stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיים כצמן (פעיל שלום)
ביוגרפיה

כצמן נולד בישראל ב-3 באוקטובר 1991. הוריו דניאל כצמן וחנה לבית וכהולדר, עלו לישראל מניו יורק בשנת 1990. אמו הייתה במקור מסינסינטי, ואביו היה מסיאטל. סבו וסבתו מצד אמו היו שניהם ניצולי שואה.
כצמן נולד בפתח תקווה, במשפחה דתית-לאומית, אך יצא בשאלה בגיל 16. לאחר שסיים שירות חובה בצה"ל עבר לקיבוץ חולית מתוך רצון להתחבר לקהילה. בתחילה עבד כמכונאי רכב, ולאחר מכן כגנן בקיבוץ. מאוחר יותר פתח שם בר.
לכצמן ישנם 5 אחים ואחיות, סבו הוא הרב שרגא פייבל כצמן.
כצמן קיבל תואר ראשון באוניברסיטה הפתוחה בפילוסופיה ובמדעי המדינה, ותואר שני בפוליטיקה באוניברסיטת בן-גוריון. הוא עבר לסיאטל כדי להמשיך לתואר דוקטור בלימודים בין-לאומיים מאוניברסיטת וושינגטון. בהיותו בוושינגטון לימד עברית בבית הכנסת בסיאטל והיה שותף לקבוצת המחקר ישראל-פלסטין של האוניברסיטה. כצמן חזר לחולית לאחר פרוץ הקורונה. הוא השלים את התואר מרחוק, זכה בפרס ברוך קימרלינג (ניתן על ידי האגודה ללימודי ישראל) לעבודת התזה הטובה ביותר בשנת 2020 וסיים את לימודיו בשנת 2021. עבודת הגמר שלו התמקדה בציונות הדתית בישראל.
כצמן התנגד לשלטון הישראלי ביהודה ושומרון, וסירב לבקר בהתנחלויות. הוא היה פעיל במחסום Watch ובקבוצה שארגנה פעילויות שמירה עבור קהילות פלסטיניות בהר חברון. הוא היה פעיל גם בשוברים שתיקה, והיה מעורב גם בפעילות התנדבותית ברהט.
כצמן עבד כמרצה לפילוסופיה, פוליטיקה והחברה הישראלית. מחקריו האקדמיים התמקדו בקהילות הציונות הדתית.
כצמן שימש כעורך וכתב בעיתון המקומי "חוליתון" של קיבוץ חולית. בנוסף לעבודתו האקדמית ועשייתו החברתית, כצמן היה גם תקליטן ומוזיקאי אשר נודע בז'אנר מסיבות[דרושה הבהרה] שאותן הוביל.
רצח

כצמן שהה בחולית בעת הטבח בקיבוץ. הוא ושכנתו הסתתרו יחד בארון הבגדים שבממ״ד בביתה, ומשנמצאו סוכך עליה בגופו. הוא נרצח והיא נחטפה לעזה, אך ננטשה על ידי חוטפיה סמוך לגבול ישראל – רצועת עזה. היא הצליחה לקחת תינוק בן ארבעה חודשים וילד בן ארבע בחזרה לחולית.
כצמן היה בן 32 במותו. הוא נטמן ב-12 באוקטובר בבית העלמין ירקון.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  Silow-Carroll, Andrew (2023-10-11). "Faces of Israel's fallen: Soldiers, peace activists, a family of 5 and more". Jewish Telegraphic Agency (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2023-11-15.
1 2 3 4 5 6 7  Harpaz, Beth (2023-10-12). "He was a peace activist with a PhD. In dying, Hayim Katsman saved 3 other lives". The Forward (באנגלית). נבדק ב-2023-11-15.
1 2 3 4  Girgis, Lauren (2023-10-09). "UW alum among those killed in Israel by Hamas". The Seattle Times (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2023-11-15.
↑  גיא פולת, ד"ר חיים כצמן: המרצה המבריק שעבד במוסך, באתר הספרנים, ‏2024-09-11
↑  ז'אנר של אידיאליסטים שבאים ליישב קיבוץ בקצה העולם, ‏2023-11-07
1 2  Rabin, Roni Caryn (2023-10-10). "Peace Activists Are Among the Israelis Missing and Killed". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2023-11-15.
1 2 3  "Hayim Katsman, 32: US-Israeli scholar and peace activist". The Times of Israel. 15 באוקטובר 2023. נבדק ב-14 בנובמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tragic Loss of Dr. Hayim Katsman - AIS, AIS, ‏29 באוקטובר 2023
↑  Hayim Katsman - The Henry M. Jackson School of International Studies, The Henry M. Jackson School of International Studies, ‏12 באוגוסט 2017
1 2  Graham-Harrison, Emma; Kierszenbaum, Quique (2023-10-19). "'Do not use our pain to bring death': plea to Israel from peace activists' grieving families". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2023-11-15.
↑  ד"ר חיים כצמן ז"ל מפתח תקווה: הציל אישה ושני ילדים ונרצח
↑  "US citizen Hayim Katsman's funeral to take place at 7 p.m." The Jerusalem Post (באנגלית אמריקאית). 2023-10-12. נבדק ב-2023-11-15.
↑  חודש לטבח בדרום: לזכרו של הסוציולוג והפעיל נגד הכיבוש חיים כצמן שנרצח בחולית, באתר זו הדרך, ‏2023-11-07
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411633405171  LCCN: no2022085833  VIAF: 79156674899733580339   WorldCat (עם VIAF): 79156674899733580339 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "חיים כצמן (פעיל שלום)".
פרספונה (סטרווינסקי)

פֶּרְספוֹנֶה (בצרפתית: Perséphone, ביוונית: Περσεφόνη) היא מלודרמה מוזיקלית לקריין, זמרים סולנים, מקהלה, רקדנים ותזמורת, למוזיקה מאת איגור סטרווינסקי ולברית מאת אנדרה ז'יד.
היצירה בוצעה לראשונה באופרה של פריז ב-30 באפריל 1934 לצד הבלט "דיאנה ופואטייר" מאת ז'אק איבר. הבמאית הייתה אידה רובינשטיין שרקדה בעצמה עם להקת הבלט שלה ואף קריינה את תפקיד פרספונה. הטנור רנה מייזון שר את תפקיד  אומולפה.
היצירה בוצעה גם בתאטרו קולון בבואנוס איירס, בניצוח סטרווינסקי עצמו בשנת 1936, ואחר בריו דה ז'ניירו. ויקטוריה אוקאמפו, אינטלקטואלית חשובה מארגנטינה, הייתה נוכחת בבכורה בבואנוס איירס. הפקה מחודשת התקיימה בתיאטרון קולון ב-1995, עם צ'ינה זורילה בניצוח פדרו איגנסיו קלדרון.
גרסאות כוריאוגרפיות אחרות כוללות את אלה של ז'ורז' בלנשין, קורט יוס (1955), פרדריק אשטון (1961), ופינה באוש (1965). "פרספונה" של מרתה גרהאם מבוצע בליווי הסימפוניה בדו של סטרווינסקי.
הקלטות

"פרספונה"  הוקלטה בניצוח סטרווינסקי עצמו עם ורה זורינה, וכן בניצוח אנדרה קלויטנס עם ניקולאי גדה, (1965, פריז), סר אנדרו דייוויס (עם פול גרובס, לונדון), מייקל טילסון תומאס (עם סטיוארט נייל, 1999, סן פרנסיסקו ואסה-פקה סאלונן (עם אנדרו סטייפלס, 2018, האופרה הפינית הלאומית).
תפקידים בהצגת הבכורה

אומולפה, טנור, רנה מייזון
פרספונה, הבלרינה אידה רובינשטיין
דמטר, הבלרינה קרקובסקה
מרקוריוס, הרקדן אנטול וילצאק
פלוטו, רקדן
דמופון, רקדן
תקציר עלילה

המלודרמה מספרת את סיפורה של האלה היווניה פרספונה בשלושה חלקים:
חטיפת פרספונה (Perséphone ravie)
פרספונה בשאול (Perséphone aux enfers)
תחיית פרספונה (Perséphone renaissante)
לקריאה נוספת

Holden, Amanda (Ed.). The New Penguin Opera Guide. New York: Penguin Putnam, 2001. ISBN 0-14-029312-4
Levitz, Tamara: Modernist Mysteries: Perséphone. Oxford and New York: Oxford University Press, 2012. ISBN 978-0-19-973016-2
הערות שוליים

↑  Persephone on Frederick Ashton page of ROH archive online "פרספונה" על הדף של פרדריק אשטון של ארכיב ROH המקוון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583416305171  BnF: cb13919981t (data)  LCCN: n90635953  MusicBrainz work: da9b1539-576b-4ae4-a91f-98ca8bd2a121  VIAF: 2738158070778408780005   WorldCat (עם VIAF): 2738158070778408780005
טבח אומן

| חלק מקולייבשצ'ינה (אנ') |
| --- | --- |

מחנה היידמקים, ציור מאת יוליוש קוסאק
 תאריכים:  20 ביוני 1768 – 21 ביוני 1768 (יומיים)
 תאריך עברי:  ה' בתמוז ה'תקכ"ח
 מקום:  אומן
 מטרה:  יהודים, שלאכטה
 סוג:  פוגרום
 הרוגים:  בין 2,000 ל-12,000
 מבצע:  היידמקים
 מפגעים הרוגים:  20+
 מניע:  מרד נגד השלטון הפולני
מקסים זליזניאק (אנ')
איוואן גונטה
טֶבַח אומן (נקרא גם פרעות גונטה או גזרת גונטה) היה טבח המוני שביצעו בשנת 1768 מורדים היידמקים בעיר אומן שבאיחוד הפולני־ליטאי. לפי ההערכות נרצחו בטבח כמה אלפים מיהודי העיר. הטבח היה שיאו של מרד קולייבשצ'ינה (אנ') של ההידמקים נגד השלטון הפולני.
רקע

ההידמקים היו חברי תנועת קוזאקים אוקראינית, שפעלה כנגד השלטון הפולני במאה ה-18. הם הובילו שלוש פעמים מרד כנגד השלטון: הראשון ב-1734 בזמן מלחמת הירושה הפולנית, השני ב-1750, והשלישי ב-1768. המרד השלישי נקרא בשם קוליבשצ'ינה (אנ'), ובראשו עמד מקסים זליזניאק (אנ').
הטבח

ביוני 1768 התקרב ז'לזניאק עם חייליו לעיר אומן. הוא החזיק מסמך שבו פקודה מזויפת בשם יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה שמורה לטבוח ביהודים ובפולנים. איוואן גונטה שפיקד על חיל מצב שהציבו שלטונות פולין בעיר והיה אמור להילחם במורדים ההיידמקים, נשלח על ידי מפקדו פרנסואה סלזי פוטוצקי לקדם משא ומתן עם המורדים המתקרבים. הוא בגד במפקדו והחליט במקום זאת להצטרף עם המיליציה שלו לזליזניאק ולהוביל ביחד איתו את כיבוש העיר.
ב-17 ביוני החל מצור על העיר, וב-20 ביוני נכנסו המורדים לאומן ובמשך יומיים טבחו ביהודים ובפולנים והרסו את העיר. בתחילה נלחמו האצילים הפולנים לצד היהודים אך בהמשך הגיע מושל העיר להסכם בין הפולנים למורדים והיהודים נותרו להתמודד לבדם. מנהיגי הקהילה לייב משריגרוד ומשה מנקר יחד עם כ-3,000 יהודים נוספים נמלטו לבית הכנסת, שם תכננו להגן על עצמם. לייב משריגרוד ומשה מנקר הצליחו להרוג למעלה מעשרים מהתוקפים, אך בתגובה נורה פגז לעבר דלתות בית הכנסת ומאות נהרגו במקום. פלוגות קטנות של היידמקים פשטו על טולצ'ין, רשקוב, פאסטוב, באלטה וערים נוספות וטבחו גם שם ביהודים.
באחת מהכרוניקות שחוברו על הטבח מתואר:
והפוחזים עשו הריגה גדולה בבית המדרש, שהיה הדם שותת למעלה מן האסקופות. ואחר זה הוציאו את כל ספרי תורה מבית הכנסת ומבית המדרש ושטחום בחוצות ורמסו אותם ברגלי סוסיהם... רמסו ברגליהם יונקי שדים, ואחד הפוחזים שחט על עץ מקולין כמה מאות יהודים... הפוחזים דקרו ילדים רכים ונשאום עודם חיים על השפוד. היו הרוגים מושלכים שטח תחום שבת, ועצמותיהם היו מתגוללות בכל חוצות... גזרו אותם לגזרים וחתכו את ראשיהם, והכלבים והחזירים סחבו אותם בחוצות
בכמה מקורות נטען שמספר הנרצחים בטבח עמד על עשרות אלפים, גונטה עצמו נקב במשפטו במספר 33,000 ויש שאף העריכו את מספר ההרוגים הכולל ב-50,000, או קרוב ל-100,000, אך ההערכה המקובלת אצל היסטוריונים מודרניים שמספר הנרצחים היהודים היה בין 1,400 ל-7,000 ומספר הנרצחים הפולנים היה בין 600 ל-5,000.
לאחר הטבח

לאחר הטבח באומן נלכדו גונטה וזליזניאק בפקודת הגנרל הרוסי מיכאיל קרצ'טניקוב (אנ'). גונטה שהיה נתין פולני הוסגר לידי ממשלת פולין, נשפט ונגזר עליו גזר דין מוות. זמן קצר לאחר מכן הוא הוצא להורג וגופתו בותרה. זליזניאק שהיה נתין רוסי נשפט על ידי הרוסים לגלות ועבודות פרך.
בשל המאורע, נקבע התאריך ה' בתמוז בקהילת יהודי אומן ליום צום ונכתבה "קינת אומן" המתארת את הטבח והחורבן. לפי מסורת חסידות ברסלב, רבי נחמן מברסלב ביקש להיקבר באומן בשל אלפי הרוגי הטבח שקבורים בעיר.
לקריאה נוספת

שמעון ברנפלד, ספר הדמעות כרך שלישי מן גירוש ביהם עד גזירת גונטא עמודים רצא–רצז (טקסט דיגיטלי באתר פרויקט בן-יהודה)
שמעון דובנוב, "דער צוויטן חורבן פון אוקראינע (1768)" בתוך היסטארישע שריפטן כרך א (ה'תרפ"ט) עמודים 27–54 (עותק דיגיטלי)
הערות שוליים

↑  שמואל פיינר, עת חדשה: יהודים באירופה במאה השמונה עשרה, 1700—1750 עמודים 17–18
↑  גורלנד, חיים יונה, 1843-1890, לקורות הגזרות על ישראל [ו"ח], באתר היברובוקס: ”בק"ק אומאן ובק"ק באלטי ושאר קהילות כמו ליסאנקי... נהרג גיווארין איבער חמישים אפשר שישים אלפים”
↑  ישראל חריף מסטנוב, עטרת תפארת ישראל, פרשת בחוקותי, באתר היברובוקס: ”נהרגו אלפים ורבבות, כמעט כי חדל לספור, ערך קרוב מאה אלפים, כמה עיירות וכמה כפרים, לערך חמישים פרסאות אורך ועשרים רוחב”
↑  גרשון הונדרט (אנ') גאולה קטנה ומעט כבוד עמוד 29 הערה 37
↑  קינת אומן באתר ויקיטקסט
↑  חיי מוהר"ן סימן ריז
הכרה במדינה פלסטינית

"מדינת פלסטין"  מדינות המכירות ב"מדינת פלסטין"  מדינות שלא מכירות ב"מדינת פלסטין"
הכרה דיפלומטית במדינה פלסטינית הייתה מטרתו של הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) מאז הכרזת העצמאות הפלסטינית שייסדה רשמית את המדינה הריבונית דה יורה ב-15 בנובמבר 1988 באלג'יר, אלג'יריה, במושב המועצה הלאומית הפלסטינית. ההכרזה זכתה להכרה מיידית על ידי מגוון מדינות, ועד סוף השנה הוכרה המדינה הפלסטינית על ידי למעלה מ-78 מדינות. נכון ל-21 ביוני 2024, 148 מתוך 193 המדינות החברות באומות המאוחדות ושתי מדינות שאינן חברות הכירו בו. פלסטין היא גם מדינה משקיפה-לא חברה בעצרת הכללית של האו"ם מאז קבלת החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם בנובמבר 2012.
כחלק מניסיון לפתור את הסכסוך הישראלי-פלסטיני המתמשך, הסכמי אוסלו שנחתמו בין ישראל לאש"ף בשנים 1993 ו-1995 הקימו את הרשות הפלסטינית כממשל זמני בשליטה עצמית בשטחי A ו-B ביהודה ושומרון ורצועת עזה. לאחר ההתנתקות הישראלית מעזה ב-2005, ערכה הרשות הפלסטינית בחירות ב-2006, בהן זכה חמאס ברוב המושבים (74 מתוך 132 מושבים). לאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה, השליטה בשטחי הרשות התפצלה כך שחמאס שולט על עזה ופת"ח שמר על השליטה בשטחי A ו-B ביהודה ושומרון. הסכסוך בין פת"ח וחמאס נמשך גם היום, נכון ל-2024.
מבין מדינות ה-G20, תשע מדינות (ארגנטינה, ברזיל, סין, הודו, אינדונזיה, רוסיה, ערב הסעודית, דרום אפריקה וטורקיה) הכירו בפלסטין כמדינה בעוד שעשר מדינות אחרות (אוסטרליה, קנדה, צרפת, גרמניה, איטליה, יפן, קוריאה הדרומית, מקסיקו, הממלכה המאוחדת וארצות הברית) לא. אף על פי שמדינות אלו תומכות בדרך כלל בסוג כלשהו של פתרון שתי מדינות לסכסוך, הן נוקטות בעמדה שהכרתן במדינה פלסטינית מותנית במשא ומתן ישיר בין ישראל לרשות הפלסטינית.
היסטוריה > רקע

ב־29 בדצמבר 1947 אישרה העצרת הכללית של האו"ם את תוכנית החלוקה, שקראה להקמת שתי מדינות בשטחי המנדט הבריטי: מדינה יהודית ומדינה ערבית. במאי 1948 תם המנדט וקמה מדינה יהודית - מדינת ישראל. כוחות ערבים מקומיים וממדינות שכנות פעלו במשותף במטרה להמנוע את הקמתה ולהביא את השטח לשלטון ערבי במהלך מלחמת העצמאות. בספטמבר 1948 הוקמה ברצועת עזה בחסות מצרית ממשלת כל פלסטין שטענה לריבונות על שטחי המנדט, אך לא שלטה בהן. הממשלה הוכרה בידי מצרים, לבנון, סוריה וערב הסעודית.
ב-1 באוקטובר שיגר ראש הממשלה אחמד חילמי לממשלות בריטניה וארצות הברית ולמזכירות האו"ם הודעה על הקמת "ממשלת כל פלסטין" והיותה הנציגות הרשמית של ערביי פלסטין. מאוחר יותר ביקש שנציגות מטעם ממשלתו תשתתף בדיוני העצרת הכללית שאמורה לדון בהצעות המתווך פולקה ברנדוט ליישוב הסכסוך בארץ ישראל. אלא שבשל היעדר תמיכה מספקת מצד מדינות ערב ולנוכח התנגדותן של ממשלות בריטניה וארצות הברית לממשלת עזה, מאמצים אלה נכשלו. משרד החוץ הבריטי אף פנה רשמית לממשלות הערביות בדרישה שלא יכירו בממשלת עזה. אולם ב-12 באוקטובר החליטו ממשלות מצרים ועיראק להכיר בממשלה הפלסטינית. בניסיון לממש את חוקיותה והשפעתה, הנפיקה ממשלת כל-פלסטין דרכונים לפלסטינים תושבי רצועת עזה, שלא היו זכאים לאזרחות מצרית. ממשלת כל-פלסטין ודרכוניה הוכרו ב-6 מדינות הליגה הערבית: מצרים ועיראק (12 באוקטובר), סוריה ולבנון (13 באוקטובר), ערב הסעודית (14 באוקטובר) ותימן (16 באוקטובר).
ממשלת כל פלסטין עזבה את עזה בעקבות המתקפה הישראלית בנגב במבצעי חורב ויואב, והתמקמה בקהיר. הממשלה הפכה לממשלת בובות ללא סמכות, ופורקה ב־1959 בידי גמאל עבד אל נאצר וצורפה לרפובליקה ערבית מאוחדת. מדינות ערב שלא הכירו בישראל הכירו ברובן בריבונות ערבית על שטחה, ללא הכרה בממשלה ספציפית.
ב-22 בנובמבר 1974, החלטה 3236 של העצרת הכללית של האו"ם הכירה בזכותו של העם הפלסטיני להגדרה עצמית, עצמאות לאומית וריבונות בארץ ישראל. היא גם הכירה באש"ף כנציג הלגיטימי הבלעדי של העם הפלסטיני, והעניקה לו מעמד של משקיף באו"ם. בנוסף, ההחלטה קראה להחזיר את הפליטים הפלסטינים לבתיהם ולהחזיר להם את רכושם. הכינוי "פלסטין" לאש"ף אומץ על ידי האומות המאוחדות בשנת 1988 בשל הכרזת העצמאות הפלסטינית, אך למדינה שהוכרזה אין עדיין לא היה מעמד רשמי במערכת.
היסטוריה > לאחר הכרזת העצמאות הפלסטינית

זמן קצר לאחר הכרזת 1988, הוכרה מדינת פלסטין על ידי מדינות מתפתחות רבות באפריקה ובאסיה (בעיקר מדינות ערב ומדינות האסלאם), ועל ידי מדינות קומוניסטיות ובלתי-מזדהות. עם זאת, באותו זמן, ארצות הברית השתמשה בחוק סיוע החוץ שלה ובאמצעים אחרים כדי להרתיע מדינות אחרות וארגונים בין-לאומיים מלהרחיב את ההכרה. אף על פי שצעדים אלו הצליחו במקרים רבים, הליגה הערבית והארגון לשיתוף פעולה אסלאמי פרסמו מיד הצהרות של הכרה, תמיכה וסולידריות עם פלסטין, שהתקבלה כמדינה חברה בשני הפורומים.
בפברואר 1989, הכריז נציג אש"ף במועצת הביטחון של האו"ם כי 94 מדינות הכירו במדינה הפלסטינית החדשה. לאחר מכן המדינה ניסתה להשיג חברות כמדינה במספר ארגונים וסוכנויות הקשורים לאומות המאוחדות, אך מאמציה סוכלו על ידי איומי ארצות הברית למנוע מימון מכל ארגון שיכניס את פלסטין כמדינה חברה. לדוגמה, באפריל באותה שנה הגיש אש"ף בקשה לחברות כמדינה בארגון הבריאות העולמי, בקשה שלא הניבה תוצאות לאחר שארצות הברית הודיעה לארגון כי היא תבטל את המימון לארגון אם פלסטין תתקבל אליו. במאי, קבוצה של חברי הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי הגישה בקשה לחברות בשם פלסטין באונסק"ו, עם 91 מדינות שהכירו במדינת פלסטין שחתמו על הבקשה.
ביוני 1989 הגיש אש"ף לממשלת שווייץ מכתבי הצטרפות לאמנות ז'נבה, שנחתמה ב-1949. עם זאת, שווייץ קבעה כי מאחר ששאלת המדינה הפלסטינית לא הוסדרה בתוך הקהילה הבין-לאומית, היא אינה מסוגלת לקבוע אם המכתב מהווה כלי הצטרפות תקף.
בשל [חוסר הוודאות] בתוך הקהילה הבינלאומית באשר לקיומה או אי-קיומה של מדינת פלסטין וכל עוד הנושא לא הוסדר במסגרת מתאימה, ממשלת שווייץ, בתפקידה כמופקדת על אמנות ז'נבה והפרוטוקולים הנוספים שלהן, אינה מסוגלת להחליט האם ניתן לראות בהודעה זו כלי הצטרפות במובן של ההוראות הרלוונטיות של האמנות והפרוטוקולים הנוספים שלהן.
כתוצאה מכך, בנובמבר 1989 העלתה הליגה הערבית החלטה בעצרת הכללית להכיר רשמית באש"ף כממשלה של המדינה הפלסטינית העצמאית. עם זאת, הטיוטה נזנחה כאשר ארצות הברית שוב איימה להפסיק את המימון שלה לאומות המאוחדות אם ההצבעה תתקיים. מדינות ערב הסכימו לא ללחוץ על ההחלטה, אך דרשו מארצות הברית להבטיח שלא לאיים שוב על האו"ם בעיצומים כספיים.
רבות מההצהרות המוקדמות על הכרה במדינת פלסטין ניתנו באופן מעורפל יחסית, ומדינות אחרות לא מכירות בפלסטין רשמית אך אין זה אומר שהן לא רואות אותה כמדינה. מצב זה הביא לבלבול בנוגע למספר המדינות שהכירו רשמית במדינה שהוכרזה ב-1988. מספרים שדווחו בעבר סותרים לרוב, כאשר מספרים גבוהים של 130 ומעלה מדווחים לעיתים קרובות. ביולי 2011 בראיון ל"הארץ", טען ריאד מנסור, שגריר פלסטין באו"ם, כי 122 מדינות הרחיבו עד אז את ההכרה הרשמית. בסוף אותו החודש פרסם אש"ף מאמר מדוע על ממשלות העולם להכיר במדינת פלסטין ומונה את 122 המדינות שכבר עשו זאת. עד סוף ספטמבר אותה שנה, טען מנצור שהמספר הגיע ל-139.
ציר הזמן של הפלסטינים באומות המאוחדות

ב-14 באוקטובר 1974 הוכר הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות כנציג העם הפלסטיני וניתנה הזכות להשתתף בדיונים של העצרת הכללית בשאלת פלסטין בישיבות מליאה.
ב-22 בנובמבר 1974 הוענק לאש"ף מעמד של משקיף-לא מדיני, מה שאיפשר לאש"ף להשתתף בכל ישיבות העצרת, כמו גם בפלטפורמות אחרות של האו"ם.
ב-15 בדצמבר 1988 הכירה החלטה 43/177 של העצרת הכללית של האו"ם בהכרזת העצמאות הפלסטינית מנובמבר 1988 והחליפה את הכינוי "הארגון לשחרור פלסטין" ב"פלסטין" במערכת האומות המאוחדות.
ב-23 בספטמבר 2011 הגיש נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן בקשה לחברות פלסטין באו"ם.
ב-29 בנובמבר 2012 העניקה העצרת הכללית לפלסטין מעמד של מדינה משקיפה שאינה חברה בהחלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם.
ב-17 בדצמבר 2012 החליט ראש הפרוטוקול של האו"ם כי השם "מדינת פלסטין" ישמש את המזכירות בכל המסמכים הרשמיים של האו"ם.
ציר הזמן של הפלסטינים באומות המאוחדות > משקיפה שאינה חברה

במהלך ספטמבר 2012, פלסטין החליטה לשדרג את מעמדה מ"ישות משקיפה" ל"מדינה משקיפה שאינה חברה". ב-27 בנובמבר של אותה שנה, הוכרז כי הערעור הוגש באופן רשמי והוא יובא להצבעה בעצרת הכללית ב-29 בנובמבר, שם שדרוג המעמד צפוי להיתמך על ידי רוב המדינות. בנוסף להענקת מעמד "מדינה משקיפה שאינה חברה" לפלסטין, ההצעה "מביעה את התקווה שמועצת הביטחון תדון בחיוב בבקשה שהוגשה ב-23 בספטמבר 2011 על ידי מדינת פלסטין לקבלה לחברות מלאה באו"ם, תומכת בפתרון שתי המדינות המבוסס על גבולות 1967 ומדגישה את הצורך בחידוש מיידי של המשא ומתן בין שני הצדדים".
ב-29 בנובמבר 2012, 65 שנים לאחר ההצבעה באו"ם בה התקבלה 181 ואושרה תוכנית החלוקה, התקבלה החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם בתוצאה של 138–9 (עם 41 נמנעים), ששדרגה את פלסטין למעמד של "מדינה משקיפה שאינה חברה" באו"ם. המעמד החדש השווה את המעמד של פלסטין לזה של הכס הקדוש. השינוי במעמד תואר על ידי "האינדפנדנט" כ"הכרה דה פקטו במדינת פלסטין הריבונית". המדינות שהצביעו נגד ההחלטה היו ישראל, קנדה, צ'כיה, איי מרשל, מיקרונזיה, נאורו, פלאו, פנמה וארצות הברית.
ההצבעה הייתה ציון דרך של המדינה הפלסטינית המוכרת-חלקית ואזרחיה, ואילו עבור ישראל וארצות הברית היא היוותה מפלה דיפלומטית של ממש. מעמד של מדינה משקיפה באו"ם מאפשר למדינת פלסטין להצטרף לאמנות ולסוכנויות מיוחדות של האו"ם, אמנת חוק הים ובית הדין הפלילי הבין-לאומי. היא מאפשרת לפלסטין לרדוף אחרי זכויות חוקיות על המים הטריטוריאליים והמרחב האווירי שלה כמדינה ריבונית המוכרת על ידי האו"ם, ומאפשרת לעם הפלסטיני את הזכות לתבוע ריבונות על שטחו בבית הדין הבין-לאומי לצדק בהאג ולטעון טענות של פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה, כולל כיבוש לא חוקי של טריטוריית מדינת פלסטין, נגד ישראל בבית הדין הפלילי הבין-לאומי.
האו"ם, לאחר קבלת ההחלטה, התיר לפלסטין לכנות את הנציגות שלה באו"ם כ"משלחת המשקיפה הקבועה של מדינת פלסטין לאומות המאוחדות", שנתפסה בעיני רבים כשיקוף של עמדת האו"ם של הכרה בריבונותה של מדינת פלסטין על פי המשפט הבין-לאומי, ופלסטין החלה לשנות את שמה בהתאם על בולי דואר, מסמכים רשמיים ודרכונים. הרשויות הפלסטיניות גם הנחו את הדיפלומטים שלה לייצג רשמית את "מדינת פלסטין" במקום את "הרשות הפלסטינית". בנוסף, ב-17 בדצמבר 2012 החליט ראש הפרוטוקול של האו"ם כי "הכינוי 'מדינת פלסטין' ישמש את המזכירות בכל המסמכים הרשמיים של האומות המאוחדות, תוך הכרה ב"מדינת פלסטין" בתור השם הרשמי של האומה הפלסטינית.
ב-26 בספטמבר 2013 ניתנה למחמוד עבאס הזכות לשבת על כיסא הבז' של העצרת הכללית של האו"ם, השמור לראשי מדינות הממתינים לעלות על הדוכן ולנאום בעצרת הכללית.
ב-17 בדצמבר 2024, בעקבות חוות הדעת של בית הדין הבין-לאומי לצדק בנושא מדיניות ישראל בשטחים הפלסטיניים הכבושים, הכירה העצרת הכללית של האומות המאוחדות בזכותם של הפלסטינים להגדרה עצמית.
מדינות שאינן מכירות במדינת פלסטין

| מדינה | יחסים דיפלומטיים | הערות |
| --- | --- | --- |
| אוסטריה אוסטריה | כן | יחסי אוסטריה–הרשות הפלסטינית |
| אוסטרליה אוסטרליה | כן | יחסי אוסטרליה–הרשות הפלסטינית |
| איטליה איטליה | כן |  |
| איי מרשל איי מרשל | לא |  |
| איי שלמה איי שלמה | לא |  |
| אנדורה אנדורה | לא |  |
| אסטוניה אסטוניה | כן |  |
| אריתריאה אריתריאה | כן |  |
| ארצות הברית ארצות הברית | כן | יחסי ארצות הברית–הרשות הפלסטינית |
| בלגיה בלגיה | כן |  |
| גרמניה גרמניה | כן | יחסי גרמניה–הרשות הפלסטינית |
| דנמרק דנמרק | כן | יחסי דנמרק–הרשות הפלסטינית |
| הולנד הולנד | כן |  |
| הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת | כן | יחסי הממלכה המאוחדת–הרשות הפלסטינית |
| טובאלו טובאלו | לא |  |
| טונגה טונגה | לא |  |
| יוון יוון | כן | יחסי הרשות הפלסטינית–יוון |
| יפן יפן | כן | יחסי הרשות הפלסטינית–יפן |
| ישראל ישראל | כן | יחסי הרשות הפלסטינית–ישראל |
| לוקסמבורג לוקסמבורג | כן | יחסי הרשות הפלסטינית–לוקסמבורג |
| לטביה לטביה | כן |  |
| ליטא ליטא | כן |  |
| ליכטנשטיין ליכטנשטיין | לא |  |
| מולדובה מולדובה | כן |  |
| מונקו מונקו | לא |  |
| מיאנמר מיאנמר | לא |  |
| מיקרונזיה מיקרונזיה | לא |  |
| מלטה מלטה | כן |  |
| מקדוניה הצפונית מקדוניה הצפונית | לא |  |
| מקסיקו מקסיקו | כן | יחסי הרשות הפלסטינית–מקסיקו |
| נאורו נאורו | לא |  |
| ניו זילנד ניו זילנד | כן |  |
| סינגפור סינגפור | לא |  |
| סמואה סמואה | לא |  |
| סן מרינו סן מרינו | לא | יחסי הרשות הפלסטינית–סן מרינו |
| פורטוגל פורטוגל | כן |  |
| פיג'י פיג'י | לא |  |
| פינלנד פינלנד | כן |  |
| פלאו פלאו | לא |  |
| פנמה פנמה | לא |  |
| צרפת צרפת | כן | יחסי הרשות הפלסטינית–צרפת |
| קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית | כן |  |
| קיריבטי קיריבטי | לא |  |
| קמרון קמרון | כן |  |
| קנדה קנדה | כן |  |
| קרואטיה קרואטיה | כן |  |
| שווייץ שווייץ | כן | יחסי הרשות הפלסטינית–שווייץ |
לא חברות באו"ם
| המסדר הריבוני הצבאי של מלטה המסדר הריבוני הצבאי של מלטה | כן |  |
| טאיוואן טאיוואן | לא |  |
| קוסובו קוסובו | לא |  |
אמנות רב צדדיות

מדינת פלסטין היא צד במספר אמנות, המופקדות אצל חמישה גופים: הממלכה המאוחדת, אונסק"ו, האו"ם, הולנד ושווייץ. האשרור של אמנת אונסק"ו הפך את פלסטין לחברה באונסק"ו ב-2012, בעוד ששאר האמנות אושררו על ידי הפלסטינים ב-2014, לאחר שהמשא ומתן עם ישראל הגיע למבוי סתום.
| מדינה/ארגון מופקד | משרד מופקד | מספר אמנות | אמנות | תאריך הצטרפות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| הולנד הולנד | משרד החוץ | 1 | אמנות האג | 2 באפריל 2014 |
| רוסיה רוסיה |  | 1 | האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני | 10 בפברואר 2015 |
| שווייץ שווייץ | המועצה הפדרלית | 7 | אמנות ז'נבה | 2 באפריל 2014 |
| אונסק"ו אונסק"ו | מנכ"ל | 8 | אמנה בדבר הגנת המורשת התרבותית והטבעית העולמית | 8 בדצמבר 2011 |
| האומות המאוחדות האומות המאוחדות | מזכ"ל | יותר מ-50 | אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים | 9 באפריל 2014 |
| הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת | משרד החוץ וחבר העמים | 2 | חוקת אונסק"ו האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני | 23 בנובמבר 2011 |
בהתנגדות שהוגשה ב-16 במאי 2014, ישראל הודיעה למזכיר הכללי של האו"ם שהיא לא מחשיבה את 'פלסטין' (המירכה היחיד במקור) כעונה להגדרה של מדינה, ורואה את בקשתה להצטרפות לאמנה נגד עינויים כ"חסרת תוקף משפטי והשפעה על יחס ישראל לאמנה". ארצות הברית וקנדה הגישו התנגדויות דומות.
פלסטין השתתפה במשא ומתן על אמנת האו"ם בדבר איסור על נשק גרעיני והצביעה בעד אימוצה ב-7 ביולי 2017.
ראו גם

מדינות שההכרה בהן מוגבלת
מעמדה הבין-לאומי של ירושלים
התנועה הלאומית הפלסטינית
מדינה פלסטינית
הכרה בישראל
זכות הקיום
בר גרילס

| --- | --- |

בר גרילס, 2009
 לידה:  7 ביוני 1974 (בן 50) Donaghadee, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  Ludgrove School 
 תפקיד:  Chief Scout (2009–2024) 
 השקפה דתית:  Evangelical Anglicanism 
 בן או בת זוג:  Shara Cannings Knight 
 פרסים והוקרה:  קצין במסדר האימפריה הבריטית 
 www.beargrylls.com
 
אדוארד מייקל "בר" גרילס (באנגלית: Edward Michael "Bear" Grylls; נולד ב-7 ביוני 1974) הוא הרפתקן בריטי, סופר ומנחה טלוויזיה. מאז שנת 2009 מכהן כראש התאחדות הצופים של בריטניה (Chief Scout).