stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנינג לארסן
ביוגרפיה

הנינג לארסן למד באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות וסיים אותה בשנת 1952. לאחר מכך הוא למד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. עם חזרתו לדנמרק הוא פתח משרד אדריכלות. החל משנת 1968 הוא היה מלמד באקדמיה בה למד.
בשנת 1985 הוא פתח גלריה לאדריכלות והחל להוציא ירחון שעסק בתחום.
בין הבניינים הבולטים שהנינג לארסן תכנון ניתן למנות שגרירות דנמרק בריאד (1979), בניין משרד החוץ בריאד (1982 - 1984), ספריית העיר מאלמה (1994 - 1999), בית האופרה בקופנהגן (2004), בניין באוניברסיטת קופנהגן (2004).
פרסים

מדליית אקסברג - 1965.
מדליית האנסן - 1985.
מדליית נסיך אאוגן - 1986.
חבר כבוד במכון המלכותי לאדריכלים בריטים - 1987.
פרמיום אימפריאלה - 2012.
הספרייה היהודית הדיגיטלית (בלגרד)

| --- | --- |

 סוג:  אנציקלופדיה
 תקופת הפעילות:  2019–הווה (כ־5 שנים)
 בעלות:  הספרייה היהודית הדיגיטלית (מלכ"ר)
 www.jevrejskadigitalnabiblioteka.rs
 
הספרייה היהודית הדיגיטלית (בסרבית: Јеврејска дигитална библиотека) הוא מלכ"ר מגזר שלישי אשר נוסד ב-2019 בבלגרד, ונועד על מנת לאסוף, לשמר, לבצע דיגיטציה ולהציג במקוון, חמרים הקשורים בעיקר ליהדות סרביה בכלל ויהדות בלגרד בפרט, ועוסק גם בסוגיות הקשורות ליהדות בוסניה והרצגובינה, יהדות קרואטיה ויהדות מקדוניה.
הספרייה היהודית הדיגיטלית מכילה למעלה מ-1,000 פריטים ועשרות אלפי דפי ספרים, עיתונים, אנתולוגיות, קובצי קול וקובצי וידאו, העוסקים במורשת היהודית בסרביה, לימוד והנצחת השואה. התצוגות והחמרים הם במספר שפות: סרבית, אנגלית, הונגרית, ספרדית, גרמנית, לאדינו, ועברית.
מרבית המסמכים שמורים בתצורת PDF אשר נסרקו ממקורות קשיחים באמצעות זיהוי תווים אופטי, המאפשר חיפוש בחומר הסרוק, והם מקוטלגים לפי מגוון נושאי מפתח כגון מחבר, נושא, שנת הוצאה, סוג המסמך ומילות מפתח. רוב החומר שמור תחת גישה פתוחה.
תכנים

הספרייה היהודית הדיגיטלית מכילה 14 נדבכים:
| --- | --- |
 אנטישמיות  לימוד תרבות, מורשת ומסורת של יהודי סרביה  השואה  היסטוריה של יהודי המדינות שהרכיבו את יוגוסלביה  ישראל  ארכאולוגיה ואטלסים תנ"כיים  בתי עלמין יהודיים:  ספרות, מנהגים והמטבח היהודי  דת  משפחות ואישים יהודים נודעים  בתי ספר, ארגונים, חברות ומועדונים יהודים  עיתונות יהודית  ספרים, מאמרים, קובצי קול וקובצי וידאו שאינם בסרבית  קובצי קול, קובצי וידאו וסרטים בסרבית
הערות שוליים

↑  אתר האינטרנט של הספרייה היהודית הדיגיטלית.
הוגו גרוטיוס

| --- | --- |

 לידה:  10 באפריל 1583 דלפט, הולנד 
 פטירה:  28 באוגוסט 1645 (בגיל 62) רוסטוק, פומרניה השוודית 
 שם לידה:  Hugo Grocio, Hugo Grotius eller Hugo de Groot 
 מקום קבורה:  הכנסייה החדשה (דלפט) 
 השקפה דתית:  ארמיניאנית, רמוסטרנטים 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ליידן 
 תחומי עניין:  הדין הבין־לאומי, מחשבה מדינית, תאולוגיה נוצרית 
 עיסוק:  משורר, עורך דין, תאולוג, מרצה באוניברסיטה, פילוסוף של המשפט, סופר, חוקר משפט, פילוסוף, דיפלומט, מחזאי, היסטוריון, משפטן בינלאומי, פוליטיקאי, משפטן 
 מדינה:  הרפובליקה ההולנדית 
 בן או בת זוג:  Maria van Reigersberch (1608–?) 
 צאצאים:  Cornelis de Groot, Pieter de Groot 
 חתימה:   
 
הוגו גרוטיוס (הגייה בהולנדית: הוּחוֹ חרוֹטיֶיס; בהולנדית: Hugo Grotius; ‏10 באפריל 1583, דלפט – 28 באוגוסט 1645, רוסטוק) היה משפטן הולנדי בימי הרפובליקה ההולנדית, ואף פילוסוף, תאולוג, מחזאי ומשורר. נחשב אחת הדמויות המרכזיות בהנחת היסודות למשפט הבינלאומי בהתבסס על משפט הטבע. השפעתו על המשפט הבינלאומי היא בעלת חשיבות עליונה. הוא מוכר גם בשל עיסוקו הפוליטי והתאולוגי בסוגיית בחירה חופשית אל מול פרדסטינציה שסיפקה את התשתית הרעיונית לתנועות ארמיניות שקמו מאוחר יותר, כגון המתודיזם והפנטקוסטליזם, והוא מוכר כדמות משמעותית בוויכוח שבין הקלוויניסטים לארמינים. בתחום הפילוסופי הוא דגל בחוזתנות.
קורות חייו > נעוריו ובחרותו

הוגו גרוטיוס נולד בדלפט ב-1583, בתקופת המרד ההולנדי, כילדם הראשון של יאן דה חרוט (Jan de Groot) ולאלידה ואן אוברסכי (Alida van Overschie). אביו היה אדם מלומד, שלמד בעברו עם יוסטוס ליפסיוס בליידן, כמו גם אדם בעל תודעה פוליטית. הוא גידל את בנו מגיל צעיר בחינוך הומניסטי ואריסטוטלי. כילד פלא מחונן, התקבל הוגו הצעיר ללימודים באוניברסיטת ליידן בהיותו בן 11 בלבד. שם למד עם כמה מן האינטלקטואלים המהוללים ביותר בצפון אירופה של אותה תקופה, ביניהם יוזף יוסטוס סקליגר, רודולף סנליוס ופרנסיסקיוס יוניוס.
בגיל 16 הוא פרסם את ספרו הראשון, שהיה מהדורה מדעית אודות עבודתו של הסופר הלטיני ואיש שלהי העת העתיקה, מרטיאנוס קפלה בשבע האמנויות החופשיות. באותה שנה הוא מונה לתפקיד עורך דין בהאג, וב-1601, בגיל 18 בלבד, הוא מונה כהיסטוריוגרף הרשמי של הולנד. ההזדמנות הראשונה שלו לכתוב באופן שיטתי על נושאים של צדק בינלאומי הגיעה ב-1604, כאשר נעשה מעורב בהליכים המשפטיים שבאו בעקבות תקרית ובה תפסו מספר סוחרים הולנדיים ספינת קאראק  פורטוגזית במצר סינגפור.
המחלוקת הארמינית, מאסר וגלות

בזכות קשריו המתמשכים עם המדינאי ההולנדי החשוב יוהאן ואן אולדנברנפלט (Johan van Oldenbarnevelt), התקדם גרוטיוס בצורה משמעותית בקריירה הפוליטית שלו, הוא מונה כיועץ של אולדנברנפלט לענייני תושבים ב-1605, שנתיים לאחר מכן מונה לפרקליט הראשי של רשות המיסים המלכותית במחוזות זיילנד, פריסלנד והולנד וב-1613 מונה לתפקיד שווה ערך לראש העיר של רוטרדם. ב-1608 נישא למריה ואן רייכרסברגן (Maria van Reigersbergen), ונולדו להם 8 ילדים (ארבעה ששרדו מעבר לגילאי הנעורים).
בשנים אלו פרצה מחלוקת תאולוגית גדולה בין חוקר תאולוגי הולנדי וראש המחלקה התאולוגית באוניברסיטת ליידן - יעקובוס ארמיניוס(אנ') (Jacobus Arminius) וחסידיו (שנקראים "ארמינים") לבין התאולוג הקלוויניסט - פרנסיסקוס גומארוס (Franciscus Gomarus) וחסידיו (שנקראו "גומאריסטים"). אוניברסיטת ליידן הייתה תחת סמכות הרפובליקה ההולנדית - שהייתה אחראית, בין השאר, למדיניות המינויים האקדמיים במוסד זה, שנשלט בשמם על ידי מועצת מנהלים, וכן הייתה הרפובליקה ההולנדית אחראית לטפל במקרים של "כפירה" בקרב הפרופסורים. המחלוקת המקומית וההחלטה בדבר עתידו של ארמיניוס עמדה בצל המלחמה המתמשכת עם ספרד, והפרופסור מת ב-1609 בערב החתימה על הסכם שביתת הנשק הידועה בשם "הפוגת תריסר השנים". השלום החדש הפנה את תשומת לבם של ההולנדים למחלוקת ולחסידיו של ארמיניוס (הארמינים).
המחלוקת הארמינית, מאסר וגלות > המחלוקת בתוך הפרוטסטנטיות ההולנדית

ב-1610, חודשים ספורים לאחר מותו של מנהיגם, הוציאו הארמינים טקסט בשם "Vijf artikelen van de remonstranten " ("חמישה מאמרים של תוכחה"), ובו הכריזו על ההבדלים התאולוגיים שלהם לעומת הדוקטרינות הרפורמטיביות המרכזיות בדבר הגאולה, שעוצבו בעיקרן על ידי הרפורמטור הדתי ז'אן קלווין אך הוחזקו על ידי תאולוגים רפורמיים (פרוטסטנטים) ברחבי אירופה. הטקסט לא שלל את הדוקטרינות בדבר בחירה ו/או גזירת גורל, אלא הגדיר אותן מחדש, כך שהגורם המכריע בישועתו של האדם הוא לא גזירה אלוהית בלתי מובנית, אלא אמונתו של הפרט שהיא נצחית וידועה מראש על ידי האל. לדברי ארמיניוס והטקסט המכונן הזה, גזירותיו של האל נוגעות לכל מי שעומד בתנאי האמונה.
המחלוקת התרחבה כאשר התאולוג הארמיני - קונרד פורסטיוס (Conrad Vorstius) מונה להחליף את ארמיניוס כראש המחלקה לתאולוגיה באוניברסיטת ליידן. פורסטיוס נתפס מהר מאוד כמזיק והואשם על ידי גומאריסטים בהוראה של חוסר דת. מי שהוביל את הקריאה להדחתו של פורסטיוס היה פרופסור לתאולוגיה בשם סיברנדוס לוברטוס (Sibrandus Lubbertus.). מן העבר השני עמדו הכומר הארמיני יוהאן וטנבוקרט (Johannes Wtenbogaert), והמדינאי יוהאן ואן אולדנברנפלט, אשר קידמו בלהט רב את מינויו של פורסטיוס והחלו להגן עליו מפני הקוראים להדחתו. גומארוס התפטר ממשרת הפרופסורה שלו בליידן במחאה על אי-הדחתו של פורסטיוס. הגומאריסטים נתמכו בהתנגדותם לארמינים גם על ידי ג'יימס הראשון, מלך אנגליה שהתרעם בקול רם כנגד מינויו של פורסטיוס ותיאר אותו ככופר איום. המלך הורה לשרוף באופן פומבי את ספריו של פורסטיוס בלונדון, קיימברידג' ואוקספורד, והוא אף הפעיל לחץ מתמשך באמצעות שגרירו בהאג, רלף ווינווד (Ralph Winwood), כדי לבטל את מינויו של פורסטיוס, נוסף על כך - משך המלך את תמיכתו מהמדינאי ואן אולדנברנפלט.
גרוטיוס הצטרף למחלוקת זו בהגנתו על כוחן של הרשויות האזרחיות למנות (באופן עצמאי לרצונן של הרשויות הדתיות) את מי שהן חפצות בו לסגל האוניברסיטה. הוא עשה זאת באמצעות כתיבת חוברת, אשר הוזמנה על ידי ראשי המדינה, בשם "Ordinum Pietas" ("אדיקות השורות"), זו הייתה מכוונת כנגד הפרופסור הקלוויניסט לוברטוס. העבודה עצמה, הייתה בת 27 עמודים, פולמוסית וחריפה ורק שני שלישים ממנה דיבר ישירות על הפוליטיקה הכנסייתית. התגובה לעבודה מצד הגומאריסטים הייתה אלימה, וניתן לומר שכל העבודות של גרוטיוס מאז ועד מעצרו ב-1618 היו ניסיונות עקרים לתקן את הנזק שנעשה על ידי חוברת זו.
המחלוקת הארמינית, מאסר וגלות > (Decretum pro pace ecclesiarum (1613-14

בראשות אולדנברנפלט, המחוזות הולנד ומערב פריזלנד, נקטו בעמדה רשמית של סובלנות דתית כלפי הארמינים והגומאריסטים. גרוטיוס התבקש לנסח צו המבטא את הסובלנות הדתית של מחוזות אלה. צו זה שנקרא "Decretum pro pace ecclesiarum" ("צו לשלוות הכנסיות") הושלם בשלהי 1613 או בתחילת 1614. הצו ביטא השקפה שגרוטיוס פיתח בכתביו על דת ומדינה, והיא: כי העקרונות הבסיסיים בלבד ההכרחיים למען שמירת הסדר האזרחי (למשל: קיומו של האל והשגחתו) צריכים להיות כפויים, ואילו את ההכרעה בדבר ההבדלים בין דוקטרינות תאולוגיות שונות יש להשאיר למצפונו האישי של הפרט.
בתגובה לחוברת של גרוטיוס "Ordinum Pietas" הוציא לוברטוס חוברת ב-1614 בה הגיב לדבריו של גרוטיוס, וזה בתגובה הוציא באותה שנה, באנונימיות, חוברת תחת השם "Bona Fides Sibrandi Lubberti" ("תום הלב של סיברנדוס לוברטוס").
תאולוג הולנדי נוסף בשם יאקובוס טריגלנד (Jacobus Trigland), הצטרף ללוברטוס בהבעת העמדה כי הרעיון שסובלנות בנושאי דוקטרינה היא בלתי קבילה, עמדה שהתנגשה עם עמדתו של גרוטיוס בעבודה שהוציא ב-1615.
הצו של גרוטיוס שניסה לאכוף סובלנות דתית לא קיבל את התגובות להן ציפה, כאשר איבה התלקחה ברחבי הרפובליקה ההולנדית. עם הסלמת הכעס, נראה היה סביר שסינוד כלל-הולנדי יתכנס כדי לדון בנושא. גרוטיוס כתב בנחרצות שסינוד כזה לא יכול להתקיים ללא הסכמה של הרשויות האזרחיות, מדינות הולנד (מחוז הולנד ומחוז מערב פריזלנד), ושהם אלה שצריכים למנות את המשתתפים. גרוטיוס קיווה כי על ידי מניעה מרשויות הכנסייה ההולנדית לכנס סינוד משלהם, יכונס סינוד בינלאומי על ידי הרשויות האזרחיות, שבו יכללו גם משתתפים מגרמניה ומאנגליה ולהם תהיה השפעה חיובית על הסכסוך.
באפריל 1616 נסע גרוטיוס לאמסטרדם, כחלק מתפקידיו הרשמיים, בניסיון לשכנע את הרשויות האזרחיות שם להצטרף לעמדת הרוב של מדינות הולנד (מחוז הולנד ומחוז מערב פריזלנד) בדבר הפוליטיקה הכנסייתית. בתחילת 1617 דן גרוטיוס בשאלה של מתן אפשרות לגומאריסטים להטיף בכנסייה של האג. במהלך תקופה זו הוגשו תביעות משפטיות כנגד מדינות הולנד על ידי שרים גומאריסטים ומהומות על בסיס המחלוקת פרצו באמסטרדם.
המחלוקת הארמינית, מאסר וגלות > De Imperio Summarum Potestatum circa Sacra

בזמן שהסכסוך בין הרשויות האזרחיות והדתיות בהולנד הסלים, מתוך הצורך לשמור על הסדר האזרחי, הציע אולדנברנפלט שלרשויות המקומיות יינתן הכוח לגייס חיילים. המהלך הזה ערער את סמכותו של הסטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית, מאוריץ, נסיך אורנג'. מאוריץ ניצל את ההזדמנות כדי לחזק את עליונותם של הגומאריסטים, בהם תמך, וכדי לחסל את המטרד שהוא ראה באולדנברנפלט (האחרון יזם ויצר בעבר את "הפוגת תריסר השנים" עם ספרד ב-1609, בניגוד לרצונו של מאוריץ). במהלך תקופה זו ניסה גרוטיוס שוב לדון בנושא הפוליטיקה הכנסייתית באמצעות סיום החיבור " De Imperio Summarum Potestatum circa Sacra" ("על היחסים בין הרשויות הדתיות והאזרחיות"), הוא אפילו טיפח תקוות כי ספר זה יחזיר את השלום בין הדת והמדינה.
בשל האירועים שהתרחשו אחר-כך, לא פורסם חיבור זה עד 1647, כשנתיים לאחר מותו של גרוטיוס. מה שקדם לפרסום היה הוראתו של מאוריץ לעצור את אולדנברנפלט ואת גרוטיוס ב-29 באוגוסט 1618. בסופו של דבר, הוצא אולדנברנפלט להורג, וגרוטיוס נידון למאסר עולם בטירת לוברשטיין. באותה שנה, התכנס הסינוד של דורט, וסיים את המחלוקת סביב פורסטיוס על ידי הכרזה כי הוא אינו ראוי לפרופסורה, החלטה זו קיבלה גיבוי מנציגיו של המלך ג'יימס שנכחו בטקס.
ממאסרו בטירת לוברשטיין, גרוטיוס הוציא כתב הגנה על עמדתו: "באשר לדעותיי על כוחן של הרשויות הנוצריות (האזרחיות) בעניינים דתיים-כנסייתיים, אני מתייחס ל...חוברת שלי "De Pietate Ordinum Hollandiae" ובמיוחד לספר שלי שלא פורסם ונקרא "De Imperio Summarum Potestatum circa Sacra", שם טיפלתי בעניין בפירוט רב יותר...אני יכול לסכם את רגשותיי כך: הרשויות האזרחיות צריכות לבחון את דבר האלוהים בצורה מעמיקה ויסודית ביותר על מנת שיהיו בטוחות לא לכפות דבר שהוא נגד דבר האלוהים, אם הן יפעלו בדרך זו, הן יכולות לשלוט על הכנסיות הציבוריות והתפילה הציבורית במצפון נקי - אבל זאת מבלי לרדוף את מי שיסטה מהדרך הישרה". בשל כך שדברים אלו שאפו להפשיט את אנשי הכנסייה מכל כוח, כמה מחברי הכנסייה הכריזו על רעיונותיו של גרוטיוס כ"שטניים".
ב-1621, בעזרתן של אשתו ושפחתו, הצליח גרוטיוס להימלט מהטירה בתוך תיבת ספרים, ולברוח לפריז. בהולנד של היום, הוא מפורסם מאוד על בריחתו הנועזת הזו, שני מוזיאונים שונים בהולנד, אחד בדלפט ואחד באמסטרדם, טוענים שתיבת הספרים המקורית קיימת באוסף שלהם.
גרוטיוס התקבל יפה בפריז על ידי מכריו לשעבר וקיבל קצבה מלכותית מלואי השלושה עשר, מלך צרפת. בצרפת השלים גרוטיוס את יצירותיו הפילוסופיות המפורסמות ביותר. De jure belli ac pacis היה בין היצירות שהוא כתב באותה תקופה
על האמת של הדת הנוצרית

בעודו בפריז, החל גרוטיוס בכתיבת פרוזה לטינית, רעיונות עליהם חשב במהלך שהותו בבית הסוהר. בפרוזה זו קיימים טיעונים בסיסיים אך שיטתיים לאמיתותה של הנצרות, עבודה זו פורסמה לראשונה ב-1627 תחת השם "De veritate religionis Christianae". היה זה ספר הלימוד הפרוטסטנטי הראשון באפולוגטיקה הנוצרית, והוא היה מחולק לכדי שישה ספרים. חלק מהטקסט עסק בשאלות שהתעוררו בתודעה ההיסטורית, שאלות הנוגעות למחבריהן ותוכנן של הבשורות הקאנוניות. חלקים אחרים התייחסו לדת הפגנית, ליהדות ולאסלאם. דבר נוסף שהבדיל עבודה זו בהיסטוריה של האפולוגטיקה הנוצרית, הוא התפקיד הנבואי שלה בצפייה מראש של הבעיות שיתעוררו כנגד הנצרות במאה השמונה עשרה ויובעו בדאיזם. דבר נוסף הוא שגרוטיוס מייצג את המתרגל המשפטי הראשון של האפולוגטיקה הנוצרית בהגנתו על האמונה הנוצרית. הספר היה פופולרי מאוד, ותורגם מלטינית לאנגלית, ערבית, פרסית וסינית על ידי אדוארד פוקוק (Edward Pococke) לשימוש בעבודה מיסיונרית במזרח ומהדורות שלו הודפסו עד סוף המאה ה-19.
על האמת של הדת הנוצרית > התאוריה הממשלתית בדבר כפרה

גרוטיוס פיתח גם השקפה ייחודית בדבר הכפרה של ישו, המכונה גם "הממשלתי" או תאוריית "הממשלה המוסרית". הוא טען כי מות ההקרבה של ישו התרחש על מנת שהאב יסלח, תוך שמירה על כללי היקום. רעיון זה, שפותח עוד יותר על ידי תאולוגים כמו ג'ון מיילי (John Miley), הפך לאחד המאפיינים הבולטים של הכפרה במתודיזם ובארמיניזם.
שנותיו האחרונות

גולים אריאנים רבים החלו לשוב להולנד לאחר מותו של הנסיך מאוריץ ב-1625, כאשר הוענקה להם סובלנות. ב-1630 הם קיבלו חופש מוחלט לבנות ולהפעיל כנסיות ובתי ספר ולחיות בכל רחבי הולנד. הם הקימו סמינר תאולוגי באמסטרדם, בו גרוטיוס בא ללמד לצד אחרים. אבל, בניגוד לרבים אחרים, גרוטיוס סירב לבקש חנינה מאחר שמכך משתמעת הודאה באשמה שבגינה נעצר, ולכן נמנע ממנו לשוב ולגור בהולנד, למרות בקשותיו החוזרות והנשנות. הוא גורש שוב לאחר שניסה לחזור ולגור ברוטרדם באוקטובר 1631, ולאחר מכן עזב להמבורג.
ב-1634 קיבל גרוטיוס את ההזדמנות לשרת כשגריר שוודיה בצרפת. המלך השוודי שזה עתה נפטר, גוסטב השני, היה מעריץ שלו, והעוצר אקסל אוקסנסטירנה היה להוט להעסיק את גרוטיוס. גרוטיוס קיבל את ההצעה והעביר את מקום מושבו הדיפלומטי לפריז, שהייתה לביתו עד אשר נקרא ב-1644 לסטוקהולם על ידי כריסטינה, מלכת שוודיה.
כאשר חזר מביקורו האחרון בשוודיה עלתה ספינתו של גרוטיוס על שרטון. גרוטיוס נשטף חבול ומוכה לחופה של רוסטוק, וב-28 באוגוסט 1645 נפטר שם. גופתו הוחזרה למולדתו והובאה למנוחות בכנסייה החדשה בעיר הולדתו, דלפט.
הערות שוליים

↑  רפאל בן לוי, ‏להשיב את הצדק למלחמה, השילוח, 13, פברואר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262027005171  PLWABN: 9810557209805606  BIBSYS: 90301590  BNC: 000127589  BNE: XX908856  BnF: cb119854851 (data)  BPN: 09047823  CANTIC: a10096176  CiNii: DA01150916  GND: 118542702  ICCU: CFIV081853  ISNI: 0000 0001 2126 6471  LCCN: n78087113  LNB: 000066401  NDL: 00467633  NKC: jn20000700637  NLA: 35154120  NLG: 130766  NLK: KAC2022D1951  NSK: 000096666  NTA: 068407017  RERO: 02-A000074692  RKD: 435910  RSL: 000015804  SELIBR: 188747  SNAC: w65x2f2q  SUDOC: 027914836  Trove: 844441  ULAN: 500044269  VcBA: 495/18126  VIAF: 32005141   WorldCat (עם VIAF): 32005141 
Annotationes ad Vetus Testamentum, 1732
האתיקה של אריסטו

| --- | --- |

העמוד הראשון בספר האתיקה הניקומאכית, ביוונית ולטינית, מהדורת 1566
 מידע כללי
 מאת:  אריסטו 
 שפת המקור:  יוונית עתיקה 
 סוגה:  מסה 
 נושא:  פילוסופיה של המוסר, מידה טובה, אושר, מוסר, פילוסופיה 
 
האתיקה הניקומאכית או אתיקה ניקומכייה (ביוונית עתיקה: Ηθικά Νικομάχεια) הוא הטקסט השלם ביותר של אריסטו בתחום האתיקה, אשר מאופיין על ידו בתור חקר ה"טוב" בתחום האנושי, כלומר הטלוס או התכלית שאליה מכוונות כל הפעולות שלנו. הטקסט נכתב בהתבסס על הרצאותיו של אריסטו. יש המייחסים את כתיבת הטקסט לניקומאכוס (אנ'), בנו של אריסטו, ויש הטוענים שהוא מוקדש לאביו, שגם שמו היה ניקומאכוס.
שני חיבורים נוספים המיוחסים לאריסטו בתחום האתיקה הם Magna Moralia (אנ') (האתיקה הגדולה) שמהיימנותו מוטלת בספק, ו-Eudemian Ethics (אנ') (אתיקה אודמית).
עשייה ותכליתיות

התפיסה האריסטוטלית של האתיקה מושתתת על מושג התכלית. לפיו, לכל דבר בעולם יש מטרה, ואותו הדבר יחשב לטוב אם יהיה מוכשר בהשגת מטרתו. לדוגמה, מטרתה של הסכין היא חיתוך, וסכין טובה תהיה סכין חדה – החותכת היטב. לכן, על סכינים להיות חדות.
אריסטו מתעניין בפעולת האדם, ולכן מנסה למצוא את מטרתו של האדם ולגלות איך ישיג אותה בצורה הטובה ביותר. אדם אשר משיג את מטרתו, לפי ההגדרות שתוארו לעיל, הוא אדם טוב.
עשייה ותכליתיות > היררכיית המלאכות

אריסטו מתבונן במלאכות האדם השונות, ומבחין שיש להן מטרות שונות, אך חלק מהמטרות משניות לאחרות – משניות בכך שהן נעשות לא לשמן, אלא למען מטרה ראשונית יותר שאת טובה הן "משרתות". (לדוגמה, מציג אריסטו את מלאכת הרכיבה המשרתת את מלאכת ההצבאה) אריסטו מאמין שבדומה לנגר ולסנדלר, להם יש מלאכה הייחודית להם ומאפיינת אותם כבעלי מקצוע, גם לאדם מלאכה הייחודית לו, ומאפיינת אותו כאדם. אריסטו מנסה למצוא את אותה מלאכה עליונה המשותפת לכל בני האדם וכל פעולותיהם מכוונות אליה.
אריסטו הגיע למסקנה (שהייתה מקובלת בזמנו) שטוב עליון זה הוא האושר – כל האנשים שואפים להגיע לאושר והוא טוב כשלעצמו, לא כאמצעי להשגת טוב אחר.
אריסטו מבחין בארבע מטרות עיקריות בחייהם של אנשים המנסים להשיג את האושר:
אנשים רבים חיים את חייהם במטרה להתעשר ולהשיג כסף. אריסטו מתקשה להאמין שזו המטרה העליונה המבוקשת, מאחר שהכסף חסר ערך כשלעצמו וטוב רק לשם השגת מוצרים.
יש אנשים שחיים במטרה להפוך למכובדים. אריסטו מוצא גם את הגישה הזו בעייתית, ומתקשה לראות כיצד כבוד יוכל להפוך אדם למאושר – מאחר שמקור האושר לא באדם עצמו, אלא באחרים המכבדים אותו.
חלק מהאנשים שואפים לחיי תענוגות, ומאמינים שההנאות הפשוטות בחיים (כגון מזון, שתייה ויחסי מין) הן אלה שיביאו אותם לאושר. אריסטו מתייחס לאנשים אלו כ"בהמיים", מאחר שבהנאות אלו האדם אינו נזקק ליכולותיו הנפשיות הגבוהות. מאחר שהנאות אלה אינן ייחודיות לבני האדם, אריסטו אינו מאמין שהן הדרך הנכונה להשגת אושר לבני אדם.
סוג החיים האחרון שאריסטו התייחס אליו הוא חיי העיון – שימושו של האדם בשכלו על מנת לחקור את העולם. אריסטו לא מציג טענות כנגד סוג החיים הזה, ובהמשך הטקסט אף מגיע למסקנה שחיי העיון הם החיים המוסריים.
עשייה ותכליתיות > המידות לפי אריסטו

בין מידותיו המוסריות של האדם (מידות האחראיות לפעולתיו המוסריות של אדם) מונה אריסטו את הראשיות מביניהן: האומץ, המתינות, התבונה והצדק.
מושג חשוב בתפיסת המוסר היוונית היא המידה ארטה (ביוונית, αρετη) – יכולתו של האדם להפעיל שיקול דעת בהחלטותיו ולהגיע לבחירות הנכונות במצבים נתונים. זאת אריסטו טוען יש לעשות על-פי קריטריון אותו הוא מכנה כ"כלל האמצע".
עשייה ותכליתיות > המידות לפי אריסטו > כלל האמצע

כלל האמצע מייצג את יכולתו של אדם לבחור בדרך הביניים בין שתי גישות קיצוניות בהחלטותיו בנושאים שונים. למשל, חייל אמיץ (הניחן במידת האומץ) לא יהיה אחד השש אל הקרב בכל הזדמנות, גם כאשר סיכוייו לנצח קלושים – חייל כזה ייקרא פזיז. חייל אמיץ גם לא יתחמק מכל קרב, גם כאשר צבאו יהיה בעמדת יתרון – על אדם שיעשה זאת יאמר שהוא פחדן. אדם ייקרא אמיץ אם ימצא את דרך הביניים – ידע לבחור את קרבותיו בחוכמה, וישתתף רק בקרבות בהם יוכל לנצח ובאלה החשובים לו.
על מנת להמחיש את חשיבות הפניה לדרך הביניים, מביא אריסטו כדוגמה את הכושר ואת הבריאות האנושיים. בריאותנו תפגע אם נמעיט באכילה, וגם אם נפריז בה, וכך גם כושרנו ייפגע אם לא נתעמל ואם נתעמל יתר על המידה. לעומת זאת, אם נאכל ונתאמן במידה הנכונה, כושרנו ובריאותנו ישמרו ואף ישתפרו. מכך מסיק אריסטו שגם בנושאים הקשורים באומץ או במתינות יהיה עלינו לנהוג במידה הנכונה ולא להפריז לכיוון זה או אחר.
על מנת שאדם יביא עצמו לאושר, יהיה עליו להיות מסוגל להגיע להחלטות הנכונות בחייו, ולכך דרושות לו המידות.
יש להבין כי כלל האמצע אינו חשוב בשל שיפוטים נורמטיביים מוסריים הקשורים ליחסים בין האדם לזולת, אלא כלל האמצע הוא שאיפה נפשית המגלמת בחובה תקינות פסיכולוגית. בצעד זה אריסטו מחבר את חשיבות הדרך המוסרית עם הבריאות הנפשית של האדם על ידי הצבעה על חשיבות הראציונאליות הנפשית שהאדם צריך לשאוף אליה. העמידה על עקרון האמצע תביא את האדם לפעילות הראויה והנכונה ביותר ותשקף יציבות מנטלית. מעבר לכך, השאיפה של האדם להימנע מנקיטת עמדות קיצוניות היא הדרך הנכונה להגעה לאיזון מנטלי ולבריאות נפשית וגופנית גם יחד.
טוב ואושר

אריסטו מכנה את הטוב העליון של האדם בשם "אודימוניה" או "אושר". הוא מבקש לומר בכך כי האתיקה אמנם אומרת לאיזו תכלית מן התכליות ראוי לה האדם לשאוף, אלא שעל האדם לדעת כי תכלית זו איננה אלא התכלית אותה הוא מבקש ממילא (שהרי ברור כי כל אדם רוצה באושר).
אריסטו לא משיב בשלב זה לשאלה "מהו האושר?". עם זאת, לאריסטו ברור כי הבריות טועות כאשר הן מזהות את האושר עם העושר, עם הכבוד ועם דברים אחרים מעין אלו. יחד עם זאת מצא אריסטו שהתכונות שמייחסים לאושר הן גם התכונות שיש לטוב העליון.
טוב ואושר > תכונותיו של האושר

אושר אינו מסוג הדברים, שאנו רוצים בהם על מנת להשיג דברים אחרים. האושר הוא, אפוא, לעולם לא אמצעי להשגת משהו אחר. אריסטו מכנה תכונה זו של האושר בשם "שלמות" – שכן האושר מושלם מעצם היותו.
אחת התחושות הקשורות באושר היא ההרגשה שאין נזקקים לשום דבר נוסף. כאשר אדם מאושר, אין הוא רוצה דבר. אושר הוא מצב של מלאות. אריסטו מציין תכונה זו של האושר בשם "אוטרקיה", שפירושו שהאושר מספיק לעצמו. תכונה זו של מספיקות עצמית גם היא תכונה שאריסטו מייחס לאושר.
בהקשר זה, יש לציין את הלך המחשבה האריסטוטלי:
לנגר (ולסנדלר, ולכל בעל אומנות) יש פועל מסוים.
לכן לכל אדם באשר הוא אדם יש פועל מסוים.
לרגל (וליד ולכל איבר בגוף) יש פועל מסוים.
לכן לאדם כולו יש פועל מסוים.
הלך המחשבה האריסטוטלי הוא בעל אופי אנלוגי. לנגר יש פועל מסוים, פירושו כי הנגר מבצע מעשים מסוימים, האופייניים לו, שבעזרתם הוא ממלא תפקיד מסוים (יצירת כלי עץ, ובמיוחד רהיטים). לרגל יש פועל מסוים, פירושו שהרגל מבצעת פעולות מסוימות שבעזרתן היא ממלאת תפקיד ידוע (הרגל מאפשרת לאורגניזם תנועה בשטח). הפעול, התפקיד האופייני לדבר נקבע אפוא ביחס למערכת נתונה. במקרה של הנגר, מערכת זו היא המשק, או השוק. במקרה של הרגל, המערכת היא האורגניזם, הגוף החי. בעל התפקיד משרת את המערכת באשר הוא מספק את הצרכים שלה.
מהי אותה מערכת שביחס אליה נגדיר את פועלו, את תפקידו של האדם באשר הוא אדם? ייתכן שאריסטו היה עונה על שאלה זו בכך שהאדם הוא חלק מן המכלול המהווה את היקום או הטבע, ובמסגרת זו יש לו תפקיד מוגדר.
טוב ואושר > תפקידו של האדם במכלול הטבע

אפשר להניח, כי אנו מגלים את פועלו המיוחד של הסנדלר, על ידי השוואה בינו לשאר האומנים, וחיפוש מענה על השאלה במה הוא נבדל מהם. באופן דומה, אנו מגלים מהי פועלה של היד, או של הכליה, על ידי כך שאנו מוצאים במה פעולתה איננה דומה לפעולות שאר איברי הגוף. לדעת אריסטו, כך עלינו לנהוג גם לגבי האדם. עלינו לשאול: איזו פעילות אופיינית לאדם וחסרה אצל שאר היצורים, דהיינו – צמחים ובעלי חיים? מפעילות זו נוכל ללמוד מהו פועלו המיוחד של האדם.
בתשובתו לשאלה זו מתבסס אריסטו על תורת הנפש שלו. לפי אריסטו, הנפש היא היסוד הפנימי שעל פיו מוסברות כל תופעות החיים. התוכן הממשי של מושג הנפש נגזר ממכלול תפקידיה, כאשר תפקידים אלה זהים למעשה עם תכונות היסוד של היצור החי. אריסטו מדגיש כי לנפש בעיקר שלושה תפקידים:
תזונה
תחושה
מחשבה
ככל שהנפש ממלאת יותר תפקידים (ובדרגת שכלול גבוהה יותר) רמת ההתפתחות של היצור גבוהה יותר.
התזונה אופיינית לא רק לאדם, אלא גם לבעלי החיים ואפילו לצמחים.
התחושה אופיינית לבעלי החיים ולאדם, אך לא לצמחים.
רק המחשבה ("היגיון המחשבה") מיוחדת לאדם. האדם הוא אפוא בעל חיים בעל תבונה. המחשבה לא רק מייחדת את האדם ומבדילה אותו משאר היצורים. היא גם היכולת הנעלה והמורכבת ביותר של הנפש.
כשם שהסנדלר הטוב, הוא אותו סנדלר המבצע את תפקידו כהלכה, כך האדם הטוב הוא זה המפעיל את המחשבה שלו בצורה הטובה והמוצלחת ביותר.
לדעת אריסטו, האדם הטוב הוא האדם המאושר. בנוסף: האושר הוא פעילות. התכלית העליונה של האדם היא, אפוא, הפעלת כושר המחשבה שלו. בהפעלת כושר המחשבה שלו האדם גם מממש את אושרו.
אושר הוא דבר מתמשך. אריסטו מתנגד לתפיסת האושר כתחושה רגעית חולפת. הביטוי "אושר" מתאר, לדעתו, מהלך חיים שיש לו שלמות. כשמדובר באושר, מדובר באיכות החיים בכללותם ולא ברגע זה או אחר שלהם.
טוב ואושר > מימוש עצמי

האדם הטוב, המאושר, הוא זה שמפעיל את תכונותיו הייחודיות. ככל שאדם מממש יותר את מה שמייחד אותו, כאדם, ככל שהוא מוציא מן הכוח לפועל בצורה שלמה יותר את מה שטמון בו ומאפיין אותו כבעל תבונה, כן הוא טוב ומאושר יותר.
הטוב העליון = תכלית לשמה = האושר = פועלו המיוחד של האדם = פעילות המחשבה.
אומנם אפשר שהאדם המפעיל את שכלו יהיה רע או שהוא יהיה אומלל. אפשר גם שאדם המשתמש בכלי המחשבה שלו יעשה כן למטרות אחרות (שימוש מדעי, למשל). דוגמאות נגד אלו מוכיחות כי אי אפשר לקבל את הזהות הזאת כסוף פסוק משביע רצון. ואכן, אריסטו לא הסתפק בזהות זו.