היסטוריה של איטליה המודרנית המוקדמת
המאות ה-16 עד ה-18

מלחמות איטליה כללו 65 שנים של התקפות צרפתיות על מדינות איטליה, החל בפלישת שארל השמיני לנאפולי ב-1494. עם זאת, שלום קאטו-קמברזי (1559) מסר כמחצית מאיטליה (הדרום ומילאנו) תחת שלטונם של ההבסבורגים הספרדים. הם יוחלפו על ידי ההבסבורגים האוסטרים עם מלחמת הירושה הספרדית ב-1700. מועצת איטליה במדריד שלטה במלכויות המשנה הספרדיות באיטליה, בעוד שחלק מיוחד של המועצה האולית בווינה היה ריבון על הריבונות הקיסרית באיטליה. חיילים איטלקיים שירתו ברחבי אירופה עבור הצד הקתולי בעידן מלחמות הדת האירופיות. הם נלחמו בגרמניה, בצרפת, באיטליה, בארצות השפלה הספרדיות, בצפון אפריקה, בצי - גם בארמדה הבלתי מנוצחת (1588) - ובמרכז ודרום אמריקה, עם תוצאות טובות מאוד.  מלחמת הירושה הספרדית העבירה את השליטה ברוב נאפולי וסיציליה מספרד לאוסטריה, עם הסכם אוטרכט משנת 1713. עם זאת, הספרדים כבשו בחזרה את נאפולי וסיציליה בעקבות קרב ביטונטו ב-1738.
ההגמוניה הספרדית והאוסטרית לא תמיד התבססה על שלטון ישיר; מדינות כמו ונציה, ג'נובה, מדינות האפיפיור, דוכסויות אסטה ודוכסות סבויה, היו המדינות העצמאיות היחידות, בעוד שחלק גדול משאר איטליה נשען על הגנת ספרד או אוסטריה מפני תוקפנות חיצונית. יתר על כן, אותם אזורים בשליטה ישירה של ספרד ואוסטריה (מאוחר יותר) היו נסיכויות עצמאיות תאורטית הקשורות לספרד ולאוסטריה באמצעות אוניה פרסונלית בלבד.
איטליה החלה לחוות דעיכה כלכלית וחברתית עם התקדמות המאה ה-16. עידן הגילויים העביר את מרכז המסחר באירופה מהים התיכון לאוקיינוס האטלנטי, וכך איבדו המדינות האיטלקיות הרבה מחשיבותן הקודמת.  ונציה המשיכה להילחם במרירות עם האימפריה העות'מאנית על השליטה במאחזים במזרח הים התיכון. היא השתתפה בקרב הימי הגדול של לפנטו בשנת 1571, ובמאה שלאחר מכן נלחמה בטורקים במלחמת כרתים, כאשר היא השתלטה על הפלופונסוס ביוון אך איבדה את כרתים, הנחלה הגדולה והעשירה ביותר של ונציה. ונציה חוותה ניצחון גדול אחרון בכך שעזרה להביס את האימפריה העות'מאנית במלחמת 1683–1699. עד המאה ה-18, הפעילות הכלכלית הידלדלה כשהעיר נסוגה לתוך עצמה ונקלעה לקיפאון, והפכה למטרה קלה עבור הצבאות המהפכניים הצרפתיים ב-1796.
גם מדינות האפיפיור איבדו חלק ניכר מכוחן הקודם, כאשר הרפורמציה הפרוטסטנטית חילקה את אירופה לשני מחנות. הנסיכים הקתולים הנותרים ביקשו יותר ויותר להיות השליטים בנחלותיהם ולעיתים קרובות התעמתו עם האפיפיור בענייני שיפוט. במהלך היריבות הבלתי פוסקת בין צרפת וספרד, שתי המעצמות הקתוליות הגדולות של אירופה, פעלו האפיפיורים לעיתים קרובות כמתווכים.  היחסים עם פריז הידרדרו בחדות בתקופת שלטונו של לואי ה-14, עד שהוא והאפיפיורות מצאו מכנה משותף בדיכוי היאנסניזם. אפילו באיטליה עצמה ירדה החשיבות הפוליטית של מדינות האפיפיור. האפיפיורים הקונטרפורמציוניים עסקו בעיקר בענייני דת וברפורמה בכנסייה, ולכן היה להם מעט זמן לפוליטיקה. הם פעלו כדי להילחם בשוד, שהיה אנדמי זה מכבר במדינות האפיפיור, ערכו רפורמה במערכת המשפט, וקישטו את רומא בבניינים רבים. גרגוריוס ה-13 הציג את לוח השנה הנושא את שמו, וצי האפיפיור השתתף בקרב לפנטו. בנוסף לאובדן כוחה הפוליטי, הכנסייה ספגה מתקפה גוברת במהלך עידן הנאורות במאה ה-18.
עם הידרדרות ספרד במאה ה-16, כך גם נחלתה האיטלקית בנאפולי, סיציליה, סרדיניה ומילאנו. דרום איטליה התרוששה, נעצרה ונותקה מהזרם המרכזי של האירועים באירופה. נאפולי הייתה אחת הערים הצפופות והלא סניטריות ביבשת, עם אוכלוסייה מוכת פשע והפכפכה.  האריסטוקרטיה הנאפוליטנית התרעמה זמן רב על השלטון הספרדי וקיבלה בברכה את הגעתם של האוסטרים ב-1707. עם זאת, הם התאכזבו כאשר וינה המשיכה בנוהג שלא לאפשר שום אוטונומיה לנאפולי. בזמן שהמלחמה השתוללה, הטילה אוסטריה נטל מס עצום על העיר ולא החלה לספק לה ממשל הולם עד שחזר השקט. גראף פון דאון (משנה למלך של נאפולי מ-1713 עד 1719) ניסה לערוך מספר רפורמות, אך נקלע למחלוקת עם הכנסייה בנושאי שיפוט. הוא הצליח במידה רבה לעשות שלום עם רומא, אך סכסוכים בינלאומיים גרמו לקיסרי אוסטריה להטיל יותר מיסים על נאפולי ולהזניח את כל האדונים הפיאודליים המסורתיים של העיר. הקרדינל מיכאל פרידריך פון אלטהאן הפך לאחר מכן למשנה למלך (1722–1728), אך הרגיז את האצולה (שכבר נרתעה ממסים אימפריאליים) ואת מעמד הביניים עם עמדתו הפרו-פקידותית. נפילתו של אלטהאן באה על ידי ניסיון להקים בנק ממלכתי (בנקו די סן קרלו) מתוך כוונה לרכוש אדמות כתר עבור הקיסר האוסטרי. הוא הרתיח הן את האצולה והן את מעמד הביניים במערכה הלא מתוכננת הזו, ולאחר גירושו סבלה נאפולי כמה שנים סוערות של רעב ותסיסה חברתית, כשבעיות בינלאומיות מנעו כל ניסיון לרפורמה מנהלית. בחילופי השלטון עלה דון קרלוס הספרדי על כס המלכות של ממלכת נאפולי שהוקמה מחדש בשנת 1734.  בשנת 1759, הוא עזב כדי לכהן כמלך ספרד קרלוס השלישי והחליף אותו בנו פרננדו, שהיה קטין ולכן הממשלה הושארה בידי העוצר ברנרדו טנוצ'י. ברוח הנאורות, טנוצ'י ניסה לבסס עריצות מיטיבה על ידי שורה של רפורמות והחלשת כוחם של המוסדות הנאפוליטניים המסורתיים.  פרננדו הגיע לבגרות ב-1767, אך התעניין מעט בממשל ונשלט במידה רבה על ידי אשתו הארכידוכסית מריה קרולינה, שלא אהבה את עמדתו הפרו-ספרדית של טנוצ'י והצליחה להחליף אותו בסר ג'ון אקטון, מהגר אנגלי. כאשר פרצה המהפכה הצרפתית, הם התחברו עם אוסטריה ובריטניה נגד צרפת.
סיציליה לעומת זאת חוותה יחסי שלום עם מדריד, שכן הספרדים אפשרו במידה רבה לאי לנהל את ענייניו. מכיוון שהיה מאחז חשוב בים התיכון וכן שותף סחר משמעותי של ספרד, קשרי הידידות עם האי נחשבו. לאחר שסיציליה עברה לשלטון אוסטרי ב-1720, התעוררו בעיות כאשר וינה הציבה כוחות מצב קבועים של חיילים ילידי גרמניה באי, ועוררה עימותים תכופים ואלימים עם האוכלוסייה המקומית. השחיתות והפיגור של החברה הסיציליאנית הקשו על הקמת ממשלה פועלת, ובדומה לנאפולי, סיציליה נאלצה לשלם מיסים עצומים ומחווה לווינה.
עם זאת, הקיסר קרל השישי ניסה לבנות את כלכלת סיציליה על ידי הפיכת מסינה ואתרים אחרים לנמלים חשובים כדי למשוך מסחר זר, כמו גם לחזק את תעשיות התבואה והמשי הכושלות של האי. אבל הקיסר לא יכול היה לקזז מיתון כלכלי שלא היה בשליטתו, ורבים מהפרויקטים שלו התבררו כבלתי ניתנים לביצוע, ובסופו של דבר גרמו להתמוטטות כלכלית כמעט מוחלטת.
לקרל היה מצב דתי מסובך בסיציליה שבו שימש המלך באופן מסורתי כיורש שליח, שאותו ביקש לשמור בכל מחיר תוך הבטחה להגן על האמונה הקתולית. הוא ושריו דנו בהצלחה על המורשת עם האפיפיורים ועשו שלום עם הוותיקן. אולם בסופו של דבר, השלטון האוסטרי השפיע מעט על סיציליה וכוחות ספרדים השתלטו על האי ב-1734.
גם סרדיניה נותרה לעצמה וספרדים רבים התיישבו באי, שהייתה לו כלכלה שהתבססה ברובה על רועי צאן ושהיה לו מגע מועט עם שאר איטליה. קורסיקה עברה מהרפובליקה של ג'נובה לצרפת ב-1769 לאחר הסכם ורסאי. איטלקית הייתה השפה הרשמית של קורסיקה עד 1859.