stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גבריאל צפרוני
קורות חיים

צפרוני נולד בווילנה, כבן למשפחה יהודית בשם צפלביץ'. ב-1920 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתגורר בתל אביב. עבד במאפייה מגיל 14 כמחלק לחם בעיר הקטנה והצעירה, וכך הכיר רבים מנכבדי העיר. מגיל 16 עבד כעיתונאי ב"חזית העם", ואחר כך בעיתון "דואר היום" שעורכו היה איתמר בן-אב"י. עבד ככתב של "דיילי טלגרף" ו"הצופה". בשנת 1935 החל לעבוד בעיתון "הבוקר", תחילה ככתב בתל אביב ואחר כך כראש סניף ירושלים. מידע שאסף בעבודתו העיתונאית העמיד גם לרשות ארגוני ההגנה, האצ"ל והלח"י.
בשנת 1962 מונה לעורך העיתון "הבוקר", וכיהן בתפקיד זה עד לסגירת העיתון ב-1965. בין השנים 1969–1977 שימש כמנכ"ל תיאטרון "הבימה".
צפרוני מפורסם בסיפוריו ובהגזמותיו; שנינותו וחוש ההומור שלו נודעו בעיקר דרך תוכנית הרדיו "שלושה בסירה אחת" שבה השתתף בשנות החמישים.
השתתף בוועדות רבות והיה חבר בארגונים ממשלתיים ועירוניים רבים (ועדת השמות בתל אביב, ארגון הגנים הלאומיים, אל-סם). היה בין מקבלי אות יקיר תל אביב לשנת 1995. צפרוני נודע גם בקשריו הרבים עם אנשי רוח וממשל בארץ ובעולם; עם חבריו ומכריו נמנו אהוד אולמרט, אהרן אמיר ודוד בן-גוריון.
על אף שישנם סיפורים שמעולם לא אומתו הוא טען גם להיכרות עם הזוג ג'.ר.ר. טולקין כאשר ביקרו בארץ ישראל. כן טען כי בילדותו פגש במקרה את אלברט איינשטיין ובאותו הבוקר ממש גם את דיזנגוף ויידע את זה האחרון על הימצאותו של הראשון בעיר.
גבריאל צפרוני היה נשוי לשולמית צפרוני (1917–2008), בתם של רפאל חיים אבולעפיה ושל הציירת חד גדיא (מרים-מרוסיה ניסנהולץ), שעבדה כמורה. נולדה להם בת אחת, נעמה, סגנית עורכת "ארץ אחרת". בשנות ה-60 התגורר בשיכון העיתונאים (ירושלים).
הערות שוליים

↑  דוד קרויאנקר, שכונות בירושלים: טלביה, קטמון והמושבה היוונית, ירושלים: הוצאת כתר, 2002, עמ' 110
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007595679005171  VIAF: 8145304710978610671   WorldCat (עם VIAF): 8145304710978610671 
משתתפי התוכנית "שלושה בסירה אחת", 1957
משמאל לימין: גבריאל צפרוני, שלום רוזנפלד, שמואל אלמוג, אמנון אחי-נעמי ודן אלמגור
גרגוריוס מניסה

| --- | --- |

 לידה:  335? קייסרי, האימפריה הרומית 
 פטירה:  395? (בגיל 60 בערך) נוושהיר, טורקיה 
 חג:  10 בינואר 
 
גרגוריוס מניסה (ביוונית: Γρηγόριος Νύσσης;‏ 335 – 395) היה הבישוף של העיר ניסה שבקפדוקיה, מ-372 עד 376 ומ-378 עד מותו. הוא מקובל כקדוש (נצרות) כמעט בכל הכנסיות. גרגוריוס היה אחיו הבכור של בסיליוס הגדול, וביחד עם ידידם גרגוריוס מנזיאנזוס הם ידועים בתור האבות הקפדוקיים (אנ').
גרגוריוס חסר את היכולת הניהולית של אחיו בסיליוס או את ההשפעה של נזיאנזוס, אך תאולוג מלומד שפיתח את מושג השילוש הקדוש, ורעיונותיו בוטאו אף בהצהרת האמונה הניקאו-קונסטנטינופולית. ניסה הושפע עמוקות מאוריגנס. מאז אמצע המאה העשרים, התעורר עניין אקדמי רב בעבודתו, בייחוד בנושא של ישועה אוניברסלית.
קורות חייו

גרגוריוס נולד בסביבות שנת 335, כנראה בעיר קיסרי החדשה שבפונטוס, למשפחת אצולה נוצרית. סבתו מקרינה מתה כקדושה מעונה. אמו הייתה אמליה מקיסריה, ואביו היה כפי הנראה בסיליוס הזקן. בין אחיו ואחיותיו נמנו קדושים ואנשי דת נוצרים חשובים ובהם מקרינה הצעירה, סט. נאוקרטיוס, פטרוס מסבסטיה ועוד. משפחתו סבלה במהלך רדיפות הנוצרים בידי הקיסרים: גרגוריוס מנזיאנזוס כותב שנכסי המשפחה הוחרמו, אך שהאב הצליח לצבור עושר חדש. גרגוריוס התחנך כנראה בקיסרי, בה למד ספרות קלאסית, פילוסופיה ואולי אף רפואה.
בעוד שאחיו בסיליוס ונאוקראטיוס הפכו לנזירים מתבודדים ב-355, גרגוריוס פנה לקריירה חילונית כרטוריקן. ידוע שנשא אישה בשם תאוסביה, המזוהה על ידי חלק מההיסטוריונים עם תאוסביה הדיאקונית, שהייתה אישיות בולטת בכנסייה המקומית.
בשנת 371 חילק הקיסר ואלנס את קפדוקיה לשני מחוזות חדשים, קפדוקיה פרימה וקפדוקיה סקונדה. עקב כך התהוו שטחי שיפוט כנסייתיים חדשים. גרגוריוס נבחר לבישוף של הדיוקסיה החדשה של ניסה בשנת 372, ככל הנראה בתמיכת אחיו בסיליוס, שהיה מטרופוליט בקיסרי.
רבים בעיר התנגדו לבישוף החדש. ב-375 הוא עמד למשפט באשמת מעילה בכספי הכנסייה והסמכה שלא ברשות של בישופים. הוא הצליח להימלט ממאסרו. סינוד שהתכנס בעיר באביב 376 הדיח אותו, אך הוא זכה בחזרה בתפקיד בשנת 378.
הוא נכח בסינוד באנטיוכיה באפריל 379, בו ניסה לתווך בין סיעות הטוענים הנצים לכס הבישוף העירוני, מלטיוס ופאולינוס. ב-380 הוא נסע לסבסטה שבארמניה, כדי לסייע לבחירתו של בישוף שהחזיק בעמדות ניקאיות. לבסוף, הוא עצמו נבחר. גרגוריוס סלד מהאוכלוסייה המקומית, שלא דיברה יוונית, ורכש יריבים. לאחר מספר חודשים מצא מחליף, ושב לניסה. שם חיבר ספר פולמוס נגד התאולוג האריאני אֶוּנומיוס מציזיקוס.
גרגוריוס השתתף ב-381 בועידת קונסטנטינופול הראשונה, הוועידה האקומנית השנייה של הכנסייה, שכונסה בהוראת הקיסר תאודוסיוס הראשון. הוועידה קבעה מספר עיקרים תאולוגיות מרכזיים בנצרות, ואשררה את החלטות ועידת ניקיאה, בפרט את דוגמת השילוש. ככל הנראה גרגוריוס נשא בוועידה זאת את הדרשה המפורסמת "אודות סמיכתו שלו" (Εὶϛ τήν έαυτού χειροτονίαν; נשתמרה בלטינית כ-In suam ordinationem). המועצה שלחה את גרגוריוס לפרובינקיה ערביה, כדי לברור בסכסוך שאירע בבוסטרה בין שני טוענים לכס הבישוף. הוא נכשל במאמצי התיווך. לאחר מכן נסע לירושלים, כדי לסייע לקירילוס מירושלים שכמרים מקומיים מחו בו כיוון שנסמך על ידי האריאני אקסיוס מקיסריה. ניסיון הגישור של גרגוריוס בסכסוך לא צלח, והוא עצמו הואשם בהשקפות לא-אורתודוקסיות אודות טבעיו של ישו. הוא שב לשמש כבישוף בניסה ומת בתאריך לא ידוע.
מורשתו

גרגוריוס זוכה למעמד של קדוש של הכנסייה הנוצרית על זרמיה השונים. עם זאת, בניגוד לאבות הקפדוקים האחרים, הוא לא נכלל ברשימת מורי הכנסייה. כתאולוג הוא מוערך בעיקר בכנסיות המזרחיות. שרידי קדושים, ובהם חפצים אישיים וכתבים שלו, הוחזקו על ידי הוותיקן עד שנת 2000. אז הועברו חלק מהם לכנסייה היוונית-אורתודוקסית "סט. גרגוריוס מניסה" בסן דייגו.
כתבי גרגוריוס כמעט לא תורגמו ללטינית, והשפעתו במערב הייתה לפיכך זניחה. יוחנן סקוטוס היה התאולוג החשוב היחיד שעסק בלימוד תורתו. עבודתו של גרגוריוס זכתה לתשומת לב מועטה עד אמצע המאה העשרים. בשנות ה-50 של המאה העשרים הפך למוקד למחקר רציני. פורסמה מהדורה מקיפה של כתביו (Gregorii Nysseni Opera), ונוסד סמינר בינלאומי ללימודם. והוא זכה למוניטין של הוגה דעות לא שגרתי, שרעיונותיו הקדימו את הפוסטמודרניזם.
תורתו > השילוש הקדוש

גרגוריוס, בעקבות בסיליוס הגדול, הגדיר את השילוש כ"מהות (οὐσία, אוּסיה) אחת בשלוש אישיוּיוֹת [] (ὑποστάσεις, היפוסטאזות)", על פי הניסוח שאומץ בקונסטנטינופול ב-381. כמו שאר האבות הקפדוקיים, הוא היה הומוסיאני וראה את ישו, האל הבן כחד במהותו עם ההאל האב ורוח הקודש. הוא תקף את אונומיוס ואריאנים אחרים שהצהירו שטבע הבן נברא וטבע האב לא. לפי גרגוריוס, ההבדלים בין פני השילוש הם אך ורק באופן בו ההיפוסטאזות מתהוות, והטבע המשולש של אלוהים מתגלה בכך: הבן מוּלד מן האב, רוח הקודש יוצאת מעם האב, והאב מחולל את שניהם. ראייה זו עשויה להתפרש כמכפיפה את הרכיבים האחרים לאב. התאולוג הלותרני רוברט ג'נסון סבר שגרגוריוס פתר זאת באמצעות האמונה שלכל פן בשילוש בכורה משלו, בהיבט אחר: לבן עדיפות אפיסטמולוגית, לאב עדיפות אונטולוגית, ולרוח הקודש עדיפות מטאפיזית. ההוגה האנגליקנית מורונה לדלואו סברה שגרגוריוס מייחס בכורה אפיסטמית דווקא לרוח הקודש.
תורתו > טבע האלוהות

גרגוריוס היה אחד הראשונים לטעון שאלוהים הוא אינסופי ובלתי-מוגבל. כראיה לכך הביא את הנחת היסוד שטובו של האל אינסופי, וכיוון שטוב זה הוא מהותי לו, האל עצמו אף הוא אינסופי. בהשלכה מכך, הסביר ניסה שבני-אנוש מוגבלים לא יכלו להשיג את הבורא בשכלם. גרגוריוס היה אפופטי במובהק. לשיטתו, לא ניתן היה לתאר את הבורא אלא על דרך השלילה, באמצעות ציון מה שאיננו. בספרו "חיי משה" כתב: ”כל מושג שמקורו באיזשהו דימוי נהיר, בהבנה משוערת ובניחושים אודות הטבע האלוהי, הוא עבודת אלילים ולא הגדת גדולתו.” חרף זאת שהברוא איננו יכול להגיע עדי הבנה כזו, חייו לפני ואחרי מותו הם מסע של התקדמות מתמדת בכך. גרגוריוס כתב על שלושה שלבים של צמיחה רוחנית זו: חשיכת בורות גמורה, לאחר מכן הארה רוחנית, ולבסוף אפלולית בה שרוי השכל תוך הרהור מיסטי בטבעו הטמיר של האל.
תורתו > ישועה

גרגוריוס האמין בישועה אוניברסלית (Christian universalism) לכל בני אנוש. בראייתו, דברי פאולוס על כך ש"יִהְיֶה הָאֱלֹהִים הַכֹּל בַּכֹּל" משמעם שאף על פי שחלק מהברואים ייטהרו באש לזמן רב, בסופו של דבר כולם ייגאלו וכי "אף בריה שנבראה על ידי אלוהים לא תימצא מחוץ למלכותו". בשלכך שישו מהווה את תיקון האנושות כולה, וטבעה כולו צפון בו, בייסוריו ובתחייתו הוא פדה אותה עד אחרון בניה.
יום חגו

הכנסיות המזרחיות האורתודוקסיות והכנסייה הרומית הקתולית חוגגות את יומו של ניסה ב-10 בינואר. המרטירולוגיה הרומית מציינת את יום מותו כ-9 במרץ. הכנסייה הלותרנית מנציחה את גרגוריוס, יחד עם שאר האבות הקפדוקיים, ב-10 בינואר. גרגוריוס נזכר (עם אחותו מקרינה) בכנסייה האנגליקנית ב-19 ביולי.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262057205171  PLWABN: 9810572296605606  BIBSYS: 90273042  BNE: XX1721974  BnF: cb11905837m (data)  CANTIC: a10488996  GND: 118541919  ICCU: CFIV019102  ISNI: 0000 0004 6356 6167  LCCN: n79021401  NDL: 00467561  NKC: jn20021204001  NLA: 35383659  NLG: 17262  NLK: KAC2018N2783  NSK: 000172150  NTA: 069232741  RERO: 02-A000074327  RSL: 000007920  SELIBR: 188658  SNAC: w6fx9100  SUDOC: 027449734  Trove: 933294  VcBA: 495/54032  VIAF: 103646160   WorldCat (עם VIAF): 103646160
דוד טברסקי (עיתונאי)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בפברואר 1950 
 פטירה:  16 ביולי 2010 (בגיל 60) 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  הסיטי קולג' של ניו יורק  ישיבת רמ"ז 
 
דוד טברסקי (אנגלית: David Twersky; ‏ 19 בפברואר 1950 - 16 ביולי 2010) היה עיתונאי יהודי-אמריקאי, פעיל ציוני. כתב בעיתונים ניו יורק סאן ופארווערטס.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1950 בניו יורק ברובע ברונקס. אביו היה עובד טקסטיל ופעיל שמאל. אמו עדה נפטרה כשהיה בן 8. הוא למד בבית הספר האורתודוקסי Ramaz School. בנעוריו היה פעיל בתנועת הנוער הציונית הבונים והיה למנהיג הארצי של התנועה. הוא למד ב-City College of New York. בשנת 1970 היה ליו"ר השני של ארגון הסטודנטים היהודי "North American Jewish Students Network" והיה עורך של שירות הידיעות היהודי לסטודנטים "Jewish Student Press Service".
בשנת 1974 עלה לישראל עם תנועת הבונים והיה מהמייסדים שהקימו מחדש את קיבוץ גזר, שם התגורר. בישראל היה העורך של שדמות ושל הירחון האנגלי החודשי של תנועת העבודה Spectrum. הוא הצטרף למפלגת העבודה ועבד עם אבא אבן והיה לאחראי לקשרים בינלאומיים של המפלגה וכן שימש כעוזר פרלמנטרי. הוא שירת בחיל התותחנים הישראלי במלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1986 חזר לארצות הברית עקב בעיות בריאות של אביו. בשנת 1990 החל העיתון היהודי האמריקאי "פארווערטס" (The Forward) לפרסם עיתון באנגלית וטברסקי שימש כעורך משנה במשרד בוושינגטון די.סי. כעורך בעיתון פרסם כתבת תחקיר אודות ג'ונתה קול (Johnnetta B. Cole), אשר הייתה מועמדת על ידי הנשיא ביל קלינטון לתפקיד שרת החינוך. במאמר חשף כי קול הייתה חברה בוועד של ארגון שלפי החשד היה קשור לממשלו של פידל קסטרו בקובה ובכך סיכל את המינוי.
לאחר שעזב את ה"פארווערטס" היה העורך של העיתון היהודי של ניו ג'רזי New Jersey Jewish News. אחר כך הצטרף לעיתון The New York Sun כעורך חוץ ובעל טור.
הוא נישא לעיתונאית הישראלית גיני מדבדב והיה אב לשני בנים. הוא נפטר בשנת 2010 כשהוא בן 60.
ד'תשפ"ח

ד'תשפ"ח (4788)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-4 בספטמבר 1027 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 22 בספטמבר 1028. שנה מסוג בשז, היא מעוברת, ואורכה 385 ימים. זו שנת שמיטה.
נפטרו

לפי הדעה המקובלת במחקר - רבנו גרשום מאור הגולה (רגמ"ה).
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בשז, ובה 385 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
י"ז בתמוז חל בשבת, ולכן צום שבעה עשר בתמוז נדחה ליום ראשון י"ח בתמוז
ט' באב חל בשבת, ולכן צום תשעה באב נדחה ליום ראשון י' באב
היסטוריה של עם ישראל
גבריאל צינר

| --- | --- |

הרב גבריאל צינר, במרכז
 חיבוריו:  נטעי גבריאל 
 
הרב גבריאל צִינֶר (בכתיב יידי: ציננער) הוא פוסק, רב בית מדרש בבורו פארק שבניו יורק ומחבר סדרת הספרים "נטעי גבריאל" הכוללת עשרות כרכים.
ביוגרפיה

נולד בארצות הברית לרב אברהם יוסף. הוא תלמידו המובהק של רבי יוסף גרינוולד מחסידות פאפא. נישא לבתו של הרב יהושע פריעדמאן[דרושה הבהרה][דרוש מקור].
מספריו

סדרת "נטעי גבריאל" עוסקת בהלכה ובמנהג, על פי מנהגי הקהילות האשכנזיות, ובפרט מנהגי החסידויות השונות.
קונטרס מילי דפיסחא, ניו יורק, תשמ"א
אוצר פסקי הראשונים על הלכות פסח, ברוקלין, תשמ"ה
חידושי מהר"ם חלאווה - על מסכת פסחים, עם ביאורים בשם נטעי גבריאל ומראי מקומות וליקוט גדולי האחרונים, ברוקלין, תשמ"ז, מהדורה חדשה ומתוקנת תשס"ה
תוספות רבינו ישעיה - על מסכת בבא קמא, עם מראי מקומות וביאורים ברוקלין, תשמ"ג
גשר בר-יהודה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גשר 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°05′47″N 34°47′01″E﻿ / ﻿32.0964°N 34.7837°E﻿ / 32.0964; 34.7837
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) גשר בר-יהודה(למפת תל אביב רגילה) גשר בר-יהודה(למפת גוש דן רגילה) גשר בר-יהודה(למפת גוש דן מוגדלת) גשר בר-יהודה  he גשר בר-יהודהhe גשר בר-יהודהמפת  צפון __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ רמת השרון (in English: Ramat HaSharon), __ הרצליה (in English: Herzliya) ממזרח: __ פתח תקווה (in English: Petah Tikva), __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הגשר מלמטה עם שלט הנצחה לישראל בר-יהודה איש יגור
מבט צפונה על הגשר
גשר בר-יהודה הוא גשר על נחל הירקון לאורך רחוב אבן גבירול בתל אביב, הקרוי על שמו של ישראל בר-יהודה, פעיל ציוני, חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל.
היסטוריה

עם הבשלת תוכנית ל', עלתה בתחילת שנות ה-60 תוכנית להארכת רחוב אבן גבירול צפונה, תוך בניית גשר על הירקון. על פי התוכנית, אורך הגשר אמור היה להגיע ל-200 מטר. בסוף שנת 1963 פתחה עיריית תל אביב בתחרות אדריכלית לתכנון הגשר ועד המועד האחרון הוגשו 44 הצעות. ביוני 1964 בחר חבר השופטים את תוכניתם של פרופסור דוד יצחקי ומיכאל בורט. התוכנית התקדמה בעצלתיים ובשנת 1965 הייתה העירייה קרובה להוצאת מכרז להקמת הגשר. באופן זמני נעשה שימוש בגשר אוסישקין הסמוך, שהונח במקומו לקראת מצעד צה"ל בשנת 1965 ונרכש בידי עיריית תל אביב לקראת סוף שנת 1967.
ביולי 1966 הוציאה העירייה מכרז להקמת הגשר בו זכתה חברת רסקו ובספטמבר 1967 הונחה אבן פינה לגשר הקבוע. אורך הגשר המתוכנן היה 172 מטר ורחבו 38 מטר עבור ארבעה נתיבים לכל כיוון. אולם בשלב ראשון הוחלט להקים את הגשר ברוחב של 19 מטר בלבד, עם שני נתיבים לכל כיוון ועל כן הגשר נבנה עם סטייה קלה מהקו הישר של רחוב אבן גבירול. בעת בניית הגשר הוא היה הגשר הגדול ביותר בישראל. הגשר נחנך ב-9 בדצמבר 1970. פתיחת הגשר הביאה לעומסי תנועה כבדים ברחוב אבן גבירול והרעיון להרחיב את הגשר לארבעה מסלולים לכל כיוון נזנח.
ראו גם

גשר אוסישקין
הערות שוליים

↑  צבי אלגת, גשרים חדשים יפתרו בעיות תנועה בת"א, מעריב, 18 ביולי 1961
↑  אנטומיה של גשרים בתל אביב, מעריב, 21 במאי 1962
↑  כך ייראה הגשר החדש על הירקון, מעריב, 8 ביוני 1964
↑  נסתיימה סלילת הקטע הצפוני של המשך אבן גבירול בת"א, מעריב, 2 באוגוסט 1966
1 2  גשר בר-יהודה נפתח לתנועה, מעריב, 10 בדצמבר 1970
↑  נורתה אבן פינה לגשר "אבן גבירול", מעריב, 21 בספטמבר 1967
↑  הונחה אבן פינה לגשר הגדול ברחוב אבן גבירול, דבר, 21 בספטמבר 1967
↑  הכביש המחבר את הטיילת בת"א עם יפו תושלם בתוך שלושה חודשים, דבר, 14 באפריל 1969
↑  בונים הגשר הגדול בארץ, מעריב, 26 בדצמבר 1968
↑  גשר בר יהודה בהמשך רחוב אבן גבירול בתל אביב - נפתח לתנועה, דבר, 10 בדצמבר 1970
↑  אברהם רותם, גשר הבכייה לדורות, מעריב, 11 בפברואר 1971
דב בהרב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 במאי 1950 (בן 74) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 
דב בהרב (נולד ב-16 במאי 1950) הוא מנהל ישראלי. כיהן כיו"ר התעשייה האווירית לישראל מאוגוסט 2011 עד אוקטובר 2013 קודם לכן כיהן במשך שמונה שנים כמנכ"ל חברת אמדוקס.
ביוגרפיה

בהרב נולד בישראל, אביו יצחק שירת בשב"כ ואחר כך היה רואה חשבון ואמו חוה הייתה מנהלת חשבונות במשרד הביטחון. הוא סיים תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת תל אביב והמשיך ללימודי תואר שני במנהל עסקים עם התמחות בחשבונאות אותם סיים ב-1982.
קריירה מקצועית

בהרב עבד כמנהל כספים בחברת לפידות נפטא, ב-1983 מונה לסמנכ"ל תפעול בחברת אופטרוטק, ב-1984 החברה הונפקה, כעבור שנתיים מונה בהרב למנכ"ל החברה ושימש בתפקיד עד למיזוגה עם חברת אורבוטק ב-1990.
ב-1991 מונה לסמנכ"ל ובהמשך למנכ"ל אמדוקס אינק, השלוחה האמריקאית של חברת אמדוקס ועבר להתגורר בסנט לואיס. ב-1995 מונה למנהל הכספים הראשי של קבוצת אמדוקס וחזר לישראל. בתפקיד זה הוביל את הנפקת החברה בבורסה לניירות ערך בניו יורק ב-1998. ביולי 2002 מונה למנכ"ל ונשיא החברה. הוא כיהן בתפקיד במשך שמונה שנים, בהן צמח מספר העובדים של הקבוצה מ-10,000 ל-19,000, רובם במרכזי פיתוח שהוקמו מחוץ לישראל והכנסות החברה יותר מהוכפלו כשצמחו לכ-3.2 מיליארד דולר.
באוגוסט 2011 החל לכהן כיו"ר התעשייה האווירית לישראל ומילא תפקיד זה עד אוקטובר 2013.
במאי 2014 החל לכהן כיו"ר גילת רשתות לווין, במרץ 2015 מונה גם כמנכ"ל הזמני של החברה ומילא תפקיד זה עד מרץ 2016.
ב-6 באפריל 2022 אושר מינויו כיו"ר חברת החשמל. ב-26 באפריל 2022 שלושה שבועות לאחר מינויו, הוא הודיע על התפטרותו המידית מדירקטוריון החברה. במכתב ההתפטרות טען כי התפטר מחמת "חשיפה למעורבות אגרסיבית של שיקולים פוליטיים בקרב חברי דירקטוריון וגורמים בהנהלת החברה".
תפקידים ציבוריים

דירקטור בחברות מלאנוקס ו-SeamBI
יו”ר קרן מלגות על שם אביו, יצחק בהרב, בשיתוף המסלול האקדמי המכללה למינהל
חבר בוועד המנהל של המכון הישראלי לדמוקרטיה
יו"ר הוועד המנהל של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
חיים אישיים

בהרב מתגורר בסביון, נשוי בפעם השנייה לנעמה מידן, לשעבר מנהלת משאבי האנוש של אמדוקס. אחיו יעקב הוא מנכ"ל חברת גילסר טכנולוגיות מחשוב ואחיו רפי מכהן כסגן נשיא החברה המרכזית לייצור משקאות קלים.
הערות שוליים

↑   אורה קורן, שנה לפני תום כהונתו: יו"ר התעשייה האווירית פורש מתפקידו, באתר TheMarker‏, 4 ביולי 2013
↑   יורם גביזון, גילת לוויינים מינתה את יונה עובדיה כמנכ"ל, באתר TheMarker‏, 17 במרץ 2016
↑  צבי זרחיה, ענת רואה, יו"ר חברת החשמל דב בהרב התפטר אחרי 3 שבועות בלבד, באתר כלכליסט, 26 באפריל 2022
↑  גיא רולניק, הכירו את דב בהרב: האיש שקיבל חברה של 1.6 מיליארד דולר ומסר למחליפו 5.3 מיליארד דולר, באתר TheMarker‏, 9 בדצמבר 2010
דאגלס קלנר

| --- | --- |

 לידה:  31 במאי 1943 (בן 81) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מעסיק:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס 
 
דאגלס קלנר (באנגלית: Douglas Kellner; נולד ב-31 במאי 1943) הוא אקדמאי אמריקאי הפועל בצומת התאוריה הביקורתית "הדור השלישי" במסגרת מכון פרנקפורט למחקר חברתי, או "אסכולת פרנקפורט", ובלימודי תרבות במסגרת מרכז ברמינגהאם ללימודי תרבות עכשוויים, או "אסכולת בירמינגהם". הוא טען ששתי הפילוסופיות הסותרות הללו מתאימות למעשה. כיום הוא יו"ר ג'ורג' קנלר לפילוסופיה של החינוך בבית הספר לתואר שני לחינוך ומידע באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
קלנר היה תאורטיקן בתחום האוריינות התקשורתית הביקורתית והיה תאורטיקן מוביל של תרבות התקשורת באופן כללי. באחת מעבודותיו הבולטות ביותר ("רב תרבותיות ותרבות תקשורת"), הוא טען שתקשורת ההמונים מגדירה את האני של הפרט. באתר טקסטולוגיה נכתב כי עסק בכך שהתקשורת והתרבות מלמדות כיצד להתנהג ובמה להאמין. לטענתו, בעידן תקשורת ההמונים אין הבחנה בין תרבות גבוהה לפופולרית. בכדי לחקור את התרבות והתקשורת מחקר מעמיק וביקורתי קלנר מציע להתמקד בשלושה תחומי מחקר.
קלנר שיתף פעולה עם מספר מחברים אחרים, כולל ק. דניאל צ'ו, טייסון אי. לואיס, קלייטון פירס ורונדה האמר. קלנר שיתף פעולה עם סטיבן בסט בטרילוגיה עטורת פרסים של ספרים הבוחנים תפניות פוסט-מודרניות בפילוסופיה, באמנויות ובמדע וטכנולוגיה. הוא שימש כמוציא לפועל הספרותי של היוצר הדוקומנטרי אמיל דה אנטוניו (אנ') ושימש כעורך של "מסמכים שנאספו של הרברט מרקוזה", שכלל שישה כרכים מכתביו של התאורטיקן הביקורתי הרברט מרקוזה.
הערות שוליים

↑  The Frankfurt School and British Cultural Studies: The Missed Articulation, pages.gseis.ucla.edu
↑  The Department of European Languages, Transcultural Studies is part of the Humanities Division within UCLA College 10745 Dickson Court, 212 Royce Hall | Los Angeles, CA 90095 University of California © 2023 UC Regents, Douglas Kellner, UCLA European Languages & Transcultural Studies (באנגלית אמריקאית)
↑  Kellner, Douglas (1995). Media culture : cultural studies, identity, and politics between the modern and the postmodern. London: Routledge. ISBN 020328819X. OCLC 52850158.
1 2  טקסטולוגיה, סיכום מאמר: "רב תרבותיות ותרבות תקשורת" - דגלאס קלנר, באתר טקסטולוגיה, ‏2011-04-11
↑  Douglas Kellner, George F. Kneller Philosophy of Education Chair, UCLA, pages.gseis.ucla.edu
↑  Herbert Marcuse, Technology, War and Fascism: Collected Papers of Herbert Marcuse, Volume 1, London: Routledge, 1998-03-12, ISBN 978-0-415-13780-5. (בenglish)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263635405171  PLWABN: 9810647580705606  BIBSYS: 90539003  BNE: XX986276  BnF: cb12030233k (data)  CANTIC: a11748928  CiNii: DA02072352  GND: 112859127  ICCU: UFIV090128  ISNI: 0000 0001 2147 3809  LCCN: n81046595  LNB: 000027435  NKC: jn19990004256  NLK: KAC2018M2103  NSK: 000009847  NTA: 069748373  RERO: 02-A009023185  SELIBR: 230458  SNAC: w6bw0mdq  SUDOC: 028473914  Trove: 1034401  VIAF: 109453904   WorldCat (עם VIAF): 109453904
ד'תשפ"ב

ד'תשפ"ב (4782)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-11 בספטמבר 1021 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 29 באוגוסט 1022. שנה מסוג בחג, איננה מעוברת, ואורכה 353 ימים. זו שנה ראשונה לשמיטה.
לדעת רוב הראשונים זו שנת היובל.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בחג, ובה 353 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
י"ג באדר חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר.
הערות שוליים

↑  ראה למשל בעל המאור עבודה זרה ט:
היסטוריה של עם ישראל
גשר בנות יעקב (אתר ארכאולוגי)

| --- | --- |

 היסטוריה
 תרבויות:  התרבות האשלית 
 תקופות:  התקופה הפלאוליתית התחתונה 
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  33°00′28″N 35°37′45″E﻿ / ﻿33.00776°N 35.62909°E﻿ / 33.00776; 35.62909
  (למפת אצבע הגליל מוגדלת) גשר בנות יעקב(למפת אצבע הגליל רגילה) גשר בנות יעקב(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גשר בנות יעקב(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גשר בנות יעקב
 
גשר בנות יעקב הוא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי שנמצא כמה מאות מטרים מדרום לגשר בנות יעקב בגדה המזרחית של נהר הירדן. באתר נמצאו ממצאים חשובים מהתרבות האשלית של התקופה הפלאוליתית התחתונה, שגילם כ-790,000 – 690,000 שנים לפני זמננו לפי שיטות פלאומגנטיות.
באתר התגלו שרידיו של פיל ישר-חט, שנטבח בידי האדם הקדמון, ככל הנראה הומו ארקטוס. לצידו נמצאו כלים מסותתים מצור ובזלת ובול עץ ששימשו לטביחת הפיל. באתר נמצאו ריכוזים מובחנים של שבבי צור שרופים וזרעים שרופים בכמה שכבות ארכאולוגיות רצופות. ריכוזים מובחנים כאלה יכולים להיות רק שרידים למדורות שהצית האדם כאשר ישב באתר, וכך מהווים את אחת העדויות הקדומות בעולם לשימוש האדם הקדמון באש. סביב המדורות פזורים שבבי אבן ושרידי עצמות יונקים, זוחלים ודגים שהושלכו שם בעת היישוב במקום. ממצאים אלה מאפשרים לשחזר את התזונה המגוונת של האדם בתקופה כה קדומה – במקרה זה דֵּיג שפמנונים ואיסוף סרטנים מאגם החולה הקדום. באתר נמצאו גם מאובני בעלי-חיים רבים, חלקם עם סימני חיתוך או הכאה מכלי-אבן, הכוללים בין השאר קרנפים, היפופוטמים, בקר קדום, יחמורים, איילים, סוסים וצבאים. כמו כן נמצאו באתר כלי-אבן אשליים רבים. לא התגלו מספיק מאובני אדם לזיהוי ודאי של המין – רק שני שברים של עצמות ירך – אך בסבירות גבוהה מדובר בהומו ארקטוס.
באתר נמצאו מינים רבים של צמחים, בהם שושנת מים קוצנית, שקד בר, אלת הבוטנה, אלה אטלנטית, אלון התבור, אלון מצוי וערמון.
האתר במאה ה-21

חלק מממצאי החפירה הועברו לתצוגה במוזיאון ישראל. כלי-אבן נוספים שנמצאו באזור החולה מוצגים במוזיאון האדם הקדמון שבקיבוץ מעיין ברוך ובמוזיאון בקיבוץ גדות.
בשנת 2000 נגרם נזק כבד לאתר כתוצאה מעבודות להעמקת נהר הירדן שביצעה רשות ניקוז הכנרת.
לקריאה נוספת

איל חלפון, רן ברקאי, היו פה לפנינו, ארץ ישראל. מיליון השנים הראשונות, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2021. פרק שני: ציידי השומן.