stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תותח אוטומטי M-230
עיצוב

ה-M230 משומש בMH-60L (גרסה מיוחדת של הסיקורסקי UH-60 בלאק הוק המכונה בצה"ל "ינשוף") ובבואינג AH-64 אפאצ'י (המכונה בצה"ל "פתן" לדגם A ו"שרף" לדגם D). התותח משתמש במנוע חשמלי בעל 2 כוח סוס על מנת לירות פגזים בקליבר של 30 מ"מ בקצב של בין 600 ל-650 יריות בדקה. המגבלה הפרקטית באוויר הפתוח היא 300 יריות בדקה ולאחר מכן זמן מנוחה של כ-10 דקות. התרמילים של הפגזים שנורו נזרקים דרך תחתית התותח.
האפאצ'י יכול לשאת עד 5,000 פגזים בשביל התותח במכשיר מיוחד הנקרא 12-PAK, שעוצב ומיוצר על ידי החברה הבריטית מגיט, אך מסוקי האפאצ'י של צבא ארצות הברית יכולים לשאת רק 300 פגזים, כיוון שיש להם מכל דלק פנימי מיוחד שתופס את המקום הנדרש. התחמושת מוטענת לתוך האפאצ'י על ידי אנשי חימוש מאומנים: טוען ממונע המותקן על דגמי הלונגבו (AH-64D), מסייע בעבודה זו ויכול להוריד את זמן הטעינה מיותר מחצי שעה, לפחות מ-15 דקות, ואת כמות האנשים הנדרשים מ-3 לאחד.
ה-M230 מסוגל לירות את הפגזים (30x113 מ"מ) שמשמשים את התותח הבריטי ADEN ואת משפחת התותחים הצרפתיים DEFA, אך למרות זאת, מסוקי האפאצ'י של צבא ארצות הברית משתמשים בפגזי 30 מ"מ קלי-משקל שמיוצרים מסגסוגת קלה יותר. פגזי ה־M230 לעומת זאת, אינם מסוגלים לשמש תותחים המעוצבים לשימוש בפגזי ה־ADEN או ה־DEFA. פגזי ה־30 מ"מ קלי-המשקל המשמשים את ה-M230 באים ב-3 וריאציות: M788 - בעלי טבעת כחולה בחרטום הפגז, M789 - בעלי טבעת צהובה מעל טבעת שחורה, ו־M799 - בעלי טבעת אדומה מעל טבעת צהובה.
פגזי ה־M789 הם הפגזים העיקריים שמשמשים את האפאצ'י. ה־M789 הוא פגז נפץ המכיל 22 גרם של חומר נפץ. הוא בעל אפקט חודר שריון ומסוגל לחדור 25 מ"מ אל תוך שריון הומוגני מגולגל מטווח של חצי קילומטר. בנוסף, הוא מתנפץ בפגיעה ומשחרר רסיסים קטלניים לכל עבר.
נגזרות

הM230LF, שהוצע במקור על ידי אורביטל ATK (חברה שלאחר מכן נרכשה ונהפכה לחטיבה בנורת'רופ גראמן) הוא גרסה מתקדמת, ומשוכללת יותר של ה־M230 המותקן על האפאצ'י. ה־M230LF כולל תכונות מתקדמות, כגון מערכת נגד ירייה מאוחרת, קנה מוארך, ועוד, אשר מגבירות את מהירות הלוע (המהירות של הפגזים ביציאתם מהקנה) ואת עוצמת הפגיעה בעודו משתמש באותה תחמושת בה משתמש האפאצ'י. קצב האש הונמך אל 200 יריות בדקה והאורך הכולל הוקטן אל 2.13 מ'. ניתן להתקין את ה־M230LF על סירות פטרול, או על רכבי קרקע.
ה-MAWS (מאנגלית: Modular Advanced Weapon System, בעברית: "מערכת נשק מודולרית מתקדמת") היא מערכת נשק קלת-משקל, שפותחה בשיתוף עם צי ארצות הברית המשתמשת ב־M230LF הנשלט מרחוק. ה־M230LF נשלט בקונסולת שליטה מרחוק עם בקר, או מוט היגוי, ומסך מגע.
בפברואר 2015, אושקוש ו-ATK בצעו הדגמה של ה-M230LF והרכיבו אותו על Oshkosh M-ATV (רכב קרבי משוריין של החברה אושקוש) על מנת להראות את החשיבות, והאפקטיביות של מערכת נשק בקליבר בינוני לרכבים טקטיים. הדגמת האש הראתה את הדיוק המשופר בפעולות צבאיות ובהיתקלויות עוינות, ואת העוצמה המשופרת של הנשק שהורכב על הרכב על מערכת שליטה מרחוק מיוצבת, השוקלת פחות מ-400 ק"ג. בעזרת ה-M230LF, התניידות משופרת בשטח, ורמות הגנה נעלות, לרכב נתנה קטלניות איימתנית ומדויקת, כזו שבדרך כלל שמורה אך ורק לכלי רכב כבדים. בנוסף, אושקוש התקינה את ה־M230LF על האושקוש JLTV ובכך מילאה תפקיד רכב הסיור הקל של צבא ארצות הברית.
החברה האוסטרלית אלקטרו מערכות אופטיות משתמשת ב-M230LF בשביל מערכת מערכת ההגנה, "סלינגר", נגד רחפנים שלה. המערכת עושה שימוש במכ"ם ובעוד מגוון חיישנים כדי לעקוב אחר מטרות, ולהרוס אותם עם ירייה בודדת. בסך הכל שוקלת המערכת פחות מ־400 ק"ג ויכולה להיות מותקנת על רכב בינוני-קל ובכך מורידה את עלות השימוש לעומת מערכות מבוססות טילים. ב-2 באוקטובר 2023, אושר כי אלקטרו מערכות אופטיות תשלח מספר של מערכות "סלינגר" לאוקראינה כדי להלחם באיום הרחפנים הגדל.
כלי טיס שנושאים את ה־M230

בואינג AH-64 אפאצ'י (כל הדגמים)
סיקורסקי UH-60 בלאק הוק (דגם MH-60L)
CN-235 (דגם AC-235)
הערות שוליים

1 2  George M Chinn, The Machine Gun Volume 5, 1987, עמ' 453–454
1 2 3  Doug Richardson, Lindsay Peacock, Combat Aircraft: AH-64 Apache, Rh Value Publishing, 1992, עמ' 38-40
↑  "Northrop Grumman M230 30mm chain gun fact sheet", ‏2018
↑  M230 Chain Gun, Academic Accelerator
↑  M230 Automatic Gun, www.globalsecurity.org
↑  Robertson Aviation: Apache, web.archive.org, ‏2009-04-20
↑  New Boeing Apache Ammunition Loading System Enters Service, MediaRoom
↑  30mm Cannon Ammunition, man.fas.org
↑  MILITARY CARTRIDGE RELATIONSHIPS, web.archive.org, ‏2012-10-25
↑  30mm x 113 Ammunition Suite - MP - M788 TP - M977 TP-T - M789 HEDP, General Dynamics Ordnance and Tactical Systems (באנגלית אמריקאית)
↑  Cartridge, 30mm HEDP, M789, www.bulletpicker.com
↑  "Northrop Grumman 30mm M230LF Chain Gun", ‏2018
↑  M230LF, Army Guide
↑  ATK, Modular Advanced Weapon System, ‏2011
↑  Oshkosh, Orbital ATK, EOS unveiled strong integration capabilities during live fire demonstration | February 2015 Global Defense Security news UK | Defense Security global news industry army 2015 | Archive News year, armyrecognition.com
↑  Sydney J. Freedberg Jr, Gun Truck: Oshkosh Unveils 30mm Chaingun JLTV For Army Recon, Breaking Defense, ‏2016-09-09 (באנגלית אמריקאית)
↑  Defence Slinger | Electro Optic Systems, EOS (ב־Australian English)
↑  Australian company to deliver counter-drone system to Ukraine, ‏2023-10-03 (באנגלית אמריקאית)
פגזים נטענים לתוך AH-64D אפאצ'י לונגבו באפריל 2007
L-ATV של אושקוש שמותקנת עליו המערכת לשליטה מרחוק EOS R-400S-MK2 ועליה M230LF
ריינלנד (אוניית מערכה, 1908)

| --- | --- |
אוניית הצי הגרמני הקיסרי "ריינלנד" זמן קצר לאחר כניסתה לשירות
אוניית הצי הגרמני הקיסרי "ריינלנד" זמן קצר לאחר כניסתה לשירות
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני
 דגל הצי:  הצי הגרמני הקיסרי
 סדרה:  נסאו
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  AG Vulcan Stettin 
 תחילת הבנייה:  1 ביוני 1907
 הושקה:  26 בספטמבר 1908
 תקופת הפעילות:  30 באפריל 1910 – 5 בנובמבר 1918 (8 שנים)
 אחריתה:  נגרטה ב-1921
 מיקום:  59°51′00″N 19°55′00″E﻿ / ﻿59.85°N 19.91666667°E﻿ / 59.85; 19.91666667 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  18,873 טון (סטנדרט), 21,000 טון (בתפוסה מלאה)
 אורך:  146.1 מטר
 רוחב:  26.9 מטר
 שוקע:  8.76 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  20.2 קשרים
 גודל הצוות:  1,087 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  15,400 ק"מ במהירות 12 קשר
 הנעה:  12 דוודים המזינים מנועי קיטור בהספק 22,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  מנועי קיטור
 כמות הדלק:  2,700 טון פחם, 160 טון דלק
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון 300 מ"מ   צריחי תותחים 280 מ"מ   מגדל הניווט 400 מ"מ   ברבטות 160 מ"מ   מחיצות טורפדו 30 מ"מ
 חימוש:  12 תותחים בקוטר 11 אינץ' (280 מ"מ)   12 תותחים בקוטר 5.9 אינץ' (150 מ"מ)   16 תותחים 3.5 אינץ' (88 מ"מ)   6 צינורות טורפדו 17.7 אינץ' (450 מ"מ)
 
ריינלנד (בגרמנית: SMS Rheinland) הייתה אחת מארבע אוניות מערכה מדגם "נסאו" של הצי הקיסרי הגרמני. האונייה הונחה במספנת Germaniawerft בקיל ב-1 ביוני 1907, הושקה ב-26 בספטמבר 1908, ונכנסה לשירות בצי הים הפתוח ב-30 באפריל 1910. היא הייתה מצוידת בסוללה ראשית של 12 תותחי 28 סנטימטרים (11 אינץ') בשישה צריחים תאומים בסידור משושה יוצא דופן.
האונייה שירתה עם שלוש האוניות האחיות שלה במשך רוב מלחמת העולם הראשונה. היא ראתה שירות נרחב בים הצפוני, שם השתתפה בכמה גיחות של הצי. אלה הגיעו לשיאם בקרב יוטלנד ב-31 במאי – 1 ביוני 1916, שם ריינלנד הייתה עסוקה רבות בלחימה לילית נגד משחתות בריטיות בקרבות לילה מטווח קצר.
האונייה גם מילאה תפקיד בים הבלטי, כחלק מכוח התמיכה בקרב מפרץ ריגה ב-1915. היא חזרה לאזור הבלטי בתור הליבה של כוח משלוח כדי לסייע לפינים הלבנים במלחמת האזרחים הפינית ב-1918, אך עלתה על שרטון זמן קצר לאחר שהגיעה לאזור. היה צורך להסיר חלקים משמעותיים מהשריון שלה ואת כל התותחים העיקריים שלה לפני שניתן היה להציף אותה מחדש. הנזק שנגרם על ידי העלייה על השרטון נחשב חמור מכדי להצדיק תיקונים וריינלנד הוצאה משימוש כדי לשמש כספינת מגורים למשך שארית המלחמה. בשנת 1919, בעקבות הטבעת הצי הגרמני בסקפה פלו, ריינלנד נמסרה למדינות ההסכמה אשר, בתורן, מכרו את כלי השיט לגורטי ספינות בהולנד. האונייה פורקה בסופו של דבר לגרוטאות מתכת החל משנת 1920. הפעמון שלה מוצג במוזיאון ההיסטוריה הצבאית של הבונדסוור בדרזדן.
תיאור

עבודת התכנון על סדרת נסאו החלה בסוף 1903 בהקשר של מרוץ החימוש הימי האנגלו-גרמני; באותו זמן, אוניות מערכה של ציים זרים החלו לשאת סוללות משניות כבדות יותר ויותר, כולל אוניות איטלקיות ואמריקאיות עם תותחי 20.3 ס"מ (8 אינץ') ואוניות בריטיות עם תותחי 23.4 ס"מ (9.2 אינץ'), ועלו על אוניות המערכה הגרמניות הקודמות מסדרת דויטשלנד עם תותחי ה-17 ס"מ (6.7 אינץ') שלהן של החימוש המשני. מתכננים גרמנים שקלו בתחילה ספינות מצוידות בתותחי 21 ס"מ (8.3 אינץ') לסוללה המשנית, אך דיווחים שגויים בתחילת 1904 כי אוניות המערכה מסדרת לורד נלסון יהיו מצוידות בסוללה משנית של תותחי 25.4 ס"מ (10 אינץ') הניעו אותם לשקול אונייה חזקה עוד יותר חמושה חימוש תותחים גדולים המורכב משמונה תותחי 28 ס"מ (11 אינץ'). במהלך השנתיים הבאות, העיצוב שוכלל לכלי שיט גדול יותר עם שנים עשר תותחים, עד אז השיקה בריטניה את אוניית המערכה המהפכנית אה"מ דרדנוט.
אורכה של ריינלנד היה 146.1 מ' (479 רגל), רוחב 26.9 מ' (88 רגל 3.1 אינץ'), והיה לה שוקע של 8.9 מ' (29 רגל 2.4 אינץ'). הדחק האונייה היה 18,873 טון (18,575 טון ארוך) בתפוסה סטנדרטית, ו-20,535 טון (20,211 טון ארוך) במעמס מלא. באונייה היו צוות של 40 קצינים ו-968 מלחים. פוזן שמרה על מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 12 דוודים על בסיס פחם במקום מנועי טורבינה מתקדמים יותר. מערכת ההנעה שלה דורגה ב-28,000 כוחות סוס (20,594 קילוואט) והיא סיפקה מהירות מרבית של 20 קשרים (37 קמ"ש). היה לה טווח שיוט של 8,300 מיילים ימיים (15,400 ק"מ) במהירות של 12 קשרים (22 קמ"ש). סוג זה של מכונות נבחר הן לבקשת אדמירל אלפרד פון טירפיץ והן לבקשת מחלקת הבנייה של הצי; האחרון קבע ב-1905 כי "השימוש בטורבינות בספינות מלחמה כבדות אינו מומלץ". החלטה זו התבססה אך ורק על עלות: באותה תקופה, פארסונס החזיקה במונופול על טורבינות קיטור ודרשה עמלת תמלוגים של מיליון גולדמרק עבור כל מנוע טורבינה. חברות גרמניות לא היו מוכנות להתחיל בייצור של טורבינות בקנה מידה גדול עד 1910.
ריינלנד נשאה סוללה ראשית של 12 תותחי SK L/45 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') בתצורה משושה יוצאת דופן. החימוש המשני שלה כלל 12 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45 ו-16 תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45, שכולם היו מותקנים בקזמטים. מאוחר יותר בקריירה שלה, שניים מהתותחים בקוטר 8.8 ס"מ הוחלפו בתותחי נ"מ בעלי זווית גבוהה באותו קליבר להגנה מפני מטוסים. הספינה הייתה חמושה גם בשישה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ'). צינור אחד הורכב בחרטום, צינור אחר בירכתיים, ושניים בכל צד רוחב, בשני קצותיו של מחיצת הטורפדו. חגורת השריון של האונייה הייה בעובי של 300 מ"מ (11.8 אינץ') במצודה המרכזית, והסיפון המשוריין היה בעובי 80 מ"מ (3.1 אינץ'). לצריחי הסוללה הראשיים היו דפנות בעובי של 280 מ"מ (11 אינץ'), ומגדל הניווט היה מוגן בציפוי שריון של 400 מ"מ (15.7 אינץ').
היסטוריית שירות

ריינלנד הוזמנה תחת השם הזמני ארזאץ וירטמברג, כתחליף לאונייה מחופת שריון וירטמברג, מסדרת זקסן. היא הונחה ב-1 ביוני 1907 במספנת AG Vulcan בשטטין. כמו אחותה נסאו, הבנייה התנהלה בחשאיות מוחלטת; יחידות חיילים שמרו על המספנה עצמה, וכן קבלנים כמו קרופ שסיפקו חומרי בניין. האונייה הושקה ב-26 בספטמבר 1908; בטקס ההשקה הוטבלה הספינה על ידי מלכת רומניה אליזבת וקלמנס פרייהר פון שורלמר-ליזר נשא נאום. עבודת ההצטיידות הסתיימה עד סוף פברואר 1910. צוות המספנה שימש לניסויים מוגבלים בים, שנמשכו בין 23 בפברואר ל-4 במרץ 1910 ליד שווינמינדה. לאחר מכן היא נלקחה לקיל, שם הצטרפה לצי הים הפתוח ב-30 באפריל 1910. ניסויים ימיים נוספים קרו לאחר מכן בים הבלטי.
בסיומם של הניסויים ב-30 באוגוסט 1910, ריינלנד נלקחה לווילהלמסהאפן, שם הועבר חלק ניכר מהצוות לסיירת המערכה החדשה פון דר טאן. בעקבות תמרוני צי הסתיו בספטמבר, הצוות התמלא באנשי צוות מאוניית המערכה פרה-דרדנוט צרינגן, שהושבתה באותו זמן. ריינלנד לאחר מכן שובצה בשייטת אוניות המערכה הראשונה של צי הים הפתוח. באוקטובר יצא הצי לשייט החורף השנתי, ולאחריו תרגילי צי בנובמבר. האונייה השתתפה בהפלגות הקיץ לנורווגיה בכל אוגוסט ב-1911, 1913 ו-1914.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

בחצות הלילה ב-4 באוגוסט הכריזה בריטניה מלחמה על גרמניה. ריינלנד ושאר הצי ביצעו מספר גיחות לים הצפוני כדי לתמוך בסיירות המערכה של קבוצת הסיור ה-I של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר. סיירות המערכה פשטו על ערי חוף בריטיות בניסיון לפתות חלקים מהצי הגדול ולהשמיד אותם בנפרד על ידי צי הים הפתוח. המבצע הראשון מסוג זה היה הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי ב-15–16 בדצמבר 1914. בערב 15 בדצמבר, צי הקרב הגרמני של 12 דרדנוטים - כולל פוזן ושלוש אחיותיה - ושמונה פרה-דרדנוטים הגיעו לטווח של 10 מיילים ימיים (19 ק"מ) משייטת מבודדת של שש אוניות מערכה בריטיות. התכתשויות בין מסכי המשחתות היריבות בחושך שכנעו את מפקד הצי הגרמני, אדמירל פרידריך פון אינגנול, כי הוא ניצב מול הצי הגדול, הפרוס כעת במערך הקרב שלו. בהוראת הקייזר וילהלם השני להימנע מסיכון הצי שלא לצורך, פון אינגנול הפסיק את הקרב והפנה את צי הקרב חזרה לכיוון גרמניה. גיחת צי אל שרטון דוגר התקיימה ב-24 באפריל 1915. במהלך המבצע כשל צילינדר הלחץ הגבוה של המנוע הימני של ריינלנד. עבודות התיקון נמשכו עד 23 במאי.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > קרב מפרץ ריגה

באוגוסט 1915, יחידה מיוחדת מהצי הגרמני ניסתה לטהר את מפרץ ריגה שהיה בשליטה רוסית כדי לסייע לצבא הגרמני, שתכנן הסתערות על ריגה. לשם כך התכוונו המתכננים הגרמנים להרחיק או להשמיד את כוחות הצי הרוסי במפרץ, שכללו את אוניית המערכה פרה-דרדנוט סלאבה וכמה סירות תותחים ומשחתות קטנות יותר. צי הקרב הגרמני לווה בכמה ספינות לוחמת מוקשים. על ספינות אלו הוטלה המשימה לפנות שדות מוקשים רוסיים ולהניח שורה של שדות מוקשים משלהן בכניסה הצפונית למפרץ, כדי למנוע מהתגבורת של הצי הרוסי להגיע לאזור. השייטת הגרמנית שנאספה כללה אתריינלנד ושלוש האוניות האחיות שלה, ארבע אוניות המערכה מסדרת הלגולנד, סיירות המערכה פון דר טאן, מולטקה, זיידליץ, וכמה דרדנוטים, שפעלו בפיקודו של ויצה-אדמירל פרנץ פון היפר. שמונה אוניות המערכה היו אמורות לספק מחסה לכוחות הלוחמים במשט הרוסי. הניסיון הראשון ב-8 באוגוסט לא צלח, כיוון שלקח יותר מדי זמן לפנות את שדות המוקשים הרוסיים כדי לאפשר למקשת דויטשלנד להטיל שדה מוקשים משלה.
ב-16 באוגוסט, נסאו ופוזן הובילו ניסיון שני לפרוץ את ההגנות של המפרץ. שתי הדרדנוטים לוו ב-4 סיירות קלות ו-31 סירות טורפדו. ביום הראשון לתקיפה הגרמנים פרצו את הכוחות הרוסיים, אך שתי כלי שיט גרמניים קלים - שולת המוקשים T46 והמשחתת V99 - הוטבעו. נסאו ופוזן ירו על זוג סירות תותחים רוסיות, סיבוץ' וקורייץ. סיבוץ' הוטבעה באותו יום וקורייץ ניזוקה קשות; הספינה הצליחה לצלוע, אך צוותה נאלץ להטביע אותה למחרת. ב-17, נסאו ופוזן היו מעורבות בחילופי אש עם סלאבה בטווח ארוך; הם קלעו שלוש פגיעות על הספינה הרוסית ואילצו אותה לחזור לנמל. עד 19 באוגוסט, שדות המוקשים הרוסיים טוהרו והצי נכנס למפרץ. דיווחים על צוללות של בעלות הברית באזור הניעו את הגרמנים לבטל את המבצע למחרת. האדמירל היפר ציין מאוחר יותר, "להחזיק ספינות יקרות ערך במשך זמן רב באזור מצומצם שבו צוללות אויב היו פעילות יותר ויותר, עם הסיכון המקביל של נזק ואובדן, היה להתמכר להימור ללא כל פרופורציה ליתרון שניתן להפיק מכיבוש המפרץ לפני כיבוש ריגה מהצד היבשתי". למעשה, סיירת המערכה מולטקה טורפדה באותו בוקר.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > חזרה לים הצפוני

עד סוף אוגוסט ריינלנד ושאר צי הים הפתוח חזרו למעגנים שלהם בים הצפוני. המבצע הבא שבוצע היה גיחה לים הצפוני ב-11–12 בספטמבר, אם כי הוא הסתיים ללא כל פעולה. גיחה נוספת של הצי התבצעה ב-23–24 באוקטובר מבלי להיתקל בכוחות בריטיים כלשהם. ב-12 בפברואר 1916, ריינלנד נשלחה למספנה לשיפוץ מקיף, שנמשך עד 19 באפריל. ריינלנד חזרה עם הצי בזמן כדי להשתתף בגיחה נוספת לים הצפוני ב-21–22 באפריל. גיחה נוספת הגיעה לאחר יומיים; ב-24 באפריל, סיירות המערכה של קבוצת הסיור I של היפר ערכו פשיטה על החוף האנגלי. ריינלנד ושאר הצי הפליגו בתמיכה מרוחקת. סיירת המערכה זיידליץ פגעה במוקש בדרכה אל המטרה, ונאלצה לסגת. שאר סיירות המערכה הפגיזו את העיירה לואוסטפט ללא התנגדות, אך במהלך ההתקרבות לירמות', הם נתקלו בסיירות הבריטיות של כוח הארוויץ'. דו-קרב ארטילרי קצר התפתח לפני שכוח הארוויץ' נסוג. דיווחים על צוללות בריטיות באזור גרמו לנסיגת קבוצת הסיור I. בשלב זה, שר, שהוזהר מפני הגיחה של הצי הגדול מבסיסו בסקפה פלו, נסוג גם הוא למים בטוחים יותר בחופי גרמניה.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > קרב יוטלנד

אדמירל ריינהרד שר, שהחליף את האדמירלים פון אינגנול והוגו פון פול כמפקד הצי, תכנן מיד מתקפה נוספת על החוף הבריטי. הנזק לזיידליץ ובעיות מעבים בכמה מהדרדנוטים של שייטת אוניות המערכה השלישית עיכבו את התוכנית עד סוף מאי. צי הקרב הגרמני יצא משפך היאדה בשעה 03:30 ב-31 במאי. נסאו הוקצתה לפלגה 2 של שייטת אוניות המערכה הראשונה. ריינלנד הייתה האונייה השנייה בפלגה שלה, מאחורי פוזן ולפני נסאו ווסטפאלן; פוזן הייתה ספינת הדגל של השייטת. פלגה II הייתה יחידת הדרדנוטים האחרונה בצי; אחריהם באו רק האוניות הקשישות הפרה-דרדנוטים של שייטת אוניות המערכה השנייה.
בין 17:48 ל-17:52, ריינלנד ועשר אוניות מערכה גרמניות נוספות ירו על שייטת הסיירות הקלות השנייה הבריטית, אם כי הטווח והראות הלקויה מנעו אש יעילה. כעשר דקות לאחר מכן ריינלנד שוב פתחה באש על הסיירות הבריטיות, וכיוונה ככל הנראה לאה"מ סאות'המפטון, אם כי ללא הצלחה. עד השעה 20:15, הצי הגרמני התמודד עם הצי הגדול בפעם השנייה ונאלץ להסתובב; בכך התהפך סדר הטור הגרמני. ריינלנד הייתה כעת האונייה השלישית בתור, לאחר וסטפאלן ונסאו. בשעה 21:22, אנשי הצוות על ריינלנד ווסטפאלן, שתי האוניות המובילות בקו הגרמני, טענו כי הבחינו בשני מסלולי טורפדו שהתבררו כדמיוניים. לאחר מכן נאלצו האוניות להאט את מהירות הנסיעה כדי לאפשר לסיירות המערכה של קבוצת הסיור I לעבור קדימה. בסביבות השעה 22:00, וסטפאלן וריינלנד צפו בכוחות מוארים לא מזוהים בחושך המתכנס. לאחר הבהוב באמצעות זרקור שהתעלמו ממנו, שתי האוניות פנו לכיוון הימני על מנת להתחמק מכל טורפדו שאולי נורה. שאר שייטת אוניות המערכה הראשונה הלכו בעקבותיהם.
בסביבות השעה 00:30 נתקלו היחידות המובילות של המערך הגרמני במשחתות ובסיירות בריטיות. התפתחה קרב אש אלים מטווח קצר; ריינלנד חבטה בסיירת המשוריינת אה"מ בלאק פרינס עם התותחים המשניים שלה בטווח של 2,200–2,600 מטר (2,400–2,800 יארד). אחרי כמה דקות, ריינלנד ושאר אוניות המערכה הגרמניות פנו כדי להימנע מטורפדות. בשעה 00:36, ריינלנד נפגעה על ידי זוג פגזי 6 אינץ' (15 ס"מ) מבלאק פרינס. אחד הפגזים חתך את הכבלים לארבעת הזרקורים הקדמיים ופגע בארובה הקדמית. השני פגע בצד האונייה והתפוצץ על המחיצה הרוחבית המשוריינת הקדמית. למרות שהמחיצה התכופפה פנימה מהפיצוץ, היא לא נחדרה. כ-45 דקות לאחר מכן, ריינלנד פתחה באש על משחתת אחרת, אולי ארדנט, אך היא נאלצה להפסיק כאשר סיירת גרמנית התקרבה מדי לקו האש. במקביל, בלאק פרינס הושמדה באש מדויקת מאוניית המערכה אוסטפריזלנד.
למרות האכזריות של הלחימה הלילית, צי הים הפתוח נגח את כוחות המשחתות הבריטיות והגיע לשונית הורנס בשעה 04:00 ב-1 ביוני. הצי הגרמני הגיע כמה שעות לאחר מכן לווילהלמסהאפן, שם ריינלנד תדלקה והתחמשה מחדש. בינתיים, שלוש אחיותיה תפסו עמדות הגנה בשטח המעגן החיצוני. במהלך הקרב, האונייה ירתה 35 פגזי 28 ס"מ (11 אינץ') ו-26 פגזי 15 ס"מ (5.9 אינץ'). שתי הפגיעות של בלאק פרינסהרגו 10 אנשי צוות ופצעו 20. עבודות התיקון בוצעו מיד בווילהלמסהאפן והסתיימו עד 10 ביוני.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > פעולות מאוחרות יותר

גיחת צי נוספת התרחשה ב-18–22 באוגוסט, שבמהלכו סיירות המערכה של קבוצת הסיור I היו אמורים להפגיז את עיירת החוף סנדרלנד בניסיון למשוך ולהשמיד את סיירות המערכה של ביטי. מכיוון שרק שתיים מתוך ארבעת סיירות המערכה הגרמניות עדיין היו במצב קרבי, הוקצו שלושה דרדנוטים לקבוצת הסיור עבור המבצע: מארקגראף, גרוסר קורפירסט ובאיירן שהצטרפה לצי לאחרונה. צי הים הפתוח, כולל ריינלנד, הפליג מאחור וסיפק חיפוי. בשעה 06:00 ב-19 באוגוסט, וסטפאלן טורפדה על ידי הצוללת הבריטית אה"מ E23 55 מיילים ימיים (102 ק"מ) מצפון לטרשלינג; האונייה נותרה צפה ונותקה כדי לחזור לנמל. הבריטים היו מודעים לתוכניות הגרמניות ושלחו את הצי הגדול כדי לפגוש אותם. עד השעה 14:35, אדמירל שר הוזהר מפני התקרבותו של הצי הגדול, ומאחר שלא היה מוכן להיכנס לקרב מול כל הצי הגדול רק אחד-עשר שבועות לאחר הקרב ביוטלנד, הפך את כוחותיו ונסוג לנמלים גרמניים.
ריינלנד חיפתה על גיחת סירות טורפדו אל הים הצפוני ב-25–26 בספטמבר. לאחר מכן היא השתתפה בגיחת הצי ב-18–20 באוקטובר. בתחילת 1917 הוצבה האונייה במשמרת במפרץ הגרמני. הצוות פתח במרד בגלל מזון באיכות ירודה ביולי ואוגוסט של אותה שנה. הספינה לא השתתפה ישירות במבצע אלביון נגד הרוסים, אלא נשארה במערב הים הבלטי כדי למנוע פלישה אפשרית של הבריטים כדי לתמוך בבעלת בריתם הרוסית.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > משלחת לפינלנד

ב-22 בפברואר 1918, וסטפאלן וריינלנד נותקו מצי הים הפתוח והצטוו להיכנס לים הבלטי. מלחמת אזרחים פרצה בפינלנד העצמאית החדשה בין הלבנים שתמכו בגרמניה והאדומים שתמכו ברוסיה, ושתי האוניות היו אמורות לסייע ללבנים. ב-23 בפברואר, שתי האוניות העמיסו את גדוד היגר ה-14, ובתחילת 24 בפברואר הן יצאו לאולנד. הספינה הגיעה לאולנד ב-6 במרץ, שם הפך מפקדה למפקד הצי הבכיר, תפקיד שמילא עד 10 באפריל. ב-11 באפריל, האונייה יצאה מאולנד להלסינקי, בכוונה להמשיך לדנציג לתדלק. עם זאת, היא נתקלה בערפל כבד במהלך דרכה ועלתה על שרטון באי לגסקר בשעה 07:30. שני אנשי צוות נהרגו בתקרית והאונייה ניזוקה קשות. שלושה חדרי דוודים הוצפו והגוף הפנימי נוקב. מאמצי הציפה מחדש ב-18–20 באפריל לא צלחו. הצוות הורחק באופן זמני, כדי להחזיר את הפרה-דרדנוט שלזיין לשירות. ב-8 במאי הובא עגורן צף מדנציג; התותחים העיקריים, חלק משריון הצריח ושריון החרטום והמצודה הוסרו כולם. תפוסת האונייה הופחתה ב-6,400 טון - יותר משליש מהתפוסה הרגילה שלה - ובעזרת סירות, בסופו של דבר צפה מחדש עד 9 ביולי. האונייה נגררה למרייהאמן שם בוצעו מספר תיקונים מוגבלים. ב-24 ביולי יצאה האונייה לקיל בסיוע שתי גוררות; היא הגיעה לשם שלושה ימים לאחר מכן. נקבע שעבודות התיקון אינן מעשיות ובמקום זאת הוצאה האונייה משירות ב-4 באוקטובר והוכנסה לשירות כספינת מגורים בקיל.
היסטוריית שירות > גורל

ב-11 בנובמבר 1918 נכנסה לתוקף שביתת הנשק; על פי תנאיו, 11 אוניות מערכה וחמש סיירות מערכה היו אמורות להיות כלואות בסקפה פלו למשך המשא ומתן על הסכם השלום. ריינלנד ושלוש אחיותיה לא היו בין הספינות שנכלאו. הספינות בסקפה פלו הוטבעו על ידי הצוותים שלהן ב-21 ביוני 1919 כדי למנוע את תפיסתן על ידי מדינות ההסכמה.
כתוצאה מכך, פוזן ושאר אוניות המערכה שנותרו בגרמניה נתפסו כתחליפים לאוניות שאבדו. ב-5 בנובמבר, ריינלנד נמחקה מרשימת הצי הגרמני, וב-28 ביוני 1920 האונייה נמכרה לגורטי ספינות בדורדרכט שבהולנד, בשם החוזה "F". היא נגררה לשם חודש לאחר מכן ב-29 ביולי ופורקה עד סוף השנה שלאחר מכן. הפעמון של ריינלנד נשמר במוזיאון ההיסטוריה הצבאית של הבונדסוור בדרזדן.
תרשים של אוניות המערכה מסדרת נסאו המציגה את מיקום הסוללה הראשית
SMS ריינלנד, בערך 1910
אה"מ בלאק פרינס
SMS וסטפאלן
קרוליינה הצפונית (BB-55)
תכנון

סדרת קרוליינה הצפונית הייתה תכנון אוניית המערכה החדשה הראשונה שנבנתה תחת מערכת אמנת וושינגטון; העיצוב שלה היה כפוף לתנאים של אמנת לונדון השנייה משנת 1936, שהוסיפה הגבלה על סוללת התותחים העיקרית שלה, לפיה הם לא יהיו גדולים מ 14 אינץ' (356 מילימטרים). המועצה הכללית העריכה מספר עיצובים, החל מאוניות מערכה עם מהירות של 23 קשרים (43 קמ"ש) הדומות לסדרה ה"סטנדרטית" או אוניות מערכה מהירות, ובסופו של דבר נבחרה אוניית מערכה מהירה חמושה בשנים עשר תותחי 14 אינץ'. עם זאת, לאחר אישור האוניות, ארצות הברית הפעילה את סעיף המדרגות הנעות באמנה המתירה להגדיל לתותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) במקרה שמדינה חברה כלשהי סירבה לחתום על האמנה, מה שיפן סירבה לעשות.
קרוליינה הצפונית הייתה באורך כולל של 728 רגל 9 אינץ' (222.12 מטרים),רוחב של 108 רגל 4 אינץ' (33.02 מטרים) ושוקע של 32 רגל 11.5 אינץ' (10.046 מטרים). הדחק האונייה היה 35,000 טונות ארוכות (36,000 טונות) בתפוסה סטנדרטית וגדל ל-44,800 טונות ארוכות (45,500 טונות) במעמס קרבי מלא. האונייה הונעה על ידי ארבע טורבינות קיטור של ג'נרל אלקטריק, שכל אחת הניעה ציר מדחף אחד, תוך שימוש בקיטור שסופק על ידי שמונה דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט. המנועים דורגו ב-121,000 כוחות סוס (90,000 קילוואט), והטורבינות נועדו להעניק מהירות מרבית של 28 קשרים (52 קמ"ש). לאונייה היה טווח שיוט של 17,450 מיילים ימיים (32,320 ק"מ) במהירות של 15 קשרים (28 קמ"ש). היא נשאה שלושה מטוסים ימיים מסוג ווט OS2U קינגפישר לסיור אווירי, אשר שוגרו על ידי זוג מעוטים על הירכתיים שלה. הצוות שלה בזמן שלום מנה 1,800 קצינים ומלחים, אך במהלך המלחמה גדל הצוות ל-99 קצינים ו-2,035 מלחים.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של תשעה תותחי 16 אינץ'/45 קליבר Mark 6 בשלישיית צריחים משולשים על קו האמצע, שניים מהם הוצבו בזוג ירי-על מקדימה, כשהשלישי מאחור. הסוללה המשנית כללה עשרים תותחים דו-תכליתיים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ) /38 קליבר מותקנים בצריחים תאומים המקובצים באמצע האונייה, חמישה צריחים משני הצדדים. כפי שתוכננה, האונייה צוידה בסוללת נ"מ של 16 תותחי 1.1 אינץ' (28 מילימטרים) ו-18 מקלעי .50 (12.7 מ"מ) בראונינג M2, אבל סוללת הנ"מ שלה הורחבה מאוד במהלך הקריירה שלה.
חגורת השריון הראשית הייתה בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים), בעוד שהסיפון המשוריין הראשי היה בעובי עד 5.5 אינץ' (140 מילימטרים). לצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 16 אינץ' (406 מילימטרים), והם הותקנו על גבי ברבטות שהיו מוגנות באותו עובי פלדה. למגדל הניווט היה דפנות בעובי 14.7 אינץ' (373 מילימטרים). פריסת השריון של האונייה תוכננה תוך מחשבה על יריבים מצוידים בתותחי 14 אינץ', אך מכיוון שמערכת האמנה התקלקלה רגע לפני תחילת הבנייה, לא ניתן היה לשנות את עיצובה כדי לשפר את קנה המידה של ההגנה כדי להתגונן מפני תותחים כבדים יותר. למרות חסרון זה, סדרת קרוליינה הצפונית הוכיחה את עצמה כאוניות מערכה מוצלחות יותר מסדרת דקוטה הדרומית המשוריינת יותר אך צפופה מאוד.