stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חגי מירום
ביוגרפיה

מירום נולד בקבוצת השרון, ובעת שהיה ילד עברה משפחתו לקיבוץ יפעת. עם גיוסו לצה"ל התנדב לשייטת 13. מירום השלים את הכשרת מסלול הלוחם בקומנדו הימי ויצא לקורס קצינים. עם תום הקורס שב לשייטת, שם שימש כמפקד צוות[דרוש מקור: המקור המצוין בהערה 2 אינו זמין. על פי מה שנכתב בדף השיחה העובדות המצוינות בערך אינן נכונות.]. מירום סיים את שירותו בדרגת סרן. לאחר שחרורו למד משפטים באוניברסיטת תל אביב ועסק בעריכת דין. היה מזכ"ל תנועת הנוער העובד והלומד ונמנה עם פעילי התנועה הקיבוצית. היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות.
מירום החל את פעילותו הפוליטית בשנות ה-80 במפלגת העבודה. בשנת 1988 הוא נבחר לכנסת ה-12 והיה חבר בוועדת החינוך, בוועדת החוץ והביטחון ובוועדת חוקה, חוק ומשפט. בכנסת ה-13 (1996-1992) שימש כיושב-ראש ועדת הכנסת ולאחר מכן היה יושב-ראש ועדת החוץ והביטחון. בכנסת ה-14 הוא חזר להיות חבר בוועדת הכנסת וועדת החוץ והביטחון.
באותם זמנים הוא הצטרף לחוג "הכפר הירוק" (הידוע יותר בשם "השמינייה"), שבו היו חברי כנסת צעירים שהיוו את הסמן השמאלי במפלגה, ביניהם חיים רמון ועמיר פרץ.
לקראת  בחירות 1999 פרש מירום מהמפלגה ביחד עם נסים זווילי והצטרף למפלגת המרכז בראשות יצחק מרדכי, אולם לא הצליח להיבחר לכנסת ה-15.
חגי מירום הוא היוזם הראשון של 34 הצעות חוק פרטיות שנכנסו לספר החוקים.
הוא חזר למפלגת העבודה, הביע את תמיכתו בעמיר פרץ בפריימריז לקראת בחירות 2006, ואף שימש כיועץ לצוות המשא ומתן הקואליציוני של המפלגה לאחר הבחירות.
עד 2006 שימש כיו"ר הקרן המרכזית לערבויות של התנועה הקיבוצית וב-18 ביוני 2006, נבחר על ידי תנועת העבודה הציונית לשמש כגזבר הסוכנות היהודית. בינואר 2010 מונה ליו"ר דירקטוריון אוצר התיישבות היהודים במקומו של דב שילנסקי. במקביל מכהן מירום משנת 2001 כיו"ר הוועד המנהל של מכללות סמינר הקיבוצים ואורנים. מירום משמש גם כיו"ר הוועד המנהל של מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן ויו"ר קרן ברל כצנלסון.
הערות שוליים

↑  שלום ירושלמי, מנכ"ל המדינה הבא. אולי, באתר nrg‏, 26 במאי 2004.
↑  אריק בשן, הח"כ לשעבר חגי מירום עוזב את קיבוץ יפעת, באתר mynet‏ קיבוץ, 14 במרץ 2013
↑  הצעות חוק פרטיות של ח"כ חגי מירום, באתר מאגר החקיקה הלאומי
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פטר לומברד

| --- | --- |

 לידה:  העשור הראשון של המאה ה־12 נוברה, איטליה 
 פטירה:  1160 פריז, ממלכת צרפת 
 מדינה:  ממלכת צרפת 
 השכלה:  סורבון  School of Reims  אוניברסיטת בולוניה 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 
פיטר לומברד (1096 נוברה - 1160 פריז) היה תאולוג סכולאסטי, בישוף העיר פריז, ומחבר ארבעת כרכי הספר 'משפטים', שהפך להיות ספר-הלימוד המרכזי בהכשרת תאולוגים במאות השנים שלאחריו.
ביוגרפיה

לומברד נולד בצפון-מערב איטליה למשפחה ענייה. למד תאולוגיה בקתדרלה של ריימס ואחר כך (1134) בפריז. במשך עשור לימד בקתדרלה של נוטרדם, ועמד בקשרים עם פייר אבלר ועם איג מסן-ויקטור, שניהם מגדולי התאולוגים בני התקופה. קבלתו של לומברד חסר הייחוס, בין בכירי הכמורה בנוטרדם, שהיו כולם מיוחסים בקשרי דם וקשרים נוספים למלוכה ולמעמד הגבוה, מוסברת רק בזכות הצטיינותו האקדמית. בעשור של 1150 הפך לומברד לדיקן, ואחר כך לארכי-דיקן, בסופו של העשור נתמנה לבישוף פריז, ונפטר שנה לאחר מכן.
כתביו

לומברד חיבר פירוש לספר תהילים, וכן לאגרותיו של פאולוס בברית החדשה. את עיקר פרסומו הספרותי, ללא שום ספק, קנה בחיבורו Libri Quatuor Sententiarum - ארבעה ספרי 'משפטים', חיבור שהפך לספר הלימוד הסטנדרטי לתאולוגיה באוניברסיטאות של ימי הביניים. במשך המאות ה-13–16, שימש ספר זה לחיבור הנוצרי העיקרי עליו נכתבו הערות או פירושים, מלבד כמובן ספר התנ"ך עצמו. השפעתו הייתה ניכרת על הוגים נוצריים דוגמת אלברטוס מגנוס, תומאס אקווינס, ויליאם איש אוקאם, גבריאל ביל (Biel). אפילו מרטין לותר כתב בצעירותו הערות על 'משפטים', וכמוהו גם ז'אן קלווין ציטט כמאה פעמים מן החיבור הזה.
ערן טיפנברון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 בספטמבר 1964 (בן 60) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  וואלה! תקשורת 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  eran.tiefenbrunn
 טוויטר:  etiefenbrunn
 
ערן טיפנברון (נולד ב-7 בספטמבר 1964) הוא עיתונאי, עורך עיתונים ועורך אתרי חדשות ישראלי.
ביוגרפיה

טיפנברון הוא בוגר בית הספר לאמנויות תלמה ילין, מנגן בצ'לו ובפסנתר. בעל תארים מתקדמים בהיסטוריה כללית מאוניברסיטאות תל אביב ומינכן. הוא החל עבודתו כעיתונאי בעיתון העיר בשנת 1992, ובשנת 1994 עבר לקבוצת ידיעות אחרונות ושימש כסגן עורך המוסף "7 ימים" ולאחר מכן ככתב באירופה, שמוצב ברלין, גרמניה. בשנת 2001 הוא מונה על ידי עורך העיתון דאז, משה ורדי, לרכז המערכת ולאחר מכן לראש מערכת החדשות של העיתון.
בשנים 2009-2008 ערך טיפנברון את החינמון "24 דקות" מבית "ידיעות אחרונות", שנועד לתת קרב לחינמון "ישראל היום" שיצא אז לאור. בשנת 2008 מונה לעורך המשנה של האתר ynet, והחל משנת 2013 לעורך האתר. בתקופתו ב-ynet, הפך האתר לגדול ולמוביל בישראל. ynet בתקופתו השיק ראשון אפליקציה בעברית, והפך בתוך זמן קצר לפלטפורמה הדיגיטלית המובילה באינטרנט הישראלי.
בזמנו כעורך משנה הועלו טענות לגבי השפעות זרות על התוכן המערכתי, המיוחסות לבעלים ארנון (נוני) מוזס; הצהבה של התוכן המערכתי ואי עמידה בסטנדרטים המקובלים בנוגע לפרסום סמוי והשפעה של גורמים מסחריים. ב-2011 היו גם טענות כלפיו על סיקור חֶסֶר של המחאה החברתית. בשנת 2015 נטען, שבהוראה ישירה שלו לא עלו לאתר, בשל אינטרסים זרים, פרקי הסדרה "מגש הכסף". עובדים שפוטרו בתקופה זו טענו שהיה מעורב בשבירת התארגנות העובדים, במסחור האתר, והיה עושה דברו של נוני מוזס - ומסיבה זו קשור לתיק 2000.
במרץ 2016 פרש מ-ynet ומקבוצת "ידיעות אחרונות". באפריל 2016 מונה לסמנכ"ל הדיגיטל של חברת התקשורת RGE, ועמד בראש הניסיון המוצלח לזכות בזיכיון על שידורי ערוץ הכנסת במקום חברת החדשות של ערוץ 2. לאחר שניצח את ערוץ 20 (14 של היום) בבג"ץ, וזכה במכרז על ניהול הערוץ, מונה לעורך הראשי של ערוץ זה (אוגוסט 2018) והחל בינואר 2020 מונה למנכ"ל הערוץ.
במרץ 2021 מונה לעורך הראשי של אתר וואלה! NEWS. בינואר 2025 סיים את תפקידו.
הערות שוליים

↑  אורן פרסיקו, ערוץ מעורבות, באתר העין השביעית, 14 בינואר 2013
↑  אורן פרסיקו, "פדר וטיפנברון הינדסו את זה", באתר העין השביעית, 2 באפריל 2015
↑  איתמר ב"ז, מה לא כתוב בעיתון, באתר העין השביעית, 4 בנובמבר 2015
↑  איתמר ב"ז, עורך רפאים, באתר העין השביעית, 1 ביולי 2020
↑  איתמר ב"ז ואורן פרסיקו, איך לאלף אתר חדשות, באתר העין השביעית, 11 במאי 2023
↑  החלטת המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לווין מספר 1-1/2020 מיום 30.1.2020, באתר GOV.IL
↑  ערן טיפנברון מונה לעורך הראשי של וואלה!, באתר וואלה, 6 בפברואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007404512405171  ISNI: 0000 0001 0948 6332  LCCN: nr00032400  VIAF: 2309145   WorldCat (עם VIAF): 2309145
ויליאם פיט פסנדן

ויליאם פיט פסנדן (באנגלית: William Pitt Fessenden;‏ 16 באוקטובר 1806 – 8 בספטמבר 1869) היה פוליטיקאי אמריקאי ממיין. פסנדן היה חבר המפלגה הוויגית, ובהמשך חבר המפלגה הרפובליקנית. הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור ולאחר מכן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בקבינט של הנשיא אברהם לינקולן בחודשים האחרונים של מלחמת האזרחים.
פסנדן היה עורך דין במקצועו, דמות מובילה בקרב מתנגדי העבדות במיין. בקונגרס הוא לחם בכוחם של בעלי העבדים ששלטו במדינות הדרום. הוא הקים קואליציה מתנגדת עבדות בבית המחוקקים של מדינתו שבחרה אותו לסנאט של ארצות הברית. ארגון זה היה הציר המרכזי של המפלגה הרפובליקנית במיין. בסנאט לקח פסנדן חלק מרכזי בוויכוח על קנזס, שגינה את הרחבת העבדות. הוא הוביל את הרפובליקנים הרדיקליים במתקפה נגד הדמוקרטים סטיבן דאגלס, פרנקלין פירס וג'יימס ביוקנן. נאומיו של פסנדן נקראו במקומות רבים, השפיעו על רפובליקנים כמו אברהם לינקולן ובנו את בסיס התמיכה של לינקולן להשגת מועמדות המפלגה לנשיאות בבחירות של 1860. במהלך מלחמת האזרחים סייע פסנדן לעצב את מדיניות המיסוי והפיננסים של האיחוד. הוא מיתן את גישתו הרדיקלית משכבר, תמך בלינקולן נגד הרדיקלים והיה למזכיר האוצר בממשלו. לאחר המלחמה שב פסנדן למושבו בסנאט ושימש כיושב ראש הוועדה המשותפת לשיקום, שקבעה תנאים לחידוש הייצוג בקונגרס של מדינות הדרום, וניסחה את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית. בהמשך העניק פסנדן תמיכה מכרעת שמנעה את הדחתו של הנשיא אנדרו ג'ונסון במסגרת משפט ההדחה שהבית פתח נגדו. הוא היה הסנאטור הראשון שהכריז "לא אשם" ובעקבותיו באו שישה סנאטורים רפובליקנים אחרים וכתוצאה מכך זוכה הנשיא ג'ונסון.
ראשית חייו

ויליאם פסנדן נולד בבוסקאוון, ניו המפשייר. אביו היה עורך הדין סמואל פסנדן, שהיה חבר בשני הבתים של בית המחוקקים של מסצ'וסטס בתקופה שמיין הייתה עדיין מחוז בתחומה וטרם הייתה למדינה. אמו הייתה רות גרין. הוריו לא היו נשואים וויליאם הופרד מאמו בלידתו ובשבע שנות חייו הראשונות הוא גדל אצל הורי אביו.
ראשית הקריירה הפוליטית

ב-1823 הוא סיים את לימודיו בקולג' בוודין ולאחר מכן למד משפטים. ב-1827 הוא נמנה עם החברים המייסדים של החברה להתנזרות משתייה של מיין. באותה שנה הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ועבד במקצוע זה יחד עם אביו. הוא החל לעסוק בעריכת דין בברידג'טון, לאחר מכן שנה בבנגור ולאחר מכן בפורטלנד. ב-1832 הוא נבחר לבית הנבחרים של מיין והיה נואם מוביל בו. הוא סירב לקבל מינוי לקונגרס ב-1831 וב-1838 ונבחר שוב לבית המחוקקים של מיין ב-1840 והיה ליושב ראש הוועדה של הבית שבחנה את חוקי המדינה.
ב-1840 נבחר פסנדן לתקופת כהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג המפלגה הוויגית. במהלך כהונתו הוא פעל לביטול הכלל ששלל הגשתן של עצומות נגד העבדות ונאם בנושאי הלוואות, חוקי פשיטת הרגל והצבא. בסוף תקופת כהונתו בקונגרס הוא שב לעסקיו הפרטיים בעריכת דין עד שבשנים 1845–1846 הוא כיהן שוב בבית המחוקקים של מיין. הוא רכש מוניטין לאומי כעורך דין וכמתנגד לעבדות. ב-1849 הוא עתר בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית והצליח להפוך פסק דין של השופט ג'וזף סטורי באמצעות שימוש בטיעון שדניאל ובסטר ציין שהוא הטוב ביותר שהוא שמע מזה עשרים שנה. בשנים 1853–1854 הוא שב לכהן בבית המחוקקים של מיין.
סנאטור

דעותיו הנחרצות של פסנדן נגד העבדות הובילו לבחירתו ב-1854 כחבר הסנאט של ארצות הברית, בזכות תמיכת הוויגים וחברי המפלגה הדמוקרטית מתנגדי העבדות. עם כניסתו לסנאט הוא החל מיד לפעול נגד חוק קנזס נברסקה. נאומו בנושא הסכם קלייטון-בולוור (Clayton–Bulwer Treaty) ב-1856 זכה לשבחים רבים וב-1858 נאומו בנושא חוקת לקומפטון של קנזס, והביקורת שהוא מתח על פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, נחשבו לדיון המעמיק ביותר בסוגיית העבדות. הוא השתתף בארגונה של המפלגה הרפובליקנית ונבחר מחדש מטעמה לסנאט ב-1860.
ב-1861 היה פסנדן חבר בוועידת השלום שניסתה למנוע את פרוץ מלחמת האזרחים, אך כאשר החלו מעשי האיבה הוא עמד על כך שהמלחמה תנוהל באופן נחרץ. עם פרישתם של הסנאטורים ממדינות הדרום, השיגו הרפובליקנים רוב בסנאט ופסנדן נבחר כיושב ראש ועדת הכספים של הסנאט. במהלך המלחמה היה פסנדן הסנאטור הבולט ביותר בחיזוק האשראי הלאומי. הוא התנגד לחוק ההילך החוקי כבלתי נחוץ ובלתי צודק. כיושב ראש ועדת הכספים, ניהל פסנדן את כל האמצעים הנוגעים להכנסות, מיסוי והקצבות והוכרז על ידי הסנאטור צ'ארלס סמנר כמי שהיה "בשדה הקרב הפיננסי כפי שהיו הגנרלים הטובים ביותר שלנו במלחמה".
מזכיר האוצר

עם התפטרותו של סלמון צ'ייס מתפקידו כמזכיר האוצר, מינה הנשיא לינקולן את פסנדן במקומו. הייתה זו שעה קשה למערכת הפיננסית של ארצות הברית. צייס לקח זמן קצר לפני כן הלוואה ויכולת העמידה של ארצות הברית נראתה חלשה. האינפלציה השתוללה. שוויו של שטר הכסף של הדולר היה רק 34 סנט. שווי הזהב היה 280 דולר לאונקיה. בתחילה סירב פסנדן לקבל על עצמו את התפקיד, אך לבסוף הוא נכנע ללחץ הציבורי. כאשר הוא הודיע על הסכמתו ירד שער הזהב ל-225 דולר לאונקיה. הוא הכריז שלא יונפקו שטרות נוספים ופנה אל הציבור והכין את השוק להלוואה שהוכחה כהצלחה מסחררת כאשר הוא גייס סכום של 400 מיליון דולר. הלוואה זו הייתה בצורה של איגרות חוב נושאות ריבית בשיעור של 7.3%, שהונפקו בעריכים החל מ-50 דולר, כך שגם אנשים שלרשותם עמד הון קטן יכלו לרכוש אותן. הוא גם נקט בצעדים שאושרו על ידי הקונגרס, שאפשרו לאחר מכן את הביסוס והמימון של ההלוואות הממשלתיות בריבית של 4% ו-4.5%.
פסנדן החל את כהונתו כמזכיר האוצר ב-5 ביולי 1864. כאשר המצב הפיננסי החל להשתפר באמצעות העמדתה של הלוואה גדולה נוספת, בהתאם לכוונותיו, הוא התפטר מתפקידו ב-3 במרץ 1865, ושב לכהן בסנאט. הייתה זו הפעם השלישית בה הוא נבחר לסנאט ותקופת כהונתו הרצופה השנייה שנמשכה עד ליומו האחרון.
שובו לסנאט

בשנים 1865–1867 שימש פסנדן כיושב ראש הוועדה המשותפת של הקונגרס לשיקום (United States Congress Joint Committee on Reconstruction), שהייתה אחראית על הפיקוח של שובן של מדינות קונפדרציה לשעבר בחזרה אל האיחוד. הוא כתב את דוח הוועדה שהצדיק את סמכות הקונגרס על המדינות המורדות, הראה את היחסים שלהן עם הממשלה על פי החוקה ועל פי חוקי המדינות, והמליץ על אמצעי הביטחון החוקתיים שנדרשו בעקבות המלחמה. בנקודת זמן זו זכה פסנדן להכרה כמנהיג הסיעה הרפובליקנית בסנאט. הוא נחשב לרפובליקני מתון, יותר מאשר רדיקלי.
במהלך משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון ב-1868, פעל פסנדן בניגוד לדעת מנהיגות המפלגה ויחד עם שישה סנאטורים רפובליקנים נוספים הוא הצביע בעד זיכויו של הנשיא. שבעת הסנאטורים הללו, פסנדן, ג'וזף פאולר, ג'יימס גרימס, ג'ון הנדרסון, לימן טרמבול, פיטר ואן וינקל ואדמונד רוס. הם הוטרדו מהאופן בו ההליכים תומרנו כדי להציג עדויות חד-צדדיות. הם קראו תיגר כנגד עמדת מפלגתם וכנגד דעת הקהל והצביעו נגד הרשעת הנשיא. כתוצאה מכך כשלה ההצבעה להדחת הנשיא ברוב של 35 תומכים מול 19 מתנגדים על חודו של קול אחד ולא הושג הרוב הדרוש של שני שלישים להדחה. לאחר המשפט ניהל חבר בית הבחרים בנג'מין בטלר שימוע לחקירת הדיווחים שהסנאטורים הרפובליקנים קיבלו שוחד כדי להצביע בעד זיכויו של הנשיא. בשימוע שערך בטלר, ובשימועים שהתקיימו לאחר מכן, עלו עדויות שכמה מההצבעות בעד הזיכוי בוצעו בתמורה להבטחה לתפקידים או לכספים.
משובו לסנאט ועד 1867 שימש פסנדן שוב כיושב ראש ועדת הכספים. לאחר מכן ועד 1869 הוא שימש כיושב ראש הוועדה לענייני בניינים ציבוריים ואדמות ועד מרץ 1869 ומאז ועד למותו כיושב ראש ועדת ההקצבות של הסנאט וכיושב ראש הוועדה המשותפת של הקונגרס לספריית הקונגרס. ב-1867 הוא היה אחד משני הסנאטורים (השני היה ג'סטין מוריל מוורמונט) שהצביעו נגד רכישת אלסקה. נאומו האחרון של פסנדן בסנאט היה בנוגע לחוק לחיזוק האשראי הציבורי. הוא דחף לתשלום קרן החוב הציבורי בזהב והתנגד לאפשרות של תשלום בשטרות כסף.
במשך כמה שנים היה פסנדן הנגיד של מכון סמית'סוניאן. ב-1858 הוא קיבל תואר דוקטור למשפטים מקולג' בוודין וב-1864 הוא קיבל תואר דומה מאוניברסיטת הרווארד.
מותו וחייו האישיים

ויליאם פסנדן נפטר ב-8 בספטמבר 1869 בפורטלנד, בעודו מכהן בסנאט. הוא נטמן בבית הקברות אברגרין שבפורטלנד. ב-14 בדצמבר אותה שנה נשא ג'ורג' הנרי ויליאמס נאום הספד לזכרו בפני הסנאט.
שניים מאחיו, סמואל קלמנט פסנדן ותומאס אמורי פסנדן, היו גם הם חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מיין.
ב-1832 נשא פסנדן לאישה א אלן מ. דירינג, שנפטרה ב-1857. לשניים נולדו שלושה בנים ששירתו במלחמת האזרחים. סמואל פסנדן נהרג בקרב בול ראן השני (אנ'). השניים האחרים היו בריגדיר גנרל ג'יימס דירינג פסנדן ומייג'ור גנרל פרנסיס פסנדן, שכתב ביוגרפיה של אביו בהיקף של שני כרכים, "חייו ושירותו של ויליאם פיט פסנדן", שיצאו לאור ב-1907. הבן הרביעי, ויליאם האווארד פסנדן, נשאר במיין כדי לטפל בעסקי עריכת הדין של אביו. ילדתם החמישית, מרי אליזבת דירינג פסנדן, נפטרה בילדותה.
פסנדן הוא סבי-סבה של השחקנית בברלי גרלנד (לבית פסנדן) (Beverly Garland).
פסנדן הוא האדם היחידי בעיר מגוריו פורטלנד שבמיין, שעל שמו נקראו שלושה רחובות: רחוב ויליאם, רחוב פיט ורחוב פסנדן, כולם בשכונת אוקדייל שבעיר.
בסרט לינקולן משנת 2012 גולמה דמותו של פסנדן על ידי השחקן וולט סמית'.
הערות שוליים

↑  Jellison, Charles. Fessenden of Maine, Civil War Senator (1962), a standard scholarly biography, p. 4.
1 2 3 4 5  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Fessenden, William Pitt" . Encyclopædia Britannica. 10 (11th ed.). Cambridge University Press. p. 293.
↑  Appletons' Cyclopædia of American Biography (1900, volume 2), p. 444.
↑  "Andrew Johnson Trial: The Consciences of Seven Republicans Save Johnson".
↑  The man whose impeachment vote saved Andrew Johnson, The National Constitution Center, May 16, 2020
↑  Eric Black, Why President Andrew Johnson was impeached, and why we should care today, MinnPost, Nov. 2, 2011.
↑  DONALD MARQUAND DOZER, Anti-Expansionism during the Johnson Administration, p. 261.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007317607405171  GND: 159677246  ISNI: 0000 0001 1931 8236  LCCN: n50001285  NARA: 10581073  SNAC: w6mp56rj  SUDOC: 164673865  US Congress: F000099  VIAF: 1252478   WorldCat (עם VIAF): 1252478 
קריקטורה של הקבינט של ארצות הברית בממשלו של הנשיא אברהם לינקולן (במרכז, צוחק). פסנדן, (משמאל) מפעיל את "המכונה", שעליה הכתובת "מכונת הפטנט של צ'ייס לשטרות הירוקים". סלמון צ'ייס היה קודמו בתפקיד של פסנדן והנהיג את הדפסת שטרות הכסף. בקריקטורה אומר פסנדן: "אלו הברנשים החמדנים ביותר שראיתי מעודי. עם כל מאמצי, אין אני יכול לספק את כיסיהם, כך שאני מפעיל את המכונה יומם ולילה".
ליאופולד שן

ליאופולד שן (באנגלית: Leopold Schen;‏ 13 ביוני 1891 – 11 בדצמבר 1968) היה פעיל ציוני יהודי-בריטי, גזבר ונשיא קרן קיימת לישראל בבריטניה, ופעיל מרכזי לגיוס כספים עבור ייעור ורכישת קרקעות בארץ ישראל בתקופת היישוב. מייסדה של חברת "קרת בינוי ומשכנתאות בע"מ", ממקימיה של העיר קריית טבעון.
ראשית חייו

שן נולד בעיירה פרידריכשטאט שבמחוז קורלנד, ברוסיה למשפחה יהודית שעסקה במסחר בפשתן. קיבל חינוך מסורתי-ציוני, ומגיל צעיר היה פעיל בגיוס כספים עבור התנועה הציונית וכן בפעילויות חסד למען עניי הקהילה. בגיל 18 נשלח ללמוד בבית ספר מסחרי פרטי בריגה והחל להשתלב בעסקי המשפחה. במהלך מלחמת העולם הראשונה עם התקדמות הכוחות של הקיסרות הגרמנית לכיבוש המדינות הבלטיות, נאלצה משפחתו לנטוש את ביתם. שן נשלח עם אשתו הטרייה טינה לבריטניה, כדי להמשיך את עסקי המשפחה.
פעילות ציבורית

שן החל להתערות בחיי הקהילה היהודית ציונית של לונדון וגילה אהדה לחזונו של מכס נורדאו אבי רעיון יהדות השרירים. כמהגר בעצמו תמך שן בפליטים יהודים בבריטניה ושילב בעסקיו פליטים מבלגיה. בשנת 1917, לאחר מהפכת קרנסקי בעת שחתמו ממשלת בריטניה והממשלה הרוסית הזמנית על הסכם לפיו על כל אזרחי רוסיה בבריטניה בגיל הגיוס לחזור ולהתייצב לשירות צבאי ברוסיה, פעל שן להקמת 'ועדה רוסית מאוחדת לענייני השירות הצבאי' כסיוע למשפחות המגויסים שנותרו בבריטניה. במסגרת הוועדה יזם שן הקמת תת-וועדה צבאית אשר ריכזה את שמות המועמדים לגיוס וסייעה לחלצם מהצו בפטורים רפואיים. שן גם יזם הקמת ועדת נשים בראשותה של רוזה גינוסר במתן סיוע ותמיכה לנשות 800 כורי הפחם הליטאים שנשלחו לשורות המלחמה ברוסיה.
פעילות ציונית במסגרת קק"ל בריטניה - גזבר ויו"ר

שן הפך לדמות מוכרת בחוגים היהודים-ציוניים בבריטניה כפעיל ציבורי וכתורם כספים. בין השנים 1924–1925 שימש שן כגזבר קק"ל בריטניה, טרום תקופתו היה הסניף הבריטי במצב רעוע מבחינה ארגונית, שפוף מוראלית ובעל הכנסות ירודות מתרומות. במהלך תקופתו כגזבר הוכפלו הכנסות הסניף הבריטי. בסוף שנת 1925 התקדם לתפקיד היושב ראש במקביל לתפקידו כחבר בוועד המנהל של הפדרציה הציונית האנגלית אולם התפטר בשל חילוקי דעות בנוגע למדיניות הארגון בבריטניה.
ציר לקונגרס ה-15 וה-16

בעת שיו"ר קרן קיימת לישראל מנחם אוסישקין מנסה לשכנעו לחזור לראשות הארגון הבריטי, נעתר שן לבקשת חבריו להקים מפלגה עצמאית לקונגרס הציוני ה-15. שן הקים מפלגה עצמאית בשם 'הציונים העצמאיים' אשר התמקדה במבנה הארגוני - כלכלי של התנועה הציונית מצע המפלגה פורסם בג'ואיש כרוניקל:
"אנו 'הציונים העצמאיים' מאמינים כי הצורך הראשון שלנו מתוך ומחוץ לפלשתינה הוא במנהלה יעילה, מצוידת באנשים מוכשרים לסוג העבודה המסוימת אותה הם צריכים לעשות.[...] חייב להיות שיתוף פעולה קרוב בין המוסדות הכספיים השונים של התנועה הציונית, לפיכך יש לעשות איחוד וצמצום של המוסדות הכספיים כדי להבטיח התייעלות כספית. השיטה הנוכחית של תקצוב על ידי הקונגרס מתפקדת בחוסר יעילות. אנו מציעים להעביר את ההחלטה לגבי חלוקת התקציב להנהלה הציונית, שחבריה יהיו מחויבים לקונגרס הציוני בלבד ללא שייכות פוליטית. שיטת ההצבעה הנוכחית של שקל מענישה את רוב התורמים לקרנות הציוניות שלנו. לכן אנו תומכים להרחבת הזיכיון לכל תורם לקרן הציונית. בראש ובראשונה כדי להבטיח החזר הלוואות עלינו להבטיח את אמון הציבור. כדי לעשות כן המוסדות הכלכליים שלנו צריכים להיות במקום שיוכלו להחזיר את ההשקעה למשקיעים. החקלאות צריכה להמשיך להוות את הבסיס של המבנה הלאומי שלנו- אנו מאשרים את עיקרון הבעלות הלאומית של הארץ. אולם 'קרן קימת', קרן האדמה של כל העם חייבת לאפשר את ישוב הארץ בידי כל סוגי המעמדות בעמנו. שיטת הקולוניאליזציה חייבת להיות מוכתבת על ידי ניסיון עבר שנצבר ובעצת מומחים, ובכך לחסל את המשך הניסויים לא רווחיים. יש להיעזר בעצת המומחים שנקראו לשם כך בידי ההנהלה הציונית לא רק בענייני החקלאות בפועל, אלא גם בעתודת הקרקעות. הפיתוח המסחרי של פלשתינה צריך להתבצע בד בבת ובהרמוניה עם הפיתוח החקלאי. יש לעודד את פיתוח היוזמה בפרברים כדי שהחקלאים היהודיים יוכלו לספק במידה מרבית את תצרוכת המזון של אנשי הערים. איחוד ואיזון התקציב חייב להיות המוטיב המרכזי של ההנהלה החדשה. יש לקבל תמיכה ממשלתית נוספת עבור עלות שירותים ציבוריים יהודיים, כמו בריאות וחינוך. אנו דורשים שיטה לחישוב מיסוי הקרקע אשר תשרת בצורה הטובה ביותר פיתוח מהיר של קרקע היישוב. אנו מתעקשים על הדרישה לביצוע מהיר יותר של סקר קרקעות כדי לסייע לנו בקבלת האדמות. הרחבת הסוכנות היהודית רצויה רק בהנחה שהיא לא תפגע בעקרונות הציונות ולא תערער על עקרונות פיתוח דמותה של ארץ ישראל".
מפלגתו של שן נבחרה גם לקונגרס הציוני ה-16 אולם בזאת הסתיימה דרכו הפוליטית ובלחץ מנחם אוסישקין הוא חזר לתפקידו בקק"ל בריטניה והפעם בתפקיד הנשיא.
פעילות כנשיא קק"ל בריטניה 1927–1930 > יער בלפור

פעילותו הראשונה כנשיא הייתה ליוזמה לנטיעת יער בלפור לכבוד עשור להצהרת בלפור. לצורך כך שן ערך מגבית כספים בנוכחות שועיה של התנועה הציונית בבריטניה ובכירי הפוליטיקאים היהודים בפרלמנט הבריטי. בזכות גיוס הכספים ניטעו בידי אנשי קיבוץ גניגר 50,000 עצים. ב - 23.2.1928 נחגג טקס נטיעת היער בגניגר באירוע רב רושם ובנוכחות אישים רבי מעלה ביניהם הנציב העליון לורד פאלמר ואשתו, אלפרד מונד (לורד מלצ'ט), הארי סאקר אשר יצג את ההנהלה הציונית, אוסישקין כנשיא קק"ל ודוד ילין, נשיא כנסת ישראל. בטקס גם הוקראו מברקי ברכה מהלורד בלפור, הרברט סמואל וברנהרד ברון. ימים אחדים לאחר הטקס קיבל שן מכתב תודה מהמשרד הראשי:
"יער בלפור, אשר היה ביוזמתך, יוכח כיוזמה המבריקה ביותר בהיסטוריה של קק"ל בריטניה".
פעילות כנשיא קק"ל בריטניה 1927–1930 > אדמות מפרץ חיפה

בשנת 1925 היו כ-60,000 דונם אדמות ב'עמק זבולון' (מפרץ חיפה) בבעלותה של 'חברת הכשרת מפרץ חיפה בע"מ' שהייתה שותפות בחלוקה שווה בין חברת 'קהילת ציון אמריקאית' '(Commonwealth Zion American) חברת 'משק' (Meschek ) וחברת 'קדם' (Kedem Building Company Ltd. Jaffa). החברה נכנסה למצוקה כלכלית בעקבות משבר העלייה הרביעית והציעה את אדמותיה למכירה. החברה הכלכלית לארץ ישראל הסכימה לרכוש את הקרקעות בשותפות עם קק"ל אולם התנתה את ההסכם בקבלת 25,000 ליש"ט במזומן. קק"ל פנתה לליאופולד שן להשיג את הכספים, ושן הצליח לגייס את הסכום כהלוואה מחברת הביטוח הבריטית 'נוריץ' והעבירם לקק"ל לצורך השלמת הרכישה.
פעילות כנציג קק"ל באימפריה הבריטית 1931–1946 > הנפקת איגרות חוב של קק"ל

בשנת 1930 פרש שן מתפקידו כיו"ר קק"ל בריטניה וכהוקרה על עבודתו נתרמה הקמת מאגר מים על שמו בקיבוץ נען. ב־1931 מונה שן להיות נציגה של קק"ל באימפריה הבריטית. בתפקידו זה פנה שן לאוסישקין והציע לו להנפיק איגרות חוב של קק"ל. בשנת 1933 הונפקה איגרת חוב ראשונה מעוטרת באיורי שבעת המינים, מעשה ידיו של ארתור שיק. שן מכר בלונדון, גרמניה וצ'כוסולובקיה בסך 600,000 ליש"ט ואף יזם הנפקה מסודרת של מניות קק"ל בבורסה הלונדונית אולם משרד המושבות טרפד יוזמה זו בשל פרסומו של דו"ח ועדת פיל.
פעילות כנציג קק"ל באימפריה הבריטית 1931–1946 > 'תוכנית שיתוף ההון הפרטי'

לקראת שנות ה-40 נוצרו מספר גורמים אשר הבשילו להחלטה בקק"ל על שיתוף פעולה עם ההון הפרטי במדיניות רכישת הקרקעות בפלשתינה. קק"ל פנתה לשן לנהל שתי תוכניות לגיוס הון בבריטניה. במסגרת 'תוכנית שיתוף ההון הפרטי' הוזמנו יהודי בריטניה להשקיע בשותפות עם קק"ל לרכישת אדמות בעיקר באזור השרון. שן הצליח לגייס כספים לרכישת אדמות ב:ואדי קבאני (כיום קיבוץ העוגן), קדימה, רמת הכובש, כפר יונה, בית ליד, גאולים ועתיל.
פעילות כנציג קק"ל באימפריה הבריטית 1931–1946 > 'תוכנית עיר גנים'

התוכנית השנייה לגיוס הון פרטי מבריטניה נחשבה כתרומה לקק"ל. במסגרת התוכנית הוזמנו יחידים לתרום 250 ליש"ט ובתמורה יקבלו חלקת אדמה לבנייה עם משק עזר לצידה בהחכרה מתחדשת ל-49 שנים. את היוזמה להקמת עיר גנים הגה פרד נטלר אולם שן היה מופקד על ניהולה ושיווקה והמתכנן שלהן היה האדריכל אלכסנדר קליין. התוכנית הצליחה לגייס תורמים להקמת 5 ערי גנים: עיר גנים 1 בדרום נתניה לחוף הים, עיר גנים 2 במזרח נתניה, עיר גנים 3 בעמק זבולון, עיר גנים 4 בצפון כפר ויתקין ועיר גנים 5 סמוך לקריית עמל שבקריית טבעון.
מתוך החמש, רק אחת יצאה אל הפועל - עיר גנים 5 שנקראה בשם 'בית שערים הצפונית'.