צ'ארלס קאלן
הרציחות

הרציחות הראשונות שבהן הודה קאלן התרחשו בבית החולים סנט ברנבס. ב-11 ביוני 1988 הוא נתן למטופל מנת יתר של תרופות תוך ורידיות. הוא הודה ברצח של מספר חולים אחרים, בהם חולה איידס שמת לאחר שקיבל מנת יתר של אינסולין. קאלן עזב את סנט ברנבס בינואר 1992 כשמנהלי בית החולים החלו לחקור את שקיות העירוי המנוקבות. החקירה הסתיימה בהפניית אצבע מאשימה אל קאלן, בהיותו המועמד הסביר ביותר להרעלת העירויים.
חודש אחרי שעזב את בית החולים, קאלן התחיל לעבוד בבית החולים וורן שבפיליפסבורג, שם רצח שלוש נשים מבוגרות באמצעות מינון יתר של דיגוקסין. הקורבן האחרון שלו בבית החולים אמרה כי "אח ערמומי" נתן לה זריקה בשעה שישנה. למרות זאת, המשפחה וצוות בית החולים התעלמו מטענתה במחשבה שהיא לא מבוססת.
שנה לאחר מכן, קאלן עבר להתגורר בדירת מרתף בפליפסבורג עם תום הליכי הגירושין מאשתו. קאלן טען מאוחר יותר שרצה לפרוש מעבודתו כאח ב-1993, אבל תשלומי המזונות שנקבעו אילצו אותו להמשיך. במרץ אותה שנה קאלן פרץ לבית של קולגה שלו בשעה שהיא ובנה הצעיר ישנו ועזב בלי להעיר אותם. לאחר מכן הוא התחיל לעקוב אחריה, עד שהגישה תלונה למשטרה. בסופו של דבר, קאלן הודה בהסגת גבול ונגזרה עליו שנת מאסר על תנאי. יום לאחר מעצרו, ניסה קאלן להתאבד.
קאלן לקח פסק זמן מעבודתו למשך חודשיים כדי לטפל בדיכאון שלו בשני מוסדות פסיכיאטריים שונים. עם זאת, הוא ניסה להתאבד פעמיים נוספות עד סוף 1993. בספטמבר דיווחה חולת סרטן בת 91 שטופלה בבית החולים וורן שקאלן הגיע לחדרה והזריק לה חומר מסוים, אך היא מתה ביום שלמחרת. בנה טען שהמוות שלה לא היה טבעי, ובית החולים ערך בדיקת פוליגרף לקאלן ולמספר עובדים נוספים, והוא עבר אותה. קאלן המשיך לעבוד בבית החולים עד האביב.
קאלן החל לעבוד למשך כשלוש שנים ביחידה לטיפול נמרץ בבית החולים הנטרדון שבפלמינגטון. הוא טען כי לא פגע באף אחד בשנתיים הראשונות לעבודתו שם, אולם רישומי בית החולים לתקופה זו הושמדו בעת מעצרו של קאלן ב-2003. קאלן הודה שרצח חמישה חולים בין ינואר לספטמבר 1996 באמצעות מנת יתר של דיגוקסין. לאחר מכן מצא עבודה חדשה בבית החולים מוריסטון ממוריאל, אך פוטר במהרה עקב הישגים נמוכים. הוא היה מובטל במשך שישה חודשים והפסיק לשלם מזונות. לאחר שפנה לטפל בדיכאון בבית החולים וורן, הוא אושפז למשך זמן קצר במתקן פסיכיאטרי.
בפברואר 1998 קאלן התקבל לעבודה במרכז האחיות והשיקום ליברטי באלנטאון שבפנסילבניה, שם עבד במחלקה של חולים שתלויים במכשירי הנשמה וחמצן. הוא הואשם במתן תרופות בשעות לא מתוכננות, ופוטר לאחר שנראה נכנס עם מזרקים לחדר של מטופל, דבר שהסתיים בשבירת ידו של המטופל. קאלן גרם למותו של מטופל אחר בבית החולים, ואחות אחרת הואשמה באחריות למוות. קאלן עבר לעבוד בבית החולים איסטון בין נובמבר 1998 למרץ 1999. ב-30 בדצמבר 1998 רצח חולה נוסף. בדיקת דם של חוקר מקרי המוות הראתה כמויות אדירות של דיגוקסין בדם החולה, אך החקירה הסתיימה בצורה לא חד משמעית, וקאלן לא הואשם באחריות.
למרות חוסר היציבות הנפשית שלו ועל אף כמות מקרי המוות בבתי החולים בתקופת עבודתו, קאלן המשיך למצוא עבודה בקלות בגלל מחסור חמור באחים ואחיות. בנוסף, לא הייתה קיימת דרך להעביר מידע בין בתי חולים על אחים בעלי היסטוריה נפשית או בעיות בעבודה. החשש מתביעות והעובדה כי במשמרת שלהם התרחשו האירועים, גרמו לבתי החולים לסרב לפעולה תקיפה נגד קאלן.
במרץ 1999 קאלן עבר למחלקת הכוויות של בית החולים ליי, שם רצח מטופל נוסף וניסה לרצוח עוד אחד. חודש מאוחר יותר הוא עזב מיוזמתו את מקום העבודה ועבר ליחידה הקרדיולוגית של בית החולים סנט לוק בבית לחם. במהלך שלוש השנים הבאות, קאלן רצח חמישה מטופלים נוספים, וניסה לרצוח שניים נוספים. ב-11 בינואר 2000 הוא ניסה להתאבד שוב, אך ערנות שכניו הצילה אותו והוא נלקח למתקן פסיכיאטרי, אולם הוא חזר הביתה כבר למחרת.
בבית החולים אף אחד לא חשד בקאלן עד שקולגה שלו מצא בקבוקוני תרופות בפח. אלה לא היו תרופות מבוקשות מחוץ לבית החולים, מה שהפך את הגניבה לחשודה. החקירה מצאה שקאלן הוא שלקח את התרופות. בהצעת בית החולים הוא התפטר ביוני 2002. שבעה מעמיתיו לעבודה התריעו מאוחר יותר בפני התובע המחוזי של מחוז ליי על החשדות שלהם שהתרופות שימשו לרצח חולים, אך החוקרים לא בדקו את עברו של קאלן והתיק נסגר כעבור תשעה חודשים מחוסר ראיות.
בספטמבר 2002 קאלן החל לעבוד ביחידה לטיפול נמרץ בבית החולים סומרסט בסאמרוויל שבניו ג'רזי. הוא התחיל לצאת עם אישה מקומית אבל הדיכאון שלו החמיר. קאלן רצח לפחות 13 חולים וניסה לרצוח אחד נוסף עד אמצע 2003, וכל זאת באמצעות אינסולין, דיגוקסין ואפינפרין. ב-18 ביוני 2003 הוא ניסה לרצוח את החולה פיליפ גרגור ששרד. הוא שוחרר מאוחר יותר ונפטר חצי שנה מאוחר יותר מסיבות טבעיות.
בבית החולים החלו להבחין בבעייתיות של קאלן כשניגש לחדרים ולרישומים הממוחשבים של מטופלים שאליהם לא הוקצה. במערכות ניתן היה לראות בקשות רבות לתרופות וביטולים מהירים שלהן בתוך שניות. ביולי 2003, מנכ"ל מערכת מידע הרעלים והחינוך התריע בפני בכירי בית החולים כי לפחות ארבע מנות יתר חשודות מצביעות על כך שאיש צוות פגע בחולים. בית החולים התמהמה בפנייתו לרשויות עד אוקטובר, ובזמן זה נרצחו עוד חמישה חולים ובוצע ניסיון לרצוח עוד אחד.
כשחולה מת מרמת סוכר נמוכה באוקטובר 2003, בית החולים פנה למשטרת ניו ג'רזי. הוא היה הקורבן האחרון של קאלן. גורמים ממשלתיים מתחו ביקורת חריפה על העובדה שבית החולים לא דיווח על מנת יתר קטלנית שניתנה לחולה באוגוסט. חקירה של ההיסטוריה התעסוקתית שלו העלתה כי קיים חשד שהיה מעורב במקרי מוות נוספים בעבר. בית החולים פיטר את קאלן ב-31 באוקטובר, לכאורה בגלל שלא דייק בקורות החיים שלו. האחות איימי לורן פנתה למשטרה לאחר שנבהלה מהגישה של קאלן לתרופות והקשר שלו למות החולים. המשטרה עקבה אחריו במשך מספר שבועות תוך שהשלימה את החקירה. החוקרים יזמו מפגש בין לורן לקאלן בשעות הפנאי תוך שהם מקליטים את השיחה. הראיות שנאספו אפשרו להם לעצור את קאלן.