חוסה קאררס
מוזיקה > שנות ה־70 וה־80

חואן רואח עודד את קאררס להיבחן למה שהיה לתפקיד הטנור הראשון שלו בליצאו, פלאביו ב"נורמה" של בליני, שהצגתה נפתחה ב-8 בינואר 1970. התפקיד היה אמנם קטן, אבל הפסוקים הספורים ששר עוררו תשומת לב מצד הגברת הראשונה של ההפקה, הסופרן ידועת השם, קטלאנית כמוהו, מונסראט קאבאייה. היא הזמינה אותו לשיר עמה את ג'נארו ב"לוקרציה בורג'ה" של דוניצטי, שנפתחה ב-19 בדצמבר 1980. זה היה התפקיד הראשי הראשון שלו כבוגר ולדעתו, כניסתו האמיתית לקריירה של טנור אופראי. ב-1971 הייתה הופעתו הבין־לאומית הראשונה בביצוע קונצרטנטי של "מריה סטוארדה" ברויאל פסטיבל הול בלונדון, גם הפעם עם קאבאייה בתפקיד הראשי. לקאבאייה היה חלק חשוב בקידום ועידוד הקריירה שלו במשך שנים רבות. היא הופיעה עמו ביותר מ-15 אופרות שונות, ואחיה ומנהל עסקיה, קרלוס קאבאייה, שימש גם כמנהל של קאררס עד אמצע שנות ה-90.
במשך שנות ה-70 התקדמה הקריירה של קאררס במהירות. בסוף 1971 זכה בפרס ראשון בתחרות "ווצ'י ורדיאנה" בפארמה, שהביאה להופעתו הראשונה באיטליה ב"לה בוהם", בתיאטרון המחוזי של פרמה ב-12 בינואר 1972. בהמשך באו עוד הופעות ראשונות בבתי אופרה חשובים בעולם - האופרה של וינה ב-1974, בתפקיד הדוכס מננטואה ב"ריגולטו"; בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון ב-1974, בתפקיד אלפרדו ב"לה טרוויאטה"; מטרופוליטן אופרה בניו יורק ב-1974, בתפקיד קאוואראדוסי ב"טוסקה" של פוצ'יני; ולה סקאלה, מילאנו ב-1975, בתפקיד ריקארדו ב"נשף המסיכות, של ורדי. עד גיל 28 הספיק כבר לשיר את תפקיד הטנור הראשי ב-24 אופרות שונות הן באירופה והן בצפון אמריקה, והחזיק בחוזה הקלטות בלעדי עם פיליפס, שהניב הקלטות רבות-ערך של כמה אופרות של ורדי, מאלה שאינן נהנות מהפקות תדירות, ביניהן Il Corsaro, I due Foscari, La battaglia di Legnano, Un giorno di regno, and Stiffelio.
בין הזמרות ששרו בתפקידים הראשיים מול קאררס בשנות ה-70 וה-80 היו כמה מזמרות הסופרן והמצו סופרן המפורסמות ביותר בשנים ההן: מונסראט קאבאייה, בירגיט נילסון, רנאטה סקוטו, אילינה קוטרובאס, סילביה סאס, טרזה סטראטאס, דיים קירי טה קאנאווה, פרדריקה פון שטאדה, אגנס באלטסה, טרזה ברגאנצה וקטיה ריצ'ארלי. שותפותו האמנותית עם ריצ'ארלי החלה כששניהם שרו בשנת 1972 ב"לה בוהם" בפרמה ונמשכה 13 שנים, הן באולפן ההקלטות והן על הבימה. בהמשך הקליטו את "לה בוהם" באולפן של "פיליפס קלסיקס" ואפשר לשמוע אותם שרים יחדיו ביותר מתריסר הקלטות מסחריים אחרות, הן של אופרות והן של רסיטלים, בעיקר בחברות פיליפס ודויטשה גרמופון.
מבין המנצחים הרבים שעמם עבד בתקופה זו, האחד שעמו יצר קשרים אמנותיים קרובים ביותר ושהשפיע על הקריירה שלו יותר מכל מנצח אחר היה הרברט פון קאראיין. לראשונה שר בניצוחו של קאראיין בביצוע הרקוויאם של ורדי בפסטיבל זלצבורג ב-10 באפריל 1976 ועבודתם המשותפת האחרונה הייתה בהפקה של כרמן משנת 1986, גם הפעם בזלצבורג. בעידודו של קאראיין, נטה קאררס יותר ויותר לשירת תפקידי ליריקו-ספינטו כבדים יותר, שכללו את "אאידה", "דון קרלוס" ו"כרמן". מבקרים מסוימים אמרו, שתפקידים אלה היו כבדים מדי לקולו הטבעי ואפשר שקיצרו את התקופה, שבה עמד במיטבו מבחינה ווקאלית. (ראו בפרק העוסק בקולו של קאררס.)
בשנות ה-80 חרג קאררס מדי פעם מן הרפרטואר האופראי הצרוף, לפחות באולפן ההקלטות, ברסיטלים של שירים מתוך סרסואלה, מחזות-זמר ואופרטות. כמו כן הקליט שני מחזות-זמר באורך מלא - "סיפור הפרברים" (1985) ו"דרום פאסיפיק" (1986) - שניהם עם קירי טה קאנאווה ככוכבת לצדו. הקלטה לפיליפס משנת 1987 של המיסה הארגנטינאית, "מיסה קריאוז'ה", בניצוח מחברה, אריאל ראמירז הביאה את היצירה אל קהל מאזינים ברחבי העולם. אף כי רבות מן ההופעות הבימתיות של קאררס מוצעות למכירה בווידאו, הוא ניסה את כוחו גם בקולנוע. בשנת 1986 גילם את הטנור הספרדי בן המאה ה-19 חוליאן גאייארה בסרט "הרומנס האחרון" ובשנת 1987 החל לעבוד על גרסה קולנועית של "לה בוהם" בבימויו של לואיג'י קומנצ'יני.
בזמן ההסרטה של "לה בוהם" בפריז אבחנו אצל קאררס לוקמיה לימפובלאסטית חריפה ונתנו לו סיכוי של 1 ל-10 לשרוד את המחלה. אף על פי כן, קאררס החלים ממחלתו אחרי טיפול קשה ומפרך, שכלל כימותרפיה, הקרנות והשתלת מח עצמות עצמית במרכז האצ'ינסון לחקר הסרטן בסיאטל. לאחר החלמתו חזר בהדרגה הן לבימת האופרה והן לבימת הקונצרטים. בשנים 1988 ו-1989 חידש את הופעותיו בסיורי רסיטלים ובשירה עם מונסראט קאבאייה ב"מדיאה" (מרידה, 1989) ובהצגת הבכורה העולמית של "כריסטובאל קולון" ("כריסטופר קולומבוס") של לאונרדו באלאדה (ברצלונה, 1989).