stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבא ההתנגדות של האל
היסטוריה > "מבצע צפון" ותוצאותיו

במרץ 1991 פתח הצבא במתקפה רחבת היקף נגד ה-LRA, שנודעה מאוחר יותר בשם "מבצע צפון" (Operation North). מלבד מטרתו הצבאית של המבצע, הממשלה שמה לה למטרה לערער את התמיכה לה זכה ה-LRA בקרב האוכלוסייה המקומית. הצפון כולו הוכרז כשטח צבאי סגור, וארגוני סיוע הומניטרי נדרשו לעזוב את האזור. במהלך המבצע נעצרו, עונו והוצאו להורג חברים בארגון ומי שנחשדו כתומכים בו.
במהלך המבצע הקימה השרה להשכנת שלום בצפון אוגנדה, בטי אוילה ביגומבה יחידות שנקראו "קבוצות חץ" (Arrow Groups). יחידות אלה, שחומשו בעיקר בחץ וקשת, נועדו להגן על הכפרים על בסיס התושבים המקומיים. אף שלקבוצות החץ לא הייתה היכולת להתמודד עם הנשק המודרני שבידי ה-LRA, קוני חשש שהקמתן תסית את האוכלוסייה המקומית נגדו. המהלך שנקט בתגובה היה אכזרי במיוחד. אנשיו לכדו כמה אנשי אצ'ולי שנחשדו על ידו כתומכי הממשלה, כרתו את ידיהם, אפיהם ואוזניהם, ותפרו את שפתיהם זו לזו. מאוחר יותר הסביר קוני את השיטה בה השתמש: "אם תפנה אלינו חץ, וכתוצאה מכך נכרות את היד בה השתמשת לשם כך, את מי יש להאשים בכך? אם אתה מדווח על צעדינו באמצעות פיך, ואנחנו חותכים את שפתיך, את מי יש להאשים בכך? אותך! התנ"ך אומר שאם האשמה היא בידייך, בעיניך או בפיך, יש לכרות אותם".
חששם של בני האצ'ולי מה-LRA, לצד האנטגוניזם שחשו כלפי כוחות הממשלה, הביאו לכישלון המבצע.
היסטוריה > יוזמת ביגומבה

בעקבות הכישלון, יזמה השרה ביגומבה משא ומתן עם ה-LRA ביוני 1993. הנשיא יוורי מוסווני נתן את ברכתו, אף שהצהיר כי הפעילות הצבאית תימשך. פגישה ראשונה בין הצדדים נערכה במחוז גולו בנובמבר אותה שנה. מטעם הממשלה הופיעו ביגומבה, מפקד כוחות הצבא בצפון, הקולונל סמואל וָאסְוָוה, וכן כמה מזקני האצ'ולי. קוני שלח לפגישה כמה ממקורביו. נציגי ה-LRA דרשו חנינה כללית לאנשיהם והביעו נכונות לשוב לעמדותיהם, מבלי להצהיר על כניעה. וסאווה הסכים להפסקת אש שתאפשר את המשך השיחות.
קצינים בכירים בצבא ההתנגדות העממי, ששלט באוגנדה, התנגדו למשא ומתן עם ה-LRA, שכן לדעתם התנהלותו תביא לכניעתה של הממשלה בפני ה-LRA. אף ראש הממשלה סירב להביע תמיכה פומבית במשא ומתן, ואף לא סיפק את התנאים הלוגיסטיים הדרושים לקיומו. המסרים הכפולים של ממשלת אוגנדה הקשו על המשך המשא ומתן.
ב-10 בינואר 1994 נערכה פגישה שנייה בין הצדדים. לפגישה זו הגיע קוני עצמו, שדרש הפסקת אש לתקופה של חצי שנה. דרישה זו נראתה לביגומבה מופרזת, והצבא חשש שפרק הזמן הארוך יאפשר ל-LRA לארגן את כוחותיו להמשך הלחימה. מאוחר יותר התברר כי במקביל למשא ומתן עם הממשלה ניהל קוני מגעים עם ממשלת סודאן, במטרה לזכות בתמיכתה. לכישלון השיחות היו טעמים נוספים - אנשי ה-LRA חשו כי קציני הצבא מתייחסים אליהם בהתנשאות, שהמחישה עבורם את היחס הצפוי להם אם יסתיימו הקרבות. גם ביגומבה, שנקרעה בין תפקידה כמייצגת הממשלה לבין שאיפתה לשמש כמתווכת, חשה כי אינה מקבלת גיבוי מספיק מהממשלה. לאחר פגישה שנתקיימה ב-2 בפברואר הודיע ה-LRA על נטישת השיחות, בטענה שהממשלה מנסה להונות אותו. ב-6 בפברואר נאם הנשיא מוסווני בעיירה בגולו, וקצב ל-LRA שבוע להיכנע, בטרם יורה על מתקפה צבאית.
היסטוריה > ההתבססות בסודאן והגברת ההתקפות על אוכלוסייה אזרחית

שבועיים לאחר נאומו של מוסווני חצו כוחות של ה-LRA את הגבול לסודאן, בעידוד הממשלה המקומית, והחלו להקים בה בסיסים. הסיבה לכך שסודאן, מדינה ערבית-מוסלמית, תמכה בתנועה נוצרית-דתית, נעוצה בכך שממשלת אוגנדה תמכה בארגון ה-SPLA ("צבא השחרור העממי של סודאן"), שפעל בדרום סודאן. מלבד הנוחות שבבסיסים המוגנים מפני הצבא האוגנדי, נהנה ה-LRA גם מאספקת תחמושת, מוקשים וציוד מממשלת סודאן. בתמורה, נלחם ה-LRA גם נגד ה-SPLA, לעיתים בשיתוף פעולה עם צבא סודאן.
קוני, שהיה משוכנע בשלב זה שבני האצ'ולי משתפים פעולה עם הממשלה, החל לנקוט טקטיקה חדשה, במסגרתה הפנה את מרצו להתקפות ישירות על אזרחים בצפון אוגנדה. ילדים רבים נחטפו וגויסו בכפייה ל-LRA. תפיסתו הייתה שילדים יהיו נוחים יותר לסור למרותו. הוא אף מצא לכך הצדקה מוסרית - מאחר שהוכח כי לא ניתן לבטוח בבני האצ'ולי הבוגרים, יש לטהר אותם וליצור חברה חדשה המבוססת על הילדים. ההתקפות על מטרות אזרחיות נועדו גם לטהר את האזור מאוכלוסייה אזרחית, ובכך להבטיח שתנועות ה-LRA בשטח לא יתגלו. בנוסף, סבר קוני כי באמצעות ההתקפות ישכנע את התושבים בכך שהממשלה לא מגנה עליהם, ובכך יעורר את חמתם עליה. עם זאת, הדבר לא תורגם לתמיכה ב-LRA.
בכמה מקרים הגיעו ממדי הפעולות של ה-LRA לכדי טבח. ב-22 באפריל 1995 נהרגו בין 170 ל-220 אזרחים בהתקפה באָטִיאָק, מבלי שצבא אוגנדה נחלץ לעזרת התושבים. ב-8 במרץ 1996 הותקפה שיירה של 20 כלי רכב, שלוותה בכוח של 14 חיילים. בין 50 ל-110 אזרחים נהרגו, חלקם לאחר שסירבו לצאת מהאוטובוסים, אליהם הושלכו מטעני חבלה. ביוני אותה שנה תקף ה-LRA כפר של פליטים סודאנים שניהלה נציבות האו"ם לפליטים, בצפון קיטגום. כ-100 פליטים נהרגו במתקפה זו. בין ה-7 ל-12 בינואר 1997 טבחו אנשי ה-LRA בתושבי הנפות לוֹקוּנְג ופָּלָאבֶּק. 412 אזרחים נהרגו בטבח, רבים מהם הוכו למוות.
אחת ההתקפות הידועות של ה-LRA באותה תקופה הייתה ההתקפה על פנימיית סנט מרי באָבּוֹקֶה. בליל ה-10 באוקטובר 1996, פשטו 200 מאנשי ה-LRA על הפנימייה, על מנת לגייס את תלמידותיו. 139 תלמידות בנות 13 עד 16 נשבו. עד שעות הבוקר ניהלה סגנית המנהלת משא ומתן עם ה-LRA, בסיומו שוחררו 109 מהנערות. מתוך שלושים החטופות, חמש מתו בשבי, ורוב הנותרות הצליחו לברוח במהלך 10 השנים הבאות.
גם כמה מפעולותיה של הממשלה באותה העת היו שנויות במחלוקת. ב-31 באוגוסט 1995 נורו למוות 13 אזרחים במהלך התקפה של הצבא על אנשי LRA בלוקונג, חלקם כאשר היו כפותים. הממשלה טענה כי מותם של האזרחים היה תאונה. במקרה אחר, ב-16 באוגוסט 1996, המון זועם הכה למוות ארבעה חשודים בהשתייכות ל-LRA, בעת שהיו בידי הצבא האוגנדי. לפי עדויות מקומיות, הארבעה הועברו להמון במכוון על ידי קציני הצבא.
היסטוריה > צמצום פעילות ה-LRA

לקראת סוף שנות ה-90 אירעו מספר התפתחויות שהביאו לשינויי מגמות.
אנשי האצ'ולי החלו להכיר בכך שלא יהיה פתרון צבאי לסכסוך, וכי יש להגיע לכדי משא ומתן מדיני. אחד הגורמים לכך היה תחושתם כי קורבנותיהם של שני הצדדים הם ילדים חפים מפשע - ה-LRA גייס אותם בכפייה, וכלוחמים בו, הפכו למטרה של הצבא.
התפתחות שנייה חלה בסודאן, שממשלתה הגמישה את מדיניותה כלפי ה-SPLA. הדבר נבע משני טעמים עיקריים: הצבא הצליח להשתלט על שדות נפט שהיו עד אז בשליטת ה-SPLA, והממשלה הייתה מעוניינת בשמירת השקט, על מנת להבטיח יציבות בייצוא הנפט. סיבה שנייה נעוצה בלחץ שהפעילה ממשלת ארצות הברית על ממשלת סודאן בעקבות הפיגועים שביצע אל-קאעידה בשגרירויות ארצות הברית בדאר א-סלאם ובניירובי ב-1998, ושעקבותיהם הוליכו לסודאן. כתוצאה מהפחתת מאמצי הלחימה ב-SPLA, צמצמה ממשלת סודאן גם את תמיכתה ב-LRA. במקביל, החל מ-1999 יזם מרכז קארטר משא ומתן בין ממשלות אוגנדה וסודאן, שהביא לחידוש היחסים הדיפלומטיים בין המדינות ב-2001.
בשנת 2000 חוקק הפרלמנט האוגנדי את חוק החנינה הכללית. לפי הוראות החוק, מורד שיניח את נשקו ויסגיר עצמו לוועדת החנינות שהוקמה לשם כך, יזכה לחנינה. אף שהחוק לא שם קץ ללוחמה, בכמה מהאזורים באוגנדה הושב השקט.
כמה מיחידות ה-LRA יצרו באופן מפתיע קשר עם נציגי הממשלה ביוני 2001, במטרה לנהל משא ומתן. הצבא הקים אזור מפורז לשם ניהול השיחות. בסופו של דבר, שבו אנשי ה-LRA לסודאן ללא תוצאות.
לפיגועי 11 בספטמבר היו השלכות גם על הלחימה באוגנדה. לאחר הפיגועים נשמעו טענות כלפי סודאן, שכן העניקה לאוסאמה בן לאדן מקלט במהלך שנות ה-90. ב-5 בדצמבר 2001 הכריזה מחלקת המדינה של ארצות הברית על ה-LRA כארגון טרור. וממשלת סודאן, שרצתה להיראות כמי שמשתפת פעולה עם המאבק העולמי בטרור, הודיעה על הפסקת הסיוע לארגון. עם זאת, בסיסי ה-LRA בסודאן לא פורקו.
כתוצאה מהפסקת הסיוע הסודאני, פחתו התקפות ה-LRA בצפון אוגנדה, ותושבים רבים החלו לשוב לבתיהם.
היסטוריה > מבצע "אגרוף הברזל"

במרץ 2002 יצא צבא אוגנדה במתקפה על בסיסי ה-LRA בדרום סודאן במבצע שכונה "אגרוף הברזל". המבצע תואם עם ממשלת סודאן, שנתנה את הסכמתה לכניסת הצבא לשטחה, עד לכביש המחבר בין ג'ובה לטוֹריט. ההסכם בין המדינות כלל גם את הסכמתה של אוגנדה להסיג את כוחותיה מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
המבצע הסתיים בכישלון. בתקופה בה הסתייע ה-LRA בממשלת סודאן, הוא הספיק להצטייד בתחמושת ובאספקה, שאפשרו לו להתגונן מפני הצבא. הצבא גם לא הצליח לחסל את כל בסיסי ה-LRA. בעקבות המבצע, חידש ה-LRA את התקפותיו באוגנדה, ואף הרחיב אותן לאזורים חדשים, שבהם לא שהה קודם לכן.
במהלך 2003 היה ניסיון של LRA לכבוש את העיר סורוטי, באזור התרחשו קרבות אך בסופו של דבר הצבא הצליח להביס את התוקפים.
היסטוריה > ניסיונות לחידוש המשא ומתן

במהלך 2003 נכשלו מספר ניסיונות לחידוש המשא ומתן. הסיבה העיקרית לכישלון הייתה אי האמון ששרר בין הצדדים. הממשלה סברה שה-LRA מגלה עניין במשא ומתן רק כאשר הוא מעוניין להרוויח זמן, מה גם שהארגון התקשה להגדיר את יעדיו במשא ומתן. ה-LRA, מצידו, לא האמין שהממשלה מתכוונת לכבד הסכמות, בהתבסס על מספר מקרים שבהם יחידות שונות של הצבא תקפו את כוחותיו במהלך הפסקות אש.
באותה שנה החלה הממשלה להקים מיליציות, בדומה להקמת "קבוצות החץ" בשנות ה-90, לאחר שהפיקה לקחים מאותו הפיאסקו - לתושבים חולקו רובים במקום חצים וקשתות. יש הסבורים שלהפצת נשק חם באזור תהיה השפעה שלילית בטווח הרחוק.
בדצמבר פנה הנשיא מוסווני לבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג, בבקשה לחקור פשעי מלחמה שביצע ה-LRA. החקירה החלה בינואר 2004. עד מהרה נוכח מוסווני כי הרשעה אפשרית של קוני ואנשיו עלולה להכשיל את המאמצים להגיע להסדר שלום כולל, והחל לחפש דרכים למשוך את פנייתו לבית הדין. ארגון אמנסטי מתח עליו ביקורת בשל כך.
ב-21 בפברואר 2004 תקף ה-LRA את מחנה הפליטים בָּארְלוֹנְיוֹ שבמחוז לירה, דרומית לאזורים שהדרך כלל תקף. בהתקפה נהרגו 200 אזרחים. בתוך ימים ספורים פרצו בבירת המחוז, לירה טאון, הפגנות מחאה כנגד אוזלת ידה של הממשלה בכל הנוגע לדיכוי ה-LRA. במהלך ההפגנות נהרגו תשעה אזרחים נוספים.
בהמשך השנה הגבירה ממשלת אוגנדה את הלחץ הצבאי על ה-LRA, וכתוצאה מכך פחתו פעולותיו. ב-15 בנובמבר הכריזה הממשלה על הפסקת אש חד צדדית, במהלכה הציעה את חידוש המשא ומתן. מוסווני נקט צעד זה לאחר גישושים דומים מצד בכירים ב-LRA בחודשים הקודמים. עם זאת, גם הפעם עלה המשא ומתן על שרטון. ב-11 בדצמבר נהרגו שבעה אזרחים סודאנים בהתקפה של אנשי LRA, שככל הנראה פעלו על דעת עצמם. בהמשך החודש הודיעה הממשלה כי תקפה כוח בפיקודו של ג'וזף קוני עצמו בצפון המדינה. בעקבות אירועים אלה, שב ועלה אל פני השטח אי האמון בין הצדדים, וב-31 בדצמבר הסתיימה הפסקת האש.
היסטוריה > כניעה חלקית

ב-3 בפברואר 2005 שוב הכריז מוסווני על הפסקת אש, לתקופה של 18 ימים. המשא ומתן שוב הסתיים ללא תוצאות, אך הפעם מסיבה שונה - ב-7 בפברואר הודיע נציג ה-LRA למשא ומתן, סאם קולו, על כניעתו.
ב-8 בפברואר הוציא בית הדין הבינלאומי הפלילי בהאג 12 צווי מעצר, לראשונה בתולדותיו, נגד בכירי ה-LRA. דובר בית הדין לא שלל את האפשרות שייחקרו גם פשעי מלחמה מצד הצבא, אך ציין כי "פשעי ה-LRA חמורים בהרבה". ביגומבה דרשה מבית הדין שלא יממש את הצווים, והודיעה כי הממשלה תזנח לחלוטין את הנתיב המדיני אם לא תֵענה דרישתה. בהיעדר משטרה משל עצמו, התקשה בית הדין לאכוף את צווי המעצר, וב-2 ביוני 2006 נענה האינטרפול לבקשתו, והוציא צווי מעצר שהופצו ב-184 מדינות.
במהלך חודש מרץ המשיכו כמה מפעילי ה-LRA לתקוף מטרות אזרחיות, במהלכן נהרגו 12 אזרחים ונחטפו 50. חלק מההתקפות בוצעו לאחר הצהרות של הממשלה בדבר כניעתו המוחלטת של ה-LRA.
היסטוריה > ה-LRA בקונגו

הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מדינה ענקית השוכנת מערבית לאוגנדה, נמצאת במצב של אי-סדר, לאחר תקופה ארוכה של מלחמות אזרחים, ומידת השליטה של ממשלתה בנעשה בשטחה מוגבלת. אנשי ה-LRA ביקשו לנצל מצב זה ולהפכה לכר לפעולותיהם. כארבעים פעילים של ה-LRA, בהנהגתו של וינסנט אוטי, חצו בספטמבר 2005 את הגבול מסודאן לקונגו, באזור הפארק הלאומי גרמבה. שתי קבוצות נוספות עשו את דרכן לקונגו בהמשך החודש, אחת מהן כללה, על פי הערכות, את קוני. בתוך זמן קצר נפגשו אנשי ה-LRA עם נציגי האו"ם וצבא קונגו, שהודיעו להם כי עליהם להתפרק מנשקם כתנאי מוקדם לשיחות ביניהם. מוסווני הודיע לממשלת קונגו שעליה לפרק את אנשי ה-LRA בשטחה מנשקם, ושאם לא תעשה כן, יפלוש צבא אוגנדה לקונגו ויעשה זאת בעצמו. צבאותיהן של שתי המדינות נפרסו לאורך הגבול. בין שתי המדינות שררה גם כך עוינות, מאז מלחמת קונגו השנייה.
היסטוריה > הסכם ג'ובה

ב-14 ביולי 2006, התחדשו המגעים בין הממשלה לבין ה-LRA בג'ובה שבסודאן, בחסות סגן נשיא האוטונומיה של דרום סודאן, ריק מצ'אר. לשיחות קדמו הודעה מצולמת של ג'וזף קוני בה קרא לסיום פעולות האיבה, והודעה של מוסווני לפיה אם יושג הסכם שלום ביולי, לקוני לא יאונה כל רע.
ב-26 באוגוסט הצליחו הצדדים להגיע להסכם, לפיו יעזוב ה-LRA את אוגנדה, ויתמקם בשני מחנות בסודאן. ממשלת אוגנדה התחייבה לא לתקוף מחנות אלה. במקביל, חידשה ממשלת אוגנדה את דרישתה להפסיק את חקירת בית הדין הבינלאומי. דרישתה זו גונתה בידי הקהיליה הבינלאומית, אך באוגנדה עצמה נתפסה כצעד נכון לקראת פיוס.
בנובמבר 2007 הגיעה לקמפלה משלחת של ה-LRA בראשותו של מרטין אוֹג'וּל, והצהירה מחדש על מחויבותו של ה-LRA לשמירת השלום. בהמשך סיירה המשלחת בצפון, נפגשה עם קורבנות המלחמה וביקשה את סליחתם.
על פי דיווחים שונים, וינסנט אוטי הוצא להורג במהלך אוקטובר 2007, כחלק ממאבק כוחות פנימי בינו לבין קוני.
היסטוריה > מתקפת 2008

בדצמבר 2008 פתחו צבאות הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אוגנדה ודרום סודאן, בתמיכת ארצות הברית, במתקפה כוללת על כוחות הארגון במזרח קונגו, במטרה לשים קץ לפעולותיו. הארגון ספג אבדות קשות ונאלץ לסגת מחלק מבסיסיו. אנשיו נקמו את נקמתם בתושבי האזור בשורה של מעשי טבח.
בדצמבר 2009 טבח הארגון מאות תושבים במספר כפרים בצפון-מזרח קונגו.
החל משנת 2010, החל הארגון לממן את עצמו באמצעות ציד פילים אפריקאים וסחר בשנהב שלהם, המהווים מוצר מבוקש מאוד בסין ובכל העולם. בין השנים 2010–2012, ניצודו באפריקה לא פחות מ-100,000 פילים, רובם בידי הארגון.
הערות שוליים

↑  Balam Nyeko and Okello Lucima, "Profiles of the Party to the Conflict", Conciliation Resources
↑  Uganda: Government cannot prevent the International Criminal Court from investigating crimes - הודעה לעיתונות של ארגון אמנסטי מיום 16 בנובמבר 2004.
↑  הודעת בית הדין הבינלאומי
↑  Uganda: Locals want rebel Leader forgiven
↑  אוגנדה, סודן וקונגו פתחו במתקפה על המורדים, באתר ynet, 15 בדצמבר 2008
↑  דו"ח: 865 אזרחים נטבחו בקונגו תוך 3 שבועות, באתר ynet, 16 בפברואר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264742505171  ISNI: 0000 0001 0707 0835  LCCN: no98051031  NKC: kn20071211007  SELIBR: 324813  SUDOC: 110290224  VIAF: 152758203   WorldCat (עם VIAF): 152758203 
מספר הפליטים במחוזות צפון אוגנדה, ושיעורם באוכלוסייה
אישטוואן אנדייל

| --- | --- |

 לידה:  14 באוקטובר 1928 מגיארבאנהגייש, הונגריה 
 הוצאה להורג:  1 בדצמבר 1958 (בגיל 30) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הציבורי החדש בבודפשט 
 
אישטוואן אנדייל (בהונגרית: Angyal István; מאדיארבאנהדייש, 14 באוקטובר 1928 – בודפשט, 1 בדצמבר 1958) היה לוחם חירות יהודי-הונגרי במרד ההונגרי של שנת 1956, מנהיג קבוצת רחוב טיזולטו (Tűzoltó utca) בבודפשט, קורבן "נקמת השלטון" שלאחר דיכוי המרד.
דמותו

אישטוואן אנדייל היה אחת הדמויות האידיאליסטיות והשנויות במחלוקת של המרד: קומוניסט אידיאליסט, שמרד כנגד הקומוניזם של אותה עת. הוא נידון למוות על ידי המשטר הקומוניסטי שדיכא את המרד ובכל זאת נשאר נאמן לחלוטין לרעיונותיו האידיאליסטיים עד מותו. מאז השנים 1989–1990 (שנות חילופי המשטר בהונגריה) "מלחמת התרבות" שמתרחשת על המורשת של המרד בשנת 1956 הותירה על ידי משתתפי הדיון את אחד הטיעונים הנפוצים של היות אנדייל אחד מאנשי השמאל.
חייו עד 1956

הוא היה הילד השלישי במשפחה יהודית של בעלי מלאכה וסוחרים קמעונאים במחוז בקש, בסיום חטיבת הביניים הוא לא יכול היה להמשיך לגימנסייה בגלל מוצאו היהודי. בשנת 1944 הוא גורש עם אמו ואחת מאחיותיו למחנה ההשמדה אושוויץ. אחותה נתלתה מול כל המחנה, כי ניסתה לברוח, גם אמו מתה במחנה ההשמדה.
אישטוואן שרד את הזוועות, חזר להונגריה והפך לקומוניסט באמונה. הוא ציפה מהאידאולוגיה הקומוניסטית לחסל את ההבדלים הגזעיים, הדתיים והמעמדיים, על אף שמעולם לא הצטרף כחבר במפלגה הקומוניסטית. הוא השיג את תעודת הבגרות וב-1947 בבודפשט, התקבל לפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה לחוג של "היסטוריה הונגרית", בשנת 1949 עם זאת, בדיון שבו הוא תמך בג'רג' לוקאץ' שנתקף אידאולוגית - גורש מהאוניברסיטה.
לאחר מכן הפך למנעולן ב"חברת המנעולים הממשלתית של בודפשט". בשנת 1951 למד ברזלנות בדונאויווארוש. על עבודתו בהקמת "מפעלי הברזל על שם סטלין" הוא קיבל מספר פרסים על שם אלכסיי סטחאנוב. כאשר בשנת 1953 (לאחר מות סטלין) החלו לנשוב רוחות חדשות ואימרה נוג' הפך לראשונה לראש ממשלת הונגריה, הואט קצב הפיתוח של התעשייה הכבדה, ואנדייל איבד את עבודתו. הוא הצטרף לחברת בת של חברת בניית קווי תחבורה ומשנת 1955 עד אוקטובר 1956 עבד כמנהל אתר בנייה.
מאוכזב מהמערכת הקומוניסטית-סוציאליסטית הקיימת, על אף שעדיין האמין בתורתם של מרקס, אנגלס ולנין שניתן לארגן חברה "דמוקרטית", צודקת, אף על פי שהוא לא ראה בדמוקרטיה זו משטר רב-מפלגתי, כפי שהתברר. הייתה לו עבודה באסטרגום ב-23 באוקטובר (יום פרוץ המרד) אך כששמע שמארגנים הפגנה, נסע לבודפשט.
במהלך המרד

השתתפות באירועי המהפכה:
23 באוקטובר: הוא השיג את הפגנה ליד פסל בם, וצעד לפרלמנט עם הקהל הצועד. בערב נכח במהלך המצור על הרדיו ההונגרי - בהתחלה לא האמין שירו על הקהל - אך אחר כך סייע בפינוי הפצועים והעמסת תחמושת. הוא ראה בכיבוש תחנת הרדיו כניצחון של "הנוער המתקדם".
25 באוקטובר: הוא השתתף ב"הפגנה עם דגל הדמים" נגד התערבות סובייטית. יחד עם חברו הצליח לגרום לקהל להפגין מול שגרירות יוגוסלביה הנייטרלית ולא מול שגרירות ארצות הברית. בימים שלאחר מכן הפיץ שירים מהפכניים, חוברות והעביר תחבושות ואוכל ללוחמים ולנזקקים מבית החולים ברחוב פטרפי. בינתיים בא בקשר עם המורדים שנלחמו סביב רחוב טיזאולטו שקיבלו אותו אט אט כמפקדם.
29 באוקטובר: קיימו גם שר ההגנה קארוי ינזה ולאחר מכן גם ראש הממשלה אימרה נוג' שיחות עם מנהיגי קבוצת קורווין קז ורחוב טיזאולטו, כולל אנדייל. המתקוממים סירבו להניח את נשקם, לפחות עד נסיגת הכוחות הסובייטים.
מותו

אישטוואן אנדייל נתלה בחצר בית הסוהר בבודפשט ב-1 בדצמבר 1958.
לאחר מותו

מכתבו מבית ההמתנה להוצאה להורג אל חברו, אישטוון ארשי שפורסם בשנת 1987 במגזין Beszélő (סאמיזדאט).
בבודפשט על גבול הרובע התשיעי והשמיני בקורווין קז, פארק נושא את שמו של אישטוואן אנדייל.
בשנת 1996, אישטוואן לוגושי עשה סרט תיעודי צבעוני על חייו ששמו היה "אישטוואן אנדייל - רחוב טיזאולטו 1956", בו מספרים אישטוואן ארשי ואימרה מץ' על לוחם החירות לשעבר. שם הצטרף אליו גם חברו אוטו סירמאי.
על אישטוואן אנדייל כתב מונודרמה מיהאי קורניש ושמה "הבלדה של גברת קאדאר". ההצגה התבססה על עדותו של אנדייל, פרוטוקולי החקירה שלו ומחקריו של אישטוואן ארשי. על בסיס זה אנדראש שויום חיבר את לברית המחזה "אנדייל וקאדאר", שיצא לאור בשנת 2006. הוא הועלה ב-20 באוקטובר על ידי התיאטרון הקאמרי של בודפשט.
הנצחתו

אזרח כבוד של פרנצווארוש (1992)
זכרו מונצח מאז 1996 בבודפשט על ידי פארק אנדייל אישטוואן בתחנת המטרו בולוואר פרנץ (Ferenc körút).
לקריאה נוספת

ווידויו של אישטוואן אנדייל בכתב ידו; עיבוד תמלילים, הערה לאסלו ארשי. 1991
Mészáros György – Buza Péter (1998). Budapest teljes utcanévlexikona. Budapest: Dinasztia Kiadó – Gemini Kiadó. ISBN 9636571767.
לאסלו ארשי : אישטוואן אנדייל (1958-1928) (וידויים של אישטוואן אנדייל). 2008, ISBN 9789632830018
לאסלו ארשי: אישטוואן ארשי, האודיסיאה של המסמכים מהשנים 1956–1957.
אזרחי כבוד של פרנצווארוש : "Ferencváros díszpolgárai". Ferencvárosi Önkormányzat. אורכב מ-המקור ב-2019-11-14.
הערות שוליים

↑  Szilágyi Iván Péter: Angyal István, a magyar zsidó ötvenhatos, mazsihisz.hu
↑  A jó kommunista szilárdan együtt ingadozik a Párttal, books.google.hu
↑  Válság és útkeresés, mek.oszk.hu
↑  Felakasztották az 1956-os forradalom legellentmondásosabb alakját, blikk.hu
↑  Angyal István személye és forradalmisága, perjatszokor.blogspot.hu
↑  Eörsi István: ANGYAL ISTVÁN BÚCSÚLEVELE, beszelo.c3.hu
↑  56 villanás (port.hu)
↑  Budapest teljes utcanévlexikona, 63. oldal
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119479087  ISNI: 0000 0000 7862 2716  LCCN: no93021484  NKC: jo20191025042  NTA: 100614108  SUDOC: 136266738  VIAF: 20491859   WorldCat (עם VIAF): 20491859 
קברו של אישטוואן אנדייל בבודפשט, בבית הקברות הציבורי
אנדור שוגאר

| --- | --- |

 לידה:  10 במרץ 1903 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 נרצח:  1944 (בגיל 40 בערך) שארוואר, הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 תקופת הפעילות:  1923–1944 (כ־21 שנים) 
 
אנדור שוגאר (במקור זוננשיין, בהונגרית: Sugár Andor; בודפשט, 10 במרץ 1903 – בין שארוואר לבין אושוויץ, מאי 1944) היה צייר יהודי-הונגרי שנספה בשואה.
ביוגרפיה

אנדור שוגאר זוננשיין נולד במשפחה יהודית כבנם של דיולה שוגאר זוננשיין (Sonnenschein) (1931–1870) ושל אילונה קוריצ'ונר (1876–1944). הוא למד בבית הספר החופשי של ארתור פודוליני-פולקמן ובשנים 1924–1927 עבד כצורף באיטליה עם גיסו אישטוואן דשי הובר. מאוחר יותר עבר למילאנו, שם עסק בחריטת נחושת בנוסף לעבודתו היומיומית. הוא חזר להונגריה והצטרף לתנועת הפועלים בשנת 1927 ולמפלגת הקומוניסטים של הונגריה בשנת 1933. הוא השתתף בתערוכות של החברה החדשה לאמנים (KUT) ושל קבוצת האמנים הסוציאליסטית. הוא נסע שוב לאיטליה בשנת 1937, ועיבד את חוויותיו במחזור ציור נוף גדול. באותה השנה ארגן תערוכה משותפת עם שאנדר סנדאי בגלריית טמאש. תמונתו האדום מהןלוקה[דרושה הבהרה] בשנת 1939 הפך לדימוי של מלחמה שהתקרבה. בשנת 1942 השתתף בתערוכה האסורה האחרונה של קבוצת האמנים הסוציאליסטים. בנוסף לציוריו, גם התחריטים ורישומיו הם בעלי ערך.
ב-12 באוקטובר 1931 נשא לאישה את קטלין אגנש קלמאר בבודפשט שידועה בשם קאטה שוגאר בהיסטוריה של הצילום ההונגרי. בין 1940 לבין 1943 נלקח מספר פעמים לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא הונגרי, אך גם צייר ואייר במהלך מלחמת העולם השנייה. אשתו, שסבלה ממחלה נוירולוגית, התאבדה בשנת 1943. אנדור שוגאר התחתן עם ידידתו הישנה, ז'וז'ה מאוטנר בפברואר של השנה שלאחר מכן. אחרי הכיבוש הגרמני (מבצע מרגרטה), באפריל 1944, הוא ואשתו נעצרו הן כיהודים והן כחתרנים קומוניסטים ולאחר מכן נשלחו במחנה המעצר שארוואר. הוא מת בדרכו לאושוויץ בזמן ובמקום לא ידוע. מועד מותו נקבע ל-15 במאי 1944 על ידי בית המשפט.
עבודותיו (מבחר)

עולה לחוף, (שמן, קרטון 32.5x54 ס"מ)
טבע דומם עם מגזין KUT, (שמן, קרטון 50x34 ס"מ)
על חוף הים, (שמן, קרטון 32.5x54 ס"מ)
בנאים, (טמפרה, קרטון 69x50 ס"מ)
גָלגָלתָא 1926, (תחריט, נייר 11x15 ס"מ)
אישה שוכבת, (פחם, נייר 47x59 ס"מ)
טבע דומם עם מנדולינה, (שמן, קרטון 67x52.5 ס"מ)
לקריאה נוספת

אנדור שוגאר, באתר Artportal
(נתוניו בקטלוג מוזיאון הספרות פטפי) Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában
קורות חייו, באתר Arcanum
אנדור שוגאר, אמן השואה המוכר לא נכונה. באתר NeoKohn (בהונגרית)
חתימתו, צילום וציור של אנדור שוגאר (7), גרפיקה עם צילום
יצירות מאת אנדור סוגאר(הקישור אינו פעיל, 2021-08)
אנה אולמאכר - ג'רג' טיסלר: אנדור שוגאר. הוצאת קורווינה, 1974.
אנדור שוגאר בגלריית קיזלבך
הערות שוליים

↑  Halálesete bejegyezve a Bp. V. ker. állami halotti akv. 642/1949. folyószáma alatt.
↑  "Sugár Gyula halotti bejegyzése a rákoscsabai halotti akv. 35/1931. folyószáma alatt".
↑  "Koricsoner Ilona halotti bejegyzése a rákoscsabai halotti akv. 164/1947. folyószáma alatt".
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári házassági akv. 362/1896. folyószáma alatt".
↑  A házasságkötés bejegyezve a Bp. V. ker. állami házassági akv. 714/1931. folyószáma alatt.
↑  Parti Szilvia (2012). "Sugár Kata életműve". Fotóművészet.
↑  Halálesete a Bp. VIII. ker. állami halotti akv. 2893/1943. folyószáma alatt.
↑  Budapesti közp. járásbíróság Pk. I. 582.401/1949/6.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810644086405606  GND: 1146245629  ISNI: 0000 0000 6706 2098  LCCN: nr98035064  RKD: 76021  SUDOC: 182284107  ULAN: 500007751  VIAF: 41757097   WorldCat (עם VIAF): 41757097
אוליביה נקש

| --- | --- |

 לידה:  14 באפריל 1973  (בן 51) סירן, צרפת
 מדינה:  צרפת 
 פרופיל ב-IMDb
 
אוליביה נקש (בצרפתית: Olivier Nakache;‏ נולד ב-14 באפריל 1973) הוא במאי קולנוע תסריטאי ומפיק סרטים יהודי-צרפתי. הוא עובד ביחד עם אריק טולדנו. זוכה בשלושה פרסי סזאר על סרטם מחוברים לחיים (2012), משמעות המסיבה (2018) ויוצאים מן הכלל (2020).
ביוגרפיה

נקש נודל וגדל בסירן, פרוור של פריז, להורים יהודים ילידי אלג'יריה. אחותו הצעירה היא השחקנית והבמאית ג'רלדין נקש. נקש וטולדנו נפגשו במחנה קיץ בשנות ה-80 והם חברים כבר מגיל ההתבגרות. ב-1995 נפגשו שוב בכנס אנימטורים והחלו לעבוד ביחד.
ב-1995 הם ביימו את סרטם הקצר הראשון, "Le Jour et la Nuit" (היום והלילה), סיפורו של רופא לילה מאוהב, עם זינדין סואלם וג'ולי מודוך.
ב-1999 הם יצרו את הסרט "Les petits souliers" (הנעליים הקטנות), הרפתקאותיהם של ארבעה חברים שנשכרו כסנטה קלאוס, בכיכובם של ג'מאל דבוז, גד אלמלח, רושדי זם וג'ילבר מלקי. הסרט זכה בפרס חבר השופטים לסרטים קצרים בקומדיה.
ב-2002 הם עשו סרט קצר נוסף "Ces Jours Heureux" (הימים המאושרים האלה), על עזיבת מחנה קיץ.
ב-2006 יצרו את הקומדיה "Nos jours heureux" (הימים המאושרים שלנו), בכיכובם של ז'אן פול רוב, מרילו ברי, עומאר סי, ז'ופין דה מו, ז'אן בנגיגי ועוד. את הסרט ראו כ-1,400,000 צופים.
ב-2009 יצא הסרט השלישי שלהם, "Tellement proches" (כל כל קרוב), סיפורה של משפחת פועלים בפרברי פריז. השחקנים, וינסנט אלבז, איזבל קארה, פרנסואה-קסבייר דהמזון, אודרי דנה, עומאר סי, ז'אן בנגיגי וז'ופין דה מו.
ביוגרפיה > הפריצה הגדולה

ב-2011 יצא סרטם הגדול "מחוברים לחיים" בכיכובם של פרונסואה קלוזה ועומאר סיץ מגולל את יחסיהם של אריסטוקרט עשיר, משותק מהצוואר ומטה עם המטפל שלו, צעיר סנגלי מהפרוורים. הסרט זכה להצלחה השנייה בגודלה בהיסטוריה של הקולנוע הצרפתי, מעל 19 מיליון צופים צפו בו והפך לסרט הצרפתי הנראה ביותר מחוץ לצרפת מאז 1994, כ-19 מיליון. הסרט הפך את השחקן עומאר סי, לכוכב. הסרט זכה ב-2012 ב-8 פרסי סזאר.
ב-2014 יצא סרטם "סמבה" בכיכובם של עומאר סי, שארלוט גינסבורג זכה להצלחה באירופה עם כ-5 מיליון צופים.
ב-2017 יצא סרטם "Le sens de la fête" (משמעות המסיבה), בכיכובם של ז'אן-פייר בכרי, ז'יל ללוש.
ב-2019 יצא סרטם "יוצאים מן הכלל" בכיכובם של וינסנט קאסל ורדה קטאב.
ב-2021 יצאה הסדרה שלהם בוטלוויזיה "En thérapie" עיבוד צרפתי לסדרה הישראלית "בטיפול".
ב-2023 יצא סרטם "Une année difficile" (שנה קשה) בישראל הסרט נקרא "השנה שהייתה לנו", קומדיה על שני לוזרים שהחובות הכבדים שלהם יצאו מכלל שליטה. בניסיונם להתאפס ולחזור לדרך הישר, הם מתחברים לקבוצת פעילים למען איכות הסביבה ומצטרפים למעלליהם, בכיכובם של פיו מרמאי, ג'ונתן כהן, נואמי מרלה ומתייה אמלריק.