stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם אורוויל דאגלס
בית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל

ארבעה חודשים לאחר מכן פרש דאגלס מקארוות'. לאחר שנה הוא שב ליאקימה, אך עד מהרה הוא התחרט על כך ולאחר מכן לא עסק עוד בעריכת דין במדינתו. לאחר תקופה של אבטלה ועבודה של כמה חודשים נוספים אצל קארוות', הוא החל ללמד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל. בייל הוא היה למומחה בדיני תאגידים ובדיני פשיטת רגל. הוא היה מזוהה עם גישת הריאליזם המשפטי, שדחפה להבנת החוק פחות על בסיס דוקטרינות משפטיות פורמליסטיות ויותר על השפעת העולם האמיתי על המשפט. הפילוסוף רוברט מיינרד הטשינס תיאר את דאגלס כ"מרצה למשפטים היוצא ביותר מן הכלל בכל האומה". כאשר היה הטשינס לנשיא אוניברסיטת שיקגו, קיבל דאגלס הצעה לעבור לשם, אך הוא שינה את דעתו כאשר התמנה כפרופסור מן המניין בייל.
הוועדה לניירות ערך ולבורסות

ב-1934 עזב דאגלס את ייל כדי להצטרף לוועדה לניירות ערך ולבורסות כמינוי פוליטי של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט. ב-1936 הוא מונה כיושב ראש הוועדה והיה מיודד מאוד עם הנשיא רוזוולט.
בינתיים התיידד דאגלס עם קבוצה של תומכי הניו דיל, שעליהם נמנו טומי קורקורן ואייב פורטאס. הוא גם היה ידיד קרוב, הן אישי והן כשותף למחשבה הפרוגרסיבית, של רוברט לה פולט הבן (אנ') ופיליפ לה פולט ומאוחר יותר ג'ון פיצג'רלד קנדי. קבוצה פוליטית-חברתית זו התיידדה גם עם לינדון ג'ונסון, אז חבר צעיר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה העשירי של טקסס. בספרו "השנים של לינדון ג'ונסון: הדרך אל השלטון", כתב רוברט קארו שב-1937 סייע דאגלס לשכנע את הנשיא רוזוולט לאשר את בנייתו של סכר מרשל פורד, מיזם שנוי במחלוקת שאישורו אפשר לייצב את מעמדו של ג'ונסון בבית הנבחרים.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > מינויו

ב-1939 פרש לואי ברנדייס מבית המשפט העליון של ארצות הברית ובמקומו מינה הנשיא רוזוולט ב-20 במרץ את דאגלס. דאגלס היה הבחירה האישית של ברנדייס כמחליפו. מאוחר יותר סיפר דאגלס שהמינוי היה הפתעה גמורה עבורו. רוזוולט זימן אותו ל"פגישה חשובה", ודאגלס חשש שהוא ימונה כיושב ראש רשות התקשורת הפדרלית. ב-4 באפריל אושר מינויו על ידי הסנאט של ארצות הברית ברוב של 62 מול 4. ב-17 באפריל הושבע דאגלס כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. בגיל 40 הוא היה השופט השלישי בצעירותו מכל שופטי בית המשפט העליון לדורותיהם. רק ג'וזף סטורי וויליאם ג'ונסון, שמונו בגיל 32, היו יותר צעירים ממנו בעת שמונו.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > יחסיו עם עמיתיו

דאגלס היה לעיתים קרובות מסוכסך עם עמיתו לכס השיפוט פליקס פרנקפורטר, שהאמין בריסון שיפוטי וסבר שבית המשפט צריך להיות מרוחק מהפוליטיקה. דאגלס לא העריך באופן מיוחד עקביות שיפוטית או הסתמכות על תקדימים בבואו לפסוק בדין.
השופט ריצ'רד פוזנר, ששימש כעוזר משפטי במהלך השנים האחרונות לכהונתו של דאגלס על כס השיפוט, אפיין אותו כשופט עליון "משועמם, שדעתו מוסחת, לא קולגיאלי וחסר אחריות", וכן "גס רוח, קריר, חם מזג, כפוי טובה, בעל דיבור גס, ושקוע בעצמו", וכפוגעני ב"התייחסותו לצוותו עד לנקודה בה עוזריו המשפטיים, שאותם הוא תיאר כ'צורת החיים הנחותה ביותר', כינו אותו מאחורי גבו בכינוי shithead". פוזנר טוען גם ש"עבודתו השיפוטית של דאגלס הייתה מרושלת ופזיזה", אך "האינטליגנציה, האנרגיות, ניסיונו האקדמאי והממשלתי, כשרון הכתיבה שלו, מיומנויות המנהיגות שלו כפי שהופגן בוועדה לניירות ערך ולבורסות, ויכולתו להקסים אנשים כאשר הוא טרח לעשות זאת", יכלו "להפוך אותו לאחד השופטים העליונים הגדולים בהיסטוריה".
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > משפט רוזנברג

ב-17 ביוני 1953 פסק דאגלס על עיכוב ביצוע זמני של הוצאתם להורג של יוליוס ואתל רוזנברג, שהורשעו במכירת תוכניות הפצצה האטומית לברית המועצות במהלך המלחמה הקרה. הבסיס לעיכוב הביצוע היה שהשופט אירווינג קאופמן דן את בני הזוג רוזנברג למוות ללא הסכמת חבר המושבעים. בה בשעה שזה היה מותר על פי חוק הריגול (Espionage Act of 1917), שעל פיו נשפטו הרוזנברגים, חוק מאוחר יותר, חוק האנרגיה האטומית (Atomic Energy Act of 1946), קבע שרק חבר מושבעים יוכל להטיל עונש מוות. בשל העובדה שמתן צוו עיכוב הביצוע היה כאשר בית המשפט העליון היה בפגרה, משמעותו של הצו הייתה שבני הזוג רוזנברג יכלו לצפות לעיכוב של שישה חודשים לפני שעניינם יישמע.
כאשר שמע התובע הכללי של ארצות הברית הרברט בראונל, הבן, על הצו, הוא הגיש מיד את התנגדותו לנשיא בית המשפט העליון פרד וינסון, שכינס את בית המשפט למושב מיוחד וביטל את צו העיכוב. דאגלס יצא לחופשה, אך בשומעו על כינוס המושב המיוחד, הוא שב לוושינגטון הבירה. בשל ההתנגדות הרחבה להחלטתו, התמודד דאגלס למשך זמן קצר עם הליכי הליך הדחה בהקונגרס, אך הניסיונות להדיחו לא נשאו פרי.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > מלחמת וייטנאם

דאגלס נקט בעמדות תקיפות כלפי מלחמת וייטנאם. ב-1952 הוא נסע לווייטנאם, שם הוא נפגש עם הו צ'י מין. במהלך מסעו הוא התיידד עם נו דין דיים, וב-1953 הוא הציג באופן אישי את המנהיג הלאומני לסנאטורים מייק מנספילד וג'ון פיצג'רלד קנדי. דאגלס היה אחד מהתומכים המרכזיים במדיניותה של ארצות הברית כלפי דיים, וסגן ראש ה-CIA, רוברט אמורי, ציין שדיים היה "האיש שלנו בהודו סין" במהלך שיחה עם דאגלס במסיבה שנערכה בביתו של העיתונאי מרטין אגרונסקי.
לאחר רצח דיים בנובמבר 1963, החל דאגלס למתוח ביקורת קשה בנוגע למלחמה, בהאמינו שדיים נהרג בשל היותו "לא כנוע מספיק לדרישות הפנטגון". בשלב זה טען דאגלס בגלוי שהמלחמה היא בלתי חוקית, והביע את התנגדותו בכל הזדמנות שבו בית המשפט סירב לשמוע טיעונים ברוח זו. ב-1968 הוציא דאגלס צו למניעת שליחתם של אנשי מילואים לווייטנאם, צו שלאחר מכן שאר שמונת השופטים הפכו על פיו.
בפסק הדין "שלזינגר נגד הולצמן" (Schlesinger v. Holtzman) מ-1973 הוציא השופט ת'ורגוד מרשל חוות דעת שדחתה את בקשתה של חברת הקונגרס להורות על עצירת ההפצצות בקמבודיה. בית המשפט היה אז בפגרת הקיץ, אך חברת הקונגרס עתרה שוב, הפעם לדאגלס. דאגלס נפגש עם עורכי הדין של האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות שייצגו את חברת הקונגרס בביתו שבגוז פריירי שבמדינת וושינגטון, והבטיח להם לקיים שימוע למחרת. ביום שישי, 3 באוגוסט 1973, קיים דאגלס שימוע בבניין בית המשפט הפדרלי שביאקימה, שם הוא דחה את טענת הממשלה שהוא גורם ל"עימות חוקתי" באומרו, "אנו חיים בעולם של עימותים. על כך כל המערכת בנויה". ב-4 באוגוסט הוציא דאגלס צו המורה לכוחות המזוינים לעצור את ההפצצות, בנימוק ש"דחיית הבקשה שהוגשה בפניי תטיל את צוותי האוויר שלנו, כמו גם את האיכרים הקמבודיים לאזור המוות". הכוחות המזוינים התעלמו מהצו של דאגלס. שש שעות לאחר מכן התכנסו מחדש שמונת השופטים האחרים בשיחת ועידה בטלפון למושב מיוחד ובהחלטה שהתקבלה פה אחד הפכו על פיה את פסיקתו של דאגלס.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > "לעצים יש זכות עמידה"

בחוות דעת המיעוט שכתב דאגלס בפסק הדין שהיווה ציון דרך, "סיירה קלאב נגד מורטון" (Sierra Club v. Morton) מ-1972, טען דאגלס של"חפצים דוממים" צריכה להיות זכות עמידה כדי להגיש תביעה בבית המשפט:
השאלה המכרעת של "זכות העמידה" תהפוך לפשוטה ותקבל תשומת לב בצורה מסודרת אם ניצור כלל פדרלי שיאפשר לסוגיות הסביבתיות להיות נדונות  בפני הסוכנויות הפדרליות או בפני בית המשפט הפדרליים בשמם של החפצים הדוממים שעומדים בפני סכנת ניצול, השחתה או פלישתם של כבישים ודחפורים וכאשר הפגיעה היא עניין לשערורייה ציבורית. הדאגה הציבורית העכשווית להגנה על האיזון הסביבתי של הטבע צריכה להוביל למתן זכות העמידה של עצמים סביבתיים לתבוע את שימורם. עתירה זו צריכה לפיכך להיקרא באופן ראוי יותר "מינרל קינג נגד מורטון".
הוא המשיך
חפצים דוממים הם לעיתים צד משפטי בדיון. ספינה היא ישות משפטית, הנחה משפטית שניתן לעשות בה שימוש לצרכים ימיים. ישות תאגידית - יצירת כפיו של המשפט הקאנוני - היא צד קביל להתדיינות משפטית, והון עתק מסתמך על תיקים כאלו... וכך צריך להתייחס לעמקים, כרי דשא אלפיניים, נהרות, אגמים, שפכי נהרות, חופים, רכסים, חורשות עצים, שטחי ביצות, או אף האוויר שנתון לפגיעה מצד הטכנולוגיה והחיים המודרניים. הנהר, לדוגמה, הוא המייצג של כל החיים שהוא מקיים או מזין - דגים, חרקי מים, אמודאים אמריקנים, לוטרות, דלקים דייגים, איילים, איילים קנדים, דובים, ושאר בעלי החיים, כולל האדם, שתלויים בו או שנהנים ממראהו, מקולו, או מחיותו. הנהר הוא בעל דין שעותר לטובת היחידה האקולוגית של החיים שהוא חלק ממנה.
סביבתנות

באוטוביוגרפיה שלו "על אנשים והרים" (Of Men and Mountains) מ-1950, קיים דאגלס דיון על הקשר ההדוק שהיה לו בילדותו עם הטבע. בשנות ה-50 הועלו הצעות לסלול מגרש חנייה לאורך הנתיב של תעלת צ'ספיק ואוהיו, שמשתרעת לאורך הגדה של נהר הפוטומק שמצדה של מדינת מרילנד. מאמר המערכת של הוושינגטון פוסט תמך בצעד זה. עם זאת, דאגלס, שלעיתים קרובות נהג לטייל על גדות התעלה, התנגד לתוכנית וקרא לעיתונאים לצעוד על השביל שאורכו 300 ק"מ יחד עמו. לאחר הצעידה, שינה הוושינגטון פוסט את עמדתו ודחף לשמירת התעלה במצבה ההיסטורי. לזכותו של דאגלס נזקפת שמירת התעלה והכרזתה כפארק לאומי היסטורי ב-1971. בשנים 1960–1962 שימש דאגלס כחבר מועצת המנהלים של מועדון סיירה וכתב רבות על אהבתו לטבע. ב-1962 כתב דאגלס סקירה על ספרה של רייצ'ל קרסון, אביב דומם. בהמשך הוא שכנע את שופטי בית המשפט העליון לשמר את ערוץ הנהר האדום שבקנטקי, כאשר הצעה לבניית סכר והצפת הערוץ הגיעה לדיון בבית המשפט. ב-18 בנובמבר 1967 ביקר דאגלס באזור באופן אישי. שביל ערוץ הנהר האדום קרוי על שמו של דאגלס.
במאי 1962 הוזמנו דאגלס ורעייתו על ידי ניל קומפטון וחברת אוזרק לבקר ולשוט בקאנו במורד חלקים של נהר באפלו שבארקנסו. התנסות זו הפכה את דאגלס לחובב של הנהר ושל הארגון שעסק בהגנתו. הוא השתתף במאמצים לשימור הנהר כנהר הזורם באופן חופשי במצבו הטבעי מול התנגדותו של חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית. עד מהרה חוקק חוק שהעניק לנהר באפלו הגדרה של נהר לאומי של ארצות הברית, הראשון מבין כל הנהרות שקיבל הגדרה זו. דאגלס צעד לאורך כל 3,200 הק"מ של שביל האפלצ'ים מג'ורג'יה למיין. אהבתו לסביבה עברה כחוט השני בכל פסיקותיו השיפוטיות.
תפקידו הפעיל של דאגלס בקידום השימור וההגנה על הטבע בכל רחבי ארצות הברית הקנה לו את הכינוי "ביל הפראי" (Wild Bill). דאגלס היה ידיד ואורח קבוע של הארי ר. טרומן (אנ'), הבעלים של אכסניית הר סנט הלנס שבאגם ספיריט שבמדינת וושינגטון.
סביבתנות > אותות כבוד

ב-1962 הוענקה לדאגלס מדליית אודובון, הכיבוד הגבוה ביותר של הארגון להגנת הסביבה, אגודת אודובון הלאומית.
חוק אזור הטבע הבראשיתי של מדינת וושינגטון מ-1984 הגדיר את אזור אגם קוגר כאזור הטבע הבראשיתי ויליאם או. דאגלס (אנ'), שגובל בפארק הלאומי הר ריינייר.
סביבתנות > כתיבת ספרי מסעות

בשנים 1950–1961 ערך דאגלס מסעות רבים במזרח התיכון ובאסיה. הוא כתב ספרים רבים על חוויותיו שם. בין הספרים היו:
"ארצות מוזרות ואנשים ידידותיים" (Strange Lands and Friendly People) - 1950.
"מעבר להרי ההימלאיה" (Beyond the High Himalayas) - 1952.
"מצפון למלאיה" (North From Malaya) - 1953.
"המסע לרוסיה" (Russian Journey) - 1956.
"חקר ההימלאיה" (Exploring the Himalaya) - 1958.
"ממערב לאינדוס" (West of the Indus) - 1958.
"הטבע הבראשיתי, מערב האוקיינוס השקט" (My Wilderness, The Pacific West) - 1960.
"הטבע הבראשיתי, ממזרח לקטדין" (My Wilderness, East to Katahdin) - 1961.
בספר זיכרונותיו, "השנים בבית המשפט" (The Court Years), כתב דאגלס שלעיתים נמתחה עליו ביקורת על כך שבילה יותר מדי זמן בפעילויות שלא היו קשורות לבית המשפט, ועל כך שכתב את ספרי המסעות על חשבון זמן עבודתו. עם זאת, הוא הזכיר שהמסעות העניקו לו נקודת מבט עולמית שסייעה לו לפסוק בתיקים שהובאו בפני בית המשפט. הוא גם ציין שהמסעות נתנו לו נקודת מבט על מערכות פוליטיות שלא נהנו מההגנות המשפטיות של החוקה האמריקאית.
מערכות הבחירות לנשיאות

בראשית 1944, כאשר החליט הנשיא רוזוולט לא לתמוך בבחירתו מחדש של הנרי וולאס כמועמד המפלגה הדמוקרטית לסגן הנשיא, הורכבה רשימה קצרה של מועמדים אפשריים. על השמות ברשימה נמנו הסנאטור לשעבר ושופט בית המשפט העליון ג'יימס פרנסיס ברנס מקרוליינה הדרומית, הסנאטור לשעבר (ולימים שופט בית המשפט העליון) שרמן מינטון, מושל אינדיאנה לשעבר והנציב העליון לפיליפינים לשעבר פול מקנאט, יושב ראש בית הנבחרים סאם רייברן מטקסס, הסנאטור אלבן ברקלי מקנטקי, הסנאטור הארי טרומן ממיזורי, ודאגלס.
חמישה ימים לפני בחירת מועמד המפלגה לסגן הנשיא בוועידת המפלגה ב-15 ביולי, קיבל יושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית רוברט האנגן מכתב מהנשיא רוזוולט שבו הוא ציין שהעדפתו למועמד תהיה "הארי טרומן או ביל דאגלס". לאחר שהאנגן פרסם את המכתב בוועידה ב-20 ביולי עבר תהליך הבחירה ללא שום תקרית, ובסבב ההצבעה השני נבחר טרומן. דאגלס קיבל שני קולות בסבב ההצבעה השני ואף לא קול אחד בסבב הראשון.
לאחר הוועידה, הפיצו תומכיו של דאגלס את השמועה שבמכתבו של הנשיא נכתב "ביל דאגלס או הארי טרומן", ולא ההפך. תומכים אלו טענו שהאנגן, שהיה תומך של טרומן, חשש שמועמדותו של דאגלס תרחיק מצביעים לבנים מהדרום בשל התנגדותו של דאגלס במשך כל השנים להפרדה הגזעית בבית המשפט העליון, ועקב זאת הוא הפך את השמות כפי שנכתבו במקור על ידי רוזוולט.
ב-1948 צצו מחדש שאיפותיו של דאגלס למועמדות לסגן הנשיא על רקע הפופולריות הנמוכה של טרומן, לאחר שירש את רוזוולט ב-1945. דמוקרטים רבים, בהאמינם שסיכוייו של טרומן להיבחר בנובמבר היו קלושים, החלו לנסות למצוא מועמד חלופי. נעשו ניסיונות לגייס את הגנרל גיבור המלחמה דווייט אייזנהאואר כמועמד לנשיאות. מערכה שנקראה "גייסו את דאגלס" (Draft Douglas), שכללה שימוש באביזרי תעמולה שונים, התנהלה בניו המפשייר ובמדינות נוספות. המערכה לבחירתו של דאגלס התנהלה זמן קצר, אך עד מהרה הוא פרש מן המירוץ.
בסופו של דבר, אייזנהאואר דחה את ההצעה וטרומן נבחר בקלות. אף על פי שטרומן פנה לדאגלס בנוגע למועמדות לסגן הנשיא, הוא דחה את ההצעה. ידידו הקרוב של דאגלס, טומי קורקורן, צוטט כמי ששאל, "מדוע להיות מספר שתיים של מספר שתיים?". טרומן בחר את הסנאטור אלבן ברקלי ובסופו של דבר הם ניצחו בבחירות.
ניסיונות ההדחה

מתנגדיו הפוליטיים של דאגלס עשו שני ניסיונות בלתי מוצלחים להדיחו מכס השיפוט.
ניסיונות ההדחה > משפט רוזנברג

ב-17 ביוני 1953 הגיש חבר בית הנבחרים ויליאם מ. וילר מג'ורג'יה, שזעם על הוצאת צו עיכוב ביצוע של הוצאתם להורג של יוליוס ואתל רוזנברג על ידי דאגלס, הצעת החלטה להדחתו של דאגלס מכהונתו. ביום המחרת הועברה ההצעה לדיון בוועדת המשפט של בית הנבחרים כדי שתחקור את ההאשמות. ב-7 ביולי החליטה הוועדה לסיים את החקירה ללא המלצה על הדחה.
פרישתו

לאחר הליך ההדחה של 1970 גמלה בדעתו של דאגלס ההחלטה לפרוש מכס השיפוט. הוא כתב לאחד מידידיו ותלמידו לשעבר אייב פורטאס: "הדעות שלי כבר לא עולות בקנה אחד עם המגמות העכשוויות, ואני לא רואה כל טעם להישאר בסביבה ולהיות מושמץ".
ב-31 בדצמבר 1974, כשהיה בן 76, שהה דאגלס עם רעייתו קתלין באיי בהאמה, שם הוא לקה בשבץ מוחי באונה הימנית של מוחו. השבץ גרם לשיתוק של רגלו השמאלית והוא נאלץ להתנייד בכיסא גלגלים. דאגלס היה מוגבל מאוד אך הוא התעקש להמשיך להשתתף בדיוני בית המשפט העליון. שמונת השופטים האחרים הצביעו על החלטה לדחות את הדיון למושב הבא בכל תיק שהיה ברור שהצבעתו של דאגלס תשנה את ההחלטה. בהפצרתו של פורטאס, פרש דאגלס בסופו של דבר ב-12 בנובמבר 1975, לאחר 36 שנות שירות בבית המשפט העליון. הוא היה השופט המכהן האחרון שמונה על ידי הנשיא רוזוולט והוא כיהן שמונה שנים לאחר תום כהונתו של אחרון השופטים שמונו על ידי טרומן. דאגלס גם היה אחרון השופטים שכיהנו בבית המשפט העליון בנשיאותם של צ'ארלס אוונס יוז, הרלן סטון ופרד וינסון.
התפטרותו הרשמית של דאגלס הוגשה, כפי שנדרש בנוהלי הממשל הפדרלי, ליריב הפוליטי משכבר הימים, הנשיא ג'רלד פורד. בתגובתו למכתב ההתפטרות, הניח פורד בצד את חילוקי הדעות ביניהם וחלק כבוד לשופט הפורש:
אם יורשה לי להביע בשם כל אזרחי ארצנו את התודה הגדולה של האומה הזאת על יותר מ-36 שנותיך כחבר בסגל בית המשפט העליון. שנות שירותך המכובדות לא ניתנות להשוואה בכל ההיסטוריה של בית המשפט.
פורד אף אירח את דאגלס ואת רעייתו קתלין כאורחי כבוד בארוחה רשמית שהתקיימה בבית הלבן מאוחר יותר באותו חודש. בהמשך הוא אמר על האירוע, "היו לנו מחלוקות בעבר, אך רציתי להדגיש שהעבר מאחורינו".
לדבריהם של העיתונאים בוב וודוורד וסקוט ארמסטרונג, טען דאגלס שהוא היה יכול לקבל מעמד של שופט בכיר (שופט שממשיך לכהן, אך לא משתתף בפעילות בית המשפט). הוא ניסה להשתתף בדיוני בית המשפט עד ל-1976, לאחר שמחליפו ג'ון פול סטיבנס החל לכהן על כס השיפוט. דאגלס הגיב בזעם, כאשר בשובו ללשכתו הישנה, הוא גילה שפקידי לשכתו שובצו בלשכתו של סטיבנס, וכאשר הוא ניסה לכתוב חוות דעת בתיקים שהטיעונים שלהם נשמעו טרם פרישתו, הורה נשיא בית המשפט העליון וורן ברגר לכל השופטים, הפקידים ושאר אנשי הצוות להימנע מלסייע לדאגלס. כאשר ניסה דאגלס במרץ 1976 לשמוע טיעונים בתיק עונש מוות, פסק הדין גרג נגד ג'ורג'יה (אנ'), חתמו שאר תשעת השופטים המכהנים על מכתב רשמי שמיידע אותו שבשל פרישתו תמו משימותיו בבית המשפט. רק אז חדל דאגלס לעסוק בענייני בית המשפט.
אחד הפרשנים ייחס את התנהגותו של דאגלס לאחר השבץ בו לקה לאנוסוגנוסיה, מצב שבו אדם שעבר פגיעה מוחית מכחיש את קיומה של הפגיעה ואת השלכותיה התפקודיים.
חיים אישיים

ב-1923 נשא דאגלס לאישה את מילדרד רידל, מורה בבית ספר תיכון ביאקימה, שהייתה מבוגרת ממנו בשש שנים. לזוג נולדו שני ילדים, מילדרד וויליאם הבן. השניים התגרשו ב-1953. דאגלס לא קיבל הודעה על פטירתה של רידל ב-1969, אלא לאחר כמה חודשים, שכן ילדיו ניתקו עמו כל קשר. ויליאם דאגלס הבן היה שחקן קולנוע.
ב-2 באוקטובר 1949 נשברו 13 מצלעותיו של דאגלס לאחר שנפל מגב סוס שרכב עליו והתגלגל במורד גבעה סלעית. כתוצאה מפציעתו הוא לא שב לעבודתו בבית המשפט עד מרץ 1950. ארבעה חודשים לאחר שובו לבית המשפט, נאלץ דאגלס להתאשפז שוב בשל בעיטה שהוא קיבל מסוס.
ב-1951, כאשר עוד היה נשוי לרידל, החל דאגלס לנהל מערכת יחסים עם מרסדס הסטר דייווידסון. שאר השופטים באותה תקופה נהגו להחזיק פילגשים במסווה של מזכירות בלשכותיהם או להרחיק אותן מבית המשפט. לדבריו של הארי דטצ'ר, שליח בשלכתו של דאגלס, הוא "עשה הכל בגלוי. הוא לא התחייחס למה שאנשים חשבו עליו". דאגלס ורידל התגרשו ב-1953. ידידו לשעבר, תומאס גרדינר קורקורן, ייצג את רידל בהליכי הגירושים, ובחוזה הגירושים היא קיבלה מזונות שהתעדכנו מעת לעת, תנאי שהניע את דאגלס להשלים את הכנסתו על ידי כתיבת יותר ויותר ספרים. בדצמבר 1954 נישאו דאגלס ודייווידסון.
ב-1961 החל דאגלס לנהל מערכת יחסים עם ג'ואן מרטין, סטודנטית מקולג' אלגייני שכתבה את עבודת הגמר שלה אודותיו. בקיץ 1963 הוא התגרש מדייווידסון ומאוחר יותר באותה שנה, כשהיה בן 64, הוא נשא לאישה את מרטין, שהייתה בת 23. השניים התגרשו ב-1966.
ביולי 1966 נשא דאגלס לאישה את קתלין הפרנן, סטודנטית בת 22 מקולג' מרילהרסט. השניים הכירו כאשר דאגלס נפש באכסניה של הר סנט הלנס, שם הפרנן עבדה בחופשות הקיץ כמלצרית. אף על פי שהבדל הגילים ביניהם היה נושא שנוי במחלוקת ברמה לאומית באותה עת, נישואיהם נמשכו עד למותו של דאגלס ב-1980.
במשך רוב חייו, היה דאגלס מטרה לשמועות והשערות שונות בנוגע לחיים האישיים, שמקורן היה מיריבים פוליטיים ומכאלה שהתנגדו להשקפותיו המשפטיות הליברליות. באחד מהמקרים הללו ב-1966, ייחס חבר בית הנבחרים הרפובליקני בוב דול את פסיקותיו של דאגלס ל"השקפת עולם לקויה על רקע ראייתו את מוסד הנישואים". חברי קונגרס רפובליקנים אחרים הגישו בבית הנבחרים הצעות החלטה לפתיחת חקירה על אופיו המוסרים של דאגלס, אך אף אחת מההצעות לא התקבלו.
מותו

ויליאם אורוויל דאגלס נפטר ב-19 בינואר 1980, בגיל 81, בבית החולים וולטר ריד שבבת'סדה, מרילנד. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, בסמוך לקבריהם של שמונה משופטי בית המשפט העליון. במשך כל ימי חייו טען דאגלס שהוא שירת כטוראי בצבא ארצות הברית, פרט המופיע על מצבתו. כמה היסטוריונים, כולל הביוגרף ברוס מרפי, טענו שפרט זה לא היה נכון. לדבריו של העיתונאי מהוושינגטון פוסט צ'ארלס לין, הוסיף מרפי בהמשך ש"הקריירה של דאגלס בבית המשפט העליון נותנת לו מעמד ראוי" להיקבר בבית הקברות בארלינגטון.
הנצחתו

החל מ-1972, "ועדת ויליאם א. דאגלס", קבוצה נבחרת של סטודנטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת גונזגה, נתנה חסות לסדרה של הרצאות על התיקון הראשון לכבודו של דאגלס. ראשון הדוברים בסדרת הרצאות זו היה דאגלס עצמו.
על שמו של דאגלס נקרא קולג' באוניברסיטה המרכזית של מדינת וושינגטון.
ב-1977 הוצבה פרוטומה של דאגלס על גדת תעלת צ'ספיק ואוהיו בשכונת ג'ורג'טאון שבוושינגטון הבירה. הפארק ההיסטורי הלאומי של תעלת צ'ספיק ואוהיו נקראה באופן רשמי על שמו של דאגלס כהוקרה למאמציו לשימור התעלה ההיסטורית החל משנות ה-50.
פסל בדמותו של דאגלס הוצב ב-1978 בבית הספר א. צ. דייוויס שביאקימה.
ב-1978 נקרא על שמו של דאגלס הבניין הפדרלי שביאקימה.
אולם על שמו של דאגלס הוקם בקולג' וייטמן שבו הוא למד.
על שמו של דאגלס נקרא בניין מעונות סטודנטים בקולג' ארל וורן שבאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו
ב-1998 ציין הפארק ההיסטורי הלאומי של תעלת צ'ספיק ואוהיו מאה שנה להולדתו של דאגלס והלוט הוסר מעל דיוקן של דאגלס בו הוא צועד לאורך גדות תעלה, פרי מכחולו של טום קוזאר. הדיוקן מוצב כיום במרכז המבקרים של הפארק, שב-1977 הוקדש באופן רשמי להנצחתו של דאגלס.
"ההר - מסעו של השופט דאגלס" (Mountain - The Journey of Justice Douglas), הוא מחזה פרי עטו של דאגלס סקוט, שחקר את חייו של דאגלס. המחזה הופק ב-1990 והוצג בתיאטרון לוסיל לורטל שבניו יורק.
סובארו

| --- | --- |


בניין מטה סובארו באביסו, שיבויה, טוקיו
 נתונים כלליים
 מייסדים:  Chikuhei Nakajima, נקג'ימה 
 תקופת הפעילות:  1953–הווה (כ־72 שנים)
 חברת אם:  חברת סובארו
 מיקום המטה:  Ebisu 
 משרד ראשי:  יפן טוקיו, יפן
 ענפי תעשייה:  תעשיית הרכב 
 מוצרים עיקריים:  מכוניות
 הכנסות:  23.398 מיליארד דולר (ינואר 2015)
 נשיא:  Atsushi Osaki
 מנכ"ל:  יוסוקאי יושינאגה
 עובדים:  16,961 (2022)
  
 www.subaru-global.com
 
סוּבארוּ (ביפנית: スバル, באנגלית: Subaru) הייתה בעבר חברת בת של התאגיד הרב-לאומי היפני Subaru Corporation (אנ') (שם רשמי: "פוג'י תעשיות כבדות בע״מ"" (באנגלית: "Fuji Heavy Industries", ביפנית: 富士重工業株式会社).
ממאי 2016 חטיבת "סובארו" שייכת לקונצרן היפני "חברת סובארו"
פירוש המילה סובארו ביפנית הוא איחוד, וכן היא מתארת את צביר הכוכבים פליאדות (בעברית: "כימה"). החל משנת 2008 מחזיקה טויוטה ב-16.5% מפוג'י תעשיות כבדות.
בדירוג החברות פורצ'ן גלובל 500 של המגזין פורצ'ן לשנת 2024, מוקמה סובארו במקום ה-495.
היסטוריה

שורשיה של פוג'י תעשיות כבדות נעוצים בחברת נאקג'ימה היפנית לייצור מטוסים שפעלה לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה. היא הייתה החברה האחראית לבניית חלק ניכר ממנועי מטוסי הקרב היפני שנלחמו במלחמת העולם השנייה. מרבית המפעלים ישבו בטוקיו וסביבתה. לאחר המלחמה פורקה החברה ל-12 חברות קטנות, אך בשנת 1953 התמזגו חמש מן החברות ויצרו את פוג'י תעשיות כבדות. החברה החדשה בחרה בסמל של חמישה כוכבים שייצג את חמש החברות. היא בחרה להתמקד בתעשיית הרכב והפנתה את מאמציה לפיתוח מכונית ראשונה, אך גם פנתה לתחומים טכנולוגיים נוספים. ייצור כלי הרכב מנוהל מאז תחת חטיבת סובארו.
הדגם הראשון של החברה החל להימכר בשנת 1958, תחת השם "סובארו 360 מיניקאר". בתחילת דרכה ייצרה החברה דגמים קטנים, בהתאם לדרישות השוק היפני. בשנת 1966 הציגה סובארו את הדגם "1000" שהיה ביפן למכונית הראשונה בייצור המוני שהציעה הנעה קדמית. דגם זה גם היה הראשון של סובארו שהשתמש במנוע בוקסר, ומאז כמעט כל דגמי סובארו משתמשים במנוע מסוג זה, המצטיין באמינות גבוהה, פעולה חלקה ומרכז כובד נמוך יחסית.
בתחילת שנות ה-70 הוחלט בסובארו לנסות ולהרחיב את שוקי היעד, באמצעות מכוניות גדולות ובאמצעות טכנולוגיה שחשבו שתקסום לרוכשים המתגוררים בארצות גשומות או מושלגות: הנעה בכל הגלגלים.
דגם הליאונה הושק לראשונה ביוני 1971 ובספטמבר 1972 הושקה הליאונה סטיישן 4WD, עד לאותו זמן, הנעה כפולה הייתה קיימת רק ברכבי שטח.
בכך הפכה סובארו להיות הראשונה בעולם להציע מכונית נוסעים בעלת הנעה לכל ארבעת הגלגלים. ב-1984 הציגה סובארו תיבת הילוכים אוטומטית רציפה אלקטרונית (ECVT), שהצטיינה בחלקות ובצריכת דלק טובה יותר.
ב-1994 הוצג דגם קומפקטי חדש בשם אימפרזה ובמקביל אליו הוצג האימפרזה טורבו GT ששילב ביצועי-על באמצעות מנוע טורבו חזק, עם אחיזת כביש גבוהה באמצעות הנעה לכל ארבעת הגלגלים. שילוב תכונות זה היה מוכר עד אז רק במכוניות ספורט ייעודיות או בגרסאות ספורטיביות יקרות לדגמי סדאן גרמניים, וסובארו הצליחה לספק זאת במחיר נמוך באופן משמעותי. דגמי האימפרזה WRX ו-STi המשיכו את דרכה של ה-GT.
בשנת 1997 הוצג דגם ה'פורסטר' שהיה מראשוני רכבי הפנאי שאיפשרו ביצועים של מכונית פרטית בדרכים סלולות, ואפשרות ירידה לשבילים.
הפורסטר התבסס על שילדת האימפרזה והיה בעל מבנה של מכונית סטיישן מוגבהת.
בשנת 2007 הציגה סובארו לראשונה בתולדותיה מנוע דיזל – טורבו דיזל במבנה בוקסר.
במרץ 2011 פקדה את יפן רעידת אדמה חזקה מלווה בגלי צונאמי. כתוצאה מכך נפגעו קשה גם מפעלי סובארו והייצור בהם ירד ל-30% בהשוואה לחודש המקביל בשנת 2010. הפגיעה בייצור הובילה למחסור גדול באספקת כלי רכב לשווקים השונים. כתוצאה מכך דגם האימפרזה החדש, שתוכנן לצאת ביולי אותה שנה, הושק בסופו של דבר רק בתחילת 2013.
בשנת 2012 הושק דגם ה-BRZ, שפותח בשיתוף עם טויוטה (נמכר כטויוטה GT86). אז גם ציינה סובארו 40 שנה למערכת ההנעה הכפולה לכל הגלגלים (4X4).
כלי רכב היברידיים

בשנת 2003 בנתה סובארו מכונית קונספט, בתצורת מכונית הספורט ההיברידית סובראו B9 Scrambler.
בשנת 2013 השיקה סובארו דגם היברידי של סובארו XV. ביולי 2015 הוחל בשיווק דגם היברידי של אימפרזה ספורט.
בארצות הברית

בשנת 1968 הקימה פוג'י תעשיות כבדות בפילדלפיה את Subaru of America האחראית על הפצה של רכבי החברה ושל חלקי חילוף בכל רחבי ארצות הברית. הדגם הראשון של החברה שנמכר בארצות הברית היה 360 מיני ומחירו עמד 1,297 דולר. בשנת 1987 הוחל בבניית מפעל ייצור של החברה בשיתוף חברת איסוזו באינדיאנה. בשנת 2014 עברו מכירות החברה בארצות הברית לראשונה את רף ה-500 אלף כלי הרכב וקבעו שיא מכירות חדש עבור החברה. זאת הייתה השנה השביעית ברציפות בה החברה משפרת את שיא המכירות השנתי שלה.