לנצוט
יהדות לנצוט

בעת הפלישה הטטרית ב-1624 נפלו רבים מיהודי העיירה בשבי. בשנת 1756 היו 829 משפחות יהודיות בעיר. לפי תיעוד, בשרפה שהייתה בעיר בשנת ה'תקכ"ד (1776) נשרף בית הכנסת העתיק העשוי עץ; במקומו הוקם בית הכנסת המפואר בעיירה. החוזה מלובלין, מראשוני הדור השלישי לחסידות, חי ופעל בעיירה זו. במפקד אוכלוסין משנת 1880 היהודים היוו 45% מתושבי העיר, והקהילה שגשגה מבחינה כלכלית ורוחנית.
ב-1816 התמנה לרב העיירה הרב צבי אלימלך מדינוב (ה"בני יששכר"), מראשוני מתעדי וכותבי תורת החסידות; בשנים שלאחר מכן קיבלה העיירה צביון חסידי. ב-1820 הייתה שרפה גדולה בעיר, אשר פגעה במקורות המחייה של היהודים, בעיקר אסמי תבואה ומכירת בשר. ההתאוששות הכלכלית הייתה איטית וארכה כעשר שנים. ב-1860 נחנך בית קברות יהודי חדש. בשנת 1898 היה גל תקיפות נגד יהודים בחבל לנצוט ובעיר עצמה. בסביבות שנה זו הוקמה בעיירה חצר של חסידות דז'יקוב. ב-1895 הוקם בלנצוט הסניף הראשון של חובבי ציון בגליציה.
בערב פסח 1905 נעצרו ונחקרו כמה מיהודי העיר בעניין עלילת דם, לאחר שילדה מהעיירה ז'וליניה נעלמה; בסופו של דבר היא נמצאה מתה מטביעה בבאר מים. החל מ-1881 החל תהליך עיור בעיירה, ויהודים מכפרים קרובים ומקהילות קטנות עזבו את בתיהם והגיעו כקהילות קטנות וכבודדים ללנצוט. בעקבות כך הוכפלה אוכלוסיית העיירה עד שנת 1921; בשנה זו נמנו 1925 משפחות יהודיות, שהיוו 45% מהאוכלוסייה. חלק מאוכלוסייה כפרית זו היווה את הגרעין של נדידת היהודים הגדולה לניו יורק בארצות הברית.
במלחמת העולם הראשונה העיירה נכבשה ונעזבה על ידי רבים מתושביה, שנמלטו מן הלחימה. לאחר המלחמה היהודים חזרו לעיירה עם שאר התושבים ושיקמו אותה, תוך הקמת "ועד להגנה יהודית נגד פורעים" (1918). בית הכנסת של חסידי דזיקוב שימש לתפילות של הציונים (שהיו דתיים אף הם).
עד מלחמת העולם השנייה התקיימה בלנצוט קהילה יהודית משגשגת, שהיוותה כשליש מאוכלוסיית העיר. שלושה בתי ספר פעלו בעיירה: בית יעקב - בית ספר חרדי לבנות; בית ספר עברי של תנועת ההשכלה; ובית ספר ציוני (דתי). בבית הקברות היהודי בעיר קבורים אישים יהודים נודעים, בהם הרבנים נפתלי צבי הורוביץ (הרבי מרופשיץ, אשר קברו שימש כציון קדוש בל"ג בעומר) ורבי אהרן משה לייפר (רבה של העיר משושלת חסידות נדבורנה).
ב-1937 גברה העוינות כלפי היהודים בעקבות החרם הכלכלי שהוטל עליהם על ידי ממשלת פולין. עם זאת, הגרף אלפרד פוטוצקי סירב לאשר חרם זה במחוז לנצוט.
בתחילת מלחמת העולם השנייה היו בעיירה כ-2750 יהודים. עם כיבוש העיר בערב ראש השנה ת"ש (13 בספטמבר 1939) בידי הגרמנים, הוצת בית הכנסת, אך לא נשרף - בעקבות התערבות הגרף פוטוצקי, והוסב לאסם תבואה עבור הצבא הגרמני. ביום כיפור גורשו יהודי העיירה, בתואנה שהם קומוניסטים; רובם גורשו לתחום הכיבוש הסובייטי מעבר לנהר הסאן, וחלקם לאזורים פנימיים יותר בשטחי הכיבוש הגרמני. לאחר הגירוש נותרו כ-900 יהודים בעיירה, ואוכלוסייתה גדלה כאשר הגיעו אליה פליטים ומגורשים מקרקוב ומקומות נוספים. בסוף 1940 היו 1300 יהודים בגטו שבעיירה. ראש היודנראט היה מרקוס פוהוריל.
בנובמבר 1941 נתפסו והוצאו להורג כמה עשרות פליטים ממגורשי לנצוט שניסו לחזור לבתיהם, בעקבות הלחימה בין גרמניה לברית המועצות (מ-22 ביוני 1941). ב-י"ח באב ה'תש"ב (1 באוגוסט 1942) הוחל בגירוש מוחלט של יהודי העיירה. חלק מהיהודים, בעיקר ילדים קטנים, הוסתרו אצל האוכלוסייה המקומית, וחלקם נורו. היהודים הובלו למחנה מעבר בעיירה פלקיניה, כ-14 קילומטרים מלנצוט, מחנה שנועד ליהודי ירוסלב. הזקנים, החולים והילדים נורו במחנה וביער נחציולי, כחמישה קילומטרים משם. בראש השנה ה'תש"ב (1942) נותרו 50 יהודים בעיירה. הם נלקחו חמישה ימים לאחר מכן (ב-17 בספטמבר) לגטו שינאווא, שם רוכזו שרידי היהודים מהאזור. הגטו פורק בפסח באותה שנה, בעת מרד גטו ורשה, ואחרוני היהודים בו ובהם שרידי יהודי לנצוט נרצחו והושלכו לבור בבית הקברות היהודי בעיירה.
שתי צעירות יהודיות שנמלטו מלנצוט לעיירה הסמוכה מרקובה נרצחו יחד עם המשפחה הפולנית שהצילה אותם, בעקבות הלשנה של שוטר מהעיירה. המקרה קיבל פרסום רב, ויהודים רבים שהוסתרו עד אז נרצחו בעקבות זאת (ב-1995 הכיר יד ושם בבני המשפחה כחסידי אומות עולם).
12 שנים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, ב-1957, נתפס בצ'כוסלובקיה יוזף קוקוט, מן המפקדים הנאצים האחראים על רצח יהודי לנצוט. הוא הוסגר לפולין, נשפט והוצא להורג.
בתום המלחמה שרדו מן העיירה כ-900 יהודים, רובם כאלו שגורשו ב-1939 אל שטח ברית המועצות. רובם חזרו אל העיירה לאחר המלחמה, אך עזבו אותה מיד לאחר מכן, עקב עוינותה של האוכלוסייה. רובם עזבו לארצות הברית וחלקם לברית המועצות או לישראל. בבית הקברות בחולון נערכת מדי שנה אזכרה ליוצאי לנצוט על ידי "ארגון יוצאי לנצוט בישראל".
לאחר נפילת הגוש הקומוניסטי בשנות ה-80, שוחזר בית הכנסת, שנשאר על כנו, אף על פי שבאופן רשמי העיר עמדה ללא יהודים כלל, בעקבות התגייסותם של חברי מועצת העירייה. המקום הפך למוזיאון לזכר יהודי לנצוט.
צאצאי אדמו"רי חסידות לנצהוט מנהיגים קהילות חסידיות בארצות הברית גם במאה ה-21.