stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון מילטון
נסיבות היסטוריות > מילטון כאחרון האליזבתנים

מילטון נולד בשנת 1608, וגדל בשלהי התקופה האליבתנית, שהתאפיינה בחיבור בין אמונה והשכלה ובין עולם המעש המדיני לדת, בהומניזם, בהרחבת אופקים, ובחתירה לפשטות. למרות חינוכו הפוריטני, זו האווירה בה מילטון גדל; אותה ספג ישירות בתיאטרון ובספרים שקרא, כגון ספרי ספנסר וסילבסטר שאביו קנה לו בהיותו בן שלוש עשרה. רוב שיריו המוקדמים של מילטון חוברו בהשראת הספרות הקלאסית והשירה האליזבתנית. הנושא של "פנסרוסו" מבוסס על שיר של בומון ועל שורות שיר מתחילת הספר "האנטומיה של המלנכוליה" של רוברט ברטון. הקינה הפסטורלית "ליסידאס", על אף צורתה הקלאסית, כוללת חומרים מהשירים הפסטורלים של ספנסר. "קומוס" נסמך בעלילתו על המחזה "מעשיית הרעיות הזקנות" של ג'ורג' פיל; בנושאו על הספר השני והשלישי של "מלכת הפיות" של ספנסר, על המחזה "הסערה" של שייקספיר, ועל המסכה "עונג מפוייס עם מידות טובות" מאת בן ג'ונסון; ובאווירתו האידיאלית הפלאית ובלשונו הלירית הנשגבת על המחזה "הרועה הנאמנה" של פלטשר. ואף על פי שלכאורה מילטון המאוחר נבדל לגמרי ממילטון המוקדם כהבדל בין "פנסרוסו" ל"אלגרו", יצירותיו המאוחרות הגדולות לא היו יכולות להיכתב בנושאן ובהיקפן אלא על ידי משורר אליזבתני. לכן יש המכנים את מילטון "אחרון האליזבתנים".
מאידך, מילטון המאוחר נבדל בהיבטים רבים מהיוצרים האליזבתניים. לעומת ההומניזם, הצורה הרומנטית והסגנון הפשוט שלהם, הוא התעניין בשנותיו האחרונות במלאכים יותר מאשר באדם, ואימץ ביצירתו צורה קלאסית עטורת דימויים בארוקיים וסגנון אמנותי מאומץ.
הערכת שירתו והשפעתה > "גן העדן האבוד" ו"מצב התמימות"

דריידן, שאהב לעבד יצירות של משוררים גדולים, והעריץ את מילטון, נפגש עמו לחלוק לו כבוד והציע שיעבד את יצירתו הגדולה של מילטון לאופרה, כך שבני זמנם יוכלו להבינה וליהנות ממנה. מילטון ענה לו: "כמובן, אתה יכול לעבד את יצירתי, אם תרצה". כך ב-1674, בשנה בה יצאה לאור המהדורה השנייה של "גן העדן האבוד", וקצת לאחר שמילטון הלך לעולמו, ויש אומרים שלוש שנים לאחר מכן, דריידן הוציא לאור את האופרה "מצב התמימות, ונפילת האדם". מפאת דרישותיה הטכניות, האופרה מעולם לא הוצגה.
השיר של דריידן דומה יותר למסכה (מחזה מוזיקלי חגיגי קצר המציג רעיון מוסרי באופן דמיוני), או לשיר דידקטי דתי, מאשר לאופרה. דריידן הקלאסיציסט התכוון להוסיף ליצירתו של מילטון חן קלאסי של חרוזים ולהתאימה לטעם של בני זמנו, וכך להתעלות על המקור. למרות השימוש בחומר של מילטון, דריידן עוסק בנושא באופן אחר. יותר מעשרים שנה לאחר חיבור "מצב התמימות", דריידן אמר לג'ון דניס, כי לו היה יודע אז את מלוא היקף המצוינות של מילטון, לא היה מעז לקחת על עצמו את המשימה.
הערכת שירתו והשפעתה > יצירות מוזיקליות בהשראת מילטון

במהלך המאה ה-18, יצירות של מילטון עובדו על ידי מלחינים ליצירות מוזיקליות דרמטיות שהוצגו בתיאטראות.
המסכה "קומוס", מאת תומאס ארנה תוך שימוש בלברית של ג'ון דלטון, הוצגה לראשונה ב-1738, והייתה פופולרית מאוד במשך כמאה וחמישים שנה. אהבת הנדל לנוף הכפרי האנגלי, הביאה אותו לחבר מוזיקה לנופים האידיאלים של "אלגרו" ו"פנסרוסו", כך חוברה ב-1740 האודה הפסטורלית "אלגרו, פנסרוסו ומודראטו" (האיש העלץ, האיש ההוגה והאיש המתון) כשהטקסטים של מילטון מעובדים על ידי ג'יימס האריס. בשנתיים הבאות הנדל חיבר את האורטוריה "שמשון", מיצירותיו הדרמטיות הטובות ביותר, תוך שימוש בלברית של ניוברג המילטון המבוסס על "שמשון הנאבק" של מילטון. כך כתב תומאס מוריס בשנת 1784 על הנדל: "נשמת מילטון העצומה מחייכת לראות / את תפיסותיו הנרחבות בך מתגשמות / ההרמוניה ששר הייתה שלך / המלודיה הנמרצת כחוֹתָם רוחך".
במהלך ביקוריו באנגליה, היידן התרשם מהאורטוריות של הנדל, והחליט לחבר אורטוריה גדולה. בשנים 1797–1798, היידן חיבר את יצירתו הגדולה "הבריאה", בהשראת ספר בראשית, ספר תהלים, ו"גן העדן האבוד" של מילטון. בעקבות ההצלחה של "הבריאה", היידן חיבר את האורטוריה "העונות" בהשראת שירו של תומסון.
הערכת שירתו והשפעתה > פרשנות הטבע של מילטון; תומסון, קאופר, וורדסוורת'

כתב ג'ונתן ריצ'רדסון: "לאחר שקוראים את מילטון, רואים את הטבע בעיניים טובות יותר מאשר קודם לכן, מופיע יופי, שאחרת לא היו שמים לב אליו".
אף על פי שאמונה, תאולוגיה ומוסר היו אצל מילטון במקום הראשון, והטבע רק במקום השני; הרי שכמשורר גדול, הוא צייר ציורי טבע שלא היו כמוהם בלשון האנגלית קודם לכן ולאחר מכן.
כתב ג'ון קמפבל שרפ:
"כמובן, לא בשיריו הבשלים יותר, על סגנונם המפואר, אנו מבקשים את התיאורים מלאי החיים ביותר של נוף, אלא בשיריו המוקדמים, שיש להם חן טבעי של מבע ופחות ליטוש אמנותי... במשך חמש שנים של חיי כפר, תוך כדי לימוד בלתי פוסק של משוררי יוון ורומא, ושיפור עצמי אחר, לבו אולי נפתח, יותר מאשר בכל זמן אחר, ליופי הכפרי שהקיפו. 'קומוס' ו'ליסידאס' שניהם כוללים ציורי טבע מובחרים, אם כי קצת מוטים על ידי המסגרת האמנותית בה שובצו... בשני שיריו של 'ליריקה תיאורית' ('אלגרו' ו'פנסרוסו') אנו מוצאים את ההוכחות הברורות ביותר לעין שהבחינה בטבע ממקור ראשון וכשלעצמו... הדמיון עתיר החושים של מילטון נותן צורה לעליצות, כפי שמבקש לתארה, בסדרת ציורים שאין כמוה ליופי. בקווים הרושמים את הציורים האלו, אמנות וטבע מופיעים, אולי יותר מאשר בשאר שיריו, באיזון מושלם. הציורים הנבחרים הם האמצעים ההולמים ביותר של רגש; מבע לשונם חינני ומוזיקלי ביותר; בעוד העצמים הטבעיים כשלעצמם נראים ממקור ראשון, רשומים כשפאותיהם עדיין חדות, לא נצבעים בשום גוון של אזכור ספרותי. היבטים של נוף אנגלי, זה אחר זה, מופיעים; הוא היה המשורר הראשון שהבחין בהם, ומאז אף אחד אחר לא העז לנגוע בהם, הוא עשה אותם לגמרי לשלו".
"יש שימוש אחר של טבע בשיריו המאוחרים, שאפשר לכנותו שימוש גאוגרפי, שבו אין למילטון מתחרים. לימודו הנרחב איפשר לו לקבץ דימויים והמחשות מכל ארץ – מסין, הודו, טרטריה, כף התקווה הטובה; ולא רק מהן אלא גם מרומא העתיקה, יוון, סוריה, בבל. דימויים כאלה מארצות רבות, כה עשירים, מגוונים, מבוטאים באופן מפואר, יוצרים את אחת האטרקציות הקבועות של 'גן העדן האבוד' ושל 'גן העדן המושב'."
דברים אלה לא נעלמו מעיניהם של תומסון, קאופר, ו-וורדסוורת', חסידיו הגדולים של מילטון, שבתקופתם, במידה רבה הודות לשירתם, הטבע הלך ותפס מקום מרכזי בשירה האנגלית. משלושתם, תומסון הוא הקרוב ביותר למילטון בהתבוננות בטבע במבט כולל ומפואר, אם כי ארצי יותר; ו-וורדסוורת' בעושר ובמוסר של תיאוריו. ה"עונות" של תומסון השפיע על הציירים האנגלים, ובמיוחד על טרנר.
הערכת שירתו והשפעתה > מילטון והשירה הרומנטית

מיטב היצירות הגדולות של השירה הרומנטית האנגלית: "הטיול" ו"האקדמה" מאת וורדסוורת', שירי השיחה של קולרידג', "פרומתאוס המשוחרר" מאת שלי, "קין" של ביירון, "נפילת היפריון" של קיטס, "מילטון" של בלייק, כולן חוברו בהשראת "גן העדן האבוד". וורדסוורת' ושלי, המשוררים הלירים הגדולים ביותר שלשירה האנגלית, אף על פי שנבדלו זה מזה בדרכם כרחוק מזרח ממערב, היו תלמידים של מילטון.
שלי החשיב את מילטון יחד עם שייקספיר ודנטה לפילוסופים נעלים ביותר, ואת "גן העדן האבוד" כשיר קדוש. שלי כתב: "הגדול ביותר מבין המשוררים האנגלים, מילטון, אפשר לומר שעומד לבדו בין תור הזהב לתור הכסף (של השירה), מצרף את המצוינויות של שתיהן; בכל המרץ, הכח, והרעננות של הראשונה, הוא מאחד את כל הפאר הלמדני והמשוכלל של השנייה".
וורדסוורת' העריך את מילטון יותר מכל המשוררים, והסתמך על שירתו כאמת מידה לחיבור שירה. וורדסוורת' כתב על מילטון: "נשמתך הייתה ככוכב, השוכן הרחק / קולך נשמע כים: / טהור כעצם השמיים לטוהר, כביר, בן חורין, / כך התהלכת בדרך החיים הכללית, / באדיקות שמחה; ובכל זאת לבך / בחובות הפשוטות ביותר נשא".
הערכת שירתו והשפעתה > מילטון והספרות העברית החדשה

ההשפעה של מילטון על הספרות העברית החדשה, להבדיל מזו של שייקספיר, הייתה שולית. בדורות, מהרמח"ל ועד מיכ"ל, כשהספרות העברית הייתה מיוסדת על שירה נעלה בהשראת המקרא, שירת מילטון לא הייתה ידועה למשוררי ישראל. בדורות מאוחרים יותר, אף על פי שהייתה מוכרת לסופרים כגון אחד העם ודוד פרישמן, לא הותירה את רישומיה, למעט קצת צללים שעברו באמצעות יצירת ביירון שהייתה בזמנו פופולרית בקרב קהל הקוראים העברי; ומאוחר יותר באמצעות יצירת שלי. יוצאי דופן יהודים אמריקאים אוהבי שירה, כגון אברהם רגלסון, שהכיר היטב את שירת מילטון ותרגם מקצתה; או הרב אהרן ליכטנשטיין, שהיה מצטט משירת מילטון בשיעוריו. בארץ, בבתי ספר תיכוניים, עד לתום תקופת המנדט, לימדו ספרות אנגלית ובכללה מילטון. על המורים המוכשרים ללימוד ספרות אנגלית שבאותה תקופה נמנה ראובן אבינועם, שמאוחר יותר אף תרגם את "שמשון המתאבק" ואת "גן העדן האבוד". בשנים הראשונות שלאחר קום המדינה, עוד אפשר למצוא בעיתונות העברית, פה ושם, מאמרים על מילטון ושירתו.
השפעת המקרא על מילטון

כשלעצמו, ויותר מכל משורר אנגלי אחר, מילטון הוא משורר של המקרא. הוא קרוב לו ברוחו, בהשקפתו, בניבו, בלשונו, בנשגבותו. מילטון ידע עברית, תרגם מזמורי תהלים מעברית לאנגלית, הכיר את המקרא בלשונו המקורי, גם כפי שפירשוה המדרשים היהודיים. ברוח פרוטסטנטית של דחיית ההשפעה הפגאנית על תרבות אירופה הנוצרית, הוא סבר שהמקרא עולה בכל מידה, מוסרית ואסתטית, על הספרות הקלאסית. להבדיל מרוב רובם של המשוררים האנגלים שבתקופתו, שחיברו שירה בהשפעת השירה הלטינית או שירת אבירים, מילטון חיבר את "גן העדן האבוד" בהשראת ספר בראשית, ואת "שמשון המתאבק" בהשראת ספר שופטים; זאת לאחר שקאולי חיבר את האפוס "תלאות דוד" בהשראת ספר שמואל.
מילטון והמשוררים הגדולים > הומרוס ומילטון

בשנת 1688 כתב דריידן (על הומרוס, דנטה, ומילטון):
שלשה משוררים בתקופות שונות נולדו,
יוון, איטליה, אנגליה, עיטרו.
הראשון התעלה ברעיון נשגב;
השני בהוד; האחרון בשניהם יחדו.
כתב ג'ון ויליאם מקייל: "זה מאושש שהמצוינות ללא רבב של מלאכת האמנות לאורך השיר כולו נותנת לגן העדן האבוד, יותר מכל, את ערכו התמידי. זה לא תלוי באף דעה של דורות מאוחרים, שהייתה או שתהיה, על השיטה התאולוגית עליה השיר מיוסד... למילטון עצמו ולמערכת אמונתו, המיתולוגיה העתיקה והשיטות המבוססות עליה שקריות במהותן, אך בכל זאת הן דיברו אליו. הוא לא טען בעבור יצירתו לא למוניטין ולא לתהילה אחרים אלא למוניטין ולתהילה של הומרוס."
כתב ג'ונתן ריצ'רדסון: "לו מילטון היה בפארנסוס (אחד מהציורים המפורסמים של רפאל בוותיקן), הומרוס והוא היו צריכים להתחבק זה עם זה. הוא הכירו באופן מושלם; אין לומר שהעתיקו, הוא חיקה אותו, אך שניהם כתבו באותה גאונות פיוטית. מה שלגמרי שייך למילטון שווה לכל הפחות למיטב של נסיך המשוררים, ובהרוויחו ממה שעשה, זה באותה מידה של יופי והתאמה. לדוגמה, דימוי בגן העדן האבוד נוצץ לא פחות מאשר באיליאדה או באודיסיאה, ולחלק מאלו של מילטון יש אותה ייחודיות כמו לחלק מאלו של הומרוס, הם פוגעים בחוזקה בנקודה שכיוונו אליה, וכשעיקר העניין הושג, הם משחררים קצת את הרסן לשגיון, משעשעים את הקורא במה שאחרת אינו לעניין".
כתב סר אג'רטון ברידג'ס:
"נכון מה שנאמר, שמילטון בכל מקום מתהלך בעקבות הקדמונים הגדולים, ומשביח אותם: הוא בז לכל ההזהבות הקטנוניות ולהתחכמויות, שכה מרבים להתגאות בהן בשירה המודרנית. מטרתו למסור תמונות ורעיונות – לא מילים; וככל שהמילים פשוטות יותר, באופן שאינן מביישות את המחשבה, כך טוב יותר! הוא לעולם לא מקריב את כח הלשון בעבור משקל. סימן ההיכר לכך, שכאשר יש לו הזדמנות להשתמש בביטויים של כתבי הקודש, הוא לא מבלבל אותם בעבור מקצב.
על מה שמשביע את רצוננו באופן אינדיבידואלי, מבלי להתייעץ עם הרגשות והדעות של אחרים, איננו יכולים להסתמך: אך כשמה שמשמח אותנו עשה אותו רושם על אנשים מחוננים בכל התקופות, ותחת כל הנסיבות השונות, אזי אנו יכולים להיות בטוחים שחנו פנימי, כזה שחשוב להוציאו לאור, ולהציגו מרשים יותר. כך מילטון מלא בציורים, היוצרים את הקסם של הומרוס ושל ורגיליוס."
כתב קולרידג':
"האיליאדה – וכל השירים האפיים, פחות או יותר, שנושאם לקוח מההיסטוריה – אין להם סיום גמור; הם נותרים, בסופו של דבר, רק פרקים בודדים מכרך ההיסטוריה, אם כי פרקים קישוטיים. חשוב על הפשטות הנבחרת של גן העדן האבוד. לו, ורק לו, יש באמת התחלה, אמצע, וסוף; יש לו את הכוליות של שיר, להבדיל מהתולדות, או הקו הישר, של ההיסטוריה."
"בהומרוס, החשיבות לכאורה של הנושא, כהישג הראשון של קונפדרציית היוונים, זו מחשבה שנייה של מבקרים; והעניין, מהאירועים עצמם, להבדיל מאופן הצגתם, קלוש לכל חוץ מאשר ליוונים. זהו שיר יווני. העליונות של גן העדן האבוד בהיבט הזה ברורה, שהעניין מתעלה על מגבלות הלאום. אך איננו הוגים בדרך כלל במצוינות הזו של גן העדן האבוד, מפני שנראה כי ניתן ליחסה לנצרות עצמה; עדיין בפועל העניין רחב יותר מאשר הנצרות, וכולל את העולמות היהודי והמוסלמי; לא, יתר על כן, ככל שמציג את מקור הרע, והמאבק בין רע וטוב, הרי זה כולל דבר שיש בו עניין עמוק לאנושות כולה, כמהווה את הבסיס של כל הדתות, וסיבה אמיתית לכל פילוסופיה".
מילטון והמשוררים הגדולים > ורגיליוס ומילטון

מכל המשוררים הקלאסים ורגיליוס הוא הדומה ביותר למילטון. מילטון ו-ורגיליוס, כל אחד מהם היה אידיאליסט דתי שמגיל צעיר שאף לחבר יצירה שירית גדולה; מפתח את כשרונותיו בזהירות, בסבלנות, בשקדנות, בהדרגה ובהתמדה; עד שנהיה לאיש המלומד והתרבותי ביותר בדורו ולמשורר הגדול ביותר בלשונו. שניהם למדו בעיון את גדולי המשוררים שקדמו להם, אוהבים במיוחד את שירת הומרוס ותאוקריטוס. השירה של מילטון ו-ורגיליוס אידיאלית, אינטלקטואלית, מצטיינת בנאומים וברגשות נעלים, וכתובה בשלמות אמנותית שאין כמוה. אם בצעירותו מילטון הושפע מאובידיוס, הרי שלוורגיליוס הייתה השפעה גדולה על מילטון המאוחר. בעיקר בולטת ההשפעה של "אינאיס" על המבנה של "גן העדן האבוד" ועל סגנון הלשון המילטונית.
כתב המשורר ויליאם קאופר במכתביו: "היש דבר נעים יותר מאשר המוזיקה של גן העדן האבוד? היא כמו כלי מקלדת מצוין, עם צלילים עמוקים ביותר ומלאים ביותר של הוד, עם כל הרכות והאלגנטיות של חליל דורי. מגוונת ללא הפסק, ומעולם לא השתוו אליה, למעט אולי ורגיליוס".
כתב ג'ון ויליאם מקייל:
"עלינו לזכור שארבעה יסודות נפרדים ב'איניאס', נדרש לעקוב אחריהם ולהעריכם. ראשית, המבנה האפי, הקווים הארכיטקטוניים הגדולים של יצירה בקנה מידה גדול. שנית, הקישוט, הייפוי של המבנה בפרוטרוט, מקיף את כל מה שנקרא ההתפתחות האמנותית של השיר. שלישית, המקצב והפיסוק הנותנים לשירה את ערכה המוזיקלי. רביעית, הגייה. במילטון, ואולי רק במילטון, ארבעת היסודות האלו נספגו ונוצרו מחדש. 'גן העדן האבוד' שאב ממקורות רבים שהקריאה הרחבה של מילטון ותלמודו המעמיק היקנו לו גישה אליהם. אולם מכולם ל'איניאס' יש מקום ראשון במעלה. באשר לשני היסודות הראשונים, זה מובן מאליו ולא דורש הסבר. אולם לא פחות מרשים החוב של מילטון וקרבתו לוורגיליוס בטיפול, שאין כמוהו, במבנה ריתמי פריודי, ובבחירה ובשימוש במילים היוצרות, מתוך אוצר מילים מוגבל בקפדנות, שפה שבמשרעת שלה, כבודה, ודיוקה, לא פחות מאשר באיכותה הרטורית, היא הפסגה של אמנות השירה".
"לוורגיליוס עצמו שירה נותרה לעולם עניין של עמל תמידי וניסוי בלתי פוסק. על ידי שכלול המבנה הפריודי, על ידי וריאציה קבועה של הטעמה והפסק, על ידי הימנעות מרצפים נמהרים וממסות כבדות, על ידי מכשירים מילוליים או תחביריים רבים מספור, הוא עשה חומר עיקש לגמיש וצייתן: הוא נתן לשפה מוזיקה חדשה. בזה הוא כמו מילטון בשירה האנגלית. אלא ששיטותיהם שונות. מילטון, שמחמת עיוורונו נמנעה ממנו עזרת עט ונייר, נדרש לחבר את 'גן העדן האבוד' בראשו, מכתיב פסקה רק כשהביאה לצורה משביעת רצון... ורגיליוס, מספרים לנו, כתב טיוטה ראשונה ואז עבד עליה עד שאולי לא נשארה אפילו מילה מהטיוטה הראשונה."
מילטון והמשוררים הגדולים > מילטון וטאסו

מילטון העריץ את טאסו והחשיבו כסמכות תאורטית ומעשית בחיבור אפוס. במהלך טיולו באיטליה פגש את ג'ובאני בטיסטה מנזו, פטרונו וחברו של טאסו, והקדיש לו שיר בלטינית. מנזו יעץ למילטון, כשם שיעץ קודם לכן לטאסו, לכבד את שפת אימו בכשרונותיו. ההשפעה של "ירושלים המשוחררת" על "גן העדן האבוד" ברורה. טאסו התכוון להתחרות באפוסים של הומרוס ושל ורגיליוס, ואפילו להתעלות עליהם. זה בדיוק מה שמילטון עשה. שני האפוסים כתובים בצורה נאו-קלאסית, ולא בצורה הרומנטית של אריוסטו וספנסר. שניהם גדושים, אצל מילטון הרבה יותר מאשר אצל טאסו, בדמויות לא אנושיות. בשני האפוסים הספרים הראשונים אינם אלא מבוא לעיקר השיר. מילטון שאל פה ושם מטאסו; וכששאל מטאסו, גם התחשב בתרגום המוצלח של פיירפקס, מה שמלמד על הכבוד שרחש ליצירה המקורית.
כתב סי. פי. בראנד:
"מכל מקום, מילטון קרוב ביותר לטאסו, לא בנושא או במבנה, אלא במבע וסגנון. טאסו הדגיש ב'מסות על שירה הירואית' את ההבחנה האריסטוטלית בין סגנונות נעלים, בינוניים, ושפלים, והכריז שהסגנון הנעלה או 'המפואר' הכרחי לאפוס... הרבה מהעקרונות הסגנוניים והכלים הנתמכים ב'מסות' אשר מומשו במידה משתנה בשירים האפים (של טאסו) וב'שבעת הימים', מילטון השתמש בהם ב'גן העדן האבוד', והם מהווים מאפיינים חשובים בסגנון המילטוני 'החדש' שהייתה לו כזו השפעה עמוקה על השירה האנגלית... הבחירה בחרוז לבן עבור האפוס, שהייתה לה משמעות היסטורית ניכרת בשירה האנגלית, לא הייתה יכולה להיעשות בלי ההשפעה של 'שבעת הימים'."
"טאסו עשה בעבור האפוס האיטלקי, מה שמילטון שקל לעשות לאפוס האנגלי: טאסו התכוון לשפר את אריוסטו, ולהפוך את הרומנסה לאפוס... היחס של מילטון לספנסר דומה – הוא התכוון, באיזה שלב (בחושבו לחבר אפוס על המלך ארתור), כפי שטיליארד הציע, להשתמש בספנסר כמו שטאסו השתמש באריוסטו: לקחת את החומר ההיסטורי והפטריוטי המקיף של ספנסר, ולצקת אותו מחדש בצורה הנאו-קלאסית של טאסו. אולם לנוכח הדוגמה של טאסו, הוא התהלך מעבר לטאסו ולקח את האפוס אל קצהו ההגיוני."
ראו גם

גן העדן האבוד
אראופגיטיקה
מסות על השירה ההירואית
מידות טובות
שיר תיאורי
לקריאה נוספת > תרגומים

שמשון הגבור (חבר בשפת אנגלי מאת המשורר יוחנן מילטאן; נעתק לשפת עבר מאת יוסף מזל), מנצ'סטר: [חמו"ל], תר"ן (1890).
ג'והן מילטון, שמשון הגבור: פואמה דרמטית, תרגם מאנגלית ראובן אבינעם, תל אביב: מסדה, תש"י (1950).
ג'והן מילטון, גן העדן האבוד, תרגום – ראובן אבינעם, מסדה ועם הספר: תל אביב 1982.
ראובן אבינועם, מבחר שירה אנגלית, ע' 126–154, מסדה, תל אביב תשט"ז (תרגומים משיריו המוקדמים וקטעים משיריו הגדולים).
ג'ון מילטון, אריאופגיטיקה, תרגם מאנגלית אביעד שטיר, הוצאת שלם, 2013.
ג'ון מילטון, ליסידאס (תרגם מאנגלית והעיר: עדו ניצן), דחק, כרך יז', 2024.
לקריאה נוספת > ספרים ומאמרים

מרדכי זאב רייזין, דשוהן מילטון: האיש המשורר הנביא, ברלין-לונדון: רמון, 1924
אהרן הראל-פיש, ירושלים ואלביון: הגורם העברי במאה הי"ז, הוצאת דביר, 1979
דז'ון מילטון – מאמר מקיף ב"הזמן", 16 בדצמבר 1908.
אברהם רגלסון, על ג'ון מילטון, על המשמר, 25 ביולי 1952, המשך.
עמנואל בן גריון, ג'והן מילטון: שמשון הגיבור, דבר, 3 בפברואר 1950.
יעקב רימון, משורר גדול ביסוריו, הצופה, 30 בספטמבר 1955
אסתר י. בית הלחמי, על גן העדן האבוד, ב"גן העדן האבוד" מאת ג'והן מילטון, ע' 13–29, מסדה ועם הספר: תל אביב 1982.
שמעון זנדבנק, גן העדן עדיין אבוד, דבר, 2 ביולי 1982
יאיר לב

| --- | --- |

 לידה:  9 במרץ 1959 (בן 65) תל אביב
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרופיל ב-IMDb
 
יאיר לב (נולד ב-1959 בתל אביב) הוא במאי סרטי תעודה, פרופסור חבר במחלקה לאמנויות המסך בבצלאל ומרצה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. הוא חתן פרס שרת החינוך והתרבות לאמנות הקולנוע (1996) ופרס הקולנוע מטעם משרד התרבות והספורט (2018).
מאפייני יצירה

בסרטיו מבקש יאיר לב לעצב דיוקנאות אנושיים שבאמצעותם הוא בוחן דינמיקות חברתיות ופוליטיות. בנוסף, הוא חוקר את מעמדו ומקומו של הדוקומנטריסט ביחס למציאות המצטלמת, ואת מהותם של השחזור והעדות ביצירה התיעודית. כבר בסרטו התיעודי הראשון, הוגו, מיקם עצמו לב במעמד של עד לעדות שמוסר אביו, ניצול השואה, על חוויותיו במחנות והישרדותו. היה זה סרט חלוצי בהצגתו את הדינמיקה שבין בן הדור השני לשואה והוריו, במקרה זה האב שניצל ובשימוש שהוא עשה בהומור כאמצעי קולנועי וכתמה אנושית בהקשר לשואה. בסרט תוהה לב לגבי משמעות היותו עד לסיפורו של אביו, וכן למעמדו האתי כמתעד-בן המציב את המצלמה אל מול אביו ושאר בני משפחתו. הנכחתו את עצמו ואת צוות הצילום בסרט מעוררת מודעות אתית ואסתטית לסוגיה. מודעות זאת תנכח ביתר שאת בסרט ההמשך הוגו 2, שנעשה כמעט עשרים שנה אחרי הוגו. בסרט חוזר לב אל אביו, עתה זקן וחולה, ומרחיב, באופן חסר סנטימנטים, את הדיון בדינמיקה המשפחתית באמצעות משפחתו-הוא בצל זיכרון השואה והפחד מאובדנו.
בסרטיו הבאים, יקנטליסה והנדון: אורי אבנרי, בולטת נטייתו של לב לפנות אל מי ששירתם ועמדתם הפוליטית, המשורר חזי לסקלי ואורי אבנרי בהתאמה, מעצבים מבט מפוכח, ביקורתי, על החברה הישראלית. סרטיו לעולם אינם מתמקדים במיינסטרים, אלא במי שמעוררים מחלוקת – אמנותית, פוליטית – מייצרים ומשמרים אותה כחלק מהאידאולוגיה שלהם. היבט זה בולט גם בסרטו הגעגועים של מאיה גורדון, שהגיבורה האמנית שלו חיה בעולם סוריאליסטי של זיכרונות ילדות ותחושת תלישות המסרבת להירגע. סרטיו של לב עוסקים במהותה של הזהות הישראלית, במרכיביה המסוכסכים והשבורים, מתוך ניסיון להגדיר מתוכם גם את מעשה התיעוד עצמו.
היבט זה ניכר במיוחד בסרטו האחרון, אתה מת רק פעמיים, שבו זהותו של לב עצמו, כמתעד, נעה על הגבול שבין דמות ממשית ובדיונית, בניסיון להתחקות אחר זהותו של מי שהתחזה לסבו בתקופת מלחמת העולם השנייה. השואה שבה ונעשית נוכחת בסרט זה, כמו בקודמיו, כחלק מחיפוש אובססיבי של הקולנוען-מתעד אחר זהותו שלו עצמו, ואחר ההיסטוריה המשפחתית בשנות המלחמה.
פילמוגרפיה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | סרט | מפיקים | מסגרת הפקה | פסטיבלים ופרסים |
| 2018 | אתה מת רק פעמיים | קופרודוקציה ישראל-אוסטריה | בתמיכת קרן רבינוביץ', ערוץ יס-דוקו,  ORF (הטלוויזיה האוסטרית), קרן הטלוויזיה האוסטרית, BR(הטלוויזיה הבווארית, גרמניה) | פרמיירה בדוק אביב .פרסי בחירת הקהל בפסטיבלי דוק אביב, שגרין פולס (אוהיו), סאו פאולו היהודי (ברזיל); פרס ראשון בפסטיבל נוידה (הודו);, פרסי התחקיר בדוק אביב ובפורום היוצרים הדוקומנטריים, השתתפות בדיאגונלה (אוסטריה) ובסלוניקי (יוון); מועמד לפרס אופיר (האקדמיה הישראלית לקולנוע) |
| 2017 | הגעגועים של מאיה גורדון | ישראל | בתמיכת קרן רבינוביץ', ערוץ 8 בכבלים | פרמיירה בדוק אביב :ART(פולין) |
| 2008 | הוגו 2 | ישראל | בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע ולטלוויזיה, ערוץ 8 בכבלים | פרמיירה בתחרות הרשמית בפסטיבל הקולנוע ירושלים, פסטיבל המפטונז ובפסטיבלים יהודים ברחבי העולם |
| 2002 | הנדון: אורי אבנרי | ישראל | בתמיכת ערוץ 8 בכבלים, קרן רבינוביץ', קרן מקור, הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה | פרימיירה ופרס הסרט התיעודי במסגרת תחרות "רוח החופש" פסטיבל הקולנוע ירושלים 2002.  השתתף בפסטיבל מינכן התיעודי, Confluance (פריז) פסטיבל הקולנוע הישראלי ניו -יורק, לוס אנג'לס, מועמד לפרס אופיר (האקדמיה הישראלית לקולנוע) |
| 1996 | יקנטליסה – דיוקן של משורר מת | ישראל | בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, הערוץ הראשון | פרימיירה בתחרות הרשמית בפסטיבל הקולנוע ירושלים |
| 1989 | הוגו | ישראל | קרן הקולנוע הישראלי, קרן אלי גלפנד | פרמיירה בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ירושלים; השתתף בפסטיבל ברלין במסגרת ה"פורום", שיקגו ומונטריאול |
|     1987         | חורים בידיים | החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב | סרט הגמר במסגרת החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב | פרס לסרט, לצילום ולעריכה בתחרות מוגרבי של החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, השתתף בפסטיבל הסטודנטים בפראג ובפסטיבל בדאלונה (ספרד) |
| 1985 | The Making of Absolute Beginners" | Palace Productions (UK), Orion (US) | הופק במסגרת מלגת הצטיינות מטעם החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב |  |
לקריאה נוספת

נורית גרץ, מקהלה אחרת: ניצולי שואה, זרים ואחרים בקולנוע ובספרות הישראליים, תל אביב: עם עובד (אפקים) והאוניברסיטה הפתוחה, תשס"ד – 2004, עמ' 93, 97–98, מסת"ב 9651316985 - על הסרט "הוגו"
פביאנה חפץ, משורר בראי הבמאי הדוקומנטרי, בכתב העת "סינמטק", הוצאת סינמטק תל אביב, גיליון 101 (1999)
לקריאה נוספת > מאמרים

יאיר לב, "עיניים עצומות לרווחה" במגזין "האוזן השלישית" (2006)
"לאכול את המרק או לצלם אותו" בעקבות הרצאה שניתנה לרגל פתיחת תערוכת צילומי דוד פרלוב במוזיאון הישראלי לצילום, בגן התעשייה תל חי (פרסום באתר המוזיאון - 2003)
“constructing drama” בכתב העת האירופאי DOX של EDN - איגוד הדוקומנטריסטים האירופאי, גיליון 28, אפריל 2000
"לביים – לא לשקר" בכתב העת לקולנוע "סינמטק" גיליון 100, אפריל 1999
"איך עושים סרט על גיבור שאי אפשר לצלם?" - יומן עשיית הסרט "יקנטליסה" בכתב העת של "קמרה אובסקורה" גיליון 3, אוקטובר 1996
יאיר לב, ראשים מדברים בלי ראשים, שיחה עם אלן ברלינר, כתב העת תקריב, מאי 2018.
יאיר לב, קולות משולבים ודממה – על הפסקול האלטרנטיבי ב"בלווי" לקוסקובסקי. כתב העת תקריב, גיליון 8.
מתוך הסרט הוגו 2
מתוך הסרט אתה מת רק פעמיים
חנן עזרן

| --- | --- |

חנן עזרן
 לידה:  5 ביוני 1950 
 פטירה:  25 במאי 2013 (בגיל 62) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 
חנן עזרן (5 ביוני 1950 - 25 במאי 2013) היה עיתונאי ישראלי; כתב, מגיש ותחקירן בטלוויזיה הישראלית.
ביוגרפיה

נולד בישראל. בנעוריו היה כתב נוער בשבועון "מעריב לנוער". בשרותו הצבאי היה קצין תותחנים ובשירות המילואים, הגיע לדרגת רב-סרן.
בשנת 1976 סיים תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב בספרות עברית קולנוע וטלוויזיה, ובשנת 2009 סיים לימודי תואר שני בתקשורת.
בשנת 1975 החל לעבוד בחטיבת החדשות בטלוויזיה הישראלית. במהלך השנים שימש בשורה של תפקידים, בהם כתב בנושאים פלילים, כתב בנושאים חברתיים וכתב בכנסת. בנוסף שימש כעורך ומגיש של מהדורות "חדשות הלילה" בערוץ. היה כתב ב"יומן" ובתוכנית מבט שני. הגיש את המגזין הפוליטי "כנסת".
ערך והגיש את תוכניות התחקיר "חשיפה", ובין השנים 2004–2009 את התוכנית "גילוי נאות". יצר גם כתבות תחקיר. בין כתבותיו הידועות היו חשיפת היומנים של מרדכי ואנונו, על סוחרי הנשק הישראליים, על התעשיות הביטחוניות הישראליות שכירי חרב ישראליים, קשרים עם איראן, ועוד. בשנת 1995 קיבל עזרן מעמותת "אמיתי" (שקדמה לעמותת אומ"ץ) עיטור מיוחד על הצטיינות בחשיפה עיתונאית לוחמת, יושר אישי ויכולת מקצועית.
יצר גם סרטים דוקומנטריים. על סרטו "מבריסק לירושלים", שעסק בחיי מנחם בגין, קיבל בשנת 1994 את פרס ראש הממשלה.
עזרן כתב כארבעה עשר מחזות בנושאים של ניכור חברתי ובדידות, חלקם הוצגו בתיאטרון "הזמן". על מחזהו "המכונה" זכה בפרס עיריית תל אביב לתרבות ואמנות. זכה גם בפרס רשות השידור לסיפור קצר שכתב.
ספריו של עזרן עוסקים בנושאי טרור בינלאומי. בראיון שנתן לעיתונאי אלי אשד בעקבות צאת ספרו "למות מפחד" ציין עזרן שהוא אוהב לעסוק בענייני הרפתקאות ביטחוניות וריגול, נושאים שזכאים לטיפול רחב יותר ממסגרת תוכניות טלוויזיה.
בשנת 2012 פרש מהערוץ הראשון במסגרת הסכם פרישה.
נפטר ב- 25 במאי 2013 ממחלה. הותיר אחריו אישה ושני ילדים.
ספריו

ממתקים ומעט בגדים - מסע נורא לשום מקום, בהוצאת ידיעות אחרונות, שנת 1999. הספר עוסק בילדה שנקלעה לסמים, כאשה הפכה לבלדרית ולבסוף הצליחה להיגמל ולשנות את מסלול חייה.
חוד החנית - סיפורו של קולונל קליין, שכיר - חרב ישראלי, הוצאת תמוז, שנת 2003. הספר עוסק ביאיר קליין שהיה מפקד סיירת חרוב, קצין מוערך בצה"ל שהפך לשכיר חרב והיה מבוקש על ידי הסי.אי.אי בחשד לקשרים עם ברוני הסמים בקולומביה.
תעלומה בנתיב ההתרסקות, בהוצאת תמוז, שנת 2005. הספר עוסק בהפלת מטוס אל על בשמי בולגריה בשנת 1955
נשק יום הדין: מחוללי המוות בשירות הטרור, בהוצאת קו-וואדיס, שנת 2006
למות מפחד: 'הפצצה המלוכלכת' - תרחישי אימה, בהוצאת קו-וואדיס, שנת 2006. הספר עוסק ביכולות ההרסניות של ארגוני הטרור ובמיוחד ארגוני הטרור האיסלמיים, כולל יכולות כלי נשק ביולוגיים וגרעיניים.