stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נציבות פניות ילדים ונוער בהשמה חוץ ביתית
הקמת הנציבות ובסיס חוקי

בשנת 1991 אשררה ישראל את האמנה בדבר זכויות הילד כאמנה בינלאומית השואפת לקבוע את זכויותיהם הפוליטיות האזרחיות, הכלכליות והתרבותיות של ילדים ובני נוער.
בשנת 2003 הוגשו מסקנותיה של ועדת המשנה בנושא השמה חוץ ביתית (ועדת רוטלוי) שהוקמה על מנת לבחון מחדש את מכלול החקיקה בישראל המסדירה את התייחסות החברה ורשויות המדינה לילדים באופן התואם את אמנת זכויות הילד הבינלאומית. חברי הוועדה זיהו בעיות במימוש זכויותיהם ובמתן מענים לצורכיהם של הילדים שנמצאים במסגרות השמה חוץ ביתית. חברי ועדת המשנה ראו בקבוצת ילדים זו כזקוקה להגנה מיוחדת על זכויותיה, כיוון שהכירו בסבירות המיוחדת הקיימת לפגיעה בזכויות מפאת ניתוק הילדים מביתם ומהוריהם על כלל השלכותיו .
בעקבות אישור חוק האומנה לילדים, בשנת 2016, ועל פי סעיף 56 לחוק, הוקמה באוקטובר 2017 נציבות פניות ילדים ונוער בהשמה חוץ ביתית כאומבודסמן תחומי.
במרץ 2019 נכנסו לתוקף תקנות אומנה לילדים (מנגנון תלונה לילדים במסגרת השמה חוץ-ביתית) המפרטות אודות זכות הפנייה לנציבות פניות ילדים ונוער, חובת פרסום פרטי הממונה על התלונות במסגרות חוץ ביתיות, דרך הגשת התלונה, אופן הבירור, אופן ההודעה על ממצאים ועוד.
מוסד האומבודסמן לילדים בעולם

נציבויות פניות ילדים החלו להתפתח בשנות השבעים של המאה העשרים ופועלות באופנים שונים ביותר מ-45 מדינות ברחבי העולם.
עוד בשנות השבעים של המאה העשרים, הוקם בשוודיה לראשונה מוסד האומבודסמן לילדים הראשון על ידי ארגון חוץ ממשלתי (NGO), אולם נציבות פניות הילדים הראשונה שהוקמה בחקיקה הייתה בנורווגיה בשנת 1981. בעקבות המדינות הסקנדינביות, ועדת האו"ם לזכויות הילד החלה לקדם הקמה של מוסדות מסוג זה, והחל מ-1990, האיחוד האירופי דחף גם הוא לפיתוח הקמתם של מוסדות עצמאיים לזכויות הילדים, ובכללם נציבויות לפניות ילדים .
נציבויות פניות וזכויות ילדים נפוצות בעיקר באירופה, ורבים מהמוסדות שייכים לרשת אירופאית של נציבות פניות הילדים. בנוסף, ישנן גם רשתות תת-אזוריות של נציבויות, אשר הוקמו על מנת לספק רשת תמיכה לנציבויות שפועלות בצורה עצמאית בכל מדינה, לעודד שיתופי פעולה ולשתף מידע ואסטרטגיות בין מוסדות עצמאיים לזכויות ילדים, נציבות לילדים או מוקדי זכויות לילדים .
על אף שבמדינות רבות קיימות נציבויות, ישנם הבדלים במבניהן ובאופן פעולתן. הדרך ליצירתו של כל מוסד היא ייחודית ונתונה בתוך ההקשר החברתי, הפוליטי, הכלכלי והמוסדי של המדינה שבה הוא הוקם. כך, למשל, ישנם גופים שהוקמו בתגובה לכישלונות טראגיים להגן על ילדים מפני התעללות. אחרים צמחו במסגרת רפורמה ממשלתית רחבה יותר, בתקופה של מעבר פוליטי או בעקבות תהפוכות חברתיות. בארצות מזרח אירופה, לדוגמה, המעבר משלטון קומוניסטי לדמוקרטי האיץ פיתוח של מוסדות לזכויות אדם, ובכללם מוסדות לזכויות ילדים. החל מאמצע שנות ה-2000 החלו גם מדינות באפריקה ובאסיה להקים נציבויות במסגרת המאמצים לעמוד בסטנדרטים הבינלאומיים. אלה הוקמו, בדרך כלל, במסגרת ועדות זכויות אדם ומשרדי נציב תלונות הציבור ולא כגופים עצמאיים. במדינות פדרליות כמו אוסטרליה, אוסטריה, קנדה, הודו, ואיטליה הוקמו המוסדות לעיתים קרובות בכמה מדינות או מחוזות, ורק לאחר מכן אומצו באופן פרוגרסיבי על ידי הישויות המאוחדות. כמו כן, במדינות רבות הוקמו הנציבויות על ידי גורמים פרטיים (כגון עמותות העוסקות בזכויות ילדים) ורק לאחר מכן על ידי גורמים ממשלתיים .
ראו גם

חוק אומנה לילדים
אמנת זכויות הילד
נציב קבילות הציבור
המועצה הלאומית לשלום הילד
לקריאה נוספת

פלד, אמיר ובנבנישתי רמי. (2010). זכות התלונה של ילדים בהשמה חוץ- ביתית- רציונל ומתווה של מנגנון למימושה. זכויות הילד והמשפט הישראלי: הוצאת רמות, אוניברסיטת תל אביב. 245.
"מוסד האומבודסמן כאמצעי להגנה על זכויות האדם של ילדים ובני נוער" (2006), המועצה לשלום הילד בשיתוף עם האוניברסיטה העברית בירושלים וקבוצת המחקר במדיניות חברתית.
עיצוב התנהגות

עיצוב התנהגות (אנגלית: Behavior shaping או Behavior modification, מכונה גם קירוב הדרגתי) היא שיטה להקניית דפוס התנהגות מסובך לאדם או לבעל חיים בעזרת פירוק דפוס ההתנהגות לפעולות פשוטות ומתן תגמול (חיזוק) לעשיית כל פעולה כזו.
עיצוב ההתנהגות מסובך יותר לביצוע מהוראה בעזרת הסבר מהות דפוס התנהגות, מהוראה בחיקוי ומתן אפשרות ללימוד בניסוי וטעייה. לכן הוא משמש כששלוש דרכי הוראה אלה מתבררות כלא יעילות או בלתי אפשריות.
מקור השיטה בניסויים שערך איוואן פבלוב, בהם יצר התניה בין צליל פעמון לבין מזון כך שכלבים למדו להפריש רוק רק למשמע הצליל. בהמשך, נטבע המושג "עיצוב התנהגות" על ידי פרדריק סקינר, מאבות הפסיכולוגיה הביהיביוריסטית.
דוגמאות

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
כלב נחייה לומד לעזור לבעליו לחצות כביש בעזרת עיצוב התנהגות. זאת בניגוד למרבית בני האדם שלומדים לחצות כביש בעזרת הסברים על מהות הפעולות הקשורות בחציית כביש. קשה לדעת אם כלב נחייה יכול להבין את מהויות פעולות הסיוע השונות שהוא מגיש וקשה גם להסביר לו את אלה מהן שהוא כן יכול, בעיקרון, להבין.
חלק מהאנשים בעלי לקויות הקשת האוטיסטית לומדים את תהליך עשיית צורכיהם בבית השימוש בעזרת עיצוב התנהגות. זאת מכמה סיבות:
לאנשים אלה עשוי להיות תכנון מוטורי פגום שמצריך פירוק פעולות מסובכות לפעולות פשוטות. בבית השימוש של חלקם תלויים הסברים מאוירים על סדר הפעולות הדרוש (נעילת הדלת, התפשטות, ישיבה, עשיית הצרכים, ניקוי ישבן, התלבשות, רחצת ידיים ופתיחת הדלת).
לאנשים אלה עשויה להיות בעיה בהבנה של התנהגויות חברתיות והם לא יסיקו בעצמם שזה לא מקובל לצאת מחדר השירותים עירום ולהתלבש בחוץ.
לאנשים אלה עשויה להיות בעיה קשה בהבנת שפה ולכן קשה להסביר להם מה לעשות בשירותים בתמציתיות.
סקינר לימד חזיר למלא עגלת קניות ולגשת איתה לקופה. הוראה זו הייתה לצורך ניסוי בפסיכולוגיה שהוכיח את כוחה של השיטה בהקניית דפוסי התנהגות שאין ספק שמהותן אינו מובן ללומד.
טיפול בבעיות משמעת בבית הספר. הטיפול מבוסס על בנייה וחיזוק של הרגלים רצויים ומקובלים ועל הכחדת התנהגויות שאינן תואמות. ההנחה הבסיסית היא שהפרעה של תלמיד נובעת מכך שהיא מזכה אותו בתגמול, כגון: תשומת לב של התלמידים או של המורה.
עיצוב התנהגות בקרב בני אדם

עיצוב התנהגות היא דרך פסיכולוגית חינוכית לגרום לשינוי התנהגותי אצל הפרט בהתאם למקובל בחברה. השיטה מבוססת על מחקרים בתחום הלמידה שביצע הפסיכולוג האמריקני פרדריק סקינר.
עיצוב ההתנהגות מכוון להתאים להתנהגות הולמת ומקובלת בחברה. כל חברה מגדירה לעצמה חוקים ונורמות התנהגות המאפשרים לה להתקיים בצורה יעילה בסביבתה. כך למשל, בחברה המערבית התנהגות הולמת נתפסת כסובלנות וסבלנות כלפי אחרים, והתנהגות בלתי הולמת היא אלימות מילולית ופיזית (התנהגות שעלולה להוביל לקשיים חברתיים ותעסוקתיים, ולעבירה על החוק).
על פי שיטת עיצוב ההתנהגות, הגיל המתאים להתחיל להגדיר לילד את חוקי ההתנהגות המקובלת בחברה, הוא כבר בגיל הרך, מפני שרוב ההתנהגויות הן נלמדות. אמנם מצד אחד, ככל שהילד צעיר יותר, יש לו פחות יכולות ויסות עצמי והמחנך נדרש לרוב לחזור על המסרים שברצונו להעביר מספר פעמים רב יותר. אך מצד שני, ככל שילד בוגר יותר, כך קשה יותר להקנות לו נורמות חדשות להתנהגות משום שכבר התרגל לדפוסי התנהגות מסוימים (למשל תגובות אלימות לכל מצב של תסכול).
שיטת עיצוב התנהגות מיושמת כמעט על ידי כל אחד. בין אם הוא שם לב או לא. לדוגמה בקשר זוגי בני הזוג מנסים לעצב את ההתנהגות האחד של השני על ידי תגובות ספציפיות להתנהגות לא רצויה של בן הזוג. וככל שבן הזוג ימשיך להגיב באותה עצמה ובאותו אופן לאורך זמן, אותה התנהגות תקטן ואף תכחד.
עיצוב התנהגות בקרב בני אדם > שלבים ושיטות לעיצוב התנהגות

הקניית התנהגות הולמת אצל ילדים היא תהליך שמורכב ממספר שלבים. כמו כן ישנן שיטות שונות שנועדו לעצב את התנהגותו של הפרט בצורה חינוכית וחיובית.
השלבים שמאחדים את כל השיטות הם:
תצפית - על המחנך לצפות בילד על מנת לאתר את תחומי הקושי. משך התצפית הממוצעת הוא שבוע, והיא מתבצעת במקומות שונים ובסיטואציות שונות.
בניית תוכנית לעיצוב התנהגות תוך שימוש באחת השיטות לעיצוב התנהגות:
"כלכלת אסימונים" - מבוססת על חיזוק סמלי כמו מדבקה או נקודה. קבלת חיזוקים מותנית בהתנהגות הרצויה. לאחר צבירה של כמות מוגדרת של חיזוקים ניתן להמירם בפרס.
"חוזה אישי" - נועד לרוב כדי להכחיד התנהגות לא רצויה אחת בפרק זמן מוגדר מראש בתוך התוכנית לעיצוב התנהגות. כוללת חיזוקים חיוביים ופרסים על רצף הצלחות במשך היום. כמו כן ישנו בונוס בסוף השבוע במידה והילד הצליח במשימה במשך כל ימי השבוע.
"הקשבה פעילה" - מיועדת לזמן של אי שקט או התפרצות של הילד. השיטה מיועדת לשקף לילד את הרגש שלו על ידי "שאלות סגורות" שניתן לענות עליהן ב"כן" או "לא". השיטה הזו הוכחה כיעילה בעיצוב התנהגות של ילדים עם בעיות התנהגות קשות ונוער בסיכון.
ניתן להסתייע באנשי מקצוע בגיבוש תוכנית לעיצוב התנהגות, תוך שיתוף מלא של ההורים והילד.
בתוכנית מוגדרים יעדים ברורים שכוללים התנהגויות לשימור, התנהגויות לשיפור והתנהגויות בלתי רצויות.
מסגרות לעיצוב התנהגות

ניתן לעצב את ההתנהגות במסגרת צבאית, תגובה של לחץ ושל בהלה בעקבות נפילת רקטות מחזקת את רצון היריב להמשיך בשיגור הרקטות. בעיניו התגובה הזאת היא חיזוק להתנהגותו.
גם במקומות שדוגלים בסביבה ירוקה, אורח החיים העירוני הנהוג כיום אינו בר-קיימא. אנחנו מנצלים ניצול יתר את המשאבים הקיימים, דבר הבא לידי ביטוי בשלל התנהגויות יום-יומיות של תושבי הערים, שלחלק מהן השפעה ישירה על הסביבה, כגון שימוש ברכב פרטי וזריקת פסולת, ואחרות בעלות השפעה עקיפה יותר, כגון השימוש במרחבים הציבוריים שסביבנו, או אופני הצריכה שלנו.
במסגרת בית ספרית, עיצוב התנהגות הוא מודל ייחודי ורב-עצמה לשליטה בהתנהגות אחרים. יש לו יישומים רבים ומגוונים בכיתה, הן בהגברת הלמידה והן בשיפור ההתנהגות. לכל ההתערבויות ישנו מבנה זהה: 1. המורה צופה בהתנהגות מסוימת של תלמיד יחיד או בקבוצת ילדים. 2. הוא נותן להם חיזוק כלשהו.
3. התלמידים שניתן להם חיזוק ממשיכים להתנהג באותה דרך או משפרים את התנהגותם.
הערות שוליים

↑  Skiner, BF, (1970), some relations between behavior modification and basic research. In SW Bijou, ERibes-Inesta, Behavior Modification
↑  Skinner, BF. (1981). Pavlov's influence on psychology in America. Journal of the history of the behavioral sciences. 17, 242-245
↑  שרה שמעוני, שרית סגל וורדה שרוני (1997), משמעת בכיתה: היבטים פסיכולוגיים וחינוכיים, מכון מופ"ת
1 2 3  אורית גודקאר (2006), עיצוב התנהגות
↑  אליעזר יריב, חיזוק מעצב, באתר בין הצלצולים של הסתדרות המורים
↑  גולדברג י., סובול ש. (2011), "הורים לילדים ללא גבולות: עיצוב התנהגותם של ילדים". הוצאת ספרים "אח" בע"מ, קריית ביאליק. עמ' 13
↑  גולדברג י., סובול ש. (2011), "הורים לילדים ללא גבולות: עיצוב התנהגותם של ילדים". הוצאת ספרים "אח" בע"מ, קריית ביאליק. עמ' 37-36
התגנבות יחידים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  יהושע קנז 
 שפת המקור:  עברית 
 מקום התרחשות:  צריפין 
 תקופת התרחשות:  סתיו 1955
 הוצאה
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך הוצאה:  1986 
 מספר עמודים:  597
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 32-11323
 הספרייה הלאומית:  001025834, 002523528, 002488078, 001878740, 002504175
 
עטיפת הספר במהדורות הראשונות שלו, בשנים 1986–2005
אימון קליעה בנשק בבה"ד 4 ב-1955
התגנבות יחידים הוא ספר מאת יהושע קנז שיצא בשנת 1986. הרומן נחשב לרומן מונומנטלי, אחת מפסגות הספרות העברית, הזוכה תדיר להימנות עם טובי הרומנים בעברית. הוא גם הבולט והנחקר ביותר מבין הספרים שפרסם קנז.
הספר מתאר את החוויה הצבאית הישראלית של אמצע שנות החמישים, מנקודת מבטה של מחלקת טירונים בטירונות כלל צה"לית, בבה"ד 4. חייהם של צעירים אלה, בני שכבות ועדות שונות, במסגרת הצבאית, המחמירה והלוחצת, ומחוצה לה, במפגש עם משפחותיהם ועם נשים, מספקים מבט פנורמי על החברה הישראלית דאז. בספר חדירה לעומקים פסיכולוגיים, כמו גם לתובנות סוציולוגית מקיפות.
בעוד שסיפורים על הצבא נכתבו מראשית ימי המדינה, נחשב התגנבות יחידים לבולט בזמנו, בכך שהוא מספר על החוויה הצבאית הישראלית מנקודת מבטם של החיילים מן השורה המתגייסים למגוון תפקידים לא־קרביים בצבא, ולא על חיילים קרביים המשמשים כדוגמה ומעורבים בפעולות הירואיות. הספרות הישראלית של שנות ה-80 מאופיינת בקולות מן השוליים שפרצו וחתרו תחת קולות סופרי הדורות הספרותיים שקדמו להם, והרומן של קנז (שהחל לכתוב כבר בשנות ה-60 ומשתייך לסופרי "הגל החדש" בספרות העברית) הוא אחד המובהקים שבהם. קנז מספר על הגבריות במופעיה השבירים והפגיעים, שגם חותרים תחת כור ההיתוך הצבאי, הישראלי..
תקציר העלילה

עלילת הספר מתרחשת במדינת ישראל הצעירה, בסתיו 1955. הספר מחולק לארבעה חלקים, שניים (א' וג') מתרחשים במלואם בבסיס הטירונים ושניים מתרחשים במעורב; בבתיהם של הגיבורים ובבה"ד 4. מהלך העלילה מתחיל מעט אחרי גיוס הטירונים, ומסתיים לקראת סיום הטירונות, אחרי שיבוצם לתפקידיהם העתידיים בצבא. הרומן עוקב אחר סיפוריהם של הטירונים השונים, שבתחילתו הם יחידים או שייכים לקבוצות מובחנות ובסוף הרומן נקשרים אחד לשני. העלילה מאופיינת בעיקרה במאבקים האישיים של כל אחת מהדמויות, אולם גם במאבקים בין קבוצות הטירונים השונות על רקע עדתי, דתי, מעמדי ואידאולוגי. כמו כן, הרומן שזור באזכורים היסטוריים מהתקופה בה הוא מסופר, דוגמת מציאת הנפט בשדה הנפט חלץ, פיגועי הפדאיון, ופעולות יחידה 101.
דמויות

רוב הדמויות המשמעותיות ברומן הן של טירונים. דמויות המפתח הן אלו אשר קרובות אל המספר, מתוארות על ידו לִפְנַי וְלִפְנִים ומקיימות דיאלוגים בינן ובין עצמן והן:
"מלַבֶּס" (כינוי לפתח תקווה ולאנשיה על פי שמו של כפר ערבי שעל אדמותיו הוקמה העיר). בשניים מחלקי הרומן, מלבס, המגיע מפתח תקווה, הוא המספר.
אבנר גבאי, ירושלמי בן למשפחה ותיקה וענייה מעדות המזרח, אשר נמשך ונדחה חליפות אל קבוצת הירושלמים מרחביה ובית הכרם. בשל מראהו המצודד בנות נמשכות אליו והוא נחשב גם כ"רודף שמלות". חברו הקרוב של מלבס ומשמש כ"ראי" בתכונותיו ופעולותיו מול מלבס.
מיקי ספקטור, כדורגלן מפורסם מהפועל חדרה, שהגיע לטירונות הכף־למדים בשל אוושת לב שהתגלתה אצלו בבדיקה הרפואית השגרתית לפני הגיוס. דעותיו הן ליברליות ודיכוטומיות.
אלון, קיבוצניק מעמק בית שאן אשר מזדהה עם מטרות הציונות הסוציאליסטית ועם מטרות הצבא ושואף להצטיין בטירונות ולהיות מועבר ליחידה קרבית. חברו הקרוב של מיקי.
לידן יש שתי חבורות מאופיינות:

חבורת עדות המזרח המתוארת כמרוקאים ועיראקים:
פרץ "סעיף־עצבים" -מנהיג הקבוצה
סמי - עובר טירונות בפעם השלישית, בעל רקע עשיר בכלא הצבאי ובעל קשרים בבסיס.
רחמים בן־חמו, דמות עגלגלה ובעלת מאפיינים נשיים המושפלת תדיר על ידי חבריו לקבוצה.
זכי - המתאנה והמשפיל הראשי של רחמים. מתואר גם כעליז וצחקן. עומד על זכויות העולים מארצות המזרח להפגין את תרבותם.
חבורת הירושלמים מרחביה ובית הכרם:
קיפוד (נקרא כך בשל שערו הסומר) - יוצא בשאלה, במקור יהודה'לה משכונת גאולה, מנהיג החבורה הנלהב להיכנס לכל ויכוח ומריבה.
יוסי רסלר - נגן הגיטרה, המוזיקאי ואמן בתודעתו.
חנן - ציני ומרבה להגיב לחבריו באנגלית.
מיכה הטיפש - מרבה לדקלם, לחקות ולהגיב על דברי חבריו בלשון נופל על לשון. מתברר כי הוא נחשב לגאון.
אליהם מתווספות דמויות טירונים אשר אינם משויכים למחנה כלשהו:
אפס־אפס (נקרא על שם הספרות האחרונות במספרו האישי) - הנשוי היחידי בחבורה, עולה חדש מרומניה המתגורר במעברה הסמוכה לבסיס. מתלונן על כל דבר.
מילר - עולה מגרמניה, חייל בודד, מבוגר ומתבודד.
נחום - דתי המקפיד בשמירת מצוות.
אלברט הבולגרי - מסתכל על הדברים באופן חיובי ומנסה לפשר במחלוקות.
סגל המחלקה והבסיס כולל את:
מועלם - מ"כ במחלקה, שיחסו אל הטירונים חיובי באופן יחסי.
בני - מ"כ חדש במחלקה, הסבור שתפקידו הוא להפוך את החלאה הזו לגברים. מתברר כי למד יחד עם מלבס בבית הספר העממי. דמותו היא המפותחת ביותר מבין דמויות הסגל.
רפי נגר - מפקד המחלקה
הרס"פ הרומני - קטן קומה ואדום פנים, מתעלל באלון.
עפרה המד"סית - אינה קשורה אל המחלקה, אך מתוארת תיאור ארוך ופיוטי על ידי המספר והיא מושא כיסופיו של אבנר.
דמויות נוספות
אביו המזדקן של מיקי
דפנה - חברתו של אלון. מתגוררת בקיבוצו.
זביק וג'ינג'י - צמד חברים ממחלקה ג'. לזביק יצא שם כבעל יכולת תקשור עם המתים.
אריק - חברו של מלבס מתקופת התיכון. נמצא כטירון בבסיס הטירונים בפלוגה אחרת.
עלילה > חלק ב: ליל סליחוֹת

פרק ראשון: חופשתו של מיקי מתוארת בגוף שלישי אך מזווית עינו והרגשתו של מיקי. מיקי בן יחיד, אביו מזדקן ואולי חולה, מקריא לו קטעים מהספר מסות מאת מונטיין על הידידות האידיאלית ופוסל את הידידות והחברות המוגדרות על ידי רוב האנשים. מיקי מעדיף בדרכו המעשית את הידידות הרגילה והפשוטה. הוריו מספרים לו כי בנם של חבריהם, נפצע קשה מאוד מעליה על מוקש. מיקי, המאוהב באחותו הצעירה של הפצוע, יעל, חושב שאולי בדרך זאת ימצא מסלול אל ליבה. מיקי נזכר באירוע בילדותו כשהיה עד להתעללות תלמידי התיכון באביו המורה, אירוע שמאז נטר טינה לאביו. עכשיו הוא מבין שעם מחלת אביו הוא מגיע לשלב של סליחה כלפיו.

פרק שני: אלון שהתנדב להישאר בבסיס כותב מכתב לחברתו דפנה, על התלבטויותיו בקשר להמשך ניסיונותיו להיאבק במערכת הצבאית שאינה מאפשרת לו לעבור לחיל קרבי, ועל אכזבתו ממנה על כך שאינה תומכת בו במאבקו. במקביל, מספר לו רחמים בן חמו, שרותק לבסיס, על הדיכוי וההשפלה שעבר כילד חוץ בקיבוץ עד שסולק בבושת פנים, לאחר ששבר את הגיטרה של ילדת חוץ אחרת שהלשינה עליו.

פרק שלישי: אבנר פוגש ברחוב בחופשתו בירושלים את יפה, חברתה הטובה של אהובתו הנשואה עליזה, השותפה לסודם. הקורא מתוודע ליחסיו של אבנר עם בני משפחתו: עם אימו הסולחת לו על מעשיו, עם אביו, אותו הוא שונא בגלל תכונותיו הנלוזות שבהן גם אבנר ניחן. ועם אחיו אבישי הנוטה לכיוון הדת ולהליכה בתלם ואינו מסכים לדרכו ההפוכה של אבנר. עליזה מסכימה להיפגש עם אבנר למספר דקות בחנות של גיסו, מפגש שבו הם מקיימים יחסי מין מהירים.

פרק רביעי: לאחר התעלסותם מודיעה לו עליזה כי הוא מתייחס אליה כאל זונה וכי יחסיהם הסתיימו. אבנר מנסה לשכנעה אך בליבו יודע כי הוא משתוקק להבטחה הגלומה בהזמנתו של חנן להשתתף במסיבה של הקבוצה הירושלמית. אחיו אבישי גוער בו על התנהגותו ואחיו הבכור, הסובל מפיגור, בניהו, מנסה לחונקו.

פרק חמישי: אבנר הולך למסיבה של חבורת הירושלמים המתקיימת בביתו של חנן. אבנר מנסה להתחיל רומן עם זיוה היפה, הקרה והמתנשאת. זיוה נמשכת אליו ואל דבריו, אך לאחר שהם מנהלים דו־שיח סמוך לבניין טרה סנטה, היא מוכנה רק להציע שיהיו "ידידים". אבנר המאוכזב מתעלל באישה משוגעת (ואולי זונה) וחוזר לבית הוריו, לאמו המודאגת, בידיעה שמחר הוא חוזר לצבא.
פרשנות

מאמרים רבים נכתבו אודות הספר ופירשו אותו, או חלקים ממנו, בדרכים שונות. קנז סירב להיכנס לדיוני הפרשנות של הספר ובמידה מסוימת אף סתר אותם. הוא צוטט כאומר שככל הידוע לו, לא היו למחבר כוונות פוליטיות ובנושא האנטי מיליטריזם צוטט כאומר שאין לו בעיה עם המיליטריזם, לא שהוא חובב צבאיות ועם זאת מעולם לא חשב שצבא לא צריך להיות פיקניק..
פרשנות > דימוי ישראל לספרטה

דימוי מדינת ישראל לספרטה, המופיע בתחילת הספר, תפס מיד את עיני המבקרים והתקשורת ולמרות שהעיסוק בדימוי זה תופס חלק צנוע יחסית בספר, הוא הופיע כנושא מרכזי בחלק ממאמרי הביקורת וההתייחסות לספר בתקופה הסמוכה ליציאתו לאור. ההתייחסות הייתה לנושא המיליטריסטיות בישראל הצעירה ואולי אף לישראל של שנות ה-80. הדבר בא לידי ביטוי בכותרת מאמר הביקורת של הדה בושס ב"הארץ", "ילדיה האבודים של ספרטה", בכותרת בשם זהה במאמר הביקורת של יעקב סימן־טוב ב"על המשמר", ובכותרת מאמר הביקורת הקצר של מבקר הסרטים, מאיר שניצר, בספרטה יסדתי את מדינת היהודים.

גם בשנים מאוחרות, למרות שמבקרים רבים גילו צדדים נוספים בספר, עדיין נתפס נושא ספרטה כמשמעותי, לדוגמה, רעיון זה נמצא בתיאורו של עמוס עוז את הספר בשנת 2012, כסיפור-חניכה קולקטיבי של בניה הפגומים והדחויים של ספרטה, עם זאת, רק חלק קטן ממאמרי הביקורת שהתפרסמו בשנים מאוחרות יותר נגעו בנקודה זו. מיכאל גלוזמן טוען כי הטקסט מתאר את החוויה הצבאית באופן הספקני והמנוכר שבו כתבו בני דור המדינה על האידאלים המיליטריסטיים של דור הפלמ"ח, אך מצד שני מתאר בביקורתיות חסרת תקדים את הצבא כאתר כינון הזהות של החברה הישראלית.
בספר, ההשוואה לספרטה נעשית על ידי הכדורגלן שבחבורת הטירונים, מיקי ספקטור, שמיד עם הגיעם לראשונה לצריף המחלקה, מסביר לטירונים החדשים: בספרטה היו זורקים את התינוקות החולים, החלשים, בעלי־המום באיזה הר, שימותו ברעב או שהחיות יאכלו אותם, מפני שלא יגדלו מהם חיילים טובים והם יהיו מעמסה על החברה ויחלישו אותה ... מדינת ישראל המציאה בשביל זה את בה"ד 4, שם זורקים את כל האינוולידים (עמ' 27–28). המספר, מלבס, מפנים את הרעיון ובליל השמירה הראשון שלו הוא מתאר את צריף הטירונים: משהו חולה אכן נדף מחללו של הצריף, כמו אד רע, מאלח, של גופים פגומים, פסולים, ילדיה האבודים של ספרטה שהוטלו אל ההר השמם. (עמ' 47).

בהמשך הספר, בחלק ב', הקורא מתוודע לאביו של מיקי ומתברר לו, כי מיקי ספג את הסיפורים אודות יוון הקלאסית בכלל וספרטה בפרט, כבר מילדותו הצעירה, השימוש בעקרונות הספרטניים אינו בגדר דימוי עבורו, אלא הדרך הרצויה להתמודדות עם נכים ולא כשירים.
פרשנות > המזרחיות מול היישוב הוותיק

דרור משעני רואה בנושא הייצוג המזרחי מול הייצוג של היישוב הוותיק והאשכנזי את אחד מהתמות המרכזיות ברומן. את מאמרו הוא פותח בטענה כי גם הוויכוח בין המבקרים אודות הספר בנושא היותו של הרומן חברתי או מטפיזי הוא ויכוח פוליטי. באמצעות ההייררכיזציה הנורמטיבית הזו בין שני הרומנים המעדיפה את המטפיזי על פני החברתי, ביצעה הביקורת דה־פוליטיזציה באחד הרומנים הפוליטיים ביותר שנכתבו כאן.. לטענתו, גיבורי היישוב הוותיק גם אינם מתוארים גופנית וגם מנסים להכחיש ולהתנער מגופם הפגום וממיניותם ולהתעלות למציאות של רעיונות וחלומות. כדוגמה הוא נותן את אביו החולה של מיקי המאמין בידידות האידיאלית, את אלון החולם על יחידת ה-101 ונמנע ממגע גופני עם חברתו ואת זיוה הנמשכת מינית אל אבנר אך מוכנה להימצא אתו רק ביחסי ידידות. המזרחיים לעומתם, גם ניחנים בגוף המתואר בפרוטרוט כמו גופם של זכי ושל רחמים בן חמו וגם עושים שימוש בגופיהם, כמו בריקודו של רחמים. גם דמויות הביניים: המהגרים הטריים מארצות הבלקן, אלברט הבולגרי ואפס־אפס הרומני, גם הן עוסקות בגופן. אלברט בבחינת גופו העירום ואפס־אפס המרבה לעסוק בדלקות העור שלו. המרחב שיוצר קנז אינו בא לידי ביטוי רק בזהות הגופנית והמינית של הדמויות, אלא גם במרחבים הגאוגרפיים. במרחבים החדשים שהם ה"מציאות" (המעברה, שכונת המצוקה הירושלמית, רמלה) בהם מתקיימים חיים פעילים ואף מיניים. לעומתם, במרחבים הוותיקים של החלום הציוני האשכנזי, אותם מכנה משעני "מרחבים מטאפיזיים", לא רק שאין חיים מיניים, אלא שגם מתקיימים שוב ושוב ניסיונות (מילוליים בעיקר) להכחיש את מיניותו של הגוף, להדחיק אותה ולהתעלות מעליה.. משעני טוען כי תפיסתו של האחר, המזרחי כגופניות צרופה היא תפיסה אוריינטליסטית ומסכם את מאמרו בטענה שב"כלכלת הייצוגים" של קנז שמור לדיוקן האשכנזיות הוותיקה תפקיד האוטופיה (המופרכת ככל שתהיה), הפנטזיה (גם אם היסטרית), הרצוי (שנידון אמנם לכישלון) של ההיסטוריה הישראלית שכותב כאן קנז (והוא כותב היסטוריה). דיוקן המזרחיות נצבע בצבעיהם של המציאות, הממשי, המצוי, כלומר של כל מה שמונע מן האוטופיה את מימושה..
אריאל הירשפלד טוען כי קנז מעמיד דרך דמותו של מלבס שאלה גדולה והיא: מה מקומו של הדיוקן האשכנזי הזה היום, לאחר היפרדות הקבוצה לחלקיה, לאחר אבדן היתרון המלאכותי?. לטענת הירשפלד, מלבס אינו באמת צופה פסיבי, או מת־חי השואב אליו את החיים שסביבו. ... מלבס נהפך כאן מדמות פיזית ... לתודעה, רוח גדולה ופעילה, שומרת מסורת הומניסטית־ספרותית רבת־כוח ומשמעות.. בכך הוא גורס כי הדיוקן האשכנזי נהפך כאן מחומר לרוח, מכוח פיזי לכוח רוחני, משררה לתובנה..
פרשנות > האמנות וחניכת האמן

רבים מן החוקרים והמבקרים התייחסו לנושא האמנות וחניכת האמן כפי שהוא בא לידי ביטוי בספר. קרן דותן טוענת כי הרומן משלב שני דגמים של סוגת רומן החניכה. רומן החניכה הרגיל, בגרמנית: Bildungsroman ואת רומן חניכת האמן, בגרמנית: Künstlerroman (שהוא תת-ז'אנר של רומן החניכה). היא אף אומרת כי יש לשילוב זה הקשר פוליטי
לאחר המהפך הפוליטי־תרבותי של שנות השמונים:כעת משנחלה האליטה האירופו־ישראלית תבוסה צורמת, ההתנשאות המובנית שלה אינה יכולה עוד לשמש מודל בלעדי לחניכה: "הנפש היפה" היוסי־רסלרית נתפסת כבר כפרוורסיה, והנסיגה ממנה אל אסתיקה "ליברלית" יותר היא כורח המציאות..
יוסף אורן משווה בעיקר את האמן המתהווה, המספר, עם האמן השלם והמודע, יוסי רסלר המוזיקאי, המגלם את האמן המסתגר הדבק באמנותו ומסרב להכיר ולהיפתח לתרבויות אחרות: אני לא יכול לחיות עם חיות ובהמות בתוך כיעור וטינופת. אני מוכרח להיות מוקף ביופי ובעדינות,. רסלר סבור כי להיות אמן זאת איזו נפשיות שעוברת מדור לדור, איזה רגש ליופי, עם עקשנות של ברזל לא להיכנע לרוב, להמון, לטמטום, לבהמיות. ולשמור כמו באיזה מקדש סודי, שרק מעטים־מעטים יודעים עליו, את האש הקדושה של היופי.". את ריקודו של רחמים בן חמו, מציין אורן כדוגמה לבידור כאמנות כוזבת. הוא טוען כי הריקוד הוא חיקוי וכי הצלחת החיקוי מוכיחה עד כמה מסוכנת התחרות של הבידור לאמנות, כי על־ידי הבדרן כשהוא במיטבו, מסוגל הבידור להטעות ולהצטייר כמעט כמשהו שהוא איננו ולעולם לא יהיה..
דן מירון מבליט את חניכתו של מלבס עצמו, אשר מגיע לטירונות ובליבו החלטה שהוא יהיה אדם "מת", בלתי קיים בהקשר הצבאי האלים והגס הנכפה עליו, ויתקיים כמיטב יכולתו תוך העלמת עצמו בסביבתו. אולם, הגיבור מגלה כי איננו מצליח לקיים את החלטתו. גם בגלל שנוצרים בינו ובין אחרים (בעיקר אבנר) זיקות אנושיות מורכבות אך גם בגלל שהגיבור דוחה ומבטל את החלטתו הראשונית גם משום שהוא נוכח שהיא נובעת מחולשה, משקר ומכיעור נפשי, המתחפשים במסווה של רגישות. וזאת כשהוא מתבונן ומשווה עצמו ליוסי רסלר.
ניצה בן־דב רואה בספר סיפור חניכה בממד הלאומי: סיפור חניכה ישראלי בשנים הפורמטיביות של המדינה - הבוחן את תהליך "כור ההיתוך" ומשמש ראי לחברה הישראלית בשנות החמישים של המאה העשרים..