stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפיפניוס מסלמיס
תולדות חייו

אפיפניוס נולד בבסנדוק שבמחוז אלאוטרופוליס (בית גוברין) ביהודה למשפחה יהודית, בשנת 310 או מאוחר יותר. בצעירותו פנה לחיי נזיר במצרים, שם התקרב לוולנטיניזם. עם שובו ליהודה ב-333 ייסד מנזר בבסנדוק, הוסמך ככומר ושימש כאב המנזר במשך קרוב ל-30 שנה. בשנת 367, בזכות שמו כמתנזר ולמדן, מונה לבישוף קונסטנסיה (סלמיס), העיר הראשית בקפריסין ושימש שם כבישוף עד מותו.
אפיפניוס שלט במספר שפות, כולל עברית, סורית, מצרית, יוונית ולטינית ובצירוף עם ידיעותיו הרבות וקנאותו האורתודוקסית הפך לאדם בו הרבו להיוועץ בשאלות של כפירה ואי כפירה והתערבותו נדרשה בענייני דת חשובים. הוא נסע לאנטיוכיה, ככל הנראה בשנת 376 כדי לחקור חשד לאפולינריאניות ולהתערב בקרע בכנסייה שם. הוא הכריע לטובת הבישוף פאולינוס, שנתמך על–ידי האפיפיורות וכנגד מלטיוס, שנתמך על ידי פטריארכי המזרח.
בשנת 382 התערב לטובת פאולינוס מאנטיוכיה (שוב, בתמיכה ברומא), ובשנת 394 לספירה נסע לירושלים והיה זה שתקף את חסידי אוריגנס, אחד המכובדים שבמלומדים הנוצרים, ככפירה כביכול, ודחק בבישוף ירושלים יוחנן לגנות את כתביו ואת פרשנותו של אוריגנס למקרא. לדעת אפיפניוס זו הייתה גישה אינטלקטואלית מדי ופגעה בטוהר האמונה.
בשנת 402, בהיותו כבן תשעים, נסע לקונסטנטינופול כדי להילחם בכפירה מדומה דומה של יוחנן כריסוסטומוס, שהואשם על–ידו גם כן בנטייה אחר אוריגנס. סוזומנוס מספר כי אפיפניוס נהג מספר פעמים זלזול וגסות בכריסוסטומוס וחסידיו שם, כשהוא מבצע הסמכות לכהונה בכנסיותיהם ומסרב לפגוש, להתפלל או לדבר עם כריסוסטומוס. אמוניוס, מאנשי כריסוסטומוס, פנה אליו בהרשאת הקיסרית ושאל אותו האם קרא את ספרי אוריגנס או אלו של מי מחסידיו. אפיפנויוס השיב כי לא קרא כלל את הכתבים שאת כותביהם וחסידיהם רדף במשך עשרות שנים כ"כפירה" ולמד את כל שידע עליהם מ"סיפורים ששמע בנושא".
אפיפניוס מת בספינה בדרכו חזרה לקפריסין מקונסטנטינופול.
עבודתו המוכרת ביותר של אפיפניוס היא תיבת התרופות (Panarion), ספר לעזרה להתמודדות עם כפירות, המונה שמונים תורות כפירה שחלקן אינן מתוארות באף אחד מהמסמכים ששרדו מאותה תקופה. בין השאר משמר אפיפניוס כאן פרטים ואף מתעתק כתבים ומכתבים שאבדו מאז, והשתמרו לפיכך בזכות ציטוטו אותם. עבודה אחרת שלו, על מידות ומשקלות (אנ'), כוללת למרות כותרתה המטעה מעין מבוא לתנ"ך ותיעוד של מקורותיו.
כתביו > תיבת התרופות - פנריון

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
את הספר פנריון (תיבה) שכתב בין השנים 374–377, בעת שכיהן כבישוף קפריסין, מתאר אפיפניוס כתיבת תרופות כנגד הרעל המופץ על ידי כל סוגי המינות.
אפיפניוס סקר כשמונים תנועות שהיו קיימות עד ימיו, שהוכרזו כמינות, ככפירה או ספק מינות וכפירה. עם חלקן התווכח בספרו ונתן לקורא תשובות כנגד הרעיונות של אותן כתות.
ספר זה מהווה מקור בלעדי לחלק מהכתות וכן מהווה מקור בלעדי לסיפורו של יוסף הקומס. בין השאר, מבקר אפיפניוס את הגנוסטים, המבצעים טקסים קניבליים של אכילת בשר אדם. זאת, כחלק מגישתו השלילית של הגנוסיס כנגד הגוף והחומריות. כך מספר אפיפניוס, שאם במהלך קיום יחסי המין "מישהו מהם מקדים את פליטת זרעו הטבעית, והאישה מתעברת [...] הם מוציאים את העובר ברגע שזה אפשרי, לוקחים את הוולד הנפול, כותשים אותו באמצעות עלי אל תוך מכתשה, מערבבים זאת עם דבש, פלפל שמנים מתוקים ותבלינים אחרים כדי לא להבחיל את עצמם, וכך מתאספת לה כל החבורה ההוללת הזאת [...], וכל אחד לוקח לו למאכל באצבעו מן הילד הכתוש". דווקא בגלל שטקסים כגון אלה מתיישבים עם החזון הגנוסטי השולל את החיים בעולם הזה כתוצאה של בריאה שבוצעה בידי אל רע, אין סיבה מהותית לפקפק באמינות תיאורו של אפיפניוס.
כתביו > על מידות ומשקולות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לקריאה נוספת

ארליך מיכאל, "’ונלכדה ביתר ונחרשה העיר’: על ההבחנה בין בניית איליה קפיטולינה לבניית מקדש רומי על הר הבית על-פי עדותו של אפיפניוס", חידושים בחקר ירושלים 8, 2002, עמ' 111–116.
זאב רובין, ‏פרשת הקומֶס יוסף והנסיונות לניצור הגליל במאה הרביעית לספירה, קתדרה 26, דצמבר 1982, עמ' 116-105
Renan Baker, Epiphanius, ‘On Weights and Measures’ §14: Hadrian’s Journey to the East and the Rebuilding of Jerusalem, ZPE 182, (2012), pp. 157-167
הערות שוליים

↑  niephoros
↑  לפי "היסטוריה אקלסטית" של סוזומנוס, ספר 6, פרק 32
↑  לפי "היסטוריה אקלסטית" של סוקרטס סכולסטיקוס, ספר 6, פרק 10
↑  זאב רובין, פרשת הקומס יוסף והניסיונות לניצור הגליל, קתדרה 26 (תשמ"ג), עמ' 106
↑  לפי "היסטוריה כנסייתית" של סוזומנוס, ספר 8, פרק 15
↑  לפי "היסטוריה אקלסטית" של סוקרטס סכולסטיקוס, ספר 6, פרק 15
↑  אפיפניוס מסלמיס, "נגד הגנוסטים הבורבוריטים", בתוך גנוסטיקה, מתרגם ועורך: יונתן כהנא, עמ' 137–138, רסלינג, תל אביב 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260978205171  PLWABN: 9810693553005606  BIBSYS: 90604582  BNE: XX902019  BnF: cb12007044r (data)  CANTIC: a10492902  CiNii: DA0451370X  GND: 118682229  ICCU: CFIV042284  ISNI: 0000 0001 0871 5770  LCCN: n82039938  NKC: xx0009744  NLA: 44498009  NLG: 45408  NTA: 069932352  RERO: 02-A000057688  SELIBR: 51841  SNAC: w69p4t0z  SUDOC: 028184009  Trove: 816715  VcBA: 495/13341  VIAF: 13651211   WorldCat (עם VIAF): 13651211
אנטוני פיוטרובסקי

| --- | --- |

 לידה:  7 בספטמבר 1853 Nietulisko Duże, רפובליקת פולין 
 פטירה:  12 בדצמבר 1924 (בגיל 71) ורשה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן 
 תחום יצירה:  ציור 
 פרסים והוקרה:  מסדר המופת האזרחי הבולגרי  מסדר הגבורה 
 חתימה:   
 
אנטוני אדם פיוטרובסקי (בפולנית: Antoni Adam Piotrowski‏; 7 בספטמבר 1853 – 12 בדצמבר 1924) היה צייר פולני. הוא נחשב אחד מאמני הרומנטיקה והריאליזם. מכיוון ששהותו המרובה ככתב וכצייר בבולגריה בסוף המאה ה-19, הוא נחשב כרוניקן של המדינה בתקופה זו.
ביוגרפיה

אביו של פיוטרובסקי עבד כשירות מדינה במפעל פלדה בניטוליסקו. משנת 1869 בנו למד ציור אצל וויצ'ך גרסון. משנת 1875 למד במינכן אצל וילהלם לינדנשמיט ואז למד עד 1879 אצל יאן מטייקו באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב. בינתיים, הוא שיתף סטודיו עם ציירים פולנים אחרים (כמו סטניסלב ויטקביץ', אלברט צ'מיאלובסקי, יוזף צ'למונסקי) במלון בורשה איירפסקי.
מלחמה בבולגריה

פיוטרובסקי כנראה נסע לראשונה לבולגריה בשנת 1879, ושם עבד ככתב ושרטט עבור מגזינים האנגלים The Graphic ו- The Illustrated London News וכן מגזינים צרפתיים Illustration ו- Le Monde Illustré. לאחר מכן עבר לפריז עד 1885, אז חזר שוב לבולגריה כדי להשתתף במלחמת סרביה-בולגריה כמתנדב בצד הבולגרי עד 1886. הוענק לו אות מסדר הצבאי הבולגרי.
בתקופת שהותו בצבא בולגריה, הוא צייר סדרה של תשעה ציורי קרב, אשר כולם נרכשו מאוחר יותר על ידי המדינה הבולגרית וכעת הם מוצגים במוזיאון הצבאי הלאומי של בולגריה בסופיה. ציורים אלה כוללים את תיאור קרב סליבניצה, סערת זריברוד והפלישה הבולגרית לפירוט. במהלך תקופה זו פורסמו רישומי מלחמה אחרים מאת פיוטרובסקי בעיתונים ומגזינים אירופיים שונים.
לאחר 1879 צייר דיוקן של הנסיך הבולגרי הראשון אלכסנדר הראשון (ממשפחת באטנברג). מטעמו של הנסיך פרדיננד הראשון (מבית סקס-קובורג וגותא), שהחליף אותו. הוא צייר את דיוקנו בשנת 1888, ועל כך הוענק לו אות הכבוד אזרחי.
טבח בטק

פיוטרובסקי שב לבולגריה בשנת 1888 לביקור בעיר בטק. הציור האפי "טבח בטק" נוצר בשנת 1892. כהכנת לציור, הוא הציג מחדש צילומים עם שחקנים חובבים. התמונה הוצגה ביריד הבינלאומי בפלובדיב בשנת 1892.
תערוכה וכנס באביב 2007, שבחנו את השימוש בתקשורת (כולל תמונתו של פיוטרובסקי) כדי להכשיר את הטבח שערכו העות'מאנים בבטק בשנת 1876, שהוביל להיווצרות מיתוס לאומי, עורר שערורייה תקשורתית בבולגריה.
תמונתו של פיוטרובסקי נבחנה מנקודת מבטה של היסטוריית האמנות על ידי היסטוריונית האמנות מרטינה בלבה, והוצגה כתעמולה תוך התעלמות מדיווחי עדי הראייה של מעט הניצולים. בבולגריה חששו כי הדבר מסכן את ייצוג הטבח העות'מאני והכנס והתערוכה הוצגו כפרובוקציה. הממשלה הסוציאליסטית של בולגריה האשימה את האחראים לכנס, בהכחשה ופרובוקציה של העם הבולגרי.
ורשה

פיוטרובסקי היה חבר מייסד של " אגודת שטוקה" בשנת 1897. כבר בשנת 1891 הוא ויאצק מלצ'בסקי פיתחו את הרעיונות הראשונים לאגודה של אמנים מודרניים פולנים. בשנת 1900 עבר האמן לוורשה. בשנת 1905 נסע למנצ'וריה ככתב מלחמה.
בשנת 1925 - שנה לאחר מותו - הוקדשה תערוכה של עבודותיו בגלריה הלאומית לאמנות בוורשה.
הערות שוליים

↑  Antoni Piotrowski – malarz narodowy Bułgarii » Niezła sztuka, Niezła sztuka, ‏2018-05-27 (ב־)
↑  Agnieszka Morawińska, Symbolism in Polish painting. 1890-1914, ISBN 0-89558-104-3, Detroit Institute of Arts, Detroit 1984, S. 45
↑  Martina Baleva: Fremde Künstler – eigene Mythen. Der polnische Künstler Antoni Piotrowski und das Massaker im bulgarischen Batak. In: Matthias Krüger, Isabella Woldt (Hrsg.): Im Dienst der Nation. Identitätsstiftungen und Identitätsbrüche in Werken der bildenden Kunst. Akademie Verlag, Berlin 2011, ISBN 978-3-05-004936-6, S. 373–397
↑  Jan Cavanaugh, Out Looking In. Early Modern Polish Art, 1890-1918, University of California Press, S. 80 (in Englisch)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810608736105606  BnF: cb16452888n (data)  GND: 138491437  ISNI: 0000 0000 8276 3204  LCCN: n2002153008  NKC: js2014849826  RERO: 02-A003696450  RKD: 135270  ULAN: 500180107  VIAF: 90025291   WorldCat (עם VIAF): 90025291
אלפרד דיקין

אלפרד דיקין (באנגלית: Alfred Deakin;‏ 3 באוגוסט 1856 – 7 באוקטובר 1919) היה מדינאי אוסטרלי, מנהיג התנועה למען איחוד אוסטרליה ומאוחר יותר כיהן כראש ממשלת אוסטרליה השני. ברבע האחרון של המאה ה-19 היה דיקין תורם חשוב למיסודן של רפורמות ליברליות במושבה ויקטוריה, כולל רפורמות למען רווחתם של הפועלים. השתתפותו הייתה חשובה בתהליך מיסודה של ההשקיה באוסטרליה. ככל הנראה הוא יכול היה להיות ראש ממשלת ויקטוריה, אך הוא בחר להקדיש את כוחותיו לתהליך האיחוד.
במשך שנות התשעים של המאה ה-19 השתתף דיקין באספות נבחרים של המושבות האוסטרליות שהוקמו כדי לנסח את טיוטת חוקת אוסטרליה. הוא השתתף באופן חשוב בתהליך שהבטיח שהחוקה תנוסח ברוח ליברלית ודמוקרטית ושתשיג פשרה שתאפשר את הצלחתה. בין הכינוסים הוא עמל על השגת דעת קהל חיובית כלפי תפישת האיחוד וניהל מערכה לקבלתה במשאלי עם. לאחר מכן הוא נאבק להבטיח את קבלתה של החוקה המוצעת על ידי ממשלת בריטניה.
כראש ממשלה, השלים דיקין תוכנית חקיקה משמעותית, שהפכה אותו, יחד עם מנהיג מפלגת הלייבור האוסטרלית, אנדרו פישר, למניח הבסיס של הממשלה האוסטרלית. הוא הרחיב את בית המשפט העליון, גייס כספים לרכישת ספינות, ובכך הביא להקמתו של הצי המלכותי האוסטרלי ככוח משמעותי תחת ממשלתו של פישר, וקבע את שליטתה של אוסטרליה על פפואה. כשהוא עומד מול עלייתה של מפלגת הלייבור ב-1909, הוא מיזג את מפלגתו, מפלגת הפרוטקשניסטים, עם מפלגתו של ג'וזף קוק, המפלגה האנטי-סוציאליסטית, כדי ליצור את המפלגה הליברלית של הדומיניון (Commonwealth Liberal Party), מפלגת האם של המפלגה הליברלית. המפלגה הליברלית בהנהגתו של דיקין איבדה את השלטון למפלגת הלייבור בהנהגתו של פישר בבחירות של 1910, שבהם הייתה הפעם הראשונה בה מפלגה פדרלית זכתה ברוב בפרלמנט האוסטרלי. דיקין התפטר מהפרלמנט לפני הבחירות של 1913, בהם זכתה המפלגה הליברלית בהנהגתו של ג'וזף קוק.
שנותיו הראשונות

אלפרד דיקין היה ילדם השני של מהגרים אנגלים, ויליאם דיקין ואשתו שרה ביל, בתו של חוואי משרופשייר שהיגר לאוסטרליה ב-1850 והתיישב ב-1853 בקולינגווד, פרבר של מלבורן. דיקין האב עבד כחנווני, כמוביל עגלות מים וכסבל ולאחר מכן נעשה שותף בעסק של עגלונות ומאוחר יותר כמנהל של חברת העגלות Cobb & Co בוויקטוריה.
אלפרד דיקין נולד בפרבר פיצרוי של מלבורן והחל את לימודיו בהיותו בן ארבע בפנימייה שבתחילה הייתה בעיר קינטון, אך מאוחר יותר עברה לפרבר דרום יארה של מלבורן. ב-1864 הוא התקבל להיות תלמיד חוץ בבית הספר היסודי של הכנסייה האנגליקנית במלבורן, אך לא התייחס ברצינות ללימודיו עד לשנותיו האחרונות בבית הספר, כאשר הוא החל להיות מושפע ממנהל בית הספר שלו שאותו הוא העריץ. ב-1871 הוא עבר את בחינות הבגרות עם ציונים טובים בהיסטוריה, אלגברה וגאומטריה ועם ציוני עובר באנגלית ובלטינית. הוא החל לקחת שיעורי ערב במשפטים באוניברסיטת מלבורן כשבמקביל הוא עבד כמורה בבית ספר וכמורה פרטי. כמו כן הוא השתתף באופן קבוע במועדון הוויכוחים שהוקם ב-1874, קרא רבות, השתעשע בכתיבה והחל להיות מעורב, עד סוף חייו בספיריטואליזם, כשהוא משמש כנשיא האיגוד הספיריטואליסטי של ויקטוריה.
דיקין סיים את חוק לימודיו באוניברסיטה ב-1877 והחל לעסוק בעריכת דין. במאי 1878 הוא פגש את דייוויד סים, הבעלים של העיתון היומי The Age, ששילם לו על כתיבת מאמרים בפוליטיקה ובספרות. ב-1880 הוא מונה להיות העורך של המוסף השבועי של העיתון. בתקופה זו השפיע עליו סים להפוך מאנטי-סוציאליסט לפרוטקשניסט. הוא נעשה חבר ב"אגודת ילידי אוסטרליה" (Australian Natives' Association) ואימץ אורח חיים צמחוני.
קריירה פוליטית בוויקטוריה

דיקין העמיד עצמו לבחירה באספה המחוקקת של ויקטוריה מטעם מחוז הבחירה הכפרי של מערב ברוק בפברואר 1879 והציג עצמו כתומך ברפורמה חקיקתית, הגנה על הייצור ועידודו והנהגתו של מס קרקעות שיחסל את האחוזות החקלאיות הגדולות. הוא זכה בזכות יתרון של 79 קולות. עקב מספר רב של אזרחים שנשללה מהם זכות ההצבעה עקב המחסור בפתקי הצבעה, הוא הכריז בנאום הבכורה שלו על התפטרותו. בבחירות הביניים הוא הפסיד בהפרש של 15 קולות וכן בבחירות הכלליות של פברואר 1880, אך ניצח בבחירות הכלליות שהוקדמו ליולי 1880. ראש הממשלה הרדיקלי, גרהם ברי, הציע לו את משרת התובע הכללי באוגוסט, אך דיקין דחה את ההצעה.
ב-1882 נישא דיקין לאליזבת מרתה אן ("פטי") בראון, בתו של ספיריטואליסט ידוע. הם התגוררו יחד עם הוריו של דיקין עד ל-1887, אז עברו לבית משלהם. עד לשנת 1891 נולדו להם שלוש בנות, איבי, סטלה ווירה.
ב-1883 מונה דיקין להיות נציב לעבודות ציבוריות ולאספקת מים וב-1884 הוא מונה להיות היועץ המשפטי לממשלה ושר העבודות הציבוריות. ב-1885 הבטיח דיקין את העברתו של חוק שקבע שעות ותנאי עבודה סבירים. בדצמבר 1884 הוא נסע לארצות הברית כדי לחקור את נושא ההשקיה והגיש דוח ביוני 1885. המסמך תואר כ"דוח תצפית מדויק, והוא הופץ מידית על ידי ממשלת ארצות הברית". ביוני 1886, הוא יזם את חקיקתו של חוק להלאמת זכויות המים וסיפק סיוע ממשלתי לעבודות השקיה.
ב-1885 מונה דיקין להיות המזכיר הראשי של הנציב לאספקת מים והחל מ-1890, שר הבריאות ולזמן קצר שימש כיועץ המשפטי לממשלה. ב-1887 הוא עמד בראש המשלחת של ויקטוריה לכנס האימפריאלי בלונדון, שם הוא דרש את הפחתתם של התשלומים של המושבות עבור ההגנה שסופקה על ידי הצי המלכותי הבריטי ואת קיומה של התייעצות בנוגע להברידים החדשים. ב-1889 הוא נבחר לאספה המחוקקת של ויקטוריה מטעם מחוז הבחירה של אסנדון ופלמינגטון.
ב-1890 נפלה הממשלה עקב השימוש שעשתה בכוחות המיליציה כדי להגן על עובדים לא מאוגדים במהלך שביתת ימאים. בנוסף, איבד דיקין את הונו ואת הונו של אביו במשבר כלכלי שהתחולל ב-1893 ושב לעסוק בעריכת דין כדי לשקם עצמו כלכלית. ב-1892 הוא הגן בחוסר הצלחה על הרוצח הסדרתי פרדריק ביילי דימינג וב-1893 – 1894 השתתף בהגנתו של דייוויד סים במשפט דיבה.
קריירה פוליטית בוויקטוריה > הדרך לאיחוד אוסטרליה

החל מ-1890 סירב דיקין לכל הצעה לכהן בתפקיד של שר והקדיש את כל תשומת לבו לקידום האיחוד. הוא היה נציגה של ויקטוריה לאספה הפדרלית האוסטרלית, שכונסה על ידי ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, הנרי פארקס במלבורן ב-1890, ושהסכימה על קיומו של כינוס שינסח חוקה משותפת לכל המושבות. הוא היה ממובילי המשא ומתן בכינוסים הפדרליים של 1891 שבמסגרתם נוסחה טיוטה של חוקה שהיוותה את הבסיס העיקרי לחוקת אוסטרליה, שבסופו של דבר אושרה ב-1900. דיקין גם היה נציג בכינוס הפדרלי השני שנפתח באדלייד במרץ 1897 והסתיים במלבורן בינואר 1898. הוא התנגד לתוכניות השמרניות לבחירתם הבלתי ישירה של סנאטורים, ניסה להחליש את כוחותיו של הסנאט, במיוחד ניסה למנוע ממנו מלהיות גורם שיסכל את חקיקתם של חוקים בעלי משמעות כספית, ותמך בהגברת הסמכות של הממשלה האוסטרלית להטיל מיסוי רחב. דיקין לקח על עצמו לעיתים קרובות להיות המפשר בחילוקי הדעות ולמצוא את הדרכים לגשר על הפערים הבלתי האפשריים. בין הפגישות ולאחריהן, הוא נסע לאורכה ולרוחבה של אוסטרליה ונאם באספות ציבוריות ולזכותו ניתן לזקוף את התוצאות החיוביות שהושגו בוויקטוריה בכל משאלי העם.
ב-1900 נסע דיקין ללונדון עם אדמונד ברטון ועם צ'ארלס קינגסטון כדי להשגיח על חקיקתו של חוק האיחוד על ידי הפרלמנט של בריטניה והשתתף במשא ומתן עם ג'וזף צ'מברלין, שר המושבות, שעמד על כך שהמועצה המלכותית תהייה ערכאת ערעור על החלטות בית המשפט העליון של אוסטרליה. בסופו של דבר, הושגה פשרה, על פיה בית המשפט העליון האוסטרלי יהיה הערכאה העליונה בסוגיות חוקתית ובסוגיות אחרות ניתן יהיה לפנות למועצה המלכותית.
דיקין הגדיר את עצמו כ"אוסטרלי-בריטי עצמאי" (independent Australian Briton), כשהוא מעדיף ממשלה עצמאית אוסטרלית הנאמנה לאימפריה הבריטית. הוא בהחלט לא ראה את האיחוד כצעד שהופך את אוסטרליה לעצמאית לחלוטין מבריטניה. נהפוך הוא, דיקין היה תומך של אחדות אימפריאלית חזקה.
קריירה פוליטית פדרלית

ב-1901 נבחר דיקין לפרלמנט האוסטרלי הראשון מטעם מחוז הבחירה של בלאראט ומונה להיות התובע הכללי של הממשלה בראשותו של אדמונד ברטון. הוא היה פעיל במיוחד בהעברתם של חוקים הנוגעים לשירות הציבורי, לבוררות ולבית המשפט העליון. הנאום השני שנשא בפרלמנט, בנוגע לחוק להגבלת הגירה שיישם את מדיניות אוסטרליה הלבנה, בלט במיוחד כשהוא נמנע מגזענות בוטה כאשר הוא טען שיש צורך להוציא מהגדרות החוק את היפנים בשל תכונותיהם הטובות, שיכלו לשים אותם בעמדת יתרון על האוסטרלים ממוצא אירופי. נאומו ממרץ 1902 לטובת החוק לכינונו של בית המשפט העליון של אוסטרליה, סייע להתגבר על התנגדות להקמתו.
קריירה פוליטית פדרלית > ממשלה ראשונה

כאשר פרש ברטון מתפקיד ראש הממשלה כדי להיות אחד השופטים הראשונים בבית המשפט העליון, ירש אותו דיקין בתפקיד ונבחר להיות ראש ממשלת אוסטרליה ב-24 בספטמבר 1903. למפלגתו לא היה רוב בפרלמנט והיא נסמכה על תמיכתה של מפלגת הלייבור, שעמדה על כך שהחקיקה תהיה רדיקלית יותר מזו שהתכוון אליה דיקין. באפריל 1904  התפטר מתפקידו מבלי שהצליח להעביר שום חקיקה. מנהיג הלייבור, כריס ווטסון, ומנהיג המפלגה האנטי-סוציאליסטית, ג'ורג' רייד, ירשו אותו בתפקידו, אך אף אחד מהם לא הצליח להחזיק ממשלה יציבה.
קריירה פוליטית פדרלית > ממשלה שנייה

דיקין שב למשרד ראש הממשלה באמצע שנת 1905 ונשאר שם שלוש שנים. במהלך תקופה זו, הארוכה והמוצלחת ביותר מבין כל התקופות בהם הוא כיהן בתפקיד, נזקפו לזכותה של ממשלתו רבים מתהליכי החקיקה שעיצבו את דמותה של אוסטרליה בעשור הראשון לקיומה, כולל חוקים להנהגתו של המטבע האוסטרלי. חוק זכויות היוצרים עבר ב-1905, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה הוקמה ב-1906, השירות המטאורולוגי הוקם ב-1908 וחוק ההסגר חוקק ב-1908.
ב-1906 תיקנה ממשלתו של דיקין את חוק השיפוט על ידי הרחבתו של בית המשפט העליון לחמישה שופטים, כפי שהוגדר בחוקה, ומינתה את אייזק אייזקס ואת ה. ב. ביגינס לאייש את שני המושבים החדשים בבית המשפט. במקביל חוקק חוק להגנת התעשייה שהתווה קווים לתשלום שכר הוגן ולקביעת מחירים.
חוק פפואה שחוקק ב-1905 הגדיר את השליטה האוסטרלית על המושבה הבריטית לשעבר ודיקין מינה את יוברט מוראי להיות המשנה למושל פפואה ב-1908, תפקיד אותו מילא בגישה נדיבה ופטרנליסטית במשך 32 שנים. ממשלתו של דיקין העבירה את החוק להפיכתה של הטריטוריה הצפונית משטח התלוי באוסטרליה הדרומית לשטח התלוי בממשל הפדרלי, חוק שנכנס לתוקף ב-1911.
בדצמבר 1907 הגיש דיקין את החוק הראשון שמיסד את גיוס החובה לצבא, שזכה לתמיכה מצדם של מנהיגי הלייבור, ווטסון ובילי יוז. מזה זמן רב הוא התנגד להסכמים למימון ההגנה של הצי המלכותי הבריטי על מימי אוסטרליה, אף על פי שב-1902 הסכים ברטון שאוסטרליה תגבה את הכספים הללו מהמושבות. ב-1906 הכריז דיקין שאוסטרליה תרכוש משחתות וב-1907 הוא נסע ללונדון לכינוס האימפריאלי כדי לדון בנושא, ללא הצלחה. ב-1908 הזמין דיקין את הצי הלבן הגדול שיצא מארצות הברית ביוזמתו של הנשיא, תאודור רוזוולט, לבקר באוסטרליה, בצעד סמלי של עצמאות מבריטניה. חוק העודף התקציבי של 1908 פינה 250,000 ליש"ט לטובת הוצאות על הצי, למרות שכספים אלו הוצאו לראשונה על ידי ממשלתו של פישר, כך הוקם הצי המלכותי האוסטרלי, הצי העצמאי הראשון של האימפריה הבריטית.
קריירה פוליטית פדרלית > ממשלה שלישית

ב-1908 אולץ דיקין שוב לוותר על כס ראש הממשלה לטובת מפלגת הלייבור. הוא חבר ליריבו הוותיק, ג'ורג' רייד ושב לשלטון במאי 1909 בראשותה של ממשלת הרוב הראשונה באוסטרליה. המיזוג נראה לרבים כבגידה של דיקין בעקרונותיו הליברלים. הוא הורה על רכישתה של סיירת המערכה "HMAS Australia" באמצעות תשלום של 25 שילינג לשנה לכל אזרח ששולם עד לשנת 1927. בבחירות שהתקיימו באפריל 1910 הובסה מפלגתו של דיקין על ידי הלייבור בהנהגתו של פישר.
קריירה פוליטית פדרלית > פרישה מהפוליטיקה

דיקין פרש מהפרלמנט באפריל 1913. הוא עמד בראש הוועדה המלכותית לאספקת מזון, מסחר ותעשייה שהתכנסה ב-1914. הוא שימש כנשיא הנציבות האוסטרלית לתערוכה הבינלאומית פנמה-פסיפיק שהתקיימה בסן פרנסיסקו ב-1915 לציון פתיחתה של תעלת פנמה, אך התקשה למלא את תפקידיו אלה עקב אובדן זיכרון מתקדם שנגרם משיטיון. הוא היה ראש הממשלה היחיד באוסטרליה שסירב לקבל את התואר .Right Honourable
אלפרד דיקין סבל מנכות ומת ב-1919 מדלקת קרום המוח כשהוא בגיל 63.
עיתונאות

דיקין המשיך לעסוק בכתיבה עיתונאית לכל אורך הקריירה הפוליטית שלו. הוא כתב מאמרים בעילום שם לעיתון London Morning Post גם בהיותו ראש ממשלה. הדין וחשבון שלו על איחוד אוסטרליה ראה אור בשנת 1944 והוא מהווה מקור היסטורי חשוב על התקופה. ב-1957 פורסם הדוח שלו על הקריירה הפוליטית שלו בוויקטוריה. ב-1968 פורסם אוסף מאמריו העיתונאיים.
ספירטואליזם

דיקין היה פעיל באגודה התאוסופית עד שהתפטר ממנה ב-1896 כדי להצטרף לכנסייה האוסטרלית בהנהגתו של צ'ארלס סטרונג.
למרות שהוא השקיע מאמצים רבים להסתיר מעיני הציבור את נטיותיו הספיריטואליסטיות, הייתה לו תחושה חזקה שהקריירה הפוליטית שלו הוא גזרת ההשגחה האלוהית והגורל. כמו דאג המרשלד, שנים רבות לאחר מכן, כמיהתו הכנה של דיקין להגשמה רוחנית, הובילה אותו להביע רגשות של חוסר הערכה עצמית ביומניו הפרטיים, שהתערבבו עם שאיפותיו כמשורר.
יומניו הפרטיים, כמו אלה של סמואל ג'ונסון בזמנו, הביעו דעות נוצריות של התבוננות עמוקה על חשיבות הענווה בחיפוש אחר סיוע אלוהי בקריירה שלו.
מורשתו

דיקין זכה לאהבה, להערצה ולכבוד מבני תקופתו, שכינו אותו "אלפרד החביב" (Affable Alfred). רק בתקופת המיזוג בין מפלגתו לבין המפלגה האנטי-סוציאליסטית הוא רכש לו יריבים, כאשר לא רק על ידי חברי מפלגת הלייבור, אלא גם על ידי ליברלים כמו סר ויליאם ליין, הוא כונה בוגד.
חיי המשפחה של דיקין היו מאושרים ואשתו ושלוש בנותיו חיו אחריו. צאצאיו בולטים עד היום בחוגים הפוליטיים והעסקיים של מלבורן והוא נחשב לאב המייסד של המפלגה הליברלית. שמו הונצח במוסדות חינוך, בשמות רחובות ובפרבר של הבירה קנברה שנקרא על שמו. ב-1969 הוציא הדואר האוסטרלי בול הנושא את דמותו.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  Serle, Percival. "Deakin, Alfred (1856–1919)". Dictionary of Australian Biography. Project Gutenberg Australia. Archived from the original on 14 February 2010. Retrieved 8 February 2010.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16  Norris, R. (1981). "Deakin, Alfred (1856–1919)". Australian Dictionary of Biography. Canberra: Australian National University. Retrieved 2 October 2013.
↑  "Photograph, 90 George Street, Fitzroy". Picture Victoria. Retrieved 8 February 2010.
↑  "Cheap Livers and Death to Dodgers: Vegetarianism in the National Library" (PDF). NLA News XIV (3). December 2003. Retrieved 8 February 2010.
1 2  "Alfred Deakin". re-member. Parliament of Victoria. Retrieved 8 February 2010.
1 2 3 4  "Alfred Deakin, before". Australia's Prime Ministers. National Archives of Australia. Retrieved 8 February 2010.
1 2 3 4  "Alfred Deakin, in office". Australia's Prime Ministers. National Archives of Australia. Retrieved 8 February 2010.
↑  National Archives of Australia: Alfted Deakin, Fact Sheet 211
↑  "National Archives of Australia Fast Facts of Australian PMs". National Archives of Australia. Retrieved 31 October 2014.
↑  "Alfred Deakin, after". Australia's Prime Ministers. National Archives of Australia. Retrieved 8 February 2010.
↑  "Stamp". Australian Stamp and Coin Company. Retrieved 8 February 2010.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271232905171  ADB: deakin-alfred-5927  BnF: cb12868657m (data)  CiNii: DA07096303  GND: 119129809  ISNI: 0000 0000 8361 4446  LCCN: n91126675  NDL: 001144956  NLA: 35034394  NTA: 119070634  RERO: 02-A022565229  SNAC: w6hm57w4  SUDOC: 032183194  Trove: 459454  VIAF: 18024879   WorldCat (עם VIAF): 18024879
אליפות ריו דה ז'ניירו בכדורגל

| --- | --- |
 שם מלא:  אליפות ריו דה ז'ניירו בכדורגל
 כינוי:  קמפאונטו קריוקה  (Campeonato Carioca)
 תחום:  כדורגל
 ארגון:  פדרציית הכדורגל של ריו דה ז'ניירו
 מדינות:  ריו דה ז'ניירו שבברזיל
 קבוצות:  108 
 תקופת הפעילות:  1906–הווה (כ־118 שנים)
 אלופה נוכחית:  פלמנגו
 מפעל נמוך:  Campeonato Carioca Second Division 
 www.fferj.com.br
 
אליפות ריו דה ז'ניירו בכדורגל (בפורטוגזית: Campeonato Estadual do Rio de Janeiro) היא ליגת הכדורגל הבכירה של מדינת ריו דה ז'ניירו שבברזיל.
ארבע הקבוצות החזקות באליפות מדינת ריו דה ז'ניירו, הן מבחינת הישגים והן מבחינת פופולריות, הן פלמנגו, בוטפוגו, פלומיננסה וואסקו דה גאמה, כולן מהבירה ריו דה ז'ניירו.
היסטוריה

אליפות ריו דה ז'ניירו נוסדה ב-1906 והיא השלישית הוותיקה ביותר בברזיל, אחרי אליפות סאו פאולו (1902) ואליפות באהיה (1905). היא מאורגנת על ידי פדרציית הכדורגל של מדינת ריו דה ז'ניירו (Federação de Futebol do Estado do Rio de Janeiro), אשר כפופה לקונפדרציית הכדורגל הברזילאית.
עד לשנת 1978, הליגה כללה קבוצות מהעיר ריו דה ז'ניירו בלבד ונקראה Campeonato Carioca (קמפאונטו קריוקה בתעתיק לעברית, שפירושו "אליפות העיר ריו דה ז'ניירו"). באותה תקופה, העיר ריו דה ז'ניירו הייתה בירתה של מדינה בשם גואנברה, בזמן שהייתה מדינה אחרת בשם ריו דה ז'ניירו (שבירתה הייתה ניטרוי), עם ליגת כדורגל נפרדת.
בשנת 1975 אוחדו המדינות גואנברה וריו דה ז'ניירו למדינת ריו דה ז'ניירו הנוכחית, שבירתה העיר ריו דה ז'ניירו. כתוצאה, אוחדו גם הליגות ב-1978 וכך נוצרה אליפות מדינת ריו דה ז'ניירו הנוכחית, עם קבוצות מכל המדינה.
על אף שאינו השם הרשמי יותר, וכבר אינו מדויק, "קמפאונטו קריוקה" ממשיך להיות כינוי עממי נפוץ לתחרות, בברזיל ומחוץ לה.