stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רפיק אל-חרירי
הרצח והשלכותיו

ב-14 בפברואר 2005 נהרג חרירי יחד עם לפחות שמונה ממאבטחיו כשמכונית תופת התפוצצה ליד שיירתו, בעת שחלפה בסמוך למלון סנט ג'ורג' בביירות. בפיצוץ נהרג גם באסל פליהאן, לשעבר שר האוצר הלבנוני. את האחריות לפעולה קיבל על עצמו ארגון "הישועה והג'יהאד בסוריה", גוף זניח המסונף לאל-קאעידה, ואולם הציבור הלבנוני והתקשורת הבינלאומית הפנו את האצבע המאשימה אל סוריה. בחוצות ביירות נערכו הפגנות של האופוזיציה האנטי-סורית נגד הנוכחות הסורית בלבנון. ב-28 בפברואר 2005, שבועיים לאחר הרצח, התפטרה ממשלת לבנון. לראשונה בעולם הערבי נפלה ממשלה בעקבות הפגנה בלתי אלימה.
ב-22 ביוני 2005 שונה שמו של נמל התעופה הבינלאומי ביירות לנמל התעופה הבינלאומי רפיק אל-חרירי לזכרו של אל-חרירי.
סעד אל-חרירי, בנו של רפיק, החל לעסוק בפוליטיקה לאחר רצח אביו והפך למנהיג הרוב בפרלמנט הלבנוני. בשנת 2009 זכתה מפלגתו ברוב בבחירות שנערכו במדינה.
ביוני 2011 קיבל התובע הכללי בלבנון ארבעה כתבי אישום שהועברו מבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג. בתגובה פרסם התובע צווי מעצר כנגד ארבעה פעילי חזבאללה.
בנובמבר 2024 חיסלה ישראל את רוצח אל-חרירי סלים עיאש בתקיפה בקוסייר, מעוז חזבאללה בסוריה.
הערות שוליים

↑  עומר שחר רועי קייס, דיווח: סלים עיאש, בכיר חיזבאללה שהורשע ברצח ר"מ לבנון, חוסל בתקיפה ישראלית, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 10 בנובמבר 2024
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: רשיד אלצלח | ראש ממשלת לבנון 31 באוקטובר 1992 - 2 בדצמבר 1998 | הבא: סלים אל-חוס |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: סלים אל-חוס | ראש ממשלת לבנון 23 באוקטובר 2000 - 21 באוקטובר 2004 | הבא: עומר כראמי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313578505171  PLWABN: 9810535498505606  BIBSYS: 1459181431639  BNE: XX4674486  BnF: cb135315282 (data)  GND: 12463446X  ISNI: 0000 0001 0779 7794  LCCN: nr96019327  NTA: 291411371  SELIBR: 319722  SUDOC: 050475932  VIAF: 37077572   WorldCat (עם VIAF): 37077572 
מתחם קברו של חרירי ב-2005
נוירוזה

| --- | --- |
 תחום:  פסיכואנליזה 
 סיווגים
 ICD-10:  F48.9 
 
דיוקן עצמי של אדוארד מונק (1906), אשר הרבה לצייר אנשים במצבים שונים של מצוקה נפשית
נוירוזה (באנגלית: Neurosis, Neuroticism; ידועה גם בשם הפרעה נוירוטית), היא מונח מהתיאוריה הפסיכואנליטית המגדיר חוסר איזון נפשי אשר פוגע באיכות החיים, ביכולת התפקוד וההתמודדות. בשונה מהפסיכוזה, אין הנוירוזה גורמת לנתק מהמציאות או לחוסר תפקוד מלא, ואינה פוגמת ביכולת החשיבה הרציונלית.
המושגים נוירוזה ופסיכוזה מוכרים בפסיכולוגיה הפופולרית, כחלק מהתיאוריה הפסיכואנליטית. אך התיאוריה בכללותה זוכה לביקורת לא מעטה. יש הטוענים כי היא אינה מבוססת מדעית, ואף יכולה להיחשב לפסאודו־מדע. קיימת גם ביקורת על האפקטיביות הנמוכה של הטיפול הפסיכואנליטי.
רקע

"נוירוטי", או אדם הסובל מנוירוזה, לרוב סובל במידה מסוימת מדיכאון או חרדה, ריקנות, ביטחון עצמי נמוך ו/או אי יציבות רגשית.
המונח נטבע בשנת 1769 על ידי ויליאם קולן, רופא ממוצא סקוטי, ביחס להפרעה כללית הנגרמת על ידי מערכת העצבים בחישה ובתנועה. הוא תיאר מגוון תסמינים והפרעות עצביות שלא ניתן היה להסבירן פיזיולוגית. מקור המונח הוא במילה היוונית נוירון (νεῦρον), כלומר עצב. בסוף המאה ה-19 חודש השימוש במונח, בהקשר של פסיכואנליזה, על ידי זיגמונד פרויד וקארל גוסטב יונג.
לאורך השנים עלתה ביקורת כנגד השימוש במונח, וכך המדריך הפסיכיאטרי האבחוני האמריקאי DSM, במהדורתו השלישית מ-1980, חדל להשתמש בו. זאת כחלק ממגמת הירידה ביוקרתה של הפסיכואנליזה בשנים האחרונות וכחלק ממסע הטיהור מהטרמינולוגיה הפסיכואנליטית מה-DSM, (ענף הפסיכיאטריה המנסה להקנות לעצמו מעמד של מדע מדויק, משתדל לאמץ הסברים ביהיביוריסטים בעלי הדגם ה'מדעי' יותר, וזאת בניגוד למנגנונים הפסיכולוגים החבויים של הפסיכואנליזה המקשים לעיתים את מלאכת האיבחון). עם זאת המונח נמצא עדיין בשימוש נרחב על ידי גורמים שונים השומרים את הפרספקטיבה הפסיכואנליטית (בין השאר בצרפת ובישראל) וכן ממשיכות להופיע בספר הקטגוריות שהיו מאוגדות בעבר תחת נוירוזה, בהן הפרעת חרדה, הפרעה סומטית והפרעת דיסוציאציה.
מאפיינים

הנוירוזה כמחלה מייצגת מגוון של מצבים בהם מצוקה או קונפליקט פנימי או לא-מודע מתבטאים דרך הפרעה נפשית או פיזית. 
נטיות שכיחות אלו עלולות להופיע בצורת דיכאון, הפרעות חרדה, נטיות אובססיביות-קומפולסיביות, פוביות והפרעות אישיות מסוימות. 
הנוירוזה מתבטאת בבעיית הסתגלות שגורמת סבל. הנירוזה היא חוסר יכולת לשנות דפוסי התנהגות כפייתיים, בעיית הסתגלות לסביבה ו/או חוסר יכולת לפתח אישיות מורכבת, עמוקה ובסופו של דבר, מספקת יותר.
הנוירוזה מקושרת לירידה בנטייה לחוויית זרימה.
אדם הסובל מנוירוזה מודע למצבו ולרוב שואף להתמודד עם הבעיה, להבדיל מפסיכוזה בה האדם אינו מודע למצבו ואף מאבד מגע עם המציאות.
המונח עלול להעיד על הימצאותה של הפרעה ממשית, אך בשימוש הנפוץ הוא נוטה לשקף התנהגות אנושית שכיחה, וחלק מהמצב האנושי. נטען כי מרבית האנשים חווים נוירוזה בדרגה קלה מסוימת במהלך חייהם. הנוירוזה מתפתחת להפרעה נפשית משמעותית רק כאשר עוצמותיה גבוהות והיא מתחילה לפגום בתפקוד התקין.
גורמים

תסמינים נוירוטיים הם לעיתים תוצאה של מצבי לחץ, אך בדרך-כלל הם מייצגים אינטראקציה מורכבת בין מצבי לחץ לבין אישיות פגיעה. פרויד טען כי ביסוד הנוירזות עומד  חוסר יכולתו של האדם להתמודד עם רגשות אמביוולנטיים לא מודעים.
טיפול

הטיפול בנוירוזה יכול לכלול פסיכותרפיה, טיפול התנהגותי וטיפול תרופתי.
לקריאה נוספת

גיל כרוז, האובססיבי ויקיצתו: תשעה שיעורים על הנוירוזה הכפייתית, הוצאת רסלינג, 2022.
הערות שוליים

↑  Frederick Crews, The Verdict on Freud, Psychological Science 7, 1996-03, עמ' 63–68 doi: 10.1111/j.1467-9280.1996.tb00331.x
↑  Mario Bunge, The philosophy behind pseudoscience, Skeptical Inquirer, 2006, עמ' 29-37
↑  Evan Mayo-Wilson et al, Psychological and pharmacological interventions for social anxiety disorder in adults: a systematic review and network meta-analysis, The Lancet Psychiatry 1, 2014-10, עמ' 368–376 doi: 10.1016/S2215-0366(14)70329-3
↑  Xinyu Zhou et al, Comparative efficacy and acceptability of psychotherapies for depression in children and adolescents: A systematic review and network meta-analysis, World Psychiatry 14, 2015-06, עמ' 207–222 doi: 10.1002/wps.20217
↑  Mosing, M. A., Magnusson, P. K., Pedersen, N. L., Nakamura, J., Madison, G., & Ullén, F. (2012). Heritability of proneness for psychological flow experiences. Personality and individual differences, 53(5), 699-704.
| פסיכולוגיה |
| --- | --- | --- |
פסיכולוג • פסיכותרפיה • פילוסופיה של הפסיכולוגיה
| ענפי מחקר | פסיכוביולוגיה • קוגניטיבית • התפתחותית • חברתית • אישיותית • השוואתית • פסיכופתולוגיה • פסיכופיזיקה • פסיכובלשנות • פסיכולוגיה אבולוציונית • נוירופסיכולוגיה  • פסיכולוגיה תרבותית • פסיכולוגיה בין תרבותית • ראו גם: פסיכיאטריה |  |
| תחומי עיסוק | קלינית • חינוכית • ארגונית/תעסוקתית • שיקומית • רפואית • משפטית • צבאית • ספורט |  |
| אסכולות | סטרוקטורליזם • פונקציונליזם • פנומנולוגיה • פסיכואנליזה • אינדיבידואלית • הומניסטית • ביהביוריזם • אקזיסטנציאליזם • גשטלט • פסיכולוגיה חיובית • פסיכודינמיקה |  |
| מושגים כלליים | תודעה • תפיסה • לא-מודע • זיכרון • למידה • רווחה נפשית • הפרעה נפשית •  טראומה נפשית • מבחני אישיות • אינטליגנציה • מיינד • רגש |  |
הקטגוריה "פסיכולוגיה" במיזמים אחרים של קרן ויקימדיה: ויקימילון • ויקיספר • ויקיציטוט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565529305171  BnF: cb11936586v (data)  GND: 4041901-0  LCCN: sh85091169  LNB: 000082713  NDL: 00571049  NKC: ph123269 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
טאהא באקר

| --- | --- |

 לידה:  1912 חילה, עיראק 
 פטירה:  28 בפברואר 1984 (בגיל 72 בערך) בגדאד, עיראק 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית, הרפובליקה העיראקית (1958–1968), ממלכת עיראק, הבעת' בעיראק 
 מקום קבורה:  נג'ף 
 השכלה:  אוניברסיטת שיקגו  האוניברסיטה האמריקנית בביירות  אוניברסיטת בגדאד 
 תקופת הפעילות:  מ-1938 
 מעסיק:  המוזיאון הלאומי של עיראק, האקדמיה העיראקית למדעים, אוניברסיטת בגדאד 
 
טאהא באקר (בערבית: طه باقر, תעתיק מדויק: טה באקר; ‏ 1912‏ - 28 בפברואר 1984) היה ארכאולוג, בלשן והיסטוריון עיראקי, שכיהן גם כאוצר המוזיאון הלאומי של עיראק.
ביוגרפיה

באקר נולד בשנת 1912 באל-חלה (Al-Hillah), עיר מודרנית השוכנת ליד האתר הארכאולגי של העיר העתיקה בבל. הוא למד ארכאולוגיה בארצות הברית במכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו, שם סיים תואר ראשון ושני בשנת 1938. באקר היה מהארכאולוגים הידועים של עיראק. בין עבודותיו: התרגום של עלילות גילגמש מאכדית לערבית, פיענוח לוחות מתמטיים שומריות-אכדיות, גילוי חוקי אשנונה - החוקים הקדומים ביותר שנמצאו בעולם התרבות השמית, וחפירותיו בערי בבל ושומר, כולל הערים דור-כוריגלזו ושדופום (Tell Harmal) ליד בגדאד.
באקר שלט בערבית, ארמית, אכדית ושומרית, אנגלית צרפתית וגרמנית.
בין השנים 1938–1958 עבד בתפקידים שונים במחלקת העתיקות והמורשת של עיראק ובין השנים 1941–1978 הרצה באוניברסיטת בגדאד. הנושאים בהם עסק היו היסטוריה של העת העתיקה וכן שומרית ואכדית. בתפקידיו השונים באוניברסיטה היה בחבר המנהלים של האוניברסיטה וכיהן גם כסגן נשיא האוניברסיטה. כיהן גם כפרופסור ב-"Baghdad University College of Arts". היה חבר וסגן נשיא של האקדמיה העיראקית למדעים.
טומב ריידר 2: סוד החיים

| --- | --- |

 מבוסס על:  טומב ריידר 
 בימוי:  יאן דה בונט 
 הופק בידי:  לורנס גורדון 
 תסריט:  סטיבן א. דה-סוזה, ג'יימס הארט 
 עריכה:  מייקל קאן 
 שחקנים ראשיים:  אנג'לינה ג'ולי (לארה קרופט) רונאן ויברט דניאל קלטגירונה Terence Yin גרהם מקטביש David Kershaw Gerald Kyd כריס בארי טיל שווייגר קירן היינדס סיימון ים ג'רארד באטלר דג'ימון הונסו נואה טיילור רוברט קאוואנה 
 מוזיקה:  אלן סילבסטרי 
 צילום:  דיוויד טטרסול 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  פרמאונט 
 חברה מפיצה:  פרמאונט, נטפליקס, Xfinity Streampix 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 באוגוסט 2003 
 משך הקרנה:  113 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, גירלס ויד' גאנס, סרט פנטזיה, סרט חיפוש מטמון 
 מקום התרחשות:  הונג קונג 
 הכנסות באתר מוג'ו:   tombraider2
 סרט קודם:  טומב ריידר 
 www.tombraidermovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
טומב ריידר 2: סוד החיים (באנגלית: Lara Croft: Tomb Raider – The Cradle of Life) הוא סרט פעולה-הרפתקאות אמריקאי משנת 2003 המבוסס על סדרת משחקי הווידאו טומב ריידר. אנג'לינה ג'ולי מככבת בסרט בתפקיד לארה קרופט. הסרט, אשר בוים על ידי יאן דה בונט, הוא סרט ההמשך לסרט "טומב ריידר" משנת 2001. הסרט גרף 156 מיליון דולרים ברחבי העולם.
תקציר העלילה

בתחילת הסרט הארכאולוגית הבריטית לארה קרופט חוקרת מקדש תת-ימי עתיק שהתגלה בקרבת האי היווני סנטוריני, אותו בנה אלכסנדר הגדול על מנת לשמור בו את אוצרותיו היקרים ביותר. קרופט מגלה במקדש כדור מסתורי שמכיל מפה המובילה לתיבת פנדורה.
זמן קצר לאחר מציאת הכדור המסתורי כנופיית מתנקשים סינית בפיקודו של צ'ן לו רוצחת את כל חברי הצוות של קרופט ולוקחת ממנה את הכדור. כעת לארה חייבת לוודא שהפושע לא ינסה למכור את הכדור לחוקר ג'ונתן רייס שמעוניין להשתמש בתיבת פנדורה כנשק האולטימטיבי.
טארק עזיז

| --- | --- |

 לידה:  28 באפריל 1936 תל כפיפה, עיראק 
 פטירה:  5 ביוני 2015 (בגיל 79) נסיריה, עיראק 
 מדינה:  עיראק 
 מקום קבורה:  מחוז מידבא 
 השכלה:  אוניברסיטת בגדאד 
 מפלגה:  בעת' עיראק 
 
עזיז (מימין) עם רונלד רייגן, 1984
עזיז (משמאל) עם ולדימיר פוטין, 2000
טארק עזיז (בערבית: طارق عزيز, בארמית: ܛܐܪܩ ܥܙܝܙ;‏ 28 באפריל 1936 – 5 ביוני 2015) היה שר החוץ וסגן ראש הממשלה בעיראק, ושימש יועצו הקרוב של נשיא עיראק לשעבר סדאם חוסיין בשנות ה-80 וה-90, בטרם מפלתו של חוסיין במלחמת עיראק.
ביוגרפיה

נולד למשפחה כשדית-קתולית (אנ') בכפר הנוצרי תל כיף שבצפון עיראק, ליד מוסול. למד לתואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת בגדאד. תחילה עבד כעיתונאי. ב-1957 הוא הצטרף למפלגת הבעת', שם פגש לראשונה את סדאם חוסיין. מ-1963 עבד כעורך הראשי בעיתון המפלגה "א-ת'אורה" וכן בעיתון "אל-ג'מאהיר".
ב-1970 מונה לשר המדע בממשלת חוסיין, וב-1974 מונה לשר ההסברה. ב-1979 מונה לסגן ראש הממשלה, וב-1983 מונה גם לשר החוץ. מכיוון שחוסיין שימש הן כנשיא והן כראש הממשלה, ולא יצא כמעט את גבולות עיראק מחשש לביטחונו, הפך עזיז לדמות מרכזית בממשלו, ולנציג של עיראק ומדיניותה בערוצים דיפלומטיים רמי-דרג רבים ברחבי העולם. בתקופת מלחמת המפרץ הופיע לעיתים קרובות בתקשורת ושימש כדובר ממשל סדאם.
ב-1980 שרד ניסיון התנקשות בחייו, שנעשה על ידי מורדים מאיראן.
בסיום מלחמת עיראק, זמן קצר לאחר תפיסתו של חוסיין, נתפס גם עזיז על ידי הכוחות האמריקאים בעיראק, באפריל 2003. ב-2006 שימש כעד הגנה במשפטו של חוסיין, שהוצא להורג מאוחר יותר באותה שנה לאחר שנגזר עליו גזר דין מוות.
ב-2008 החל משפטו של עזיז באשמת הוצאה להורג של 42 סוחרים עיראקיים בשנת 1992. הוא נאשם שחתם על הפקודה לבצע את הרציחות, במסגרת תפקידו כסגן ראש הממשלה, משום שהסוחרים העלו מחירים מעבר למותר בחוק. במרץ 2009 גזר עליו בית הדין המיוחד בעיראק 15 שנות מאסר באשמת פשע נגד האנושות. בחודש אוגוסט של אותה השנה התווספו לכך עוד שבע שנות מאסר, בשל מעורבותו של עזיז בגירוש כורדים מאזורי מגוריהם בצפון-מזרח המדינה, במהלך שלטונו של סדאם חוסיין בשנות ה-80. הוא ריצה את עונשו בכלא במערב בגדאד. ב-26 באוקטובר 2010 גזר עליו בית הדין הפלילי הגבוה בבגדאד עונש מוות בגין חלקו ברדיפת תנועות פוליטיות שיעיות בעיראק בימי משטר סדאם, ביניהן מפלגת "דעווה", שבראשה עומד כיום ראש ממשלת עיראק, נורי אל-מאלכי. בנובמבר 2010 הודיע נשיא עיראק ג'לאל טלבאני כי אין בכוונתו לחתום על הצו שמתיר את הוצאתו להורג.
לעזיז שני בנים, זיאד וסדאם. רעייתו חיה כיום בתימן.
ב-5 ביוני 2015 מת עזיז בתאו בבית הכלא בעיראק.
הערות שוליים

↑  רויטרס, עיראק: טארק עזיז נידון ל-7 שנות מאסר נוספות, באתר ynet, 3 באוגוסט 2009
↑  שר החוץ של סדאם, טארק עזיז, מת בבית כלא בעיראק, באתר וואלה, 5 ביוני 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504350805171  BnF: cb12058601d (data)  GND: 124792278  ISNI: 0000 0000 8122 4911  LCCN: n83033664  NTA: 073524670  SUDOC: 028831454  VIAF: 44319675   WorldCat (עם VIAF): 44319675
רבחי כמאל

| --- | --- |

 לידה:  1913 ירושלים
 פטירה:  1979 (בגיל 66 בערך)
 ענף מדעי:  בלשנות וספרות עברית, שפות שמיות
 מקום לימודים:  דאר אל-עלום, האוניברסיטה העברית
 מוסדות:  אוניברסיטת דמשק, האוניברסיטה הערבית של ביירות, אוניברסיטת ירדן
רבחי כמאל (בערבית: ربحی كمال; 1913 - 1979) היה סופר, מורה ושדרן רדיו פלסטיני. נודע ביישוב בשל שליטתו בשפה העברית והרצאותיו בחוגים שונים, ולאחר קום המדינה כקריין העברי של רדיו קול דמשק. כמאל היה מרצה לשפות שמיות באוניברסיטת דמשק, האוניברסיטה הערבית של ביירות ואוניברסיטת ירדן. חיבר בין היתר את "המלון החדש עברי ערבי", ואת ספר הלימוד "עברית בלי מורה", שהיה ספר הלימוד הראשון ללימוד עצמי של השפה העברית במדינות ערב.
קורות חיים > בארץ ישראל

רבחי כמאל נולד בשנת 1913 בירושלים. אביו, תאופיק כמאל, היה אימאם במסגד נביא עוכשא, אשר נמצא כיום ברחוב שטראוס. האב נמנה עם האופוזיציה למופתי כאמל אל-חוסייני, וקיים קשרי ידידות עם האגרונום חיים מרגליות קלווריסקי. בצעירותו הרבה כמאל להתרועע בקרב הילדים היהודים, ולמד בבית הספר של כי"ח בירושלים. בגיל 19 נסע כמאל למצרים על מנת ללמוד בבית המדרש למורים דאר אל-עלום, שם למד אצל ישראל בן-זאב עברית, ארמית סורית ופילולוגיה שמית. לאחר חזרתו לישראל הרחיב את חבר מרעיו היהודים, ואף היה בין הסטודנטים הערבים הראשונים באוניברסיטה העברית. בשנת 1933 פרסם כמאל בעיתון המצרי "אלסיאסה" תרגום ערבי להקדמתו של מנחם קפליוק לתרגום העברי של האוטובוביוגרפיה "ימים" לטהא חוסיין. בשנת 1935 תרגם כמאל לערבית חלקים מ-"מגילת האש" של חיים נחמן ביאליק
באותה תקופה החל כמאל להרצות בפני יהודים בנושאי חינוך ותרבות ערביים. בשנת 1940 שידר כמאל סדרת שיחות בנושא החינוך הערבי ב-"קול ירושלים". בשנות מלחמת העולם השנייה ניהל כמאל הקראות שירה עברית רבות, בין היתר מול חברי ברית שלום והליגה להתקרבות ושיתוף יהודי-ערבי. כמאל השתתף באופן קבוע באירועי עיתון העיתונאים בקולנוע מוגרבי, שם הקריא שירים מאת דוד פרישמן בנושא גירוש ספרד, ומשירי יהודה הלוי ושאול טשרניחובסקי. כמו כן ניהל כמאל באירועים אלה הרצאות בנושאי האסלאם והנאציזם, ששודרו מאוחר יותר גם ברדיו. בשנת 1941 הרצה כמאל באירועים אלה על רדיפות המוסלמים בתקופת האינקוויזיציה הספרדית. ההרצאות זכו לשבחי העיתונות הן בשל תוכן, והן בשל העברית הרהוטה של כמאל.
באותה שנה הרצה כמאל מול חברי "הליגה להתקרבות ושיתוף יהודי-ערבי", ארגון שקם בעקבות התפרקות ברית שלום. באירוע, כמאל דקלם שירה עברית והוסיף לה את תרגומו הערבי, וסיים בנאום בנושא אסלאם ודמוקרטיה בו קרא לאחווה שמית. כמאל התיידד עם אנשי ברית שלום, ביניהם יהודה לייב מאגנס, ארנסט סימון וורנר סנטור; דירתו בשייח' ג'ראח הייתה מקום למפגשי קבע בין יהודים לערבים אף בשנות המרד הגדול. כמאל נמנה בין החוגים הספרותיים של יצחק שמוש וישראל בן-זאב, ואף סייע לאחרון בהכנת ספר הלימוד "הערבית המדוברת".
בשנות הארבעים החל כמאל ללמד בקורסים ללימודי ערבית מטעם הוועד הלאומי. כמאל פרסם בעיתונות העברית, וסייע למרצים באוניברסיטה העברית בהכנת פרסומים והגהות. בשנת 1945 כמאל נישא לריפקה, בת דודתו.
קורות חיים > לאחר מלחמת העצמאות

בעת מלחמת העצמאות הותקף כמאל בידי מתפרעים יהודים בעת שנכנס לרחוב הסולל (כיום רחוב החבצלת). לפי עדותו של גבריאל שטרן, כמאל ניצל לאחר שאישה יהודייה צעקה כי כמאל יהודי. לאחר מכן, הוחבא כמאל בידי אנשי ההגנה בחנות הספרים "העתיד" שברחוב הסולל, והועבר בידי כוחות משטרה למקום בטוח. למחרת האירוע, פרסם עיתון "דבר" גינוי כנגד המתפרעים, וטען כי כמאל הוצא מן המקום בשלום. עם זאת, לאחר זמן לא רב פוצץ הבית בו התגורר כמאל באחת מפעולות התגמול. אנשי המוסדות הלאומיים הביאו צער על המעשה, שכן גם בעל הבית, אחמד כינאני, נחשב לשוחר שלום, אולם כמאל נותר חסר כל, ויצא כפליט אל קרובי משפחתו בדמשק.
עם הגעתו לסוריה בשנת 1948 החל כמאל ללמד עברית במשרד הביטחון הסורי, וכן ללמד עברית, ארמית וארמית סורית באוניברסיטת דמשק. כמו לימד כמאל ערבית במשרד הביטחון הסורי. חומר הלימוד אותו כמאל העביר כלל היסטוריה ישראלית עתיקה, שירת ימי הביניים, וכן דקדוק עברי בפברואר 1954 החל כמאל לעבוד כקריין עברי ברדיו קול דמשק, ושידר דברי תעמולה המיועדים לציבור הישראלי.
לפי עדות יהודה כרמי, רב החובל של ספינת הדיג הישראלית "נחמן", שנעצרה בידי השלטונות הסוריים בעת שחזרה ממסע דיג בחופי טורקיה, כמאל השתתף בחקירת אנשי הספינה בעת שהם שההו בכלא בלטקיה.
בשנת 1970 חיבר כמאל עבודת דוקטורט באוניברסיטת מדריד, בנושא שירת ספרד בימי הביניים. באותה שנה פרסם כמאל את הספר "אל־עבריה מן ע'יר מועלם" (עברית ללא מורה) שהיה ספר הלימוד הערבי הראשון בנושא השפה העברית שיועד להפצה בשפה העברית. לצד התרגילים הספר הכיל מילון של מונחים צבאיים וביטויים חברתיים ומדיניים; עותקי הספר הופצו גם בשטחי הגדה המערבית. באותו עשור, חיבר כמאל את "המלון החדש עברי ערבי", שהיווה מילון עברי ערבי מקיף, וכן מספר מחקרים בנושא שפות שמיות. בנוסף לעבודתו באוניברסיטת דמשק, הרצה כמאל בנושא השפה העברית באוניברסיטה הערבית של ביירות(אנ') וכן כמרצה באוניברסיטת ירדן בנושא עברית, ארמית סורית, בלשנות השוואתית, שפות שמיות עתיקות וספרות.
כמאל נפטר בשנת 1979.
הערות שוליים

1 2  המלון החדש עברי ערבי / חברו רבחי כמאל, הספרייה הלאומית
1 2 3 4 5  גבריאל שטרן, על "לחמא עניא" ולשון-המלאכים, על המשמר, מתוך "פרקי בני שם", 16 באפריל 1973
1 2 3 4 5  רבחי כמאל: ציוני מאוכזב, העולם הזה 788
1 2  יעקב יהושע, ילדות בירושלים הישנה, כרך 6, ירושלים: ראובן מס, 1979, עמ' 14
1 2  חדשות ספרותיות, דואר היום, 17 בנובמבר 1933
↑  ח. נץ האבן, פנקס חיפני: רשמי ביקור בתערוכת זיכרון לח.נ. ז"ל, הארץ, 9 בנובמבר 1944
↑  לוח ירושלים, דואר היום, 2 בספטמבר 1935
↑  רדיו, יום ראשון, הַבֹּקֶר, 5 במאי 1940
↑  מחר - עתון העיתונאים, המשקיף, 15 במאי 1941
1 2  מענייני השעה - בין לאום ללאום, הארץ, 26 במאי 1941
↑  "עתון העתונאים" מס' 23, דבר, 21 בנובמבר 1940
↑  רדיו, הַבֹּקֶר, 20 בינואר 1941
↑  טורקיה וארץ ישראל, הַבֹּקֶר, 18 במאי 1941
↑  בעיות היום - במה חופשית לענייני השעה, א' אב תש"א, עמ' 9, מסיבה יהודית ערבית
שיתוף יהודי־ערבי, הצופה, 1 ביולי 1941
↑  ישראל בן-זאב, הקדמה, הערבית המדוברת, חלק ראשון, ספר למוד למתחילים, רביעית, ירושלים, 1947, עמ' ה-ו
↑  בקורסים למורי ערבית, דבר, 30 בינואר 1944
↑  הכלל והפרט, הארץ, 25 בפברואר 1945
↑  הצילו צעיר ערבי, משמר, 15 בדצמבר 1947
↑  התנפלו על ערבי ידיד, דבר, 15 בדצמבר 1947
1 2  ריבחי כמאל, באתר taraajem (בערבית)
↑  אמנון קפליוק, תלמידו של ריבחי כמאל, דבר, 14 באוקטובר 1955
↑  עוללות דמשק ומצרים, דבר, 28 בפברואר 1954
השומרונים חזרו משכם לישראל, הַבֹּקֶר, 23 באפריל 1954
↑  רב החובל של "נחמן" מספר על המעצר בסוריה, הארץ, 19 באוגוסט 1954
↑  בכלא לודקיה, הארץ, 19 באוגוסט 1954
נ. ריבון, ספינת הדיג "נחמן" חזרה מחיפה, זמנים, 19 באוגוסט 1954
↑  La melisa en poetas hebraicoespañoles a la luz de la retórica árabe, Ribhi Kamal, אוניברסיטת מדריד
↑  العبرية من غير معلم : طريقة سهلة لتعليم اللغة العبرية / ربحي كمال. בקטלוג הספרייה הלאומית
↑  למד ערבית, דבר, 14 בינואר 1970
ספר ללימוד עברית - בדמשק, הארץ, 14 בדצמבר 1970
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007371293805171  BIBSYS: 90727299  ISNI: 0000 0001 2136 1938  LCCN: n85093384  NTA: 230001076  SUDOC: 229847250  VIAF: 62975329   WorldCat (עם VIAF): 62975329
נעים קטן

| --- | --- |

 לידה:  26 באוגוסט 1928 בגדאד, עיראק המנדטורית 
 פטירה:  2 ביולי 2021 (בגיל 92) הרובע השנים-עשר של פריז, צרפת 
 מדינה:  עיראק, קנדה 
 השכלה:  סורבון  אוניברסיטת בגדאד 
 פרסים והוקרה:  Prix Athanase-David (2004)  Prix Québec-Paris (1971)  קצין במסדר קנדה  אביר המסדר הלאומי של קוויבק  עמית החברה המלכותית של קנדה 
 
נעים קטן (בצרפתית: Naïm Kattan;‏ 26 באוגוסט 1928 – 2 ביולי 2021) היה סופר, מחזאי ומבקר ספרות יהודי-עיראקי קנדי.
קטן נולד בבגדאד שבעיראק. למד בתיכון אליאנס בבגדד. בין השנים 1945 ל-1947 למד משפטים באוניברסיטת בגדאד. למד ספרות  בסורבון בפריז משנת 1947 עד לשנת 1951. בשנת 1954 היגר למונטריאול והתגורר שם עד למותו.
בשנת 1971 הוא השתתף בסרט על מרד ורשה של אנדרה אלבז.
בשנת 1984 התמנה לראש המחלקה לספרות והוצאה לאור במועצה הקנדית לאמנויות (Canada Council). בשנת 1994 התמנה לפרופסור חבר באוניברסיטת קוויבק. פרסם מספר ספרים, מסות, סיפורים קצרים ומחזות.
בשנת 1984 קיבל תואר "קצין" במסדר קנדה. בשנת 1990 הוענק לו תואר "אביר" במסדר הלאומי של קוויבק. בשנת 2002 קיבל תואר אביר בלגיון הכבוד.
נפטר ב-2 ביולי 2021.
מספריו ומחזותיו

Le réel et le théâtral 1970 (Prix France-Can. 1971)
La mémoire et la promesse 1978
Ecrivains des Amériques Tome I Les Etats-Unis, Tome II Le Canada Anglais, Tome III L'Amérique latine 1980
La discrétion et autres pièces 1974
Roman, nouvelles, Dans le désert 1975
La Traversée 1977
Le Rivage 1979
Adieu Babylone 1976
Les Fruits Arrachés 1978
Le Sable de l'ile 1981
The Neighbour 1982
La mémoire et la promesse 1983
La fiancée promise 1983
La reprise 1985
Le Repos et L'Oubli 1987
La Fortune du Passager 1989
Le Père 1990
Farida 1992
La Réconciliation 1992
Portraits du Pays 1994
A.M. Klein (roman) 1994
La distraction (nouvelles) 1994
La Culture: alibi ou liberté (essai) 1996
Idoles et images (essai) 1996
La célébration (roman) 1997
ליובוב אורלובה

| --- | --- |

 לידה:  29 בינואר 1902 (יוליאני) זבניגורוד, רוסיה 
 פטירה:  26 בינואר 1975 (בגיל 72) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 סוגה מועדפת:  ריאליזם סוציאליסטי, רומנסה 
 מדינה:  הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 תקופת הפעילות:  1920–1974 (כ־54 שנים) 
 מקום לימודים:  האקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון (1925) 
 בן או בת זוג:  גריגורי אלכסנדרוב 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין (1941)  האמנית העממית של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  מדליה על הכשרת קרקעות בתולות  עיטור הדגל האדום של העמל  מדליה על הגנת הקווקז  עיטור לנין  האמנית העממית של ברית המועצות  פרס סטלין, דרגה 1 
 http://orlovamuseum.narod.ru
 פרופיל ב-IMDb
 
ליובוב אורלובה (ברוסית: Любовь Орлова; ‏11 בפברואר 1902 - 26 בינואר 1975), שחקנית קולנוע סובייטית ממוצא רוסי. הייתה כוכבת העל הראשונה בקולנוע הסובייטי. זכתה פעמיים בפרס סטלין והוענק לה תואר האמן העממי של ברית המועצות (1950).
חייה

אורלובה נולדה בעיר זבניגורוד (ממערב למוסקבה) למשפחת אצולה מבוססת. הוריה רצו שתהיה פסנתרנית מקצועית. ובשנים 1919–1922 היא למדה בקונסרבטוריון של מוסקבה. בשל מצוקה כלכלית של המשפחה לאחר מהפכת אוקטובר אורלובה לא יכלה לסיים את לימודיה והחלה לעבוד. במקביל היא למדה משחק. לאחר סיום לימודי המשחק עבדה בתיאטרון מוזיקלי ושרה במקהלה. לאור הכישרון הגדול שהפגינה, היא התקדמה ובשנת 1932 החלה להופיע כסולנית.
בשנת 1926 נישאה אורלובה בפעם הראשונה. בעלה אנדריי ברזין היה סגן שר החקלאות. בשנת 1930 הוא הואשם בפעילות אנטי-סובייטית, נגזרו עליו שלוש שנות מאסר ובני הזוג התגרשו. בשנת 1938 הבעל נעצר פעם נוספת והפעם כבר לא חזר מהגולג.
בשנת 1933 הבמאי גריגורי אלכסנדרוב ראה את אורלובה בהופעתה והחליט להזמין אותה לסרטו החדש החברה העליזים. הצלחת הסרט הייתה חסרת תקדים. ואורלובה הצטלמה בהמשך בסרטים נוספים של אלכסנדרוב ה"וולגה-וולגה" ו"הקרקס". אלכסנדרוב התגרש מאשתו והשניים נישאו. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הצטלמה אורלובה לסרט "האביב", שזכה גם הוא להצלחה. בכל ארבעת הסרטים הללו אורלובה שרה שירים שהולחנו על ידי איסאק דונייבסקי.
החל משנת 1955 היא עבדה בתיאטרון במוסקבה, אך ללא הצלחה יתרה.
ליובוב אורלובה נפטרה מסרטן ונטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה.
על השתתפותה בסרטים הוענק לה עיטור לנין ופעמיים עיטור הדגל האדום.
פילמוגרפיה (חלקית)

1934 - החברה העליזים (Весёлые ребята)
1936 - הקרקס (Цирк)
1938 - וולגה-וולגה (Волга-Волга)
1947 - "האביב" (Весна)
המכון לניטור שלום וסובלנות תרבותית בחינוך בית ספרי

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  רמת גן, לונדון 
 תקופת הפעילות:  1998–הווה (כ־27 שנים) 
 www.impact-se.org
 
המכון לניטור שלום וסובלנות תרבותית בחינוך בית ספרי (IMPACT-SE), לשעבר המרכז לניטור השפעת השלום (CMIP), הוא ארגון ישראלי ללא מטרות רווח העוקב אחר תוכן ספרי הלימוד בבית הספר, במיוחד כיצד הם מחנכים ביחס לדת, חברות, תרבויות, ערכים דמוקרטיים ו'האחר'. המכון בוחן תוכניות לימודים בבתי ספר ברחבי העולם, כדי לקבוע אם החומר תואם את הסטנדרטים הבינלאומיים כפי שנגזרו מהצהרות והחלטות של אונסק"ו, תוך תמיכה בשינוי תוכני הלימוד כאשר הדבר נדרש. הארגון מאמין שיש לנצל את החינוך כדי לעודד סובלנות, פלורליזם ודמוקרטיה, ולקדם אמצעי שלום לפתרון סכסוכים.