בל שפיר
יצירתה

האוצרת הצרפתייה גאיה גולדציימר כתבה על יצירתה של בל שפיר לרגל תערוכה בגלריה .A.I.R (אנ') בניו יורק: "בל שפיר היא אמנית נדירה, ייחודית ורבת-פנים, העוברת תדיר בין עולמות. היא חוצה גבולות של שפה ושיח, גבולות של גורלות והיסטוריות, לצד אלה של צורות, מודלים ומציאויות של חומרים. היא יוצרת עולמות שבהם מתקיים מסתורין של העדר חומריות או של דברים שמימיים."
בראשית הקריירה האמנותית של בל שפיר, בשנות התשעים של המאה העשרים, יצרה פסלים גדולי מידות מעץ. היא נמשכה לעוצמה ולכוח שמשדרים פסלים מסיביים, שהמסר שלהם היה חקר החומר האורגאני מן הטבע. פסלים אלה הוצבו לרוב בסביבה הפתוחה, במסגרת תערוכות בטבע. הפסלים עובדו באמצעות מסורים חשמליים, איזמלים וכלי עבודה כבדים נוספים. העץ סימל עבורה חיפוש אחר השורשים האישיים, עוגנים באדמת הארץ החדשה. שורשי העץ שימשו עבורה השראה שלוותה בחיפוש אחר חומר חם, צומח ומשתנה, כמו עצי האקליפטוס שאותם מצאה סמוך לסטודיו שלה, ששכן בהרצליה. אחדים מהפסלים האלה הוצבו בגני פסלים כמו ב- The Grizedale Forest, אנגליה (1994), בלידו של ונציה, איטליה, וב-Akerby Sculpturpark, שוודיה (1999).
החיפוש אחר השורשים והאלמנטים הטבעיים הוביל את שפיר לשינוי מחשבתי ואמנותי בראשית ואמצע שנות האלפיים. היא החלה להתעניין בשינויים שנעשים בסדרי הטבע בעקבות התערבות האדם והנזקים שנגרמים בעתיים. בשנים הבאות, בעקבות פטירתם של הוריה, החלה לחקור את עברה וזהותה כבת דור שני של ניצולי השואה. שפיר מצאה בבית הוריה בגרמניה אלבומי תצלומים משפחתיים ישנים בשחור-לבן, ואלה שולבו ביצירותיה בהמשך. לראשונה, היא החלה להתמודד עם סיפורי המשפחה, שמהם נרתעה עד אותה עת. העיסוק בזיכרון המשפחתי הפך למרכזי ביצירתה ובחקר השפעת הזיכרון על היצירה האמנותית.
באותן שנים התגלה אצל שפיר מחלת הסרטן. שילוב האירועים הללו גרם לשינוי משמעותי בכיוון יצירתה. היא פנתה ליצירה אישיות יותר, שנגעה בהיבטים האינטימיים ביותר עבורה: הגוף האישי והזיכרון האישי. תערוכה שהוצגה בבית האמנים בתל אביב, תחת הכותרת In-Situ (אוצרת שירלי משולם) בחנה את השתנות הגוף של בעלי חיים דמיוניים. הפסלים היו מורכבים מגופי גבס שצופו בחרוזים ובפייטים. עבודות נוספות מהסדרה הוצגו בגלריה העירונית של רעננה (אוצרת אורנה פיכמן).
בסדרה של עבודות פיסול זעירות-ממדים, שנוצרה ב-2005, שפיר בחנה את התערבות האדם בטבע. הפסלים הקטנים הוכנסו לתוך צלחות פטרי שקופות, הכוללות דימויים של גלמים עשויים חוטים, או פסלים זעירים (גודלם סנטימטרים בודדים), המתארים מעין מוטציות של בעלי חיים דמיוניים. מקור ההשראה לפסלים אלה היה החשיפה של הניסויים המדעיים בשיבוט, דוגמת אלה של הכבשה דולי, שזכו לתהודה עצומה בתקשורת של אותה תקופה. תערוכה של עבודות אלה הוצגה בגלריה העירונית כפר סבא ובמשכן האמנות הרצליה ותועדה בקטלוג.
2009 התארחה בתוכנית שהות אמן ב-Cite des Arts, פריס שם התפתחה סדרה המכונה Knitting Bodies העשויה בקרושה (סרוג במסרגה אחת) של חוטי שעווה צבעוניים, שלעיתים עוטפים גופי פרספקס שקופים. עבודות אלו הוצגו בתערוכת יחיד במשכן לאמנות בעין חרוד (אוצרת גליה בר אור), 2011.
שפיר משנה מדי פעם כיוון יצירה. כחלק מהחזרה לעיסוק בהיסטוריה המשפחתית, לקחה את התצלומים הישנים שגילתה באלבומי המשפחה ועל בסיס תצלומים אלה יצרה רישומים, שמשרטטים את קווי המתאר של הדמויות וההתרחשויות שמתועדים בהם. סדרה גדולה של רישומים על גבי נייר שרטוט של אדריכלים, שקוף למחצה, היווה חלק מסדרה מקיפה, שתיארה את חיי הילדות של שפיר ומשפחתה. התיאורים כללו סצנות משפחתיות של הוריה ואחיה, סצנות בשוק העיירה ומסחר בסוסים. בהמשך השתמשה שפיר ברישומים אלה לצור סדרה של עבודות וידאו בשיטת ה-Stop Motion. צילום הרישומים והפיכתם לסרטים קצרים, שבהם הדמויות נעות וזוכות לחיים חדשים. עבודות אלו הוצגו בתערוכה SUBORTUS בגלריה הקיבוץ בתל אביב (2015), אוצרת יעל קיני, ובישרו שלב חדש במכלול היצירה שלה. הפניה לאנימציה ושילוב תנועה בעבודות האמנות היה תוצאה של הרצון של שפיר להחזיר חיים לדימוי הסטטי. הייתה זו דרך לבחון מחדש את סיפורי המשפחה, מתוך רצון להבין את חוויות הילדות האישיות בעיניים חדשות.
חלק מתהליך ההתבוננות על ההיסטוריה האישית, כמו גם השלמה עם הסיפור המשפחתי, מתואר ביצירה של סדרת עבודות ייחודית בשערות סוסים. כאמור, לאביה של שפיר הייתה חוות סוסים, שהייתה למפעל חייו ומקור הפרנסה של המשפחה. שפיר החליטה להשתמש בחומר הייחודי ביצירותיה ולבחון באמצעותו את זכרונות הילדות ואת חווית הטיפול שלה בסוסים, כחלק מתהליך ההתבגרות האישית. בעבודת קיר גדולת מידות (באורך 10 מ') שהציגה במוזיאון הרצליה, במסגרת התערוכה "חדרי פלאות באמנות עכשווית" (2012), סרגה אלפי שערות סוס שיצרו מעין מארג של קורי עכביש עצומים, לצד שפע של צורות מופשטות. האמן אבישי אייל, מצא בכיוון יצירה זה של שפיר, קשר הדוק לאמנות הנשים שהתפתחה בשנות השבעים של המאה העשרים, בעיקר בקרב אמניות בארצות הברית.
בשנת 2019 יצרה שפיר מיצב שערות סוס, שמילא חלל שלם בתערוכה במוזיאון מונטנלי (צכ') שבפראג. אחד החדרים במוזיאון הפך ליער גדוש בשערות סוס, שנתלו מן התקרה וגלשו עד לריצפת החלל. חווית השיטוט בין שערות הסוס או התבוננות מבעד לשערות הנופלות, יצרה תחושה של חוסר שלווה, תוך אזכור היערות שבהן התרחשו הסיפורים האפלים המתוארים באגדות העם, דוגמת אלה של האחים גרים, של ילדותה.
העניין בתנועה שהתעורר ביצירתה של שפיר בעבודות הווידאו הראשונות, הפך למרכזי החל בשנת 2016, ובעקבות שהות אמן ביפן (2018), נחשפה לאמנות הבוטו. בעקבות זאת השתתפה במספר סדנאות אמן ולמדה תנועה ובוטו אצל מאסטרים מיפן הזוג Yuri & Seisaku ותמר בורר בתל אביב. שפיר מופיעה עם יצירות תנועה אלו באירועי אמנות שונים.