קלרנס מרטין
מושל וושינגטון > תקופת כהונתו הראשונה

מרטין הושבע כמושל וושינגטון בינואר 1933. תקופת כהונתו הראשונה הייתה שנויה במחלוקת, ונמתחה עליו ביקורת הן על המינויים הפוליטיים שהוא ביצע והן על תוכניות הרווחה שלו. מרטין ספג ניכור מצד הגרעין הקשה של הדמוקרטים במדינה בשל מספר המינויים הגדול של הרפובליקנים למשרות בכירות שעליהם הוא החליט, רבים מהם היו כאלו שכיהנו בתפקידיהם בממשל הקודם של רולנד הארטלי. כדי להצדיק את מדיניות המינויים שלו, העיר מרטין: "לא זכיתי בכל רוב הקולות שלי מהדמוקרטים, ואני חושב ששתי המפלגות צריכות להיות מיוצגות".
כאשר הושבע מרטין לכהונתו, היה השפל הגדול בשיאו. בנאום ההשבעה שלו, הוא הכיר בחומרת המשבר הכלכלי, אך דיבר על משאבי הטבע ומשאבי האנוש של המדינה וסיכם ש "ברור, עם משאבים כאלו בידינו, אנו צריכים את המרץ כדי לחפש, את הנחישות כדי לבנות, את הגאוניות כדי ליצור, ואת המוכנות לשתף פעולה לטובת הפיתוח המשותף". הוא האמין שזוהי חובתה המרכזית של הממשלה לקדם את טובת הכלל. ממשלת המדינה חייבת לקדם תוכניות קונסטרוקטיביות, אם כי לאו דווקא פופולריות, והעם חייב לקבל את ההקרבה הנחוצה. מרטין דחף לנטישת הגישות המסורתיות של פתרון בעיות כאשר אלו הוכחו כלקויות. קריאתו לנקיטת פעולה על ידי ממשלת המדינה הקדימה קריאה דומה ברמה הלאומית של הנשיא רוזוולט.
חודשים ראשונים אלו של מרטין בתפקיד היו תקופה של פעילות אינטנסיבית. הוא הציע להרחיב את הכלכלה הממשלתית באמצעות חיסול הבזבוז והפחתת משכורות עובדי המדינה. מאוחר יותר הוא הציע, ובית המחוקקים אישר, הפחתה של שכר כל עובדי המדינה ב-10 עד 25 אחוזים. מרטין תכנן להעביר את נטל משימות הרווחה מהמחוזות ומהסוכנויות המקומיות, שעמדו על סף פשיטת רגל, אל ממשלת המדינה. הוא המליץ על הנפקת איגרות חוב בסכום של 10 מיליון דולר לצורך מימון התעסוקה במיזמי עבודות ציבוריות קטנות היקף. בית המחוקקים אישר את הנפקת איגרות החוב, וצעדי הרווחה התממשו עד מהרה. לאחר מכן הוא הציע ארגון מחדש של מערכת המיסוי. בבחירות של נובמבר 1932, אישר ציבור הבוחרים מגבלה של 40 מילים למיסי הרכוש. תקרה זו הצריכה מקורות הכנסה נוספים ממיסים. מרטין הציע הטלת מס מכירות לטווח קצר כאמצעי זמני. הוא האמין שמס מכירות זה יוחלף בסופו של דבר בסוג של מס עסקים. מס זה הונהג במהלך מושב בית המחוקקים של 1933, אך בספטמבר אותה שנה הוכרז כנוגד את חוקת המדינה על ידי בית המשפט העליון של וושינגטון לאחר מאבק ארוך ומריר. וושינגטון ניצבה צעד אחד לפני כל המדינות בתחום הביטוח לגיל השלישי. המדינה הייתה אחת הראשונות במדינות צפון-מערב ארצות הברית שנכנסה לתחום ביטוח הזקנה כאשר בית המחוקקים העביר חוק לצעדים לביטוח לאומי בפברואר 1933. אף על פי שמושב בית המחוקקים של אותה שנה לא הצליח לספק מימון מספיק לתוכנית הפנסיות, הוא יצר את התקדים הנחוץ. ב-1935 דאג בית המחוקקים למקורות הכנסה נוספים לתוכנית.
מרטין קרא לביצוע מספר מיזמים דחופים בנאום ההשבעה שלו. הוא הציע ארגון מחדש של חוקי הבנקאות המדינתיים כדי למנוע סגירות עתידיות של בנקים. תחום החינוך היה חלק חשוב במיוחד בתוכנית הממשלתית. הוא הציע שהמדינה תיקח על עצמה מחצית מעול המימון של מערכת בתי הספר הציבוריים כדי להבטיח את המשך האיכות והשוויון בחינוך. הוא המליץ על מדיניות של "דלת פתוחה" באוניברסיטאות לכל בוגרי בתי הספר התיכוניים של המדינה כדי לקדם שוויון הזדמנויות לקבלת השכלה גבוהה. בנוגע לחובות המשכנתאות, האמין מרטין ששינויים בנוהלי העיקול צריכים להתבצע כדי לספק "מרווח נשימה" עבור החקלאים ובעלי הרכוש שהיו תחת איום של אובדן נכסיהם.
חודשי כהונתו הראשונים של מרטין בתפקיד הקבילו לפעילות הקדחתנית של הממשל הפדרלי. הוא יזם תוכניות רבות למאבק בשפל במדינה. מאבק פעיל וקונסטרוקטיבי נגד השפל אפיין את הממשל שלו, בניגוד גמור לפסיביות של המושל הקודם הארטלי. מרטין שאף ליצור משרות במקום לספק מענקים לתושבי המדינה. מיזם סכר גרנד קולי, שהחל בראשית 1933, היה אחד מהמיזמים המרכזיים שיצרו משרות. במרץ 1933, הקים בית המחוקקים, בדרבונו של מרטין, את נציבות אגן נהר קולומביה. ביוני אותה שנה, הוקצו 377,000 דולר מתוך איגרות החוב של עשרה מיליון דולר לטובת מיזם הסכר כדי להראות לממשלה הפדרלית שהמדינה רצינית בקשר אליו. הנשיא רוזוולט הקצה 63 מיליון דולר לבניית הסכר התחתון של הגרנד קולי. מרטין נכח בטקס הנחת אבן הפינה לסכר בספטמבר 1933, ובדצמבר 1935 הוא שפך את דלי הבטון הראשון בבנייתו. ביוני 1935 אישר רוזוולט בנייה של הסכר העליון עם יכולות הפקת אנרגיה הידרואלקטרית, ועד לתום תקופת כהונתו השנייה של מרטין כמושל, כבר ייצר הסכר חשמל. בטווח הארוך, סיפק הסכר חשמל לתעשייה ולמגורים, ומים להשקיה בכל אגן נהר הקולומביה. התועלת קצרת הטווח שלו הייתה חשובה באופן דומה עבור המדינה. המיזם סיפק תעסוקה מיידית לאלפים שנותרו מובטלים בתחילת השפל הגדול. מיזמי בנייה משמעותיים נוספים במהלך תקופת כהונתו של מרטין הקלו את עול האבטלה במדינה. ב-1940 הושלמה בנייתם של הגשר הצף על אגם וושינגטון (אנ') וגשר מצר טקומה, וגם בנייתם סיפקה משרות רבות למובטלים. המיזם השאפתני לנצל את מימי נהר קולומביה עם סכר בונוויל סיפק גם הוא משרות והגדיל את ייצור החשמל.
הישגי ממשל מרטין לא הוגבלו למיזמי בנייה פיזיים. העניין הרב שלו בחינוך הבטיח את המשך המימון והפיתוח של מערכת בתי הספר הציבוריים במדינה בזמן שגופי הממשל המקומיים לא הצליחו לספק תקציבים מתאימים, והמשך קיומה של המערכת היה בסכנה חמורה. מרטין גם דבק במחויבותו לחינוך הגבוה. על אף הקשיים הפיננסיים של התקופה, הוא תמך בתוכנית בנייה נרחבת בקולג' המדינתי של וושינגטון, תוכנית שהתאפשרה בזכות הכבוד והידידות שלו עם נשיא המוסד, א. א. הולנד. ממשלו של מרטין גם ארגן מחדש את מערכת הכבישים המדינתית, סלל כבישים חדשים ושיפץ כבישים קיימים כדי לספק משרות חדשות רבות. הוא גם ניהל את הארגון מחדש של משטרת התנועה המדינתית. עם תום תקופת היובש, הבטיחה מדינת וושינגטון לעצמה הכנסות נחוצות רבות באמצעות ארגון והפעלה של עסקים לממכר משקאות חריפים. מערכת הפיקוח על המשקאות הוקמה על ידי ממשלו של מרטין, והיא פועלת עד היום. התנהלותו מול הממשלה הפדרלית, גם אם הייתה מתוחה בזמנים מסוימים, הבטיחה למדינה חלק ניכר בסיוע של הניו דיל שהיה נחוץ לשיקום הכלכלי.