stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הוועדה הציבורית לחוקי העיתונות
עיקרי המלצות הוועדה > סיכום המלצות הנוגעות לשקיפות

קידום שקיפות באמצעות מתן גילוי נאות על מידע, כך שכל עיתון יהיה חייב לפרסם על גבי הגיליון את כתובת המערכת, שמו, אזרחותו וכתובתו של העורך, שמו וכתובתו של המוציא לאור, זהות הגורם האמון על בירור תלונות וביקורת ופרטי יצירת קשר עימו.
בנוסף לפרסום פרטים בגיליון, מוציאים לאור יעבירו את הגיליון הראשון של כל חודש לרשם מאגרי המידע במשרד המשפטים, מלווה בתצהיר המאמת את הפרטים בו, ויהיו חשופים לקנסות באם לא יעשו כן. רשם מאגרי המידע ינהל פנקס עיתונים שיכיל את כלל הפרטים ויהיה נגיש לעיון הציבור.
הצבת תנאי כשירות לכהונת עורכים ובעלי שליטה של עיתון רב תפוצה, כך שבית המשפט יוכל לפסול בתנאים מסוימים אדם שהורשע בעבירה שיש עמה קלון מלמלא את תפקידו במערכת.
עיקרי המלצות הוועדה > סיכום המלצות הנוגעות לריכוזיות השליטה ובעלויות צולבות

עיתונים רבי תפוצה יחויבו פעמיים בשנה לפרסם בגליונותיהם פרטים באשר לתאגידים ובעלי שליטה המחזיקים במניות העיתון. בנוסף, יחויבו המוציאים לאור לעדכן את רשם מאגרי המידע במשרד המשפטים גם במידע זה, כחלק מהגילוי הנאות.
חקיקת הסדר להגבלת הריכוזיות בעיתונות הכתובה כתוספת לחוק ההגבלים העסקיים משנת 1988. במסגרת ההסדר המוצע, לא יאושרו מיזוג או הסדר כובל של עיתונים רבי תפוצה, אלא אם אחד מהם בסכנת קריסה, או שהוכח כי הצעד טומן בחובו תועלת ציבורית. הומלץ לכונן הסדר דומה באשר לבעלויות צולבות.
עיקרי המלצות הוועדה > סיכום המלצות הנוגעות למעמד כללי האתיקה העיתונאית ומועצת העיתונות

הימנעות מעיגון בחוק או הטלת סנקציות בעקבות הפרת כללי אתיקה עיתונאית, זאת בכדי לשמר את מעמדם הנורמטיבי ולא להפקידם בידי העוסקים בפוליטיקה.
כל עיתון ועיתונאי יהיו כפופים לכללי האתיקה של מועצת העיתונות ולפסיקות בית הדין של המועצה, מתוך התפיסה שמעמדה הוולונטרי פוגע בכוחה ויכולתה לאכוף כללי אתיקה.
קבלה וביקורת

בהגישה את מסקנותיה, הכירה הוועדה בכך ש"נושא העיתונות הינו כה מורכב וכה רגיש עד כי לא ניתן להציע הסדר משפטי כולל ושלם שייתן מענה מתאים לכל הסכנות ולכל הבעיות המתעוררות בתחום העיתונות", אך סברה כי אימוץ המסקנות יכול לשפר משמעותית את פני העיתונות בישראל ולבצע תפקידה טוב יותר. לשם כך המליצה הוועדה לקבל את ההמלצות ככל הניתן כמקשה אחת.
פרופ' מרדכי קרמניצר, שבהמשך ירש את צדוק כנשיא מועצת העיתונות, הגדיר את הוועדה כ"זהירה, מפוכחת ומתוחכמת" ואת מסקנותיה כ"משב רוח מרענן", בזכות כך שאיננה רואה בחוק פתרון לכל סיכון חברתי. אולם, קרמניצר ביקר את אי התייחסות הוועדה לסמכויות הנוגעות למניעת פעילות ארגוני טרור, ואת ההסתפקות בחובה אתית ולא חוקית להודאה בקיום ניגוד עניינים מצד עיתונאים. באשר למעמד מועצת העיתונות ציין קרמניצר כי "יש משהו לא הוגן בהפיכת התארגנות וולונטרית להתארגנות כפויה", וכי הזדקקות של האתיקה לגיבוי בחוק גורמת להפחתה מערכה.
גם זמיר הגדיר את ההצעה כ"זהירה ונקודתית" וטען כי "ייתכן כי בשעת צרה לא יהיה מנוס אלא ללכת בדרך של חקיקה מוגבלת ברוח ההצעה של ועדת צדוק, במטרה להגן על הציבור, ובעקיפין - גם על חופש העיתונות. אך גם חקיקה זאת - מוגבלת ככל שתהיה - לא תהיה דבר טוב, אלא רק הרע במיעוט". בעוד שבקרב התומכים בקידום הצעות חוק כנגזרת מההמלצות סברו שחיזוק מועצת העיתונות תעניק לה משנה תוקף, היו מי שהביעו סקפטיות שהכנסת תקדם את החקיקה. ואכן, מסקנות הוועדה לא יושמו.
אורן טוקטלי, מומחה למדיניות תקשורת, הצביע על דפוס בגיבוש מדיניות תקשורת בישראל ולפיו ישנה נטייה להקים ועדות שאמנם מבצעות בדיקה מעמיקה של סוגיות שעל סדר היום, אך בחינתן אורכת זמן וגוררת קיפאון חקיקתי. מעבר לכך, לעיתים מסקנותיהן נגנזות ועבודתן מסתכמת בלא כלום, כפי שקרה בוועדת צדוק, האחרונה מבין ארבע ועדות שפעלו בשנים 1997–1993 שאותן מנה טוקטלי.
ב-2008 עלתה על שולחן ועדת הכלכלה בכנסת הצעת חוק העיתונות. לדבריו של עו"ד יהושע שופמן, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה דאז, ההצעה באה ליישם את המלצות הוועדה, לצד שינויים. על אף הטענה לפיה ההצעה היא אכן "ברוח ועדת צדוק", הבדל מהותי הוא חתירה לשמירת הסמכות לסגירת עיתון בידי בית משפט מחוזי. הצעת החוק נתקעה בשלב ההכנה לקריאה שנייה ושלישית.
ב-29 במאי 2017, כעשרים שנה לאחר הגשת מסקנות הוועדה ומספר ניסיונות חקיקה לאורך השנים, בוטלו פקודת העיתונות המנדטורית ותקנות 94-96 לשעת חירום, שההמלצות לבטלן היוו נדבך מרכזי במסקנות הוועדה.
ראו גם

חופש העיתונות
פקודת העיתונות
תקנות ההגנה (שעת חירום)
מועצת העיתונות בישראל
ריכוזיות תקשורתית
חוק התחרות הכלכלית
גאדיס אריביה

| --- | --- |

 לידה:  8 בספטמבר 1964 (בת 60) ניו דלהי, הודו 
 מדינה:  אינדונזיה אינדונזיה
 ידועה בשל:  הקמת כתב העת הפמיניסטי הראשון באינדונזיה, Jurnal Perempuan.
 השכלה:  אוניברסיטת אינדונזיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1995
 מקצוע:  פרופסור לפילוסופיה ותאוריה פמיניסטית
 מעסיק:  אוניברסיטת אינדונזיה 
 Gadis Arivia (באינדונזית)
 
גאדיס אריביה (באינדונזית: Gadis Arivia; נולדה 8 בספטמבר 1964) היא פילוסופית, מרצה, חוקרת ופעילה פמיניסטית. אריביה מרצה לפמיניזם ופילוסופיה באוניברסיטת אינדונזיה, והיא המייסדת של  "ג'ורנאל פרמפואן", כתב העת לתאוריה פמיניסטית הראשון באינדונזיה, ב-1996. היא נעצרה על ידי ממשלת סוהארטו כשמחתה נגד עליית מחירי החלב בשנת 1998.
ביוגרפיה

אריביה נולדה בניו דלהי, שבהודו, בשנת 1964. היא בתו של דיפלומט אינדונזי, ובילתה את רוב ילדותה במחוזות זרים - מלבד הודו, היא גם חייתה באתיופיה ובהונגריה, שם למדה בבית הספר של השגרירות הבריטית בבודפשט. היא התחילה את לימודי התיכון שלה באינדונזיה, אך השלימה אותם במקליין, וירג'יניה, כשאביה היה מוצב בוושינגטון.
אריביה השלימה תואר בוגר בפילוסופיה באוניברסיטת אינדונזיה. בעת לימודיה התחילה להתעניין בפמיניזם. השפיעו עליה במיוחד כתביה של אחת ממרצותיה, טואטי הראטי, וכן האנתולוגיה בעריכתן של הפמיניסטיות השחורות, ברברה סמית, אקאשה האל, ופטרישה בל-סקוט, All the Women Are White, All the Blacks Are Men, But Some of Us Are Brave: Black Women's Studies (כל הנשים לבנות, כל השחורים הם גברים, אבל חלק מאיתנו אמיצות), שנחשב כטקסט המכונן של תחום לימודי נשים שחורות היא החלה ללמד באוניברסיטת אינדונזיה ב-1991, והייתה אחראית על הגשת הקורס "פרדיגמות פמיניסטיות" בפעם הראשונה, לפני שהיא נרשמה בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז ב-1992. אריביה קיבלה את התואר השני שלה בפסיכולוגיה חברתית כעבור שנתיים.
עם חזרתה לאינדונזיה, אריביה חזרה ללמד באוניברסיטה. והיא התקשתה במציאת חומרים פמיניסטיים באינדונזיה, אז מתוך תקווה לקדם דמוקרטיזציה להגן על זכויות מיעוטים, היא יסדה את כתב העת הפמיניסטי הראשון של אינדונזיה, בעזרתן של אידה אסיקין, דהאני עריף, וטואטי הראטי. קודם הנשים הקימו ב-1995 את הקרן התומכת - Jurnal Perempuan Foundation, או קרן ג'ורנאל הנשים, כשמו של כתב העת, וכעבור שנה, ב-1996, יצא גיליון הבכורה. הקרן פעלה תמיד במחסור כספי, ובשמונה שנותיה כמנכ"לית, אריביה לא קיבלה משכורת. לאחר שסיימה תפקיד זה, היא נשארה במועצת המנהלים של הג'ורנאל.
במהלך המשבר הפיננסי באסיה, ב-1997, אריביה – שכבר הוכרה כאחת החוקרות הפמיניסטיות המובילות בג'קרטה – מחאה על עליית מחירי החלב. ב-23 בפברואר 1998, הצטרפה לכעשרים נשים אחרות במלון אינדונזיה לאירוע מחאה שאורגן על ידי ג'ורנאל הנשים. המפגינות התפללו, שרו, חילקו פרחים, והקריאו הצהרה שקראה למספר גדול יותר של נשים להשתתף בפתרון המשבר. אריביה נעצרה יחד עם שתי נשים נוספות, האסטרונומית קרלינה לסקונו סופלי, והפעילה וילאסי נוביאנה. לאחר קבלת תמיכה ציבורית נרחבת, השלוש שוחררו.
בשנת 2002, השלימה אריביה את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת אינדונזיה, בחוג לפילוסופיה. עבודת הדוקטורט שלה, "Dekonstruksi Filsafat Barat, Menuju Filsafat Berperspektif Feminis" ("דה-קונסטרוקציית הפילוסופיה המערבית, התקדמות לעבר פילוסופיה פמיניסטית") פורסמה ב-2003.
בשנת 2009, אריביה פרסמה אוסף שירה שכותרתו Yang Sakral dan yang Sekuler (הקדוש והטמא), בשנת 2009. האוסף פורסם שנה לאחר שעבר באינדונזיה חוק שנוי במחלוקת – "החוק נגד פורנוגרפיה ופורנו-אקשן", מילה שהומצאה לצורך החוק, שמטרתה למנוע כל מעשה שיכול להיחשב "לא צנוע", כולל סגנון לבוש, ואשר מתמקד במיוחד על נשים – והוא התפרש כגינוי נגד הכוח המופעל על ידי ממשלת אינדונזיה על גופן של נשים ומיניותן.
אריביה מלמדת בפקולטה לידע ותרבות באוניברסיטת אינדונזיה קורסים בפילוסופיה מודרנית ותאוריה פמיניסטית. היא נשואה לריצ'רד פולארד, איתו יש לה שני ילדים.
פרסומים נבחרים

Arivia, Gadis (2003). Filsafat Berperspektif Feminis [Feminist Perspective Philosophy]. Jakarta: Jurnal Perempuan Foundation. ISBN 9789793520001.
Arivia, Gadis (2003). Menggalang Perubahan: Perlunya Perspektif Gender dalam Otonomi Daerah [Pushing for Change: The Need for Gender Perspectives in Regional Autonomy]. Jakarta: Jurnal Perempuan Foundation. ISBN 9789793520001.
Arivia, Gadis (2006). Feminisme: Sebuah Kata Hati [Feminism: A Word from the Heart]. Jakarta: Kompas. ISBN 9789797092443.
Adian, Donny Gahral; Arivia, Gadis (2009). Relations between Religions and Cultures in Southeast Asia. Washington, D.C.: Council for Research in Values and Philosophy. ISBN 9789797092443.
הערות שוליים

1 2 3  Gadis Arivia, Rica Naza Qimala, Merdeka.com, 27 September 2016.
1 2  Dr. Gadis Arivia, SS, DEA, Gadis Arivia, filsafatgadisarivia.com.
1 2  Smart Woman: Dr. Gadis Arivia, Ariyani, Cyberindo Aditama.
↑  Profile of the Jurnal Perempuan Foundation, Jurnal Perempuan.
↑  Gendered Citizens in the New Indonesian Democracy, Krishna Sen, Review of Indonesian and Malaysian Affairs, 36:1, 2002.
↑  Reflecting on the Meaning of the Women's Movement, Kompas, 7 March 2003.
↑  The Sacred and the Profane: Challenging Power over Bodies and Sexuality, Wiyatmi, Proceedings of the National Seminar on Literature at the Language Center of Bandung, regarding Regional Literature moving towards Global Literature, 2013.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307464405171  ISNI: 0000 0001 2210 9910  LCCN: n2006209489  NLA: 47753812  NTA: 181013509  SUDOC: 11450279X  VIAF: 51129252   WorldCat (עם VIAF): 51129252 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "גאדיס אריביה".
ועידת מינכן

ערך זה עוסק בוועידה ב-1938 בין מנהיגי גרמניה הנאצית, בריטניה, צרפת ואיטליה בעניין סיפוח חבל הסודטים לגרמניה. אם התכוונתם לועידה שנתית בנושאי ביטחון המתקיימת בעיר מינכן, ראו .
לפני החתימה על הסכם מינכן. משמאל לימין: צ'מברלין, דאלאדיה, היטלר, מוסוליני וצ'אנו.
ועידת מינכן (שבצ'כוסלובקיה קיבלה את השם בגידת מינכן) הייתה ועידת פסגה שכונסה ב־29 בספטמבר 1938, לפני מלחמת העולם השנייה, בין אדולף היטלר (פיהרר גרמניה הנאצית), נוויל צ'מברלין (ראש ממשלת בריטניה) אדואר דאלאדיה (ראש ממשלת צרפת) ובניטו מוסוליני (ראש ממשלת איטליה). בוועידה נידונה דרישתו של היטלר לספח לגרמניה את חבל הסודטים, שלא היה שטח בריבונות גרמנית ושמאז הסכמי השלום בתום מלחמת העולם הראשונה היה תחת ריבונותה של צ'כוסלובקיה. הוועידה התקיימה בעיר הגרמנית מינכן והביאה להסכם מינכן, בו נקבע סיפוחו לגרמניה של חבל הסודטים שבצ'כוסלובקיה. בחתימת ההסכם לא השתתפו נציגים כלשהם מממשלת צ'כוסלובקיה ואף לא נציגים של ברית המועצות – בעלת בריתה של צ'כוסלובקיה. במרוצת הזמן הפך הביטוי "מדיניות מינכן" לכינוי למדיניות פיוס כלפי רודן תוקפן. ההסכם נחשב לאחד מההסכמים השנויים במחלוקת אי פעם.
רקע

בחודש מרץ 1938 סיפחה גרמניה, שהייתה תחת שלטון המפלגה הנאצית בראשות היטלר, את אוסטריה במהלך שנקרא "אנשלוס" (סיפוח). בתחילת ספטמבר 1938, מיד לאחר האנשלוס, החל היטלר לדרוש מצ'כוסלובקיה את חבל הסודטים, שהיה בעל אוכלוסייה ניכרת ממוצא אתני גרמני. גם לצרפת וגם לברית המועצות היו בריתות עם צ'כוסלובקיה, אך שתיהן לא היו מוכנות למלחמה. אף אחד מן הכוחות במערב אירופה לא רצה במלחמה, כאשר צרפת הייתה מוכנה לפעול נגד גרמניה רק עם תמיכה בריטית שלא הגיעה. ההערכה המודיעינית הגזימה ביכולתו הצבאית של היטלר באותו הזמן, ובעוד שלצרפת ולאנגליה היו כוחות עדיפים, הן הרגישו שהן בנחיתות, וניסו להתחמש במהירות על מנת להשתוות לגרמנים. היטלר, מהצד השני, היה בדיוק בעמדה הפוכה. הוא העריך את העמדה הגרמנית הערכת יתר, וקיווה בליבו למלחמה עם המערב שבה ינצח. מוסוליני, לעומתו, דחף לקיומה של ועידה, מכיוון שצבאו לא היה מוכן להשתתף במשבר אירופי כללי, והיה מודאג הן מכוחן של מעצמות המערב והן מכוחה של גרמניה. המנהיגות הצבאית הגרמנית ידעה את מאזן הכוחות האמיתי, וניסתה לעשות כל שבכוחה כדי להימנע ממלחמה. כיום יודעים שמפקדים בכירים בוורמאכט זממו להורות על מאסרו של היטלר אם יורה לכוחות לנוע לעבר צ'כוסלובקיה. לאחר מאמצים רבים של צ'מברלין לפתור את הסכסוך שנוצר בין גרמניה לצ'כוסלובקיה בדרכי שלום, לא עלה הדבר בידו, ובסוף חודש ספטמבר הייתה צפויה מתקפה צבאית גרמנית על צ'כוסלובקיה. צרפת התכוננה למלחמה עם גרמניה. כוחות צבא של גרמניה, צ'כוסלובקיה וצרפת רוכזו בגבולות גרמניה עם צ'כוסלובקיה וצרפת, וארבע המדינות (כולל בריטניה) התכוננו למלחמה מיידית.
היטלר נרתע מעט כשנודע לו על רצינות כוונותיהן של צרפת ובריטניה להיכנס למלחמה; הוא שלח לצ'מברלין מברק שהיה אמור להיות אזהרה אחרונה שלו לבריטניה, אך במברק הוא עידן מעט את דבריו והבהיר שכוונת גרמניה אינה לכבוש את כל צ'כוסלובקיה – כחשש העולם – אלא רק לקבל את חבל הסודטים, ומעבר לכך גרמניה מוכנה לערוב לגבולותיה החדשים של צ'כוסלובקיה. צ'מברלין, במאמץ אחרון להציל את השלום, נאחז במברקו של היטלר והציע לכנס ועידת פסגה בה ישתתפו ראשי ממשלות גרמניה, בריטניה, צרפת ואיטליה. בלונדון נחפרו מקלטים, ובפריז היו תחנות הרכבת מלאות באנשים המנסים לצאת מן העיר. האווירה הייתה של ערב מלחמה.
מדיניות הפיוס

בריטניה וצרפת נקטו זה שנים מדיניות של פיוס כלפי היטלר. הן התעלמו מהפרות גסות של חוזה ורסאי, מהחימוש המאסיבי מחדש כחלק מהפרת הסכמות אלו, ומפעולות צבאיות כגון הכניסה לחבל הריין וסיפוחה של אוסטריה.
ישנם מספר הסברים לכך שמעצמות אלו נקטו במדיניות זו, המנוגדת לחלוטין לאינטרס שלהן, אף על פי שהיה בכוחן לעצור את היטלר בשנות השלושים המוקדמות, כאשר עדיין לא צבר את כוחו:
זכרונות ממלחמת העולם הראשונה – בריטניה וצרפת נרתעו ממלחמה בגין הטראומה הפסיכולוגית שנבעה ממספר ההרוגים הגדול בקרבות מלחמת העולם הראשונה. לדוגמה, מספר מרכזים עירוניים בבריטניה איבדו 40% מתושביהם הצעירים, משפחות רבות נותרו ללא ילדים וללא קרובים צעירים.
הפגמים בחוזה ורסאי – חוזה ורסאי הטיל מגבלות חמורות על גרמניה, ונראה כבלתי הוגן כלפיה. רבים טענו שהחימוש מחדש של גרמניה, הכיבוש מחדש של חבל הריין וחבל הסאאר היו דוגמאות לכך שגרמניה מקבלת בחזרה את המגיע לה בצדק. הם גם טענו שהואיל וחוזה ורסאי הכיר בעקרון ההגדרה העצמית של העמים, וכך נוצרו אומות כצ'כוסלובקיה וכפולין, יש להכיר בזכות האוסטרים ואנשי חבל הסודטים להצטרף לרייך הגרמני אליו הם שייכים מבחינה אתנית. גורמים אלו טענו שאל לה לבריטניה לצאת למלחמה על בסיס חשדות בלבד בכוונותיו של היטלר, שעד שנת 1938 לא העלה דרישה לטריטוריה שאינה מיושבת על ידי גרמנים. במצב זה הייתה יוצאת בריטניה למלחמה כשהיא מפולגת.
האיום הקומוניסטי – פוליטיקאים שמרנים חששו יותר מן האיום הסובייטי מאשר מהאיום הנאצי. בשלב זה נראה להם כי סטלין הוא האיום הגדול יותר בין שני המשטרים הטוטליטריים. מדיניותה הבדלנית של ארצות הברית בשלב זה הקשתה עליהם עוד יותר. הם חששו להישאר לבד במערכה מול הקומוניזם.
כישלון להכיר ברשע שבנאציזם – רובה של אירופה המזרחית והמרכזית באותה התקופה היה תחת שלטונם של דיקטטורים, ובשלב ראשוני רק בעלי עין חדה יכלו להבחין כי היטלר שונה מרודנים אלו. גם וינסטון צ'רצ'יל, אשר היה בין הראשונים להתריע על האיום הצבאי הגרמני, היה איטי בהבחנה בכוונות של גרמניה הנאצית. תפיסה רווחת הייתה כי מלחמה שמטרתה להצדיק החלפת המשטר הנאצי במשטר צבאי אחר לא יכולה להיות מוצדקת, משום שהן משטר צבאי או ממשלה קומוניסטית התומכת בברית המועצות נתפסו כשליליים.
החשש מהפצצות אסטרטגיות – ב-1932 הכריז ראש ממשלת בריטניה, סטנלי בולדווין, כי אין כוח בעולם היכול לעצור מפציצים משאלו יצאו לדרכם. המפציץ האסטרטגי נראה באותו הזמן כנשק על היכול להכריע מלחמה, כמוהו כטילים הבלתי קונבנציונליים של ימינו.
מאמציו של צ'מברלין לכינון הוועידה

ב-27 בספטמבר שלח צ'מברלין מברק לשליט איטליה הפשיסטית, בניטו מוסוליני, בו הוא מבקש ממנו להשפיע על בן בריתו היטלר להסכים לכינוס הוועידה, וכמו כן ביקשו שגם הוא ישתתף בוועידה. צ'מברלין אפילו לא ראה צורך בהשתתפותה של צ'כוסלובקיה בוועידה, והיא כלל לא הוזמנה אליה, על אף שגורלה היה אמור להיקבע בה. גם בהשתתפות ברית המועצות – שהייתה בת ברית צבאית של צ'כוסלובקיה – לא חפץ צ'מברלין. מלבד עמדתו העקרונית למדר את רוסיה הקומוניסטית מענייניה הפנימיים של אירופה, הוא גם חשש שרוסיה תציג עמדה נוקשה מדי בוועידה, מה שיקשה על השגת השלום.
מאמציו של צ'מברלין לכינון הוועידה > יום רביעי השחור

למחרת נתן היטלר אולטימטום אחרון לצ'כוסלובקיה, ובו הוא איים שאם עד 2:00 בצהריים היא אינה מדווחת על הסכמתה לדרישותיה של גרמניה, תתקוף גרמניה את צ'כוסלובקיה. צ'כוסלובקיה מצידה דחתה את האולטימטום על הסף. יום זה שהיה יום רביעי בשבוע קיבל את הכינוי בפי ההיסטוריונים יום רביעי השחור. במשך כל שעות הבוקר התחוללה פעילות אינטנסיבית בברלין. שגרירי צרפת ובריטניה ביקשו מהיטלר שיימנע מלפתוח במלחמה, ויסכים לתוכניתו של צ'מברלין לכינון ועידת פסגה בין ארבע המעצמות. בנוסף, העביר שגריר איטליה מסר להיטלר שמוסוליני מבקש שגרמניה לא תפתח במלחמה, ושהוא תומך בכינון הוועידה.
לבקשת מוסוליני הסכים היטלר על אתר. הוא החזיר מסר למוסוליני עם השגריר האיטלקי, שבו הוא מקבל את הצעתו. מחוץ למשרדו של היטלר עדיין המתינו שגרירי צרפת ובריטניה למענה מהיטלר. היטלר קרא להם ואמר להם: "לפי דרישת ידידי הגדול ובן בריתי מוסוליני הוריתי על הקפאת הליכי הגיוס של צבא גרמניה למשך 24 שעות". הוא המשיך לומר: "בקשר להצעת כינון הוועידה אתן מענה מאוחר יותר לאחר שאיוועד עם מוסוליני". השעה הייתה כבר דקות אחדות לפני 12:00 – כשעתיים לפני פקיעת האולטימטום שהציב היטלר – כשבלונדון נקרא הפרלמנט הבריטי להתכנס למושב מיוחד.
סמוך לשעה 3:00 אחר הצהריים, כשעה אחרי פקיעת האולטימטום, נאם צ'מברלין לפני הפרלמנט, ודיווח על ההתרחשויות ביומיים האחרונים. צ'מברלין ציין שאף שהסיטואציה עדיין לא יציבה, העובדה היא שהיטלר הורה על הקפאת הגיוס, מה שאומר שפתיחת המתקפה ופריצת מלחמה נדחו בינתיים. צ'מברלין הוסיף שהוא מקווה שכינון הוועידה יתממש, ותימצא דרך דיפלומטית לפתור את המשבר בדרכי שלום. בסוף נאומו, שהתקבל בסימפתיה על ידי חברי הפרלמנט, עודכן צ'מברלין באמצעות פתק שנמסר לו משר החוץ שלו לורד הליפקס שהיטלר מסכים לכינון הוועידה. כשהוא מסר בהתלהבות על הידיעה לחברי הפרלמנט, הם פרצו במחיאות כפיים סוערות בפרלמנט. ביציע הדיפלומטים עמד אז שר החוץ הצ'כוסלובקי יאן מסריק, אשר ביקר בתקיפות את גישתם של מנהיגי המעצמות כלפי היטלר.
מאמציו של צ'מברלין לכינון הוועידה > יום רביעי השחור > אי ההשתתפות של נציגי צ'כוסלובקיה ורוסיה בוועידה

אחת העובדות האבסורדיות בוועידת מינכן הייתה העובדה שנציגי צ'כוסלובקיה כלל לא הוזמנו ולא השתתפו בדיוני הוועידה.
אחרי נאומו של צ'מברלין פגש יאן מסריק, שגריר צ'כוסלובקיה בלונדון באותה עת, את צ'מברלין והליפקס ולשאלתו "האם צ'כוסלובקיה תוזמן לוועידה במינכן?", הוא נענה בשלילה, כשצ'מברלין מסביר שהיטלר לא יסבול השתתפות נציגי צ'כוסלובקיה בוועידה. מסריק לא יכול היה לעשות יותר מלפטור אותם במשפט החריף: "הקרבתם את ארצי, כאילו כדי להציל את השלום, שהאלהים ישמור את נשמותיכם". לאחר שחבל הסודטים אכן נמסר להיטלר, יאן מסריק התפטר ממשרתו כשגריר ארצו בבריטניה לאות מחאה.
לפני שיצא לוועידה בגרמניה, הודיע צ'מברלין לנשיא צ'כוסלובקיה, אדווארד בנש, על כך שהוא יוצא לוועידה "כדי להגן על האינטרסים של צ'כוסלובקיה". בנש מצידו דרש שנציג מטעמו ישתתף בדיונים כדי להציג את עמדתה של ממשלתו, אך צ'מברלין סירב להסכים לכך.
מאוחר יותר כשדיוני הוועידה היו בעיצומם, עלתה אומנם שאלת ההשתתפות הצ'כוסלובקית בוועידה. צ'מברלין ועוד יותר דאלאדיה דרשו שנציג ממשלת צ'כוסלובקיה ישתתף בוועידה. דאלאדיה שאל את היטלר רטורית: "איך יכולה ממשלת צרפת לערוב לכך שצ'כוסלובקיה תפעל לפי ההחלטות שתתקבלנה אם נציגה אינו נוכח בה?". צ'מברלין תמך בטיעון הזה. אך היטלר, כפי שצפה צ'מברלין, התנגד לכך והצהיר שהוא לא ישב יחד עם נציג צ'כוסלובקי. אחרי דיאלוגים ארוכים הוחלט שנציג צ'כוסלובקי יוזמן אומנם לוועידה אך לא ישתתף בדיונים עצמם, אלא ישב בחדר צדדי וכשיצטרכו יודיעו לו על ההתפתחויות, במילים אחרות: יודיעו לו את ההחלטות שהתקבלו. ד"ר וואויטך מאסטני, שגריר צ'כוסלובקיה בברלין, ושליח מיוחד של משרד החוץ הצ'כוסלובקי, הוברט מסריק הוזמנו לוועידה, וכשהגיעו הם המתינו חמש שעות תמימות בחדר צדדי עד שהתקבלו ההחלטות בדיוני הוועידה.
דיוני הוועידה

ב-29 בספטמבר התכנסו צ'מברלין, היטלר, דאלאדיה ומוסוליני לוועידת הפסגה במטהו של היטלר בבניין הפיהררבאו במינכן.
צ'מברלין לא נועד אפילו עם עמיתו הצרפתי לשם תיאום אסטרטגיה פוליטית משותפת שתהווה את עמדת ממשלותיהם בוועידה. לעומתו, היטלר הכין את עצמו היטב עם מוסוליני לוועידה. עוד כשמוסוליני היה באיטליה, טרם נסיעתו לגרמניה, קיבל לידיו מסמך כתוב באיטלקית ובו מפורטת הצעת "פשרה" לפתרון המשבר הצ'כוסלובקי. סעיפי ההצעה כללו את סיפוח חבל הסודטים ואזורים אחרים בעלי אוכלוסייה גרמנית לגרמניה, כשהסיפוח יתחיל כבר ב-1 באוקטובר ויסתיים לא יאוחר מ-10 באוקטובר. הסיפוח יתבצע בפיקוח בין-לאומי של ארבע המעצמות. הצעה זאת הייתה בעצם הסכמה מלאה לכל דרישותיו של היטלר, למעט הארכת תאריך הסיום ל-10 באוקטובר. המסמך נכתב והוכן במלואו במשרד החוץ הגרמני. הוא תורגם לאיטלקית ונשלח למוסוליני. אחרי שהיטלר נסע לקבל את פני מוסוליני על הגבול, הוא נסע יחד איתו עד למינכן, כשבמהלך הנסיעה פרס היטלר בפני מוסוליני את תוכניותיו המלאות לכבוש בסופו של דבר את מרכז אירופה כולו. היטלר אמר למוסוליני: "לא רחוק היום בו חיילים איטלקים יילחמו יחד עם גרמנים נגד בריטניה וצרפת". מוסוליני הסכים לתוכניתו של היטלר.
הדיונים הראשונים בוועידה התחילו ב-29 בספטמבר בשעה 1:00 בצהריים. אחרי נאום פתיחה קצר שנשא היטלר, הוציא מוסוליני את ההצעה שקיבל לידיו ממשרד החוץ הגרמני, והציגה – בהכוונת היטלר – כאילו היא הצעת פשרה נייטרלית אותה ניסח משרד החוץ האיטלקי לצורך פתרון המשבר. צ'מברלין ודאלאדיה כלל לא חלמו שההצעה היא פרי עטם של הגרמנים, ומוסוליני רק פועל לפי הכוונתו של היטלר. הם אישרו מיד את ההצעה.
לאחר דיונים נוספים, ובכללם, הדיון בעניין השתתפות צ'כוסלובקיה בוועידה, הגיעו ראשי המעצמות בערב ה-30 בספטמבר להחלטה וחתמו על "הסכם מינכן".
הסכם מינכן

בשעות הקטנות של ליל 29–30 בספטמבר, חתמו הצדדים על הסכם מינכן. ההסכם קבע שהצבא הגרמני יוכל להשלים את השתלטותו על חבל הסודטים הצ'כוסלובקי עד 10 באוקטובר, ושוועדה בין-לאומית תחליט על עתידם של שטחים נוספים השנויים במחלוקת.
עקרונות ההסכם עליו חתמו מנהיגי ארבע המעצמות:
צ'כוסלובקיה תמסור לידי גרמניה את הטריטוריות בהן יש רוב גרמני.
סיפוח טריטוריות אלו יתבצע בשלושה שלבים, ויתחיל ב-1 באוקטובר ויסתיים עד 7 באוקטובר.
גורל הטריטוריות האחרות בהן יש מיעוט גרמני גדול, ייקבע באמצעות משאלי עם, שייערכו בפיקוח בין-לאומי של ארבע המעצמות, ובהם יצביעו תושבי כל אזור ואזור אם הם מעוניינים בסיפוח לגרמניה.
ממשלת צ'כוסלובקיה מתחייבת למסור את הטריטוריות כולן לא יאוחר מ-10 באוקטובר.
מפעלי תעשייה, מערך התחבורה ושאר התשתיות באזורים המסופחים יישארו על כנם.
ממשלת צ'כוסלובקיה אחראית למסירת הטריטוריות בצורה שקטה ובלא התנגדות מצד גורם כלשהו.
בנספח שצורף להסכם הוצהר:
צרפת ובריטניה מתחייבות לערוב לגבולותיה החדשים של צ'כוסלובקיה.
לאחר שיוסדרו גם תביעותיהן הטריטוריאליות של פולין והונגריה מצ'כוסלובקיה, מתחייבות גרמניה ואיטליה לערוב לגבולותיה החדשים של צ'כוסלובקיה.
לאחר החתימה התעקש צ'מברלין להמשיך ולדון עם היטלר בעניינים הנוגעים לשלום העולם, והחתים אותו על הסכם דו-צדדי, שבו נאמר כי בריטניה וגרמניה מתחייבות שלא לצאת לעולם למלחמה זו כנגד זו.
תוכן ההסכם נמסר לנציגי צ'כוסלובקיה, שקיבלו הלם מוחלט. הם רצו למחות על כך, ולהבהיר שממשלתם לעולם לא תסכים להחלטות האלה, אך שליחו המיוחד של צ'מברלין, וילסון, שמסר להם את פרטי ההסכם, אפילו לא שמע מה שיש להם להגיד והשאירם בחדר לבדם.
הסכם מינכן > השלכות ההסכם ותוצאותיו

מטוסו של צ'מברלין נחת בבריטניה ב-30 בספטמבר, בשעה 17:30 אחר הצהריים. עם שובו ללונדון נשא נאום בפני קהל נלהב ותוך שהוא אוחז במטריה שחורה, הכריז את הכרזתו הידועה כי הובא לעולם "שלום בזמננו", ונופף בפיסת הנייר ההסכם. הסכם שהושג במינכן זכה לשבחים נלהבים הן בבריטניה והן בעולם. בין המשבחים היו האפיפיור פיוס האחד עשר, ראש ממשלת אירלנד איימון דה ואלירה, ונשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט. צ'מברלין זכה לשיאים של פופולריות מבית, והתקבל כמנצח אצל המלך ג'ורג' השישי.
עוד לפני הוועידה כתב וינסטון צ'רצ'יל: "בריטניה יכולה הייתה לבחור בין חרפה למלחמה, היא בחרה בחרפה אך מן המלחמה-לא תימלט".
סטלין היה מרוצה פחות מתוצאות הוועידה, אשר הותירה אותו חשוף במזרח כנגד גרמניה בעלת התיאבון הטריטוריאלי, ולה ברית חדשה עם מעצמות המערב. כן נראה כי אי הזמנתו לוועידה משמעותה אי הכרה בכוחה של ברית המועצות כמעצמה עולמית. נראה כי ועידה זו הייתה בין הגורמים להחלטתו לכרות את הסכם ריבנטרופ מולוטוב כשנה לאחר מכן.
העם הצ'כוסלובקי היה הקורבן הראשי להסדר. הוא נאלץ למסור את חבל הסודטים, בו היו ביצורי הגבול העיקריים, ונותר חשוף לפלישה גרמנית. במרץ 1939 כבש היטלר את יתר צ'כוסלובקיה, וכן סיפח (כ"פרוטקטורט") את בוהמיה ומוראביה, המהוות כיום את צ'כיה. הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה היה שם קוד לכיבוש גרמני אכזרי, בו בוצעו פשעי מלחמה על ידי הנאצים, לרבות השמדת הכפר לידיצה על תושביו, בנקמה על רצח "הפרוטקטור" ריינהרד היידריך. את סלובקיה הותיר היטלר כמדינה עצמאית למחצה, שבראשה ממשלת בובות. על אף שלא הייתה תגובה צבאית לאירוע זה, ברור היה כי פניו של היטלר למלחמה, וזה היה סופה של מדיניות "השלום בזמננו".
בנוסף לגרמניה הנאצית גם הונגריה ופולין זכו להרחבה טריטוריאלית כתוצאה מפירוק צ'כוסלובקיה. הונגריה סיפחה שטחים המהווים כשליש מסלובקיה, בהם חיו הונגרים רבים, ופולין סיפחה את חבל זאולז'ה שחלק מאוכלוסייתו הייתה פולנית.
לאחר ההסכם

במרוצת הזמן הפך הביטוי "מדיניות מינכן" לכינוי למדיניות פיוס כלפי רודן תוקפן, וכן נמנה עם הגורמים המרכזיים לפרוץ מלחמת העולם השנייה. פלישת גרמניה לצ'כוסלובקיה וסיפוח חבל הסודטים, שהיו התוצאה מיידית של ההסכם, היוותה את תחילת פירוקה הטוטלי של צ'כוסלובקיה כחצי שנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. לאחר מכן פרצה מלחמת העולם השנייה, כשהיטלר דרש את המסדרון הפולני מפולין ואת העיר דנציג שהייתה "עיר חופשית".