stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי הודו–נפאל
סקירה כללית

במהלך השנים, ידעו יחסי הודו ונפאל עליות ומורדות בשל לחצים פוליטיים וכלכליים.
כיום, היחסים בין הודו לנפאל נחשבים לבביים, אך עדיין כרוכים בחיכוכים הנובעים מסוגיות שנויות במחלוקת כגון סכסוכי גבולות ושאלות כלכליות.
עם חתימתה של אמנת הודו-נפאל ב-1950, נרקמו יחסים דיפלומטיים ראשוניים בין הודו לנפאל. אמנה זו לוותה במכתבים סודיים בין שתי המדינות, שהגדירו יחסים ביטחוניים, לצד הסכם המסדיר את הסחר הבילטראלי והסחר במעברי הגבול.
במכתבים שנמסרו בין ממשלת הודו לבין שליטי הראנה של נפאל, נקבע כי "אף ממשלה לא תסבול כל איום על ביטחונו של האחר על ידי תוקפן זר", וחייבו את שני הצדדים "להודיע זה לזה על כל חיכוך רציני או אי הבנה עם כל מדינה שכנה העלולה לגרום לכל הפרה ביחסים הידידותיים בין שתי הממשלות".
הסכמים אלה ביצרו "יחסים מיוחדים" בין הודו ונפאל. אמנה זו גם העניקה לנפאלים הזדמנויות כלכליות וחינוכיות שוות ערך לאזרחים הודים בהודו, תוך הענקת יחס מועדף לאזרחים ועסקים הודים בהשוואה לאזרחויות אחרות בנפאל.
גבול הודו-נפאל פתוח לאזרחי הודו ונפאל והם מורשים לנוע באופן חופשי ללא דרכון או אשרה, כמו כן מורשים אזרחים משתי המדינות לגור או לעבוד בהן. עם זאת, אזרחים הודים אינם רשאים להחזיק בבעלותם נכסי קרקעות או לעבוד במוסדות ממשלתיים בנפאל, ואילו אזרחים נפאלים בהודו רשאים לעבוד במוסדות ממשל הודיים (למעט במדינות מסוימות).
בשנת 2014 הסכימו שתי המדינות לשנות את האמנה ולהתאימה על מנת לשקף את המציאות של העת הנוכחית. עם זאת, אופן ההתאמה בין שני הצדדים טרם הובהר סופית.
על אף קשרי הדת ובתרבות ההדוקים שבין האומה ההודית לאומה הנפאלית, החל מסוף 2015, סוגיות פוליטיות וסכסוכי גבולות הובילו למתח ביחסי המדינות. הם העיבו על תדמית הממשל ההודי בקרב הנפאלים, שגילו איבה כלפיהם.
היסטוריה > 1950 עד 1970

בשנת 1950 נרקמו לראשונה יחסים לבביים בין שתי המדינות. ככל שמספר העובדים הנפאלים בהודו הלך וגדל, החלה הודו למלא תפקיד חשוב בכלכלת נפאל, מה שגרם להעצמת המנהיגות הנפאלית.
באמצע שנות ה-70 המתחים בין שתי המדינות הגיעו לשיאם כאשר נפאל מתחה ביקורת על הצטרפותה של ממלכת סיקים למדינות הודו.
בשנת 1975 הציע בירנדרה, מלך נפאל להכרה בינלאומית של נפאל כ"אי של שלום", רעיון שזכה לתמיכה מצד סין ופקיסטן וחוסר תגובה מצד הודו, שראתה בכך איום ב"יחסים המיוחדים" בין המדינות.
ב-1984 העלתה נפאל הצעה זו פעם נוספת, אך שוב לא זכתה למענה מהודו.
ב-1990 נתמכה הצעה זו בידי 112 מדינות. בשל כך, החלה נפאל לדבוק במדיניות חוץ נייטרלית.
במהלך המלחמה הקרה, ניסתה נפאל לנקוט עמדה פרו־אמריקנית. בשנת 1960, על מנת להפגין חיבה כלפי ארצות הברית, ובניסיון לחזק את קשריה עימה, כוננה נפאל יחסים דיפלומטיים עם ישראל, בעוד שהודו שהעדיפה לצידה את ברית המועצות, חיזקה עימה את קשריה והכירה בשטחים הפלסטיניים.
היסטוריה > 1970 עד 1980

בשנת 1978 נאותה הודו להסכמי סחר ותחבורה אשר ימלאו את מבוקשה של נפאל זה מכבר.
ב-1988, כשהחלו החוזים לפוג, סירבה נפאל להסכמי מעבר וסחר יחיד.
סירוב זה הוביל למשברים חריפים בין המדינות.
ב-23 במרץ 1989 פגו תוקפם של החוזים והודו הטילה על נפאל מצור כלכלי שנמשך עד אפריל 1990.
מאז כינון היחסים, נושאים כלכליים מהווים גורם מרכזי בקונפליקט שבין שתי המדינות.לאחר הידרדרות במצב הכלכלי שהובילה לשינוי מערכתי במדינה, נפאל נאלצה לוותר על תמיכת הודו בשלל נושאים.
בסוף שנות השמונים, הגיעו יחסי הודו-נפאל לשפל המדרגה כשהודו מתחה ביקורת על כך שנפאל רכשה נשק מתוצרת סין ב-1988.
היסטוריה > שנות ה-90

ביוני 1990 שוקמו יחסי הודו ונפאל, לאחר שראש ממשלת נפאל, קרישנה פראסאד בהאטראי, וראש ממשלת הודו, ו. פ. סינג, נפגשו. בדצמבר 1991 ביקר ראש ממשלת נפאל גיריג'ה פרסד קויראלה בהודו. במהלך הביקור חתמו שתי המדינות על הסכמי סחר ומעבר, נוסף על הסכמים כלכליים שונים.
באפריל 1995 ביקר ראש ממשלת נפאל, מאנמוהאן אדהיקארי, בניו דלהי. במהלך ביקורו, עמד על תיקונה של אמנת הידידות של הודו-נפאל מ-1950. אדהיקארי שאף לכונן מדיניות חופש כלכלי עבור נפאל, ובמקביל שיפור היחסים עם סין.
היסטוריה > המאה ה-21

בשנת 2005 הידרדרו יחסי הודו-נפאל בשל מדיניותו הנוקשה של גיינדרה, מלך נפאל.
ב-2008 ביקר ראש ממשלת נפאל החדש פראצ'אנדה (אנ') בהודו. פראצ'אנדה קרא להודו לתמוך בשינויים הדמוקרטיים של נפאל, שבוצעו עם הדחתו של המלך גיינדרה וביטול המונרכיה בנפאל, ושתשקיע בתשתיות של המדינה. באותה שנה, חתמו שתי המדינות על הסכם בדבר ניצול משאבי המים של נהר בהוטה קוסי (אנ') הזורם בשתי המדינות.
ב-2010 הקצתה הודו לנפאל הלוואה בסך של 50 מיליון דולר והפיקה 80,000 טונות של גרגרי מזון עבור המדינה. הודו גם הביעה נכונותה לתרום למאמצים כדי להבטיח שלום בנפאל.
שר החוץ של הודו פרנב מוקהרג'י, הבטיח לראש ממשלת נפאל פראצ'אנדה שיספק כל סיוע אפשרי כדי להבטיח שלום אזורי ופיתוח בנפאל.
סכסוכי גבול

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אחת הסוגיות השנויות במחלוקת בין שתי המדינות נוגעת בסכסוכי גבול באזור קלאפאני שבמערב נפאל, המהווה גבול משולש בין הודו, נפאל וסין (400 קמ"ר); נהר הקאלי הזורם בקרבת התחום, מהווה גבול טבעי בין אזור מהקאלי בנפאל לבין מדינת אוטראקהאנד בהודו. נפאל טוענת בעלות על אזור קלאפאני בטענה שנהר הקאלי הזורם למערבהּ הוא נהר מרכזי, ועל כן מהווה גבול טבעי ואמור להיות חלק מנפאל. הודו לעומת זאת טוענת בעלות על השטח בטענה שנהר הקאלי אינו נהר מרכזי ולכן חשיבותו זניחה. הודו מבססת את גבולהּ על פי קווי הרכס של הר אום פראוואט (אנ') ממזרח לנהר.
מבחינה היסטורית-פוליטית, על פי הסכם סוגאולי, שנחתם על ידי נפאל והודו הבריטית ב-4 במרץ 1816, נהר הקאלי מוגדר כגבולה המערבי של נפאל עם הודו. עם זאת שרטוטים מאוחרים יותר ששורטטו על ידי מודדים בריטיים, תוחמים את הגבול עם הנהר המערבי במקום אחר. אי ההתאמת תיחום הגבול בהתאם למקור הנהר היא זאת שגרמה לסכסוכי הגבול בין הודו לנפאל, כשכל מדינה משרטטת לעצמה מפות על פי טענות בעלותיהן.
בנוסף, אזור וסוסטה (140 קמ"ר) שבדרום נפאל שנוי אף הוא במחלוקת.
ככה זה (לאהוב אותך)

| --- | --- |
 סינגל בביצוע ברי סחרוף
 מתוך האלבום נגיעות
 יצא לאור:  1998
 סוגה:  רוק
 שפה:  עברית 
 אורך:  4:13
 חברת תקליטים:  נענע דיסק
 כתיבה:  ברי סחרוף
 לחן:  ברי סחרוף
 
"ככה זה (לאהוב אותך)" הוא שיר שכתב, הלחין וביצע ברי סחרוף. השיר יצא לאור בשנת 1998.
רקע

לדברי סחרוף, השיר נכתב עבור הסדרה "שבתות וחגים". מכיוון ששידור הסדרה התעכב יצא השיר קודם לכן באלבום הסולו הרביעי שלו "נגיעות".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשנ"ט (1999) הגיע השיר למקום ה-12.
נורית גלרון ביצעה גרסת כיסוי לשיר, ובשנת 2008 הקליטה מירי מסיקה גרסה משלה שנכללה באוסף "עבודה עברית".
השיר בספרי תווים

ברי סחרוף, אש במיתרים, עמ' 92, מפעלי תרבות וחינוך, 2001. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  עינב שיף, עיתון העיר ת"א, המיטב של עבודה עברית: מירי מסיקה, באתר הארץ, 25 בפברואר 2008
| מירי מסיקה |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | מירי מסיקה • שלום לאמונות • חדשות טובות • מלך • סימנים על החול • אלוהי הדברים הקטנים • אוקיינוס |  |
| אלבומי הופעה | הופעה אקוסטית בזאפה • הופעות במפעל הפיס |  |
| חברות תקליטים | הד ארצי • הליקון • התו השמיני • עננה |  |
| מירי מסיקה – סינגלים |
| --- | --- | --- |
| מירי מסיקה | "טיפה טיפה" • "נובמבר" • "לשם" • "אף אחת" • "באה אליכם" • "שיר לשירה" • "תן לי סימן" |  |
| שלום לאמונות | "שלום לאמונות" • "ממי" • "עכשיו אתה חוזר בחזרה" • "אם זאת האהבה שלך" • "שירה" • "הוא" |  |
| חדשות טובות | "חדשות טובות" • "פנינים בנהרות" • "יום ראשון" • "מה עשית" • "אהובי" |  |
| מלך | "מלך" • "ואולי" • "אני לא שם" • "יריות באוויר" • "אישה חרסינה" |  |
| סימנים על החול | "עזור לי" • "דמעות" • "שתדע" • "סוף טוב" • "סימנים על החול" |  |
| אלוהי הדברים הקטנים | "תשים תשים" • "אלוהי הדברים הקטנים" • "חייאתי" • "זהרה" • "לב מול לב" |  |
| אוקיינוס | "בכרם תימן" • "מפחד עלייך" • "אוקיינוס" •  "כמה כמה" • "חוה" • "משה" • "יש לך אותך" • "אמא" • "מרק צח" |  |
| סינגלים נוספים | "כלוב של זהב" • "האביב שלי יגיע" • "ברכת המלך" • "ככה זה (לאהוב אותך)" • "ערב חג" • "האור יזרח גם בנפרד" • "קולות הלב" • "למה למה ככה" • "תודה לחיים" • "בודדה" • "זוכרת את הים" • "קרקע יציבה" • "תן בי אור" • "שורפים ת'יום" • "ממרחק נשימה" • "מרחק הזמן" • "נשארנו ביחד" • "אחת בלילה" • "אבל אהבה" • "מפל" • "שתי גדות" • "הו ארצי מולדתי" |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יוניטי מיטפורד

| --- | --- |

 לידה:  8 באוגוסט 1914 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 התאבדה:  28 במאי 1948 (בגיל 33) אובן, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Unity Valkyrie Mitford 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  Church of St Mary, Swinbrook 
 השכלה:  St Margaret's School 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 
יוניטי מיטפורד (באנגלית: Unity Valkyrie Mitford;‏ 8 באוגוסט 1914 – 28 במאי 1948) הייתה אישה בריטית שהעריצה את אדולף היטלר והסתופפה בחברתו.
בת אצולה

יוניטי מיטפורד נולדה בשנת 1914 כבתו החמישית, מתוך שבעת ילדיו, שש בנות, בהן הסופרת ננסי מיטפורד של דייוויד פרימן-מיטפורד אשר נשא את התואר לורד רידסדייל השני. אביה היה איש עתיר נכסים ובעל חברות ביטוח רבות. הוא היה קרוב משפחתה של קלמנטיין צ'רצ'יל, אשתו של וינסטון צ'רצ'יל.
יוניטי נולדה בכפר בשם סווסטיקה (Swastika) במחוז אונטריו בקנדה (אנ'), מקום בו היו למשפחתה מכרות זהב. פירוש שם הכפר הוא צלב קרס, מילה בסנסקריט שמשמעותה "להיות בר מזל" או "זהו דבר מה טוב". השם ניתן ליישוב על שמו של מכרה זהב ישן שהיה בו. בבגרותה תראה בצירוף מקרים זה משום יד הגורל שכיוונה אותה לדרך בה בחרה.
היא גדלה בבית המשפחה בחבל אוקספורדשייר באנגליה ובצעירותה הפכה לאנטישמית קיצונית, העריצה את היטלר ותלתה את תמונתו על קיר חדרה.
פשיזם

בשנת 1932, בהיותה בת שמונה עשרה, כשעברה את טקס הצגתה בחברה הגבוהה, כמקובל במעמדות העליונים, עזבה אחותה דיאנה הגדולה ממנה את בעלה והפכה להיות בת זוגו של אוסוולד מוסלי שאך זה יסד את איגוד הפשיסטים הבריטי. בעקבות זאת התוודעה יוניטי למוסלי והפכה לתומכת נלהבת של מפלגתו. היא החלה ללבוש את החולצה השחורה של חברי המפלגה, להצדיע את הצדעתם ולהשתתף עמם בהפרעה לאסיפות הקומוניסטים הבריטים. הלורד רידסדייל, אביהן של שתי הפשיסטיות יוניטי ודיאנה, הביע לכאורה הסתייגות ממוסלי ומפלגתו והצהיר כי איננו פשיסט אלא שמרן, אך הורגש כי יש לו אהדה לחתנו ולמפלגתו. אשתו, לעומת זאת, נהגה להופיע בגלוי באסיפות המפלגה ולהצדיע במועל יד. הקיצונית ביותר הייתה יוניטי, שגילתה אהדה והתלהבות מופגנות למפלגה. תוך כדי כך הפכה להיות גם אוהדת של גרמניה הנאצית ושל היטלר.
המקרה של יוניטי לא היה חריג, במהלך שנות ה-30 היו גילויי אהדה רבים להיטלר ולמשטר הנאצי בקרב אנשי המעמדות הגבוהים בבריטניה. הם שיבחו את היטלר כמי שהשליט סדר בארצו ואף הצדיקו את כינון מחנות הריכוז, בנימוק שבהם מחנכים את מתנגדי המשטר לחיי עבודה. לעומת זאת ג'סיקה מיטפורד, אחותה של יוניטי הצעירה ממנה בשלוש שנים, הייתה אוהדת של הקומוניסטים. דבר שאף הוא לא היה חריג באותה עת בקרב בני מעמדן.
ידידת היטלר

בשנת 1933 הגיעו יוניטי ואחותה דיאנה לגרמניה, במסגרת משלחת של איגוד הפשיסטים הבריטי, לעצרת של המפלגה הנאצית בנירנברג. שם ראתה לראשונה את היטלר. מרגע זה ואילך הפכה למעריצה נלהבת שלו והרגישה צורך עז להתקרב אליו אישית. בשנת 1934 שבה לגרמניה כדי להגשים את חלומה לפגוש את היטלר. היא נרשמה לבית ספר לשפות במינכן, ששכן בקרבת מטה המפלגה הנאצית בעיר, והחלה לעקוב אחרי שגרת יומו של היטלר ולמדה כי בזמן ששהה במינכן נהג לסעוד במסעדה איטלקית בשם אוסטריה בווריה (Osteria Bavaria). היא באה למסעדה לעיתים תכופות בניסיון למשוך את תשומת לבו. לבסוף היטלר הבחין בה ושלח להזמינה אל שולחנו להסב עמו. היא ראתה בכך את הרגע הנהדר ביותר בחייה. היטלר גילה עניין בקשריה לתרבות הגרמאנית, בשמה האמצעי ואלקירי הקשור למיתולוגיה הנורדית, ברקע המשפחתי שלה הכולל את סבה שהיה ידידו של ריכרד וגנר ותרגם מגרמנית לאנגלית את כתביו של יוסטון סטיוארט צ'מברלין, הסופר הבריטי האנטישמי. היטלר, שהאמין באמונות טפלות, ראה בכך סימן כי הם נועדו מראש להיפגש ויוניטי הפכה לידידתו של היטלר.
בשל קרבתה להיטלר הוזמנה יוניטי מיטפורד לכנסים ולעצרות של המפלגה הנאצית. בעצרת של הנוער ההיטלראי התוודעה למסית האנטישמי יוליוס שטרייכר וכתבה במכתב גלוי שהתפרסם בעיתון השטנה שלו "דר שטירמר":
לאנגלים אין מושג על הסכנה היהודית. הגרועים ביהודים שלנו פועלים רק מאחורי הקלעים. בשמחה אני חושבת על היום כשאפשר יהיה לנו להגיד 'אנגליה לאנגלים! הלאה היהודים! הייל היטלר!' נ.ב. בבקשה פרסמו בשמי המלא, ברצוני כי הכול ידעו כי אני הנני שונאת יהודים."
המכתב עורר סערה באנגליה, אבל היטלר העניק לה תג מוזהב של צלב הקרס ותא אישי באצטדיון בו נערכו משחקי אולימפיאדת ברלין ב-1936.
יוניטי מיטפורד החלה להשתלב במעגל הפנימי של מקורבי היטלר. בשנת 1938, כאשר היטלר ביצע את האנשלוס, סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית, היא הופיעה לצדו על המרפסת בווינה שממנה צפה בהמון המריע. לאחר מכן נעצרה לזמן קצר בפראג בירת צ'כוסלובקיה כאשר הפיצה שם תעמולה נאצית.
קרבתה להיטלר עוררה את תשומת לבם של שירותי הביון הבריטים וראש ה-MI5 כתב ביומנו כי פעילותה מתקרבת בצורה מסוכנת לרמה של בגידה חמורה (high treason), ובדו"ח שהפיץ בשנת 1936 כתב כי היא "יותר נאצית מן הנאצים" והוסיף כי היא הצדיעה לקונסול הבריטי במינכן במועל יד נאצי.
יוניטי מיטפורד התגוררה בדירה שהייתה שייכת לאחותו של ארנסט האנפשנגל, מראשוני תומכיו של היטלר, שהופקעה מידיו לאחר שסר חינו של אחיה בעיני היטלר והאנפשנגל נאלץ לעזוב את גרמניה. בשנת 1938 איפשר לה היטלר לבחור דירה למגוריה במינכן מתוך ארבע דירות שהוחרמו מידי בעליהן היהודים. באחת מן הדירות שביקרה נוכחו, לפי דרישתה, בני הזוג היהודים, שהיו בעלי הבית הקודמים, מאחר שהיא רצתה להיוועץ בהם ביחס לקישוט הדירה. בנוכחותה בדירה פרצו בני הזוג בבכי.
בחודש מאי 1938 ביקרה יוניטי מיטפורד באנגליה. בבית אביה התארח אז אחד מצירי הפרלמנט הבריטי. ביודעו על קרבתה להיטלר אמר לה כי בידה נפלה ההזדמנות לעשות משהו גדול עבור אנגליה וביקש כי תשמיע באוזני היטלר משאלה להציל את אירופה מהסתבכות במלחמת דמים. ואכן במשך תקופה זו לא חדלה יוניטי להפציר בהיטלר לעשות עסקה עם בריטניה. היטלר הסתייג מהפצרותיה, אך היא המשיכה בשלה בדיבורים על ברית אנגלו-גרמנית. בפסטיבל ביירוית שנערך בקיץ 1939 אמר היטלר ליוניטי ודיאנה כי מלחמה קרובה עם בריטניה היא בלתי נמנעת והציע להן לחזור לאנגליה. דיאנה חזרה לאנגליה ועם שובה נעצרה ונכלאה, אך יוניטי נשארה בגרמניה עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
בודדה ומנודה באנגליה

לאחר שהיטלר תקף את פולין ב-1 בספטמבר, הכריזה בריטניה ב-3 בספטמבר מלחמה על גרמניה. יוניטי מיטפורד נקרעה בין נאמנותה להיטלר והשקפתה הפרו-נאצית, לבין אהבתה למולדתה. היא חשה כי אינה יכולה להמשיך לחיות כאשר שתי המדינות שאהבה נלחמות זו בזו והחליטה לשים קץ לחייה. למחרת היום, ב-4 בספטמבר, נטלה אקדח שניתן לה על ידי היטלר ובאחד הגנים במינכן ירתה לעצמה בראש.
יוניטי הפצועה אושפזה בבית חולים במינכן והיטלר בא לבקרה. הוא שילם את דמי האשפוז ונעתר לבקשתה להחזירה לאנגליה, חרף מצב המלחמה בין שתי המדינות. בשלב ראשון היא הועברה לשווייץ והוכנסה, כשהיא במצב קשה והקליע עדיין נעוץ בראשה, לבית חולים בעיר ברן. לאחותה דבורה מיטפורד, הצעירה באחיות מיטפורד, שבאה לבקרה ביחד עם האם, אמר הרופא כי יוניטי לא תוכל יותר ללכת על רגליה. אחותה ואמה של יוניטי העבירו אותה לאנגליה, כשהיא שרועה על אלונקה. כאשר הספינה שבה הפליגו לאנגליה הגיעה ליעדה ב-2 בינואר 1940, הוקף הרציף בנמל פולקסטון (אנ') שלחופי התעלה האנגלית באנשי צבא חמושים, ויוניטי הורדה באלונקה מן הספינה. ברציף המתין לה אביה הלורד. האירוע צולם והוצג בבריטניה ביומן קולנוע, דבר שעורר התנגדות עזה בציבור שראה בה בוגדת, ועניין הצגתה ביומן הגיע אף לדיון בבית הלורדים. מהנמל הובלה יוניטי מיטפורד הפצועה באמבולנס לבית חולים באוקספורד.
כשהורדה מן הספינה הצהירה, כפי שפורסם בעיתון דיילי אקספרס: "אני שמחה להיות באנגליה למרות שאינני לצידכם". בציבור הבריטי ובעיתונות הבריטית רבו הדרישות להעמידה לדין כבוגדת, אך בהתערבות שר הפנים ג'ון אנדרסון (אנ') שנעתר לבקשת אביה, היא הועברה מבית החולים לבית הוריה. תחת השגחת נוירוכירוג היא חזרה להלך על רגליה, אך לא התאוששה לחלוטין. היא התנהגה במה שתואר כהתנהגות ילדותית ומעורערת. על פי השמועה הייתה לה בשנת 1941 פרשת אהבים עם טייס של חיל האוויר המלכותי וכשנודע הדבר לשלטונות הוא הורחק להמשך שירותו למקום מרוחק.
אחותה של יוניטי, דיאנה מוסלי, ובעלה אוסוולד מוסלי הושמו בזמן המלחמה במעצר. יוניטי התעקשה לראותם ובמרץ 1943 ביקרה אצלם בבית הכלא בו היו עצורים. יוניטי עצמה לא הועמדה לדין במהלך המלחמה ואף לא לאחריה. הקליע לא הוצא מגולגולתה מאחר שהרופאים החליטו כי הדבר מסוכן לחייה. כך חייתה בבדידות ובנידוי עד שבמאי 1948 מתה מדלקת קרום המוח שנגרמה עקב הכדור שהיה נעוץ בראשה. בת 34 שנים הייתה במותה.
ספקולציות

סיפור חייה ומותה של יוניטי מיטפורד השאיר הרבה שאלות פתוחות ועורר מספר ספקולציות. חלק מן התאוריות התעוררו בשנים הראשונות של המאה ה-21, עשרות שנים לאחר מותה. לכל התאוריות יש בין החוקרים תומכים ושוללים, אך אף אחת מהן לא הוכחה או נשללה בוודאות.
תאוריה שרווחה עם שובה של יוניטי מיטפורד לאנגליה בשנת 1940, הייתה כי בגרמניה היא הייתה למעשה פילגשו של היטלר וקיימה עמו יחסי מין.
תאוריה אחרת, שנתפרסמה בשנת 2002 אומרת כי יוניטי מיטפורד כלל לא ירתה בעצמה, אלה ביימה את פציעתה כחלק מקשר שנרקם בין אביה הלורד לבין שר הפנים הבריטי באותה עת ג'ון אנדרסון, איש אצולה אף הוא, כדי למנוע את חקירתה והעמדתה לדין באשמת בגידה.
תאוריה סנסציונית יותר נתפרסמה בשנת 2007 אומרת כי יוניטי מיטפורד הגיעה לאנגליה כשהיא בהריון ובאנגליה ילדה בן להיטלר וייתכן כי אזרח בריטי שנולד וחי באנגליה הוא למעשה בנו של היטלר.
בטלוויזיה

סיפורה של יוניטי מיטפורד הובא פעמיים בטלוויזיה:
במסגרת סדרה תיעודית שהופקה בשנת 2013 במשותף על ידי ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק וערוץ הטלוויזיה :הגרמני ZDF ונקראה Nazi Underworld, ששודרה גם בישראל בערוץ הכבלים HOT ובערוץ yes בשם "החיים האישיים של הנאצים", נכלל פרק על הנשים בחייו של היטלר. בפרק זה תואר הקשר שבין היטלר ליוניטי מיטפורד, לצד תיאור קשריו עם נשים אחרות כפילגשו אווה בראון ומעריצותיו ויניפרד וגנר (אנ') ומגדה גבלס.
בשנת 2007 שודר בערוץ 4 של הטלוויזיה הבריטית סרט תיעודי בשם "נערתו הבריטית של היטלר" (Hitler's British Girl) (אנ'), בו נכלל סיפורה של יוניטי מיטפורד והוצגה בהרחבה גרסת הספקולציה כאילו הביאה לעולם בן להיטלר.
כיכר ארבאט

| --- | --- |

קפלת בוריס וגלב הקדושים. הקפלה הוקמה בחזית בניין משרד ההגנה הרוסי בשנת 1997 באתר בו ניצבה כנסייה דומה שנהרסה 70 שנים קודם לכן, בעקבות מהפכת אוקטובר. משמאל לובי תחנת המטרו ארבטסקאיה.
 מידע כללי
 אורך:  200 מ' 
 מיקום
 עיר:  מוסקבה
 רובע:  ארבאט
 קואורדינטות:  55°45′07″N 37°36′04″E﻿ / ﻿55.751944444444°N 37.601111111111°E﻿ / 55.751944444444; 37.601111111111
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מוסקבה מוגדלת) כיכר ארבאט(למפת מוסקבה רגילה) כיכר ארבאט  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
כיכר ארבטסקאיה (ברוסית: Арба́тская пло́щадь) היא כיכר במרכז העיר מוסקבה, בירת רוסיה.
הכיכר, אחת הכיכרות העתיקות ביותר בעיר מוסקבה, ממוקמת במפגש טבעת השדרה, מדרחוב ארבאט, ורחוב ארבאט החדש (רחוב נובי ארבאט) ממערב, ורחוב זנאמנקה ורחוב ווזדוויז'נקה במזרח.
בכיכר ממוקמת תחנת ארבטסקאיה של קו פיליובסקאיה של הרכבת התחתית של מוסקבה.
במקום בו נמצאת כיום הכיכר ניצב בעבר שער ארבאט של הבלי גורוד (החומה העתיקה של מוסקבה). החומה נהרסה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-18 ומגדל השער נהרס בשנת 1792, בעקבות הריסתו נבנתה הכיכר.
בין השנים 1807–1812 ניצב בכיכר תיאטרון ארבאטסקי. התיאטרון נהרס בשריפת מוסקבה במהלך כיבוש העיר על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1812.
מאגר מים לצורכי כיבוי אש הוקם בכיכר בשנות ה-40 של המאה ה-19. המאגר עוטר לימים והפך למזרקת ארבט, הממוקמת בדרום הכיכר. בשנת 1945 שופצה המזרקה והותקנו בה פסלים ולוחות גרניט. המזרקה החדשה נהרסה בשנות ה-60.
ישיבת תורת חיים

ערך זה עוסק בישיבת תורת חיים בירושלים. אם התכוונתם לישיבת תורת החיים ביד בנימין, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 ישיבה
 תקופת הפעילות:  1886–הווה (כ־138 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°46′39″N 35°14′02″E﻿ / ﻿31.777573°N 35.234001°E﻿ / 31.777573; 35.234001
 he
 
לוח המאזכר את מקימי המבנה
הפוגרום בבית המדרש - פרעות תר"פ
ישיבת תורת חיים הייתה ישיבה בעיר העתיקה בירושלים. הישיבה נוסדה בשנת תרמ"ו (1886) על ידי האחים הרב יצחק וינוגרד והרב יוסף אליהו וינוגרד וגיסם, הרב זרח אפשטיין, שראה בה תחנה בדרכו של המשיח לבנות את בית המקדש. בישיבה זו למדו מאות תלמידים, ובהם ראשי ישיבות ורבנים מפורסמים.
תולדות הישיבה

את הישיבה הקים הרב יצחק וינוגרד עם אחיו, הרב יוסף אליהו וינוגרד, שמילא את תפקיד המשגיח בישיבה. תחילה הוקמה הישיבה במבנה קטן ברובע היהודי, בחצר חזקת ר' יששכר דוב צוובנר בקרבת רחוב חברון 
(כיום רחוב מעלה חלדיה) או בחצר ר' פישל לאפין. לאחר גיוס תרומות על ידי שליחים כגון הרב פנחס מרדכי וינוגרד (לא קרוב משפחה של יצחק וינוגרד) ראש ישיבה בליטא שעלה ב-1890 ונשלח בחזרה כשד"ר, וסיוע שהגיש הצאר הרוסי אלכסנדר השלישי (שר' יצחק היה נתינו) - הוקמה הישיבה במבנה הקבע שלה, ברחוב הגיא 51. חנוכת הבית התקיימה בניסן תרנ"ד (1894). הקונסול הרוסי פרש חסותו על הישיבה. ביוזמתו נאסר על הכנסייה הארמנית-הלטינית להשתמש בפעמונים, כדי שלא להפריע ללימוד בישיבה. הישיבה הוקמה על רח' הגיא, הדרך הראשית בתוך העיר העתיקה, המובילה משער שכם אל הר הבית, ומול תחילת דרך הייסורים. בקומה התחתונה הקים הרב וינוגרד חנות שבה מכרו תלמידי הישיבה ירקות בתורנות, לצורך עזרה באחזקת הישיבה.
הרב יצחק וינוגרד נשא בתואר ראש הישיבה והיה מוסר שיעור בתחילת כל זמן, אך בעבודה היום יומית בישיבה נשא המשגיח. דרך הלימוד בישיבה הייתה שכל תלמיד לומד חלק בתורה לפי בחירתו ודרכו, בעוד ראש הישיבה משמש כדוגמה אישית לתלמידים, אך כמעט אין לו שיח ושיג עמהם. דרך זו הייתה מקובלת בישיבות ירושלים הוותיקות, בניגוד למקובל בישיבות ליטא ובישיבות בנות זמננו. עם זאת, המשגיח השתדל להשפיע על הלומדים לחלק את זמנם בין לימוד בעיון ללימוד בקיאות של מספר דפי גמרא ללא תוספות בכל יום ובימי שישי ושבת לימוד הרא"ש על דפי הגמרא שנלמדו במהלך השבוע.
מצבה הכלכלי של הישיבה לא היה טוב ובשנת תרע"א יצאה הישיבה במבצע מיוחד לגיוס כספים ובין השאר הכין עבורה הרב קוק קול קורא לתמיכה בישיבה. 
רבי חיים סולובייצ'יק היה נשיא הוועד הרוסי לסיוע לישיבה. בית הדין בירושלים פרסם "אזהרה נוראה" הדורשת מכל מי שמחזיק כספי נדבות של הישיבה להעבירם לידי הגזבר מנדל ראנד
לאחר מעבר הישיבה למבנה החדש ברחוב הגיא התפתחה הישיבה והייתה לגדולה ביותר בירושלים. המלגות שנתנו אז ללומדים בישיבת תורת חיים היו גבוהות מבישיבות האחרות וקבוצת לומדים מבחירי ישיבת עץ חיים עברו לישיבת תורת חיים. ישיבת עץ חיים הגיבה בהפצת מכתבים נגד הרב וינוגרד וישיבתו.
לאחר מותו של ראש הישיבה יצחק וינוגרד בשנת תרע"ג (1912) עברה ראשות הישיבה לאחיו הרב יוסף אליהו וינוגרד עד פטירתו בשנת תרע"ח (1918). לאחר מכן, עברה הנהלת הישיבה לידי האח הנוסף, הרב שמחה וינוגרד, והרב זרח אפשטיין, חתן הרב אברהם חיים וינוגרד, ששימש כראש הישיבה. בשנת 1913 פרצה מחלוקת בישיבה בין משפחת ראנד שדרשה פיקוח ציבורי על הישיבה לבין משפחת וינוגרד שסירבה, והרבנים בצלאל ישעיה ברנשטיין וצבי פסח פרנק ניסו לפשר בין הצדדים כדי שהישיבה תוכל להמשיך לפעול.
מראשיתה, הייתה התנגדות לישיבה מצד החוגים המקורבים לחורבה וישיבת עץ חיים אשר לא היו מעוניינים בתחרות בישיבת עץ חיים. בשנת תרנ"ב פרצה מחלוקת בין ישיבת תורת חיים וישיבת עץ חיים, לאחר שעץ חיים פרסמה את עצמה כישיבה היחידה בירושלים.
בסוף המאה ה-19 יצרה הישיבה תצלום בו נראה מסגד כיפת הסלע כשעליו מגן דוד, שנועד לצורכי קישוט ("מזרח") ואיסוף כספים בחוץ לארץ על ידי כולל ירושלים. ב-1922 הפיצה המועצה המוסלמית העליונה עותקים של הציור ברחבי העולם המוסלמי כהוכחה לכוונת היהודים לגבי הר הבית, במהלך מסע תעמולה שהזהיר מפני סכנת השתלטות יהודית על קודשי האסלאם בארץ ישראל. ביולי אותה שנה, ערכה משלחת פלסטינית מסע תעמולה ואיסוף כספים במצרים ובחג'אז בעונת החג', בו שימשה התמונה כמכשיר התעמולה העיקרי.
תולדות הישיבה > המחלוקת בישיבה

בשנת תרפ"ז (1927) עלו תלונות מצד תלמידי הישיבה כנגד ההנהלה על הוצאות ההנהלה המופרזות והקיצוצים בתמיכות ללומדים. התלמידים דרשו שיתוף בהנהלת הישיבה, קיצוץ של 25% בהוצאות הנהלת הישיבה והבטחה של לפחות 50% של המלגות של הלומדים. ראש הישיבה, הרב זרח אפשטיין, הביע תמיכה בדרישת התלמידים, אולם הדברים לא התקדמו. לאחר פטירת הרב אפשטיין ביוני 1931 רשם שמחה וינוגרד את הישיבה כחברה שמטרתה "לנהל בירושלים סמינר ובית ספר שבהם יוכלו תלמידים לקבל חינוך דתי בריא וידיעה יסודית בשפה העברית, בדיני ישראל וכיוצא בזה". דברים אלו הביאו להתלהטות המאבק בין התלמידים להנהלה, כאשר התלמידים האשימו את הנהלת הישיבה ברצון להפוך את הישיבה לסמינר. התלמידים מינו את הרב צבי פסח פרנק לראש ישיבה וזכו לתמיכה של הרב קוק בעוד הנהלת הישיבה זכתה לתמיכה של משה בלוי. ביולי 1935 הגישה הממשלה לבית המשפט תביעה לפירוק החברה והפיכתה להקדש, לאור טענות שרק 40% מההכנסות משמשות לתמיכה בלומדים. אל התביעה הצטרפה אגודת "בני הישיבה תורת חיים" אותה ייצג משה זמורה. במהלך המשפט הסכימו הצדדים על מינוי מנהל נייטרלי וניסיונות לקבוע תוך חודש מתווה לארגון מחדש של החברה.
תולדות הישיבה > מתר"פ ואילך

במאורעות תר"פ נכנסו הפורעים הערבים לישיבה וערכו בה ביזה. בשביעי של פסח העלו הפורעים באש, את בניין הישיבה על תכולתו. הרב סולה פול וד"ר אברהם טיכו נכנסו לבניין הבוער תוך סיכון חייהם, וחילצו את ספרי התורה. סמוך לישיבה, ברחוב "מעלות המדרשה", רצחו הפורעים שישה יהודים. ב-2 בנובמבר 1921 זרקו פורעים ערבים פצצה לחצר הישיבה ופצעו מספר תלמידים. שמש הישיבה, יששכר בר זלטוביצקי, נרצח בדקירות סכין. בפרעות תרפ"ט ב-1929 נפגעה הישיבה קשות. בעקבות הפרעות עברה הישיבה לזמן מה לבית הכנסת בשכונת אחווה ועם השיפור במצב הביטחוני שבו ללמוד בעיר העתיקה. בעת המרד הערבי הגדול התפנתה הישיבה שוב לעיר החדשה. השָכן הערבי בנה קיר ששם החביא את ארון הקודש ואת כל כלי הישיבה: הבימה, לוחות הזיכרון, שולחנות הלימוד, ואלפי ספרים, שניצלו בצורה זו מהרס וביזה. הישיבה התמקמה באופן זמני בבית מדרש גדול מחוץ לעיר ובשנת תש"ז (1947) החלה בהליכים לבניית מבנה חדש לישיבה. בשנת 1951 היה התקציב השנתי של הישיבה 40,000 דולר.
מבנה הישיבה בעיר העתיקה

בעת כיבוש העיר העתיקה במלחמת ששת הימים, עברו בדרך הראשית מספר קצינים בכירים, ובהם קצין המודיעין חיים הרצוג. השכן ניגש להרצוג הגיש לו את המפתח והראה לו את המסתור ששם שמר על ספרי ורהיטי הישיבה. לאחר המלחמה הרב שלמה פישר בנה מחדש את הישיבה במקום לאחר קשיים העביר את הישיבה לאהל רחל, כיום שוכנת במקום ישיבת עטרת כהנים, עם חלק מהריהוט המקורי של הישיבה שֶניצל. במקום גם תצוגה הסברים ותמונות על עברה של הישיבה, לפני הפרעות, ועל הקורות אותה בזמן הפרעות.
בקומה התחתונה גרות משפחות ערביות, ובהן בני השכן ששמר על הבית.