stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פארק קנדה
הערות שוליים

1 2  פארק קנדה באתר "למטייל" - נקרא ביולי 2008
↑  נחום ברנע, לא כל הארץ פארק קנדה, דבר, 17 בנובמבר 1981
↑  Canada Park - Park With No Peace, CBC - The Fifth Estate, 1991, minutes 14-17
↑  Canada Park - Park With No Peace, CBC - The Fifth Estate, 1991, minutes 17-19
↑  Canada Park - Park With No Peace, CBC - The Fifth Estate, 1991, minutes 19-21
↑  יואב קווה, מהר לפני שייגמר, באתר הארץ, 1 באפריל 2007
↑  Canada Park - Park With No Peace, CBC - The Fifth Estate, 1991
↑  ירדן הורן, עמק איילון - פארק קנדה, באתר מבשרת נט, מרץ 2003
↑  אשרה גרינבלט, ותקפצו לבריכה, באתר mnews.co.il, ‏17 באפריל 2008
↑  אילן שחם, מאמרי פורום טיולי אופניים, מסלולי טיול הרי ירושלים - פארק קנדה - נעים להכיר, באתר תפוז
↑  פארק קנדה, שביל נט
↑  ראה בית הקשתות באתר טיולי
| אתרים בבנימין |
| --- | --- | --- |
| עמק שילה | בור הציפורים באחיה • בור יישוב הדעת • בור עדי-עד • בור קידה • המזבח בגבעת הראל • ואדי רשאש • חניון הגדודים העבריים • מעיין הגבורה • מצפור קידה • נחל שילה • עין א-דהרה • עין דח"ש • עין עוז • קובת א-נג'מה • שילה הקדומה •  תצפית הר כוכב |  |
| מערב בנימין | גבעת ההליסטון • גבעת היקבים • הכוורת • המצודה הבריטית בנוה צוף • חורבת פצה • שמורת עיינות נטוף (ואדי זרקא) • ואדי חרמיה • חובלתא • חורבת תיבנה • יער אום צפא • לטרון • מחצבות נטוף • מעיין דולב • מעיין הקשת • מעיין חרשה • מעיין טלמון • מעיין עטרת • חורבת טרפין • מערת עאבוד • מערת שוקבא • נבי סמואל • עין אגוז • עין בובין (מעיין דני) • עין מזור • עין ריא • עינות ענר • פארק קנדה • שמורת אלוני שמואל • שמורת דלבים (ובכללה ואדי דילב) • תצפית גג הארץ • מבצר ארטבה |  |
| גב ההר | סנה ובוצץ • בור מגרון • הר בעל חצור • ואדי שיבן • חורבת ניסיה • יקב פסגות • מעיין הכרמים • נחל מכמש • עין ביתין • קבר בני ישראל |  |
| מדבר בנימין | בקעת סמיא • מערת הנמרים • חורבת אל-קיליה • טאריק אבו ג'ורג' (דרך יריחו-בית אל) • נחל ייטב (עוג'א) • שמורת נחל פרת • מוזיאון השומרוני הטוב |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007438036105171 
חיילים של חיל האיסוף הקרבי בסוף מסע "סוף מסלול" שהתקיים בפארק
קבר שיח אבן ג'בל
אברם גמז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 ביולי 1914 וייטצ'אפל, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  27 באוגוסט 1996 (בגיל 82) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  בית הספר לאמנות סנט מרטין 
 פרסים והוקרה:  המעצב המלכותי לתעשייה (1959)  קצין במסדר האימפריה הבריטית 
 www.abramgames.com
 
אברם גמז (באנגלית, Abram Games;‏ 29 ביולי 1914 – 27 באוגוסט 1996) היה מעצב גרפי יהודי-בריטי, מגדולי המעצבים הגרפיים במאה ה-20. יצירתו החדשנית והמשפיעה נמשכה יותר מ-60 שנה, בזמן מלחמת העולם השנייה, לפניה ואחריה. יצירתו היא תיעוד של תקופה היסטורית וחברתית וכוללת גם ביטוי לשואת יהודי אירופה ולתקומת מדינת ישראל.
קורות חיים

אברם גמז נולד ב-1914 במזרח לונדון למשפחה יהודית, בן לצלם יוסף גמז, יליד לטביה, ולשרה גמז, ילידת פולין. בגיל 16, מכיוון שקיבל ציונים נמוכים באמנות, החליט לסיים את לימודיו בתיכון ועבר ללמוד ב-Saint Martin's school of Art שם למד שני סמסטרים ועזב כשהתאכזב משיטות הלימוד ומכיוון שלא יכול היה לעמוד בעלות הגבוהה של שכר הלימוד.
מ-1932 עבד במשך ארבע שנים, בסטודיו לאמנות מסחרית Askew-Young בעיצוב כרזות ועזר לאביו בסטודיו שלו לצילום, זאת אף על פי שלא אהב צילום, מכיוון שלדעתו הצילום היה יותר מדי מכני. בנוסף, למד באותה תקופה, בקורס לרישום גוף האדם, בשיעורי ערב. ב-1935 זכה בפרס השני ממועצה אזורית בלונדון, על כרזה שהכין בנושא ניקיון ובריאות. ב-1936 זכה בפרס ראשון מעיריית לונדון, בתחרות לעיצוב כרזה לתוכנית של לימודי ערב. באותה שנה פוטר מעבודתו בשל מעשה קונדס שעשה בסטודיו המסחרי ובשל דעותיו ה"עצמאיות למדי".
ב-1937 פנה לסוכנות פרסום לאמנים Crawford. המנהל של הסוכנות שהבחין בכישרונותיו לעיצוב, הכיר אותו להוצאה לאור של החוברת היוקרתית Art and Industry אשר כתבה עליו מאמר. בעקבות כתיבת מאמר זה, אברם גמז התפרסם ורכש לקוחות חשובים כמו: General Post Office, London Transport, Co-operative Building Society. עד פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 פורסמו 24 כרזות שלו.
קורות חיים > תקופת מלחמת העולם השנייה

ב-1940 גויס גמז לחיל הרגלים בצבא הבריטי והכין עבורו כרזות בנושאי בריאות וניקיון בחיי היום-יום של החיילים.
ב-1942 משרד המלחמה בלונדון חיפש מעצב גרפי לעיצוב כרזות תעמולה לגיוס ליחידותיו השונות, המשרד הבחין בכישוריו של אברם גמז ונתן לו את התפקיד. הוא מונה לקצין והוענק לו התואר "מעצב כרזות רשמי של משרד המלחמה". אברם גמז הוא האמן הראשון והיחיד בהיסטוריה שקיבל תואר מסוג זה. הוא קיבל סטודיו לעבודה וחופש פעולה אומנותי נרחב ועיצב 100 כרזות עד סוף המלחמה, ברבות מהן הופיעו דמויות והדמיות בולטות, לעיתים עם מרכיבים סוריאליסטיים.
בכרזה אחת בולטת מ-1941 שכונתה "הפצצה הבלונדינית", הוא ביקש לשנות את התדמית המשעממת של חיל הנשים וצייר בה דמות של אישה בלונדינית זוהרת, יפה ומאופרת. רשויות הצבא חששו שנשים ירצו להצטרף לחיל מהסיבות הלא נכונות ולכן גנזו את הכרזה. על הכרזה שפורסמה במקומה על ידו, אמר וינסטון צ'רצ'יל שהיא "סובייטית" מדי.
בכרזה בולטת אחרת מ-1942 בשם "דיבורך עלול להרוג את חבריך", שהייתה חלק מסדרה בנושא "דיבור חסר אחריות בצבא", צייר ספירלה שיוצאת מפיו של חייל והופכת להיות חלקו הפנימי של קנה רובה ואחר כך לכידון שהורג שלושה מחבריו לנשק.
בציור הכרזות השתמש בטכניקות של צילום שלמד מאביו וגם נעזר, כמוהו, בטכניקה של ריסוס צבע באמצעות מכחול אוויר לרקע של הכרזות.
באותה שנה ב-1942, עיצב סדרת כרזות שנקראו "בריטניה היא שלך, לחם למענה עכשיו", עבור התערוכה "כרזות מעוצבות בבריטניה בזמן המלחמה" והציג בהן מבנים חדשים ומאחוריהם דמויות הסובלות מעוני, חולי ומחסור. כרזה אחת שבה הוצג מרכז בריאות חדשני, שמאחוריו שרידי בניינים מופצצים וביניהם נראה ילד הסובל מתת תזונה, הכעיסה את וינסטון צ'רצ'יל, שראה בה הוצאת דיבה על מצב האזרחים בבריטניה שלאחר המלחמה. סדרת הכרזות כולה הוסרה מהתערוכה בהוראת השר, ארנסט בווין, בממשלתו של צ'רצ'יל.
קורות חיים > יצירה מאוחרת

ב-1945 התחתן עם מריאן סלפלד ובשנים שלאחר מכן נולדו להם שלושה ילדים.
ב-1946 לאחר שחרורו מהצבא חידש את עבודתו העצמאית ועבד עבור חברת הנפט Shell, העיתון Financial Times, החברה לבירה Guinness, חברות תעופה בריטיות ורשות התחבורה הלונדונית London Transport.
בנוסף לכרזות, אברם גמז עיצב גם סמלים שונים שעל חלקם זכה בפרסים. הוא זכה לעצב את הסמל לפסטיבל בריטניה שהתקיים ב-1951, ב-1953 את הסמל החדשני הנע לטלוויזיה הממלכתית הבריטית BBC, וב-1965 את סמל הפרס המלכותי לתעשייה. בנוסף עסק בעיצוב בולים עבור בריטניה, אירלנד, ג'רסי, פורטוגל וישראל.
תחום נוסף ביצירתו היה, המצאת מכונות תעשייתיות שלא הגיעו לידי שימוש המוני, כמו: מכונת קפה ב-1950 שעיצובה שופר ב-1962, שואב אבק ב-1953 ומכונת הדפסה לחברת גסטטנר בתחילת שנות ה-60.
בשנים 1946–1953 שימש כמרצה אורח במחלקה לעיצוב גרפי, בקולג' המלכותי לאמנות Royal College of Art.
בשנים 1956–1957 היה המנהל האמנותי של כריכות הספרים של הוצאת פינגווין.
ב-1957 קיבל מאליזבת מלכת אנגליה, על תרומתו לעיצוב הגרפי בבריטניה, את מדליית מסדר האימפריה הבריטית: Order of the British Empire
ב-1959 קיבל את התואר מעצב תעשייתי מלכותי (אנ') Royal Designers for Industry
ב-1960 פרסם את ספרו האישי Over My Shoulder ובאותה שנה עיצב את הכרזה החופש מרעב עבור ארגון האוכל והחקלאות של האום.
ב-1962 הכין כרזות לעיתון Times ובאותה שנה קיבל גם מדליית כסף של אגודת האמנויות המלכותית.
ב-1965 עיצב מטבע זהב לחצי יובל לקרב האווירי הבריטי .
ב-1975 עיצב כרזה ל-100 שנה לתיאטרון השקספירי.
ב-1976 קיבל פרס ראשון בתערוכת בולים בינלאומית.
בשנים 1990–1996 התקיימה התערוכה הנודדת המסכמת שלו "אברם גמז, שישים שנות עיצוב" ברחבי בריטניה, בארצות הברית ובישראל.
ב-1992 פורסמה הכרזה האחרונה שעיצב לתערוכה "ציור בריטי במאה ה-20" שהתקיימה במוזיאון ישראל בירושלים.
עבודתו הצטיינה בצבעים בולטים ובעיצוב אמנותי גרפי נועז וחדשני, ברעיונות ובמסרים ברורים בעלי חשיבות חברתית .
הציור בכרזותיו היה מרבי והכיתוב היה קצר ומועט. הוא עבד תמיד בקנה מידה קטן, מכיוון שרצה לבדוק את ההשפעה על הצופה בקטן, מה שלדעתו היה עשוי להשפיע עליו גם בקנה מידה גדול, אמר ”אני מותח את הקפיץ והצופה ישחרר אותו במוחו ובמחשבתו”.
המוטו שלו היה "משמעות מרבית, באמצעים מועטים" : Maximum Meaning, Minimum Means.
יצירתו בנושאי יהדות וישראל

בסוף מלחמת העולם השנייה ב-1945, בזמן שרותו במשרד המלחמה הבריטי, נחשף אברם גמז לצילומים שצולמו על ידי חיילים בריטים בגרמניה, ובם נראו העדויות הראשונות לזוועות שנעשו במחנה הריכוז ברגן-בלזן. ביטוי לשואת יהודי אירופה ביצירתו אפשר לראות בכרזה שלו מאותה השנה, "תרום בגדים ליהודים המשוחררים".
בשנות החמישים עיצב בולים לדואר ישראל וביניהם הבול לתערוכת "כיבוש השממה".
ב-1956 העביר קורס בהדפסת בולי דואר עבור שרות הבולים של דואר ישראל ועיצב כרזה ללשכת התיירות המרכזית בישראל.
ב-1957 עיצב את הסמל של אוניברסיטת בר-אילן והכין כרזה עבור חברת אלעל.
ב-1964 עיצב סמל למגבית הלאומית היהודית.
ב-1965 הכין חלון ויטראז' לבית הכנסת בלונדון.
ב-1965–1991 עיצב את דפי השער לעיתון היהודי שיצא בבריטניה Jewish Chronicle
ב-1968 שימש כיועץ גרפי של הארגון לפיתוח תעשייתי של האו"ם, במחלקת העיצוב הגרפי של בית הספר לאמנות בצלאל'.
ב-1969 עיצב את הכריכה לאנציקלופדיה Judaica וגם בול באותו נושא.
ב-1970 עיצב סדרת גלויות לציון חצי יובל לשחרור ממחנות הריכוז.
ב-1977 הכין עמודים לספרי תפילה לבתי כנסת רפורמיים.
גלריה

בול לציון 25 שנות המכביה, 1958
מלווה העצמאות, 1951
כיבוש השממה, 1953
כרזה לקידום התיירות באי ג'רסי', 1958
גדל את מזונך, 1942
השתמש במעדרים ולא בספינות קרב, 1942
קיר קרמיקה בתחנת רכבת תחתית, לונדון 1971
בול האולימפיאדה, 1948
שמור על רגליך נקיות, 1941
סרוג עכשיו בבקשה, 1945
תערוכות

החל מ-1943 התקיימו (ועדיין מתקיימות) תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות של יצירותיו של אברם גמז, בבריטניה, באירופה, בארצות הברית ובישראל.
התערוכות שהתקיימו בישראל:
ב-1950, בבצלאל האקדמיה לאמנות ועיצוב בירושלים, במוזיאון תל אביב ובמוזיאון עין חרוד
ב-1963 בבצלאל
ב-1992 במוזיאון ישראל בירושלים, התערוכה אברם גמז, שישים שנות עיצוב
ב-2013 במכללת שנקר לעיצוב ברמת גן
לקריאה נוספת

ספר אודות אברם גמז: (Moriarty, Catherine, et al. Abram Games, Graphic Designer: Maximum Meaning, Minimum Means [exhibition catalogue] (2003. London: Lund Humphries.
ISBN 0-85331-881-6
א. גמז 60 שנות עיצוב, חוברת התערוכה, מוזיאון ישראל, 1991.
הערות שוליים

↑  Games, Naomi et al, Abram Games: His Life and Work, New York: New York Princeton Architectural Press, 2003, ISBN 1-56898-364-6
↑  Games, Naomi, Poster Journeys: Abram Games and London Transport, Mendlesham, UK: Capital Transport
1 2 3 4  Moriarty, Catherine, et al, Maximum Meaning, Minimum Means, Lund Humphries, 2003, ISBN 0-85331-881-6
↑  Gombrich, E.H., et al., A. Games: Sixty Years of Design, South Glamorgan, UK: Institute of Higher Education, 1990
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511658805171  BIBSYS: 7022892  BnF: cb14545499m (data)  GND: 129171557  ISNI: 0000 0000 6658 0889  KulturNav: 211769ce-165e-4f67-b95f-573970ed89c1  LCCN: no2004012158  NTA: 25653750X  RKD: 280778  SNAC: w66w9k8p  SUDOC: 121011550  ULAN: 500184250  VIAF: 49462414   WorldCat (עם VIAF): 49462414 
כרזת גיוס לצבא לנשים
הסמל של פסטיבל בריטניה 1951
יעחמס השני

יעחמס השני, הידוע גם בשמו אמאסיס ה-II (יוונית עתיקה: "Ἄμασις, פיניקית: 𐤇𐤌𐤎 - "חמס"), היה פרעה (שלט 570 - 526 לפנה"ס) של השושלת העשרים ושש של מצרים, יורשו של אפריס (פרעה חָפְרַע מהמקרא) בסאיס. הוא היה השליט הגדול האחרון של מצרים לפני הכיבוש הפרסי.
העושר של מצרים

יעחמס הביא את מצרים קשרים קרובים יותר מאי פעם עם יוון. הרודוטוס מספר שתחת הממשל הזהיר שלו, מצרים הגיעה לרמה חדשה של עושר; יעחמס עיטר את מקדשי מצרים התחתונה במיוחד במקדשים מונוליטיים מפוארים ובאנדרטות אחרות (פעילותו כאן מוכחת בשרידים קיימים). לדוגמה, מקדש שנבנה על ידו נחפר בתל נבשה.
יעחמס הקצה ליוונים את המושבה המסחרית נאוקרטיס על הזרוע הקנופית של הנילוס, וכאשר מקדש דלפי נשרף, הוא תרם 1,000 בעלי מקצוע מוכשרים לבנייתו מחדש. הוא התחתן עם נסיכה יוונית בשם לדיסה בתו של המלך באתוס השלישי וכרת בריתות עם פוליקראטס מסמוס וקרויסוס מלידיה. מונטיין מצטט את הסיפור מאת הרודוטוס שבו לאדיס ריפאה את אמאסיס מאין אונות על ידי תפילה לוונוס/אפרודיטה.
תחת יעחמס, הכלכלה המבוססת חקלאות של מצרים הגיעה לשיא. הרודוטוס, שביקר במצרים פחות ממאה שנה לאחר מותו של יעחמס השני, כותב :
אומרים שבתקופת שלטונו של יעחמס השני (אמאסיס) השיגה מצרים את רמת השגשוג הגבוהה ביותר שלה הן ביחס למה שהנהר נתן לאדמה והן ביחס למה שהאדמה הניבה לבני האדם וכי מספר הערים המיושבות באותה תקופה הגיע לסך של 20,000.
ממלכתו כללה ככל הנראה רק את מצרים, עד לקטרקט הראשון, אך לכך הוסיף את קפריסין, והשפעתו הייתה רבה בקירנה שבלוב. בשנתו הרביעית ( c. 567 לפנה"ס), יעחמס הצליח להביס פלישה של הבבלים ובראשם נבוכדנצר השני. מעתה ואילך, הבבלים חוו קשיים מספיקים לשלוט באימפריה שלהם, עד שהם נאלצו לנטוש את ההתקפות העתידיות נגד יעחמס. עם זאת, הוא התמודד מאוחר יותר עם אויב עוד יותר אדיר עם עלייתה של פרס תחת כורש שעלה לכס המלכות בשנת 559 לפני הספירה.
בשנותיו האחרונות היה עסוק באיום של המתקפה הפרסית הממשמשת ובאה על מצרים. במיומנות אסטרטגית רבה, כורש השמיד את לידיה בשנת 546 לפנה"ס ולבסוף הביס את הבבלים בשנת 538 לפנה"ס, מה שהותיר את יעחמס ללא בעלי ברית גדולים מהמזרח הקרוב כדי להתמודד עם העוצמה הצבאית הגוברת של פרס. יעחמס הגיב בטיפוח קשרים הדוקים יותר עם מדינות יוון כדי להתמודד עם הפלישה הפרסית העתידית למצרים אך מת בשנת 526 לפני הספירה זמן קצר לפני שהפרסים תקפו. המתקפה הסופית במקום נפלה על בנו, פסמתיך השלישי, אותו ניצחו הפרסים בשנת 525 לפני הספירה לאחר שמלך שישה חודשים בלבד.
קברו וחילולו

יעחמס השני מת בשנת 526 לפני הספירה. הוא נקבר בנקרופוליס המלכותי של סאיס, ובעוד קברו לא התגלה מחדש, הרודוטוס מתאר זאת עבורנו:
[זהו] מבנה אבן גדול, מעוטר בעמודים מגולפים בחיקוי של עצי דקל, וקישוטים יקרים אחרים. בתוך הקלויסטר יש תא עם דלתות כפולות, ומאחורי הדלתות עומד הקבר.
הרודוטוס מספר גם על חילול המומיה של אמאסיס כאשר המלך הפרסי כנבוזי השני כבש את מצרים ובכך סיים את השושלת ה-26 (סאית):
לא קודם [כנבוזי] שנכנס לארמונו של יעחמס שהוא נתן הוראה לקחת את גופתו [של יעחמס] מהקבר שבו היא שכבה. וכך עשה, הוא המשיך לטפל בה בכל זעם אפשרי, כגון הכאתה בשוטים, הדבקתה בגודות ומריטת שערותיה... מכיוון שהגופה הייתה מרוטשת ולא הייתה נופלת לרסיסים תחת המכות, כנבוזי שרף אותה.
מוניטין מאוחר יותר

מהמאה החמישית לפנה"ס, קיימות עדויות לסיפורים שהסתובבו על יעחמס, במקורות מצריים (כולל פפירוס דמוטי מהמאה השלישית לפנה"ס), הרודוטוס, הלניקוס ו- Convivium Septem Sapientium של פלוטארכוס. בסיפורים האלה יעחמס הוצג כפרעה לא קונבנציונלי, שמתנהג בדרכים שאינן מתאימות למלך אך ניחן בחוכמה מעשית ובערמומיות, נוכל על כס המלכות או סוג של שלמה מצרי קומי".
תבליט ממקדש קרנק המראה את יעחמס
פפירוס, שנכתב בכתב דמוטי בשנת ה-35 של יעחמס השני, מוצג בלובר
הענקת חלקת אדמה על ידי יחיד למקדש. מתוארך לשנה הראשונה של יעחמס השני, מוצג בלובר
סטלה המתוארכת לשנת המלוכה ה-23 של יעחמס השני, מוצגת בלובר
לקריאה נוספת

Ray, John D. (1996). "Amasis, the pharaoh with no illusions". History Today. 46 (3): 27–31.
Leo Depuydt: Saite and Persian Egypt, 664 BC–332 BC (Dyns. 26–31, Psammetichus I to Alexander's Conquest of Egypt). In: Erik Hornung, Rolf Krauss, David A. Warburton (Hrsg.): Ancient Egyptian Chronology (= Handbook of Oriental studies. Section One. The Near and Middle East. Band 83). Brill, Leiden/Boston 2006, מסת"ב 978-90-04-11385-5, S. 265–283 (Online).
פרעוני מצרים
הספנתעיר

| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  1989–2009 (כ־20 שנה)
 סוגה:  רוק
 כלי נגינה:  גיטרה, חליל צד, גיטרה בס, מערכת תופים 
 חברים
 שגיא שובל, משה בן-יוחנה, מירון ספוז'ניקוב, אורן לוין
 
הַסְפֶּנְתָּעִיר הייתה להקה ישראלית, שניגנה מוזיקת רוק מתקדם. שמה לקוח משירו של ביאליק, קן ציפור. הלהקה הייתה מהיחידות בישראל שניגנה מוזיקה פסיכדלית תוך נאמנות למאפיינים של הסוגה, וזכו בשל כך להכרה רבה בישראל של שנות התשעים.
היסטוריה

להקת רוק. נוסדה ב-1989 ע״י שגיא שובל, גיטרה ושירה, ומשה בן-יוחנה, בס ושירה. אליהם הצטרף מירון ספוז׳ניקוב (אשד) ,גיטרה, ומאוחר יותר אורן לוין (תופים). הלהקה הושפעה מרוק, בעיקר אלמנטים של רוק מתקדם שבא לידי ביטוי בסצנת קנטרברי וג'אז. הלהקה החלה מנגינת גרסאות כיסוי ללהקות מחו"ל אך עברה תוך כשנה לכתיבה מקורית. את המילים כתב שגיא שובל ואת הלחנים כתבו חברי הלהקה במשותף.
ב-92 הלהקה זכתה בהכרה בעיקר באזור השרון השרון כשאלון פינק, (שם עט בו השתמש אז אלון חילו) כתב על הלהקה כתבות רבות. לאחר שהשתתפה בערב להקות שהתקיים ברוקסן וקטפה גם את המקום הראשון בתחרות להקות צעירות. אחרי הופעות והקלטות רבות בשנת 1993 הקליטה הספנתעיר את אלבומה היחיד כלהקה, "אולי ההר הוא קצת יותר מידי צחיח והמישור ירוק ורך?" באולפני ווליום. האלבום הופק והופץ עצמאית.
ב-1994 לאחר הקלטת האלבום, התגייסו שניים מחברי הלהקה לצבא בעוד שובל ומירון החלו בהקלטות נוספות של שני סינגלים נוספים, "אבטקוס" ,ו"שיר ערש". להקלטות האלו הצטרפו ארבעה זמרי אופרה, ביניהם חן רייס. הלהקה שבה והתאחדה ב-1996 להופעה במועדון הבארבי. בסוף סיבוב ההופעות שקם מההופעה הזאת, הלהקה שלא הצליחה לשחזר את ההצלחה הראשונית התפרקה שגיא ומשה בן-יוחנה המשיכו לכתוב, להלחין, להקליט ולנגן יחד ולחוד עד למותו הטרגי של שגיא שובל בשנת 2009.
חברי הלהקה

שגיא שובל – סולן וגיטרה.
משה בן-יוחנה – בס וגיטרה.
מירון ספוז'ניקוב – חלילית וגיטרה.
אורן לוין – תופים.
בשירים רבים חברי הלהקה ניגנו על כלים נוספים.
דיסקוגרפיה

1993 – אולי ההר הוא קצת יותר מידי צחיח והמישור ירוק ורך?
1994 – סינגלים: אבטקוס, שיר ערש
איסאק קיטאיגורודסקי

| --- | --- |

 לידה:  15 באפריל 1888 (יוליאני) קרמנצ'וג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  26 ביוני 1965 (בגיל 77) מוסקבה, ברה"מ 
 ענף מדעי:  כימיה פיזיקלית 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מקום לימודים:  Kyiv Polytechnic Institute of Emperor Alexander II (1910) 
 מוסדות:  האוניברסיטה לטכנולוגיה כימית על שם דמיטרי מנדלייב 
 פרסים והוקרה:  פרס לנין (1963)  עיטור אות הכבוד  עיטור הכוכב האדום  עיטור לנין  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדען כבוד של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1959)  פרס סטאלין, דרגה 3 (1950)  פרס סטאלין, דרגה 3 (1941)  עיטור הדגל האדום של העמל 
 צאצאים:  אלכסנדר קיטאיגורודסקי 
 
איסאק קיטאיגורודסקי  (ברוסית: Исаак Ильич Китайгородский‏; 27 באפריל 1888 - 26 ביוני 1965) היה כימאי יהודי סובייטי, שפיתח סוגי זכוכית חדשים.
קורות חיים

איסאק קיטאיגורודסקי נולד בשנת 1888 בקרמנצ'וג (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחה יהודית. בשנת 1910 הוא סיים לימודי הנדסה וכימיה במכון הפוליטכני בקייב. לאחר סיום הלימודים הוא עבד במפעלי לייצור זכוכית במוסקבה.
לאחר מהפכת אוקטובר קיטאיגורודסקי נשאר במוסקבה. בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 הוא נסע למספר מדינות אירופה ולמד שיטות חדשות לייצור זכוכית.
בשנת 1926 קיטאיגורודסקי החל ללמד במכון לטכנולוגיית כימיה במוסקבה. הוא הקים קתדרה חדשה ובשנת 1933 התמנה לפרופסור. הוא עבד במכון זה עד לשנת 1965.
קיטאיגורודסקי היה מומחה לטכנולוגיה לייצור זכוכית ופיתח סוגי זכוכית בעלי אופי מיוחד. בין היתר הוא פיתח זכוכית שמתאימה להתקנה בתא הטייס של מטוסי קרב. זכוכית זאת היא שקופה ובעלת חוזק מיוחד. כמו כן הוא פיתח זכוכית שמנוצלת לבניית טלסקופים.
על פעילות בתחום מומחיותו לקיטאיגורודסקי הוענק פעמיים פרס ברית המועצות (1941 ו-1950), פרס לנין (1963) ומספר עיטורים לרבות עיטור לנין. כמו כן הוא קיבל פרסים ועיטורים נוספים. קיטאיגורודסקי פרסם מספר ספרים בנושא של טכנולוגיות לייצור זכוכית.
לקיטאיגורודסקי היה בן אלכסנדר - פרופסור לפיזיקה
קיטאיגורודסקי נפטר בשנת 1965 במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה לצד אשתו.
יחסי אפריקה–ישראל

שר מממשלת סיירה לאון בביקור רשמי בבורסת היהלומים ברמת גן, אוגוסט 1959
נשיא המדינה מקבל את פני חמישה יושבי ראש פרלמנטים מאפריקה במשכן הנשיא. מימין: רבקה אליטוואלה קדאגה (אנ') מאוגנדה, אנטוני לינו מקאנה (אנ') מדרום סודאן, ארון מייקל אוקוואיה (אנ') מגאנה, נשיא המדינה, יולי אדלשטיין (יושב ראש הכנסת), דונטילה מוקבליסה מרואנדה ויוב יוסטו נדוגאי (אנ') מטנזניה, דצמבר 2017
המונח יחסי אפריקה–ישראל הם היחסים של מדינת ישראל עם מדינות אפריקה שמדרום לסהרה לאחר שזכו בעצמאותן מהמעצמות הקולוניאליות האירופאיות לאחר מלחמת העולם השנייה.
יחסי ישראל עם רוב מדינות אפריקה החלו בקשרים טובים בעת שהמדינות הללו קיבלו עצמאות, אך נותקו באחת לאחר מלחמת יום הכיפורים בלחץ מדינות ערב. חידוש היחסים החל בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20 והגיע לשיא באמצע שנות התשעים כאשר כמעט כל מדינות אפריקה חזרו וקשרו קשרים דיפלומטיים עם ישראל (מלבד מאוריטניה, מאלי וניז'ר שחידשו את יחסיהן עם ישראל אך ניתקו אותם מחדש).
היסטוריה

הזיקה בין ישראל לבין מדינות אפריקה החלה בראשית התנועה הציונית. בנימין זאב הרצל, מאבות הציונות, הזכיר את העמים האפריקאים והסבל שחוו בתקופת העבדות בספרו "אלטנוילנד" ואף הביע תקווה לסייע במאבקם לשוויון והגדרה לאומית.
בהמשך לתפיסה זו, פעלו ממשלות ישראל בראשות בן-גוריון לטיפוח יחסים עם מדינות בעולם כולו, ובעיקר במדינות מתפתחות. גולדה מאיר תרמה רבות להתוויית מדיניות הסיוע המורחבת למדינות אפריקה שכללה ביקור של מאות אלפי אזרחי מדינות מתפתחות בסמינרים של ההסתדרות, הביעה פעמים רבות את גאוותה על שיתוף הפעולה של ישראל עם מדינות אפריקה. המציאות הפוליטית של ישראל מיום הקמתה עיצבה גם מניעים מעשיים למעורבותה של ישראל ועד היום ניתן לראות שפעילותה של ישראל באפריקה מגוונת בהתאם.
האינטרסים הפוליטיים והכלכליים קיבלו צורות שונות במהלך העשורים שמאז הקמת מדינת ישראל, אך אפילו בתקופות של ניתוק יחסים דיפלומטיים, ישראל שימרה את נוכחותה ביבשת. מדינת ישראל היום באפריקה פועלת במספר ערוצים וחלק גדול מפעילותה מתואם ויזום על ידי "המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי" (מש"ב) במשרד החוץ הישראלי. מש"ב מרכזת פעילויות סיוע גדולות בכל רחבי היבשת בתחום הרפואה, החקלאות והתשתיות בשיתוף עם ארגון הגג של ארגוני סיוע ישראלים ויהודים - ישראייד וגם עם גורמים עסקיים פרטיים. בנוסף, לישראל קשרי מסחר ענפים בתחום הביטחוני ומוצרים ושירותים שונים בתחום התשתיות והחקלאות. כלל הייצוא מישראל ליבשת עמד על 2.5 מיליארד דולר בשנת 2008.
באופן כללי, תחילת היחסים עם מדינות אפריקה הייתה מושפעת יותר מסולידריות ומניעים הומניים, ובהמשך, בשנות החמישים והשישים, הרצון להתקרבות למדינות העולם השלישי בכלל, ואפריקה בפרט, הושפע יותר ממניעים פוליטיים פרקטיים ואסטרטגייםֿ. ישראל, כחלק מאסטרטגיה מדינית, יצרה קשרים עם מדינות באמצעות אספקת מערכות נשק, שהיו חיוניות להן. למשל, מדינות כגון אוגנדה, קונגו, קניה ואתיופיה
בנוסף, עד אשר מדיניות הפיקוח על מכירת הנשק החלה להיאכף ברמה נאותה, סחרו גורמים ישראליים בנשק עם משטרים דכאניים.
יחסיה הדיפלומטיים של ישראל עם רוב מדינות אפריקה החלו בקשרים טובים בעת שמדינות אפריקה קיבלו עצמאותן. לאחר מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים החלה הידרדרות ביחסים בעקבות לחץ מדינות ערב. במהלך שנות ה-70, למרות היעדר היחסים הדיפלומטיים הייתה פעילות ישראלית באזור קרן אפריקה וגם בדרום אפריקה. היחסים הדיפלומטיים של ישראל עם מדינות אפריקה חודשו בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20, והגיעו לשיאם באמצע שנות התשעים, כאשר כמעט כל מדינות אפריקה חזרו ויצרו קשרים דיפלומטיים עם ישראל. היום ישראל ממשיכה לפעול ולשתף פעולה עם מדינות אפריקאיות רבות במגוון תחומי המומחיות של אזרחיה.
היסטוריה > הידרדרות היחסים בשנות ה-60 וה-70

בסוף שנות ה-60 החלו יחסי ישראל-אפריקה להתדרדר. מנהיגים של מדינות אפריקה החלו להענות להבטחות מדינות ערב לסיוע תמורת ניתוק הקשרים עם ישראל. תרם לכך גם הכעס הגובר והולך של מדינות אפריקה על המערב, שישראל נתפסה כנציגתה.
נקודה נוספת היא מה שנתפס בעיני חברות הארגון לאחדות אפריקה כתמיכה ישראלית בפרישה של ביאפרה מניגריה. מצד שני, ישראל שלאחר הניצחון במלחמת ששת הימים והשגת יחסי קרבה עם ארצות הברית בטחה בחשיבותה באפריקה והשקיעה פחות משאבים בטיפוח הקשרים. למרות הקשיים שהחלו להתעורר ביחסי אפריקה וישראל לאחר מלחמת ששת הימים, מספר מדינות אפריקאיות סייעו לישראל לטרפד החלטה באו"ם שקראה לישראל לסגת מהשטחים הכבושים ללא הסכמי שלום עם שכנותיה.
יחד עם זאת, חלק מהמדינות החלו לנתק קשרים עם ישראל והראשונה לנתק את הקשרים הייתה גינאה, שהכריזה על ניתוק היחסים עם ישראל לאחר מלחמת ששת הימים בגלל כיבוש חצי האי סיני. בשנת 1972 ניתקה אוגנדה, בראשות אידי אמין, את הקשרים עם ישראל, ולאחריה ניתקו גם צ'אד, קונגו ובורונדי. חשוב לציין שמדינות אלה זוהו עם השפעות ערביות ומוסלמיות באמצעות פעילות בארגון האחדות האפריקאי.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, בגלל לחץ כבד מצד מדינות ערב, המליץ ארגון אחדות אפריקה לחבריו לנתק את הקשרים עם מדינת ישראל.
אחת הסיבות שהועלתה להצדיק את ההחלטה הייתה שישראל כבשה שטח מאפריקה מעבר לתעלת סואץ (שטח ממנה נסוגה לאחר הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים בינואר 1974). השגריר אלון ליאל, איש משרד החוץ הישראלי, הסביר כי אפריקה השחורה ראתה בהיאחזות בסיני על ידי ישראל כיבוש קולוניאליסטי של מדינה זרה בשטח אפריקה. בישראל רווחת גם הסברה כי מדינות הנפט הבטיחו סיוע נרחב לכל מדינה אפריקאית שתנתק את קשריה עם ישראל, אף שסיוע כזה לא ניתן.
המדינות היחידות שלא ניתקו את הקשרים עם ישראל היו לסוטו, סווזילנד ומלאווי. אף על פי כן, מכיוון שגאנה היוותה "דוגמה" מוצלחת לפיתוח ישראלי עבור מדינות אפריקאיות חדשות שקיבלו עצמאותן במהלך שנות ה-60, ישראל לא חדלה מלספק לה סיוע גם לאחר ניתוק היחסים בין המדינות. בנוסף, הקשרים הכלכליים עם מדינות אפריקה גדלו במידה ניכרת וחברות ישראליות רבות פעלו באפריקה, במיוחד בניגריה, קניה וזאיר. גם מערכת הביטחון חיזקה את הקשרים עם אפריקה, מבלי לדקדק בציציות המשטרים השונים ובסוף שנות ה-70 יותר משליש הייצוא הביטחוני של ישראל יועד לאפריקה. תפקידו של משרד החוץ בקשרים עם מדינות אפריקה הצטמצם מאוד, והקשרים של ישראל עם שליטי אפריקה וקבוצות אופוזיציה קויימה על ידי שליחי המוסד, נציגי מערכת הביטחון ואנשי עסקים פרטיים.
בתקופה זו הפנתה ישראל את מבטה לכיוון משטר האפרטהייד של דרום אפריקה ומדינות מזרח וקרן אפריקה כגון אתיופיה, אוגנדה, קניה וטנזניה. היחסים התמקדו במכירת נשק ובהכשרה צבאית למשטרים באזור.
בנוסף, במסגרת המלחמה הקרה, נוכחות ישראלית מנעה את כניסתן של מדינות הגוש הקומוניסטי והפרויקטים הצבאיים של ישראל עבור ממשלת קונגו נחשבו לנכס אסטרטגי בעיני מדינות המערב, בעיקר ארצות הברית ובריטניה, וכך זכתה בתמיכתם הפוליטית והכלכלית