stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד ובת שבע
סיפור המעשה > המעשה עצמו

הסיפור נפתח בדוד הקם משנתו באחד הערבים ויוצא להתהלך על גג בית המלך. הוא רואה את בת-שבע שהייתה ”טוֹבַת מַרְאֶה מְאֹד”, מתרחצת. דוד מברר את זהותה, ונאמר לו שזו בת שבע אשת אוריה החתי. הוא שולח שליחים להביאה אליו ושוכב עימה. זמן קצר לאחר מכן שולחת בת שבע אל דוד את ההודעה שהיא הרה. הערת המספר שדוד שכב עם בת שבע לאחר שטבלה מטומאת הנידה: ”וַיִּשְׁכַּב עִמָּהּ וְהִיא מִתְקַדֶּשֶׁת מִטֻּמְאָתָהּ” (וכך מובנת בדיעבד הרחצה) מסירה כל ספק בדבר זהות האב.
כדי להסתיר את חטאו, קורא דוד לאוריה משדה הקרב במטרה שיבוא לביתו וישכב עם אשתו, וכך יחשוב אוריה שאשתו הרתה ממנו ולא יחשוד בדבר. המלך אף שולח לו סעודה ("משאת המלך"). ואולם, אוריה מסרב להיכנס לביתו בנימוק ש”הָאָרוֹן וְיִשְׂרָאֵל וִיהוּדָה יֹשְׁבִים בַּסֻּכּוֹת וַאדֹנִי יוֹאָב וְעַבְדֵי אֲדֹנִי עַל פְּנֵי הַשָּׂדֶה חֹנִים וַאֲנִי אָבוֹא אֶל בֵּיתִי לֶאֱכֹל וְלִשְׁתּוֹת, וְלִשְׁכַּב עִם אִשְׁתִּי חַיֶּךָ וְחֵי נַפְשֶׁךָ אִם אֶעֱשֶׂה אֶת הַדָּבָר הַזֶּה.” כלומר: לא ייתכן שהוא יקיים יחסי מין עם אשתו, בשעה שארון הברית, כל הצבא ומפקדיו ישנים בשדה בתנאי סכנה וקושי. אוריה נשכב בפתח בית המלך, מסרב להתכבד בסעודה שהכין לו המלך ומסרב לסור לביתו. דוד מנסה שוב להביא את אוריה לביתו; הוא עורך משתה ומנסה לגרום לאוריה להשתכר, אך עדיין אוריה מסרב לרדת לביתו וישן עם החיילים האחרים בפתח הארמון.
לא ברור מלשון המקרא האם אוריה ידע על מעשהו של דוד ועל מזימתו. ניתן גם להבין את התנהגותו של אוריה כהיצמדות נאצלת לאחוות הלוחמים, אך יש שרואים אותה כהתרסה לא מודעת כנגד דוד, לאחר שהגיעו לאוזניו שמועות על המעשה. דבריו של אוריה ”...וַאֲנִי אָבוֹא אֶל בֵּיתִי לֶאֱכֹל וְלִשְׁתּוֹת וְלִשְׁכַּב עִם אִשְׁתִּי” יוצרים אירוניה מול המלך, שלא יצא בעצמו למלחמה, וייתכן שאוריה רומז לאירוניה נוספת - הוא לא ילך לשכב עם אשתו, אך דוד הוא זה שעשה זאת. גם חז"ל רואים בדבריו של אוריה התרסה כלפי דוד, ולמעשה מרידה במלכות: ”מורד במלכות הוה, דאמר ליה 'ואדוני יואב ועבדי אדוני על פני השדה חונים'” - הגדרתו של יואב בן צרויה כ"אדוני" והקדמתו ל"עבדי אדוני" נחשבת כמרד.
סיפור המעשה > מותו של אוריה

לאחר שלא הצליח לגרום לאוריה לשכב עם אשתו, שולח אותו דוד חזרה למלחמה, ומפקיד בידיו פקודה חתומה עבור שר הצבא יואב. בפקודה מורה דוד ליואב להציב את אוריה בחזית שבה מתחוללת הלחימה החזקה ביותר, כדי להביא למותו. יואב מממש את פקודת דוד ואוריה נהרג.
לאחר הקרב שולח יואב שליח לדוד ומנחה אותו: ”כְּכַלּוֹתְךָ אֵת כָּל דִּבְרֵי הַמִּלְחָמָה לְדַבֵּר אֶל-הַמֶּלֶךְ: וְהָיָה אִם תַּעֲלֶה חֲמַת הַמֶּלֶךְ וְאָמַר לְךָ מַדּוּעַ נִגַּשְׁתֶּם אֶל הָעִיר לְהִלָּחֵם הֲלוֹא יְדַעְתֶּם אֵת אֲשֶׁר יֹרוּ מֵעַל הַחוֹמָה: מִי הִכָּה אֶת אֲבִימֶלֶךְ בֶּן יְרֻבֶּשֶׁת הֲלוֹא אִשָּׁה הִשְׁלִיכָה עָלָיו פֶּלַח רֶכֶב מֵעַל הַחוֹמָה וַיָּמָת בְּתֵבֵץ לָמָּה נִגַּשְׁתֶּם אֶל הַחוֹמָה וְאָמַרְתָּ גַּם עַבְדְּךָ אוּרִיָּה הַחִתִּי מֵת” (ספר שמואל ב', פרק י"א, פסוקים י"ט–כ"א) כלומר, אם יכעס המלך על ההתקרבות אל החומה, טעות שמבחינה היסטורית ידועה בסכנותיה (כפי שקרה לאבימלך שנהרג על ידי האישה מתבץ שזרקה עליו אבן ריחיים), על השליח להזכיר את העובדה שאוריה החיתי מת, וכך לא יכעס המלך. בפועל, השליח אינו מחכה לתגובת המלך ומזכיר מיד את עובדת מותו של אוריה, ואכן דוד מגיב: ”כֹּה תֹאמַר אֶל יוֹאָב אַל יֵרַע בְּעֵינֶיךָ אֶת הַדָּבָר הַזֶּה כִּי כָזֹה וְכָזֶה תֹּאכַל הֶחָרֶב הַחֲזֵק מִלְחַמְתְּךָ אֶל הָעִיר וְהָרְסָהּ וְחַזְּקֵהוּ.”.
בת-שבע מתאבלת על אוריה ולאחר שהיא קמה מאבלה אוסף אותה דוד אל ביתו, והיא יולדת את בנם, ששמו אינו מוזכר.
סיפור המעשה > תוכחת נתן הנביא

פרק י"א מסתיים במילים ”וַיֵּרַע הַדָּבָר אֲשֶׁר עָשָׂה דָוִד, בְּעֵינֵי ה'” (זהו גם סיום הפרשה על פי החלוקה המסורתית). אלוהים שולח את נתן הנביא להוכיח את דוד, ונתן משתמש במשל כבשת הרש כדי להציג את תוכחתו:
שְׁנֵי אֲנָשִׁים הָיוּ בְּעִיר אֶחָת אֶחָד עָשִׁיר וְאֶחָד רָשׁ: לְעָשִׁיר הָיָה צֹאן וּבָקָר הַרְבֵּה מְאֹד: וְלָרָשׁ אֵין כֹּל כִּי אִם כִּבְשָׂה אַחַת קְטַנָּה אֲשֶׁר קָנָה וַיְחַיֶּהָ וַתִּגְדַּל עִמּוֹ וְעִם בָּנָיו יַחְדָּו מִפִּתּוֹ תֹאכַל וּמִכֹּסוֹ תִשְׁתֶּה וּבְחֵיקוֹ תִשְׁכָּב וַתְּהִי לוֹ כְּבַת: וַיָּבֹא הֵלֶךְ לְאִישׁ הֶעָשִׁיר וַיַּחְמֹל לָקַחַת מִצֹּאנוֹ וּמִבְּקָרוֹ לַעֲשׂוֹת לָאֹרֵחַ הַבָּא-לוֹ וַיִּקַּח אֶת-כִּבְשַׂת הָאִישׁ הָרָאשׁ וַיַּעֲשֶׂהָ לָאִישׁ הַבָּא אֵלָיו.
מעשה בשני אנשים, אחד עשיר ואחד עני ("רש") החיים זה לצד זה. לעני יש רק כבשה אחת, שהוא קשור אליה מאוד, ואילו לעשיר רכוש רב. אולם, כאשר מגיע אורח אל העשיר, הוא מעדיף לגזול את כבשת הרש ולשחוט אותה לכבודו, מאשר להכין ארוחה מרכושו שלו.
נתן מציג את המשל בפני דוד כסוגיה משפטית לגבי מקרה שאירע באמת, ודוד זועם מאוד. הוא קורא ”חַי ה' כִּי בֶן מָוֶת הָאִישׁ הָעֹשֶׂה זֹאת.” וקובע כי עונשו של העשיר הוא לשלם פי ארבעה על הכבשה שגזל (על פי דין התורה, תשלומי ארבעה וחמישה). בתגובה, מטיח בו נתן הנביא: ”אַתָּה הָאִישׁ.”. הנמשל הוא אינו מוחלט. החלק הברור הוא שהעשיר הוא דוד, שהרי הוא החוטא, שאלוהים נתן לו את מלכותו, הציל אותו מיד שאול, נתן לו את נשותיו של שאול ואם ירצה דוד - יוסיף לו עוד: ”וְאִם מְעָט וְאֹסִפָה לְּךָ כָּהֵנָּה וְכָהֵנָּה.”  ישנו פירוש נפוץ שהעני הוא אוריה, והכבשה היא בת שבע, אולם הסבר זה לא מסביר מי הוא ההלך, ובנוסף ישנה חוסר התאמה, שהרי בת שבע, כבשתו של אוריה, לא נשחטה, היא עודנה קיימת רק שאינה ברשותו.
לפי הסבר נוסף, העני הוא בת שבע, והכבשה היא אוריה, כך אוריה באמת נשחט, וההלך אם כן הוא הקב"ה עבורו עשה דוד את בכל כפי שיבואר במדרשי חז"ל להלן.
בכל מקרה נתן מותח ביקורת חריפה על דוד:
מַדּוּעַ בָּזִיתָ אֶת דְּבַר ה' לַעֲשׂוֹת הָרַע בְּעֵינַי? אֵת אוּרִיָּה הַחִתִּי הִכִּיתָ בַחֶרֶב וְאֶת אִשְׁתּוֹ לָקַחְתָּ לְּךָ לְאִשָּׁה
על שני החטאים, רצח אוריה והניאוף עם בת שבע, יענש דוד בכך שארבעה מבניו ימותו (כפי שפסק, שעל העשיר לשלם פי ארבעה), ושנשיו יילקחו ממנו ואיש אחר, המוכר למלך, ישכב עמן.
מיד עם הטחת החטא, מודה דוד: ”וַיֹּאמֶר דָּוִד אֶל נָתָן חָטָאתִי לַה'.”. נתן מבטיח לו שאלוהים לא ימית אותו כעונש, אלא את בנו שנולד לבת שבע. ואכן, לאחר שנתן הולך לביתו התינוק ניגף במחלה וחולה אנושות. דוד מתפלל עליו, צם ושוכב על הארץ בניסיון לבטל את הגזרה, אך ביום השביעי התינוק מת. עבדיו של דוד חוששים לבשר לו על מות התינוק, אך כאשר דוד מבין שהתינוק מת הוא קם, מתרחץ, סך בשמן, מחליף בגדיו ומתפלל בבית ה'. לתמיהתם של עבדיו משיב דוד כי עד עתה היה סיכוי שהילד יחיה ולכן בכה וצם, אך כעת אין טעם בכך - דבר לא ישיב את התינוק אליו: ”וְעַתָּה מֵת לָמָּה זֶּה אֲנִי צָם הַאוּכַל לַהֲשִׁיבוֹ עוֹד אֲנִי הֹלֵךְ אֵלָיו וְהוּא לֹא יָשׁוּב אֵלָי.” דוד מנחם את בת שבע, בא אליה שוב והילד שנולד הוא שלמה. ה' אוהב את הילד, ושולח את נתן הנביא לקרוא לו שם נוסף - ידידיה.
הפרק מסתיים בכיבוש רבת בני עמון על ידי יואב. הוא קורא לדוד להשלים את הכיבוש, כדי שלא יאמרו שיואב הוא זה שכבש את העיר. דוד מגיע ומשלים את הכיבוש בראש כל העם, לוקח את הכתר של מלך בני עמון והופך את כל בני עמון לעבדים.
סיפור המעשה > התגשמות העונשים

פרט לעונש ארוך הטווח "לֹא-תָסוּר חֶרֶב מִבֵּיתְךָ עַד-עוֹלָם", שהתגשם בדורות שמלכו אחריו, קיבל דוד שני עונשים שהתגשמו עוד בחייו:
רעו של דוד ישכב עם נשותיו לעיני כל ”כֹּה אָמַר יְהוָה הִנְנִי מֵקִים עָלֶיךָ רָעָה מִבֵּיתֶךָ וְלָקַחְתִּי אֶת נָשֶׁיךָ לְעֵינֶיךָ וְנָתַתִּי לְרֵעֶיךָ וְשָׁכַב עִם נָשֶׁיךָ לְעֵינֵי הַשֶּׁמֶשׁ הַזֹּאת”. עונש זה התגשם כאשר במהלך מרד אבשלום שכב אבשלום עם פילגשי המלך לפני כל העם.
בנו מבת שבע ימות, עונש שהתגשם בתוך שבוע מלידתו.
על פי רש"י עונשו של דוד מתגשם באירועים המתוארים בפרקים הבאים לאחר מעשה החטא: ”כך אירע לו, שלקה בארבעה בנים, הילד ואמנון תמר ואבשלום.”. לפי פרשנות זו, עונשו של דוד מתבטא תחילה במות התינוק בנה של בת שבע, לאחר מכן באונס תמר על ידי אמנון, שהוביל לנקמת אבשלום באמנון ולשרשרת אירועים שהגיעה לשיאה במרד אבשלום ובמותו, והמשיכה במרד אדוניה בן חגית בשלמה, שהחלה בחיי דוד, נמשכה עד לאחר מותו, ונסתיימה בחיסול אדוניה. מות הילד, רצח אמנון, הריגת אבשלום ומות אדוניה מקבילים לארבעת הכבשים שגזר דוד על העשיר בכבשת הרש: ”וְאֶת הַכִּבְשָׂה יְשַׁלֵּם אַרְבַּעְתָּיִם”.
הרב יעקב מדן כתב כי עונשו של דוד מתבטא דווקא במותם של ארבעה מבניה של בת שבע, גם זאת כשיקוף של פסיקת דוד בכבשת הרש. פירוש זה מתבסס על רשימת בניה של בת שוע בת עמיאל בספר דברי הימים ”שִׁמְעָא וְשׁוֹבָב וְנָתָן וּשְׁלֹמֹה אַרְבָּעָה לְבַת שׁוּעַ בַּת עַמִּיאֵל” ועל המסורת כי "בת שוע" היא "בת שבע". לפי הרב מדן, בנוסף לתינוק שמת בעקבות החטא יוצא שלבת שבע נולדו ארבעה בנים לפני שלמה. ספר שמואל לא מציין שלבת שבע היו עוד בנים בין התינוק לשלמה, והרב מסיק מכך כי שאר הבנים מתו בלידתם ולכן רק שלמה הוא שירש את כיסא דוד.
במדרש > הקושי

מנקודת המבט המסורתית, מעשה דוד ובת שבע הוא אחד מהמעשים הקשים והתמוהים להבנה. ראשית מפני שהכתוב מתעלם כמעט לחלוטין ממחשבותיהם ורגשותיהם של הדמויות הפועלות. הכתוב אינו מסביר האם דוד פעל מתוך תאווה גופנית או מתוך אהבה קיימת, ולא מציין אם בת שבע שיתפה פעולה עם המעשה ברצון או מתוך מורא המלך, או אם אוריה נמנע מלסור לביתו בכוונה לסכל את תוכניתו של דוד.
המלך בישראל לא היה כיתר המלכים שמשלו על נתיניהם אלא כפוף בעצמו לחוקים. והנה, במעשה דוד ובת ושבע עובר דוד, לכאורה, על שתיים מן העברות החמורות ביותר: ניאוף ורצח. מעשה שליחת אוריה אל המלחמה, כדי שייהרג שם, תמוה וקשה, מה גם שיחד עמו נהרגו לוחמים נוספים: ”וַיֵּצְאוּ אַנְשֵׁי הָעִיר וַיִּלָּחֲמוּ אֶת יוֹאָב וַיִּפֹּל מִן הָעָם מֵעַבְדֵי דָוִד וַיָּמָת גַּם אוּרִיָּה הַחִתִּי.” רבי יצחק אברבנאל מונה חמישה חטאים שבהם חטא דוד: העובדה ששכב עם אשת איש; ניסיונו לשדל את אוריה לשכב עם אשתו, כך שהבן שיוולד ייחשב כבנו של אוריה, מצב שעלול היה להביא בעתיד לנישואי קרובים; גרימת מותו של אוריה; גרימת מותם של אחרים שנהרגו יחד עם אוריה; והעובדה שדוד לקח את בת שבע לביתו מיד לאחר סיום אבלה על אוריה. התנהגות זו אינה הולמת את מעמדו וסמכותו של מלך. בנוסף, לפני המעשה, התנ"ך העיד על דוד: ”וַיְהִי דָוִד לְכָל דְּרָכָיו מַשְׂכִּיל וַה' עִמּוֹ”, ובמקומות רבים מתוארת התנהגותו הנעלה של דוד, גם ביחסים שבין אדם לחברו וגם כאחת מדמויות המהוות מופת לעבודת ה' ביהדות.
נתן הנביא מגיע אל דוד רק אחרי שבת שבע יולדת בן, נשאלת השאלה היכן היה הנביא במהלך תשעת החודשים הקודמים ללידה? בעת מתן משל כבשת הרש נמשלה גנבת הכבשה לחמדנותו של דוד. מצטייר לכאורה שדוד העניש בחומרה רבה מדי אדם שגנב בלבד ומענישו בעונש כפול: מוות ותשלום ארבעתיים.
הקושי גובר בכך שאף על פי שבסוף פרק י"א נאמר שמעשי דוד היו רעים בעיני ה', הרי שבסופו של דבר מסתיים פרק י"ב במילים ”וַיְנַחֵם דָּוִד אֵת בַּת שֶׁבַע אִשְׁתּוֹ וַיָּבֹא אֵלֶיהָ וַיִּשְׁכַּב עִמָּהּ וַתֵּלֶד בֵּן ויקרא (וַתִּקְרָא) אֶת שְׁמוֹ שְׁלֹמֹה וַה' אֲהֵבוֹ: וַיִּשְׁלַח בְּיַד נָתָן הַנָּבִיא וַיִּקְרָא אֶת-שְׁמו יְדִידְיָהּ בַּעֲבוּר ה'.” מפסוקים אלה עולה, כי בת שבע הפכה לאשתו של דוד, וכי ה' אהב את הבן שנולד - ולכאורה יש בכך אישור למעשיו של דוד. כיצד ניתן לקבל שה' מסכים עם פריים של מעשים כה חמורים? התנ"ך אף מדגיש: ”אֲשֶׁר עָשָׂה דָוִד אֶת הַיָּשָׁר בְּעֵינֵי ה' וְלֹא סָר מִכֹּל אֲשֶׁר צִוָּהוּ כֹּל יְמֵי חַיָּיו רַק בִּדְבַר אוּרִיָּה הַחִתִּי.” חטא הניאוף, לכאורה, אינו מוזכר כלל.
קושיה נוספת שבה עוסקים הפרשנים השונים היא השאלה כיצד ייתכן שדוד יכול היה להישאר עם בת שבע. ההלכה קובעת כי אשה שנאפה אסורה לבעלה ולאדם שעמו נאפה: ”כשם שאסורה לבעל, כך אסורה לבועל”. כיצד אם כן יכול היה המקרא בתום הפרשה להציג את דוד ובת שבע כזוג לגיטימי, ועל בנם שלמה אף נכתב ש"ה' אהבו"? (שמואל ב', י"ב, כ"ד)
הפרשנות > המעשה כבסיס לתשובה > המלך נדרש למוסר גבוה

מגמת הכתוב היא להצניע ולהסתיר את ענייניו וחטאיו האישיים של דוד. כך למשל המקרא אינו מציין את שבועת דוד לבת שבע שמוזכרת במלכים א, יג, ואלו רק הפרשנים שמסבירים כי בת שבע לא רצתה להביא ילדים לאחר שנחשף בגלוי על מעלילה והיה זה דוד שהבטיח לה בעת נחמו כי בנה ימלוך על אחיו. מגמה זו של הכתוב נועדה להדגיש את שורשי החטא והתשובה בנפש האדם.
אם אנו מקבלים את הפרשנויות על מעמדה של בת שבע כאישה גרושה ושאוריה ”מורד במלכות היה” עלינו להבין את סיפור דוד ובת שבע כמקרה בו ”חטא שהגדילוהו עליו לגדולתו”. במילים אחרות, על פי הספר דוד המלך היה חכם מספיק כדי לא לחטוא ולו בחטא אחד. הוא לא רצח ולא חמד אשת איש אולם היו במעשיו חטאים גדולים הרבה יותר: תכנון רצף האירועים והאופן בו בוצעו נישואיו של דוד לבת שבע היו עם טעם רע. נתבע ממלך לנהוג בשלמות מוסרית גם אם היא אינה מחוקקת מילה במילה בספר. אלו לא החוקים אלא רוח הדברים:
חתירה נגד שלום הממלכה - הגט שניתן לבת שבע, ויתר נשות ישראל, לא נועד להיות מנוצל לענייניו האישיים של דוד אלא כדי למנוע בעיות הלכתיות אם בן הזוג יהרג. אוריה החתי יחד עם גיבורים לחמו ומסרו נפשם לממלכה כולה. כיצד דוד מנצל גט שכזה?
לו אוריה היה חשוד במרידה במלכות היה על הדיון להתבצע בסנהדרין. המשפט הוא חוק וקדושת ה'.
דוד המלך נתן בידי אויבים אחד מגיבורי ישראל. מותו מצד אחד משפיע על רוח העם ומנגד אויבי ישראל פותחים פיהם ומחללים את כבוד ה'. על כן נתן מדגיש זאת בביקורתו, ”מַדּוּעַ בָּזִיתָ אֶת-דְּבַר ה', לַעֲשׂוֹת הָרַע בעינו (בְּעֵינַי), אֵת אוּרִיָּה הַחִתִּי הִכִּיתָ בַחֶרֶב, וְאֶת-אִשְׁתּוֹ לָקַחְתָּ לְּךָ לְאִשָּׁה; וְאֹתוֹ הָרַגְתָּ, בְּחֶרֶב בְּנֵי עַמּוֹן” (ספר שמואל ב', פרק י"ב, פסוק ט')
חטאו של דוד מקביל למספר סיפורים במקרא: חטא העגל אך גם לחטא שאול ולחטא אחאב. ההקבלות לשני סיפורים האחרונים עוזרות למקרא להסביר כיצד דוד הצליח להתרומם מחטאו להבדיל מבית שאול ואחאב שנחרבו - באמצעות התשובה.
הפרשנות > המעשה כבסיס לתשובה > מעמד התשובה

מקומה של התשובה בהקשר זה מרכזי: וידויו של דוד "חָטָאתִי לַה'" מלמד את חז"ל כי:
אמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן: מאי דכתיב: 'נְאֻם דָּוִד בֶּן יִשַׁי וּנְאֻם הַגֶּבֶר הֻקַם עָל'? נאום דוד בן ישי שהקים עוּלָה של תשובה
כלומר: דוד הראה לרבים כי יש אפשרות חזרה בתשובה אף על חטאים שנראים חמורים. הגמרא מאריכה עוד בבקשתו של דוד לשוב בתשובה, ואת קבלת התשובה:
...אמר לפניו: ריבונו של עולם, מחול לי על אותו עוון כולו
אמר: כבר עתיד שלמה בנך לומר בחכמתו: 'הֲיַחְתֶּה אִישׁ אֵשׁ בְּחֵיקוֹ וּבְגָדָיו לֹא תִשָּׂרַפְנָה: אִם יְהַלֵּךְ אִישׁ עַל הַגֶּחָלִים וְרַגְלָיו לֹא תִכָּוֶינָה: כֵּן הַבָּא אֶל אֵשֶׁת רֵעֵהוּ לֹא יִנָּקֶה כָּל הַנֹּגֵעַ בָּהּ'
אמר לו: כל הכי נטרד ההוא גברא? (=כל כך נדחה אותו אדם, כלומר דוד?)
אמר לו: קבל עליך יסורין. קבל עליו. אמר רב יהודה: אמר רב: שישה חדשים נצטרע דוד, ונסתלקה הימנו שכינה ופירשו ממנו סנהדרין...
אמר לפניו: ריבונו של עולם, מחול לי על אותו עוון
(אמר לו הקב"ה:) מחול לך.
(ביקש דוד:) 'עֲשֵׂה עִמִּי אוֹת לְטוֹבָה וְיִרְאוּ שֹׂנְאַי וְיֵבֹשׁוּ כִּי אַתָּה ה' עֲזַרְתַּנִי וְנִחַמְתָּנִי'
אמר לו: בחייך (=בתקופת חייך) איני מודיע, אבל אני מודיע בחיי שלמה בנך. בשעה שבנה שלמה את בית המקדש ביקש להכניס ארון (=את ארון הברית) לבית קדשי הקדשים, דבקו שערים זה בזה. אמר עשרים וארבעה רננות (=מזמורים) ולא נענה... כיוון שאמר: 'ה' אֱלֹקֵים אַל תָּשֵׁב פְּנֵי מְשִׁיחֶךָ זָכְרָה לְחַסְדֵי דָּוִיד עַבְדֶּךָ' מיד נענה. באותה שעה נהפכו פני כל שונאי דוד כשולי קדירה (=השחירו פניהם, התביישו) וידעו כל ישראל שמחל לו הקב"ה על אותו העוון.
מדרש זה מדגיש את חומרת חטאו של דוד, שקשה מאוד לכפר עליו, דווקא מדבריו של שלמה בספר משלי: ”כֵּן הַבָּא אֶל אֵשֶׁת רֵעֵהוּ לֹא יִנָּקֶה כָּל הַנֹּגֵעַ בָּהּ”. על פי המדרש דוד סבל ייסורים, מרצונו, כדי לכפר על החטא. ההוכחה לכך שאכן החטא התכפר ניתנה בימי בנו, כאשר שלמה נענה דווקא כשביקש בשמו של אביו: ”זָכְרָה לְחַסְדֵי דָּוִיד עַבְדֶּךָ”.
הפרשנות > המעשה כבסיס לתשובה > האם דוד חטא?

התלמוד מברר שדוד כלל לא חטא מתוך יצר הרע, מתוך דחף של תאווה, אלא מתוך מניע שונה לגמרי. במסכת עבודה זרה מביא רבי יוחנן את דבריו של רבי שמעון בר יוחאי:
לא דוד ראוי לאותו מעשה ולא ישראל ראוין לאותו מעשה (=חטא העגל). לא דוד ראוי לאותו מעשה, דכתיב: 'וְלִבִּי חָלַל בְּקִרְבִּי' .אלא למה עשו? אלא לומר לך, שאם חטא יחיד אומרים לו: כלך אצל יחיד...
כלומר: דוד מעיד על עצמו שיצר הרע אינו שולט בו, "וְלִבִּי חָלַל בְּקִרְבִּי" - יצר הרע הרוג בלבו של דוד (ומוסבר במדרשי אגדה שהרגו באמצעות תענית) ואינו שולט בו. מדוע אם כן עשה את המעשה? כדי לתת דוגמה לכל חוטא בעתיד, שיראה כיצד ניתן לחזור בתשובה אף מחטא חמור כל כך.
הפרשנות > מעשה בת שבע כניסיון לדוד

כיוון מעט שונה לסיבת חטאו של דוד מביא התלמוד הבבלי במסכת סנהדרין:
אמר רב יהודה: אמר רב:
לעולם אל יביא אדם עצמו לידי ניסיון, שהרי דוד מלך ישראל הביא עצמו לידי ניסיון, ונכשל.
אמר לפניו: ריבונו של עולם, מפני מה אומרים אלוקי אברהם אלוקי יצחק ואלוקי יעקב, ואין אומרים אלוקי דוד?
אמר: אינהו מינסו לי ואת לא מינסית לי (=הם התנסו, עברו ניסיונות ועמדו בהם, ואתה לא עברת ניסיונות).
אמר לפניו: ריבונו של עולם, בחנני ונסני, שנאמר: 'בְּחָנֵנִי ה' וְנַסֵּנִי צרופה (צָרְפָה) כִלְיוֹתַי וְלִבִּי'
 אמר: מינסנא לך ועבידנא מילתא בהדך דלדידהו לא הודעתינהו ואילו אנא קא מודענא לך דמנסינא לך (=אנסה אותך ואעשה לך מעשה, להם לא הודעתי על הניסיון ואילו לך אני מודיע שאני מנסה אותך), בדבר ערוה.
מיד: 'וַיְהִי לְעֵת הָעֶרֶב וַיָּקָם דָּוִד מֵעַל מִשְׁכָּבוֹ וַיִּתְהַלֵּךְ עַל גַּג בֵּית-הַמֶּלֶךְ וַיַּרְא אִשָּׁה רֹחֶצֶת, מֵעַל הַגָּג וְהָאִשָּׁה טוֹבַת מַרְאֶה מְאֹד'.
והיינו דכתיב (=וזהו שכתוב): 'בָּחַנְתָּ לִבִּי פָּקַדְתָּ לַּיְלָה צְרַפְתַּנִי בַל-תִּמְצָא זַמֹּתִי בַּל-יַעֲבָר-פִּי'. אמר: איכו זממא נפל בפומיה דמאן דסני לי ולא אמר כי הא מילתא (=אמר דוד: הלוואי והיה זמם בפיו של שונאי, כלומר בפיו של דוד בלשון סגי נהור, ולא הייתי אומר דבר זה, על הניסיון).
על פי מדרש זה, המעשה היה ניסיון שדוד ביקש, כדי להגיע לרמתם של שלושת האבות. הניסיון היה בדבר ערווה, כלומר על דוד היה להתמודד עם פיתוי מיני. דוד נכשל בניסיון, והתחרט על שביקש להכניס עצמו למצב זה.
בפרשנות המסורתית

ההסבר שנתנו חז"ל לחטאו של דוד נראה כסותר את פשט הפסוקים. הקביעה כי דוד לא חטא בניאוף, מכיוון שמותו של אוריה הפך את בת שבע לגרושה למפרע אינו רמוז בפסוקים, ולעומת זאת חטאו של דוד נאמר במפורש: פרק י"א מסיים במילים ”וַיֵּרַע הַדָּבָר אֲשֶׁר עָשָׂה דָוִד בְּעֵינֵי ה'” ושיאו של פרק י"ב הוא בעימות הדרמטי בין נתן לדוד, כאשר נתן מטיח בדוד ”אַתָּה הָאִישׁ” וממשיך בפירוט חטאו, כשהוא מדגיש ”...וְאֶת אִשְׁתּוֹ לָקַחְתָּ לְּךָ לְאִשָּׁה...”; למשמע ההאשמה מודה דוד בחטאו ונענש עליו.
פרשני המקרא המסורתיים עמדו בפני ההתלבטות כיצד לפרש את הפסוקים, בין המחויבות לדברי חז"ל לבין המשמעות הפשוטה כפי שזו משתמעת מן המקרא. סקירת דברי הפרשנים מעלה שלוש גישות עיקריות בהתלבטות זו:
אפשרות אחת היא לדחות את דברי חז"ל, מתוך ההנחה שחז"ל לא התכוונו להציג את פשט הפסוקים אלא להציג רעיון מוסרי, תפיסה עקרונית, וכדומה;
אפשרות שנייה היא קבלה מלאה של דברי חז"ל, עד כדי אמירה שלא ניתן להבין כלל את הפשט ללא דבריהם ולמעשה רק להם הסמכות לפרש את הפסוקים;
גישה שלישית מנסה ליצור סינתזה בין הפשט לבין דברי חז"ל, על ידי קבלת כמה מן העקרונות שמעלים חז"ל ושמירה על מתווה הפשט.
בפרשנות המסורתית > בזוהר ובתורת הסוד

על פי הזוהר, דוד המלך היה הגלגול של הבל, אוריה החיתי היה הגלגול של קין, ובת שבע הייתה הגלגול של תאומת הבל שהייתה מיועדת להיות להבל לאשה.
בזוהר נכתבו סודות רבים על סיפור קין והבל. אחד הסודות מובאים כאן בתרגום על הפסוק: "וַיֹּאמֶר קַיִן אֶל הֶבֶל אָחִיו וַיְהִי בִּהְיוֹתָם בַּשָּׂדֶה וַיָּקָם קַיִן אֶל הֶבֶל אָחִיו וַיַּהַרְגֵהוּ". "בהיותם בשדה" זה גימטריה של "בת שבע". ועל זה קין הרג את הבל, בוויכוח למי תהיה תאומת הבל לאשה.
כל המעורבים בפרשת קין והבל, חזרו בגלגול נשמות, על מנת לתקן את הרצח של הבל.
לפי הזוהר, החטא של דוד המלך לא היה באשת איש, משום שבת שבע הייתה מיועדת לו מן השמים. החטא היה במהירות שבא דוד אל בת שבע. ומכאן אפשר להבין למה חז"ל התכוונו כשאמרו: "כל האומר דוד חטא, אינו אלא טועה".
בדתות אחרות

בנצרות מוזכרת בת שבע בברית החדשה (הבשורה על-פי מתי), שם מיוחס ישו לבת שבע ולדוד, אם כי שמה לא נזכר: ”דָּוִד הוֹלִיד אֶת שְׁלֹמֹה מִזּוֹ שֶׁהָיְתָה אֵשֶׁת אוּרִיָּה.”
באסלאם נחשב דוד לנביא. כמה מסורות אסלאמיות סבורות כי סיפור דוד ובת שבע אינו עולה בקנה אחד עם עקרון העיצמה (ערבית: عِصْمَة), שעל פיו הנביא חסין מכישלונות ומעשים של כפירה וחוסר אמונה. חדית המצוטטת בתפסיר אל כביר ובתפסיר מוג'מה אל ביאן מזכירה את אמירתו של הח'ליפה עלי בן אבי טאלב: "את האומר שדוד נשא לאשה את אשתו של אוריה כפי שמסופר באגדות אעניש פעמיים: אחת מכיוון שהאשים לשווא אדם בניאוף, ושנית מכיוון שחילל את כבוד הנבואה (כלומר הוציא לשון הרע על הנביא דוד)".
חדית נוספת במסורת השיעית מספרת כי האימאם עלי א-רידא, מצאצאיו של עלי בן אבי טאלב, שוחח עם חכמים מדתות אחרות על עקרון חסינות הנביאים מטעויות ומכישלונות. על פי החדית, עלי-א-רידא שאל אחד מהם: "מה אתה אומר על דוד?" אותו חכם ענה: "דוד היה עסוק בתפילה כאשר הופיעה מולו ציפור יפה. הוא עזב את תפילתו והלך אחרי הציפור, ובעודו הולך על גג ארמונו ראה את בת שבע רוחצת באמבטיה ... הוא הציב את בעלה בחזית שדה הקרב, כדי שיהרג, וכך כדי שיוכל להתחתן עם בת שבע". עלי א-רידא התרגז ואמר: "אתה מייחס לנביא האלוהים רפיון בתפילתו, לאחר מכן אתה מאשים אותו בחוסר צניעות, ואחרי כן אתה מאשים אותו ברצח של אדם חף מפשע!" הוא (אותו חכם) שאל: "מהו אם כן המעשה באוריה?" וא-רידא השיב: "באותו זמן, הנשים שבעליהן נפטרו או נהרגו במלחמה לעולם לא היו נישאות שוב (וזה היה המקור של רעות רבות). דוד היה האדם הראשון ששבר מסורת זו. ולכן לאחר שאוריה נהרג במקרה במלחמה התחתן דוד עם אשתו, אך אנשים קיבלו נישואים חריגים אלה בקושי רב (ולאחר מכן נוצרו אגדות על נישואים אלה)".
בביקורת המקרא המודרנית

פרשני ביקורת המקרא דנים את דוד לחומרה. דניאל פרידמן משווה את התנהגותו של דוד לזו של אחאב, שעליה נאמר "הרצחת וגם ירשת", ומוצא שהתנ"ך החמיר בדין האחרון והקל בדין הראשון. אחרים הצביעו על הפסיביות שהסיפור המקראי מייחס לבת שבע וגרסו שתשוקותיו של דוד נכפו עליה.
חוקר המקרא יאיר זקוביץ מסביר כי בעל ספר שמואל מספר את סיפור דוד ובת שבע בקווים השאולים מסיפור אברם ושרי במצרים, וזאת על-מנת לשפוט את דוד לחומרה. בשני המקרים, מתוארת האישה הנלקחת על ידי המלך כיפה. בשני המקרים, המלך לוקח את האישה. בתוך כך, מזכיר זקוביץ את הסיפור בבראשית פרק כ', שלשיטתו מהווה סיפור תיקון לסיפור אברם ושרי - ועומד על כך שבשני הסיפורים המלך מתבונן באישה בטרם לקחה. החוקר מוסיף כי משבת שבע היא אשת אוריה החיתי, הרי שסביר להניח כי אינה עבריה, ועל כן בשני המקרים המלך לוקח אישה זרה אל ביתו. ובשני המקרים מוצע לגבר שכר ומתנות (בסיפור אוריה החיתי - נכתב "ותצא אחריו משאת המלך", שהיא המתנה שבאמצעותה מבקש דוד לפתות).
ואולם, החוקר מסביר כי העיקר בהשוואה נעוץ בהבדלים. במקרה של דוד ובת שבע, המלך הוא מבני ישראל, והאישה היא האישה הזרה, ואילו בסיפור אברם ושרי המלך הוא פרעה והאישה היא האישה הזרה. דוד יודע שהאישה היא אשת איש, בעוד מלכי בראשית, הן פרעה והן אבימלך, תמימי לבב. דוד אף מכיר את אוריה, ואילו פרעה אינו מכיר את אברם. אוריה הוא למעשה לא רק מכר, אלא חייל בשירותו של דוד, שנמצא בשדה הקרב ממש. האבות חוששים ומנסים לרמות ולהציל, אך בניגוד לאברם, בבירור מול המלך - אוריה נותן אמון מלא במלכו דוד. תשובתו של אוריה מוציאה אותו באור חיובי ביותר: "הארון וישראל ויהודה יושבים בסוכות, ואדוני יואב, ועבדי אדוני על פני השדה חונים. ואני אבוא לביתי לאכול ולשתות ולשכב עם אשתי?" לבסוף, האבות חיים והחטא לא התממש, ואילו במקרה זה אוריה נרצח.
בתרבות

פרשת דוד ובת שבע זכתה להתייחסות רבה בספרות העולמית. להלן כמה מן הספרים העוסקים בפרשה זו:
משה שמיר, כבשת הרש: הספר עוסק ברקע לפרשה ובפרשה עצמה, מנקודת ראותו של אוריה החיתי.
שטפאן היים, דוח המלך דוד: הספר דן בניסיונות ההסתרה של התנהגות דוד בפרשה זו ובפרשות אחרות, על ידי בנו שלמה.
ג'וזף הלר, אלוהים יודע: הספר עוסק בחייו של דוד ומציג את הפרשה מנקודת ראותו של דוד המלך.
הפרשה מוזכרת במספר שירים כמו:
בשיר הללויה של ליאונרד כהן המדבר על המלך דוד - "You saw her bathing on the roof" (מילים אלו לא נזכרות בשיר שתורגם לעברית על ידי קובי מידן).
היוצר אריק ברמן כתב שיר ששמו "אוריה חוזר הביתה", ובו פרפרזה על הסיפור המקראי.
בתרבות > בציבוריות הישראלית

על רקע ההבדל בין הפרשנות המסורתית המצמצמת את חומרת מעשהו של דוד, לתיאור החטא בפשט במקרא, כאשר שמעון פרס אמר בנאום בכנסת ב-1994 ש”לא כל מה שדוד המלך עשה על הגגות, נראה בעֵינַי יהודי או מוצא חן בעיני”, דבריו גרמו לזעזוע ולזעם אצל החרדים, ואף הוגשה הצעת אי אמון בממשלה בעקבות כך.
מצד שני, הפרשן נחום ברנע ביקש בשנת 2016 להקל ביחס הציבורי לראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט אחרי שהורשע בפרשת הולילנד, תוך שימוש במקרה דוד ולצדו עוד דמויות תנ"כיות ידועות שחטאו ועדיין זכו ליחס סלחני: ”מתבקש להסביר לחברת הכנסת הנכבדה (שולי מועלם, שדרשה להסיר את תמונתו של אולמרט) שעבריינים קשים לאולמרט זכו לכבוד וליקר בהיסטוריה היהודית... (דוד) שהיה עם אשת איש ושלח את בעלה למות במלחמה – ואף על פי כן הוא נעים זמירות ישראל”
ראו גם

אוריה החתי
כבשת הרש
מעשה אמנון ותמר
תורת הפערים - שיטה לניתוח ספרותי שהודגמה לראשונה על סיפור זה
תלמיד חכם שסרח
שלמה המלך
לקריאה נוספת

דניאל פרידמן, הרצחת וגם ירשת, דביר, תש"ס
חיה שרגא בן איון, נשות דוד, ידיעות אחרונות – ספרי חמד, תשס"ה
יהודה קיל, דעת מקרא – שמואל ב, הוצאת מוסד הרב קוק
הרב יעקב מדן, דוד ובת שבע - החטא, העונש והתיקון, הוצאת ישיבת הר עציון, תשס"ב
משה שמיר, כבשת הרש, רומן היסטורי
דו"ח המלך דוד, שטפן היים, רומן היסטורי
זהירות, ספרות! – לבעיות האינטרפרטאציה והפואטיקה של הסיפור המקראי (תשובה לבעז ערפלי ולאוריאל סימון), מ' פרי ומ' שטרנברג, הספרות, ב (תש"ל-תשל"א), עמ' 608–663.
הרב צבי ישראל טאו, לאמונת עתנו, כרך ו, תש"סה
פרופסור יהונתן יעקבס, מות ילדו של דוד מבת שבע מגדים נ
ביאורים

↑  לפי פרשנים שונים הכוונה לאחר שנה מזמן המעשה הקודם, כאשר השנה שבה לאותה נקודה שבה היה הסיפור הקודם. ראו רד"ק ומצודות.
↑  לסיכום הדעות בנושא זה ראו אצל הרב יעקב מדן, מגילת בת שבע, מגדים גיליון י"ח-י"ט, עמ' 69, הערה 7.
↑  אברבנאל מדמה את חטאו של דוד למעשה שהכיר מההיסטוריה של ספרד: ”...בלי ספק יותר מגונה במלך שישכב את אשת עבדו ויגדפהו וישחיתהו בזה, וכל שכן בהיותו טרוד בעבודתו ונלחם את מלחמותיו. הלא ראית מה שנמשך בספרד בימי המלך דון רודרי״גו שכעבור אשר שכב את בת האלוף גוליא״נו אשר היה יושב בסיב״טא, הניא את כל הישמעאלים אשר מעבר לים וייקחו וילכדו את כל ספרד לנקום נקמתו מהמלך ההוא אשר שכב את בתו...”. אברבנאל מתייחס כאן כנראה למלך רודריגו הויזיגותי, שניהל מלחמת ירושה אחרי מותו של המלך ויטיזה, מלחמה שהובילה לפלישת המוסלמים בראשות טאריק בן זיאד לספרד בשנת 711 ולכיבוש חצי האי האיברי בידיהם. הכיבוש המוסלמי נמשך עד לסיום הרקונקיסטה, קרוב ל-800 שנים לאחר מכן.