stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קטסטרופיזם

קטסטרופיזם היא תאוריה גאולוגית שהתפתחה במאה ה-17, וניסתה ליצור סינתזה של הסיפור המקראי עם המחקר הגאולוגי שהחל להתפתח באותה עת. על פי תאוריה זו, אסונות חריגים בממדיהם שהתרחשו בעבר הם אלו שעיצבו את פני כדור הארץ כפי שהוא נראה כיום.
הגישה המתחרה לקטסטרופיזם היא עקרון האחידות, שעל פיה מראהו של כדור הארץ כיום נוצר בתהליך איטי, הדרגתי, ומתמיד לאורך מיליוני שנים. כיום, רוב הגאולוגים מאמינים כי השילוב בין שתי התאוריות הוא הנכון, וכי אין סתירה ממשית ביניהן. ייתכן מצב שבו תהליכים אחידים יגרמו להתרחשות של תהליכים קטסטרופליים. יחד עם זאת, גאולוגים בני ימינו לא מנסים להתאים את התיאוריות שלהם לסיפור התנכ"י ולא רואים בו מקור היסטורי מהימן. בכך הם שונים מהקטסטרופיזם של המאה ה-17.
רקע היסטורי ותאוריות מקבילות > נפטוניזם

אברהם גוטלוב ורנר היה גאולוג שלימד בבית הספר למכרות של פרייברג, ונחשב גאולוג מוצלח ביותר, שאנשים רבים הגיעו אליו כדי ללמוד על התחום, ונודעה לו השפעה רבה על התפתחות הגאולוגיה. ורנר התמקד במחקריו באפיון מינרלים הנמצאים בסלעים שונים, וכתוצאה ממחקריו אלו הגיע למסקנה כי כל סלע הגיע למקומו בתקופה מסוימת בהיסטוריה של כדור הארץ. בהמשך למסקנתו זו, פיתח ורנר את תאוריית הנפטוניזם, הנקראת על שמו של נפטון, אל הים הרומי. לפי תאוריה זו, בתחילה הייתה מכוסה האדמה באוקיינוס ענק, וסלעים קשים נוצרו כתוצאה מתהליכי שיקוע – מינרלים שונים שהיו מומסים במים התגבשו לידי סלעים. בשלב הבא נוצרו אבני לווחה (Slate), ולאחר שהמים נסוגו נוצרו סלעים רכים, כמו אבני גיר. לאחר מכן נוצרו חול וחימר כתוצאה מתהליכי סחיפה שיצרו המים והרוח, ולבסוף התפרצויות של הרי געש הובילו להיווצרותם של הסלעים הגעשיים. בתאוריה של ורנר היו מספר בעיות, כגון: סדר השכבות הנצפה לא תאם את התאוריה; סלעים דומים נמצאו בשכבות של תקופות שונות; וכן, העובדה שסלעים קשים ולא מסיסים נראים לעיתים כאילו היו פעם במצב נוזלי לא הסתדרה עם השלב הראשון שתיאר ורנר.
רקע היסטורי ותאוריות מקבילות > פלוטוניזם

התאוריה המתחרה לנפטוניזם הייתה הפלוטוניזם, הקרויה על שם פלוטו, אל השאול הרומי. בשנת 1795 פרסם ג'יימס האטון את הספר תאוריה של הארץ, אשר טען כי החום, ולא המים, הוא גורם השינוי העיקרי בתצורת כדור הארץ. בנוסף גרס האטון כי הארץ היא עתיקה מאוד ואפילו נצחית: אין סימן לראשית או אחרית. תאוריה זו מבוססת על ההנחה המתודולוגית כי התהליכים שראה האטון בימיו הם אותם תהליכים שהתרחשו בעבר, ורק הם, ולכן ישנו שינוי איטי והדרגתי.
התאוריה טוענת כי לחץ המים והאדמה יצר חום, שהשפיע על המרבצים של אדמה וחול בקרקעית הים, כך שאלה הותכו. כתוצאה מהחום והלחץ פורצים המרבצים החוצה בהתפרצויות געשיות והופכים לסלעי גרניט. סלעים אלה נשחקים על ידי הרוח והופכים לחול וסלעים קטנים ונסחפים על ידי הנחלים לים. סלעים קטנים אלה מצטברים על קרקעית הים, והתהליך חוזר על עצמו. כך יישב האטון את הבעיה שסלעים קשים נראים כנוזל שהתקשה, אך הוא עדיין התקשה להסביר מדוע לא כל הסלעים הקשים נראים כגרניט. תשובתו הייתה כי תהליכים כימיים שמתרחשים מתחת לאדמה הביאו לשינויים במרקם ובצבעי הסלעים. תהליכים אלו מתרחשים לאורך זמן כה ארוך, שיכול להתקיים רק בארץ נצחית.
צ'ארלס לייל והמחלוקת

צ'ארלס לייל היה פרופסור לגאולוגיה בקינגס קולג' בלונדון. בשנת 1830 פרסם לייל את ספרו עקרונות הגאולוגיה, שבו הביע תמיכה בתאוריה של האטון. לייל בעיקר סמך את ידיו על עקרון האחידות של האטון, שלפיו לא היה שינוי משמעותי בין מצב כדור הארץ בעבר וכיום, אלא שכל השינויים הוא תוצאה של תהליכים איטיים והדרגתיים. עיקרון זה עומד בבסיס הגישה היוניפורמיטריאניסטית, הנחשבת התאוריה המרכזית המתחרה לקטסטרופיזם.
לייל יצא נגד הקטסטרופיסטים בטענה כי הם "מקלקלים" את המדע בכך שהם מערבבים בו גישות דתיות – האסונות שהם מתארים הם כמו אמונה בנסים. בספרו מעלה לייל את השאלה מה היה קורה לו האיטלקים בתחילת המאה ה-12 היו מוצאים מפות כוכבים שהיו שאריות של תרבות קודמת שהייתה מתקדמת טכנולוגית כמו אירופה של זמנו; כלומר, האיטלקים היו רואים מפה המתארת את קיומם של כל מיני כוכבים, שהם אינם יכולים לראות בשמיים (כי אין להם את האמצעים המתאימים). לייל עונה כי סביר להניח שהאיטלקים היו מגיעים למסקנה שכתוצאה מאסון גדול שהתרחש הושמדו כל אותם כוכבים שמופיעים במפות, שהרי מצוין בדיוק המקום שבו אמורים להיות אותם כוכבים – אך הם אינם שם. בהמשך, לאחר המצאת הטלסקופ, היו רואים מחדש את אותם כוכבים "נעלמים", וכאשר הפילוסופים של התקופה היו נדרשים לענות מהם אותם כוכבים, בהיותם שבויים בקונספציה שיצרו לעצמם, הם, במילותיו של לייל:
במקום להודות בהיקף בורותם ולשאוף להיפטר ממנה על ידי התמודדות עם העובדות החדשות, הם יהיו עסוקים במלאכת סרק של ניסוח תאוריות בדיוניות על קטסטרופות ומהפכות אדירות במערך היקום.
בהמשך ספרו טוען לייל כי השינויים המשמעותיים במבנה האדמה והרכבה, כפי שמתארים אותם הקטסטרופיסטים, היו יכולים להתרחש גם כתוצאה מאירועים טבעיים רגילים, בעוצמה כפי שאנו מכירים אותם כיום. כמו כן, האירועים שהיו התרחשו רק בחלק מסוים של העולם, ולטווח זמן קצר יחסית, כך שלא סביר שהשפיעו על כולו. לכן אומר לייל:
כאשר אנו באים לחזות את התרחשותן העתידית של אותן קטסטרופות, אנו רשאים להתייחס אליהן כחלק מהסדר הטבעי הנוכחי, וכך גם כחלק מאותן השערות שלנו על אירועי העבר, בהתחשב בכך שלא נדמיין אותם כיותר תדירים או רחבים ממה שאנו מצפים שיתרחש בעתיד.
כלומר, האירועים שהתרחשו בעבר, שמתרחשים בהווה וכנראה גם אלו שיתרחשו העתיד הם בעלי אותה עוצמה והיקף – ולא קטסטרופות עצומות ממדים.
היחס לקטסטרופיזם כיום

כפי שלייל יצא נגד הקטסטרופיסטים כגאולוגים לא מוצלחים, המערבבים בין דת ומדע, הרי שעד אמצע המאה ה-20 היו שראו בקטסטרופיזם "מדענים גרועים", שעיכבו את התפתחות המדע; לעומתם, לייל והיונפורמיטריאניסטים האחרים נחשבו כמובילי הגישה המדענית הטהורה, "מדענים מוצלחים" אשר שהובילו את המדע קדימה. לכן, לייל נחשב לאבי הגאולוגיה המודרנית, מי שהוציא את הדת והכוחות העל-טבעיים מתחום זה והצעיד את התחום למקום שבו הוא נמצא היום.
אולם, יש היוצאים נגד טענה זו, ומראים שגם לייל לא היה חף מהתייחסות דתית: הוא האמין בדאיזם, התפיסה שלפיה העולם נברא על ידי האל בצורה מושלמת, ולכן לאחר סיום הבריאה הוא נכנס להמשך פעילות באופן עצמאי, ללא התערבות נוספת של האל. כמו כן, גישות אחרות של לייל לגבי התפתחות הגאולוגיה, כמו הרעיון שהעולם נצחי (ומכאן, חסר גיל) אינן מקובלות על מדענים כיום.
ככל הנראה, דברים נוספים שתרמו להתפתחות המיתוס סביב לייל הייתה עובדת היותו כותב פופולרי במיוחד בזמנו, וההשפעה שהייתה לו על דרווין ותורתו.
כיום זוכה הקטסטרופיזם לתמיכה בעיקר מצד בריאתנים המאמינים ב"עולם צעיר" – אנשים דתיים, הממשיכים להחזיק בדעה כי העולם נברא על ידי האל כפי שמתואר במקרא. ישנה אף תנועה של נאו-קטסטרופיזם, שהרחיבה את התאוריה כך שתתייחס ליקום כולו, ולא רק לכדור הארץ.
לקריאה נוספת

Bowler, Peter J. & Iwan Rhys Morus. 2005 Making Modern Science: A Historical Survey, Ch. 5: The Age of the Earth. Chicago: The University of Chicago Press. 103-127.
Sapp, Jan. 2003. Genesis: The Evolution of Biology, Ch. 1: Evolution and Revolution. New York: Oxford University Press. 3-15.
Georges Cuvier. 1817. Essay on the Theory of the Earth, 4th edition. In Baigrie, Brian S., ed. 2004. Scientific Revolutions: Primary Texts in the History of Science. Upper Saddle River, NJ: Prentice Hall. 239-245.
Charles Lyell. 1830. Principles of Geology, vol. 1. In Baigrie, Brian S., ed. 2004. Scientific Revolutions: Primary Texts in the History of Science. Upper Saddle River, NJ: Prentice Hall. 251-265.
הערות שוליים

↑  Bowler, Peter J. & Iwan Rhys Morus. 2005 Making Modern Science: A Historical Survey, Ch. 5: The Age of the Earth. Chicago: The University of Chicago Press. p. 112.
↑  Georges Cuvier. 1817. Essay on the Theory of the Earth, 4th edition. In Baigrie, Brian S., ed. 2004. Scientific Revolutions: Primary Texts in the History of Science. Upper Saddle River, NJ: Prentice Hall. p. 243 (בתרגום חופשי).
↑  שם, עמ' 245 (בתרגום חופשי).
↑  Sapp, Jan. 2003. Genesis: The Evolution of Biology, Ch. 1: Evolution and Revolution. New York: Oxford University Press. p. 12.
↑  Charles Lyell. 1830. Principles of Geology, vol. 1. In Baigrie, Brian S., ed. 2004. Scientific Revolutions: Primary Texts in the History of Science. Upper Saddle River, NJ: Prentice Hall. p. 253 (בתרגום חופשי).
↑  שם, עמ' 257 (בתרגום חופשי).
↑  Bowler, Peter J. & Iwan Rhys Morus. 2005 Making Modern Science: A Historical Survey, Ch. 5: The Age of the Earth. Chicago: The University of Chicago Press. p. 104.
↑  שם, שם.
↑  שם, עמ' 123.
↑  שם, עמ' 125.
↑  שם, עמ' 103.
ז'ורז' קיווייה
צ'ארלס לייל
לופו בניו יורק

| --- | --- |

 בימוי:  בועז דוידזון
 תסריט:  שמעון ישראלי בועז דוידזון
 שחקנים ראשיים:  יהודה ברקן   גבי עמרני   חן לוטקין   מוטי גלעדי   אסתר גרינברג   טליה שפירא  ליא קניג  רפאל קלצ'קין אהובה יובל
 מוזיקה:  יאיר רוזנבלום
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  1976
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט קומדיה 
 סרט קודם:  לופו (1970)
 דף הסרט ב־IMDb
 
לופו בניו יורק הוא סרט ישראלי קומי, השייך לסוגת "סרטי געפילטע פיש", בכיכובם של יהודה ברקן וגבי עמרני שיצא לאקרנים בשנת 1976. זהו סרט המשך לסרט "לופו" משנת 1970.
שיר הנושא של הסרט, "ענן לבן", שנכתב על ידי אהוד מנור והולחן על ידי יאיר רוזנבלום, מבוצע על ידי סוזי מילר וחנן יובל. שיר נוסף מתוך הסרט הוא "גשם אחרון" (שנודע בהמשך בביצועה של להקת פיקוד הצפון).
עלילה

עלילת הסרט מתמקדת בלופו אברמוביץ (יהודה ברקן), עגלון מזדקן ועני אשר מתגורר בשכונת צריפים בדרום תל אביב ומתפרנס מעסקי אלטע זאכן. ללופו בת אחת בשם רחל אשר נשואה לעמוס ואם לילד צעיר בשם רוני.
לאחר שרחל ורוני עוברים לארצות הברית במסגרת שליחות דיפלומטית של עמוס, לופו מתקשה להתגבר על הפרידה מרוני. בעקבות כך, חבריו משוק הפשפשים ביפו אוספים כספים ובכך מאפשרים ללופו לרכוש כרטיס טיסה לארצות הברית על מנת שיוכל לפגוש את רוני, ונותנים לו את זה כפרס מטעם "מפעל הפיס". אל לופו מצטרף (בטעות) גם חברו הטוב מזרחי (גבי עמרני).
במהלך הביקור בניו יורק לופו מצטרף למשפחתו לכנס בו אמור לנאום הסנאטור של ניו יורק. להפתעתו של לופו, הסנאטור הוא למעשה מנדל יעקובוביץ, חבר ילדות של לופו. הפגישה בין השנים מובילה לכך שיעקובוביץ מחליט לאשר מענק סיוע למדינת ישראל, ואף מגיע עם לופו ומשפחתו לארץ.
סיקורסקי CH-53K קינג סטליון

הסיקורסקי CH-53K קינג סטליון הוא מסוק סער כבד שפותח על ידי תאגיד סיקורסקי מדגמי ה-CH-53 סי סטליון (המכונים בחיל האוויר הישראלי יסעור) הישנים יותר למען חיל הנחתים האמריקאי. בהשוואה לדגמים הישנים המסוק כולל מנועי טורבו-ציר חדשים, להבי רוטור מחומרים מרוכבים, מערכת ראש רוטור אלסטומרי, מערכת בקרת טיסה מסוג טוס-על-חוט, יכולת נשיאת מטען משופרת ותא מטען מוגדל.
חיל האוויר הישראלי בחן את האפשרות להצטייד במסוק זה או במסוק בואינג CH-47 צ'ינוק להחלפת מסוקי CH-53 סי סטליון ("יסעור") המתיישנים, ובפברואר 2021 פורסם שהמסוק "קינג סטליון" נבחר לכך, וישראל תרכוש כ-20 מסוקים. ב-30 בדצמבר 2021 נחתמה עסקה לרכש של 12 מסוקים עם אופציה לרכש של שישה מסוקים נוספים.
המסוקים הראשונים צפויים להגיע לישראל ולהיקלט בחיל האוויר הישראלי, בטייסת 114, במהלך שנת 2025. בתחילה כוּנה במערכת הביטחון "סופר יסעור" אך בהמשך קיבל את הכינוי "פרא".
מבחינת יכולת ההטענה ה-CH-53K אמור לעלות על היכולת של קודמו בכך שהוא נושא כמעט 30% יותר מהמטען החיצוני של ה-CH-53E שנושא 12,200 ק"ג באותו רדיוס שמגיע ל-204 ק"מ. יכולת ההעמסה של ה-CH-53K מגיע למקסימום של 15,900 ק"ג. המשקל הכולל המרבי של ה-CH-53K יהיה 39,900 ק"ג, אשר גדול מ-33,300 ק"ג של CH-53E. ה-CH-53K ישמור על חתימה אנרגטית דומה ל-CH-53E.
מפעילים

ארצות הברית ארצות הברית
חיל הנחתים של ארצות הברית – הוזמנו 200 מסוקים.
ישראל חיל האוויר הישראלי – הוזמנו 12 מסוקים (אופציה לרכש של 6 מסוקים נוספים).
הערות שוליים

↑  אמיר בוחבוט‏, המסוק המשוכלל או שועל הקרבות מעיראק: הדילמה של חיל האוויר, באתר וואלה, 24 ביוני 2020
ניר דבורי, קרבות אוויר: הפנייה של נשות הטייסים והדוחות המסווגים, באתר "N12",‏ 4 ביולי 2020
↑  יואב זיתון, יקר ומשוכלל: "סופר-יסעור" הוא המסוק החדש של צה"ל, באתר ynet, 25 בפברואר 2021
אודי עציון, גנץ קיבל את המלצת חיל האוויר: CH53K יחליף את היסעור, באתר כלכליסט, 25 בפברואר 2021
ניצן סדן, צה"ל בחר מחליף ליסעור - האם זהו המסוק הנכון?, באתר כלכליסט, 6 במרץ 2021
↑   טייסת 114 - הראשונה לקלוט את מסוק הסער המתקדם הבא, באתר צה"ל, 7 ביולי 2022
↑  ניר דבורי, ‏המהלך ההיסטורי בשמיים שישנה את המבצעים המיוחדים בשטח האויב, באתר ‏מאקו‏, 6 ביולי 2023
| מסוקים של חיל האוויר הישראלי |
| --- | --- | --- |
על פי שנת הכניסה לשירות
| 1950-1959 | הילר 360 • איירוספסיאל אלואט II • סיקורסקי S-55 • סיקורסקי S-58 |  |
| 1960–1969 | בל 47 • איירוספסיאל סופר פרלון צרעה • בל 205 • סיקורסקי CH-53 סי סטליון יסעור |  |
| 1970–1979 | בל 206 סייפן • בל 212 אנפה • בל AH-1 קוברה צפע • יוז MD 500 דיפנדר להטוט |  |
| 1980–1989 | יורוקופטר HH-65 דולפין |  |
| 1990 - 1999 | סיקורסקי UH-60 בלאק הוק ינשוף • יורוקופטר AS-565 פנתר עטלף • יוז AH-64 אפאצ'י פתן |  |
| 2000 - 2009 | בואינג AH-64D אפאצ'י שרף |  |
| 2020 - 2029 | אוגוסטה ווסטלנד AW119 קואלה עופר |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא מסוקים ובנושא כלי טיס צבאיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הבנות ביילין–אבו מאזן

יוסי ביילין ואבו מאזן במשא ומתן על "מסמך הצהרת העקרונות", הראשון בהסכמי אוסלו
ההבנות ביילין-אבו מאזן נוסחו באוקטובר 1995 על ידי יוסי ביילין ומחמוד עבאס (אבו מאזן), באשר להסדר קבע כולל עתידי בין ישראל למדינה הפלסטינית. ביילין שימש בתקופה זו שר בממשלתו השנייה של יצחק רבין, ועבאס שימש כסגנו של יאסר ערפאת, יושב ראש הרשות הפלסטינית. השיחות נערכו בחסות שוודית. ההסכם פורסם לראשונה בתקשורת במרץ 1996, על ידי זאב שיף ב"הארץ".
ההבנות התבססו על החלטות האומות המאוחדות 242 ו-338 והציעו תוואי גבול חדש, המבוסס על הקו הירוק עם חילופי שטחים. המדינה הפלסטינית הייתה אמורה לקום ב-90% משטחי יהודה ושומרון, וה-10% הנותרים היו מועברים לישראל בתמורה לשטחים בצפון הנגב. ההסכם כלל גם העברת בקעת הירדן ושטחים בצפון ים המלח לפלסטינים בסוף 2007. בנוגע למעמד ירושלים, נקבע שחלוקת הריבונות תתבצע רק עם פתרון הקבע, וירושלים תישאר מאוחדת, אך דגל פלסטין יונף מעל הר הבית. בירת המדינה הפלסטינית הייתה אמורה להיות שכונת אבו דיס שתכונה "אל־קודס". המדינה הפלסטינית הייתה אמורה להיות מפורזת, ויוסכם בעתיד על דרכים למעבר בטוח בין רצועת עזה ויהודה ושומרון. ההסכם לא כלל הכרה של ישראל בזכות השיבה הפלסטינית, אך הציע פתרון אלטרנטיבי לבעיית הפליטים, שיוכלו לחזור למדינה הפלסטינית שתקום. ההתנחלויות יכלו להישאר בתנאי שלא יהיו ליישובים ל"יהודים בלבד".
ההסדר לא כלל באופן מפורש את סוף הסכסוך, אך קבע הסדרי ביטחון ל-12 שנה. ההבנות לא נחתמו רשמית על ידי הצדדים, ולא היו מחייבות. השיחות נוהלו בפועל בעיקר בין יאיר הירשפלד ורון פונדק לבין נציגי הרשות הפלסטינית, חוסיין א-ע'רא ואחמד ח'אלידי. כמו כן, גם חסן עספור ונמרוד נוביק השתתפו בחלק מהפגישות.
ההבנות לא הבשילו לכדי הסכם מחייב. ימים בודדים אחרי השגתן נרצח ראש הממשלה יצחק רבין. מחליפו שמעון פרס דחה את מסמך ההבנות. לאחריו נבחר ראש האופוזיציה בנימין נתניהו, שהתנגד לתהליך אוסלו. מאוחר יותר, במהלך השיחות על הסדר הקבע לקראת ועידת קמפ דייוויד, דחה אותן גם אהוד ברק.
ראו גם

יוזמת ז'נבה
הסכמי אוסלו
ועידת קמפ דייוויד (2000)
הערות שוליים

↑   מתוך אתר מכון ראות
↑  ראות
↑  אלוף בן, אבי יששכרוף וברק רביד, רה"מ מתעניין במסמך ביילין-אבו מאזן מ-1995, באתר הארץ, 11 בספטמבר 2007
↑  ביילין-אבו מאזן, לקסיקון ביילין, באתר יוסי ביילין
↑  מסמך ביילין-אבו מאזן: בירה פלסטינית באבו דיס, באתר ynet, 9 באוקטובר 2003
מירון מדזיני

| --- | --- |

 לידה:  2 בספטמבר 1932 (בן 92) ירושלים, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי 
 ענף מדעי:  עיתונאות, מדיניות חוץ, היסטוריה, יחסים בין־לאומיים 
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ג'ורג'טאון  אוניברסיטת הרווארד 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 פרסים והוקרה:  מסדר השמש העולה (2016) 
 
מֵירוֹן מֶדְזִינִי (נולד ב-2 בספטמבר 1932) הוא פרופסור אמריטוס ללימודי יפן באוניברסיטה העברית בירושלים, לשעבר דובר לשכת ראש הממשלה של לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין (כהונה ראשונה) וראש לשכת העיתונות הממשלתית.
ביוגרפיה

מדזיני נולד בירושלים למשה מדזיני (מיידזינסקי), שהיה פרשן מדיני בקול ירושלים, בקול ישראל ובעיתון "הארץ" (ושהעביר את השידור של החלטת החלוקה), ולרגינה לבית המבורגר, שהייתה חברת ילדות של גולדה מאיר במילווקי ושימשה כמזכירתו של משה שרת במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. הוא למד בבית הספר הריאלי בחיפה.
שירת בצה"ל כקצין חי"ר ולאחר מכן למד בסיטי קולג' בניו יורק, בעת שהוריו היו בארצות הברית לרגל עבודת אביו. בשנים 1957–1959 עבד כעוזר נספח העיתונות בשגרירות ישראל בוושינגטון. ב-1960 קיבל תואר מוסמך מאוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון ביחסים בינלאומיים. בין 1959 ועד 1962 למד יפנית ולימודי המזרח הרחוק באוניברסיטת הרווארד ממנה קיבל תואר דוקטור. עם חזרתו לארץ בספטמבר 1962 נתמנה למנהל לשכת העיתונות הממשלתית בירושלים, ובמקביל היה ממקימי החוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1966 מונה לדובר לשכת ראש הממשלה לוי אשכול. ביולי 1973 נתבקש לשמש גם כדובר לשכת ראש הממשלה גולדה מאיר, וכמה חודשים של יצחק רבין בכהונתו הראשונה כראש ממשלה. ביולי 1976 מונה למנהל לשכת העיתונות הממשלתית. לאחר המהפך נטל זאב חפץ את סמכויותיו של מדזיני.
בין השנים 1978 עד 1995 שימש בכמה תפקידים בכירים בקרן היסוד, המגבית המאוחדת לישראל, כולל אחראי על מבצעים, פיתוח מנהיגות ומנהל החטיבה לארצות דוברות אנגלית.
לאחר שפרש מקרן היסוד, המשיך מדזיני ללמד באוניברסיטאות בישראל לימודי מזרח אסיה, בין השאר בבית הספר לתלמידי חו"ל של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ספרו גולדה: ביוגרפיה פוליטית זכה לפרס ראש הממשלה בשנת 2010.
בשנת 2016 קיבל מירון מדזיני את אות מסדר השמש העולה על תרומתו לקידום לימודי יפן. מדזיני היה ממקימי החוג למזרח אסיה והראשון שלימד על יפן בארץ.
משנת 1961 עד לפטירתה ב-2010 היה נשוי לירמה (לבית סיניקו), עורכת דין, ולהם ארבעה ילדים.
הסרט "גולדה"

ב-21 באוגוסט 2023 יצא מדזיני למסע בן שלושה שבועות בארצות הברית עם במאי הסרט גיא נתיב לרגל יציאת הסרט "גולדה". המסע כלל את מנהטן (טרום בכורה), בוסטון, מילווקי, לוס אנג'לס, יוסטון, דנוור וערים נוספות. הסרט מנסה לעשות חסד עם זכרה של גולדה ולהיטיב עם אחריותה לפרוץ המלחמה.
מספריו

מפורט ארתור עד הירושימה: עלייתו ונפילתו של המיליטריזם היפני; אוניברסיטה משודרת, 2006
גולדה: ביוגרפיה פוליטית; ידיעות ספרים, 2008
למי הבכורה? המאבק על ההגמוניה במזרח אסיה מתום המלחמה הקרה; אוניברסיטה משודרת, 2009
בצל השמש העולה: יפן והיהודים בתקופת השואה, אוניברסיטה משודרת, 2012
טאיוואן – היסטוריה, חברה ופוליטיקה, הוצאת כרמל, 2020
הערות שוליים

↑  מירון מדזיני באתר האוניברסיטה העברית בירושלים.
1 2  מת הפרשן משה מדזיני, דבר, 17 באוגוסט 1983
↑  עדה כהן, היא לא היתה ילדה ששיחקה הרבה, מעריב, 9 בינואר 1979
סיגל ברקוביץ, 72 שנות חברות, מעריב, 10 בדצמבר 1986
↑  המחלקה המדינית של הסוכנות, באתר העמותה למורשת משה שרת
↑  האורח הופתע, מעריב, 5 בספטמבר 1962
↑  ראו למשל: מירון מדזיני, ראש הממשלה עם חיילי צה"ל בגדה המערבית של הסואץ, דבר, 30 באוקטובר 1973
↑  ד"ר מירון מדזיני מנהל לשכת העתונות הממשלתית, דבר, 21 ביולי 1976
↑  מכרז "תפור לראשות לשכת העתונות הממשלתית, דבר, 27 בספטמבר 1979
↑  אסף גולן, שני ישראלים יקבלו את עיטור מסדר השמש העולה מקיסר יפן, באתר nrg‏, 3 בנובמבר 2016
↑  על אודות החוג ללימודי אסיה קצת היסטוריה באתר האוניברסיטה העברית בירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297467005171  PLWABN: 9810613437605606  BIBSYS: 90568309  BnF: cb12786872t (data)  CiNii: DA05475297  GND: 172495628  ISNI: 0000 0001 0967 3082  LCCN: n82071941  LNB: 000346832  NKC: mub2014847093  NLG: 97875  NTA: 118804731  RERO: 02-A006066503  SUDOC: 221436758  VIAF: 43183428   WorldCat (עם VIAF): 43183428
מנחם בן יהודה

מנחם בן יהודה הגלילי (? - 66 לספירה) היה מראשי המורדים וממנהיגיו הראשונים של המרד הגדול.
כרבים ממנהיגי המרד הגדול, כל הידוע על מנחם לקוח מכתבי יוסף בן מתתיהו ואין מקורות נוספים המעידים על חייו.
הרקע המשפחתי והאידאולוגי

מנחם היה בנו של יהודה הגלילי ונכדו של חזקיה הגלילי.
את משנתו האידאולוגית קיבל מאביו וסבו לפניו, לוחמי-חופש שפעלו בתקופות בהן אירעו חילופי שלטון בארץ יהודה.
לאחר שנתמנה הורדוס למושל הגליל (47 לפנה"ס) בחסות רומא, פנה לטפל באי השקט ששרר באזור עוד לפני מינויו: "הוא תפס את חזקיה ראש השודדים, אשר פשט בגדוד רב על המקומות הסמוכים בסוריה, והמית אותו".
לאחר מותו של הורדוס בשנת 4 לפנה"ס, בזמן שבנו-יורשו ארכלאוס ממתין לאישור הקיסר אוגוסטוס לשלטונו, מרדו היהודים (פולמוס של ורוס). בתוך אי הוודאות השלטונית ששררה, קמו מהומות בכל רחבי הארץ, ובציפורי אשר בגליל התקומם "יהודה בן ראש השודדים חזקיה".
בשנת 6 לספירה, הגלה אוגוסטוס את ארכלאוס לגאליה והפך את יהודה לנציבות רומאית. יחד עם הנציב קופוניוס הגיע קווריניוס, שבא להעריך את שווי נכסי הממלכה לשעבר ולעשות מפקד אוכלוסין לצורך גביית מיסים.
אובדן הריבונות היהודית הניע את אביו של מנחם להקים תנועה חדשה - כת מיוחדת, "שלא דמתה ליתר הכתות", והסית את בני ארצו למרד.
להט המרד המשיך לדור נוסף במשפחה הגלילית. שני אחיו של מנחם, יעקב ושמעון, הוצאו להורג בתלייה על ידי הנציב הרומאי ביהודה (46-48 לספירה), היהודי לשעבר טיבריוס אלכסנדר.
יוסף בן מתתיהו רואה השפעה ישירה של רעיונות התנועה הזאת על מעשיהם של הקנאים עשרות שנים מאוחר יותר, בזמן המרד הגדול: "אהבת החירות שאין לנצחה מצויה באנשי הכת הזאת, והם חושבים את האלוהים לבדו למנהיגם ולריבונם. נקל להם לקבל על עצמם כל מיני מיתות משונות ומעשי-נקמה בקרוביהם וידידיהם ובלבד שלא לכנות שום אדם בשם אדון...בטירוף הדעת שבא מכך התחיל עמנו לחלות מאז הניע אותם גסיוס פלורוס...למרוד בייאושם ברומאים."
כפועל יוצא מכך, הוא רואה ביהודה הגלילי ותורתו, בין האחראים לחורבן הבית השני: הם "מילאו את המדינה מהומות ונטעו על ידי תורתם זו, שלא הייתה מקובלה קודם-לכן, את שורשי הפורענויות שהתרגשו ובאו אחר-כך...חורבן המדינה נגרם גם על ידי התלהבותם של הצעירים לאנשים אלה.
העובדה שיב"מ מכנה את הכת הזאת "פילוסופיה" ומונה אותה אחרי שלושה זרמים דתיים (הצדוקים, הפרושים והאיסיים), מעידה שמדובר ככל הנראה באידאולוגיה רוחנית-דתית, שממנה נגזרות השקפה מדינית - חרות ושחרור מכל שלטון זר, לצד השקפה חברתית - התקוממות פשוטי העם על העשירים ומעמד הכהונה. יתרה מכך, יב"מ מכנה את יהודה ומנחם בתואר "חכם" (ביוונית: סוֹפיסטֶס), מה שמעיד על כך שלא עמדו בראש ארגון-שחרור בלבד, אלא הנהיגו זרם רעיוני שכלל סיעות שונות וקבוצות נפרדות. העובדה שחברי אותן קבוצות היו חסידיה של "הפילוסופיה הרביעית", לא מנעה מהן להילחם זו בזו במהלך המרד, כאשר כל קבוצה מתרכזת סביב המנהיג שלה.
פרוץ המרד

בשנת 66 לספירה, אחרי נאומו בירושלים, שב אגריפס השני אל ממלכתו בצפון הארץ.
בנאומו הפציר אגריפס בעם, שיעצור את האירועים המתגלגלים לכדי מרד ברומא. אבל הקנאים לא התכוננו לעצור.
קבוצת קנאים סיקריים בהנהגת מנחם, השתלטה על מצדה ואנשיה "שחטו את כל הרומאים" מחיל המצב.
ובאותו הזמן בירושלים, אלעזר בנו של חנניה הכהן הגדול לשעבר, ששירת כפקיד בבית המקדש, הסית את הכהנים לבטל את קורבן הקיסר, ובכך נתן את האות באופן רשמי, שזהו מרד באימפריה הרומית.
בראותו שהאירועים בירושלים רק מחמירים, שלח אגריפס לירושלים צבא של 3000 פרשים בפיקודו של פיליפוס בן יקים שר צבאו, להילחם במורדים.
חייליו של אגריפס כבשו את העיר העליונה, בה התגוררה אוכלוסייה אוהדת, אך במשך 7 ימים לא הצליחו לכבוש גם את העיר התחתונה והר הבית, שם שלטו המורדים.
ביום השמיני, ט"ו באב, יום קורבן העצים, מנעו המורדים מיריביהם להשתתף בפולחן בבית המקדש. מי שכן הורשה לעלות להר הבית, היו בני השכבות החלשות, ביניהם הסתננו הסיקריים, בעלי החרבות הקצרות תחת כנף בגדיהם. הסיקריים היו תגבורת מכרעת למורדים. צבאו של אגריפס לא הצליח לעמוד בפני הכמות והתעוזה ונהדף מהעיר העליונה, אזור מגורי הכהנים והעשירים.
המורדים שרפו את בית חנניה הכה"ג ואת ארמונות אגריפס וברניקי, כמו גם את בית הארכיון, במטרה להשמיד את שטרי החובות של הלווים ולהשבית בכך את גביית הכספים, זאת כדי למשוך אליהם את העניים, כדי שאלה יתקוממו על העשירים. רבים מהכהנים ונכבדי העם ירדו להסתתר במנהרות, כאשר רבים אחרים (וביניהם חנניה הכהן הגדול בעצמו) ברחו עם צבא המלך (אגריפס) אל "חצר המלך", מצודת ארמון המלך הורדוס מעל העיר העליונה, שם ישב הגדוד הרומאי של הנציב גסיוס פלורוס.
למחרת, בט"ז באב, צרו המורדים על מצודת אנטוניה ובי"ח באב הרגו את החיילים הרומאים ששמרו עליה ושרפו אותה. משם מיהרו המורדים בחזרה לחצר המלך, מקום התבצרותם של חיילי אגריפס, כשהם מנסים להבקיע את החומה מארבעה כיוונים.
מנחם לוקח את ההנהגה על המרד בירושלים

בינתיים במצדה, מנחם פרץ את מחסן הנשק של הורדוס, חילק את כלי הנשק "לעם הארץ ולשודדים אחרים" ועלה בראשם לירושלים, כש"אנשי שלומם" של הסיקריים נשארים להחזיק במבצר. מנחם הגיע לירושלים "והתיצב בראש המורדים לנהל את המצור". המורדים, ללא אמצעים מתאימים להתגברות על החומה, חפרו מרחוק מתחת ליסודות אחד המגדלים, הניחו עליהם קורות מעץ והציתו אותן. הקורות נשרפו והמגדל התמוטט, אך הפתעה ציפתה למורדים בדמות חומה חדשה מצדו הפנימי של המגדל, אותה בנו הנצורים עוד קודם, לאחר שצפו מראש את תוכנית המורדים.
פיליפוס בן יקים, "נציב המלך אגריפס", ניצל את המהומה ו"נמלט פתאום מארמון המלך הנצור". מחשש שירצח על ידי מנחם ואנשיו, החביאו אותו מקורביו בירושלים במשך 4 ימים, "וביום החמישי שם פאה נכרית על ראשו" וברח לתחומי ממלכת אגריפס.
הנצורים ביקשו ממנחם שיתן להם לצאת בשלום, וקיבלו הסכמה לכך רק לגבי חיילי צבא המלך והיהודים בלבד. במצודה נשארו רק הרומאים. אחוזי אימה ומוקפים בהמון היהודי, הם ויתרו על ניסיון למשא ומתן, כי "לחרפה היה להם להתחנן אל היהודים" וממילא "לא האמינו בהם" (ביהודים), שיקיימו הסכם כזה. לכן נטשו את המחנה ונמלטו אל מגדלי ארמון הורדוס - הפיקוס, פצאל ומרים. אנשי מנחם כבשו את המחנה הננטש (ב-ו' באלול), הרגו את החיילים הרומאים שלא הספיקו לברוח, לקחו את השלל ושרפו את המחנה.