stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריה צ'בוטארי
חייה

מריה נולדה בשם צ'ובוטארו בקישינב, אז באימפריה רוסית וכיום ברפובליקה של מולדובה. היא למדה שירה בקונסרבטוריון של קישינב ובשנת 1929 הצטרפה ללהקת התיאטרון האמנותי של מוסקבה כשחקנית. לאחר זמן קצר נישאה לראש הלהקה, הרוזן אלכסנדר וירודוב.
הלהקה עברה לברלין וצ'בוטארי השתלמה בשירה אצל אוסקר דניאל במשך שלושה חודשים והופיעה לראשונה כזמרת אופרה בתפקיד מימי בלה בוהם של פוצ'יני בזמפראופרה של דרזדן, ב-15 במרץ 1931. ברונו ולטר הזמין אותה לפסטיבל זלצבורג, שם שרה את אורידיצ'ה ב"אורפיאו ואורידיצ'ה" של גלוק.
בשנת 1935 שרה בתפקיד אמינטה בהצגת הבכורה של האופרה "האישה השתקנית" מאת ריכרד שטראוס, בניצוח קרל בהם בבית האופרה של דרזדן. שטראוס יעץ לה לעבור לברלין, ובשנת 1936 הצטרפה אל האופרה של ברלין, שם הייתה פרימדונה עד 1946. בשנה זו שרה את סוזאנה בנישואי פיגארו, את צרלינה בדון ג'ובאני ואת סופי באביר הוורד עם להקת בית האופרה של דרזדן בהופעותיה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון. לאחר זאת הופיעה ברבים מבתי האופרה החשובים בעולם, ביניהם האופרה של וינה ולה סקאלה במילאנו.
צ'יבוטארי התגרשה מן הרוזן וירודוב ב-1938 ונישאה לשחקן האוסטרי גוסטב דיסל, שלו ילדה שני בנים. לצד הקריירה המצליחה שלה באופרה, הופיעה צ'יבוטארי בכמה סרטים הקשורים לאופרה - כגון "שלוש הנשים של ורדי", "מריה מאליברן", "חלומה של מאדאם בטרפליי". בשנת 1946 עזבה את ברלין והצטרפה לאופרה של וינה. היא ביקרה שוב בקובנט גארדן ב-1947 עם להקת האופרה הווינאית ושרה את סלומה, דונה אנה בדון ג'ובאני, הרוזנת אלמביבה בנישואי פיגארו.
בעלה, גוסטב דיסל, מת בהתקף לב ב-20 במרץ 1948. בשעת הצגה של "נישואי פיגארו" בלה סקאלה בראשית 1949 חשה כאבים קשים. תחילה לא התייחסו הרופאים ברצינות לתלונותיה, אבל ב-31 במרץ 1949 התמוטטה ונפלה בשעת הצגת אופרטה של קרל מילקר בווינה. בניתוח שנערך ב-4 באפריל מצאו הרופאים סרטן בכבד ובלבלב. היא מתה מסרטן ב-9 ביוני 1949 בווינה. הפסנתרן הבריטי סר קליפורד קרזון ואשתו אימצו את שני בניה.
קולה של צ'בוטארי היה גמיש ורבגוני להפליא והרפרטואר שלה הקיף תפקידי קולורטורה ותפקידים קומיים, ליריים ודרמטיים; לדוגמה, היא שרה את כרמן, את סוזאנה בנישואי פיגארו, את ויולטה בלה טרוויאטה ואת סלומה - כולן באותה עונה. היא התרכזה בארבעה מלחינים - מוצרט, ריכרד שטראוס, ורדי ופוצ'יני.
רבים מתקליטיה הקיימים עדיין הם מהקלטות חיות. אף כי איכות הצליל ירודה ביותר, ההקלטה השלמה שלה כסלומה (בביצוע חי ב-30 בספטמבר 1947 בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן מציגה אותה כאחת ממבצעות "סלומה" הגדולות ביותר ששירתן השתמרה בהקלטה.
חברת התקליטים האוסטרית פרייזר הוציאה כמה הקלטות שלה; בין התקליטים "אמנותה של מריה צ'בוטארי".
מרינה דה גלוריה

| --- | --- |

 מיקום
 מדינה:  ברזיל ברזיל
 מיקום:  ריו דה ז'ניירו 
 קואורדינטות:  22°55′11″S 43°10′10″W﻿ / ﻿22.91966°S 43.16951°W﻿ / -22.91966; -43.16951
 marinadagloria.com.br
  (למפת ריו דה ז'ניירו מוגדלת) מרינה דה גלוריה(למפת ריו דה ז'ניירו רגילה) מרינה דה גלוריה
 
מרינה דה גלוריה (בפורטוגזית: Marina da Glória) היא מרינה בשולי פארק פלמנגו בגדה המערבית של מפרץ גואנברה, בו נמצא גם הנמל של העיר ריו דה ז'ניירו בברזיל. המרינה גובלת גם בשטחו של שדה התעופה המקומי סנטוס-דומונט.
המרינה קרויה על שם השכונה גלוריה (שפירושה "תהילה"), אחת השכונות הוותיקות של ריו בדרום מזרח העיר, והיא נחנכה ב-1979. לאחר השיפוץ המקיף האחרון שעברה ב-2016, קיימים במרינה מתקנים לאחסון של עד 240 סירות במתקנים "יבש" (מחוץ למים) לצד מקום לעגינת כ-400 יאכטות וסירות גדולות יותר במעגן הימי שלה.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שאירחה ריו דה ז'ניירו ב-2007, אירחה המרינה את תחרויות השיט.
לקראת מונדיאל 2014 נערכה במרינה ב-30 ביולי 2011 ההגרלה של מוקדמות המונדיאל שחילקה את בתי המוקדמות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) תארח המרינה את תחרויות השיט בשיט מפרשיות וגלשני רוח. לקראת התחרויות נבנה במרינה מבנה קבע חדש בתצורת ביתן המוקף סככות שבזמן המשחקים יכיל יציע של 10,000 צופים הצופה למרינה. בתחרויות השיט במשחקים הפאראלימפיים יוקטן היציע ל-5,000 צופים. מלבד המשחקים המבנה מיועד לשימושים נוספים של המרינה והוא כולל גם שורת חנויות ומסעדות וחלל ענק לפעילויות בידור וספורט לצד שטחים לאחסון ציוד וכדומה. כמו כן חודשו במרינה הרציף והמזחים הצפים ונוסף חניון חדש ל-470 רכבים למבקרים בה ולראשונה גם רוב שטחי החוף סביב המרינה שהיו מגודרים, נפתחו לציבור והיא חוברה לטיילת של פארק פלמנגו הסמוך בשבילי אופניים והולכי רגל וכן שופרה הגישה ממנה לקווי התחבורה היוצאים משדה התעופה הסמוך לרחבי העיר. סמוך למרינה ניצבת האנדרטה לחללי מלחמת העולם השנייה.
מיג-29

מיקויאן מיג-29 (ברוסית: МиГ-29, קוד דיווח נאט"ו: פולקרום) הוא מטוס קרב סובייטי שייעודו העיקרי הוא השגת עליונות אווירית.
המטוס, שתוכנן בראשית שנות השבעים על ידי משרד התכנון מיקויאן גורביץ, נכנס לשירות מבצעי בחיל האוויר הסובייטי בשנת 1983 ועודו בשימוש בחיל האוויר הרוסי כמו גם במדינות רבות שרכשו אותו באסיה, המזרח התיכון דרום אמריקה וברית המועצות לשעבר.
פיתוח

פיתוחו של המיג-29, בדומה לסוחוי 27 ("פלנקר") הגדול ממנו, החל בשנת 1969 כאשר מידע בדבר תוכנית ה-FX של חיל האוויר האמריקני – תוכנית שבסופה יוצר מטוס ה-F-15 – הגיע לידי קברניטי ברית המועצות.
עוד לפני פיתוחו של המטוס הבינה ההנהגה הסובייטית כי מטוס הקרב האמריקני החדש יעניק לארצות הברית יתרון טכנולוגי משמעותי על פני יתר האווירייה הסובייטית. המיג-21 ("פישבד") נחשב למהיר ויעיל יחסית לזמנו, אולם מידותיו הקטנות הגבילו את פוטנציאל החימוש וטווח הטיסה שלו. המיג-23 ("פלוגר"), אשר פותח כתגובה ל-F-4 פנטום, היה מהיר ובעל קיבולות דלק וחימוש גדולות יותר, אולם יכולות התמרון והקרב שלו היו מוגבלות. הסובייטים היו זקוקים בדחיפות למטוס קרב מאוזן יותר, מהיר ומתוחכם כאחד.
בתגובה פרסם המטה הכללי הסובייטי הודעה בדבר צורך במטוס קרב טקטי מתקדם. היה זה מיזם שאפתני במיוחד, הקורא למטוס בעל טווח ארוך, יכולת המראה ממסלולים קצרים ומאולתרים, כושר תמרון מעולה, מהירות מרבית של יותר מ-2 מאך וכושר נשיאת חימוש כבד. המאפיינים האווירודינמיים הוגדרו על ידי המכון המרכזי לאווירודינמיקה (TsAGI) בשיתוף סוחוי.
בשנת 1971 נתבהר כי המטוס שיענה על כל הדרישות הללו יהיה יקר ומסובך מדי ליצור המוני (בדומה ללקח שהביא את האמריקאים לייצור ה-F-16) ולכן פוצל הפרויקט לשני מטוסים: האחד למטוס קרב מתקדם טקטי כבד והשני למטוס קל יותר. פיתוח המטוס הכבד נשאר בידי סוחוי (והפיק את הסוחוי Su-27), ואילו פיתוח המטוס הקל ניתן למשרד מיג.
פרויקט הפיתוח של מיג, שצוין בסימול MiG-29A, החל בשנת 1974. הטיסה הראשונה הייתה ב-6 באוקטובר 1977 והמטוס נראה לראשונה על ידי לוייני ריגול אמריקאיים בנובמבר אותה שנה.
באותה עת הוא כונה על ידי האמריקאים "Ram-L", כיוון שכל שהיה ידוע עליו הוא שהוא נבנה במרכז הניסויים ז'וקובסקי, ליד העיר רמנסקויה.
למרות עיכובים שנגרמו בשל התרסקות שני אבות טיפוס עם בעיות מנוע, דגם הייצור MiG-29B החל להיכנס לשירות ביוני 1983. גרסאות פשוטות יותר של דגם זה, עם אוויוניקה פחות מתקדמת וללא כושר נשיאת נשק גרעיני יוצאו למדינות ברית ורשה ולמדינות אחרות. סך הכול יוצרו כ-840 מטוסים מדגם זה.
המטוס נראה לראשונה במערב ביולי 1986, בעת ביקור ידידותי בפינלנד. שני מטוסים הוצגו ביריד האווירי בפרנבורו שבבריטניה בספטמבר 1988. המשקיפים המערביים התרשמו מיכולות המטוס הגבוהות וכושר התמרון יוצא הדופן שלו.
תוכניות לפיתוחים מתקדמים של המטוס, כולל גרסה רב משימתית להפעלה מנושאות מטוסים הופסקו בשל נפילת ברית המועצות. בעידן שלאחר הנפילה התמרמרו ראשי מיקויאן על כך שחברת סוחוי מקבלת עדיפות גבוהה יותר מממשלת רוסיה, ורמזו להעדפה פוליטית. עם זאת, גרסאות מתקדמות (MiG-29SMT ו-MiG-29M2) עדיין מפותחות למטרות יצוא ושדרוג המטוסים הקיימים ברוסיה.
גרסת MiG-29K מפותחת עבור הצי ההודי להפעלה מנושאת המטוסים "ויקראמאדיטיה" (אדמירל גורשקוב הרוסית לשעבר).
שירות מבצעי

המטוס יוצא למדינות הבאות: איראן, אלג'יריה, אתיופיה, אריתריאה, בנגלדש, בולגריה, גרמניה המזרחית, הונגריה, הודו, מיאנמר, מלזיה, סרביה, סלובקיה, סוריה, עיראק, פולין, פרו, צ'כיה, קוריאה הצפונית, קובה, רומניה ותימן.
ברשות הרפובליקות הסובייטיות לשעבר של אוקראינה, אוזבקיסטן, בלארוס, קזחסטן, מולדובה וטורקמניסטן נותרו מספרים נכבדים של מטוסי מיג-29, חלקם משרתים שירות מבצעי ואחרים (כמו 34 מטוסיה של מולדובה) נמכרו או הועברו לאחסנה.
לאחר איחוד גרמניה המזרחית והמערבית ב-1990, הועברו מטוסיה של מזרח גרמניה ללופטוואפה לאחר שעברו התאמות. בספטמבר 2003 נמכרו 22 ממטוסים אלו לפולין.
בנובמבר 1993 התנסו ארבעה מטייסי חיל האוויר הישראלי באימון על מטוסי מיג-29, במהלך ביקור במדינה מזרח אירופאית. בשנת 1997 נחתו בישראל שלושה מטוסי מיג-29 ממדינה ידידותית לאימונים.
במהלך התקופה ששהו המיגים בארץ, טסו מולם טייסי קרב של חיל האוויר הישראלי. בכל יום התקיימו מספר טיסות, שבמהלכן נבחנו ביצועי מערכת הנשק של המיגים. כל טיסה נפתחה בתדריך משותף, ולאחר כל גיחה התקיים תחקיר מקיף, משותף לטייסי הניסוי הישראלים שהטיסו את המיגים, ולטייסי הקרב שטסו מולם.
בסוף סדרת האימונים, הוחזרו המיגים לאותה המדינה שתרמה אותם.
ארצות הברית רכשה 21 מטוסים ממולדובה לשימוש באימונים ומחקר, אך רובם סיימו שירותם והועברו למוזאונים שונים של חיל האוויר האמריקאי ברחבי ארצות הברית.
מטוסי מיג-29 השתתפו בעימותים מזוינים שונים: עיראק השתמשה בהם מול כוחות הקואליציה במלחמת המפרץ, סרביה כנגד נאט"ו, הודו כליווי למפציצי מיראז' 2000 בקשמיר ואריתריאה כנגד מטוסי סוחוי 27 אתיופיים. במרבית העימותים המטוס לא נחל הצלחה, אך עובדה זו מיוחסת לרוב לחוסר אימונם הנאות של טייסיו, למצב תחזוקתי רעוע ולא לנחיתות טכנית של המטוס עצמו.
ראו גם

מיג-29M
הערות שוליים

↑  ענר גוברין ודן סלע, ‏פרסום ראשון: ארבעה טייסי חיל־האוויר טסו במיג־29, בטאון חיל האוויר 198, יוני 1994, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר
| מטוסי המיג |
| --- | --- | --- |
| מטוסי קרב | מיג-1 • מיג-3 • מיג-5 • מיג-9 • מיג-15 • מיג-17 • מיג-19 • מיג-21 • מיג-23 • מיג-25 • מיג-29 • מיג-29M/מיג-33 • מיג-29K • מיג-31 • מיג-35 • מיג-41 |  |
| מטוסי תקיפה | מיג-6 • מיג-23 • מיג-27 |  |
| אבות טיפוס | מיג-8 • מיג-110 • מיג I-270 • מיג 1.44/1.42 |  |
| מטוסי אימון | מיג AT |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548906105171  GND: 4320690-6  LCCN: sh92001211  NKC: ph117853 
מיג-29, בשרות חיל האוויר הגרמני, בעת טיסה באנגליה
מיג-29 בשירות חיל האוויר הסרבי
מקס פון הרטליב-ואלספורן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 באוקטובר 1883 הינהיים, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  25 ביולי 1959 (בגיל 75) שטארנברג, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1905–1945 (כ־40 שנה)
 דרגה:   גנרל לוטננט (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5   מפקד הדיוויזיה הממונעת ה-179   מפקד הדיוויזיה ה-602
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   עיטור בית הוהנצולרן עם חרבות   אות הפציעה בשחור
 
גנרל מקס פון הרטליב-ואלספורן (בגרמנית: Max von Hartlieb-Walsporn;‏ 20 באוקטובר 1883 – 25 ביולי 1959) היה מפקד בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פון הרטליב נולד ב-20 באוקטובר 1883 בהינהיים, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1905 התגייס פון הרטליב לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-127 (וירטמברג ה-9), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-27 בפברואר 1915 הועלה לדרגת האופטמן, ובסוף 1916 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון הרטליב לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1930 מונה פון הרטליב למפקד הגדוד הממונע ה-2 (הפרוסי), וב-1 בינואר 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 באפריל 1934 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד רגימנט הרובאים ה-2. ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד חטיבת הפאנצר ה-2, וב-1 באפריל 1937 הועלה לדרגת גנרל מיור. לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה, עברה החטיבה בפיקוד פון הרטליב לווינה. ב-3 בנובמבר 1938 מונה למפקד חטיבת הפאנצר ה-5, וב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה פון הרטליב מפקד חטיבת הפאנצר ה-5, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין, כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4 במסגרת הקורפוס הממונע ה-16. ב-8 באוקטובר 1939 מונה פון הרטליב למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5, ולחם עימה במהלך המערכה על צרפת כחלק מהקורפוס הממונע ה-15 במסגרת הארמייה הרביעית. ב-29 במאי 1940 הודח פון הרטליב מתפקידו, עקב כישלונו בקרבות על קאלה ובדנקרק. ביוני 1940 מונה פון הרטליב למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-179, וב-20 בינואר 1942 מונה למפקד אזור הצבא האחורי 585 שפעלה בגזרה הדרומית של החזית המזרחית יחד עם הארמייה השישית. ב-19 במאי 1942 נפצע פון הרטליב, וב-1 בפברואר 1943 מונה למפקד האזור הצבאי קרקוב, שהפך ב-7 ביולי 1943 לאזור הצבאי ה-226. ב-14 באוקטובר 1944 הפך האזור הצבאי שבפיקודו לדיוויזיה ה-602, ובתחילת מאי 1945 נפל פון הרטליב בידי בעלות הברית.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

פון הרטליב שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר פון הרטליב בשטארנברג עד למותו ב-25 ביולי 1959.
מירי שניאורסון

| --- | --- |

מירי שניאורסון
 לידה:  25 בנובמבר 1967 (בת 56) ראשון לציון
 מדינה:  ישראל ישראל
 קישורים חיצוניים
 www.miri-mychoice.co.il
מרים (מירי) שניאורסון (נולדה ב-25 בנובמבר 1967, כ"ב בחשוון ה'תשכ"ח) היא אשת תקשורת ואשת עסקים חרדית-ישראלית.
ביוגרפיה

שניאורסון נולדה וגדלה בראשון לציון לישראל וחיה ליפסקר. אביה היה מראשי קהילת חב"ד בעיר. למדה בתיכון בית-רבקה בכפר חב"ד ונישאה ב-1985 ליוסי שניאורסון, איש עסקים חרדי-ישראלי. הם הורים לשישה ומתגוררים בכפר חב"ד.
ביוגרפיה > פעילות עסקית

בשנת 1990, הקימה יחד עם בעלה מותג ביגוד לילדים בשם "אסתי'ס-מנדי'ס", שהפך בהמשך להיות רשת "קידי-שיק" לבגדי ילדים, הפונה למגזר החרדי והדתי ומחזיקה חנויות בפריסה ארצית. שניאורסון שימשה כבעלים ומנכ"ל של הרשת עד שנת 2008, ובתקופת ניהולה צמחה הרשת ל-18 סניפים, מהם אחד בניו יורק. ב-2008 נמכרה רשת קידי-שיק, כשמחזור המכירות השנתי שלה נאמד בכ-40 מיליון שקל.
בשנת 2009 מונתה לסמנכ"לית השיווק והמכירות של עיתון "משפחה", תפקיד בו שימשה עד שנת 2011. בשנת 2012 מונתה לעמוד בראש חברת "עתיד כהלכה", חברה-בת של חברת ההשמה "עתיד", המתמחה בפתרונות תעסוקה ובהשמה מקצועית למגזר החרדי.
בשנת 2013 הקימה את חברת "הבחירה שלי", העוסקת בייעוץ עסקי לנשים מהמגזר החרדי והדתי ונועדה לקדם יזמות נשית ולהעצים את הפוטנציאל התעסוקתי של נשים חרדיות בישראל. במסגרת החברה מעניקה שניאורסון ליווי וייעוץ עסקי פרטני לנשים חרדיות עצמאיות, לצד העברת הרצאות והנחיית סדנאות בתחום.
ביוגרפיה > פעילות תקשורתית

החל בשנת 2012 כתבה טורים בנושאי יהדות ופובליציסטיקה בעיתונים וערוצי תוכן למגזר החרדי והדתי[דרושה הבהרה]. בשנת 2014 הגישה תוכנית קבועה בערוץ אורות בנושא פרשת השבוע בזווית נשית. מאז סוף 2012 מגישה תוכנית רדיו שבועית ברדיו קול חי, ובמקביל בעלת טור קבוע במוסף משפחה חסידית ובאתר חרדים10.
סביב הבחירות לכנסת העשרים ניהלה שניאורסון עימות פומבי בתקשורת מול חברות מפלגת ובזכותן ולא נבחרות לא בוחרות, בטענה כי גם אם יש לראות במהפכה הפמיניסטית שלב בדרך לגאולה, כפי השקפתו של הרבי מלובביץ[דרוש מקור], וסביר להניח שבעתיד תהיה חברת כנסת חרדית, הרי שפעילותן הנוכחית מנוגדת לדעתם של גדולי הדור החרדים וחורגת בכך מגבולות המסורת וההלכה.
ספרים

פרשה באהבה חלק ראשון יצא לאור בשנת 2014 וחלק שני בשנת 2015, הספרים עוסקים בפרשת השבוע מזווית נשית ומבוססים על הטור שכותבת שניאורסון במוסף "משפחה חסידית" של שבועון כפר חב"ד.
הערות שוליים

↑  נפטר הרב ישראל ליפסקר, אתר בחדרי חרדים, 1 ביוני 2011
↑  גור מגידו, פרשת BGI: שלוש שנות מאסר לשניאורסון שסייע לגנוב רבע מיליארד שקל; 31 חודשי מאסר לגורטובי, באתר הארץ, 7 בפברואר 2019
↑  טלי חרותי-סובר, מירי שניאורסון: אמא חרדית לא תיכנס לחנות של ילדותי - מה היא תעשה שם? לא תמצא כלום ותשלם המון, באתר TheMarker‏, 24 בפברואר 2008
↑  נתי טוקר, זאב זיילר - חתנו של שעיה בוימלגרין - רכש את רשת אופנת הילדים קידישיק, באתר TheMarker‏, 14 באפריל 2008
↑  מירי שניאורסון תעמוד בראש 'עתיד כהלכה', אתר בחדרי חרדים, 26 במרץ 2012
↑  מירי שניאורסון - הפינה השבועית, ערוץ אורות בשיתוף ynet
↑  מירי שניאורסון VS רות קוליאן, ערוץ 20; רות קוליאן ויועצת התקשורת מירי שניאורסון משוחחות על הדרת נשים, תיק תקשורת, אתר העין השביעית
↑  "הכנסת זה לא מקום לנשים חרדיות", ynet; איך מצאתי את עצמי מזדהה עם רות קוליאן, אתר חרדים10
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007574415305171  VIAF: 316605461   WorldCat (עם VIAF): 316605461
מנקה ארובות

מנקה ארובות בשנות ה-50 של המאה ה-19.
מנקה ארובות הוא אדם אשר עוסק בניקוי ובבדיקת הבטיחות של ארובות ופתחי אוורור.
הצורך בניקוי ובדיקת ארובות מתעורר על מנת למנוע שרפות או הצטברות גזים רעילים. דבר זה במיוחד חשוב בניקוי אחים פתוחים (המחומם באמצעות דלק) ומערכות חימום מרכזי העושות שימוש בעץ, בהם קיים סיכון להיווצרות פיח ולשרפה. גם חסימה חלקית או מלאה של הארובה (על ידי עלים, למשל), עשויה לגרום להצטברות גזים.
מקצוע ניקוי הארובות מזוהה יותר מכל עם המהפכה התעשייתית. המקצוע נהנה מצמיחה בעידן זה, עם בניית ארובות גדולות מספיק לכניסת אדם לתוכן; ועם העיור ובניית בתי האבן. עם זאת, כבר בתקופות קדומות יותר היו מנקי ארובות. במאות ה-15 וה-16 היה רווח סגנון בניית בתים גבנוניים בצורת מדרגות, אשר הקלו על מנקה הארובות להגיע אל הארובה.
קיימות מסורות באירופה באשר למנקי ארובות. בבריטניה נהוג להזמין מנקה ארובות בשכר שילחץ את ידי החתן והכלה בחתונות, שכן הוא נחשב כמביא מזל טוב. מנקה ארובות מביא מזל הופיע גם ביצירות בדיוניות: ב"מרי פופינס" פוגשים הילדים מנקה ארובות אשר מסייע להם (ובסרט "מרי פופינס" הוא אף פוצח בריקוד על גגות העיר).
עם המעבר להסקה באמצעות דלק והתפתחות הטכנולוגיה, הולך מקצוע זה ונעלם.
מנקב

מנקב
תרשים המתאר את פעולת המנקב
מנקב, הקרוי בלשון הדיבור גם מחורר, הוא מכשיר המשמש לעשיית חורים בדפים, כדי לאפשר את תיוקם בעוקדן (קלסר). המרכיב העיקרי במחורר הוא שני גלילי מתכת חדים, שהפעלתם נעשית באמצעות הפעלת לחץ על המנוף שבמנקב.
פטנט על המצאת המנקב נרשם בגרמניה ב-14 בנובמבר 1886.
מנקבים נבדלים זה מזה במספר הדפים שביכולתם לנקב בבת אחת. המנקב הנפוץ, הנמצא בשימוש ביתי ומשרדי, מסוגל לנקב כשבעה דפים בבת אחת. מנקבים גדולים יותר מאפשרים ניקוב של עשרות דפים בבת אחת (למנקבים אלה מנוף גדול יותר).
המנקב הנפוץ משמש לניקוב שני חורים, במרחק קבוע זה מזה, המתאים למבנה של העוקדנים הנפוצים. קיימים גם מנקבים המנקבים שלושה חורים בבת אחת, ומתאימים לעוקדנים במבנה זה.
עיגולי הנייר הנוצרים כשאריות מפעולת המנקב מצטברים בתא שנועד לכך בתחתית המנקב. לעיתים משמש המנקב דווקא לשם יצירת עיגולי נייר צבעוניים כאלה, הקרויים "קונפטי".
מריה צ'ובאנו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 בספטמבר 1937 (בת 87) Roșiile, Vâlcea County, ממלכת רומניה 
 שם לידה:  Maria Diaconu 
 שם במה:  Maria Ciobanu 
 מוקד פעילות:  רומניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1961 
 סוגה:  פולקלור 
 שפה מועדפת:  רומנית 
 בן או בת זוג:  Ion Dolănescu 
 פרסים והוקרה:  Grand Officer of the Order of Cultural Merit (27 בפברואר 2004)  העיטור הלאומי לשירות נאמן 
 
מריה צ'ובּאנו  (ברומנית: Maria Ciobanu; נולדה ב-3 בספטמבר 1937) היא זמרת רומנית, הפכה לכוכבת בארצה כמבצעת  של שירי-עם בעיקר מהאזור הדרומי של רומניה, ממונטניה ואולטניה. בדומה לזמרי פולקלור אחרים, היא  שרה גם כן רומנסות ( "רומנצות" ברומנית) ושירים עירוניים  שהולחנו על ידי מלחינים מקצועיים והפכו חלק ממסורת העם.
הערות שוליים

1 2  Renașterea bănățeană
↑  Trei floricele
↑  http://209.85.229.132/search?q=cache:suUwGO0z2tUJ:colectie.jurnalul.ro/stire-ileana-sararoiu-30-iunie-2008/dumnezeu-ii-e-martor-315784.html+Maria+Ciobanu+Mircea+Campeanu&cd=1&hl=iw&ct=clnk&gl=il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: ca04e356-b6bc-4b27-be33-4dd0bb215673
מיג-15

מיקויאן מיג-15 (רוסית: МиГ-15; קוד דיווח נאט"ו: Fagot - פאגוט) הוא מטוס קרב סובייטי מתוצרת משרד התכנון מיקויאן-גורביץ' ששימש כמטוס קרב עיקרי בברית המועצות, מדינות ברית ורשה ומספר מדינות אחרות, בעיקר בשנות ה-50 של המאה ה-20.
מיג-15 היה אחד ממטוסי הקרב המוצלחים הראשונים בעלי כנף משוכה לאחור, וזכה להצלחה יחסית בשמי קוריאה, בעת שבשלביה המוקדמים של מלחמת קוריאה לא הייתה לו תחרות מבחינת ביצועיו וכושר תמרונו. המיג-15 היווה גם בסיס לפיתוח המיג-17 ויוצר בכמויות גדולות מאוד, בין 12,000 ל-18,000 יחידות (כולל הגרסאות שנבנו ברישיון במדינות אחרות).
פיתוח

עם תום מלחמת העולם השנייה הצליחו הסובייטים להניח ידיהם על מידע תכנוני של המטוס המתקדם פוקה וולף Ta-183 וממנו הושפעו מרעיון הכנף המשוכה, אך המנועים הגרמניים הציריים מסוג HeS-011 התגלו כקשים להעתקה. שר התעופה מיכאיל חרוניצ'ב והמתכנן א.ס יאקובלב הציעו לסטלין לרכוש טכנולוגיית מנועי סילון מהבריטים, אך הוא פטר אותם בתשובה "איזה שוטה ימכור לנו את סודותיו?".
עם זאת, הוא לא סירב שמתכנן המנועים של משרד מיקויאן-גורביץ', ולדימיר קלימוב, יצא לבריטניה. שר המסחר הבריטי, סר סטפורד קריפס, שהיה אוהד הסובייטים, נתן הסכמתו למסירת מידע טכני ובניית המנוע רולס-רויס "נין" ברישיון בברית המועצות. מידע זה היה חיוני והמנוע יוצר כקלימוב RD-45 שהניע את המיג-15 (המנוע היה המילה האחרונה במנועים, וניתן לסובייטים עוד בטרם הותקן במטוס מערבי כלשהו).
ב-15 באפריל 1947 פרסמה ממשלת ברית המועצות את החלטה #493-192, המנחה את המשרד לתכנון ניסויי מיקויאן-גורביץ' לבנות שני טיפוסי אב למטוס קרב סילוני חדש. הדרישה הייתה לטיסת בכורה בספטמבר, והמתכננים נאלצו לשוב לתכנון בלתי-מוצלח קודם, MiG-9, ולשפרו במהרה בתחומים בהם לקה: מנוע בלתי אמין ובעיית היגוי. את נושא המנוע פתר הקלימוב החדש, ועל-מנת לפתור את בעיות ההיגוי והשליטה נעשו ניסיונות בכנף משוכה וזנב מעוצב באופן שונה.
דגם משופר במעט, שכונה MiG-15bis נכנס לשירות בראשית 1950 עם מנוע קלימוב VK-1 שהיה גרסה משופרת של ה-RD-45/נין ושיפורים קלים כפנס על מחיצת כונס האוויר. באופן תאורטי יכול היה המיג-15 לעבור את מהירות הקול בצלילה, אך משום מבנה משטחי הייצוב שלו (חלק קבוע וחלק נייד) השליטה הייתה בלתי-אפשרית למעשה במהירויות אלו.
ייעודו המקורי של המיג-15 היה יירוט מפציצים אמריקאיים כמו הבואינג B-29 סופרפורטרס והוא אף נוסה מול מטוסים כאלו שנותרו בשטחי ברית המועצות. על-מנת להבטיח השמדת מפציץ בגודל כזה, נשא המיג-15 חימוש כבד של תותחים: שני תותחים 23 מ"מ עם 80 פגזים לכל אחד, ובנוסף תותח 37 מ"מ עם 40 פגזים. כוח האש של התותחים היה נכבד ביותר, אך קצב האש האיטי ומהירות הלוע הנמוכה הקשו על השימוש בהם כנגד מטרות קטנות ומתמרנות יותר. לתותחים היו גם מאפיינים בליסטיים שונים מאוד וטייסי האו"ם בקוריאה דיווחו לעיתים שהצליחו להתחמק מהפלה תוך שפגזי ה-23 מ"מ היו עוברים מעליהם בעוד ה-37 מ"מ מתחתיהם. התותחים נארזו בתוך יחידה פשוטה לפירוק והרכבה וניתן היה לחמש במהירות ובפשטות מטוס על הקרקע על ידי זיוודו ביחידה מוכנה וטעונה בפגזים.
למיג-15 היו גרסאות רבות, אולם הנפוצה מהן היא MiG-15UTI, גרסת אימון דו-מושבית. למיג-17 ולמיג-19 לא היו כל גרסאות דו-מושביות, ולכן היה המיג-15 מטוס האימון הסילוני המתקדם של כוחות ברית ורשה עד לאמצע שנות ה-70 של המאה ה-20.
שירות מבצעי

במלחמת קוריאה התמודד לראשונה המיג-15 מול מטוסי המערב מהדגמים F-86 ‏,F-80 ו-P-51 ונתגלה כיריב ראוי ומסוכן. למעשה, המודיעין המערבי עקב מקרוב ככל הניתן אחר הפיתוח של המטוס שכונה בהתחלה על ידי המערב "Type 14", הופעתו בשנת 1948 בתצוגה האווירית בטושינו ליד מוסקבה ובשנת 1949 במצעד חג פועלים נבחנו מקרוב ובשנת 1950 תרשימים והערכות ביצועים הופיעו בפרסומים מודיעיניים פנימיים הן של חיל האוויר האמריקאי והן של הצי. שילוב העתק של מנוע בריטי עתיר ביצועים, כנפיים משוכות לאחור והמבנה הכללי של המטוס, הביאו להערכה שביצועי המטוס יתעלו על אלה של מרבית המטוסים המערביים. ההפתעה הגדולה הייתה הופעתו של מטוס מתקדם זה בשמי קוריאה. עם זאת, אי הוודאות סביב הטכנולוגיה והביצועים של המיג הביאו את האמריקאים להציע בראשית שנות ה-50 מקלט מדיני וסכום של 100,000 דולר אמריקאי לטייס שיערוק עם מטוסו. רק בשנת 1953 הצליחו להניח יד על המטוס.
העימות הבא שבו השתתף המיג היה בין ישראל ומצרים במבצע קדש בשנת 1956. במהלך העימות הפיל חיל האוויר הישראלי מספר מטוסי מיג-15. אחד המטוסים התרסק בימת ברדוויל בצפון סיני, נמשה על ידי כוחות צה"ל והועבר לשטח ישראל. כיום מוצג המטוס ברחבת המטוסים ההיסטוריים בבסיס חצור.
העימות האחרון שבו השתתף מטוס המיג-15 היה במלחמת ששת הימים.
במרץ 1968 התרסק מטוס מיג-15 דו-מושבי ובו הקוסמונאוט יורי גגארין ומדריך טיסה נוסף. שניהם נהרגו בהתרסקות.
המטוס בשרות מדינות העימות לישראל

בשנת 1955 נרכשו כ-150 מטוסי מיג-15 על ידי מצרים במסגרת עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית. רכישת המטוסים (שהיו מראשוני מטוסי הסילון בזירה המזרח תיכונית) העלתה חשש בישראל שלא היו ברשותה מטוסים שקולים והביאה לצורך הדחוף בהצטיידות במטוסי סילון מקבילים. לאחר בחינת חלופות הצטיידות שונות נרכשו בשנת 1956 מטוסי המיסטר הצרפתי שהיה בעל מעטפת ביצועים דומה לזו של המיג-15.
לקריאה נוספת

The Naval Air War in Korea, Richard P. Hallion, 1986.
הערות שוליים

↑  The Naval Air War in Korea, עמודים 71-72.
↑  מפילים מטוסי אויב, באתר חיל האוויר הישראלי, 31 באוקטובר 1956
| מטוסי המיג |
| --- | --- | --- |
| מטוסי קרב | מיג-1 • מיג-3 • מיג-5 • מיג-9 • מיג-15 • מיג-17 • מיג-19 • מיג-21 • מיג-23 • מיג-25 • מיג-29 • מיג-29M/מיג-33 • מיג-29K • מיג-31 • מיג-35 • מיג-41 |  |
| מטוסי תקיפה | מיג-6 • מיג-23 • מיג-27 |  |
| אבות טיפוס | מיג-8 • מיג-110 • מיג I-270 • מיג 1.44/1.42 |  |
| מטוסי אימון | מיג AT |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530280205171  GND: 4480044-7  LCCN: sh92003969 
MiG-15UTI מצרי במוזיאון חיל האוויר בחצרים
מירטילוס

| --- | --- |

 תרבות:  מיתולוגיה יוונית 
 אב:  הרמס 
 אם:  Cleobule 
 
מותו של מירטילוס כפי שמתואר על פני כד אֵפֶר
מירטילוס (ביוונית: Μυρτίλος), דמות מהמיתולוגיה היוונית, בנו של הרמס, הרכב של המלך אוינומאוס.
דמותו

מירטילוס שוחד על ידי פלופס (לפי גרסה אחרת, על ידי היפודאמיה) כדי לחבל במרכבה של אוינומאוס ולאפשר את ניצחונו של פלופס בתחרות מרכבות כשהפרס על ניצחונו של פלופס היה ידה של היפודאמיה, בתו של אוינומאוס. לפי המסופר פלופס הבטיח למירטילוס מחצית מהמלכות שיירש מאוינומאוס אם יזכה בידה של היפודאמיה. לפי גרסה אחרת הבטיח פלופס למירטילוס גם את הלילה הראשון עם היפודאמיה. מירטילוס הוציא או שחרר יתדות במרכבה של אוינומאוס וזו התפרקה במהלך המירוץ. לפי גרסה אחת, המלך הזועם הרג את מירטילוס ולפי גרסה אחרת המלך נהרג בנפילתו, אבל כשמירטילוס ניסה לתנות אהבים עם היפודאמיה (אולי בהתאם לשוחד שהובטח לו), האחרונה רצה בבכי אל פלופס ופלופס זרק את מירטילוס לתוך הים. בעודו טובע קילל מירטילוס את פלופס ואת צאצאיו.
הים סירב לקבל את מירטילוס וגופתו נפלטה אל החוף וממנה צמח שיח ההדס. ההדס ביוונית קרוי Myrtus, שם שנגזר משמו של מירטילוס, Myrtilus.