טלביה
היסטוריה > לאחר קום המדינה

בתים רבים שננטשו בידי תושבים ערבים נתפסו על ידי משפחות יהודיות שחילקו את השטחים הקיימים ליחידות מגורים קטנות יותר. עם השנים הרחיבו הדיירים את שטח דירתם על ידי רכישת שטחים שהתפנו וצירופם מחדש. נוסף לזאת, החל שיפוץ דירות כללי בהתאם לסגנון הבנייה המתחדש המקובל באותה תקופה. בהדרגה, שבה טלביה להיות שכונה בורגנית של בעלי מקצועות חופשיים, אקדמאים ואנשי ממשל, כפי שהיה אופייה בימי המנדט.
בראשית שנות ה-60 החלו קבלנים לרכוש זכויות על גגות חלק מבתי השכונה במטרה להוסיף להם קומות. בשל חוסר המודעות ששרר אז בנושאי שימור אתרים, תוכננו ונבנו תוספות ללא כל התייחסות לבניין המקורי. מחסור באבן בשנים אלו הביא לבניית תוספות רבות מחומרים זולים ובאיכות ירודה שלא הייתה מתואמת עם איכות הבניין המקורי. רק באמצע שנות ה-80 נכנסה לתוקף התוכנית לשימור שכונת טלביה, שסיפקה הנחיות ברורות בכל הנוגע לבניית תוספות. התוכנית תרמה לשיפור המודעות לבניין המקורי הערבי ולשימורו.
בשנות ה-60 רכשו קבלנים ויזמים כמה מגרשים ריקים, בשטחי החורש שהשתרעו בין רחוב פינסקר לרחוב דובנוב. מאז נבנו בחלק זה של השכונה וילות פרטיות, מהגדולות בירושלים. הראשונה והמפוארת ביותר היא וילה שרובר של גיטה ומיילס שרובר, שנבנתה כבר בשנות ה-50. שטח נוסף פנוי נותר בין הרחובות שופן וז'בוטינסקי. נבנו בו מכון ון ליר והאקדמיה הלאומית למדעים בשנות ה-50; משכן הנשיא ב-1971, תיאטרון ירושלים והמוזיאון לאמנות האסלאם ב-1975, ומשכן לשכת עורכי הדין ובית הכנסת "מעלות" ב-1985.
עד לראשית שנות ה-70 נמצאה בשטח שליד רחוב יצחק אלחנן (מתחם עומריה) חורשת זיתים, שבמרכזה בית הספר "בית הילד", כיום בית הספר לאומנויות. התכנון היה לבנות במתחם זה שמונה מגדלי מגורים ושני בתי מלון רבי-קומות. מאבק ציבורי הכניע את התוכנית, ולבסוף נבנה במקום בית מלון אחד, מלון לרום - כיום מלון ענבל, שתוכנן על ידי האדריכל יעקב רכטר ונחנך ב-1983, כשבצמוד לו גן פעמון הדרור.
בטלביה עומדים מבנים ממלכתיים ודירות שרד רבות. בהם משכן נשיאי ישראל ("בית הנשיא"), מעונו הרשמי של ראש הממשלה, וכן מוסדות תרבות: האקדמיה הלאומית למדעים, מכון ון ליר, תיאטרון ירושלים והמוזיאון לאמנות האסלאם; המכון הישראלי לדמוקרטיה, יד הרב נסים ולשכת עורכי הדין. בין שנת 1948 לשנת 1999 שימש בניין מסדר הקפוצ'ין כבית חולים פסיכיאטרי, מטעם קופת החולים הכללית.
בראשית שנות ה-50 יועדו כמה דירות בשכונה כדירות לשרי הממשלה. גולדה מאיר, קדיש לוז ומרדכי נמיר התגוררו בתקופות שונות בדירה קטנה בקומה העליונה של וילה הארון א-ראשיד ברחוב מרכוס. בשכונה התגוררו לזמן מסוים משה שרת כשר החוץ וזלמן שזר כשר החינוך והתרבות. בית אלפרד אגיון שימש עד 1974 כמעונם הרשמי של שרי החוץ, אך החל משנה זו הפך למעונו הרשמי של ראש הממשלה, כאשר יצחק רבין היה הראשון שגר בבית זה כראש ממשלה.
בשנות ה-60 רכשה הממשלה דירות שרד נוספות. ברחוב ז'בוטינסקי התגוררו בזמנים שונים שר המשפטים פנחס רוזן, יו"ר הכנסת קדיש לוז והראשון לציון והרב עובדיה יוסף. דירה אחרת ברחוב ז'בוטינסקי שימשה במשך שנים דירת יו"ר הכנסת וכן התגורר בה הנשיא לשעבר יצחק נבון.
בשכונה התגוררו לאורך השנים רבים מחברי הסגל האקדמי של האוניברסיטה העברית, הנוירוכירורג פרופ' אהרון בלר, וסופרים כיעקב יהושע, חיים הזז וחיים גורי.
החל משנות ה-80 חל שינוי באוכלוסיית השכונה. חלק מן הפרופסורים שהתיישבו בטלביה בשנות ה-50 הלכו לעולמם או עברו דירה, ובתים רבים נקנו על ידי משפחות אמידות, רובן של עולים דתיים או מסורתיים מצרפת, מאנגליה ומארצות הברית. בעקבות כך עלו מחירי הנדל"ן בטלביה והם מהגבוהים בישראל. מושמעת ביקורת ציבורית על הימצאות מוסדות ממשלה בשכונה ונעשו ניסיונות לסגור או להעתיק את חלקם.
חלק מהשכונה נבנה על קרקעות שהוחכרו מהכנסייה היוונית-אורתודוקסית לתקופה קצובה. עם התקרבות מועד פקיעת חוזה החכירה מתעורר חשש, כי הכנסייה לא תאריך את תקופת החכירה, וכתוצאה מכך שורר אי-ודאות באשר לעתיד הדירות וערכן. בשנים האחרונות מקודמת חקיקה אשר תאפשר לבעלי הדירות להאריך את זכות החכירה שלהם תמורת סכום סמלי, ברקע עסקאות תמוהות על קרקעות הכנסייה לשעבר.