stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליפות העולם באתלטיקה 1991
טבלת מדליות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מקום | מדינה | זהב | כסף | ארד | סך הכל |
| 1 | ארצות הברית ארצות הברית | 10 | 8 | 8 | 26 |
| 2 | ברית המועצות ברית המועצות | 9 | 9 | 11 | 29 |
| 3 | גרמניה גרמניה | 5 | 4 | 8 | 17 |
| 4 | קניה קניה | 4 | 3 | 1 | 8 |
| 5 | בריטניה בריטניה | 2 | 2 | 3 | 7 |
| 6 | הרפובליקה העממית של סין  סין | 2 | 1 | 1 | 4 |
| 7 | אלג'יריה אלג'יריה | 2 | 0 | 1 | 3 |
| 8 | ג'מייקה ג'מייקה | 1 | 1 | 3 | 5 |
| 9 | פינלנד פינלנד | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 10 | צרפת צרפת | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 10 | יפן יפן (מארחת) | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 12 | בולגריה בולגריה | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 12 | איטליה איטליה | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 12 | פולין פולין | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 12 | שווייץ שווייץ | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 12 | זמביה זמביה | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 17 | קובה קובה | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 18 | קנדה קנדה | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 18 | הונגריה הונגריה | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 18 | רומניה רומניה | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 21 | ברזיל ברזיל | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 21 | ג'יבוטי ג'יבוטי | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 21 | אתיופיה אתיופיה | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 21 | נמיביה נמיביה | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 21 | הולנד הולנד | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 21 | נורווגיה נורווגיה | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 21 | שוודיה שוודיה | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 28 | מרוקו מרוקו | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 29 | ספרד ספרד | 0 | 0 | 1 | 1 |
אנקת גבהים

ערך זה עוסק ברומן מאת אמילי ברונטה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

דף השער של המהדורה הראשונה של הספר
 מידע כללי
 מאת:  אמילי ברונטה
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן
 נושא:  אהבה 
 מקום התרחשות:  יורקשייר 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-70 של המאה ה-18, שנות ה-90 של המאה ה-18, שנות ה-80 של המאה ה-18, העשור הראשון של המאה ה-19 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1847
 מספר עמודים:  318 (מהדורה ראשונה)
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת י. שמעוני (מהדורה ראשונה)
 תאריך:  1952 (מהדורה ראשונה)
 תרגום:  אורי גמזו (מהדורה ראשונה)
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורות נוספות:  ראה תרגומים לעברית
 
אנקת גבהים (באנגלית: Wuthering Heights) הוא רומן מאת אמילי ברונטה שפורסם לראשונה בשנת 1847. עם השנים הפך הסיפור לאחת מאבני היסוד של הספרות האנגלית, ועובד במספר גרסאות לרדיו, לטלוויזיה, לקולנוע ולתיאטרון.
הספר מתאר את סיפור אהבתם הבלתי אפשרית של קאתי, בת עשירים, והיתקליף, אסופי ספק צועני בן בלי שם שאומץ על ידי אבי המשפחה, על רקע חיי האצולה הכפרית באנגליה של תחילת המאה ה-19. החרדה לגורל אחוזת המשפחה לאחר מות האב גורמת להסתלקותו של היתקליף, אכול קנאה ורגשי נחיתות, ולנדודיו. הוא חוזר לאחר שנים, עשיר אך מריר ותאב נקם, וחי בצל זכרה של אהבת חייו היחידה.
ב-1939 יצא עיבוד קולנועי לרומן, והסרט היה מועמד לפרס האוסקר. ב-1970 וב-1992 זכה הספר לשני עיבודים נוספים לקולנוע, אולם אלה זכו להצלחה פחותה מקודמם.
ב-2007 נמכר עותק נדיר של המהדורה הראשונה של הספר ב-114 אלף ליש"ט.
מבנה הרומן

הרומן כתוב בגוף ראשון, אך מסופר על ידי שני אנשים. המספר הראשון הוא דמות שולית ברומן, מר לוקווד, דייר ב"תראשקרוס גריינג'" שבבעלות הית'קליף. סיפורו פותח וסוגר את הרומן. את עיקר העלילה הוא כותב לפי מה שמספרת לו נלי דין, סוכנת הבית שעבדה גם ב"אנקת גבהים".
בתחילת הרומן, לוקווד מבקר את הית'קליף ב"אנקת גבהים" ופוגש את קאתרין (הבת) ואת הרטון ארנשו. בליל סערה הוא נאלץ ללון במקום, הוא קורא יומן שכתבה קאתי בילדותה, וחולם שהוא רואה את רוח הרפאים שלה מנסה להיכנס לחדרו. כשהוא נופל למשכב, נלי דין מספרת לו את תולדות חייהן של משפחות ארנשו ולינטון.
כשלוקווד מחלים הוא עוזב את האזור, וחוזר אחרי שנה. הוא פוגש שוב את נלי והיא מספרת לו על מותו של היתקליף ועל אהבתם של קאתרין והרטון.
במדיה אמנותית אחרת > עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה

העיבוד הקולנועי הידוע ביותר של הרומן הוא הסרט "אנקת גבהים" בכיכובו של לורנס אוליבייה משנת 1939, שהיה מועמד לפרס האוסקר.
סרטים נוספים שנעשו לפי הרומן:
"אנקת גבהים" – סרט אילם משנת 1920
"אנקת גבהים" – סרט טלוויזיה של ה-BBC משנת 1953 בכיכובו של ריצ'רד טוד
"אנקת גבהים" – סרט של לואיס בוניואל (מקסיקו 1954)
סרט טלוויזיה עם קית' מיצ'ל כהיתקליף וקלייר בלום בתפקיד קאתי (1962)
סדרת טלוויזיה עם איאן מקשיין בתפקיד היתקליף (1967)
"אנקת גבהים" – סרט קולנוע עם טימותי דלטון (1970)
"אנקת גבהים" – סדרת טלוויזיה משנת 1978 בכיכובו של קן האצ'יסון
"אנקת גבהים" – סרט קולנוע בכיכובם של רייף פיינס בתפקיד היתקליף וז'ולייט בינוש בתפקיד קאתי (1992)
"אנקת גבהים" – סרט טלוויזיה בכיכובם של רוברט קאוואנה ואורלה בריידי.
"אנקת גבהים" – סרט בכיכובם של טום הארדי בתפקיד היתקליף ושרלוט ריילי בתפקיד קאתי (2009)
ב-2011 הופק סרט בבימויה של אנדראה ארנולד בכיכובם של קאיה סקודלריו כקאתי וג'יימס האוסון כהיתקליף.
במדיה אמנותית אחרת > מוזיקה

אופרת "אנקת גבהים" מאת פרדריק שאזלן לפי לברית מאת פולה הייל פישר
שירה של קייט בוש
מתוך השיר:
להקת הפאוור מטאל הברזילאית, Angra, הוציאה גרסת כיסוי לשיר בשנת 1993.
תרגומים לעברית

לאורך השנים זכה הרומן למספר תרגומים עבריים:
תרגום אורי גמזו, ת"א: הוצאת יוסף שמעוני, דפוס "תרבות", 1952.
"ווטארינג הייטס", תרגום יצחק לבנון, רמת גן: הוצאת מסדה, חוברות ה'-ו' בסדרת "רומן השבוע", 1968.
תרגום עליזה נצר, ת"א: הוצאת מ. מזרחי, "מועדון הספר הטוב", 1970.
תרגום אהרן אמיר, ירושלים: הוצאת כתר, 1990.
תרגום ישראל יפרח (מהדורה מקוצרת), כפר מונש: הוצאת עופרים, 2007.
תרגום גרשון גירון, עם אחרית דבר ג'ויס קרול אוטס ובעריכת חיים פסח, ת"א: הוצאת משכל, 2008.
לקריאה נוספת

גדעון שונמי, "גיבורים בכבלי מספריהם: לשאלת נקודת התצפית ב'אנקת גבהים' לאמילי ברונטה", הספרות ג/3–4, ספטמבר 1972
הערות שוליים

↑  LATER CRITICAL RESPONSE TO WUTHERING HEIGHTS
↑  סוכנויות הידיעות, עותק נדיר של המהדורה הראשונה של הספר "אנקת גבהים" נמכר ב-114 אלף ליש"ט, באתר הארץ, 12 בנובמבר 2007
1 2  איזבלה והיתקליף נישאו בשנת 1784
1 2  אדגר וקאתי נישאו בשנת 1783
1 2  הינדלי ופרנסיס נישאו בשנת 1777
1 2  לינטון וקאתרין נישאו בשנת 1801
↑  אורי קליין, אנקת גבהים, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2002
↑  זהר וגנר, עכבר העיר, אנקת גבהים: עקב בפרצופו של היתקליף, באתר הארץ, 27 באפריל 2012
↑  שרון מולדאבי, ‏להתאהב מחדש בקיית, באתר גלובס, 30 בנובמבר 2011
↑  תרגום חדש ל"אנקת גבהים" של אמילי ברונטה, באתר גלובס, 18 בפברואר 2008
ענת לויט, ‏ביקורת ספר - אנקת גבהים, באתר גלובס, 22 במאי 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007585856805171  BnF: cb12034945g (data)  GND: 4136057-6  LCCN: no00002947  MusicBrainz work: f7e18ac3-ea35-4ae4-a430-7e9cc0f50abf  SELIBR: 217405  VIAF: 179440625   WorldCat (עם VIAF): 179440625 
היתקליף (לורנס אוליבייה) וקאתי (מרל אוברון (אנ')) בסרט משנת 1939.
בוקיז ד'אור

| --- | --- |

השף אנתוני רייט בבוקיז ד'אור 2016
 סוג:  אירוע חוזר, תחרות 
 מיקום:  ליון 
 מייסדים:  פול בוקיז 
 מועדים
 תאריכי פעילות:  ינואר 1987 – הווה (כ־37 שנים)
 www.bocusedor.com
 
בוקיז ד'אור (צרפתית: Bocuse d'Or) היא תחרות בישול בינלאומית יוקרתית הנערכת מדי שנתיים. היא קרויה על שמו של השף הצרפתי פול בוקיז והיא מתרחשת במשך יומיים בסוף ינואר בליון, צרפת.
אודות

בשנת 1983 פול בוקיז ארגן תחרות חיה של שפים בתצוגה הקולינרית Salon des Métiers de Bouche בליון. בשנת 1987 החלה התחרות הראשונה של בוקיז ד'אור.
בתחרות משתתפות נכון ל-2010 כ-24 מדינות. מתוכן נבחרות 12 מתוך 20 באירופה, 4 מתוך 12 באסיה, 3 מתוך 12 בדרום אמריקה, עוד שלוש נבחרות לאומיות ועוד שתי נבחרות שלא זכו נבחרות באקראי.
כל נבחרת מורכבת משני שפים ואסיסטנט, כאשר אחד מהשפים חייב להיות צעיר מגיל 22. לכל נבחרת יש 5 שעות ו-35 דקות להכין שתי מנות, אחד בשרית והשנייה מדג. התחרות תבצעת מול קהל חי של כאלף צופים.
חבר השופטים מורכב מ-24 שפים המחולקת לשתי קבוצות הבוחנת אחת את מנת הבשר והשנייה את הדג. פרס מורכב מפסלון של בוקיז, ומענק כספי על סך 20 אלף יורו. בשנת 2011 יצר השף רסמוס קופואד, שזכה כבר במקומות השלישי והשני בתחרות, סרט תיעודי המלווה אותו במאמצו לזכות בתחרות במקום הראשון. הסרט מתאר בפרוטרוט את תנאי התחרות ומחקה את תהליך היצירה של המנות אותן הגיש לשופטים.
זוכים

1987: ז'אקי פרום, צרפת
1989: לאה לינסטר, לוקסמבורג
1991: מישל רות', צרפת
1993: בנט סטיאנסן, נורווגיה
1995: רז'יס מארקון, צרפת
1997: מתיאס דלגרן, שוודיה
1999: טרג' נס, נורווגיה
2001: פרנסואה אדמסקי, צרפת
2003: צ'ארלס טג'סם, נורווגיה
2005: סרג' ווירה, צרפת
2007: פאבריס דסויג'נס, צרפת
2009: גייר סקי, נורווגיה
2011: רסמוס קופואד, דנמרק
אסנשן

בית הממשלה
אֶסֶנְשֵן (בתרגום חופשי לעברית: התעלות) הוא אי געשי במרכז האוקיינוס האטלנטי, וחלק מהטריטוריה הבריטית סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה. פירוש שמו של האי בשפה האנגלית הוא "עלייה", שכן התגלה בחג העלייה, וביום זה, על פי המסורת הנוצרית, עלה ישו השמימה.
גאוגרפיה

שטחו של אסנשן 91 קמ"ר, והוא נמצא כ-1,600 ק"מ מחופה של אפריקה (ליבריה), כ-2,250 ק"מ מחופה של דרום אמריקה (ברזיל), וכ-1,000 ק"מ מדרום לקו המשווה. ממזרח לאסנשן נמצא האי בווטסויין בירד, שם מקננות ציפורים רבות. זהו המקלט היחידי בשבילן מהחולדות, החתולים ובני האדם שהגיעו לאי מאירופה ומאפריקה.
גאוגרפיה > גאולוגיה וטופוגרפיה

באסנשן מתרוממת פסגה סלעית ממקור געשי, ולא פחות מ-44 חרוטים רדומים זוהו באי שרוב שטחו מכוסה בבזלת. האי נמצא סמוך וממערב לרכס המרכז-האטלנטי. ההתפרצות הגעשית האחרונה התרחשה לפני 600 שנה, זמן קצר מאוד במונחים גאולוגים.
הנקודה הגבוהה ביותר באי היא הר גְרִין, 859 מטרים מעל פני הים. הקרקע מחוספסת, יבשה ושוממת, והצמחים היחידים על האי הם אלו שהביאו עמם בני האדם.
גאוגרפיה > אקלים

האקלים באסנשן הוא סובטרופי, כשהטמפרטורה בחוף נעה בין 21° ל-30° מעלות צלזיוס, ובהר גרין 15° ל-26°. למרות קרבתו לקו המשווה, ישנו הפרש של 5° בין הקיץ לחורף. האקלים מעט קריר יחסית לקו רוחבו של אסנשן, בזכות זרמי מים קרים המגיעים מדרום אפריקה. הרוחות הן דרום-מזרחיות ברובן. ישנם גשמים כל השנה, כשבינואר-אפריל הם נוטים להיות כבדים יותר.
גאוגרפיה > חי וצומח

האי דל בפאונה ובפלורה, ורוב הפרטים הם אלו שהביאו עמם בני-האדם. הצומח כולל חזרנים (במבוק) ואורנים בלבד - שניהם נטעו בידי בני אדם, ושניהם נמצאים רק על הר גרין, שנחשב היום לאחד מהיערות הנטועים המשגשגים ביותר בעולם. לפני בואם של בני האדם, לא היו צמחים על האי.
עולם החי לעומת זאת עשיר מעט יותר, והפאונה הטבעית כוללת בעיקר צבי-ים ירוקים, אך גם שחפיות כהות, שני זנים של לטאות, סרטני יבשה, ובים כרישים, טונה, ברקודות ועוד מספר זנים של דגים קטנים יותר. מלבד זאת, בני האדם הביאו עמם יונקים, כגון חולדות, חמורים, חתולים, כבשים ועכברים, ועופות כמו דרורים וקנריות.
היסטוריה

מגלה הארצות הפורטוגלי ז'ואו דה נובה גילה את האי ב-1501. הוא רק רשם את מיקומו של האי - אך לא נתן לו שם ואף לא הודיע על תגליתו. למעשה, האי "התגלה" פעם נוספת כעבור שנתיים, ב-1503, בידי האדמירל הפורטוגלי אפונסו דה אלבוקרקי. הוא ראה את האי בחג העלייה, על-פי לוח השנה הקתולי, וקרא לו על-כן "איליה דה אסנסאו" (בפורטוגזית: Ilha de Ascensão).
השימוש באי היה מועט בשנים שבאו לאחר מכן; אדמתו יבשה ושוממת, ולא ניתן לעבדה. הוא נותר לא מיושב עד 1815. בשנה זו הוגלה נפוליאון בונפרטה, קיסר צרפת לשעבר, אל האי סנט הלנה, וליתר ביטחון, בנו הבריטים באסנשן מבצר ושיכנו שם חיילים. הם קראו לו "אסנשן" (Ascension), חג העלייה בלשונם.
מיקום האי במרכז האוקיינוס האטלנטי הפך אותו לנקודת עצירה שימושית עבור ספינות. הצי המלכותי הבריטי הפך אותו לבסיסה של שייטת מערב אפריקה, יחידה שתפקידה לדכא סחר בעבדים בחופה המערבי של אפריקה. ב-1922, הוצא צו מלכותי ולפיו אסנשן יהיה שטח חסות של סנט הלנה.
במלחמת העולם השנייה, בנתה ארצות הברית בסיס אווירי בשם "ויידאווייק" (באנגלית: Wideawake, "ער לחלוטין", על-שם מושבה סמוכה של שחפיות כהות, שנוהגות לצווח בעצמה רבה מוקדם מאוד בבוקר, ומעירות אנשים). הוא שימש כנקודת חנייה למטוסים החוצים את האוקיינוס האטלנטי בדרכם למערכות באפריקה ובאירופה. בסוף המלחמה הופסק השימוש בבסיס.
בזמן מלחמה הקרה הוכנס הבסיס לפעילות מחדש. הוא הורחב ושוכלל, על-מנת שיאפשר למטוסים גדולים לנחות בו. הוא המשיך לשמש מטוסים צבאיים גם במלחמת פוקלנד, כבסיס מבצעים וכמקום בטוח ממנו יכלו הבריטים לשלוח את מטוסיהם לשדה הקרב. כיום הוא מהווה גם מסלול לנחיתת חירום של מעבורת החלל. כמו כן, הוקמה בסמוך לבסיס תחנת שידור של ה-BBC לדרום אמריקה ולאפריקה.
ממשל

הרשות המבצעת הוא מלך בריטניה, והוא מיוצג בידי מושל סנט הלנה, היושב בג'יימסטאון, הלא היא בירתה. את המושל מייצג "מנהל" (Administrator) היושב בג'ורג'טאון. כמו כן, למנהל יש גוף מייעץ, בשם "מועצת האי" (Island Council). לאי יש חוקים נפרדים מאלה שבסנט הלנה ובממלכה המאוחדת, אך עם זאת, חלקם מבוססים עליהם.
כלכלה > כלכלת אסנשן בעבר

בעבר הייתה לאי חשיבות כלכלית מועטת. אין באי מחצבים טבעיים, ובעבר לא היה בו צומח כלל. אדמתו היבשה אינה מאפשרת חקלאות. ספינות שעברו מפעם לפעם סמוך לו, עגנו בו רק לשם מילוי אספקת המזון, שכן אסנשן עתיר בבשר טרי. ציפורים רבות מקננות בו כל השנה, נקבות גדולות של צבי ים ירוקים עולים על החוף פעם בשנה להטיל את ביציהן, והפורטוגלים אף הביאו לאי עזים, כמקור מזון לימאים עתידיים.
כלכלה > כלכלת אסנשן היום

כיום, החשיבות הפיננסית של הבשר באי מתבטאת רק בדיג, שכן מנהלת האי אוסרת על ציד ציפורים וצבי ים. הייצוא היחידי של אסנשן הוא בולי דואר, שהונפקו לראשונה ב-1922. חברות תקשורת רבות, ביניהן ה-BBC הבריטית, הקימו תחנות שידור על האי, בשל מיקומו האסטרטגי במרכזו של האוקיינוס האטלנטי.
עד לאחרונה, לא הייתה תיירות על האי - חוסר הגישה אל האי, העדר מקומות אירוח והאישורים המיוחדים שיש להשיג מנעו מתיירים לבקר בו. אך לאחרונה, חיל האוויר המלכותי הסכים לארגן טיסות מסחריות, ומספר צימרים נפתחו בהר גרין. כל האורחים עדיין צריכים אישור בכתב מהמנהל.
דמוגרפיה

על-פי מפקד שנערך ב-2005, חיים באסנשן 1,100 בני-אדם, וצפיפות האוכלוסין הממוצעת באי היא לכן 12.0 נפשות לקילומטר רבוע, בדומה לזו של נורווגיה, הגדולה מאסנשן פי 4,000. מספרים אלה ממקמים את אסנשן במקום ה-227 בעולם בגודל האוכלוסייה, ובמקום ה-202 בצפיפות האוכלוסין.
באי לא היו ילידים מעולם. חיילים בריטים ואמריקאים, ועובדים מסנט הלנה ומבריטניה מהווים את רובה הגדול של האוכלוסייה. כמו כן, גרים באסנשן עובדים ממשלתיים בריטים, כגון המנהל עצמו. 13% מהאוכלוסייה הם חיילים אמריקאים, ו-87% הנותרים הם אזרחים וחיילים בריטים.
באסנשן חמישה יישובים: ג'ורג'טאון, עיר הבירה (560 תושבים); כפר טו בווטס (120 תושבים); גבעת טרבלר, שהוא בסיס חיל האוויר המלכותי (200 אנשי צוות), גבעת קט, שהוא בסיס חיל האוויר האמריקני (150 חיילים ואנשי צוות); והרזידנסי (כולל רד ליון והקוטג'ים על הר גרין, כ-70 תושבים).
ראו גם

טריסטן דה קוניה
לקריאה נוספת

בוב מקווין, Whittles Publishing ,Island Base: Ascension Island in the Falklands War, על תפקיד המפתח של אסנשן במלחמת פוקלנד.
סרג'יו גיונה, Thomas Dunne Books ,Turtle Island: A Journey to the World's Most Remote Island, על מסע החקר של סרג'יו גיונה, מהאגודה הלאומית למחקר בפיזה, איטליה, על צבי-ים ירוקים באסנשן.
פיליפ ומירטל אשמול, Anthony Nelson ,St Helena and Ascension Island: a Natural History, על הביולוגיה, אקולוגיה וגאולוגיה באסנשן.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564218905171  BNE: XX5862836  BnF: cb152899026 (data)  GND: 4086002-4  LCCN: n80040468  NARA: 10045847  NKC: ge824081  UKPARL: PWnet1Hy  VIAF: 154765323   WorldCat (עם VIAF): 154765323
בוניפקיוס השמיני

בוניפקיוס השמיני (או "בוניפציוס השמיני" או "בוניפצ'יוס השמיני", בלטינית: Bonifacius VIII‏; 1235 – 11 באוקטובר 1303) היה אפיפיור מ-24 בדצמבר 1294 עד מותו.
ביוגרפיה

נולד בעיר אנאני בחבל לטיום שבאיטליה (מדרום מזרח לרומא), והוטבל בשם בנדטו גאטאני. ב-1294 שכנע את קודמו, סלסטינוס החמישי, להתפטר אחרי שכיהן כאפיפיור חמישה חודשים בלבד. בוניפקיוס נבחר לאפיפיור במקומו וכדי להבטיח שלא יחזור כלא את סלסטינוס בטירת פומון. באותה שנה נכנס פיליפ הרביעי מלך צרפת עם צבאו לחבל גסקוניה (בדרום מערב צרפת) שהיה בידי האנגלים, ואדוארד הראשון מלך אנגליה הכריז מלחמה על צרפת. כדי לממן את הוצאות המלחמה הטילו שני המלכים מיסים על רכושה ואנשיה של הכנסייה. ראשי הכנסייה בצרפת פנו לעזרת בוניפקיוס השמיני שהטיל צו האוסר על מיסוי הכנסייה ללא הסכמתו של האפיפיור (פברואר 1296). בתגובה, גירש פיליפ הרביעי מצרפת את נציגי האפיפיור. בספטמבר של אותה שנה ריכך בוניפקיוס השמיני את עמדתו, ושני המלכים הסכימו שישמש בורר בסכסוך ביניהם.
בוניפקיוס השמיני הכריז על 1300 כשנת יובל. המונים מלאו את רחובותיה של רומא, הכנסייה זכתה בהכנסות ממכירת מזון, והאפיפיור היה בשיאו. אך ב-1301 פרץ ריב בין עוזריו של פיליפ הרביעי לבין נציג האפיפיור בצרפת, שהועמד למשפט באשמת המרדה ונכלא. בוניפקיוס דרש לשחררו מיד, והטיל צו האוסר על השלטון החילוני לשפוט איש כנסייה (דצמבר 1301). ב-11 בפברואר 1302 הועלתה איגרתו של האפיפיור בלהבות בפריז בנוכחותו של פיליפ הרביעי. המלך זימן לראשונה את אספת המעמדות הצרפתית (האצולה, הכמורה והמעמד הבינוני) שהודיעו לאפיפיור בכתב, כל אחד בנפרד, כי הם תומכים בשלטון החילוני. בתגובה, פרסם בוניפקיוס השמיני את איגרתו "אחת קדושה" שבה טען לעליונות האפיפיור על כל שלטון חילוני (אוקטובר 1302).
במרץ וביוני 1303 זימן פיליפ הרביעי את מועצתו שהכריזה על בוניפקיוס השמיני כעריץ מושחת, ודרשה את פיטוריו על ידי מועצת הכנסייה ברומא. האפיפיור טען כי הוא בלבד מוסמך לכנס את מועצת הכנסייה, והוציא צו נידוי נגד מלך צרפת. אך לפני שסיפק בידו לעשות דבר, בספטמבר 1303 השתלטו אלפיים שכירי חרב של פיליפ הרביעי על ארמון האפיפיור בעיר מולדתו אנאני (בעת ששהה שם, ככל הנראה, לשם חופשה), והחזיקו אותו שם במעצר. אנשי אנאני, בעזרתם של 400 פרשים, שחררו אותו ממעצר והביאו אותו אל הוותיקן ברומא, שם נפטר כתוצאה ממחלה באוקטובר 1303. לאחר מותו נבחר בנדיקטוס האחד עשר כמחליפו לאפיפיור.
בחזרה אל הבונקר

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אורה מורג
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  רומן היסטורי, מתח, הרפתקאות
 הוצאה
 הוצאה:  ידיעות ספרים
 תאריך הוצאה:  2012
 מספר עמודים:  358
 סדרה
 סדרת ספרים:  סדרת המתח ההיסטורית ע"ש טוביה מורג
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 9789655454864
 הספרייה הלאומית:  003431212
בחזרה אל הבונקר הוא רומן היסטורי לנוער מאת אורה מורג, העוסק בידידות הנרקמת בין נער גרמני לנערה יהודייה על רקע משפטי נירנברג ומעשי הנוקמים. הקטעים בספר העוסקים בקרב על ברלין כמו גם בהרעלה בסטלג 13 הם היסטוריים לחלוטין, אם כי עצירת משפטי נירנברג עד שתימצא ראיה לכך שהיטלר מת ומציאת עצם מגופו של היטלר, לא התרחשה במציאות.
עלילה

1945, גרמניה הנאצית קורסת. פטר מילר, נער גרמני בן 14, מתגייס להגן על ברלין מפני הצבא האדום. חרף התנגדות הוריו, הוא מוצב בדיוויזיית פאנצר אס אס היטלריוגנד, ומשתתף בקרב על ברלין. כאשר הוא נמלט מהסובייטים, הוא מגיע בטעות לפיהררבונקר ומסתתר בו. בבונקר נרקמים יחסי ידידות בינו לבין הלגה גבלס, בתם של יוזף ומגדה גבלס, והוא אף מתאהב בה. פטר חוזה בקריסת השלטון הנאצי, וב-30 באפריל אף שומע במו אוזניו את היטלר יורה בעצמו. כאשר ב-1 במאי מתאבדים הזוג גבלס, מגדה מרעילה את כל ילדיה כדי למנוע מהם לפול בשבי הסובייטי. פטר מנסה להציל את הלגה, אולם נכשל בכך. לאחר כיבוש הבונקר בידי הסובייטים, פטר מוצא את הלסת של היטלר לאחר שהגופה כולה נשרפה. הוא מחביא את הלסת בבונקר כדי למנוע ממנה לפול בידי הסובייטים, הנחושים למצוא ראיה שהיטלר אכן מת. פטר מגלה שהוריו נרצחו בידי הנאצים, כי תלו דגל לבן על ביתם. פטר עובר לגור אצל דודתו בעיר נירנברג, שם הוא מגלה שאחיו היינץ, אשר שרת במהלך המלחמה כקצין בוורמאכט, כלוא במחנה השבויים סטלאג 13 ליד נירנברג. הוא מצליח ליצור עמו קשר.
במקביל, עוקבת העלילה אחר עפרה קליין, נערה ארץ-ישראלית ילידת גרמניה. אביה של עפרה, האופה אריה, מקבל מכתב מסתורי מאחיו הרמן החי בנירנברג, המבקש ממנו לבוא לגרמניה במהירות כיוון שדרוש אופה יהודי. עפרה אינה מתלהבת לעזוב את הארץ, ובלית ברירה באה עם הוריה לגרמניה. בנירנברג, מתוודע אריה לסיבה אמיתית שלשמה הוזמן: אחיו הרמן הצטרף לקבוצת הנוקמים בהנהגתו של יוסף חרמץ, והם מתכננים להרעיל את הלחם שמוגש לשבויים הגרמנים בסטלאג 13. אריה מצטרף אל המשימה בהתלהבות. בינתיים, עפרה נפגשת עם פטר והם מתיידדים. שניהם מצליחים להתנגב ולהיות נוכחים במשפטי נירנברג. היינץ מספר לפטר על ארגון נאו-נאצי בשם "אודסה" המנסה לשחרר את בכירי השלטון הנאצי העומדים למשפט. ואכן, למחרת עוצר עורך הדין הגרמני של הנאשמים את המשפט בטענה שיש להעמיד לדין גם את היטלר עצמו, או להביא ראיה לכך שהוא אכן מת. בשל טענתו, המשפט נעצר למשך 20 יום. פטר מבין שזו תחבולה של הנאו-נאצים כדי לעכב את המשפט עד שצוללת תגיע ובאמצעותה יוברחו הנאשמים. הוא מספר לנוקמים על כך, ויחד עם עפרה בם חוזרים לבונקר בברלין ומוציאים מתוכו את הלסת שפטר החביא. מומחים קובעים שזו אכן הלסת של היטלר, והיא מהווה ראיה מוחצת לכך שהוא אכן מת. המשפט ממשיך, והנאו-נאצים נאלצים לגנוז את תוכניתם. בעזרתו של אריה, הנוקמים מחדירים את כיכרות הלחם המורעלים למחנה השבויים וגורמים לתחלואה ומוות המוניים. פטר מגלה זאת מאוחר מדי, ולשמחתו מתבשר שאחיו נמלט מהמחנה עוד לפי כן ולפיכך לא הורעל. בסצנת הסיום עפרה חוזרת לישראל ומספרת לחבריה על חלק מההרפתקאות שעברה.
דמויות

עפרה קליין - נערה ארץ-ישראלית ילידת גרמניה, בתם של אריה ויהודית. חברת השומר הצעיר. נוסעת יחד עם הוריה לגרמניה ומתיידדת שם עם פטר. יחד הם מספקים את ההוכחה שהיטלר אכן מת.
פטר מילר - נער גרמני בוגר ההיטלריוגנד, אשר מתחבא בפיהררבונקר לקראת סוף המלחמה. נגמל מהאידאולוגיה הנאצית שלו לאחר שהוריו נרצחו. הופך לידיד של עפרה.
אריה קליין - אביה של עפרה, בעלה של יהודית, אחיו של הרמן. אופה ילד גרמניה אשר עלה לישראל שנה לאחר עליית הנאצים לשלטון. באמצעותו מצליחים הנוקמים להחדיר את הלחם המורעל למחנה השבויים. דמותו מבוססת על דמות אמיתית בשם אריה דיסטל.
יהודית קליין - אשתו של אריה ואמה של עפרה. ילידת גרמניה. כל משפחתה הושמדה בשואה.
הרמן קליין - אחיו של אריה. נותר בגרמניה תחת שלטון הנאצים, ובמהלך מלחמת העולם השנייה חי ביערות כפרטיזן. לאחר המלחה הצטרף לתנועת הנוקמים.
יוסף חרמץ - דמות היסטורית. מנהיג קן הנוקמים בנירנברג.
היינץ מילר - אחיו הגדול של פטר. שרת בוורמאכט בדרגת מיור (רב-סרן). בניגוד לפטר, לא נגמל מהאידאולוגיה הנאצית גם לאחר שנודע לו על רצח הוריו. אף נרמז בספר שביצע פשעי מלחמה. נמלט ממחנה סטלאג 13, זמן קצר לפני שמתבצעת בו ההרעלה הגדולה.
הלגה גבלס - דמות היסטורית. בתם של יוזף ומגדה גבלס. מתיידדת עם פטר במהלך שהותם המשותפת בפיהררבונקר. אמה רוצחת אותה כדי למנוע ממנה לפול בשבי הסובייטי.
כמו כן בספר מופיעות באקראי דמויות היסטוריות רבות. ביניהן: אווה בראון, פטר שפר, גוטהרד היינריצי, ארתור אקסמן, לודוויג שטומפפגר, הרמן גרינג, יוסיף סטלין, גאורגי ז'וקוב, איוואן קונייב ודווייט אייזנהאואר.
הערות שוליים

↑  אורה מורג, בחזרה אל הבונקר, ידיעות ספרים, 2012. עמ' 28. "הוא ירד עם עוד עשרות ילדים בני גילו, ויחד התקדמו לעבר המחנה על שם גרינג. מעל שער הכניסה היה נעוץ שלט מאיר עיניים: דיוויזיית הנוער ההיטלראי"
↑  אורה מורג, בחזרה אל הבונקר, ידיעות ספרים, 2012. על הכריכה האחורית של הספר. "היה. ראיתי אותו ואפילו שמעתי את הירייה שירה לעצמו בראש"
↑  אורה מורג, בחזרה אל הבונקר, ידיעות ספרים, 2012. עמ' 125. "מכל אהוביה שליוו אותה, את בעלה ואת התינוקת לנמל, שנה לאחר שהיטלר תפס את השלטון"
↑  אורה מורג, בחזרה אל הבונקר, ידיעות ספרים, 2012. עמ' 223.
בוניפקיוס השלישי

בוניפקיוס השלישי (בלטינית: Bonifacius III; נפטר ב-12 בנובמבר 607) כיהן כאפיפיור מ-19 בפברואר 607 ועד פטירתו באותה שנה. על אף תקופת כהונתו הקצרה, הייתה לפעולותיו השפעה רבה על מעמד האפיפיורות בדורות הבאים.
ביוגרפיה

בוניפקיוס היה בנו של יוחנן קאטאאדיוק, רומאי ממוצא יווני.
בעת שכיהן כדיאקון הרשים בוניפקיוס את האפיפיור גרגוריוס הראשון, אשר בשנת 603 מינה אותו לתפקיד האפוקריסיאריוס (הנונציו לחצר הקיסרית של האימפריה הביזנטית), תפקיד בו כיהן עד שנת 606. בתפקיד זה יצר בוניפקיוס קשרים עם הקיסר פוקאס וזכה להערכה רבה של הקיסר.
לאחר מותו של האפיפיור סאביניאנוס בפברואר 606 נבחר בוניפקיוס לתפקיד האפיפיור, אולם שב לרומא מקונסטנטינופול רק שנה לאחר מכן. לא ברורה סיבת האינטרגנום הארוך. ישנה סברה כי המתנה זו נבעה ממחלוקות אודות בחירתו - לפי סברה זו בוניפקיוס סירב לקבל את התפקיד כל עוד התקיימו מחלוקות אלה.
בהגיעו לרומא הוציא בוניפקיוס צו האוסר על דיון במינוי יורש לאפיפיור במהלך כהונתו של אפיפיור מכהן. על פי צו זה, העובר על הצו יוחרם. צו נוסף שהוציא קבע כי לא יבחר אפיפיור חדש קודם לחלוף שלושה ימים ממותו של האפיפיור הקודם - וזאת במטרה שהבחירות לכהונה יתקיימו באופן חופשי מלחצים. שני צווים אלה קבעו את אופן בחירת האפיפיור ופועלים לפיהם גם כיום.
בשל יחסיו הקרובים עם הקיסר הביזנטי, קיבל בוניפקיוס הכרזה מהקיסר הקובע כי האפיפיור היושב ברומא עומד מעל כל הכנסיות האחרות (הכרזה הדומה לזו שהוציא הקיסר יוסטיניאנוס הראשון שמונים שנה קודם לכן). ההכרזה העניקה את התואר "ההגמון העולמי" להגמון של רומא - צו אשר בפועל סיכל את מאמציו של ההגמון קיריאקוס מקונסטנטינופול לשאת בתואר זה.
בוניפקיוס נפטר ב-12 בנובמבר 607 ונקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא.
באסטר קראב

קלרנס לינדן "באסטר" קראב השני (באנגלית: Clarence Linden "Buster" Crabbe II‏; 7 בפברואר 1908 - 23 באפריל 1983) היה שחיין ושחקן קולנוע אמריקאי. הוא אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1932) ושחקן מפורסם בשנות ה-30 ושנות ה-40. בין תפקידיו המפורסמים היו שחקן ראשי בסדרות "פלאש גורדון" ו"באק רוג'רס".
ביוגרפיה

קראב נולד באוקלנד שבקליפורניה. בגיל שנתיים עבר עם משפחתו להוואי בשל עבודתו של אביו כמשגיח במטע אננס. הוא למד תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת דרום קליפורניה.
ביוגרפיה > קריירת שחייה

באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה קראב במדליית ארד, במשחה ל-1500 מטר בתוצאה של 20:28.8 דקות, אחרי ארנה בורג משוודיה שקבע שיא אולימפי חדש של 19:51.8 דקות ובוי צ'רלטון מאוסטרליה (20:02.6 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:05.4 דקות.
ביוגרפיה > קריירת שחייה > אלוף אולימפי

באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה קראב במדליית זהב, במשחה ל-400 מטר בשיא אולימפי חדש של 4:48.4 דקות, לפני שיאן העולם ז'אן טרי מצרפת (4:48.5 דקות) וצוטומו אויוקוטה מיפן (4:52.3 דקות), והעניק למדינתו המארחת של המשחקים את מדליית הזהב היחידה לגברים בשחייה במשחקים אלו. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 20:02.7 דקות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 19:51.8 דקות.
בשנת 1971 שבר קראב במשחה ל-400 מטר חופשי שיא עולם למאסטרס לגילאי 60 ומעלה.
ביוגרפיה > קריירה כשחקן קולנוע

קראב שיחק ב-175 סרטים. סרטו הראשון היה "מלך הג'ונגל" שבו גילם את קספה, איש האריה. הוא היה שחקן ראשי בסרט אחד בבימוי של רוברט היל טרזן (טרזן הנועז), שחקן ראשי בסדרות "פלאש גורדון", שחקן ראשי בסדרות "באק רוג'רס" ושיחק ב-65 מערבונים.
קראב נפטר בשנת 1983 בגיל 75 בסקוטסדייל אריזונה, לאחר שעבר התקף לב ומעד על פח אשפה בעיר מגוריו.
תארים והישגים

קראב זכה בתואר אחד באליפות המכללות
קראב זכה ב-18 תוארי אליפות ארצות הברית
קראב קבע 16 שיאי עולם
לקראב כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד