קרל פון רוקיטנסקי
קורות חייו > פעילותו בתחום הפתולוגיה

ב-6 במרץ 1828 סיים רוקיטנסקי את תואר הדוקטור ברפואה באוניברסיטת וינה.
ב-1832 התמנה כמנהל זמני אחראי על הנתיחות וב-1834 כפרופסור שלא מן המניין לאנטומיה פתולוגית באוניברסיטת וינה וכאוצר המוזיאון לאנטומיה פתולוגית.
תחום זה היה עדיין בחיתוליו והוא פתח בפני הרופא המטפל בחולים אפשרויות חדשות לגבי האבחון ושיטות הטיפול. לצד חרארד ואן סוויטן (1772-1700), מייסד האסכולה הווינאית הראשונה לרפואה, רעיונותיו של רוקיטנסקי עוררו סוג של "מהפכה" מדעית.
שיתוף הפעולה שלו עם הפנימאי יוזף שקודה (1881-1805) ועם רופא העור פרדיננד פון הברה (1880-1816) איפשרו את הקמת האסכולה הרפואית הווינאית השנייה או החדשה, שהצטיינה במפנה בדרך החשיבה שלה: הרפואה לא הונחתה שוב בידי הפילוסופיה אלא על ידי מדעי הטבע.
הפתולוגיה חדלה להיות כמו אצל גבריאל אנדראל (1876-1797) וז'אן פרדריק לובשטיין (1835-1877), מדע תיאורי טהור שלא נקב באבחנות. מכאן ואילך המחלות לא הוגדרו יותר כתוצר של "רגע דינמי" שבו השתבש האיזון בין ארבע הליחות של הגוף, כפי שהאמינו מאז היפוקרטס.
רוקיטנסקי ייחס חשיבות מיוחדת לאנטומיה (מה שכונה בתקופתו - גישה "סולידיסטית") וביסס את אבחון התסמונות הקליניות על יסודות אנטומיים. הוא חיפש הפעם לא את "הרגע הדינמי" אלא את "המיקום האנטומי" של המחלה. הוא שאב השראה גם מהתגליות בכימיה הפיזיולוגית ובנה גם תאוריה מיוחדת על ה"דיסקרזיות" של הדם, לפיה הפלזמה עומדת בבסיס כל המבנים המוצקים (ה"סולידיים") של גוף האדם.
אחת הנתיחות הראשונות שביצע רוקיטנסקי בצעירותו
יחד עם הממונה מעליו, יוהאן ואגנר (1832-1799) הייתה זו של גופת לודוויג ואן בטהובן. בנתיחה סיקרנה, בין היתר, שאלת החירשות של המלחין, והמנתחים חיפשו סיבה אנטומית לנכות הזאת. רוקיטנסקי המשיך אחר כך לחפש הסברים אנטומיים לאבחנות של המחלות השונות, גישה אינטלקטואלית שאחד מאבותיה היה האיטלקי ג'ובאני בטיסטה מורגאני במאה ה-18
רוקיטנסקי נחשב משום כך אחד מאבות הרפואה המבוססת הוכחות, שבה ביסוד האבחנות עומדים ממצאים מדעיים.
בכתובת על המכון האנטומי-הפתולוגי שבשיפיטאלגאסה ברובע התשיעי של וינה נכתב בלטינית: "Indagandis sedibus et causis morborum"
("מחקרם של המיקומים ושל סיבות המחלות").
באמצעות ההתמחויות הרפואיות, כולל הענפים הרפואיים החדשים, תפסה הרפואה הווינאית מעמד עולמי ייחודי.
תלמידי רוקיטנסקי, ביניהם זיגמונד פרויד ראו בו דמות אב וקראו לו בשם החיבה "אבא רוקי".
ב-1844 התמנה רוקיטנסקי כראש הקתדרה לאנטומיה פתולוגית והיה לראש קתדרה הראשון במקצוע זה בכל העולם דובר גרמנית.
במהלך חייו ערך רוקיטנסקי כמעט 60,000 נתיחות שבהן הקפיד להשוות את ההיסטוריה הרפואית והתסמינים הקליניים של החולים המנוחים ולפרטיכל הנתיחות שלהם.
הוא שם לב שרופאים רבים הגדירו מחלות רק לפי סימנים חיצוניים בלי להתעניין לעומק במחלה הפנימית המסתתרת מאחוריהם (למשל צהבת אצל מטופלים שעורם הצהיב, ללא מחשבה על מחלת הכבד שגרמה לכך). התסמינים ששמם היווני - סימפטומאטה - משמעותו "צירופי מקרים" - אינם למעשה צירופי מקרים אלא הם מצביעים על שינוי פתולוגי שחל באיבר פנימי.
יחד עם יוזף שקודה, רוקיטנסקי הבהיר את היחסים בין התסמינים הקליניים שאותם רואים, ממששים או שומעים, לבין השינויים הפתולוגיים באיברים - מה שנקרא קורלציה קלינית-פתולוגית. על ידי כך איפשר רוקיטנסקי את המעבר מפרדיגמה ספקולטיבית, פילוסופית אל פרדיגמה של רפואה מבוססת-מדע.
על ידי סיווג המחלות לפי שלב התפתחותן התאפשרה גם הערכת פרוגנוזה שלהן. החל משנות ה-1830 סטודנטים ורופאים מכל העולם באו לווינה כדי ללמוד על שיטות האיבחון והנוזולוגיה של רוקיטנסקי ושל האסכולה הווינאית החדשה.
החקר השיטתי של כל איבר ואיבר הוביל להתפתחות התמחויות קליניות חדשות. כיועץ רפואי במשרד הפנים תמך רוקיטנסקי במהלך זה, כולל למשל, בהקמתה בווינה של הקליניקה הראשונה לאוטלוגיה בעולם.