stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויל ואן גוך

| --- | --- |

 לידה:  16 במרץ 1862 זונדרט, הולנד 
 פטירה:  17 במאי 1941 (בגיל 79) Ermelo, הולנד 
 שם לידה:  Wil van Gogh 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 השכלה:  אוניברסיטת ליידן 
 
וילמינה (ג'קובה) ואן גוך (בהולנדית: Wil van Gogh;‏ 16 במרץ 1862 – 17 במאי 1941)  הייתה אחות, מורה לכתבי הקודש ופמיניסטית הולנדית. היא אחותם הצעירה של האמן וינסנט ואן גוך, שאליו הייתה קרובה,  ושל סוחר האמנות תאו ואן גוך.
הערות שוליים

↑  Correct name and dates according to Nederland's Patriciaat 50, 1964, p. 182
↑  Verlinden, Willem-Jan, The Van Gogh Sisters, London: Thames & Hudson 2021, 11
↑  "Biographical & historical context: The immediate family circle". Vincent van Gogh: The Letters. Van Gogh Museum.
↑  Verlinden, The Van Gogh Sisters, p.11
↑  Verlinden, The Van Gogh Sisters, pp. 101-02
↑  Luijten, Hans. Jo van Gogh-Bonger, the Woman Who Made Vincent Famous. London: Bloomsbury Visual Arts 2022
↑  Verlinden, The Van Gogh Sisters, ppp. 151-52
↑  Verlinden, The Van Gogh Sisters, pp. 150-51
↑  Verlinden, The Van Gogh Sisters, plates VI and VII
↑  Verlinden, The Van Gogh Sisters, p. 163
↑  Verlinden, The Van Gogh Sisters, p. 157.
↑  Verlinden, The Van Gogh Sisters, pp. 158-60
↑  Verlinden, The Van Gogh Sisters, p. 162
↑  quoted in Verlinden, The Van Gogh Sisters, p. 168
↑  Verlinden, The Van Gogh Sisters, pp. 180-81
↑   Grever, M. and B. Waaldjik, Feministische Openbaarheid. De nationale tentoonstelling van Vrouwermarbeid in 1898. Amsterdam 1998, pp. 41, 288, n. 111
↑  Verlinden, The Van Gogh Sisters, pp. 188-89
↑  Verlinden, The Van Gogh Sisters, p. 254
↑  Angier, Natalie (21 בדצמבר 1991). "New Explanation Given For van Gogh's Agonies". New York Times. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1107804957  LCCN: nb2016016971  NTA: 402486250  SUDOC: 193902931  VIAF: 141146822541207382923   WorldCat (עם VIAF): 141146822541207382923 
משפחת ואן גוך. תיאודורוס (דורוס) ואנה ואן גוך; הילדים וינסנט, אנה, תיאו, אליזבת (ליס), וילהלמיין (ויל) וקורנליוס (קור)
"זיכרון הגן באטן" וינסנט ואן גוך, 1888. שמן על בד. וינסנט שלח לויל ציור בעט ודיו של הדיוקנאות במכתב ב־12 בנובמבר 1888.
הצי הסובייטי

| --- | --- |

 
 זרועות
  חיל האוויר הסובייטי
  הצבא הסובייטי
  חיל ההגנה האווירית הסובייטי
 הצי הסובייטי
  חיל הטילים האסטרטגיים
 עיטורים ומבנה פיקודי
 מדליות ועיטורים בכוחות המזוינים של ברית המועצות
 דרגות הכוחות המזוינים של ברית המועצות
 היסטוריה צבאית
 היסטוריה צבאית של ברית המועצות
 היסטוריה של ברית המועצות
הצי הסובייטי (ברוסית: Военно-морской флот СССР) היה הזרוע הימית של הכוחות המזוינים של ברית המועצות. צי זה, שכונה לעיתים קרובות בשם "הצי האדום", נועד למלא תפקיד מרכזי במלחמה כוללת אפשרית בין כוחות ברית ורשה לכוחות נאט"ו, ועליו הוטלה המשימה למנוע העברת תגבורות בדרך הים אל מערב אירופה. מלחמה שכזו לא פרצה אומנם, אך הצי הסובייטי עדיין היה פעיל ביותר בתקופת המלחמה הקרה.
הצי הסובייטי נחלק לכמה ציי-משנה: הצי הצפוני, צי האוקיינוס השקט, צי הים השחור והצי הבלטי. השייטת בים הכספי הייתה עצמאית למחצה, וכפופה מבחינה מינהלית לפיקוד צי הים השחור. השייטת באוקיינוס ההודי הייתה תחת פיקוד צי האוקיינוס השקט. יחידות אחרות של הצי הסובייטי כללו את זרוע האוויר של הצי, חיל הרגלים של הצי (חיל הנחתים) ויחידת הארטילריה החופית. בסיום המלחמה הקרה ב-1991 אורגן הצי הסובייטי מחדש והפך לצי הרוסי.
היסטוריה

לרוסיה אין מסורת ימית ארוכת שנים, לפחות לא כמו זו של מעצמות אירופיות אחרות דוגמת בריטניה וצרפת. בשל מיקומה הגאוגרפי אין לרוסיה גישה לים הפתוח, והמקומות בהם יש לה גישה לים חסומים על ידי קרח בעונת החורף. יתר על כן, גודלה העצום של רוסיה ומיקומה במרכז אירואסיה איפשרו "סלילת" נתיבי-סחר יבשתיים אל רבות משכנותיה, ועל כן לא נזקקה לצי מלחמתי להגנת המסחר הימי.
היסטוריה > ראשית תולדות הצי

הצי המלחמתי הסובייטי הוקם ב-1917 על שרידיו של הצי הרוסי הקיסרי. כלי שיט רבים הוסיפו לשרת לאחר מהפכת אוקטובר, אם כי נשאו שמות חדשים. אָבְרוֹרָה (Авро́ра), הסיירת שצוותה מרד בקיסר ב-1917 והצטרף לבולשוויקים, נחשבת לאונייה הראשונה של הצי הסובייטי. מרד בולשוויקי אחר בצי אירע עוד ב-1905 באוניית המערכה "פוטיומקין".
הצי הסובייטי, שנקרא אז בשם "הצי האדום של הפועלים והאיכרים" (RKKF - Рабоче-Крестьянский Красный флот), סבל מהזנחה בשנים שבין מלחמות העולם, ולרשותו עמדו אוניות-מערכה מיושנות אחדות ואף לא נושאת-מטוסים אחת. מאחר שעיקר דאגתה של המדינה הופנתה לענייני פנים, לא זכה הצי למימון או לאימונים. סימן בולט לחולשתו של הצי היה כשלא הוזמן להשתתף באמנת וושינגטון, אשר הגבילה את גודלם ויכולותיהם של ציי המלחמה החזקים ביותר.
ברם, בשנות השלושים, עם תיעושה הגובר והולך של ברית המועצות, הוכנו תוכניות להגדלת הצי הסובייטי ולהפיכתו לחזק ביותר בעולם. כוח זה אמור היה להיבנות סביב גרעין של אוניות מערכה רבות-עוצמה מסוג "סובייצקי סויוז". כשפלשו הגרמנים לברית המועצות ב-1941 הייתה התוכנית בתחילת יישומה, ועל כן נזנחה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במלחמת החורף ב-1939 ביצע הצי כמה פעולות קטנות בים הבלטי, שהוגבלו בעיקר לחילופי אש ארטילריים בין המבצרים הפיניים לבין הסיירות ואוניות המערכה הסובייטיות.
רק כשפתחה גרמניה במבצע ברברוסה ב-1941 הבינו הסובייטים את חשיבותו של הצי המלחמתי. רבות מאוניות הצי במלחמת העולם השנייה היו משחתות לשעבר של הצי האמריקני שנמסרו במסגרת החוק "השאל-החכר". הן היו חיוניות להגנה על השיירות הימיות מפני צוללות הצי הגרמני. אך עיקר הצי הסובייטי בים הבלטי היה סגור בין השנים 1941–1944 בנמלי לנינגרד וקרונשטדט בשל שדות מוקשים פיניים וגרמניים, והוא ספג אבדות כבדות ממוקשים ומהתקפות מן האוויר. אוניות אחדות שרדו בים השחור, שם הגנו על סבסטופול בעת המצור על העיר.
היסטוריה > המלחמה הקרה

לאחר המלחמה הגיעו הסובייטים למסקנה, כי עליהם להדביק את המערב בכל מחיר. הם הכינו תוכנית שמטרתה להשתוות למערב, אם לא מבחינת איכות כלי השיט, לפחות מבחינת כמות. המספנות היו עסוקות בלא הפסק בבניית צוללות המבוססות על העיצוב הגרמני במלחמת העולם השנייה, ואלה הושקו בזו אחר זו בשנים הראשונות שלאחר המלחמה. בהמשך, שיפרו הסובייטים את מבנה הצוללות, בין היתר על ידי גנבת תוכניות מערביות בעזרת ריגול.
בסוף שנות ה-50 החלו להיכנס לשירות מבצעי הצוללות הגרעיניות מסדרת נובמבר. אף שבראשית דרכם פיגרו בדור אחר מדינות נאט"ו, עד מהרה הצוללות הסובייטיות היו לכח ימי מתקדם הנושא כמויות גדולות של חימוש גרעיני כחלק מתפיסת "המשולש הגרעיני" הכולל טילים בליסטיים, צוללות ומפציצים.
הסובייטים הרבו לצייד את צי אוניות השטח שלהם בטילים מסוגים שונים. הצי הסובייטי היה בין הראשונים להשתמש בספינות טילים קטנות החמושות טילים קטלניים. בנוסף עמדו לרשות הצי הסובייטי גם כמה סיירות גדולות ביותר ובעלות עוצמת אש רבה, דוגמת "סיירות המערכה מסדרת קירוב" ו"סלאבה".
היסטוריה > המלחמה הקרה > נושאות מטוסים וכלי טיס בתקופת המלחמה הקרה

הצי המלחמתי הסובייטי ייחס חשיבות פחותה לנושאות מטוסים בהשוואה ליריבו האמריקני. הצי הסובייטי לא הותאם לספינות אלה שדרשו ספינות עזר רבות ושירותים מגוונים. עם זאת, הסובייטים ניסו לשפר את יכולותיהם בתחום זה. ב-1968 וב-1969 הוכנסו לשירות נושאות המסוקים "מוסקבה" ו"לנינגרד". ב-1975 הושקה הראשונה מבין ארבע נושאות המטוסים מסדרת קייב. האוניות הללו היו מסוגלות להפעיל מסוקים ומטוסים הממריאים אנכית (מסוג יאקובלב YAK-38), ותוכננו כפי הנראה לפעול בעיקר בטווח מטוסי חיל האוויר הסובייטי שבסיסם ביבשה.
בשנות השבעים התחילו הסובייטים בפרויקט אוריול (Орёл, "נשר"), שמטרתו המוצהרת לבנות נושאת מטוסים גדולה שתוכל להתחרות ביריבותיה האמריקניות. ברם, הפרויקט בוטל בעודו על שולחן השרטוט כאשר השתנה שוב סדר העדיפויות האסטרטגיות.
בשנות השמונים קיבל הצי הסובייטי את נושאת המטוסים האמיתית הראשונה שלו, "טביליסי" (לימים הוחלף שמה ל"אדמירל קוזנצוב"). מאפיין בולט של נושאות המטוסים הסובייטיות הוא חימושן בטילים התקפיים (כמו גם במערכת נ"מ ארוכת-טווח), מה ששיקף תפיסה מבצעית אשר שמה דגש קטן יותר על כלי שיט לליווי בהשוואה לזו של ציי המערב.
במחצית השנייה של שנות השמונים החל הצי הסובייטי לבנות שוב נושאת מטוסים גדולה, את "אוליינובסק" (Улья́новск). אומנם בניית האונייה כמעט הושלמה, אך קץ המלחמה הקרה וקיצוץ בתקציב הביא להפסקת הפרויקט. גוף האונייה הבלתי גמורה נמכר לימים לגרוטאות.
כדי למלא באופן חלקי את תפקידן של נושאות מטוסים, פרש הצי הסובייטי מספר רב של מפציצים אסטרטגיים, כחלק מזרוע האוויר של הצי. מפציצים אסטרטגיים כמו ה"טופולב" Tu-16 ו-Tu-22 נפרשו כשהם חמושים בטילים מהירים נגד אוניות. התפקיד העיקרי של מטוסים אלה היה ליירט שיירות אספקה ימיות של נאט"ו המשייטות בקווי הקשר הימיים בין אירופה וצפון אמריקה, ועל ידי כך לסכל העברת כוחות אמריקנים אל גרמניה במקרה של התלקחות מלחמה בין-גושית באירופה (Operation REFORGER).
היסטוריה > המלחמה הקרה > צוללות בתקופת המלחמה הקרה

מבחינות אחדות, ובהן מהירות וטכנולוגיית המגוב הגרעיני, הצוללות הסובייטיות היו ונשארו מן הטובות ביותר בעולם. חסרונותיהן העיקריים היו שיכוך בלתי מספיק של הרעשים שיצרו (הצוללות האמריקניות היו שקטות יותר) וטכנולוגיית סונאר לקויה. לסובייטים היה מספר רב של צוללות טילים מונחים ייעודיות, כמו אלה מסוג "אוסקר", וכן צוללות טילים בליסטיים רבות וצוללות תקיפה. הצוללות הסובייטיות מסוג "אקולה" (קוד דיווח נאט"ו: "טייפון") נחשבות לגדולות ביותר בעולם. כוח צוללות התקיפה הסובייטי, כמו שאר אוניות הצי המלחמתי, נועד ליירט את השיירות הימיות של נאט"ו, אך גם לפגוע בכוחות משימה אמריקניים שבמרכזם נושאת מטוסים.
במשך השנים אירעו בצי הצוללות הסובייטי מספר תאונות ובייחוד בכמה צוללות גרעיניות. עם המקרים המפורסמים נמנים K-219 ו"קוֹמְסוֹמוֹלֵץ", שטבעו לאחר שפרצה בהן דליקה, והדליפה המסוכנת מהמגוב הגרעיני ב- K-19. בטיחות לא נאותה בהפעלת המגובים הגרעיניים, בקרת נזקים גרועה וליקויים בבקרת האיכות בשלב הבנייה (בעיקר בצוללות הראשונות) היו הגורמים האופייניים לתאונות.
היסטוריה > סופו של הצי הסובייטי

לאחר התפרקות ברית המועצות וקץ המלחמה הקרה חולקו אוניותיו וציודו בין כמה ממדינות ברית המועצות לשעבר שהקימו צבאות עצמאיים וירשו אותו בין היתר הצי הרוסי והצי האוקראיני. צי הים השחור היה משותק שנים אחדות לאחר שבאפריל 1992 הכריזו בנפרד רוסיה ואוקראינה על בעלות עליו. אולם אחר כך פתחו נשיא אוקראינה ליאוניד קרבצ'וק ונשיא רוסיה בוריס ילצין במשא ומתן על עתידו. מעמדה של נוכחות צי הים השחור הרוסי בסבסטופול ובחצי האי קרים נפתר לבסוף ב-1997 בהסכם חלוקת הצי.
מפקדי הצי הסובייטי

וסילי אלטפטר (אוקטובר 1918 - אפריל 1919)
יבגני ברנס (מאי 1919 - פברואר 1920)
אלכסנדר נמיץ (פברואר 1920 - דצמבר 1921)
אדוארד פנצרז'נסקי (דצמבר 1921 - דצמבר 1924)
וייצ'סלב זוף (דצמבר 1924 - אוגוסט 1926)
רומואלד מוקלביץ' (אוגוסט 1926 - יולי 1931)
ולדימיר אורלוב (יולי 1931 - יולי 1937)
מיכאיל ויקטורוב (אוגוסט 1937 - ינואר 1938)
פיוטר סמירנוב (ינואר - אוגוסט 1938)
מיכאיל פרינובסקי (ספטמבר 1938 - אפריל 1939)
ניקולאי גרסימוביץ' קוזנצוב (אפריל 1939 - ינואר 1947)
איבאן סטפנוביץ' יומאשב (ינואר 1947 - יולי 1951)
ניקולאי גרסימוביץ' קוזנייצוב (יולי 1951 - ינואר 1956), כהונה שנייה
סרגיי גורשקוב (ינואר 1956 - דצמבר 1985). נחשב למפקד שלזכותו מרבית העצמה בצי הסובייטי.
ולדימיר צ'רניאבין (1985 - 1992)
לקריאה נוספת

Sontag, Sherry; Drew, Christopher; Drew, Annette Lawrence (1998). Blind Man's Bluff: The Untold Story of American Submarine Espionage. Harper. ISBN 0-06-103004-X.
Nilsen, Thomas; Kudrik, Igor; Nikitin, Aleksandr (1996). Report 2:1996: The Russian Northern Fleet. Oslo/St.Petersburg: Bellona Foundation. ISBN 82-993138-5-6. Chapter 8, "Nuclear submarine accidents".
James Oberg (1988). Uncovering Soviet Disasters. New York, NY: Random House. ISBN 0394560957.
הערות שוליים

↑  דמיטרי פרוקופייב, ראשי חבר העמים מתכנסים לגבש מדיניות מוסכמת, חדשות, 30 בדצמבר 1991
↑  דמיטרי פרוקופייב, אוקראינה ורוסיה הכריזו בנפרד: צי הים השחור שלי, חדשות, 8 באפריל 1992
↑  ההסכם הסופי בן אוקראינה לרוסיה נדחה בשלוש שנים, חדשות, 4 באוגוסט 1992
↑  דייוויד סטרן, אוקראינה חוששת שהיא הקורבן הבא, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007576694105171  ISNI: 0000 0001 0695 097X  LCCN: n79130791  NKC: kn20030602011  SUDOC: 027356973  VIAF: 140642690   WorldCat (עם VIAF): 140642690 
" אָבְרוֹרָה" הייתה באופן בלתי רשמי האונייה הראשונה של הצי הסובייטי, לאחר שצוותה מרד בקיסר הרוסי ב-1917. הסיירת נחשבת כאנייה בשרות פעיל, עוגנת כמוזיאון צף בסנט פטרסבורג.
צוללת מדגם 644 (שם קוד של נאט"ו - "ויסקי"), בעלת שני צינורות לשיגור טילים מונחים, פלטפורמה חשובה לתקיפת אוניות משא
נושאת המטוסים "נובורוסייסק" ושאר האוניות מסוגה היו מרכיב חשוב במערך הלוחמה נגד צוללות של הצי הסובייטי.
הדגל הימי-הלאומי של הצי הסובייטי
הצי המלכותי התאילנדי

| --- | --- |

 
 זרועות
  הצבא המלכותי של תאילנד
  הצי המלכותי התאילנדי
  חיל האוויר המלכותי התאילנדי
 עיטורים ומבנה פיקודי
 עיטורי הכוחות המזוינים המלכותיים של תאילנד
 דרגות הכוחות המזוינים של תאילנד
 היסטוריה צבאית
 היסטוריה צבאית של תאילנד
 היסטוריה של תאילנד
דגל הצי המלכותי התאילנדי
הנס הימי של תאילנד
הצי המלכותי התאילנדי (בתאית: กองทัพเรือ), הוא הזרוע הימית של הכוחות המזוינים המלכותיים של תאילנד והוקם בשנת 1887. בסיס הצי הראשי נמצא במחוז סאטאהיפ (Sattahip), שממזרח לבנגקוק. זהו הצי היחידי בכל הציים של דרום-מזרח אסיה שמפעיל נושאת מטוסים, אף-על-פי שכיום היא משמשת רק כנושאת מסוקים לאחר פירוקה של כנף מטוסי ההרייר בשנת 2006.
הצי המלכותי התאילנדי פועל בשלושה פיקודים מרחביים:
פיקוד הצי הראשון: אחראי אל חלקו הצפוני של מפרץ תאילנד.
פיקוד הצי השני: אחראי על חלקו הדרומי של מפרץ תאילנד.
פיקוד הצי השלישי: אחראי על ים אנדמן (האוקיינוס ההודי).
הצי גם כולל שתי כנפות המפעילות 40 מטוסים ו-30 מסוקים. הכנף הראשונה כוללת בתוכה 4 טייסות והכנף השנייה כוללת בתוכה 3 טייסות. כמו כן כולל הצי את חיל הנחתים המלכותי של תאילנד, את הדיוויזיה הראשונה להגנת החופים, את יחידת הקומנדו הימי ואת רגימנט משמר הנהרות.
הצי של ארצות הברית והצי המלכותי התאילנדי מקיימים אימונים שנתיים משותפים (CARAT), יחד עם חילות הים של סינגפור, מלזיה, אינדונזיה, ברוניי והפיליפינים.
פיקוד

בראש הצי עומד המפקד העליון של הצי המלכותי התאילנדי (Commander-in-Chief of the Royal Thai Navy). החל משנת 2011 מאיש את התפקיד אדמירל סורסק ראונונגרום (Surasak Rounroengrom). מפקדת הצי ממוקמת בארמון דרם (Derm Palace) בבנגקוק.
כלי השיט

הצי מחזיק מעל 130 כלי שיט. מתוכם מעל 50 הם מתוצרת ארצות הברית. שאר כלי השיט מוצאם מבריטניה, איטליה, סינגפור, יפן, קנדה, הולנד, סין ספרד, ואוסטרליה. כמו כן מייצרת תאילנד בעצמה חלק מכלי השיט שלה, בעיקר את הקטנים שבהם.
כלי השיט > כלי שיט קרביים

| תמונה | סדרה/סוג | יעוד | ארץ מוצא | שמות הספינות | כניסה   לשירות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | נושאת מטוסים לנחיתה אנכית  (V/STOL carrier) | נושאת מטוסים | ספרד   ספרד |  HTMS Chakri Naruebet | 1997 | ספינת הדגל של הצי.  משמשת היום רק למסוקים   לאחר הוצאתם מהשירות של מטוסי ההרייר |
|  | Endurance-class | אוניית סער אמפיבית | סינגפור   סינגפור |  HTMS Angthong | 2012 |  |
|  | Normed PS 700 class | אניית סער אמפיבית | תאילנד   תאילנד |  HTMS Sichang  HTMS Surin | 1987   1988 |  |
|  | Knox class | פריגטה | ארצות הברית   ארצות הברית |  HTMS Phutthayotfa Chulalok  HTMS Phutthaloetla Naphalai | 1998   1999 |  |
|  | Naresuan-class | פריגטה | הרפובליקה העממית של סין/תאילנד   סין/תאילנד |  HTMS Naresuan  HTMS Taksin | 1993   1994 |  |
|  | Type 053HT class | פריגטה | הרפובליקה העממית של סין   סין |  HTMS Chao Praya  HTMS Bangpakong  HTMS Kraburi  HTMS Saiburi | 1991   1991   1992   1992 |  |
|  | Tapi-class | קורבטה | ארצות הברית   ארצות הברית |  HTMS Tapi  HTMS Khirirat | 1971   1974 |  |
|  | Makut Rajakumarn class | פריגטה | בריטניה   בריטניה |  HTMS Makut Rajakumarn | 1973 |  |
|  | Cannon-class | ספינת אימון | ארצות הברית   ארצות הברית |  HTMS Pin Klao | 1959 |  |
|  | Pattani class | ספינת סיור | הרפובליקה העממית של סין/תאילנד   סין/תאילנד |  HTMS Pattani  HTMS Narathiwat | 2006 |  |
|  | River-class | ספינת סיור | בריטניה/תאילנד   בריטניה/תאילנד |  HTMS Krabi | 2013 |  |
|  | PFMM Mk.16 class | קורבטה | ארצות הברית   ארצות הברית |  HTMS Ratanakosin  HTMS Sukhothai | 1986 |  |
|  | Khamronsin-class | קורבטה | תאילנד   תאילנד |  HTMS Kamronsin  HTMS Thaychanon  HTMS Longlom | 1992 |  |
כלי השיט > ספינות נוספות

14 נחתות.
68 סירות סיור.
193 סירות סיור בנהר המקונג (כולל 40 סירות יתוש).
19 שולות מוקשים.
15 ספינות סיוע
דיוויזיית האוויר של הצי המלכותי

27 מטוסי סיור ימי
11 מטוסי תובלה
8 מסוקים ימיים
18 מסוקי תובלה
2 כלי טיס בלתי מאוישים.
פיקוד הגנת החופים

פיקוד הגנת החופים הוקם ב-1992 תחת פיקוד הצי, שכלל רגימנט הגנת חופים המצויד בתותחי 155 מ"מ ורגימנט הגנה אווירית המצויד בתותחים נגד מטוסים בקוטר 40 ו-37 מ"מ ובטילי כתף נגד מטוסים. כוח האדם של הפיקוד גויס מתוך חיל הנחתים המלכותי התאילנדי אך כיום מגויס ישירות. רגימנט הגנת החופים הראשון ממוקם ליד בסיס חיל הנחתים בסאטאהיפ ורגימנט ההגנה החופית ממוקם ליד בסיס הגנת האוויר הימית בנמל התעופה הבינלאומי של פאטאיה. פיקוד הגנת החופים הורחב מאוד ב-1992 בעקבות החלטת הממשלה להעביר את האחריות של הצי להגנת החופים בדרום ובמזרח. רגימנט הגנת האוויר השני ממוקם בסונגקהלה (Songkhla) שבדרום.
פיקוד הגנת החופים > מבנה הפיקוד

רגימנט הגנת האוויר הראשון - אחראי על חלקו הצפוני של מפרץ תאילנד, כולל 3 גדודים.
רגימנט הגנת האוויר השני – אחראי על חלקו הדרומי של מפרץ תאילנד, כולל 3 גדודים.
רגימנט הגנת החופים הראשון – כולל 3 גדודי תותחנים.
שני פיקודים להגנת חופים ומרכזי שליטה.
רגימנט תמיכה: גדוד תובלה, גדוד קשר, גדוד תחזוקה.
פיקוד הגנת החופים > ציוד

טילי כתף נגד מטוסים QW-18
טילי קרקע אוויר PL-9
תותחים נגד מטוסים דו-קניים.
תותחים נגד מטוסים Bofors 40L60 ו- 40L70 40 מ"מ
תותחים נגררים 130 מ"מ
תותחי הוביצר נגררים GHN-45 155 מ"מ.
ראו גם

הכוחות המזוינים המלכותיים של תאילנד
חיל הנחתים המלכותי של תאילנד
הערות שוליים

1 2  Peter Cooper, End of a Legend - Harrier Farewell,  Pacific Wings Magazine, 01 March 2011, p.40 (קריאת המאמר מחייבת הרשמה ללא תשלום)
↑  Navy officially lcomes HTMS Ang Thong to fleet, Bangkok Post, 20 Apr 2012
↑  LST 721 HTMS,  Helis.com Sichang
↑  LST 722 HTMS Surin, Helis.com
↑  מידע על הספינה בשמה הקודם בצי האמריקני - USS Ouellet
↑  מידע על הספינה בשמה הקודם בצי האמריקני USS Truett
↑  Naresuan Class Guided-Missile Frigates, Thailand, naval-technology.com
↑  Chao Praya, Helis.com
↑  מידע על הספינה באתר NavSource Online
↑  מידע על הספינה באתר NavSource Online
↑  מידע על הספינה באתר Photobucke
↑  מידע על הספינה בשמה הקודם בצי האמריקני USS Hemminger
↑  Prasun K. Sengupta, THAILAND ACQUIRES CHINESE OPVs & APCs, INDIA DEFENCE NSULTANTS, 18 January 2006
↑  Royal Thai Navy Launches Offshore Patrol Vessel Designed by BAE Systems, Shipbuilding Tribune.com, Dec 6th, 2011
↑  New ESM For RTN’s Rattanakosin-class Corvette, Thai Military weblog
↑  World Navies Today: Thailand
ויל טאטל

| --- | --- |

 לידה:  1953 (בן 71 בערך) קונקורד, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 
ויל טאטל
ויל טאטל (מאנגלית, Will Tuttle) הוא סופר ומרצה, מוזיקאי, ואיש חינוך אמריקני טבעוני, אשר כתב את הספר דיאטת השלום העולמי, רב מכר בדירוג אמזון. טאטל הוא בעל תואר דוקטור בחינוך.
יחד עם ג'ודי קארמן, ייסד טאטל את הארגונים "מעגל החסד" (Circle of compassion), ואת "מעגל התפילה העולמי למען בעלי חיים" (Worldwide Prayer Circle For Animals) המיועדים לקידום רווחת בעלי חיים.
מאז 1990, הרצה בכנסיית האיחוד (Unity Church) ובארגוני חסד אחרים ברחבי ארצות הברית ובעולם.
לראשונה זכה טאטל בהכרה בינלאומית נרחבת בשנת 1995 כשהשתתף בפסטיבל הטבעוני הבינלאומי השמיני בסן דייגו, שם ניגן מוזיקה אינספרציונלית (מוזיקה שמטרתה לעורר השראה ומוטיבציה לפעילות חסד) והרצה אודות שלום והרמוניה עולמיים בהקשר של תזונה טבעונית.
טאטל הוא נזיר זן לשעבר אשר למד תורה זו, בין היתר, בהיותו בקוריאה.
השכלה אקדמית

טאטל הוא בוגר תואר ראשון במדעי הניהול (Adminstrative Science), עם חטיבה במוזיקה וספרות מקולבי קולג' אשר בווטרווייל, מיין, משנת 1975. בנוסף לכך הוא בוגר תואר שני במדעי הרוח מאוניברסיטת סן פרנסיסקו, וכן תואר דוקטור לפילוסופיה של החינוך מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
דיסקוגרפיה

Ascension
Islands of Light
AnimalSongs
The Call
Ocean Prayer
SkyHigh
Four Viharas
Living in Harmony with All Life: A Discourse on the World Peace Diet
The World Peace Diet Audio Book
הערות שוליים

↑  Tuttle, Will M. (2005-07-01). The World Peace Diet: Eating for Spiritual Health and Social Harmony. Lantern Books. ISBN 978-1-59056-083-9. OCLC 60373325. Retrieved 2012-10-05.
1 2  Connolly, Joseph. "The Food Revolution is about to Begin", VegNews, accessed 28 April 2012.
↑  "Dr. Will Tuttle Guest Chat Transcript 1/9/2010", Animal Rights Zone, January 2010.
↑  Participants in 8th International Vegan Festival, San Diego, CA, 6-13 August 1995
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 1453362517698  BnF: cb170009656 (data)  GND: 1054556814  ISNI: 0000 0000 3647 9894  LCCN: n2003149660  NLK: KAC201302746  VIAF: 63392875   WorldCat (עם VIAF): 63392875 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ויה פלמיניה

מסלול ויה פלמיניה מסומן בסגול, בין שאר הדרכים הרומיות באיטליה
ויה פלמיניה (בלטינית: Via Flaminia) היא דרך רומאית עתיקה, אשר הובילה מרומא אל חוף הים האדריאטי. הדרך הובילה לערים ארימינום (רימיני של היום) ואנקונה, והייתה הדרך המרכזית לצפון איטליה בימי הקיסרות הרומית. דרך זו והדרך לדרום, ויה אפיה, היו הדרכים המרכזיות ברומא העתיקה. דרכים אלו הוקמו על מנת להקל את תנועת הצבא, ולאפשר את השליטה על שטחים מחוץ למחוז לאטיום. בהמשך נבנו לאורך דרכים אלו קולוניות של חיילים רומאים משוחררים. הדרך חצתה את האפנינים ואיפשרה הובלת יבולי התבואה מעמק הפו לרומא.
שמה של הדרך מושאל לרחובות ולאתרים ברומא ובערים אחרות בהם עברה הדרך העתיקה. הכביש הראשי בין רומא ופאנו, העובר בתוואי דומה לזה של הדרך העתיקה, מכונה גם הוא ויה פלמיניה.
תולדות הדרך

ויה פלמיניה נבנתה על ידי המדינאי הרומי גאיוס פלאמיניוס, בזמן כהונתו כקנסור בשנת 220 לפנה"ס. בתקופת הקיסרות הרומית הדרך שופצה לעיתים קרובות. במסגרת השיפוץ הכולל שהוביל אוגוסטוס קיסר בדרכים באיטליה, חולקה האחריות על הדרכים לשיפוץ בין חברי הסנאט. אוגוסטוס לקח על עצמו את שיפוץ ויה פלמיניה, בנה מחדש את כל הגשרים עליהם עברה הדרך מלבד שניים, והקים שערי ניצחון לכבודו. השער שהקים בארימינום עומד על תלו עד היום, והוא שער הניצחון העתיק ביותר שהשתמר עד היום. בשנת 77 הקיסר אספסיאנוס בנה את מעבר פורלו, (ראו תמונה), מעבר תת-קרקעי החוצה את נהר קנדיליאנו במחוז מארקה. על פי כתובות שנמצאו בדרך, גם הקיסר טראיאנוס שיפץ מספר גשרים לאורך ויה פלמיניה.
בימי הביניים המוקדמים הדרך נקראה ויה רוונה, על שם העיר רוונה, ששימשה בתקופה זו כבירתה של האימפריה הרומית המערבית, כבירת הממלכה האוסטרוגותית וכמרכז ביזנטי חשוב. לאחר רצח האקסרך (Eξαρχος) האחרון של רוונה בידי הלומברדים ונפילת האקסרכיה של רוונה בשנת 751, הדרך לא הייתה בשימוש במשך תקופה ארוכה. הדרך שופצה באופן חלקי בתקופת הרנסאנס, ומאז הייתה בשימוש עד היום. כיום אחד הכבישים הראשיים מרומא אל הים האדריאטי (SS3) עובר בתוואי הישן של ויה פלמיניה.
מסלולי הדרכים הקשורות

המסלול העתיק של הדרך
בצבע כחול - הדרך המקורית, בצבע סגול - הדרך החדשה :via Flaminia nova
דרכי ההמשך מויה פלמיניה צפונה (באדום): ויה אמיליה, שהגיעה עד פיאצ'נצה, וויה פוסטומיה, שהגיעה עד אקוויליה
אתרים בדרך

גשר מילוויוס (Ponte Milvio), מעל נהר הטיבר
מעבר פורלו (אנ') - מנהרה בנתיב ויה פלמיניה שנחפרה בימי אספסיינוס
גשר אוגוסטוס, אומבריה, בציור של קאמי קורו מ-1826
התזמורת הסימפונית של אורגון

| --- | --- |

 תאריך ייסוד:  1896 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מיקום:  פורטלנד, אורגון
 מנצח:  דוד דנזמאייר
 www.orsymphony.org
 
התזמורת הסימפונית של אורגון (באנגלית: Oregon Symphony) היא תזמורת אמריקאית השוכנת בפורטלנד, אורגון. התזמורת נוסדה בשם "האגודה הסימפונית של פורטלנד" בשנת 1896 והיא השישית בין התזמורות הוותיקות ביותר בארצות הברית והוותיקה ביותר במערב ארצות הברית. מקום משכנה הקבוע הוא אולם הקונצרטים ע"ש ארלין שניצר שבמרכז פורטלנד, באזור המוקדש למוסדות תרבות.