stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיץ' מקונל
כסנאטור > מנהיג המיעוט בסנאט (2007 - 2015) > בתקופת ממשל אובמה

הבחירות ב-2008 הסתיימו בניצחון דמוקרטי סוחף. בבחירות לנשיאות ניצח ברק אובמה ובסנאט הרפובליקנים איבדו 8 מושבים. בעקבות מעבר של ארלן ספקטור מהרפובליקנים לדמוקרטים, הדמוקרטים הגיעו למספר של 60 סנטורים, שיכול להביא לסיום פיליבסטרים. בניגוד לרבים מאנשי מפלגתו, מקונל לא שקע ברוח נכאים, והצליח לאחד את הסיעה המצומצמת סביב אסטרטגיה של התנגדות גורפת לכל יוזמות החקיקה הגדולות של ממשל אובמה, כך שהוא לא יוכל להתגאות בתמיכה דו-מפלגתית בהן. מקונל נתן פומבי לאסטרטגיה שלו בראיון ל"נשיונל ג'ורנל" ב-2010 כשאמר: "הדבר החשוב ביותר שאנו רוצים להשיג הוא שהנשיא אובמה יהיה נשיא של קדנציה אחת".
ב-2009 ותחילת 2010 הדמוקרטים הצליחו להעביר, למרות התנגדות מוחלטת או כמעט מוחלטת של הרפובליקנים, מספר יוזמות חקיקה משמעותיות, בהן חבילת תימרוץ נוספת לחילוץ המשק מהמשבר הכלכלי, רפורמה במערכת הפיננסית (חוק דוד-פרנק) וחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה שהביא לרפורמה בביטוח הבריאות (""אובמה-קר"). המלחמה הקשה ביותר בין המפלגות הייתה על רפורמת הבריאות. הדמוקרטים הצליחו להעביר את החקיקה ללא תמיכה של אף סנאטור רפובליקני. אך מקונל הצליח לגבות מהם על כך מחיר פוליטי כבד: השילוב של אחדות פנימית בסיעה, וטקטיקות של עיכוב בדיונים שגרמה לחקיקה להתמשך, גרמה להתנגדות ציבורית הולכת וגוברת לרפורמה, ולפגיעה בפופולריות של אובמה. כתוצאה איבדו הדמוקרטים ב-2010 את הרוב בית הנבחרים ואת הרוב המיוחס בסנאט, ואובמה כמעט שלא היה יכול להעביר בחקיקה רפורמות נוספות עד לסיום נשיאותו.
מקונל השתמש רבות בטקטיקות העיכוב גם בתחום אישור המינויים של הנשיא אובמה ל שופטים פדרליים בבתי המשפט המחוזיים ובתי המשפט לערעורים. תחת הנהגתו הרפובליקנים סירבו, בניגוד למה שהיה מקובל, לדון ביחד בקבוצות של מינויים אלא דרשו דיון פרטני בכל מינוי, וקיימו פיליבסטרים גם על מינויים שלא היו שנויים במחלוקת ושלבסוף עברו ברוב גדול. כתוצאה מכך, הדמוקרטים, בראשות מנהיג הרוב הארי ריד, שינו ב-2013 את כללי הסנאט, כך שלהפסקת פיליבסטר על מינויים ברשות המבצעת ומינויי שופטים פדרליים בערכאות הנמוכות יספיק רוב רגיל, ורק במינויים לבית המשפט העליון ימשיך להיות צורך ברוב מיוחס של 60 סנאטורים. מקונול הבטיח לדמוקרטים שהם יתחרטו על כך, ועשויים להתחרט מוקדם ממה שהם צופים.
בעת השבתת הממשל באוקטובר 2013, מקונל היה דווקא זה שהוביל לפשרה עם ממשל אובמה והדמוקרטים בקונגרס. ההשבתה נבעה מיוזמה של הסנאטורים החדשים טד קרוז ומייק לי מאגף "מסיבת התה" שהובילו את חברי האגף בבית הנבחרים להתנגד להעברת חוקי תקציב, ואף להארכת תוקף חוקי תקציב קודמים, אלא אם כן הם יכללו פגיעה ברפורמת הבריאות ("אובמה-קר"). בתחילת המשבר מקונל לא נטל חלק בדיונים שהתנהלו בעיקר בין יושב ראש בית הנבחרים ג'ון ביינר לבית הלבן. אולם אחרי שביינר לא הצליח להביא לסיום המשבר, ולאור סקרים שהראו שהציבור מאשים את הרפובליקנים בהשבתה, נכנס מקונל לעובי הקורה, ולמרות יחסיו הקשים עם מנהיג הרוב הדמוקרטי הארי ריד, הם הצליחו להגיע להסכם שסיים את המשבר אחרי למעלה משבועיים, בלא הישגים ממשיים לרפבוליקנים.
כסנאטור > מנהיג הרוב בסנאט (2015–2021)

בעקבות בחירות אמצע הקדנציה ב-2014, הרוב בסנאט עבר לידי הרפובליקנים, ומקונל הפך למנהיג הרוב. הוא החזיק בתפקיד בשנתיים האחרונות לממשל אובמה, ובמשך כל כהונתו של דונלד טראמפ כנשיא.
כסנאטור > מנהיג הרוב בסנאט (2015–2021) > אישור מינויי שופטים

כמנהיג הרוב בסנאט מקונל עצר כמעט לחלוטין את המינויים של אובמה לשופטים פדרליים.
מגמה זו הגיעה לשיא עם מותו של שופט בית המשפט העליון אנטונין סקאליה בפברואר 2016. עוד באותו יום החליט מקונל לא לאפשר לאובמה למנות שופט חדש והודיע כי "לעם האמריקני מגיע קול בבחירות השופט הבא בבית המשפט העליון שלהם. לכן אין למלא את המקום עד שייבחר נשיא חדש". כאשר אובמה החליט למנות את מריק גרלנד מקונל סירב לאפשר לדון במינוי, והמושב בבית המשפט נשאר ריק יותר משנה. מקונל התגאה כי החלטה זו הייתה החשובה ביותר אותה קיבל בקריירה שלו, וייחס לה גם השפעה מכרעת על ניצחונו של דונלד טראמפ בבחירות, משום שהשארת המינוי לנשיא שייבחר נתנה סיבה למצביעים שמרניים להצביע עבור טראמפ.
ניצחונו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ב-2016 אפשרה למקונל להיות הרוח החיה מאחורי מהפכה עמוקה בהרכב השופטים בבתי המשפט הפדרליים. בעת השבעתו של טראמפ לנשיאות מספר גדול של מקומות בבתי המשפט נותרו בלתי מאוישים, לאור הסחבת שנקט מקונל בהעלאת המינויים של אובמה לאישור הסנאט. עוד לפני הבחירות לנשיאות החל מקונל לתכנן יחד דון מקגאן, חבר האגודה הפדרליסטית שהיה היועץ המשפטי של קמפיין טראמפ ואחר כך היועץ המשפטי של הבית הלבן, את האסטרטגיה לאיוש תפקידים אלה בגל של שופטים שמרנים שטראמפ ימנה ומקונל יידאג לאישור מינויים בסנאט.
גולת הכותרת היו המינויים לבית המשפט העליון. כאשר טראמפ מינה את ניל גורסץ' לכיסא של סקליה, הדמוקרטים ניסו להפעיל פיליבסטר כנגד המינוי, כמחאה על מניעת הדיון באישור מינוי גרלנד לכיסא זה על ידי אובמה. בתגובה מקונל הוביל את הורדת הרף לעצירת פיליבסטרים לרוב רגיל גם במינויים לשופטי בית המשפט העליון. בעזרת הורדת רף זה הצליח מקונל להוביל את האישור של שני שופטים נוספים לבית המשפט העליון, בצורה ששינתה את פניו: ברט קוואנו, שמינויו היה שנוי במחלוקת עקב טענות שצצו כנגדו על הטרדות מיניות, ואיימי קוני בארט, שמונתה אחרי פטירתה של רות ביידר גינסבורג בספטמבר 2020. מקונל הצדיק את כך שהוביל למינוי למושב בבית המשפט העליון שהתפנה פחות מחודשיים לפני בחירות לנשיאות, למרות שהוא מנע מאובמה למלא מושב שהתפנה 8 חודשים לפני הבחירות הקודמות לנשיאות, בכך שבחירות אמצע הקדנציה בהן הרפובליקנים הגבירו את כוחם בסנאט נתנו לכך מנדט.
גם בערכאות הפדרליות היותר נמוכות הצליח מקונל להשאיר חותם על ידי אישור מינויים של שופטים שמרניים צעירים, שיישארו במערכת שנים רבות. מעבר לשימוש בהורדת הרף לעצירת פיליבסטרים, שעבור מינויים אלה הורד על ידי הדמוקרטים לאור העיכובים שהוא יצר בימי אובמה, מקונל יזם עוד שינויים פרוצדורליים שהקלו על אישור המינויים, וכך טראמפ מינה לבתי המשפט לערעורים 54 שופטים בקדנציה יחידה, לעומת 55 שופטים אותם מינה אובמה בשתי קדנציות, ולראשונה מזה 40 שנה כל המקומות בבתי משפט אלה התמלאו.
כסנאטור > מנהיג הרוב בסנאט (2015–2021) > חקיקה

בניגוד למנהיגים רבים של הרוב בסנאט במהלך ההיסטוריה, מקונל שם דגש פחות על העברת חקיקה. במשך 6 שנותיו בתפקיד, רק במשך השנתיים הראשונות של נשיאות טראמפ שני בתי הקונגרס והנשיאות היו בידי הרפובליקאים,
היוזמה החקיקתית הגדולה הראשונה של הרפובליקנים בשנתיים אלו הייתה הניסיון "לבטל ולהחליף" את רפורמת הבריאות של אובמה ("אובמה-קר"), ובה הם נחלו כישלון צורב. כבר בשבוע השני של הקונגרס החדש, עוד לפני השבעתו של טראמפ, הסנאט העביר החלטה לאפשר לבטל את "אובמה-קר" ברוב רגיל של 51 סנאטורים (אולם בשביל להעביר חוק חליפי עדיין היה צורך ב-60 קולות בשביל להתגבר על פיליבסטר). במאי הרפובליקנים הצליחו להעביר בבית הנבחרים הצעת חוק לביטול אובמה-קר, אולם הסנאטורים הרפובליקנים לא הסכימו לאמץ אותה, וניסו לגבש חוק מהתחלה. המאמצים הגיעו לשיאם ביולי, כאשר כמה מהצעות אלה עלו להצבעה ולא הצליחו אפילו להתקרב לרוב רגיל. ההצבעה על ההצעה האחרונה, שהציעה רק ביטול חלקי של רפורמת הבריאות של אובמה, הייתה הקרובה ביותר לזכות לרוב (ובכך להתחיל הליך של מיזוג בין ההצעות שהתקבלו בשני בתי הקונגרס). רק שתי הסנאטוריות הרפובליקניות המתונות סוזאן קולינס וליסה מרקאוסקי הודיעו שהתנגדו לה. סגן הנשיא הוזעק להכריע את ההצבעה במקרה של תיקו, וגורל ההצבעה היה תלוי בקולו של ג'ון מקיין, עליו הופעלו לחצים רבים מכל הכיוונים. לבסוף הוא נכנס לאולם הסנאט להצביע הצבעה השמית, נעמד מול מקונל, סימן באגודלו מטה והפיל את החוק. כישלון זה הביא לשורת מתקפות של הנשיא טראמפ כנגד מקונל.
לעומת זאת הרפובליקנים זכו לניצחון חקיקתי גדול בדצמבר 2017 באישור רפורמת מס ("Tax Cuts and Jobs Act of 2017") שהביאה לקיצוץ מיסים לחברות וליחידים, חלקם רק למשך עשר שנים, לביטול החזרי מס מסוימים, וגם לביטול למעשה של הקנס שנקבע ב"אובמה-קר" על מי שלא רכש ביטוח בריאות. לפי כללי הסנאט, לפיהן אפשר למנוע פיליבסטר על חקיקה הקשורה לתקציב ברוב רגיל, מקונל היה זקוק לתמיכה של 50 מתוך 52 הסנאטורים הרפובליקנים, והוא הצליח להשיג את תמיכתם של כולם למעט בוב קורקר שהתנגד לתוספת לגירעון שהחוק יצר.
כסנאטור > מנהיג הרוב בסנאט (2015–2021) > השבתות הממשל

במהלך נשיאותו של טראמפ, בה מקונל היה מנהיג הרוב בסנאט, היו שתי השבתות של הממשל בשל אי העברה בקונגרס של חוקי תקציב, ולו זמניים (continuing resolutions). שתי ההשבתות התרחשו בשל מחלוקות בנושא ההגירה הבלתי חוקית.
הראשונה התרחשה בינואר 2018 ביוזמת הדמוקרטים בסנאט, שהפעילו פיליבסטר בניסיון לדרוש תמורת הפסקתו חקיקה שתעגן את ההגנה מפני גירוש של מהגרים בלתי חוקיים שהובאו לארצות הברית כילדים, הגנה שניתנה על ידי הנשיא אובמה בצו נשיאותי (DACA - Deferred Action for Childhood Arrivals) ושטראמפ החליט לא להאריך. מקונל הסכים רק להצהיר שהוא מתכוון לאפשר להעלות הצעת חוק בנושא. בתחילה הדמוקרטים לא הסתפקו בכך, אולם אחרי פחות משלושה ימים של השבתה הם התקפלו בלי שמקונל זז מעמדתו.
ההשבתה השנייה, בדצמבר 2018 וינואר 2019, ארכה זמן שיא של 35 יום. באופן חריג מי שיזם אותה היה הנשיא, דונלד טראמפ, שהודיע שלא יחתום על אף חוק תקציב שלא יכלול הקצאה של 5.7 מיליארד דולר לטובת החומה שהוא רצה לבנות כנגד הסתננות מהגרים על גבול ארצות הברית–מקסיקו. הדמוקרטים מנעו קבלת חקיקה כזו – בתחילה בזכות הפיליבסטר בסנאט, והחל מתחילת ינואר גם בזכות הרוב שעבר לידיהם בבית הנבחרים. מקונל הודיע שהוא לא ייתן לערוך הצבעה בסנאט על חקיקה שהנשיא לא יצהיר שהוא מוכן לחתום עליה, וטען שרק הסכמה בין הנשיא לבין ההנהגה הדמוקרטית בקונגרס תוכל להביא לסיום המשבר.
ההשבתה הסתיימה כאשר טראמפ הסכים לחתום על חוק שיקצה תקציב למשך שלושה שבועות. במהלך זמן זה הגיעו הרפובליקנים והדמוקרטים בקונגרס לפשרה בנושא התקציב, שכללה מימון לאמצעים למניעת הגירה בלתי לוקית בגבול עם מקסיקו, אך בסכום קטן בהרבה ממה שהנשיא דרש. טראמפ הסכים לחתום על החוק, אולם הכריז על מצב חירום בגבול שנתן לו סמכות להעביר תקציבים ממטרות אחרות לצורך בניית החומה. מקונל, שהתנגד לצעד זה וניסה לשכנע את הנשיא שלא לנקוט בו, נאלץ להודיע על תמיכתו בהכרזה על מצב החירום תמורת חתימתו של טראמפ על החוק ומניעת השבתה נוספת.
כסנאטור > מנהיג הרוב בסנאט (2015–2021) > משפט ההדחה הראשון של טראמפ

בסוף 2019 החל הליך ההדחה הראשון כנגד דונלד טראמפ, בו הואשם טראמפ בניצול כוחו לרעה, ובשיבוש הליכי הקונגרס בפרשת טראמפ–אוקראינה. שני סעיפי האישום עליהן החליט בית הנבחרים בדצמבר 2019 הונחו על שולחן הסנאט בתחילת 2020.
עוד כאשר בית הנבחרים דן באפשרות להעמיד את טאמפ למשפט הדחה בפני הסנאט, מקונל הצהיר שההליך הוא פוליטי ולא משפטי, שהוא אינו "מושבע בלתי מוטה" וכי הוא צופה שמשפט יסתיים בהצבעה על זיכוי לפי קווים מפלגתיים, והצהיר כי יעבוד בתיאום מלא עם היועץ המשפטי של הבית הלבן.
מקונול שאף לקיים משפט קצר ככל הניתן ולשמור על לכידות בקרב הסנטורים הרפובליקנים. הוא השתמש בהסכמות הדו-מפלגתיות מימי משפט ההדחה של קלינטון כבסיס להחלטות לגבי נוהלי המשפט, אך בעזרת הרוב הרפובליקני מנע הצגת עדויות או ראיות בפני הסנאט, בניגוד למקרה של משפט ההדחה של קלינטון. המשפט נמשך רק שבועיים, ומבין הסנטורים הרפובליקנים רק מיט רומני הצביע בעד הרשעה. הצלחתו של מקונל להביא לזיכוי מהיר תוך שמירה על לכידות כמעט מושלמת זכתה לשבחים מפי חבריו הרפובליקנים בסנאט, ומפי הנשיא טראמפ.
כסנאטור > מנהיג הרוב בסנאט (2015–2021) > ההסתערות על הקפיטול ומשפט ההדחה השני של טראמפ

הבחירות לנשיאות בשנת 2020, וסירובו של דונלד טראמפ להכיר בהפסדו בהן, הביאו את הדמוקרטיה האמריקנית למשבר חמור ששיאו היה בהסתערות על בניין הקפיטול בעת הקראת ואישור תוצאות הצבעת חבר האלקטורים, והביאו את דונלד טראמפ לעמוד בפני משפט הדחה שני בסנאט.
בתחילה גם מקונל לא הכיר בתוצאות הבחירות שדווחו בתקשורת, וטען שזכותו של טראמפ לא להכיר בהן עד שיתבררו טענותיו נגד הליכי הבחירות. אולם ב-15 בדצמבר, למחרת הצבעות האלקטורים במדינותיהם, הכריז מקונל במהלך ישיבת הסנאט על הכרתו בתוצאות, ובירך את הנשיא הנבחר ג'ו ביידן.
מקונל התנגד ליוזמה של כמה חלק מהסנטורים וחברי הקונגרס הרפובליקנים להתנגד לאישור הצבעת האלקטורים בזמן המושב המיוחד של הקונגרס ב-6 בינואר. הוא הזהיר מראש את עמיתיו מפני המהלך, ובזמן הדיון אמר שהצבעתו לאשר את תוצאות הבחירות היא החשובה בכל 36 שנותיו בסנאט, וש"אם הבחירות יבוטלו רק על סמך האשמות של הצד המפסיד, הדמוקרטיה שלנו תכנס לספירלת מוות. לעולם לא נראה שוב את כל האומה מקבלת את תוצאות הבחירות. כל ארבע שנים יהיה מאבק על כוח בכל מחיר". לאחר שספירת קולות האלקטורים נקטעה בשל הסתערות תומכי טראמפ על הקפיטול, פעל יחד עם סגן הנשיא ושאר מנהיגי הקונגרס על מנת לחדש את הספירה עוד באותו יום, גינה בחריפות את ה"מורדים" ואמר שהם "ניסו לשבש את הדמוקרטיה שלנו, אבל הם נכשלו".
ימים ספורים אחרי אירועי ה-6 בינואר החל בית הנבחרים בהליך הדחה נגד טראמפ, וב-13 בינואר, שבוע לפני תום כהונתו של טראמפ, החליט בקולות כל הדמוקרטים, ועשרה רפובליקנים, להעלות את הנשיא למשפט הדחה בסנאט, בו יש צורך בשני שלישים מחברי הסנט להרשעה, מה שדרש תמיכה של 17 סנטורים רפובליקנים. מקונל לא נהג באותה דחיפות, וסירב לבקשות הדמוקרטים לכנס את הסנאט באופן מיידי, ובכך מנע אפשרות שהמשפט יתחיל בעוד טראמפ מכהן. באופן פומבי הצהיר מקונל שהוא לא יודע כיצד יצביע במשפט ההדחה, ושהוא פתוח לשמוע את טיעוני מנהלי המשפט. לפי דיווחים, בימים הראשונים שקל מקונל לתמוך בהדחה ואף אמר בשיחות סגורות ש"הדמוקרטים יטפלו בשבילנו בבן זונה הזה". אולם אחרי ששוחח עם עמיתיו הרפובליקנים בסנאט הוא גילה שאין בקרבם תמיכה מספקת למהלך, ונסוג מעמדתו.
משפט ההדחה עצמו התקיים בפברואר, אחרי תום כהונת טראמפ, ובו הצביעו בעד ההרשעה 57 סנטורים, כולל שבעה רפובליקנים, כנגד 43, ולכן לא הושג הרוב הדרוש להרשעה: שני שלישים ממספר הסנאטורים. מקונל הצביע לזיכויו של טראמפ, בגלל שלדעתו אין סמכות לסנאט להרשיע נשיא שכבר אינו מכהן. אולם בדבריו בסנאט לאחר ההצבעה הוא אמר כי אין ספק שהנשיא טראמפ אחראי מבחינה מעשית ומוסרית לאירועי ה-6 בינואר, ושאם טראמפ היה עדיין הנשיא המכהן הוא היה שוקל בכובד ראש את ההאשמות נגדו.
כסנאטור > מנהיג מיעוט בשנית (החל מ-2021)

בבחירות לסנאט ב-2020 נוצר תיקו, ועם כניסתה של סגנית הנשיא קמאלה האריס לתפקידה עבר הרוב בסנאט לידי הדמוקרטים, ומקונל חזר להיות מנהיג המיעוט.
בעקבות הגינויים שהטיח בדונלד טראמפ מייד אחרי אירועי ה-6 בינואר ובתום משפט ההדחה, היחסים בין השניים הפכו לעוינים, למרות זאת, כשנשאל האם יתמוך בטראמפ אם הוא יהיה מועמד המפלגה לנשיאות ב-2024, הוא ענה: "Absolutely".
בניגוד למנהיג הרפובליקני בבית הנבחרים, קווין מקארתי, מקונל לא ניסה ליישב את ההדורים עם טראמפ, אלא בעיקר התעלם ממנו, וכאשר טראמפ השתלח בו, הוא התחמק מלהגיב.
מול ממשל ג'ו ביידן נקט מקונל גישה פחות סרבנית מאשר מול ממשל אובמה, מקונל לא נתן להעביר את התוכניות היותר שאפתניות של הדמוקרטים, אולם איפשר לקדם שתי יוזמות חקיקה דו-מפלגתיות בולטות, והצביע בעצמו בעדן: העברת חלק מהתוכנית ההשקעה בתשתיות של ביידן שזכה לתמיכה של 19 רפובליקנים בסנאט, וחוק שהגביר את הבקרה על מכירת כלי נשק וזכה לתמיכה של 15 סנטורים רפובליקנים. מקונל אמר בגלוי שאחת הסיבות לכך היא ניסיון לזכות מחדש באמונם של מצביעים בפרברים שנטשו את המפלגה הרפובליקנית, על מנת להשיג מחדש רוב רפובליקני בסנאט בבחירות אמצע הקדנציה ב-2022.
במרץ 2023 התמוטט מקונל ואושפז בבית חולים בעקבות זעזוע מוח ושבר בצלעות. באפריל 2023 הופיע ברשימה השנתית טיים 100 של מגזין טיים.
ב-26 ביולי 2023, במהלך מסיבת עיתונאים בסנאט, השתתק מקונל למשל 19 שניות ובהה באוויר בלי להוציא מילה. בסופו של דבר נאלצו אנשיו להתערב ולהרחיקו מהמיקרופון. בהמשך טען צוותו שמקונל סבל מסחרחורת רגעית. אירוע נוסף קרה במסיבת עיתונאים ב-30 באוגוסט 2023 בקנטקי, בה השתתק שוב. בעקבות האירועים הללו, נשמעו קריאות הקוראות לו לפרוש מתפקידו.
ב-28 בפברואר 2024, הודיע כי בסוף כהונת הקונגרס הנוכחי, ינואר 2025, יפרוש מתפקיד ההנהגה אך יישאר בתפקידו בסנאט עד לסוף כהונתו ב-2026.
כיום הוא מכהן כיו"ר ועדת הכללים והניהול של הסנאט.
חיים אישיים

מקונל הוא חבר מסור של הכנסייה הבפטיסטית. בשנת 2016 פרסם ספר, 'המשחק הארוך', על חייו והקריירה הפוליטית שלו. למקונל שלוש בנות שנולדו במסגרת נישואיו עם אשתו הראשונה, שריל רדמון. בשנת 1993 הוא התחתן עם אשתו השנייה איליין צ'או, שכיהנה כמזכירת התחבורה של ארצות הברית בתקופת ממשל טראמפ.
יחסו כלפי ישראל

בשנת 2015 פגש מקונל בראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, וטען בפניו שיחסי ארצות הברית–ישראל עודם חזקים.
בנאום בשנת 2019 כינה מקונל קריאות פוליטיות אנטי-ישראליות כ"מטרידות".
ב-12 במאי 2021, במהלך מבצע שומר החומות, נאם מקונל ”אזרחים ישראלים מצטופפים במרתפים, מחסות, וחדרי מדרגות בבתי חולים. מתקפות הרקטות של חמאס מאירות את השמיים, פוגעות בבניינים, משליטות אימה, פוצעות והורגות אנשים חפים מפשע.”
ב-19 במאי 2021, בנאום בפני הפרלמנט, האשים מקונל גורמים במפלגה הדמוקרטית ברטוריקה אנטי-ישראלית.
במאי 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, כתבו מנהיג הרפובליקנים בסנאט, מיץ' מקונל ויו"ר בית הנבחרים, מייק ג'ונסון מכתב נדיר לנשיא ביידן, שבו נאמר שהסיוע הביטחוני לישראל הוא דחוף ובעדיפות גבוהה ואסור שיתעכב.
ג'ורג'ה אנסקו

| --- | --- |

ג'ורג'ה אנסקו
 לידה:  19 באוגוסט 1881 ג'ורג'ה אנסקו, רומניה 
 פטירה:  4 במאי 1955 (בגיל 73) הרובע השמיני של פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מוקד פעילות:  רומניה, צרפת 
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של פריז, האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה 
 סוגה:  אופרה, מוזיקה קאמרית, סימפוניה, פסנתר 
 שפה מועדפת:  רומנית, צרפתית 
 כלי נגינה:  כינור, פסנתר 
 בן או בת זוג:  Marie Cantacuzène (5 בדצמבר 1937–4 במאי 1955) 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (1924) 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
ג'ורג'ה אנסקו (רומנית: George Enescu, תעתיק פונטי: ˈd͡ʒe̯ord͡ʒe eˈnesku, מוכר בצרפת כ-Georges Enesco;‏ 19 באוגוסט 1881 - 4 במאי 1955) היה מלחין, כנר, מחנך, פסנתרן, ומנצח רומני.
אנסקו נולד בכפר קטן בשם ליווני-ורנאב (Liveni-Vîrnav) בדרך המובילה ליריד דאראבאן, במחוז בוטושאן. הכפר קרוי כעת על שמו. בבית איכרים, אחד מעשרות בתי הכפר, התגוררו הוריו, קוסטקה ומאריה אנסקו ובנם, שקיבל עם לידתו את השם גאורגה (Gheorghe), היה הילד השמיני והראשון ששרד בחיים. מאוחר יותר העניקו ההורים לילדם את כינוי החיבה ז'ורז'אק (Jorjac). האב, שהצטיין במוזיקליות שלו, נשלח בנעוריו ללימודי כמורה בסמינר, אך עזב אותו לטובת משרה של מורה וגם את זאת עזב, כדי להיות חוכר אחוזה חקלאית. לאב היה קול טנור נאה וניגן בכינור והאם, בת של כומר, שרה וגם ניגנה בפסנתר.
לימודיו, מופעיו והיצירה המוזיקלית

אנסקו הפגין כבר בילדותו נטייה חזקה למוזיקה. הוא התחיל את לימודי הנגינה בכינור בגיל 4 וכעבור שנה כבר הופיע בקונצרט בניצוחו של אדוארד קאודלה. בין השנים 1888 - 1894 למד בקונסרבטוריום של וינה ובין מוריו היו יוזף הלמסברגר (כינור) ורוברט פוקס (הלחנה). הוא השתלב במהירות בחיי המוזיקה של וינה וכבר בגיל 12 ניגן בקונצרטים והגיש אינטרפרטציות ליצירות של יוהנס ברהמס, פבלו סרסטה, פליקס מנדלסון-ברתולדי ועוד. ביצועיו הלהיבו את הציבור ואת העיתונות.
לאחר שסיים את לימודיו בקונסרבטוריום של וינה עם מדליית כסף, המשיך ללמוד בשנים 1895 - 1899 בקונסרבטואר של פריז בהדרכתם של ארמנד מרסיק (כינור), אנדרה ז'דאלז' (קונטראפונקט), ז'ול מאסנה וגבריאל פורה (הלחנה).
ביום 16 בפברואר 1898 הופיע לראשונה כמלחין, בתזמורת קולון בפריז. הוא הופיע עם הסויטה הסימפונית אופוס 1, פואמה רומנית. באותה שנה התחיל לנצח על קונצרטים של התזמורת הפילהרמונית בבוקרשט וניגן ברסיטלים לכינור. הוא זכה להערכתה של אליסאבטה, מלכת רומניה, שהייתה חובבת אומנות ונהגה לזמן אותו לביצוע יצירות כינור בארמון פלש בסינאיה.
יצירותיו הידועות יותר הן מתחילת המאה ה-20, רפסודיות רומניות וסויטה מספר 1 לתזמורת. פעילותו המוזיקלית נמשכה לסירוגין בבוקרשט ובפריז, הוא יצא לסבבי הופעות בארצות אירופה עם שותפים נודעים כמו אלפרדו קאזלה, פאבלו קזאלס, פייר פורנייה ריכרד שטראוס ועוד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נשאר אנסקו בבוקרשט וניצח על הסימפוניה התשיעית של בטהובן, על יצירות של ברליוז, דביסי ווגנר, וגם על יצירות משלו כמו הסימפוניה השנייה וסוויטה לתזמורת מספר 2. באותו זמן נפתחת תחרות ההלחנה על שמו. לאחר המלחמה חזר לחיים, שחלק בין רומניה לבין צרפת. מאותה תקופה זכורות האינטרפרטציות שלו לפואמה לכינור ולתזמורת של ארנסט שוסון ולסונאטות ויצירות הסולו לכינור של באך. הוא נסע כמה פעמים לארצות הברית, שם ניצח בשנת 1923 על תזמורת פילדלפיה ובשנת 1938 על הפילהרמונית של ניו יורק.
אנסקו המורה

בין תלמידיו מונים את הכנרים כריסטיאן פרה (Christian Ferras), עברי גיטליס, ארתור גרומיו, סנדו אלבו ויהודי מנוחין. האחרון היה קשור אליו במיוחד והתייחס אליו כאל אביו הרוחני.
חייו האישיים

ב-4 בדצמבר 1937 נשא לאישה את מריה טסקנו רוסטי, הנסיכה קנטקוזינו, אהובתו לסירוגין במשך כשלושים שנה.
לאחר התבססות הדיקטטורה הקומוניסטית ברומניה, גלה ממנה אנסקו והתיישב סופית בפריז, שם מת בלילה שבין 3 ו-4 במאי 1955. נקבר בפר לשז.
פרסים ואותות הוקרה

הכנר והמלחין הבלגי אז'ן איזאיי הקדיש את הסונאטה לכינור סולו מס' 3, "באלאדה", לאנסקו.
מיצירותיו

האופרה אדיפוס Oedipus, על פי סופוקלס, הולחנה בין השנים 1921 -1931. את היצירה הקדיש אנסקו לאשתו, מריה טסקאנו רוסטי Maria Tescanu Rosetti, הידועה כנסיכה "מרוקה קנטקוזינו", ממלוות המלכה. רוסטי הייתה בעבר נשואה לאחר, ולאחר נשואיה ניהלה רומן סוער עם הפילוסוף נאיה יונסקו. כשעזב אותה, שפכה חומצה על עצמה ונפגעה בפניה. כאשר שמע זאת אנסקו, שב מיד מפריז לבוקרשט והתייצב לצד רוסטי, בה היה מאוהב. הלברית של האופרה נכתב על ידי אדמונד פלג. הצגת הבכורה שלה הייתה בפריז ב-3 במרץ 1936, כשהטנור בתפקידו של אדיפוס היה אנדרה פרנה Andre Parnet. הצגות האופרה נקטעו עם התחלת מלחמת העולם השנייה וכיבוש פריז על ידי הגרמנים.
רביעית מיתרים מספר 2
סימפוניה קאמרית עבור 12 כלי סולו
ווקס מאריס, פואמה סימפונית עבור סופרן, טנור, מקהלה ותזמורת
סימפוניה מס' 4 וסימפוניה מס' 5, לא זכו להשלמה בחייו, אך מאוחר יותר הכין אותן לתזמורת המלחין פסקל בנטויו Pascal Bentoiu.
ההנצחה

התזמורת הפילהרמונית של בוקרשט שבסיסה באתנאול רומן Ateneul Român נושאת את שמו
מ-5 בספטמבר 1958 נערך בבוקרשט כל שנתיים-שלוש הפסטיבל הבינלאומי ג'ורג'ה אנסקו.
כמו כן הוקמה תחרות בינלאומית על שמו.
בבוקרשט יש מוזיאון על שם "ג'ורג'ה אנסקו".
באזור אונשט Oneşti יש אחוזה בשם טסקאן Tescani, שנתרמה על ידי אנסקו למדינה הרומנית בתנאי שיוקם בה מרכז תרבות עבור אומנים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 אכן נפתח שם מרכז ליצירה וכל שנה יש בו כינוס בנושא הציור וכינוס בנושא פילוסופי.
בסינאיה יש בית המוקדש לזכרו של אנסקו.
בארמון קנטקוזינו Cantacuzino (כשם בעלה הראשון של אשת אנסקו), שוכן "מוזיאון המוזיקה". . לאחרונה שונה שם נמל התעופה הבינלאומי בבקאו ל"נמל התעופה ג'ורג'ה אנסקו".
לקריאה נוספת

George Bălan "Enescu", Editura Tineretului, 1963.
הערות שוליים

↑  George Bălan "Enescu", Editura Tineretului, 1963 עמודים 11–12. (ברומנית)'"`UNIQ--templatestyles-00000000-QINU`"'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260858405171  PLWABN: 9810691118105606  BIBSYS: 90558783  BNC: 000499854  BNE: XX849438  BnF: cb138936664 (data)  CANTIC: a10434227  CiNii: DA10673507  GND: 118684639  ICCU: CFIV058011  ISNI: 0000 0001 2019 5325  LCCN: n80131646  LNB: 000036936  MusicBrainz: 30f53666-aa3b-44c1-80c1-4d09929e28e8  NDL: 00620632  NKC: jn20010601977  NLA: 35794291  NLG: 87768  NLK: KAC2018O2763  NLR:   NSK: 000170496  NTA: 070467552  RERO: 02-A000057369  SELIBR: 253165  SNAC: w6gq704v  SUDOC: 030098955  Trove: 1090756  VcBA: 495/114931  VIAF: 195993   WorldCat (עם VIAF): 195993 
ג'ורג'ה אנסקו מנגן יחד עם אליסאבטה, מלכת רומניה ודימיטריה דיניקו
לוקסמבורג באירוויזיון

| --- | --- |

 מדינה:  לוקסמבורג לוקסמבורג
 רשת שידור:  RTL
 השתתפות ראשונה:  שווייץ לוגאנו, 1956
 זכיות:  צרפת קאן, 1961 איטליה נאפולי, 1965 בריטניה אדינבורו, 1972 לוקסמבורג לוקסמבורג, 1973 גרמניה מינכן, 1983 
 השתתפויות:  37
 היעדרויות:  31
 אירוח האירוויזיון:  לוקסמבורג לוקסמבורג, 1962 לוקסמבורג לוקסמבורג, 1966 לוקסמבורג לוקסמבורג, 1973 לוקסמבורג לוקסמבורג, 1984 
 השתתפות אחרונה:  שוודיה מאלמו, 2024
סולנז' ברי בהילברסום (1958)
קמילו פלגן בלוקסמבורג (1962)
פראנס גל בנאפולי (1965)
דוד אלכסנדר וינטר באמסטרדם (1970)
יורגן מרקוס בהאג (1976)
סופי ומגאלי בהאג (1980)
טלי גולרגנט במאלמה (2024)
לוקסמבורג נטלה חלק באירוויזיון בין השנים 1956–1993 (ובין אותן שנים היא נעדרה רק מהתחרות ב-1959) ושבה לתחרות באירוויזיון 2024. היא נמנית בין שבע מייסדות התחרות והיא מדורגת במקום השלישי בטבלת הניצחונות של התחרות עם חמישה ניצחונות, יחד עם בריטניה, צרפת והולנד, והיא בין המדינות היחידות שניצחו בתחרות פעמיים ברציפות, יחד עם ספרד, אירלנד וישראל. לוקסמבורג היא בין המדינות היחידות שניצחו בתחרות, אך מעולם לא הגיעו למקום השני בגמר התחרות, יחד עם פורטוגל, סרביה, יוון, אסטוניה, לטביה, יוגוסלביה ואוסטריה.
הישגים > ניצחונות

לוקסמבורג נמצאת במקום השלישי בטבלת הניצחונות של התחרות עם חמישה ניצחונות כאשר יחד איתה נמצאות בריטניה, צרפת והולנד, מעליהן שוודיה ואירלנד, שיאניות הניצחונות, שתיהן עם שבעה ניצחונות בתחרות. שניים מתוך חמשת ניצחונותיה של לוקסמבורג התרחשו בשנות ה-60, שניים נוספים היו בתחילת שנות ה-70 וניצחון אחד בתחילת שנות ה-80. בניגוד לשכנתה צרפת שניצחה פעם אחת בשלהי שנות ה-50, שניצחה שלוש פעמים בשנות ה-60 וניצחה פעם נוספת בשלהי שנות ה-70, רוב שיריה המנצחים של לוקסמבורג מוכרים עד היום. כמו כן, לוקסמבורג היא בין שתי המדינות היחידות, יחד עם מונקו, שכל ניצחונותיה ולמעשה, רוב נציגיה בתחרות, נעשו על ידי אמנים שאינם לוקסמבורגים: ז'אן-קלוד פסקל, פראנס גל, אן-מארי דוד וקורין הרמס, המנצחים עבור לוקסמבורג בתחרות, הם כולם צרפתים, רק ויקי לאנדרוס, אשר נשלחה כנציגתה של לוקסמבורג פעמיים, היא יווניה.
ב-2005 נערכה בקופנהגן, דנמרק, תחרות שיר היובל באירוויזיון, במסגרת חגיגות חמישים שנים לקיום התחרות. אולם, השיר הלוקסמבורגי שנטל חלק בתחרות היובל, "Poupée de cire, poupée de son" אותו ביצעה פראנס גל, הגיע רק למקום ה-14 עם שלושים ושבע נקודות בסיבוב חצי-הגמר בהצבעה של השיר האהוב ביותר בתולדות תחרות האירוויזיון. לוקסמבורג לא הצביעה ולא שידרה את התחרות במדינתה.
| שנה | העיר המארחת | שם המבצע בעברית | שם השיר באנגלית | שם השיר בעברית | ניקוד |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1961 | צרפת קאן | ז'אן-קלוד פסקל | "Nous Les Amoureux" | "אנחנו האוהבים" | 31 |
| 1965 | איטליה נאפולי | פראנס גל | "Poupée de cire, poupée de son" | "בובת קש, בובת שעווה" | 32 |
| 1972 | הממלכה המאוחדתסקוטלנד אדינבורו, סקוטלנד | ויקי לאנדרוס | "Après toi" | "אחרייך" | 128 |
| 1973 | לוקסמבורג לוקסמבורג | אן-מארי דוד | "Tu Te Reconnaîtras" | "אתה תכיר את עצמך" | 129 |
| 1983 | גרמניה מינכן | קורין הרמס | "Si La Vie Est Cadeau" | "החיים הם מתנה" | 142 |