בנימין וולף אייבשיץ
ביוגרפיה > חבורת "בני מהימנותא"

באלטונה, עקב אחר מעשיו רבי יעקב עמדין יריבו של אביו, שהקדיש בספרו "התאבקות" את הפרקים "שחוק הכסיל", ו"יקב זאב" לדיווח על מעשיו של אייבשיץ הבן. לפי העדויות שפרסם עמדן, ניהל בנימין וולף בבית מפואר שבנה בית כנסת שהיה למרכז שבתאי. כשליח ציבור שימש המקובל הקשיש משה דוד מפודהייץ שראה בבנימין וולף הצעיר נשמה קדושה "שמשני אלפים שנה עד עתה לא הייתה נשמה כזו בעולם", ובין חברי המניין היו גם נתן אורהולץ רבה של שטאמפי (אנ'), השבתאים מאיר פרוסטיץ ווולף עקיבש, ומספר בחורים מישיבת הרב יהונתן אייבשיץ. הבית נחנך בשבוע שחל בו תשעה באב ה'תקי"ט, ובתשעה באב התפללו אייבשיץ וחבורתו תפילת מוסף של יום טוב, וערכו סעודה כמנהג השבתאים. המקובל מפודהייץ מסר בבית המדרש השבתאי שיעורים בספר הזוהר גם לנשים ולבחורים, דבר שלא היה מקובל ביהדות. בבית היה חדר מיוחד שבו התייחד בנימין וולף עם השכינה, וכיסא מוזהב שהיה חיקוי לכסא שלמה. בפי מאמיניו כונה בנימין וולף "ימיני" ובני החבורה נקראו "בני מהימנותא". הוא חיבר חיבור שנקרא "דרגא ימיני" המפרט את דרגותיו של "ימיני", ומתאר שיחות בינו לבין תלמידיו וחבריו מהעולם העליון שבהם הוא אף מגלה להם את סוד הגאולה.
בנימין וולף היה נוהג בפזרנות רבה ונתן רושם לסביבתו שהוא עשיר ובעל נכסים רבים. הוא טען שהוא ומשרתו בקיאים באלכימיה ומסוגלים להפוך מתכות פשוטות לזהב, והפיץ שמועות על הלוואות עתק שנתן לפרדריק החמישי, מלך דנמרק. על סמך זה הפקידו אצלו רבים ממאמיניו את כספם בתקווה לרווחים עתידיים.
המרכז השבתאי שהתקיים כמעט בגלוי בלב הקהילה היהודית החשובה עורר את קנאי אלטונה לפעול נגדו. בכסלו ה'תק"ך שלח בחור מתלמידי הרב יחזקאל לנדא מפראג בעל נודע ביהודה מכתב לרב לנדא, וביקש ממנו שיורה לגרש מאלטונה את משה דוד מפודהייץ ואת בנימין וולף אייבשיץ. במכתב תגובה כתב הרב לנדא שאכן הוא מתכוון להורות לרב יהונתן אייבשיץ לגרש מהעיר את משה דוד מפודהייץ, אך לגבי "הנער הבער המשוגע" בנימין וולף, הסתפק לנדא באזהרה שלא ימשיך בלימוד קבלה. תגובה זו נחשבה פשרנית מדי בעיני רבי יעקב עמדן והוא תקף את הרב לנדא במילים קשות. פנייה דומה נשלחה גם לרב אברהם אביש מפרנקפורט, אך היא לא זכתה למענה.
במכתב לרב יצחק הלוי הורוביץ מגלוגא הכחיש הרב יהונתן קשר בין בנו לבין המקובל השבתאי וטען שבנימין וולף רק הזמין את ר' משה דוד ללמוד בחנוכת הבית כמנהג, ונתן לו שכרו "כדרך בני המשפיע במידה גסה". הוא הכחיש גם את הטענות על נשים ובחורים שלומדים קבלה בבית בנו וטען שבין בני העיר אין לומדי קבלה כלל, וגם המקובל מפודהייץ אינו עוסק בהוראה לאחרים. הוא התנגד לגירוש ר' משה דוד מהעיר בפרהסיה וטען שהדבר ייחשב עבורו כגזר דין מוות עקב מצבו הבריאותי הרעוע. ממכתב זה ומעדות נוספת עולה גם עמדתו הפומבית של הרב אייבשיץ כלפי בנו, ולפיה הוא האמין שלנער אכן יש כוחות לא טבעיים, אך הסתפק אם הם באים "מצד קדושה" או לא.
בסופו של דבר, בחודשים שלאחר מכן עזבו אייבשיץ וחבורתו את אלטונה ובית הכנסת נסגר. בנימין וולף עצמו שהחל להסתבך בחובות עזב את העיר כבר בחודש אייר, ולפי עמדן, הוא אסף ממאמיניו כסף ותכשיטים והבטיח שיחזור לעיר עם הון רב שהשאיר במורביה ויתגלה כמשיח בחודש כסלו הבא. בחודש אלול, בעקבות עדויות שנגבו בבית דין על הקבוצה השבתאית, החליטו פרנסי אה"ו בתמיכת הרב יהונתן אייבשיץ, להכריז מחדש את החרם על השבתאים שהכריז הרב יחזקאל קצינאלפוגין בשנת ה'תפ"ה, ובנוסף הוחלט על סגירת בית הכנסת השבתאי וגירוש חברי הקהילה מהעיר. למרות הסכמתו להכרזת החרם, צייד הרב אייבשיץ את "איש חסיד מקובל אלקי כמהו' משה דוד" במכתב המלצה שבו ביקש ממחותנו לקבל אותו בביתו והתחייב להיות ערב לתשלום על כך.
מספר שנים לאחר מכן, בז' בתשרי ה'תקכ"ו, הטיל עמדן בבית הכנסת שלו חרם על בנימין וולף ושניים מאחיו, כ-15 שנה לאחר שנקט בצעד דומה נגד אביהם הרב.