stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליונל מסי
הישגים ושיאים

שיאן ההופעות של נבחרת ארגנטינה בכל הזמנים
מלך השערים של נבחרת ארגנטינה בכל הזמנים
מלך הבישולים של נבחרת ארגנטינה בכל הזמנים
מלך השערים של נבחרות אמריקה הדרומית בכל הזמנים
השחקן עם מירב הבישולים בכל הזמנים
מלך השערים של ברצלונה בכל הזמנים
מלך ההופעות של ברצלונה בכל הזמנים
מלך שערי הליגה הספרדית בכל הזמנים
מלך הבישולים של הליגה הספרדית בכל הזמנים
מלך השערים בסופר קאפ הספרדי בכל הזמנים
מלך השערים בקלאסיקו הספרדי
מלך ההופעות של הקופה אמריקה בכל הזמנים
מלך הבישולים של הקופה אמריקה בכל הזמנים
הבקעת מספר השערים הגדול ביותר בעונה אחת באירופה: 73 שערים, עונת 2011/2012
הבקעת מספר השערים הגדול ביותר בשנה קלנדרית: 91 שערים, 2012
השחקן היחידי שגם כבש ובישל בכל הטורנירים בעונה אחת, 2011/2012
השחקן עם הכי הרבה שערים בליגה אחת עולמית
השחקן שכבש הכי הרבה שערים מחוץ לרחבה בשנה קלנדרית: 16 שערים, 2021
מספר הזכיות הרב ביותר בתואר הפיצ'יצ'י: 8
מספר הזכיות הרב ביותר בכדור הזהב/כדור הזהב של פיפ"א: 8
מספר הזכיות הרב ביותר בתואר שחקן השנה של פיפ"א: 6
מספר הזכיות הרב ביותר בנעל הזהב האירופית: 6
מקום שני בקטגוריית כדורגלן השנה בעולם: 2007, 2008
מקום שני בבחירת כדור הזהב: 2008, 2016, 2017
מקום שני בקטגוריית כדור הזהב של פיפ"א: 2013, 2014
היחיד שזכה בתואר השחקן המצטיין, וסיים כמלך השערים והבישולים של טורניר בינלאומי
שיא כיבוש שערים במשחק אחד בליגת האלופות: 5 (במשותף עם לואיס אדריאנו, ז'וזה אלטפיני וארלינג האלנד)
כיבוש הכמות הגבוהה ביותר של שלושערים לשחקן ליגת האלופות: 8 (שיא משותף עם כריסטיאנו רונאלדו)
סגן מלך השערים בכל הזמנים בליגת האלופות (שני לכריסטיאנו רונאלדו)
השחקן הצעיר ביותר שכבש 100 שערים בליגת האלופות
השחקן עם מירב השערים במדי קבוצה אחת (ברצלונה)
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2023 | פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון | כוכב ספורט אהוב | מועמדות |  |
לקריאה נוספת

לוקה קאיולי (רו'), תרגום: יונתן פיין, מסי - הילד שהפך לאגדה, תל אביב: משכל, תשע"ב (2012), במאגר הספרים הסרוקים של הספרייה הלאומית
"כריסטיאנו וליאו: וחידת הכדורגלן הגדול בכל הזמנים", ג'ימי ברנס, הוצאה בעברית: כנרת זמורה-ביתן דביר, 2018
"Messi: The Biography",‏ Guillem Balague,‏ 2014, ISBN 978-1409146599
שלמה מזרחי

| --- | --- |

שלמה מזרחי בהופעה
 לידה:  1948 (בן 77 בערך) 
 מוקד פעילות:  ישראלירושלים, ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1966
 סוגה:  רוק, בלוז
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  גיטרה חשמלית
 
שלמה מזרחי הוא גיטריסט, זמר, מלחין ומפיק ישראלי. מכונה "ג'ימי הנדריקס הישראלי" בשל יכולתו המוזיקלית הגבוהה. נחשב אחד מפורצי הדרך של בתחום מוזיקת הרוק והבלוז בישראל. בשנות השישים הוא הקים את להקת הבמה החשמלית הירושלמית והשפיע על דור שלם של מוזיקאים כגון ברי סחרוף ואהוד בנאי. לאחר מכן ניגן בין היתר בלהקה כיף התקווה הטובה, כתב, הלחין ניגן והפיק את פסקול הסרט קוקו בן 19 והפיק מוזיקלית את מופע עבודה עברית הראשון. כיום מזרחי מופיע ברחבי הארץ, כותב מוזיקה לסרטים ישראלים ועובד כמפיק מוזיקלי.
ביוגרפיה

מזרחי נולד למשפחה ירושלמית מרובת ילדים. שני אחיו הבכורים היו חירשים ואילמים. אביו, בעל מכולת בשוק מחנה יהודה, חינך את ילדיו לעבודה קשה, ושלמה, שניגן בגיטרה מגיל 13, התאמן בנגינה מאחורי דלפק המכולת.
ביוגרפיה > שנות השישים

בגיל 18 הקים את להקת "השחפים", שעם "פעמוני סוני" הייתה המצליחה בלהקות הקצב בירושלים. שלמה משך תשומת לב בנגינת גיטרה מהפכנית עם פידבקים עוד לפני ששמע על ג'ימי הנדריקס.
ב-1967, הופיעו "השחפים" עם שיר מקורי אחד ("החורף חלף לו") וחיקויי להיטים מחו"ל, בהופעות שארגן להם האמרגן לופז סוואסו, בעיקר בסופי שבוע בסניף מפלגת העבודה. הלהקה צברה מעריצים רבים. ההופעה הגדולה ביותר של השחפים התקיימה ימים אחדים אחרי מלחמת ששת הימים. מזרחי ניגן את ירושלים של זהב עם הגיטרה מאחורי הראש, כשהיא משמיעה פידבקים רבי עוצמה, וחלק מהקהל ברח מהאולם מחשש שמדובר באזעקת אמת.
ב-1969 התפרקה "השחפים", ואחרי חברות קצרה בלהקת "העצובים" הצטרף מזרחי ללהקה של סטודנטים אמריקאים, "הבמה החשמלית", עם מויש דנבורג בשירה וגיטרה, רני וולפסון בקלידים, סטיב גילסטון בשירה וגיטרה, חיים כהן בבס ורפי כנפו (מ"העצובים") בתופים. ההרכב המקורי של "הבמה החשמלית" התפרק בראשית 1969, אחרי שהוציא תקליטון, אך מזרחי לא קיבל בו הזדמנות לבטא את יכולתו.
ביוגרפיה > שנות השבעים

באמצע שנת 1969 קמה "הבמה החשמלית" מחדש עם מזרחי בגיטרה, שלדון כהן בבס (שהוחלף בהמשך על ידי שלום בן-יקר, יוצא "השחפים"), אלי טובול בתופים ודובי אלדמע בשירה. מאז ובמשך מעל לעשור הנהיג מזרחי את הלהקה, ששינתה הרכבים פעמים אחדות. בין השאר הופיעה "הבמה החשמלית" עם הקלידן של ואן מוריסון, ג'ף ליבז, במופע מוזיקה קלאסית של בלה בארטוק בהיכל התרבות. במופע זה ניגן מזרחי קטעים קלאסיים בשיניים ובפידבקים והקהל השמרני נחרד וצעק קולות "בוז". בין גלגוליה השונים של "הבמה החשמלית" השתתף מזרחי בהפקות נוספות וגם בניסיונות מוזיקליים שלא הצליחו.
בשנת 1970 שימשה "הבמה החשמלית" כלהקת הליווי של מחזמר הרוק "קרחת" (שכתב יהונתן גפן, והלחינו אלונה טוראל ומישה סגל).
בסוף 1970 הצטרף מזרחי ל"כיף התקווה הטובה" וניגן בהקלטותיה (שיצאו באוסף של שמוליק קראוס "שבעים שמונים"). אחר כך הוא קיבל הצעה מאריק איינשטיין לנגן בהופעותיו, אך הסדר זה לא יצא לפועל. ב-1974 עיבד ביחד עם להקת "הבמה החשמלית״ 5 שירים לאלבומו השני של גבי שושן "שירים שאהבנו", בהם בלט במיוחד "ילדה קטנה". עוד הקליט מזרחי עיבודים למוזיקה קלאסית, שירים מקוריים שנגנזו וגם סקיצות לחברת קולומביה רקורדס, שלא מומשו בגלל בעיות באישור העבודה שלו בארצות הברית. ההקלטות לקולומביה, שהיו שילוב מקורי בין רוק ומוזיקה מזרחית, נעשו ב-1975 בהולנד. מזרחי נשאר בהולנד וניגן עם הרכב נוסף של "הבמה החשמלית", שכונה שם "להקת המלך שלמה", וגם עם נגנים מקומיים. הוא הוחתם על חוזה הקלטה בחברה מקומית, אך לא השלים הקלטת אלבום.
ביוגרפיה > שנות השמונים

ב-1980 הגיע מזרחי לביקור מולדת והקים שוב את "הבמה החשמלית" (עם אלי טובול בתופים, מיקי שביב בבס ויגאל ישראלי בגיטרה). הוא הקליט שיר שכתב, הלחין ושר: "תנו לי דרך", והופיע בין השאר בפסטיבל "ליל אהבה בכנרת", שבוע הרוק הישראלי במועדון "אמצע הדרך" בגני התערוכה בתל אביב, שם הופיע עם פסנתרן הבלוז ממפיס סלים (איתו כבר הופיע בביקור קודם שערך בישראל ב-1975).
ב-1982 חזר לגור בישראל, והקים הרכב של "הבמה החשמלית" עם אלי טובול בתופים, שוקי שלו בבס ואלי זק בגיטרה. הלהקה הופיעה גם עם מני בגר ותיסלם. במקביל הקליט מזרחי שירים אחדים עם אלונה טוראל בקלידים, מאיר ישראל בתופים ואלון נדל בבס, ביניהם "הנסיך הקטן" ו"שיר הגנן". "הבמה החשמלית" התפרקה סופית ב-1983. בדצמבר 1982 שוב ניגן עם ממפיס סלים, בעת ביקור שערך בישראל, בהרכב שכלל גם את יוסי פיין בבס וטל ברגמן בתופים.
ב-1983 הקים מזרחי הרכב פאנקי-רוק בשם "פלוס חשמל" עם יוסי פיין בבס, ירון בכר בקלידים ואהרון ידידיה בתופים. בלהקתו הבאה ניגנו ניר צדקיהו בתופים, צביקה דרכמן בבס, איל כהן בגיטרה ונגני כלי הקשה, והיא חיממה, בין השאר, את הופעות אוריה היפ בארץ.
ב-1984 יצר מזרחי אלבום שלם משלו: פסקול לסרטו של דני ורטה "קוקו בן 19". הוא כתב, הלחין, עיבד, הפיק מוזיקלית וניגן עם אלי טובול בתופים, יוסי פיין בגיטרה בס, רועי אייגר בקלידים, גלעד עצמון ועמיקם קימלמן בסקסופון ועמיחי בחליל. מזרחי שר בפסקול את "גנן קטן", "ביחד נתגבר" ו"ים קסום". את "קוקו" שר השחקן מאיר דדון, ואת להיט הסרט, "קוקו בן 19", שר דני בסן. באותה שנה החל מזרחי ללמוד מוזיקה קלאסית וללמד נגינה בגיטרה.
ב-1985 ניגן באלבום השלישי של מני בגר "הייתי בגן עדן", אחר כך סייע לו בהקלטת מוזיקה לסרטו של זאב רווח "המובטל בטיטו" וגם ניגן בשיר הנושא של הסרט; כמו כן הלחין את המוזיקה לסרטו של זיו בן-עמי "דואט".
ב-1986 הצטרף ללהקת מוזיקת שנות ה-60, "הסיקסטיז", עם מוטי דיכנה בבס ושירה, יואל לרנר בגיטרה ושירה ושלמה חממי בתופים ושירה. באותה שנה גם ניגן באלבום "עד ראייה" של מוטי דיכנה. מזרחי הופיע עם הלהקה בהצלחה רבה בכל רחבי הארץ עד 1990. באפריל 1990 השתתף בפסטיבל בלוז שנערך בים המלח עם "הסיקסטיז" גרי אקשטיין, יצחק קלפטר ומרגלית צנעני.
ביוגרפיה > שנות התשעים

ב-1990 הקים מזרחי הרכב עם בועז ברמן בכלי הקשה, איתי זילבר בבס ודודיק ניזרי תופים. בהמשך העשור ניגן בהרכבים שונים וגם המשיך ללמד גיטרה, לעבוד באולפנו הפרטי ולהלחין מוזיקה לסרטים. ב-1991 הלחין מוזיקה לדרמה "כל עמי הארץ מתיהדים" של רפי בוקאי וב-1992 לסרטה התיעודי של מיכל אביעד "אנשים ממול" ולסרטו של הבמאי פלסטיני רשיד משהראווי "דר ודור". הוא גם ניגן במחווה של אשר ביטנסקי לג'ימי הנדריקס: הקלטת שירו של בוב דילן "לאורך מגדל השמירה".
ב-1998 הקליטה להקת שב"ק ס' חידוש ל"תנו לי דרך". מזרחי, שזכה לתשומת לב חדשה, החל להקליט שירים לאלבום סולו ראשון עם להקתו החדשה, "השורשים", והראשון בהם, "בעזרת הנשמה", יצא לרדיו ב-1999.
ביוגרפיה > שנות האלפיים

ביוני 2001 יצא לאור אלבום הבכורה הרשמי של מזרחי, "אדון החלומות". מזרחי כתב, הלחין, עיבד והפיק מוזיקלית. קלידן להקתו אמיר הכהן ייעץ מוזיקלית ואמנותית. האלבום כלל שילוב של נגינה בלוזית-רוקית בהשפעות אתניות ירושלמיות. לצד השירים "בעזרת הנשמה", "מלאך קטן", ו"תנו לי דרך" (בגרסה חדשה), כלל האלבום גם יצירות ארוכות, בהן כמעט שמונה דקות של "ירושלים בין ערביים" ושתים עשרה דקות של "אדון החלומות".
באוקטובר 2001 יצא פסקול "קוקו בן 19" בדיסק (בהוצאת "פונוקול"), ואל 13 הקטעים המקוריים צורפו שישה קטעי בונוס שהקליט מזרחי בשנות השמונים.
במשך העשור הלחין מזרחי פסי-קול לקולנוע ולטלוויזיה, ביניהם לטלוויזיה האמריקאית, לערוץ 4 הבריטי ועוד. בין השאר הפיק מופעים כמו "עבודה עברית", הופעה שלו עם אמן הבלוז ממפיס סלים בישראל ומחוצה לה ומופעי בלוז נוספים. בשנת 2006 הוציא אלבום המורכב מחומרים נדירים מהשנים 1975–1982 שחלקם עוד לא יצאו לאור - "Fenderica One".
בקיץ 2007 התאחדה להקת "הבמה החשמלית" לשלוש הופעות בירושלים ובתל אביב, בהרכב: מזרחי בגיטרה, אלי טובול בתופים, שלום בן-יקר בבס ודובי אלדמע בשירה. במסגרת האיחוד צילם הבמאי ניסים מוסק סרט תיעודי על הלהקה בשם "הבמה החשמלית - אגדת רוקנ'רול", ששודר בערוץ הראשון. להופעה במועדון הצוללת הצהובה בירושלים, הצטרף ברי סחרוף.
בעשור השני של המאה ה-21 מופיע מזרחי עם להקתו (אלדד סומנר בבס, דן כץ בתופים ואמיר הכהן בקלידים) בחומרים מקוריים ברחבי הארץ, וכמופע מחווה לנגן הגיטרה החשמלית ג'ימי הנדריקס.
ביולי 2014 השתתף בפסטיבל "וודסטוק בירושלים".
ב-7 ביוני 2019 השתתף במופע מחווה ליצחק קלפטר שנערך בהיכל התרבות בתל אביב.
בתחילת שנת 2022 קיים מזרחי סיבוב הופעות מיוחד לציון 50 שנות פעילות (על אף שבפועל מלאו באותה עת 56 שנים לפעילותו). במסגרת הסיבוב התקיימו הופעות במועדונים שונים במרכז הארץ בהן אירח מזרחי את ברי סחרוף, יהודה קיסר, דני שושן, יוסי פיין, יהונתן גרוסברג, וחברי להקת הסיקסטיז.
דיסקוגרפיה > אוספים

2006 - Fenderica One
דיסקוגרפיה > הופעות חיות

2003 - Salomon King Jamming in Jaffa
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

1984 - קוקו בן 19
2001 - קוקו בן 19 (ההוצאה המחודשת)
2001 - אדון החלומות
דיסקוגרפיה > אלבומים בהשתתפותו

1968 - תמי אדלר והבמה החשמלית
1970 - חנטריש שלוש ורבע
הערות שוליים

1 2  "הבמה החשמלית מחשמלת שוב", מעריב, 14 ביולי 1980
↑  הצגת בכורה, מעריב, 10 באפריל 1970
1 2  בועז כהן, חשמל סטטי, חדשות, 11 בינואר 1990
↑  ליל אהבה בכנרת - חג האהבה ט"ו באב, מעריב, 25 ביולי 1980
↑  שבוע הרוק הישראלי של "קריאת ביניים", מעריב, 7 ביולי 1980
↑  מועדון "אמצע הדרך" - לוח הופעות, מעריב, 23 ביולי 1980
↑  ממפיס סלים - פסנתרן וזמר הבלוז - בליווי להקת הבמה החשמלית, מעריב, 3 בינואר 1975
↑  משה בן שאול, מי מה מתי, מעריב, 24 בדצמבר 1982
↑  מאיר שניצר, סרט - כביש חד סיטרי לאבדון, חדשות, 27 במרץ 1985
↑  שרון מולדבי, לא ישברו את מני בגר, חדשות, 8 בדצמבר 1985
↑  "הסיקסטיז" לוקחים סיכון, חדשות, 27 במאי 1987
↑  בועז כהן, במקום הכי נמוך בעולם, חדשות, 5 באפריל 1990
↑  חזי מחלב, על "הבמה החשמלית", סרטו של ניסים מוסק, באתר "העוקץ", 12 בדצמבר 2008
↑   סיפורם של שלמה מזרחי ולהקת "הבמה החשמלית", וידאו  באתר יוטיוב, הערוץ הראשון, 2008
↑  אסף כהן, עכבר העיר, לשלמה יש גיטרה בצבע לבן, באתר הארץ, 27 ביולי 2007
↑  לירון שמם, עכבר העיר ת"א, בלופסטוק, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2006
↑  עכבר העיר, ימי הפרח והאהבה: אמנים מספרים על ההשראות לפסטיבל וודסטוק בירושלים, באתר הארץ, 6 ביולי 2014
↑  טל אורן, יוני מתקדם: הופעות החודש המומלצות, באתר הארץ, 30 במאי 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310568205171  ISNI: 0000 0000 6885 8434  MusicBrainz: 077a2994-be14-40a2-a310-81b2aa27b7ee  VIAF: 97245165   WorldCat (עם VIAF): 97245165
סונאטה

ערך זה עוסק במונח מוזיקלי. אם התכוונתם לשיר לירי בעל מבנה של 14 שורות מחורזות, ראו .
סונאטה (סוֹנָטָה) (מ"סונארה" הלטינית והאיטלקית, שפירושה "להצליל"), הוא מונח מוזיקלי, המגדיר יצירה לנגינה בכלי, בניגוד לקנטטה הווקאלית (שמקורה ב"קנטארה" – לשיר, בלטינית ובאיטלקית). המונח, הכללי ומעורפל מטבעו, התפתח לאורך השנים וחל על צורות שונות בתולדות המוזיקה עד לתקופה הקלאסית, שבה גדלה חשיבותו. בראשית המאה ה-19 התקבל השימוש במונח סונאטה כעיקרון לחיבור יצירות בקנה מידה גדול ויושם לרוב הסוגות האינסטרומנטליות, כאחת משתי השיטות היסודיות לארגון, פירוש וניתוח מוזיקה קונצרטית, לצד הפוגה. במאה ה-20 המשיך המונח לשמש ביצירות אינסטרומנטליות, אבל העקרונות הצורניים שנוסחו, הוגדרו ולומדו במאה ה-19 נחלשו או התרופפו.
התפתחות הסונאטה

תקופת הבארוק השתמשה במונח סונאטה למגוון יצירות. סונאטות נכתבו לכלי מקלדת, לכינור או לכלי נשיפה (סולו או בליווי כלי מקלדת), ולקבוצות כלים. במעבר מתקופת הבארוק לתקופה הקלאסית חל שינוי בשימוש במונח סונאטה – אם עד אז הגדיר סוגים רבים ושונים של יצירות אינסטרומנטליות קטנות, הרי מעתה נעשה ספציפי יותר לסוגות מוזיקה קאמרית, לכלי סולו בלבד או לכלי סולו עם פסנתר. יותר ויותר, לאחר 1800, חלה הפרדה בין המונח צורת סונאטה, המתייחס לסידור והצגת חומר מוזיקלי בקנה מידה גדול ומשמש בעיקר מוזיקולוגים ומוזיקאים העוסקים בניתוח יצירות, לבין השימוש הספציפי הנפוץ ליצירה קאמרית, לכלי סולו או לכלי סולו עם פסנתר, המוגדרת כסונאטה בדומה לסונאטות לפסנתר או לכינור ופסנתר של בטהובן, מוצרט ואחרים. במאה ה-20 המשיכו מלחינים מפורסמים ומשפיעים לחבר סונאטות, אף כי לא כל היצירות שנשאו שם זה ענו על אמות המידה המחמירות במובן הצורני של סונאטה. המונח "סונאטינה", שמשמעותו המילולית היא "סונאטה קטנה", משמש במקרים רבים להגדרת סונאטות קצרות, בנות שני פרקים במקום שלושה, או קלות לביצוע. דוגמה לכך הן הסונאטינות של קולאו, בן תקופתו של מוצרט, כמו גם הסונאטות אופוס 49, מס' 1 בסול מינור ומס' 2 בסול מז'ור של בטהובן, המוגדרות "סונאטות קלות" אך מתאימות לתואר "סונאטינה". עוד מלחין, מוכר פחות, שכתב בצורה זו הוא היינריך ליכנר, בן המאה ה-19, שכתב סונאטינות קלות, מתאימות לנגינת תלמידים.
צורת הסונאטה

מבנה הסונאטה קבוע ברוב המקרים, והפרק הראשון של היצירה בנוי בצורת הסונאטה אלגרו ומורכב משלושה חלקים:
אקספוזיציה
פיתוח
רקפיטולציה (מחזר)
צורת הסונאטה > האקספוזיציה

הצגת הנושא הראשון.
גשר.
הצגת הנושא השני.
קודטה – סיום האקספוזיציה
צורת הסונאטה > הפיתוח

בפיתוח משתמש המלחין בשני הנושאים שהציג באקספוזיציה. הוא מפתח אותם ולעיתים אף משלב ביניהם. בדרך כלל מתמקד המלחין בנושא השני.
צורת הסונאטה > רקפיטולציה (מחזר)

ברקפיטולציה מוצגים שוב הנושאים, לרוב בפיתוח קל (לעיתים דומה לפיתוח שבחטיבת הפיתוח) ותמיד במודולציה (בסולם אחר מהסולם המקורי) המודולציה לרוב תהיה לסולם הדומיננטה / הסובדומיננטה / היחסי (מדיאנטה) (ממינור למז'ור) או לסולם אחר (לעיתים נדירות) חשוב לציין כי שני הנושאים והגשר שביניהם יהיו באותו הסולם אליו נעשתה המודולציה.
מבחינת הפרקים – בחלק מהסונאטות יש 3 פרקים (כמו רוב הסונאטות של בטהובן / מוצרט) ובחלק יש 4 פרקים. בסונאטה בעלת 3 או 4 פרקים הפרקים הם: מהיר-איטי-מהיר, איטי-מהיר-איטי-מהיר (בהתאמה)
בין הסונאטות של בטהובן קיימות גם סונאטות במבנה שונה, שהמלחין הגדיר אותן "סונאטה קוואזי פנטזיה" – "סונאטה דמוית פנטזיה". שתי הסונאטות האלה, אופוס 27, מס' 1 במי במול מז'ור ומס' 2 בדו דיאז מינור, בנויות בצורה חופשית ושונה מצורת הסונאטה הקבועה. אופוס 27 מס' 2 זכתה לכינוי "סונאטת אור-ירח", אך לא בטהובן הוא שהכתיר אותה בשם זה.
אינסטרומנטאציה

בתקופת הבארוק נכתבו סונאטות לכלי אחד או יותר, כמעט תמיד עם קונטינואו (בס קבוע ותמידי). אחרי תקופת הבארוק מבוצעות רוב היצירות שהוגדרו בפירוש כסונאטות בכלי סולו, ברוב המקרים כלי מקלדת, או בכלי סולו עם כלי מקלדת. בשלהי הבארוק וראשית התקופה הקלאסית, הייתה ההתייחסות אל יצירה לכלי סולו ומקלדת כבעלת תפקיד אובליגאטו (ליווי מחייב, שבלעדיו אי אפשר לבצע את היצירה), כדי להבדיל ליווי כזה משימוש בכלי כקונטינואו, אם כי זה יצא משימוש בראשית המאה ה-19. מתקופה זו יצירות מוגדרות המונח סונאטה אם הן מהוות, בהתאם למקובל באותן שנים, חלק מן הסוגה, גם אם לא כונו בשם זה בעת כתיבתן או הוצאתן לאור. מונח קרוב אותו זמן היה "פנטזיה", שיוחס לפרקים או ליצירות בעלות מבנה חופשי הרבה יותר ממבנה הסונאטה, לדוגמה, "פנטזיית הנודד" או הפנטזיה לפסנתר בארבע ידיים של פרנץ שוברט.
בתקופה הקלאסית ואחריה, סונאטות לפסנתר היו מייצגות הסוגה המקובלות ביותר ואחריהן סונאטות לכינור ופסנתר או לצ'לו ופסנתר. עם זאת, היו גם סונאטות לכלי סולו אחרים וכן סונאטות לצירופים כלים אחרים ולכלים אחרים עם פסנתר.
היסטוריה קצרה של כתיבת סונאטות > הסונאטה בתקופת הבארוק

בתקופתו של ארכאנג'לו קורלי התבססו שני סוגי סונאטה פוליפוניים: הסונאטה דה קייזה (סונאטה כנסייתית) והסונאטה דה קאמרה (סונאטה של חדר, דהיינו – חילונית).
הסונאטה דה קייזה, בדרך כלל לכינור אחד או יותר ותפקיד בס, הכילה כרגיל מבוא איטי, אלגרו בצורת פוגה חופשית למדי, פרק קנטאבילה (שירתי) איטי ופינאלה מהיר במבנה זוגי כלשהו, שיש בו משום רמז לקרבה לנעימות המחול של הסוויטה. המתכונת הזו, מכל מקום, לא הוגדרה באופן ברור כל כך, עד שיוהאן סבסטיאן באך וגאורג פרידריך הנדל עשו אותה לסונאטה העיקרית, ששימרה את מתכונתה זו במסורת המוזיקה האיטלקית לכינור עד ראשית המאה ה-19, ביצירותיו של בוקריני.
הסונאטה דה קאמרה הורכבה כמעט כולה מנעימות מחול מרוממות, אך בתקופת באך והנדל כבר התנתקה מן הסונאטה והחל להיקרא סוויטה, פרטיטה, אורדר או, כשהיה לה פרלוד בצורה של פתיחת אופרה צרפתית, אוברטורה. מצד שני, באותן שנים קיימת נטייה לערבב ללא הקפדה בין מאפייני הסונאטה דה קייזה והסונאטה דה קאמרה. אצל באך, לעומת זאת, גם אם אינו משתמש בתארים עצמם, קיימת הבחנה חדה וברורה כל כך בין שתי הצורות, שאפשר לזהותן על פי הסגנון והצורה. בין שש הסונאטות שלו לכינור סולו, למשל, מס' 1, 3 ו-5 הן סונאטה דה קייזה מובהקת; מס' 2, 4 ו-6 נקראות בפירוש פרטיטות, אך אפשר לכלול אותן בין הסונאטות כסונאטה דה קאמרה. באך הוא גם אחד המלחינים הראשונים, ששיתפו בקו המלודי גם את כלי המקלדת עם כלי הסולו, בעוד שברוב הסונאטות הקודמות למקלדת וכלי סולו המלודיה מסורה בלעדית לכלי הסולו.
המונח סונאטה ניתן גם לסדרה של יותר מ-500 יצירות לצ'מבלו סולו, או לפעמים לכלי מקלדת אחרים, מאת דומניקו סקרלטי, שפורסמו במקור בשם Essercizi per il gravicembalo (תרגילים לצ'מבלו). רוב היצירות הללו כתובות בפרק כפול-צורה יחיד, בשני חלקים באותו קצב, המשתמשים באותו חומר תמאטי, אף כי במקרים מסוימים ייתכנו שינויי קצב במסגרת הקטעים. רבות מן הסונאטות חוברו בצמדים, אחת במז'ור והשנייה במינור המקביל. לעיתים קרובות הן וירטואוזיות ומשתמשות במעברים הרמוניים ובמודולציות רחוקים יותר מכפי שהיה מקובל ביצירות אחרות מאותה תקופה. הערכה רבה נודעת לסונאטות אלו הודות לעושר ההמצאה והגיוון הרב שבהן.
הסוגה – בייחוד לכלי סולו עם קונטינואו בלבד או עם ריפיינו (ליווי בהרכב מלא) – השפיעה לבסוף על פרקי הסולו של סוויטות וקונצ'רטי, שהופיעו בין פרקי נגינה של התזמורת המלאה, כגון בקונצ'רטי הברנדנבורגיים של באך. גם הטריו סונאטות של ויוואלדי מציגות הקבלה לקונצ'רטי שכתב באותה תקופה.
הסונאטות של פייטרו דומניקו פאראדיזי הן יצירות מתונות ומתמשכות מאותו סוג, הכוללות פרק שני קטן, חינני ומלודי. כתב היד שעליו מבסס לונגו את הוצאת סקרלטי שלו מראה לעיתים קרובות חפיפה דומה של פרקים, אף כי ללא ציון מוגדר של החיבור ביניהם. אפשר עדיין לאתר את מקור הסגנון בסונאטות של המלחינים הקלאסיים המאוחרים יותר, כל אימת שפרק ראשון כתוב בשטף אחיד של תנועה מהירה, כמו בסונאטה לכינור של מוצרט בפה מז'ור (ק. 377) ובכמה מן הטובות ביצירותיו של קלמנטי.
היסטוריה קצרה של כתיבת סונאטות > הסונאטה בתקופה הרומנטית

בראשית המאה ה-19 הוקמו קונסרבטוריונים למוזיקה, והקמתם הביאה מבקרי מוזיקה, תאורטיקאים ופרופסורים לקביעת חוקים לנוהל התקופה הקלאסית. במסגרת זו נוצר השימוש העכשווי המקובל במונח סונאטה, הן ביחס לצורה עצמה והן מבחינת הנורמה שצורת הסונאטה המשוכללת והמורכבת מציבה למוזיקה קונצרטית בכלל, ביחס לצורות אחרות. קארל צ'רני הצהיר על עצמו כמי שהמציא את רעיון צורת הסונאטה ותאורטיקאים של מוזיקה החלו לכתוב על הסונאטה כאידיאל במוזיקה. מנקודה זו ואילך, המילה סונאטה בתאוריה של המוזיקה מגדירה את הצורה המוזיקלית המופשטת באותה תכיפות כמו יצירות מוזיקליות מסוימות. מכאן נובעות התייחסויות לסימפוניה כסונאטה לתזמורת. ויליאם ניומן מדבר על מושג הסונאטה ואחרים קוראים לכך עקרון הסונאטה.
בין יצירות המוגדרות בפירוש סונאטה, כמה מן המפורסמות ביותר התחברו בתקופה זו. בין הסונאטות לפסנתר בלבד, קיימות השלוש של פרדריק שופן, אלה של פליקס מנדלסון, השלוש של רוברט שומאן, הסונאטה בסי מינור של פרנץ ליסט ובהמשך הסונאטות של יוהנס ברהמס וסרגיי רחמנינוב.
בשנים הראשונות של המאה ה-19 הוגדרה צורת הסונאטה בקווים ברורים ונוקשים, מתוך שילוב של נהלים קודמים ויצירות המלחינים הקלאסיים החשובים, בעיקר היידן, מוצרט ובטהובן, אך גם מלחינים כמו קלמנטי. יצירות שלא הוגדרו בפירוש כסונאטות נחשבו בכל זאת כנותנות ביטוי לאותו נוהל מבני שליט. החיבור הברור והוודאי בין המילה לתפיסה המוזיקלית השלמה של מערך מוזיקלי הביאה להכרה בחשיבות שבמיון והסבר ההבדלים בנוהל הקלאסי. בתקופה זו החלו לעסוק בפרשנות ההבדלים בין מערכים של שלושה או ארבעה פרקים, תוך שימת דגש על מערך הקונצ'רטו בשלושה פרקים וזה של הסימפוניה בארבעה. רבים גרסו, שמערך של ארבעה פרקים עולה על האחר. צורת הקונצ'רטו נחשבה להליכה אחר האופי האיטלקי ואילו עליונות ארבעת הפרקים יוחסה להיידן ונחשבה לגרמנית.
ראוי לעמוד גם על חשיבות הסונאטה בהתנגשות בין שוחרי ברהמס לחסידי וגנר.
ברהמס ייצג, בעיני הנוהים אחריו, נאמנות לצורה על פי הפירוש המחמיר, בעוד שווגנר וליסט טענו להתעלות על מיטת סדום שהציב להם התוואי הקיים. וכך כתב ארנסט ניומן ב"ברהמס והנחש":
"זה, אולי, יהיה אידיאל המוזיקה האינסטרומנטלית בעתיד; נראה, כי הדרך אליו אכן נפתחת לפני מלחינים מודרניים בה במידה שהם נפטרים מן השרידים האחרונים, מפילי השיממון, של צורת הסונאטה. זו, שהייתה במקור צורת ביטוי טבעית לדרך חשיבה מסוימת במוזיקה של המאה השמונה-עשרה, נעשתה במאה התשע-עשרה למכשלה לחשיבה עצמאית..."
השקפה זו, שהסונאטה נמצאת במקומה ובזמנה הנכון רק בסגנון הקלאסי והיא אבן נגף להתפתחות המוזיקלית בשנים הבאות, הייתה מקובלת בזמנים שונים על מלחינים ומוזיקולוגים, ביניהם, בזמן האחרון, צ'ארלס רוזן. לפי השקפה זו, לא נדרשה אנליזה מפורשת לסונאטה בתקופתם של היידן, מוצרט ובטהובן, באותו מובן שבאך "ידע" מהי פוגה ואיך לחבר אותה, בעוד שמלחינים מאוחרים יותר היו מחויבים למשמעות "אקדמית" של צורה, שלא התאימה למודולציות התכופות והמהירות יותר של התקופה הרומנטית.
היסטוריה קצרה של כתיבת סונאטות > הסונאטה לאחר התקופה הרומנטית

בתקופה הרומנטית היה קשר ברור בין הסונאטה להרמוניה הטונאלית ולאופן הכתיבה הטונאלי. עוד לפני שהטונאליות הלכה לעולמה, כבר חלה סטייה גדלה והולכת של יצירות גדולות מן המערך בן ארבעת הפרקים, שנחשב לתקן המקובל במשך קרוב למאה שנים, ויחד איתו החל להשתנות גם מבנה הפרקים הפנימי. "מושג הסונאטה", יחד עם המונח סונאטה כשלעצמו, המשיך לשמור על מרכזיותו באנליזה המוזיקלית ועל השפעתו האיתנה על מלחינים, הן ביצירות גדולות והן במוזיקה קאמרית. תפקיד הסונאטה כצורה של ארגומנט מוזיקלי מורחב, שחשיבותו רבה ביותר, יבוא לביטוי במתן השראה למלחינים כמו הינדמית, פרוקופייב ושוסטקוביץ' לכתיבה בצורת הסונאטה, ויצירות במבנה המסורתי של הסונאטה המשיכו להיכתב ולהישמע ברבים.
הסונאטות לפסנתר של סקריאבין החלו את דרכן בצורות המקובלות של שלהי התקופה הרומנטית, אך נטשו בהדרגה את הסמנים הצורניים של ספר הלימוד וסופן שנכתבו כיצירות של פרק אחד; לעיתים רואים בסקריאבין מלחין על הגבול שבין הרומנטי למודרני בכתיבת סונאטות.
"סונאטת קונקורד" המאסיבית של צ'ארלס אייבס לפסנתר משנת 1920 מגלה דמיון מועט לסונאטה המסורתית. יש בה ארבעה פרקים (אם כי לא בקצבים הרגילים), מעט מאוד קווי תיבות, והטונאליות, כשהיא קיימת, מרפרפת או, לפעמים, משולבת בפוליטונאליות. היא מכילה אפילו תפקידים בלתי מחייבים, (משניים מאוד), לוויולה ולחליל.
בראשית שנות ה-50' של המאה ה-20 מחבר פייר בולז שלוש סונאטות, שאינן טונאליות ואף אינן ערוכות במבנה המקובל של ארבעה פרקים, אך נועדו להיחשב לסונאטות, על המשמעות הכרוכה בכך. אליוט קרטר החל את המעבר שלו ממלחין נאו-קלאסי לאוונגארד בסונאטה שלו לצ'לו.