stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלינור מקסטיליה
ביוגרפיה

אלינור נולדה בבורגוס לפרדיננד השלישי, מלך קסטיליה ולג'ואן, רוזנת פונטייה. הגרסה הספרדית של שמה הייתה ליאונור, אך באנגליה היא נודעה כאלינור על שם סבתא רבתא מצד אביה, אלינור מאנגליה, בתם של אלינור מאקוויטניה והנרי השני, מלך אנגליה.
אלינור הייתה השנייה מבין חמשת ילדיהם של פרדיננד וג'ואן. אחיה הבכור פרדיננד נולד ב-1239/40, ואחיה הצעיר לואיס ב-1242/43; שני בנים שנולדו לאחר מכן מתו בצעירותם. אלינור עצמה נולדה ככל הנראה ב-1240 או 1241, היות שידוע כי בעת מותה הייתה בת 49.
עוד לפני נישואיה של אלינור לאדוארד ב-1254 ייעדה אותה משפחתה להינשא לתיאובלד השני מנווארה, על מנת לחזק את טענותיהם לשלטון בממלכת נווארה. אימו של תיאובלד, מרגרט מבורבון, התנגדה לנישואים אלה, וב-1253 במסגרת ברית שחתמה עם חיימה הראשון, מלך אראגון התחייבה כי תיאובלד לעולם לא יתחתן עם אלינור.
ביוגרפיה > נישואיה לאדוארד

בעקבות הסכם זה החל אלפונסו העשירי, אחיה למחצה של אלינור, לנהל משא ומתן עם הנרי השלישי, והשניים הסכימו כי אלינור תינשא לאדוארד, שבאותה עת החזיק בתואר דוכס. הנרי היה מעוניין בנישואים ואף הסכים לזנוח את ההכנות לקראת טקס האבירות של אדוארד באנגליה שכבר היו בעיצומן, כדי שאלפונסו עצמו יעניק לאדוארד תואר אבירות בספרד.
הזוג הצעיר נישאו במנזר לאס הולגאס בבורגוס, ב-1 בנובמבר 1254. אדוארד ואלינור היו קרובי משפחה רחוקים - סבו של אדוארד המלך ג'ון וסבתא רבתא של אלינור היו אחים. בעת נישואיהם אלינור הייתה בת שלוש עשרה וחצי בלבד, ובמהלך השנה הראשונה לנישואיהם כבר ילדה את ביתה הראשונה, שמתה בינקות. בסוף הקיץ של 1255 הגיעה אלינור לאנגליה ואדוארד הגיע בעקבותיה כמה חודשים לאחר מכן.
קרובי משפחה נוספים של אלינור הגיעו אף הם לאנגליה זמן קצר לאחר נישואיה כדי לזכות בחסותו של הנרי השלישי, מהלך שנתקל בהתנגדות מצד אצילי אנגליה והפך אותה ללא פופולרית. מנגד, הברית בין הנרי לאלפונסו אפשרה שליחת חיילים אנגלים וצרפתים לערים סביליה וקורדובה, שנכבשו באותה תקופה מידי המורים, נוכחות צבאית שהמשיכה עד לפרוץ מלחמת מאה השנים.
ביוגרפיה > מלחמת הברונים השנייה

במהלך מלחמת הברונים השנייה בין הנרי השלישי לברונים שלו תמכה אלינור באדוארד, ואף דאגה לכך שקשתים ממחוז פונטייה של אמה בצרפת יצטרפו לצידו. במהלך המלחמה היא החזיקה בטירת וינדזור שבה נכלאו כמה מהברונים אדוארד. לאחר שהצבא המלוכני הובס בקרב לווס ביוני 1264, הורה מנהיג הברונים סיימון דה מונפורט לסלק את אלינור מטירת וינדזור ולכלוא אותה בארמון וסטמינסטר.
אלינור שוחררה לאחר שצבאם של אדוארד והנרי הביס את צבא הברונים בקרב אבשם ב-1265, וביולי 1266 ילדה בן ראשון, לאחר שלוש בנות שמתו כולן בינקות. באביב 1268 נולד בנה השני הנרי, וביוני 1269 נולדה בת נוספת, אלינור.
ביוגרפיה > מסע הצלב

ב-1270 אדוארד ואלינור הצטרפו ללואי התשיעי מצרפת במסע הצלב השמיני. לואי מת בקרתגו במהלך המסע, ובני הזוג המשיכו בלעדיו והגיעו במאי 1271 לעכו, שם נולדה בתם ג'ואן מעכו. למרות שמבחינה צבאית מסע הצלב נחל כישלון, נוכחותו של אדוארד בארץ הקודש היוותה איום על שלטונו של ביברס והשושלת הבחרית והוא ניסה להתנקש בחייו של יורש העצר האנגלי באמצעות פגיון מורעל. על פי הגרסה העממית של האירועים אלינור הייתה זו שהצילה את חייו של אדוארד ומצצה את הרעל מהפצע בזרועו, אך ככל הנראה האחראי לכך היה רופא שכרת את החלקים המורעלים מבשרו של אדוארד.
בספטמבר 1272 עזבו אדוארד ואלינור את ארץ ישראל, ובמהלך המסע שלהם נולד בנם אלפונסו. עוד לפני שחזרו לאנגליה נודע להם על מותו של הנרי, שבעקבותיו הפך אדוארד למלך אנגליה. לאחר שובם לממלכה הם הוכתרו יחדיו ב-19 באוגוסט 1274.
ביוגרפיה > המלכה הרעיה

למרות שנישואיהם היו נישואים מאורגנים, כמקובל במשפחות המלוכה בימי הביניים, אלינור ואדוארד ניהלו זוגיות יציבה, ואדוארד הוא אחד המלכים האנגלים היחידים בימי שלא ידוע על רומנים שניהל מחוץ לנישואים או ילדים לא חוקיים שהביא לעולם. אלינור ואדוארד נפרדו רק לעיתים רחוקות והיא ליוותה אותו גם במסעות צבאיים בוויילס, במהלך אחד מהם נולד בנם אדוארד בטירת קרנארבון.
לאחר מותה של אלינור התאבל עליה אדוארד במשך שנים ארוכות, וסירב להינשא מחדש. לבסוף התחתן עם מרגרט, ביתו של פיליפ השלישי מלך צרפת אך רק מכיוון שחשש ממלחמת ירושה שתפרוץ בין הבעלים של בנותיו במקרה שבנו אדוארד, הבן היחיד שילדה אלינור שיגיע לבגרות, ימות גם הוא לפני שיעלה לכס המלוכה. מרגרט אכן ילדה לו בנים נוספים, אך אדוארד נשאר נאמן לאלינור והשתתף מדי שנה באזכרות לזכרה, ולפחות באחת מהן השתתפה לצידו גם מרגרט.
ביוגרפיה > מוות

אלינור הייתה ככל הנראה אישה בריאה במשך רוב חייה; היא שרדה לפחות שישה עשר הריונות, אך מסמכים מאותה תקופה מעידים על כך שלאחר לידת ילדה האחרון, החלה לצרוך תרופות באופן תכוף. ב-1287 שהתה אלינור עם אדוארד בגסקוניה וככל הנראה לקתה שם בקדחת, מחלה שאומנם אינה קטלנית בפני עצמה, אך משאירה את קורבנותיה חלשים ופגיעים לזיהומים מזדמנים. כמו כן חוקרים משערים כי כמו שאר בני משפחת המלוכה של קסטיליה גם אלינור סבלה מבעיות לב.
לאחר ששבה לאנגליה מגסקוניה אלינור הייתה ככל הנראה מודעת למותה המתקרב. היא דאגה לנישואי בנותיה, מרגרט וג'ואן, והאיצה את המשא ומתן על נישואיו של אדוארד הצעיר למרגרט, העלמה מנורווגיה, יורשת העצר של סקוטלנד. בקיץ 1290 אלינור יצאה למסע בין אחוזותיה, אך התקדמותה הייתה איטית בהרבה מהמתוכנן. בסתיו זומן מושב הפרלמנט לקליפסטון במקום לונדון, וגם ילדיה של אלינור זומנו לבקר אותה שם. עם סיום מושב הפרלמנט אלינור ואדוארד יצאו בדרכם מקליפסטון ללינקולן, אך אלינור הייתה מסוגלת לנסוע פחות משמונה קילומטרים ביום.
תחנתה האחרונה הייתה בכפר הארבי בנוטינגהמשייר, כ-10 קילומטר מלינקולן. המלכה התאכסנה בביתו של ריצ'רד דה ווסטון (ששרידיו עדיין ניצבים ליד הכנסייה בהארבי), ושם מתה בערב ה-28 בנובמבר 1290, בגיל 49 ואחרי 36 שנות נישואים. אדוארד היה ליד מיטתה ברגעיה האחרונים, ולאחר מותה הוכרזו שלושה ימי אבל בהם כל מנגנוני השלטון הפסיקו את פעילותם.
ביוגרפיה > מוות > תהלוכה, קבורה ואנדרטאות

גופתה החנוטה של אלינור נישאה בתהלוכה מלינקולן ועד מנזר וסטמינסטר. אדוארד ליווה את התהלוכה במשך רוב הדרך, כמו גם אבלים רבים. אדוארד הורה להקים צלבי זיכרון בכל נקודה בה עצרה התהלוכה למנוחת לילה, בדומה לצלבים שהוצבו בצרפת במסלול מסע הלוויה של לואי התשיעי. "צלבי אלינור" הוצבו בלינקולן, גרנת'ם, סטמפורד, גדינגטון, הרדינגסטון ליד נורת'המפטון, סטוני סטרטפורד, וובורן, דאנסטייב, סנט אולבנס, וולתם, ווסטצ'יפ וצ'רינג קרוס. מתוכם שרדו רק שלושה, אף אחד מהם לא בשלמותו.
האנדרטה הידועה כיום בשם "צ'רינג קרוס" (צלב צ'רינג) בלונדון, מול תחנת הרכבת בשם זה, נבנתה בשנת 1865, והיא שחזור של הצלב המקורי שהוצב בקצה הצפוני של וייטהול, אך נהרס ב-1647 והוחלף בפסלו של צ'ארלס הראשון. עם זאת, עד היום הנקודה בה הוצב צלב הזיכרון לאלינור משמשת כנקודת האפס של לונדון, ממנה נמדדים כל המרחקים בעולם מהעיר.
הלווייתה של אלינור התקיימה במנזר וסטמינסטר ב-17 בדצמבר 1290. גופתה הונחה בקבר ליד המזבח הגבוה שבו נטמנו ארונותיהם של אדוארד המוודה והמלך הנרי השלישי. גופתה של אלינור נשארה בקבר זה עד להשלמת הקבר שככל הנראה הזמינה לפני מותה, ומורכב מתיבת שיש עם פיתוחים מגולפים ומגנים צבעוניים של סמלי אנגליה, קסטיליה ופונטייה. מצבת הקבר היא פסל ברונזה מוזהבת של ויליאם טורל של אלינור ניצבת בתנוחה כמו התמונה של החותם שלה.
כאשר אדוארד התחתן בשנית עשור לאחר מותה, הוא ואשתו השנייה מרגרט מצרפת, קראו לבתם היחידה אלינור לכבודה.
צאצאים

לידה שקטה (יולי 1255)
קתרין (בערך 1264 - 5 בספטמבר 1264), קבורה במנזר ווסטמינסטר.
ג'ואנה (ינואר 1265 - לפני 7 בספטמבר 1265), קבורה במנזר וסטמינסטר.
ג'ון (13 ביולי 1266 - 3 באוגוסט 1271), מת בוולינגפורד, תחת חסותו של נכדו ריצ'רד, רוזן קורנוול. קבור במנזר וסטמינסטר.
הנרי (לפני 6 במאי 1268 - 16 באוקטובר 1274), קבור במנזר וסטמינסטר .
אלינור (18 ביוני 1269 - 29 באוגוסט 1298). הייתה מאורסת לאלפונסו השלישי מאראגון, שמת ב-1291 בטרם נישאו. בשנת 1293 נישאה לרוזן הנרי השלישי מבר, ונולדו לה בן אחד ושתי בנות.
בת (נולדה ב-1271 בארץ ישראל). על פי כמה מקורות ייתכן ששמה היה ג'וליאנה.
ג'ואן (אפריל 1272 - 7 באפריל 1307). נישאה בשנת 1290 לגילברט דה קלייר, הרוזן השישי מהרטפורד, שמת בשנת 1295, ולאחר מכן ב-1297 לראלף דה מונת'רמר. היו לה ארבעה ילדים מכל נישואים.
אלפונסו (24 בנובמבר 1273 - 19 באוגוסט 1284), רוזן צ'סטר.
מרגרט (15 במרץ 1275 - לאחר 1333). בשנת 1290 נישאה לג'ון השני מבראבנט, שמת ב-1318. היה להם בן אחד.
ברנגריה (1 במאי 1276 - לפני 27 ביוני 1278), קבורה במנזר וסטמינסטר.
בת (דצמבר 1277/ינואר 1278 - ינואר 1278), קבורה במנזר וסטמינסטר. אין ידיעות על שמה.
מרי (11 במרץ 1279 - 29 במאי 1332), נזירה בנדיקטנית באמסברי.
בן, יליד 1280 או 1281 שמת זמן קצר מאוד לאחר הלידה ואין עדויות על שמו.
אליזבת (7 באוגוסט 1282 - 5 במאי 1316). נישאה בשנת 1297 לג'ון הראשון, רוזן הולנד, ובשנת 1302 התחתנה עם בעלה השני המפרי דה בוהון, הרוזן הרביעי של הרפורד והרוזן השלישי של אסקס. הנישואים הראשונים היו ללא ילדים; מבוהון היו לאליזבת היו עשרה ילדים.
אדוארד השני מאנגליה, הידוע גם בשם אדוארד מקרנארבון (25 באפריל 1284 - 21 בספטמבר 1327). בשנת 1308 התחתן עם איזבלה מצרפת. נולדו להם שני בנים ושתי בנות.
ביבליוגרפיה

Hamilton, Bernard (1996). "Eleanor of Castile and the Crusading Movement".  In Arbel, Benjamin (ed.). Intercultural Contacts in the Medieval Mediterranean. Frank Cass.
Parsons, John Carmi. Eleanor of Castile: Queen and Society in Thirteenth Century England, 1995.
Parsons, John Carmi, "The Year of Eleanor of Castile's Birth and Her Children by Edward I," Mediaeval Studies 46 (1984): 245–265, esp. 246 n. 3.
Parsons, John Carmi, 'Que nos lactauit in infancia': The Impact of Childhood Care-givers on Plantagenet Family Relationships in the Thirteenth and Early Fourteenth Centuries," in Women, Marriage, and Family in Medieval Christendom: Essays in Memory of Michael M. Sheehan, C.S.B, ed. Constance M. Rousseau and Joel T. Rosenthal (Kalamazoo, 1998), pp. 289–324.
Powicke, Frederick Maurice (1991). The Thirteenth Century, 1216–1307. Oxford University Press.
Cockerill, Sara (2014). Eleanor of Castile: the shadow queen. Stroud: Amberley. ISBN 9781445635897.
Dilba, Carsten. Memoria Reginae: Das Memorialprogramm für Eleonore von Kastilien, Hildesheim 2009.
הערות שוליים

↑  Hamilton 1996, p. 92.
↑  Cockerill, Sara (2014). Eleanor of Castile: The Shadow Queen. Amberley. p. 80.
↑  Cockerill, Sarah (2014). Eleanor of Castile The Shadow Queen. Amberley. p. 90.
↑  Cockerill, Sara (2014). Eleanor of Castile: The Shadow Queen. Amberley. pp. 87–88.
↑  The Chronicle of Walter of Guisborough. pp. 208–210.
↑  Cockerill, Sara. "Eleanor of Castile's Final Journey". נבדק ב-24 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Stevenson, W. H. (1 בינואר 1888). "The Death of Queen Eleanor of Castile". The English Historical Review. 3 (10): 315–318. JSTOR 546367. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260886305171  PLWABN: 9812644436605606  BnF: cb123841465 (data)  GND: 119281694  ISNI: 0000 0001 1470 5990  LCCN: n83177866  NKC: jx20100630003  NTA: 070868166  SUDOC: 032901666  VIAF: 35262846   WorldCat (עם VIAF): 35262846 
איור של אלינור מאת וויליאם בלייק, 1820
אלינור
אלינור מקסטיליה יונקת את הרעל מאדוארד הראשון מאנגליה בתיאור מהתקופה הוויקטוריאנית .
סמלה של אלינור מקסטיליה כמלכת אנגליה
צלב נורת'המפטון
דמות הקבר של אלינור במנזר וסטמינסטר
לנה ווד

| --- | --- |

 לידה:  1 במרץ 1946 (בת 78) סנטה מוניקה, קליפורניה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Светлана Николаевна Захаренко 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1947 
 מקום לימודים:  בית הספר המקצועי של הוליווד 
 בן או בת זוג:  Alan Feinstein 
 פרופיל ב-IMDb
 
לנה ווד ב-1966
לנה ווד (באנגלית: Lana Wood; נולדה בשם Svetlana Nikolaevna Zakharenko ב-1 במרץ 1946) היא שחקנית ומפיקת קולנוע אמריקאית. תפקידה הגדול הראשון היה בהיותה בת 9, במערבון "המחפשים" בכיכובו של ג'ון ויין. היא הופיעה דרך קבע באופרת הסבון "פייטון פלייס". תפקידה הידוע ביותר הוא פלנטי אוטול בסרט ג'יימס בונד "יהלומים לנצח".
שנותיה הראשונות

ווד נולדה כסבטלנה ניקולאבה זכרנקו לניקולאי ומריה זכרנקו, מהגרים ממוצא רוסי. אביה התגורר בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה, ואמה גדלה בעיר הסינית חרבין. אחרי שהוריה נישאו, הם התיישבו בסנטה מוניקה, קליפורניה, שם נולדה לנה. בזמן זה שינו הוריה את שם משפחתם לגורדין. אחותה הגדולה הייתה השחקנית נטלי ווד. לשתיים אחות חורגת, אולגה, מנישואיה הקודמים של אימן.
שחקנית ילדה

כפעוטה, הופיעה לנה ב-Driftwood‏ (1947), אולם הקטעים בהם השתתפה נמחקו מהגרסה סופית של הסרט. הסרט הראשון בו נרשמה בקרדיט של צוות השחקנים היה המערבון הקלאסי "המחפשים" שיצא בשנת 1956 בכיכובו של ג'ון ויין בו שיחקה גם אחותה של לנה, נטלי. שם הבמה של נטלי היה ווד, אותו קיבלה מהמפיק של סרטה הראשון. מריה נשאלה תחת איזה שם משפחה יש לכתוב את שמה של לנה בקרדיטים והשתכנעה בכך שהדבר הטוב ביותר יהיה לרשמה כ"ווד", כמו אחותה. כילדה, היא אף הופיעה בתפקיד אורח ב-Playhouse 90 ‏(1957), The Real McCoys‏ (1958) והופיעה בסרט מרג'ורי מורנינגסטאר (1958).
הקריירה כמבוגרת

בשלב מוקדם בקריירה שלה, קיבלה לנה תפקידים קטנים בסרטים בהם הופיעה נטלי. הקריירה שלה המריאה החל משנות השישים. אחד מתפקידיה היה בסרט בסוגת מסיבות החוף The Girls on the Beach‏ (1965). אחרי שהיא הופיעה בסדרת הדרמה קצרת הימים The Long, Hot Summer, היא קיבלה את תפקיד סנדי וובר באופרת הסבון Peyton Place. היא שיחקה בתפקיד בשנים 1967-1966.
ב-1971 הציע יו הפנר ללנה לדגמן בעירום לפלייבוי והיא הסכימה. תמונותיה התפרסמו בגיליון אפריל 1971 של פלייבוי, לצד שירתה של ווד. למרות שאחותה הביעה את מורת רוחה להופיע בעירום, הרי שהפרסום היה המניע העיקרי לכך. היא גם לוהקה כנערת ג'יימס בונד פלנטי אוטול בסרט ג'יימס בונד יהלומים לנצח משנת 1971, שבו בקטע אחד עם שון קונרי, היא מופיעה לובשת זוג תחתונים כמעט שקופים.
ווד הופיעה בלמעלה מ-20 סרטים ויותר מ-300 הופעות בטלוויזיה, בכלל זה פייטון פלייס, הנמלט, בוננזה, משימה בלתי אפשרית, Police Story, סטארסקי והאץ', Nero Wolfe, Fantasy Island ו- Capitol. היא אף הופיעה בסרט של וולט דיסני Justin Morgan Had a Horse ‏(1972), במערבון Grayeagle ‏(1977). אחרי ששיחקה בסרט האימה Demon Rage‏ (1982), היא פרשה ממשחק והתרכזה בקריירה שלה כמפיקה.
ב-1984 ווד הוציאה לאור את ספרה השנוי במחלוקת Natalie, A Memoir by Her Sister, מעט אחרי מותה של אחותה. הספר הגיע למקום השלישי ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס. ב-2004, היא הפיקה את הסרט הביוגרפי The Mystery of Natalie Wood. לאחרונה שבה לשחק והיא עובדת על הפקתם של מספר פרויקטים. לנה היא דמות בספרו החדש של סטיב אלטן Steve Alten "Meg: Hell's Aquarium".
חייה האישיים

ווד התחתנה והתגרשה חמש פעמים, עד גיל 29 בלבד. נישואיה הראשונים בגיל 16 ל- Jack Wrather Jr, בוטלו אחרי חודשים מספר. היא התחתנה בשנית בהיותה בת 18 לקרל ברנט. בשנות העשרים המוקדמות שלה היא נישאה לסטיב אוליבר ו- Allan Balter. היא נישאה בחמישית בהיותה בת 26 ל- Richard Smedley בשנת 1973. יש להם בת, אוון טיילוא מלדונאדו, שנולדה ב-11 באוגוסט 1974. הם חיו בנפרד והתגרשו ב-1975. בשנות השמונים היא ניהלה מערכת יחסים ארוכה עם השחקן אלן פיינשטיין.
ווד ניהלה רומנים עם השחקנים וורן בייטי, ראיין אוניל, אלן דלון ושון קונרי. היא כותבת בפרוטרוט על הקשרים הללו באוטוביוגרפיה שלה.
ב-29 בנובמבר 1981 טבעה נטלי, אחותה של ווד, בסמוך לסנטה קטלינה בנסיבות חשודות. לנה אמרה: "האדם שאהבתי יותר מכל אחד אחר, פרט לבתי, מת. אני בוכה בשל כך הרבה. אני מניחה שכך יהיה תמיד." מאוחר יותר, אמה מריה, שחלתה במחלת אלצהיימר עברה לגור עם לנה. גורדין הלכה לעולמה ב-6 בינואר 1998. לנה כתבה בספרה, שלא פורסם, אודות חוויותיה עם מריה. היא אינה בקשר עם שתי אחייניותיה נטשה גרגסון וקורטני וגנר.
אחרי שלנה פרסמה את זיכרונותיה החושפניים Natalie: A Memoir by Her Sister, גיסה לשעבר, רוברט וגנר, ניתק עמה את הקשר. בשלב מאוחר יותר נשא וגנר לאישה את השחקנית ג'יל סנט ג'ון, שהייתה חברת ילדות של נטלי וכיכבה לצדה ב"יהלומים לנצח". באביב 2000, נקלעו הנשים לריב במהלך צילומים ב-Vanity Fair של נערות בונד. לנה שיתפה פעולה עם סוזאן פינסטד בביוגרפיה שלה על נטלי, Natasha, שבה פינסטד מציעה שוגנר נטל חלק במותה של נטלי ווד.
יש לה שלושה נכדים: ניקולאס (נולד ב-1998), דפנה (נולדה ב-2000) ומקס (נולד ב-2002).
בתה אוון חלתה בלימפומת הודג'קין בראשית שנות האלפיים. לנה השקיעה את כספי חסכונותיה בתשלום חשבונות כימותרפיה ונקלעה לקשיים כספיים. ב-2008 ביתה עוקל.
כיום מתגוררת לנה ווד בת'אוזנד אוקס, קליפורניה.
לקריאה נוספת

Paul, Louis (2008). "Lana Wood". Tales From the Cult Film Trenches; Interviews with 36 Actors from Horror, Science Fiction and Exploitation Cinema. Detroit: Wayne State University Press. pp. 300–306. ISBN 978-0-7864-2994-3.
הערות שוליים

↑  Sunday Times Magazine, 31 May 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9812466575605606  BNE: XX1572017  BnF: cb140369844 (data)  GND: 1062396332  ISNI: 0000 0000 7825 399X  LCCN: n83152930  NLA: 35059859  NTA: 134406192  SNAC: w61z7dnx  SUDOC: 24428122X  Trove: 814956  VIAF: 87294855   WorldCat (עם VIAF): 87294855
ארמיית הפאנצר הגרמנית-איטלקית

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 באוקטובר 1942 – 22 בפברואר 1943 (145 ימים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה המערכה בצפון אפריקה
 
טנק פאנצר מתפוצץ
ארמיית הפאנצר הגרמנית-איטלקית, היה אחד השמות שניתנו לכוח הגרמני-איטלקי שלחם בזירת המלחמה של צפון אפריקה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

ב-1 באוקטובר 1942 שונה שמה של ארמיית הפאנצר אפריקה לארמיית הפאנצר הגרמנית-איטלקית. ב-23 באוקטובר 1942 פתחו הבריטים במתקפה גדולה על כוחות מדינות הציר, ולמחרת מת מפקד ארמיית הפאנצר גנרל גאורג שטומה מהתקף לב, ווילהלם פון תומה מונה למפקד הארמייה למשך יומיים עד שארווין רומל חזר מגרמניה ונטל את הפיקוד על הארמייה.
נחיתת כוחות בעלות הברית באלג'יריה ומרוקו בנובמבר 1942, במסגרת מבצע לפיד, אילצה את הפיקוד הגרמני לשלוח תגבורות חזקות לתוניסיה, כדי למנוע השתלטות של בעלות הברית על החוף הצפון-אפריקני והאגן הדרומי של הים התיכון, החלטה שהביאה לפתיחת המערכה בתוניסיה. הגידול הניכר בסדר הכוחות של הציר בצפון אפריקה חייב עריכת שינוי נוסף במבנה הפיקוד של כוחות הציר בזירה זו. ב-23 בפברואר 1943 הועבר הכוח הגרמני-איטלקי בפיקודו של רומל תחת פיקוד איטלקי, וקיבל את השם הארמייה האיטלקית הראשונה. רומל עצמו מונה למפקד קבוצת ארמיות חדשה בשם קבוצת ארמיות אפריקה, שכללה את הארמייה האיטלקית הראשונה ואת ארמיית הפאנצר החמישית בפיקוד גנרל הנס-יירגן פון ארנים.
מפקדים

| מפקד | תקופה |
| --- | --- |
גאורג שטומה: 1 באוקטובר 1942 - 24 באוקטובר 1942
וילהלם פון תומה: 24 באוקטובר 1942 - 25 באוקטובר 1942
ארווין רומל: 25 באוקטובר 1942 - 17 בפברואר 1943
קרל בילוויוס: 17 בפברואר 1943 - 22 בפברואר 1943
גאקושין

גאקושין (学習院) היא רשת של מוסדות חינוך ביפן שנוסדה במקור כדי לחנך את בני האצולה.
היסטוריה

בתקופת טוקוגאווה פעלו בתי ספר פרטיים ביפן, שנקראו טרקויה ("חדר הילדים של המקדש"). אלה היו בתי ספר פרטיים, שבהם למדו הילדים קרוא וכתוב וחשבון. לבני הסמוראים היו בתי ספר גבוהים ומכללות מסוגים שונים. בית הספר גאקושין נוסד בשנת 1847 על ידי הקיסר נינקו (仁孝天皇). מטרתו הייתה לחנך את הילדים של מעמד האריסטוקרטיה הקיסרית (קוגה (公家)) בית הספר עבר לטוקיו ב-1877. מטרתו החדשה הייתה לחנך את ילדי מעמד האריסטוקרטיה המודרנית. בני משפחת הקיסר לומדים בבית ספר זה עד היום.
תקרית הבריונות

במרץ 2010 עלה בית הספר לכותרות, לאחר שהנסיכה אייקו, בתו היחידה של יורש העצר, התלוננה שהיא סובלת מכאבי בטן והביעה חרדה עמוקה מפני חזרה לבית הספר. התברר שסבלה מבריונות של כמה מהבנים בבית הספר. בית הספר ספג ביקורת קשה כשהתברר שהתלמידים רשאים לצרוח, לרוץ בכיתות ולהתקוטט בחצר בהפסקות. אלו תופעות שעשויות היו להתקבל בבתי ספר ל"פשוטי העם", אולם לא במוסד שפועל בחסות המשפחה הקיסרית.
מקלטי הסלע בבהימבטקה

מקלטי הסלע בבהימבטקה (בהינדית: भीमबेटका शैलाश्रय) הן מקבץ מערות המהוות אתרים ארכאולוגים במרכז הודו. האתר מציג עדויות לקיומם של חיי אדם בהודו בתקופת האבן החל מהתקופה האשלית. רוב העדויות לחיי אדם באתר הם מהתקופה הפלאוליתית ומהתקופה המזוליתית. המערות נמצאות במחוז רייזן (אנ'), מאדהיה פרדש, הודו (כ-45 קילומטרים דרום-מזרחית לבופאל). על פי אנציקלופדיית בריטניקה, המערות מספקות "הצצה נדירה" להתיישבות אנושית ולהתפתחות תרבותית של בני האדם בתקופת האבן מציידים לחקלאים. האתר, הכולל למעלה מ-750 מערות, הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2003.
בחלק ממערות בהימבטקה מופיעים ציורי מערות פרהיסטוריים. העתיקים שבציורים הם בני 10,000 שנה ונוצרו בתקופה המזוליתית. מערות בהימבטקה מכילות את ציורי המערות העתיקים ביותר בהודו, והן אחד המתחמים הפרהיסטוריים הגדולים והעתיקים ביותר.
מיקום

מערות בהימבטקה נמצאות כ-45 ק"מ דרומית-מזרחית מבופאל ו-9 ק"מ דרומית-מזרחית מ"Obedullaganj", אחת הערים המרכזיות במאדהיה פרדש. מדרום למערות נמצא רצף גבעות.
היסטוריה

פקיד בריטי הזכיר לראשונה את מערות בהימבטקה במאמר שכתב בשנת 1888. הוא הסתמך על המידע שאסף משבט האדיוואסי, אחד השבטים המקומיים באזור. הארכאולוג הראשון שביקר במערות באתר וגילה את החשיבות הפרהיסטורית שלהן היה ו.ס. וואקנקר, אשר ביקר באזור עם צוות ארכאולוגים ודיווח על כמה מערות סלעים פרהיסטוריות בשנת 1957.
רק בשנות ה-70 של המאה ה-20 התגלה הגודל האמיתי של המערות. מאז אותרו יותר מ-750 מערות סלעים באתר. על פי חפירות ארכאולוגיות שנעשו במקום עולה כי ההתיישבות האנושית במערות רצופה מתקופת האבן ועד המאה ה-2 לפנה"ס.
מערות בהימבטקה הוכרזו כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 2003.
ציורי המערות

במערות יש מספר גדול של ציורים. הציורים העתיקים ביותר הם בני 10,000 שנה, ואילו הסרטוטים הגאומטריים שבמערות שורטטו רק בימי הביניים. הצבעים שבהם השתמשו ליצירת הציורים הוכנו מירקות. ניתן לסווג את הציורים לפי שבע תקופות זמן שונות, ובכל תקופה סוג שונה של ציורים.
תקופה I - (התקופה הפלאוליתית העליונה): ייצוגים ליניאריים בצבעי ירוק ואדום כהה של בעלי חיים כמו ביזונים, נמרים וקרנפים.
תקופה II - (התקופה המזוליתית): ציורים קטנים יותר של בעלי חיים וכן דמויות אנושיות. הדמויות האנושיות ציורו גם בתור ציידים וסיפקו בכך מידע על כלי הנשק שבהם השתמשו באותה התקופה (חניתות, מקלות חדים וקשתות וחצים. ציורים מסוימים פורשו כמלחמות בין שבטים שחיו באזור.
תקופה III - (התקופה הכלקוליתית): מזכירים מאוד את הציורים שצוירו בתקופה המזוליתית. ניתן להבחין כי בתקופה זו היו יותר ציורים של בני אדם שעוסקים בחקלאות ופחות בציורי ציד.
תקופות IV ו-V - (היסטוריה מוקדמת): הציורים שורטטו בסגנון סכמטי וקישוטי, ונצבעו בעיקר באדום, לבן וצהוב. בתקופה זו צוירו גם סמלים דתיים וכן שמלות דמויות טוניקה.
תקופה VI ו-VII - (ימי הביניים): בתקופה זו שורטטו בעיקר שרטוטים גאומטריים. לצורך שרטוט שרטוטים אלה השתמשו אנשי המערות בפחם.
גלריה

מיקום המערות על גבי מפה
אחת ממערות בהימבטקה
ציור המתאר צייד
ציור של רקדנים מהתקופה המזוליתית
הערות שוליים

↑  Bhimbetka rock shelters, Encyclopaedia Britannica
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007496651005171  LCCN: no2001080450  VIAF: 150429158   WorldCat (עם VIAF): 150429158
סו-וון

סו-וון (בקוריאנית: 서원) היו מוסדות החינוך הנפוצים ביותר בקוריאה במהלך אמצע עד סוף שושלת ג'וסון. הם היו מוסדות פרטיים, ושילבו את הפונקציות של מקדש קונפוציאני ומכינה. במונחים חינוכיים עסקו הסו-וון בעיקר בהכנת תלמידים לבחינות בשירות המדינה. ברוב המקרים, סו-וון שירת רק תלמידים ממעמד היאנגבאן האריסטוקרטי. ב-6 ביולי 2019, הכיר ארגון אונסק"ו במקבץ של תשעה סו-וון השוכנים בקוריאה הדרומית כאתר מורשת עולמית בשם "סו-וון, אקדמיות נאו-קונפוציאניות קוריאניות".
היסטוריה

מוסדות הסו-וון הופיעו לראשונה בקוריאה בתחילת שושלת ג'וסון. הם עוצבו לפי אקדמיות סיניות פרטיות מוקדמות ללימודים קלאסיים (אנ') הקרויים בסינית שׁוּיְוֵּ'אן (书院, בפין-יין: shūyuàn). מקורן במאה ה-8 תחת שושלת טאנג ומאוחר יותר הן פורקו תחת שושלת יואן כדי להפוך למכינות לבחינות הקיסריות בשליטה ממשלתית.
אף על פי שהשנה המדויקת של כניסת הסו-וון לקוריאה אינה ידועה בוודאות, בשנת 1418 העניק המלך סג'ונג פרסים לשני חוקרים על עבודתם בהקמת סו-וון בקימג'ה (אנ') וקוואנגג'ו. הסו-וון הראשון שקיבל אמנה מלכותית היה סוֹסוּ סו-וון בפונגי (אנ'), בניהולו של יי הוואנג (אנ'), שקיבל לוח הכרה מהמלך מייאונגג'ונג (אנ') ב-1550. הסו-וון שימשו לתרגול וביצוע של טקסים קונפוציאניים ולעיתים קרובות כמקום לחוקרים השייכים לאסכולה או פלג מסוים.
מוסדות סו-וון רבים הוקמו על ידי משכילים בולטים, או על ידי קבוצות מקומיות של משפחות יאנגבאן. לדוגמה, ג'ו סה-בונג הקים ב-1534 את הסוֹסוּ סו-וון, שהמשיך לפעול זמן רב לאחר מותו. חלקם נבנו על ידי קבוצת המשכילים המכונים סארים (אנ') שפרשו לכפרים בעקבות הטיהורים של המשכילים במאה ה-16 ושימשו להם כבסיסים פוליטיים.
בשיא פעלו בקוריאה כ-600 סו-וון. רובם נסגרו על ידי צו של יורש העצר היונגסון דאוונגון (אנ') בשנים האחרונות הסוערות של המאה ה-19. הוא אסר על בנייה בלתי מורשית של סו-וון ב-1864, וביטל את מעמד הפטור ממס שממנו נהנו ב-1868; לבסוף, ב-1871, הוא הורה לסגור הכל מלבד קומץ. היאנגבאן זעמו על הצעדים הללו, וצעדים אלו היו בין הסיבות לכך שדאוונגון הודח מהשלטון ב-1873; עם זאת, הסו-וון נשארו סגורים עוד לפני הקמתם של מוסדות חינוך ציבוריים מודרניים.
הלימודים

הסו-וון נוצרו כדי לספק חינוך המעניק חשיבות רבה יותר לאצילות הנפש, בניגוד לצד התועלתני מדי של בתי הספר הקהילתיים של אותה תקופה, שמטרתם בעצם הייתה להתכונן לבחינות המנהליות. המטרה הייתה להשיג את אידיאל הטוב והיושרה של חוקרים קונפוציאנים. לשם כך, הלמידה עוברת דרך משמעת עצמית, הקפדה בלימוד וחיפוש אחר שיפור עצמי (ג'אנגסו). זו שאלה של קריאת הקלאסיקות הסיניות, בפרט את ארבעת הספרים (תורת הגדול, דרך האמצע וקיומה, המאמרות של קונפוציוס ושל מנציוס), ולהשתתף בוויכוחים (קנגהאק) וכן לקיים טקסים בהוקרה לחכמים הקדמונים. חשיבות רבה ניתנת גם לזמני הרפיה (יוסיק) שאמורים לאפשר להם לטעון מצברים בין לימודים, אך גם להתבונן בטבע כדי לאפשר להם להבין טוב יותר את חוקיו כמו גם את חוקי הממלכה. למעשה, הם הכינו בעיקר את ילדי האצולה של יאנגבאן לבחינות המלכותיות (קוואגו) כדי שיוכלו לקבל תפקיד במנהל.
הסו-וון גם שימש כספרייה של הכפר וגם פרסם ספרים ומדריכים.