stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוקד עם זאבים

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  רוקד עם זאבים 
 בימוי:  קווין קוסטנר
 הופק בידי:  ג'ים וילסון קווין קוסטנר
 תסריט:  מייקל בלייק
 עריכה:  ניל טרוויס 
 שחקנים ראשיים:  קווין קוסטנר מרי מקדונל גרהאם גרין רודני גרנט
 מוזיקה:  ג'ון בארי
 צילום:  דין סמלר
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  טיג הפקות, סרטי מג'סטיק בינלאומי, אלייד פילמייקרס 
 חברה מפיצה:  אוריון
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  9 בנובמבר 1990 ישראל ישראל 23 במרץ 1991
 משך הקרנה:  181 דקות 236 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית לקוטה
 סוגה:  סרט דרמה, סרט הרפתקאות, מערבון, סרט מלחמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  דקוטה הדרומית 
 תקופת התרחשות:  1863 
 תקציב:  15–19 מיליון דולר
 הכנסות:  424,208,848 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   danceswithwolves
 פרסים:  שבעה פרסי אוסקר שני פרסי גלובוס הזהב
 דף הסרט ב־IMDb
 
תמונת אילוסטרציה של סצנות מתוך הסרט
רוקד עם זאבים (אנגלית: Dances with Wolves) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1990, בבימויו של קווין קוסטנר ובכיכובו. זהו עיבוד קולנועי של ספר בעל אותו השם. את התסריט כתב מחבר הספר המקורי, מייקל בלייק. עלילת הסרט מתמקדת בחייל מצבא האיחוד, שמואס בלחימה במלחמת האזרחים האמריקאית ובוחר לעבור לסְפָר, ובקשרים האמיצים שפיתח עם ילידים משבטי הסוּ במערב הנידח. מלבד גרסת הסרט שיצאה בתחילה לקולנוע, התפרסמה כעבור כשנה גרסה ארוכה יותר באורך ארבע שעות.
את תפקידי הילידים האמריקאים ממלאים שחקנים ילידיים, והדיאלוגים מתנהלים לאורך חלקים גדולים מהסרט בשפת הלקוטה, המדוברת בפי שבטי הסו. שבירת המוסכמות ההוליוודיות הללו והייצוג האוהד והמשוחרר מקלישאות של הילידים האמריקאים התקבלו בידי המבקרים בעין יפה. עם זאת, חלק מהמבקרים טענו כי למרות זאת לא נעשה מאמץ מספיק להיפטר מהסטריאוטיפים המקובלים.
אולפני הקולנוע הגדולים בהוליווד חששו שהסרט לא יהיה רווחי, וסירבו להשתתף במימונו. קוסטנר הקים חברת הפקה משלו כדי להפיק את הסרט. הסרט זכה להצלחה רבה בקופות, והכנסותיו העולמיות הן מעל 400 מיליון דולרים. הסרט, שהחיה את ז'אנר המערבונים, זכה בפרסים רבים, בהם שבעה פרסי אוסקר, כולל פרס הסרט הטוב ביותר, ושלושה פרסי גלובוס הזהב.
שחקנים

| שחקן | תפקיד | תיאור |
| --- | --- | --- |
| קווין קוסטנר | סגן ג'ון דנבאר / "רוקד עם זאבים" | קצין צבא מיואש שבוחר לעבור לרצועת הספר ומוצב בבסיס צבאי שמתגלה כנטוש. מתיידד עם שבט אינדיאני מקומי, הופך לחבר של כבוד בו ונישא לבת השבט הלבנה "עומדת עם אגרוף". |
| גרהאם גרין | "ציפור בועטת" | כהן-הדת של בני הסו. איש בעל מעמד בשבט, אביה המאמץ של "עומדת עם אגרוף" והאינדיאני הראשון שיצר קשר עם דנבאר. |
| מרי מקדונל | "עומדת עם אגרוף" | אישה לבנה שאותה אימץ שבט הסו לאחר רצח שאר בני משפחתה בידי שבט הפאוני. בעת המפגש עם ג'ון דנבאר מתאבלת על מותו של בעלה, ובעקבות הקשר המתפתח של השבט עם דנבאר נזכרת בשפה האנגלית. לבסוף נישאת לדנבאר. |
| רודני גרנט | "רוח בשערו" | לוחם משבט הסו, שבתחילה מתנגד לקשרים עם האדם הלבן שבו נתקלים אנשי הסו במקרה. משתתף בשיחות הראשוניות עם הסגן האמריקאי הצעיר, והופך לחברו. |
| פלויד וסטרמן | "עשרה דובים" | הצ'יף הזקן של השבט. |
יצירת הסרט > רעיון ומימון

בשנות ה-80 של המאה ה-20 התקשה הסופר והתסריטאי מייקל בלייק למצוא מפיק שייקח על עצמו הפקת סרט לפי התסריטים הרבים שחיבר. לבסוף חשב על הרעיון לכתוב את התסריט של "רוקד עם זאבים", שהושפע מהעניין ארוך-השנים שלו בהיסטוריה של העמים הילידים של אמריקה ("אינדיאנים"). הרעיון הושפע גם מהספר ההיסטורי "קברו את לבי בברך פצועה" (אנ') מאת די בראון, שמתאר את ההתפשטות האמריקאית מערבה מנקודת המבט האינדיאנית, ומסיפורו האמיתי של עגלון שהמוצב שהוא נשלח להעביר אליו אספקה נמצא נטוש. ב-1986 הציג בלייק את הרעיון לחברו השחקן קווין קוסטנר, שהיה כוכב באותה תקופה, התפרסם במערבון "סילברדו" (1985), וכיכב בסרטים כמו "הבלתי משוחדים", "ללא מוצא" ו"שדה החלומות". לאור חוסר ההצלחה של ניסיונותיו הקודמים של בלייק בתסריטאות, קסטנר הציע לו לכתוב רומן על פי הרעיון. בלייק, שנקלע למשבר כלכלי במהלך חיבור הספר, נאלץ להשלים את חיבור הטיוטה תוך כדי מגורים במכוניתו, והמפיק ג'ים וילסון, חברם המשותף של קוסטנר ובלייק, סייע לו למצוא מוציא לאור לספרו. הספר יצא לבסוף ב-1988 בכמות עותקים קטנה בכריכה רכה. קוסטנר התלהב מהספר, קנה במהירות את הזכויות ליצור סרט על פי עלילתו, וביקש מבלייק לעבד את ספרו לתסריט.
וילסון וקוסטנר החלו לעבוד על העיבוד הקולנועי של התסריט והוציאו מכיסם 70,000 דולר אמריקני במסגרת חברת ההפקה שהקימו, טיג הפקות. לדברי קוסטנר בריאיון עיתונאי, בתחילה הוא לא רצה לביים את הסרט בעצמו, אבל בגלל סיכויי ההצלחה הנמוכים של הפרויקט לא הצליח קוסטנר למצוא במאי אחר. סיכויי ההצלחה הנמוכים נבעו מתפישת המערבונים כסוגה לא-רווחית, בעקבות כישלונו המוחלט של הסרט "שערי החופש" משנת 1980. לפי דיווח עיתונאי, שני אולפני קולנוע דחו את הסרט בעקבות התעקשות יוצריו ששליש מהדיאלוגים יהיו בשפה הילידית לקוטה עם כתוביות באנגלית; דיווח אחר מזכיר שלוש עסקאות, שבוטלו מעט לפני החתימה. בהמשך הצטרפו לפרויקט המפיק הקנדי ג'ייק אברטס והמפיק הבריטי גאי איסט, והשקיעו בו מיליון דולרים להמשך הקדם-הפקה. הם הצליחו להשיג גם כמה מיליוני דולרים מהשקעות זרות. חברת סרטי איילנד (Island Pictures), שדרכה תכננו להפיץ את הסרט בארצות הברית בתחילה, נסוגה מהמיזם, והוחלפה בסרטי אוריון (אנ') שבבעלות מטרו גולדווין מאייר. אוריון גייסה תקציב נוסף של 10.5 מיליון דולרים לאחר תחילת הצילומים. על פי מקורות שונים, היה בסופו של דבר תקציב הסרט בין 15 ל-19 מיליון דולרים. קוסטנר, למשל, טען בראיון שהתקציב היה 19 מיליון דולר. לתקציב הסרט תרם קוסטנר חלק גדול ממשכורתו, 2.5 מיליון דולרים.
יצירת הסרט > קדם-הפקה

אתרי הצילומים שנבחנו היו מקסיקו, קנדה ושבע מדינות נוספות, ולבסוף נבחרה דקוטה הדרומית. הסיבות לכך היו עדרי הסוסים והביזונים במדינה, והקהילות האינדיאניות הרבות, שאנשיהן יוכלו לשמש ניצבים. עדר הביזונים שצולם לסרט היה בבעלותו של ל. רוי האוק, ומנה מעל 3,000 ביזונים. בעקבות המעבר לדקוטה הדרומית, שונה גם השבט האינדיאני העומד במרכז העלילה: בעוד בספר תיאר הסיפור שבט קומאנצ'י במערב טקסס, מציג הסרט שבט לקוטה, סעיף של שבט הסו. מרכז ההפקה הוקם בעיר רפיד סיטי.
בלייק קרא עדויות רבות בגוף ראשון לפני שכתב את התסריט כדי להשיג אמינות, והושפע במיוחד מביוגרפיה של מנהיג הסו סוס משוגע, שהיה לדבריו "אחד מהאנשים הגדולים ביותר שאי פעם חיו בעולם הזה". מספר דמויות נוצרו בהשראת אנשים אמיתיים, בהם מייג'ור פמברו, שהתאבד ביריית אקדח בראשית הסרט. הדגם לדמותו של "ציפור בועטת" הוא מנהיג שבט הקיווה (אנ') בשנות ה-70 של המאה ה-19 בעל השם הזהה, "ציפור בועטת" (אנ'). חייה של הדמות "עומדת עם אגרוף" מבוססים על הביוגרפיה של סינתיה אן פרקר (אנ'), שנכלאה בילדותה בידי שבט קומאנצ'י, נישאה בהמשך למנהיג השבט, והייתה אמה של קוואנה פרקר (אנ'). מיסיונר אמריקאי בשם ג'ון דנבאר הפיץ את הנצרות בין הפאוני בראשית המאה ה-19, אך בלייק טוען שדמותו של גיבור הסרט אינה מבוססת על אדם היסטורי מסוים, והיא ניסיון להעברת החיים האינדיאניים לצופים.
המורה האינדיאנית דוריס לידר צ'ארג' העניקה לשחקנים שמדברים בסרט בשפת הלקוטה שיעור מזורז בן שלושה שבועות בשפה לפני תחילת הצילומים. ביחד עם אלברט וייט האט תרגמה את התסריט ללקוטה. וייט האט ולידר צ'ארג' פישטו את שפתם של הדיאלוגים שתרגמו כדי להקל על השחקנים, והסירו את הסימנים המציינים דיבור נשי וגברי. לכן השתמשו חלק מהשחקנים האינדיאנים הגברים, וגם קוסטנר, בצורת דיבור נשית. גם במהלך הצילומים ליוותה לידר צ'ארג' את הדיבור בלקוטה, ובמהרה הציעו לה קוסטנר והמלהקת אליזבת ליוסטיג תפקיד שכולל דיבור – אשתו של הצ'יף "עשרה דובים".
ביצירת כ-200 התלבושות לסרט הושם דגש רב על הדיוק ההיסטורי. אחת מהמומחיות המרכזיות ללבוש אינדיאני, ילידת הגבעות השחורות קאת'י סמית', הכינה עבור מעצבת התלבושות אלזה זמפרלי לבוש אינדיאני בטכניקות מסורתיות. ספריהם ואיוריהם של אירופים, שביקרו שבטי אינדיאנים במאה ה-19 וציירו אותם, הדריכו את יוצרי התלבושות בעת עיצובן של התלבושות האינדיאניות. ליצירת התלבושות השתמשו המעצבים בעורותיהם של 625 איילים, כמויות גדולות של עורות ופרוות ביזונים, וכן נוצות, חרוזים ותכשיטים מקוריים. משום שנשרים הם עופות בסכנת הכחדה, השתמשו השחקנים האינדיאנים רק בנוצות שהועברו בירושה. גם הטקסים האינדיאנים לוו בלימוד הנושא מראש, וסייוורט יאנג בר (Cyvert Young Bear), חבר להקת מוזיקת הלקוטה המסורתית Porcupine Singers, הציג לכוריאוגרפים של הסרט ריקודי ביזונים וקרקוף מסורתיים.
המעצב האמנותי שיצר את התפאורה לסרט היה ג'פרי ביקרופט. חלק גדול מהרקוויזיטים, בהם קשתות וכלי נשק אחרים, רסנים לסוסים, כלי בית ואמצעי בישול אינדיאניים, ואוהלי טיפי, הוכנו בידי מומחים ממכון סמית'סוניאן, תוך שימוש בחומרי גלם טבעיים, כמו חלקי גוף שונים של ביזונים. המודל לציורים שעל הסוסים היו ציורי קיר עתיקים מאוהלי טיפי. בין הסימנים שצוירו – יד, המסמלת לוחם שמתאבל על מת. השקעה נוספת בתפאורה נעשתה בהעברת משרדו של מייג'ור פמברו בשלמותו מלוס אנג'לס לדקוטה הדרומית עבור הצילומים.
יצירת הסרט > ליהוק

את תפקידי האינדיאנים שיחקו רק שחקנים ממוצא אינדיאני, כדי לשמור על האותנטיות של הסרט. מלבד אלפי מבחני בד לשחקנים הראשיים, שכר צוות הסרט את שירותיהם של כמאה וחמישים אנשים משבט סו משמורת האינדיאנים רוזבאד (אנ') ששימשו ניצבים, ובסך הכל נשכרו 250 ילידים אמריקאיים לשחק בסרט. מרבית השחקנים האינדיאניים שמשחקם בסרט כולל גם דיבור אינם שייכים לשבטי סו; כך למשל, גרהאם גרין הוא משבט אוניידה (אנ'); טנטו קרדינל (אנ'), שמשחקת את "צעיף שחור" (אשתו של "ציפור בועטת"), משתייכת לקבוצות הקרי (אנ') והמייטי (אנ'); ורודני גרנט (אנ') – הוא "רוח בשערו" – הוא ממוצא אומהי (אנ').
הגורם המכריע לליהוקה של מרי מקדונל – אז שחקנית תיאטרון בניו יורק – לתפקיד "עומדת עם אגרוף" היה העובדה שלא הייתה מוכרת בעולם הקולנוע, והעובדה שפניה היו חרוצות קמטים, כפי שרצה קוסטנר.
יצירת הסרט > שלב הצילומים

שלב הצילומים, שעל פי דיווחים אמור היה להתבצע במקסיקו החל ממרץ 1989, התאחר ל-17 ביולי, וצולם בעשרים ושבעה מוקדים בדקוטה הדרומית.
תיאורי הקרבות שפותחים את הסרט מתרחשים בסתיו במדינת הדרום טנסי, אבל בגלל בעיות לוגיסטיות לא ניתן היה לצלם אותם לא במקום המדויק ולא בעונה הנכונה. כדי להעניק לעלוות העצים ולשאר הצמחים בשדות מראה שמתאים לעונת השנה המתוארת, השתמשו אנשי התפאורה בכמעט 40,000 ליטרים של צבע. כדי לצלם את הסצנה השתמשו גם ב-250 שחקנים חובבים, שמשתתפים באופן קבוע בשחזורים של מלחמת האזרחים האמריקאית.
הביזונים מהחווה של ל. רוי האוק הופיעו בכמה וכמה סצנות, שצילומן ארך שמונה ימים. צלמי הסרט נעזרו בצילומי הביזונים בהליקופטר, בעשר מסחריות, ב-24 אינדיאנים על סוסים ללא אוכף ובעשרים בוקרים. בסרט מופיעים שני ביזונים מאולפים ומבויתים – אחד בבעלות המוזיקאי הקנדי ניל יאנג – ואחד שהיה הקמע של חברת בשר מדקוטה הדרומית. הביזונים שמוטלים מתים בסרט הם פיתיונות עשויים תיל ופרווה.
סצנה שמופיעה בגרסה הארוכה יותר של הסרט, שבה רוכב דנבאר לצד "ציפור בועטת" באזור מיוער שהושחת לחלוטין בידי ציידים לבנים, צולמה בפארק הלאומי גרנד טיטון בוויומינג, ומחנה החורף של הסו צולם בקניון ספירפיש בקרבת רפיד סיטי.
על פי הודעה לעיתונות, צילם הבמאי האמריקאי קווין ריינולדס (אנ') חלקים מן הסרט ב"יחידה שנייה". היו שמועות כי ריינולדס הצטרף לצוות הסרט כדי להקל על קוסטנר, שהיה עמוס מדי. עם זאת, לדברי עורך הסרט ניל טרוויס, ריינולדס לא ביים את השחקנים ולא דיאלוגים, וקוסטנר היה אחראי לעיצוב כל סצנות "היחידה השנייה" שצילם ריינולדס.
הצילומים הסתיימו בין 21 ל-23 בנובמבר 1989. על פי דיווחים שונים, עלה משך זמן הצילומים על לוח הזמנים המתוכנן ב-23 עד 30 יום, ונעשה שימוש בכ-1.8 מיליון דולר יותר מאשר התקציב הראשוני. הסרט כונה גם "שערי קווין" (Kevin’s Gate), ברמיזה לתהליך הייצור הכושל של המערבון "שערי החופש" (Heaven’s Gate) משנת 1981. כדי להנמיך עלויות, בצוות הצילום וההפקה היו גם עובדים שלא היו חברי איגודים. עם זאת, גם חברי האיגוד הבינלאומי International Alliance of Theatrical Stage Employees היו מעורבים בתהליך היצירה, בהם עורך הסרט טרוויס והצלם דין סמלר (אנ').
יצירת הסרט > גמר-הפקה

כדי לגייס כסף לפוסט-פרודקשן, תהליך שאורכו היה כחודשיים, נמכרו אביזרים ותלבושות ששימשו ליצירת הסרט.
קוסטנר אמר בראיון בשנת 2011 שבסצנה אחת בלבד השתמשו באפקטים מיוחדים: משום שביזונים הם יצורים חסרי מנוחה והם התקשו למנוע מהם לזוז, השתמשו יוצרי הסרט באנימטרוניקה כדי לייצר אשליה של עדר שלם במצב סטטי.
המלחין הבריטי ג'ון בארי, שיצר בעבר את המוזיקה למספר סרטי ג'יימס בונד, הלחין את הפסקול של הסרט, וגם ניצח על הקלטותיו; הוא עשה זאת בסיועו של הזמר-יוצר ג'ון קוינמן (John Coinman), שעזר להפוך את המוזיקה והריקודים של הלקוטה לאותנטיים ככל האפשר. כדי להגיע למטרה זו האזין בארי לפני ההקלטה למוזיקה מסורתית של הלקוטה.
יציאה לאור

בהקרנות מוקדמות של הסרט, שהתקיימו החל ממאי 1990, בין השאר בסיאטל ובפיניקס, הוצגה גרסה קצרה בעשר דקות מהגרסה שיצאה לבסוף לאקרנים. קמפיין השיווק של החברה המפיצה, אוריון, כלל גם פרסום ברדיו בשפת הלקוטה, ששודר בתחנות רדיו אינדיאניות, וכן קידום צולב בשיתוף ערוץ דיסקברי. בנוסף, במספר תחנות טלוויזיה הוצג עד סוף 1990 הסרט התיעודי "The Making of Dances with Wolves" (יצירת "רוקד עם זאבים").
הקרנת הבכורה העולמית התקיימה ב-19 באוקטובר 1990 בוושינגטון די. סי. הקרנות הסרט בארצות הברית החלו ב-9 בנובמבר 1990, רק בתשע ערים מרכזיות. עם תחילת ההקרנות בפריסה ארצית, ב-21 בנובמבר, הועלה הסרט ב-750 בתי קולנוע לפחות. במדינות אירופה החלו להציג את הסרט בפברואר 1991, ובישראל הוא הוצג החל מ-22 או 23 במרץ 1991. הקרנת הבכורה המדינתית האחרונה המתועדת ב-IMDb התקיימה בצ'כוסלובקיה בתחילת יוני 1991.
יציאה לאור > גרסה מורחבת

מלבד הגרסה שאורכה שלוש שעות, והיא זו שהוצגה בבתי הקולנוע בתחילה, פרסמה החברה המפיצה גרסה ארוכה יותר (בכ-50 דקות), שאורכה כמעט ארבע שעות. גרסה זו נוצרה במקור להצגה מחוץ לארצות הברית. היא מכילה קטעים שיוצרי הסרט נאלצו לחתוך בשלב העריכה של הגרסה המקורית, וחלק מהסצנות מוצגות בה בסדר שונה. הגרסה הוצגה לראשונה בלונדון ב-20 בדצמבר 1992, ובהמשך היא הוקרנה במקומות אחרים באירופה, בהם בגרמניה. הצגות הבכורה של הגרסה הארוכה בארצות הברית היו ב-7 וב-10 בנובמבר 1993, כאשר רשת הטלוויזיה ABC הציגה את הגרסה בתור מיני-סדרה במסגרת תוכניות הערב שלה. היא לא הוצגה בבתי הקולנוע בארצות הברית.
הסצנות שנוספות בגרסה המדוברת הן סצנה שבה רוכבים דנבאר ו"ציפור בועטת" דרך יער שהשחיתו לחלוטין ציידים לבנים; ציידים לבנים טובחים בביזון, מה שמשפיע על החלטתו של דנבאר לחזור לחברה הלבנה; ומספר סצנות נוספות של "עומדת עם אגרוף" ודנבאר, שמדגישות את הפערים התרבותיים בין השניים.
יציאה לאור > פסקול

הפסקול של הסרט יצא לאור בארבע גרסאות שונות לפחות, כתקליטור וגם כקלטת שמע, כתקליט או כאודיו על פי דרישה. אוסף של המוזיקה מהסרט יצא בפעם הראשונה במקביל ליציאת הסרט לאקרנים בארצות הברית, דרך חברת התקליטים אפיק רקורדס, וכלל 18 יצירות מהסרט שהלחין ג'ון בארי. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לאלבום הפסקול מעמד של אלבום זהב ביוני 1991, ובנובמבר 1993 היה הפסקול לאלבום פלטינה, בשל מכירות של כמיליון יחידות. ב-1995 וב-2004 יצאו מהדורות חדשות, שבהן נכללו רצועות בונוס. המהדורות הללו כללו 21 ו-24 יצירות, בהתאמה. קובץ נוסף של יצירות מהסרט, בשם "רוקד עם זאבים: מהדורה מורחבת לרגל יובל ה-25" (25th Anniversary Expanded Edition), יצא בדצמבר 2015 בידי חברת התקליטים לה-לה-לנד רקורדס (La-La Land Records). הייתה זו מהדורה מוגבלת, שחמשת אלפים עותקים בלבד שלה פורסמו, והיא כוללת 60 יצירות שאורכן הכולל מעל שעתיים.
קבלה וביקורת

באתר Rotten Tomatoes, המאגד ביקורות על סרטים, קיבל הסרט 83 אחוזי תמיכה, בהתבסס על 75 ביקורות. בקרב המבקרים שאת ביקורותיהם איגד אתר מטקריטיק, 72 אחוזים מ-20 הביקורות העניקו לסרט ביקורת חיובית.
מספר מבקרים הביעו הערכה לתפקודו של קוסטנר כבמאי. האל הינסון לא רק שיבח את האותנטיות של הסרט, אלא גם את הבימוי, שנעשה לדבריו בצורה מופתית. לקוסטנר, כתב, יש אינסטינקט מולד לספר סיפורים, ששובה את לב הצופים. ביחס לסרט אפי, הסרט אינטימי ורגיש לדקויות בצורה מרשימה. בביקורתו ב"רולינג סטון", כתב פיטר טרוורס כי קוסטנר מצליח להימנע מהטריקים הזולים שמרבית הבמאים נכשלים בהם בסרטי הבכורה שלהם. מבקר הקולנוע המשפיע רוג'ר איברט מ"שיקגו סאן-טיימס" העיר שזהו לא סרט נוסחאתי, אלא סרט עשוי בקפידה ותוך תשומת לב לפרטים.
עיצוב הנוף בסרט זכה לביקורות טובות במיוחד. לדוגמה, שילה בנסון כתבה בפיוטיות כי הסרט "אותנטי כמו תצלום של אדוארד קרטיס, לירי כמו ציור של ג'ורג' קטלין או כמו ציור נוף של קארל בודמר (אנ')". הינסון השווה את יכולתו של קוסטנר להפוך את הנוף לדמות של ממש בסיפור לזו של ג'ון פורד ודייוויד לין. גם את המשחק של חלק מהשחקנים הבליטו לטובה חלק מהמבקרים. כך לדוגמה, לדברי הינסון הצליח קוסטנר למצות את המשחק הטוב ביותר מכל השחקנים. הופעתה של מקדונל "עוצמתית ומרגשת", ואף סרט אחר ב-1990 לא מתקרב – כך הינסון – לרבגוניות והמבחר שמציע סרטם של קוסטנר ובלייק.
מבקרים אחרים ראו בסרט יצירה בינונית, או פחות מכך. לדברי וינסנט קנבי מ"הניו יורק טיימס", התסריט והבימוי "רגילים", מלבד כמה רצפים טובים. אף על פי שיש תשומת לב לפרטים, כולל טקסי האבל של הסו, הם "מוצגים בצורה השטחית של אמירות כלליות בספרי הדרכה". כפר הסו המוצג נראה כמו מקום "שלא חיים בו", ויותר כמו פארק שעשועים, "בלי ריחות גסים שיפגעו בנחיריים רגישים". נקודת החוזקה של הסרט היא העובדה שהוא "אף פעם לא ממש משעמם". עם זאת, הסרט לא עובר לעולם מעבר ל"אדישות" מסוימת. הוא מסכם כי ניתן היה ללטש את הסרט הרבה יותר. מבקרת הקולנוע פולין קייל (אנ') התבטאה ביחס לסרט בלעג במגזין "ניו יורקר". זהו "סרט לילדי-טבע, של החלום בהקיץ להפוך לאינדיאני". אין שום דבר תיאטרלי או צעקני בלי-בושה לאחר סצנת הפתיחה, ואין בסרט דבר בעל עוצמה או "עקיצה" סיפורית. למרות יכולתו המובחנת של הבמאי, נוצר הסרט, לדברי קייל בידי "מגלומן מעודן". לימים אמרה שזהו סרט "מגוחך", "מזויף וצבוע כמו אחרון המערבונים הישנים של הוליווד".
קבלה וביקורת > הגרסה המורחבת

מרבית הביקורות על הגרסה הארוכה היו חיוביות, והן כללו גם ביקורת שלילית על הגרסה הקצרה יותר. העיתונאי קרל וגמן (Karl Wegmann) כתב ב"די טאגסצייטונג" ב-1992, עם יציאת הגרסה הארוכה בגרמניה, כי העריכה החדשה מתקנת חלק גדול מהבעיות בגרסה הקצרה יותר: קל יותר להבין עם ראיית הגרסה הארוכה את התאבדותו של מייג'ור פמברו ואת מה שאירע בפורט סדג'וויק לפני הגעתו של דנבאר; סיומו של הסרט הגיוני יותר, מכיוון שהגרסה הארוכה ספקנית הרבה יותר ביחס לאפשרות הפיכתו של דנבאר לאינדיאני; והסו לא מוצגים בגרסה זו כ"היפים ניו אייג'יים", אלא בצורה ריאליסטית וברוטלית יותר. את האספקט האחרון הדגיש גם דייוויד גריטן ב"לוס אנג'לס טיימס", שכן הסצנות שנוספו עוזרות להבהיר מהם נושאי הסרט. הוא מוסיף, שראשית הקשר בין דנבאר לבין "עומדת עם אגרוף" ונישואיהם מתחדדים בעקבות הצפייה בגרסה הארוכה. בשבועון הבריטי "The Observer" כתב פיליפ פרנץ' כי הסרט נעשה עמוק יותר, ואורכו עוזר, מנקודת מבטו של הצופה, להעריך את נטישת העולם הישן בידי דנבאר, ואת קליטתו בתרבות חדשה.
לעומתם, כתב "האינדיפנדנט" וכתב "הטיימס" היו ספקנים. לדברי כריס פיצ'מנט מ"האינדפנדנט", מלבד סצנת קרב לא מאוד גדולה באמצע הסרט, הגרסה הארוכה היא "פשוט אותן הסצנות, מוארכות הרבה מעבר לגבולות הסיבולת".
ניתוח ופרשנות

בהקדמה לספר שחיברו יוצרי הסרט על תהליך היצירה, כתב קווין קוסטנר על הרומן של בלייק, שזהו "סיפור, שמאמץ לחיקו תרבות שהוצגה באופן מסורתי בצורה שגויה, הן היסטורית והן קולנועית". עם זאת, כפי שהמשיך קוסטנר, הסרט לא נעשה כדי "להמציא את העבר מחדש", אלא מציג "מבט רומנטי אל תקופה נוראה בהיסטוריה שלנו, כאשר ההתרחבות בשם הקדמה הביאה לנו מעט ועלתה לנו הרבה".
ניתוח ופרשנות > צורה ומבנה

בסרט משמש דנבאר כמספר בגוף ראשון, וקולו נשמע מחוץ למסך. ככזה, הוא משתף את הצופים במחשבותיו, שאותן הוא מציין ביומנו בדרך כלל. דוגמה להערה של כזו של דנבאר, שמתארת את הידע שרכש על האינדיאנים, שהיו לו זרים קודם לכן: ”שום דבר שסיפרו לי על האנשים האלה לא היה נכון. הם לא קבצנים וגנבים. הם לא מפחידים כמו שמספרים. להפך, הם אורחים מנומסים, וחוש ההומור שלהם מצחיק אותי. התקשורת בינינו איטית, והשקט מתוסכל בדיוק כמוני. רוב ההתקדמות בנויה על כישלונות, לא הצלחות”. קולו מעט מונוטוני, ולדברי אור סיגולי מאתר "סריטה", העובדה הזו, המנוגדת לאופי הדרמטי של הצילומים והפסקול, הופכת את הסרט לפחות רגשני ו"מורידה אותו לקרקע".
קצב העלילה של הסרט תואר בידי כמה מבקרים איטי ומחושב. על פי ניתוחו של חוקר הקולנוע הגרמני נורברט גרוב (גר'), הצילומים הותירו לצופים מספיק זמן להבין את סקרנותו של דנבאר ביחס לתרבות האינדיאנים. עבודת הצילום נעשית פעמים רבות מנקודת מוגבהת, המציגה אנשים נעים בנוף, לא כאויבי הטבע אלא כחלק ממנו; צילומים "מורחבים" באמצעות התרחקות אל לונג שוטים, או באמצעות הסטת ההתרחשות למחצית אחת של התמונה, בעוד מחצית המסך השנייה מציעה נקודת מבט על הנוף. הניגוד לתמונות הפנורמיות מתבצע באמצעות הצרה קיצונית של נקודת המבט "כאשר יחסי האדם והטבע נמצאים בסכנה". לדוגמה, הכוריאוגרפיה של סצנת ציד הביזונים נעשתה "כמו בלט – במקצב מקוטע של שוטים שונים". הבמאי מעצב את המתרחש באמצעות "מעבר מהיר של הגודל, המקצב והאווירה של צילומיו". לדברי סיגולי, הצלם "עושה פלאות עם הנוף האמריקאי של "רוקד עם זאבים", כזה שנראה שנפרש עד הנצח [...] התאורה לרוב רכה ומהפנטת, שמשווה לסרט הרגשה רומנטית מאוד". עם זאת, לדבריו, בשל האופי הציורי של הצילום הוא "לא בהכרח מעביר את הקושי של החיים במישורים האמריקאים". נקודת המבט של הסרט היא לרוב של אחת הדמויות בסצנה, ו"ככה יוצר קוסטנר פסיפס של הסתכלויות והתבוננויות שגורמות לנו להרגיש שאנחנו נחשפים לתרבות חדשה, גם אם היא זו שלנו".
הפסקול תואר כאלגי (כלומר, בעל מקצב עגום או רציני). נעימת הנושא, "ג'ון דנבאר", נתפסה כמהורהרת, טרגית, ודומה למוזיקה שהלחין ג'ון בארי לסרטים "היכן שהוא בזמן" (1980) ו-"They Might Be Giants" (אנ') משנת 1971. חלקים אחרים מהמוזיקה, לעומת זאת, מראים דמיון רב למוזיקה של סרטי ג'יימס בונד משנות השישים, בהלחנתו של בארי; מוזיקת הפתיחה, על "קטעי הקשת הדחוסים והעוצמתיים לצד לצלילי החצוצרה" שבה, היא דוגמה טובה לקטעים אלו.
ניתוח ופרשנות > עיבוד קולנועי ותיאור היסטורי

בניגוד לרומן, המתמקד בשבט הקומאנצ'י בטקסס שבדרום המישורים הגדולים, עוסק הסרט בשבט לקוטה-סו בדקוטה הדרומית, השוכנת בצפונם של המישורים הגדולים. שינוי עיקרי נוסף הוא סופה של העלילה: בעוד ברומן משכנע הצ'יף "עשרה דובים" את דנבאר להישאר עם אשתו בכפר האינדיאני, בסיום הסרט עוזבים בני הזוג את הלקוטה כדי להגן על השבט מפני החיילים האמריקאיים שמחפשים את דנבאר. הסיפור של הרומן בנוי מנקודות מבט שונות: של דנבאר, של "ציפור בועטת", ושל "עומדת עם אגרוף". המעבר למדיום הקולנועי חייב התמקדות בנקודת המבט של דנבאר.
בשל האילוצים ההפקתיים שבגללם הועבר מקום הצילום, כולל הסרט מספר אי-דיוקים היסטוריים. קסטילו הצביע על כך ש"עשרה דובים" הוא שמו של מנהיג קומאנצ'י, ולא של צ'יף משבט הלקוטה. הוא מוסיף שהסצנה שבה מציג "עשרה דובים" מוריון (אנ') ספרדי עתיק – קסדת ברזל – כדי להסביר שחובשי הקסדה הגיעו לאזור מגורי הלקוטה בימי סביו, ולאחריהם הגיעו המקסיקנים, לא מציאותית, כיוון שלשבט הלקוטה הצפוני לא הייתה אפשרות להיתקל בקולוניאליסטים הדרומיים הללו. חוסר הדיוק המשמעותי ביותר בסרט, על פי קסטילו, הוא המערכה שמבצע הצבא האמריקאי בחורף 1864, בסוף הסרט, כנגד דנבאר ואת השבט האינדיאני שבקרבו הוא חי. למעשה, מערכה כזו של הצבא לא התרחשה, שכן מערכת החורף הראשונה של הצבא האמריקאי במישורים הגדולים נערכה רק בחורף 1868 – ובה התרחש טבח ואשיטה. חוקר התסריטאות סיד פילד כתב ביחס לסרט, כי לעיתים כדי להגיע לדרמטיות הנדרשת מסרט בעל נפח הממוקם במרחב היסטורי, נדרש שינוי של אירועים היסטוריים. במקרה כזה, אין לשנות את פרטיה של ההיסטוריה, אך התסריטאי רשאי למלא את החללים הריקים באמצעות אירועים שלא התרחשו, ושיספקו רקע רגשי לעלילה.
ניתוח ופרשנות > דנבאר כ"מושיע לבן"

מספר מבקרים זיהו בסרט את התבנית העלילתית של "מושיע לבן", ומיקמו את הסרט כחלק מהמסורת הארוכה של גיבורים לבנים שמצילים אנשים של צבע ממצבי מצוקה, ובכך יוצרים אצל הצופים את התחושה שהזרים או המיעוטים המוצגים הם חלשים וחסרי אונים, ואינם מסוגלים לדאוג לעצמם. מקומה של התבנית החוזרת הזו מודגש בדבריו של פעיל זכויות האינדיאנים ראסל מינס (אנ') משבט הלקוטה, שהשווה את "רוקד עם זאבים" לסרט הבריטי "לורנס איש ערב" (1962), בגלל מוטיב "המושיע הלבן", וכינה את סרטו של קוסטנר "לורנס איש המישורים". לדברי מינס השתמש קוסטנר בכל סטריאוטיפ קלאסי על אמריקאים-ילידים, למעט "האינדיאני השיכור"; הדמויות שטוחות לגמרי, ולא מפותחות מספיק כדמויות.
במאמרו "לורנס איש דקוטה הדרומית" (Lawrence of South Dakota), השווה גם וורד צ'רצ'יל (אנ'), חוקר לימודים אתניים ופעיל אינדיאני, את הסרט ל"לורנס איש ערב". בדומה לדרך שבה גרמו מאמציו הטרגיים של לורנס ליומרות הקולוניאליות של האימפריה הבריטית להיראות אנושיות ומתקבלות יותר על הדעת, מציגה סצנת הסיום של "רוקד עם זאבים" מעין "תחושה מאולצת של מעשה בלתי-נמנע וטרגי" כאשר רוכבים דנבאר ואשתו לאור השקיעה ומותירים את חבריהם האינדיאנים ל"שחיטה ושעבוד". ארמנדו חוסה פרטס הסכים עם עמדתו של צ'רצ'יל, שהכליל את מאמרו הנזכר על הסרט בספרו על "Fantasies of the Master Race" ("פנטזיות הגזע העליון"); לדבריו, האינדיאניוּת של הגיבור הלבן דנבאר אינה מעוררת את הדימוי של האינדיאני האנושי וההומני, אלא נתפסת כבן דמותו של "אדם האמריקאי", של הקולוניאליסט האירופאי החי באמריקה כגן עדן.
ניתוח ופרשנות > הפרא האציל

מבקרים רבים התמקדו בחיבורם הקוסמי והאקולוגי של האינדיאנים בסרט לטבע. אנג'לה וייס השוותה את הסו המוצגים בסרט לדימוי האידיאלי של הפראים האצילים שהגה ז'אן-ז'אק רוסו, האדם הטבעי שטרם התקלקל בגלל הפגמים והשחיתות של הציוויליזציה. לדבריה, הסו נדמו עדינים, חכמים ודמויי-ילדים, בניגוד למקביליהם הלבנים המנוונים. עניין זה הדגישו גם חוקרים אחרים. מייקל דוריס סבר כי בסרט זה, כבסרטים אחרים עם תמות דומות, מגלם האינדיאני את "האחר": האקזוטי, הזר, המוגזם; לעומתו מייצג האדם הלבן את המודרנה, והוא נבחן בידי האינדיאני עד שהוא מוכיח את תעוזתו בשדה הקרב ורוכש את כבודם של מארחיו.
דייוויד סירוטה (אנ') כתב כי דימוי הפרא האציל מנסה ליטול את עוקצה של הביקורת על סיפור "המושיע הלבן" שבבסיס הסיפור. לדבריו, הצגתם של דמויות אינדיאניות בסרט כמיוחדות ויוצאות דופן מיועדת למנוע תפיסה של הסרט כ"חשוך", המתרכז סביב אנשים לבנים.