stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נבואת האפיפיורים
האפיפיורים במאה ה-20 ופרשנויות מקובלות של הנבואה > בנדיקטוס ה-16 (Gloria Olivae)

המוטו המשויך לאפיפיור זה הוא "Gloria Olivae"- "פארו של עץ הזית"
לפני בחירתו, שיערו שהאפיפיור שייבחר לאחר יוחנן פאולוס השני היה חבר במסדר בנדיקט הקדוש - אשר סימלו הוא ענף עץ זית.
רצינגר אמנם לא היה בנדיקטיני, אולם בחר לאחר היבחרו בשם בנדיקטוס ה-16.
אפשרות נוספת להסביר את הנבואה היא שיוזף רצינגר נולד ב-16 באפריל - יום חגו של הקדוש הנוצרי בנדיקט ג'וזף לברה (שחי בין 26 במרץ 1748 ל-16 באפריל 1783).
אפשרות נוספת ל"מוטו" לעיל, היא דרשת ישוע בן מרים שנשא על הר הזיתים, המכונה גם "דרשת הזיתים".
האפיפיור "פארו של עץ הזית" - בנדיקטוס ה-16, הוא האפיפיור האחרון שמיוחס לו מספר סידורי. מספרו 111 לנבואת האפיפיורים.
האפיפיורים במאה ה-20 ופרשנויות מקובלות של הנבואה > פטרוס הרומאי

הפסקה האחרונה לנבואת האפיפיורים, כדלקמן:
"In persecutione extrema S.R.E. sedebit Petrus Romanus, qui pascet oues in multis tribulationibus: quibus transactis ciuitas septicollis diruetur, & Iudex trem?dus iudicabit populum suum. Finis."
היינו:
"בעת הרדיפה הסופית של הכנסייה הרומית הקדושה, יישב על הכס הקדוש פטרוס הרומאי, אשר יאכיל את העדר בעת סבל רב. וכשאלו תכלנה, תיהרס העיר היושבת על שבע הגבעות, והשופט הנורא ישפוט את עמו".
הפסקה הזו מעוררת קושי פרשני. בנבואת האפיפיורים, לכל אפיפיור יש מספר סידורי. למשל, האפיפיור בנדיקטוס ה 16, הוא האפיפיור ה 111, והוא כביכול האפיפיור האחרון לנבואת האפיפיורים. אלא שהפסקה הזו הדנה בפטרוס הרומאי, אינה ממוספרת. (פטרוס הרומאי אינו ממוספר כאפיפיור 112 לנבואה זו).
מכאן הועלו מספר השערות שונות כדי ליישב את הקושי הזה של הנבואה:
פטרוס הרומאי, הוא מחליפו של "פארו של עץ הזית" והוא האפיפיור האחרון.
פטרוס הרומאי, הוא עצמו "פארו של עץ הזית" (היינו בנדיקטוס ה-16).
יש המפרשים את הנבואה בכך ש"פטרוס הרומאי" יהא האפיפיור האחרון של הכנסייה הקתולית או יביא לסופה של הכנסייה. יש המפרשים את הנבואה בכך שבעת כהונתו של פטרוס הרומאי יבוא קץ העולם.
על פי חלק מהפרשנים הפסקה אחרונה הדנה ב"פטרוס הרומאי", אינה חלק מהנבואה המקורית אלא נוספה במאה ה-19. לשיטתם, האפיפיור האחרון הוא "פארו של עץ הזית".
ראו גם

רשימת האפיפיורים
נפת רמאללה

ערך זה עוסק בנפה בימי המנדט הבריטי. אם התכוונתם לנפה ברשות הפלסטינית, ראו .
| --- | --- |
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז ירושלים
 ערים בנפה:  #יישובי הנפה
 בירת הנפה:  רמאללה
 תאריך ייסוד:  1920 
 שטח:  686,564 דונם (1945)
 תאריך נטישה:  1948 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בנפה:  47,280 (1945)
 קואורדינטות:  31°54′N 35°12′E﻿ / ﻿31.9°N 35.2°E﻿ / 31.9; 35.2 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
נפת רמאללה (באנגלית: Sub-district of Ramallah) הייתה נפה במחוז ירושלים בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל, אשר נקראה על שם העיר רמאללה.
היסטוריה

ביולי 1922 הייתה הנפה חלק ממחוז ירושלים-יפו. בשנת 1924 הופרדו מחוזות יפו וירושלים.
לפי תוכנית החלוקה יועד שטח הנפה להיכלל בתחומי המדינה הערבית.
בעקבות מלחמת העצמאות והסכמי שביתת הנשק של 1949 צורף חלק מזערי משטח הנפה למחוז המרכז בישראל ואילו רוב השטח הפך לחלק מן הגדה המערבית, שהייתה בשליטת ממלכת ירדן. בשנת 1967, במלחמת ששת הימים, נכבש השטח בידי צה"ל.
בעקבות הסכמי אוסלו בתחילת שנות ה-90 והקמת הרשות הפלסטינית הוקמה נפת רמאללה ואל-בירה, המשתרעת על אותו שטח, בקירוב.
אוכלוסייה

במפקד האוכלוסין המנדטורי של 1931 נמנו בנפה 39.062 תושבים בחלוקה האתנית להלן:
מוסלמים: 31.897
נוצרים: 7.164
יהודים: 1 (ברמאללה)
לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל, שערכו רשויות המנדט, היה סך האוכלוסייה בנפה 47,280 בני אדם, מתוכם 8,290 נוצרים.
יש להתחשב בעובדה שהנתונים האלה לא נבעו ממפקד אוכלוסין, אלא התבססו על מפקד האוכלוסין המנדטורי האחרון של 1931 בתוספת הגידול המחושב באוכלוסייה ונתוני ההגירה היהודית והערבית, (שהיו חלקיים בלבד).
שטח

בשנת 1945 היה סך שטח הנפה 686,564 דונמים. התפלגות השטח הייתה כדלקמן:
שטח בבעלות ערבית: 682,504 דונמים
שטח בבעלות יהודית: 146 דונמים (בשטחי הכפרים ביתוניא ובית עור אל-פוקא)
שטח בבעלות ציבורית (אדמות מדינה): 3,914 דונמים
יישובי הנפה

מועצה מקומית:
אל-בירה (בערבית: البيرة), משנת 1928
רמאללה (בערבית: رام ﷲ), משנת 1908
כפרים:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  אבו קש (בערבית: أبو قش)  בודרוס (בערבית: بُدرُس)  בורקה (בערבית: برقة)  ביר זית (בערבית: بيرزيت)  ביתוניא (בערבית: بيتونيا)  ביתילו (בערבית: بيتللو)  ביתין (בערבית: بيتين)  בית ליקיא (בערבית: بيت لقيا)  בית סירא (בערבית: بيت سيرا)  בית עור א-תחתא (בערבית: بيت عور التحتى)  בלעין (בערבית: بلعين)  בני זייד (בערבית: بني زيد)  אל ג'אנייה (בערבית: الجانيه)  ג'לג'יליא (בערבית: جلجيليا)  ג'יפנה (בערבית: جفنا)  ג'מאלא (בערבית: جمالا)  דורא אל-קרע (ערבית: دورا القرع)  דיר אבו משעל (בערבית: دير أبو مشعل)  דיר איבזיע (בערבית: دير إبزيع)  דיר א-סודאן (ערבית: دير السودان)  דיר ג'ריר (בערבית: دير جرير)  דיר דיבוואן (בערבית: دير دبوان) |  דיר ניזאם (בערבית: دير نظام)  דיר עמאר (בערבית: دير عمار)  דיר קדיס (בערבית: دير قديس)  ח'ירבת אבו פלאח (בערבית: خربة ابو فلاح)  חרבתא אל-מצבאח (בערבית: خربثا المصباح)  ח'רבת'א בני חרית (בערבית: خربثا بني حارث)  טייבה (בערבית: الطيبه)  טירה (בערבית: الطيرة)  יברוד (בערבית: يبرود)  כובאר (בערבית: كوبر)  כפר מאליכ (בערבית:كفر مالك)  כפר ניעמה (בערבית: كفر نعمة)  כפר עין (בערבית: كفر عين)  א-לובן אל-ע'רבי (בערבית: اللبّن الغربيّ)  מזארי אל-נובאני (בערבית: مزارع النوباني)  אל-מזרעה אל-קיבאלייה (בערבית:)  מזרעה א-שרקיה (בערבית: المزرعه الشرقيّه)  אל מוע'ייר (בערבית: المغيّر)  אל מידיה (בערבית: المدية)  נבי סאלח (בערבית: النبي صالح)  נעלין (בערבית: نعلين) |  סאפא (בערבית: صفّا)  סורדא (בערבית: سرده)  סילואד (בערבית: سلواد)  סינג'יל (בערבית: سنجل)  עאבוד (בערבית: عابود)  עבוין (בערבית: عبوين)  עג'ול (בערבית: عجّول)  עטארה (בערבית: عطارة)  עין יברוד (בערבית: عين يبرود)  עין סיניא (בערבית: عين سينيا)  עין עריכ (בערבית: عين عريك)  עין קיניא (בערבית: عين قينيا)  ערורה (בערבית: عاروره)  קיביה (בערבית: قبيه)  קראוות בני זייד (בערבית: قراوة بني زيد)  ראס כרכר (בערבית: رأس كركر)  רמון (בערבית: رمّون)  רנתיס (בערבית: رنتيس)  שוקבא (בערבית: شقبا)  תורמוס עיא (בערבית: ترمسعيّا) |
הערות שוליים

↑  נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com.
| חלוקה מנהלית של המנדט הבריטי בארץ ישראל |
| --- | --- | --- |
| מחוז הגליל | נפת ביסאן • נפת טבריה • נפת נצרת • עכו • צפת |  |
| מחוז חיפה | חיפה |  |
| מחוז ירושלים | חברון • ירושלים • רמאללה |  |
| מחוז לוד | יפו • רמלה |  |
| מחוז עזה | באר שבע • עזה |  |
| מחוז שומרון | ג׳נין • טולכרם • שכם |  |
נינוצ'קה

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ארנסט לוביטש 
 הופק בידי:  ארנסט לוביטש, סידני פרנקלין 
 תסריט:  מלכיאור לנדייל   צ'ארלס בראקט   בילי ויילדר   וולטר ריץ'
 עריכה:  ג'יין ראגירו 
 שחקנים ראשיים:  גרטה גרבו   מלווין דאגלס   בלה לוגוסי
 מוזיקה:  וורנר אר. היימן 
 צילום:  ויליאם דניאלס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר 
 חברה מפיצה:  מטרו גולדווין מאייר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  9 בנובמבר 1939
 משך הקרנה:  110 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית 
 תקציב:  $1,365,000
 הכנסות:  $2,279,000
 הכנסות באתר מוג'ו:   ninotchka
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
נינוצ'קה (באנגלית: Ninotchka) הוא סרט דרמה-קומדיה אמריקאי משנת 1939 בבימויו של ארנסט לוביטש. הסרט מגולל את סיפורה של צירה רוסית המתאהבת בגבר צרפתי במהלך ביקורה בצרפת. בסרט משחקים גרטה גרבו ומלווין דאגלס בתפקידים ראשיים. זהו סרטה הקומי הראשון של גרבו. בנוסף, זהו אחד הסרטים האמריקאיים הראשונים המתארים את רוסיה הקומוניסטית באופן הומוריסטי.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר. ב-1990, נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס עקב תרומתו לקולנוע.
צוות שחקנים

גרטה גרבו - איונווה נינוצ'קה
מלווין דאגלס - לאון דאלאווט
אינה קלייר - הדוכסית סוואנה
סיג רומאן - ירנוב
פליקס ברסארט - בלזונוב
אלכסנדר גרנאץ' - קופלסקי
בלה לוגוסי - ראזינין
הפקה

הסרט יצא לאקרנים במהלך מלחמת העולם השנייה ברחבי אירופה. ברית המועצות ובנות בריתה החרימו את הסרט עקב תוכנו. למרות זאת הסרט היה הצלחה כלכלית ברחבי העולם.
חרף הניסיון לצייר את תפקידה הראשון הקומי של גרטה גרבו, למעשה כבר בסרט "המלכה כריסטינה" (1933) ניהלה דיאלוגים קומיים עם השחקן ג'ון גילברט.
פרסים ומורשת

הסרט זכה לביקורות מהללות ולהצלחה כלכלית ברחבי העולם. הסרט השפיע רבות על סרטים כמו גרבי משי (1957) ולבני הברזל (1956). מכון הסרטים האמריקאי דירג את הסרט ברשימות מאה שנים... מאה תשוקות במקום ה-40 ומאה שנים... מאה קומדיות במקום ה-52.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר; הסרט הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר (עבור גרטה גרבו), התסריט הטוב ביותר והתסריט המקורי הטוב ביותר.
ניסיון הפיגוע בטיסת אל על מלונדון (1986)

| --- | --- |

בואינג 747-200 של חברת אל על
 תאריך:  17 באפריל 1986 
 מיקום:  נמל התעופה לונדון הית'רו
 גורם:  ניסיון פיגוע באמצעות מטען חבלה
 קואורדינטות:  51°28′19″N 0°26′58″W﻿ / ﻿51.47194444°N 0.44944444°W﻿ / 51.47194444; -0.44944444
 הרוגים:  0
 פצועים:  0
 ניצולים:  375
 המעורבים באסון

 מוצא:  נמל התעופה לונדון הית'רו, הממלכה המאוחדת
 יעד:  נמל התעופה בן-גוריון, ישראל
 מפעיל:  אל על
 he
 
ניסיון הפיגוע בטיסת אל על מלונדון לתל אביב היה ניסיון כושל לפוצץ מטוס בואינג 747 של חברת אל על ב-17 באפריל 1986. אן מרי מרפי, קתולית אירית בת 32, שהייתה בהיריון, ניסתה לעלות לטיסת אל על LY016 שעצרה בלונדון בדרכה מניו יורק לתל אביב כשעמה מזוודה שלה תחתית כפולה. בצד הנסתר של המזוודה הטמין ארוסה הפלסטיני־ירדני של מרפי, ניזאר נוואף אל-מנסור אל-הינדאווי, חומר נפץ שהיה אמור להתפוצץ במהלך הטיסה, ולהביא למותם של 375 הנוסעים. מרפי לא הייתה מודעת לפצצה שבמזוודתה, שצפויה הייתה להמית גם אותה. אנשי הביטחון של חברת אל על חשדו במרפי וערכו בדיקה קפדנית למטענה וגילו את חומר הנפץ. זה היה אחד ממספר מקרים בהם עשו ארגוני הטרור שימוש ב"נוסע תמים" לצורך החדרת מטען חבלה למטוס.
החקירה הבריטית העלתה שסוריה ושירותי המודיעין שלה היו קשורים במישרין לניסיון הפיגוע. ממשלת בריטניה החזירה את שגרירה מדמשק. אל-הינדאווי נידון ל-45 שנות מאסר, ככל הנראה העונש הקצוב הארוך ביותר בתולדות המשפט הבריטי, שאינו מאסר עולם, ועתירותיו לקיצור עונשו נדחו בכל הערכאות.
רקע

ניזאר נוואף אל-מנסור אל-הינדאווי, יליד 1954, הוא ירדני ממוצא פלסטיני. עד מלחמת העצמאות היה אביו בעל משק בביסאן. במקצועו היה הינדאווי עיתונאי וברח מירדן בשל פעילותו המהפכנית. בלונדון הוא לא התאקלם יפה, עסק בעבודות "צווארון כחול", והתחתן עם אישה פולניה שילדה לו בת, אך נטשה אותו. במצוקתו פנה הינדאווי לבחון אפשרויות בשגרירות סוריה.
בינתיים, ב-1984, נכנס הינדאווי למערכת יחסים עם מרפי, חדרנית בת 30 שהגרה ללונדון מדבלין, בירת אירלנד. ב-1985 הגיע הינדאווי לסוריה, עבר בה הכשרה צבאית, ופגש בבכירים סוריים, בהם ראש מודיעין חיל האוויר, מוחמד אל חולי, אדם המקורב לחאפז אל-אסד. אלו סיכמו איתו על ביצוע הפיגוע, העניקו לו דרכון דיפלומטי, ואף שילמו לו מקדמה של 12,000 דולר - חלק מסכום של רבע מיליון דולר, שהיה אמור לקבל אחר הצלחת הפעולה. הינדאווי השתמש בדרכון סורי מזויף, ובקשות הויזה שלו בשם מזויף זה נתמכו בידי שגרירות סוריה. הינדאווי שב מאוחר יותר לסוריה להכשרה נוספת ונאמר לו כי אם ייתפס, אסור לו להודות בהיותו שליח הסורים; אחרת, יסכן את חייהם של מאות קרובי משפחה. בתחילת 1986 נודע להינדאווי שמרפי בהריון. הוא לחץ עליה לעבור הפלה מלאכותית אך היא סירבה ושקלה לשוב לאירלנד.
הפיגוע > הכנת הפיגוע

ב-7 באפריל הפתיע הינדאווי את מרפי בדרישה שיתחתנו לאלתר והציע שיתחתנו בישראל. הוא ביקש ממנה לטוס לישראל בנפרד ממנו, בנימוק שייקח לו זמן רב יותר לקבל אשרת כניסה לישראל, מכיוון שהוא ערבי. הוא דרש ממרפי בתוקף שתשמור על דיסקרטיות לגבי תוכניות הטיול והכין אותה לקראת התשאולים שייערכו לה לקראת טיסתה לישראל. הוא גם סייע לה באריזה לטיסה וסיפק לה מזוודה על גלגלים בעלת תחתית כפולה. בתחתית הנסתרת הכניס הינדאווי חומר נפץ מסוג סמטקס, סוג שקשה לגלותו באמצעות בדיקת הרנטגן הרגילה. בחומר נפץ זהה נעשה שימוש בפיצוץ טיסת פאן אם 103 כשנתיים וחצי לאחר מכן. הינדאווי צייד את מרפי גם במחשבון, כביכול מתנה לחברים בישראל. למעשה במחשבון היה מתקן שהפך אותו לנפץ שנועד להפעלת חומר הנפץ במזוודה. אחרי שנפרד הינדאווי ממרפי הוא שב בחזרה למלונו. בדעתו היה לעלות בשעה 14:00 על מטוס חברת התעופה הסורית סיריאן איירליינס לדמשק, שבו הוכן לו מקום מבעוד מועד כאחד מאנשי הצוות.
הפיגוע > גילוי המטען

מרפי נכנסה לשער בנמל התעופה הית'רו. בדיקת הרנטגן השגרתית של אנשי הביטחון הבריטים לא הצליחה לאתר את מטען החבלה. עתה ניצבה מרפי בפני התשאול הקפדני של אנשי הבידוק הביטחוני באל על. תשובותיה ההססניות, שנבעו מהנחיותיו של הינדאווי, עוררו את חשדו של איש הביטחון. היא טענה שאינה מתכוונת לפגוש בישראל איש, ושאין לה קרובים. ברשותה נמצא סכום כסף זעום, ולא היה בפיה הסבר משכנע מאין יהיו לה אמצעים לממן את שהותה. מרפי גם לא הייתה בפרופיל המקובל של תיירת לא יהודייה לישראל. אז נבחן תיקה של מרפי ורוקן מתכולתו. התיק הריק נמצא כבד להפתיע, ובדיקה נוספת מצאה את הצד הנסתר של המזוודה ובו 1.5 ק"ג של חומר נפץ. בחקירתה הנוספת סיפרה הצעירה האירית את הסיפור במלואו. מרפי נמסרה לידי הרשויות הבריטיות, ונמל התעופה הית'רו נסגר לכמה שעות. בין הנוסעים שניצלו היו חברת הכנסת עדנה סולודר ואיש העסקים החרדי רפאל הלפרין. הינדאווי המתין באותה עת לטיסתו לסוריה, אולם עם היוודע כישלון הפעולה, הוא פנה לשגרירות סוריה בלונדון וביקש עזרה. השגריר הסורי בלונדון קיבל את פניו וביקש מאנשי הביטחון בשגרירות לסייע לו. הם ערכו לו תספורת וצבעו את שיערו, ולאחר מכן העבירו אותו לדירת מסתור. בבוקר שלמחרת, מכיוון שחשש שהסורים עומדים לחסלו, נמלט הינדאווי מהדירה. מאוחר יותר הוא זוהה במלון שבו ניסה למצוא מחסה, ובעצת בעל המלון, ערבי שהכיר את משפחתו, הסגיר הינדאווי את עצמו. האנשים שסייעו להינדאווי להתחמק תחילה מהמשטרה התבררו כשומרים בשגרירות הסורית והם גורשו מבריטניה.
הפיגוע > החקירה ותוצאותיה

בשעות הראשונות נפל החשד על לוב, שנחשבה למדינת טרור והייתה במוקד תשומת הלב הבינלאומית לאחר שמטוסי ארצות הברית תקפו אותה יומיים קודם. אולם בחקירתו, כאשר לא צלח ניסיונו הראשוני לטעון שפעולתו הייתה קשורה להברחת סמים, סיבך הינדאווי את מפעיליו, אנשי המודיעין הסורי, וחשף את שלבי התכנון שקדמו לניסיון הפיגוע. הוא סיבך גם את אחיו, שהתברר כקשור לפיצוץ טרוריסטי במערב ברלין. הינדאווי נידון ל-45 שנות מאסר. ב-2004 נפסק כי ממשלת בריטניה יכולה למנוע ממנו לבקש חנינה.
מרפי שוחררה ממעצרה זמן קצר לאחר ניסיון הפיגוע, שלו הייתה שותפה בלא ידיעתה. במשפטו של ארוסה היא התפרצה לעברו: "ממזר שכמותך! איך יכולת לעשות לי את זה? אני שונאת אותך! אני שונאת אותך!" בזמן פסק הדין כבר ילדה את בתו של הינדאווי, וסיפרה שכאשר תתבגר זו אין בדעתה להסתיר ממנה את האסון שכמעט בא עליה מידי אביה קודם ליציאתה לאוויר העולם.
ממשלת סוריה ניסתה להטיל את האחריות על ישראל, כאילו החליפה מזוודתה של הנוסעת התמימה במזוודת נפץ, במטרה להפיל את האשם על הסורים. הופצו שמועות, שהתבררו כחסרות שחר, על כך שבני משפחתו של הינדאווי הורשעו בירדן בריגול עבור ישראל. תאוריית קשר דומה טווה גורדון תומאס, מחבר ספר על "המוסד" בשם "מרגלי גדעון". טיעונים אלו לא התקבלו על דעתה של בריטניה. הראיות שקשרו את הסורים לפיגוע היו חזקות דיין כדי שתוציא את שגרירה מדמשק ב-24 באוקטובר 1986, היום שבו ניתן גזר דינו של הינדאווי. ההחלטה נתמכה בידי כל חברי הפרלמנט. הפצצה, אמרו הבריטים, הורכבה בשגרירות סוריה בלונדון. גם ארצות הברית החזירה את שגרירה בסוריה ל"התייעצויות". באירופה כולה אומץ יחס נוקשה יותר כלפי הסורים, ורק צרפת ויוון נקטו עמדה אופוזיציונית. רדיו דמשק כינה את ראש ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר, "פרו ישראלית יותר מראש ממשלת ישראל" והזהיר כי תשלם מחיר יקר על ההחלטה. סוריה ומרחבה האווירי נסגרו בפני הבריטים. בפועל נקטה דמשק מאז משנה זהירות במעורבותה בטרור.
הצלחת אנשי אל על לסכל את הפיגוע תרמה למוניטין שלהם. ב-2002 הוזכר המאורע בתוכנית 60 דקות של CBS בה כונתה אל על "חברת התעופה הבטוחה בעולם".
במשך השנים ביקש הינדאווי להשתחרר מהכלא אך בקשותיו נדחו, עד שבשנת 2013 קבעה ועדה כי הוא רשאי להשתחרר לאחר ריצוי שני שלישים מתקופת המאסר וכי אינו מהווה עוד סיכון ביטחוני. הוא שוחרר וגורש לירדן.
ראו גם

ניסיון הפיגוע בטיסת בריטיש איירווייז (1974)
הערות שוליים

↑  המחבל ששלח ארוסתו עם מזוודה־פצצה במטוס אל על לא יוכל לערער, מעריב, 8 במרץ 1988
↑  י. פינקלסטון, שמועות בלונדון ששגריר סוריה יגורש בעיקבות הגילויים במשפט הינדאווי, מעריב, 8 באוקטובר 1986
↑  1986: UK cuts links with Syria over bomb plot, BBC
↑  David Kohn, The Safest Airline, CBS, January 15, 2002
↑  Plane plot bomber Nezar Hindawi released on parole, הטיימס, ‏28 במרץ 2013 (באנגלית)
| פיגועי טרור נגד ישראלים במחצית השנייה של המאה ה-20 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | 1948 עד 1959 • שנות ה-60 • שנות ה-70 • שנות ה-80 • שנות ה-90 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | שנות ה-70: מתקפת הטרור בשדה התעופה של מינכן (10 בפברואר 70) • הפיגוע בטיסה 330 של סוויסאייר מציריך לנתב"ג (21 בפברואר 70) • חטיפת טיסת 571 של סבנה איירליינס מבריסל לנתב"ג (8 במאי 72) • טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן (5–6 בספטמבר 72) • משבר בני הערובה בשגרירות ישראל בבנגקוק (28 בדצמבר 72) • הפיגוע בטיסה 841 של טראנס וורלד איירליינס מנתב"ג לניו-יורק (8 בספטמבר 74) • חטיפת מטוס אייר פראנס 139 מנתב"ג לפריז (27 ביוני 76)  שנות ה-80: ניסיון ההתנקשות בשגריר הישראלי בלונדון (3 ביוני 82) • הפיגוע בראס בורקה (5 באוקטובר 85) • רצח הימאים הישראלים בברצלונה (5 באוקטובר 85) • הפיגועים בדלפקי אל על בנמלי התעופה של וינה ורומא (27 בדצמבר 85) • ניסיון הפיגוע בטיסת אל על מלונדון (17 באפריל 86)  שנות ה-90: פיגוע האוטובוס במצרים (4 בפברואר 90) • הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה (17 במרץ 92) • הפיגוע בשגרירות ישראל בלונדון (26 ביולי 94) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
נסיך פיימונטה

הלורדות של פיימונטה, לימים נסיכות פיימונטה (באיטלקית: Piemonte), הייתה במקור נחלה של רוזנות סבויה, ובעקבות כך הלורדים היו חברים בענף אכאיה של בית סבויה. את התואר ירש הענף המבוגר של השושלת ב-1418, אז בערך הועלתה סבויה למעמד דוכסות ופיימונטה למעמד נסיכות. כאשר בית סבויה קיבל את ממלכת סרדיניה, הסבויים השתמשו בסגנון נסיך פיימונטה (באיטלקית: Principe di Piemonte) עבור יורש העצר שלהם. התואר נכנס לראשונה לשימוש על ידי ויטוריו אמדאו הראשון, דוכס סבויה.
השימוש נשמר כאשר ויטוריו אמנואלה השני הפך למלך איטליה, "נסיך פיימונטה" הפך שווה ערך ל"נסיך ויילס" הבריטי, התואר שניתן לנסיך הכתר.
הלורדים של פיימונטה

???? – 1233 טומאזו הראשון, גם רוזן סבויה
1233 – 1259 טומאזו השני, בנו של הקודם
1259 – 1282 טומאזו השלישי, בנו של הקודם
1282 – 1334 פיליפו הראשון, בנו של הקודם, גם נסיך אכאיה (1301 - 1307)
1334 – 1367 ג'אקומו, בנו של הקודם, הטוען לאכאיה
1368 – 1368 פיליפו השני, בנו של הקודם
1368 – 1402 אמדאו, אחיו של הקודם, הטוען לאכאיה
1402 – 1418 לואיג'י, אחיו של הקודם
נסיכי פיימונטה

| תמונה | שם | יורש של | ת>  לידה | הפך ליורש העצר | הוכתר כנסיך פיימונטה | הפסיק להיות נסיך פיימונטה | מוות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

|  | פיליפו אמנואלה | קרלו אמנואלה הראשון | 3 באפריל 1586 | 3 באפריל 1586 | 3 באפריל 1586 | 9 בפברואר 1605 | 9 בפברואר 1605 |
|  |  | קרלו אמנואלה הראשון |  |  |  |  |  |
|  | ויטוריו אמדאו | 8 במאי 1587 | 9 בפברואר 1605   מות אחיו | 9 בפברואר 1605   מות אחיו | 26 ביולי 1630   הפך לדוכס | 7 באוקטובר 1637 |  |

|  | פרנצ'סקו ג'אצינטו | ויטוריו אמדאו הראשון | 14 בספטמבר 1632 | 14 בספטמבר 1632 | 14 בספטמבר 1632 | 7 באוקטובר 1637   הפך לדוכס | 4 באוקטובר 1638 |

|  | ויטוריו אמדאו | ויקטור אמדאוס השני | 6 במאי 1699 | 6 במאי 1699 | 6 במאי 1699 | 22 במרץ 1715 | 22 במרץ 1715 |
|  |  | ויקטור אמדאוס השני |  |  |  |  |  |
|  | קרלו אמנואלה | 27 באפריל 1701 | 22 במרץ 1715   מות אחיו | 22 במרץ 1715   מות אחיו | 3 בספטמבר 1730   הפך למלך | 20 בפברואר 1773 |  |

|  | ויטוריו אמדאו   תואר כדוכס סבויה | קרלו אמנואלה השלישי | 26 ביוני 1726 | 3 בספטמבר 1730   אביו הפך למלך | 3 בספטמבר 1730   אביו הפך למלך | 20 בפברואר 1773   הפך למלך | 16 באוקטובר 1796 |

|  | קרלו אמנואלה | ויטוריו אמדאו השלישי | 24 במאי 1751 | 20 בפברואר 1773   אביו הפך למלך | 20 בפברואר 1773   אביו הפך למלך | 16 באוקטובר 1796   הפך למלך | 6 באוקטובר 1819 |

|  | ויטוריו אמנואלה | קרלו אלברטו | 14 במרץ 1820 | 27 באפריל 1831   אביו הפך למלך | 27 באפריל 1831   אביו הפך למלך | 23 במרץ 1849   הפך למלך | 9 בינואר 1878 |
נסיכי פיימונטה ונאפולי

כאשר בית סבויה הפך לשושלת השלטת באיטליה ב-1861, הם המשיכו להשתמש בתואר נסיך פיימונטה ליורש העצר אך גם החלו להחליף אותו בתואר חדש, הנסיך מנאפולי.
| תמונה> נסיך פיימונטה | שם> נסיך פיימונטה | יורש של> נסיך פיימונטה | ת>  לידה.נסיך פיימונטה | הפך ליורש העצר> נסיך פיימונטה | הוכתר כנסיך פיימונטה> נסיך פיימונטה | הפסיק להיות נסיך פיימונטה> נסיך פיימונטה | מוות> נסיך פיימונטה | נסיך פיימונטה |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | אומברטו | ויטוריו אמנואלה השני | 14 במרץ 1844 | 23 במרץ 1849   אביו הפך למלך | 23 במרץ 1849   אביו הפך למלך | 9 בינואר 1878   הפך למלך | 29 ביולי 1900 |  |  |
| נסיך נאפולי | נסיך נאפולי | נסיך נאפולי | נסיך נאפולי | נסיך נאפולי | נסיך נאפולי | נסיך נאפולי | נסיך נאפולי | נסיך נאפולי |  |
|  | ויטוריו אמנואלה | אומברטו הראשון | 11 בנובמבר 1869 | 9 בינואר 1878   אביו הפך למלך |  | 29 ביולי 1900   הפך למלך | 28 בדצמבר 1947 |  |  |
| נסיך פיימונטה | נסיך פיימונטה | נסיך פיימונטה | נסיך פיימונטה | נסיך פיימונטה | נסיך פיימונטה | נסיך פיימונטה | נסיך פיימונטה | נסיך פיימונטה |  |
|  | אומברטו | ויטוריו אמנואלה השלישי | 15 בספטמבר 1904 | 15 בספטמבר 1904 | 29 בספטמבר 1904 | 9 במאי 1946   הפך למלך | 18 במרץ 1983 |  |  |
נסיך נאפולי
|  | ויטוריו אמנואלה | אומברטו השני | 12 בפברואר 1937 | 9 במאי 1946   אביו הפך למלך | 9 במאי 1946   אביו הפך למלך | 12 ביוני 1946   המלוכה בוטלה |  |  |  |
סמלים

הדגל המלכותי של נסיך פיימונטה
סמל של נסיך פיימונטה
נחל אורנית

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 אורך:  כ־2.15 ק"מ
 גובה מוצא הנהר:  כ־240 מטרים
 שפך:  נחל גלים 
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל 
  (למפת חיפה מוגדלת) נחל אורנית(למפת חיפה רגילה) נחל אורנית(למפת הגליל המערבי רגילה) נחל אורנית(למפת הגליל המערבי מוגדלת) נחל אורנית
 
נחל אורנית הוא נחל אכזב בהר הכרמל. אורכו כ־2.15 קילומטרים.
בדצמבר 2010, החלק העליון של הנחל נפגע עקב השרפה בכרמל.
תוואי הנחל

מוצא הנחל ממוקם בגובה של כ־240 מטרים מעל פני הים בתחומי פארק הכרמל, כקילומטר דרומית למערת קדם ועין קדם וכ־1.5 קילומטרים מדרום־מזרח לשכונת דניה בחיפה. הנחל זורם לכיוון צפון־מערב. במרכז התוואי שלו נמצאות מערות אורנית. לקראת סופו הוא נכנס לתחום העיר טירת כרמל. הוא נשפך בסופו אל נחל גלים. השפך ממוקם בגובה של כ־65 מטרים מעל פני הים.
ערך זה הוא קצרמרבנושא נהרות ונחלים ובנושא גאוגרפיה של ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סבסי

| --- | --- |

צילום של האי (ברקע) מאי "אומנג-אומנג"
 נתונים גאוגרפיים
 קואורדינטות:  5°56′48″S 105°29′16″E﻿ / ﻿5.946669°S 105.487728°E﻿ / -5.946669; 105.487728
 שטח:  24.30 קמ"ר
 גובה מרבי:  844 מטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  אינדונזיה
 מפת סונדה
 
סבסי (נקרא גם Sebeezee, או "Bleezie") הוא האי האינדונזי של מצר סונדה, בין ג'אווה לסומטרה, וחלק ממחוז למפונג. הוא מגיע לגובה של 844 מטר ושוכן על שטח 12 ק"מ מצפון לאיי קרקטואה. זהו האי הקרוב ביותר לקרקוטה, על אותו אזור וגובה כמו שרידי האי רקאטה (אי לא רחוק שהושמד בהתפרצות הר געש). כמו קרקוטה, גם הוא וולקני, אם כי אין התפרצויות מתוארכות (חוץ מדו"ח יחיד של התפרצות בשנת 1680 שכנראה הוא בלבול עם התפרצות קרקוטה משום שדווחו באותה שנה.) בניגוד לקרקוטה, סבסי מיושב.
היסטוריה

סבסי נהרס במהלך ההתפרצות הוולקנית ב-1883 של קרקוטה. הרשומות הרשמיות מצביעות על כ -3,000 בני אדם שנהרגו, כאשר 1,000 מהם היו "לא תושבים".
ב-1890, סבסי הוקמה מחדש. האמונה כי הוא נמצא קרוב יותר לסומטרה, שימשה "אבן דרך" לבניה מחדש. בשנות ה-20 של המאה ה -20 חזרו המתיישבים, והיום סבסי מיושבת לחלוטין, עם שטח קטן לא מיושב וכמה ביצות מנגרובים עדיין טבעיות.
אקלים

האקלים באי טרופי. הטמפרטורה הממוצעת היא 25 מעלות צלזיוס. החודש החם ביותר הוא מאי עם C° 26, והחודש הקר ביותר הוא אפריל, עם C° 22, כמות המשקעים הממוצע הוא 2,932 מ"מ בשנה. החודש רטוב ביותר הוא ינואר עם 433 מ"מ גשם, והחודש היבש ביותר הוא ספטמבר עם 63 מ"מ גשם.
לקריאה נוספת

שמקין ופיסקה: קרקטה 1883; ההתפרצות הוולקנית והשפעותיה (1983)
איאן תורנטון: קרקאטו: הרס והרכבה מחדש של המערכת האקולוגית של האי (1996)
הערות שוליים

↑  pulau sebesi., GeoNames.Org, ‏2012-01-17
פסגת סבסי במיצר סנדה עם סלעים וולקניים באוקטובר 1883
סברא

ערך זה עוסק במונח הלכתי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
סברא היא הגדרה לנימוק לוגי הלכתי המצויה בשני אופנים:
תיאור של היגיון פשוט בעל תוקף אקסיומטי כזה שאינו נצרך לאזכור מפורש בתורה או על פי דרשה, קיומה של סברא כזו נקבע על פי הגיון פשוט של חכמי התלמוד וכוחה תקף בכל הנושאים והיבטים ההלכתיים כדין דאורייתא. דוגמה למקרה כזה הוא הכלל שלא יהא חוטא נשכר.
טעם או נימוק המבקש להציע נטייה על פי הכרעה בשכל, מבלי להיות מוכח.
מקור

כוחה של הסברא בהלכה גדול כל כך, עד שכאשר ישנו פסוק מסוים המבהיר הלכה מסוימת שניתן להבין אותה מסברא שואלים חכמי התלמוד "למה לי קרא, סברא הוא" (=למה לנו פסוק? הרי סברא היא), כך למשל שואלת הגמרא על חכם שרצה לומר כי דין המוציא מחבירו עליו הראיה נלמד מהפסוק ”מי בעל דברים יגש אליהם”, למה צריכים אנו פסוק? הרי סברא היא שמי שרוצה להוציא מחבירו ולא טוב לו המצב הנוכחי הוא זה שצריך לחפש ראיות לדבריו, כמו שהחולה הוא זה שהולך לרופא ומוכיח לו שהוא חולה ורק אז יטפל בו הרופא ולא אם יבוא לרופא, כשאין לו סיבה הגיונית לחשוש שמא הוא חולה.