stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הארי טרומן
נעוריו ותחילת דרכו

הארי ס' טרומן נולד ב-8 במאי 1884, בעיירה למר במיזורי שבארצות הברית למשפחה נוצרית-בפטיסטית-פרסביטריאנית. הוא גדל באינדפנדנס, עיירה במטרופולין של קנזס סיטי שבמערב מיזורי. הוא בנם הבכור של ג'ון אנדרסון טרומן (1851–1914) ומרתה אל יאנג טרומן (1852–1947). הוא קרוי על שם דודו מצד אמו, האריסון "הארי" יאנג (1846–1916). מכיוון ששני סביו קיוו כי שמו האמצעי יהיה קרוי על שמם, החליטו הוריו כפשרה לקרוא לו הארי ס', כאשר שני הסבים (שיפ וסולומון) האמינו כי הוא נקרא על שמם, כשלמעשה אין לו שם אמצעי – ול"ס." אין משמעות – זהו מנהג שהיה נפוץ בקרב סקוטים-אירים (מהגרים פרוטסטנטים מסקוטלנד שהשתקעו באלסטר). לאחר היוולדו נולדו למשפחתו אחיו הצעיר, ג'ון ויוויאן (1886–1965), וכן אחות, מרי ג'יין (1889–1978).
אביו היה חקלאי. המשפחה שינתה שלוש פעמים את מקום מגוריה, וכאשר היה טרומן בן 6 השתקעה באינדפנדנס, כדי שהוא יוכל ללמוד בבית ספר פרסבטריאני בימי ראשון. טרומן לא למד בבית ספר עד שהיה בן שמונה. באותו הזמן שירת כגוי של שבת עבור שכניו היהודים.
כילד, התעניין טרומן במוזיקה, בקריאה ובהיסטוריה, בעידודה של אמו, שאיתה החזיק בקשר קרוב גם בתקופת נשיאותו. הוא היה מתעורר מוקדם כל בוקר ומנגן בפסנתר, בו לקח שיעורים פעמיים מדי שבוע עד גיל 15. אביו היה פעיל מוכר במפלגה הדמוקרטית במיזורי, ועזר לבנו, שהחל להתעניין בפוליטיקה, להשתלב בשורות המפלגה. טרומן עבד בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1900 בקנזס סיטי.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים באינדיפנדנס ב-1901, החל לעבוד כשומר זמן במסגרת בניית מסילות רכבת, ולאחר מכן במספר משרות פקידותיות, חזר לחווה של סבו וסבתו בגרנדוויו, עיירה במערב מיזורי, שם גר ועבד כחוואי עד 1917, כשהתגייס לצבא. בעת תקופה זו, הכיר את בס וואלאס והציע לה נישואים ב-1911, אך נענה בשלילה. מאוחר יותר אמר כי לפני שהציע לה שוב, שאף להרוויח כסף רב יותר מזה שמרוויח חוואי. לכן, לאחר מלחמת העולם הראשונה, הפך לפעיל במספר מיזמים עסקיים ובנדל"ן. העסקים לא הצליחו בטווח הארוך.
טרומן הוא הנשיא האחרון שלא זכה בהשכלה אקדמית. בעת שחבריו לתיכון נרשמו ללימודים באוניברסיטה ב-1901, נרשם טרומן לבית ספר לכלכלה בקנזס סיטי, אך נשר ממנו לאחר סמסטר אחד בלבד. לאחר שירותו הצבאי לקח קורסים כדי ללמוד תואר במשפטים, אך ויתר לאחר שאיבד את עבודתו הממשלתית. ב-1947, בהיותו נשיא, הגיש בקשה להסמכה לעריכת דין אולם ויתר על כך. ב-1996, לאחר מותו, העניק לו בית המשפט של מיזורי רישיון עריכת דין לשם כבוד.
נעוריו ותחילת דרכו > מלחמת העולם הראשונה ושירותו בצבא

טרומן לא יכול היה להרשות לעצמו לימודים גבוהים, וחשב ללמוד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט. הוא לא התקבל אליה בגלל קוצר ראייה. טרומן התנדב למשמר הלאומי משנת 1905 ועד 1911, שם פיקד בהצטיינות על סוללת תותחים בקנזס סיטי. למרות קוצר הראייה שלו, הצליח לזכור את הספרות במבדק העיניים וכך התקבל.
כשארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה, שב טרומן והתגייס למשמר הלאומי, על אף שהיה פטור משירות צבאי. הוא גייס חיילים חדשים ליחידתו, ונבחר להיות הסגן הראשון של יחידתו. טרומן ניהל קנטינה במחנה גיוס, יחד עם אדי ג'ייקובסון, שהצליחה להרוויח כספים. בנוסף לכך פגש במנהיגים של המפלגה הדמוקרטית באזור ויצר איתם קשרים. טרומן נשלח לצרפת ביולי 1918 לפקד כקצין בדרגת קפטן על סוללת תותחים של חטיבת חי"ר 35. טרומן ארגן מחדש את הסוללה והשליט בה סדר. במהלך מתקפה גרמנית פתאומית בהרי הווז', החלו החיילים לברוח, וטרומן קלל אותם כדי שיישארו בשדה הקרב.
במהלך שירותו סיפק טרומן תמיכה ארטילרית לחטיבת הטנקים של הגנרל ג'ורג' פטון. תחת פיקודו של טרומן בצרפת, יחידת הסוללה לא איבדה אף לא חייל אחד, וכששבה לארצות הברית לאחר המלחמה ערכו חייליה מחווה לטרומן.
עם תום המלחמה שוחרר טרומן משירות מלא ב-1919 אך המשיך לשרת במילואים. בשנות העשרים והשלושים פיקד על גדוד חיל רגלים בדיוויזיה ה-102. לאחר היבחרו לסנאט, הפך למפקד ליחידה של חיילים פחות פעילים. טרומן מחה על כך וחזר לתפקידו. הוא נשאר במילואים עד לשנות הארבעים והגיע לדרגת קולונל. טרומן התנדב לשירות צבאי במלחמת העולם השנייה אולם לא התקבל, בעיקר מפני שפרנקלין דלאנו רוזוולט רצה שהסנאטורים יישארו בקונגרס. עד לפרישתו של טרומן ב-1953, היה חבר מילואים פעיל.
קריירה פוליטית > כשופט במחוז ג'קסון

לאחר סיום שירותו בצבא, חזר טרומן לאינדיפנדנס, שם התחתן עם בס וואלאס ב-28 ביוני 1919. לזוג הייתה ילדה אחת, מרי מרגרט טרומן.
מעט לפני החתונה, חזר טרומן למיזורי ופתח חנות סדקית ביחד עם אדי ג'ייקובסון, ידידו הטוב מתקופת שירותו הצבאי, אותו הכיר מקנזס סיטי. על אף הצלחה התחלתית קצרה, החנות פשטה רגל במהלך המיתון של התקופה אשר באה לאחר המלחמה. טרומן הספיק לשלם את חובותיו הנותרים רק ב-1934, בעזרת תומך פוליטי. ג'ייקובסון וטרומן נותרו חברים קרובים, ועצתו של ג'ייקובסון מאוחר יותר, שהיה ממוצא יהודי, באשר לציונות, השפיעה על החלטת הממשל האמריקאי בנוגע להכרתו בישראל.
לאחר מכן החל טרומן לפנות אל הפוליטיקה. בעזרת המנגנון הפוליטי של המפלגה הדמוקרטית, נבחר ב-1922 לשופט המחוזי במחוז ג'קסון כמועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית. טרומן לא נבחר מחדש ב-1924, עקב גל של ניצחונות רפובליקניים שהושפעו מבחירתו מחדש של הנשיא קלווין קולידג'. במשך שנתיים מכר תעודות חברות במועדוני מכוניות, ולאחר מכן השתכנע שעדיף לו להישאר בשירות הציבורי. הוא תכנן לרוץ לתפקיד שופט ב-1926.
בשנת 1926 נבחר לשופט אדמיניסטרטיבי בתמיכת המנגנון הדמוקרטי, ונבחר מחדש בשנות השלושים. טרומן סייע בהרכבת תוכנית שהנהיגה עבודות ציבוריות רבות בקנזס סיטי ובמחוז ג'קסון. ב-1926 הפך לנשיא איגוד הכבישים הלאומי. במהלך כהונתו נבנו שנים עשר פסלים שמכבדים נשים חלוצות. הוא מונה ב-1933 לאחראי תוכנית התעסוקה הממשלתית במיזורי לבקשת שר הדואר, כתגמול על כך שב-1932 הצליח המנגנון המפלגתי להשיג את תמיכת קנזס סיטי ברוזוולט. המינוי הבטיח את תמיכתו של טרומן בניו דיל.
קריירה פוליטית > סנאטור מטעם מיזורי

לאחר ששירת כשופט מחוזי, רצה לרוץ טרומן לתפקיד המושל או לקונגרס. ב-1934 השיג את תמיכת המנגנון לאחר שמועמדים אחרים סירבו לכך. טרומן הצליח להיבחר בזכות רשת הקשרים שבנה לעצמו ברחבי המדינה. הוא ניצח בהפרש של עשרים אחוזים, עוד דמוקרט שתמך בתוכניות הניו דיל בתגובה לשפל הגדול.
טרומן העניק מינויים פוליטיים למנגנון הפוליטי במיזורי, וטען שבכך חסך הרבה מאוד למדינה. בכהונתו הראשונה נאם כנגד תאוות הבצע של הספקולנטים מוול סטריט. הנשיא רוזוולט התעלם ממנו.
במהלך הבחירות לסנאט ב-1940, ניסו מועמדים דמוקרטים לאתגר את מועמדותו תוך ניצול חולשתו לאחר נפילת פטרונו הפוליטי. לבסוף הצליח טרומן לנצל את הפיצול במחנה היריב ולהיבחר להיות המועמד הדמוקרטי. בנובמבר נבחר שוב לסנאט ברוב זעום של 51%.
באותה עת ביקר בבסיסים צבאיים רבים, והבחין בבזבזנות וספסרות במקום, מה שגרם לו לנצל את היותו יושב ראש תת-ועדה בוועדה לענייני צבא בסנאט, לצורך ניהול תחקיר האם בוצע שימוש לרעה בציוד ובמזון בעת שהאומה נערכת למלחמה. לאחר מכן הקים טרומן ועדה לפיקוח רשמי על משק המלחמה והייצור המלחמתי בארצות הברית, בתמיכתו של הנשיא רוזוולט. בתחילה לא זכתה הוועדה לתשומת לב בסנאט ובציבור, אך טרומן נסע בכל רחבי ארצות הברית, באופן אישי, ואסף מידע לגבי חוסר יעילות ובזבזנות שנוהגות חברות הנהנות מחוזים ממשלתיים. פעילותו בוועדה הביאה לתשומת לב לאומית כלפיו, והוא אף הופיע בשער של הטיים מגזין. מאוחר יותר דווח כי הוועדה בראשותו הובילה לחיסכון של כ-15 מיליארד דולר. דו"חותיה של הוועדה זכו להדים רבים בציבור האמריקאי, ושמו של טרומן עלה כמועמד לתפקיד סגן הנשיא בבחירות 1944.
טרומן התנגד לגרמניה הנאצית ולרוסיה הקומוניסטית. שבוע לאחר הפלישה הגרמנית אל ברית המועצות ב-1941, טען שעל ארצות הברית לסייע לצד המפסיד, ולסייע לשני הצדדים להרוג אחד את השני, אף על פי שהוא לא רצה שהיטלר ינצח.
סגן הנשיא (1945)

עם הרצון להחליף את סגן הנשיא המכהן הנרי וולאס, שאף על פי שהיה אהוד בקרב מצביעי המפלגה הדמוקרטית, נתפס כבעל עמדות מעט קיצוניות – חיפשו בכירי המפלגה הדמוקרטית מועמד שיסייע לרוזוולט להבטיח את קולות מדינות הדרום, ובעיקר- מועמד שיוכל לכהן כנשיא עם מותו הקרב של רוזוולט. וטרומן, שהגיע ממיזורי, התאים לתפקיד. רוזוולט מסר למנהיגי המפלגה כי הוא יקבל את מועמדותו של טרומן וגם את מועמדותו של שופט בית המשפט העליון האמריקאי ויליאם אורוויל דאגלאס. בחירותו של טרומן, שכונתה "פשרת מיזורי השנייה", התקבלה בברכה על ידי המפלגה. ב-1944 נבחר טרומן לסגן נשיא ארצות הברית, לצד הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. רוזוולט וטרומן זכו ל-432 קולות אלקטורליים, בהביסם את המועמד הרפובליקני תומאס דיואי, מושל ניו יורק, יחד עם סגנו ג'ון בריקר מאוהיו, שזכו ל-99 קולות חברי האלקטורים בלבד. טרומן הושבע לסגן הנשיא ב-20 בינואר 1945.
כהונתו כסגן נשיא הייתה שגרתית יחסית, ולא זכתה לתשומת לב רבה. במהלך כהונתו בתפקיד לא התייעץ רבות עם רוזוולט, שהיה עסוק בניהול המלחמה, וניהל בעיקר את הישיבות בסנאט, מתוקף תפקידו החוקתי כנשיא הסנאט. הוא אף הכניס הצבעה שוברת שוויון בסנאט על מנת לאשר את מינויו של סגן הנשיא הקודם, הנרי וולאס, למזכיר המסחר. הוא נפגש לבדו עם הנשיא רוזוולט רק פעמיים מאז כניסתו לתפקיד. הוא אף לא ידע בנוגע לפרויקט מנהטן ליצירת פצצת האטום.
טרומן כיהן בתפקיד 82 ימים בלבד, עד מותו של רוזוולט ב-12 באפריל 1945. באותו אחר הצהריים ניהל את ישיבת הסנאט כרגיל. הוא פיזר את הישיבה ולאחר מכן קיבל הודעה לגשת בדחיפות אל הבית הלבן. הוא הניח שהנשיא רצה להיפגש איתו, אולם אלינור רוזוולט הודיעה לו על מותו של הנשיא. טרומן שאל האם יש משהו שיוכל לעשות למענה, ורוזוולט ענתה לו "האם יש משהו שנוכל לעשות למענך? אתה זה שבצרות עכשיו!".
נשיאותו (1945–1953)

נשיאותו של טרומן החלה ב-12 באפריל 1945, עם מותו של רוזוולט, והסתיימה ב-20 בינואר 1953. הוא נבחר לכהונה מלאה ב-1948. לאחר הבחירות ב-1952, הוחלף בתפקידו בידי דווייט אייזנהאואר הרפובליקני.
במהלך כהונתו הובסו גרמניה ויפן במלחמת העולם השנייה, החלה תוכנית מרשל לשיקום מערב אירופה, התרחשה מלחמת קוריאה והחלה המלחמה הקרה כנגד ברית המועצות. בנושאי פנים המשיך במדיניות הניו דיל של רוזוולט, אולם הקואליציה השמרנית בקונגרס חסמה את רובן. הוא הנהיג יחס שוויוני לשחורים בצבא ותמך בזכויות האזרח.
ביחסי חוץ, שינה את מדיניות ארצות הברית מבדלנות לאינטרנציונליזם. באמצע 1945 סייע בהקמת ארגון האומות המאוחדות לפי חזונו של רוזוולט. ב-1947, כשהיחסים עם ברית המועצות הפכו לעוינים, הנהיג את דוקטרינת טרומן לבלימת הקומוניזם. ב-1948 העביר שלושה עשר מיליארד דולרים לבניית מערב אירופה. החשש מהקומוניזם הוביל לעליית המקארתיזם. טרומן פיקח על הרכבת האווירית לברלין ב-1948 ועל הקמת נאט"ו ב-1949. כשקוריאה הצפונית הקומוניסטית פלשה לדרום קוריאה ב-1950, שלח לשם חיילים והשיג את אישור האו"ם למלחמת קוריאה. לאחר הצלחה התחלתית, נסוגו הכוחות האמריקנים עקב מעורבות סינית בסוף השנה. המלחמה נמשכה עד לסוף כהונתו.
במהלך כהונתו החלה הכלכלה לצמוח לאחר שנים ארוכות של שפל כלכלי. הוא זכה לתמיכה מצד הדרום, איגודי העובדים, החקלאים, המיעוטים והדמוקרטים בצפון. מדיניות הפנים שלו, שכונתה "העסקה ההוגנת", לא עברה בקונגרס השמרני שנשלט בידי הדרום. למרות גל שביתות ב-1946, פעל בקשיחות נגד איגודי העובדים שתמכו בו. הוא הטיל וטו על החלטות הקונגרס 180 פעמים, כש-12 מהן בוטלו. טרומן חיסל את האפליה הגזעית בצבא ובממשלה. הוא נחשב לאחד מהנשיאים האהודים ביותר בתולדות המדינה. זאת אף על פי שהיסטוריונים מסוימים תקפו את מדיניות החוץ שלו כעוינת מדי כלפי הקומוניזם, ואת מדיניות הפנים שלו כידידותית כלפי העסקים.
נשיאותו (1945–1953) > כניסתו לתפקיד

טרומן הושבע לנשיאות ב-7 בערב ב-12 באפריל 1945, שעתיים לאחר שגילה על מותו של רוזוולט, בידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, הארלן סטון.
עלייתו לשלטון לאחר רוזוולט הפופולרי עוררה חששות כבדים, כיוון שהוא נהנה מיוקרה מועטה, אך טרומן התעלה מעל לציפיות הנמוכות ממנו. מיד לאחר כניסתו לתפקיד, אמר טרומן לכתבים: ”בנים, אם אי פעם תתפללו, התפללו עבורי כעת. אינני יודע חבר'ה אם פעם נפלה עליכם ערימת שחת, אך כשנודע לי מה קרה אתמול, הרגשתי כאילו הירח, הכוכבים וכל הפלנטות נפלו עלי”.
נשיאותו (1945–1953) > כניסתו לתפקיד > ממשל

עם כניסתו לתפקיד, ביקש טרומן מחברי ממשלו של רוזוולט להישאר בתפקידם תוך קבלת תמיכתם, ואמר להם כי הוא פתוח לעצתם. עם זאת, בסוף 1946 נותרו רק שניים מהם. רובם הוחלפו בחברים קרובים שלו, שנחשבו לא מתאימים לתפקידם, בעיקר פרד וינסון וג'ון וסלי סניידר, שמונו לתפקיד מזכיר האוצר של ארצות הברית. משרת סגן הנשיא תחת טרומן נותרה פנויה במשך שלוש השנים ו-253 הימים של כהונתו הראשונה של טרומן, כיוון שלפני אשרור התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית ב-1967, לא היה הליך למינוי סגן נשיא במהלך הכהונה. אלבן ברקלי, סנאטור מקנטקי, היה סגנו של טרומן בכהונתו השנייה.
נשיאותו (1945–1953) > כניסתו לתפקיד > מינויים לבית המשפט

טרומן מינה ארבעה שופטים אל בית המשפט העליון של ארצות הברית במהלך כהונתו, בהם גם אחד כנשיא בית המשפט, פרד וינסון. בנוסף לכך מינה עשרים ושבעה שופטים לבתי המשפט לערעורים ו-101 שופטים מחוזיים.
נשיאותו (1945–1953) > יצירת האומות המאוחדות, תוכנית מרשל ותחילת המלחמה הקרה, סין

כתומך במדיניות אינטרנציונליסטית, תמך טרומן בהקמת האומות המאוחדות. הוא חתם על מגילת האומות המאוחדות ב-1945 בסן פרנסיסקו. טרומן לא חזר על טעויותיו של וודרו וילסון כשזה ניסה להשיג אישור להסכם ורסאי ב-1919. טרומן שיתף פעולה עם מנהיגים רפובליקנים לצורך אישור ההסכם בסנאט. מטה האומות המאוחדות הוקם בניו יורק סיטי ב-1952 בעזרת תרומות מקרן רוקפלר.
ארצות הברית הצטרפה לארגון באופן רשמי באוקטובר 1945. כאדם המאמין בהשקפתו של הנשיא וודרו וילסון באשר להתערבותה של ארצות הברית בעולם, קידם את האומות המאוחדות ושלח את אלינור רוזוולט במשלחת לעצרת הכללית הראשונה של הארגון.
כחלק נוסף ממדיניותו במלחמה הקרה והעצמת שותפות נאט"ו, הנשיא טרומן, בהודעה מיוחדת לקונגרס ב-19 בדצמבר 1945, ליצור מחלקה מאוחדת להגנה לאומית. לאחר הצעתו לקונגרס שכללה עיכובים רבים, חתם טרומן על חוק הביטחון הלאומי של שנת 1947, מה שהוביל לאיחוד מחלקת הצי ומחלקת המלחמה לתוך "המוסד הצבאי הלאומי" (National Military Establishment). מאוחר יותר שמו של המוסד שונה למחלקת ההגנה של ארצות הברית. בנוסף לזאת הוביל החוק גם ליצירת חיל האוויר של ארצות הברית. החוק גם הוביל להקמת ה-CIA והמועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית. שניהם נועדו להגן על ארצות הברית מפני איומים זרים. ב-1952 הקים טרומן את הסוכנות לביטחון לאומי.
נשיאותו (1945–1953) > יצירת האומות המאוחדות, תוכנית מרשל ותחילת המלחמה הקרה, סין > המלחמה הקרה

עם עלייתו לשלטון תפש טרומן את ברית המועצות כמדינת משטרה, אולם סירב לפעול כנגד ברית המועצות בהתחלה כיוון שרצה לשתף איתה פעולה לאחר המלחמה. חשדו העמיק לאחר השתלטות הסובייטים על מזרח אירופה ב-1945, והכרזת תוכנית החומש של 1946 שקראה להרחבת הצבא הסובייטי. המתיחות עלתה עם משבר איראן, אותה כבשו הסובייטים במהלך המלחמה, אולם לחץ מארצות הברית ומהאו"ם הוביל לנסיגה סובייטית. טרומן תמך בנאום מסך הברזל של צ'רצ'יל מ-1946, שדרש מארצות הברית להוביל התנגדות לסובייטים, אולם לא תמך בו בפומבי. וולאס, אלינור רוזוולט ואמריקנים אחרים קיוו לשיתוף פעולה עם ברית המועצות. וולאס, שהיה מזכיר המסחר, התפטר בספטמבר 1946 בגלל הקשחת המדיניות כנגד ברית המועצות. טרומן תמך בתורת הבלימה, בניגוד לדטאנט שהוצע בידי השמאל, וניסיונות להכריע את ברית המועצות.
נשיאותו (1945–1953) > יצירת האומות המאוחדות, תוכנית מרשל ותחילת המלחמה הקרה, סין > המלחמה הקרה > דוקטרינת טרומן

ארצות הברית התעלמה מיוון, בעלת הממשלה האנטי-קומוניסטית, כיוון שהייתה שטח חסות בריטית. היא הלוותה ליוון 25 מיליון דולרים ב-1946. השמאל הקיצוני החרים את מערכת הבחירות במרץ 1946. הבחירות היו שקטות וממשלה שמרנית עלתה בעקבותיהן. ארצות הברית לחצה על הממשלה להקטין את השחיתות, ומלחמת אזרחים פרצה ב-1946, כשהקומוניסטים השיגו נשק מיוגוסלביה. לונדון התחננה בפני ארצות הברית לסייע לה במימון ההגנה על יוון. מנהיגי הממשל חששו מהשתלטות קומוניסטית על המזרח התיכון. במלחמת האזרחים ביוון נתמכו הקומוניסטים, שהתארגנו לצורך לחימה בגרמנים במהלך המלחמה, בידי הסובייטים, בולגריה ויוגוסלביה. ניצחון ביוון היה מסכן את טורקיה.
טרומן הנהיג קו תקיף כנגד הקומוניזם, אשר שיאו היה בנאומו בפני הקונגרס ב-12 במרץ 1947, בו הכריז על דוקטרינת טרומן, שתכליתה לעצור את הקומוניזם, לעזור למדינות בעולם לשמור על חירותן, ולקיים נגדו מדיניות ״אף שעל״, כלומר לא לוותר לקומוניסטים בשאיפתם להרחיב את תחום השפעתם. כמו כן, התאוריה דיברה על הצורך של ארצות הברית לתמוך בין אם כספית ובין אם בכוחות צבא במדינות שמאוימות על ידי הקומוניזם. במסגרת מדיניות נגד הקומוניזם, סייע טרומן ליוון ולטורקיה במהלך מלחמות אזרחים בהן אחד מן הצדדים היה קומוניסטי. יוון קיבלה 300 מיליון דולרים וטורקיה מאה מיליון. היו אלו מענקים ולא הלוואות.
הפילוג של מנהיג יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו מסטלין, והסיוע האמריקני אפשר לממשלה היוונית לשרוד. טורקיה הצליחה למנוע מלחמת אזרחים.
נשיאותו (1945–1953) > יצירת האומות המאוחדות, תוכנית מרשל ותחילת המלחמה הקרה, סין > תוכנית מרשל

טרומן נטש את תוכנית מורגנטאו של ממשל רוזוולט שביקשה לפרק את התעשייה הכבדה של גרמניה, ותמך בתוכנית מרשל. התוכנית דרשה את בנייתה מחדש של הכלכלה במערב אירופה, לבלום את הקומוניזם ולהגביר את הסחר בין ארצות הברית ואירופה. ארצות הברית, צרפת ובריטניה איחדו את אזורי השליטה שלהם בגרמניה, מה שהוביל להקמתה של גרמניה המערבית. תוך שלוש שנים מימנה תוכנית מרשל את מערב אירופה ב-12 מיליארד דולרים, הסירה את מכסי המגן ומחסומי הסחר וחיזקה את הכלכלה. סטלין סירב לאפשר למדינות הלוויין הסובייטיות להשתתף בתוכנית.
הקונגרס, תחת שליטת הרפובליקנים השמרנים, הסכים לתוכנית מכמה סיבות. האגף השמרני של המפלגה, מהמערב התיכון הכפרי, התנגד לתוכנית בטענה שהיא בזבזנית ומחזקת את הסוציאליזם באירופה, ובנוסף שהסחורות האמריקניות יגיעו לברית המועצות לבסוף. האגף האינטרנציונליסטי של המפלגה תמך בתוכנית לצורך בלימת הקומוניזם והצלת החברה המערבית. לבסוף התוכנית התקבלה במרץ 1948 וברוב גדול.
דעת הציבור הסיקה שהקומוניזם משגשג בעוני. יוקרתו של טרומן עלתה בעקבות ניצחונו בבחירות, ורבים ראו בתוכנית מרשל פתרון לא יקר לבעיה רצינית, שתסייע לכלכלה האמריקנית. תוכנית מרשל נגמרה ב-1951 ואחריה באו תוכניות סיוע אחרות, כולל חוק הביטחון המשותף.
נשיאותו (1945–1953) > יצירת האומות המאוחדות, תוכנית מרשל ותחילת המלחמה הקרה, סין > המאבק בקומוניזם ובברית המועצות

ב-1947 ראה טרומן בברית המועצות מעצמה טוטליטרית עם שאיפות התפשטות, ואת ברית המועצות כאתגר לדרך החיים הדמוקרטית של ארצות הברית. ממשלו ראה בברית המועצות יריב מרכזי, והחל לדון ביכולת לחסל את השפעתו במזרח אירופה ללא מלחמה. המדיניות נכשלה. בעוד שטרומן דגל בבלימה כלכלית ופוליטית בעיקר, האירועים העולמיים גרמו לפרשנות מקצינה והולכת של הבלימה בכיוון הצבאי מבחינת מדיניותו. הסלמת המלחמה הקרה הובילה לאישור NSC-68 - דו"ח סודי של המועצה לביטחון לאומי על מדיניות חוץ. הדו"ח קרא לשילוש תקציב הביטחון ולהרחבת פעילותו הצבאית של נאט"ו כנגד התפשטות הקומוניזם. טרומן אימץ את המסמך לאחר תחילת המלחמה בקוריאה. התוכנית נועדה לחזק את אירופה, להחליש את ברית המועצות ולבנות את ארצות הברית צבאית וכלכלית.
האגף השמאלי במפלגה הדמוקרטית היה מפולג בשל המדיניות כלפי ברית המועצות והקומוניזם. איגודי העובדים היו אנטי קומוניסטיים וטיהרו את עצמם מהשפעות קומוניסטיות. גם מנהיגי המפלגה השמרניים החלישו את האגף השמאלי. האגף השמאלי התאחד מאחורי הנרי וולאס שרץ לנשיאות באופן עצמאי ב-1948. לצערו, מסע הבחירות שלו נשלט בידי קומוניסטים. טרומן עצמו פיטר שלוש מאות עובדים ממשלתיים שנחשבו לתומכים בקומוניזם, פאשיזם או טוטליטריזם.
נשיאותו (1945–1953) > יצירת האומות המאוחדות, תוכנית מרשל ותחילת המלחמה הקרה, סין > המאבק בקומוניזם ובברית המועצות > נאט"ו

במרץ 1948, במהלך מתיחות בין ברית המועצות למערב אירופה, חתמו חמש מדינות מערב אירופאיות על ברית בריסל, ברית הגנתית. כדי לבלום את הסובייטים, רצה טרומן להצטרף לברית מורחבת. ב-1949, חתמו ארצות הברית, קנדה ומדינות אירופאיות על ההסכם הצפון-אטלנטי, שהקים את נאט"ו, ברית צבאית טרנס-אטלנטית שחייבה את ארצות הברית, לראשונה מאז הברית עם צרפת ב-1778. ההסכם להקמת נאט"ו זכה לאהדה בציבור ועבר בקלות בסנאט ב-1949. טרומן מינה את הגנרל דווייט אייזנהאואר למפקד. מטרת נאט"ו הייתה לבלום את ההתפשטות הסובייטית באירופה ולהבהיר למנהיגי הקומוניזם שהדמוקרטיות העולמיות מוכנות לבנות מבנים ביטחוניים חדשים כדי לתמוך בדמוקרטיה. ההסכם גם הבטיח לצרפת שארצות הברית תסייע לה, והקלה על הסכמתה להקמת מדינה גרמנית עצמאית. ארצות הברית, בריטניה, צרפת, איטליה, הולנד, בלגיה, לוקסמבורג, נורווגיה, דנמרק, פורטוגל, איסלנד וקנדה חתמו על ההסכם. הברית הובילה לברית נגדית אצל הסובייטים, ברית ורשה.
נשיאותו (1945–1953) > יצירת האומות המאוחדות, תוכנית מרשל ותחילת המלחמה הקרה, סין > המאבק בקומוניזם ובברית המועצות > הרכבת האווירית לברלין

מתוך חשש שצרפת, בריטניה וארצות הברית יקימו את גרמניה מחדש בניגוד לאינטרסים הסובייטים, הפסיקו הרוסים לשתף פעולה עם המערב בכיבוש גרמניה. ב-24 ביוני 1948, חסמה ברית המועצות גישה אל שלושת האזורים המערביים של ברלין, שהוקפה בטריטוריה הסובייטית. בעלות הברית לא הגיעו להסכם להבטחת האספקה. הגנרלים הציעו לשלוח גדודי שריון אל מערב ברלין. טרומן חשש ממלחמה אפשרית. הוא אישר את תוכניתו של ארנסט בווין להעביר אספקה מהאוויר. ב-25 ביוני, החלה הרכבת האווירית לברלין, שהביאה פחם, מזון ואספקה אל האזור בצורה המונית. אף מדינה לא ניסתה זאת לפני כן. הרכבת האווירית עבדה והגישה לאזור נפתחה שוב ב-11 במאי 1949. הרכבת האווירית המשיכה עוד כמה חודשים לאחר מכן. הרכבת האווירית לברלין נחשבה להצלחה בולטת במדיניות החוץ של טרומן, וחיזקה את מעמדו לקראת הבחירות של 1948.
נשיאותו (1945–1953) > יצירת האומות המאוחדות, תוכנית מרשל ותחילת המלחמה הקרה, סין > סין

לאחר נפילת האימפריה היפנית, החלה בסין מלחמת אזרחים. המלחמה הציבה את וושינגטון בדילמה, כשגם הלאומנים בראשות צ'יאנג קאי שק והקומוניסטים בראשות מאו דזה-דונג זכו לתמיכה מצדדים שונים. השגריר האמריקני התפטר בנובמבר 1945, בטענה שמחלקת המדינה העדיפה את המשטר הלאומני המושחת. טרומן סמך על ג'ורג' מרשל, שהוביל בשנות העשרים יחידה אמריקנית בסין. טרומן שלח את מרשל לסין בתחילת 1946 כמתווך על מנת ליצור ממשלת קואליציה. המשימה נכשלה, ושני הצדדים פנו אל שדה הקרב. מרשל חזר אל וושינגטון בדצמבר 1946, והאשים את הקיצוניים משני הצדדים. הוא טען שהקומוניסטים לא היו מוכנים להתפשר ושהלאומנים היו ריאקציונרים. בקיץ 1947, ניסה טרומן שוב משא ומתן, שלא התקדם.
בפברואר 1948, אמר מזכיר המדינה מרשל בוועדה סודית בקונגרס שהלאומנים לעולם לא יוכלו לנצח את הקומוניסטים, וללא הסכם תיאלץ ארצות הברית להילחם. חיזוק חייליו של צ'יאנג יוביל להידלדלות המשאבים האמריקניים שאירופה הייתה זקוקה להם כדי לבלום את הסובייטים. הוא העיד שכל ניסיון לסייע לממשלה הסינית מול הקומוניסטים יוביל למעורבות אמריקנית ישירה. דבר זה, טען מרשל, יוביל לחיזוק הרוסים. ב-1949, השתלטו מאו דזה-דונג והקומוניסטים על סין היבשתית, כשהם מבריחים את הלאומנים אל טאיוואן ומקימים את הרפובליקה העממית של סין. האמריקנים כינו אותה "סין האדומה" עד לשנות השבעים. כעת היה לאמריקנים אויב חדש באסיה, וטרומן ספג ביקורת שמרנית על אובדן סין. טרומן רצה לשמור על מערכת יחסים עם הממשל החדש, אולם מאו סירב לכך. ארצות הברית סירבה להכיר בסין האדומה, וצ'יאנג ומפלגת הקומינטנג שמרו על מושבה של סין במועצת הביטחון של האו"ם עד ל-1971.
ב-7 ביוני 1950, לאחר פרוץ המלחמה בקוריאה, שלח טרומן צי אל טאיוואן כדי למנוע עימות בינה לבין סין. ארצות הברית נותרה מעורפלת בנוגע לרצונה להגן על טאיוואן מפני מתקפה סינית.
נשיאותו (1945–1953) > יצירת האומות המאוחדות, תוכנית מרשל ותחילת המלחמה הקרה, סין > הסוכנות לאנרגיה אטומית, פליטים והגירה

במרץ 1946 הגיש הממשל דו"ח על בקרה לאנרגיה אטומית, שהציע שכל האומות ימנעו מבניית כלי נשק אטומיים, ושארצות הברית לוותר על הנשק שלה בתמורה להתחייבות מצד מדינות אחרות לא להשיג את הנשק האטומי. מתוך חשש שהקונגרס יסרב לכך, פנה טרומן אל ברנרד ברוך, שייצג את עמדת ארצות הברית באו"ם. התוכנית לא אומצה בגלל התנגדות הקונגרס וברית המועצות. ברית המועצות השיגה נשק אטומי באוגוסט 1949.
עם תום המלחמה, החלו הפליטים מאירופה לנהור לארצות הברית, ובעיית הפליטים העסקה את האו"ם רבות. בין 1941 ל-1950, כ-1,035,000 איש היגרו לארצות הברית, ביניהם 226,000 מגרמניה, 139,000 מבריטניה, 171,000 מקנדה, 60,000 ממקסיקו ו-57,000 מאיטליה. ב-1948 עבר חוק שאישר לעקורים ממלחמת העולם השנייה להגר לארצות הברית. כ-200,000 אירופאים ו-17,000 יתומים היגרו אל המדינה. חוק נוסף אפשר הגירה של עוד 200,000 ב-1950. כ-600,000 פליטים היגרו אל המדינה, מספר המהגרים הגדול ביותר פרט ל-650,000 העולים לישראל.
טרומן תמך בפליטים היהודיים בישראל, וממשלו שינה את הגדרת הפליטים בוועידת ז'נבה ב-1951, וסייע לפליטים שברחו מברית המועצות. המוטיבציה הייתה כפולה: הומניטריות מצד אחד, ונשק כנגד הקומוניזם מצד שני.
ההגירה הגיעה לשפל במהלך השפל הגדול, אך עלתה עם סיום המלחמה. ב-1945 אושר לנשותיהם של אזרחים אמריקנים ששירתו בצבא והיו בעלות נתינות זרה להגר לארצות הברית. ב-1946 עבר חוק שאפשר להודים ולתושבי הפיליפינים להגר לארצות הברית. ב-1952 עבר חוק הגירה למרות הוטו של טרומן, אשר שמר על המכסות מ-1924 אך הוסיף גם הזדמנויות הגירה מאירופה וממקומות אחרים. כשני שלישים מהמהגרים לא נכללו במכסות של 1924. ב-1966 החוקים שונו לחלוטין.