stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיהו יהודי
לקריאה נוספת

אבנר חי שאקי, מיהו יהודי בדיני מדינת ישראל, שני כרכים, פרסומי הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית, פרסומי הפקולטה למשפטים אוניברסיטת תל אביב, בהוצאת המכון לחקר המשפחה ודיני המשפחה בישראל, 1977.
אליעזר דון יחיא, הדת בישראל: מעמד, ארגונים, שירותים, בהוצאת המדפיס הממשלתי, 1975.
אליעזר דון יחיא, "דת, זהות לאומית ופוליטיקה: המשבר בשאלת 'מיהו יהודי' – 1958", בתוך מרדכי בר-און וצבי צמרת (עורכים), משני עברי הגשר: דת ומדינה בראשית דרכה של ישראל, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2002.
אליעזר דון-יחיא, "'מיהו יהודי' ומיהו גר? הניסיונות לתיקון החקיקה בנושא וכישלונם", בתוך יחיעם ויץ וצבי צמרת (עורכים), העשור הרביעי: תשל"ח-תשמ"ח, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 2016, עמ' 69–90.
יגאל עילם, יהדות כסטטוס קוו: פולמוס מיהו יהודי 1958 כהארה על יחסי דתיים וחילוניים במדינת ישראל, הוצאת עם עובד, 2000.
שלמה זנד, מתי ואיך הומצא העם היהודי?, תל אביב, רסלינג, 2008
דניאל פרידמן, קץ התמימות: משפט ושלטון בישראל, ידיעות ספרים, 2019, הפרק "מיהו יהודי", עמ' 293–302
Aharon (Roni) Kampinsky, Minister Zevulun Hammer’s Stance on the “Who is a Jew?” Issue, Jewish Political Studies Review, Volume 31, Numbers 1-2, 2020, in JSTOR
רבנו גרשום

| --- | --- |
 לידה:  960 ד'תש"ך מץ, דוכסות לורן 
 פטירה:  ~1028 ~ד'תשפ"ח מיינץ, ארכיבישופות מיינץ 
 כינוי:  מאור הגולה
 מדינה:  גרמניה 
 תקופת הפעילות:  ?–1040 
 רבותיו:  רבנו יהודה הכהן ליאונטין (הזקן)
 תלמידיו:  רבי אליעזר הגדול, רבי יעקב בן יקר, רבי יצחק בן יהודה
 חיבוריו:  חרם דרבנו גרשום 
 אב:  רבי יהודה
 
רבנו גרשום (מכונה רבינו גרשום מאור הגולה או רגמ"ה; ד'תש"ך 960 – ד'תשפ"ח 1028) היה מגדולי חכמי ישראל ומנהיג יהדות אשכנז במאה ה-11.
נחשב לסמכות הרבנית הגדולה ביותר בגרמניה בימי הביניים המוקדמים.
ביוגרפיה

רבינו גרשום נולד לרבי יהודה אותו הוא מזכיר פעמים רבות בתשובותיו, ובפזמונים שונים. לא ידוע על משרה רשמית בה החזיק אביו.
באשר למקום לידתו אין מידע מוצק, והיסטוריונים של היהדות העלו השערות שונות. גרץ כתב שנולד באחת מערי צרפת, ושלמה אידלברג שההדיר את תשובותיו הסיק מדברי חכמי צרפת ואשכנז שהתכתבו עמו שנולד בצרפת או באחת מערי לותרינגיה. על בסיס המסורת המצוטטת בתשובת מהרש"ל המכנה אותו "ר' גרשון ממי"ץ" הסיקו חוקרים, ביניהם הרב משה גידמן, כי נולד בעיר מץ, אולם יש הסבורים שזהו שיבוש של שם העיר מיינץ, בה התגורר בהמשך חייו. לעומת עדויות אלו, הציע יצחק זימר כי מוצאו דווקא באיטליה.
בצעירותו שימש כמלמד תינוקות, ואחר כך לימד תורה בישיבת מגנצא. כנראה עמד בראש הישיבה לאחר מות רבו, רבנו ליאונטין.
התחתן בגיל מבוגר עם בונא בת ר' דוד, שהייתה אלמנה כאשר נישאה לו (ייתכן שזו אשתו השנייה). העתקה של כתובה דאירכסא שכתב לה בט"ז בשבט ד'תשע"ג (30 בינואר 1013) נמצאת בספרייה הבודליינית ופורסמה בכרם חמד.
גם שנת פטירתו המדויקת שנויה במחלוקת. שנת ד'תשפ"ח (1028) היא המקובלת על החוקרים, ומבוססת על שני כתבי יד שנוקבים בשנה זו. ברשימת רש"ל נאמר שרבנו גרשום נפטר בשנת ד'ת"ת (1040) אך אפשר שמדובר בתאריך "עגול" ולא מדויק. קיימת גרסה מפליגה בהרבה המאחרת את פטירת רבנו גרשום עד לזמן מסע הצלב הראשון, אותה מביאים ספר יוחסין השלם ושי"ר. אם גרסה זו נכונה יש לאחר את זמן לידתו, אם כי לפי תאריך הכתובה שכתב לאשתו, יוצא שנפטר בגיל מופלג של למעלה מ-110 שנים.
משפחתו

אחיו, כפי הנראה צעיר ממנו, היה רבי מכיר בן יהודה, חכם גדול ומחבר "אלפא ביתא דר' מכיר", תרגום מילים תלמודיות לצרפתית. הספר אבד, אך מוזכר בפירוש רש"י לתורה. אברהם גרוסמן הראה כי צאצאיו של רבי מכיר היו מראשי חכמי אשכנז בדור של גזרות תתנ"ו.
לפי רשימת יוחסין מן המאה ה-14, היה לו בן בשם רבי אליעזר שהיה ראש ישיבה, אך לדברי אביגדור אפטוביצר מדובר במסורת מסופקת ומפוקפקת שאין לה אישור ממקור אחר.
ואולם ידוע כי בן אחר שלו התנצר, אולי בעל כורחו, ומת כנוצרי. רבנו גרשום ישב עליו שבעה, וסיפור המאורע השתמר בספר "אור זרוע" בהלכות אבלות (סימן תכח): ”בשעת השמד שמעתי ממורי הרב ר' שמשון זצ"ל שרבי גרשום נתאבל על בנו כשנשתמד ארבעה עשר יום”. בעקבות תיאור זה כתבו אחדים מן החוקרים שרבנו גרשום התאבל עליו בעקבות המרת דתו, אך בדברי ראשונים מאוחרים יותר כמו מהר"ם מרוטנבורג וספר המרדכי שציטטו את הסיפור, נכתב כי ישב עליו ארבעה-עשר ימי אבל רק כאשר מת. בחלק מן המקורות נאמר שגם אשתו של רגמ"ה התנצרה יחד עם בנו, אולם מדובר כנראה בטעות העתקה.
מוריו

רבו המובהק היה רבנו יהודה הכהן ליאונטין (הזקן), עליו כתב:
רבינו ליאון, רבי שלמדני רוב תלמודי זצ"ל, חכם מופלא . . סמכתי על דברי רבינו ליאון . . אני רואה את דברי רבינו ליאון שמסר לי כי מופלא בדורו היה, ואחרי דבריו לא ישנו.
בכתביו לא מזכיר רגמ"ה מורים אחרים שלו בשמם, אלא בציון הכללי "מרבותי"; אמנם, הרש"ל מציין שרגמ"ה קיבל מתורת רב האי גאון. אמירה זו מבטאת את היחס המקובל אל רגמ"ה כדמות המכוננת והמבססת של המרכז התורני באשכנז לאחר שקיעת המרכז התורני בבבל וסיום תקופת הגאונים, אך אין ידיעות על כך שרגמ"ה יצא לבבל או שרב האי הגיע לצרפת ואשכנז. ואולם לפי סדר הדורות היו קשרים בין האישים; רגמ"ה למד אצל גאוני בבל נוספים[דרושה הבהרה] כמו רבינו חננאל ורב ניסים גאון, וגיסו של רב האי גאון, רבנו אליהו הזקן, היה תלמידו של רגמ"ה.
תלמידיו וממשיכי דרכו

ידועים ארבעה תלמידים מובהקים של רגמ"ה: רבי יהודה בן מאיר הכהן, רבי אליעזר הגדול, רבי יעקב בן יקר ורבי יצחק בן יהודה. לפי רשימת רש"ל היה גם רבי אליהו הזקן מתלמידיו.
רש"י כתב עליו: "רבינו גרשום זכר צדיק וקדוש לברכה שמאיר עיני גולה וכולנו מפיו חיין וכל בני גלות אשכנז וכיתים (כנראה איטליה) תלמידי תלמידיו הן". מרש"י ואילך מוזכר הרגמ"ה כמאור עיני הגולה אצל חכמים רבים מגדולי אשכנז וצרפת, ואכן, רוב חכמי הדור הבא באשכנז היו תלמידיו. חכמים אלו כונו בשם "חכמי לותיר" (על שם לותרינגיה), ביניהם רבי יעקב בן יקר, ורבי יצחק בן יהודה, שהיו רבותיו של רש"י, רבי אליעזר הגדול שישב בראשות הישיבה לאחר פטירת רגמ"ה, רבי יהודה הכהן מחבר ספר הדינין.
תלמיד חבר לרגמ"ה, מבוגר במעט מרבינו גרשום, ומפורסם מאוד, היה רבי שמעון הגדול ממגנצא, מגדולי פייטני אשכנז, ואחי אמו של רש"י.
תורתו

החשיב מאוד את הדיוק בנוסחאות, ועל פי המסורת העתיק לעצמו את "המסורה הגדולה" וכן גרסה מוגהת ומדויקת של הגמרא עם ששה סדרי משנה - שכמה ראשונים מצטטים מתוכה את גרסתו בתלמוד.
כמו כן, הרגמ"ה פתח במגנצא מוסד ללימוד התלמוד וכיסוד הלימוד קבע את המקרא, כלומר, יש לדעת ידיעה יסודית בתנ"ך לפני שניגשים לתלמוד ומשום כך עסק בלימוד מסורה.[דרוש מקור]
בתשובותיו בהלכה הוא תקיף ומקובל בפיו מטבע הלשון: "אשיב לפי מה שהראוני מן השמים".
תורתו > תקנותיו והשפעתן

"חרם דרבנו גרשום" הפך למושג מפורסם בדיני אישות, אף כי אינו מוזכר כמעט בקרב תלמידיו ותלמידי תלמידיו. שתי התקנות הידועות ביותר המיוחסות לו אסרו על ריבוי נשים ועל גירוש אישה בעל כורחה, אף שההלכה במקורה אינה אוסרת שני דברים אלו. בנוסף מפורסמת גם תקנה שלו שנועדה לעגן את הזכות לפרטיות: אין לאדם לפתוח את מכתב חברו. על פי כמה מקורות, נקבע שתוקף התקנות יעמוד עד סוף האלף החמישי העברי, אך מכל מקום גם לשיטות אלו נהגו לאסור גם לאחר סוף האלף החמישי. קהילות אשכנז קיבלו עליהן את התקנות האלה, ואילו קהילות הספרדים ויהודי תימן, לא קיבלו אותן עליהן.
כתביו > פירוש התלמוד

ברשימות ספרים מהגניזה הקהירית נזכרו פירושיו למסכתות בבא קמא ובבא בתרא, ועל פי המסורת כתב פירוש על כל התלמוד. בדפוס וילנא נדפס על הדף פירוש המיוחס לו בסדר קדשים ובמסכתות תענית וב"ב. ראשון המצטטים מן הפירוש הוא בעל הערוך שמצטט אותו לעיתים בשם רבנו גרשום, ולעיתים בשם "חכמי מגנצא" וכדומה.
חכמי אשכנז וצרפת לא הזכירו פירוש של רבנו גרשום, למעט למסכת חולין, ועובדה זו הביאה את אברהם אפשטיין להסיק כי רבנו גרשום כלל לא חיבר פירוש לתלמוד (למעט אולי למסכת חולין), ולמעשה הפירוש נכתב בידי תלמידי תלמידיו. הוא הביא לטענתו זו ראיות נוספות, ובעקבותיו הפירוש מכונה בשם "קונטרס מגנצא". ישראל מ' תא-שמע חלק עליו ואמר שרבנו גרשום חיבר פירוש לתלמוד שאף היה לעיני רבים מהראשונים, וחלקים ממנו מהווים את שכבת היסוד של קונטרס מגנצא. לפני בעל הערוך עמדו גרסה של הפירוש המקורי של רבנו גרשום, לצד גרסה של קונטרס מגנצא המאוחר יותר.
כתביו > סליחות ופיוטים

הוא חיבר סליחות ופיוטים שבהם הוא משמיע את זעקת עם ישראל המעונה לפני אביו שבשמים:
העיר הקודש והמחוזות
 היו לחרפה ולבזות
 וכל מחמדיה טבועות וגנוזות
 ואין שיור רק התורה הזאת
רבים מפיוטים אלה כתב בעקבות הצרות שבאו על יהודי צרפת ואשכנז בשנים 994, 1007, 1010 ו-1012. מהם נשמרו עשרה בכתבי יד והודפסו בשנת התש"ד.
כתביו > חיבורים נוספים

כתב תשובות הלכתיות רבות שנשתמרו בכתבי יד ובספרי הראשונים. בשנת התשט"ז, 1956, יצא לאור ספר ליקוט של תשובות שכתב רבנו גרשום, מתוך כתבי יד וספרים של הראשונים.
מוזכר שחיבר "הלכות טרפות".
האגדה על כליאתו ונשותיו

אגדה הקושרת את תקנת חרם דרבנו גרשום עם סיפור חייו של רבנו גרשום עצמו והסגרתו בידי אשתו השנייה באשמת מעילה לידי בסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית, נכתבה בידי הרב מאיר להמן בגרמנית והתפרסמה בעיתונו דער איזראעליט. תרגום של הסיפור לעברית פרסם יוסף ליב פטוחובסקי בהמשכים בכתב העת הלבנון בשנים 1871-1872. הסיפור נדפס בשם "רבנו גרשום מאור הגולה" בתרגום לעברית של מ. צבי בשנות ה-60 בתוך סדרת כתבי מ. להמן בהוצאת נצח.
גרסה חרדית של הסיפור הופיעה בסדרת "מסיפורי צדיקים" של ספריית מחניים בשם "הכיסא המלכותי" (ספרון 42), בעוד בגרסה המקורית מתכנן רבנו גרשום לכלוא במגדל במקומו את מליטה אשתו הבוגדת והיא נופלת אל מותה בעת ניסיונה להימלט, בגרסה לילדים מי שנכלא במקום רבנו גרשום הוא השר ג'ון (יוהאן במקור הגרמני) שהביא לכליאתו של רבנו גרשום.
לקריאה נוספת

יוסף איסר איינהארן, תולדות רבינו גרשם מאור הגולה, ב"הכרמל" 12 בספטמבר, 10 באוקטובר, 27 בדצמבר 1861; 7, 14 בפברואר; 9 במרץ 1862.
אביגדור אפטוביצר, רבינו גרשום מאור הגולה, ב"הארץ", 31 במאי 1940.
אברהם גרוסמן, חכמי אשכנז הראשונים, ירושלים תשמ"א
ישראל מ' תא-שמע, הספרות הפרשנית לתלמוד חלק א', ירושלים תש"ס
אריסטגורס ממילטוס

אריסטגורס (ביוונית:  Ἀρισταγόρας; המאה ה-5 לפנה"ס) היה טיראן העיר היוונית מילטוס באסיה הקטנה. התפרסם כמי שהוביל את המרד האיוני נגד הממלכה האחמנית.
לקריאה נוספת

כתבי הירודוטוס. מתורגמים מיוונית עם מבוא והערות מאת ד"ר אלכסנדר שור. 2 כרכים. ירושלים, הוצאת ראובן מס, תרצ"ה. העתק דיגיטלי באתר "דעת".
הרודוטוס. היסטוריה. תרגמו וכתבו מבואות: בנימין שימרון ורחל צלניק-אברמוביץ. פפירוס, בית ההוצאה - אוניברסיטת תל אביב, 1998.
משה עמית, תולדות יוון הקלאסית, הוצאת מאגנס, תשס"ב (הספר בקטלוג ULI)
Herodotus. Translated by A.D. Godley. The Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1922 (reprinted 1971). Digitized copy in:  Perseus
Edwards, I. E. S. The Cambridge Ancient History. Cambridge [England]: Cambridge University Press, 1970.
Lang, Mabel. "Herodotus and the Ionian Revolt." Historia: Zeitschrift für Alte Geschichte 17, no. 1 (1968)
Murray, Oswyn. "The Ionian Revolt." Cambridge Ancient History IV. 2nd edition. Cambridge: Cambridge University Press, 1988.
Manville, P.B. “Aristagoras and Histiaios: The Leadership Struggle in the Ionian Revolt.” The Classical Quarterly 27 (1977)
Georges, Pericles B. "Persian Ionia Under Darius: The Revolt Reconsidered." Historia: Zeitschrift für Alte Geschichte 49, no. 1 (2000)
הערות שוליים

↑  הרודוטוס, ספר חמישי, 30-32.
↑  הרודוטוס, ספר חמישי, 33-34.
↑  הרודוטוס, ספר חמישי, 35-36.
↑  George Cawkwell, The Greek Wars, Oxford University Press, 2005, pp. 61 - 62
↑  עמית, עמ' 243-244.
↑  הרודוטוס, ספר חמישי, 37-50.
↑  הרודוטוס, ספר חמישי, 97-99.
↑  הרודוטוס, ספר חמישי, 100-103.
↑  הרודוטוס, ספר חמישי, 124-126.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810626629405606  GND: 1280402660  ISNI: 0000 0004 0974 3812  VIAF: 303773598   WorldCat (עם VIAF): 303773598
פרס באפט"א לסרט האנימציה הטוב ביותר

| --- | --- |
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הגוף המעניק:  האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה 
 תקופת הפרס:  2007–הווה (כ־18 שנים) 
 
זוהי רשימת הזוכים והמועמדים של פרס באפט"א לסרט האנימציה הטוב ביותר.
ראו גם

פרס אנני לסרט הטוב ביותר
פרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר
פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - הנפשה
| פרס באפט"א לקולנוע |
| --- | --- | --- |
| פרסים עכשוויים | שחקן • שחקנית • סרט אנימציה • סרט בריטי • ליהוק • צילום • עיצוב תלבושות • בכורה לתסריטאי, במאי או מפיק בריטי מצטיין • במאי • סרט תיעודי • עריכה • הסרט הטוב ביותר • סרט שאינו בשפה האנגלית • איפור ועיצוב שיער • מוזיקה • עיצוב הפקה • כוכב עולה • תסריט מעובד • תסריט מקורי • סרט אנימציה קצר • סרט קצר • סאונד • שחקן משנה • שחקנית משנה • אפקטים חזותיים |  |
| פרסים מיוחדים | פרס עמית באפט"א • תרומה מצטיינת לקולנוע • פרס מיוחד |  |
| פרסי עבר | פרס השחקן המבטיח • התסריט • התסריט הבריטי • השחקן הבריטי • השחקן הזר הטוב ביותר • השחקנית הבריטית • השחקנית הזרה |  |
| טקסים | 1947 • 1948 • 1949 • 1950 • 1951 • 1952 • 1953 • 1954 • 1955 • 1956 • 1957 • 1958 • 1959 • 1960 • 1961 • 1962 • 1963 • 1964 • 1965 • 1966 • 1967 • 1968 • 1969 • 1970 • 1971 • 1972 • 1973 • 1974 • 1975 • 1976 • 1977 • 1978 • 1979 • 1980 • 1981 • 1982 • 1983 • 1984 • 1985 • 1986 • 1987 • 1988 • 1989 • 1990 • 1991 • 1992 • 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020/21 • 2021 • 2022 • 2023 • 2024 |  |
| פרס באפט"א לסרט האנימציה הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| העשור הראשון של המאה ה-21 | תזיזו ת'רגליים (2006) • רטטוי (2007) • וול-E ‏(2008) • למעלה (2009) • צעצוע של סיפור 3 (2010) |  |
| העשור השני של המאה ה-21 | רנגו (2011) • אמיצה (2012) • לשבור את הקרח (2013) • סרט לגו (2014) • הקול בראש (2015) • קובו: אגדה של סמוראי (2016) • קוקו (2017) • ספיידרמן: ממד העכביש (2018) • קלאוס (2019) |  |
| העשור השלישי של המאה ה-21 | נשמה (2020) • אנקאנטו (2021) • גיירמו דל טורו מציג: פינוקיו (2022) • הילד והאנפה (2023) • וולאס וגרומיט: על כנפי הנקמה (2024) |  |
קרב פיונגיאנג

קרב פיונגיאנג (ביפנית: 平壌作戦) היה הקרב היבשתי השני במלחמת סין–יפן הראשונה, שנערך ב-15 בספטמבר 1894 בפיונגיאנג, קוריאה, בין כוחות האימפריה היפנית לכוחות שושלת צ'ינג של סין.
רקע

לאחר אובדן העיר אסאן בקרב סונגהוואן, התבצר שארית חיל המצב הסיני בעיר פיונגיאנג, שהייתה מבוצרת היטב, וממוקמת על גבעה. הסינים אף נהנו מיתרון מספרי. לקראת סוף אוגוסט פיצל לוטננט-גנרל נוזו מיצ'יצורה, מפקד הדיוויזיה החמישית היפנית, את כוחותיו לארבעה טורים: אחד נשלח בדרך הים לעיר החוף וונסון, משם יצא לפיונגיאנג ב-1 בספטמבר; ושאר הטורים צעדו מסיאול בדרך היבשה לכיוון העיר.
במקביל התרחשה מערכה ימית באזור, בין הצי הקיסרי היפני לצי בייאנג. ספינות הצי היפני ערכו סיור באזור ווי-האי-ווי ופורט ארתור ב-10 באוגוסט. במהלך הסיור התפתחו חילופי אש בין כלי השיט היפנים למבצרים הסינים, אך האירוע הסתיים ללא נזק של ממש. עם זאת, לאירוע זה נודעה חשיבות שכן באירוע ביססו היפנים את עליונתם הימית, ולמעשה מנעו מצי בייאנג להשתתף בלחימה לשארית המלחמה.
ככל שסגרו הטורים היפנים על העיר פיונגיאנג, כך התרבו התקריות עם כוחות סיניים שהיו פזורים באזור. יכולתם של היפנים לאגף פעם אחר פעם את העמדות היפנים התאפשרו הודות לחלוקת הכוח לארבעה טורים, והסינים נסוגו מהביצורים לתוך העיר עצמה.
הקרב

בתחילת ספטמבר כיתרו הכוחות היפנים את העיר פיונגיאנג. הכוחות הסינים, תחת גנרל יה צ'יצ'או מנו 15,000 חיילים, שהתבצרו בתוך העיר. מולם עמדו 10,000 חיילים יפנים, תחת פיקודו של מיצ'יצורה, שכיתרו את העיר מארבעת עבריה. בעיר עצמה, שעמדה בראש גבעה אסטרטגית, הקימו הסינים מערכת ביצורים גדולה, שבהקמתה סייעו, תחת איומים, פועלים קוראנים. עם זאת, על אף עבודות הביצור המרובות, הזניחו הסינים את ביצור עורף העיר, וכפי שהתרחש בעימותים הקודמים, ידעו היפנים לנצל הזנחה זו.
היפנים פתחו בפעולת הסחה ב-13 בספטמבר, בה נעה חטיבה מול העיר, במטרה לגרום לסינים לחשוב שמשם תפתח המתקפה. קבוצת חיילים יפנים אפילו העזה לחצות את נהר טאדונג, הזורם מול העיר, ותחת אש ארטילרית כבדה הצליחו לשוב לצד היפני עם מספר כלי שיט סינים קטנים שעגנו בגדה הנגדית, פעולה שרמזה לסינים על כוונת היפנים לנסות לחצות את הנהר. הארטילריה היפנית פתחה באש על ביצורי העיר, יותר במטרה לגרום למגינים לחשוף את מספר תותחיהם מאשר במטרה להסב נזק. את יום 14 בספטמבר העבירו הקצינים היפנים במעקב אחר תנועת הסינים, ואף לא השיבו לאש שנורתה עליהם מהעיר.
המתקפה האמיתית החלה בשעה 04:30, 15 בספטמבר. חטיבת ההסחה התפצלה לארבעה חלקים שהחלו להתקרב לעבר העיר, תחת אש כבדה. הארטילריה היפנית השיבה אש, ועלתה על האש הסינית ברמת הדיוק. במהלך הקרב הארטילרי ערכו הסינים שלוש התקפות פרשים, שנהדפו כולן, באובדן של כ-600 חיילים.
במקביל למתקפה החזיתית, פתח הטור הראשון (שהגיע בדרך הים) בהתקפה על העורף הסיני. לפתע מצאו עצמם החיילים הסינים נלחמים בשתי חזיתות, שבאחת מהן הופיעו חיילים יפנים רעננים, בנוסף על אלה שאותם הדפו בימים הקודמים. תוך זמן קצר הושלם הכיתור, והיפנים החלו להדק את הטבעת, ובשעה 16:30 נכנע חיל המצב הסיני בעיר.
תוצאות הקרב

בקרב זכו היפנים בשלל בדמות כמויות רבות של אספקה צבאית, תחמושת ונשק. הסינים איבדו כ-2,700 חיילים, ועוד אלפים נפצעו ונפלו בשבי היפני. מפיונגיאנג התקדמו הכוחות היפנים צפונה, לנהר יאלו, המהווה גבול בין קוריאה לסין. בדרכם לא נתקלו בהתנגדות, ועד אמצע אוקטובר עמדו שני הצדדים זה מול זה, משני עברי הנהר.
לקריאה נוספת

שילוני, בן-עמי. יפן המודרנית: תרבות והיסטוריה. הוצאת שוקן, 1997 (מהדורה מתוקנת ומורחבת 2002).
Paine, S.C.M. The Sino-Japanese War of 1894-1895: Perception, Power, and Primacy. Cambridge University Press, 2003. ISBN 052161745-1
מרינה בלטוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1957 (בת 68 בערך) ריאזן, רוסיה
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה הפדגוגית של העיר ריאזן, האקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון
 תקופת הפעילות:  מ-1984
 מקצוע:  כוריאוגרפית, במאית ומורה לתנועה
 בן זוג:  רוג'ר גראס
 פרסים והוקרה:  פרס התיאטרון הישראלי 
 
מרינה בלטוב (נולדה ב-1957) היא כוריאוגרפית, במאית תיאטרון ומורה לתנועה ישראלית.
קורות חייה

מרינה בלטוב היא בת להורים מהנדסים. היא נולדה, גדלה ולמדה בתיכון בעיר ריאזן ברוסיה, אותו סיימה ב-1974. באותה שנה החלה ללמוד בפקולטה להיסטוריה ואנגלית באוניברסיטה הפדגוגית של העיר ריאזן. ב-1977 החלה לעבוד ככוריאוגרפית עם קבוצת השחקנים "רונד" באוניברסיטה הפדגוגית של ריאזן. ב-1979 סיימה את האוניברסיטה והתחילה לעבוד ככוריאוגרפית בתיאטרון ילדים ונוער. ב-1981 החלה ללמוד בפקולטה לכוריאוגרפיה באקדמיה הרוסית לאומנויות התיאטרון (גיטיס) במוסקבה. ב-1984 התחילה לעבוד ככוריאוגרפית בקבוצת הרקדנים "ג'נג", התחילה לעבוד בקולנוע באולפנים "מוספילם" ו"לנפילם" ולעשות כוריאוגרפיה בתיאטראות המובילים במוסקבה, כגון "לנקום", "מחט", "סוברמניק", במרכז על-שם מרכהולד ובתיאטרון של אולג טבקוב.
ב-1990 עלתה מרינה בלטוב לישראל, ביחד עם בעלה, העיתונאי אדוארד בלטוב. באותה שנה התחילה לעבוד כמורה לתנועה וכוריאוגרפיה בסטודיו למשחק ניסן נתיב, בו היא מלמדת מאז ועד היום (2012) ועושה כוריאוגרפיה לכל הצגות הסטודיו.
בשנים 1990–1996 הייתה בלטוב מורה לתנועה וכוריאוגרפיה בהפקות בית הספר למשחק בית צבי. בשנים 1996–1998 שימשה כמורה לתנועה באוניברסיטת תל אביב. כמו כן לימדה בסטודיו למשחק של יורם לווינשטיין ובסמינר הקיבוצים.
מרינה בלטוב עשתה כוריאוגרפיה בתיאטראות הקאמרי, בית ליסין, הבימה, גשר, באר שבע, החאן, חיפה, הסימטה, אנסמבל עיתים של רנה ירושלמי, תיאטרון ילדים ונוער, יידישפיל ועשתה כוריאוגרפיה למחזות זמר ולאופרה.
החל משנת 1996 מעניקה בלטוב ייעוץ תנועתי לאנסמבל עיתים של רנה ירושלמי. החל משנת 2005 היא משמשת כבמאית של אנסמבל "זיגוטה" ביחד עם תלמידתה לשעבר נתלי שילמן. עשתה שתי עבודות ("אוטוטו" ו"מי מצלצל בדלת") ביחד עם במאי התיאטרון אילן תורן.
בלטוב ביימה הצגות בתנועה בסטודיו למשחק ניסן נתיב, בהן כמה שביימה לבד בלי טקסט: "פלונטר" (1997), "פרלמנט שואו" - הפקה משותפת עם תלמידים מבית הספר "L’ecole de passage" מפריז (1998), "קו 5" - הפקה משותפת עם תלמידים מבית הספר "גיטיס" במוסקבה (1999). עוד כמה שהן פרי עבודה משותפת עם נתלי שילמן "הלו", "התיבה", "הטריפ של ציונה", "עובר ושב", "עד בלי ירח" ו"הדייר חיימוביץ'".
לאחרונה עשתה כוריאוגרפיה למופע של מוזיקה ושירה של להקת "ג'וריתמיקס" (2011), השרה שירים ביידיש בסגנון איטלו-דיסקו ועשתה כוריאוגרפיה לסרטה של תמר ירום "לילה ועוד לילה" (2012).
בלטוב רקדה ועסקה בהתעמלות מגיל שבע עד לאוניברסיטה, אז עברה לעסוק בכוריאוגרפיה. בישראל רקדה במופעים עם ענת שמגר. רקדה במופעי אימפרוביזציה עם מוזיקאים שונים, בהם עם מוזיקאי הג'אז סלבה גנלין.
מרינה בלטוב נשואה בשלישית לאיש העסקים רוג'ר גראס, בנו של איש העסקים המנוח אלכסנדר גראס. לה שני בנים: דניל בורובין, העוסק בתאורה לקולנוע וניקולאי בלטוב, איש הייטק.
פרסים

פרס התיאטרון הישראלי לכוריאוגרפיה לעונת 2003–2004 עבור ההצגה "צור וירושלים" בתיאטרון בית ליסין.
פרס התיאטרון הישראלי לכוריאוגרפיה לעונת 2000–2001 עבור ההצגה "השטן במוסקבה" בתיאטרון גשר.
פרס התיאטרון הישראלי לכוריאוגרפיה לעונת 1999–2000 עבור ההצגה "ים" בתיאטרון גשר.
אודות עבודותיה

פלונטר (1997)
הצגה בתנועה על זוגיות בכל מיני צורות, על בגידות ואי-הבנות בתוך הזוגיות. נעשתה בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
פרלמנט שואו (1998)
סאטירה פוליטית שמצביעה על כך שאין טעם למלחמה, הצגה אגרסיבית ומינית מאוד. הפקה משותפת עם תלמידים מבית הספר "L’ecole de passage" מפריז, הופיעה בפריז.
קו 5 (1999)
ההצגה עוסקת בילד אהוב שגדל ונהפך לרוצח. כשילד נולד – כולם אוהבים אותו, יום אחד הוא נכנס לאוטובוס שמלא באנשים שאהבו אותו במסיכות אחרות. זהו ניסיון להבין איך מילד קטן שכולם אוהבים הוא הופך להיות טרוריסט ומה הוא הורס. הפקה משותפת עם תלמידים מבית הספר "גיטיס" במוסקבה.
הלו (2001)
שדרן רדיו שמקבל בתוכניתו שיחות אישיות של מאזינים שמספרים סיפורים על חייהם הפרטיים: אהבה, בגידה, אמא שכותבת מכתב לילדה והוא אינו עונה לה. זהו מיקס של מבט תל אביבי. בלטוב ביימה ביחד עם נתלי שילמן שגם כתבה, המלחין היה רן בגנו.
התיבה (2005)
טקסטים של הסופר הסרבי מילוראד פאביץ', שמלאים סוד ושירה. מספר על אהבתם של טימופיי, פליט סרבי ולילי, בת למשפחה בורגנית צרפתית, המכירים בפריז ומנסים לחיות ביחד ולאהוב. זוהי תולדותיה של התשוקה בגניאולוגיה של משפחה. עוסקים במי אני, מי המשפחה שלי ותולדותיה של התשוקה. בתפקיד הראשי לוסי דובינצ'יק. בלטוב ביימה ביחד עם נתלי שילמן.
הטריפ של ציונה (2006)
הצגה שמתחילה ביפו העתיקה כמו טיול ואז קהל נכנס לתיאטרון. העבודה עוסקת באמא ששואלת מדוע היא צריכה לתת את הילד שלה לצבא ויוצרת אנלוגיה עם אנדרומדה, שהיא קורבן למפלצת שבאה כל שנה והעם צריך לתרום אותה. הציגה בפסטיבל אביב ישראלי. בלטוב ביימה ביחד עם נתלי שילמן, כתב עומרי ייבין, הלחין אורי פרוסט.
עובר ושב (2007)
מה זה בן-אדם ממבט של יצור שבא מפלנטה אחרת ומנסה להשתלב בחיי בני האדם. האנשים הם רגשיים ופועלים מתוך אמוציות בעוד שהוא פועל מתוך ההיגיון ולא מתוך הרגש. כל זמן שהוא רציונלי לא מבחינים בו, מאוכזב מן היחס הוא כועס, מבולבל ונעלב, ברגע שהוא מביע רגשות, החברה האנושית מתחילה לשים לב אליו והוא מצליח ליצור אינטראקציה עם בני האדם.
הוצגה בתיאטרון תמונע. המופע שילב קטעי וידאו של נוף עירוני ביחד עם תמונות טבע המלוות במוזיקה ובתנועה. בלטוב יצרה ביחד עם עומרי יבין וביימה ביחד עם נתלי שילמן.
אוטוטו (2008)
עשרה סיפורים מן הספרות העברית המודרנית, המתרחשים בתל אביב. ביימה ביחד עם אילן תורן. על פי קובץ הסיפורים "אוטוטו": "צלם" מאת אבנר שץ, "הזונה היפה והחלום" מאת עוזי וייל, "דוסיט והכלב" מאת אידה פינק, "נפטרים מגברת הוכברג" מאת רן יגיל, "קונקשן" מאת גדי טאוב, "טחול של נמרים" מאת גפי אמיר, "זיוה" מאת סייד קשוע, "תיק נגד מקס מרגולין 5047433" מאת רועי צוהר ו"הכל כשורה באגף" מאת משה פרסטר.
עד בלי ירח (2009)
השראה מאיטלו קאלווינו וזאב שצקי. כל הדברים הרעים בתוך האדם שהגיעו ביחד עם הבנייה של העולם. בלטוב ביימה ביחד עם נתלי שילמן, הלחין ירון ירקוני.
מי מצלצל בדלת (2010)
בלטוב ערכה עיבוד של סיפורים של יהושע קנז, ניסתה להעביר ספרות לא תיאטרלית לתיאטרון. בלטוב ביימה ביחד עם אילן תורן.
הדייר חיימוביץ' (2011)
מספר על הדייר חיימוביץ', משורר המנסה לפתוח דף חדש בחייו ולהתבגר, עם כניסתו לדירתו החדשה. ניסיון להבין את העמדה של הזר בחברה שלנו, זר כמהגר או אמן. נגד הבירוקרטיה, מוסד העבודה, ההסתבכות בתוך עצמי, ההסתבכות עם האהבה – מכל זה יוצאת יצירה. בלטוב יצרה ביחד עם נתלי שילמן, כתב אריאל ברונז.
בורות (2014)
אגדת אבסורד אודות רוצח סדרתי שנדון למוות בבור המלא בנעלי קרבנותיו. בלטוב ביימה עם אריאל ברונז על פי מחזה פרי עטו.
בן אדם מה לך נרדם

"בֶּן אָדָם מַה לְּךָ נִרְדָּם" הוא פיוט שנאמר במהלך הסליחות בנוסח הספרדים. לא ידוע מי חיבר את הפיוט.
מבנה הפיוט

הפיוט בנוי משני בתים, אשר ביניהם מפריד הפסוק מספר דניאל, פרק ט', פסוק ז':
לְךָ ה' הַצְּדָקָה; וְלָנוּ בֹּשֶׁת הַפָּנִים
בבית הראשון שש שורות, ובבית השני ארבע שורות. כל שורה מורכבת משלוש צלעיות, וסוף השורה חורז בחריזה רציפה לכל הבית.
השיר שקול במשקל הברתי-דקדוקי של 3 - 3 - 6 הברות - שתי הצלעיות הראשונות בכל שורה הן בנות שלוש הברות, והצלעית השלישית היא בת שש הברות.
תוכן הפיוט

המשפט הראשון בפיוט פותח במילה בֶּן אָדָם ומסיים בכינוי האל. בכך מעצים המשורר את הפער שבין האדם, ובין האל - אֲדוֹן הָאֲדוֹנִים.
במהלך הפיוט מתאר המשורר את המעשים שיש לעשות על מנת לזכות ברחמי האל: להיטהר, להתרחק מפשעים ולהתוודות על חטאים.
הפיוט, המושר בקטע ההתחלה של הסליחות, מקביל בין ההתעוררות הפיזית להתעוררות הרוחנית. המשורר קורא לאדם לקום ולהתעורר, לא רק מהשינה הפיזית, הממשית, אלא בעיקר מן התרדמה הרוחנית.
השיר מסתיים במשפט האופטימי, שעליו חוזר הקהל לאחר החזן:
הַמְרַחֵם הוּא יְרַחֵם עָלֵינוּ; כְּרַחֵם אָב עַל בָּנִים
תוכן הפיוט > מובאות מהמקרא

הפיוט מצטט מספר פסוקים מהמקרא:
בֶּן אָדָם מַה לְּךָ נִרְדָּם; קוּם קְרָא
לְךָ ה' הַצְּדָקָה; וְלָנוּ בֹּשֶׁת הַפָּנִים
כְּרַחֵם אָב עַל בָּנִים
בנוסף, ישנם ביטויים שמקורם במקרא כמו 'שְׁפֹךְ שִׂיחָה', ו'שִׁמְךָ יוֹדְעֵי'.
הערות שוליים

↑  מלבד הצלעית השנייה בשורה הראשונה, שהיא בת ארבע הברות
↑  ספר יונה, פרק א', פסוק ו'
↑  ספר דניאל, פרק ט', פסוק ז'
↑  ספר תהילים, פרק ק"ג, פסוק י"ג
↑  ספר תהלים, פרק ק"ב, פסוק א'
↑  ספר תהלים, פרק ט', פסוק י"א