stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דת בסוריה
יהודים בסוריה

קהילה יהודית הייתה קיימת בדמשק ובחלב (ארם צובא) עוד בימי בית שני.
בשנת 1375 הגיע לחלב כתר ארם צובא - ספר תנ"ך עתיק ומוגה היטב, כולל מסורה. הספר נשמר במבנה משלו, ומקומו היה לאחד מקודשי הקהילה היהודית כולה בסוריה.
בניגוד לקהילת חלב, שתושביה נחשבו דתיים יותר, הקהילה היהודית בדמשק נחשבה לגדולה מבין השתיים, המבוססת יותר ובעלת ההשפעה הגדולה ביותר (בין מבחינה פוליטית ובין מבחינה דתית).
בשנת 1492, לאחר גירוש ספרד, הגיעו לסוריה יהודים רבים מספרד אשר הגדילו מאוד את מספר בני הקהילה. ברוב ארצות האסלאם וגם בסוריה נקרא מעמד היהודים "ד'ימי", מעמד נחות מזה של המוסלמים.
מסופה של מלחמת העולם הראשונה, עם נפילת האימפריה העות'מאנית, נשלטה סוריה על ידי המנדט הצרפתי. בשנת 1925 פרץ המרד הדרוזי, שבמהלכו נפגעו גם יהודים רבים מהרובע היהודי בדמשק.
יהדות סוריה נפגעה קשות לאחר עצמאות סוריה. ב-1946 פרצו מהומות אנטי יהודיות ונשללו זכויות יסוד מהיהודים. בשנת 1947, לאחר החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר, התחוללו פרעות קשות ביהודים בערים חלב ודמשק, מהקשות ביותר שספגו יהודי סוריה. הקהילה נפגעה אנושות, בית הכנסת המרכזי של חלב נשרף, ורכוש רב הוצת או נהרס. לאחר הקמת מדינת ישראל נמלטו בעל כורחם רוב יהודי סוריה, ומתוך 30,000 היהודים שחיו בה לפני הבריחה ההמונית נשארו רק כ-5,000. מתוך היהודים שעזבו הגיעו לישראל כ-1700 איש. ב-1948 הוחמר עוד יותר מצב היהודים. נשללו מהם כל זכויות האזרח והוטלו עליהם גזירות כלכליות כבידות. החל מ-1949 נאסר על היהודים לצאת מסוריה.
החל מ-1973 סייעה פעילת זכויות האדם היהודית ג'ודי פלד קאר למעל 3000 יהודים לצאת את גבולות סוריה בהברחה ובתשלום כופר. באמצע שנות התשעים של המאה ה-20, איפשר הנשיא חאפז אל-אסד ליהודי סוריה לצאת מן המדינה, בתנאי שיתחייבו שלא לעלות לישראל. כ-4,000 מן היהודים שיצאו מסוריה נאלצו לתת את כל רכושם לממשלה.
בסוריה אירעו מספר מקרים של רצח יהודים. במרץ 1974 עונו ונרצחו 4 נערות יהודיות מדמשק שניסו להסתנן מסוריה לישראל. זמן קצר לפני כן נרצחו שני צעירים יהודים שניסו אף הם להסתנן מסוריה לישראל. בינואר 1984 נרצחו בחלב אישה בהריון ושני ילדיה הקטנים.
נוצרים בסוריה

נוצרים בסוריה מהווים כ-10% מהאוכלוסייה. העדה הנוצרית הגדולה במדינה היא הכנסייה האורתודוקסית המזרחית של אנטיוכיה (המכונה הפטריארכיה היוונית האורתודוקסית של אנטיוכיה וכל המזרח), ואחריה צמודה הכנסייה הקתולית המלקית, אחת הכנסיות הקתוליות המזרחיות, אשר יש שורש להן משותף עם הכנסייה האורתודוקסית המזרחית של אנטיוכיה, ולאחר מכן על ידי האורתודוקסיה מזרחי כנסיות כמו הכנסייה הסורית אורתודוקסית ואת הכנסייה האפוסטולית ארמני. יש גם מיעוט של פרוטסטנטים וחברי הכנסייה האשורית ואת הכשדים הכנסייה הקתולית. ההערכה היא כי בעיר חלב יש את המספר הגדול ביותר של נוצרים בסוריה. בשנת השלטון העות'מאני מאוחר, אחוז גדול של נוצרים סורים היגרו מסוריה, במיוחד לאחר שרשרת הדמים של אירועים ממוקדים נוצרים בפרט 1840, 1860 הטבח, ואת רצח העם האשורי. על פי ההיסטוריון פיליפ היטי, כ־900,000 סורים הגיעו לארצות הברית בין השנים 1899–1919 (יותר מ־90% מהם נוצרים). הסורים שהופנו כוללים את סוריה ההיסטורית או את הלבנט המקיף את סוריה, לבנון, ירדן ופלסטין. נוצרים סורים נוטים להיות עשירים יחסית ומשכילים מאוד.
מוסלמים בסוריה

האסלאם מונה 87% מתוכם 74% מוסלמים סונים ו־13% הם מוסלמים שיעים (כולל כ-11% עלווים).
כמה עדות וזרמים שונים של האסלאם נהוגים בתוך סוריה, שהם ביחד מהווים כ -71% מהאוכלוסייה ומהווים רוב ברוב מחוזות המדינה.
המוסלמים הסונים מהווים את רוב המוסלמים בארץ (60% מכלל אוכלוסיית סוריה). העלווים הם הקבוצה הלא-הסונית השולטת (11% מאוכלוסיית המדינה), ואחריו שיעי האיסמעילים (3%) והחרדי השיעי (2%).
הערות שוליים

↑  Syria Religions – Demographics, IndexMundi
↑    אסף גבור, ‏"נותרה שממה": היהודים בסוריה מבכים את בתי הכנסת, בעיתון מקור ראשון, 22 ביולי 2020
↑  סוריה, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי"
↑  דניאל סלאמה, "החיים כאן יפים": היהודים שנותרו בסוריה, באתר ynet, 9 באוגוסט 2019
↑  Syria: People and Society, Religions, The World Factbook
↑  Bureau of Public Affairs Department Of State. The Office of Electronic Information, Syria, 2001-2009.state.gov, ‏2008-09-19
↑  Why Do So Few Christian Syrian Refugees Register With The United Nations High Commissioner For Refugees? : Rozenberg Quarterly
G7

| --- | --- |
G7 leaders. מדינות ה-G7 (בכחול) לצד מדינות האיחוד האירופי (בטורקיז)
מדינות ה-G7 (בכחול) לצד מדינות האיחוד האירופי (בטורקיז)
 חברים:  איטליה איטליה ראש הממשלה ג'ורג'יה מלוני ארצות הברית ארצות הברית הנשיא דונלד טראמפ גרמניה גרמניה הקנצלר אולף שולץ הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת ראש הממשלה קיר סטארמר יפן יפן ראש הממשלה שיגרו אישיבה צרפת צרפת הנשיא עמנואל מקרון קנדה קנדה ראש הממשלה מארק קרני האיחוד האירופי האיחוד האירופי (כקונפדרציה שבה נמצאות כמה מהמדינות) נשיא המועצה האירופית שארל מישל נשיאת הנציבות האירופית אורסולה פון דר ליין רוסיה רוסיה (מושעית מהארגון) נשיא רוסיה ולדימיר פוטין
 תקופת הפעילות:  נובמבר 1975 – הווה (כ־49 שנים) 
 www.g7italy.it
 
G7 (באנגלית: Group of Seven; בעברית מוכר גם בשם ארגון המדינות המתועשות) הוא ארגון כלכלי בין-לאומי שכולל 7 מדינות: ארצות הברית, קנדה, יפן, גרמניה, צרפת, איטליה ובריטניה. נכון ל-2018, מדינות אלו ביחד מייצגות כ-54% מהעושר הלאומי העולמי נטו. הארגון דן באמצעות הכינוסים השונים במגוון נושאים כגון תחום הכלכלה, המדיניות והחברה. בין השנים 1997–2014, כלל הארגון גם את רוסיה ונקרא G8 (או Group of Eight), אך רוסיה הושעתה ממנו עקב המלחמה באוקראינה וסיפוח קרים.
יסוד הארגון

הארגון הוקם לראשונה לאחר משבר האנרגיה בשנות ה-70 של המאה ה-20 והמשבר הכלכלי שנלווה לו. שש המדינות המייסדות היו ארצות הברית, יפן, גרמניה המערבית, צרפת, איטליה ובריטניה והתכנס לראשונה בצרפת בשם G6. בשנת 1975 נערכה ועידת הפסגה הראשונה בין מנהיגיהן של שש מדינות אלו. לאחר הצטרפותה של קנדה בשנת 1976, הפכה הקבוצה ל-G7. בשנת 1997 הצטרפה רוסיה כחברה מלאה בעת הכינוס שנערך בדנוור, קולורדו ושם הארגון שונה ל-G8.
הפסגות השנתיות ניצבות בדרך כלל במוקד הפגנות מטעם גורמים המתנגדים לגלובליזציה. ב-2003 נערכו בלוזאן ובז'נבה הפגנות אלימות שזרעו הרס רב במחאה על פגישת מנהיגי ה-G8 באביאן לה-בן שבצרפת שבקרבתן של ערים שווייצריות אלה.
ההשתתפות הרוסית

עם סיום המלחמה הקרה ב-1991, החלה ברית המועצות (לאחר מכן: רוסיה) להיפגש עם ה-G7. קבוצה זו כונתה G8 או G7 ועוד אחת (G7 plus 1).
כהכרת הטוב לנשיא רוסיה, בוריס ילצין, על נכונותו לבצע רפורמות כלכליות בארצו ולשמור על נייטרליות בדבר התפשטותה מזרחה של ברית נאט"ו, נאות הנשיא האמריקני ביל קלינטון להזמינו לדיוני הפסגה. עם זאת, כיוון שחברות הג'י 7 הן המדינות הדמוקרטיות התעשייתיות המובילות בעולם, ואילו הדמוקרטיה הרוסית הייתה עוד בראשיתה והכלכלה הרוסית שטרם התאוששה מעידן הקומוניזם הייתה במשבר, היו דיונים כלכליים שנערכו ללא השתתפות הרוסים. ב-18 בפברואר 2005 קראו הסנאטורים האמריקנים ג'ו ליברמן וג'ון מקיין להשעיית רוסיה מקבוצת השמונה עד להבטחת החירויות הכלכליות והדמוקרטיות במדינה.
בעקבות הפלישה לחצי האי קרים וסיפוחו בשנת 2014, וחרף היותה הנשיאה התורנית של הארגון באותה שנה, הוחלט על השעייתה מהארגון בשל סיפוח קרים.
כנסים בשנים האחרונות

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשנת 2006 הייתה רוסיה לנשיאת התורנית של הארגון ודיוני הפסגה התקיימו בסנקט פטרבורג. המארחת של הארגון לשנת 2007 הייתה גרמניה והתכנסותו נערכה ב-6–8 ביוני 2007. בשנת 2008 כיהנה יפן כנשיאת הארגון והכנס ה-34 של הארגון התקיים בטוקיו, בין התאריכים 7–8 ביולי 2008. ביולי 2009 התכנס הכנס באיטליה.
ב-25–26 ביוני 2010 התכנסו נציגי מדינות הארגון במחוז מוסקוקה שבפרובינציית אונטריו בקנדה. על סדר היום עמדה שאלת ההתמודדות עם המשבר הכלכלי העולמי וכן שאלת המצב במזרח התיכון, מצב זכויות האדם באיראן ומדיניותה של קוריאה הצפונית.
במאי 2011 אירחה צרפת את הכנס, שבמרכזו עמדה המהפכה שפקדה בשנה זו את העולם הערבי. ביוני 2014 הכנס היה צפוי להתקיים בסוצ'י, אך בשל סיפוח קרים לרוסיה, הוחלט על השעייתה של רוסיה מהארגון והכנס הוחרם על ידי שבעה מחברי הארגון. לאור העובדה כי השעייתה של רוסיה ממשיכה הוחלט על ידי נציגי ה-G7 שהתכנסו בשלהי ועידת הביטחון בהאג בראשית 2014 כי נציגי האיחוד האירופי יארחו במקום הרוסים את מפגש ה-G7 בבריסל. בשנת 2015 התקיים כינוס פסגה של ה-G7 (רוסיה הושעתה מן הפורום אז) בבוואריה, ובו סיכמו מנהיגי המדינות על "חיסול" השימוש בדלק מאובנים עד סוף המאה ה-21.
בשנת 2019 התכנסו מנהיגי ה-G7 בעיירת הנופש ביאריץ בצרפת, ובשנת 2020 נדחתה הפסגה בשל וירוס הקורונה. הפסגות חזרו להתקיים בשנת 2021.
מיקומים ועידות פסגות G7

| מספר | סמל ועידה | עיר מארחת | מנהיג מארח | תמונה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2014 |  | האיחוד האירופי בריסל, בלגיה | ז'וזה מנואל ברוזו |  |
| 2015 |  | גרמניה בוואריה, גרמניה | אנגלה מרקל |  |
| 2016 |  | יפן מיאה, יפן | שינזו אבה |  |
| 2017 |  | איטליה טאורמינה, איטליה | פאולו ג'נטילוני |  |
| 2018 |  | קנדה שרלבואה, קנדה | ג'סטין טרודו |  |
| 2019 |  | צרפת ביאריץ, צרפת | עמנואל מקרון |  |
| 2020 |  | ארצות הברית ארצות הברית (המפגש בוטל עקב מגפת הקורונה והוא נערך באמצעות ועידת וידאו) | דונלד טראמפ |  |
| 2021 |  | הממלכה המאוחדת קורנוול, הממלכה המאוחדת | בוריס ג'ונסון |  |
| 2022 |  | גרמניה בוואריה, גרמניה | אולף שולץ |  |
| 2023 |  | יפן הירושימה, יפן | פומיו קישידה |  |
| 2024 |  | איטליה פוליה, איטליה | ג'ורג'ה מלוני |  |
ראו גם

G20
גלובליזציה
לייב 8
הערות שוליים

↑  עושר לאומי (במיליארדי דולר) סיכום עולמי: 360,603; ארצות הברית: 105,990; קנדה: 8,573; יפן: 24,992; גרמניה: 14,660; צרפת: 13,729; איטליה: 11,358; בריטניה: 14,341.
מקור: "Global wealth databook 2019" (PDF). Credit Suisse. אורכב מ-המקור (PDF) ב-23 באוקטובר 2019. נבדק ב-25 באוקטובר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  אסף אוני, ‏פסגת ה-G7: למרות המינגלינג והחיוכים, במועדון האקסקלוסיבי של המדינות לא הצליחו להסכים, באתר גלובס, 26 באוגוסט 2019
↑  G7 Leaders’ statement, 19 February 2021, www.consilium.europa.eu (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262025205171  PLWABN: 9810819147805606  BnF: cb123740680 (data)  GND: 16004018-8  ISNI: 0000 0001 1548 0025  LCCN: no92014827  LNB: 000279423  SUDOC: 03119737X  VIAF: 155883407   WorldCat (עם VIAF): 155883407
דיק סכוף

הנדריקוס וילהלמוס מריה "דיק" סכוף (בהולנדית: Dick Schoof; נולד ב-8 במרץ 1957) הוא פוליטיקאי הולנדי המכהן מיולי 2024 כראש ממשלת הולנד.
ילדות ולימודים

סכוף גדל במשפחה קתולית בת שבעה ילדים, והוא השני מהסוף. בין כל אחיו רק אחות אחת. אביו עסק במִנהל עירוני. מ-1975 ועד 1982 למד תכנון ערים ואזורים באוניברסיטת ראדבאוט שבניימכן.
קריירה ציבורית

סכוף כיהן בתפקיד רכז ביטחון לאומי ולוחמה בטרור (2013–2018), בתפקיד מנכ"ל שירות הביטחון והביון הכללי (2018–2020) ובתפקיד מנכ"ל משרד המשפטים וביטחון הפנים (2020–2024).
קריירה פוליטית

סכוף היה חבר במפלגת העבודה ההולנדית אך ביטל את חברותו לאחר שחש שאינו מזדהה עוד עם עקרונות המפלגה.
לאחר הבחירות הכלליות בהולנד בנובמבר 2023, מספר מפלגות הודיעו כי לא יתמכו בחרט וילדרס, ראש המפלגה למען החירות, כראש ממשלה. ביוני 2024 קמה ממשלת קואליציה על ידי המפלגה למען החירות, מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה, חוזה חברתי חדש ותנועת האזרח החקלאי, וסכוף הועמד בראשה כמועמד חיצוני.
סכוף נחשב לפרו-ישראלי.
חיים אישיים

עם אשתו לשעבר אימץ שתי בנות מסין. חי עם חברתו בזוטרמר. דיק סכוף חובב ריצה.
אחיו ניקו, שמבוגר ממנו בעשר שנים, כיהן מטעם דמוקרטים 66 בראשות עיריות שונות.
הערות שוליים

↑  ראש ממשלה פרו ישראלי יושבע בהולנד; מפלגת השלטון בדרום אפריקה איבדה מכוחה, באתר הידברות, ‏30 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1331047684  NTA: 068611498  VIAF: 7472171732607609080009   WorldCat (עם VIAF): 7472171732607609080009
רצח העם של בני האיסק

שרידי חלק מקורבנות הרצח
רצח העם של בני האיסק בסומליה (בסומלית: Xasuuqii beesha Isaaq; בערבית: الإبادة الجماعية لقبيلة إسحاق) היה רצח עם שיטתי של בני שבט האיסק (אנ') בצפון סומליה. רצח העם בוצע בין השנים 1987–1989 על ידי מדינת סומליה, תחת שלטון הדיקטטורה של סיאד בארה, במהלך מלחמת העצמאות של סומלילנד. על פי הערכות שונות, בין 50,000 ל-100,000 אזרחים נהרגו במסגרת האירועים. דיווחים מקומיים מעריכים כי סך מקרי המוות של בני שבט האיסק אף מגיע עד 200,000. במסגרת רצח העם נהרסו כמעט לחלוטין הערים השנייה והשלישית בגודלן ברפובליקת סומליה של אותה תקופה, הרגייסה ובוראו. הרס הערים, יחד עם יתר האירועים, הביא לבריחתם של מאות אלפי סומלים (רובם בני איסק) לאתיופיה (הגובלת בסומליה). הבריחה האמורה תוארה כ"אחת התנועות הכפויות המהירות והגדולות ביותר של אנשים שתועדה באפריקה", והביאה להקמת מחנה הפליטים הגדול בעולם דאז (1988). רצח העם התרחש במהלך מלחמת האזרחים בסומליה (שקדמה למלחמת האזרחים הנוכחית, שפרצה בתחילת שנות ה-90 ונמשכת עד היום) ומכונה לעיתים "רצח עם נשכח".
כחלק מרצח בני האיסק, הכוחות הסומליים ייסדו יחידה בשם "מדבירי איסק", המורכבת כולה מאזרחים שאינם בני איסק. יחידה זו ביצעה "דפוס שיטתי של התקפות נגד כפרים לא חמושים, חוות ואזורי מרעה בצפון סומליה (סומלילנד), ורצח רבים מתושביהם, תוך כדי אילוץ הניצולים לברוח לאזורים מרוחקים". היחידה בזזה ערים וכפרים, טבחה באוכלוסייתם, ופעיליה ביצעו אונס בחפים מפשע כחלק מההתקפות. ארגון Human Rights Watch קבע כי יחידה זו, יחד עם זרועות צבאיות אחרות בצבא סומליה דאז, הייתה אחראית להטלת אימה על בני האיסק באזורים הכפריים.
בשנת 2001 האו"ם החל בהליכי חקירה של הפרות זכויות אדם בסומליה, על מנת לברר האם בוצעו פשעים נגד האנושות או רצח עם במהלך מלחמת האזרחים במדינה. מסקנות החקירה אישרו כי בוצע רצח עם בבני האיסק בסומליה. החוקר מטעם האו"ם, כריס מבורו, ציין בדו"ח כי:
בהתבסס על מכלול הראיות שנאספו בסומלילנד ובמקומות אחרים במהלך שליחותו של היועץ ואחריה, היועץ משוכנע שפשע רצח העם תוכנן ובוצע על ידי ממשלת סומליה נגד בני האיסק בצפון סומליה בין 1987 ל-1989.
רקע

סומלילנד היא מדינה עצמאית, הגובלת בסומליה מצפון, אשר קיבלה עצמאות לראשונה מבריטניה ב-26 ביוני 1960. במהלך תקופה זו, שטחה של סומליה מדרום לסומלילנד היה בשליטה איטלקית, כאשר לאחר עצמאות סומלילנד, האחרונה אוחדה עם סומליה מדרום לכדי הרפובליקה הסומלית. שבט האיסק היווה רוב בשטח סומלילנד. בשנים שלאחר האיחוד, אי שביעות רצון מהאיחוד שרר בסומלילנד, אשר אף הגיע לכדי ניסיון הפיכה שסוכל בשנת 1961. עם זאת, ממשלות סומליה התעלמו מחוסר שביעות הרצון המבעבע של אזרחי הצפון. בעלי תפקידי המפתח במדינה החדשה, ובזאת הנשיא, ראש הממשלה, שר הביטחון, שר הפנים ושר החוץ – היו כולם אזרחי הדרום. הגורמים השלטוניים הזניחו את אזורי הצפון, כך שעד לשנת 1970, יותר מ-95% מכלל עבודות הפיתוח והפרויקטים התשתיתיים בוצעו בחלק הדרומי של סומליה.
באוקטובר 1969, בעקבות רצח הנשיא עבד אל רשיד עלי שמרקה, תפס הצבא הסומלי את השלטון במסגרת הפיכה צבאית. הצבא הוציא מחוץ לחוק מפלגות פוליטיות שונות, השעה את חוקת סומליה וסגר את האספה הלאומית. הגנרל סיאד בארה נבחר לעמוד בראשות המדינה והמשטר החדש תחתיו נקט ביד קשה נגד התנגדות פוליטית, ובאופן כללי כנגד אזרחי המדינה. האו"ם קבע כי 21 שנות משטרו של סיאד בארה היו "אחת מרשומות זכויות האדם הגרועים ביותר באפריקה". המשטר החדש נתמך על ידי ברית המועצות ואימץ רשמית את הסוציאליזם המדעי כאידאולוגיה המרכזית שלו.
רקע > מלחמת אתיופיה–סומליה

בשנת 1977 פתחה סומליה במלחמה נגד אתיופיה בניסיון לכבוש את מדבר אוגדן שבו חיו סומלים נוודים אשר רובם בני שבט אוגדן. ברית המועצות, שבאותה תקופה הייתה בעלת ברית הן לסומליה והן לאתיופיה פנתה נגד בארה, ותמכה באתיופיה. בזכות תמיכה זו, צבא אתיופיה הביס את הכוחות הסומליים ואלו נסוגו מאתיופיה.
התבוסה במלחמה עם אתיופיה הורגשה בכל סומליה. עם זאת, צפון סומליה (אזור מגוריהם של בני האיסק), חווה את רוב ההרס הפיזי והאנושי בשל קרבתו הגאוגרפית ללחימה. התבוסה במלחמת אתיופיה–סומליה גרמה לכ-1.3 מיליון פליטים אתיופים ממוצא סומלי (הידועים כפליטי אוגדן) לחצות את הגבול לסומליה, כאשר יותר ממחציתם של אותם פליטים מאתיופיה התיישבו בשטחי בני האיסק בצפון, וגרמו לקשיים כלכליים וחברתיים באזור. משטרו של בארה ניצל את מצבם הרעוע של פליטים אלו, שהיוו כרבע מתושבי סומליה, כנגד בני האיסק.
בארה חימש את פליטי אוגדן, ובכך יצר צבא בלתי סדיר שפעל בתוך שטחי בני האיסק. בארה הבטיח את נאמנותם של פליטי אוגדן באמצעות יחס מועדף והגנה מיוחדת, אשר באו על חשבון בני האיסק. בד בבד, המשטר דיכא בכוח את בני האיסק באמצעות הצבא הסומלי, יחד עם מיליציות שהורכבו מפליטי אוגדן. דיכוי זה, בא לידי ביטוי ברצח המוני של אזרחים, אונס נשים, ביזה ומעשי זוועה נוספים.
רצח העם

לאחר המלחמה, סומליה נותרה במשבר פנימי עמוק ונוצרו בה קבוצות אופוזיציה שונות. בני האיסק עמדו בראש קבוצות אלו, אשר התנגדו לשלטון הסומלי. כתוצאה מכך, משטרו של בארה ראה בבני האיסק כאיום על שלטונו. בשל כך בשנת 1988 הורה בארה על התקפת שטחי בני האיסק. הצבא הסומלי בפיקודו של הגנרל מוחמד סעיד הרסי הפציץ והפגיז את שלושת הערים הגדולות בצפון סומליה, בהן חיו בני שבט איסק: הארגיישה, ברברה ובאורו. הצבא הסומלי יחד עם המליציות תקפו כפרים ואזורים נוספים בהם חיו בני האיסק. המעשים כללו הטמנת מוקשים, שריפת צריפים ומעצרים המוניים. כוחות צבאיים קרקעיים חיסלו את הנמלטים מהערים ולאחר שהערים הוחרבו כליל נכנסו להשלים את המלאכה בהרג ישיר, מותירים אחריהם גופות רבות אשר נטמנו בקברי אחים.
בהמשך, הצבא החל להצעיד את בני האיסק במדבר לכיוון אתיופיה. רבבות מבני האיסק מתו מרעב וצמא בדרך. העיר הרגייסה שמנתה לפני התקיפה 350,000 בני אדם ננטשה כליל. אזור מחייתם של בני האיסק נבזז, העדרים נלקחו, החקלאות נהרסה ומוקשים פוזרו בכל מקום. לפי הערכות שונות נהרגו במשך פחות משנה יותר מ־100 אלף בני האיסק. יותר מחצי מיליון בני האיסק נמלטו לאתיופיה, כחצי מיליון נוספים איבדו את בתיהם והפכו לפליטים בצפון המדינה. ברוס ג'נטלסון, לשעבר מנהל בית הספר למדיניות ציבורית בסטנפורד, תיאר את הטבח בבני האיסק באופן הבא: ”כוחות הממשלה הגיבו ב"פראות מחרידה", כשהם מכוונים לכלל האוכלוסייה האזרחית של בני האיסק במעצרים, אונס, הוצאות המוניות להורג, וירי והפצצות ללא הבחנה. מאות אלפי פליטי איסק נמלטו על חייהם מעבר לגבול אתיופיה; מטוסי קרב ממשלתיים הפגיזו אותם בזמן שברחו. לא פחות מחמישים אלף סומלים מתו והעיר הרגייסה כמעט שוטחה כאשר הדבר הוצג כמסע רצח עם של משטר בארה נגד בני האיסק”.
לאחר הרצח

בשנת 1989, לאחר לחץ בינלאומי רב וככל שפורסמו ממדי הטבח, ארצות הברית הפחיתה את תמיכתה בממשלת סומליה ואת חימושה. בשנת 1990 נפל שלטונו של בארה אשר ברח לניגריה. לאחר בריחתו של בארה, פרצה בסומליה מלחמת אזרחים אשר נמשכת עד היום. מאות אלפי בני האיסק חזרו לצפון סומליה והכריזו על עצמאותה של מדינת סומלילנד, חבל ארץ בגודל של כשליש מסומליה. סומלילנד מתפקדת כמדינה עם בחירות דמוקרטיות, מטבע ומוסדות שלטון הנמצאים בעיר הבירה הרגאיישה, אולם היא לא זכתה להכרה רשמית של אף מדינה בעולם.
שושנה והזקנים (ג'נטילסקי)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  ארטמיזיה ג'נטילסקי
 תאריך יצירה:  1610
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  119 ס"מ 
 גובה:  170 ס"מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  191 (Schloss Weißenstein) 
 מיקום:  Schloss Weißenstein, Pommersfelden
 
שושנה והזקנים (באיטלקית: Susanna e i vecchioni) היא יצירה בצבעי שמן של הציירת האיטלקייה ארטמיזיה ג'נטילסקי משנת 1610. כיום, הציור מוצג ב-"Schloss Weißenstein" שבגרמניה. היצירה מתארת את שושנה המתקלחת כאשר שני אנשים אורבים לה באופן שבבירור מפריע לה. הסיפור המתואר מופיע בתוספות לספר דניאל, וזוהי סצנה שהייתה פופולרית בתקופת הבארוק.
אודות היצירה

הסיפור המתואר בציור הוא על שושנה ועל שני הזקנים שהטרידו אותו בעת רחצתה. שושנה הלכה לגינה כדי להתקלח, והעוזרת שלה נתנה לשני הגברים להיכנס לגינה. הגברים דרשו משושנה לקיים עימם יחסי מין. הם איימו עליה שאם היא לא תשנה את דעתה אז הם יכתימו את שמה. הם הוציאו עליה לעז, אך דניאל התערב לעזרתה. הוא הבחין כי השניים לא עקביים בנוגע לסיפורם. הוא הציע לתשאל את השניים בנפרד כדי לבדוק אם גרסותיהם מתואמות. כשחקרו אותם בנפרד, מגלים כי הם אכן שיקרו, ושמה של שושנה הוטהר.
היסטוריונים תהו כיצד הצליחה ג'נטילסקי בגיל כה צעיר לצייר דמות של אישה עירומה בדיוק רב. ייתכן כי כישרונה נבע או מלימודי אנטומיה או מהיעזרות בדוגמנית של אביה הצייר.
ציירים רבים ציירו את מעשה שושנה, ויצירתה של ג'נטילסקי הושוותה אליהם. ג'נטילסקי ציירה את שושנה המביעה אי נוחות ורתיעה. היא יצרה את ההבעות האלו דרך גופה של שושנה, שחלקה העליון נרתע ומסובב מכיוונם של הזקנים. רבים השוו את עבודתה ליצירתו הדומה של אניבאל קאריסי. גם בציורו של קאריסי גופה של שושנה נטוי ומסובב, אולם הוא הציג את שושנה כמגיבה לחיזוריהם של הזקנים, כאירוטית וכגברית. הציור הוא אנכי, והזקנים צוירו בחלקו העליון. אלמנט זה מדגיש את הלחץ המוטל על שושנה. ג'נטילסקי ציירת את הסצנה הזאת עוד לפחות פעמיים בחייה. מכיוון שזו הייתה הפעם הראשונה שבה הציירת ציירה גוף נשי, מומחים רבים סוברים כי אביה סייעה לה ביצירה זאת. אולם, אביה של ג'נטילסקי היה צייר מסורתי, והיצירה הייתה חדשנית עקב השימוש במוטיבים פסיכולוגיים, לכן ייתכן כי הציירת לא הסתייעה באביה. ג'נטילסקי ציירה גם את שושנה כקורבן. ייתכן כי אלמנט זה נבע מכך שהיא הוטרדה מינית במשך שנים על ידי אנשים מקהילתה, וכן היא נאנסה על ידי אגוסטינו טאסי. ישנם מומחים שסוברים כי הזקנים המתוארים היצירה הם אביה וטאסי. אולם, לא קיימת הוכחה כי אלו היו מניעיה ביצירה.
ג'נטילסקי לא ציירה רקע בציוריה, ובשושנה והזקנים ניכר שהרקע הוא רק שמיים כחולים. רק החל מסביבות שנת 1630, היא החלה לצייר רקעים ליצירותיה. אביה של הציירת, אורזיו ג'נטילסקי, היה מבין הציירים הראשונים באיטליה שצייר בסגנונו של קאראווג'ו. בתו גם חיקתה את הסגנון הזה.
בעבר, הייתה קיימת מחלוקת בנוגע לשנת השלמת היצירה. בגלל שהספרה האחרונה של השנים בחתימה הייתה לא ברורה, לא ניתן היה לדעת אם היצירה היא מ-1619, מ-1616 או מ-1610. בסוף, לאחר בדיקת קרני רנטגן נקבע כי היצירה הושלמה ב-1610, ומומחים רבים קיבלו את הקביעה הזו. שנת השלמת היצירה חשובה מפני הרצון לשייך אותה לתקופה אמנותית רלוונטית.
הערות שוליים

1 2 3  Christiansen, Keith; Mann, Judith (2001). Orazio and Artemesia Gentileschi. Metropolitan Museum of Art.
↑  Garrard, Mary R (2001). Artemisia Gentileschi Around 1622 The shaping and Reshaping of an Artistic Identity. Los Angeles, California: Regents of the University of California. p. 77-113. ISBN 978-0-520-22841-2.
↑  Slatkin, Slatkin R (1997). Women Artists in History. Upper Saddle River, New Jersey: Simon & Schuster. p. 73-75. ISBN 978-0-13-432873-7.
↑  Locker, Jesse M (2015). Artemisia Gentileschi: The Language of Painting. London. p. 48. ISBN 978-0-300-18511-9.
↑  Garrard, Mary R (2001). Artemisia Gentileschi Around 1622 The shaping and Reshaping of an Artistic Identity. Los Angeles, California: Regents of the University of California. p. 77-113. ISBN 978-0-520-22841-2.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Bildindex: 00010298  RKDimages ID: 289735
המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית

| --- | --- |

 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מייסד:  אנדריי ארגונוב   מיכאיל גוץ   גריגורי גרשוני   ויקטור צ'רנוב
 תקופת הפעילות:  1902–1940 (כ־38 שנים) 
 אידאולוגיות:  סוציאליזם דמוקרטי   פדרליזם
 מטה:  מוסקבה 
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל
 ארגונים בינלאומיים:  האינטרנציונל השני (1889-1916)   האינטרנציונל הסוציאליסטי העובד (1923–1940)
 צבעים רשמיים:  אדום
 
כרזה של המפלגה הסוציאל-רבולוציונית
המפלגה הסוציאל-רבולוציונית, בראשי תיבות: ס"ר (ברוסית: Партия социалистов-революционеров (ПСР) эсеры - בתרגום מילולי: מפלגת הסוציאליסטים-המהפכנים) הייתה תנועה פוליטית שפעלה ברוסיה במהלך מרבית המחצית הראשונה של המאה ה-20.
היסטוריה עד 1917

המפלגה הסוציאל רבולוציונית נוסדה ב-1900, אולם היו קבוצות סוציאל רבולוציוניות כבר בשנות התשעים של המאה ה-19. המפלגה סייעה בעיקר לאיכרים, ולא לפועלים.
המפלגה השתתפה באופן פעיל במהפכת 1905 והייתה גם חברה בדומה. בשנת 1906 היו בדומה 34 ס"רים, וב-1907 נבחרו 37 ס"רים לדומה.
הטרור היה אחד מדרכי הפעולה של מפלגה זו. הוקמה "הזרוע הצבאית" שהתנקשה באישים בכירים בממשל הרוסי.
בשונה ממפלגות שמאל אחרות ברוסיה כגון הבולשביקים והמנשביקים, הפגינו אנשי המפלגה אהדה כלפי הרעיון הציוני, וויקטור צ'רנוב, ממנהיגיה, התבטא בפומבי בעד התנועה וראה לנכון להכיר ביהודים כלאום. מנהיגים ציונים-סוציאליסטיים בולטים ברוסיה כגון פנחס רוטנברג ויוסף טרומפלדור היו בו זמנית חברים במפלגה במקביל לפעילותם הציונית.[דרוש מקור]
ב-1917 ואחריה

לאחר מהפכת פברואר הס"רים היו הכוח המוביל בקואליצה הסוציאליסטית-ליברלית. היה קרע בקבוצה בין אלו שתמכו בבולשביקים, והפורשים תומכי הבולשביקים נקראו "ס"רים שמאלנים". הס"רים השמאליים הצליחו לזכות לתמיכה רחבה בקרב החיילים והמרכזים העירוניים של המפלגה אך מרבית הסניפים, לרבות במחוזות הכפריים, נשארו נאמנים לזרם המרכזי.
מאז מהפכת אוקטובר הלך ונחלש כוחם של הס"רים. הבולשביקים הצרו את צעדיהם של הס"רים ואלו התנגדו לחוזה ברסט-ליטובסק. הם התנקשו בשגריר הגרמני ברוסיה, וילהלם מירבאך ופנו לאלימות. משורותיהם יצאה פניה קפלן שביצעה ניסיון התנקשות בלנין. החוזה קומם כנגד לנין גם את הס"ר השמאליים ואלה ניסו לבצע נגדו ניסיון הפיכה משלהם שכשל.
במהלך הבחירות עבור האספה המכוננת הרוסית של נובמבר 1917 (הבחירות החופשיות הראשונות והאחרונות במדינה) זכתה המפלגה במספר הרב ביותר של הקולות לאור הפופולריות הרבה שלה בקרב האיכרים, ובכך הביסה את הבולשביקים שאומנם זכו לתמיכה רחבה בערים הגדולות אך רוב המדינה הייתה כפרית. לצד זאת הבולשביקים חזרו בהם מהבטחתם לכבד את התוצאות ופיזרו את האספה בכוח, ומפגינים שמחו על כך נורו באש חיה על ידם. לאחר מכן פעלה המפלגה להחליש את הבולשביקים במועצות (סובייטים) המקומיות והצליחה לזכות מחדש במקומות על חשבונם ועל חשבון הזרם השמאלי. לצד איכרים, גם פועלים רבים שהתפכחו מהאשליה שהשלטון הבולשביקי יהיה שונה מזה של הצאר מבחינת רמת הדיכוי, הצטרפו לשורותיהם ופתחו בשביתות. כתוצאה מכך פעלו הבולשביקים לבטל, לדחות או לדכא באופן אלים את הבחירות החדשות למועצות.
משהבינו שמאבק לא אלים באופן דמוקרטי לא יועיל לאור אלימות הבולשביקים, עברו רבים מהס"רים להילחם למען הצבא הלבן במלחמת האזרחים ברוסיה, זאת כשהם תחילה מקימים ממשלה מטעם עצמם שייצגה את האספה הלאומית שנסגרה על ידי הבולשביקים (קומוץ'). מנגד אחרים מפעילי המפלגה שסירבו לשתף פעולה עם כוחות "בורגניים" פנו ביחד עם גורמים מהפלג השמאלי, להקמת הצבא הירוק (אשר ייצג את האיכרים) והיוו גורם בכיר בהנהגתו. לאחר סיום מלחמת האזרחים רבים מהמפלגה פנו מטעמים פרגמטיים למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ואחרים יצאו לגלות.
בשנת 1922 במוסקבה נערך משפט נגד ראשי המפלגה. בהתאם להחלטת בית המשפט 12 (מהם 8 חברי הוועידה המרכזית) מראשי המפלגה קיבלו עונש מוות. בהמשך עונש זה הומר לתקופות מאסר.
במקביל התארגנה המפלגה לפעילות מחוץ לרוסיה. אך בהדרגה הקשר עם חברי המפלגה בתוך רוסיה נחלש ופעילות המפלגה הייתה למעשה רק מחוץ לגבולות רוסיה.