stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמית קוטלר
ביוגרפיה

קוטלר נולד לאם ישראלית ולאב יליד ארגנטינה. הוא למד במגמת ערבית בתיכון היובל בהרצליה. את שירותו בצה"ל עשה ביחידה 8200.
לאחר שחרורו צה"ל עבד בתחנת הרדיו האזורית 99FM ובמגזין הנוער "מעריב לנוער". בשנת 2004 החל לעבוד ב"מעריב" כעורך בדסק החדשות וככתב מגזין התרבות. ב-2008 שימש כשליח מעריב לטקס פרסי אוסקר ה-80, שם ליווה את צוות שחקני הסרט "בופור", שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר.
ב-2008 עבר ממעריב לשמש כעורך התרבות באתר ynet. בהמשך מונה לעורך דף הבית של האתר, הגיש תוכני אקטואליה, טכנולוגיה ותרבות באולפן האתר, ושימש עורך מדור התיירות "ynet חופש".
קוטלר השתתף בתוכניות רדיו שונות בתחנת 103fm.
השתתף בעונה 1 פרק 6 של התכנית וויפאוט ישראל בתור "העיתונאי שאוהב חייזרים".
בטלוויזיה היה עורך ומגיש בתחום התרבות בערוץ הראשון ובכלל זה בתוכניות "תרבות היום", "טרמינל תרבות" ו"קיץ חי".
בערוץ 20 שימש קוטלר בתפקיד כתב בתוכניות שונות ובהן, "לפני כולם" ו"כלכלי בלילה" בהנחיית שרון גל.
בשנת 2017 הצטרף לערוץ עשר - תחילה ככתב בתוכנית "הצינור" בהגשתו של טל ברמן. לאחר מיזוג רשת וערוץ עשר, עבר לרשת 13, שם השתתף, בין השאר, בתוכניות "העולם הבוקר" ו"היום שהיה". הוא שימש ככתב הערוץ לאירוויזיון 2018 ולאירוויזיון 2019.
ביולי 2019 החל להגיש ב"רשת 13" את מגזין התרבות "טרמינל", אך בראשית 2020 הוחלף בהגשה בידי ירדן הראל.
בפברואר 2020 הגיש ברשת 13, לצד שי-לי שינדלר, את התוכנית היומית "MUST"‏ ששידורה הסתיים לאחר חודשים ספורים.
קוטלר הומוסקסואל. בזוגיות עם בנג'מין, עולה חדש מאוסטרליה. התגורר בתל אביב עד יולי 2023, כשעבר להתגורר ביוון, כחצי שנה לאחר שהתמנה לכתב לענייני צרכנות לצד טליה כהן.
הערות שוליים

↑  דוד אברהם‏, תיירות נכנסת, באתר וואלה, 24 ביוני 2014
↑  וויפ אווט ישראל עונה 1 פרק 6, נבדק ב-2023-04-20
↑  משה בנימין, מטלוויזיה עד אופנה: הכירו את צוות השופטים בתחרות Extreme Concept, באתר אייס, 2 בינואר 2012
1 2  רן בוקר, "ביום בהיר אחד אמרו לנו שאנחנו הולכים להתחתן", באתר ynet, 12 בפברואר 2020
↑  מגיש חדשות 13 נעלם מהמסך: החליט לעזוב את ישראל, באתר אייס, 4 ביולי 2023
פסח אוירבך

פסח אוירבך
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
פסח אוירבך (לעיתים אוירבוך, אורבך; כ"ה בטבת תרל"ח; 31 בדצמבר 1877 – י"ד בניסן תש"ה; 28 במרץ 1945) היה מחנך, סופר וחוקר טבע, איש העלייה השנייה. כתב וערך ספרים רבים, בהם ספרי מדעי הטבע וספרי לימוד.
ביוגרפיה

אוירבך נולד בשנת 1877 בקישינב למשה אריה ופייגה אוירבך. קיבל חינוך מסורתי והשכלה כללית. ב-1897 החל להורות בבית ספר עברי בקישינב. באותה תקופה הצטרף לתנועה הציונית, ובין השאר שימש מזכירו של ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן ב"לשכת הדואר" והיה אחראי על כתיבת המכתבים בעברית. הוא פרסם רשימות ומאמרים בעיתוני התקופה, ובהם "המליץ" ו"הצפירה". בזמן פרעות קישינב שהה בעיר ותיאר ברשימותיו בעיתונים את המאורעות הקשים. סייע לחיים נחמן ביאליק, שבא לקישינב כשליח ועד העזרה, בגביית העדויות ועיבוד החומר.
ב-1908 ניהל בית ספר יהודי בניקולייב למשך מספר חודשים, ובאותה שנה עלה לארץ ישראל. מיד עם עלותו החל להורות בבית הספר לבנים ביפו מיסודה של חברת עזרה. בין השאר היה מורה לטבע, שהיה אחד מתחומי התעניינותו המרכזיים. בשנת 1913 עבר לשמש כמורה בבית הספר לבנות ביפו, שנוסד על ידי ההסתדרות הציונית. בשנת 1919 התמנה למנהל בית הספר העירוני בתל אביב (שלימים נקרא אחד העם), והחזיק בתפקידו עד מותו.
אוירבך היה פעיל בהסתדרות המורים הארצישראלים ומעורכי כתב העת "החינוך". במשך עשרות שנים עסק בכתיבתם ועריכתם של ספרי לימוד לבתי הספר, ובכללם ספרי לימוד בנושאי טבע. הוא גם חיבר מספר ספרי טבע וספרי ילדים, וכן פרסם סיפורי טבע ומעשיות לילדים בעיתוני הילדים "עולם קטן", "השחר", "מולדת" ו"דבר לילדים". חלק מסיפוריו פורסמו תחת שמות העט 'א. ברוך' ו'פלוני אלמוני'.
במקביל לעבודת ההוראה, היה אוירבך מחוקרי הטבע בארץ ישראל ופעל לזיהויים של צמחים ובמיוחד צמחי ארץ ישראל. יחד עם עמיתו מרדכי אזרחי ערך את "ילקוט צמחים", שיצא על ידי ועד הלשון העברית.
אוירבך היה נשוי לרבקה, אחייניתו של מאיר דיזנגוף (בת אחיו צבי). נפטר בערב פסח תש"ה, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
ספריו

מחיי הצמחים, 2 חוברות, יפו: הוצאת לעם (חוברות 7–9, 21) (דפוס א' אתין), תרע"א.
תֻּרכיה: גאוגרפיה של ממלכת תרכיה האסית והאירופית; מעבדת על פי מקורות שונים, יפו: קוהלת, תרע"ב.
תורת החי: ספר למוד לבתי-ספר עממיים, יפו: קוהלת, תרע"ה. (קיצור ספרו הגדול של ישראל אהרוני) (מהדורה נוספת ("חִבֵּר: י. אהרני; ערוך על ידי פ. אוירבך"): תרפ"ג)
שיחות על גוף האדם: (עם ציורים): לעם ולתלמידי בתי הספר; על פי הפרופ’ וגנר, פידלר-הלמן ואחרים, יפו: דפוס ס. שושני, תרע"ו. (מהדורה ג מתוקנת: תל אביב: (דפוס הרצליה), תר"ץ; מהדורה ד מתוקנת: תל אביב: (דפוס גוטנברג), תרצ"ו)
אלברט שטוצר (גר'), תורת הזִבּוּל: בהרצאה מצומצמת ... לחקלאים מעשיים ולתלמידי בתי-ספר חקלאיים; מתורגם על ידי פ’ אוירבך, 2 כרכים, יפו: ספריה חקלאית (יו"ל על ידי יצחק וילקנסקי), כרך ב–ג (דפוס סעדיה שושני), תרע"ז–תרע"ח. (בסוף הספר: מונחון)
שיחות על חיי הצמחים; חִבֵּר על פי מקורות שונים: פ. אוירבך, פרנקפורט: אמנות, 1923.
קרל אולד (אנ'), האלמוגים; תרגום: פ. אורבך, תל אביב: קֻפַּת הספר (חוברת ב), תרפ"ב.
פ. אוירבוך, אגדות של צדיקים: מעשה בבת מלך שאבדה; י. ל. פרץ, השר הנאמן, תל אביב: קֻפַּת הספר (חוברת לו) תרפ"ד.
האדריכלים בממלכת העוף; עִבֵּד על פי מקורות שונים: פ' אוירבך, תל אביב: קֻפַּת הספר (חוברת ע–עא), תרפ"ו.
ילקוט צמחים (מִלוני ועד הלשון העברית, ב); מסודר על ידי חברי ועד הלשון פ. אוירבך ומ. אזרחי (קרישבסקי), תל אביב: דפוס הארץ, תר"ץ.
אל ירכתי הצפון: (על פי מקורות שונים), תל אביב: אמנות ('מגִלוֹת לבתי-הספר', חוברת קז), תר"ץ.
גמל-שלמה; על פי ז'ן הנרי פבר, תל אביב: אמנות ('מגִלוֹת לבתי-הספר', חוברת קכו), תרצ"א.
הצלצל; על פי ז'ן הנרי פבר, תל אביב: אמנות ('מגִלוֹת לבתי-הספר', חוברת קכז), תרצ"א.
פ. אוירבך, מ. אזרחי וי. יחיאלי, כרמנו: ספר-קריאה לשנת הלמודים, 5 כרכים, תל אביב: דביר, תרצ"ד.
פ. אוירבך ואנדה פינקרפלד (עורכים), ספרי הראשון: ספר-קריאה לשנת-הלמודים הראשונה, 2 כרכים; מצֻיַּר בידי ח. גליקסברג, תל אביב: דביר, תרצ"ח. (חוברת העבודה מצוירת על ידי בינה גבירץ) (מהדורה חדשה ומתוקנת: תש"ג 1942)
אמא, ספרי לי: אגדות ומעשיות; הציורים מאת נ. גוטמן, תל אביב: יבנה, תש"ג. (הדפסה נוספת: תשט"ז)
ז'ן הנרי פבר, מעולם החרקים; מעֻבַּד לבני-הנעורים על ידי פ' אוירבך, תל אביב: עם עובד ('שחרות'), תש"ה.
אמא, ספרי לי עוד!; העִטורים: אן נוימן, תל אביב: עם עובד ('ספריה לילד'), תש"ז. (יצא לאחר מותו)
לקריאה נוספת

'אַוֵירבַּך, פסח', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 26–27. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  בשנותיה הראשונות של התנועה הציונית המאורגנת נבחר ד"ר ברנשטיין-כהן להיות אחד מארבעת הנציגים של יהדות רוסיה בוועד הפועל הגדול והוא מונה לעמוד בראש לשכת הדואר, אחת מארבע הלשכות שהיו אמורות להנהיג את התנועה.
↑   פסח אוירבוך, ח. נ. ביאליק בעיר ההריגה, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, "הארץ", כ"א בתמוז תרצ"ה (מובא בתוך: חיים שורר (עורך), הפוגרום בקישינוב: למלאת 60 שנה, תל אביב 1963).
↑  ביקורת: יצחק ספיבק, "תורת החי", הפועל הצעיר, 11 במאי 1923.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299200805171  CANTIC: a1964730x  GND: 1146756801  ISNI: 0000 0000 5275 4040  LCCN: nr96005665  NTA: 168710897  VIAF: 26959646   WorldCat (עם VIAF): 26959646 
"תֻּרְכִּיָה" גאוגרפיה של ממלכת תרכיה האסית והאירופית; מעבדת על פי מקורות שונים, יפו ארץ ישראל 1911. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 1
פסוקית

המונח פְּסוּקִית משמש בכמה דיסציפלינות שונות. הוראתו היסודית היא פסוק משנֶה (או משפט משנה), חלקו של פסוק (או של משפט), פסוק קטן (או משפט קטן). המילה 'פסוקית' היא תוצאת הקטנה על פי גזירה קווית של בסיס + סופית של הצורן הסופי ־ִית – 'פסוקית', פסוק קטן ומשני ביחס לפסוק הרגיל.
פסוקית בתורת תחביר

בתורת התחביר (סינטקסיס) הפסוקית (מכונה גם משפט משועבד) היא חלק ממשפט מורכב, ובאה במקום אחד החלקים התחביריים של האיבר העיקרי במשפט המורכב. לדוגמה: המשפט המורכב "ידוע ש-העישון מזיק לבריאות" מכיל משפט בתוך משפט: "העישון מזיק לבריאות". משפט משנה זה הוא פסוקית, ומאחר שהיא מחליפה את הנושא באיבר העיקרי של המשפט, "ידוע ש[דבר מה]", הריהי פסוקית נושא.
במשפט המורכב יכולות פסוקיות להחליף כל אחד מהחלקים התחביריים של האיבר העיקרי, ובהתאם נקראת הפסוקית כשם החלק שהיא באה במקומו: פסוקית נושא, פסוקית נשוא, פסוקית מושא, פסוקית לווי ופסוקית תיאור. פסוקית תיאור עשויה להיות: פסוקית זמן, פסוקית מקום, פסוקית מידה, פסוקית סיבה, פסוקית תכלית, פסוקית תנאי, פסוקית ויתור, פסוקית מצב, פסוקית אופן וכיוצא בזה).
פסוקית בפרוזה ושירה (ספרות)

בפרוזה, הפסוקית מתארת חצי פסוק או צלע של פסוק, ומשמעות המונח היא פסוק קטן ומשני ביחס לפסוק הרגיל.
ראו גם

פסוק (לוגיקה)
משפט משועבד
לקריאה נוספת

אפרים חזן, פרקים בתולדות הלשון העברית, אוניברסיטה הפתוחה, אוגוסט 2003, עמ' 63  (פסוקית בפרוזה).
הערות שוליים

↑  מרדכי יואלי, תורת התחביר, מהדורה שישית, ישראל: יסודות, 1961, עמ' 125
↑  מתוך אבן שושן ערך פסוקית: "הפרוזה השקולה מפוסקת לפסוקיות על ידי סימן הפסק".
פייר בובייה

| --- | --- |

 לידה:  9 במאי 1979 (בן 45) מונטריאול, קנדה 
 מוקד פעילות:  קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-1993 
 סוגה:  פופ פאנק, רוק אלטרנטיבי, פופ רוק 
 סוג קול:  טנור די גרציה 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  כלי הקשה, כלי מקלדת, גיטרה בס, גיטרה 
 חברת תקליטים:  לאווה רקורדס, אטלנטיק רקורדס 
 בן או בת זוג:  Lachelle Farrar (18 במאי 2013–?) 
 צאצאים:  Lennon Bouvier 
 www.simpleplan.com
 פרופיל ב-IMDb
 
פייר בובייה בטקס פרסי המוזיקה אסיה, בתאילנד
פייר צ'ארלס בובייר (אנגלית: Pierre Charles Bouvier; נולד ב-9 במאי 1979) הוא סולן להקת הפופ פאנק הקנדית סימפל פלאן.
ביוגרפיה

לפני שהתחילה הקריירה המוזיקלית שלו, בובייה עבד במסעדת ברביקיו בעיר הולדתו מונטריאול, קנדה. בגיל 13 הקים את להקת הפאנק-רוק ריסט (Reset) יחד עם חברו לספסל הלימודים צ'אק קומאו. פייר היה גם הסולן של הלהקה וגם הבסיסט.
כשלא היה מרוצה ממנהל הלהקה, עזר לייסד את להקת הפאנק-רוק המצליחה סימפל פלאן, אשר הוא מייצג והוא גם הסולן הראשי שלה, יחד עם קומאו, המתופף וכותב השירים של הלהקה.
בתוספת לכך, בובייה היה הבאסיסט המקורי של הלהקה, עד שהוחלף בבסיסט דייוויד דסרוסיירס כאשר דייוויד הצטרף ללהקה.
בביצועים חיים, לפעמים פייר מנגן בגיטרה (חשמלית ואקוסטית) בשירים מסוימים.
הוא גם הנחה תוכנית טלוויזיה בערוץ MTV שנקראה "Damage Control" שמאז הסתיימה כמתוכנן.
כיום הוא שופט בתוכנית "קנדה שרה"
פסטיבל תיאטרון קצר

| --- | --- |

 סוג:  פסטיבל תיאטרון 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  צוותא 
 מייסדים:  שלום שמואלוב 
 מועדים
 תאריכי פעילות:  1995–הווה (כ־29 שנים) 
 
פסטיבל תיאטרון קצר הוא פסטיבל תיאטרון ישראלי המתקיים בצוותא מדי שנה מאז 1995 ביוזמת השחקן שלום שמואלוב ובמטרה ליזום ולפתח מחזות קצרים. בפסטיבל בן 48 שעות, המהווה קרקע ראשונית עבור יוצרים צעירים, מועלים בבכורה כ־15 מחזות קצרים (עד 30 דקות) מקוריים. היצירות נבחרות על ידי ועדה אומנותית מתוך למעלה מ-100 מחזות קצרים בעלי מאפייני סאטירה, אבסורד ופיוטיוּת, המוגשים לפסטיבל. הוועדה גם מלווה אותם תוך התמקדות בדרכי ביטוי ונושאים המשתנים מדי שנה, לדוגמה: יחסי יהודים-ערבים, המחאה החברתית ועוד.
בשנת 2011 פרש שמואלוב ובמקומו התמנה אבי מלכה כמנהל האומנותי של הפסטיבל למשך שנתיים. בשנים 2014–2017 שימש רותם קינן כמנהל האומנותי. בשנים 2018–2020 שימשו גור קורן וארז דריגס כמנהלים אומנותים משותפים. החל משנת 2021 תמר קינן ונועה שכטר הן המנהלות האומנותיות של הפסטיבל.
פרויקט 14/48

החל משנת 2010 נוסף לפסטיבל פרויקט התיאטרון המהיר בעולם, אשר מייצר תוך 48 שעות שני אירועים המציגים בבכורה עולמית 7 מחזות חדשים באורך של 10 דקות שנכתבו, עובדו, בוימו ובוצעו תוך 48 שעות. נושא ההצגות נבחר בהגרלה על ידי משתתפי הפסטיבל והקהל.
המטרה היא לקחת 7 מחזאים, 7 במאים ו-26 שחקנים ולייצר אמנות רדיקלית בלי ועדה אמנותית או צנזורה שתבחן אותה, ולהעביר במגבלות הזמן יצירה חדשה לקהל.
הצגות ויוצרים

פסטיבל תיאטרון קצר #1
פסטיבל תיאטרון קצר #2
פסטיבל תיאטרון קצר #3
פסטיבל תיאטרון קצר #4
פסטיבל תיאטרון קצר #5 (2002)
פסטיבל תיאטרון קצר #6 (2003)
פסטיבל תיאטרון קצר #7 (22-25.12.2004)
פסטיבל תיאטרון קצר #8 (2005)
פסטיבל תיאטרון קצר #9 (29.11-2.12.2006)
פסטיבל תיאטרון קצר #10 (26-29.12.2007)
פסטיבל תיאטרון קצר #11 (2008)
פסטיבל תיאטרון קצר #12 (2009)
פסטיבל תיאטרון קצר #13 (23-25.12.2010)
פסטיבל תיאטרון קצר #14 (7-10.12.2011)
פסטיבל תיאטרון קצר #15 (26-29.12.2012)
פסטיבל 2013 בוטל עקב חוסר תקציב
פסטיבל תיאטרון קצר #16 (27-29.11.2014)
פסטיבל תיאטרון קצר #17 (26-28.11.2015)
פסטיבל תיאטרון קצר #18 (28-30.11.2016)
פסטיבל תיאטרון קצר #19 (7-9.12.2017)
פסטיבל תיאטרון קצר #20 (27-29.12.2018)
פסטיבל תיאטרון קצר #21 (12-14.12.2019)
פסטיבל תיאטרון קצר #22 (28-30.12.2021) נערך כאירוע מקוון ללא קהל, עקב מגפת הקורונה.
פסטיבל תיאטרון קצר #23 (23-25.12.2021)
פסטיבל תיאטרון קצר #24 (8-12.12.2022)
הערות שוליים

↑  ציפי שוחט, הבמאי אבי מלכה מונה למנהל האמנותי של פסטיבל "תיאטרון קצר" בצוותא, באתר הארץ, 11 באפריל 2011
1 2   ליאור סורוקה, פסטיבל תיאטרון קצר וחג המחזמר בת ים: לפרוץ את גבולות התיאטרון, באתר הארץ, 6 בדצמבר 2017
1 2  ננו שבתאי, פסטיבל תיאטרון קצר: הלוואי שיהיה ליוצרים המוכשרים האלה קהל רחב, באתר הארץ, 12 בדצמבר 2019
↑   חגית גינזבורג, תמר קינן: "מרגיז שנשים שניפצו את התקרה לא קוראות לי ולעוד חברות", באתר הארץ, 16 באפריל 2022
↑  טל אימגור, עכבר העיר, צוותא מקצרת את התיאטרון ועוד המלצות במה לשבוע הקרוב, באתר הארץ, 19 בדצמבר 2010
↑  ציפי שוחט, פסטיבל תיאטרון קצר ה-13 ייערך בצוותא בתל אביב בסוף דצמבר, באתר הארץ, 23 בנובמבר 2010
↑  מרב יודילוביץ', פסטיבל תיאטרון קצר נועל מגפי צבא, באתר ynet, 4 בפברואר 2003
↑  מרב יודילוביץ', קצר אבל מבטיח, באתר ynet, 30 בנובמבר 2004
↑  צבי גורן, פסטיבל תיאטרון קצר – הרעיון חי והמפעל קיים, באתר הבמה, 12 בדצמבר 2005
שירות גלובס, ‏סוריאליזם בצוותא, באתר גלובס, 27 בנובמבר 2005
↑  פסטיבל תאטרון קצר 9, באתר וואלה, 7 בנובמבר 2006, 7 בנובמבר 2006
↑  עכבר העיר, עכבר העיר אונליין, נבחר הדיבר ה-11, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2007
↑  קובי ניב, ‏תמונות קצרות, באתר גלובס, 28 בדצמבר 2008
↑  דנית אמינוף, עכבר העיר, תיאטרון קצר: התעוזה משתלמת, באתר הארץ, 26 בדצמבר 2009
טל פרי, ‏פסטיבל תיאטרון קצר ה-12 יעסוק בנושא האלימות, באתר גלובס, 25 בנובמבר 2009
אייל מלובן, עכבר העיר תל אביב, פסטיבל תיאטרון קצר: בואו נדבר על אלימות, באתר הארץ, 17 בדצמבר 2009
↑  רוני אפרת, עכבר העיר אונליין, פסטיבל תיאטרון קצר: מתברר שהגודל כן קובע, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2010
מיכאל הנדלזלץ, שלוש הצגות בפסטיבל ה-13 לתיאטרון קצר בצוותא, באתר הארץ, 24 בדצמבר 2010פרויקט התיאטרון המהיר בעולם, באתר הבמה, 1 בדצמבר 2010.
↑  מרב יודילוביץ', פסטיבל תיאטרון קצר בסימן המחאה החברתית, באתר ynet, 14 בנובמבר 2011
רוני גובר, עכבר העיר, תמונות קצרות: מה לראות בפסטיבל תיאטרון קצר 2011?, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2011
עכבר העיר, אבי גרייניק ואחרים בפסטיבל תיאטרון קצר 2011, באתר הארץ, 14 בנובמבר 2011
↑  פסטיבל תיאטרון קצר 2012, באתר הבמה, 17 בדצמבר 2012.
אייל מלובן, עכבר העיר, אבי מלכה: "הבשורה תבוא מעשייה שמתקיימת בשוליים", באתר הארץ, 27 בדצמבר 2012
↑  תמר רותם, בוטל פסטיבל "תיאטרון קצר" בצוותא, באתר הארץ, 23 באוקטובר 2013
↑   מיכאל הנדלזלץ, "פסטיבל תיאטרון קצר": מצחיק ומדכא, באתר הארץ, 27 בנובמבר 2014
↑  פסטיבל תיאטרון קצר 2015, באתר הארץ, 22 בנובמבר 2015
↑   מיכאל הנדלזלץ, פסטיבל תיאטרון קצר: כמה ניסיונות סרק סבירים בתוך המון יומרה, באתר הארץ, 30 בנובמבר 2016
↑  אורין ויינברג, מזוקק, כיפי ואיכותי: פסטיבל תיאטרון קצר, באתר ynet, 28 בדצמבר 2018
↑  שירה מאירי, שברון לב, שוד בנק ומייקל ג'ורדן: פסטיבל "תיאטרון קצר" יגרום לכם לצחוק ולבכות, באתר ynet, 29 בדצמבר 2020
פרידה ורקשטל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 בנובמבר 1921 וילנה, ליטא המרכזית 
 פטירה:  1 באוגוסט 2023  (בגיל 101) 
 
פרידה ורקשטל (3 בנובמבר 1921 – 1 באוגוסט 2023) הייתה לוחמת ארגון לח"י.
ביוגרפיה

פרידה נולדה בוילנה והייתה בתם היחידה של זליג ואדלה ברלין. אביה היה שותף בבנק שהיה בבעלות המשפחה. בנעוריה הצטרפה לתנועת הנוער היהודית רויזיוניסטית "מסדה" וזאת בניגוד לרצונו של אביה. היא למדה בגימנסיה היהודית והמשיכה ללמוד ביולוגיה באוניברסיטה.
לאחר פלישת רוסיה לפולין הולאם הבנק של אביה על ידי השלטונות ותויג כ-"אויב העם" על ידי השלטון. בשנת 1941 פלשו הנאצים לוילנה, ואביה של פרידה נשלח למחנה השמדה. פרידה ואמה נשלחו נשלחו לגטו וילנה. כדי לשרוד נעזרה פרידה בחברים. בספטמבר 1943, חוסל הגטו, ואמה נשלחה למותה. פרידה נשלחה למחנה עבודה בריגה ומשם הועברה בין 12 מחנות עבודה שונים במשך שנתיים, עד ששוחררה על ידי הצבא האמריקני ממחנה דכאו, במאי 1945.
פעילות בארגון הלח"י

פרידה קשרה קשר עם הבריגדה היהודית והחלה להיות פעילה בהעלאת ילדים לארץ. קרובי משפחה ממקסיקו הצליחו להשיג לה ויזה לאוסטרליה ולמקסיקו, אך פרידה החליטה לעלות לארץ. בנמל בברצלונה עלתה פרידה על אונייה ללא מסמכים מזהים כנוסעת סמויה, ועלתה לארץ.
בארץ הצטרפה פרידה ללח"י. היא עברה קורס שהכשיר אותה להפעיל נשק והשתתפה בפעולות מבצעיות שונות, בהן פעולות החרמה בבנק "ברקליס", הפשיטה על מחנה הצבא הבריטי רחוב הירקון בת"א, וההתקפה על בתי המלאכה של הרכבת בשנת 1946. בפעולה זו נהרגו 11 לוחמים. פרידה יחד עם 21 לוחמים נתפסה ונידונה למאסר עולם אותו היא ריצתה בכלא בבית לחם. בכלא נותחה עקב פציעה שעברה. בכלא היא טיפלה בפצועות וסיפקה להן נחמה שם היא גם למדה עברית. כינויה בלח"י היה "ברוריה".
בסוף שנת 1947 העבירו הבריטים את פרידה ואסירות נוספות לכלא עתלית. בכלא היא פגשה את גבריאל ורקשטל "שמשון", לימים בעלה. ב-5 במאי 1948 ברחה פרידה יחד עם שלוש לוחמות לח"י מבית המעצר בפתח תקווה, והתחבאה מפני השלטונות הבריטים. היא התחילה לעבוד בעיתון "המברק".
את ימי פעילותה בארגון הלח"י תיארה ורקשטל כך :
הרגשתי בכל רגע שאני תורמת לעמי, ושום דבר לא היה קשה בשבילי
לאחר הקמת המדינה פרידה התגייסה לצה"ל ושירתה יחד עם בעלה בגדוד 82 של חטיבה 8. הזוג נישא ב-1 באוקטובר 1948, בחתונה הצבאית הראשונה בישראל. לאחר החתונה עברה לשרת בחיל הרפואה.
לאחר שחרורה עבדה כמנהלת חשבונות.
פרידה השאירה אחריה שני ילדים, נכדים ונינים.
פטימה רושדי

| --- | --- |

 לידה:  15 בפברואר 1908 אלכסנדריה 
 פטירה:  23 בינואר 1996 (בגיל 87) קהיר 
 מדינה:  מצרים מצרים
 עיסוק:  שחקנית, במאית ומפיקה
 פרופיל ב-IMDb
 
פאטמה רושדי (בערבית: فاطمة رشدي;‏ 15 בפברואר 1906 – 23 בינואר 1996) הייתה שחקנית, במאית ומפיקה ממוצא מצרי, אשר הוגדרה כ"אחת מחלוצות הקולנוע המצרי".
ביוגרפיה

פאטמה רושדי נולדה באלכסנדריה ועברה לקהיר בגיל ארבע עשרה כדי להיות שחקנית. ב-1926, ללא כל הכשרה פורמלית, כשהשפה היחידה בפיה הייתה ערבית מדוברת, היא ייסדה להקת תיאטרון , במסגרתה הייתה במסע הופעות ברחבי צפון אפריקה. מנכ"ל התיאטרון עזיז עיד התאהב בה ועודד אותה ללמוד לקרוא ולכתוב. היא נודעה בכינוי "שרה ברנאר של המזרח" בזכות תפקידיה המפורסמים כשכיכבה בגרסה המצרית לסרטים בהם שיחקה השחקנית המפורסמת.
הסרט הראשון בו הופיעה היה בסרטו השני של אבראהים לאמא, "אסון על הפירמידות" (فاجعة فوق الهرم, 1928). בשנת 1933 היא ביימה את סרטה "החתונה" (الزواج) אשר יצא לאקרנים בפריז. לא נותרו עותקים מהסרט, ובאוטוביוגרפיה שלה מ-1970 העידה רושדי כי היא בעצמה מחקה כל זכר לגרסה הסופית של הסרט.
בסרט גילמה רושדי אישה אשר אביה דוחף אותה לנישואים לא מאושרים, ובסופו היא מתה באופן טרגי.
היא שיחקה במגוון סרטים של כמאל סלים, ביניהם הסרט "ההחלטה" (العزيمة) משנת 1939, בו היא גילמה בחורה צעירה ממעמד הפועלים המתאהבת בבנו של השכן.
ב-1943 השתתפה בסרט "דרך הישר" (الطريق المستقيم) בבימויו של תוגו מזרחי. היא גילמה את דמותה של ת'ריא, זמרת צעירה שגיבור הסרט הנשוי נשבה בקסמיה.
הופעתה האחרונה הייתה כשכיכבה בתפקיד הראשי בסרט "תן לי לחיות" (دعوني أعيش), סרטו של אחמד דיא א-דין (أحمد ضياء الدين).
בשנות ה-60 רושדי יזמה וניהלה חוגי סלון של במאים ותלמידים במוסד האקדמי ללימודים גבוהים לקולנוע בקהיר (Cairo Higher Institute of Cinema).
רושדי פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה, זכרונות פאטמה רשדי: שרה ברנאר של המזרח והשחקנית הראשונה בתיאטרון הערבי (مذكرات فاطمة رشدي: سارة برنار الشرق وممثلة المسرح العربي الأولى), בשיתוף עם מוחמד רפעת רושדי בהוצאת "דאר א-ת'קאפה".
הנצחה

רח' פאטמה רשדי בפאתי קהיר (אזור גיזה).
הערות שוליים

↑  Leaman, Oliver (2003). "Rushdi, Fatima (b. 1908, Alexandria)". Companion Encyclopedia of Middle Eastern and North African Film. Routledge. p. 122. ISBN 978-1-134-66252-4.
↑  Rebecca Hillauer (2005). Encyclopedia of Arab Women Filmmakers. American Univ in Cairo Press. pp. 30–1. ISBN 978-977-424-943-3.
↑  Landau, Jacob M. (1958). Studies in the Arab Theater and Cinema. Routledge. p. 81. ISBN 978-1-317-24627-5.
↑  Cathlyn Mariscotti (2008). Gender and Class in the Egyptian Women's Movement, 1925–1939: Changing Perspectives. Syracuse University Press. p. 129. ISBN 978-0-8156-3170-5.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 129359874  ISNI: 0000 0001 2212 1418  LCCN: no2006102965  VIAF: 41602279   WorldCat (עם VIAF): 41602279
פרידה ליידר

| --- | --- |

 לידה:  18 באפריל 1888 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  4 ביוני 1975 (בגיל 87) ברלין, גרמניה המזרחית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הירשטראסה 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 סוג קול:  סופרן 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  Ingenio et arti 
 פרופיל ב-IMDb
 
פרידה ליידר (בגרמנית: Frida Leider; ‏18 באפריל 1888, ברלין – 4 ביוני 1975, ברלין) הייתה זמרת אופרה גרמניה.
ליידר הייתה אחת הסופרניות הדרמטיות החשובות ביותר של המאה ה-20. תפקידיה החשובים ביותר היו איזולדה (טריסטן ואיזולדה) וברונהילדה (הוולקירה) של וגנר, פידליו (פידליו) של בטהובן, דונה אנה (דון ג'ובאני) של מוצרט, ואאידה (אאידה וליאונורה (הטרובדור) של ורדי. היא השתתפה ביותר מ-80 הקלטות, רובן לפולידור (דויטשה גרמופון) ו"HMV".
ביוגרפיה

פרידה ליידר למדה שירה בעיר הולדתה, ברלין, ובמקביל עבדה בבנק. הזמנותיה הראשונות הוליכו אותה לבתי אופרה בהאלה, קניגסברג ורוסטוק. אחרי הופעה באופרה הממלכתית של המבורג ב-1923, שכרה אותה האופרה של ברלין כסופרן דרמטי ראשון. אחרי פרישתה מן הבימה ב-1946, נשארה שם כבמאית ומנהלת אולפן לזמרים בראשית דרכם באופרה של ברלין.
פרידה ליידר הייתה במשך חמש-עשרה שנים אורחת קבועה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, במטרופוליטן אופרה בניו יורק, בלה סקאלה במילאנו, באופרה של וינה ובאופרה הממלכתית של בוואריה במינכן. כמו כן, הופיעה בפסטיבל ביירוית, שם הייתה הסופרן הראשונה במעלה, כוכבת שנות ה-30'. בשנות ה-20' הופיעה לסירוגין בתפקידי וגנר עם פלורנס אאוסטרל בקובנט גארדן ובשני החלקים הגדולים של מחזור הטבעת שהוקלטו ב"HMV".
ליידר נישאה לנגן הראשי בתזמורת האופרה של ברלין, פרופסור רודולף דמאן. לזוג לא היו ילדים. דמאן היה יהודי והזוג נאלץ להגר מגרמניה הנאצית בשנת 1938.
עיזבונה של הזמרת נמצא כיום בניהול עמותת פרידה ליידר, היושבת בברלין.
לקריאה נוספת

אוטוביוגרפיה של פרידה ליידר, "משחקת את תפקידי" ("Playing My Part") יצאה לאור בלונדון, בתרגום לאנגלית של צ'ארלס אוסבורן, בהוצאת קאלדר ובויארס בשנת 1966. היא כוללת 32 תצלומים בשחור-לבן ורשימת הקלטות של הרולד בארוס.
פלאנג'ינג

דוגמאות ללא אפקט, ובתוספת האפקט במופעי כניסה שונים
פלאנג'ינג (אנגלית: Flanging) הוא אפקט בתחום עיבוד אותות קול. באופן טבעי ניתן להבחין בתופעה על ידי החזרת הד.
תיאור

בתהליך הפלאנג'ינג נלקחת הקלטת אודיו בודדת, המשוכפלת להקלטה נוספת זהה לחלוטין לקודמתה.
בהמשך משלבים באמצעות מכשיר פיזי או תוכנה את שניהם לפסקול יחיד, כשאחת מההקלטות משולבת בפער משתנה של אלפיות השנייה ואף פחות.
תוצאת התהליך היא יצירת צליל ליווי "עולה-יורד" ומתמשך, שניתן לתאר גם כשינויים בנקודות על הפסקול, המתבטאים בין היתר בהגברת או החלשת עוצמת הקול, וכן בהארכת הפסגות ונקודות השפל בגל מבחינת זמן השמע שלהם.
פרידה ג'אבר-בראנסי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1978 (בת 46 בערך) טייבה
 מדינה:  ישראל
 עיסוק:  עיתונאית
 סוג כתב:  עורכת ראשית של פנורמה ופאנט
 
פרידה ג'אבר-בראנסי (בערבית: فريدة جابر برانسي; נולדה ב-1978) היא עיתונאית ישראלית ועורכת ראשית של העיתון פנורמה (בערבית بانوراما) ואתר האינטרנט פאנט (בערבית بانيت). נחשבת לאשת התקשורת המובילה במגזר הערבי בישראל.
הערות שוליים

↑  שלי פריצקר, משפחה אחת בחזית התקשורת הערבית בישראל: "לא סתם הסיומת של האתר שלנו היא co.il", באתר כלכליסט, 11 במאי 2011
↑  יואב שטרן, האתר הגדול ביותר שאתם לא מכירים, באתר הארץ, 6 בפברואר 2009
↑   סיפורי מנהלים - פרידה ג'אבר בראנסי, באתר "mako" - מתוך התוכנית "אנשים"
1 2 3  אהוד כהנים, 49. פרידה ג'אבר בראנסי בדירוג "הנשים החזקות ביותר בישראל 2013", באתר "פורבס ישראל, 17 במרץ 2013
↑  חגית גינזבורג, כך הפכתי לעיתונאית המובילה במגזר הערבי, באתר כלכליסט, 20 באוגוסט 2015
↑  הארון תחאוכו, ערבים ברשת: המלחמה של פרידה ג'אבר ודיאנה חדד, באתר nana10‏, 6 במרץ 2006
↑  ליאת רון, ‏עורכת "פאנט": אין דבר שלא ייכנס לאתר - חוץ מפגיעה בנביא מוחמד, באתר גלובס, 14 במאי 2012
↑  נעמה תורן, אישה, ערבייה, עורכת ראשית: "אני בלחץ אדיר - לא פשוט להיות בתפקיד הזה", באתר אייס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011295888605171  VIAF: 32165705611048930732   WorldCat (עם VIAF): 32165705611048930732
פוצ'פטרי

פוצ'פטרי (בהונגרית: Pócspetri) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית פוצ'פטרי קטנה עם השנים. כך, בשנת 1990 היו בעיר 1,791 תושבים ובשנת 2020 רק 1,612 תושבים.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-13.
יהודי פוצ'פטרי

יהודים התיישבו בפוצ'פטרי בראשית המאה ה-19 ובמקום קיים בית קברות יהודי ובו כ-20 מצבות
בשנת 1944, לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, נרצחו יהודים רבים מהקהילה בשואת יהודי הונגריה.
בדף הקהילה ממפקד קהילות הונגריה כתבו התושבים שבקהילה חיים 61 חברים, רב הקהילה הוא רבה של קהילת נירבאטור הרב אהרון טייטלבוים.
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 45 |  |
| 1880 | 93 | 1,315 |
| 1910 | 87 |  |
| 1920 | 65 |  |
| 1930 | 65 |  |
| 1941 | 65 | 2,218 |
לקריאה נוספת

פוץ'-פאטרי, בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 340. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944)