נושאים באוטוביוגרפיות של מאיה אנג'לו
גזענות > "נעלי הליכה"

חקירתה של אנג'לו את זהותה האפריקאית והאפרו-אמריקאית הייתה נושא חשוב באוטוביוגרפיה החמישית שלה, כל ילדי האל זקוקים לנעלי הליכה (1986). מקפרסון כינתה את נעלי הליכה "תערובת של זיכרונה האישי של מאיה אנג'לו ומסמך היסטורי של התקופה בה נוצר זיכרון זה", ראשית שנות השישים. הייתה זו הפעם הראשונה בה אמריקאים שחורים רבים הצליחו לראות את אפריקה בצורה חיובית, בין היתר בזכות עצמאותה של גאנה ועצמאותן של מדינות אפריקאיות אחרות, כמו גם הופעתם של מנהיגים אפריקאים כמו קוואמה נקרומה. גאנה הייתה "מרכז הרנסאנס התרבותי האפריקאי" והפאן-אפריקניזם בתקופה זו. הבריתות והיחסים עם האנשים שפגשה אנג'לו בגאנה תרמו לזהותה ולצמיחתה. חוויותיה כגולה עזרו לה להשלים עם עברה, ובסוף הספר היא מוכנה לחזור לאמריקה עם הבנה מעמיקה יותר של החלקים האפריקאים והאמריקאים בדמותה. מקפרסון כינתה את ההקבלות והקשרים שתיארה אנג'לו בין אפריקה לאמריקה כ"תודעה כפולה" שלה, אשר תרמו להבנתה את עצמה.
בנעלי הליכה, אנג'לו מזהה קווי דמיון בין תרבות אפריקאית לתרבות אפרו-אמריקאית: שירי העצב, הצעקות והבשורות שגדלה איתם באמריקה "מהדהדים את המקצבים של מערב אפריקה". מרסיה אן גילספי ועמיתיה, שכתבו ב"A Glorious Celebration", ספר שפורסם בשנת 2008 לרגל יום הולדתה ה-80 של אנג'לו, קבעו כי אנג'לו זיהתה את הקשרים בין התרבות השחורה האפריקאית והתרבות השחורה האמריקאית, כולל משחקי הילדים, הפולקלור, הדיבור והביטויים התרבותיים הלא מילוליים, האוכל, הרגישויות וההתנהגויות. גילספי קושרת בין התנהגויותיהן של דמויות אם אפריקאיות רבות, במיוחד נדיבותן, לבין מעשי סבתה של אנג'לו. באחד הקטעים המשמעותיים בנעלי הליכה, אנג'לו מספרת על מפגש עם אישה מערב אפריקאית שזיהתה אותה, על בסיס הופעתה, כחברה בקבוצת במבה במערב אפריקה. חוויות אלו ואחרות בגאנה הראו את בגרותה של אנג'לו, כאם המסוגלת להרפות מבנה הבוגר, כאישה שכבר אינה תלויה בגבר וכאמריקאית המסוגלת "לתפוס את שורשי זהותה" והאופן שבו השפיעו על אישיותה.
בנעלי הליכה משלימה אנג'לו עם עברה הקשה, הן כצאצאית של אפריקאים שנלקחו בכוח לאמריקה כעבדים והן כאמריקאית אפריקאית שחוותה הפרדה ואת הגזענות שבחוקי ג'ים קרואו. היא הביאה את בנה לגאנה כדי להגן עליו מפני ההשפעות השליליות של גזענות מכיוון שלא חשבה שיש לו כלים לעמוד בהן. לראשונה בחייהם, היא וגי בנה לא חשו מאוימים על ידי שנאת גזע בגאנה. נושא הגזענות היה עדיין נושא חשוב בנעלי הליכה, אבל אנג'לו התבגרה באופן התמודדותה עמו. כדברי האגן, אנג'לו "עדיין לא הייתה מוכנה לנער מעליה את יחסה הכאוב לדעות הקדומות, אך ניתן להבחין בסובלנות ואפילו בהבנה מסוימת". הדבר הוכח בהתייחסותה של אנג'לו ל"מעורבות של אפריקנים בסחר בעבדים, שהגיעה עד כדי רצח עם", דבר שלעיתים קרובות התעלמו ממנו סופרים שחורים אחרים או הציגוהו ככוזב. אנג'לו למדה ממלקולם אקס שיעור חשוב בנושא מאבק בגזענות: הוא השווה מאבק זה להר שנדרשים המאמצים של כולם כדי להתגבר עליו ולהגיע לפסגתו.
במהלך כתיבת נעלי הליכה למדה אנג'לו על עצמה ועל גזענות, אפילו במהלך סיבוב ההופעות הקצר שלה בוונציה ובברלין במסגרת העלאתו המחודשת של המחזה "השחורים" מאת ז'אן ז'נה, אותו ביצעה אנג'לו במקור בשנת 1961. היא התאחדה עם צוות השחקנים המקורי של ההצגה, החייתה את תשוקתה לתרבות וערכים אפרו-אמריקאים, ושמה אותם ואת סבלותיהם בפרספקטיבה כשהשוותה אותם עם ההיסטוריה של גרמניה, היסטוריה של דעות קדומות גזעניות ותוקפנות צבאית. ביטויי האלימות המילולית של סיפורי העם עלו במהלך ארוחת צהריים עם מארחיה הגרמנים וחברה ישראלית שלה, באופן שהשפיע והיה בעל משמעות עבור אנג'לו כמו אלימות פיזית - עד כדי כך שהיא חלתה. ניסיונה של אנג'לו עם הפשיזם באיטליה, הופעותיה עם שחקני ההצגה "השחורים" והתזכורות לשואה שחוותה בגרמניה, "עזרו [לעצב] ולהרחיב את חזונה המשתנה תדיר" בנוגע לדעות קדומות גזעניות, הבהירו את תפישותיה לגבי אפרו אמריקאים, ו"תרמו לכך שהיא שבה לתבוע את זכות הביטוי של עצמה, כמו גם להתפתחותה כאזרחית העולם".