stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ירוסלבל (מחוז)
כלכלה

המחוז הוא אחד האזורים התעשייתיים של רוסיה. במהלך המאה ה-19 באזור הוקמו מספר מפעלים. בשנת 1870 הופעלה מסילת ברזל עד למוסקבה. בשנת 1879 הוקם בית זיקוק. בשנת 1916 הוקם מפעל לייצור מנועים למכוניות.
מפותחים מאוד ענפי תעשייה כמו בניית מכונות, כימיה, עיבוד עץ, נייר ועוד. מוצרים של תעשיית כימיה ונפט מהווים כ-20% מכלל התוצר של המחוז. עוד כ-30% המוצרים של מפעלים לבניית מכונות ומנועם.
מרכז העיר ירוסלבל קיבל הכרה כאתר מורשת עולמית. כמו רוסטוב הם חלק של טבעת הזהב של רוסיה ומהווה אטרקציה תיירותית.
כלכלה > תחבורה

מסילת ברזל ראשונה הופעלה בשנת 1870 והיא קישרה את ירוסלבל עם מוסקבה. מאז נבנתה רשת מסילות ברזל מפותחת.
דך המחוז עובר כביש ארצי M8 מוסקבה-ארכנגלסק.
במחוז פועלים מספר נמלים על נהר וולגה שמעבירים סחורות.
בירוסלבל פועל נמל התעופה טונושנה בעל מעמד בין-לאומי.
גארי קול

| --- | --- |

גארי קול, 2011
 לידה:  20 בספטמבר 1956 (בן 68) פארק רידג', אילינוי, ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1985
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה של אילינוי  Rolling Meadows High School 
 בן או בת זוג:  טדי סידול (1992–?) 
 מספר צאצאים:  1
 http://www.garycole.net/
 פרופיל ב-IMDb
 
גארי מייקל קול (באנגלית: Gary Michael Cole; נולד ב-20 בספטמבר 1956) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ומדבב אמריקאי, על תפקידו כקנט דיווידסון בסדרה "ויפ" היה מועמד לפרס אמי לשחקן אורח בסדרה קומית לשנת 2014.
ביוגרפיה

קול נולד בפארק רידג' הסמוכה לשיקגו, אילינוי. אביו, רוברט עבד כמנהל פיננסי בעירייה ואימו מרגרט הייתה עוזרת אדמיניסטרטיבית בבית ספר. יש לו אחות מבוגרת בשם ננסי. הוא החל לשחק בתיכון והצגת הבכורה שלו הייתה "אתה איש טוב, צ'ארלי בראון" שם שיחק את דמותו של סנופי. הוא למד תיאטרון באוניברסיטת אילינוי לצידם של לורי מטקאלף וג'ון מלקוביץ'.
קריירה

בשנת 1985 החל קול לשחק בהצגות במסגרת "Steppenwolf Theatre Company".
בשנת 1986, התארח בפרק בסדרה "מיאמי מחלק מוסר". בשנת 1987, התארח בשני פרקים בסדרה "בלשים בלילה". ב-1988, קיבל לראשונה תפקיד קבוע בסדרת הדרמה "שיחות חצות" (ששודרה עד 1991). בהמשך שיחק גם ב"אמריקן גותיק" ‏(1995) ו-"Crusade" ‏(1999); בנוסף הופיע בתפקידי משנה בעשרות סדרות נוספות. בשנת 2000, החל לדבב את דמותו של המנהל שפרד בסדרה "איש משפחה". בשנת 2001, דיבב את דמותו של הארווי בידרמן בסדרה המצוירת "הארווי בירדמן, עורך דין" וב-2002 עסק בדיבוב בסדרה "קים פוסיבול".
בשנת 2002, כיכב בסדרת הטלוויזיה "משפחה שכזאת" ב-The WB, בתפקיד של ויליאם לויד "דוד ביל" דייוויס. את דמות זו גילם בגרסה המקורית של הסדרה השחקן בריאן קית'.
בקולנוע הופיע במגוון סרטים, בהם "בקו האש" (1993), "I'll Be Home for Christmas"‏ (1998), "המקום העולה" (2001), "אני מרגל" (2002), "קרימינולוגיה 101" (2003, סרט טלוויזיה), "דודג'בול" (2004),"הצלצול 2" (2005), "פיינאפל אקספרס" (2008), "המתיחה" (2009). כן דיבב בסרט האנימציה "הופ ארנב" (2011).
בשנת 2007 שיחק בסרט הטלוויזיה "הדיוקס קורעים את האזרד: ההתחלה" המשך לסרט משנת 2005 - הדיוקס קורעים את האזרד. בשנה זו השתתף גם במספר פרקים בסדרת הטלוויזיה ״עקרות בית נואשות״
בשנת 2010 שיחק בסדרה "החבר'ה הטובים" ברשת FOX, בתפקיד של דן סטארק, בלש לשעבר.
בשנת 2014 שיחק בסרט הקומי "תמי" בכיכובה של מליסה מקארתי, ובסרט "פגישה והחלפה".
בשנת 2015 השתתף בסרט הדרמה "Divine Access" לצד בילי ברק, ובסרט "מדליית ארד". בשנה זו החל לדבב בסדרת האנימציה "משפחת מרפי" עד לשנת 2017.
בשנת 2016 כיכב בתפקיד ראשי בסדרה "רחוב מרסי" של רשת PBS, בתפקיד דמותו של ג'יימס גרין. ב-2017 שב לשחק בעונתה השנייה.
בשנת 2017 שיחק בסרט "פשעים קטנים", והחל לדבב בסדרת האנימציה של נטפליקס "סטרץ' ארמסטרונג ולוחמי הפלקס" ובנוסף, שיחק למספר פרקים בסדרה "הטובות לקרב", דרמת משפטים אשר מהווה ספין אוף ל-"האישה הטובה".
בשנת 2019 שיחק בסרט "אמנות המירוץ בגשם", בסדרת הטלוויזיה "אחותי בהפרעה" ב-CBS בכיכובה של נינה דוברב. שיחק גם בסדרה "מעורבת-כזה", הספין אוף השני של הסדרה "שחור-כזה", ברשת ABC.
בשנת 2021 החל לשחק ב-NCIS את הדמות הראשית, אלדן פרקר, ולדבב בסדרת ההנפשה למבוגרים "כוח Q: גאוות יחידה" בשירות נטפליקס.
בשנת 2022 דיבב בסרט "ביוויס ובאטהד עושים את היקום".
בשנת 2023 התארח בפרק בסדרה "NCIS: לוס אנג'לס" ודיבב את דמותו של למונט בסדרה "ולמה".
חיים אישיים

ב-8 במרץ 1992 נישא לשחקנית טדי סידול (אנ'), וב-1993 נולדה בתם היחידה, מארי אשר נמצאת על הספקטרום האוטיסטי. ב-2017, הגישה סידול בקשה לגירושים, וב-2018, נפטרה. ב-7 ביולי 2021, נישא קול למעצבת פנים מישל נאפ.
הצהרת בלפור

ערך זה עוסק בהצהרה משנת 1917 על תמיכת ממשלת בריטניה בשאיפות היהודיות הציוניות. אם התכוונתם לנייר עמדה משנת 1926 העוסק בשינוי אופייה של האימפריה הבריטית, ראו .
| --- | --- |
ההצהרה והלורד בלפור
ההצהרה והלורד בלפור
 חותמים:  ארתור ג'יימס בלפור 
 תאריך יצירה:  2 בנובמבר 1917 
 
שולחנו של בלפור, עליו נכתבה ההצהרה
הצהרת בלפור היא הכינוי המקובל להחלטת ממשלת בריטניה ב-31 באוקטובר 1917 כפי שמצאה ביטויה במסמך שנחתם בידי שר החוץ הבריטי, הלורד ארתור ג'יימס בלפור, ב-2 בנובמבר 1917 (י"ז בחשוון תרע"ח) ועיקרו הכרזה ולפיה בריטניה תתמוך בהקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל. מתן ההצהרה היה הישג מדיני חסר תקדים של התנועה הציונית: מעצמה עולמית כמו בריטניה הסכימה למעשה לפרוש את חסותה על התנועה הציונית ולסייע לה במימוש מטרתה העיקרית. בעשותה כן הגיעה ממשלת בריטניה למסקנה, שיהיה זה יותר מעשי לתמוך בשאיפות הציוניות כהצדקה לפירוק הקיסרות העות'מאנית, מאשר כמשענת לחיזוקה.
ההצהרה נמסרה לידיו של הלורד ליונל וולטר רוטשילד, והוא התבקש להעבירה לידי ההסתדרות הציונית. היא ניתנה בעקבות הצעה שהגיש לממשלת בריטניה ד"ר חיים ויצמן בשיתוף עם ההנהגה הציונית בבריטניה. הצעתו של ויצמן כללה את הדרישה להכיר בזכות העם היהודי על ארץ ישראל ובזכותם של יהודים לעלות אליה, וכן להעניק מעמד מוכר למוסדות התנועה הציונית בארץ ישראל. טרם פרסומה הונחה ההצהרה בפני נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, וזכתה לאישורו. ממשלת צרפת הביעה תמיכתה בפומבי בהצהרה ב-14 בפברואר 1918 והלכה בעקבותיה ממשלת איטליה, אף היא בפומבי, ב-9 במאי.
הצהרת בלפור הייתה מסויגת ומצומצמת בהשוואה להצעה שהגיש ויצמן, ובכל זאת כללה הכרה בהקמת "בית לאומי" ליהודים בארץ ישראל. במשתמע גם הכירה ההצהרה בתנועה הציונית כמייצגת שאיפות אלה. הצהרת בלפור הייתה איפוא ההישג המדיני המשמעותי הראשון של התנועה הציונית.
בעקבות פרסומה של הצהרת בלפור כתב העיתון הבריטי The Spectator: "יישוב יהודי גדול ומשגשג בארץ הקודש תחת פיקוחה של בריטניה, בעלות-בריתנו ואמריקה, יתרום לשלום וקידמה במזרח הקרוב, ויעלה אפוא בקנה אחד עם מדיניות בריטניה."
כתב המנדט של חבר הלאומים משנת 1922, שאשרר את החלטות ועידת סן רמו, כלל הצהרה זו ככתבה וכלשונה, וכך היא קיבלה תוקף חוקי של מסמך בינלאומי מחייב. גם מגילת העצמאות כללה התייחסות להצהרה.
ברחבי ישראל נקראו רחובות וכיכרות בשם "ב' בנובמבר" לציון תאריך ההצהרה.
רקע

ביולי 1917 הגישו ד"ר חיים ויצמן ונחום סוקולוב לממשלת בריטניה הצעה להצהרה מדינית, שרואה בארץ ישראל את ביתו הלאומי של עם ישראל ומכירה בזכותו לבנות את חייו הלאומיים בה. שר החוץ הבריטי ארתור ג'יימס בלפור, שהיה חובב מקרא, וראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג' (שהספיק כבר לייצג כעורך דין את ההסתדרות הציונית בשנת 1903), ראו בעין יפה את ההצהרה מטעמים אסטרטגיים ודתיים, והאמינו כי "שיבתם של היהודים לציון היא מאורע היסטורי ממדרגה עליונה שנגזר מתוקף צו הבורא". להם נוספו שרים נוספים ומדינאים בכירים כמו מארק סייקס שהתקרב לרעיון הציוני הודות לחברותו עם הרברט סמואל.
כנגדם פעלו כוחות אנטי-ציוניים שונים: בריטים שחששו לקלקל את הקשר עם הערבים, או שראו ברעיון של הקמת מדינה יהודית פנטזיה פרועה, ויהודים בריטים שראו עצמם "אנגלים בני דת משה", שחששו למעמדם. אחד מהמתנגדים המפורסמים היה הלורד אדווין מונטגיו (בן דודו של הרברט סמואל), יהודי מתבולל, חבר פרלמנט והשר לענייני הודו, שנימק את התנגדותו להצהרה בחשש ליצירת "נאמנות כפולה" בקרב יהודי העולם, ופגיעה בזכויותיהם של יהודים בארצות העולם, סוגיה שיש לה ביטוי בסוף ההצהרה. לאור כל ההתנגדויות מותנה וסויגה ההצהרה. בעצתו של ד"ר ויצמן היא נשלחה אל הלורד וולטר רוטשילד, נשיא ההסתדרות הציונית בבריטניה. אגודת ישראל שבגרמניה רצתה לחבל ולמנוע את ההצהרה אך לא יכלה להכניס נציגים שלה לאנגליה בהיותם נחשבים כגרמנים, לפיכך כינסו אספת עם גדולה בווינה ו"הכינו תזכיר בסגנון 'מוחלים על הטובה'".
מבחינת הציונות הייתה ההצהרה פריצת דרך היסטורית. היו בין היהודים שהשוו את ההצהרה להכרזת כורש. לאחר פרסום ההצהרה פרצה שמחה גדולה בעולם היהודי. ברחבי העולם אורגנו עצרות הזדהות יהודיות פרו-בריטיות. עם זאת היו קבוצות מיעוט יהודיות ששללו את ההצהרה והכריזו מלחמה עליה ועל הציונות. בעולם הערבי ההצהרה נתקבלה בחילוקי דעות, ערביי ארץ ישראל קיבלו אותה באיבה גלויה, ובתגובה אף איימו במהומות דמים, אך האמיר פייסל הראשון, אחד מהמנהיגים הערבים הבולטים באותה תקופה, קיבל אותה באהדה, והסכים לה, בתנאי שיוגשמו במקביל השאיפות הלאומיות הערביות במלואן.
כדי להפוך את ההצהרה למעשה מינו הבריטים ב-1920 את המדינאי היהודי הבכיר הרברט סמואל, שכבר הספיק לכהן בממשלת בריטניה במשרות של שר הדואר ושר הפנים, להיות הנציב העליון הראשון של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
נוסח ההצהרה

ההצהרה ניתנה בצורת מסמך מודפס, שנחתם בחתימת ידו של לורד ארתור ג'יימס בלפור ונמסר ללורד ליונל וולטר רוטשילד על מנת שיועבר להסתדרות הציונית. העותק המקורי של ההצהרה שמור בספרייה הבריטית.
משרד החוץ, 2 בנובמבר 1917
לורד רוטשילד היקר,
לעונג רב לי להעביר לידיך להלן, בשמה של ממשלת הוד מלכותו, את הצהרת ההזדהות עם השאיפות היהודיות הציוניות כפי שהוגשה לקבינט ואושרה על ידו:
"ממשלת הוד מלכותו רואה בעין יפה הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל, ותשתדל במיטב מאמציה להקל על השגת מטרה זו, בתנאי ברור שלא ייעשה שום דבר העלול לפגוע בזכויות האזרחיות והדתיות של עדות לא יהודיות בארץ ישראל או בזכויות ובמעמד המדיני של יהודים בכל ארץ אחרת".
אודה לך אם תביא את ההצהרה לידיעת ההסתדרות הציונית.
בכבוד רב,
ארתור ג'יימס בלפור
Foreign Office,
November 2nd, 1917.
Dear Lord Rothschild,
I have much pleasure in conveying to you, on behalf of His Majesty's Government, the following declaration of sympathy with Jewish Zionist aspirations which has been submitted to, and approved by, the Cabinet:
"His Majesty's Government view with favour the establishment in Palestine of a national home for the Jewish people, and will use their best endeavours to facilitate the achievement of this object, it being clearly understood that nothing shall be done which may prejudice the civil and religious rights of existing non-Jewish communities in Palestine, or the rights and political status enjoyed by Jews in any other country".
I should be grateful if you would bring this declaration to the knowledge of the Zionist Federation.
Yours sincerely
Arthur James Balfour
נוסח ההצהרה > סוגיות סביב הניסוח

להצהרה הסופית שאישרה ממשלת בריטניה קדמו 12 טיוטות, שהיו כולן הצעות של התנועה הציונית לממשלת בריטניה. הטיוטה האחרונה נשלחה על ידי הלורד בלפור, וההצהרה הסופית נשלחה אליו כמעין מכתב תשובה. הנקודות העיקריות שדרשו ליבון היו:
רצונה של ממשלת בריטניה להימנע מהתחייבות נחרצת. על-פי ההיסטוריון ניר מן ומקורות אחרים, הטיוטה האחרונה ששלח לורד בלפור כללה את הצעת הנוסח הבאה: "ממשלת הוד מלכותו מקבלת את העיקרון שארץ ישראל צריכה לקום מחדש כביתו הלאומי של העם היהודי". נוסח זה הובא בפני ממשלת בריטניה ולא אושר. ההצהרה הסופית דיברה על הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל, ולא על ארץ ישראל כביתו הלאומי של העם היהודי. מכאן נובע גם שההצהרה אינה שוללת הקמת ישויות מדיניות או לאומיות נוספות בארץ ישראל.
הכרה במוסדות התנועה הציונית כישות פוליטית. על-פי ההיסטוריון ניר מן, העובדה כי ההצהרה אינה כוללת הכרה בהסתדרות הציונית כישות פוליטית בעלת מעמד סוֹבֵרֵני אינה מקרית, ונבעה מרצון מודע של ממשלת בריטניה להימנע מהכרה כזאת[דרוש מקור].
פרסום ההצהרה באמצעות מכתב ללורד רוטשילד: המכתב מטעם בלפור, שכלל את הצהרת ממשלת בריטניה, נשלח לברון וולטר רוטשילד. חיים ריינהולץ, הביוגרף של חיים ויצמן, מציין כי על הצעת הנוסח הסופית היה חתום הלורד רוטשילד ולכן התשובה הסופית נשלחה אליו.
הצהרת בלפור נכתבה כמסמך שאמור היה לשמש את בריטניה במאמציה להשיג מחבר הלאומים מנדט על שטח ארץ ישראל. ההצהרה אכן שימשה בסופו של דבר בסיס לכתב המנדט שנתן חבר הלאומים לבריטניה. באותו זמן היה חבר הלאומים מעוניין בהקמת מדינות-לאום או קונפדרציות שיממשו את זכות העמים להגדרה עצמית, במקום אימפריות רב-לאומיות שנחשבו מקור לסכסוכים כגון אלה שהביאו לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. לפיכך, ההצהרה מדגישה את האופי הלאומי היהודי של הישות שתוקם בארץ ישראל, וקובעת בנוסף כי לא ייעשה דבר שיפגע בזכויותיהם האזרחיות והדתיות של תושביה הלא-יהודים של הארץ.
מעמדם של יהודים ברחבי העולם. הצהרת בלפור הייתה עלולה להתפרש כניסיון של ממשלת בריטניה להתנער מעקרון האמנציפציה, כלומר כקריאה לוותר על ניסיונותיהם של יהודים להשיג שוויון זכויות בארצות שבהן הם חיים, וכקביעה כי זכויות אזרחיות יינתנו ליהודים רק בבית הלאומי שיוקם להם בארץ ישראל. כדי להימנע מפרשנות כזאת, נאמר בהצהרה במפורש שהקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל אינה אמורה לפגוע בזכויותיהם ובמעמדם של יהודים בשאר העולם.
פרופ' אביבה חלמיש מצביעה על ההבדל בין ההתייחסות ליהודים בהצהרה, לבין ההתייחסות לערבים:
בכל הנוגע ליהודים מנוסחת ההצהרה בלשון פעילה, בעוד שלגבי שאר יושבי הארץ מדובר ב"הגנה על הזכויות", כלומר בשמירת הזכויות שכבר קיימות.
כלפי היהודים יש הכרה בזכות עצמם. הלא-יהודים מוגדרים על דרך השלילה, "עדות לא יהודיות".
היהודים מוגדרים כ"עם יהודי" שזה מונח לאומי. "עדות לא יהודיות" הוא מונח דתי ולא לאומי.
ליהודים ניתן "בית לאומי". כלפי הערבים מדובר על הגנה על הזכויות "האזרחיות והדתיות" שפירושו זכויות ברמת הפרט ולא ברמת הלאום.
נוסח ההצהרה > המונח "בית לאומי"

המונח המוזכר "בית לאומי" שנכלל בהצהרת בלפור הוא אינו מונח מוכר בפוליטיקה או במדע המדינה. הביטוי אינו נותן מושג מוחלט לגבי מהותה של הישות המדינית היהודית שעתידה לקום בארץ ישראל. ההצהרה מדברת על "בית לאומי" (National home), ונמנעת משימוש מפורש במונחים מחייבים יותר כגון "מדינה" (State), "מולדת" (Homeland, מונח המשמש לפעמים באנגלית לתיאור שלטון אוטונומי), קומונוולת' (Commonwealth) וכיוצא באלה.
מצד שני, אין בהיסטוריה הידועה מקרה מקביל של הכנת ארץ מולדת לעם, שעדיין אינו נמצא בה (ברובו הגדול). השימוש במונח נועד לרמוז לשלטון אוטונומי או לישות מדינית מסוג מסוים, אך הוא מערפל בכוונה את המהות המדויקת של אותו שלטון או ישות. השימוש בתואר "לאומי" (National) נועד כנראה להדגיש כי ההצהרה עולה בקנה אחד עם עקרון ההגדרה העצמית שהפך באותו זמן לעיקרון מנחה במדיניות הבינלאומית. להערכת החוקרים, כוונת ההצהרה הייתה למסגרת מדינית שבהמשך תתפתח למדינה ריבונית.
נוסח ההצהרה > המונח Palestine

אף שהיה מוכר בלשונות אירופה ובערבית כמתייחס לאזור ארץ ישראל, עדיין לא היה המונח "פלסטיין" מוגדר היטב בעת מתן ההצהרה. האימפריה העות'מאנית ששלטה במזרח התיכון עד מלחמת העולם הראשונה לא כללה מחוז או שטח שנקרא בשם זה, כך שהמונח Palestine לא יכול היה להתייחס לשטח שגבולותיו היו מוגדרים באותה עת. הסכם סייקס–פיקו שקבע את חלוקת המזרח התיכון בין צרפת לבריטניה לאחר המלחמה עדיין היה סודי בעת מתן ההצהרה, וממילא בריטניה שאפה לשינוי הגבולות שהוגדרו בו.
פרשנות פוליטית למתן ההצהרה

לטענת פרופ' דני גוטוויין, הצהרת בלפור הייתה תולדה של מאבק שהתנהל בין שתי גישות מתחרות בממשל הבריטי באשר לעתידו של המזרח התיכון: גישה אחת, "הרפורמית", חתרה לסיים את המלחמה בהסכם שלום שיאפשר לאימפריה העות'מאנית לשמור על שלמותה, תוך מודרניזציה של המשטר שנהג בה; גישה שנייה, "הרדיקלית", חתרה לפרק את האימפריה העות'מאנית ולהחליפה באימפריאליזם בריטי שישלוט במזרח התיכון באמצעות מדינות חסות יהודית, ערבית וארמנית, שכך תממשנה את השאיפות הלאומיות של עמים אלו. בראש הסיעה "הרדיקלית" עמד דייוויד לויד-ג'ורג', שהתמנה בדצמבר 1916 לראש הממשלה. הוא קידם את מדיניותה בסיועו של סיר מרק סייקס, בין השאר אל מול התנגדותו של שר החוץ ארתור בלפור, איש הסיעה "הרפורמית", שלו הדבר היה תלוי בו ההצהרה הנושאת את שמו לא הייתה באה לעולם. באביב-קיץ 1917, התעצם המאבק ה"רפורמי"-"רדיקלי", ומבחינת "הרדיקלים" פרסומה של הצהרת בלפור, נועד להכריע את המאבק. ואכן, מבחינה פוליטית לא פחות משהצהרת בלפור הבטיחה "בית לאומי" ליהודים, היא הייתה הצהרה בריטית בזכות חלוקת האימפריה העות'מאנית.
המחלוקת בין "הרפורמים" ל"רדיקלים" פילגה גם את ציוני בריטניה. בסוף 1914, בהשראתו של הברון רוטשילד, אימץ חיים ויצמן את העמדה "הרדיקלית", וראה בה את המסגרת היחידה שתאפשר את הגשמת הציונות בארץ-ישראל. תמיכתו במדיניות הרדיקלית גרמה להתקרבות רבה בינו ובין לויד-ג'ורג'. במהלך המלחמה, לצד היותו מנהיג ציוני, הפך ויצמן כאזרח בריטי לאחד מראשי הסיעה הרדיקלית. מעמדו הכפול של ויצמן כמנהיג ציוני וכמדינאי רדיקלי הפכו אותו לגורם מרכזי במהלכים שהובילו לפרסומה של הצהרת בלפור.
לפי פרופסור מרטין קרמר, בעיקרו של דבר "לא בלפור נתן לגיטימציה לציונות אלא היפוכו של דבר: הציונות, במאמציה המדיניים, היא שנתנה לגיטימציה להצהרת בלפור". פרופסור קרמר הוסיף כי "הפשטות הספרותית של הצהרת בלפור מיוסדת על ההנחה שאין צורך להצטדק על מתן בית לאומי ליהודים בארצם".
ערב מתן ההצהרה, היהודים מנו כ-10% בלבד מתוך אוכלוסיית הארץ, בעוד הערבים מנו כ-90% ממנה. חרף כך, הערבים מכונים בהצהרה על דרך השלילה בתור "עדות לא יהודיות", ויוחדו להם זכויות אזרחיות ודתיות בלבד, בזמן שהזכויות הלאומיות והפוליטיות שלהם הושמטו כליל. כשנתיים לאחר מתן ההצהרה ב-1919, במברק סודי ללורד קרזון, חשף בלפור חלק מהסיבות לכך:
הציונות בין שהיא צודקת ובין שאינה צודקת, בין שהיא טובה ובין שהיא רעה, מושרשת במסורות עתיקות יומין, בצורכי ההווה, בתקוות לעתיד, החשובים לאין ערוך מן הרצונות והדעות הקדומות של 700,000 הערבים שיושבים עכשיו בארץ העתיקה הזאת.
חשיבות ההצהרה מבחינת היהודים

הצהרת בלפור הייתה ההישג המדיני המשמעותי הראשון של התנועה הציונית. בפעם הראשונה הכירה מעצמה עולמית זרה בזכויותיהם של היהודים לבית לאומי בארץ ישראל באמצעות מסמך רשמי. ההצהרה, המבטאת במשתמע גם הכרה ביהודים כעם, הייתה מאוחר יותר למסמך יסודי במתן המנדט על ארץ ישראל לבריטניה על ידי חבר הלאומים בועידת סן רמו 1920, והיא מוזכרת בפתיח לכתב המנדט. אלא שבמהלך שנות שלטונם בארץ, צמצמו הבריטים את משמעותה של ההצהרה בספרים הלבנים שפרסמו, ובמיוחד בספר הלבן משנת 1939.
ההצהרה העניקה לתנועה הציונית יוקרה רבה, העלתה את מורל היהודים בתפוצות שונות, הפיחה בהם תקווה להתחדשות עם ישראל בארצו, וסייעה להגביר את העלייה ארצה. הרב אברהם יצחק הכהן קוק אף כתב על ההצהרה "אתחלתא דגאולה ודאי הולכת ומופיעה לפנינו... כל בעל נפש, שיש בו יכולת לחדור ולהתבונן במה שמצוי מעבר לתופעה החיצונית הנראית לעין יודע, שיד ד' נראית כמנהיגה את ההיסטוריה ועתידה להוביל את התהליך הזה אל השלמתו".
כאמור, היו שהשוו את ההצהרה להכרזת כורש, שאפשרה את שיבת ציון והקמת בית המקדש השני. יום ההצהרה נחשב יום חשוב ביישוב העברי ונקראו על שמו רחוב בחיפה ("שניים בנובמבר") וכיכר בתל אביב ("כיכר ב' בנובמבר"). על שמו של בלפור נקראו רחובות בערים העבריות, ואף המושב בלפוריה.
יום פרסום ההצהרה, 2 בנובמבר, נחוג בשנים הראשונות בטקסים בארץ ובעולם (למשל, יובל הכסף ב-1942 נחוג חודש שלם). עם זאת, יום השנה השלושים, שצוין ימים מעטים לפני פרסומה של תוכנית החלוקה של האו"ם, לא נחגג ביישוב. תאריך זה גם לא צוין לאחר מכן. עם זאת, טקסים חגיגיים נערכו ביום היובל להצהרה (ב־1967). ב-2 בנובמבר 1967 הנפיק דאר ישראל סדרה של 2 בולי דאר להנצחת יובל הזהב להצהרת בלפור; בולים אלה נשאו את דיוקנותיהם של ד"ר ויצמן ושל לורד בלפור. אוסוולד אדלר עיצב את הבולים.. בחודש נובמבר 2017 ציינו ישראל והממלכה המאוחדת מאה שנים להצהרת בלפור בשורת טקסים במעמד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו וראש ממשלת בריטניה תרזה מיי.
תגובות הערבים להצהרה

מיד לאחר מתן הצהרת בלפור החלו מנהיגים יהודיים בפעילות מדינית בקרב מנהיגים ערביים במטרה לממש את ההצהרה ולהסיר את התנגדות הצד הערבי. ב-4 ביוני 1918 נפגש חיים ויצמן עם האמיר פייסל. מפגש זה, שגרר מפגשים נוספים, הביא לחתימת הסכם ויצמן-פייסל בראשית 1919, שנועד להסדיר את היחסים בין התנועה הציונית לבין מדינה ערבית עצמאית שתקום בראשות פייסל. הסכם זה לא יצא לפועל.
ערביי ארץ ישראל התנגדו להצהרת בלפור וראו בה פגיעה בזכויותיהם. לאחר מתן ההצהרה החלו להתארגן בקרבם ועדים ואגודות מחאה שונות. ב-2 בנובמבר 1918, יום השנה הראשון להצהרת בלפור, שבתו בתי העסק הערביים ונערכה הפגנה בירושלים שבה הוכרז על הקמת האגודה המוסלמית-נוצרית, שפעלה במטרה לשכנע את הבריטים לבטל את הצהרת בלפור ולכונן בארץ ישראל משטר שייתן ביטוי לזכותם של הערבים על הארץ. הערבים טענו לבעלות מוחלטת על הארץ, והשתמשו בנימוקים היסטוריים (ישיבתם הארוכה בארץ), דמוגרפיים (היותם רוב של 90% מיושבי הארץ ב-1918), משפטיים (אי-חוקיותה-לכאורה של ההצהרה וסתירות פנימיות בתוכה), מדיניים (מכתבי חוסיין-מקמהון, בהם הובטחה ארץ ישראל לערבים) ואחרים, כדי לבסס את עמדתם. בנוסף, הם טענו כי היהדות היא דת ולא לאום וטענתם של היהודים בדבר חזרה לאדמתם לאחר אלפיים שנה, אינה רלוונטית כיוון ש"אין אפשרות לשרטט את מפת העולם מחדש על סמך טענות משכבר ימים".
הערבים השתמשו בדרכים שונות על מנת להיאבק במימוש ההצהרה - הם הגישו תזכירים לשלטונות, הופיעו בפני ועדות בריטיות ובינלאומיות ואף נקטו באלימות כנגד יהודים ויישובים עבריים בארץ. בהקשר הזה יש שרואים בסוף מלחמת העולם הראשונה ובהצהרת בלפור את תחילתו של הסכסוך הישראלי-ערבי.
ב-1921, פנה מוסא כאזם אל-חוסייני אל צ'רצ'יל במכתב ובו כתב "כאשר הגיעו שמועות, עוד לפני כיבוש סוריה, בדבר ברית בין בריטניה הגדולה לבין הציונים, סירבו הערבים להאמין לכך. אבל אז, כאשר הוכרז השלום והערבים ראו בעיניהם ושמעו באוזניהם כי סוריה ופלסטין אמורות להיות מופרדות זו מזו כהכנה ליישום הצהרת בלפור, הבינו שבעצם צדקו הטורקים. הם הבינו גם כי המהלך הזה נעשה במטרה לאפשר לציונים להפוך בהדרגה לרוב בפלסטין באמצעות הגירה. הדגש בפסקה זו הוא ההתנגדות לציונות כפי שבאה לביטוי בהצהרת בלפור ולא לאוכלוסייה היהודית באשר היא.
בשנת 1921, השתתפו הערבים במאורעות ב' בנובמבר, ערבים רבים התאספו בעיר העתיקה בירושלים עם מקלות בידיהם וקראו קריאות נגד היהודים. יהודים רבים הוכו במקלות וחלק מהם נדקרו. בכניסה לרובע היהודי עמדו יהודים שמנעו מהפורעים הערבים להיכנס לרחוב היהודים ובין היהודים לערבים היו חילופי יריות. הפורעים פרצו לבית יהודי של דוד ישעיהו כהן דרעי פגעו בדייריו ובזזו אותו. הם לא הצליחו להיכנס לחצר נוספת כי תושבי החצר הערבית מנעו זאת מהם. בהר הבית התאספו ערבים וקראו "נדבח אל יהוד". חמישה יהודים וערבי אחד נהרגו. שמונה יהודים וארבעה ערבים נפצעו קשה.
בשנת 1945 ציינו ערבים את יום השנה להצהרת בלפור בפרעות ביהודים, ובמיוחד בקהיר, באלכסנדריה ובטריפולי.
ציון המאורע

בחיפה ישנו רחוב 2 בנובמבר המתחבר לשדרות הציונות. בתל אביב שכן קולנוע מוגרבי בכיכר ב' בנובמבר שנקראה גם כיכר מוגרבי.
בכרכים ו–יב ובכרך המבוא הגדול של מילון הלשון העברית הישנה והחדשה מאת אליעזר בן-יהודה צוין מניין השנים להצהרת בלפור.
ראו גם

הצהרת קמבון
לקריאה נוספת

ליאונרד שטיין, מסד למדינת ישראל, ירושלים ותל אביב: הוצאת שוקן, 1962. (הספר בקטלוג ULI)
דבורה ברזילי-יגר, בית לאומי לעם היהודי - המושג בחשיבה ובעשייה המדינית הבריטית 1917–1923, ירושלים: הוצאת הספרייה הציונית. (הספר בקטלוג ULI)
יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1976. (הספר בקטלוג ULI)
ברברה טוכמן, התנ"ך והחרב, זמורה ביתן, 1987. (הספר בקטלוג ULI)
אביבה חלמיש, מבית לאומי למדינה בדרך: היישוב היהודי בארץ-ישראל בין מלחמות העולם, כרך א', תל אביב: הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2004. (הספר בקטלוג ULI)
אברהם ריבוצקי, מהצהרת בלפון עד הצהרת סמואל, יפו תרפ"א.
From Palmerston to Balfour: collected essays by Mayir Verete, edited by Norman Rose, with an introduction by Albert Hourani, London: Frank Cass, 1992. (הספר בקטלוג ULI)
טבר (מחוז)

מחוז טבר (ברוסית: Тверская область, בתעתיק: טברסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי המרכזי.
המחוז הוקם ב-29 בינואר 1935. עד לשנת 1990 שמו היה "מחוז קלינין".
נכון לינואר 2024 התגוררו במחוז 1,199,747 תושבים.
היסטוריה

בסביבות המאה ה-5 לאזור הגיעו עמים סלבים. האזור נכלל בנסיכויות רוסיות שונות. בשנת 1238 כוחות מונגולים כבשו את האזור והמשיכו לכיוון רפובליקת נובגורוד אך לא הגיעו לנובגורוד עצמו.
החל מהמאה ה-13 העיר טבר הייתה ידוע כמרכז נסיכות. בשנת 1247 הוקמה "נסיכות הגדולה של טבר". בשנת 1317 כוחות הנסיכות ניצחו בקרב כוחות של רפובליקת נובגורוד ובהמשך לקחו בשבי את נסיך מוסקבה ומשפחתו. בשנת 1327 התרחש מרד גדול של נסיכות טבר נגד השלטון המונגולי. המרד דוכא באכזריות על ידי הורדת הזהב תוך עזרה מנסיכות מוסקבה ונסיכות סוזדל. כתוצאה מכך הסתיים מאבק רבת שנים בין נסיכות טבר לבין נסיכות מוסקבה על ראשות שלטונית. העיר טבר למעשה איבדה את חשיבותה.
בשנת 1488 אזור סופח לרוסיה הצארית, אך חלקים משטח המחוז הנוכחי היו בשליטת הדוכסות הגדולה של ליטא. בסיום מלחמת 1503 כל השטח הועבר לשליטה רוסית.
בתחילת המאה ה-18 האזור חולק בין גוברניות שונות עד שבשנת 1796 הוקמה גוברניית טבר. החל משנת 1929 האזור היה חלק של יחידות מנהליות שונות.
בשנת 1931 שמה של העיר טבר שונה ל"קלינין". בשנת 1935 הוקם מחוז קלינין.
אזור נכבש על ידי ורמאכט באוקטובר 1941 ושוחרר בדצמבר 1941.
בשנת 1946 חלק מהמחוז הועבר למחוז פסקוב החדש. בשנת 1956 העיר דובנה וסביבתו הועברו למחוז מוסקבה.
בשנת 1990 לעיר טבר הוחזר את שמו ההיסטורי.
ממשל

הרשות המחוקקת החא "האספה המחוקקת של מחוז טבר" שכוללת 40 חברים. בראש המחוז עומד מושל שנבחר לחמש שנים. בספטמבר 2016 נבחר לתפקיד איגור רודניה. בשנת 2021 הוא נבחר לכהונה השנייה.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-34 ראיונים ויחידות מנהליות שוות ערך ושתי ערים בעלי חשיבות מחוזית. בנוסף לכך קיימת עיר סגורה אוזיורני (בעבר בולוגויה 4) שבחלקה נמצאת במחוז נובגורוד בה ממוקמת יחידת של חיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה וסולנצ'ני בה ממוקם סניף של מרכז לפיתוח מערכות בקרה למשגרים ולוויינים.
דמוגרפיה

נכון לינואר 2024 התגוררו במחוז 1,199,747 תושבים לעומת כ-1.6 מיליון בשנת 1989. כ-78% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה טבר מתגוררים כ-405 אלף תושבים.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית הרוסים מהווים כ-83% מאוכלוסייתו. חלקם של עמים אחרים היא פחות מאחוז לכל אחד מהם. אחוז הטג'יקים גדל בשנים האחרונות והגיע ל-0.7% (מעל ל-7 אלף).
כלכלה

המחוז מתאפיין בתעשייה וחקלאות מפותחים. בשטח המחוז הוקמה תחנת הכוח הגרעינית קלינין בהספק 4,000 מגוו"ט.
כלכלה > תחבורה

דרך המחוז עוברת מסילת ברזל מוסקבה-סנקט פטרבורג דרכה עוברות 70 זוגות של רכבות ביום. בנוסף לכך קיימות מסילות ברזל לשימוש פנים מחוזי.
ברך המחוז עוברות כבישים בעלי חשיבות ארצית M10 "רוסיה" מוסקבה-סנקט פטרבורג ו-M9 "בלטיה" לכיוון לטביה.
נמל על נהר בעיר טבר מהווה מרכז תחבורתי חשוב להעברת סחורות ונוסעים.
דרך המחוזו עוברת צנרת גז טבעי ונפט.
בשטח המחוז פועלים מספר נמלי תעופה לטיסות פנים.