stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
SM U-9
היסטוריית שירות

ב-16 ביולי 1914, הצוות של U-9 טען מחדש את צינורות הטורפדו שלה כשהיא בצלילה, הפעם הראשונה שצוללת כלשהי הצליחה לעשות זאת. ב-1 באוגוסט 1914, קיבל את הפיקוד קפיטן-לויטננט אוטו ודיגן. ב-22 בספטמבר, בזמן סיור ב-Broad Fourteens, אזור בדרום הים הצפוני, U-9 איתרה שייטת של שלוש סיירות משוריינות בריטיות מיושנות מסדרת קרסי (אה"מ אבוקיר, אה"מ הוג ואה"מ קרסי, שזכו לכינוי בלעג "שייטת הפיתיון החיה"), שהוגדרה למנוע מכלי שיט גרמניים להיכנס לקצה המזרחי של תעלת למאנש. היא ירתה ארבע מהטורפדות שלה, הטעינה מחדש כשהיא בצלילה, והטביעה את שלושתם תוך פחות משעה. 1,459 מלחים בריטים מתו. זו הייתה אחת מפעולות הצוללות הבולטות בכל הזמנים. חברי האדמירליות שחשבו על צוללות רק כצעצועים לא הביעו עוד דעה כזו לאחר האירוע הזה.
ב-15 באוקטובר הטביעה U-9 את הסיירת הממוגנת אה"מ הוק. ב-12 בינואר 1915, יוהנס שפייס החליף את ודיגן ופיקד על U-9 עד ה-19 באפריל 1916. במהלך תקופה זו, היא הטביעה 13 ספינות בסך 8,635 טון: 10 ספינות דיג קטנות ושלוש ספינות קיטור בריטיות (דון, המלכה וילהלמינה וסרבינו).
לאחר אפריל 1916, היא הוצאה מתפקידי הקו הקדמי כדי לשמש כספינת הכשרה.
U-9 והפושטת SMS אמדן היו הספינות היחידות שהקייזר וילהלם השני העניק להן את צלב הברזל.
הערות שוליים

↑  "Sinking of HMS Aboukir, Cressy and Hogue by U-9". World War 1 Naval Combat. נבדק ב-2007-05-27.
↑  Farquharson-Roberts, Mike (2014). A History of the Royal Navy: World War I. I.B.Tauris. p. 8. ISBN 978-1-78076-838-0. נבדק ב-2014-12-01.
פעולה מיום 22 בספטמבר 1914
איור מאת הנס בוהרדט המתאר את טביעת אה"מ קרסי, אה"מ הוג ואה"מ אבוקיר ליד U-9 ב-22 בספטמבר 1914 מול החוף ההולנדי.
אנשי הצוות של U-9.
גלוית תעמולה המתארת ניצחונות של U-9.
החזרה של U-9 לווילהלמסהאפן, גרמניה איור מאת וילי שטוור
קרונשטאדט (צוללת)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  צוללת
 צי:  חיל הים הרוסי
 דגל הצי:  
 סדרה:  הצוללות מסדרת 677
 אוניות בסדרה:  1
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנות הימייה בסנקט פטרבורג
 הושקה:  20 בספטמבר 2018
 תקופת הפעילות:  2020–במבחנים
 מידות
 הֶדְחֶק:  1,640 טון על פני המים, 1,900 טון בצלילה
 אורך:  57 מטר
 רוחב:  6.80 מטר
 שוקע:  6.20 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  20 קשר בצלילה, 11 קשר על פני הים
 עומק צלילה:  מעל 200 מטר
 טווח שיוט:  8,000 מייל ימי על פני הים, 4,500 מייל ימי בצלילה (במהירות של 8 קשר)
 הנעה:  3 מנועי דיזל או חשמל בהספק 4,243 כ"ס
 צורת הנעה:  מדחף
"קרונשטאדט" הוא שמה של צוללת דיזל רוסית שנוצרה על ידי מספנות הימייה בסנקט פטרבורג. זו הצוללת השנייה בפרויקט 677 "לאדה" והיא צפויה להיכנס לשירותי הצי הצפוני.
היסטוריה

תחילת פיתוח הייצור של הצוללת החל ב-28 ביולי 2005 במספנות הימייה תחת המספר הסידורי 01571.
בשנת 2009, הבנייה הוקפאה בהחלטת משרד ההגנה. בנובמבר 2011, מנכ"ל חברת "רובין" דיאצ'קוב אמר כי צוללות הפרויקט ישודרגו באמצעים טכניים משופרים והפרויקט זכה לשם קוד 677D.‏.
ביולי 2013, משרד ההגנה של רוסיה חתם על הסכם עם "מספנות הימייה" להשלמת פרויקט 677 והצוללת B-586 "קרונשטאדט". הצוללת מהווה אחת מתוך שלוש צוללות דיזל שאינן מונעות בכור אטומי.
ההשקה תוכננה תחילה לדצמבר 2015 אך הייצור נדחה מספר פעמים ורק ביולי 2017 הייצור החל בפועל. ב-20 בספטמבר 2018 הצוללת הושקה והורדה למים. מתוכננת להיקלט בשירות הצי במהלך שנת 2020.
הערות שוליים

↑  Б-586 «Кронштадт»
↑  В России началось строительство третьей дизель-электрической подлодки проекта 677 «Лада»
↑  Корпус подлодки «Кронштадт» будет достроен через десять лет после закладки
↑  ДЭПЛ проекта 677 «Кронштадт» спустили на воду на «Адмиралтейских верфях»
↑  Александр Бузаков: «Адмиралтейские верфи» заказами обеспечены
פריץ-יוליוס למפ

| --- | --- |

 לידה:  19 בפברואר 1913 צ'ינגדאו, הטריטוריה המוחכרת של מפרץ קיאוטשו  
 נהרג:  9 במאי 1941 (בגיל 28) צפון האוקיינוס האטלנטי 
 מדינה:  גרמניה הנאצית, רפובליקת ויימאר 
 השתייכות:  קריגסמרינה קריגסמרינה
 תקופת הפעילות:  1931–1941 (כ־10 שנים)
 דרגה:   קפיטן-לויטננט (קריגסמרינה)
 תפקידים בשירות
 מפקד U-28   מפקד U-30   מפקד U-110
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
פריץ יוליוס למפ (בגרמנית: Fritz-Julius Lemp‏; 19 בפברואר 1913 – 9 במאי 1941) היה קפיטן-לויטננט בקריגסמרינה במהלך מלחמת העולם השנייה ומפקד U-28‏, U-30 ו-U-110.
הוא הטביע את אוניית הנוסעים הבריטית SS את'ניה בספטמבר 1939, תוך הפרה של אמנות האג. אדמירל קרל דניץ והתעמולה הנאצית התנערו מאחריותה של גרמניה לטביעה. למפ מת ב-9 במאי 1941 כאשר הצוללת שעליה פיקד נלכדה.
ביוגרפיה

למפ נולד ב-19 בפברואר 1913 בצ'ינגדאו, והיה בנו של קצין שהוצב במה שהיה אז "הפרוטקטורט הגרמני" של קיאוטשו. ב-1 באפריל 1931 הצטרף לרייכסמרינה. לאחר אימוני חי"ר בשטרלזונד ואימונים על סיפון הסיירת הקלה קרלסרוהה, החל אימוני צוללות באפריל 1935. ב-1936 הפך לקצין משמרת ב-U-28, עליה פיקד כמפקד משנת 1938.
ב-3 בספטמבר 1939, בזמן שפיקד על U-30, הטביע למפ את אוניית הנוסעים את'ניה בתפוסה של 13,581 טון, הספינה הבריטית הראשונה שהוטבעה במלחמת העולם השנייה. למפ טען מאוחר יותר שהעובדה שהיא ניהלה מסלול זיגזג שנראה כחורג בהרבה מנתיבי השיט הרגילים גרמה לו להאמין שהיא או ספינת צבא או סיירת סוחר חמושה; כשהבין את טעותו, הוא נקט בצעדים הראשונים להסתרת העובדות על ידי השמטת רישום ביומן של הצוללת, והשביע את צוותו לחשאיות. אדולף היטלר החליט שיש לשמור את התקרית בסוד מסיבות פוליטיות, והעיתון הגרמני פלקישר באובכטר פרסם מאמר שהאשים את אובדן האת'ניה על הבריטים, והאשים את וינסטון צ'רצ'יל, אז לורד האדמירליות הראשון, בהטבעת הספינה כדי להסיט את המדינות הנייטרליות נגד גרמניה הנאצית. האמת לא התגלתה עד ינואר 1946 במשפטי נירנברג, במהלך התיק נגד גרוס אדמירל אריך רדר, כאשר הוקראה הצהרה של אדמירל קרל דניץ שבה הוא הודה שאת'ניה טורפדה על ידי U-30 וכל מאמץ נעשה כדי להסתיר את זה, כולל הוראה ללמפ לשנות את ספר היומן שלו.
ב-14 באוגוסט 1940 עוטר למפ בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-21 בנובמבר 1940 הוא מונה למפקד ה-U-110‏. U-110 ערכה שני סיורים, הטביעה שלוש ספינות במשקל כולל של 10,149 טון ופגעה בשתיים נוספות במשקל כולל של 8,675 טון. ב-23 במרץ 1941, תותח ה-105 מ"מ שעל סיפונה התפוצץ במהלך ירי, ושלושה אנשים נפצעו. U-110 נלכדה ב-9 במאי 1941 בצפון האוקיינוס האטלנטי מדרום לאיסלנד על ידי המשחתות אה"מ בולדוג, אה"מ ברודוויי והקורבטה הבריטית אה"מ אאובריטיה. לאחר מטעני עומק אילצו את הצוללת לעלות אל פני השטח, שם היא הופגזה, למפ הורה לצוות לנטוש את הספינה ולפתוח את פתחי האוורור על מנת להטביע את הצוללת הפגועה.
למפ לא נמנה עם 34 הניצולים שחולצו על ידי כלי השיט של בעלות הברית, ואחד מתיאורי גורלו הוא ששחה בחזרה לצוללת כשהבין שמטעני ההשמדה העצמית לא עומדים להתפוצץ, או שנורה ונהרג על ידי חוליית ההשתלטות על הצוללת, אולם מפקד החוליה, באלמה הבטיח לעיתונאים גרמנים שלא נורתה ירייה בשום עת על ידי חולייתו. ג'ו בייקר-קרסוול, מפקד הבולדוג, הכחיש גם הוא שלמפ נורה, וההסבר הבריטי הרשמי נותר שלמפ התאבד בטביעה כשהבין את ההשלכות של כישלונו. חוליית ההשתלטות של באלמה עלתה על הצוללת, ולכדה מכונת אניגמה שלמה ואת ספרי הקוד, אשר יתרמו לפענוח הקודים הצבאיים הגרמניים על ידי המודיעין הבריטי שבסיסו בבלצ'לי פארק.
הערות שוליים

↑  Williams, Andrew, 2002. The Battle of the Atlantic, London: BBC.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n88003089  VIAF: 48302464   WorldCat (עם VIAF): 48302464
משה בר-נסים

| --- | --- |

 לידה:  1 במרץ 1882 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  21 בדצמבר 1926 (בגיל 44) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 
משה בר-נסים (1 במרץ 1882 – 21 בדצמבר 1926) היה ממחוללי החייאת השפה העברית, עוזרו הלשוני ומזכירו של אליעזר בן-יהודה בהכנת מילון בן יהודה.
ביוגרפיה

נולד בירושלים בשנת 1882 (ה'תרמ"ב) לרב יעקב חי בכור נסים (בן הרב שמואל נסים בן הרב אליהו יעקב נסים) וג'אמילה. הוא למד בישיבות הספרדיות של ירושלים ורבותיו, בהם ר' בן ציון אברהם קואינקה, ציינו לשבח את חריפותו. שאיפתו ללמוד בבית ספר חילוני לא התגשמה עקב התנגדות הוריו, אך הוא למד באופן אוטודידקטי את השפה הערבית ומגוון שפות אירופאיות.
ביוגרפיה > פועלו

החל לעסוק במסחר. לאחר שלא הצליח בתחום המסחר, נכנס לעבוד כעוזרו ומזכירו של אליעזר בן-יהודה בהכנת המילון העברי הגדול. תוך עבודה הוסיף להשתלם בספרות הנדרשת למפעל בלשני זה: המשנה, התלמוד והמדרשים, המפרשים והפוסקים הראשונים והאחרונים, הספרות הפילוסופית ושירה מימי הביניים ומהעת החדשה והספרות העברית המודרנית. הוא הצטיין בזיכרון ובבקיאות בפרטים הקטנים ועבד בשותפות עם בן-יהודה בהכנת חמשת הכרכים הראשונים של המילון. חלק מתפקידו היה לתרגם כל מילה לשלוש שפות: אנגלית גרמנית וצרפתית. עם השלמת הערך "נפש" נפטר בן-יהודה, אך בר-נסים המשיך בסיוע להכנת שני כרכים נוספים של המילון, תוך הסתפקות במועט וחיי עוני. הוא נפטר עם השלמת הערך "סבל", בירושלים, ט"ז בטבת תרפ"ז (21 בדצמבר 1926).
מלבד הכנת המילון, עסק בר-נסים בעבודות ספרותיות נוספות, כגון תרגום מלאדינו לעברית של נובלות היסטוריות העוסקות ביהדות ספרד.
ביוגרפיה > חיים אישיים

נישא לתמר בת חיים טרבולוס, ונולדו להם תשעה ילדים: אהוד, שמואל, אליעזר, עמנואל (מנו), פנינה אבולעאפיה, אבשלום, חנוך, ויקטוריה אגבאבא, ושושנה שמחון. משה החליט לשנות את שם משפחתו ולהוסיף לו את המילה 'בר'. כנראה בגלל עושרו בשפה העברית החליט על התוספת, וחלק מילדיו נשאו את השם בר-נסים.
ביוגרפיה > הנצחתו

ב-27 בפברואר 1997 נחנכה כיכר על שם משה בר-נסים בין הרחובות הנביאים והרב קוק (מול תחילת רחוב אתיופיה) בירושלים, לא רחוק מבית בן-יהודה ברחוב אתיופיה בו עבד משה 22 שנים יחד עם אליעזר בן-יהודה. הטקס היה מטעם עיריית ירושלים במעמד נשיא המדינה יצחק נבון, ראש העיר אהוד אולמרט, פרופסור שלמה הרמתי (החוקר שחשף אודותיו של משה בר נסים) ג'ו חוזה נסים ויוסף עזרא (נציגי משפחת נסים), יעקב אלעזר (מגיש הבקשה לקריאת הכיכר על שם משה) ועוד. כיום הזכר היחיד לכיכר הוא שלט רחוב על שם משה בר-נסים מ'חלוצי החייאת השפה עברית'.
תרגומיו

מאיר להמן, אסתר היפה: ספור שקרה בקושטא אחרי גרוש ספרד, תרגם מספרדית-יהודית: משה בר-נסים, ירושלים: הוצאת שי"ש, 1923
תאודור שיבה, היד הקטועה: ספור מחיי עבדול מג'יד הראשון, תרגם מספרדית-יהודית: משה בר-נסים, ירושלים: הוצאת שי"ש, 1923
לקריאה נוספת

שלמה הרמתי, ' העוזר הלשוני של בן-יהודה נפטר בטפלו בערך "סבל"', האומה 172 (תשס"ח), עמ' 105–111
הערות שוליים

↑  עדי גרסיאל, העברית לא חיכתה, באתר ערוץ 7, 25 במאי 2008
↑  נחום סלושץ, על קברו של משה בר-נסים, דואר היום, 27 בדצמבר 1926
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504292905171  ISNI: 0000 0000 3350 5380  LCCN: n98093834  VIAF: 43621074   WorldCat (עם VIAF): 43621074 
קבר משה בר-נסים בן יעקב חי המכונה בכור נסים. צילם: ערן עזריאלי
שלט כיכר משה בר-נסים בירושלים. צילום: ערן עזריאלי
מלחמת הודו–פקיסטן השלישית

מלחמת הודו–פקיסטן השלישית הייתה מלחמה בין הודו לפקיסטן במהלך מלחמת העצמאות של בנגלדש במזרח פקיסטן. המלחמה החלה ב-3 בדצמבר 1971 והסתיימה בכניעה פקיסטנית (אנ') בדאקה ב-16 בדצמבר 1971.
המלחמה החלה במבצע צ'נגיז חאן (אנ') של פקיסטן, במהלכו בוצעו תקיפות אוויריות על 11 בסיסים של חיל האוויר ההודי. התקיפות הובילו להכרזת מלחמה מצד הודו, לצד הכוחות הלאומיים הבנגליים (אנ'). 13 ימים לאחר תחילת המלחמה, הודו השיגה עליונות ברורה, והפיקוד המזרחי של צבא פקיסטן חתם על הסכם כניעה (אנ') ב-16 בדצמבר 1971, שסימן את עצמאותה של בנגלדש. כ-93,000 פקיסטנים נשבו על ידי צבא הודו.
ההערכה היא שהצבא הפקיסטני ומיליציות איסלאמיסטיות פרו-פקיסטניות הרגו בין 300,000 ל-3,000,000 אזרחים בבנגלדש, ברצח העם הבנגלי. כמו כן, הם אנסו בין 200,000 ל-400,000 נשים ונערות.
רקע

סכסוך הודו-פקיסטן נוצר בעקבות מלחמת העצמאות של בנגלדש. המתיחות הפוליטית בין מזרח למערב פקיסטן מקורה בהקמתה של פקיסטן כמדינה אחת עבור שני חבלי ארץ המובדלים בכ-1,600 קילמוטר של טריטוריה הודית במהלך חלוקת הודו ב-1947. למרות ששתי חלקי המדינה היו אסלאמיים, בזאת נגמרה זהותם. במזרח פקיסטן הלאום הדומיננטי היה בנגלי בעל תרבות בנגלית, בעוד מערב פקיסטן הייתה ערב רב של קבוצות אתניות, הבולטת שבהם הפנג'אבים ותרבותה התבססה על האורדו. ממשלת פקיסטן התבססה בקראצ'י שבמערב פקיסטן, וניסתה לכפות את האורדו על מזרח פקיסטן, כשהיא מביאה להיווצרות תנועת השפה הבנגלית ב-1950. מהומות המוניות אירעו במזרח בנגל ב-1964 (אנ') וב-1969. אלה הובילו להתפטרותו של נשיא פקיסטן איוב ח'אן, ולתפיסת השלטון על ידי ראש הצבא יחיא ח'אן.
כדי להגביר את השליטה בבנגל ולמנוע היווצרות מדינה נוספת, השלטון המרכזי באסלאמאבאד הגה את תוכנית יחידה אחת (אנ'). בשנת 1969 הכריז הנשיא יחיא ח'אן על הבחירות הראשונות בפקיסטן וביטל את מעמדה של מערב פקיסטן כמחוז נפרד, על מנת להחזיר את פקיסטן למעמדה המקורי הכולל ארבעה מחוזות, כפי שהוגדרו בעת הקמת פקיסטן ב-1947.
מנהיג הליגה האוואמית של מזרח פקיסטן, מוג'יבור רחמן, התמודד בבחירות הכלליות בפקיסטן ב-1970 ומפלגתו השיגה 167 מתוך 169 מושבים לאספה המחוקקת של מזרח פקיסטן, ורוב מיוחס באספה הלאומית של פקיסטן בת 313 מושבים, בעוד שבמערב פקיסטן זכתה מפלגת העם הפקיסטנית. הצלחת הליגה בבחירות גרמה למערב פקיסטנים רבים לחשוש שהיא תאפשר לבנגלים לשנות את החוקה שהתקבלה ב-1965 ולחזק את השפעת הבנגלים על המדינה.
כדי לפתור את המשבר, הוקמה משלחת האדמירל אחסן (אנ'). ממצאיה זכו לביקורות חיוביות מצד המנהיגים הפוליטיים של מערב פקיסטן, למעט זולפיקאר עלי בהוטו, יו"ר מפלגת העם הפקיסטנית.
עם זאת, הצמרת הצבאית הטיל וטו על הצעת המשלחת. זולפיקאר עלי בהוטו אישר את הווטו, ולאחר מכן סירב למנות את שייח' מוג'יבור רחמן לראשות ממשלת פקיסטן. הליגה האוואמית קראה לשביתות כלליות במדינה. הנשיא יחיא ח'אן דחה את חנוכת האספה הלאומית. בתגובה, השיח' מוג'יבור רחמן קרא לשביתות כלליות.
בתחילת מרץ 1971, כ-300 ביהארים (אנ') נהרגו בהתפרעויות על ידי המון בנגלים בצ'יטגונג. ממשלת פקיסטן השתמשה בטבח כדי להצדיק את פריסת הצבא במזרח פקיסטן ב-25 במרץ. הנשיא יחיא ח'אן קרא לצבא לדכא התנגדות במזרח, לאחר שקיבל את התפטרותו של לוטננט גנרל יעקוב עלי חאן (אנ'), רמטכ"ל הצבא המזרח-פקיסטני.
החלו מעצרים המוניים של מתנגדי משטר, ולאחר מספר ימים של שביתות, הצבא הפקיסטני, בראשות לוטננט גנרל טיקה ח'אן (אנ'), תקף את דאקה בליל ה-25 במרץ 1971. הממשלה הוציאה אל מחוץ לחוק את הליגה האוואמית, מה שאילץ רבים מחבריה להימלט להודו. שייח' מוג'יב רחמן נעצר בליל 26 במרץ 1971 ונלקח למערב פקיסטן. במבצע זרקור (אנ'), ומבצע בריסאל (אנ') ניסו הפקיסטנים להרוג את האליטה האינטלקטואלית של מזרח פקיסטן.
ב-26 במרץ 1971, מייג'ור זיאור רחמן (אנ') הכריז על עצמאותה של בנגלדש בשמו של השייח' מוג'יבור רחמן.
באפריל, מנהיגי הליגה האוואמית הגולים הקימו ממשלה גולה בביידיאנאתלה שבמהרפור. משמר הגבול של מזרח פקיסטן (אנ') וקצינים בנגלים בצבא פקיסטן, בצי הימי של צבא פקיסטן ובנחתים של צבא פקיסטן, ערקו לצד המורדים. מוחטי באהיני (אנ'), כוח החירות של בנגלדש, המורכב מכוח סדיר וכוח גרילה, הוקם תחת הקולונל בדימוס מוחמד אטאול גאני אוסמני (אנ').
רקע > מעורבותה של הודו במלחמת השחרור של בנגלדש

לאחר התפטרותם של האדמירל סייד מוחמד אחסן (אנ') והלוטנט-גנרל יעקוב עלי ח'אן, התקשורת החלה לדווח על רצח העם הבנגלי, שכוון במיוחד לאוכלוסיית המיעוט ההינדית הבנגלית (אנ'), מה שהוביל לבריחתם של כ-10 מיליון פליטים שביקשו מקלט במדינות מזרח הודו. ממשלת הודו פתחה את גבול מזרח פקיסטן-הודו (אנ') כדי לאפשר לפליטים הבנגלים לעבור. ממשלות מערב בנגל, ביהר, אסאם, מגהלאיה וטריפורה הקימו מחנות פליטים לאורך הגבול. הפליטים הכבידו על כלכלתה של הודו.
ממשלת הודו פנתה שוב ושוב לקהילה הבינלאומית בבקשת סיוע, אך לא הצליחה לקבל עזרה כלשהי. ראש ממשלת הודו אינדירה גנדי הגיעה ב-27 במרץ 1971 למסקנה שבמקום לקלוט מיליוני פליטים, עדיף לצאת למלחמה נגד פקיסטן. ב-28 באפריל 1971, הורתה הממשלה לראש הצבא הגנרל סם מנקשו (אנ') לכבוש את מזרח פקיסטן. קציני צבא מזרח פקיסטן שערקו וגורמי אגף המחקר והניתוח החלו מיד להשתמש במחנות הפליטים לגיוס והכשרה של לוחמי גרילה.
הרשויות ההודיות גם ניסו להמשיך בלוחמה פסיכולוגית ולשמור על המורל במזרח פקיסטן.
מהלך המלחמה > מטרה

בסוף אפריל 1971 שאלה ראש הממשלה אינדירה גנדי את ראש הצבא ההודי גנרל סם מנקשו אם הוא מוכן לצאת למלחמה עם פקיסטן. הוא סירב, תוך ציון תחילת עונת המונסון במזרח פקיסטן והעובדה שהטנקים של הצבא עוברים חידוש. הוא הציע להתפטר, וגנדי סירבה. הוא אמר שהוא יכול להבטיח ניצחון אם היא תאפשר לו להתכונן בקצב שלו. גנדי קיבלה את תנאיו.
הלך הרוח בתקשורת הפקיסטנית הפך ליותר ויותר ג'ינגואיסטי ומיליטריסט נגד מזרח פקיסטן והודו. בסוף ספטמבר 1971, מסע תעמולה הביא לכך שמדבקות "לרסק את הודו" ניתלו בחלונות האחוריים של כלי רכב ברוואלפינדי, אסלאמאבאד ולאהור. באוקטובר, נכתב במדבקות "תלה את הבוגד" בהתייחסות לשיח' מוג'יבור רחמן. בשבוע הראשון של דצמבר, כלי התקשורת המודפסים במדינה פרסמו חומרים הקשורים לג'יהאד כדי להגביר את הגיוס לצבא. בנובמבר 1971, מלחמה בין הודו לפקיסטן הייתה בלתי נמנעת. על פי הדיווחים, ברית המועצות הזהירה את פקיסטן מפני המלחמה, שאותה כינו כ"מסלול התאבדות של איחוד פקיסטן". למרות אזהרה זו, בנובמבר 1971, אלפי אנשים בראשות פוליטיקאים פקיסטניים שמרנים צעדו בלאהור וברחבי פקיסטן, וקראו לפקיסטן "לכתוש את הודו". הודו הגיבה בכינוס הצבא ההודי בגבולות המערביים. הצבא חיכה עד דצמבר, אז הקרקע במזרח התייבשה ומעברי ההימלאיה נסגרו בשלג, מה שמנע התערבות סינית. ב-23 בנובמבר הכריז נשיא פקיסטן יחיא ח'אן על מצב חירום לאומי והורה למוסדות המדינה להתכונן למלחמה.
בערב ה-3 בדצמבר חיל האוויר הפקיסטני פתח במתקפות מנע באחד עשר שדות תעופה בצפון מערב הודו, כולל אגרה, במרחק 300 ק"מ מהגבול.
מתקפות מנע אלו, מבצע צ'נגיז חאן (אנ'), נוצרו בהשראת הצלחתו של מבצע מוקד במלחמת ששת הימים. בניגוד לתקיפה הישראלית על בסיסי אוויר ערביים ב-1967, שבה היו מעורבים מספר רב של מטוסים ישראלים, חיל האוויר הפקיסטני תקף בכוח קטן בהרבה, כשרק כ-50 ממטוסיו השתתפו בתקיפה.
בנאום לאומה ברדיו באותו ערב, ראשת הממשלה גנדי קבעה שהתקיפות האוויריות הן הכרזת מלחמה נגד הודו וחיל האוויר ההודי הגיב בתקיפות אוויריות ראשוניות באותו לילה. אלה התרחבו לתקיפות מאסיביות למחרת בבוקר.
פעולה אווירית זו החלה את מלחמת הודו-פקיסטן השלישית. גנדי הורתה על גיוס מיידי של כוחות והודו פלשה לפקיסטן בהתקפות מאסיביות מתואמות מהאוויר, הים והיבשה. המטרה ההודית העיקרית בחזית המזרחית הייתה לכבוש את דאקה, ובחזית המערבית למנוע מפקיסטן לפלוש להודו.
מהלך המלחמה > בים

אנשי ומפקדי הצי הפקיסטני ידעו היטב שבניגוד למלחמת הודו–פקיסטן השנייה, הצי לא מוכן לסכסוך הימי עם הודו. חיל הים הפקיסטני לא היה מוכן למלחמה התקפית בעומק הים נגד חיל הים ההודי, ולא להגן מפני פלישה ימית של חיל הים ההודי.
בזירה המערבית, הפיקוד הימי המערבי של חיל הים ההודי פתח בהתקפת פתע על נמל קראצ'י (אנ') בליל ה-5 בדצמבר 1971 במבצע טריידנט (אנ'). המתקפה הימית שכללה את ספינות הטילים מסדרת אוסה שנבנו על ידי הצי הסובייטי, הטביעה את המשחתת PNS של חיל הים הפקיסטני. מקורות פקיסטניים דיווחו כי כ-720 מלחים פקיסטנים נהרגו או נפצעו. כנקמה, צוללות הצי הפקיסטני הטביעו צוללת הודית וגרמו ל-194 הרוגים הודים.
הטבעת הפריגטה קוקרי גררה מתקפה הודית נוספת על נמל קראצ'י בליל ה-9 בדצמבר 1971 תחת שם הקוד מבצע פייתון (אנ'). פלגה של הצי ההודי התקרבה לנמל קראצ'י ושגרה סדרה של SS-N-2 סטיקס, שהביאו להרס נוסף של מכלי דלק ולטביעתן של שלוש ספינות סוחר פקיסטניות, כמו גם ספינות זרות. חיל האוויר של פקיסטן לא תקף את ספינות חיל הים ההודי, ולמחרת טייסי פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס, שפעלו כטייסי מלחמה בסיור, טעו בזיהוי וגרמו נזקים מאש כוחותינו לספינה פקיסטנית והרגו כמה קצינים על הסיפון.
בזירה המזרחית של המלחמה, הפיקוד הימי המזרחי ההודי בודד את מזרח פקיסטן על ידי מצור ימי במפרץ בנגל. ב-4 בדצמבר, נושאת המטוסים INS ויקרנט הובאה למקום, ומפציצי הקרב שלה סי הוק (אנ') תקפו ערי חוף רבות במזרח פקיסטן, כולל צ'יטגונג וקוקס בזאר (אנ'). פקיסטן שלחה בתגובה את הצוללת PNS Ghazi (אנ'), שטבעה מול חופי ויסאקפאטנאם עקב פיצוץ שהופעל על ידי מטעני עומק הודיים.
בשל מספר העריקות הרב, הצי הפקיסטני הנעזר בחיל הנחתים של פקיסטן.
הנזק שנגרם לצי הפקיסטני עמד על 7 ספינות תותחים, 1 שולת מוקשים, 1 צוללת, 2 משחתות, 3 ספינות סיור השייכות למשמר החופים, 18 ספינות מטען, אספקה ותקשורת, ונזק רחב היקף שנגרם לבסיס הימי ולרציפים בעיירת החוף קראצ'י. כ-1900 אנשי צוות נהרגו, ו-1413 אנשי שירות נתפסו על ידי הכוחות ההודיים בדאקה. לדברי טאריק עלי, פקיסטן איבדה מחצית מהצי שלה במלחמה.
מהלך המלחמה > באוויר

לאחר ניסיון ההתקפה המונעת, חיל האוויר הפקיסטני אימץ עמדה הגנתית בתגובה לירי ההודי.
היעדר תגמול זה יוחס גם להחלטה המכוונת של מטה חיל האוויר של פקיסטן לצמצם את אבדותיו, שכן היא כבר ספגה אבדות אדירות בסכסוך במזרח. חיל האוויר של פקיסטן נמנע מעימותים עם הצי ההודי לאחר שהאחרון פשט על נמל קראצ'י.
במזרח, הושמדה טייסת מס' 14 הפקיסטנית (אנ') והמפקד שלה נלקח כשבוי. בכך השיגה הודו עליונות אווירית מוחלטת בחזית המזרחית.
בתום המלחמה, טייסי חיל האוויר הפקיסטני הצליחו להימלט ממזרח פקיסטן למיאנמר השכנה.
כאשר הצבא ההודי הידק את אחיזתו במזרח פקיסטן, חיל האוויר ההודי המשיך בהתקפותיו נגד פקיסטן כשהמערכה התפתחה לסדרה של התקפות נגד שדות תעופה, מכ"ם ומטוסי קרב. פקיסטן הגיבה בהתקפות דומות.
חיל האוויר הפקיסטני פרס את מטוסיו בעיקר במשימות סיור הגנתיות מעל הבסיסים, ובכך לא היה מסוגל לבצע פעולות התקפיות יעילות. הפשיטות של חיל האוויר פגעו במטוס אחד של ארצות הברית ומטוס אחד של האו"ם בדקה.
אחת ההתקפות האוויריות המוצלחות ביותר של הודו במערב פקיסטן אירעה ב-8 בדצמבר 1971, כאשר מטוסי האנטר הודי מטייסת 20 שבסיסה בפתאנקוט, תקפו את הבסיס הפקיסטני במוריד והשמידו 5 מטוסי F-86 סייבר על הקרקע.
חיל האוויר של פקיסטן קיבל חיזוק על ידי מיראז'ים מבעלת ברית מזרח תיכונית שזהותה לא ידועה.
חיל האוויר ההודי ביצע 1,978 גיחות במזרח וכ-4,000 בפקיסטן, בעוד שחיל האוויר הפקיסטני טס רק כ-30 ו-2,840 בהתאמה.
פקיסטן איבדה 60 עד 75 מטוסים, לא כולל מטוסי F-6F הלקט, מיראז' III, וששת מטוסי F-104 סטארפייטר ירדניים.
מהלך המלחמה > בקרקע

לפני תחילת המלחמה, הצבא ההודי היה מאורגן היטב בשתי החזיתות ונהנה מעליונות מספרית משמעותית על צבא פקיסטן. ביצועי המלחמה של הצבא ההודי החזירו לו את היוקרה שאיבד במהלך מלחמת הודו–סין ב-1962.
כשהסכסוך התחיל, המלחמה קיבלה מיד תפנית מכרעת לטובת הודו ובעלות בריתם הבנגליים מבחינה צבאית ודיפלומטית. בשתי החזיתות פתחה פקיסטן במתקפות קרקעיות, אך הצבא ההודי יזם פעולות קרקעיות מתואמות היטב בשתי החזיתות.  התקפות קרקעיות גדולות התרכזו בגבול המערבי על ידי צבא פקיסטן, שנלחם עם הנחתים הפקיסטניים בחבל פנג'אב, אך הצבא ההודי הצליח לחדור לאדמת פקיסטן. ההודים כבשו במהירות כ-15,000 קמ"ר של שטח פקיסטני, באזאד קשמיר, פנג'אב וסינד, שהוחזרה מאוחר יותר בהסכם סימלה (אנ') כמחווה של רצון טוב. מספר הנפגעים של צבא פקיסטן היה גבוה, וחיילים רבים מתו עקב חוסר תכנון מבצעי וחוסר תיאום בתוך מערכי הצבא.
ב-23 בנובמבר 1971, הצבא ההודי חצה את גבול מזרח פקיסטן והצטרף לבעלות בריתו הלאומניות הבנגליות. בניגוד למלחמת הודו–פקיסטן השנייה, בה הייתה התקדמות איטית, הפעם האסטרטגיה הייתה הסתערות מהירה ותלת-שכבתית של תשע דיוויזיות חי"ר עם יחידות שריון צמודות ותמיכה אווירית צמודה שנעה במהירות לדאקה. חיל האוויר ההודי השמיד במהירות את חיל האוויר הקטן במזרח פקיסטן והוציא את שדה התעופה דאקה מכלל פעילות.
טכניקות "מלחמת בזק" של ההודים ניצלו חולשות בעמדות הפקיסטניות. זה הביא לניצחון מהיר. תוך אבדות רבות, הצבא הפקיסטני נכנע תוך פחות משבועיים.  לאחר מכן, הצבא ההודי הקיף את דאקה והציב אולטימטום של כניעה תוך "30 דקות" ב-16 בדצמבר 1971. למשמע האולטימטום, ממשלת מזרח פקיסטן נכנעה ללא התנגדות. ב-16 בדצמבר 1971, פקיסטן קראה להפסקת אש חד-צדדית וסיימה את המלחמה.
פקיסטן סבלה הכי הרבה, עם 8,000 הרוגים ו-25,000 פצועים, בעוד בהודו היו רק 3,000 הרוגים ו-12,000 פצועים. פקיסטן גם איבדה יותר כלי רכב משוריינים.
מהלך המלחמה > כניעת הנהגת מזרח פקיסטן

מסמך הכניעה של מזרח פקיסטן (אנ'), נחתם בדאקה ב-16 בדצמבר 1971. הכניעה התקבלה על ידי סגן-גנרל אורורה.
המלחמה הסתיימה רשמית בשעה 14:30 שעון גריניץ' ב-17 בדצמבר, לאחר הכניעה ב-16 בדצמבר. הכניעה אישרה את עצמאותה של בנגלדש.
לאחר הכניעה, הצבא ההודי לקח כ-90,000 אנשי שירות פקיסטנים ותומכיהם הבנגלים כשבויי מלחמה, מה שהפך אותה לכניעה הגדולה ביותר מאז מלחמת העולם השנייה.
|  | מספר שבויי מלחמה פקיסטנים שנתפסו | קצין מפקד |
| --- | --- | --- |
| צבא פקיסטן | 54,154 | סגן אלוף האמיר עבדאללה חאן ניאזי (אנ') |
| חיל הים של פקיסטן (אנ') / חיל הנחתים של פקיסטן (אנ') | 1,381 | אדמירל מוחמד שריף (אנ') |
| חיל האוויר של פקיסטן | 833 | אינמול האק חאן (אנ') |
| משטרת פקיסטן (אנ') | 22,000 | מייג'ור גנרל ראו פרמן עלי (אנ') |
| אנשי ממשל (אנ') | 12,000 | מושל מזרח פקיסטן עבדול מוטלב מאליק (אנ') |
| סה"כ: | 90,368 | ~ |