stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליוט ספיצר
מושל מדינת ניו יורק

בנובמבר 2006 נבחר ספיצר למושל ה-54 של מדינת ניו יורק, לאחר שניצח את המועמד הרפובליקני ג'ון פאסו. בזמן כהונתו יזם הצעת חוק להכרה בנישואים חד-מיניים, ופרסם צו המתיר למהגרים בלתי חוקיים להחזיק ברישיונות נהיגה. שתי היוזמות עוררו פולמוס ציבורי רחב. ביולי 2007 ננזף על ידי משרד התובע הכללי כאשר הורה למשטרה לתעד את תנועותיו של מנהיג הרוב הרפובליקני בסנאט  - ג'וזף ל. ברונו במטרה להשתמש במידע כנגד ברונו.
ב-10 במרץ 2008 דיווח הניו יורק טיימס כי ספיצר היה לקוח של מועדון הזנות Emperors Club VIP שנמצא תחת חקירה פדרלית, ונפגש למשך יותר משעתיים עם נערת ליווי, זמרת בתחילת דרכה בשם אשלי אלכסנדרה דופרה, שגבתה כ-1000 דולר לשעה. בהמשך הסתבר כי ספיצר נפגש שבע או שמונה פעמים עם נערות של אותה הרשת בעלות כוללת של כ-15,000 דולר. דו"חות חקירה מעריכים כי הוציא כ-80,000 דולר במהלך השנים על שירותי מין. ב-12 במרץ, תחת איום בהדחה על ידי בית המחוקקים של ניו יורק, הודיע ספיצר על התפטרותו ממשרת המושל בגין "כישלונות אישיים", אשר נכנסה לתוקף ב-17 במרץ. באותו מועד נכנס לתפקיד המושל סגנו של ספיצר דייוויד פטרסון.
הערות שוליים

↑  Adi Ignatius, “Wall Street's Top Cop”, Time, 30.12.2002
↑  מכתב ההתפטרות של ספיצר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007431569005171  PLWABN: 9810531543705606  GND: 142440256  ISNI: 0000 0003 7462 4898  LCCN: n99281948  SNAC: w6gc2vtt  SUDOC: 158422996  VIAF: 148525875   WorldCat (עם VIAF): 148525875
המטרופולין של אטלנטה

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במטרופולין:  6,089,815 (1 באפריל 2020)
 קואורדינטות:  33°45′18″N 84°23′24″W﻿ / ﻿33.755°N 84.39°W﻿ / 33.755; -84.39 
 אזור זמן:  UTC -5
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
המטרופולין של אטלנטה (באנגלית: Atlanta metropolitan area) הוא האזור העירוני המאוכלס ביותר במדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית. המרכז התרבותי, הכלכלי והדמוגרפי העיקרי של המטרופולין היא העיר אטלנטה. המטרופולין של אטלנטה הוא האזור המטרופוליני התשיעי בגודלו בארצות הברית. האזור כולל 28 מחוזות.
היסטוריה

אזור המטרופולין של אטלנטה החל לצמוח באופן מהותי לאחר מלחמת האזרחים, כאשר העיר אטלנטה הפכה למרכז תחבורה מרכזי באזור עבור מסילות ברזל ומסחר. במהלך המאה ה-20 האזור חווה צמיחה ניכרת נוספת בעקבות הצמיחה התעשייתית של האזור, ובעקבות הפיתוח של נמל התעופה הבין-לאומי הרטספילד-ג'קסון אטלנטה.
במהלך שנות ה-50 ושנות ה-60 אטלנטה הפכה לעיר מרכזית עבור פעילי התנועה לזכויות האזרח ופעלו בה בין היתר אישים בולטים בתנועה כמו מרטין לותר קינג ג'וניור ומנהיגי זכויות אזרח אחרים.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 פותחו באזור אזורי פרברים רבים ואוכלוסיית האזור צמחה באופן ניכר.
כלכלה

באזור המטרופולין של אטלנטה נמצאים חברות המטה של מספר חברות פורצ'ן 500 כולל כולל חברת קוקה קולה, דלתא איירליינס, הום דיפו ו-UPS. האזור מהווה מרכז תחבורה מרכזי בארצות הברית, ונמל התעופה הבין-לאומי הרטספילד-ג'קסון אטלנטה הוא אחד מנמלי התעופה העמוסים ביותר בעולם.
דמוגרפיה

על פי מפקד האוכלוסין של 2020 אוכלוסיית המטרופולין מנתה באותה העת 6,930,423 תושבים. המטרופולין משתרע בסך הכל על פני 21,694 קמ"ר.
האזור נודע במיוחד בזכות הקהילה האפרו-אמריקאית אשר היוותה כ-32.4% מכלל אוכלוסייה המטרופולין נכון לשנת 2010. אזור המטרופולין של אטלנטה מכיל את הקהילה האפרו-אמריקאית השנייה בגודלה בארצות הברית אחרי הקהילה האפרו-אמריקאית שנמצאת במטרופולין של ניו יורק. בעשורים האחרונים היגרו לאזור גם רבים מאמריקה הלטינית ומאסיה.
הערות שוליים

↑  "Atlanta MSA Growth Statistics" (PDF). Metro Atlanta Chamber of Commerce. במאי 2006. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2007-09-27. נבדק ב-2007-09-28. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Decennial Census of Population and Housing". ארכיון מ-2014-10-03. נבדק ב-2020-04-12.
↑  "Facts About the U.S. Black Population". 18 בינואר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
| דגל ג'ורג'יה מדינת ג'ורג'יה |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | אטלנטה |  |
| אזורים גאוגרפיים | מישור החוף האטלנטי • הרי בלו רידג' • המטרופולין של אטלנטה • עמק טנסי |  |
| היישובים הגדולים ביותר | אטלנטה • אוגוסטה • קולומבוס • סוואנה • את'נס • סנדי ספרינגס • רוזוול • מייקון • ג'ונס קריק • אולבני • וורנר רובינס • אלפארטה • מריאטה • ולדוסטה • סמירנה • דאנוודי • רום • איסט פוינט • מילטון • גיינסוויל |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות ג'ורג'יה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 315530622   WorldCat (עם VIAF): 315530622 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תנור רם

תנור רם מושבת בספרד
תנור רם הוא סוג של כבשן מטלורגי אשר נועד להתכת עפרות לצורך ייצור מתכות תעשייתיות. בדרך כלל מייצרים בתנור רם ברזל גולמי, אולם עושים בו שימוש אף לייצור נחושת ועופרת.
בתנור רם, חומרי הייצור, דלק, עפרה ותלחים (אבן גיר) מוכנסים אל התנור באופן רציף דרך פתח בראש התנור, בעוד שזרם אוויר לוהט (לעיתים מועשר בחמצן) מוזרם אל חלקו התחתון של התנור דרך מערכת צינורות המסתיימים בזרבוביות בתוך חלל התנור כך שהתגובה הכימית מתרחשת לכל גובהו של התנור בעת שהחומר זורם כלפי בסיס התנור. התוצר הסופי הוא מתכת מותכת בתחתית התנור וסיגים הצפים מעליה ואלה מנוקזים משם מספר פעמים ביממה. הגזים המוזרמים אל תוך התנור ואלה הנוצרים בתגובה הכימית נפלטים מראש התנור. הזרם היורד כלפי מטה, של עפרה וחומר תלחים, אשר מולו עולה זרם גזי שרפה לוהט ועשיר בפחמן חד-חמצני מהווה מנגנון זרימה נגדית ובו מתרחשת התגובה הכימית.
קיימים כבשנים אחרים אשר בהם, בניגוד לתנור רם, זרימת האוויר אל תוך הכבשן נעשית באופן טבעי, בעת שהגזים החמים יוצרים מפתח הארובה. אף שקיימים כבשנים נוספים הפועלים על עקרון דומה לזה של תנור רם, המונח תנור רם שמור בדרך כלל למתקנים המשמשים להתכת עפרת ברזל לצורך הפקת ברזל גולמי, שהוא המרכיב העיקרי בייצור ברזל יצוק ופלדה.
היסטוריה

תנורים רמים קיימים בסין החל מן המאה הראשונה לספירה לערך ובמערב החל משיא ימי הביניים.
בשוודיה, שווייץ וגרמניה נתגלו תנורים רמים מהמאות ה-13 עד ה-15.
 
התפשטות התנורים הרמים המודרניים המוקדמים באירופה התחילה בדרום בלגיה באזור ולוניה ומשם לאזורים אחרים באירופה.
תנור רם ראשון באנגליה הוקם ב-1491. הדלק שבו השתמשו בתנורים אלה היה בדרך כלל פחם.
החל מתחילת המאה ה-18 החל שימוש בקוק כדלק לתנורים רמים, דבר שהגביר את יעילות התנור. את השימוש בקוק כדלק לתנור רם החל אברהם דרבי, במחוז שרופשייר באנגליה. היתרון הראשוני בשימוש בקוק היה עלותו הנמוכה יחסית לשימוש בפחם עץ, כיוון שניתן היה לייצרו עם כוח אדם מצומצם יותר והתייתר הצורך לשנע עץ למרחקים גדולים. משקלו הסגולי של קוק אף גבוה מזה של פחם עץ, דבר המאפשר שימוש בכבשן גדול יותר עבור אותה כמות דלק. חסרונו העיקרי של הקוק הוא בתכולת מזהמים גבוהה מזו של פחם עץ, הבולט שבהם גופרית. 
בתחילת השימוש בקוק, הברזל הגולמי שימש בעיקר לייצור ברזל יצוק. אולם ככל שגדל פער המחיר בין ברזל גולמי שיוצר בעזרת קוק לבין ברזל גולמי שיוצר עם פחם עץ, גבר השימוש בתוצרת תנורים רמים המונעים בקוק אף בתעשיית הפלדה.
החל מתחילת המאה ה-19 החל חימום מקדים של הגזים שהוחדרו לתנור, דבר שהביא להעלאה נוספת ביעילותו. הזרמת אוויר מחומם אל תוך התנור הרם הייתה אחת ההתפתחויות הטכנולוגיות החשובות בתקופת המהפכה התעשייתית. פטנט על הזרמת אוויר חם לתוך תנור רם נרשם באנגליה בשנת 1828 על ידי ג'יימס בימונט נילסון מסקוטלנד. בתוך שנים ספורות התפתחות טכנולוגית זו הביאה לירידה של שליש בכמות הקוק הדרוש בתהליך ייצור ברזל גולמי ובירידה של שני שלישים כמות פחם העץ הדרוש למטרה זו. החום שנוצר בתהליך הייצור שימש לחימום האוויר שהוחדר לתנור.
תנור רם מודרני

סביב תנור רם מודרני קיימת שורה של מתקנים אשר מטרתם להגביר את יעילותו של התנור, בהם שטח אחסון עפרה שבו נפרקות האוניות, או הדוברות המביאות את העפרה מאתר הכרייה. העפרה מועברת אל קרבת התנור הרם בגשרים עליהם מסוע, או בקרונות משפכיים. העפרה נשקלת בטרם מועברת אל ראש התנור הרם במסוע, או במעלית.
קיימות שיטות שונות להכנסת עפרת הברזל אל תוך התנור הרם. פתח כניסת החומר בחלק מן התנורים הרמים בנוי בשיטת "פעמון כפול". בשלב ראשון מוכנסת העפרה לחלל עליון, שצורתו פעמון קטן ביחס לחלל העיקרי של התנור. בשלב שני, כאשר ראש ה"פעמון" הקטן אטום, נפתח פתחו התחתון והעפרה מתווספת לחומר המעובד בחלל העיקרי של התנור. מטרת עיצוב זה היא למנוע ככל שניתן בריחת גזים חמים מן החלל העיקרי בתנור.
בעשורים האחרונים קיים עיצוב "חסר פעמון" ובו קיימות קרוניות נפרדות המכילות את העפרה והדלק והחומר נשפך דרך שסתומים לחלל התנור. השסתומים מאפשרים שליטה מדויקת יותר על כמות החומר המתווסף לתהליך ההתכה, ביחס להכנסת החומר דרך סרט נע, ובכך ניתן להגביר את יעילות התנור. בחלק מדגמי התנורים האלה החומר מוזרם מן השסתום אל תעלה נעה המאפשרת פיזור מדויק של שכבת העפרה בתנור.
תנור רם הוא מבנה גבוה, אשר חללו מצופה בלבנים עמידות לאש ולטמפרטורות גבוהות. החלל מתוכנן אף להכיל את התפשטות החומר המוכנס לתוכו במהלך התחממותו וירידתו ההדרגתית לתחתית התנור, תוך כדי התכתו. לפי התנור בשיא גובהו מוכנסים קוק, אבן גיר המשמשת תלחים ועפרת ברזל, בסדר מסוים ומדויק המאפשר שליטה על זרימת הגז ועל התגובות הכימיות המתרחשות בתנור. בחלקו הצר של התנור קיימים פתחי פליטה לגזים החמים העשירים בפחמן חד-חמצני, בעוד שבראש התנור קיימים שסתומי לחץ המונעים עלייה פתאומית ומסוכנת של לחץ הגז בתנור. מפתחי הפליטה עוברים הגזים דרך במסנני אבק המרכזים את האבק שבגז לתוך קרונות רכבת, להובלתם לאתר טמינה.
בחציו התחתון של התנור נכנסים אל חלל התנור צינורות גזים לוהטים המסתיימים בזרבוביות בתנור. כמו כן קיים פתח לניקוז הסיגים מעל פני הברזל הנוזלי. פתח הניקוז למתכת הנוזלית נקדח לדופן התנור במקום שבו קיים "פקק" חרס חסין אש ומשם היא נוזלת תוך כדי הסרה של סיגים הצפים על הנוזל. עם סיום ניקוז הנוזל, נפקק הפתח פעם נוספת בחרס. 
מן הזרבוביות המסתיימות בחלקו התחתון של התנור זורמים אל חללו גזים לוהטים ומכאן גם שמו של התנור באנגלית (blast furnace). גזים אלה מגבירים את יעילות התהליך. טמפרטורת הגזים המוזרמים אל התנור נעה בין 900 ל-1300 מעלות צלזיוס וזאת בהתאם לעיצוב התנור ומצבו. הטמפרטורות בתוך התנור עשויות להגיע ל-2000 עד 2300 מעלות. בתהליכים מסוימים מחדירים לחלל התנור אף שמן, זפת, גז טבעי, אבקת פחם וחמצן, כדי ליצור אנרגיה נוספת בתהליך הייצור.
במאה ה-21 קיימת מגמה של בניית תנורים רמים בעלי קיבולת גדולה והולכת, כתוצאה מכך תנורים רמים מעטים יותר, מאלה שפעלו במחצית המאה ה-20, מפיקים יותר ברזל גולמי מבעבר. נכון לשנת 2016 קיימים בעולם 21 תנורים רמים בעלי נפח פנימי מעל 5,000 מטר מעוקב. התנור הרם הגדול ביותר בעולם נמצא בגואנגג'יאנג, קוריאה הדרומית. התנור החל לפעול בשנת 2016, לאחר שיפוץ והרחבת תנור רם משנת 1987, נפחו הפנימי 6,000 מטר מעוקב והוא צפוי לייצר 5.6 מיליון טון ברזל גולמי בשנה. תנור רם הגדול באירופה הוא בבעלות חברת תיסנקרופ ופועל בדיסבורג, גרמניה.
יצור צמר סלעים

צמר סלעים הוא סיב מינרלי המשמש כמוצר בידוד וכמצע הידרופוני בחקלאות. בתהליך ייצור צמר סלעים מזינים תנור רם בסלע דיאבז (diabase) המכיל ריכוזים נמוכים מאוד של תחמוצות ברזל. את הסיג שנוצר טווים כדי ליצור צמר סלעים. כמויות קטנות מאוד של מתכת נוצרת כתוצר לוואי בלתי רצוי של תהליך הייצור ואלה מטופלות כפסולת.
לקריאה נוספת

Alan Birch, Economic History of the British Iron and Steel Industry. Taylor & Francis, 2005. ISBN 0-415-38248-3
Hyde, Charles K. (1977), Technological Change and the British iron industry, 1700–1870, Princeton: Princeton University Press, ISBN 0-691-05246-8
הערות שוליים

↑  How a Blast Furnace Works. American Iron and Steel Institute]
↑  
Jockenhövel, Albrecht et al. (1997) "Archaeological Investigations on the Beginning of Blast Furnace-Technology in Central Europe"
↑  R.U. Ayres, Technological Transformations and Long Waves. Part II, International Institute for Applied Systems Analysis, 1989
R.U. Ayres, Technological Transformations and Long Waves. Part I, International Institute for Applied Systems Analysis, 1989
1 2  American Iron and Steel Institute (2005). How a Blast Furnace Works. steel.org.
↑  POSCO ignites the largest blast furnace in the world. http://e-metallicus.com/, June 9, 2016
↑  Europe’s biggest blast furnace relit. thyssenkrupp.com, October 20, 2014
1 2  "Blast Furnace". Science Aid. אורכב מ-המקור ב-2007-12-17. נבדק ב-2007-12-30.
1 2 3 4 5 6  Rayner-Canham & Overton (2006), Descriptive Inorganic Chemistry, Fourth Edition, New York: W. H. Freeman and Company, pp. 534–535, ISBN 978-0-7167-7695-6
↑  Dr. K. E Lee, Form Two Science (Biology Chemistry Physics)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283248205171  BnF: cb11952049q (data)  GND: 4160175-0  LCCN: sh85014790  NKC: ph221554 
תנור רם ומתקניו הנילווים
יעקב יצחק נימירובר

| --- | --- |

 לידה:  1 במרץ 1872 למברג (לבוב - כיום אוקראינה), ממלכת לודומריה וגליציה, כתר אוסטריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  18 בנובמבר 1939 (בגיל 67) בוקרשט, ממלכת רומניה 
 מקום קבורה:  בית העלמין היהודי הישן של בוקרשט
 מדינה:  ממלכת רומניה
 השכלה:  בית המדרש לרבנים בברלין   אוניברסיטת ברן
 מקום מגורים:  יאשי     בוקרשט
 מקום פעילות:  יאשי   בוקרשט
 תקופת הפעילות:  1896–1939 (כ־43 שנים)
 השתייכות:  יהדות אורתודוקסית   ציונות תרבותית ("ציונות סינתטית")   בני ברית
 תחומי עיסוק:  מחשבת ישראל   חינוך עברי ופעילות ציונית
 תפקידים נוספים:  הרב של יאשי   רב הראשי של בוקרשט   הרב ראשי של רומניה   חבר בסנאט של רומניה 1939-1926
 רבותיו:  יצחק אהרן אטינגר   עזריאל הילדסהיימר   מוריץ לצרוס
 חיבוריו:  מבט על  תולדות הקהילה היהודית ביאשי   חסידות וצדיקים   אקדמיה יבנאית חדשה
 בת זוג:  ד"ר פאני מרגוליס (מרגליות)
 
יעקב יצחק נימירובר (ברומנית: Iacob Isaac Niemirower;‏ 1 במרץ 1872, א' באייר תרל"ב – 18 בנובמבר 1939) היה פילוסוף והיסטוריון יהודי-רומני יליד למברג, כיהן בשנים 1921–1939 כרב הראשי הראשון של רומניה. היה חבר בסנאט הלאומי מ-1927 עד מותו. הרב ד"ר נימירובר היה לוחם ללא חת באנטישמיות, הנהיג את יהדות רומניה בדרך המודרניזציה של חיי הקהילה, דגל ביהדות כתרבות ובפתיחות לתרבות רומניה ושאר העמים, תמך בהתלהבות בציונות, הגן בקול אמיץ על זכויות המיעוט היהודי.
נימירובר היה ציוני נלהב, שימש כחבר נשיאות הקונגרס הציוני השלישי ולאחר מותו של הרצל, הספיד אותו בבית הכנסת בנוכחות חברי הקונגרס.
ביוגרפיה > תקופת לימודיו

נימירובר נולד בלמברג, גליציה המזרחית, כבן יחיד לאמו ממשפחת מרגושס ולאביו נחום הכהן נימירובר (נמירובר), סוחר אדוק. הוא למד בתלמוד תורה אצל המלמד חיים איש סקולה, ובהשגחת הרב יצחק אהרן אטינגר מעיר הולדתו. עוד בהיותו ילד עבר עם משפחתו ליאשי שברומניה, שם היו קרובי אביו ודוד של אימו, הפובליציסט מרגושס. מוריו שם היו סבו מצד אביו, הרב שמואל מרדכי נימירובר, הרב מנדל באראש והרב יעקב טאובס (טויבש). כבר בילדותו נהג לקרוא וללמוד ממורה נבוכים. בגיל בר מצווה למד את האלפבית הלטיני והחל לקבל שיעורים גם בלימודי חול.
בתחילת דרכו נימירובר הושפע מחסידות בלז, אך בהמשך נהה אחר ההשכלה. הוא עזב את החסידות, תוך קריאת ספרי הרמב"ם, יהודה הלוי, נחמן קרוכמל, יצחק בר לווינזון ופרץ סמולנסקין והתקרב לרעיונות תנועת ההשכלה היהודית.
בשנת 1890 נסע לברלין להשלמת לימודיו לתעודת בגרות. לאחר זאת לקח קורסים בפילוסופיה, היסטוריה וספרות וב-1895 עמד בבחינות הדוקטור, בהצטיינות יתרה (Magna cum laude), באוניברסיטת ברן, בהדרכת פרופסור לודוויג שטיין על עבודת דוקטור בשם "הקורלציה שבין חופש הבחירה, המצפון ושכר ועונש". עבודת הדוקטור פורסמה על ידי פרופסור לודוויג שטרן בכתב העת "ארכיב לפילוסופיה ותולדותיה". במקביל לקח קורסים בבית המדרש לרבנים בברלין, שם היה תלמידו של הרב עזריאל הילדסהיימר, אחד מאבות הנאו-אורתודוקסיה. ב-1897 נסמך לרבנות על ידי הרב האורתודוקסי ארנסט ביברפלד, ובהמשך ביקש וקיבל סמיכות גם מהרב הליברלי המבורגר ממקלנבורג-שטרֶליץ.
בתקופה זו התיידד עם מוריץ לצרוס, ידידות שנמשכה 13 שנה וב-1896, נשא לאישה את פאני מרגוליס, בעלת תואר דוקטור למשפטים מהאוניברסיטה החופשית של בריסל, נכדת הרב אפרים זלמן מרגליות (הראז"מ).
ביוגרפיה > כהונתו ביאשי ופועלו בה

בדצמבר 1896 שב ליאשי ומיד נשכר לשמש כרב וכדרשן בבית הכנסת המודרני בית יעקב או היכל נוישוץ.
הרב הבכיר ביאשי, אורי שרגא פייבל טאובס ומחנה היהודים המסורתיים התנכרו לו בגלל דעותיו המודרניות. הקהילה היהודית נחצתה לשני מחנות, במרכז העיר חסידי נימירובר השואפים לחדשנות ובשכונות היהודים השמרנים יותר. התנהגותו המאופקת של נימירובר וידענותו המופלגת כבשו לבבות רבים ולאחר מותו של טאובס, בשנת 1908, נבחר נימירובר, שזכה כבר לפופולריות גדולה, לרב הבכיר של יהדות יאשי. נימירובר תמך ברעיון הציוני, בשנים 1897–1898 חידש את פעילות האיגוד הציוני "אהלי שם" לקידום הספרות היהודית והעברית שפעל בעבר ביאשי (אחרי 1878) בהנהגתם של ד"ר קרפל ליפה, סולומון מנדל מאטס ואחרים. במסגרת איגוד זה הירצה רבות על מדעי היהדות. בשנת 1898 הנהיג לראשונה ביאשי שעות תפילה לתלמידי בתי הספר היהודיים וקורס לתולדות עם ישראל המיועד לתלמידים היהודים בבתי הספר הממלכתיים.
ביאשי קמו באותן השנים (1900) חמישה חוגים ציונים כשאחד מהם נשא את השם "ד"ר נימירובר". מאוחר יותר, בשנת 1910 הם התאחדו בארגון ציוני מאוחד של יהודי העיר.
בשנת 1900 נסע לחו"ל כדי לגייס עזרה לטובת המהגרים היהודים ששהו ברומניה והתחיל לארגן בשבילם את מפעל רווחה קהילתי. החל משנת 1901 עמד בראש התנועה לארגון הקהילות היהודיות בכל רחבי רומניה ובו זמנית ניהל מאבק עיקש נגד חוקים או תקנות אנטישמיות כמו "שבועת היהודים" (more judaico) המיוחדת, שנכפתה על היהודים על ידי השלטונות. בגלל סירובו לשתף פעולה עם השבועה הורשע ונקנס בשנת 1911 על ידי בית משפט רומני ביאשי אך המשיך להיאבק והגיע עם התביעה לביטולה עד לבית המשפט הגבוה לצדק של הממלכה. במאבקו הצודק קיבל את תמיכת ראשי המשפטנים ביאשי ובבוקרשט, והשבועה בוטלה בסופו של דבר כעבור שנה, ב-1912.
הרב נימירובר השתתף בקונגרס הציוני של 1905 והיה בין מתנגדי תוכנית אוגנדה. ב-1908, בנאום בקונגרס הציוני, עורר הדים שימושו במושג "ציונות סינתטית" כדי לציין דרך, עדיפה בעיניו, שתאחד את הציונות המדינית עם הציונות המעשית.
הרב נימירובר היה בין התומכים העיקרים של חיזוק החינוך היהודי המודרני המשלב לימודי יהדות ועברית עם לימודי חולין. תמך בהקמת בתי ספר תיכון "תרבות" ובשנת 1899 יחד עם ד"ר קרפל ליפה ניהל בית ספר יהודי ראשון למסחר המיועד לילדי קהילת יאשי. החל משנת 1906 יחד עם הינריך רוזנבאום ומשכילים יהודים אחרים של השורה הראשונה ייסד מעין אוניברסיטה עממית יהודית בהשראה ציונית - "טוינבי הול" (Toynbee Hall) שפעלה ביאשי במשך כעשר שנים.
בהגיעו לגיל שישים התפרסם בכתב העת קבוצי אפרים מדור של ברכות ודברי הערכה מרבנים רבים מרחבי אירופה.
ביוגרפיה > כהונתו בבוקרשט ופועלו שם

בשנת 1911 נבחר נימירובר לרבה (חכם) של קהילת היהודים הספרדים של בוקרשט, למרות היותו אשכנזי. בחירתו התבססה על דעותיו הליברליות שהתאימו לקהילה הספרדית של בוקרשט. בתקופת כהונתו כרב של הקהילה "הספרדית", שמנתה כ-1000 משפחות בבוקרשט, יזם נימירובר פעילויות רבות בתחום הרווחה, החינוך והתרבות היהודית. הנהיג, בין היתר, קורסים לדת ישראל ולתולדות העם היהודי המיועדים לתלמידי בתי ספר יסודיים, תיכוניים ומקצועיים. באותה תקופה שירת גם כרב (לפי המונחים הרשמיים "רב מוודה") של חיל המצב של בוקרשט, מורה להיסטוריה ודת בבתי הספר "תרבות" ("קולטורה") וחבר בוועדת משרד החינוך הרומני להסמכת המורים לשפה העברית. היה בין ראשי פעולות הסיוע למשפחות החיילים המגויסים ולמשפחות השכולות בימי מלחמת העולם הראשונה וחזר בימי שלום להרצות על פילוסופיה של תולדות עם ישראל במסגרת "אגודת שרון". הוא מילא שליחות זו עד 1921. ב-1912 הקים גם בבוקרשט חוג תרבותי לפי הדגם של "טוינבי הול" (Toynbee Hall), כפי שעשה לפני כן ביאשי. ב-1919 היה חבר במשלחת של יהודי רומניה לוועידת השלום שנערכה בפריז.
לאחר שהפדרציה הציונית של יהודי רומניה עברה מגאלאץ לבוקרשט, הקים סקציה ציונית בשם "יבנה".
ב-17 במאי 1921 נבחר לתפקיד הרב של קהילת היכל קורל של בוקרשט הליברלית. תחילה רצה לאחד את שתי הקהילות, קהילת קורל והקהילה הספרדית של בוקרשט, אך התעוררה התנגדות וזה לא עלה בידו. ב-1926 הוכרה היהדות רשמית כדת בעלת מסגרת ארגונית ריכוזית, דוגמת יתר הדתות שפעלו ברומניה ונימירובר נבחר, בלחץ קהילת היכל קורל, לרב הראשי של יהדות רומניה, בהתחלה של קהילות ה"ממלכה הישנה" (ולאכיה ומולדובה) ולאחר מכן של רומניה כולה והמשיך בכך עד מותו. נימירובר היה רב ליברלי ובחירתו לרב ראשי החמירה את המתח עם גורמים בקהילה האורתודוקסית, גם משום ששתי הקבוצות נתמכו, כל אחת מהן לחוד, על ידי מפלגות רומניות יריבות.
נימירובר היה יחד עם הרב מאיר אברהם הלוי אביה הרוחני ואחד ממיסדיה של החברה ללימודים יהודיים ברומניה. סביבו, במכון התרבותי של היכל קורל של בוקרשט התגבשה מעין אקדמיה יהודית שכללה דמויות חשובות מהאליטה האינטלקטואלית והדתית היהודית ברומניה: משה גסטר, אדולף שטרן ואחרים.
בשנת 1927 הצליח הרב נימירובר לקבל אישור מהשלטונות להקמת בית מדרש לרבנים בבוקרשט אך לבסוף התוכנית, שהייתה יקרה ללבו, לא יצאה לפועל בגלל קשיים כלכליים החל משנת 1926 כיהן בסנאט של רומניה כנציג הקהילה הדתית היהודית. נימירובר היה הסנטור היהודי הראשון מתוקף ייצוג המיעוט היהודי. כמו כן, היה פעיל בבני ברית, ומשנת 1898 הנהיג את ארגון "בני ברית" בעיר יאשי ולאחר מכן ברומניה כולה.
דרכו המתונה, כושרו הרטורי ובקיאותו עוררו כבוד בקרב מנהיגים רומנים רבים, גם כאלה שלא הצטיינו באהדה רבה ליהודים. אולם בהיותו נציג מכובד של המיעוט היהודי הגדול, משך גם איבה רבה מקרב הלאומנים הרומנים הקיצונים. ב-11 בינואר 1936 ניצל נימירובר מניסיון התנקשות בחייו (כדור של אקדח חורר את כובעו). שר החוץ ניקולאיה טיטולסקו ושר הדתות מיהרו לגנות את המעשה ולחזק את ידי הרב. לעומת זאת חוגים עוינים בהנהגת שר הפנים, המנהיג האנטישמי והמשורר אוקטביאן גוגה, טענו שלהתנקשות לא הייתה סיבה פוליטית, אלא הייתה מעשה של פגוע נפש.
בשנת 1938 הגיע לארץ ישראל לקראת המכביה השלישית ובניסיון לארגן עלייה המונית מרומניה לארץ ישראל, אך שלטונות המנדט הבריטי התנגדו ושנה לאחר מכן נפתחה מלחמת העולם השנייה שסגרה לגמרי את האופציה. זמן קצר אחרי פתיחת המלחמה הלך יעקב נימירובר לעולמו.
אחריתו והנצחתו

לפני מותו הרב נימירובר הכין את הרב מאיר אברהם הלוי להיות יורשו. הרב נימירובר נפטר בבוקרשט, במפתיע, ב-18 בנובמבר 1939 ונקבר בבית העלמין היהודי הישן של בוקרשט. לאחר מותו של נימירובר התכנסו רבני ואדמו"רי רומניה (רגאט) כדי לבחור את יורשו. בכנס היה רוב בעד הרב אלכסנדר שפרן, שנתמך גם על ידי הרבנים היותר שמרנים, והם הכריעו נגד המועמד העיקרי, הנחשב עוד יותר מודרני, (76 נגד 50), הרב הלוי, ונגד עוד חמישה מועמדים אחרים, ובהם הרב היינריך אלפרין והרב מאיר תאֶנן שנתמך על ידי איגוד היהודים הרומנים של ד"ר פילדרמן. לתפקיד הרב הראשי נבחר הרב הצעיר אלכסנדר שפרן, שקיבל מתוקף בחירתו גם את הכיסא בסנאט. אף על פי שבא מהמורשת היותר שמרנית של אביו, בצלאל שפרן, הרב אלכסנדר שפרן היה גם הוא בעל ידע רב בתרבות העולם ובעל אופקים רחבים והוקיר מאוד, בדומה לאביו, את פעלו היוצא דופן של הרב נימירובר.
בארכיון האוניברסיטה העברית בירושלים מצויה תכתובת עשירה שניהל ד"ר נימירובר עם אישים דוגמת דוד וולפסון, קרפל ליפה, שלום עליכם, אליאס שוורצפלד, ש"י עגנון ואחרים.
בשנת 2005, בהוצאה HASEFER, יצאה לאור אנתולוגיה בשם: Iudaismul (היהדות), שהוכנה על ידי ליאה בנימין ומיכאלה פופוב, עם מבוא מאת ההיסטוריון הישראלי לוסיאן-זאב הרשקוביץ' על עבודותיו ומחקריו של נימירובר.
על שמו רחובות בשכונת רמת החייל בתל אביב ובגבעת שמואל.
הגותו והשקפותיו > מיקומו של הרב נימירובר בין זרמי היהדות של תקופתו

נימירובר דיבר על שלושת ה"לוציפרים" (עברית: מאורות), שהיו מנהיגיה הרוחניים של האומה: משה מנדלסון, הגאון מווילנה וישראל בעל שם טוב, שלדבריו האירו את ההיסטוריה היהודית בעת החדשה, אך הציג את דבקותו אל הרפורמה ביהדות וההשתלבות התרבותית בגרמניה. הוא ביטא סימפתיה כלפי כל הזרמים שהופיעו במאה ה-19, החל מהרפורמים כמו שמואל הולדהיים, אברהם גייגר ולודוויג פיליפסון, עבור בזכריה פרנקל הקונסרבטיבי ועד לנאו-אורתודוקסיה של רש"ר הירש. הרב נימירובר טען שהוא ממשיך את היהדות התרבותית בדרכו ובשיטתו של ידידו מוריץ לצרוס.
תפיסתו באה לידי ביטוי הלכה למעשה בהנהגת הקהילה; את הדרשות בהיכל קורל של בוקרשט נשא בשפה הרומנית, במדי שרד שדמו במקצת ללבושם ההדור של כהני דת הבכירים של הנוצרים, ועל כך משך אליו הערות אירוניות מצד היהודים האורתודוקסים והצעירים הציונים החילוניים. במאמר הספד שכתב ב-1936, לאחר מות ידידו, הרב יהושע טהון מקרקוב, הזדהה איתו נימירובר עם דרכו הדתית של הנפטר ושל עוד כמה אישים אינטלקטואלים ורבנים שפנו לדרך זו, רפורמה דתית מתונה המשלבת בין המסורת היהודית ובין התרבות המודרנית.
ממקומו המיוחד התפלמס נימירובר עם המתבוללים ועם היהודים הלאומיים הרדיקלים, עם האורתודוקסים הישנים ועם החסידים וגם עם הנאו-אורתודוקסים של גרמניה. הוא הטיף לכל אלה על כך שהיהדות היא גם דת, אך גם לאום וצריך ללמוד לשלב ביניהם, אך גם להפריד כשיש צורך בכך.
הרב נימירובר פעל לגישור וקירוב בין הזרמים השונים ביהדות רומניה וגם כדי לקרב בין היהודים ובין הסביבה הרומנית הכללית. נימירובר אמר שהרב צריך לאחד בתוכו בין "הכוהן" העומד על משמר "מזבח העבר" ובין "הנביא" הטווה מסילות חדשות אל העתיד. לאורך דרכו חתר לגישור בין מסורות מקודשות ביהדות לבין אתגרי המודרניות.
לנימירובר הייתה השקפה אינטגרליסטית לגבי התופעות החברתיות, הרוחניות והתאולוגיות. מצויד בידע הרחב שרכש בעת שהכין את הדוקטורט שלו לגבי הקשר בין הבחירה החופשית, המצפון, הגמול והעונש, הקדיש כתבים רבים לפרובלמטיקה של המוסר היהודי, שבעיניו היה תמצית של שלושת הת"ווים, תורה, נ"ך ותלמוד.