stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מפלגת אל-איסתקלאל
תולדות המפלגה > הקמת המפלגה

הקמת מפלגת איסתקלאל הפלסטינית הייתה תוצאה של ניסיון להקים ארגון פוליטי כלל-ערבי. בזמן כינוס הקונגרס האסלאמי העולמי בדצמבר 1931 בירושלים, התכנסו כ-40 פעילים, של אגודת "אל-פתאה" ופעילים של ממשל פייסל בדמשק (בשנים 1920-1918), וחיברו אמנה לאומית פן-ערבית, שתהווה בסיס לכינוס ועידה ערבית כללית. האמנה קבעה כי ארצות ערב אינן ניתנות לחלוקה ופסלה כל מדיניות מקומית נפרדת, וכן גם הצהירה שהאומה הערבית מתנגדת לכל צורה של אימפריאליזם. המתכנסים בחרו ועדה שתארגן את הוועידה: אסעד דאע'ר (מרוני מלבנון שעבד בעיתון אל-אהראם במצרים), ח'יר א-דין א-זרכלי (סורי שחי במצרים), עג'אג' נויהד (דרוזי מלבנון שחי בארץ ישראל), ושלושה פלסטינים, צובחי אל-ח'דרא (אנ'), עיזאת דראוזה ועווני עבד אל-האדי. הוועדה, שכינתה עצמה "הוועד הפועל של הוועידה הערבית הכללית", הזמינה אישים ערבים, בעיקר מעיראק, להשתתף בוועידה שנועדה להתקיים לארח אותה, אולם המלך הסעודי, חשש שהוועידה תקדם את השליטים ההאשמים והתנגד לקיומה. גם הבריטים לחצו שלא לאפשר את קיום הוועידה בבגדאד ופייסל דחה אותה לסתיו 1933. אלא שהוא נפטר ב-8 בספטמבר ויוזמי הוועידה כבר לא ראו טעם בכינוסה. בעקבות ביטול הוועידה, החליטו הפן-ערבים הפלסטינים להקים מפלגה פן-ערבית משלהם, שעשויה בעתיד לשמש בסיס למפלגה שתאגד בתוכה את החוגים הפן-ערביים בכל ארצות ערב. אחד החותמים על ה"קול-קורא" לכינוס ועידה פן-ערבית כללית היה אמין אל-חוסייני, והוא ותומכיו השתתפו בדיונים המוקדמים על הקמת המפלגה, אולם כאשר נתברר לו כי היוזמה החדשה מביאה ליצירת מפלגה שהיא אמנם פן-ערבית, אבל פלסטינית בלבד, נטש אותה עם תומכיו. ב-13 בדצמבר 1931 חתמו 11 פלסטינים על "קול-קורא לעולם הערבי": צובחי אל-ח'דרא, אסחאק דרויש, מוחמד אל-עפיפי, ראע'ב אבו אל-סעוד אל-דג'אני, אחמד חילמי עבד אל-באקי, עיזאת דראוזה, עווני עבד אל-האדי, מועין אל-מאדי (אנ'), אחמד אל-אמאם, עג'אג' נויהד וכאמל אל-דג'אני.
המפלגה נוצרה כתוצאה מפילוג במחנה המג'ליסיון (תומכי משפחת חוסייני או "החוסיינים"), שניזון פוליטית מתנועות לאומיות ערביות ובפרט "הגוש הלאומי" בסוריה (מפלגות אלה בעולם הערבי מאמצות את השם "איסתקלאל"). צעירים קיצוניים חילונים שהושפעו מהלכי רוח לאומניים יצרו ב-4 באוגוסט 1932 את המפלגה סביב דמותו של עווני עבד אל-האדי, מתוך רצון לפעולה דינמית ומודרנית יותר מזו שיוצגה על ידי חוגי המועצה המוסלמית העליונה. מאז הפילוג ניטשה בין האיסתקלאל ובין החוסיינים יריבות פוליטית.
המפלגה הוקמה על ידי עשרה אנשים. שישה מהם היו בין 11 החותמים על ה"קול-קורא": אל-ח'דרא, עבד אל-באקי, דראוזה, עבד אל-האדי, אל-מאדי ונויהד. ארבעת האחרים היו: רשיד אל-חאג' אבראהים (אנ'), אכרם זעיתר, פהמי אל-עבושי (אנ') ודוקטור סלים סלאמה (הנוצרי היחיד). לאחר זמן קצר, הצטרפו אליהם שני אישים נוספים,
חמדי אל-חוסייני (מעזה) וחרבי אל-איובי. 12 האישים האלה היוו את הרשות המרכזית של המפלגה. אף אחד מהם לא היה מירושלים, מלבד נויהד, שהתגורר בה, אולם בהיותו דרוזי מלבנון, היה זר למחנאות המשפחתית שבה. בין מייסדי המפלגה היו מנהלי בנקים ואנשי כספים (אבראהים ועבד אל-באקי), עורכי-דין (עבד אל-האדי, אל-ח'דרא ואחמד שוקיירי), עיתונאים (נויהד, חמדי אל-חוסייני ואבראהים א-שנטי, עורך "א-דפאע"), מורים (זעיתר והאשם א-סבע) ורופא (סלאמה).
תולדות המפלגה > מצע המפלגה

מצע המפלגה, שהתבסס על ה"קול-קורא" מדצמבר 1931, כלל חמישה סעיפים, שאינם שונים שוני מהותי ממצען של שאר המפלגות הלאומיות הערביות:
א) מתן עצמאות מוחלטת לארצות הערביות.
ב) ארצות ערב - יחידה אחת שאין לפצלה.
ג) פלסטין היא ארץ ערבית, והיא חלק טבעי מסוריה הגדולה.
ד) ביטול הצהרת בלפור והקמת משטר ערבי פרלמנטרי בארץ.
ה) פעולה למען הגשמת עקרונות אלה... מתוך שיתוף פעולה עם קבוצות האיסתקלאל שבשאר ארצות ערב.
תולדות המפלגה > פעילות המפלגה

לאחר הקמת המפלגה, היא החלה בפעילות פוליטית. אורגנו אסיפות בערים ופורסמו כרוזים חריפים בעלי תוכן פן-ערבי, אנטי-אימפריאליסטי, אנטי-בריטי ואנטי-ציוני, בהם שבו מחבריהם לקרוא לארץ ישראל "סוריה הדרומית". נישאו נאומים שתקפו את הממשלה ואת הערבים המשתפים איתה פעולה ובהם נשיא המועצה המוסלמית העליונה, אמין אל-חוסייני. הציבור נקרא שלא לשתף פעולה עם הממשלה, לא לשלם מיסים ולהיאבק במנדט הבריטי. פעילות זו החריפה בתחילת 1933. היא התקבלה בציבור בחיוב, במיוחד בקרב הנוער והמשכילים. המפלגה משכה אליה את ארגוני הנוער, אגודת הצעירים המוסלמים ופלוגות הצופים, ובמחצית הראשונה של 1933 הגיעה לשיא השפעתה. לאחר מכן ירד  היקף הפעילות. בספטמבר נערך המפגש הפומבי האחרון ובסוף השנה חדלו רוב הסניפים להתקיים. תהליך הדעיכה חל על רקע הפיצול הפנימי בין תומכי ההאשמים לתומכי הסעודים, וכן על רקע מריבות אישיות. המפלגה גם סבלה מקשיים כספיים, וזאת בשל היעדר תמיכה מצד משפחה עשירה של נכבדים והיעדר מנגנון ציבורי הדומה למועצה המוסלמית העליונה.
תולדות המפלגה > פעילות המפלגה > מול המפלגה החוסיינית

באוגוסט 1933, כשביקרה המפלגה את אמין אל-חוסייני על שיתוף הפעולה שלו עם הממשלה, תקפו אותה החוסיינים והמועצה המוסלמית העליונה פיטרה את עאוני עבד אל-האדי מתפקידו כיועצה המשפטי.
במרץ 1935 יצרו החוסיינים, כתגובת נגד, את המפלגה הערבית הפלסטינית.
האידאולוגיה של האיסתקלאל פנתה בראש ובראשונה כנגד האימפריאליזם הבריטי המפצל את העולם הערבי וראתה בציונות רק ענף אחד מענפי האימפריאליזם, זאת בעוד החוסיינים ריכזו את מלחמתם ביהודים הציונים ונזהרו בבריטים. למרות הצגת התמונה האידאולוגית הזו, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה התהפכה המגמה בעוד החוסיינים נטו יותר לכיוון הפשיסטי ואנשי איסתקלאל נטו לעודד את הבריטים במדיניותם האנטי-ציונית ולתמוך במדיניות הספר הלבן.
הבדל נוסף בין החוסיינים לאיסתקלאל היה שהאיסתקלאל הייתה מפלגה חדשה של עירוניים צעירים משכילים וחילונים ללא קהל תומכים כפרי, בעוד החוסיינים נהנו ממאגר גדול של תומכים בקרב האוכלוסייה הכפרית, המבוגרת והמוסלמית של הארץ ומהמבנה המסורתי של החמולות. לאיסתקלאל היו תדיר בעיות מימון (שלא היו לחוסיינים שנהנו משליטה בכספי הווקף) שהצריכו אותה ליטול הלוואות מבנקים ובעלי הון. עיתון המפלגה היה א-דיפאע.
בקיץ 1935 תמכה המפלגה בהקמת "קופת האומה להצלת הקרקעות", בראשה עמד אחמד חילמי עבד אל-באקי, ראש "בנק האומה". מטרת הקופה הייתה לסייע בפיתוח כלכלי ורכש קרקעות כתגובת-נגד לגאולת הקרקעות של התנועה הציונית. בשל המרד, המשברים הכלכליים ואווירת המשבר של "מאתיים ימי החרדה" פעלה הקופה בעיקר החל מסתיו 1943. במקביל להשקעת כספים בפיתוח תעשייה חקלאית מודרנית בכפרים, פעלה הקופה כגוף תעמולה שהציג את המוכר את אדמתו ליהודים או העוסק בתיווך למטרה זו כבוגד בעמו. חוגי החוסיינים יצאו במתקפה כנגד "הקופה" ומנהליה בדרישות לחשיפת מקורות המימון שלה, שהגיעו ממקורות הליגה הערבית. כיוון שהכספים שהוקצו על ידי מדינות ערב למטרת סיוע לאחיהם הפלסטינים הופנו משקמה הקופה למטרה זו, הם חדלו להגיע אל קופות המועצה המוסלמית העליונה (החוסיינית), כפי שהיה לפני הווסדה. כדי להתמודד עם בעיה זו יצר מוסא אל-עלמי את "המפעל הקונסטרוקטיבי" החוסייני, שהיה בעל מטרות זהות לאלו של "הקופה".
בהתאם לנטייה האנטי-בריטית נוצרו בתוך המפלגה שני אגפים. האגף ה"ימני" ניסה ליצור קשרים עם משטרים פשיסטיים באירופה, בעיקר באיטליה הפאשיסטית בעוד האגף ה"שמאלי" יצר קשרים עם קומינטרן (האינטרנציונל הקומוניסטי). לאחר תום מלחמת העולם השנייה התדלדלו שורות המפלגה והיא התפוררה.
ראו גם

התנועה הלאומית הפלסטינית
מפלגת ההגנה הלאומית
המפלגה הערבית הפלסטינית
לקריאה נוספת

יעקב שמעוני, ערביי ארץ ישראל, תל אביב תש"ז, עמודים 289-288
הערות שוליים

↑  המזרח התיכון בימינו, האוניברסיטה הפתוחה, ספר 6: הפלסטינים – עם בפזורתו (כותב: מצטפא כבהא), עמ' 22, איור 6.
1 2 3 4 5  יהושע פורת, ממהומות למרידה: התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1939-1929, עמ' 156-152.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, עמ' 293, הערה 28 (על פי עיסא אל-ספרי, פלסטין אל-ערביה בין אל-אנתדאב ואל-צהיוניה, עמוד 244).
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, עמ' 357-356.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007363677305171 
כמה ממייסדי מפלגת אל-אסתקלאל בוועידת המפלגה בשכם, 1935. יושבים מימין לשמאל: מוחמד עלי דרוזה (שכם), אכרם זעיתר (שכם), מוחמד עזת דראוזה (שכם), רשיד אל־חאג' אבראהים (חיפה), ד"ר סלים סלאמה (חיפה). עומדים משמאל לימין: אחמד א־שוקיירי (עכו), עג'אג' נֻוַיְהִד (לבנון), פהמי אל-עבושי (ג'נין), צבחי אל-ח'דרא (צפת), עלי נאצר א-דין (לבנון), והעיתונאי מאג'ד אַל־קֻטֻב (שכם).
משה בן רפאל אטיאס

| --- | --- |

משה בן רפאל אטיאס בראשית המאה ה-20
 לידה:  1845 סרייבו, האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  2 ביולי 1916 (בגיל 71 בערך) סרייבו, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי הישן בסרייבו
 מקום מגורים:  סרייבו
 כינויים נוספים:  זקי אפנדי (Zeki Effendi)  משה רפאילוביץ' (Moše Rafajlović)
 מקצוע:  חוקר אסלאם, היסטוריון, משורר
משה בן רפאל אטיאס (בבוסנית: Moše Ben Rafaél Attias, מוכר גם בכינויים: זקי אפנדי, Zeki Effendi, ומשה רפאילוביץ', Moše Rafajlović;‏ 1845, סרייבו, האימפריה העות'מאנית – 2 ביולי 1916, סרייבו, האימפריה האוסטרו-הונגרית) היה חוקר אסלאם, היסטוריון ומשורר יהודי בן יהדות סרייבו.
קורות חייו

משה בן רפאל אטיאס נולד למשפחת נכבדים יהודית ספרדית מקרב קהילת סרייבו. הוא רכש השכלה יסודית במלדארי ובהמשך רכש השכלה תיכונית בבית הספר הממשלתי העות'מאני שבעירו. בהמשך, עבר לקונסטנטינופול ובה רכש השכלה תאולוגית גבוהה בלימודי אסלאם סופי והתמחה בכתביו של המשורר והפרוזאי הפרסי בן ימי הביניים סעאדי שיראזי(אנ'). לאחר לימודיו זכה לתואר אפנדי ונודע בכינויו זקי אפנדי.
לאחר תום לימודיו שב לסרייבו והועסק במנגנון גביית המיסים העות'מאני בעיר. ב-1878, לאחר כניסת האוסטרו-הונגרים לעיר, הועסק לתקופה מסוימת גם במנגנון הממשל האוסטרו-הונגרי. בהמשך, כיהן כגזבר אגודת "לה בֶּנְווֹלֶנְצִיָיה" (La Benvolencia) אשר פעלה למתן תמיכה לבני הקהילה שנקלטו במערכת החינוך של סרייבו ובהמשך גם לסטודנטים מקרב הקהילה שנקלטו במוסדות להשכלה גבוהה. הוא פרסם שירים בעיתונות היהודית שנכתבו בספרדית קסטליאנית ולא בלאדינו תחת שם העט "El Amante de la Luz" (מספרדית: "אוהב האור").
ב-1901 פרסם את ספרו: "La historia de los judiós de Bosna", ההיסטוריה של יהודי בוסניה. בהמשך, פרסם ביוגרפיה אודות הרב משה דאנון אשר כיהן כרב הראשי של יהודי סרייבו בשנים 1815–1830, נפטר בדרכו לארץ ישראל ונקבר בסטולאץ. בהקשר לרב משה דאנון, פרסם אטיאס את סיפור הצלתם של הרב דאנון ונכבדי הקהילה היהודי על ידי הקהילה המוסלמית בסרייבו, אשר התקוממה נגד הוואלי מהמט רושדי פאשא (Mehmed Rušdi Pasha), משום שכלא את הרב דאנון והנכבדים ודרש תמורתם כופר נפש בסכום גבוה. נכבדי הקהילה המוסלמית אף עתרו לסולטאן מהמוט השני בבקשה שיחליף את הוואלי.
ב-1908 הוקלט אטיאס כאשר הוא מקריא משיריו וההקלטה נשמרה בהמשך בארכיון הפונוגרמי בווינה. ב-1911 יצא לסיור בבוסניה, ממלכת סרביה וקוסובו ביחד עם המלחין והמוזיקולוג מנואל מנריקה דה לארה (ספ') ותיעד טקסטים, שירים ורומנסות שהיו שגורים בקרב הקהילות היהודיות. משה בן רפאל אטיאס הלך לעולמו בסרייבו ב-1916 ונקבר בבבית הקברות הספרדי הישן. הכיתוב על מצבת קברו הוא בלטינית, בעברית ובערבית.
הערות שוליים

↑  סטפן שוורץ, Balkan Dreams, Modern Realities; Sarajevo, Center of Sephardism, באתר forward.com (באנגלית).
↑  Life of Zeki Effendi is a Symbol of the centuries-long Cooperation between Jews and Muslims, באתר sarajevotimes.com (באנגלית).
↑  JUDEO-SPANISH FROM THE BALKANS THE RECORDINGS BY JULIUS SUBAK (1908) AND MAX A. LURIA (1927, באתר oeaw.ac.at (באנגלית).
↑  Michael Colborne, ‏The Unknown Hero of Jewish-Muslim Cooperation, on One Bullet-ridden Tombstone, באתר הארץ (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb171496499 (data)  GND: 1151171697  LCCN: n2018002454  NKC: js2018988034  VIAF: 891150748991616420001   WorldCat (עם VIAF): 891150748991616420001 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "משה בן רפאל אטיאס".
מקס תיילר

| --- | --- |

 לידה:  30 בינואר 1899 פרטוריה, דרום אפריקה 
 פטירה:  11 באוגוסט 1972 (בגיל 73) ניו הייבן, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  וירולוגיה
 מקום מגורים:  דרום אפריקה דרום אפריקה   ארצות הברית ארצות הברית
 מקום לימודים:  בית הספר לרפואה של בית החולים סנט תומאס  אוניברסיטת רודס  קינגס קולג' לונדון  אוניברסיטת קייפטאון  בית הספר הגבוה של פרטוריה לבנים 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת רוקפלר 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1951)  פרס לסקר-דיבייקי למחקר קליני (1949)  Chalmers Medal (1939) 
 תרומות עיקריות
 פיתוח חיסון נגד קדחת צהובה
 
מקס תיילר (באנגלית: Max Theiler;‏ 30 בינואר 1899, פרטוריה, הרפובליקה הדרום-אפריקאית (לימים דרום אפריקה) – 11 באוגוסט 1972, ניו הייבן, קונטיקט, ארצות הברית) היה וירולוג ורופא דרום אפריקאי-אמריקאי.
תיילר זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1951 על פיתוח חיסון נגד קדחת צהובה, והיה יליד אפריקה הראשון שזכה בפרס זה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

תיילר נולד בפרטוריה ב-30 בינואר 1899 לסר ארנולד תיילר, וטרינר דרום אפריקאי שעסק בתחום הבקטריולוגיה. הוא למד בבית הספר התיכון לבנים של פרטוריה, קולג' אוניברסיטת רודוס ובבית ספר לרפואה באוניברסיטת קייפטאון, וסיים את לימודיו ב-1918. הוא עזב את דרום אפריקה ועבר ללונדון, אנגליה ולמד בבית הספר לרפואה של בית החולים על שם תומאס הקדוש, קינגס קולג' לונדון ובית הספר להיגיינה ולרפואה טרופית בלונדון. בשנת 1922 קיבל תיילר תואר ראשון בהיגיינה ורפואה טרופית.
ביוגרפיה > קריירה

תיילר רצה להתמיד בקריירת המחקר שלו, אז ב-1922 הוא החל לעבוד בבית הספר לרפואה טרופית באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג', מסצ'וסטס, ארצות הברית. 
במשך כמה שנים חקר את זן הדיזנטריה האמבי וניסה לפתח חיסון לקדחת נשיכת העכברוש (אנ').
תיילר מונה להיות העוזר של אנדרו סלארדס, והם החלו לחקור את הקדחת הצהובה. ב-1926 הפריכו את ההיפותזה של היידאיו נוגוצ'י, לפיה קדחת צהובה נגרמת מהבקטריה Leptospira icteroides.
ב-1928, לאחר שהמחלה זוהתה בוודאות כוירוס, הם הוכיחו שהגרסה האפריקאית והדרום אמריקאית זהות מבחינה אימונולוגית. במהלך המחקר חלה תיילר בקדת צהובה אך החלים ופיתח חסינות.
ב-1930 עבר תיילר לאוניברסיטת רוקפלר, ולאחר מכן מונה למנהל מעבדת הווירוסים.
בין השנים 1964–1967 עבד כפרופסור לאפידמיולוגיה ובריאות הציבור באוניברסיטת ייל.
הוא נישא לליליאן גרהאם ב-1928 והייתה להם בת אחת. תיילר נפטר ב-1972 בניו-הייבן, קונטיקט.
משה בנוביץ'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 באוקטובר 1962 (בן 61) פיטסבורג, ארצות הברית 
 מקום מגורים:  ישראל
 עיסוק:  פרופסור מן המניין, חוקר תלמוד והלכה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה 
 מוסדות:  בית המדרש לרבנים באמריקה 
 
משה בנוביץ (נולד ב-16 באוקטובר 1962) הוא חוקר תלמוד והלכה ישראלי, פרופסור מן המניין במכון שכטר למדעי היהדות. מחקריו מתמקדים בתולדות ההלכה וניתוח טקסטים תלמודיים בענייני שבועות ונדרים, קריאת שמע ותפילה, ברכות ומועדים. בשנים האחרונות מקדיש בנוביץ את עיקר עבודתו המחקרית לכתיבת פירושים מדעיים לפרקים שלמים בתלמוד הבבלי, ועד כה ראו אור פירושיו לשישה פרקים.
קורות חיים

בנוביץ נולד בפיטסבורג שבארצות הברית. סיים תואר ראשון בשפות שמיות עתיקות בהצטיינות באוניברסיטת קולומביה בשנת 1983. סיים תואר שני בתלמוד באוניברסיטת בר-אילן בהצטיינות בשנת 1987. הוא כתב עבודת גמר בנושא "נוסח פרק שבועות שתים בתרא בבבלי: מהדורה ביקורתית עם מבוא" בהנחיית פרופסורים ש"י פרידמן וצ"א שטיינפלד. הוא סיים תואר שני נוסף במקרא באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1987. בשנת 1993 קיבל תואר דוקטור מבית המדרש לרבנים באמריקה של התנועה המסורתית בתלמוד בהנחיית ש"י פרידמן. נושא עבודתו היה "פירוש מדעי לפרק שבועות שתים בתרא בבבלי". החל ללמד במכון שכטר בשנת 1993. בשנת 2002 מונה כפרופסור חבר במכון שכטר, ומשנת 2010 משמש כפרופסור מן המניין במוסד. בין השנים 1991 ל-1994 היה מרצה באוניברסיטת חיפה. בשנת 2004 שימש כפרופסור חבר אורח בית המדרש לרבנים באמריקה.
בשנת 1998 הוענק לו פרס ע"ש פינקלשטיין בתלמוד של ביהמ"ד לרבנים באמריקה. בשנת 2007 קיבל את מלגת Harry Starr Fellowship in Jewish Studies מאוניברסיטת הרווארד.
הוא נשוי ואב לשלושה.
מספריו

פרק שבועות שתים בתרא: בבלי שבועות פרק שלישי – מהדורה מדעית וביאור מקיף, בהוצאת בית המדרש לרבנים באמריקה, ירושלים וניו יורק תשס"ג.
תלמוד האיגוד: מאימתי קורין את שמע: ברכות פרק ראשון מן התלמוד הבבלי עם פרשנות על דרך המחקר, בהוצאת האיגוד לפרשנות התלמוד, ירושלים תשס"ו.
תלמוד האיגוד: לולב וערבה, החליל: סוכה פרק רביעי ופרק חמישי מן התלמוד הבבלי עם פרשנות על דרך המחקר, בהוצאת האיגוד לפרשנות התלמוד, ירושלים, תשע"ד.
תלמוד האיגוד: כיצד מברכין: ברכות פרק שישי מן התלמוד הבבלי עם פרשנות על דרך המחקר, בהוצאת האיגוד לפרשנות התלמוד, ירושלים תשע"ו.
תלמוד האיגוד: חזקת הבתים: בבא בתרא פרק שלישי מן התלמוד הבבלי עם פרשנות על דרך המחקר, בהוצאת האיגוד לפרשנות התלמוד, ירושלים תשע"ט (שני כרכים).
Kol Nidre: Studies in the Development of Rabbinic Votive Institutions, Scholars Press, Atlanta GA, 1998
משבר האיגרת

משבר האיגרת (בפינית: noottikriisi, בשוודית: notkrisen) היה משבר פוליטי ביחסי ברית המועצות–פינלנד שהתרחש בשנת 1961. הרקע למשבר הוא איגרת דיפלומטית ששלחה ברית המועצות לפינלנד ב-30 באוקטובר 1961, שבה התייחסה לאיום המלחמה והחימוש של גרמניה המערבית והציעה שפינלנד וברית המועצות יפתחו בהתייעצויות בנושא אבטחת ההגנה של שתי המדינות, כפי שנקבע בהסכם בין המדינות משנת 1948. האיגרת נשלחה במקביל לפיצוץ פצצת הצאר, הניסוי הגרעיני הגדול ביותר בהיסטוריה, ומיד לאחר משבר ברלין והפלישה למפרץ החזירים.
האיגרת גרמה למשבר בפינלנד: הפעלת הסעיפים הצבאיים של האמנה הייתה מבטלת את מדיניות הנייטרליות של פינלנד בעניינים בין-לאומיים לאחר המלחמה והייתה פוגעת קשות ביחסיה של פינלנד עם המערב. אחת המטרות המרכזיות של מדיניות החוץ הפינית הייתה לחזק את אמינות הנייטרליות של פינלנד בעיני המעצמות המערביות, שהיו ספקניות לגבי יכולתה של המדינה לעמוד בפני השפעת ברית המועצות.
אורהו קקונן במהלך החופשה בהוואי
בזמן שליחת האיגרת, הנשיא אורהו קקונן היה בחופשה בהוואי, אחרי ביקור מוצלח בארצות הברית ובקנדה. ההתייעצויות המוצעות איימו על הישגי העשור הקודם, שבמהלכו פינלנד השיגה חברות באו"ם והסובייטים פינו את בסיס פורקלה הסמוך להלסינקי, שהוחכר להם בשנת 1944 לחמישים שנה. במקרה הגרוע ביותר, האיגרת נתפסה כצעד ראשון אפשרי לקראת כינון נוכחות צבאית סובייטית בפינלנד, ואף יותר מכך, היה מביא באופן מעשי לסיום עצמאות פינלנד.
הנשיא קקונן טיפל בנושא על ידי ארגון פגישה אישית עם ניקיטה חרושצ'וב בנובוסיבירסק. אחרי הפגישה, ברית המועצות הסכימה "לדחות" את ההתייעצויות ללא הגבלת זמן, והטילה על הפינים את האחריות למעקב אחר מצב הביטחון בצפון אירופה. הפרשנות הפינית להסכם הייתה שהסובייטים השאירו בכך את עניין ייזום ההתייעצויות הצבאיות לשיקול דעתה של פינלנד, והמשבר התפוגג.
ההשקפה הרווחת כיום היא שברית המועצות הונעה בעיקר על ידי הרצון להבטיח את בחירתו מחדש של קקונן ב-1962. קקונן, שנהנה מאמון ההנהגה הסובייטית, התמודד לבחירה מחדש בפעם הראשונה, ויריבו העיקרי, אולבי הונקה, נחשב כבעל סיכוי טוב לנצח בתמיכת קואליציה של שש מפלגות, כולל שתי מפלגות גדולות, הסוציאל-דמוקרטים והקואליציה הלאומית. המידה שבה קקונן עצמו היה מעורב בתכנון האירוע הייתה שנויה במחלוקת, אך מקובל לחשוב שהוא ציפה להתערבות סובייטית בבחירות לנשיאות, וידוע שקקונן תכנן לפזר את הפרלמנט הפיני, ולאלץ את מתנגדיו להתמודד יחד בבחירות לנשיאות וזה נגד זה בבחירות לפרלמנט בו זמנית.
כתוצאה מהמשבר, הונקה הסיר את מועמדותו בנובמבר 1961, ובינואר 1962 נבחר קקונן מחדש ברוב מוחץ של 199 מתוך 300 קולות חבר האלקטורים. במהלך כהונתו השנייה, הסוציאל-דמוקרטים התפייסו עם מפלגתו של קקונן, מה שהוביל לעידן חדש בפוליטיקה הפנימית הפינית שנשלט על ידי מה שנקרא ברית "האדמה האדומה".
השתלשלות האירועים

בשנת 1961, יצא הנשיא הפיני אורהו קקונן לביקור ממלכתי בארצות הברית וקנדה, שבמהלכו, ב-16–17 באוקטובר, נפגש עם הנשיא קנדי ומזכיר המדינה ראסק. ארצות הברית אישרה את הכרתה במדיניות הנייטרליות של פינלנד. זמן קצר לאחר מכן, ב-30 באוקטובר, ברית המועצות העבירה לפינלנד את האיגרת שהביעה דאגה מהתחמשות גרמניה המערבית והציעה התייעצויות בנושא הגנה משותפת. קקונן, ששהה באותה עת בהוואי, עודכן לגבי ההודעה אך המשיך בביקורו כמתוכנן.
ההודעה גרמה למשבר בפינלנד, שחששה מפגיעה במדיניות הנייטרליות שלה וביחסיה עם המערב. קקונן, עם שובו לפינלנד ב-3 בנובמבר, נשא נאום ב-5 בנובמבר בו הדגיש את מדיניות הנייטרליות של פינלנד והביע את דעתו שאין צורך בהתייעצויות עם ברית המועצות. שר החוץ קרג'ליינן ניהל משא ומתן עם ברית המועצות בניסיון לפתור את המשבר. הוא הציע, ב-11 בנובמבר, שהקדמת הבחירות לפרלמנט הפיני תהווה הוכחה למדיניות החוץ העקבית של פינלנד.
הנשיא קקונן פיזר את הפרלמנט ב-14 בנובמבר והורה על בחירות מוקדמות. במקביל, ברית המועצות הבהירה ב-15 בנובמבר שהקדמת הבחירות אינה מספקת וכי עדיין יש צורך במשא ומתן דחוף. קקונן נפגש עם חרושצ'וב בנובוסיבירסק ב-24 בנובמבר כדי לדון במשבר. הוא הדגיש את מדיניות הנייטרליות של פינלנד והציע שברית המועצות תימנע מהתייעצויות כדי למנוע הסלמה במתיחות. חרושצ'וב הביע אמון במדיניות פינלנד והציע לדחות את ההתייעצויות עד שיתעורר צורך דחוף בכך.
לבסוף, קקונן חזר לפינלנד ב-26 בנובמבר והודיע ברדיו ובטלוויזיה שברית המועצות ויתרה על הדרישה להתייעצויות. הוא הדגיש את חשיבות שמירת האמון של ברית המועצות במדיניות פינלנד.
ראו גם

פינלנדיזציה
לקריאה נוספת

Risto E. J. Penttilä, The Note Crisis: its Strategic Reasons and Consequences, 1961–63, Finland’s Search for Security through Defence, 1944–89, 1991, עמ' 93–110
אורהו קקונן נוחת בהלסינקי אחרי פגישתו בנובוסיבירסק, 26 בנובמבר 1961
משה בן נפתלי

| --- | --- |
 לידה:  המחצית הראשונה של המאה ה-10
 פטירה:  המאה ה-10 או המאה ה-11
 מקום מגורים:  ארץ ישראל
 הערות:  שייך למשפחה של בעלי מסורה, שפעלה בטבריה.
 תרומות עיקריות
 תרם רבות למסורה הטברנית
 
משה בן דוד בן נפתלי או בשמו הערבי אבו עמראן, חי במחצית הראשונה של המאה ה-10. נחשב לאחרון ולחשוב במשפחת בן נפתלי, משפחה של בעלי מסורה, שפעלה בטבריה.
משה בן נפתלי הוא בן דורו של אהרון בן אשר, ובעל מחלוקתו בנושאים רבים ביחס להגיית הטקסט המקראי: בספרות המסורה ישנם 850 "חילופים" בנוסח המקרא בינו לבין בן-אשר.
מבין המחלוקות הידועות ביניהם היא שאלת ההגייה של השם "יששכר". לפי ר' משה בן נפתלי הקריא הוא כמו הכתיב (ראו קרי וכתיב)- יששכר, ואילו לפי אהרון בן אשר יש לקרוא את המילה "ישכר". במחלוקות אלו אין הלכה כמותו, משום שנמצא שהוא אינו מדויק כמו אהרון בן אשר, וכך סברו הרבה ראשונים ובהם הרמב"ם. אף-על-פי-כן משה בן נפתלי תרם רבות למסורה הטברנית, אשר היא זאת שהתקבלה בעם ישראל.
הספר שהרמב"ם המליץ עליו כנוסח הנכון של המקרא הוא הנוסח של בן-אשר, והרד"ק כותב ש"אנחנו סומכים על קריאת בן-אשר".
רשימת המחלוקות בין בן אשר לבן נפתלי הועלתה על הכתב בחיבורו של מישאל בן עוזיאל, "כתאב אלכ'לף" (ספר החילופים). הספר כתוב ערבית יהודית באותיות עבריות.
ראו גם

ניקוד טברני
לקריאה נוספת

אליעזר ליפשיץ, ספר החילופים, הוצאת מאגנס, ירושלים, תשכ"ה.
הערות שוליים

↑  "במדינת מעזיה בעיר טבריה ההוללה" – זה הנוסח המופיע בספר דקדוקי הטעמים של בן אשר (בר הפלוגתא של בן נפתלי), לגבי תיאור מקום מגוריו.
ערך זה הוא קצרמרבנושא יהדות ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משה דן טברסקי

רבי משה דן טברסקי ( - י"ג בשבט תר"פ) היה אדמו"ר חסידי, בדור השלישי בשושלת סקווירא.
ביוגרפיה

היה בנו השני של רבי אברהם יהושע העשיל מסקווירא, וחתנו של רבי חיים יהודה מאיר חודורוב מברדיטשוב (חתנו של רבי דוד טברסקי מטולנה). לאחר פטירת סבו רבי יצחק מסקווירא, מילא אביו את מקומו ביחד עם אחיו רבי ישראל ורבי דוד. לאחר פטירתו בג' בכסלו תרמ"ז הקימו האחים חצרות נפרדים בסקווירא, ורבי משה דן מונה כממשיכו של אביו בחצר הוותיקה. החסידים בסקווירא קיבלו את רבי משה דן כמנהיגם ומאידך חסידי סקווירא באירופה היו נוסעים לדודו רבי דוד.
בשנת תרע"ט בעקבות המהפכה הבולשביקית עזב את סקווירא לקייב, יחד עם דודו רבי דוד, שם נפטר עקב המגפות שהשתוללו בעיר בי"ג בשבט ה'תר"פ.
צאצאיו

רבי דוד, חתן דודו ר' מרדכי ב"ר דוד מסקווירא. נפטר שנת תר"פ בקייב.
רבי יצחק (איציקל), כיהן כאדמו"ר מסקווירא בתל אביב. חתן רבי אברהם יהושע העשיל מצ'ודנוב.
רבי אברהם יושע העשיל, חתן רבי אריה לייב מקאריטא.
חיה, אשת ר' מרדכי צוקרמן מרעזינא בנו רבי שלמה זלמינא (צוקרמן ) השני ( בנם של רבי יחיאל יוסף / טריאנה צוקרמן )
יענטא דבורה אשת ר' יצחק, בן גיסו ר' מרדכי יוסף מזלטיפולי.
משה (שיר)

"משה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית נרקיס, יחד עם הזמרת הישראלית מירי מסיקה. השיר יצא לאור ב-24 ביוני 2020, על ידי חברות התקליטים ארומה מיוזיק והליקון, כסינגל מתוך אלבום האולפן השני של נרקיס, עולם חדש. השיר נכלל גם באלבומה השביעי של מסיקה אוקיינוס.
השיר הגיע למקום השביעי במצעד השבועי של מדיה פורסט.
רקע וכתיבה

השיר הוא בלדת פופ, שנכתבה והולחנה על ידי נרקיס, והופקה על ידי נרקיס וניר מימון. השיר עוסק בהעצמה נשית. נרקיס ומסיקה הצהירו כי הן מקדישות את השיר ל"נשים החזקות אז והיום שמאמינות בטוב, מעניקות, מחזקות, מעצימות ובזכותן נזכה לגאולת אמת". שיתוף הפעולה ביניהן נוצר לאחר שהזמינה נרקיס את מסיקה להתארח בהופעתה.
וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר, פורסם בערוץ היוטיוב של נרקיס ב-24 ביוני 2020. הקליפ בוים על ידי איה זך.
נכון ליוני 2022 עומד מונה הצפיות של האודיו על כ-2 מיליון צפיות.
ביקורת

אתר מאקו סקר את השיר, באומרו כי "כנראה שבעתיד עוד ידובר על הפעם הראשונה בה נוצר החיבור הקוסמי בין מירי מסיקה לזמרת הצעירה והעולה נרקיס" וכי השיר הוא "כנראה אחד השירים הכי מסקרנים שיצאו כאן השנה".
דודי פטימר ממעריב ביקר את השיר באופן חיובי: "זהו שיר שמופק היטב על ידי ניר מימון ונרקיס וזוכה לטקסט המשתמש בסיפורו של משה והסנה הבוער כמטאפורה ללב, לרגשות ולמחשבות אישיות. השתיים מגישות למאזין את ליבן במלוא הטוטאליות במנגינה מכשפת וליריקה מתוחכמת שאי אפשר להישאר אדיש כלפיהן. כן ירבו שיתופי פעולה שכאלה".
יוסי חרסונסקי ביקר את השיר באופן חיובי גם הוא, תוך שהעניק לשיר ציון של ארבעה כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה, ואמר: "מהנקודה הזו יוצאים צלילי הערגה של נרקיס. היא נוגה, נוגעת, גם מגעת, עושה העור חידודין בקולה הבלעדי. קולה המסתלסל בעדינות של מירי מסיקה משלים נפלא כיליון נפש משותף. הלבבות נפגשים. שינוי הקצב מכניס את נרקיס לסביבה רוחנית שמימית, שמקבל ביטוי בעיבוד. מסוג השירים שמגיעים בזמן נוכח מחסור זועק נואשות במנהיג ("עכשיו הכול עומד בצל/ תחזור מהר"), גם מצדיק את חיבור הקולות המרטיט הזה. הכוריאוגרפיה בקליפ, התלבושות, התאורה הופכים את השיר מעט תיאטרלי-ראוותני, אבל זה לא מה שגורע מאיכותו".
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2020)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2020)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2020)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2020)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 7 |  |