stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק יואל לינצקי
השפעתו

ראובן גרנובסקי (גראנאָווסקי) כותב בפתיחת ספרו על לינצקי: "ליצחק יואל לינצקי לא היה מזל למבקרים. בצעירותו זלזלו בו ובזקנתו התעלמו ממנו".
שלום עליכם ראה בו אחד מגדולי הסופרים. לדעתו, בכתיבת סאטירה "לינצקי הוא האומן הגדול ביותר ובסיפורו וויבארעס הראה כזאת אמנות שכל המחברים הקטנים השופעים כל כך ומתרבים כדגים בים, לא יכולים בשום אופן לחקות אותו. באיגרת שכתב ללינצקי הוא מבקש ממנו סיפור עבור כתב העת הספרותי שעמד להוציא: "ממך אני יכול לבקש קטע כזה: שתהיה תמונה [סצענקע] מהחיים היהודיים הפשוטים, אבל שתהיה שמחה ומלאת חיים, במקום של "וויבארעס" שלך – אתה זוכר".
הסיפור "דער וואָרעם אין כריין" ('התולעת בחזרת') שפרסם לינצקי בכתב העת של שלום עליכם זכה לתשבחות רבות מצד שמעון דובנוב, שהשווה אותו למנדלי מוכר ספרים.
מרדכי ספקטור כתב שיש כמה ספרי השכלה ששברו את החומה שהפרידה בין הקנאות להשכלה. הראשון שבהם הוא ספרו של לינצקי "הילד הפולני". אף על פי שקיללו את המחבר ואת הספר בקללות נמרצות קראו אותו בכל מקום ואפילו בחצרות האדמו"רים.
כך גם כותב הזיכרונות מנשה הלפרן קרא לפרק הראשון בספרו 'הזמנים של לינצקי ושמ"ר' והציג בו את שני הסופרים הללו כמחוללי תמורה בחברה היהודית וכמבססי קהל הקוראים ביידיש:
אורח החיים היהודי שקדם ללינצקי היה זהה לגמרי לאורח החיים היהודי בדורות קודמים...בלתי משתנה כמו מראה בריכת מים עומדים. אבן הרעידה את המים העומדים...
לינצקי עבור דורי, ולדור מאוחר יותר היה ציון לזמן ששינה את מראה החיים היהודיים ואת הזיכרון. לינצקי עמד, במשך זמן רב, מעל ללוח השעון- הראה את הזמן הרץ, הוביל את מחוגי השעון וצילצל את השעה.
הוא היה בנו של רב...באופן מקרי הוא בא במגע עם המשכילים המקומיים, מהר הבחין בביצה המרופשת...וזרק לתוכה את האבן הגדולה- את 'הנער הפולני' ובכך עשה את המהפכה הגדולה בחיים היהודיים של הזמנים ההם...
להכתיר את לינצקי כסאטיריקין או קומיקאי הקוראים עדיין לא השכילו, קראו לו 'לץ'.
לינצקי כתב גם מחזות, מאמרים בעלי אופי של השכלה וכדומה. אבל שמו נשאר קשור ל'נער הפולני'. אהבו את לוחות השנה הרגילים שלו עם הטחות של הומור. מאחורי הדעקטוך (שם העט) שלו היה הבדחן הכועס...
... כל זה (ספרות ההשכלה) לא פעל עלינו כמו הלצה של לינצקי. מה שנחשב אצלנו והדהד הוא ביטול הקדושה של עשרות מעשיות חסידיות וזה המעיט מאד את סמכות 
האבות השליטים עלינו... היידיש של לינצקי הייתה עבורנו, המתעוררים, לשון סבתא וסגנונו נוסח סבא...
סבא ואבא עדיין כעסו עליו (על ספריו של לינצקי). ללינצקי היה מגע עם הקהל באמצעו הלוחות שלו, לוחות ממש, עם בדיחות..."
יש שחשבו שיש לו עוצמה גדולה יותר ממה שאכן הייתה לו. פנו אליו מכולל ווהלין בטבריה שיעזור להם: "אנא, יפרוש נא כנפיו על אחיו החובקים טהרת אבני המקום ובדבריו אשר כפטיש יפוצץ סלע יעורר את אחב"י [=אחינו בני ישראל] כי יעמדו בפרץ נגד הרשעים ההם [הממונים על כספי היהודים בארץ ישראל]".
פרסומיו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ספר יובל

חג היובל: דיא יוביליי פייערונגג אם 17-טען נאוועמבער 1890 (י"ז כסלו תרנ"א)... אין אדעססא דעם ... פאלקס שרייבער יצחק יואל ליניעצקי; אויפגעפאססט אונ ארויסגעגעבען דורך א קובץ משכילים אונ משכילים אונ מעצענאטען דפה אדעססא, אודסה: דפוס א’ דוכנא, תרנ"א. (ביידיש)
לקריאה נוספת

א ליטוואק [=חיים יעקב הלפנד], יצחק יואל לינעצקי: קולטור היסטארישע שטריכן פון דער השכלה עפאכע, קייב: קיעווער פארלאג, תרע"ט. (ביידיש)
שמואל ארטענבערג, י"י לינעצקי: זיינ לעבן און זיינ שאפנ, ויניצה: וויסנשאפטלעכע ביבליאטעק אפנ נאמענ פונ מ’ קאציובינסקי און ... פיליע פון "געזקולט", 1931. (ביידיש)
ראובן גראנאווסקי, יצחק יואל לינעצקי און זיין דור: דעראינערונגען: צו זיין הונדערט יאריקן געבורטסטאג, ניו יורק: קאלעגן, 1941. (הספר בארכיון האינטרנט)
לעקסיקאן פון דער נייער יידישער ליטעראטור, באנד 5, ניו יורק 1963.
י. רימיניק, 'צו דער געשיכטע פונעם פוילישן יינגל', בתוך: די יידישע ליטעראטור אין ניינצעטן יארהונדערט: זאמלונג פון יידישער ליטעראטור-פארשונג און קריטיק אין ראטן-פארבאנד, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשנ"ג, עמ' 457–484.
אברהם ליס (רעדאקטאר) בריוו פון שלום עליכם, תל אביב: בית שלום עליכם, 1995.
מנשה האלפערן, פארמעטן- זכרונות און שילדערונגען, סאן פאולא : אלוועלטלעכער אידישער קולטור-קאנגרעס, 1952. פרק א' - בימי לינצקי ושמ"ר. מתאר את השפעת לינצקי על היווצרות קהל קוראים לספרות היידיש.
הערות שוליים

↑  לעקסיקאן פון דער נייער יידישער ליטעראטור, באנד ה, עמ' 166.
↑  לעקסיקאן, עמ' 167.
↑  לעקסיקאן, עמ' 165.
↑  ג'רמי דובר, יצחק יואל לינצקי, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית).
↑  רימיניק, [ראו  פרטים למעלה ב"לקריאה נוספת"], עמ' 458.
↑  ראובן גראנאווסקי, עמ' 11.
↑  רימיניק, עמ' 458
↑  בריוו פון שלום עליכם, עמ' 181.
↑  רימיניק, עמ' 477.
↑  מנשה האלפערן, פארמעטן- זכרונות און שילדערונגען, סאן פאולא : אלוועלטלעכער אידישער קולטור-קאנגרעס, 1952. עמ' 13-102.
↑  רימיניק, עמ' 479.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289199005171  PLWABN: 9810597399505606  CiNii: DA17050568  GND: 134066782  ISNI: 0000 0000 6686 606X  LCCN: nr95022764  NTA: 297489348  SELIBR: 71808  VIAF: 28280088   WorldCat (עם VIAF): 28280088
לאונרדו דה לורנזו

| --- | --- |

לאונרדו דה לורנזו (1962)
 לידה:  29 באוגוסט 1875 בזיליקטה, ויג'אנו.
 פטירה:  29 ביולי 1962 (בגיל 86) קליפורניה, סנטה ברברה.
 מוקד פעילות:  רוצ'סטר 
 תקופת הפעילות:  1875–1962 (כ־87 שנים)
 עיסוק:  חלילן, פרופסור.
 סוגה:  מוזיקה קלאסית
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  חליל
 
לאונרדו דה לורנזו (באנגלית: Leonardo De Lorenzo;‏ 29 באוגוסט 1875 - 29 ביולי 1962) היה חלילן איטלקי ומחנך מוזיקלי.
ביוגרפיה

נולד בויג'אנו(אנ'), במחוז פוטנצה (נפה), דה לורנזו התחיל לנגן בחליל בגיל 8 ונסע לנאפולי להשתתף ב"קונסרבטוריון למוזיקה סן פייטרו אה מאיילה". בגיל 16 הוא היגר לארצות הברית, עבד במלון קרולין, קנטקי, אך בשנת 1896 הוא חזר לאיטליה כדי לעשות את שירותו הצבאי באלסנדריה, והיה בלהקה צבאית. הוא הצטרף לתזמורת בקייפטאון בגיל 25. ב-1907, הוא חזר לנאפולי כדי להשלים את לימודיו, ואז הוא נסע לאמריקה שוב, והפך לחלילן הראשון של התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק בבימויו של גוסטב מאהלר, וניגן בהתזמורת הסימפונית של ניו יורק, הוא היה גם חלילן בתזמורת מינסוטה, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס וגם התזמורת הפילהרמונית של רוצ'סטר. ב-1914 הוא פגש את מוד פיטרסון בתזמורת מינסוטה, פסנתרנית שליוותה אותו בתדירות גבוהה והפכה לאשתו. ב-1917 מועדון החלילית של לוס אנג'לס הציג מחזמר לכבודו ודה לורנזו נתמנה לחבר הכבוד הראשון של האגודה. בין השנים 1923-1935 לאונרדו היה פרופסור לחליל בבית הספר איסטמן למוזיקה, לאחר פרישתו הוא התמקד בהלחנה וכתיבת פרסומים תאורטיים. כל החומר המחקרי שלו נתרם לאוניברסיטת דרום קליפורניה.
כינוי גוף מגדרי

סט של ארבעה תגים, שהמשתתפים בכנס עשויים לבחור לענוד.
כינוי גוף מגדרי הוא כינוי הגוף שבו אדם מעוניין להיקרא, כדי שישקף את זהותו המגדרית.
סיבות

כינויי גוף מגדריים נכנסו לשימוש כדרך לקידום שוויון והכלה עבור טרנסג'נדרים וג'נדרקווירים. עובדים סוציאליים, מחנכים, ואנשי מקצוע רפואיים משתמשים בכינויי הגוף המגדריים כשיקול מעשי ואתי כאחד. מדריכי כתיבה, איגודי עיתונאים ואיגודים רפואיים מייעצים להשתמש בכינוי שנבחר או נחשב מתאים על ידי האדם הנדון. בעת התמודדות עם לקוחות או מטופלים, מומלץ לעוסקים בתחום הבריאות לשים לב לכינויי הגוף בהם משתמשים האנשים עצמם, אשר עשוי להיות כרוך בשימוש בכינויי גוף שונים בזמנים שונים, כולל שמו הנבחר של האדם הנוגע בדבר. קבוצות הסברה להט"ביות מייעצות להשתמש בכינויי גוף ובשמות שנבחרו או נחשבים מתאימים על ידי האדם הנוגע בדבר. בנוסף, הם ממליצים להימנע מבלבול מגדרי כאשר מתייחסים לרקע של טרנסג'נדרים, כגון שימוש בתואר או בדרגה, כדי להימנע מכינוי או שם מגדר לא מתאים.
סיכונים

הדיקנית במכללת פומונה (אנ'), רייצ'ל נ. לוין, המליצה לפרופסורים לא לבקש מסטודנטים לחשוף את כינויי הגוף של הסטודנטים במהלך ההיכרות בכיתה, מאחר שזה עלול להרגיז את אלו שהשימוש בכינויי הגוף המגדריים אמור לתמוך בהם. שתי הדוגמאות שלוין הביאה כללו תלמיד/ה אחד שהביטוי המגדרי שלו/שלה לא ברורה לאנשים סביבו/סביבה, ותלמיד/ה אחר/ת שלא יודע/ת באיזה כינוי גוף מגדרי להציג את עצמו/עצמה.
ארגון הצדקה הלהט"ב הבריטי, סטונוול (אנ'), מייעץ גם הוא לנקוט משנה זהירות בטענה שסיסג'נדרים וטרנסג'נדרים עשויים שלא להרגיש בנוח עם כך. הארגון מייעץ שיש לעודד אותם לגלות את כינויי הגוף שלהם, אך לא לחייב אותם. מייסד שותף של סטונוול, סיימון פאנשאו (אנ'), שפרש מאוחר יותר מארגון הצדקה, ותומך בקבוצת ההסברה LGB Alliance (אנ'), אמר כי בעוד שישנם טרנסים שסבורים שהכרזה על כינויי גוף מגדריים במסגרת עבודה היא עבודה "כוללנית" עבורם, התרגול עשוי להיות פוגעני עבור אנשים שלא רוצים להצהיר על זהותם המגדרית או מאמינים שאין להם כזו.
שימוש

שיתוף כינויי גוף מגדריים נעשה בקהילה הגאה כבר עשרות שנים, ונהיה לנוהג נפוץ במסגרת הרשתות החברתית המקוונות.
המשפט הפלילי ב-2018 של הפעילה הטרנסית, טרה וולף, מספק דוגמה לשימוש מאולץ בכינוי גוף מגדרי. וולף הורשעה בתקיפת הפמיניסטית הרדיקלית, מריה מקלכלן. במהלך המשפט, הורה השופט למקלכלן: "הנאשמת ביקשה שיתייחסו אליה כאישה, אז אולי תוכלו להתייחס אליה כ-'היא' לצורך ההליך".
לאונרדו וינצ'י

ערך זה עוסק במלחין איטלקי. אם התכוונתם לאיש האשכולות, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1690 סטרונגולי, ממלכת נאפולי 
 פטירה:  27 במאי 1730 (בגיל 40 בערך) נאפולי, ממלכת נאפולי 
 מוקד פעילות:  ממלכת נאפולי 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 
לאונרדו וינצ'י (באיטלקית: Leonardo Vinci,‏ 1690 - 27 במאי 1730) היה מלחין איטלקי, הנודע ביותר באופרות שלו.
חייו

וינצ'י נולד בסטרונגולי (או נאפולי) ולמד אצל גטאנו גרקו בקונסרבטוריון של נאפולי. פרסומו הראשון בא לו מן האופרה בופה שכתב בניב נאפוליטני בשנת 1719; כמו כן חיבר מספר רב של אופרה סריה. הוא התקבל ל"קהילת מחרוזת התפילה" בפורמיילו בשנת 1728 ומת בהרעלה בשנת 1730 - לא 1732, כפי שגורסים לעיתים.
האופרות בופה של וינצ'י, ש- Le Zite 'n Galera משנת 1722 נחשבת על פי רוב לטובה ביותר ביניהן, מלאות חיים, התלהבות ומרץ; האופרות סריה, ש"דידו הנטושה" Didone Abbandonata (רומא, 1728) ו"ארתחששתא" Artaserse (רומא, 1730), שתיהן לליברית של פייטרו מטאסטאזיו, הן הנודעות ביותר מביניהן, מצטיינות בעוצמה נוקבת ובביטוי דרמטי, ששארל בורני משבח את ישירותו העזה. האריה Vo solcando מתוך "ארתחששתא" מדגימה היטב את לסגנונו.
המקור האנגלי לערך זה נלקח במקורו מן האנציקלופדיה בריטניקה, מהדורת 1911, כיום נחלת הכלל.
כדורי זילכה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1884 בגדאד, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  29 ביוני 1956 (בגיל 72 בערך) ז'נבה, שווייץ 
 מדינה:  עיראק 
 מקום קבורה:  בית העלמין ניו מונטיפיורי 
 מקום מגורים:  The El Dorado 
 
כדורי עבודי זילכה (1884 – 1956) היה בנקאי יהודי-עיראקי.
ביוגרפיה

כדורי זילכה נולד בבגדאד, עיראק, בנו היחיד של סוחר הטקסטיל, עבודי זילכה (1862–1904).
בשנת 1902 החל לעבוד כבנקאי בבגדאד, וייסד את "בנק זילכה" (Banque Zilkha), שפעילותו הורחבה בהדרגה לביירות, דמשק, קהיר, אלכסנדריה, ז'נבה, ניו יורק, פריז והמזרח הרחוק.
בשנת 1941, או 1942, היגר זילכה לניו יורק. נפטר בעת ביקור בז'נבה בכ' בתמוז תשט"ז, 29 ביוני 1956. נטמן בארצות הברית.
זילכה נישא ללואיס (בשי) זילכה, ונולדו להם ארבעה בנים ושלוש בנות: בהם, עזרא זילכה (אנ'), כלכלן; סלים זילכה, יזם; ומוריס זילכה (אנ'), בנקאי.
בנו, עזרא, הקים לזכרו את קרן זילכה לחקר התרבות היהודית באוניברסיטת פרינסטון.
הערות שוליים

↑  המצב הכספי בסוריה, דואר היום, 26 באוקטובר 1931
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לא יהא חוטא נשכר

שלא יהא חוטא נשכר הוא כלל משפטי והלכתי הנקבע מכוח סברא פשוטה (ולכן מקובל גם במשפט הערכאות), והוא קובע דינים רבים שמטרתם שהחוטא לא ירוויח מחטא ומעשה רע שעשה.
מקור

במשנה במסכת חלה (פרק ב', משנה ז') מובא שהכמות שצריך להפריש לכהן בהפרשת חלה היא 1/24, אולם במקרים שבהם החלה קיבלה טומאה בשוגג או באונס, התירו להפריש חצי מהכמות (1/48, מכיוון שבכל מקרה הכהנים אינם יכולים לאכול ממה שהופרש), אולם, במקרים שבהם אדם טימא את העיסה במזיד, הוא צריך להפריש בכמות המקורית, כדי שאדם לא ירוויח מכך שהוא חטא במזיד.
רבי אלחנן וסרמן מסביר שדין זה הוא סברא, ולמרות זאת הוא דין דאורייתא. (מהתורה ולא מדברי חכמים, שכן סברא גם היא חלק מהתורה).[דרוש מקור]
שימושים בכלל > לא למנוע הפסד

השימוש בכלל זה כפול: אף על פי שבעיקרו הוא אמור לשמש לכך שהחוטא לא ירוויח ממעשהו הרע, הוא משמש בהשאלה גם לכך, שלא בלבד זאת שעלינו להשגיח שהוא לא ירוויח ממעשהו, אלא עלינו גם לגרום לכך שמעשהו הרע יגרום לו את כל התוצאות השליליות שעשויות להיגרם מהמעשה, ועלינו להימנע מלגרום לכך שהוא ירוויח בכך שלא ייגרם לו ההפסד. כך למשל, קובע התלמוד כי למרות שרבי מאיר קנס את הכותים שיהיה דינם כגויים מכיוון שהם עובדי עבודה זרה והוא רצה שבני ישראל יבדלו מהם, במקרה אחד הוא לא קנס אותם שיהיה דינם כגויים, והוא כאשר נערה כותית נאנסה, שמדין התורה חייב האונס לשלם לה קנס (חמישים כסף) שאותו משלמים רק על מעשה אונס לבתולה יהודייה, שהאונס משלם תשלום זה גם כאשר אנס נערה בת העם הכותי, כדי שלא יהא חוטא נשכר מתשלום זה שהיה עליו לשלם מעיקר הדין. כך גם, אף על פי שחז"ל קבעו שדינה של נערה שנשבתה בידי גוי כנערה בעולה, כי עובדי כוכבים פרוצים בעריות, הרי שדינו של האונס שמשלם חמישים כסף כרגיל, כדי שלא יהא חוטא נשכר.
סיטואציה דומה היא מנחת חוטא, שמכוח סברת "שלא יהא חוטא נשכר" מסתבר היה שלא יוכל להביא קורבן מנחה ללא נסכים (כמו כל קרבן מנחה), אלא שלמרות זאת אין הוא מביא נסכים עם מנחתו כדי שלא יהא קרבנו מהודר. כך גם, מסביר רבי שמעון בר יוחאי, מאותה סיבה, קרבן חטאת שבאה על עונש אכילת חלב אינו בא עם נסכים.
שימושים בכלל > מניעת רווח

האופן הרגיל שבו משתמשים בכלל ש"לא יהא חוטא נשכר" הוא כאשר חוטא עלול להרוויח ממעשה רע, כך למשל ההלכה היא שכאשר גזלן גזל חפץ מחֲבֵרו, והמחיר עלה, פטור הגזלן מלשלם את המחיר הגבוה של החפץ אלא הוא משלם את המחיר הנמוך, אך אם הוא שבר את החפץ לאחר עליית מחירו, אנו מחשיבים את השבירה כמעשה גזל שני שגם הוא מחייב תשלומין, במחיר הגבוה כמובן. בסוגיא זו קבע הרא"ש, כי אם המחיר ירד ואז שבר הגזלן את החפץ, ברור שלא ניתן לומר שאז ישלם הגזלן את המחיר הקטן יותר, "שאם כן מצינו חוטא נשכר".
כך גם דורשים חז"ל את טעמה של התורה הקובעת כי אדם שלא קיים פדיון פטר חמור צריך להרוג את החמור "ואם לא תפדה וערפתו", וזאת כדי שלא יהא חוטא נשכר, לא ייתכן שאדם שלא קיים את המצווה ירוויח כסף מאי קיום המצווה.
דוגמאות אקטואליות

עיקרון זה מופיע בחוק הישראלי ובפסיקה. דוגמה לכך, סעיף 5 לחוק הירושה קובע, כי רוצח אינו יכול לקבל את חלקו בירושה של הנרצח כעיקרון של "הרצחת וגם ירשת" ו"שלא יהא חוטא נשכר".
בשנת 2011 הוגשה הצעת חוק דיני ממונות, בסעיף 3 הוצע לקבוע עיקרון זה כעיקרון יסוד בדין האזרחי.
ראו גם

פרי העץ המורעל
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף ל"ח, עמוד ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ל"ו, עמוד ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ו', עמוד א'.
↑  על תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף ס"ה, עמוד א'.
↑  פסיקתא זוטא ויקרא ל"ד
כינוי גנאי

כינוי גנאי או שם גנאי הוא שם המומצא לאדם, לקבוצת אנשים, לבעל חיים או לחפץ, נוצר למטרות ביזוי. המונח בא מלשון "גינוי", לגנות. כינוי גנאי הוא בהכרח פוגע, אך לעיתים גם משעשע או ילדותי. כינוי הגנאי מסתמך על מאפיין פיזי או נפשי, על טעות שנעשתה בעבר, על מוצא וכדומה, ומטרתו לזלזל במושא הגינוי.
כינוי גנאי כלשון הרע

כינוי גנאי עלול להיחשב כלשון הרע, כפי שפסק בית משפט השלום בירושלים:
הכינוי "כושי" נחשב בעיני החברה בכללותה ככינוי גנאי וכעלבון, שנועד להטיל דופי באדם בשל צבע עורו הכהה, ולסמנו כ"חריג", וכנחות ביחס לאדם בעל צבע עור בהיר. המדובר, למעשה, בביטוי גזעני, שנועד להשפיל ולבזות את התובע, אך ורק בשל השתייכותו לגזע השחור ובשל היותו בעל צבע עור כהה, ומשכך הוא נופל בגדר החלופה הרביעית של הגדרת "לשון הרע" שבסעיף 1 לחוק (ביטוי שנועד "לבזות אדם בשל גזעו, מוצאו, דתו, מקום מגוריו, מינו או נטייתו המינית").
בתביעה שהגיש איתמר בן-גביר נגד אמנון דנקנר, על שכינה אותו בכינוי הגנאי "נאצי מלוכלך" בתוכנית הטלוויזיה "פופוליטיקה", נפסק שבדברים אלה של דנקנר יש משום לשון הרע, ועל כן עליו לפצות את בן גביר בפיצוי סמלי של שקל אחד (רע"א 10520/03 איתמר בן גביר נ' אמנון דנקנר, ניתן ב־12.11.06).
כינויי גנאי בעברית

גולם – כינוי המתאר אדם טיפש, נטול השכלה או נקי מדעת. הכינוי מוזכר בהקשר דומה במשנה במסכת אבות: "שבעה דברים בגולם ושבעה בחכם. חכם: אינו מדבר בפני מי שהוא גדול ממנו בחכמה ובמנין, ואינו נכנס לתוך דברי חבירו, ואינו נבהל להשיב, שואל כעניין ומשיב כהלכה, ואומר על ראשון ראשון ועל אחרון אחרון, ועל מה שלא שמע, אומר לא שמעתי, ומודה על האמת. וחלופיהן בגולם".
משקפופר (אבו ארבע) – כינוי גנאי לאדם המרכיב משקפיים.
אבו עלי – כינוי המתאר אדם שמנסה לעשום רושם מפחיד אך למעשה שם עצמו לצחוק.
ערבוש – אף על פי שבאופן כללי הסיומת וש יוצרת הקשר חיובי, יוצאת מן הכלל היא המילה "ערבוש", שהיא מילת גנאי לערבים. רוביק רוזנטל סבור כי השימוש בסיומת במקרה זה נועד להקטין את הערבי ולהציגו כחלש.
ערפי – כינוי לערבי עם שפם.
כינויי גנאי בעברית > כינויי גנאי עדתיים בישראל

ווּזווּז – כינוי גנאי לאשכנזים, המחקה את מבטאם של יוצאי מזרח אירופה ואת שפתם. הביטוי נוצר על בסיס אונומטופי של חיקוי צליל להג המילה היידית "וואָס" (קרי: "ווּס") - שפירושה "מה" - אשר ניתנה תדיר כתשובה על ידי העולים החדשים לשאלות שאותן לא הבינו. ניתן להקביל כינוי גנאי זה למילה "ברברים", שבה כינו היוונים ביוון העתיקה את מי שאינם יוונים על בסיס האופן בו נשמעה לאוזנם שפתם הזרה. כיום המילה "ווזווז" מסמנת זהות אשכנזית גלותית ודחויה, אולם היא אינה נפוצה ולעיתים נדירות בלבד ניתן לשמוע אותה. השימוש העיקרי בכינוי נעשה כהדגמה לקיומם של מתחים בין-עדתיים במדינת ישראל, ובמסגרות אמנותיות, כמו תערוכתו של האמן בועז ארד בשנת 2007 הנושאת שם זה.
פרענק (קרי: "פְרֶנְק") – כינוי גנאי למזרחים. במילון הסלנג המקיף מאת רוביק רוזנטל מצוין כי מקור השם במילה הספרדית Francos, אשר היה בימי הביניים שמם של שבטי הפרנקים. עם הזמן הפכו "פרנקוס" ו-"פרנג'ים" כינויים לאירופים במזרח (גם בפי הערבים). כאשר עלו לארץ צאצאי מגורשי ספרד דוברי לאדינו מהאימפריה העות'מאנית, כינו אותם האשכנזים דוברי היידיש בארץ "פרענקים", מאחר שהם הגיעו לארץ ישראל מאירופה. לשם הגנאי פרענק התווסף התואר "פארח" (שם יידי המציין מחלת עור, ומשמש ככינוי גנאי).
דוס – כינוי גנאי לדתיים, בעבר הכינוי נשא אופי שלילי, והתייחד בעיקר ליהודי החרדי. עם הזמן נעשה בו שימוש גם כלפי הדתי-לאומי, ואופיו השתנה - על אף שבדרך כלל ההקשר הוא שלילי, לעיתים הוא בעל אופי נייטרלי. דוגמה להיותו כינוי בעל אופי נייטרלי, ואף עם קורטוב של חיבה, ניתן למצוא בקיומם של מספר אתרי אינטרנט המיועדים לציבור הדתי-לאומי, המשתמשים במילה דוס כחלק מהשם שלהם. לדוגמה: אתר השידוכים "דוסידייט" (הלחם של דוס ודייט), אתר האירועים לדתיים "דוסילנד" (על משקל דיסנילנד) ו"דוסיבות" (מסיבות לציבור הדתי שילוב של "דוסים" ו"מסיבות"), צוות הקומיקאים אנדרדוס (שילוב של אנדרדוג ודוס).
כושי – במקור היה זה כינוי לאנשים שחורי עור על שם מוצאם מאפריקה (ארץ כוש), אך בהמשך הפך לכינוי גנאי לשחורי עור. הביטוי נקשר למצב העבדות.
שלוּחים – כינוי גנאי המקובל בקרב יוצאי צפון אפריקה, ומתייחס במקור ליהודים ההרריים יוצאי הרי האטלס במרוקו, אזור שהיה מיושב בשבטים ברבריים כגון השלוחים והמסמודה. תושבי האזור נחשבו לפרימיטיביים, חסרי תרבות והשכלה. מילה זו התגלגלה במשמעות דומה גם ליידיש (ראו להלן). בסוף 2009 הוגשה תביעה בסך 100,000 ש"ח כנגד הזמר קובי פרץ בטענה שכינה את קהל הרוקדים בבר מצווה בעפולה בה הופיע, בכינוי שלוחים. להגנתו, פרץ טען כי כינה אותם בכינוי "שלופים". בתגובה לתביעה הגיש פרץ תביעה נגדית על פגיעה בשמו הטוב. הפרשה הסתיימה לאחר שנתיים בביטול הדדי של התביעות.
שלוֹך, ביידיש, הוא כינוי גנאי המקובל בקרב יוצאי מזרח אירופה על אדם מוזנח הלבוש ברישול. מקור המילה הוא בצפון אפריקה, בקבוצה הברברית שלוכים, שחיו בדרום מרוקו ודיברו בניב התשלחי, שהוא הניב הדרומי של השפות הברבריות. עדות ראשונה לשימוש בכינוי היא מ-1931, כאשר העיתון היהודי בשפה הצרפתית "ל'אווניר אילוסטרה" תיאר את אחד המהגרים היהודים הכפריים ברבאט כ-"שלוח". לא ברורה התגלגלות המילה מצפון אפריקה למזרח אירופה, אך תהליך דומה התרחש גם בצרפתית; מתקופת השלטון הקולוניאלי הצרפתי בצפון אפריקה החלה המילה "שלוך" לשמש ככינוי גנאי בצרפתית לגרמנים.
חוחול (ברוסית: Хохол) – כינוי גנאי פוגעני במיוחד המקובל בקרב רוסים כלפי אוקראינים, ובישראל נפוץ אצל עולי ברית המועצות לשעבר.
כינויי גנאי בעברית > כינויי גנאי לחפצים דוממים

סיוטית, טלטולית - כינויי גנאי לטיולית. מקורם בסלנג הצבאי, הם ניתנו לטיולית בשל חוסר הנוחות שבנסיעה בטיולית.
כינויי גנאי אנטישמיים

.
קַיְק (Kike) – כינוי גנאי ליהודי אמריקאי. מקורו במילה עוגה (אנגלית: cake) ובהגירה לארצות הברית בשלהי המאה ה-19. המהגרים היו מתבקשים לחתום על טפסים בטרם כחלק מתהליך הקליטה ואלו שלא ידעו לכתוב את שמם, סימנו בדרך כלל צלב כחתימה. מהגרים יהודים העדיפו לא לצייר צלב, ובמקומו ציירו מעגל, שהזכיר לפקידי ההגירה עוגה או כעך.
זִ'יד (מהשפות הסלאביות; ברוסית: Жид; בפולנית: Żyd) – "יהודי", משמש ככינוי גנאי ברוסית ובאוקראינית, ואילו בפולנית ובצ'כית מילה זו פירושה "יהודי" ללא קונוטציה שלילית.
יהודון – תרגום עברי נפוץ ל"ז'יד" הרוסי. כינוי גנאי מקביל באנגלית הוא "Jew Boy".
ראו גם

כינויי גנאי בשיח הפוליטי בישראל
ניבול פה
שם חיבה
הערות שוליים

↑  משנה, מסכת אבות, פרק ה', משנה ז'
↑  רוביק רוזנטל, "גזענות לשונית", באתר הסתדרות המורים בישראל, פברואר 2011
1 2  "vuzvuz" definition from Double-Tongued Dictionary
↑   אילון גלעד, כיצד ומתי הפכה "כושי" למילת גנאי בעברית?, באתר הארץ, 21 ביוני 2017
↑  "שלוח", במילון merriam-webster
↑  רוביק רוזנטל, הזירה הלשונית: קווים לדמותו של השלוּח, באתר nrg‏, 24 בדצמבר 2009
↑  מנחם צבי קדרי, פרקים בתולדות הלשון העברית, עמ' 31
↑  דן בן אמוץ ונתיבה בן-יהודה: מילון אחול מאניוקי לעברית מדוברת (1973)
↑  חן מלול, למי קראתם "שלוּחים"?, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 17.08.2022
↑  בעיקר בתקופת מלחמת העולם השנייה. דוגמה לכך ניתן למצוא בסרט ממזרים חסרי כבוד
↑  רענן בן צור, תיעוד: מכות בפאב בגלל כינוי גנאי הובילו למוות, באתר ynet, 14 ביוני 2018
↑   חמי שלו, על יהודונים באמריקה ואנטישמים בישראל, באתר הארץ, 22 בינואר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532050405171  GND: 4156467-4  LCCN: sh87005861  NKC: ph467699  NLK: KSH1998010525
ישראל סימיונסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1934 בוקרשט רומניה
 פטירה:  26 בפברואר 2007 (בגיל 73 בערך)
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 לאום:  ישראל ישראל
 תחום יצירה:  צילום עיתונות
 יצירות ידועות:  תמונת חילוץ הנערה באסון מעלות
 
ישראל סימיונסקי (1934 – 26 בפברואר 2007) היה צלם עיתונות ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בבוקרשט בירת רומניה, בנם של טוביה ואמליה סימיונסקו. בשנת 1950 עלה לארץ ישראל והתיישב בחולון.
למד צילום עיתונות מחוץ לישראל. עבד בסוכנות הצילום ישראל סאן עד 1979 שסיפקה מאות מהצילומים שלו לעיתונים מעריב ודבר. מאז עבד בסוכנות הצילום "י.פ.פ.א." (IPPA) ולאחר מכן בשבועון "העולם הזה". כמו כן עבד במקומונים של ידיעות אחרונות.
אחד מצילומיו המפורסמים הוא תמונת חילוץ הנערה באסון מעלות, בשנת 1974.
התגורר בחולון, היה נשוי לפנינה ואב לשלושה. בנו אריק טלמור המשיך את דרכו של אביו ועוסק בצילום.
נפטר בשנת 2007, ונקבר בבית הקברות ירקון.
צילומיו של סימיונסקי שצולמו עבור סוכנות י.פ.פ.א נכללים באוסף דן הדני שנמסר בשנת 2016 לספרייה הלאומית.
מקצת מהצילומים של אנשים ואירועים מפורסמים

נשיא המדינה הרצוג עם עמיר פרץ
ג'ון דמניוק
ש"י עגנון
אידה נודל הגיעה ארצה עם פרס ושמיר
הקפת אליפות של מכבי תל אביב בכדורגל 1977
מרים ילן-שטקליס וסמדר שיר
איתמר ב"ז, זכרונות מהלשכה, באתר העין השביעית, 30 בדצמבר 2013
נתן שרנסקי אשתו אביטל ופרס לאחר עלייתו ארצה
יונה וולך
גד יעקבי
עפרה חזה, גילה אלמגור ושרת הבריאות שושנה ארבלי-אלמוזנינו
אוסף תצלומים של צהל בשטחי יהודה שומרון שנות ה-60 וה-70
יעקב שבתאי
איתמר ב"ז, זכרונות מהלשכה, באתר העין השביעית, 30 בדצמבר 2013
הערות שוליים

↑  תוצאות התחרות "התצלום שלי" - פרס ראשון, מעריב, 25 באוקטובר 1974
↑  עדי חשמונאי, 45 שנה לפיגוע הטרור במעלות: "ננציח את גבורת התלמידים", באתר ישראל היום, 15 במאי 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513297605171  ULAN: 500479811  VIAF: 308267252   WorldCat (עם VIAF): 308267252
לאה קולדצקי

| --- | --- |

 לידה:  13 בפברואר 1957 (בת 67) בני ברק, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  סמינר הרב וולף 
 מקום פעילות:  בני ברק ישראל ישראל
 
לאה קולדצקי (נולדה ב-י"ב באדר ה'תשי"ז, 13 בפברואר 1957) היא רבנית חרדית-ליטאית. בתם של הרב חיים קניבסקי והרבנית בת-שבע קניבסקי, שאת מקומה תפסה לאחר פטירתה.
ביוגרפיה

בתם השנייה של הרב חיים והרבנית בת-שבע קניבסקי. נולדה וגדלה בבני ברק ולמדה בסמינר הרב וולף בעיר.
בשנת תשל"ו, נישאה לרב יצחק קולדצקי מבוגרי ישיבת חברון בירושלים. בתחילת שנות נישואיה עבדה כגננת.
קולדצקי סייעה לאמה בקבלת הנשים לייעוץ וברכה, בטקסי הפרשת חלה ובקריאת שמות הזקוקים לישועה בבית הכנסת. לאחר פטירתה הפתאומית של אמה הרבנית בת-שבע בסוכות תשע"ב (2011), התבקשה על ידי אביה למלא את מקומה.
בחשוון תשע"ב החלה לקבל נשים רבות לעצה וברכה בביתו של אביה בזמני קבלת קהל מסודרים. מאוחר יותר בעקבות העומס שנוצר, עברה לקבל קהל בחדר שיוחד עבורה בסמוך לעזרת הנשים של בית הכנסת לדרמן הסמוך לבית אביה, שם גם החלה לקיים מדי שבוע, בימי חמישי, טקס הפרשת חלה לכ-300-500 נשים באולם של בית הכנסת, כשבסיומו היא מברכת את המשתתפות בזכות קיום המצווה.
קולדצקי נוהגת להביא דברי חיזוק מאביה לכינוסי נשים המוניים המתקיימים בחודש אלול ובימי חיזוק שונים ברחבי הארץ.
בתקופה בה הומלץ על חיסוני קורונה, עודדה חיסונים בכנס נשים טלפוני ובצילום סרטונים המעודדים נשים להתחסן.
חיים אישיים

קלודצקי נישאה ב-1976 לרב יצחק קולדצקי - מגיד מישרים מוכר במגזר החרדי, ולזוג 13 ילדים.
הערות שוליים

↑  משה ויסברג, הגר"ח לבתו הרבנית קולדצקי: את ה'ממשיכה', באתר בחדרי חרדים, 20 באוקטובר 2011
1 2  תחיה ברק, כך הפכה הרבנית קולדצקי, בתו של הרב קנייבסקי, לאחת המשפיעות בעולם החרדי, באתר ynet, 13 באפריל 2022