stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רובע פנסי הגז (סן דייגו)

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  סן דייגו
 תאריך ייסוד:  1867 
 שטח:  38 אקר 
 קואורדינטות:  32°42′43″N 117°09′37″W﻿ / ﻿32.711944444444°N 117.16027777778°W﻿ / 32.711944444444; -117.16027777778
  (למפת סן דייגו מוגדלת) רובע פנסי הגז(למפת סן דייגו רגילה) רובע פנסי הגז
 
שער הכניסה לרובע פנסי הגז בסן דייגו
רובע פנסי הגז (באנגלית: Gaslamp Quarter) הוא רובע הנמצא במרכז העיר סן דייגו שבקליפורניה. שם הרחוב ניתן לו על שם פנסי הגז המוצבים לאורך הרחוב. רוב הבתים בשכונה הם מהתקופה הוויקטוריאנית. ברחוב שוכן האצטדיון הפתוח פטקו פארק (Petco Park) אשר נפתח בשנת 2004.
היסטוריה

פיתוח השכונה החל בשנת 1867 על ידי אלונזו הורטון אשר רכש 800 אייקרים של אדמה באזור שנקרא העיר החדשה (New Town). בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 השכונה קיבלה את השם סטינגרי (Stingaree). השכונה נחשבה אז לאזור מצוקה, והייתה מלאה בזנות, אלכוהול וסמים. תושבי השכונה היו אנשים ממעמד סוציאלי נמוך.
בשנים 1916-1990 יותר מ-120 מבנים נהרסו ונשרפו ואנשים רבים נותרו ללא קורת גג. 
בשנות ה-50 של המאה ה-20 שיכן האזור בתי בושת, מועדוני חשפנות, בתי קולנוע המקרינים סרטים פורנוגרפיים ועוד.
היסטוריה > שיפור האזור

בשנות ה-70 של המאה ה-20 החל בסן דייגו תהליך שימור של מבנים היסטוריים, מבנים כאלה היו לרוב בסטינגרי ושימורם הביא לסגירת מכוני הליווי ולהעלאת רמת החיים בשכונה.
בשנת 1976 הוחלט להציב ברחובות השכונה פנסי גז כדי לתת לאזור מראה ייחודי יותר, שישתלב עם המבנים ההיסטוריים שבה. 
כך גם שונה השם של השכונה ל"רובע פנסי הגז".
כיום האזור הוא אחד מהאזורים הפופולריים ביותר בעיר.
הערות שוליים

↑  Timeline of San Diego History | San Diego History Center, web.archive.org, ‏2015-12-24
רובע צ'אנגפינג

| --- | --- |

קבר צָ'אנְגְלִינְג בקברי שושלת מינג
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מחוז עירוני:  בייג'ינג
 שטח:  1,342 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ברובע:  2,269,487 (2020)
  ‑ צפיפות:  1,691 נפש לקמ"ר (2020)
 קואורדינטות:  40°13′11″N 116°13′32″E﻿ / ﻿40.21965°N 116.2255°E﻿ / 40.21965; 116.2255 
 אזור זמן:  UTC +8
 אתר הרובע
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בייג'ינג מוגדלת) חביי טיינג'יןצָ'אנְגְפִּינְג(למפת בייג'ינג רגילה) חביי טיינג'יןצָ'אנְגְפִּינְג    מיקומו של רובע צ'אנגפינג במחוז העירוני בייג'ינג tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
צָ'אנְגְפִּינְג (במנדרינית תקנית: 昌平区; בפין-יין: Chāngpíng Qū; תעתיק: צָ'אנְגְפִּינְג צ'וּ') הוא רובע בצפון המחוז העירוני בייג'ינג שבצפון הרפובליקה העממית של סין. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 מנתה אוכלוסיית הרובע 2,269,487 תושבים בעשר עיירות, עשרה תתי-רבעים וארבעה אזורים חצי-עירוניים.
הרובע משתרע על פני 1,342 קילומטרים רבועים והוא גובל ברבעים צ'אויאנג, האידיין ומנטואוגואו מדרום, ברובע שוניי ממזרח, ברבעים חוואיז'ואו וינצ'ינג מצפון ובמחוז חביי ממערב.
המרכז הסיני לבקרת מחלות ומניעתן נמצא ברובע. בשנת 2017 נרשם לרובע תמ"ג של 83.97 מיליארד רנמינבי, עם תוצר לנפש של 40.7 אלף רנמינבי.
אתרים מרכזיים

קברי שושלת מינג
פלטפורמת הענן במעבר ג'ויונג (אנ')
מקום מפגש הטריאתלון לטריאתלון באולימפיאדת הקיץ 2008 (אנ')
כלא צ'ינצ'נג (אנ') של המשרד לביטחון הציבור של סין (ליד העיירה שיאוטאנגשאן)
פארק השעשועים ארץ הפלאות (אנ')
גלריה

מאגר שה-סאנלינג
דרך ג'יוטאי (九台路) בצפון הרובע
פלטפורמת הענן במעבר ג'ויונג
הערות שוליים

↑  China: Bĕijīng Municipal Province (Districts and Townships) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de
| רובעי בייג'ינג |
| --- | --- | --- |
| רבעים | דונגצ'נג • שיצ'נג • צ'אויאנג • האידיין • פנגטאי • שה-ג'ינגשאן • מנטואוגואו • פאנגשאן • טונגג'ואו • שוניי • צ'אנגפינג • דאשינג • חוואיז'ואו • פינגגו • מי-יון • ינצ'ינג |  |
| בעבר | צ'ונגוון • שואנוו • ינשאן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009293912605171  LCCN: n2007051634  NLA: 36647604  SUDOC: 233120386  VIAF: 147970519   WorldCat (עם VIAF): 147970519 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של סין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רובע שיצ'נג

| --- | --- |

מראה הרחוב הפיננסי של בייג'ינג
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מחוז עירוני:  בייג'ינג
 שטח:  50.47 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ברובע:  1,106,214 (2020)
  ‑ צפיפות:  21,918 נפש לקמ"ר (2020)
 קואורדינטות:  39°55′N 116°22′E﻿ / ﻿39.91°N 116.36°E﻿ / 39.91; 116.36 
 אזור זמן:  UTC +8
 https://www.bjxch.gov.cn, https://english.bjxch.gov.cn
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בייג'ינג מוגדלת) חביי טיינג'יןשִׂיצֶ'נְג(למפת בייג'ינג רגילה) חביי טיינג'יןשִׂיצֶ'נְג    מיקומו של רובע שיצ'נג במחוז העירוני בייג'ינג tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
שִׂיצֶ'נְג (במנדרינית תקנית: 西城区; בפין-יין: Xīchéng Qū; תעתיק: שִׂיצֶ'נְג צ'וּ') הוא רובע במרכז המחוז העירוני בייג'ינג שבצפון הרפובליקה העממית של סין. בתחום הרובע נמצאים בין היתר גן החיות של בייג'ינג, גני באיהאי, אזור הואוחוואי ואולם הקונצרטים הלאומי. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסייתו מנתה 1,106,214 תושבים ב-15 תתי-רבעים. הרובע משתרע על פני 50.47 קילומטרים רבועים והוא גובל ברבעים צ'אויאנג ודונגצ'נג ממזרח, ברובע האידיין ממערב וברובע פנגטאי מדרום.
שיצ'נג משמש כמרכז הפוליטי והמסחרי של בייג'ינג. הרובע קיים במתכונתו הנוכחית כתוצאה מאיחוד עם רובע שואנוו ששכן מדרום לו.
מקומות בולטים

מוזיאון המדע והטכנולוגיה של סין
המרכז הלאומי לאמנויות הבמה
גן החיות של בייג'ינג
הפלנטריום של בייג'ינג
אולם הקונצרטים הלאומי
אזור הקניות שידאן (אנ')
מגדלי התוף והפעמון
גלריית תמונות

המרכז הלאומי לאמנויות הבמה
גן החיות של בייג'ינג
אזור הקניות שידאן
הערות שוליים

↑  China: Bĕijīng Municipal Province (Districts and Townships) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de
| רובעי בייג'ינג |
| --- | --- | --- |
| רבעים | דונגצ'נג • שיצ'נג • צ'אויאנג • האידיין • פנגטאי • שה-ג'ינגשאן • מנטואוגואו • פאנגשאן • טונגג'ואו • שוניי • צ'אנגפינג • דאשינג • חוואיז'ואו • פינגגו • מי-יון • ינצ'ינג |  |
| בעבר | צ'ונגוון • שואנוו • ינשאן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559837405171  LCCN: n83162092  NLA: 36621555  VIAF: 130225158   WorldCat (עם VIAF): 130225158 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של סין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רוג'ר ברניגין

רוג'ר דאגלס ברניגין (בשם מלא באנגלית: Roger Douglas Branigin;‏ 26 ביולי 1902 –  19 בנובמבר 1975) היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-42 בשנים 1965–1969. כוותיק מלחמת העולם השנייה וכדובר ידוע בציבור, החל ברניגין את כהונתו כמושל כשלצידו האספה הכללית של אינדיאנה שהייתה בשליטתה של מפלגתו, הפעם הראשונה מאז השפל הגדול שהדמוקרטים שלטו הן בזרוע המבצעת והן בזרוע המחוקקת במדינה. ברניגין היה איש האגף השמרני של המפלגה הדמוקרטית שפיקח על ביטול מיסי הרכוש האישיים של המדינה, הרחיב את הנגישות לחינוך גבוה, והחל בבניית נמל המים העמוקים של אינדיאנה בברנס הרבור שעל חוף ימת מישיגן. במהלך תקופת כהונתו כמושל, הטיל ברניגין וטו מאה פעמים, שיא של תקופת כהונה אחת של כל הזמנים. הוא היה הדמוקרט האחרון שכיהן כמושל אינדיאנה עד להשבעתו של אוון ביי ב-1989.
ב-1968 זכה ברניגין לתשומת לב בינלאומית כאשר הוא התמודד כמחליפו של לינדון ג'ונסון בבחירות המקדימות של הדמוקרטים באינדיאנה. ג'ונסון פרש מהמרוץ ב-31 במרץ 1968, אך ברניגין המשיך להתמודד כמועמד "הבן המועדף" מול רוברט קנדי ויוג'ין מקארתי. הוא קיווה שמאמציו ישיגו עבור אינדיאנה תפקיד משמעותי יותר בוועידה הארצית של המפלגה שהתקיימה בשיקגו. בסופו של דבר הוא סיים בבחירות המקדימות שני לאחר קנדי.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב ברניגין לעירו לפאייט, שם הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין ונותר פעיל בחיים הציבוריים, שימש כנשיא לשכת המסחר של לפאייט רבתי וכחבר מועצת שבילי הריסון של הצופים הבנים של ארצות הברית. ברניגין גם שימש כחבר מועצות הנאמנים של פרנקלין קולג', אוניברסיטת פרדו והחברה ההיסטורית של אינדיאנה.
קורות חייו

רוג'ר ברניגין נולד בעיר פרנקלין שבאינדיאנה. אביו היה עורך דין, מורה והיסטוריון חובב. ברניגין התחנך בבתי ספר ציבוריים מקומיים, סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ב-1919, והמשיך אותם בקולג' פרנקלין הסמוך, שם הוא הגביר את לימודיו בספרדית, צרפתית והיסטוריה. הוא היה גם מעורב במועדון התיאטרון של הקולג'. לאחר סיום לימודיו בפרנקלין ב-1923, הוא המשיך לבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, בו הוא סיים לימודי תואר במשפטים ב-1926. ברניגין שב לאינדיאנה וקיבל משרה במשרד התובע של מחוז ג'ונסון, בה הוא החזיק במשך שלוש שנים. ב-1929 נשא ברניגין לאישה את חברתו לספסל הלימודים בפרנקלין קולג', ג'וזפין מרדיס. לזוג נולדו שני בנים.
ב-1930 החל ברניגין לעבוד כעורך דין בבנק הקרקעות הפדרלי ובמנהל האשראי לחקלאים בלואיוויל, קנטקי. עד מהרה הוא קודם למשרת היועץ הראשי של הבנק ונסע בחמש מדינות כדי לשאת נאומים. ב-1938 הוא פרש מהבנק כדי להצטרף למשרד עורכי דין בלפאייט, אינדיאנה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס ברניגין לצבא ארצות הברית והוצב בחטיבת החוזים של משרד התובע הצבאי הכללי בוושינגטון, שם הוא היה לראש החטיבה המשפטית של כוחות התובלה בדרגת לוטננט קולונל.
לאחר המלחמה שב ברניגין למשרד עורכי הדין שלו בלפאייט.
ראשית הקריירה הפוליטית

כמי שבמשך שנים היה בעל זיקה למפלגה הדמוקרטית, היה ברניגין פעיל בפוליטיקה המקומית והמדינתית. ב-1948 הוא שימש כיושב ראש הוועידה המדינתית של המפלגה. לאחר שמועמד המפלגה למשרת המושל, הנרי שריקר, ניצח באותה שנה בבחירות, הוא מינה את ברניגין כיושב ראש נציבות השימור המדינתית. ברניגין גם שימש כנשיא לשכת עורכי הדין של אינדיאנה. ב-1956 הוא הציג את מועמדותו במרוץ לבחירת מועמד המפלגה למשרת המושל, אך נוצח על ידי רלף טאקר.
מושל אינדיאנה

בוועידה המדינתית של הדמוקרטים ביוני 1964 זכה ברניגין במועמדות המפלגה למשרת מושל אינדיאנה כבר בסבב ההצבעה הראשון. יריבו בבחירות הכלליות, סגן המושל המכהן, הרפובליקני ריצ'רד ריסטין, הצביע קודם לכן הצבעה שוברת שוויון בתוקף היותו נשיא הסנאט של אינדיאנה, וכך אפשר את קבלתו של מס מכירות מדינתי, שההחלטה עליו הייתה בלתי פופולרית בקרב קהל הבוחרים. במהלך מסע הבחירות, תקף ברניגין את ריסטין על הצבעתו זו. בנוסף זכה ברניגין לתמיכה מהעיתון שתמך באופן מסורתי ברפובליקנים, "האינדיאנפוליס סטאר" ועיתונים נוספים במדינה, שסייעו לו לנצח בבחירות בהפרש הגדול ביותר בתולדות המדינה עד לאותה עת. השיר של מסע הבחירות שלו היה עיבוד של שיר הקאנטרי בלוז Walk Right In. במערכת בחירות זו השיגו הדמוקרטים, לראשונה מאז 1938, את השליטה באספה הכללית של אינדיאנה.
מרגע שהושבע לכהונתו, הוכיח ברניגין את עצמו כשמרן יותר בהשוואה להנהגת האספה הכללית. הוא הטיל וטו על מאה הצעות חוק, כולל חוק להתרת הפלות, איסור על עונש מוות, וחוקים להגנת איגודים מקצועיים. על אף המחלוקת שלו עם האספה הכללית על מגוון רחב של נושאים, הוביל ברניגין שורה של נושאים שהיו על סדר היום שהתקבלו כחוקים. הוא קידם בהצלחה מערכת מלגות לחינוך גבוה, הרחיב את סמכויות נציבות זכויות האזרח של המדינה, שיפר את מצבה של מערכת בתי הסוהר, הרחיב את מערכת הכבישים המדינתית, ביטל את מס הגולגולת, והקים מספר של פארקים ציבוריים ושמורות טבע. במהלך תקופת כהונתו כמושל הוא גם פיקח על ביטול מס הרכוש האישי והחל לפעול להקמתו של נמל אינדיאנה, נמל המים העמוקים הראשון של המדינה על חופי ימת מישיגן.
מועמד לנשיאות

בראשית מרץ 1968 ביקש הנשיא לינדון ג'ונסון מברניגין שיתמודד כמחליפו בבחירות המקדימות של הדמוקרטים באינדיאנה. ברניגין הסכים, וניהל מסע בחירות רציני כמועמד תושב אינדיאנה שייצג את תושבי אינדיאנה. כאשר הודיע ג'ונסון על פרישתו ממערכת הבחירות ב-31 במרץ, החליט ברניגין להמשיך במסע הבחירות בתקווה להשיג שליטה על הצבעת משלחת אינדיאנה בוועידה הארצית של הדמוקרטים שנערכה בשיקגו מאוחר יותר באותה שנה. על אף מערכת בחירות רצופת מאבקים והובלה בהצבעות בתחילתה, נוצח ברניגין בבחירות המקדימות באינדיאנה על ידי רוברט קנדי כאשר קיבל 238,700 קולות מול 328,118 הקולות של קנדי, אך עדיין עקף את יוג'ין מקארתי שהגיע למקום השלישי.
שנותיו האחרונות

לאחר תום כהונתו כמושל שב ברניגין שוב למשרד עורכי הדין שלו בלפאייט. בשנותיו האחרונות הוא שימש כנשיא לשכת המסחר של לפאייט רבתי, כחבר מועצת שבילי הריסון של הצופים הבנים של ארצות הברית, וכחבר מועצת הנאמנים של פרנקלין קולג' ושל אוניברסיטת פרדו. במהלך חייו אגר ברניגין אוסף גדול של ספרים, שמאוחר יותר נתרם לספריית פרנקלין קולג'. הוא גם שימש כחבר מועצת הנאמנים של החברה ההיסטורית של אינדיאנה משנת 1965 ועד מותו.
רוג'ר ברניגין נפטר בלפאייט ב-19 בנובמבר 1975. הוא נטמן בבית הקברות גרינלאון שבעיר הולדתו פרנקלין. בשנות ה-90 נקרא על שמו גשר ברניגין שבמחוז טיפקאנו שבאינדיאנה.
לקריאה נוספת

Gugin, Linda C.; St. Clair, James E, eds. (2006). The Governors of Indiana. Indianapolis, Indiana: Indiana Historical Society Press, pp. 346-351.
ראובן קדיש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 בינואר 1913 שיקגו, ארצות הברית 
 פטירה:  20 בספטמבר 1992 (בגיל 79) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  תיכון מניואל ארטס 
 
ראובן קדיש באנגלית: Reuben Kadish (29 בינואר 1913 - 20 בספטמבר 1992) היה אמן אמריקאי, שהתמחה כפסל, שרטט, צייר קיר. בקריירה המאוחרת שלו הוא גם לימד תולדות האמנות ופיסול בעיר ניו יורק.
ביוגרפיה > ראשית חייו

נולד בשיקגו להורים מהגרים מקובנה שברוסיה הצארית (בהווה ליטא), הוא היה הבכור מבין שלושה בנים. המשפחה עברה ללוס אנג'לס, קליפורניה ב-1920, ושם פיתח קדיש שורשים חזקים וחברויות לכל החיים.
אביו, סמואל קדיש, היה קבלן ציור במקצועו, אך גם היה בעל שאיפות פוליטיות חזקות, לאחר שהיה, בעודו צעיר ברוסיה שלפני המהפכה, חבר באגודת "הבונד" היהודית בעלת אוריינטציה מרקסיסטית. בבית הם דיברו יידיש, שפה הייתה עשירה בספרים ובכתבי עת. אף שאביו הפסיק את לימודיו הרשמיים בגיל עשר, הוא היה צייר דקורטיבי מיומן, מומחה בטכניקות ציור דקורטיביות שונות ועבודות שיש. את נטיותיו האמנותיות העביר לבנו הבכור, ראובן, שכבר מגיל צעיר צייר את כל מה שראה. קדיש גם ירש את האקטיביזם הפוליטי של אביו וכנער, הפך לרדיקל פוליטי, שהוביל מחאה נגד ארצות הברית, מה שהביא להשעייתו מבית הספר התיכון.
ביוגרפיה > קריירת אמנות מוקדמת

עד 1930, קדיש היה סטודנט במכון לאמנות בלוס אנג'לס, שם התיידד עם שני צעירים שלא רק הפכו לחבריו לכל החיים אלא שלימים ישפיעו השפעה עצומה על עולם האמנות שלאחר המלחמה: פיליפ גולדשטיין (שנודע מאוחר יותר בשם פיליפ גסטון) וג'קסון פולוק. גסטון ופולוק היו חברים לכיתה בבית הספר התיכון לאמנויות בלוס אנג'לס עד ששניהם גורשו בגלל הפצת חוברות סאטיריות. למרות שפולוק מעולם לא למד הוא עבר לניו יורק בשנת 1930 כדי ללמוד בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק עם תומאס הארט בנטון), הוא ביקר לעיתים קרובות בלוס אנג'לס, נשאר קרוב לגסטון ווהתחבר מייד עם קדיש. גסטון וקדיש הקימו סטודיו שבו הם המשיכו את החניכה האוטודידקטית שלהם לציור הרנסאנס ולתנועה הגוברת של ציירי הקיר המקסיקניים.
ביוגרפיה > תקופת ציורי קיר

הצעירים עשו במהרה רושם גדול על צייר הקיר המקסיקני המפורסם ואיש השמאל, דייוויד אלפארו סיקירוס. קדיש נידב את שירותיו לסיקיירוס הכריזמטי והוביל את האמן המפורסם ברחבי לוס אנג'לס וסייע לו בפרויקטים מקומיים של ציורי קיר כמו במרכז האמנות פלאזה בשנת 1932. "מעולם לא ציפיתי לתגמול כלשהו ונהניתי מהעוצמה והמרץ של הבחור. הייתה לו כריזמה אדירה. יחד עם תומאס הארט בנטון, העיקר שהבנתי מהציירים אלה שהם התעניינו ברעיונות גדולים".
סיקיירוס השיג עבודת ציורי קיר גדולה, במורליה, והתכוון לבצע את הפרויקט בעצמו, אבל האנרגיות שלו נמשכו לאירופה על ידי התנועה הרפובליקה הספרדית ומלחמת האזרחים הספרדית. כמה אמנים בולטים אחרים התמודדו על ההזדמנות אך מסיבות שונות סורבו.
לאחר שראה עבודות של קדיש וגסטון ושלחו לו של פרויקט ציור קיר שהשלימו, עבור מרכז קהילתי בלוס אנג'לס, סיקיירוס הזמין את הצעירים האלה לצייר ציור קיר בשטח של 93 מ"ר באוניברסיטה במורליה, ארמון הקיץ לשעבר. של הקיסר מקסימיליאן.
בגיל 21 (קדיש) ו-22 (גסטון), הפכו לכוכבי אמנות בארצות הברית. העיתונות פרסמה על ציורי הקיר שלהם עם נושא קיצוניים. הקומפוזיציה השאפתנית, בגודל הקיר, שכותרתה "המאבק נגד המלחמה והפשיזם", הקיפה הן השפעות רנסאנס והן השפעות סוריאליסטיות, עם דמויות שהזכירו מאוד את בריוני הקו קלוקס קלאן ואת אבותיהם מהאינקוויזיציה הספרדית.
קדיש וגסטון חזרו לארצות הברית. והצטרפו לקרן האמנותית הצעירה של התמיכה הממשלתית באומנים. ב-1935 הם ציירו ציור קיר פוליטי בבית חולים לשחפת שנמצא בדוארטה, קליפורניה. אבל הציור ציין את סוף השותפות קצרת הימים אך יוצאת הדופן שלהם. השניים נפרדו לאחר מכן, כשגסטון עבר לניו יורק וקדיש לסן פרנסיסקו.
ביוגרפיה > השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה

כאמן נתמך בקרן העזרה לציירים, בתקופת השפל הגדול, קדיש הוציא לפועל את ציור הקיר שעדיין קיים בבניין הכימיה באוניברסיטת סן פרנסיסקו סטייט משנת 1937. זו הוכחה לעבודת יחיד שלו בסן פרנסיסקו למרות שהגיש עשרים עיצובים ל-WPA - קרן העזרה הממשלתית. . "[העיצובים שלי] היו ראוותניים מדי, מהפכניים מדי, גם זה וגם זה," נזכר בקדיש בראיון בארכיון לאמנות אמריקאית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עבד קדיש כאזרח עבור תעשיית הפלדה ותעשיית הספנות, עד שגויס והצטרף ליחידת האמנים של הצבא, יחידה מיוחדת במימון הקונגרס, לתיעוד אמנותי של המאמץ המלחמתי. רבות מהתמונות שלו של כפרים מופצצים בבורמה ובהודו וסצנות של מוות ורעב נמצאות כעת באוסף של ארצות הברית, מרכז הצבא להיסטוריה צבאית בוושינגטון הבירה.
קריירה בחקלאות

לאירועים במלחמת העולם השנייה הייתה השפעה נוספת על קדיש. עם משפחתו הצעירה, היה לו צורך בפרנסה. תחילה הוא עבד עבור שכר מינימום, במשרה חלקית בגלריה בגריניץ' וילג', והדפיס מהדורות עבור אנשים כמו ג'ואן מירו, אנדרה מאסון וסוריאליסטים אירופאים אחרים.
חלומו להתגורר בעיר ניו יורק, הביא לרצון של קדיש להצטרף לחבריו הוותיקים כמו ג'קסון פולוק שהיגרו לעיר. אבל לקדיש לא היה מזל למצוא דיור זול, ובסופו של דבר מצא חווה בשטח של 40 דונם בצפון ניו ג'רזי, כ-100 ק"מ ממנהטן. הוא זנח את עולם האמנות של ניו יורק, שבו שגשגו האקספרסיוניזם המופשט ואסכולת ניו יורק, והפך לרפתן מצליח. שנים לאחר מכן, האמן אפיין את המהלך הזה: "לצערי איבדתי ונפרדתי מהעולם של האמנות. זה יכול היה להיות בקנזס. באמת, זו הייתה אחת הטעויות הגדולות בחיי".
למרות שהפך לרפתן מומחה והתלהב מעבודת האדמה וממחזורי החיים של גידול בעלי חיים, חוסר המזל רדף אותו. שריפה בסטודיו שלו בחווה בסוף שנות ה-40 הרסה את כל הציורים האקספרסיוניסטיים המופשטים שלו פרט לבודדים שנותרו. הוא לעולם לא יצייר שוב. אבל אחרי זמנים קשים של ייסורים על אובדנו, עזב את החווה והפך לפסל.
קריירה בחקלאות > תקופת קופר יוניון

לאחר שנעשה השינוי הדרמטי בחייו, קדיש החזיר את משפחתו לניו יורק, השכיר את אדמתו לחקלאים חוכרים והחל בקריירה חדשה. הוא לימד עיצוב בבית הספר לאמנויות יפות ותעשייתיות בניוארק, בבית הספר לאמנות במוזיאון ברוקלין ולבסוף בשנת 1960, החל את הקשר הארוך שלו עם הקולג' קופר יוניון למדע ואומנות, במנהטן כפרופסור לתולדות האמנות ופיסול.
כשהתמקם בבית קטן ברחוב איסט 9, מרחק הליכה מקופר יוניון, שם קיבל מרתף שבו הוקמה מכונת התחריט שלו. ראובן קדיש, לאחר "גלות" של עשר שנים, חזר לאסכולת ניו יורק שעדיין דגלה בציור אקספרסיוניסטי מופשט והתעלמה במידה רבה מהפיסול, למעט אנשים כמו דייוויד סמית'.
במהלך שנות ה-60, אשתו של קדיש, ברברה וויקס קדיש, המשיכה באופן פעיל את התמחות שלה בארכאולוגיה באוניברסיטת ניו יורק, ולבסוף עמדה בראש החפירה הפרה-היסטוריה של NYU באפרודיסיאס בדרום מערב טורקיה. ג'וליאן, הצעיר מבין שלושת בניהם, ליווה את אימו לטורקיה לכמה מחפירות המשלחת שלה בקיץ. ב-1962 נישא דן קדיש, בנם הבכור של בני הזוג, לבתו של פיליפ גסטון, מוסה ג'יין גסטון.
בשנת 1977, קדיש הוביל קבוצת תלמידים בהשלמת שיקום בניין הקרן ההיסטורי בקופר יוניון, תוך יציקת חלקים חסרים ושבורים של מנורות הברזל והכותרות במפעל היציקה, וחסכו לבית הספר כ-40,000 דולר.
קדיש יצר יצירה מרשימה של פסלי טרה קוטה וברונזה מוערכים מאוד, ששיקפו את שורשיו האקספרסיוניסטיים המופשטים.
קריירה בחקלאות > קבלה

מגוון סיבות מורכבות, חלקן תוצאה של התנהגותו הביקורתית ולעיתים קרובות אגרסיבית, קדיש השפיע הרבה יותר על דור של סטודנטים לאמנות שעברו באולם הגדול של קופר יוניון מאשר הקריירה שלו בעולם האמנות בניו יורק.
תלמידיו שמעו את ההרצאות של קדיש על פיסול הקבורה המצרי, המיתולוגיה היוונית ומופעי שקופיות באמנות ואדריכלות אקזוטיות מרחבי העולם. חלק מאוסף השקופיות העצום הזה הוא כעת חלק מספריית קופר.
אפילו במהלך התקופה הפורה ביותר שלו באמצע שנות השמונים, יצר ראשי דיוקן בברונזה, רוב תשומת הלב של המבקרים, היסטוריונים של אמנות ויוצרי קולנוע התרכזו לא ביצירות האמנות של קדיש, אלא בזיכרונות חייו.
הערות שוליים

↑  A Finding Aid to the Reuben Kadish papers, 1851-1995, bulk 1913-1995 | Archives of American Art, Smithsonian Institution, www.aaa.si.edu (באנגלית)
↑  The Reuben Kadish Art Foundation quoting Reuben Kadish's will
↑  Jill Conner, TRACKS: Reuben Kadish, The Anti-Hero of American Modern Art, The Brooklyn Rail, ‏2010-12-07 (באנגלית אמריקאית)
↑  Huxtable, Ada Louise (1977-12-04). "ARCHITECTURE VIEW". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2024-02-02.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007396377205171  GND: 133122557  ISNI: 0000 0000 7878 8986  LCCN: n88601263  RKD: 434731  SNAC: w6tm7hgm  ULAN: 500018113  VIAF: 95792202   WorldCat (עם VIAF): 95792202
ראשית לימודים

| --- | --- |

עמוד השער של המהדורה הראשונה, 1788
 מידע כללי
 מאת:  ברוך לינדא
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  מדע
 הוצאה
 הוצאה:  דפוס חברת חנוך נערים
 תאריך הוצאה:  1788
 מספר עמודים:  318
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  990019820660205171
ראשית לימודים (בשם הכותר: ראשית לִמודים: כולל עשר שערים בחכמות לִמודיות וטבעיות) הוא ספר מדע עברי מאת ברוך לינדא שראה אור במחצית השנייה של המאה ה-18 (חלקו הראשון ראה אור בברלין בשנת תקמ"ט-1788, והשני בדסאו בשנת 1810; שני חלקי הספר נדפסו יחדיו ב-1869 בלמברג).
הספר נכתב במקורו כספר לימוד, אולם בשל אופיו האנציקלופדי היה לאנציקלופדיה מדעית פופולרית בקרב יהודים מאז הופעתו של חלקו הראשון ובמשך קרוב ל-100 שנה. לדברי חוקר תנועת ההשכלה, שמואל פיינר היה הספר "ספר המדע החשוב והמעודכן ביותר בארון הספרים העברי בשלהי המאה השמונה עשרה".
אופי הספר ומבנהו

לינדא בן ה-30 נענה לקריאתו של נפתלי הרץ וייזל לספק למערכת החינוך היהודית-משכילית ספר להוראת מקצועות מודרניים וחיבר את הספר במגמה להעשיר את ארון הספרים המדעי בעברית בראשית תקופת ההשכלה היהודית. הספר חובר בהשראת ספרי הלימוד של תנועת הפילנתרופיניזם שצמחה בתקופת הנאורות בגרמניה.
מטרתו המוצהרת של הספר הייתה להיות ספר לימוד שיחבב על הילדים את המדעים וקהל היעד שלו היה תלמידי בתי ספר משכיליים כגון "חינוך נערים" בברלין. הספר היה חומר הוראה מעשי, אך גם הצהרה שילדי היהודים לא ייפלו עוד בידיעותיהם את עולם המדע מילדי אומות העולם:
והנה אם לכל חכמה ולשון אשר בסביבותנו נפתחו נתיבים רבים בלמודים האלה לחנך בהם נעריהם, ואנחנו עם ה' אשר אך למענינו נתנו החכמות והמדעות... ולא נעמולה להורות דרך נערי בני עמנו הלא חרפה תהיה לנו? נקחה אותה גבולינו ויהיו לנו אבני פנות לייסד עליהם חל וחומה... ויהיו לנו ולזרענו לאות עולם ולתפארת.
הספר נחלק לעשרה מדורים בשני חלקים. החלק הראשון כלל ידע בתחומי אסטרונומיה; תולדות הטבע – ובמסגרת זו זואולוגיה ("מסיפורי הטבע מבעלי חיים, סוגיהם מיניהם, מקום תנוחתם וסגולתם", בלשונו של לינדא), בוטניקה ("מסיפורי הטבע ממיני צמח: פּפלַאנצן-רַייך [=גרמנית: 'ממלכת הצמחים']") ומינרולוגיה ("ממיני דומם ומחצוב: שטיין-רייך [='ממלכת האבנים']"); אנטומיה אנושית ("מאדם, מיניהו, איכותו וכמותו, בניַן גופו, עצמיו, גידיו, תנועת דמו וקצת מחכמת הניתוח"); גאוגרפיה וקלימטולוגיה. החלק השני כלל ידע בפיזיקה, מכניקה וכימיה. מחצית החלק הראשון הוקדשה לתולדות הטבע, וכמחצית מהעמודים שהוקדשו לטבע מונים את בעלי החיים לפי שיטת המיון של לינאוס. שליש מן החלק הראשון הוקדש לגאוגרפיה ובו הצגה שיטתית ומפורטת של כל מדינות אירופה של זמנו.
הספר נכתב בעברית. ללשון העברית היו אמנם מונחים במתמטיקה ואסטרונומיה בזכות העיסוק במדעים אלה בעברית של ימי הביניים, אך היא הייתה דלה מאוד במונחים בתחום יתר מדעי הטבע ומדעי המדינה. למתן שמות ומונחים השתמש לינדא בשמות מן המקרא והגמרא ובתחדישים המבוססים על תרגום שאילה מגרמנית עבור בעלי חיים ונושאים שלא נודעו למחברים עבריים לפני כן. כך למשל שמו של הקרנף בגרמנית הוא Nashorn (קרן-אף), ולינדא חידש ותרגם זאת מילולית ל"קרן החוטם". רבים מחידושי המילים של לינדא בספר זה נותרו בשפה העברית לאורך דורות, וחלקם עד ימינו.
במקום הסכמה רבנית צירף לינדא לספרו הקדמות מאת הרופאים וחוקרי הטבע היהודים-גרמנים מרכוס אליעזר בלוך ("האדון הרופא החכם החוקר הטבעי המפואר") ומרכוס הרץ ("האדון הרופא החוקר הפילוסוף הטבעי המפואר").
עדות לרמת העדכניות של הספר היא האזכור הראשון של כוכב הלכת אורנוס בעברית. כוכב הלכת החדש התגלה על ידי ויליאם הרשל רק כשבע שנים לפני הופעתו של הספר: "והנה בשנת תקמ"ח 1781 למספר הנוצרים נגלה לעין אחד מחכמי החוזי[ם] במדינת ענגלאנד [=אנגליה] אור כוכב אחד אשר יסובב בלכתו לשמש / אך הוא רחוק במאֹד מאוד ממנו / עד כי לא נוכל לדעת עוד זמן סִבובו מרחקו וגדלו / והוא קרא אותו בשם (אוראנוס)".
הדפסות והוצאות לאור

לינדא הוציא את חלקו הראשון של ספרו בהוצאת חברת חינוך נערים ("חברת שוחרי הטוב והתושייה") בשיא פריחת ההשכלה בברלין וזכה להדים חיוביים ביותר מחוג "המאסף". עורך "המאסף", יצחק אייכל, כתב רשימת ביקורת שבה הפציר במשכילים לרכוש אותו כדי שלינדא יוכל להוציא לאור גם את החלק השני וללוותו באיורים והמחשות:
יראו ישרים וישמחו על דברי הספר הלזה, כי דבר חדש הוא בישראל, לא נכתב בם ספר מיוחד עד הנה.
ואולם, קשיים שונים הקשו על לינדא להוציא לאור את חלקו השני של הספר: חבורת המשכילים המוקדמים התפוררה בשנות ה-90 של המאה ה-18; המלחמות הנפוליאוניות ערערו את הכלכלה; ועלותו של ספר מאויר כרצוי הייתה גבוהה מאוד. בנוסף, חלק מנמעני הספר למדו כבר גרמנית ולטינית ויכלו להשיג את ידיעותיהם המדעיות בספרות מקור חדישה יותר. החלק השני נדפס לבסוף בשנת 1810 (ה'תק"ע) על ידי התגייסותם של מורים מבית הספר המשכילי בדסאו, משה (בן-אורי) פיליפסון ויוסף וולף (וואלף).
בשנת 1815, לאחר קונגרס וינה, ששינה את מפת אירופה, עלה צורך לעדכן את חלקו של הספר העוסק בגאוגרפיה ולפיכך הוא נדפס בפעם השלישית בדפוס דפוס רפאל נפתלי הירץ ובנו אהרן שלמה שפירא בקרקוב, בתוספות ושינויים בחלק המתאים.