stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון לנגדון
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

בשנת 1784, הוא בנה בפורטסמות' את האחוזה הידועה כיום כבית המושל ג'ון לנגדון. לנגדון נבחר לשתי קדנציות כנשיא ניו המפשייר, פעם אחת בין 1785 ל-1786 ושוב בין 1788 ל-1789. הוא היה חבר בקונגרס הקונפדרציה ב-1787 והפך לנשיא ועידת החוקה ב-1787, וכיהן כחבר של משלחת ניו המפשייר. לנגדון נבחר לסנאט האמריקאי לצד פיין וינגייט, וכיהן מ-4 במרץ 1789 עד 3 במרץ 1801. הוא נבחר לנשיא הראשון הזמני של הסנאט ב-6 באפריל 1789, וכן כיהן כנשיא זמני במהלך הקונגרס השני.
במהלך הדיונים החוקתיים של 1787 בפילדלפיה, לנגדון התבטא נגד ה"וטו" המוצע של ג'יימס מדיסון על חוקי המדינה פשוט משום שהוא הרגיש שאם הסנאט יקבל את הסמכות הזו ולא לבית הנבחרים, זה "יפגע ברגשות" של חברי בית הנבחרים. לנגדון היה תומך נלהב בדחף לאשרר את חוקת ארצות הברית בניו המפשייר. ב-21 ביוני 1788, היא אושררה על ידי ניו המפשייר בהצבעה של 47–57. הוא כתב מיד לג'ורג' וושינגטון כדי להודיע לו שניו המפשייר הפכה למדינה התשיעית שאותה תיאר כ"אבן המפתח בקשת הגדולה. ג'ושוע את'רטון, שיצא נגד האשרור, קיבל את התוצאה והצהיר: 'היא אומצה. בואו ננסה זה'".
באפריל 1789 כיהן לנגדון כנשיא זמני של הסנאט האמריקני, לפני בחירתו של ג'ון אדמס לסגן הנשיא, וספר את הקולות של חבר האלקטורים בבחירות הראשונות לנשיאות.
בשנת 1798, לנגדון סייע לאוני ג'אדג' להתחמק מבארוול באסט, האחיין של ג'ורג' ומרתה וושינגטון, שהתכוון לחטוף את ג'אדג' ולהחזיר אותה לעבדות אצל משפחת וושינגטון. באותו יולי, הוא היה אחד מארבעה סנאטורים שהתנגדו לכוח הצבאי במלחמה הבלתי רשמית עם צרפת.
לנגדון כיהן כחבר בבית המחוקקים של ניו המפשייר (1801–1805), עם שתי הקדנציות האחרונות כיושב ראש; הוא כיהן כמושל ניו המפשייר מ-1805 עד 1812, למעט שנה בין 1809 ל-1810. ב-1808, אחייניתו, קתרין וויפל לנגדון, נישאה לאדמונד רוברטס. לנגדון דחה את המועמדות להיות מועמד לסגן נשיא עם ג'יימס מדיסון בשנת 1812.
לנגדון מת בפורטסמות' ב-18 בספטמבר 1819, והוא בן 78 שנים.
הערות שוליים

1 2 3 4  ג'ון לנגדון, באתר המחלקה הביוגרפית של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
1 2 3  ג'ון לנגדון, באתר NNDB (באנגלית)
1 2 3 4 5  ג'ון לנגדון, באתר Constitution Day (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264258905171  GND: 1190592843  ISNI: 0000 0000 8447 043X  LCCN: n84232122  NTA: 181898837  SNAC: w62v2sr6  US Congress: L000067  VIAF: 43255701   WorldCat (עם VIAF): 43255701
ילדי שי

| --- | --- |

כריכת אחד מספרי הסדרה
 מידע כללי
 מאת:  מנוחה בקרמן
 הוצאה
 הוצאה:  בקרמן
 תאריך הוצאה:  1978
 מהדורות נוספות
 מספר כרכים:  13
 סדרה
 מספר ספרים:  12
ילדי שי היא סדרת ספרים פופולרית לילדים שנכתבה על ידי הסופרת החרדית מנוחה בקרמן. הספר הראשון בסדרה, "ילדי שי מגלים תושיה", יצא לאור ב-1978. שם הסדרה, "ילדי שי", הוא ראשי תיבות של "ילדי שכונות ירושלים", מקום מגוריה של הסופרת.
הסדרה

סדרת הספרים הייתה ראשונה מסוגה בספרות החרדית והיא מקבילה במובנים רבים לסדרות פופולריות בציבור החילוני כמו "חסמבה" או "החמישייה הסודית". בשונה מספרים חרדיים רבים מאותה הסוגה, החבורה כוללת הן בנים והן בנות, שבדרך כלל פחות מעורבות ב"אקשן" של העלילה. עם זאת, בדרך כלל נשמרת ההפרדה המגדרית בעלילה.
סדרת הספרים מתארת את עלילותיה של חבורת ילדים משכונת עזרת תורה בירושלים. חבריה הם בני משפחת וולף - חני, שייקו ותמי, בתם המאומצת של הוולפים, ובני משפחת וייס השכנים לבניין, יענקי ובתיה.
הספרים האחרונים של הסדרה עוסקים במסעותיה של משפחת וולף במזרח הרחוק, אליו הגיעו בשליחות, ומלווים בתצלומים של מסע שערכה הסופרת עם בנותיה, משולבים באיורים ובתמונות אחרות.
הדמויות

שייקו וולף - הבן השני במשפחת וולף. בלונדיני ושמנמן, מבולגן ומופרע ותמיד יש לו הברקות ורעיונות חדשים. שייקו מסתבך באופן קבוע בצרות, אבל הוא טוב לב.
חני וולף - אחותו של שייקו ושונה ממנו בתכלית. מסודרת ותלמידה חרוצה. מנסה לאלף את אחיה הגדול לסדר ולמשמעת, ונוטה להיות נבוכה מהבושות שהוא עושה לה. היא ושייקו נוהגים להקניט זה את זה ולהסתכסך.
תמי - בתם המאומצת של הוולפים. בדרך כלל בוגרת ובעלת תושייה. כל משפחתה של תמי נהרגה בתאונת דרכים. הוולפים אמצו את תמי משום שאמם, רבקה, הייתה חברה קרובה של עדינה, אמה של תמי בסמינר גייטסהד ומלבד הוולפים לא היה לה אף מכר בישראל. לתמי יש סבא המכונה "אופה" (סבא בשוויצר-דויטש), הגר בשווייץ ונשוי לגויה, ננסי, שמנעה ממנו קשר עם נכדתו היחידה. בהמשך הסדרה הוא מתגרש ממנה.
יענקי וייס - חברו הטוב של שייקו, אף הוא ההפך הגמור ממנו. הוא אחראי ומסודר, ומלווה את שייקו בכל משובותיו.
בתיה וייס - אחותו של יענקי וחברתה הטובה של חני וולף. בשונה משייקו וחני, יענקי ובתיה מסתדרים זה עם זה.
הדמויות > דמויות נוספות

מוישי וולף - האח הבכור של משפחת וולף. הוא למדן ובוגר ולומד בישיבה. בסדרה הוא נמצא על תקן של "אח גדול" שאליו פונים בעת צרה.
אילנה - בעלת תשובה שמתגלה כאמו האמיתית של אברימי וייס, בנם המאומץ של הווייסים. סיפורה מסופר בספר השמיני בסדרה, ילדי שי ותיק מספר 0379.
אברימי וויס- בנם המאומץ של משפחת וויס.
עודד-בעל תשובה, אסיר לשעבר, בן זוגה של אילנה ואביו של אברמי.
סמי גולדברג- בן חברים מבוסטון של בני הזוג וולף.
ספרי הסדרה

כל ספרי הסדרה יצאו לאור בירושלים, בהוצאת המחברת.
ילדי שי מגלים תושייה -הספר יצא לאור ב-1978, הוא מספר על אחים המתגוררים בשכונת עזרת תורה בירושלים, ומתמודדים עם מחלתה של אחותם הקטנה, שנאלצת לטוס לטיפול בחו"ל עם הוריהם.
ילדי שי מארחים את סמי - סמי בן חברים  של בני הזוג וולף מגיע מבוסטון לביקור של חודשיים, הוא מופתע מהשוני בין שייקו וחבריו לבין משפחתו, אך הם מתחברים וביחד עוברות עליהם הרפתקאות רבות.
ילדי שי מאמצים את תמי - הספר יצא לראשונה ב-1985. גיבורת הסיפור היא תמי שמשפחתה נספתה בתאונת דרכים. בספר מתוארות ההרפתקאות שעוברות על ילדי שי וההתמודדות שלהם עם תמי שהפכה באחת מילדה שמחה ונחמדה לילדה קודרת וזועפת, הספר מתאר התמודדויות מציאותיות מהיום יום, שעוברות על ילדים ובני נוער, ונותן תשובות עליהם.
ילדי שי נוסעים לשווייץ - תמי ביחד עם שייקו, חני ומוישי טסים לסבא של תמי בשווייץ, שם הם מתוודעים לתוכנית מרושעת ומצילים את הסבא. בשונה משאר הספרים בסדרה הספר הזה נכתב לסירוגין מיומנה של תמי וממכתביו של שייקו אל יענקי.
ילדי שי נחלצים לעזרה - ילדי שי עוזרים לאשה מבוגרת בשם הגברת כהן שבעלה נמצא מאחורי מסך הברזל ברוסיה, ועוברים הרפתקאות רבות.
ילדי שי בעקבות הבוגד (המהדורה השנייה יצאה עם 2 חלקים) - מזימה מרושעת נופלת על ילדי שי,  שנחלצים ממנה בתושיתם.
ילדי שי ותיק מספר 0379 - לילדי שי נודע שאברהמי בנם של משפחת וייס, הוא מאומץ, ואימו האמיתית היא אילנה, שהם מתוודעים לסיפורה.
ילדי שי במשבר - ילדי שי נקלעים לתקופת משבר קשה, ויוצאים ממנו בדרכים מעניינות.
ילדי שי במזרח הרחוק - ילדי שי נוסעים לשליחות בתאילנד, שם הם נקלעים להרפתקאות רבות.
ילדי שי בכפר הנעלם - לילדי שי נודע שאח של ידידם נמצא בכפר קטן בתאילנד, והוא נמצא בסכנה, ברגע האחרון הם מגיעים ומצילים אותו לאחר מסע מפרך.
ילדי שי בהודו (התפרסם בהמשכים וטרם יצא לאור).
צ'סקי קרומלוב

צ'סקי קרומלוב (בצ'כית: Český Krumlov) היא עיר קטנה במחוז בוהמיה הדרומית שבצ'כיה, הידועה באדריכלות ובעיצוב האמנותי של חלקה העתיק ובטירה השוכנת בשטחה. העיר העתיקה של צ'סקי קרומלוב הוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1992. אוכלוסיית העיר מונה (נכון ל-2022) כ-12,461 תושבים והיא מהווה את אחת האטרקציות התיירותיות העיקריות של צ'כיה כדוגמה לעיירה ימי ביניימית ששמרה על אופייה.
שם העיר

העיר מכונה צ'סקי קרומלוב (קרומלוב הבוהמית) על מנת להבדיל בינה לבין מורבסקי קרומלוב (קרומלוב המוראבית), שהיא עיירה קטנה בת כ-6,000 תושבים השוכנת אף היא במחוז דרום בוהמיה. ב-30 באפריל 1920 הורה משרד הפנים של צ'כיה כי העיר תיקרא באופן רשמי צ'סקי קרומלוב, אף ששם זה היה בשימוש כבר מאז 1439.
היסטוריה > יהודי צ'סקי קרומלוב

בעיר התקיימה מאמצע המאה ה-19 עד מלחמת העולם השנייה קהילה יהודית קטנה, שאף הקימה בשנת 1909 בית כנסת שפעל במשך 30 שנה. במלחמת העולם השנייה, נשלחו יהודי העיר למחנות ההשמדה. לאחר שנים שמבנה בית הכנסת היה מוזנח, הוא שופץ ושוחזר, ובשנת 2012 הותקן בו מוזיאון קטן המספר את סיפור הקהילה, כיום משמש המבנה את התושבים כמקום מפגש, מרחב תרבותי, אמנותי, חברתי ודתי רב תכליתי.
מבנים > הטירה

טירת צ'סקי קרומלוב גדולה ביחס לעיר בגודל של קרומלוב; בצ'כיה היא שנייה בגודלה רק למצודת פראג. באדמות הטירה שוכן גן רוקוקו גדול המשתרע על פני 70 דונם, גשר רחב מעל שקע עמוק בסלע שעליו בנויה הטירה, ו-40 מבנים שהוקמו בתקופות שונות ומקובצים מסביב לחמש חצרות. מתחם הטירה ניצב על סלע שנחצב מצדו הדרומי על ידי נהר ולטאבה ועל ידי נחל פולצ'ניצה מצדו הצפוני.
בטירה שוכן תיאטרון בארוקי שהוקם בין 1680 ל-1682, בתקופת שלטונו של הנסיך יוהאן כריסטיאן ה-1 לבית אגנברג וחודש בין 1765 ל-1766 על ידי יוזף אדם שוורצנברג במימון מדינתי. המכונות המפעילות את הבמה הן מקוריות, וכך גם התפאורה ואביזרי הבמה. בכך, התיאטרון שבטירה הוא אחד מתיאטראות החצר האחרונים שעדיין קיימים, ובשל גילו המתקדם נערכות בו שלוש הצגות לאורך השנה, כשרק שתיים מתוכן פתוחות לקהל הרחב. הבעלים הפרטי האחרון של הטירה היה אדולף שוורצנברג. הוא קיבל את פניו של הנשיא אדווארד בנש בתיאטרון, והעניק לו תרומה גדולה על מנת לסייע בהגנת צ'כוסלובקיה מפני גרמניה הנאצית. הגסטאפו החרים את הטירה ב-1940, וממשלת צ'כוסלובקיה החרימה אותה ב-1945.
מבנים > שערי וביצורי העיר

מרכז העיר ההיסטורי הוא אחד האזורים העירוניים שהשתמרו בצורה הטובה ביותר בבוהמיה, אך מראהו המקורי מימי הביניים השתנה במידה רבה במאה השנים האחרונות בעקבות פירוקם של שערי העיר וביצוריה במאה ה-19. שערי העיר היו מגדלים שהיו חלק ממערכת הביצורים, והגנו על הכניסות אל העיר. השערים הוקמו כסוג של מגדל שמירה בתוך סוללות הביצורים או בין בתי מגורים. השערים היו נסגרים באמצעות סבכת מתכת או גשר נגרר. הגשר הנגרר שימש בשערים שהיו בסמוך לחפיר. בעקבות הפירוק ניתן להגיע אל המרכז ההיסטורי דרך רחובות שבעבר הסתיימו בשערים. חומות ושערי העיר אף מופיעים על החותם המקומי. מערכת הביצורים כללה מצודות, שערים וסוללות. לפני הפירוק היו בחומות העיר תשעה שערים, ורק שער בודיוביצקה קיים עד היום. בקרבת אחת מהמבשלות נמצאים שרידי מבצר, וברחוב קאיובסקה עדיין ניתן להבחין בחלקים מהביצורים המקוריים.
פירוק השערים והחומות נבע בעיקר מהגידול בנפח התחבורה המקומית, התפתחות התעשייה והיעדר הצורך בהגנות מהסוג שהם סיפקו. המעברים דרך השערים היו בצורת קמרון, דבר שמנע מכלי רכב גבוהים לעבור דרכם ואילץ אותם לפרוק חלק ממטענם לפני השער ולהעמיסו לאחר חציית השער. חלק מהשערים היו במצב מוזנח ולא היה טעם מעשי כלשהו בשימורם. המגדלים שבהם שכנו מרבית שערי הכניסה הפריעו לזרימה תקינה של אוויר אל רחובות העיר. בכל אחד מהמגדלים הייתה דירת מגורים קטנה, ובמגדלים הגדולים יותר נבנו גם מטבח ושירותים. השער הצעיר ביותר והיחיד ששרד הוא שער בודיוביקה שהוקם בין 1598 ל-1602. המעבר דרך השער היה באמצעות גשר נמשך.
אוסף המורכב בעיקר מתמונות המתעדות את ביצורי העיר שוכן במוזיאון המחוזי להיסטוריה של הטבע של העיר.
כלכלה ותרבות

צ'סקי קרומלוב הוקמה על נתיב הסחר שחיבר בין לינץ שבאוסטריה לבין בוהמיה. המסחר היה המגזר החשוב ביותר בכלכלת העיר, שניצלה את מיקומה הגאוגרפי. בימי הביניים החלו להתפתח גילדות של יצרנים לפי אופי התמחותם. במשך מאות שנים הוקמו עשרות גילדות כגון גילדת האופים, הקצבים, חרשי האבן, יצרני הכובעים וכדומה. במקביל להתפתחות הגילדות בעיר החלה להתפתח תעשיית כריית הכסף, שהייתה בעלת תפוקה נמוכה יותר בהשוואה למכרות כסף אחרים בבוהמיה. בין שלהי המאה ה-15 לאמצע המאה ה-16 הגיעה תעשיית המכרות המקומית לשיא רווחיותה, אך בעקבות מיצוי עפרות המתכת המקומיות דעכה פעילות הכרייה, ושבה ועלתה רק כאשר במאה ה-19 התגלו באזור מרבצי גרפיט. הענף הרווחי ביותר במשך שנים רבות היה בישול שיכר, ובעיר פעלו מבשלה מלכותית ומבשלה עירונית.
אחת לשבוע נערכו ימי שוק רגילים או שוקי בשר, וארבע פעמים בכל שנה נערכו ירידים שנמשכו שמונה ימים. בירידים השנתיים השתתפו כ-300 סוחרים, ובשווקים השבועיים נמכרו בעיקר מוצרים חקלאיים כגון תירס, ביצים, ירקות וכדומה. בתחילת המאה ה-17 התיר הקיסר רודולף השני את עריכתם של שוקי בקר וסוסים באופן קבוע בימי חמישי שבין 25 בינואר ל-25 ביולי. מפעלי התעשייה הראשונים הוקמו בצ'סקי קרומלוב במאה ה-19, והיו אלה מפעל בגדים, מפעל נייר, ומפעל לעיבוד פשתן. לאחר בניית מסילת הרכבת המקומית ב-1891 החלו להתפתח יוזמות עסקיות נוספות. ב-1906 חוברה העיר לראשונה לרשת החשמל הארצית.
בעיר ישנו מוזיאון קטן המוקדש ליצירתו של הצייר אגון שילה, שהתגורר בצ'סקי קרומלוב.
ערים תאומות

איטליה סן ג'ימיניאנו, טוסקנה, איטליה
הערות שוליים

↑  Český Krumlov Synagogue
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531822305171  GND: 4098732-2  LCCN: n81080127  NKC: ge131713  VIAF: 151280665   WorldCat (עם VIAF): 151280665 
צ'סקי קרומלוב (בערך 1810)
בית הכנסת בצ'סקי קרומלוב - כיום מרכז תרבות ואמנות
מבט על הטירה מגדת הנהר
אחד משערי הכניסה לעיר לאחר התקפה של טנקים צ'כוסלובקיים
נחום צירולניקוב

| --- | --- |

 לידה:  24 בספטמבר 1910 ביחוב, בלארוס 
 פטירה:  28 בדצמבר 1979 (בגיל 69) מוסקבה, ברה"מ 
 
נאום (נחום) יזראילביץ' צירולניקוב (ברוסית: Наум Израилевич Цирульников;‏ 24 בספטמבר 1910 – 28 בדצמבר 1979) היה קצין יהודי בדרגת תת-אדמירל בחיל הים הסובייטי.
קורות חיים

נחום בן ישראל צירולניקוב נולד בעיר ביחוב שבפלך מוהילב של האימפריה הרוסית (כיום נמצאת העיר בתחומי מדינת בלארוס) במשפחה יהודית. מגיל 15 עבד כפועל במפעל לייצור יציקות ברזל.
בגיל 18 התנדב לשירות בצי. הוא התקבל ללימודים בבית הספר הימי הגבוה על שם פרונזה. לאחר שסיים את הכשרתו הוא שרת כקצין נשק בצוללת שהייתה חלק מצי הים השחור. בשנת 1935 מונה לסגן מפקד צוללת. בשנת 1938 הוא הועבר לצי האוקיינוס השקט שם מונה למפקד צוללת. בשנת 1940 עבר לשרת במפקדת צי האוקיינוס השקט בתפקיד עוזר ראש אגף המבצעים. ב-1941 מונה לראש אגף המבצעים.
צי האוקיינוס השקט לא נטל חלק בקרבות בין גרמניה הנאצית לברית המועצות, אך היה בכוננות למלחמה מול יפן וליווה שיירות הספקה מארצות הברית לברית המועצות בחלק הצפוני של האוקיינוס השקט. באוגוסט 1945 נטל צירולניקוב חלק בלחימה כנגד היפנים במהלך מבצע סערת אוגוסט. הוא השתתף בתכנון השתלטות הצי על הנמלים בקוריאה והשתלטות על האיים הקוריליים.
לאחר המלחמה המשיך צירולניקוב לשרת בצי. עד 1947 פיקד על אחד מבסיסי צי האוקיינוס השקט. בשנת 1949 הועלה לדרגת קונטר-אדמירל. ב-1950 מונה למפקד שייטת צוללות בצי הבלטי. ב-1954 מונה למדריך בכיר בבית הספר לקציני חיל הים בעיר לנינגרד. ב-1955–1957 הדריך בבית הספר לקציני חיל הים בריגה. ב-1957–1960 למד באקדמיה צבאית של המטה הכללי. בתום לימודיו נשאר באקדמיה כמרצה בכיר לטקטיקה ימית. בשנת 1969 פרש מן השירות הצבאי.
נחום צירולניקוב נפטר ב-28 בדצמבר 1979. נקבר בבית העלמין וגנקובסקויה.
במהלך הקריירה שלו עוטר נחום צירולניקוב ב: עיטורי לנין, שני עיטורי הדגל האדום, עיטור נחימוב, שני עיטורי הכוכב האדום ובמדליות שונות.
יהושע השל פרבשטין

| --- | --- |

 לידה:  20 בפברואר 1870 פולין פולין 
 פטירה:  1948 (בגיל 77 בערך) כ"ג מנחם אב תש"ח ירושלים 
 מדינה:  פלשתינה (א"י) פלשתינה (א"י) ישראל ישראל
 בת זוג:  ביילה גוטל גוטה פרבשטיין
 
יהושע השל פרבשטיין (20 בפברואר 1870 – 28 באוגוסט 1948) היה מנהיג ציוני בפולין בין שתי מלחמות העולם, נשיא ההסתדרות הציונית, מנהיג תנועת המזרחי ונשיא קרן היסוד בפולין, נציג הסיים הפולני וחבר מועצת עיריית ורשה והנהלת הסוכנות היהודית.
הנצחה

על שמו רחוב בשכונת קריית משה בירושלים.
חיים אישיים

יהושע נישא לביילה גיטל גוטה פרבשטיין, ולהם שלוש בנות.
לקריאה נוספת

עסקן למופת - ספר היובל לכבוד ר' יהושע העשל פרבשטיין, ראש חודש אלול - תש"ח
אנציקלופדיה של הציונות הדתית, כרך ד; עורך ראשי יצחק רפאל, ירושלים: מוסד הרב קוק, עמ' 232–237,
הערות שוליים

↑  בין ספריו: מעון הברכות על הש"ס; עטרת ישועה על הגדה של פסח; עין הבדולח על סדר מועד שבש"ס; עלה דיונה ועוד
↑  מתוך דברי תשובתו למברכיו בחגיגת יובלו השבעים וחמש
↑  המסיבה לכבוד מר פרבשטין בירושלים, דואר היום, 28 בפברואר 1932.
משה אבידור

משה אֲבִידוֹר (בּוּרשטיין) (7 בינואר 1906 – 30 במאי 1985) היה איש חינוך ישראלי, מורה ומפקח, מנכ"ל משרד החינוך (1954–1960), מנכ"ל הסוכנות היהודית, יו"ר הוועד הישראלי לאונסק"ו ושגריר ישראל לאונסק"ו, מזכיר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ביוגרפיה

אבידור נולד בשם משה בורשטיין בינואר 1906 בעיר קייב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), השני מחמשת ילדיהם (שלושה בנים ושתי בנות) של ציפורה לבית בּוּכְמַן ואברהם מאיר בורשטיין. בילדותו, ב-1913, עלה לארץ ישראל ולמד בגימנסיה הרצליה עמה גלה לכפר סבא בגירוש תל אביב.
נסע ללמוד בארצות הברית. לאחר שקיבל בשנת 1929 תואר ראשון במדעים מאוניברסיטת ניו יורק, המשיך ללימודים מתקדמים במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת קולומביה, וקיבל בה תואר שני (1931) ותואר דוקטור (1933). עבודת המוסמך הייתה בנושא החיים הקהילתיים היהודיים בארץ ישראל בשנים 1917–1927 ("A decade of Jewish communal life in Palestine, 1917-1927"), והדיסרטציה שלו, בנושא הממשל העצמי של היהודים בארץ ישראל מאז 1900 ("Self-Government of the Jews in Palestine Since 1900"),‏ התפרסמה ב-1934 בהוצאת הפועל הצעיר (ושוב ב-1976 בווסטפורט, בהוצאת Hyperion Press).
ב-1933, עם תום לימודיו, שב לארץ ישראל והיה למורה להיסטוריה בגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב עד 1942, אז התמנה כמפקח במחלקה לחינוך של ממשלת המנדט, ומילא תפקיד זה עד 1948. מ-1948 ועד 1952 היה למנהל המרכז לחינוך בתפוצות במשרד החינוך והתרבות. במסגרת תפקידו ייצג את ישראל בוועידה של אונסק"ו. בשנים 1952–1953 כיהן כסמנכ"ל משרד החינוך והתרבות תחת השר בן-ציון דינור, ומיולי 1954 היה מנכ"ל המשרד (תחילה תחת דינור ומסוף 1955 תחת זלמן ארן) עד פרישתו ב-1960 על רקע סכסוך עם ארן. ב-1960 התמנה כמנכ"ל הסוכנות היהודית (זאת לאחר שפוצל תפקיד מזכיר הסוכנות למנכ"ל ומזכ"ל; משה ריבלין היה המזכיר לצדו). באותה שנה היה אחד משלושת חברי הוועדה שמינה ראש עיריית תל אביב הנכנס מרדכי נמיר לבדיקת מצב המוסדות לחינוך גבוה בעיר ("ועדת שרת" - לצד ראש העירייה לשעבר חיים לבנון ובראשות משה שרת). הוועדה המליצה על כינון אוניברסיטה בעיר (אוניברסיטת תל אביב), והמלצותיה התקבלו פה אחד. באביב 1966 התפטר מתפקידו בסוכנות. בסוף אותה שנה היה למזכיר (מנכ"ל) האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תחת הנשיא פרופ' אהרן קציר וסגנו פרופ' גרשם שלום.
בנוסף כיהן כיו"ר הוועד הישראלי לאונסק"ו משנת 1955 ועד סוף 1968, עת התמנה כשגריר ישראל לאונסק"ו בפריז, וכיהן בתפקיד זה עד סוף 1970, אז שב לארץ. באוגוסט 1971, בשנה ה-66 לחייו, נפצע קשה בתאונת דרכים בירושלים ולא התאושש ממנה עוד. נפטר באביב 1985, ונטמן בהר המנוחות.
בשנת 1954 היה לנשיא הראשון של התאחדות הצופים והצופות בישראל.
חיים אישיים

באפריל 1933 נישא לאידה ריְינִיש (1912–1998), ולזוג נולדו שלוש בנות: דקלה לרנר, פרופ' רמונה מרגלית, ורדה אבידור. אחד מנכדיו הוא עמיר לרנר, מנכ"ל בית איזי שפירא.
פרסומיו

ג’ימס טראסלו אדמס, האפוס של אמריקה; תרגום ראובן גרוסמן, בעריכת נתן ביסטריצקי; עם מבוא והערות מאת משה בורשטין, בצירוף מפות ונספחות, ירושלים: מוסד ביאליק (ספרי מופת מספרות העולם), תש"ח.
משה אבידור ויצחק ספיבק, עם ישראל בארצו ובנכר, 4 כרכים, תל אביב: מסדה, תש"ח–תש"ך. (ספר לימוד לבית הספר התיכון) (ראה אור במהדורות נוספות.)
עשר שנות חינוך: תש"ח-תשי"ח, ירושלים: משרד החינוך והתרבות, תשי"ח. (חוברת)
Moshé Burstein, Self-Government of the Jews in Palestine Since 1900, Tel Aviv: Ha-Poel Ha-Tzair, 1934. (Reprint: Westport, Conn.: Hyperion Press, (The Rise of Jewish nationalism and the Middle East), 1976.)
Education in Israel, Jerusalem: Youth and Hehalutz Department of the Zionist Organization, 1957.
L’enseignement et ses problèmes, Jerusalem: La Semaine israélienne (Israel aujourd’hui), 1958. (חוברת)
Education for a growing nation, Jerusalem: Israel Digest (Israel today), 1958. (חוברת)
Educación para un pueblo en marcha, Jerusalem: Crónicas (Israel de hoy), 1958. (חוברת)
Das Erziehungswesen, Jerusalem: Informationsabteilung des Aussenministeriums (Schriftenreihe Israel), 1966. (חוברת)
לקריאה נוספת

"Avidor, Moshe", in Who's who in Israel and in the Work for Israel Abroad, 1969, p. 31.
"Avidor, Moshe", in Who's who in world Jewry, 1978, p. 40.
הערות שוליים

1 2  קאריירה טבעית, מעריב, 19 ביולי 1954
↑  רשומה ביבליוגרפית בקטלוג ספריית אוניברסיטת קולומביה (באנגלית).
↑  רשומה ביבליוגרפית בקטלוג ספריית אוניברסיטת קולומביה (באנגלית).
↑  יצאה משלחת ישראל לועידת אונסק"ו, חרות, 17 ביוני 1951
↑  נחום גרוס, מדיניות האוניברסיטה העברית לשמירת מעמדה הבלעדי: השלוחות בתל אביב (1950–1970), המכון למחקר כלכלי בישראל על-שם מוריס פאלק, ירושלים, אפריל 2008, עמ' 17 .
↑  התפטר מנהל הסוכנות, מעריב, 24 בינואר 1966.
↑  הוקמה ועדת מדענים לקביעת עקרונות לחינוך הגבוה בישראל, דבר, 15 בדצמבר 1966.
↑  יוסף לפיד, קציר ראשון של האקדמיה, מעריב, 13 בינואר 1967.
↑  ד"ר מ. אבידור שגריר באונסק"ו, דבר, 19 בדצמבר 1968.
↑  ז'אק מוריס, ישראל ואונסק"ו – שיתוף־פעולה פורה, דבר, 14 בדצמבר 1970.
↑  ד"ר משה אבידור נפצע בתאונה, דבר, 29 באוגוסט 1971; 6 נהרגו, ביניהם איש או"ם, בתאונות דרכים בסוף השבוע, מעריב, 29 באוגוסט 1971.
↑  לחוברת הסרוקה באתר הספריה הלאומית לחצו כאן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290110605171  BnF: cb16019043n (data)  CiNii: DA17294722  GND: 1055792600  ISNI: 0000 0000 6855 2582  LCCN: no2001083846  NLA: 35598646  NLG: 250550  NTA: 130421022  SUDOC: 090482506  VIAF: 97165702   WorldCat (עם VIAF): 97165702
מרטין אספרנברגר

מרטין אספרנברגר (בגרמנית: Martin Espernberger; נולד ב-20 בדצמבר 2003) הוא שחיין אוסטרי, זוכה מדליית ארד באליפות עולם (דוחה 2024) במשחה ל-200 מטר פרפר.
ביוגרפיה > 2021

באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה במאי סיים במקום 29 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:01.17 דקות, במקום 55 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 24.63 שניות ובמקום 57 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 55.29 שניות.
ביוגרפיה > 2023

באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי סיים במקום 20 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:57.36 דקות.
ביוגרפיה > 2024 > מדליית ארד באליפות עולם

באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר בפברואר זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:55.16 דקות, אחרי טומורו הונדה מיפן (1:53.88 דקות) ואלברטו ראצטי מאיטליה (1:54.65 דקות).
באולימפיאדת פריז סיים במקום שישי במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא לאומי של 1:54.17 דקות.
שיאים אישיים > בריכה אולימפית

50 מטר פרפר: 24.45 שניות (2021)
100 מטר פרפר: 53.28 שניות (2023)
200 מטר פרפר: 1:54.17 דקות (2024), שיא אוסטריה
שיאים אישיים > בריכת 25 מטר

50 מטר פרפר: 25.65 שניות (2019)
100 מטר פרפר: 55.24 שניות (2019)
200 מטר פרפר: 1:54.80 דקות (2023)
דניאל בן עזריה

דניאל בן עזריה (נפטר באלול ד'תתכ"ב, 1062) היה גאון ארץ ישראל וראש ישיבת גאון יעקב משנת 1051 עד 1062.
הוא היה צאצא למשפחת ריש גלותא של בבל, וכך נצר לבית דוד, ונבחר לעמוד בראש ישיבת גאון יעקב בירושלים. מינויו לגאון נעשה תוך מחלוקת עם משפחתו של הגאון הקודם שלמה בן יוסף הכהן, שכיהן בתפקיד בין השנים 1020–1027. מתנגדי רבי דניאל תמכו במינויו של אחד משני בניו של הגאון הקודם, יוסף ואליהו. לדברי רבי אביתר גאון, בנו של האחרון, שתיעד את המחלוקת בחיבורו "מגילת אביתר", רבי דניאל רדף את שני האחים והלשין עליהם לשלטונות הפאטמים שאסרו אותם.
בית הכנסת בן עזרא של היהודים הארץ-ישראלים (כניסת אל-שאמיין) בפוסטאט נקרא בימיו על שמו: "בית הכנסת של אדוננו דניאל, אור ישראל, הנשיא הגדול וראש ישיבת גאון יעקב".
בסוף ימיו חלה רבי דניאל במחלה חמורה. רב אביתר גאון מעיד שרבי דניאל ראה את מחלתו כעונש על רדיפותיו את משפחת קודמו. דניאל נפטר בחודש אלול בשנת ד'תתכ"ב (1062). הפייטן עלי בן עמרם, מנהיג יהודי מצרים, כתב קינה על פטירתו. בנו, דוד בן דניאל, היה צעיר מדי למלא את תפקיד אביו, ואליהו בן שלמה בן יוסף נתמנה לגאון ללא מחלוקת עד פטירתו בשנת ד'תתמ"ד (1083). לאחר מכן, דוד בן דניאל היה מעורב בסכסוך בנוגע לירושת הגאונות.
באגרת ששלח ראש הגולה דניאל בן חסדאי, נכתב ש'ידוע וגלוי' שהסמיכה בארץ ישראל נפסקה עם פטירת ר' דניאל בן עזריה ראש ישיבת גאון יעקב, בשנת ד'תתכ"ב.
היינריך קונריד

| --- | --- |

 לידה:  3 בספטמבר 1855 ביילסקו-ביאלה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  27 באפריל 1909 (בגיל 53) מראנו, איטליה 
 מקום קבורה:  Mount Neboh Cemetery 
 שם לידה:  Heinrich Cohn 
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 חתימה:   
 
היינריך קונריד (באנגלית: Heinrich Conried; 3 בספטמבר 1855 – 27 באפריל 1909) היה במאי תיאטרון יהודי-אמריקאי ממוצא אוסטרי. בשנת 1876, החל קונריד את קריירתו בתחום המשחק בווינה, שם מונה למנהל התיאטרון Stadttheater Bremen. בשנת 1878, עבר להתגורר בניו יורק, שם נשאר למשך שארית חייו. במרוצת השנים ניהל קונריד מספר תיאטראות דוגמת Wallack's Theatre‏ (1878–1881), Bowery Theatre‏ (1881–1882), New York Concert Company‏ (1882–1883) ו-Irving Place Theatre‏ (1883–1903). בשנת 1903, מונה קונריד למנהל המטרופוליטן אופרה בניו יורק. את התפקיד סיים קונריד ב-1908 לאחר פרישתו.
ביוגרפיה

קונריד נולד ב-3 בספטמבר 1855, בעיירה ביילסקו-ביאלה, באוסטריה (כיום פולין) לאב יהודי. כנער, למד בבית ספר מקומי בשם "Realschule" בווינה. לאחר לימודיו, החל קונריד לשחק בתיאטרון "בורגתיאטר". בגיל 21, הפך למנהל התיאטרון "Stadttheater Bremen". בתקופתו, התפרסם התיאטרון בעיר, עד שקונריד קיבל אות כבוד מעיריית וינה לפועלו למען קידום התיאטרון. ב-1878, בהצעתו של אדולך נוינדרף, שהיה מנהל תיאטרון בארצות הברית, עבר קונריד לניו יורק.
בעת שכיהן כמנהל התיאטרון "מטרופוליטן אופרה", העלה קונריד את האופרה "פרסיפל", משל ריכרד וגנר. הדבר הכעיס את אשתו של ריכרד, קוזימה, ששלחה מברק זועם לקונריד. קוזימה טענה לזכויות היוצרים על היצירה אך מאמציה היו לשווא והאופרה הועלתה כמתוכנן. ב-1 במאי 1908, פרש קונריד מניהול התיאטרון לאחר שלקה בבעיות ראייה. הוא נפטר ב-27 באפריל 1909 משבץ מוחי.
הערות שוליים

↑  יוסף הורביץ, Moral Fire: Musical Portraits from America's Fin de Siècle, University of California Press, 2012, עמ' 78
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286698005171  GND: 116655577  ISNI: 0000 0000 4879 4912  LCCN: nr2003031428  SNAC: w6bk1q6j  VIAF: 32753970   WorldCat (עם VIAF): 32753970