדם ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1924 מונה אדם לראש מטה המחוז הצבאי ה-7, ובשנת 1927 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-19 (הבווארי). בשנת 1930 מונה לראש מטה קבוצת הארמייה הראשונה בברלין, והועלה לדרגת גנרל מיור. בהמשך אותה שנה מונה למפקד משרד הגייסות הגרמני, ובשנת 1931 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. בשנת 1933 מונה אדם למפקד הדיוויזיה ה-7 (בוואריה) של הרייכסווהר, ובשנת 1934 מונה למפקד המחוז הצבאי ה-7. ב-1 באפריל 1935 הועלה אדם לדרגת גנרל חיל הרגלים, ולאחר מכן מונה למפקד הקורפוס ה-7. בסתיו 1935 פוטר אדם מתפקידו, עקב התנגדותו למשטר הנאצי, ומונה למפקד האקדמיה הצבאית. ב-1 במרץ 1938 מונה למפקד הכוחות בקו זיגפריד, אך פוטר כעבור זמן קצר עקב ביקורתו על כשירות הקו. ב-31 במאי 1939 הועלה אדם לדרגת גנרל-אוברסט. עם פרוץ המלחמה גויס אדם מחדש לצבא, אך לא מילא כל תפקיד משמעותי, ובשנת 1943 פרש מהצבא.
ביוגרפיה > אחרית ימיו

לאחר המלחמה שבה איבד אדם את שני בניו, הוא העיד במשפטי נירנברג, ולאחר מכן התגורר בגרמיש-פרטנקירכן, עד למותו ב-8 באפריל 1949.
ואיומיה טיוס

ואיומיה טיוס (באנגלית: Wyomia Tyus; נולדה ב-29 באוגוסט 1945) היא אצנית אמריקאית בעבר, אלופה אולימפית בעלת 4 מדליות מהן 3 זהב ושיאנית עולם בריצת 100 מטר. היא האצנית הראשונה בהיסטוריה, הן בגברים והן בנשים שהגנה על תוארה בריצת 100 מטר.
ביוגרפיה

טיוס נולדה בגריפין, ג'ורג'יה. היא למדה באוניברסיטה של מדינת טנסי.
ביוגרפיה > אלופה אולימפית ושיאנית עולם

באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה טיוס בשתי מדליות. מדליית זהב בריצת 100 מטר לאחר שהשוותה את שיא העולם של וילמה רודולף מארצות הברית, 11.2 שניות, לפני בת ארצה אדית מקגוויר (11.6 שניות) ואווה קלובוקובסקה מפולין (11.6 שניות) ומדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 43.9 שניות, אחרי פולין שקבעה שיא עולם חדש של 43.6 שניות ולפני בריטניה (44.0 שניות).
בשנת 1965 קבעה טיוס בריצת 100 יארד שיא עולם חדש של 10.3 שניות. שבועיים לאחר מכן ב-31 ביולי בתחרות שנערכה בקייב אוקראינה (אז ברית המועצות) היא השוותה את השיא העולמי בריצת 100 מטר של אירנה שווינסקה האצנית היהודיה מפולין וקבעה 11.1 שניות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בויניפג, קנדה בשנת 1967 זכתה טיוס במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.78 שניות, לפני בת ארצה ברברה פרל (23.83 נשיות).
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכתה טיוס בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא עולם חדש של 11.0 שניות, לפני פרל (11.1 שניות) ושווינסקה (11.1 שניות) בפעם השנייה ברציפות ובכך הייתה לאתלטית הראשונה בהיסטוריה, הן בגברים והן בנשים שזוכה להישג זה ובריצת שליחות 4x100 מטר בשיא עולם חדש של 42.8 שניות, לפני קובה (43.3 שניות) וברית המועצות (43.4 שניות). כבר בשלב המוקדמות קבעה הרביעייה האמריקאית שיא עולם חדש של 43.4 שניות. נוסף לכך היא סיימה במקום שישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.0 שניות.
לאחר המשחקים האולימפיים פרשה טיוס מתחרויות.
שיאים איישיים

ריצת 100 יארד: 10.3 שניות (1965)
ריצת 100 מטר: 11.08 שניות (1968)
ריצת 200 מטר: 23.08 שניות (1968)
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
התפתחות שיא העולם בריצת 100 מטר (ויקיפדיה באנגלית)
הרוכב ממדרה

הרוכב ממדרה (בבולגרית: Мадарски конник) הוא תבליט מתחילת המאה ה-8 שנחרט על סלע גדול ליד הכפר מדרה השוכן במחוז שומן, מזרחית לעיר שומן בצפון-מזרח בולגריה. הרוכב ממדרה הוכרז ב-1979 כאתר מורשת עולמית.
התבליט מופיע על סלע כמעט אנכי שגובהו 100 מטר, והדמויות עצמן נמצאות בגובה של 23 מטר מעל בסיס הסלע. נראה כי לשם חריטת התבליט, הקימו הבולגרים פיגומים במקביל לפני הסלע, והחורים אליהם קובעו קורות העץ של מבנה ארעי זה עדיין נראים כיום.
שטח פניו של התבליט הוא 40 מ"ר. הרוכב הפונה לכיוון ימין אוחז בחנית שבאמצעותה הוא מכריע אריה שכורע לרגלי הסוס. נשר עף לפני הרוכב וכלב רץ בעקבותיו. התבליט מתוארך לשנת 710 לערך, היינו לתקופת שלטונו של טרבל שליט בולגריה, כשלושים שנה לאחר היווצרותה של בולגריה. לפי הסברה, הדמות היא דמותו של טרבל עצמו והתמונה מסמלת ניצחון צבאי, ככל הנראה הכרתה של האימפריה הביזנטית במדינה הצעירה. לפי סברה אחרת שרווחה בעבר, התבליט הוא מעשה ידיהם של התראקים שחיו במקום בעת העתיקה ובמערה בבסיס הסלע שכן אותה עת מקדש. לפי סברה זו, הדמות היא דמותו של אחד מאלי התראקים.
שלוש כתובות שנשמרו באופן חלקי ביוונית בת ימי הביניים חרוטות בסלע מסביב לדמותו של הרוכב, ומכילות מידע חשוב אודות ההיסטוריה המוקדמת של הבולגרים. הכתובת העתיקה מבין השלוש מתוארכת לתקופתו של טרבל (695-721), ושתי האחרות לקרום (796-814) ולאומורטאג (814-831).
רק ב-1872 הבחין החוקר ההונגרי פליקס קניץ (Felix Philipp Kanitz) בתבליט במקרה, וסבר בטעות כי מדובר ביצירה רומאית. חוקר אחר שבחן את התבליט ב-1884 זיהה כי הכתובות נכתבו ביוונית וייחס אותן לתראקים. מחקר מעמיק של התבליט ושל הכתובות החל רק בשנת 1895 כאשר חוקרים הקימו לראשונה פיגומים שאפשרו להם לבחון את היצירה מקרוב, ולהגיע למסקנה כי היצירה היא מעשה ידיהם של הבולגרים המוקדמים.
וילהלם אולקס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 ביולי 1880 ברמרהאפן, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  26 ביוני 1959 (בגיל 78) ברמן, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1899–1941 (כ־42 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל התותחנים (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-12   מפקד הקורפוס ה-11   מפקד הקורפוס ה-10   מפקד המחוז הצבאי ה-1
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
גנרל וילהלם אולקס (בגרמנית: Wilhelm Ulex;‏ 15 ביולי 1880 – 26 ביוני 1959) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על קורפוס במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

אולקס נולד ב-15 ביולי 1880 בברמרהאפן שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1899 התגייס פצל לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-24 (הולשטיין), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר אולקס ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1922 הועלה אולקס לדרגת מיור, ובשנת 1924 מונה למפקד סוללה 4 ברגימנט הארטילריה ה-2 (הפרוסי), ולאחר מכן מונה לקצין מטה בפיקוד התותחנים ה-2. בשנת 1926 מונה למפקד הגדוד ה-4 ברגימנט הארטילריה ה-6 (הפרוסי), וב-1 באפריל 1928 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. בסוף 1928 מונה לראש מטה רגימנט הארטילריה ה-2 (הפרוסי), וב-1 בפברואר 1931 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1931 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-2 (הפרוסי), וב-1 באוקטובר 1933 מונה למפקד פיקוד התותחנים ה-6, והועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 באוגוסט 1935 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד פיקוד הרגלים ה-2. ב-15 באוקטובר 1935 מונה אולקס למפקד הדיוויזיה ה-12, וב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים. ב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד הקורפוס ה-11, וב-31 במרס 1939 נאלץ לפרוש מתפקידו עקב התנגדותו למפלגה הנאצית.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

בפרוץ המלחמה מונה אולקס למפקד הקורפוס ה-10, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהארמייה השמינית במסגרת קבוצת ארמיות דרום. ב-15 באוקטובר 1939 מונה אולקס למפקד מפקדת משמר הגבולות דרום בקרקוב, אך הודח מתפקידו בתחילת 1940 בעקבות התנגדותו לצעדים שנעשו כנגד האוכלוסייה האזרחית. ב-20 ביוני 1940 מונה אולקס למפקד המחוז הצבאי ה-1 בפוזן, וב-30 באפריל 1941 פרש מתפקידו.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה התגורר אולקס בברמן, עד למותו ב-26 ביוני 1959.
ואיה דל קאוקה

וַאיֵה דל קאוקה (בספרדית: Valle del Cauca) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה. המחוז נמצא במערב קולומביה והוא גובל במחוזות צ'וקו בצפון, בריסרלדה בצפון-מזרח, בקינדיו וטולימה במזרח, בקאוקה בדרום ובאוקיינוס השקט במערב. כמו כן האי מלפלו שייך למחוז.
המחוז משתרע על שטח של 22,140 קמ"ר. במחוז מתגוררים כ-4.7 מיליון תושבים (הערכה ל-2017), והוא המחוז השני באוכלוסייתו בקולומביה (להוציא עיר הבירה בוגוטה שלה יש מעמד מיוחד), אחרי אנטיוקיה. בירת המחוז היא סנטיאגו דה קאלי.
מקור השם

המשמעות המילולית של השם היא "עמק הקאוקה", והוא מתייחס לעמק של נהר קאוקה הזורם במחוז ושעל גדותיו הוקמו כמה יישובים חשובים בתחילת ההתיישבות הספרדית באזור.