stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולרי סלוב
ביוגרפיה

ולרי סלוב נולד בוורוצלב (פולין) ותוך זמן קצר המשפחה חזרה לברית המועצות. הוא החל לשחק שחמט בלנינגרד בה גדל. בשנת 1980 הוא ניצח באליפות העולם עד גיל 17. באליפות העולם לנוער בשנת 1980 סיים במקום השני.
בשנת 1987 ניצח באליפות ברית המועצות (יחד עם אלכסנדר בליאבסקי).
במהלך הקריירה ניצח בתחרויות רבות. בשנת 1991 הוא ניצח בתחרות אמסטרדם, כאשר הקדים את אנטולי קרפוב וגארי קספרוב. בשנת 1992 וב-1997 הוא ניצח בתחרות גדולה בויק אן זהה בהולנד.
באליפות העולם בשחמט 1990 הוא העפיל לשלב הפלייאוף והודח על ידי יאן טימן. באליפות העולם 1996 הוא עבר את אלכסנדר חליפמן ויאן טימן, אך בחצי הגמר הפסיד לגטה קמסקי. הוא הוזמן לאליפות העולם בשחמט 1998, דורג במקום ה-10 אך לא השתתף בה. באליפות העולם בשחמט 1999, דורג במקום ה-18 והודח בסיבוב השני.
כעוזר הוא שיתף פעולה עם אנטולי קרפוב ואלכסיי שירוב בדו-קרבות שונים.
בשנת 1992 הוא עבר להתגורר בספרד, אך המשיך להיות אזרח רוסי. באותה תקופה הוא רב עם גארי קספרוב, וכתוצאה מכך הפסיקו מארגנים להזמין אותו לתחרויות חשובות, ובין השאר, הוא לא הוזמן לאליפות העולם בשחמט 1995.
בשנת 2000 הוא הפסיק להיות פעיל בתחום. מפעם לפעם הוא מרצה בתחום השחמט תוך הטחת ביקורת קשה על ההתנהגות של פיד"ה, אנטולי קרפוב וגארי קספרוב.
סלוב הוא בוגר הפקולטה לכלכלה באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
קבלת דרגות בינלאומיות

1984 - אמן בינלאומי
1986 - רב-אמן.
ויסוצקי. תודה שאני חי

| --- | --- |

 בימוי:  פיוטר בוסלוב 
 הופק בידי:  קונסטנטין ארנסט, Stanislav Dovzhik, ניקיטה ויסוצקי, אנטולי מקסימוב, Oleksandr Tkachenko 
 תסריט:  ניקיטה ויסוצקי
 שחקנים ראשיים:  סרגיי בזרוקוב  אוקסנה אקינשינה  אנדריי סמוליאקוב  איוואן אורגנט  מקסים לאונידוב  אנדריי פאנין
 מוזיקה:  רוסלן מורטוב 
 צילום:  איגור גריניאקין 
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 חברת הפקה:  הערוץ הראשון דירצקיה קינו
 חברה מפיצה:  WDSSPR
 הקרנת בכורה:  1 בדצמבר 2011 
 משך הקרנה:  132 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט דרמה 
 תקציב:  $12,000,000 (הערכה)
 הכנסות:  $27,400,000
 דף הסרט ב־IMDb
 
ויסוצקי. תודה שאני חי (ברוסית: Высоцкий. Спасибо, что живой) הוא סרט דרמה רוסי משנת 2011 על ולדימיר וויסוצקי, שמבוסס על תסריט מאת בנו ניקיטה ובבימויו של פיוטר בוסלוב.
הסרט הופק בתמיכת קרן הקולנוע הרוסי בכיכובם של סרגיי בזרוקוב (שזמן רב נותר ללא קרדיט ורק מאוחר יותר נחשף כי בוצעה עליו עבודת CGI ואיפור כבד), איוואן אורגנט, אנדריי פאנין, אנדריי סמוליאקוב ואוקסנה אקינשינה. סמוליאקוב זכה בפרס נשר הזהב בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.
הסרט הוקרן בבכורה ב-1 בדצמבר 2011 והפך לסרט המכניס ביותר בקולנוע הרוסי, כשהכניס 868 מיליון רובלים (כ-27.4 מיליון דולרים). הסרט זכה לשבחים ופרסים והתסריט נכתב על ידי בנו של הזמר, ניקיטה ויסוצקי.
בשנת 2013 שודרה גרסה מורחבת בערוץ 1 הרוסי.
תקציר עלילה

הסרט מבוסס על סיפור אמיתי על סיבוב הופעות של ויסוצקי לאוזבקיסטן ומוות קליני שחווה בשנת 1979.
שחקנים ודמויות

סרגיי בזרוקוב – ולדימיר וויסוצקי (הופיע גם כיורה, עמיתו של ויסוצקי).
ניקיטה וויסוצקי דובב את ולדימיר וויסוצקי
אוקסנה אקינשינה – טטיאנה איוולאבה, חברתו של ויסוצקי
אנדריי סמוליאקוב – ויקטור בחטייב, אלוף-משנה בסניף האוזבקי של הק.ג.ב
איוון אורגנט – סבה קולאגין, חברו של ויסוצקי
מקסים ליאונידוב – פאבל ליאונידוב, מנהל וחברו של ויסוצקי
ולדימיר אילין – קולונל ק.ג.ב ממוסקבה
אנדריי פאנין – אנטולי נפדוב, רופאו האישי של ויסוצקי
דמיטרי אסטרחן – ליאוניד פרידמן, מנהל קונצרט באוזבקיסטן, שהזמין את וויסוצקי
אנה ארדובה – איזבלה יורייבנה, מנהלת בית התרבות באוזבקיסטן
ולדימיר מנשוב – במאי תיאטרון טאגאנקה (גילם את יורי ליובימוב)
אלה פוקרובסקאיה – נינה מקסימובנה, אמה של ולדימיר ויסוצקי
סרגיי שאקורוב – סמיון ולדימירוביץ', אביו של ולדימיר וויסוצקי
מרינה אלכסנדרובה – לודמילה אברמובה, רעייתו השנייה של ויסוצקי
הפקה

השחקן שגילם את ויסוצקי בילה 4 - 6 שעות בכל יום באיפור וכשעה וחצי לערך כדי לבטל את האיפור. בכמה סצנות "שוחזר" ויסוצקי לסרט בעזרת טכנולוגיית CGI. באביב 2012 הודה סרגיי בזרוקוב בתוכנית אירוח בטלוויזיה שהוא למעשה היה השחקן שגילם את ולדימיר וויסוצקי. כמו כן, עבור גרסת הטלוויזיה המורחבת ששודרה בינואר 2013, בזרוקוב תואר בקרדיטים לראשונה כמי שגילם את ויסוצקי.
פסקול

בנוסף לשיריו של ויסוצקי עצמו: («Баллада об уходе в рай», «Ах милый Ваня, я гуляю по Парижу», «Певец у микрофона», «Охота с вертолётов», «Баллада о детстве»), בסרט הושמעו גם שירו «Мой чёрный человек» והשירים הבאים:
ABBA — Summer Night City
Bob Marley — Is This Love?
ВИА Ялла — Учкудук — три колодца
קבלה

הסרט זכה לביקורות מעורבות, כאשר רבים מתחו ביקורת על ההחלטה שהשחקן שגילם את ויסוצקי לבש מסיכה. גם אשתו האחרונה של ויסוצקי, מרינה ולדי, התייחסה בשלילה לסרט, ואמרה כי הסרט הוא "עלבון לוויסוצקי, לאמנותו, לזכרו ולחיים שלנו יחד".
הערות שוליים

↑  Российское кино собрало новогоднюю долю
↑  Vysotsky: Thank God I'm Alive, 2011-12-01, נבדק ב-2018-05-12
↑  Карточка фильма «Высоцкий. Спасибо, что живой», Бюллетень кинопрокатчика
↑  ויסוצקי: תודה שאני חי
↑  Александр Нечаев. Сергея Безрукова учат петь «под Высоцкого». Фильм «Чёрный человек» стал одним из самых обсуждаемых проектов — 26.04.2010
↑  "Новые тайны фильма «Высоцкий. Спасибо, что живой»". אורכב מ-המקור ב-2011-07-29. נבדק ב-2011-03-22.
↑  "Спасибо, что сказал" [Vysotsky: thanks for saying it]. Kommersant. 17 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Высоцкий. Спасибо, что живой". Kritikanstvo.
↑  Dmitry Puchkov. "Высоцкий. Спасибо, что живой". oper.ru.
↑  "Высоцкий. Спасибо, что живой". kinokadr.
↑  "Марина Влади осудила создателей фильма «Высоцкий. Спасибо, что живой»". Izvestija.
עותק של מכוניתו המפורסמת של ויסוצקי, מרצדס בנץ W116 בתיאטרון הקולנוע במוסקבה (מכונית מקורית שנמכרה לאחר מותו).
הרר

הרר (באמהרית: ሐረር, באנגלית: Harar) היא עיר במזרח אתיופיה ובירת מדינת הררי. במשך מאות שנים הייתה הרר מרכז מסחרי עיקרי, שחיבר את דרכי המסחר של אתיופיה עם יתר ערי קרן אפריקה וחצי האי הערבי. הרר ג'וגול (העיר העתיקה) הוכרזה בשנת 2006 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו. הרר נחשבת "העיר הרביעית בקדושתה לאסלאם" ובה 82 מסגדים ו-102 בתי תפילה אחרים, הכוללים גם קברים. הרר משמשת כבירת מדינת הררי - אחת מתשע המדינות האתניות של אתיופיה שהוקמו ב-1995. היא משתרעת על פני שטח של 311 קמ"ר, ואוכלוסייתה מונה כ-196,000 נפש.
מכוניות פיאט 600 איטלקיות ישנות בהרר
תושבים

תושבי הרר שייכים למספר קבוצות אתניות, בהן הדתות השולטות הן הנצרות והאסלאם. הקבוצות האתניות כוללות אמהרים, אורומו, סומלים, גורגים, תגרים ועוד, כשבין חומות העיר האוכלוסייה ברובה משתייכת להררים. ההררים הקוראים לעצמם בשם "אנשי העיר", הם צאצאיהם של חיילי ממלכת אקסום שהקימו באזור מוצב צבאי. ההררים דוברים שפה שמית הנקראת הררית. בעבר נכתבה ההררית באלפבית ערבי ובימינו בכתב אתיופי.
ג'וגול

שטחה של העיר העתיקה של הרר הוא 48 הקטאר, והכינוי "ג'וגול" מתייחס הן לחומה עצמה והן לשטח המבוצר הנתחם על ידה. העיר עצמה מכונה גם "גֲה" ("העיר") והשטח שמחוץ לחומות קרוי "גֶה-פאגֶה". ג'וגול מחולקת לשבע "קֶבֶלֶה", שכונות המופקדות על כל התפקידים העירוניים המנהליים. היא מוקפת בחומה בה קבועים שישה שערים ובהם גם "שער הרר" החדש יותר, שהוקם בידי מנליק השני בסוף המאה ה-19.
במרכזה של ג'וגול משתרע המרכז העירוני שצורתו כשל משולש ובקודקודיו שוכנים שלוש נקודות ציון - כיכר "שוק הסוסים" בה ניצבים בית העיריה וכנסייה, דרומית-מזרחית לה שוכן השוק המרכזי וממזרח לה המסגד המרכזי. לפי גרסה אחת הוקמו חומות העיר במאה ה-13 ולפי אחרת על ידי האמיר נור איבן אלמג'יד ששלט בעיר בשנים 1551–1568, ואשר הקימן בשל חששו מהנצרות. החומות הוקמו לפי תכתיבים טופוגרפיים וכללו בתחומן גם מקורות מים. בחומות היו קבועים חמישה שערים מהן יצאו חמש הדרכים הראשיות שהוליכו אל העיר, וג'וגול חולקה לחמש שכונות, אחת בסמוך לכל שער, אך חלוקה זו שוב אינה נהוגה בימינו. בעיר מספר שווקים ושניים נוספים שוכנים מחוץ לחומות, בסמוך לשער הדרום-מערבי.
בעיר 82 מסגדים ו-102 בתי תפילה מוסלמיים אחרים. אלה מתחלקים לשלושה סוגים - הסוג הבסיסי המסורתי הכולל חדר תפילה וחצר, חמשת המסגדים הגדולים הישנים הבנויים בדומה לסוג הראשון אך יש בהם כמות כפולה של עמודים, ובתי תפילה שכוללים גם קברים. בעיר שלושה סוגי בתים:
הבית המסורתי הוא הנפוץ ביותר, וכל יחידת דיור מכונה "גֶה גאר" ובה שלושה חדרי מגורים ואזור שירות בחצר. מספר יחידות דיור מקושרות מכונות "גֶה אבאד" ובעבר התגוררו בכולן בני משפחה אחת.
בתים "הודים" נבנו לראשונה על ידי מהגרים מהודו לאחר 1887 והם שוכנים בעיקר בחלקיה הגבוהים של העיר. לבתים אלה שתי קומות ובראשונה ורנדה הפונה אל החזית שבצד הרחוב או בזו הפונה אל החצר. 12 בתים כאלה שוכנים גם במרכזה של העיר.
הסגנון המעורב הוא שילוב של שני הסגנון המסורתי והסגנון ההודי.
הערות שוליים

↑  כתבה של הבי.בי.סי על חמשת אתרי המורשת שנבחרו באפריקה בשנת 2006
↑  פול האנז, "מסעות באתיופיה: לטייל באתיופיה 1969–1972", עמוד 188
| בירות מדינות אתיופיה |
| --- | --- | --- |
| ערים | אסאיטה • אדאמה • אווסה • אסוסה • בהר דר • ג'יג'יגה • גמבלה • הרר • מקלה |  |
| ערים במעמד מדינה | אדיס אבבה • דירה דאווה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4023411-3  NARA: 10038327  NKC: ge605907 
מראה כללי של העיר
שוק בהרר
תמונה פנורמית של הרר
ויקטור בראניקוב

| --- | --- |

 לידה:  20 באוקטובר 1940 פדוסייבקה, רוסיה 
 פטירה:  21 ביולי 1995 (בגיל 54) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית העלמין וגנקובסקויה 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 השכלה:  Ural Law Institute Russian Ministry of Internal Affairs 
 השתייכות:  שירות הביטחון הפדרלי משרד הפנים
 תקופת הפעילות:  1961–1995 (כ־34 שנים)
 דרגה:  גנרל הצבא
 עיטורים
 מדליית הערכה על שמירת הסדר הציבורי  מדליה להנצחת 50 שנים למיליציה הסובייטית  מדליית השירות המצוין, דרגה 3  מדליית השירות המצוין, דרגה 2  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  מדליה על גבורת העמל  מדליית ותיק העמל  מדליית השירות המצוין, דרגה 1 
 
ויקטור פאבלוביץ' בראניקוב (ברוסית: Ви́ктор Па́влович Бара́нников; נולד ב-20 באוקטובר 1940 בכפר פדוסייבקה מחוז פרימוריה, ברית המועצות - 21 ביולי 1995, מוסקבה) היה מדינאי רוסי שכיהן כראש גופי ביטחון הפנים, תחילה בברית המועצות ולאחר מכן ברוסיה. בראניקוב ניהל את ארגוני ביטחון המדינה בתקופה שבין פירוק ברית המועצות והקמת הפדרציה הרוסית.
שימש כשר פנים, שר ההגנה ומנכ"ל סוכנות הביטחון הפדרלית הראשון.
ביוגרפיה

לאחר עם סיום לימודיו בבית הספר בראניקוב עבד במפעל המכני של ילאבוגה (בטטרסטן) בשנים 1957–1961.
ב-1961 החל לשרת במשטרה וסיים את בית הספר המיוחד לשוטרים של ילאבוגה בשנת 1968 ולמד בסניף סברדלובסק של בית הספר הגבוה של משרד הפנים במוסקבה שסיים אותו בשנת 1968.
בראניקוב היה מפקד מחלקת המשטרה וסגן מפקד מחלקת המבצעים האזורית, כעבור זמן הועבר לאגף השביעי של המינהל למלחמה בגנבת רכוש סוציאליסטי של משרד הפנים הסובייטי (Управления по борьбе с хищениями социалистической собственности МВД СССР), שעסק במאבק בגנבת מטבעות ויהלומים.
ביוני 1988 הועבר לבאקו והיה סגן ראשון לשר הפנים באזרבייג'ן במטרה להשליט סדר לאור מהומות אתניות בעיר.
ביולי 1990 מונה לסגן שר הפנים. החל מספטמבר 1990 היה שר הפנים של רוסיה הסובייטית (הרפובליקה הגדולה ביותר של ברית המועצות).
בעקבות פוטש של אוגוסט, ב-23 באוגוסט 1991 מונה לשר הביטחון והפנים של ברית המועצות. עם פירוק ברית המועצות מונה ב-26 בדצמבר 1991 לשר הפנים והביטחון הרוסי. אנשי כוחות הביטחון התנגדו לאיחוד עם כוחות המשטרה הסובייטית, לכן עד מהרה המשרד המאוחד פורק ל-2 משרדים נפרדים.
ב-15 בינואר 1992 מונה למנכ"ל סוכנות הביטחון הפדרלית, היורשת הישירה למינהל השני של הקג"ב האחראי לביטחון פנים. ב-24 בינואר אותה שנה מונה לראש משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית. במאי 1992 הועלה לדרגה צבאית "גנרל הצבא" - הדרגה השנייה בסדר הדרגות הצבאי הרוסי.
במסגרת פעילותו במשרד הוא הצליח לבצע מספר מבצעים. יחד עם זאת, נפוצו שמועות על קשריו עם המתעשרים החדשים וניצול התפקיד לקבלת הטבות אישיות. כמו כן, נפוצו שמועות על קשריו המתגברים עם מתנגדים למדיניותו של הנשיא. עד קרע זה, ב-18 ביולי 1993 פוטר בשל הפרות אתיות ופעילות לקויה של שומרי שירות משמר הגבול הפדרלי בגבול הטג'יקי-אפגני.
בראניקוב היה פעיל בסכסוך החוקתי הרוסי של שנת 1993 וכיהן כשר הביטחון המיועד של מתנגדי הנשיא בוריס ילצין. הוא נעצר ב-4 באוקטובר 1993, שוחרר ב-26 בפברואר 1994 וקיבל חנינה מאת הנשיא בוריס ילצין.
ב-12 ביולי 1995 ויקטור בראניקוב הלך לעולמו בביתו במחוז מוסקבה.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ויקטור איוואננקו | ראשי שירות הביטחון הפדרלי  15 בינואר - 24 בינואר 1992 | הבא: ניקולאי גולושקו |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007332071105171  ISNI: 0000 0000 4400 4813  LCCN: n94026353  VIAF: 48453486   WorldCat (עם VIAF): 48453486 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ואדי הוואר

אפיק ואדי הוואר ("הנילוס הצהוב") ממערב לנילוס
ואדי הוואר (בערבית: وادي هور), המכונה גם "הנילוס הצהוב" על שם הנהר הקדום שזרם בו בעבר, הוא ואדי יבש בסודאן ובצ'אד.
גאוגרפיה

מקור ההוואר באזור האנדי בצ'אד, הוא עובר במדינת צפון דארפור שבסודאן ומצטרף לנילוס מצפון לאזור "העיקול הגדול", מדרום לדונגולה העתיקה (אנ'). אורכו מעל 1,100 ק"מ כיוונו הכללי הוא מזרח-מערב, ובדרכו בשוליים הדרומיים של מדבר לוב הוא מקבל בדרך כלל 25 מ"מ גשמים שנתי בממוצע בלבד.
תקופות קדומות

ואדי הוואר הוא אפיק של נהר קדום המכונה בשם "הנילוס הצהוב", יובל של הנילוס בתקופה הנאוליתית. באותה תקופה שרר באזור משטר אקלימי שונה ובסביבות הנהר השתרעה סוואנה. זרימת הוואדי פחתה בהדרגה בתהליך המדבור שעברה הסהרה לפני כ-4,000–6,000 שנה. הוא הפך בתחילה לשרשרת אגמים וביצות מים מתוקים, כפי שמראה מפת העולם של תלמי, אך אט אט במשך כ-2,000 שנה נוספות הלך והידלדל עד שלפני כ-2,000 שנה יבש כליל.
ארכאולוגיה

שפע אתרים פרהיסטוריים מעיד על ואדי הוואר כאזור שוקק חיים, שנתמך במערכת אקולוגית פורה, ונתיב שיירות סחר ותקשורת בין מרכז אפריקה ועמק הנילוס. האתר הארכאולוגי הנחקר ביותר עד כה בוואדי הוא "גאלה אבו אחמד" (אנ')
הערות שוליים

1 2 3  Intisar Soghayroun Elzein Soghayroun, Trade and Wadi Systems in Muslim Sudan, Kampala 2010
1 2  Stefan Kröpelin and Hans-Joachim Pachur, "Wadi Howar: Paleoclimatic Evidence from an Extinct River System in the Southeastern Sahara",Science, Vol. 237, No. 4812 (July 17, 1987), pp.
298-300.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 246645826   WorldCat (עם VIAF): 246645826
ואדי זרקא-מעין

| --- | --- |

מפל במעיינות החמים בחממאת מעין
 מידע כללי
 אורך:  18 קילומטרים
 שפך:  ים המלח 
 מדינות באגן הניקוז:  ירדן 
  (למפת ירדן מוגדלת) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלואדי זרקא-מעין(למפת ירדן רגילה) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלואדי זרקא-מעין
 
צפון ים המלח במפת מידבא. חמי קלירוהי נראים מעל חרטום האונייה, בחלקה העליון של התמונה, ומשמאל להם נראה ערוצו של הזרקא-מעין
ואדי זרקא-מעין (בערבית: وادي زرقا ماعين) הוא נחל איתן בעבר הירדן, הנובע בין העיירות ליב ומעין שבהרי מואב ונשפך אל ים המלח. אורכו של הנחל כ-18 ק"מ והוא הצפוני מבין שלושת נחלי האיתן הנשפכים אל ים המלח בצידו המזרחי (האחרים הם נחל ארנון ונחל זרד). באתר הוקמו בתי מלון ומתקני נופש.
מבנה הנחל

הנחל מתחפר בקניון תלול, שמתרחב כ-6.5 ק"מ לפני מקום שפכו אל ים המלח. כ-4.5 קילומטרים לפני השפך, בגובה של כ-80 מטרים מתחת לפני הים, אוסף אליו הנחל את מימי המעיינות החמים "חממאת מעין" (حمامات ماعين) הנובעים בערוצו, והמונים יותר ממאה. מי המעיינות נובעים בטמפרטורות שונות, חלקם מעל ל-60 מעלות צלזיוס, והם מעלים את טמפרטורת הנחל עד 30 מעלות צלזיוס.
הנחל נשפך אל ים המלח בדלתה קטנה, בערך מול שפכו של נחל דרגה (בחופו המערבי של ים המלח), כ-15 ק"מ דרומית למקום שפכו של נהר הירדן אל הים, וכ-17 ק"מ מצפון לשפכו של נחל ארנון (ואדי אל-מוג'יב).
זיהוי בתנ"ך

הנחל מזוהה עם נחליאל שמצפון לנחל ארנון, הנזכר בתנ"ך בשירת הבאר:
אָז יָשִׁיר יִשְׂרָאֵל אֶת-הַשִּׁירָה הַזֹּאת: עֲלִי בְאֵר, עֱנוּ-לָהּ; בְּאֵר חֲפָרוּהָ שָׂרִים, כָּרוּהָ נְדִיבֵי הָעָם, בִּמְחֹקֵק, בְּמִשְׁעֲנֹתָם; וּמִמִּדְבָּר מַתָּנָה. וּמִמַּתָּנָה נַחֲלִיאֵל; וּמִנַּחֲלִיאֵל בָּמוֹת; וּמִבָּמוֹת הַגַּיְא אֲשֶׁר בִּשְׂדֵה מוֹאָב--רֹאשׁ הַפִּסְגָּה; וְנִשְׁקָפָה עַל-פְּנֵי הַיְשִׁימֹן.
אתרים סמוכים

כחמישה קילומטרים דרומית לחממאת מעין שוכן הר מכוור וכ-2.5 ק"מ מדרום לשפכו של הנחל אל הים שוכנים שרידי חמי קלירוהי. על רכס זארא הצופה אל הים, במרחק של כשני קילומטרים צפונית-מזרחית לשפכו של הנחל, נפתח בשנת 2005 המרכז הפנורמי בים המלח. בסמוך למעיינות נמצא אתר כפר ברו שנזכר בכתבי  יוסף בן מתתיהו ובמסמכים מתקופת מרד בר כוכבא.
הערות שוליים

↑  אתר גילי חסקין
ולרי מילדזה

| --- | --- |

מילדזה, 2016
 לידה:  23 ביוני 1965 (בן 59) בתומי, גאורגיה הסובייטית, ברית המועצות
 שם לידה:  ולרי שוטייביץ' מילדזה
 מוקד פעילות:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1989
 מקום לימודים:  Admiral Makarov National University of Shipbuilding 
 עיסוק:  זמר
 סוגה:  פופ רוק, ארט רוק
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  Velvet Music, Misteriya Zvuka, REAL רקורדס, Soyuz, מלודיה, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  Albina Dzhanabaeva 
 פרסים והוקרה:  אמן כבוד של הפדרציה הרוסית  אובציה  פרסי Muz-TV  פרס גרמופון הזהב  People's Artist of the Chechen Republic  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 http://www.meladze.ru
 פרופיל ב-IMDb
 
ולרי שוטייביץ' מילדזה (ברוסית: Валерий Шотаевич Меладзе; נולד ב-23 ביוני 1965) הוא זמר אסטרדה סובייטי רוסי וגרוזיני פופולרי.
ביוגרפיה

ולרי נולד בעיר בתומי ב־23 ביוני 1965. אבא, שוטה קונסטנטינוביץ', ואמא, נלי אקקייבנה, היו מקצוע המהנדסים. הבן הבכור קוסטיה גדל במשפחה, באותה תקופה הוא היה בן שנתיים. בהמשך נולדה אחות נוספת ליאנה.
בזמן שולרי מלאדזה המשיך את לימודיו לתואר ראשון, הקלטות שנערכו על ידי קבוצת הסטודנטים "אפריל" נפלו לידי ראש הלהקה המוזיקלית הפופולרית "דיאלוג". בשנת 1989 הצטרפו ולרי ואחיו קוסטיה לקבוצה זו וביחד הם שחררו שני אלבומים.
וכאשר עם הזמן קונסטנטין החל לכתוב שירים, הוא הציע לשיר אותם לאחיו, ובשנת 1993 עזב ולרי את הלהקה "דיאלוג", והחליט לפתוח בקריירת סולו.
ההופעה הראשונה של ולרי התקיימה בשנת 1992. לפני משחקי החורף האולימפיים הקרובים באלברוויל, נערכה תוכנית הקונצרטים "ערב כוכבים" כאן שר מלדזה את השיר "אל תדאיג לי את הנשמה, כינור ..." (…Не тревожь мне душу, скрипка) שהפך ללהיט.
בשנת 1995 התקיימה הבכורה של אלבום הסולו הראשון של ולרי בשם "שרה". ההצלחה הייתה מחרישת אוזניים. שירים מהאלבום קיבלו מייד את השורות הראשונות במצעדים הרוסיים ומהר ואלרי מלדזה הפך לכוכב של הפופ הרוסי.
ולרי שר רק את השירים של אחיו קונסטנטין וכל אחד מהם הופך בהכרח ללהיט.
בשנת 1996, לאחר יציאת האלבום השני, "הרומנטיק האחרון", נתן מילדזה את הופעות הסולו הראשונות שלו בקומפלקס הספורט אולימפיסקי.
מוצלח במיוחד היה שיתוף הפעולה של מלדזה עם הלהקה ויא גרה. הקומפוזיציות בביצוע המשותף שלהם לא ירדו ממצעד הלהיטים.
הערות שוליים

↑  https://www.ticketline.co.uk/valeriy-meladze#bio
↑  https://www.last.fm/music/Valery+Meladze/+wiki
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 11035894  MusicBrainz: 4a07ca67-39d8-4f3a-a7b7-aac69291223b  VIAF: 1199154260854924480006   WorldCat (עם VIAF): 1199154260854924480006 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסיה ובנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וירוס: המשחק

| --- | --- |

 כללי
 תאריך הוצאה:  15 בנובמבר 1997 
 סוגה:  משחק פעולה ממוחשב, משחק אסטרטגיה ממוחשב, משחק יריות
 פיתוח:  קידום מולטימדיה בע"מ
 הוצאה לאור:  Sir-Tech 
 דרישות תוכנה
 מצבי משחק:  משחק וידאו למשתתף יחיד 
 פלטפורמות:  Microsoft Windows 
 
וירוס: המשחק (באנגלית: Virus: The Game) הוא משחק וידאו מסוג אקשן/אסטרטגיה שפותח על ידי הסטודיו הישראלי קידום מולטימדיה ושווק על ידי Sir-Tech. שלבי המשחק מתרחשים בכונן הקשיח של המשתמשים כאשר הקבצים והתיקיות מיוצגים כחדרים בתלת מימד דרכם יכול השחקן לנווט.
משחקיות

מטרת המשחק היא להילחם נגד 'וירוסים' שפלשו למבנה התיקיות והקבצים של המשתמשים. המשחק והפרסום שלו כללו אזהרות המזכירות לשחקן ש"זהו רק משחק", ושהמשחק אינו גורם לקובצי המחשב נזק בפועל. קובצי התמונות של המשתמש שימשו כטקסטורה של הקירות וקובצי הקול היוו את מוזיקת הרקע.
ביקורות

הביקורות המרכזיות היו בעיקרן שליליות. GameSpot טען ש"לווירוס יש את כל התכונות של משחק אשר לעולם לא ממש מתחברות".
Next Generation ביקר את גרסת ה-PC של המשחק עם דירוג של שני כוכבים מתוך חמישה וציין כי "הוא כמעט בלתי שחיק. תוסיפו עוד כוכב אחד אם תמצאו את הטלאי."
פרסום

קמפיין פרסום מעין-ויראלי למשחק החל-אחד מהראשונים בתחומו. הפרסום, נקרא "Russ", נצפה בתצורה של קובץ להורדה מסוג EXE. כשהקובץ הורץ נוצרה תצוגה מלאה של שולחן העבודה של המשתמש. בשלב זה החלה התוכנה לדמות מחיקה של תיקיות. כאשר תהליך זה הסתיים החלה להופיע הודעה מוקלדת שאומרת "תודה לאל שזהו רק משחק". מסך עם פרטים אודות רכישת המשחק הופיע ולאחר מכך התצוגה חזרה לשולחן העבודה. אף נזק לא נגרם למחשב במהלך הפרסום. הפרסום הזה לא התקבל ברוח טובה, בעיקר בגלל שיטת ההפחדה שהייתה מעורבת בו.
הערות שוליים

↑  Virus: The Game for Windows (1997), MobyGames
↑  danooct1 משחק ביוטיוב, ‏Nov 27, 2014
↑  Virus: The Game at MobyGames
↑  ., Finals, Next Generation No. 40. Imagine Media., April 1998, עמ' 108-109
וירוביטיצה

| --- | --- |
דגל וירוביטיצהדגל וירוביטיצה
מגוון מאתרי העיר וירוביטיצה
מגוון מאתרי העיר וירוביטיצה
 מדינה:  קרואטיה קרואטיה
 מחוז:   וירוביטיצה-פודראבינה
 חבל ארץ:  סלאבוניה
 ראש העיר:  איביצה קירין
 תאריך ייסוד:  1234
 שטח:  178.49 קמ"ר
 גובה:  120 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  19,302 (31 באוגוסט 2021)
  ‑ במטרופולין:  21,291 (2011)
  ‑ צפיפות:  119 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  45°50′N 17°24′E﻿ / ﻿45.833°N 17.400°E﻿ / 45.833; 17.400
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.virovitica.hr
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קרואטיה מוגדלת) זאגרב ספליט רייקה אוסייק זאדאר דוברובניק הונגריה ס ר ב י ה  מונטנגרו אל. בוסניה והרצגובינה  אוסטריה סלובניה אי. איטליה הים האדריאטי וירוביטיצה(למפת קרואטיה רגילה) זאגרב ספליט רייקה אוסייק זאדאר דוברובניק הונגריה ס ר ב י ה  מונטנגרו אל. בוסניה והרצגובינה  אוסטריה סלובניה אי. איטליה הים האדריאטי וירוביטיצה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
וִירוֹבִיטִיצָה (בקרואטית:  Virovitica) היא עיר ורשות מקומית בצפון-מזרח קרואטיה, בירת מחוז וירוביטיצה-פודראבינה, השוכנת סמוך לגבול הונגריה ולגדות הנהר דראווה.
היסטוריה

היישוב מתועד לראשונה במסמכים מ-1234 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה. ב-1552 נכבשה העיר על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. ב-1684, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה (1683–1699) נכבשה העיר על ידי צבא ממלכת הבסבורג. בתקופת שלטונה של מריה תרזה דוכסית אוסטריה חלה בעיר תנופת פיתוח ובמקום הוחל בבניית מצודה, כחלק מביצורו של אזור הספר מול צבא האימפריה העות'מאנית.
בהמשך, נשלטה העיר על ידי האימפריה האוסטרית ומאוחר יותר על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית. בתקופה האוסטרו-הונגרית נכללה בשטחי ממלכת קרואטיה-סלאבוניה אשר הייתה ישות אוטונומית בתוך שטחי האימפריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל האזור בשטחי ממלכת יוגוסלביה. בראשית אפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. בהמשך, נכללה וירוביטיצה בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה. במאי 1945, שוחררה העיר על ידי כוחות הפרטיזנים של טיטו ולאחר מלחמת העולם השנייה נכללה בשטחי יוגוסלביה.
ביוני 1991 הכריזה קרואטיה על עצמאותה והתנתקה מיוגוסלביה. כפועל יוצא מכך, פרצה מלחמת העצמאות של קרואטיה, ובמהלכה התחוללו באזור העיר קרבות בין צבא יוגוסלביה ובין כוחות הצבא הקרואטי. ב-17 בספטמבר 1991 נסוג הצבא היוגוסלבי מווירוביטיצה והיא עברה לשלטון קרואטי.
הקהילה היהודית

יהודים הגיעו לווירוביטיצה במחצית הראשונה של המאה ה-18 בעיקר מאזור טרנסדנוביה. קהילה מאורגנת קמה במחצית המאה ה-19.
ב-1830 הוקם בית עלמין לקהילה בסמיכות לכפר אנטונובאץ(אנ') והיה בשימוש עד 1870. ב-1870 הוקם בית עלמין חדש בפאתי וירוביטיצה ואליו הועברו בהמשך חלק מהמצבות מבית העלמין הישן. בבית העלמין מצויות 181 מצבות. ב-1863 הוקם בית הכנסת הקהילתי.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה הותקפו בני הקהילה על ידי חיילי הקאדר הירוק שפרקו עול. בית הכנסת נשדד וניזוק וכך גם בתים וחנויות של בני הקהילה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 350 נפשות. לאחר הקמת מדינת קרואטיה העצמאית הוחל ברדיפות יהודים. בני הקהילה גורשו למחנה הריכוז טניה וממנו לאושוויץ ודכאו. לפחות 160 מבני הקהילה נרצחו במחנות ההשמדה. ב-1942 הוחרב מבנה בית הכנסת.
לאחר המלחמה שבו מספר משפחות לעיר. ב-1969 התגוררו בווירוביטיצה 34 יהודים. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה ניזוק בית העלמין, חלק מהקברים חוללו ומצבות נגנבו. במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 נערכו עבודות שיקום בבית העלמין.
ב-1996 התגוררו בעיר 16 יהודים, אך לא נרשמה פעילות קהילתית.
מבין בני הקהילה הנודעים ניתן לציין את המשורר והסופר מירוסלאב פלדמן(אנ') ‏(1899–1976) ואת הפרטיזן, פולקובניק דרגן וולנר (1920–2006) אשר כיהן לאחר מלחמת העולם השנייה כיו"ר הקהילה היהודית בזאגרב.
לקהילה זו השתייכו יהודי הכפר פִּיטוֹמָאצָ'ה(אנ'). בית עלמין יהודי הוקם שם במחצית השנייה של המאה ה-19. בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בפיטומאצ'ה 20 יהודים. הקהילה חרבה בשואה. המצבות מבית העלמין היהודי נבזזו לשימוש משני. גם יהודי הכפר פוֹדְרָאבְסְקָה סֶסְבֶטֶה(אנ') השתייכו לקהילת וירוביטיצה. קהילה נוסדה שם במהלך המאה ה-19 והוקם בית עלמין. הקהילה חרבה בשואה. נכון ל-2010, ניתן היה לאתר את בית העלמין בכפר. עם קהילת וירוביטיצה נמנו יהודי הכפר סוּחוֹפּוֹלְיֶה(אנ'). קהילה נוסדה שם במאה ה-19 והוקם בית עלמין לקהילה. ב-1941 התגוררו בסוחופוליה 23 יהודים. הקהילה חרבה בשואה. נכון ל-2000 עמד על תילו בית העלמין היהודי והיה מתוחזק. עוד השתייכו לקהילת וירוביטיצה מספר מצומצם של משפחות יהודיות מהכפרים: שְפִּישִיץ' בּוּקוֹבִיצָה(אנ'), גְרָאדִינָה(אנ'), בּודָאקוֹבָאץ, דֶטְקוֹבָאץ, גְרָאדָאץ(אנ'),‏ נוֹבִי גְרָאדָאץ, וצָאבּוּנָה(אנ').
ערים תאומות

הונגריה בארץ', הונגריה.
גרמניה טראונרויט, גרמניה.
צ'כיה וישקוב, צ'כיה.