stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גדוד חרב
היסטוריה > השנים הראשונות: מהתנדבות לגיוס חובה

כבר בשנת 1947 החליטו מנהיגי העדה הדרוזית בכרמל ובגליל לאפשר התנדבותם של בני העדה לשורות "ההגנה". אמנם רוב הכפרים הדרוזיים העדיפו לשמור על נייטרליות בסכסוך הישראלי-ערבי, אך הלכה למעשה אי התערבותם היוותה תמיכה ביישוב היהודי. לאחר התבוסה הדרוזית בקרב רמת יוחנן בקשו חלק מהדרוזים בהנהגת איסמעיל קבלאן, לעבור לצד הישראלי, בסיועו של איסר חלמיש. נאמנותם המסורתית של בני העדה הדרוזית לשלטון החוקי של המדינה בה הם מתגוררים הביאה להגדלה משמעותית במספר המתנדבים מיד לאחר הכרזת העצמאות, בעיקר אצל בני הכפרים מאזור הכרמל. גיורא זייד גייס לוחמים דרוזים שהוצבו לאורך כביש חיפה-ת"א כשתפקידם למנוע פעולות איבה וחבלה במכוניות שנסעו בכביש.
צירוף משמעותי של הדרוזים לצה"ל התבצע רק לאחר קרבות עשרת הימים בהם עבר הגליל המערבי לשליטת ישראל.
בסוף יולי 1948 החל טוביה לישנסקי בהקמת יחידת המיעוטים שהייתה מורכבת משלוש יחידות משנה: דרוזית, בדואית וצ'רקסית. הקרב הראשון בו נטלה היחידה חלק היה כיבוש הכפר יאנוח בסוף באוקטובר 1948. ב-6 בדצמבר 1948 התקיימה השבעה של חיילי היחידה.
כחצי שנה מאוחר יותר החליט סגן הרמטכ"ל, האלוף יגאל ידין להרחיב את היחידה, שמרגע זה ואילך כונתה "הגדוד הדרוזי" למרות שעל פי התקן והמצבה לא הייתה "זכאית" לתואר גדוד.
משימותיה המוגדרות של היחידה היו ביטחון שוטף, בעיקר לאורך קווי שביתת הנשק. היחידה פעלה תחילה ממספר בסיסים:
בסיס צפוני אשר הוקם בעפולה בחורף 1948–1949 והיה מופקד על שמירת הקווים בגליל ובעמקים.
בסיס דרומי באזור משמר הנגב, שהיה אחראי לטיהור מרחב הנגב.
בסיס של פרשים אנשי הפלוגה הצ'רקסית אשר פעל תקופה קצרה ליד נתניה.
בשנת 1950 נשקלה האפשרות לפרק את היחידה מטעמים כלכליים ומדיניים, אך מפקדה, סא"ל טוביה לישנסקי, ופעילים במגזר הדרוזי, בראשם חיים לבקוב וגיורא זייד, הצליחו לבטל את ההחלטה. בשנת 1951 החליף סא"ל אמנון ינאי את לישנסקי כמפקד היחידה. בתקופתו קיבלה היחידה את המספר הסידורי 300 שהפך עם הזמן לכינויה ולשמה.
היחידה מנתה רק כמה עשרות לוחמים (סה"כ מצבת כוח האדם הייתה של 120 חיילים) אך עמדה במשימותיה בהצלחה רבה, ועל כן הוחלט בינואר 1953 לאפשר לחייליה לעבור קורס צניחה, מה שהעלה את קרנם בעיני הציבור ושיפר את המוטיבציה ומורל היחידה. במקביל אישר המטכ"ל להגדיל את מצבת כוח האדם ל-718 חיילים, מהם 578 דרוזים והשאר בדואים וצ'רקסים.
בחודש מאי 1953 הוקם משמר הגבול וזה הווה כוח משיכה גדול לבני העדה אך לא פגע במוטיבציה לגיוס מתנדבים לצה"ל. נוצר גם מאגר גדול של אנשי מילואים ובאוגוסט 1953 נערך גיוס המילואים הראשון.
בין השנים 1954 ועד 1956 שימש סא"ל יעקב צביה מפקד היחידה ואז הוחלף על ידי אל"ם יוסף פרסמן. שירותו של פרסמן הוא אבן דרך בתולדות היחידה שכן תקן מפקד היחידה הועלה לאל"ם ופני היחידה השתנו בעקבות היענות לבקשת ראשי העדה הדרוזית להחיל את חוק שירות ביטחון על כל הגברים הדרוזים המגיעים לגיל 18. בחודש מאי 1956 נערך גיוס החובה הראשון של בני העדה, שמנה שלושים צעירים.
היסטוריה > ממלחמת יום הכיפורים עד מלחמת לבנון הראשונה

ב-1973 הוקם גדוד המילואים הראשון של יחידת המיעוטים, וסא"ל מזייד עבאס שימש בו סמג"ד. במלחמת יום הכיפורים הופקד כוח המילואים לאבטח את המפקדה הקדמית של צה"ל בקרבות רמת הגולן, אך נתקל רק פעם אחת בחוליית מחבלים. המערך הסדיר של יחידת המיעוטים נשלח לסייע בקרבות הבלימה באזור אל-חמה מדרום-מזרח לרמת הגולן. לאחר כיבושו מחדש של החרמון ב-21 באוקטובר 1973 נבחרה פלוגה מיחידת הסיור הדרוזית לסרוק את השטח. חייליה הצליחו לתפוס עשרות חיילים סורים.
במאי 1974 התמנה בנימין בן אליעזר לפקד על יחידת המיעוטים. במהלך השנתיים הבאות התחולל מהפך ששינה את דמות היחידה. פואד ביקש מאלוף פיקוד הצפון, רפאל איתן, לאשר שינוי במבנה ובמהות כך שתוקם מפקדה גזרתית שתשלוט על כל המרחב היבשתי והימי בגבול לבנון. בתוך זמן קצר הועתקה מפקדת היחידה מטירה למחנה סמוך לנהריה. יחידת הסיור קיבלה גיזרת אחריות בחוף הים מראש הנקרה ועד חיפה והשתלבה במערכת אבטחת החוף. באותה עת גם הועלה גדוד החי"ר הסדיר של היחידה מהדרום לצפון. שינוי זה הביא להפיכתה של היחידה לעוצבה מרחבית, שבתוך זמן קצר הפכה לעוצבה פעילה מאוד עקב עלייה בפעילות החבלנית בגבול הצפון. הוקמו גדודי חי"ר ממאגר המילואים של היחידה ואלה התאמנו ועסקו בבט"ש. ההישגיות האישית והתקנים החדשים הביאו לפריצת מגבלות הדרגה ורבים מקציניה הגיעו לדרגות סא"ל ואל"ם (כאשר סעיד עבד אל-חק היה שוב הקצין הדרוזי הראשון לו הוענקה הדרגה הבכירה). באותה שנה זכה רס"ן מופיד עאמר (לאחר מכן אל"ם), מפקד הסיירת, בצל"ש אישי.
בן-אליעזר פעל להקטין את מעורבות נכבדי העדה בענייני היחידה. מחליפו, אל"ם גדעון המאירי, אשר פיקד על היחידה בשנים 1976–1977 הביא את היחידה למעמד "יחידה מובחרת". גולת הכותרת של פעילותה בתקופה זו היה מבצע ליטני ב-1978, שבו לראשונה בתולדותיה השתתפה היחידה באופן פעיל במבצע מלחמתי רחב של צה"ל ולאחר לחימה לכיבוש ולטיהור דרום לבנון הייתה במשך חמישה חודשים האחראית לגזרה שמדרום לעיר צור.
עם פתיחת חילות נוספים בפני בני עדות המיעוטים הוחלט בינואר 1982 כי העוצבה לא תהיה מורכבת יותר רק מחיילי מיעוטים, אלא תהיה יחידת חי"ר רגילה. לפי החלטה זו, החיילים הדרוזים החלו משרתים ביחידות צה"ל השונות כמעט ללא הגבלות.
ב-6 ביוני 1982 החל מבצע שלום הגליל. שיעור ההתייצבות בין אנשי המילואים הדרוזים הגיע ל-100%. אולם לא אנשי המילואים, אלא חיילי הסיירת, המורכבת מחיילים סדירים שרובם דרוזים, הם שהשתתפו בשלבים הראשונים של הלחימה בלבנון לצד כוחות סדירים אחרים של יחידת האם (עוצבת ברעם). תוכנית המבצע הכתיבה לסיירת לנוע לעבר צור וצפונה לה, עד לגשר קאסימיה מול נהר הליטני. מפקד הסיירת, רס"ן רפיק סעיד (לימים אל"ם), בן הכפר יאנוח, הצליח להגיע ליעד שהוכתב לו ביעילות, אבל עוד בטרם עלה בידי הסיירת להתבסס ביעד שלה, היא נקראה לסייע לכוחות אחרים של היחידה, אשר נקלעו לקרבות קשים. לסיירת היו הרוג אחד ושני פצועים. מאוחר יותר התבקש מפקד הסיירת להקצות כוח לסייע לגדוד הנח"ל שאמור היה להשתלט על מחנה רשידיה ב-8 ביוני.
לקראת סיום המלחמה הייתה הסיירת בין הכוחות שעלו לעבר ביירות להשתלב בסגר על מערב העיר אך התוכנית בוטלה והסיירת חזרה דרומה. רק באוגוסט חזרה וחייליה השתתפו בטיהור מערב ביירות.
היסטוריה > ממלחמת לבנון הראשונה ועד לפירוק הגדוד

בראשית שנת 1985 התקבלה ההחלטה על פינויו של צה"ל מלבנון. בסוף שנות השמונים שינה מפקד הגדוד דאז, נביה מרעי (שנהרג במהומות מנהרת הכותל בשנת 1996) את שם הגדוד ל"חרב", על מנת להעלות את גאוות היחידה, ולתרום להעלאת המוטיבציה בקרב הדרוזים להתגייס. מפקדי הגדוד היו מאז ברובם המוחלט דרוזים וכך גם חייליה, אך בהיות הדרך של בני העדה פתוחה להשתלב ביחידות אחרות, רבים אכן שירתו בחילות השונים בצה"ל. מספר הקצינים הבכירים הדרוזים בצה"ל עלה, ושיעורם גבוה יחסית לגודל האוכלוסייה משיעור הקצינים היהודים. מספר דרוזים גם סיימו בהצלחה מסלולים הנחשבים ליוקרתיים בצה"ל כגון קורס טיס וקורס חובלים.
בשנת 2000 פורק "פלס"ר שחר" ואוחד עם שאר היחידה. לאחר תקופה ארוכה שבה הוצב באזור רצועת עזה, עבר הגדוד בשנת 2001 לשרת בגזרת גבול הצפון, מתוך מחשבה על הקרבה לבתיהם של רוב המשרתים בו. בשנת 2001 הגדוד עבר לצפון ונפרס בגזרת עוצבת ברעם. בשנת 2002 תפס את הפיקוד סא"ל אנואר סעב, הקצין הדרוזי הראשון שעבר קורס פיקוד ומטה במרינס C&SC בארצות הברית, מיד אחרי סיום תפקידו. בתקופה זו הגדוד ביצע פעילות מבצעית בקו הגבול, במהלכה נפצע קשה לואי מרעי שאיבד שתי רגליו כתוצאה מעליה על מטען, ונהרג סג"ם ין שנפגע מטיל נגד טנקים בזמן פינוי מטענים בתוך לבנון.
בפרוץ מלחמת לבנון השנייה הגדוד היה אמור להחליף את גדוד המילואים של חטיבה 300 בתעסוקה מבצעית במרחב זרעית. לכן, בעוד חזבאללה תקף את הסיור האחרון של גדוד המילואים, מפקדי גדוד חרב כבר היו בגזרה והיו הראשונים לטפל באירוע. הגדוד היה הראשון שנכנס לשטח לבנון, וכמו כן האחרון שעזב את השטח. הגדוד הוכשר בלחימה בשטח סבוך ומיצה את כישוריו, משום כך חיילי הגדוד הרגו למעלה מ-15 מחבלים, וסיימו את הלחימה ללא נפגעים. הגדוד חשף כלי נשק בכפר מרווחין. בהמשך תפס עמדות במארון א-ראס ולבסוף נכנסו רגלית עד בית יהון, משם חזרו לישראל בעת כניסת הפסקת האש לתוקף. במהלך הלחימה ארבעה חיילים חזרו לכפריהם בצפון כדי להתחתן, ומיד שבו ללחום, היה זה הגדוד עם שעות התרעננות המועטות ביותר. הגדוד קיבל ציון לשבח יחידתי מאלוף פיקוד הצפון, על פעילותו במלחמה זו.
ב-18 במאי 2015 החליט הרמטכ"ל גדי איזנקוט, כי הגדוד יפורק, במטרה לשלב את בני העדה הדרוזית בכלל יחידות ומערכי צה"ל. כעבור חמישה חודשים, ב-11 באוקטובר 2015, הגדוד נסגר וחייליו פוזרו ביחידות ובמערכי צה"ל השונים. על מנת לשמר ולהוקיר מורשת הגדוד התווסף סמל הגדוד לתג עוצבת ברעם.
מפקדי הגדוד

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שם | תקופת כהונה  | הערות |
| טוביה לישנסקי | 1948-1951 |  |
| אמנון ינאי | 1951-1954 |  |
| יעקב צביה | 1954-1956 |  |
| יוסף פרסמן | 1956-1960 |  |
| שמואל דותן | 1960–1968 |  |
| צבי שפאן | 1968–1971 |  |
| עמוס גלבוע | 1971–1973 |  |
| האיל סלאח | 1974 - 1976 |  |
| וליד מנסור | 1976 - 1977 | לימים שגריר ישראל במספר מדינות |
| מהנא כנען | 1977 - 1979 |  |
| מופיד עאמר | 1979 - 1980 | לימים ראש המועצה המקומית חורפיש |
| יוסף מישלב | 1980 - 1982 | לימים מפקד פיקוד העורף ומתאם פעולות הממשלה בשטחים |
| מחמד עזאלדין | 1982 - 1983 |  |
| פריד סבאק | 1983 - 1985 | לימים מנהל מרחב גליל מערבי רשות לאומית לחירום |
| מוניב בדר | 1985 - 1987 | לימים סגן מפקד עוצבת הגליל ונספח צה"ל בברזיל |
| נביה מרעי | 1987 - 1989 | לימים סגן מפקד אוגדת עזה. נהרג במהומות מנהרת הכותל |
| רפיק סעיד | 1989 - 1990 |  |
| יעקב סלאמה | 1990 - 1992 |  |
| מעד'א חסבאני | 1992 - 1993 | לימים ראש מועצת יאנוח-ג'ת |
| נזיה סלאח | 1993 - 1994 |  |
| חמאדה גאנם | 1994 - 1996 | לימים מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה |
| מופיד מרעי | 1996 - 1998 | לימים מפקד חטיבת עודד, וחבר כנסת לשעבר |
| יאסר ג'דבאן | 1998 - 2000 | לימים מנהל מרחב תבור רשות לאומית לחירום |
| ניזאר פארס | 2000 - 2002 | לימים סגן מפקד עוצבת הגליל |
| אנואר סעב | 2002 - 2004 | לימים מפקד מחוז הצפון וחיפה בפיקוד העורף |
| מוניר עמאר | 2004 - 2006 | לימים ראש המנהל האזרחי, נהרג בהתרסקות מטוס קל |
| וג'די סרחאן | 2006 - 2007 | לימים מפקד חטיבת אלון וראש מנהל אוכלוסיות באכ"א |
| אסעד סובאח | 2007 - 2009 |  |
| איאס פארס | 2009 - 2011 |  |
| שאדי אבו פארס | 2011 - 2013 | לימים סגן מפקד מל"י וראש מנהל אוכלוסיות באכ"א |
| ראפאת חלבי | 2013 - 2015 | המפקד האחרון של גדוד הסדיר |
| עבדאללה פארס | 2016 - 2018 | המפקד הראשון של גדוד המילואים 299 |
| עלים סעד | 2018 - 2021 | מפקד גדוד המילואים 299, לימים סמח"ט 300, נהרג בהיתקלות מול מחבלים מארגון חזבאללה שחדרו לישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל |
| נאיף ח'טיב | אוגוסט 2021 - | מפקד הגדוד הנוכחי |
ראו גם

יד לבנים הדרוזים
לקריאה נוספת

רמי זיידאן, גדוד בני ערב - תולדותיה של יחידת המיעוטים בצה"ל משנת 1948 ועד 1956. בן שמן: הוצאת מודן בשיתוף עם הוצאת מערכות, 2015
אילן כפיר ודני דור, דרוזי - לוחם, אמיץ, ישראלי גאה - הדרוזים וצהל: קשר שלא יינתק, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2005
הערות שוליים

↑  צה"ל בחילו, כרך 14 - סיירות ומיעוטים, עמוד 126
1 2  דרוזים וצ'רקסים רבים מתגייסים לצבא ישראל, המשקיף, 8 בנובמבר 1948
↑  300 ק"מ מרובעים נכבשו ב-60 שעות, דבר, 1 בנובמבר 1948
↑  הושבעה יחידת חיל המיעוטים, הארץ, 7 בדצמבר 1948
↑  צה"ל בחילו, כרך 14 - סיירות ומיעוטים, עמוד 131
↑  צה"ל בחילו, כרך 14 - סיירות ומיעוטים, עמוד 132-133
↑  לאחר 40 שנות פעילות: גדוד "חרב" ייסגר, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 18 במאי 2015.
↑   שילוב הדרוזים בצה"ל: שלושים השנים הראשונות, באתר צה"ל, 29 בדצמבר 2022
↑  הרמטכ"ל: עוד נגיע אל הממשיכים בפעולות טרור, דבר, 16 באוגוסט 1973
↑  חנן גרינברג, המג"דים של מלחמת לבנון משתדרגים, באתר ynet, 18 באפריל 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567823705171  LCCN: n2017062476  VIAF: 317130076   WorldCat (עם VIAF): 317130076 
בדואי המשרת ביחידת המיעוטים של צה"ל, 1949
חיילי גדוד חרב באימון
מפקד דרוזי בגדוד חרב
לוחמים מגדוד חרב מתאמנים בירי במאג
חיילי גדוד חרב יוצאים מדרום לבנון בסוף מלחמת לבנון השנייה
גדוד חרב
הלי זמורה

אין תמונה חופשית
הלי זמורה הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור מן המניין במחלקה להיסטוריה כללית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
פעילותו

זמורה למד לתואר ראשון בהיסטוריה כללית ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב (1986–1989) וסיים בהצטיינות. את הדוקטורט עשה באוניברסיטת קיימברידג' (1990–1994) בהנחייתו של בוב סקריבנר. נושא הדיסרטציה היה מאבקים אלימים באצולה הגרמנית במאות ה-15 וה-16. בשנת 1994 נבחר לעמית מחקר לשלוש שנים בקולג' סנט קת'רינ'ס, בקיימברידג'. בשנת 1997 זכה במלגת אלון והצטרף לאוניברסיטת בן-גוריון כמרצה. בשנת 1997 זכה גם במלגת פוסט-דוקטורט לחקר ההיסטוריה האירופית מטעם יד הנדיב (1997–1999). בשנת הלימודים 2005–2006 היה עמית מחקר בקולג' סנט ג'ונס, בקיימברידג', ומאז הוא חבר בקולג'.
תחומי מחקרו

תחומי המחקר של זמורה כוללים את גרמניה בעת החדשה המוקדמת, התפתחות המדינה באירופה, האצולה האירופית, וניקולו מקיאוולי.
פרסומים > ספרים שכתב

עולמו של מקיאוולי (ירושלים: מאגנס, 2021)
State and Nobility in Early Modern Germany: The Knightly Feud in Franconia, 1440-1567 (Cambridge: Cambridge University Press, 1998; repr. 2003).
Monarchy, Aristocracy, and the State in Europe, 1300-1800 (London: Routledge, 2001).
The Feud in Early Modern Germany  (Cambridge University Press, 2011).
פרסומים > ספרים שערך

ניקולו מקיאוולי, הנסיך (תל אביב וירושלים: הוצאת דביר והוצאת שלם, 2003).
ניקולו מקיאוולי, דיונים בעשרת הספרים הראשונים של טיטוס ליוויוס (ירושלים: הוצאת שלם, 2010).
הפלישה המונגולית לגאורגיה

התפשטות האימפריה המונגולית
הפלישה המונגולית לגאורגיה הייתה סדרה של פשיטות ופלישות של המונגולים לתוך ממלכת גאורגיה (אשר כללה באותה תקופה את גאורגיה, ארמניה של היום ומרבית אזור הקווקז) במהלך המאה ה-13. לאחר פשיטה סיור ראשונה לצורך איסוף מודיעין ב-1220, המשיכו המונגולים לפשוט על הממלכה וב-1236 ביצעו פלישה נרחבת, בה הכריחו את הגאורגים, בשנת 1243, להיכנע. הממלכה הגאורגית נאלצה לשלם מסים כבדים מדי שנה, וסיפקה חיילים לפלישות הרבות שביצעו המונגולים. ההתנגדות הגאורגית הייתה פסיבית בתחילה, והתפתחה לאחר מכן לסדרת מרידות, כשלעיתים קרובות שולבו בהם עימותים בין אזרחים ומאבקי כוח בין תומכי המונגולים למתנגדיהם. עימותים אלה הובילו להידרדרות ולהחלשות הממלכה הפאודלית החזקה. השלטון המונגולי החזיק מעמד עד לשנות העשרים המאוחרות של המאה ה-14, עד אשר שיקם המלך גאורגי החמישי המזהיר (אנ') את הממלכה באמצעות יכולותיו הדיפלומטיות והצלחותיו הצבאיות, והחזיר חלק ניכר מכוחה הקודם ושגשוגה.
ההתקפות הראשונות

הופעתם הראשונה של המונגולים הייתה כאשר הממלכה הגאורגית הייתה עדיין בשיאה, ושלטה ברוב הקווקז. המונגולים הופיעו לראשונה ב-1220, כאשר כ-20,000 לוחמים, שהונהגו על ידי המצביאים המונגולים סובוטאי וג'בה (אנ'), גנרלים של ג'ינג'יס חאן, רדפו אחרי השאה עלא א-דין מוחמד אבן-תכיש (Muhammad II of Khwarazm), מהשושלת ששטה באימפריה הח'ווארזמית, מח'ווארזם לים הכספי.
בהסכמת ג'ינג'יס חאן המשיכו שני הגנרלים להתקדם מערבה במשימת סיור. הם עברו בשטחי ארמניה שהיו בשליטת הממלכה הגאורגית, והביסו כ-60,000 גאורגים וארמנים שהונהגו על ידי לאשה גיאורגי, והאטבגים (שם טורקי שניתן לאצילים) והספאבוד (سپهبد) - הקצין, איוון מחרגרדזלי (ידוע גם כזאקריאן או זקראיד בהיסטוריה הארמנית), בקרב חונן, על גדות הנהר קוטמן. גיאורגי נפצע בקרב. הגנרלים המונגולים לא נטו לכבוש את הקווקז באותו הזמן, וחזרו חזרה לחמיידן שבאיראן, רק כדי לחזור בינואר 1221. הקרב בברדב שבאזרבייג'ן היה הססני, והכובשים נסוגו לים הכספי. המונגולים צעדו צפונה ובזזו בדרכם את צפון-מזרח ארמניה, ומחוז שירוואן. זה הוביל אותם לאלניה ודרום הערבה הרוסית, שם התמודדו מול הכוחות של רוסי-קיפצ'קי בקרב נהר הקלקה ב-1223.
התקפות מפתיעות אלה הותירו את הכוחות הגאורגים במבוכה. הכרוניקאים של אותה תקופה, לא היו מודעים לטבע התוקפים, ואינם מציינים אותם בשם. שנתיים לאחר מכן, בשנת 1223, בעוד המונגולים עושים עצמם כאילו דחו את תוכניותיהם לגבי גאורגיה, כתבה אחותו של לאשה גיאורגי והמלכה היורשת רוסודן (לאשה גיאורגי מת מפציעה בקרב באותה שנה ומותו מהווה למעשה את תום עידן תור הזהב של גאורגיה), במכתבה לאפיפיור הונוריוס השלישי, כי הגאורגים חשבו שאויביהם הבלתי צפויים הפכו לנוצרים, כיוון שנלחמו כנגד המוסלמים, אך נראה שחזרו להיות עובדי אלילים.
הכיבוש המונגולי של גאורגיה

הפלישה השלישית והאחרונה של המונגולים לקווקז הייתה בשנת 1236. להתקפה הזו, שביססה את השליטה המונגולית על גאורגיה, קדם מאבק הרסני עם ג'לאל אד-דין מינגבורנו (جلال الدين منكبرتي), שאח פליט של ח'ווארזם, שדרש בשחצנות מהשלטון הגאורגי בשנת 1225, לתמוך במלחמתו כנגד המונגולים. משלא נתמלאה בקשתו, הרס והחריב הרבה מכוחה ושיגשוגה של הממלכה הגאורגית, והותיר את הממלכה ללא הגנה מול התוקפנות המונגולית.
לאחר מותו של מינגבורנו בשנת 1231, היו ידי המונגולים חופשיות, והמפקד המונגולי הבולט, צ'ורמקאן, הוביל, בשנת 1236, צבא גדול כנגד הממלכה הגאורגית והנסיכויות הווסליות של ארמניה. רוב האצילים הגאורגים והארמנים, שהחזיקו במשרה צבאית בחזית, נכנעו ללא התנגדות רצינית, או שתחמו את התנגדותם למבצר שלהם בלבד, ואחרים נמלטו לאזורים בטוחים. המלכה רוסודן נאלצה לפנות את טביליסי וכותאיסי, והותירה את מזרח גאורגיה בידיו של האטבג אבאג מחרגרדזלי ואגרסלן בקורציחלי, שעשה שלום עם המונגולים והסכים לשלם את המס השנתי. האציל הגאורגי היחיד שהתנגד היה איוונה ג'אקלי-ציחיסג'ווארלי, נסיך סאמצחה. הקרבות השחיתו את נחלותיו, עד שלבסוף, בהסכמת המלכה רוסודן, נכנע לפולשים בשנת 1238. הצבא המונגולי בחר שלא לחצות את רכס ליחי כדי לרדוף את המלכה הגאורגית, והותיר את מערב גאורגיה חופשית יחסית מביזה. רוסודן התכוונה לזכות בתמיכתו של האפיפיור גרגוריוס התשיעי, אבל ללא הצלחה. האטבג אבאג ארגן את כניעתה בשנת 1243, והממלכה הגאורגית הכירה באופן רשמי בחאן הגדול כשליט העליון שלה. הממלכה הוכרחה לשלם מס שנתי של 50,000 מטילי זהב מדי שנה, ולתמוך במונגולים עם צבאה.
המונגולים שולטים בגאורגיה

המונגולים יצרו את הוילאיאט (ولاية) של גורג'יסטן (פרובינציית גורג'יסטן), שכללה את גאורגיה וכל דרום הקווקז, כאשר הם שולטים באופן עקיף בעזרת המלוכה הגאורגית. עם מותה של רוסודן בשנת 1245, בתקופת המעבר בין שתי תקופות שלטון, חילקו המונגולים את הקווקז לשמונה דומנים (מחוזות), כשהם מנצלים את תקופת המעבר. המצב המסובך שנוצר בעקבות נושא הירושה איפשר למונגולים לחלק את האצולה הגאורגית לשתי קבוצות יריבות, כאשר כל אחת מהקבוצות מגינה על הטוען לכתר שלה. כאשר הטוענים לכתר היו דוד השישי אולו, בנו הלא חוקי של המלך גיאורגי הרביעי לשה, ובן דודו דוד השישי נארין, בנה של רוסודן. לאחר מזימת הנפל כנגד השלטון המונגולי בשנת 1248, גויוק חאן מינה שני אחיינים למלכים במשותף דוד אולו (הבכיר) במזרח הממלכה ודוד נארין (הזוטר) בממלכה המערבית, שהייתה חלק מהממלכה הגאורגית המאוחדת. שיטת הדומנים בוטלה, אבל המונגולים עקבו מקרוב אחר האדמיניסטרציה הגאורגית, במטרה להבטיח זרימה יציבה של מיסים ומנחות מנתיניו, שחויבו לספק חיילים לצבא המונגולי.
מכסה גדולה של חיילים גאורגים נלחמו תחת הדגל המונגולי בקרב אלאמוט (قلعه الموت) בשנת 1256, בקרב בגדד בשנת 1258, ובקרב עין ג'אלות בשנת 1260 ובמקומות נוספים, כאשר הם מאבדים עשרות אלפי חיילים. דבר זה גרם להפקרת גאורגיה, וכל הקווקז באופן כללי, ללא מגינים מקומיים, והכוח המונגולי שנשלח לדכא את המרד הספונטני, שהתפרץ במחאה על עול המיסים המכביד ונטל השירות הצבאי, דיכא את המרידה בקלות. בקרב קוסה דאג בשנת 1243, בו מחצו המונגולים את הסלג'וקים מסולטנות רום, נהרגו לפחות שלושת אלפים חיילים גאורגים שלחמו בשורות המונגולים, כאשר הנסיך הגאורגי שמדבלה אחלציחלי (ממשפחת אחלציחלי) פיקד על הקרב.
בשנת 1256, השתייכה גאורגיה, לממלכה האילח'אנית, אחת מארבעת המחוזות המונגוליים, בראשות הולגו חאן, שמרכזה היה באיראן. בשנים 1259–1260, אצילי גאורגיה, תחת הנהגתו של דוד נארין יצאו כנגד המונגולים, והצליחו להפריד את אימרתי משליטת המונגולים על מערב גאורגיה. דויד אולו החליט להצטרף לדודנו במרד, אבל הובס ליד גורי, ושוב נכנעו הגאורגים לשליטה מונגולית. החל משנת 1261, הקווקז הפך במה לסדרת קונפליקטים בין הממלכה האילח'אנית לבין אימפריה מונגולית אחרת, אורדת הזהב, שמרכזה היה וולגה תחתית ובירתה סאראי.
האחדות הגאורגית התרסקה, והאצילים קיבלו עידוד לעלות כנגד הכתר, שבאפן טבעי סייע לשליטה המונגולית. בשנת 1266, הנסיך סארגיס ג'אקלי מסאמצחה (שבירתה הייתה אחלציחה) קיבל הגנה מיוחדת ופטרונות מאבקה חאן (1234–1282), כך שהיה בתוך עצמאות וירטואלית מהכתר הגאורגי. המלך המזרח גאורגי הבא היה דמטרה השני, "המסור" אשר חי בשנים 1259–1289. תוך תימרון הקנוניות בין החאנים המחולקים, תכנן דמטרה לרענן את המדינה, אבל החשד לקשר להפיכה שנכשלה כנגד ארגון חאן, אילץ אותו לשמור על גאורגיה מפלישה, ולהסכים לכניעה ולהוצאתו להורג. לאחר מכן נפלה הממלכה לכמעט אנרכיה. כאשר מערב גאורגיה החזיקה בעצמאותה, סבלה הממלכה במזרח גאורגיה ממסים כבדים ומצב פוליטי לא יציב. מבחינת הדת היו המונגולים בדרך כלל סובלניים אף על פי שהרבה מהכנסיות והמנזרים מוסו. המרד של דוד השמיני (1292-1310), אף על פי שנמשך זמן רב, לא הביא לשחרור גאורגיה, אלא רק לסדרת עונשים הרסניים. המונגולים נשארו בשלטון במשך מאה שלמה על ידי כך שהם ממליכים את תומכיהם ומורידים אותם מכס המלוכה לסירוגין ועל ידי ליבוי הסתות וחיכוכים. ובכל זאת, השפעתם על גאורגיה נחלשה בהדרגה עם התפוררות כוחם של החאנים באיראן.
כיבוש גאורגיה על ידי גיאורגי המבריק

גיאורגי המבריק (אנ')‏ (1299-1302, 1314-1346), פוליטיקאי גמיש שניחן בכושר ראייה למרחוק, קיבל בתחילה הסכמה לשיתוף פעולה עם אציליו, ובשנת 1327, עם הופעת חוסר יציבות בשלטון המונגולים, הכה בהם, הפסיק לשלם מיסים, גרש את המונגולים מחוץ למדינה, כבש בחזרה את רוב השטחים שאבדו לאבותיו והשמיד את השליטה המונגולית בגאורגיה ובקווקז.
כך, על אף הנטל הכבד של השליטה הארוכה של המונגולים במשך המאה, הצליחה המלוכה הגאורגית לשרוד עד להצהרה על סיפוח גאורגיה כארתלי-קאחתי לתוך האימפריה הרוסית ב-18 בינואר 1801.
יחסי בולגריה–פולין

| יחסי בולגריה–פולין |
| --- | --- |
בולגריה: פולין


בולגריה: פולין
שטח (בקילומטר רבוע)
110,879: 312,685
אוכלוסייה
6,743,123: 38,404,520
תמ"ג (במיליוני דולרים)
101,584: 811,229
תמ"ג לנפש (בדולרים)
15,065: 21,123
משטר
רפובליקה

יחסי בולגריה–פולין הם יחסי החוץ בין בולגריה לפולין. המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן בשנות ה-20, זמן קצר לאחר עצמאותה של פולין.
יחסים פוליטיים אחרונים

לראשונה מזה 13 שנה, ב-18 באפריל 2016 ביקר נשיא פולין אנדז'יי דודה ביקור ממלכתי בסופיה כדי לפגוש את עמיתו רוסן פלבנלייב ואת ראש ממשלת בולגריה, בויקו בוריסוב. ראשי המדינות דנו באפשרויות להרחבת הקשרים העסקיים ולהעמקת שיתוף הפעולה הדו-צדדי בתחום הביטחון. במסיבת עיתונאים משותפת קראו הנשיאים פלבנייב ודודה לרוסיה לוותר על "פעולות תוקפניות" ו-"לחזור" לסדר הבינלאומי ועמדו על ידי הריבונות ושלמותה הטריטוריאלית של אוקראינה.
ראש הממשלה בוריסוב ציין כי פולין היא "מדינה חשובה מאוד" לבולגריה וסופיה מעריכה את הפיתוח של היחסים הדו- צדדיים בהקשר של האיחוד האירופי ונאט"ו. נושאים נוספים של דיונים היו שיתוף פעולה בתחום הביטחון וההגנה, יחסי הסחר והכלכלה והזדמנויות למימוש מלוא הפוטנציאל שלהם. מר בוריסוב הוסיף כי בולגריה "מסתמכת" על פולין שתתמוך ב"אינטרסים משותפים" בתחום של ביטחון האנרגיה בהקמת האיחוד האירופי של איחוד האנרגיה.
הנשיא דודה אמר כי ביקורו בסופיה הוא "מימוש פורמט ABC" - הים האדריאטי, הים הבלטי, הים השחור (בפולנית - אדריאטיק, בלטק, מורז צ'ארנה) - פרויקט להרחבת תשתיות התחבורה והאנרגיה באזור הגדול הזה. מר דודה גם אמר כי "אין ספק" כי על נאט"ו לחזק את צדו המזרחי מהים הבלטי ועד הים השחור. בהצהרה משותפת, מר דודה ומר פלבנייב אמר כי הפסגה הקרובה נאט"ו בוורשה בחודש יולי הוא "חיוני לביטחון של מדינות מזרח אירופה". מר פלבנייב הדגיש את הצורך להגדיל את נוכחות נאט"ו במרכז ומזרח אירופה.
יחסים כלכליים

חילופי המסחר בין שתי המדינות הוכפלו בחמש השנים האחרונות, מ -670 מיליון יורו ב -2010 ל -1.3 מיליארד יורו ב-2015. בולגריה היא גם יעד מסורתי לתיירים פולנים כמו בשנת 2018 260,000 תיירים פולנים ביקרו הנופש הבולגרי, נאמר בהצהרה. נתונים סטטיסטיים מהמכון הלאומי לסטטיסטיקה של בולגריה מאשרים את הנתונים ומראים שגם חילופי המסחר מאוזנים פחות או יותר, כאשר היבוא מפולין עולה מעט על היצוא באותה תקופה. לדוגמה, נתוני הסחר לשנת 2015 מראים כי היבוא והיצוא מפולין הם ברמה דומה לזו של הולנד, משקיעה מסורתית ושותפת סחר עם בולגריה. ביקורי התיירים מפולין עלו ב-7% בשנת 2014 ו -ב-3.2% ב -2015. בשנת 2015, פולין כבשה את המקום ה-8 בדירוג 10 העליון עבור שוקי התיירות החשובים ביותר עבור בולגריה. בינואר 2016, משרד התיירות הבולגרי אמר כי הוא צופה עלייה של 40% במספר הפולנים שביקרו בבולגריה ב-2016. ערים בולגריות גדולות כמו בירת סופיה וורנה על חוף הים השחור רכשו חשמליות ואוטובוסים מתוצרת פולין עבור מערכות התחבורה הציבורית שלהם. על פי דיווחי התקשורת, הסכום הכולל של הרכישה מוערך בכ -90 מיליון יורו. לבסוף, עבור אותם משקיפים שהיו זהירים מספיק כדי להבחין, מלבד הנתונים ברוטו, כמה ביקורים בסופרמרקטים בולגרית יציג את המספר הגדול של סחורות מתוצרת פולנית זמין למכירה.
שיתוף פעולה צבאי

באוקטובר 2015, חתמה בולגריה על חוזה עם שתי חברות פולניות לביצוע עבודות תיקון על שישה מנועים של מטוסי הקרב של מיג-29. תחזוקה ואספקה עבור החומרה הצבאית הסובייטית נעשה בדרך כלל על ידי RSK מיג של רוסיה, אבל בספטמבר 2015 החוזה עבד כמתוכנן. מחיר החוזים הפולניים היה 6.1 מיליון יורו והדו"חות אמרו כי הוא נמוך יותר ממה שהציעה החברה הרוסית, אם כי הסכום מעולם לא פורסם. שר ההגנה של בולגריה ניקולאי ננצ'ב אמר כי החוזה החדש יהיה זול יותר בכ -12 מיליון יורו. בחודש דצמבר 2015, פולין מסרה שני מנועי חילוף של מיג-29 לבולגריה כדי לשמש בעת תיקונים על שישה מנועי אחרים שיהיו מתמשכים. בסוף מרץ אישרה הממשלה הבולגרית תוכנית של 1.2 מיליארד אירו, שמטרתה לחדש את הכוחות המזוינים שלה. במהלך ביקורו של מר ננצ'ב בוורשה בפברואר 2015, אמר שר ההגנה של פולין דאז, תומאש סימוניאק, כי בולגריה מעוניינת בניסיון של פולין ברפורמות צבאיות, בתוכניות קידוח, בציוד ובחומרה צבאית.
פרויקטים עתידיים

במרץ 2016, בוועידה בינלאומית בוורשה, חתמו נציגי הממשלה מליטא, פולין, רומניה, סלובקיה, טורקיה, הונגריה ואוקראינה על הצהרה על קידום בניית תוואי התחבורה החדש בשם ויה קרפטיה. בולגריה לא חתמה על המסמך, אך דובר ממשלתי פולני דווח על ידי התקשורת הפולנית באומרו כי בולגריה תמכה בפרויקט ותצטרף אליו בעתיד. הצהרותיהם של הנשיאים דודה ופלבנייב, שנעשו בסופיה, נוגעים לפיתוח קשרים ותשתיות מעבר לגבול.
נציגויות דיפלומטיות

בולגריה מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה וקונסוליה כללית בוורוצלב.
פולין מחזיקה בבולגריה שגרירות בסופיה.