stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הממשלה המהפכנית הזמנית של הרפובליקה של דרום וייטנאם

| --- | --- |
 
 מדינה:  דרום וייטנאם 
 תקופת הפעילות:  8 ביוני 1969 – 2 ביולי 1976 (7 שנים) 
 
הממשלה המהפכנית הזמנית של הרפובליקה של דרום וייטנאם (PRG) הוקמה ב-8 ביוני 1969 על ידי הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם (צפון וייטנאם) כממשלת מחתרת חמושה המתנגדת לממשלת דרום וייטנאם בפיקודו של הנשיא נגוין ואן ת'יו (אנ'). נציגים של חזית השחרור הלאומית של דרום וייטנאם (וייטקונג) וכן כמה קבוצות קטנות יותר, השתתפו ביצירתו.
בעקבות מתקפת טט ב-1968 והמתקפות צבאיות הנלוות בדרום על ידי סייגון ואמריקה, שבהן ספג הווייטקונג אבדות צבאיות חמורות, ה-PRG נתפס ככוח נגד פוליטי שיכול להשפיע על דעת הקהל הבינלאומית בתמיכה של איחוד מחדש ובאופוזיציה לארצות הברית ודרום וייטנאם.
הגופים המרכזיים של ה-PRG פעלו כממשלה זמנית. הארגון הוכר כממשלת דרום וייטנאם על ידי רוב המדינות הסוציאליסטיות ומלטה. ב-1973 הוא חתם על הסכם השלום של פריז כישות עצמאית, נבדלת הן מדרום וייטנאם והן מצפון וייטנאם.
לאחר נפילת סייגון ב-30 באפריל 1975, ה-PRG החליף רשמית את הרפובליקה של וייטנאם והפך לממשלה הייצוגית של דרום וייטנאם תחת השם הרשמי הרפובליקה של דרום וייטנאם, וירש את כל הנכסים, הזכויות, החובות וייצוג הריבונות של הרפובליקה של וייטנאם. ב-2 ביולי 1976, הרפובליקה של דרום וייטנאם והרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם התאחדו באופן ויצרו את הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם.
ראו גם

וייטקונג
הערות שוליים

1 2 3  Như Tảng Trương, David Chanoff, Van Toai Doan, A Vietcong memoir, San Diego : Harcourt Brace Jovanovich, 1985, ISBN 978-0-15-193636-6
↑  "Mintoff shows off his 'non-aligned manhood' and threatens to break relations with Israel". archive.maltatoday.com.mt. 18 באפריל 2010. נבדק ב-10 בנובמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465498305171  SUDOC: 121214915  VIAF: 204946524   WorldCat (עם VIAF): 204946524
1951 בספרות

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | 1951  בספרות |  |
< · 1949 · 1950 – 1951 – 1952 · 1953 · >
כל ערכי השנים בספרות במאה ה-20 · כל ערכי השנים בספרות במאה ה-21 · פורטל הספרות
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1951 ונוגעים לתחום הספרות.
אירועים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ספרים נבחרים חדשים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ספרים נבחרים חדשים > סיפורת

אייזיק אסימוב – המוסד השמיימי
הווארד פאסט – ספרטקוס (אנ')
רוברט היינליין – השליטים
ניקולס מונסארט – הים האכזר
ג'יי די סלינג'ר – התפסן בשדה השיפון
שוהיי אוקא – אש בעמקים
הרמן ווק – המרד על הקיין
מרגריט יורסנאר – זכרונות אדריאנוס
ספרים נבחרים חדשים > ספרי ילדים ונוער

ק.ס. לואיס – הנסיך כספיאן
ספרים נבחרים חדשים > מחזות

אז'ן יונסקו – השיעור
טנסי ויליאמס – השושנה המקועקעת
ספרים נבחרים חדשים > ספרי עיון

חנה ארנדט – יסודות הטוטליטריות
לידות

9 במאי – ג'וי הרג'ו, משוררת, מוזיקאית וסופרת אמריקאית ממוצא אינדיאני
15 במאי – דייוויד אלמונד, סופר בריטי לילדים ונוער
5 ביוני – סוזי אורמן, יועצת פיננסית, מגישת פודקסטים בנושאי מוטיבציה וכלכלה, סופרת, מנחת טלוויזיה וידוענית יהודייה-אמריקאית
20 באוגוסט – גרג בר, סופר מדע בדיוני אמריקאי (נפטר ב-2022)
24 באוגוסט – אורסון סקוט קארד, סופר מדע בדיוני אמריקאי
20 בספטמבר – חוויאר מריאס, סופר, מתרגם ופובליציסט ספרדי
8 בדצמבר – ביל ברייסון, סופר ועיתונאי אמריקאי
נפטרו

7 בינואר – רנה גנון, אינטלקטואל צרפתי-מצרי (נולד ב-1886)
10 בינואר – סינקלר לואיס, עיתונאי, סופר ומחזאי אמריקאי, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1930 (נולד ב-1885)
19 בפברואר – אנדרה ז'יד, סופר צרפתי וחתן פרס נובל לספרות לשנת 1947 (נולד ב-1869)
28 בפברואר – וסבולוד וישנבסקי, מחזאי וסופר סובייטי (נולד ב-1900)
9 באפריל – צאדק הדאיאת, סופר ואיש רוח איראני (נולד ב-1903)
29 באפריל – לודוויג ויטגנשטיין, פילוסוף אוסטרי-בריטי ממוצא יהודי (נולד ב-1889)
25 במאי – פאולה מולדן, משוררת וסופרת אוסטרית (נולדה ב-1887)
30 במאי – הרמן ברוך, סופר יהודי-אוסטרי, הנחשב לאחד מגדולי המודרניזם ספרותי (נולד ב-1886)
14 באוגוסט – ויליאם רנדולף הרסט, מו"ל עיתונות אמריקאי, מגדולי בעלי העיתונים בארצות הברית (נולד ב-1863)
31 באוגוסט – אברהם קאהאן, עיתונאי, סופר ומנהיג פועלים יהודי-אמריקאי ממוצא ליטאי (נולד ב-1860)
פרסים

פרס נובל לספרות: פר לגרקוויסט
מיכאל ירמיה

| --- | --- |

הרב מיכאל ירמיה ב-תרפט
 לידה:  בגדאד
 פטירה:  ינואר 1950 י' בשבט תש"י בגדד, עיראק 
 תקופת הפעילות:  ? – ינואר 1950 
 מעסיק:  ישיבת מאיר אליהו
 חתנים:  הרב סלמן חוגי עבודי
 
 חתימה:   
 
הרב מיכאל ירמיה (נפטר בי' בשבט ה'תש"י, ינואר 1950) היה רב ומקובל עיראקי, מחכמי ישיבת מאיר אליהו.
ביוגרפיה

מכיוון שבבגדד היה נהוג להיקרא בשם משפחה פטרונימי, סביר להניח שלאביו קראו ירמיה. הוא נהג לחתום "ח"ר חיים" וכנראה סבו היה רב בשם זה.
נולד בהודו, היגר לבגדד בשביל ללמוד תורה. למד בישיבת הרב אלישע דנגור לאחר פטירת הרב דנגור. שימש כרב בישיבת כנסת מאיר אליהו, עסק בקבלה.
שימש כגזבר של כלל הישיבות בבגדד והיה אחראי על חלוקת המשכורות לאברכים.
מאיר בניהו הדפיס אגרת ממנו לרב יצחק נסים בה מלין על עזיבתו את בגדאד. נמנה בין המסכימים על ספר צדקה ומשפט מאת רבי צדקה חוצין. חתום על תקנת נישואין מתרפ"א. הרב משה יחזקאל צאלח מצטט חידוש בשמו.
נפטר בי' בשבט ה'תש"י, ראב"ד בגדד הרב ששון סחייק הספידו. נקבר בחלקת הצדיקים בבית העלמין העתיק בבגדד אשר הועתק בצו השלטונות למיקום חדש ב-1962.
היה נשוי למסעודה. בתו רבקה נישאה לראב"ד בגדד ולימים חבר מועצת הרבנות הראשית הרב סלמן חוגי עבודי, בניו שינו את שם משפחתם ל"בר חיים".
לקריאה נוספת

הרב משה שבת, ישיבות בגדאד, חלק א, ירושלים תשע"ו, עמ' 379, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
הרב יהושע משה, קץ הימין, ירושלים תשכ"ז, אות עד, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
הערות שוליים

↑  תקווה נתן, רואים את הקולות, באתר אנו – מוזיאון העם היהודי, 29 בפברואר 2024
↑  הרב משה שבת, ישיבות בגדאד, חלק א, ירושלים תשע"ו, עמ' 379, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
↑  בדף מרכז יהדות בבל ברשת החברתית פייסבוק
↑  מאיר בניהו (עורך), שאול מייזליש, מן ההר אל העם, הוצאת ידיעות ספרים, ירושלים 1993, עמ' 34, באתר אוצר החכמה
↑  רבי צדקה חוצין, צדקה ומשפט, ירושלים תרפ"ו, עמ' שא, באתר היברובוקס
↑  אברהם בן יעקב, מנהגי יהדות בבל, חלק ב, ירושלים תשנ"ג, עמ' 227, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
↑  הרב משה יחזקאל צאלח, תורת משה, חלק ב, חברת אהבת שלום, ירושלים תשמ"ט, עמ' תקצז-תקצח, באתר אוצר החכמה
↑  אברהם בן יעקב, יהודי בבל בתקופות האחרונות, ירושלים 1980 עמ' קכה, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  מוזכר בשיח ששון, מכון הכתב, ירושלים תשס"ט, סוף הספר
↑  תמיר כהן, הספד הרב שלמה כהן, להורות חכמה ומשפט, ירושלים תשע"ט, עמ' 162, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
תמונת רבני ישיבת כנסת מאיר אליהו: הרב מיכאל ירמיה, חמישי משמאל יחד עם שאר רבני ישיבתו, תרפ"ט. מוצגת כיום במרכז מורשת יהדות בבל
מנחם מנדל בייליס

| --- | --- |

 לידה:  1874 קייב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  7 ביולי 1934 (בגיל 60 בערך) סרטוגה ספרינגס, ארצות הברית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית קברות מאונט כרמל 
 
ביתו של בייליס בקייב
בייליס ומשפחתו בהגיעם לארץ ישראל
מנחם מנדל בייליס (ברוסית: Менахем Мендель Бейлис; נולד ב-1874 בקייב, האימפריה הרוסית – נפטר ב-7 ביולי 1934, ניו יורק, ארצות הברית) היה יהודי רוסי שהואשם ב-1911 בעלילת דם על לא עוול בכפו ברצח ילד גוי בקייב, בתיק המשפט הידוע לשמצה בשם משפט בייליס משנת 1913. למרות שבסופו של דבר זוכה בייליס לאחר תהליך ממושך, ההליך המשפטי עורר ביקורת בינלאומית על האנטישמיות באימפריה הרוסית. סיפורו של בייליס עובד לרומן עלילתי משנת 1966 פרי עטו של ברנרד מלמוד, "יום הדין".
ביוגרפיה

בייליס נולד בשנת 1874 למשפחה חסידית מעיר ואסילקיב, אולם בבגרותו היה אדיש לדת, ועבד בקביעות בשבתות ולפחות בחלק מהחגים. הוא שירת בצבא האימפריה הרוסית ולאחר השירות הצבאי, בייליס בן ה-22 התחתן וקיבל עבודה במפעל ללבנים ליד קייב, בנישואים נולדו לו ארבעה בנים ובת אחת. במשך רוב חייו הבוגרים עבד כפקיד במפעל הלבנים של זייצב, שהיה חבר של אביו. הוא קיבל 50 רובל לחודש, אך משום שהיה משלם על חינוך בנו בגימנסיה רוסית ופרנס משפחה גדולה, היה עני מאוד ועבד מבוקר עד מאוחר בלילה. הוא היה ביחסים טובים עם האוכלוסייה הנוצרית ובמיוחד עם הכומר המקומי. המוניטין שלו היה כל כך טוב, עד שבמהלך הפוגרום בשנת 1905 הגיעו אליו חברים מקומיים מאיגוד העם הרוסי להרגיעו שביטחונו מובטח ואין לו ממה לחשוש. בלי תקווה לשפר את חייו הצנועים יותר, היו לבייליס תוכניות שאפתניות עבור בנו: כדי שיוכל לרשום אותו לגימנסיה, הוא מכר פרה, ואשתו בישלה לקנטינות. בייליס עבד 12 שעות ביום, פיקח על העמסת לבנים, ניהל ספרי חשבונות ועשה כל עבודה שהגיעה לידו.
בליל 21-22 ביולי 1911 נעצר בייליס בביתו על ידי 15 קציני ז'נדרם בחשד לרצח אנדריי יושצ'ינסקי. יחד איתו, בנו פנחס בן ה-9, שהיה מיודד בעבר עם אנדריי, עוכב והוחזק במחלקת הביטחון למשך 3 ימים. בייליס ישב שנתיים בכלא כחשוד.
החקירה והמשפט של בייליס התקיימו בקייב מ-23 בספטמבר עד 28 באוקטובר 1913 לוו, מצד אחד, בקמפיין אנטישמי פעיל, ומצד שני, בהפגנות ציבוריות בקנה מידה רוסי ועולמי. תיק בייליס הפך למשפט הקולני ביותר ברוסיה שלפני המהפכה. ב-28 באוקטובר 1913, בשעה 18:00, זוכה בייליס. אלפי אנשים התאספו מחוץ לביתו כדי לקבל את פניו. זמן מה לאחר הזיכוי עזב מנדל בייליס את רוסיה עם אשתו וילדיו ועלו לארץ ישראל.
בבפברואר 1914 הגיעו בני הזוג בייליס לתל אביב והתקבלו ברחובות העיר על ידי המונים. חיי בייליס ומשפחתו במקום חדש התפתחו תחילה בהצלחה. אך לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, המצב בארץ היה קשה מאוד ובשנת 1922 גמלה ההחלטה להתיישב בניו יורק. בייליס מת בפתאומיות באחד מבתי המלון בעיירת הנופש סרטוגה ספרינגס, ליד ניו יורק, ב-7 ביולי 1934. יומיים לאחר מכן, בייליס נקבר בבית העלמין הר הכרמל בקווינס, ניו יורק.
ב-1926 הוציא בניו יורק בהוצאה עצמית, ביידיש ובאנגלית, את סיפורו: "The Story of My Sufferings" - "משפטו של שעיר לעזאזל", סיפור שנפרש על פני 285 עמודים. הספר יצא לאור ביידיש ותורגם לראשונה לרוסית רק ב-2005..
על מצבתו נכתב:
בן אדם, שים לב לזה הקבר

בו ינוח איש קדוש בחיר גבר.

רשעי קייב העיר שמוהו למטרה

ועל כל ישראל פרשו הצרה.

העלילו דם ילד נוצרי דורשת אמונתו

לימי חג הפסח הוא לעדתו.

אסרוהו בכבלים ויורידוהו אל הבור

ושנים עשרות לא ראה אור.

ובעד כל ישראל עונה עד דכא

תנו כבוד לנפש טהורה וזכה.

יתלונן בצל שדי במרומי שמים

עד יקיצו הנרדמים לחיים.
ראו גם

משפט בייליס
לקריאה נוספת

ד"ר מאיר קוטיק, משפט בייליס: עלילת דם במאה העשרים, הוצאת מלוא, תל אביב, תשל"ט, 1978.
הערות שוליים

↑  מנדיל ביליס בארץ־ישראל., מוריה, 15 בפברואר 1914
↑  בייליס לפני בואו ארצה-ישראל., החרות, 15 בפברואר 1914
בייליס ביפו., החרות, 15 בפברואר 1914
א. מ. היימן, שיחת סופרנו היפואי עם בייליס., החרות, 16 בפברואר 1914
↑  Mendel Beilis Coming, The New York Times, January 25, 1921
↑  Дело Бейлиса Заметки по еврейской истории
↑  Михаил Мисонжник. Предисловие к книге Менделя Бейлиса «История моих страданий»
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258483405171  PLWABN: 9810646503605606  BnF: cb12416032d (data)  CiNii: DA17118821  GND: 119029804  ISNI: 0000 0000 6648 6489  LCCN: nr90002980  LNB: 000088995  NKC: js2014844273  NTA: 110921933  SUDOC: 033278008  VIAF: 17311293   WorldCat (עם VIAF): 17311293 
קברו של מנדל בייליס
תור הזהב של הרדיו

ילדה מאזינה לרדיו בתקופת השפל הגדול. לפני הופעתה של הטלוויזיה כאמצעי הבידור הדומיננטי בשנות ה-50, התאספו משפחות להאזין לרדיו הביתי בערב.
תור הזהב של הרדיו (באנגלית: Golden Age of Radio), הידוע גם בתור הרדיו של זמנים עברו (באנגלית: Old-Time Radio או בקיצור: OTR), היה עידן בתולדות הרדיו בארצות הברית (אנ') שבו היה אמצעי הבידור הביתי האלקטרוני הדומיננטי. הוא החל עם לידתו של שידור הרדיו המסחרי בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, ונמשך כשלושה עשורים עד שנות ה-50 של המאה ה-20, כשאז הטלוויזיה החלה להחליף בהדרגה את הרדיו כמדיום המועדף לשידור תסכיתים, וודוויל ותוכניות דרמה.
הרדיו היה אמצעי השידור הראשון. בתקופה זו אנשים התקשרו באופן קבוע לתוכניות הרדיו האהובות עליהם, ומשפחות התקבצו יחדיו להאזין לרדיו הביתי בערבים. על פי סקר משנת 1947 של חברת C.E. Hooper,‏ 82 מתוך 100 אמריקאים נמצאו כמי שמאזינים לרדיו. עבור המדיום החדש נוצרו מגוון מערכים (פורמטים) וסוגות (ז'אנרים) חדשים של בידור, שרבים מהם עברו מאוחר יותר גם לטלוויזיה: תסכיתים, סדרות מסתורין, אופרות סבון, שעשועונים, תוכניות כישרונות, וודוויל רדיו בשעות היום והערב, קומדיות מצבים, שידורי ספורט, תוכניות ילדים, תוכניות בישול ועוד.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלה עלייתה של הטלוויזיה על פני הרדיו כאמצעי השידור הפופולרי ביותר, ותוכניות הרדיו המסחריות עברו לפורמטים צרים יותר שכללו חדשות, שיחות, ושידורי ספורט ומוזיקה. פורמטים ייחודיים נוצרו עבור שידורי דת, רדיו ציבורי שנתמך על ידי מאזינים, תחנות של מכללות להשכלה גבוהה, ועוד.
התפתחות הרדיו

שידור הרדיו בארצות הברית עבר תקופה של שינויים מהירים במהלך העשור של שנות ה-20 של המאה ה-20. התקדמות טכנולוגית, אסדרה ממשלתית מתואמת, פריסה מהירה של צרכנים, ויצירת רשתות שידור, הפכו את הרדיו ממצרך נדיר למדיום של תקשורת המונים, והגדירו את תור הזהב של הרדיו.
התפתחות הרדיו > פריסה של צרכנים

במהלך העשור של שנות ה-20 של המאה ה-20 נמשכה באופן מואץ רכישת מכשירי רדיו על ידי בתי-אב בארצות הברית. RCA פרסמה נתונים ב-1925 שקבעו של-19% מבתי ארצות הברית יש רדיו. הטריודה והמעגל הרגנרטיבי (אנ') הגבירו את עוצמת מכשירי הרדיו עם שפופרות הריק, והפכו אותם לזולים וזמינים באופן נרחב לצרכנים עד המחצית השנייה של שנות העשרים. היתרון היה ברור: כעת יכלו מספר אנשים להאזין לרדיו שלהם בו-זמנית ובקלות. ב-1930 היו 40% ממשקי הבית בארצות הברית בעלי רדיו, באזורי מטרופולין גדולים ובפרווריהם היה אחוז זה גבוה בהרבה. מקלט סופרהטרודין והמצאות אחרות שכללו את מכשירי הרדיו עוד יותר בעשור הבא; על אף ההשפעה הקשה של השפל הגדול בשנות ה-30, נשאר הרדיו במרכז החיים האמריקאים. ולראיה, עד 1940 כבר היו ל-83% מהבתים בארצות הברית מכשיר רדיו.
התפתחות הרדיו > אסדרה ממשלתית

אף על פי שהרדיו היה כבר מבוסס היטב בקרב הצרכנים בארצות הברית באמצע שנות ה-20, האסדרה של אמצעי השידור הביאה עימה אתגרים משלה. עד 1926, השימוש בכוח ותדרים ברדיו היה מוסדר על ידי משרד המסחר האמריקאי, עד שאתגר משפטי הפך את הסוכנות לחסרת כוח להמשיך בכך. תגובת הקונגרס הייתה באמצעות חקיקת חוק הרדיו של שנת 1927 (אנ'), שכלל את הקמת ועדת הרדיו הפדרלית (FRC) (אנ').
אחת הפעולות המוקדמות והחשובות ביותר של ועדת הרדיו הפדרלית הייתה אימוץ צו כללי 40,(אנ'), אשר חילק את התחנות ברצועת AM לשלוש קטגוריות רמות הספק, שנודעו כ"מקומית", "אזורית" ו"ערוץ נקי", וארגון מחדש של הקצאות תחנות. בהתבסס על תוכנית זו, החל מהשעה 3:00 לפנות בוקר (שעון החוף המזרחי) ב-11 בנובמבר 1928 רוב התחנות במדינה הועברו לתדרי שידור חדשים.
התפתחות הרדיו > רשתות שידור

המרכיב האחרון שנדרש כדי להפוך את תור הזהב של הרדיו לאפשרי התמקד בשאלת ההפצה: היכולת של תחנות רדיו מרובות לשדר בו זמנית את אותו תוכן, אתגר זה בא על פתרונו עם הרעיון של רשת רדיו. תוכניות הרדיו המוקדמות ביותר של שנות ה-20 היו ברובן ללא חסות; תחנות הרדיו ניתנו כשירות במטרה למכור מקלטי רדיו. בתחילת 1922, הכריזה AT&T על תחילתו של שידור נתמך בפרסומות בתחנות בבעלותה, ועל תוכניות לפיתוח רשת הרדיו הראשונה שהשתמשה בקווי הטלפון שלה להעברת התוכן. ביולי 1926, החליטה AT&T בפתאומיות לצאת מתחום השידור, וחתמה על הסכם למכירת כל פעילות הרשת שלה לקבוצה בראשות תאגיד הרדיו של אמריקה (RCA), שהשתמשה בנכסים כדי להקים את חברת השידור הלאומית. ארבע רשתות רדיו נוצרו עד 1934. היו אלה:
הרשת האדומה של חברת השידור הלאומית (NBC Red), שהושקה ב-15 בנובמבר 1926. החברה נוסדה במקור כחברת השידור הלאומית בסוף 1926 ונאלצה כמעט מיד להתפצל במסגרת חוקי ההגבלים העסקיים כדי לייסד את אן.בי.סי. האדומה (NBC Red) ואן.בי.סי. הכחולה (NBC Blue). כאשר, בשנת 1942, נמכרה אן.בי.סי. הכחולה ושמה שונה ל"הרשת הכחולה", חזרה רשת זו לקרוא לעצמה פשוט "רשת הרדיו הלאומית של חברת השידור" (NBC).
הרשת הכחולה של חברת השידור הלאומית (NBC Blue), שהושקה ב-10 בינואר 1927 עקב פיצול מאולץ מאן.בי.סי. האדומה. אן.בי.סי. הכחולה נמכרה ב-1942 והפכה ל"הרשת הכחולה", והיא בתורה העבירה ב-15 ביוני 1945 את נכסיה לחברה חדשה, "חברת השידור האמריקאית". רשת זו הזדהתה כרשת הרדיו של חברת השידור האמריקאית (ABC).
מערכת השידור קולומביה (CBS), הושקה ב-18 בספטמבר 1927. לאחר ניסיון להתחרות תחילה ברשתות ה-אן.בי.סי., צברה סי.בי.אס. תאוצה חדשה כאשר ויליאם ס. פיילי החל את תפקידו כנשיא החברה.
מערכת השידור ההדדית (Mutual), הושקה ב-29 בספטמבר 1934. מערכת זו נוהלה בתחילה כקואופרטיב שבו תחנות הדגל היו בבעלות הרשת, ולא כפי שהיה בשלוש רשתות הרדיו האחרות.
לוח שידורים

בתקופה שלפני ואחרי הופעתה של רשת השידור, היה צורך ביצירת צורות בידור חדשות כדי למלא את הזמן של יום השידורים בתחנות. רבים מהמערכים (פורמטים) שנולדו בעידן זה המשיכו גם בעידן הטלוויזיה והדיגיטל. בתחילת תור הזהב, תוכניות הרשת שודרו כמעט אך ורק בשידור חי, שכן הרשתות הארציות אסרו על שידור תוכניות מוקלטות עד סוף שנות ה-40 בגלל איכות הצליל הנמוכה של תקליטי הפונוגרף, אמצעי ההקלטה המעשי היחיד באותה תקופה. כתוצאה מכך, מופעי שעות שיא (פריים טיים) בוצעו פעמיים ברשת, פעם אחת בכל חוף.
לוח שידורים > שידורים חיים

הסיקור של אירועים חיים כלל קונצרטים מוזיקליים ושידורי ספורט שהועברו על-ידי שדרני ספורט.
לוח שידורים > חדשות

היכולת של אמצעי התקשורת החדש להעביר מידע לאנשים יצרה את המערך (פורמט) של חדשות רדיו מודרניות: כותרות, דיווח מרחוק, ראיונות רחוב (כגון Vox Pop (אנ')), דיוני פאנל, דיווחי חיזוי מזג אוויר ודיווחי חוות. כניסת הרדיו לתחום החדשות עוררה סכסוך מול תעשיית העיתונות באמצע שנות ה-30 (אנ'), שבסופו של דבר הגיע לשיאו כשעיתונים פיברקו דיווחים מוגזמים על היסטריה המונית (בדיונית לחלוטין), שנגרמה בעקבות תסכית הרדיו של מלחמת העולמות, שהוצג כמהדורת חדשות מזויפת.
לוח שידורים > תשדירים מוזיקליים

התשדיר המוזיקלי הממומן על-ידי נותני חסות הפך במהרה לאחד ממערכי התוכניות הפופולריים ביותר. רוב החסות המוקדמת ברדיו הגיעה בצורה של מכירת זכויות השיום לתוכנית, כפי שמעידות תוכניות כמו The A&P Gypsies, Champion Spark Plug Hour, The Clicquot Club Eskimos ו-King Biscuit Time. פרסומות, כפי שהן ידועות ומוכרות מהעידן המודרני, עדיין היו נדירות יחסית ונחשבו פולשניות. במהלך שנות ה-30 וה-40, התזמורות המובילות נשמעו לעיתים קרובות דרך שידורי ביג בנד, והמוניטור (אנ') של NBC המשיך בשידורים מסוג זה גם בשנות ה-50 על ידי שידור מוזיקה חיה ממועדוני הג'אז בניו יורק לכפרי אמריקה. זמרות כמו הארייט לי ו-וונדל הול הפכו למושמעות פופולריות ברשתות הרדיו החל מסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30. בתחנות מקומיות היו לעיתים קרובות נגני עוגב כמו ג'סי קרופורד שניגנו מנגינות פופולריות.
תוכניות של מוזיקה קלאסית כללו את The Voice of Firestone ו-The Bell Telephone Hour. טקסקו נתנה חסות לשידורי הרדיו של מטרופוליטן אופרה; השידורים, בחסות האחים טול, נמשכים עד היום ברחבי העולם, והם אחת הדוגמאות הבודדות למוזיקה קלאסית שעדיין משודרת בשידור חי ברדיו. אחת התוכניות הבולטות מבין תוכניות הרדיו של המוזיקה הקלאסית בתור הזהב של הרדיו, כללה את המנצח האיטלקי המהולל ארטורו טוסקניני שניצח על התזמורת הסימפונית של NBC, שנוסדה במיוחד עבורו. באותה תקופה, כמעט כל המוזיקאים והמבקרים הקלאסיים ראו בטוסקניני כמאסטרו החי הגדול ביותר. כותבי שירים פופולריים כמו ג'ורג' גרשווין הושמעו גם הם ברדיו (לגרשווין, בנוסף להופעות תכופות כאורח, הייתה תוכנית משלו ב-1934). לפילהרמונית של ניו יורק היו גם קונצרטים שבועיים ברדיו. באותה תקופה לא הייתה תחנת רדיו ייעודית למוזיקה קלאסית כמו NPR, ולכן תוכניות מוזיקה קלאסיות נאלצו לשתף את הרשת שבה הן שודרו עם רשתות פופולריות יותר, כמו בימי הטלוויזיה לפני הקמת NET ו-PBS.
גם מוזיקת קאנטרי נהנתה מפופולריות. National Barn Dance, שהחל ב-WLS של שיקגו בשנת 1924, נקלט על ידי רדיו NBC בשנת 1933. בשנת 1925, WSM Barn Dance יצא לאוויר מנאשוויל. השם שונה לגרנד אול אופרי ב-1927 ו-NBC שידרה חלקים מ-1944 עד 1956. NBC שידרה גם את The Red Foley Show מ-1951 עד 1961, ו-ABC Radio שידרה את Ozark Jubilee מ-1953 עד 1961.
לוח שידורים > קומדיה

הרדיו משך אליו כישרונות קומיים מובילים מוודוויל והוליווד במשך שנים רבות: בינג קרוסבי, אבוט וקוסטלו, פרד אלן, ג'ק בני, ויקטור בורגה, פאני ברייס, בילי בורק, בוב ברנס, ג'ודי קנובה, אדי קנטור, ג'ימי דוראנט, ברנס ואלן, פיל האריס, אדגר ברגן, בוב הופ, גראוצ'ו מרקס, ג'ין שפרד, רד סקלטון ואד וין. גם קומדיות מצבים זכו לפופולריות, כמו עמוס ואנדי, איזי אייס, אתל ואלברט, פיבר מקגי ומולי, הגולדברגס, גילדרסלייב הגדול, היכלי אייבי (בהם הופיעו כוכב המסך רונלד קולמן ואשתו בניטה הום), הכירו את קורליס ארצ'ר, הכירו את מילי והעלמה ברוקס שלנו.
קומדיית רדיו הכילה את כל מנעד ההומור מהעיר הקטנה של לום ואבנר, הרב שריינר ומיני פרל ועד למאפייני הניב של מל בלאנק ולסרקזם הארסי של הנרי מורגן. קטעים קומיים הוצגו למכביר מדי שבוע ב-"עצור אותי אם שמעת את זה" (Stop Me If You've Heard This One) ו"האם אתה יכול לעלות על זה?" (Can You Top This?), כתוכניות פאנל שהוקדשו לאמנות סיפור בדיחות. תוכניות חידונים הושמעו ב-It Pays to Be Ignorant, ופארודיות בלתי נשכחות אחרות הוצגו על ידי סאטיריקנים כמו ספייק ג'ונס, סטאופניגל ובאד, סטן פרברג ובוב וריי. הקומדיה הבריטית הגיעה לחופי אמריקה בהסתערות גדולה כאשר NBC שידרה את "המופע של גון" באמצע שנות ה-50.
חלק מההצגות מקורן כהפקות בימתיות: המחזה של קליפורד גולדסמית 'What a Life' עובד מחדש למשפחת אולדריץ' הפופולרית והותיקה של NBC‏ (1939–1953) עם המשפטים המוכרים "הנרי! הנרי אולדריך!", ואחריו תשובתו של הנרי, "בא, אִמָא!" להיט ברודוויי זוכה פרס הפוליצר של מוס הארט וג'ורג' ס. קאופמן, You Can't Take It with You (1936), הפך לקומדיית מצבים שבועית שנשמעה ברשת Mutual‏ (1944) עם אוורט סלואן ואחר כך ב-NBC‏ (1951) עם וולטר ברנן.
תוכניות אחרות עובדו מרצועות קומיקס, כמו בלונדי, דיק טרייסי, סמטת בנזין, הגומסים, ליל אבנר, אנני היתומה הקטנה, פופאי המלח, רד ריידר, רג'לר פלר, טרי והפיראטים וטילי העמל. ארצ'י אנדרוז, הנער הג'ינג'י של בוב מונטנה ברצועות קומיקס וחוברות קומיקס נשמע ברדיו בין השנים 1943 ל-1953. The Timid Soul הייתה קומדיה ששודרה בשנים 1941–1942 ומבוססת על דמותו המפורסמת של הקריקטוריסט H.T. Webster, קספר מילקטוסט, ו-Ripley's It or Not! של רוברט ל. הותאם למספר מערכים שונים ברדיו במהלך שנות ה-30 וה-40. לעומת זאת, תוכניות רדיו מסוימות הולידו רצועות קומיקס ספין-אוף, כמו חברת My Friend Irma בכיכובה של מארי וילסון.
לוח שידורים > אופרות סבון

התוכנית שנחשבת, בדרך כלל, על ידי חוקרי הז'אנר, לסדרת הדרמה היומית הראשונה היא "חלומות מצוירים" (Painted Dreams), ששודרה לראשונה בתחנת WGN ב-20 באוקטובר 1930. הסדרה היומית הראשונה ששודרה ברשתות הרדיו היא Clara, Lu, 'n Em, ששובצה לשעה קבועה ביום החל מ-15 בפברואר 1932. בתחילת שנות ה-30, כאשר הסדרות היומיות הפכו פופולריות, הן נודעו כאופרות סבון מכיוון שרבות מהן מומנו על ידי חברות סבונים וחומרי ניקוי. ב-25 בנובמבר 1960 ארבע אופרות הסבון האחרונות ששודרו ברדיו במהלך שעות היום - ד"ר מאלון הצעירה, הזכות לאושר, גברת ברטון השנייה, ומא פרקינס, ששודרו כולם ברשת הרדיו של CBS - הובאו לסיומן.
לוח שידורים > תוכניות ילדים

סדרות סיפורי הרפתקאות של אחר הצהריים המאוחרות כללו את "בובי בנסון ורוכבי בי-בר-בי", "סיסקו קיד", "ג'ק ארמסטרונג, הילד הכל-אמריקאי", "קפטן מידנייט" ו-"טום מיקס איש הגון מרלסטון". תגים, טבעות, מכשירי פענוח ופרמיות רדיו אחרות שהוצעו בתוכניות הרפתקאות אלו היו קשורות לעיתים קרובות למוצר של נותן חסות, ודרשו מהמאזינים הצעירים לשלוח קופסאות דגני בוקר או אמצעים שונים כהוכחת רכישה אחרת.
לוח שידורים > תסכיתים

תסכיתי רדיו שודרו בתוכניות כמו "26 מאת קורבין", הסיפור הקצר של ה-NBC‏, "Arch Oboler's Plays", "שקט, בבקשה" ו"סדנת הרדיו של CBS". "תיאטרון מרקורי בשידור" של אורסון ולס ו"תיאטרון קמפבל" נחשבו על ידי מבקרים רבים לאנתולוגיות הדרמה הטובות ביותר ברדיו שהוצגו אי פעם. בדרך כלל, ולס כיכב בתפקיד הראשי, יחד עם כוכבות אורחות מפורסמות כמו מרגרט סאליבן (אנ') והלן הייז, בעיבודים מספרות, מברודוויי או סרטים. הם כללו כותרים כמו ליליום, אוליבר טוויסט (כותר שכעת יש חשש שאבד), בין שתי ערים, אופק אבוד ורצח רוג'ר אקרויד. בתיאטרון מרקורי הציג ולס את העיבוד המהולל-אך הידוע לשמצה שלו מ-1938 ל"מלחמת העולמות" של הרברט ג'ורג' ולס, שהופק כך שיישמע כמו מבזק חדשות. התוכנית "The Theatre Guild on the Air" הציגה עיבודים למחזות קלאסיים וברודוויי. העיבודים שלהם לשייקספיר כללו את מקבת', שידור של שעה אחת, בכיכובם של מוריס אוונס וג'ודית אנדרסון, והמלט בן ה-90 דקות, בכיכובו של ג'ון גילגוד. ההקלטות של רבות מהתוכניות הללו שרדו עד ימינו.
במהלך שנות ה-40, בזיל רת'בון ונייג'ל ברוס, המפורסמים בשל משחקם לדמויות שרלוק הולמס ודוקטור ווטסון בסרטים, חזרו על המאפיינים שלהם ברדיו ב"הרפתקאותיו החדשות של שרלוק הולמס", שהציג הן סיפורים מקוריים והן פרקים שעובדו ישירות מסיפוריו של ארתור קונאן דויל. אף אחד מהפרקים שבהם רת'בון וברוס כיכבו בתוכנית הרדיו לא צולם עם שני השחקנים כמו הולמס ו-ווטסון, כך שהרדיו הפך למדיום היחיד שבו הקהל הצליח לחוות את ראת'בון וברוס בהופעה בכמה מסיפורי הולמס המפורסמים יותר, כמו "הלהקה המנומרת". היו גם דרמטיזציות רבות של סיפורי שרלוק הולמס ברדיו ללא רת'בון וברוס.
במהלך שלהי הקריירה שלו, השחקן המהולל ג'ון ברימור כיכב בתוכנית הרדיו, Streamlined Shakespeare, שהציגה אותו בסדרת עיבודים של שעה אחת למחזות שייקספיר, שברבים מהם לא הופיע ברימור לא על הבמה או בסרטים, כמו הלילה השנים עשר (בו שיחק גם את מאלבוליו וגם את סר טובי בלץ'), ומקבת'.
Lux Radio Theatre ו-The Screen Guild Theatre הציגו עיבודים לסרטים הוליוודיים, שהוצגו בפני קהל בשידורים חיים, בדרך כלל עם חברי הצוות מהסרטים המקוריים. "מתח", "בריחה", "הנוסע המסתורי" ו"תעלומת הקודש הפנימית" היו סדרות אנתולוגיה פופולריות של מותחנים. סופרים מובילים שיצרו חומר מקורי לרדיו כללו את נורמן קורבין, קרלטון אי. מורס, דייוויד גודיס, ארצ'יבלד מקליש, ארתור מילר, ארצ' אובולר, וויליס קופר, רוד סרלינג, ג'יי בנט ואירווין שו.