stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הצהרת חיפה
תוכן ההצהרה > פתרון הסכסוך

הכותבים מציינים שהם שואפים לפיוס בין העם היהודי הישראלי לבין העם הערבי הפלסטיני ומציינים את התנאים לפיוס זה:
הכרה בזכות השיבה ופעולה ליישומה בהתאם להחלטה 194 של העצרת הכללית של האו"ם
סיום הכיבוש, פירוק ההתנחלויות מכל השטחים הערביים שנכבשו ב-1967, הכרה בזכותו של העם הפלסטיני להגדרה עצמית ולהקמת מדינה עצמאית וריבונית
הכרה בזכויותיהם של האזרחים הפלסטינים בישראל כמיעוט מולדת.
קריאה לישראל להפסיק למלא תפקיד הרסני ביחסיה עם עמי האזור, במיוחד במסגרת מדיניות ההגמוניה האמריקאית המסייעת למשטרים ערביים לדכא את אזרחיהם, לגזול את משאביהם, לחסום את התפתחותם ולהציב מכשולים בפני ההליך הדמוקרטי בעולם הערבי.
שוויון המבוסס "על ההכרה בנרטיב שלנו ובהיסטוריה שלנו במולדת הזאת" ומחייב שינוי במבנה החוקתי של ישראל, שינוי בהגדרתה ממדינה יהודית למדינה דמוקרטית המבוססת על שוויון לאומי ואזרחי בין שתי הקבוצות הלאומיות.
ביטול כל החוקים המפלים (באופן ישיר או עקיף) על בסיס לאומי, אתני או דתי, ובראשם חוקי ההגירה והאזרחות (הכוונה בעיקר לחוק השבות)
יישום השוויון בין השפה העברית לשפה הערבית כשתי שפות רשמיות בעלות מעמד שווה במדינה;
שותפות אפקטיבית של המיעוט הפלסטיני בשלטון ובקבלת ההחלטות וחלוקת המשאבים לפי עקרונות הצדק החלוקתי והצדק המתקן
מתן זכות וטו בכל העניינים הנוגעים למעמדם ולזכויותיהם של האזרחים הפלסטינים בישראל והבטחת זכותם לאוטונומיה תרבותית– שתאפשר את מימוש זכותם לקבוע מדיניות בענייני התרבות והחינוך שלהם, ניהולם וניסוח תוכניהם.
הפיוס ההיסטורי דורש מהפלסטינים והערבים להכיר בזכותו של העם היהודי הישראלי להגדרה עצמית ולחיים עם העם הפלסטיני ועם שאר עמי האזור בשלום, בכבוד ובביטחון.
הכותבים מציינים את השואה כאחד מן הפשעים האיומים ביותר נגד האנושות, אך דוחים אותה כצידוק לזכותם של היהודים להקים את מדינתם על חשבון העם הפלסטיני. כן הם דוחים שירות אזרחי לערבים ישראלים כצעד שעשוי להוביל למעורבות במה שהם מכנים המיליטריזם הישראלי.
תוכן ההצהרה > החברה הערבית

בהצהרה יש גם ביקורת פנימית על החברה הערבית בישראל. היא קוראת לחזק את מעמד הנשים בחברה הערבית, לפעול נגד דיכוייה, ניצולה ולחדול מהפעלת כל סוג של אלימות כנגדה. ההצהרה מוקיעה פגיעה בזכויות ובכבוד זקנים, ילדים ובעלי צרכים מיוחדים אשר סובלים מהדרה חברתית ומפגיעה במעמדם. כמו כן דוחה ההצהרה את המבנה השבטי והחמולתי של החברה הערבית.
עלינו לפעול בנחישות כדי להיאבק בכל סוגי האלימות, ההתעללות והניצול, שנשים רבות נופלות להם קורבן, ואשר מגיעים, לעתים, עד כדי רצח על רקע מה שמכונה `כבוד המשפחה`. מחובתנו לפעול להפסקת כל צורות האפליה נגד נשים ולהיאבק על שמירת זכויותיהן, בהתבסס על עקרונות השוויון, הצדק וההעדפה המתקנת.
יש להגן על...זכויות כל הקבוצות החברתיות הסובלות מאפליה.
אנו דוחים את הקנאות לעדה ואת כל סוגי הקנאות האחרים, שלעתים מגיעים עד כדי אלימות פיזית ומונעים מימוש הזדמנויות ליצירת סולידריות חברתית רחבה ובנייתה של זהות לאומית.
ראו גם

מסמך החזון העתידי של ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל
החוקה הדמוקרטית מסמך החזון ההצהרת חיפה (כנס בינלאומי לנשים מנהיגות) עתידי של ארגון עדאלה
חוקה שוויונית לכל מסמך החזון העתידי של מרכז מוסאוא - לזכויות האזרחים הערביים בישראל
הערות שוליים

↑  מסמכי החזון הערביים, אתר מרכז מציל"ה
ויליבלד גורליט

ויליבלד גורליט (בגרמנית: Wilibald Gurlitt;‏ 1 במרץ 1891 - 15 בדצמבר 1963) היה מוזיקולוג גרמני.
גורליט נולד בדרזדן בנו של האדריכל ומומחה לתולדות האמנות קורנליוס גורליט. הוא למד באוניברסיטת היידלברג ובאוניברסיטת לייפציג בשנים 1908 - 1914, בעיקר אצל הוגו ריימן וארנולד שרינג. בשנת 1914 קיבל את הדוקטורט בעבודת מחקר שהתמקדה בעיקר במיכאל פרטוריוס. בשנת 1919 התמנה למרצה בפרייבורג וב-1929 היה לפרופסור. בפרייבורג ייסד את המחלקה למוזיקולוגיה ואת הקולגיום מוזיקום, שהתכנס בקרלסרוהה ובהמבורג לביצועים פומביים גדולים של מוזיקה עתיקה מתקופת ימי הביניים.
גורליט נשאר בפרייבורג עד פרישתו בשנת 1958, על אף הצעות מאוניברסיטאות אחרות. המשטר הנאצי סיווג את גורליט כקושר יהודי והדיח אותו ממשרתו בשנת 1937. אחרי המלחמה הושבה לו משרתו. משנת 1946 כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת ברן ומשנת 1955-6 באוניברסיטת בזל. בשנת 1950 נבחר לחבר האקדמיה למדעים וספרות של מיינץ. בשנת 1953 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד באוניברסיטת לייפציג. כן מילא תפקידים באגודות ובמוסדות אקדמיים שונים.
גורליט, מקדם תנועת העוגב (Orgelbewegung), החזיק במה שנקרא "עוגב פרטוריוס", שבנה בונה העוגבים האומן אוסקר ואלקר, בהתבסס על שרטוטים של פרטוריוס משנת 1619. העוגב נהרס בשנת 1944 בהפצצה, אבל חלק גדול שלו נבנה מחדש בידי ורנר ואלקר-מאייר באטריום של הבניין החדש של האוניברסיטה בשנת 1955.
גורליט ראה את המוזיקולוגיה בראש ובראשונה כתחום במדעי הרוח (Geisteswissenschaft) ונתן ביטוי למספר רב של נקודות מבט חדשות. מבחינתו, תולדות המוזיקה לא היו "רק עניין של התמחות אלא, כאשר מעמיקים בהן באופן פעיל, כוח רוחני בחיי המוזיקה של ההווה". תוצאות מובהקות לגישתו זו היו טיפוח ההשכלה המוזיקלית כמקצוע אקדמי לאחר מלחמת העולם השנייה ומעורבות פעילה בהקדמת בית הספר הגבוה למוזיקה בפרייבורג.
ויליבלד גורליט הלך לעולמו בפרייבורג בשנת 1963.
הערות שוליים

1 2 3  כריסטוף וולף, "ויליבלד גורליט" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276043105171  PLWABN: 9810628389605606  BNE: XX1404301  BnF: cb14831796r (data)  GND: 115452761  ISNI: 0000 0001 0890 3691  LCCN: n80106895  NKC: skuk0002813  NLG: 219001  NLK: KAC199611086  NTA: 068993315  SNAC: w66q1vw9  SUDOC: 034244093  Trove: 1232699  VcBA: 495/43508  VIAF: 39643542   WorldCat (עם VIAF): 39643542
וילאייט תימן

| --- | --- |
דגל

 
 ממשל
 משטר:  מונרכיה
 עיר בירה:  צנעא
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה
 היסטוריה
 הקמה:  חוק הווילאייטים
 הקמה:  1872
 פירוק:  מלחמת העולם הראשונה
 פירוק:  1918
 ישות קודמת:  האימפריה העות'מאנית איילט תימן
 ישות יורשת:  בריטניה פרוטקטורט עדן   ממלכת תימן ממלכת תימן    האמירות האידריסית של עסיר
 
וילאייט תימן (בערבית: ولاية اليمن; בטורקית עות'מאנית: ولايت یمن) היה אזור אשר נוהל כמחוז ברמה הראשונה (וילאייט) של האימפריה העות'מאנית. בתחילת המאה ה-20, על פי הדיווחים, שטחו היה 77,200 מילים רבועים (200,000 קילומטרים רבועים). אוכלוסיית הווילאייט לפי המפקד העות'מאני של 1885 כללה כ-2,500,000 תושבים.
הווילאייט היה תחום על ידי קו רוחב -20 צפון לצפון, אזור פרוטקטורט עדן מדרום, ים סוף ממערב וקו האורך 45 מזרח ממזרח. הגבול הדרומי נתחם על ידי ועדת הגבול האנגלו-טורקית בשנים 1902–1905, בעוד שהגבול המזרחי נותר מעורפל.
היסטוריה

מאז הכיבוש העות'מאני של תימן ב-1517, היא נודעה בשם איילט תימן. לאחר רפורמות הטנזימאט באימפריה העות'מאנית, נוסד וילאייט תימן מרוב שטחי האיילט לשעבר בשנת 1872. בשנות ה-30 של המאה ה-19, בסיוע קריסת האימאמות הזיידית עקב חלוקה פנימית ואימוץ נשק מודרני לאחר מלחמת קרים, עברו העות'מאנים לצפון תימן, ובסופו של דבר כבשו את צנעא והפכו אותה לבירת וילאייט תימן ב-1872. כבר אז, השליטה העות'מאנית הייתה מוגבלת ברובה לערים, ושלטונו של האימאם הזיידי בתימן עילית הוכר רשמית.
החל משנת 1872, לאחר שאזור צנעא היה תחת שליטה איתנה, אהמט מוחתאר פאשא החל לשנות את המבנה של הממשל של וילאייט תימן, וחילקו אותו לארבעה סנג'קים, כאשר העיר צנעא משמשת כבירת הווילאייט. מחוז עסיר הפך לסנג'ק של תימן בשנת 1872.
בסוף המאה ה-19 מרדו הזיידים בטורקים, והאימאם מוחמד בן יחיא הניח את היסודות לשושלת תורשתית. כאשר מת ב-1904, יורשו האימאם יחיא בן מוחמד הוביל את המרד נגד הטורקים בשנים 1904–1905, ואילץ אותם להעניק ויתורים חשובים לזיידים. העות'מאנים הסכימו למשוך את הקוד האזרחי ולהחזיר את השריעה בתימן.
ב-1906 מרדו מנהיגי האידריסי של עסיר נגד העות'מאנים. עד 1910 הם שלטו ברוב עסיר, אך בסופו של דבר הם הובסו על ידי כוחות טורקים וחיג'אזיים.
אחמט עיזט פאשה חתם הסכם עם האימאם יחיא באוקטובר 1911, לפיו הוכר כראש זמני ורוחני של הזיידים, ניתנה לו הזכות למנות פקידים עליהם ולגבות מהם מיסים. העות'מאנים שמרו על שיטת הממשל שלהם בחלקים בעלי הרוב הסוני של תימן.
במרץ 1914 תיחמה האמנה האנגלו-טורקית את הגבול בין תימן לפרוטקטורט עדן. כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, האימאם יחיא נשאר נאמן לסולטאן, אך ניסה לנהל משא ומתן עם בריטניה במקביל. בני עסיר, לעומת זאת, הצטרפו לבריטניה מיד עם תחילת המלחמה. המרד הערבי בחג'אז ניתק את תימן משאר האימפריה העות'מאנית, והאימאם ניצל את ההזדמנות לבסס את כוחו על תימן כולה.
הכוחות הטורקיים נסוגו ב-1918, והאימאם יחיא חיזק את שליטתו בצפון תימן והקים את ממלכת תימן המותוואכלית.
חלוקה מנהלית

סנג'קים של הווילאייט בשנת 1876 בקירוב:
סנג'ק צנעא
סנג'ק חודיידה
סנג'ק עסיר
סנג'ק תעז
הערות שוליים

1 2  Asia by A. H. Keane, page 459
↑  George Bury (בדצמבר 2004). Arabia Infelix Or the Turks in Yamen. Kessinger Publishing. pp. 19–. ISBN 978-1-4179-7518-1. נבדק ב-2013-05-24. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Bruce Masters (2013-04-29). The Arabs of the Ottoman Empire, 1516–1918: A Social and Cultural History. Cambridge University Press. p. 189. ISBN 978-1-107-03363-4. נבדק ב-2013-06-08.
↑  Caesar E. Farah (2002-06-29). The Sultan's Yemen: 19th-Century Challenges to Ottoman Rule. I.B.Tauris. p. 97. ISBN 978-1-86064-767-3. נבדק ב-2013-05-24.
1 2  James Minahan (2002-01-01). Encyclopedia of the stateless nations. 1. A – C. Greenwood Publishing Group. p. 195. ISBN 978-0-313-32109-2. נבדק ב-2013-06-01.
1 2 3 4 5 6 7  Nikshoy C. Chatterji (1973). Muddle of the Middle East. Abhinav Publications. pp. 195–197. ISBN 978-0-391-00304-0. נבדק ב-2013-06-01.
↑  Pavet de Courteille, Abel (1876). État présent de l'empire ottoman (בצרפתית). J. Dumaine. pp. 91–96.
↑  Joshua Teitelbaum (2001). The Rise and Fall of the Hashemite Kingdom of Arabia. C. Hurst & Co. Publishers. p. 59. ISBN 978-1-85065-460-5. נבדק ב-2013-05-24.
קצינים טורקים עם חיילים ומיליציות תימנים לפני מלחמת העולם הראשונה
וילה פצ'ק

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  וילה 
 על שם:  אוטו פצ'ק 
 מיקום:  Bubeneč 
 מדינה:  צ'כיה 
 בעלים:  ארצות הברית 
 מייסדים:  אוטו פצ'ק 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1929
 תאריך פתיחה רשמי:  1929 
 אדריכל:  מקס שפילמן 
 סגנון אדריכלי:  נאו-בארוק 
 קואורדינטות:  50°06′02″N 14°24′19″E﻿ / ﻿50.1004622°N 14.4052897°E﻿ / 50.1004622; 14.4052897
 he
 
וילת פצ'ק. מראה הוילה מבחוץ.
וילת פצ'ק היא מבנה היסטורי שנבנה על ידי אוטו פצ'ק בראשית שנות ה-20 בפראג. משנת 1945 שימש המבנה כמקום מגוריהם של שגרירי ארצות הברית בצ'כוסלובקיה, ובהמשך צ'כיה.
היסטוריה

הבית נבנה על ידי אוטו פצ'ק, בן למשפחה יהודית דוברת גרמנית, בעלת עסקים שונים ובעיקר בתחום מכרות פחם ובבנקאות.
בשנת 1938, בעקבות חשש של כיבוש צ'כסלובקיה בידי גרמניה הנאצית, היגרה משפחת פצ'ק מפראג לארצות הברית.
במהלך הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה הפכה הווילה למקום מגוריו של הגנרל רודולף טוּסאן, מפקד הצבא הגרמני הממונה על כיבוש אדמות צ'כיה.
בתום מלחמת העולם השנייה כבש צבא ברית המועצות את המעון במשך מספר ימים, ולאחר מכן הוא הפך למפקדה של המטה הכללי של צ'כוסלובקיה.
בשנת 1945, השגריר האמריקאי לורנס שטיינהרדט, שכר את המעון ממשרד ההגנה הלאומי הצ'כוסלובקי על מנת לשכן בו את שגריר ארצות הברית. בשנת 1948 רכשה הממשלה האמריקאית את הווילה, והבניינים הסמוכים לה תמורת 1,570,000 דולר.
מבנה הווילה תוכנן על ידי האדריכל מקס שפילמן ונבנה בין השנים 1924–1930.
לקריאה נוספת

הארמון האחרון: המאה הסוערת של אירופה בחמש דמויות ובית אגדי אחד בפראג, מאת נורמן אייזן. אייזן שימש כשגריר ארצות הברית בצ'כיה בממשל אובמה, בספרו הוא מתאר את תולדות הווילה הוא.
הערות שוליים

1 2 3  "Ambassador's Residence". cz.usembassy.gov. United States Embassy in the Czech Republic. נבדק ב-20 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Otto Petschek's Residence | Exhibition". americkecentrum.cz. American Center, U.S. Embassy Prague. נבדק ב-20 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: pna20181011492  VIAF: 2828154137636415370003   WorldCat (עם VIAF): 2828154137636415370003 
פנים הוילה
אחד מחדרי האמבטיה בוילה
ויליאקה

ויליאקה (בלטבית: Viļaka; בלטגלית: Vileks, וילקס; בגרמנית: Marienhausen, מרינהאוזן; ביידיש: ויליאקי) היא עיירה במזרח לטביה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
במהלך המאה ה-13 נבנה בוויליאקה מנזר. בשנת 1772 נכללה העיירה בשטח האימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחומי לטביה העצמאית. בשנת 1945 הוענק ליישוב מעמד עירוני.
יהודי ויליאקה

בשנות השלושים של המאה ה-20 נמנו בעיירה כ-450 יהודים, כשליש מתושביה, שרוב המסחר המקומי היה בידיהם, והייתה מבחינה תרבותית אחת מהעיירות היהודיות באזור. עקב ריכוז היהודים הגבוה נהגה היידיש כשפת הדיבור העסקית והתרבותית בעיירה, ושלטים כתובים ביידיש באותיות עבריות נראו בה במקומות רבים. במקום היה בית ספר יסודי ששפתו הייתה יידיש, ומועדון תרבות שהפעיל ספרייה וחוג דרמה. בעיירה התקיימו  מוסדות יהודיים וציוניים: סניף של בית"ר, של השומר הצעיר ושל נצ"ח (נוער ציוני חלוצי). המוסדות הציוניים נסגרו בעת החלת השלטון הסובייטי על העיירה, בשנת 1940.
עם פרוץ מבצע ברברוסה הגיעו לעיירה כ-200 פליטים יהודים נוספים מליטא, והקהילה המקומית התגייסה לעזרתם. עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים ב-2 ביולי 1941, הוטלו על יהודי המקום גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה חמורות וחובת ענידת טלאי צהוב, תוך ביצוע מעשי התעללות ורצח אקראיים בידי הגרמנים. בהמשך, רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם באזור עני והרוס בה, וממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה, תוך רצח גברים ואונס נשים בידי הלטבים המקומיים.
בגטו שבעיירה שרר רעב כבד, הואיל ונאסרה הכנסת מזון אליו. בלילה של ה-11 באוגוסט 1941 בוצעה בגטו אקציה. הגברים היהודים הוצעדו כשני ק"מ מהעיירה, ונרצחו בבורות ירי שחפרו בעצמם, ולאחר מכן, נרצחו הנשים והילדים. במעשה הטבח נרצחו כ-650 יהודים, והוא תועד בצילומי הגרמנים. בהמשך, הועלו באש גופות הקרבנות.
ויטבסק (מחוז משנה)

מחוז משנה ויטבסק (בבלארוסית: Віцебскі раён; ברוסית: Витебский район) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז ויטבסק שבצפון בלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר ויטבסק, אם כי היא עצמה לא כלולה בו. יש בו שני יישובים עירוניים, ינוביצ'י וסוראז', ויתר האוכלוסייה מתגוררת בכפרים.
דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) (אנ'), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה ויטבסק 40,552 בני אדם. האוכלוסייה הצטמצמה וב-2018 נמנו במחוז המשנה 37,051 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה ב-2009: 87.56% בלארוסים, 10.08% רוסים, 1.09% אוקראינים ו-1.27% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (53.32%) ורוסית (45.38%).
השטן לובשת פראדה (ספר)

| --- | --- |

כריכת הספר בתרגום לעברית
 מידע כללי
 מאת:  לורן וייסברגר
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן 
 מקום התרחשות:  ניו יורק, פריז 
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  Broadway Books
 תאריך הוצאה:  2003
 מספר עמודים:  341
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מודן הוצאה לאור
 תרגום:  אינגה מיכאלי
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002331461
 
השטן לובשת פראדה (באנגלית: The Devil Wears Prada), הוא רומן משנת 2003 מאת הסופרת האמריקאית-יהודייה לורן וייסברגר, מבוסס באופן חופשי על דמותה של אנה וינטור, עורכת מגזין "ווג" העולמי, ומגולל את סיפורה של המחברת מחוויות שצברה בתקופת הסטאז´ שלה, עת שימשה כעוזרת האישית של וינטור. הספר כיכב במשך שישה חודשים ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
בשנת 2006 יצא לשווקים עיבוד קולנועי לספר בכיכובן של מריל סטריפ ואן האת'וויי.
רקע לכתיבת הספר

בראשית המאה ה-21 שימשה כותבת הספר, לורן וייסברגר, כעוזרתה האישית של עורכת מגזין האופנה היוקרתי "ווג", אנה וינטור.
וייסברגר עזבה את "ווג", ועברה לעבוד ככותבת במגזין Departures, לצדו של ריצ'רד סטורי, ותחת חסותו החלה בכתיבת רומן הביכורים שלה "השטן לובשת פראדה".
אף על פי שמבקרי ספרות טוענים כי ההווי בעיתון הדמיוני "ראן-ווי" ואישיותה של העורכת הראשית מירנדה פריסלי המתוארים בספר, התבססו על "ווג" ועל אנה וינטור, טענה וייסברגר בראיון שהעניקה לבית ההוצאה לאור רנדום האוס, כי היא הסתמכה לא רק על חוויותיה שלה, אלא גם על אלו של חבריה: ”כמה סיפורים הם לא כל כך רחוקים מהחוויות שנתנסינו בהם אני או חברי - בין אם בעולם האופנה, סתם במגזינים או ביחסי ציבור ובפרסום - אותן עברנו בשנים שלאחר סיום הלימודים בקולג'. אני מתארת לעצמי שעוזרים שונים בכל מקום, יזהו את ניסיונם שלהם בחייה של אנדריאה.”
אולם ללא ספק קיימים קווי דמיון רבים בין וינטור ודמותה הספרותית מירנדה פריסלי: היא בריטית, יש לה שני ילדים, ומשמשת כדירקטורית בחבר המנהלים של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
בספר עצמו מופיע שמה של אנה וינטור כמתחרה של מירנדה פריסלי. "העיתונות אהבה להשוות בין תעלוליהן של אנה ומירנדה, אולם אני נוכחתי לדעת שבלתי אפשרי שמישהו יוכל להיות בלתי נסבל כמו הבוסית שלי... הן מעולם לא חיבבו זו את זו במיוחד."
הסיפור

כשאנדריאה (אנדי) סאקס, סטודנטית צעירה עם חלום להפוך לכתבת בכתב העת "הניו יורקר" ולזכות באחד הימים בפרס פוליצר, מסיימת את לימודיה באוניברסיטה, היא מגיעה לעיר ניו יורק ולאחר חיפושים נמרצים מתקבלת לעבודה ש"בחורות היו מוכנות למות למענה" - עורכת משנה זוטרה של מירנדה פריסלי, העורכת האגדית של מגזין האופנה הבינלאומי "ראן-ווי". העורכת רודה בעובדיה ומשפילה אותם עד כדי כך שהם מתפטרים מעבודתם. הג'וב שקיבלה אנדריאה נחשב יוקרתי, אך היא רק מזכירה זוטרה ואינה עיתונאית. יש האומרים כי אם תשרוד שנה בתפקידה, ייפתחו בפניה דלתות לעולם העיתונות והתקשורת. למרות תנאי העבודה הקשים והדרישות הבלתי אפשריות של מירנדה, מצליחה אנדריאה בעבודתה, ובלי לשים לב היא עצמה משתנה. היא משנה את סגנון לבושה, הופעתה ויחסה לחבריה, מה שגורם לה לפרידה זמנית מבן זוגה. אולם, לבסוף היא מתעשתת ומבינה שמכרה את נשמתה לשטן האופנה, בתמורה לאובדן אהבת אמת וידידות כנה של חבריה האמיתיים.
קבלת הספר

בטרם פרסומו של הספר הייתה ציפייה גדולה של קוראים לתיאור "מאחורי הקלעים" של "ווג" והעורכת הראשית שלו מפיו של "מישהו מבפנים". בריאיון ל"ניו יורק טיימס" אמרה אנה וינטור: "תמיד נהניתי מסיפורת טובה. אך עוד לא החלטתי אם אני רוצה לקרוא את הספר או לא."
עם צאתו של הספר לאור, לא "ווג" ולא שום כתב עת אחר של תאגיד קונדה נאסט ביקרו את ספרה של וייסברגר. כשהסרט יצא לבתי הקולנוע, "הניו יורקר" יצא בביקורת שהמעיטה מערכו של הסרט לעומת הספר. ג'נט מסלין מה"ניו יורק טיימס" נמנעה מלהזכיר את שמה של וינטור באחת משתי הביקורות השליליות שכתבה על הספר.
גם בביקורות החיוביות שהעניק ה"ניו יורק טיימס" לסרט שיצא בעקבות הספר לא הוזכר שמם של "ווג" ווינטור.
בספר הביוגרפי שכתב ג'רי אופנהיימר על וינטור "Front Row: Anna Wintour: The Cool Life and Hot Times of Vogue's Editor", הוא ציין כי אף על פי שאנה וינטור הצהירה כי אינה נוטרת טינה כלפי יוצרי הסרט שעובד על פי הספר, הרי שהיא מעולם לא סלחה לווייסברגר על כתיבתו, ובעת שדווח בעיתונות האמריקאית, כי העורכת של וייסברגר ביקשה ממנה להתחיל בכתיבת הנובלה השלישית שלה, ציין דוברה של וינטור באוזני כתב ה"דיילי ניוז": "וייסברגר צריכה להשיג עבודה כעוזרתו של מישהו אחר".
לדעתו של אופנהיימר ייתכן ש"השטן לובשת פראדה" עשה לווינטור טובה בכך שהוא פיאר את שמה ואת המוניטין שלה. "מלבד זה שהוא נתן לווייסברגר את חמש עשרה הדקות שלה, הוא הציב את אנה כפי שמגיע לה - בפנתאון הסלבריטאי השולט."
ראו גם

השטן לובשת פראדה - הסרט שנעשה על פי הספר
אנה וינטור
השטן לובשת פראדה - מחזמר משנת 2022.
הערות שוליים

↑  Weisberger, Lauren.Author Lauren Weisberger
laurenweisberger.com. "המשרה הראשונה של לורן לאחר ששבה לארצות הברית ועברה למנהטן הייתה כעוזרת לעורכת של ווג, אנה וינטור."
↑  A Conversation With Lauren Weisberger.
Random House. 2004.
↑  משפט מפתח החוזר על עצמו כמה פעמים בספר.
↑  DAVID CARR,
Anna Wintour Steps Toward Fashion's New Democrac,
The New York Times, February 17, 2003.
↑  JANET MASLIN,
BOOKS OF THE TIMES; Elegant Magazine, Avalanche Of Dirt,
The New York Times, April 14, 2003.
↑  A. O. SCOTT,
In 'The Devil Wears Prada,' Meryl Streep Plays the Terror of the Fashion World,
The New York Times, June 30, 2006.
↑  דנה שוופי, את הביוגרפיה שלה, אנה וינטור לא ערכה, באתר הארץ, 25 בפברואר 2010
↑  הספר במהדורה אינטרנטית באתר אמזון
↑  אופנהיימר - Front Row, עמ' 328.
↑  Lloyd Grove and Katherine Thomson, Author goes from Prada to nada, Daily News ;May 2, 2006
וילאן סיפריאן

וילאן סיפריאן (בצרפתית: Wylan Cyprien; נולד ב-28 בינואר 1995 בלז אבים שבגוואדלופ) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת פ.צ. סיון.
קריירת מועדונים > לאנס

סיפריאן נולד בלז אבים שבגוואדלופ, מחוז צרפתי מעבר לים. בשנת 2006 הוא החל לשחק במחלקת הנוער של פריז, ובשנת 2008 עבר למחלקת הנוער של לאנס. בשנת 2012 החל סיפריאן לשחק בלאנס II, קבוצת המילואים של המועדון, מהליגה הצרפתית הרביעית. ב-23 בינואר 2013 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–3 על סטאד בורדלה במסגרת הסיבוב השני של הגביע הצרפתי. ב-28 בינואר ערך סיפריאן את הופעת הבכורה שלו בליגה הצרפתית השנייה, כששיחק 53 דקות בהפסד 1–2 לדיז'ון במסגרת המחזור ה-22. בעונתו הראשונה במועדון, בה סיים המועדון במקום ה-12 בליגה, ערך סיפריאן 12 הופעות ליגה.
ב-2 בנובמבר 2013 הבקיע סיפריאן את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה השנייה בניצחון 1–2 על קן במסגרת המחזור ה-13 בליגה. בעונתו השנייה במועדון, שהסתיימה בעלייה לליגת העל הצרפתית דרך המקום השני, ערך סיפריאן 23 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-16 באוגוסט 2014 ערך סיפריאן את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, כשנכנס כמחליף בדקה ה-81 בהפסד 0–1 לגנגאן במסגרת המחזור השני. ב-30 באוגוסט הבקיע סיפריאן את שער הבכורה שלו בליגת העל, שער בדקה ה-45 בניצחון 2–4 על סטאד ריימס במסגרת המחזור הרביעי. בסך הכל ערך סיפריאן 33 הופעות ליגה בעונת 2014/2015, בסופה חזרה לאנס לליגה השנייה, והבקיע שני שערים. בעונת 2015/2016 הוא ערך 34 הופעות ליגה והבקיע שישה שערים.
קריירת מועדונים > ניס

ב-27 ביולי 2016 חתם סיפריאן בניס מליגת העל הצרפתית. ב-14 באוגוסט ערך סיפריאן את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-64 בניצחון 0–1 על סטאד רן במסגרת המחזור הראשון בליגה. ב-11 בספטמבר הבקיע סיפריאן את שער הבכורה שלו במועדון, שער מכריע בדקה ה-88 בניצחון 2–3 על אולימפיק מרסיי במסגרת המחזור החמישי בליגה. ב-15 בספטמבר ערך סיפריאן את הופעת הבכורה שלו בליגה האירופית, כששיחק 90 דקות בהפסד 0–1 לשאלקה 04 במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים. ב-29 בספטמבר הבקיע סיפריאן את שער הבכורה שלו במפעל, שער בדקה ה-71 בהפסד 2–5 לקרסנודאר במסגרת המחזור השני בשלב הבתים.
קריירת מועדונים > פארמה

ב-5 באוקטובר 2020 הושאל לפארמה מהסרייה א'.
הערות שוליים

↑  סיכום המשחק באתר Transfermarkt, ‏ 23 בינואר 2013 (באנגלית)
↑  סיכום המשחק באתר Transfermarkt, ‏ 28 בינואר 2013 (באנגלית)
↑  סיכום המשחק באתר Transfermarkt, ‏ 2 בנובמבר 2013 (באנגלית)
↑  סיכום המשחק באתר Transfermarkt, ‏ 6 באוגוסט 2014 (באנגלית)
↑  סיכום המשחק באתר Transfermarkt, ‏ 30 באוגוסט 2014 (באנגלית)
↑  http://www.ogcnice.com/fr/actualite/27310/accord-trouve-pour-wylan-cyprien באתר הרשמי של ניס, 27 ביולי 2016 (באנגלית)
↑  סיכום המשחק באתר Transfermarkt, ‏ 14 באוגוסט 2016 (באנגלית)
↑  סיכום המשחק באתר Transfermarkt, ‏ 11 בספטמבר 2016 (באנגלית)
↑  סיכום המשחק באתר Transfermarkt, ‏ 15 בספטמבר 2016 (באנגלית)
↑  סיכום המשחק באתר Transfermarkt, ‏ 29 בספטמבר 2016 (באנגלית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "וילאן סיפריאן".
וילה פורני צ'ראטו

וילה פורני-צ'ראטו (איטלקית: Villa Forni-Cerato) היא אחת הווילות הכפריות שבנייתה מיוחסת לאדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה. מאחר שווילה פורני-צ'ראטו איננה נזכרת בספרו של פלאדיו  "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות", ייחוסה לפלאדיו איננו ודאי. היא ממוקמת במונטקיו-פרקלצ'ינו (Montecchio Precalcino) ליד העיר ויצ'נצה. ייתכן שמשפחת פורני הייתה הראשונה להזמין את בניית הווילה, ומאוחר יותר עברה לחזקתה של משפחת צ'ראטו. למרות אי הביטחון בייחוסה לפלאדיו הוכרזה וילה פיובנה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית במסגרת ההכרזה על הווילות הפלדיאניות בוונטו.
אדריכלות

בניין הווילה הוא רבוע וקטן למדי. בחזיתה מבואה המובלטת על ידי קשת סרליאנית, וגרם מדרגות צר עולה אל הקשת המרכזית, בדומה למה שתכנן פלאדיו בווילה גודי. המבואה מסתיימת בראשה בגמלון שבו שרד סמל המשפחה (כיום העתק מאוחר). מעל שני החלונות הצדדיים של הקשת נקבעו שני תבליטים (כיום העתקים מאוחרים) המראים אלי נהר. עיצוב דומה מצוי במקביל בחזיתה האחורית של הוילה, אלא ששם במקום פתח מרכזי עם גרם מדרגות, מצויה מרפסת במרכז הקשת הסרליאנית.
ראו גם

הווילות הפלדיאניות בוונטו
לקריאה נוספת

M. Wundram, T. Pape and P. Marton, Andrea Palladio 1508-1580, Architect between Renaissance and Baroque, Taschen Koeln, 2004, pp. 26-31.
הרכב העונה ב-MLS
שיאני ההופעות

| שחקן | מס' הופעות |
| --- | --- |
ארצות הברית לנדון דונובן: 7
קנדה דוויין דה רוסאריו: 6
ארצות הברית רובין פרייזר: 5
בוליביה חיימה מורנו: 5
ארצות הברית כריס ארמאס: 5
ארצות הברית אדי פופ: 4
ארצות הברית פרקי: 4
בוליביה מרקו אצ'ווארי: 4
ארצות הברית ג'ימי קונרד: 4
ארצות הברית עומאר גונסאלס: 4
גרנדה (מדינה) שאלרי ג'וזף: 4
אירלנד רובי קין: 4
ארצות הברית צ'אד מרשל: 4
הופעות לפי קבוצה

| קבוצה | מס' הופעות |
| --- | --- |
לוס אנג'לס גלאקסי: 37
די. סי. יונייטד: 28
שיקגו פייר: 23
קנזס סיטי וויז/קנזס סיטי וויזרדס/ספורטינג קנזס סיטי: 22
ניו יורק/ניו ג'רזי מטרוסטארס/ניו יורק רד בולס: 20
סן חוזה קלאש/ארת'קווייקס: 16
דאלאס ברן/דאלאס: 14
קולומבוס קרו: 14
ניו אינגלנד רבולושן: 13
טורונטו: 8
קולורדו ראפידס: 7
יוסטון דינמו: 7
טמפה ביי מיוטיני: 7
אטלנטה יונייטד: 6
מיאמי פיוז'ן: 6
סיאטל סאונדרס: 6
פורטלנד טימברס: 5
ריאל סולט לייק: 5
צ'יבאס ארצות הברית: 4
מועדון הכדורגל לוס אנג'לס: 4
מונטריאול אימפקט: 4
ניו יורק סיטי: 3
מינסוטה יונייטד: 2
פילדלפיה יוניון: 2
ונקובר וייטקאפס: 2
ראו גם

הרכב כל הזמנים ב-MLS
ויטבסק (מחוז)

מחוז ויטבסק (בבלארוסית: Віцебская вобласць, ברוסית: Витебская область) הוא אחד מששת מחוזות בלארוס, שוכן בצפון המדינה ובירתו העיר ויטבסק. המחוז משתרע על פני שטח של 40,049 קמ"ר, שהם 19.4% משטח בלארוס. בשנת 2009 התגוררו במחוז 1,230,821 תושבים, צפיפות האוכלוסין במחוז היא הנמוכה במדינה כ-31 תושבים לקמ"ר.
המחוז גובל בלטביה בצפונו, ברוסיה בצפונו ובמזרחו, במחוזות מוהילב מינסק וגרודנו בדרומו, ובליטא במערבו.
המחוז ידוע באגמים הרבים שבו, האגמים הגדולים הם אגם אוסבייה (Асвейскае возера) ואגם לוקומלסקויה (Лукомскае возера). במחוז ישנם שמורות טבע ופארקים לאומים יותר מכל מחוז אחר בבלארוס.
בהתאם למפקד אוכלוסין משנת 1939 במחוז התגוררו 77 אלף יהודים (כ-6% מכלל אוכלוסיית המחוז). בשנת 1959 היו במחוז רק 19 אלף יהודים.