stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסיר ביטחוני
תנאי הכליאה > קבלת שירותי שיקום

החוק מחייב את שב"ס לבחון את האפשרות לשקם אסירים שהם אזרחים ישראלים או תושבי המדינה. לאסירים פליליים ישנה אפשרות לעבור סדנאות טיפוליות בין תחומי הכלא, לצאת לעבוד על מנת לשוב לאורח חיים נורמטיבי, ולזכות בשחרור מוקדם, שהליך שיקומי הוא תנאי מקדים לו.
הוראת שעה של שב"ס מונעת מאסירים ביטחוניים שאינם תושבי ישראל (פלסטינים) או ערבים ישראלים להיפגש עם מומחים פרטיים לשם גיבוש תוכנית שיקום וחוות דעת לוועדות השחרורים. בהוראת השעה נקבע כי הסיבה לאיסור הגורף על אסירים אלו היא "היעדר פוטנציאל להצלחת תוכנית שיקום" של אסירים ביטחוניים שביצעו עבירות על רקע אידאולוגי, וחוסר היכולת לפקח על תוכניות שיקום של אסירים זרים. הטענה המרכזית היא כי "עבריינות אידאולוגית אי אפשר לשקם" ועל כן, לדעת השב"ס, זה יהיה בזבוז של משאבים. בנוסף, העובדה שכל האסירים הביטחוניים כלואים יחד לפי שיוך ארגוני מונעת את הצלחת השיקום, משום שהאסיר חוזר לאגף לאחר המפגש השיקומי וישוב ויושפע מחבריו לאגף. טענה נוספת היא שרבים מהאסירים הביטחוניים אינם רואים בעצמם עבריינים, ולפיכך גם אם יתאפשר להם להשתתף בתוכניות שיקום הם יסרבו.
הקביעה שלא ניתן לשקם אסירים אידאולוגיים נתונה למחלוקת, משום שאין כיום בעולם מחקר המוכיח זאת. לעומת זאת, עד לפני מספר שנים, שב"ס איפשר לימודים על תיכוניים לאסירים הביטחוניים. תוכנית זו מיתנה את העמדות שלהם וגם את ההתנהגות שלהם בכלא.
ב-2016 דן בית המשפט העליון בשלוש בקשות ערעור על פסקי דין בעתירות של אסירים שלא הורשו להכניס מומחים מטעמם לבית הסוהר, באי כוחם של האסירים והסנגוריה טענו כי מדיניות השב"ס פוגעת בזכות האסירים להליך הוגן אל מול ועדת השחרורים. בדיון בבית המשפט טענה המדינה כי קיומם של מפגשים בין אסירים ביטחוניים למומחים פרטיים, והצורך בהיערכות והפיקוח עליהם, יקשו על הניהול התקין של בית הסוהר. בית המשפט העליון קבע כי הוראת השעה של השב"ס, אינה מידתית ופוגעת בזכותם להליך הוגן.
שביתות רעב

שביתת הרעב הראשונה של אסירים פלסטינים נערכה בשנת 1968 בכלא שכם במחאה על תנאי הכליאה ועל עינויים. מאז התרחשו שביתות רעב רבות שחלקן הסתיימו בפשרה שכללה שיפור תנאים בכלא ושחרור עצירים מנהליים. חמישה אסירים פלסטינים מתו עקב האכלה כפויה במהלך שביתות רעב: עבד אלקאדר אבו אלפחם בשנת 1970 בכלא שקמה, ראסם חלאוה ועלי ג'עפרי בשנת 1980 בכלא נפחא, מחמוד פריתיג בשנת 1984 בכלא ג'ניד וחסין נמר עבידאת, בשנת 1992 בכלא שיקמה.
באוגוסט 2004 פתחו כ-4,000 אסירים פלסטינים בשביתת רעב בתביעה להקלת תנאי מאסרם. בין היתר דרשו החזרת טלפונים לאגפים, הרחבת ביקורי משפחות והפסקת חיפושים. השר לביטחון פנים צחי הנגבי הגיב באמרו: ”מצדי שישבתו רעב עד מוות”. השביתה הסתיימה בלי שדרישותיהם העיקריות של השובתים נענו. יש המסבירים זאת בהשפעת שירות בתי הסוהר על הסיקור התקשורתי של תנאי האסירים, ובתשומת הלב הנמוכה שקיבלה השביתה בתקשורת, בין היתר בשל העיתוי במקביל לאולימפיאדה.
ב-17 באפריל 2012, יום האסיר הפלסטיני, פתחו כ-1600 אסירים פלסטינים בשביתת רעב המונית. דרישות השובתים כללו:
הוצאת אסירים פלסטינים מבידוד, כולל אלו הנמנים עם ההנהגה הפוליטית.
חידוש ביקורי משפחות מרצועת עזה, שהופסקו כליל בשנת 2007, וחידוש ביקורי משפחות של כ-300 אסירים מהגדה המערבית שמהם מנעה ישראל ביקורים.
גישה להשכלה גבוהה.
הפסקת חיפושים גופניים בעירום.
במהלך השביתה נערכו אירועי הזדהות עם העצירים השובתים בגדה, בעזה ובתחום הקו הירוק. אירועים אלו כללו הפגנות, עצרות ואוהלי מחאה מול בתי כלא, משרדי הצלב האדום, קונסוליות זרות ועוד. ביום ה-20 לשביתה התכנסה ועדת האתיקה של שרות בתי הסוהר והחליטה כי במקרה הצורך יואכלו השובתים בכפייה. ב-14 במאי 2012, היום ה-28 לשביתת הרעב, הושג הסכם בתיווך מצרים ובמעורבות הנהגת החמאס והרשות הפלסטינית בין הנהגת השובתים למדינת ישראל. ההסכם כלל התחייבות של האסירים להימנע "מכל פעילות אשר תהווה תמיכה מעשית בטרור" וישראל מצידה התחייבה להוציא אסירים מבידוד, לאפשר ביקורי משפחות ולהתחיל בדיונים על הקלת תנאי המאסר. בהתאם להסכמות הוצאו 18 אסירים מבידוד ונערכו מספר ביקורי משפחות מרצועת עזה בליווי הצלב האדום. ביקורים אלו הוגבלו להורים ובנות זוג אף על פי שהסכם סיום השביתה כלל גם ביקורי אחים ובני אסירים. ההסכם לא כלל את נושא העצירים המנהליים ואלה המשיכו בשביתות רעב.
שביתות רעב > שביתות רעב של עצירים מנהליים

ח'דר עדנאן, עציר מנהלי שנעצר בדצמבר 2011, מהכפר עראבה, שבת רעב במשך 66 ימים ואיבד כ-30 ק"ג ממשקלו. כ-30 אסירים שבתו רעב בהזדהות עם מאבקו בתקופת שביתתו. שביתת הרעב הופסקה בפברואר 2012 כשהפרקליטות הודיעה לבית המשפט כי צו המעצר נגדו לא יוארך. עדנאן נעצר שוב במעצר מנהלי במהלך מבצע שובו אחים ושוחרר לאחר שביתת רעב מוחלטת - ללא קבלת מלח ומינרלים וסירוב לכל בדיקה רפואית, שנמשכה 55 ימים. הוא נעצר פעם נוספת, ופתח בשביתת רעב ב-5 בפברואר 2023, ולאחר שנמשכה 86 ימים הוא נפטר ב-2 במאי 2023.
בשנת 2012 פתח סאמר עיסאווי, ממשוחררי עסקת שליט שנעצר עקב יציאה מהתחום המוניציפלי של ירושלים בניגוד לתנאי שחרורו, בשביתת רעב שנמשכה, לסירוגין, 210 ימים - עד אפריל 2013. בסיומה הגיע העציר, שמצבו הידרדר עד סכנת חיים מיידית, לפשרה עם ממשלת ישראל לפיה יפסיק את שביתת הרעב וישוחרר ממעצרו 8 חודשים אחר כך
איימן שרואנה שאף הוא נעצר במעצר מנהלי לאחר שחרורו בעסקת שליט הפסיק שביתת רעב ארוכה בחודש מרץ 2013 בהסכם על פיו הוגלה לרצועת עזה
מחמוד אל-סרסק, כדורגלן מעזה שנעצר ב-2009 בדרכו למשחק בג'נין שבת רעב במשך כשלושה חודשים עד ששוחרר ביוני 2012. לטובת שובת הרעב התערב אריק קנטונה ומזכ"ל פיפ"א, ג'וזף בלאטר שפנה בעניינו לאבי לוזון, מזכ"ל ההתאחדות לכדורגל בישראל
הנא שלבי, משוחררת עסקת שליט שנעצרה מחדש במעצר מנהלי, שבתה רעב 44 ימים עד להסכם על פיו גורשה לעזה לתקופה של 3 שנים
חסן ספדי, תושב שכם, נעצר ביוני 2011 ומעצרו המנהלי חודש פעמיים. בית המשפט הצבאי ובית המשפט העליון דחו את ערעוריו. חסן החל בשביתת רעב פתוחה ב-5 במרץ 2012 במחאה על מעצרו המנהלי וסיים את שביתת הרעב לאחר 71 ימים, בעקבות ההסכם לפיו הוא וארבעה שובתים נוספים ישוחררו בתום תקופת הצו המנהלי שבתוקף. ביוני 2012 חודש צו המעצר המנהלי נגדו בניגוד להסכם. עם חידוש מעצרו המנהלי, חידש ספדי את שביתת הרעב, שלושה שבועות לאחר סיום שביתת הרעב הקודמת ושבת רעב במשך 93 ימים נוספים, עד לשחרורו המובטח ב-30 באוקטובר 2012.
ב-2 במאי 2013 הורה בית המשפט הצבאי לערעורים על שחרור מוקדם של שני עצירים מנהליים: ג'עפר עז-אלדין וטארק קעדאן מג'נין ששבתו רעב במשך 90 יום
ב-24 באפריל 2014 פתחו כ-80 עצירים מנהליים (מתוך כ-190) בשביתת רעב במחאה על מעצרם. ב-8 במאי 2014 הצטרפו לשביתה כ-25 עצירים מנהליים נוספים וכן וכמה אסירים, בתאריך 11 במאי 2014 נמנו כ-130 שובתים. שירות בתי הסוהר העביר עצירים שובתי רעב מכלא עופר לכלא רמלה שם נכלאו בבידוד, שובתי הרעב בכלא קציעות הועברו לבידוד באוהלים. ב-1 ביוני היו 70 עצורים שובתי רעב מאושפזים בבתי חולים וכ-200 אסירים נוספים שבתו בבתי הסוהר. שביתת הרעב הסתיימה ב-25 ביוני 2014 לאחר ששירות בתי הסוהר הסכים לבטל את הקנסות שהטיל על השובתים ולהחזיר אותם לאגפים שמהם הוצאו. בעקבות שביתת הרעב התקיים דיון ציבורי סביב האפשרות של הזנה בכפייה של שובת הרעב.
ב-18 ביוני 2015 פתח מוחמד עלאן בשביתת רעב. כעבור חודשיים התדרדר מצבו הרפואי ובג"ץ הורה להקפיא את מעצרו. כעבור חודש שוחרר מבית החולים, נעצר בצו מנהלי חדש, וחידש את שביתת הרעב.
תמיכה פלסטינית באסירים

עד שנת 2014 קיבלו האסירים הביטחוניים הפלסטינים הכלואים בישראל תמיכה כספית מהרשות הפלסטינית. בשנת 2013 העבירה הרשות כ-4% מתקציבה לצורך זה. כל אסיר תוגמל בקצבה הנעה בין 1400 ש"ח לחודש לאסיר חדש, ועד 12,000 ש"ח בחודש לאסיר המרצה יותר מ-30 שנה. תמיכה זו ספגה ביקורת מצד ישראל שטענה כי מדובר בהסתה נגד ישראל ועידוד הטרור. לדברי זאב אלקין "שכר המחבלים" גבוה פי ארבעה משכר שוטרי הרשות, מה שהופך את האסיר לבעל המשרה הציבורית הנחשקת ביותר לצורך מימון משפחתו.
בשנת 2014 החליטה הממשלה הפלסטינית לבטל את המשרד לענייני אסירים, והקימה במקומו את "הרשות הלאומית לטיפול באסירים ובעצירים", בהתאם לבקשת ישראל וגורמים מערביים שהתנגדו לסיוע כספי לאסירים מתקציב הרשות. רשות זו היא חלק מאש"ף, איננה ממומנת על ידי תורמים בינלאומיים ופועלת באופן עצמאי מממשלת הרשות.
במאי 2019 במסגרת חשיפה של ארגון לביא את הרשימות אותם קיבל במסגרת בקשת חופש מידע עלה מהתשובות כי הרשות הפלסטינית ממנת מדי חודש לכל אסיר תושב הרש"פ בשב"ס 400 שקלים לרכישת מוצרים בחנויות המכר בבתי הכלא.
שחרור אסירים ביטחוניים

השב"כ מעורב בקבלת החלטה על קיצור תקופת המאסר של אסירים ביטחוניים, ובדרך כלל אין מקצרים שליש על התנהגות טובה. שחרורם של אסירים ביטחוניים מתבצע בתום תקופת מאסרם או באחד משני מצבים ייחודיים לאסירים אלה: עסקת חילופי שבויים, שבמסגרתה משוחררים אסירים ביטחוניים רבים בתמורה לשחרורם של ישראלים שנפלו בשבי או נחטפו למטרה זו, או מחווה של ישראל לרשות הפלסטינית.
דוגמאות בולטות לעסקאות שחרור אסירים ביטחוניים בישראל:
"עסקת ג'יבריל", שבמסגרתה שוחררו 1,150 אסירים ביטחוניים שישבו בבתי כלא בישראל בתמורה לשחרור שלושה חיילי צה"ל שנתפסו בלבנון בידי ארגונו של אחמד ג'יבריל.
עסקת שליט, שבמסגרתה שוחררו 1,027.
עסקת שחרור החטופים ישראל–חמאס (2023), שבמסגרתה שוחררו 240 אסירים ביטחוניים.
עסקת שחרור החטופים ישראל–חמאס (2025)
ועדת שמגר הייתה ועדה ציבורית בראשותו של נשיא בית המשפט העליון לשעבר מאיר שמגר, אשר נתמנתה ביולי 2008 על ידי שר הביטחון אהוד ברק, לקביעת עקרונות לניהול משא ומתן לפדיון שבויים, חטופים ונעדרים.
התעללות באסירים ביטחוניים

במהלך מלחמת חרבות ברזל תועדו עדויות על מקרים רבים של אלימות קשה ובלתי חוקית מצד כוחות הביטחון כלפי עצירים. ביוני 2024 פורסם בהארץ כי 48 עצורים תושבי רצועת עזה מתו מתחילת המלחמה במתקנים צבאיים בישראל שבהם הוחזקו, או בדרך אליהם, בעיקר במחנה שדה תימן ומחנה ענתות. נמסר כי צה"ל מנהל חקירה פלילית נגד חיילים בנוגע למקרים אלה. חקירת מותם של שני עצירים מהרצועה מעלה כי חיילים הכו אותם בדרכם למתקן שדה תימן.
בתחילת אוגוסט 2024 פרסם ארגון "בצלם" עשרות עדויות של עצירים שנכלאו מאז פרוץ המלחמה, כאשר רובם שוחררו בסופו של דבר מבלי שהועמדו לדין. הדו"ח הצביע על "מציאות של עינויים, פגיעות מיניות, אלימות, השפלה, הרעבה ומניעת טיפול רפואי הולם". בנוסף, הדו"ח מנה לפחות 60 מקרי מוות של כלואים פלסטינים מאז פרוץ המלחמה, ביניהם 48 עצורים תושבי עזה שמתו במתקני מעצר של הצבא ועוד 12 שמתו במשמורת שב"ס, חלקם בנסיבות המעלות "חשד כבד להתעללות ולמניעת טיפול רפואי מכוונים". הדו"ח כלל עדויות רבות המתארות פגיעות מיניות, ובהן הכאת איברי מין, שימוש באלות וכלי מתכת כדי להסב כאב באיברי המין, אחיזה באיברי מינם של האסירים, צילום אסירים וביצוע חיפוש על גופם כשהם בעירום מלא. עדויות אחרות בדו"ח כוללות בין היתר תיאורי אלימות שהופעלה באמצעות גז פלפל, רימוני הלם, מקלות, אלות עץ וברזל, טייזר, מכות ואגרופים.
במרץ 2025 דו"ח של האו"ם קבע כי עצירים פלסטינים היו נתונים "באופן שגרתי" להתעללות מינית והטרדה מינית. על פי עדויות, גברים פלסטינים הותקפו מינית ונאנסו על ידי שימוש במכשיר חשמלי לגרימת כוויות בפי הטבעת, והחדרת חפצים לפי הטבעת ולחלחולת. לפחות שני עצירים נזקקו לטיפול רפואי בעקבות אונס. נשים פלסטיניות שהוחזקו במעצר העידו בין היתר על הטרדות מיניות וניסיונות תקיפה מינית, מכות שכוונו אל איבר המין שלהן ומקרים שבהם חיילים נגעו בחזה שלהן וניסו לנשק אותן.
ראו גם

מועדון האסיר הפלסטיני
יום האסיר הפלסטיני
דנג"ץ סעיד צלאח ואחרים נגד שירות בתי הסוהר ומדינת ישראל
הבריחה מבית הסוהר גלבוע
פרשת הסרסור בסוהרות בכלא גלבוע
לצפייה נוספת

"הביטחוניים" (2007), סרט תעודה מאת שמעון דותן
פייטון פלייס (סרט)

| --- | --- |
פייטון פלייס
פייטון פלייס
 מבוסס על:  פייטון פלייס 
 בימוי:  מארק רובסון
 הופק בידי:  ג'ארי ואלד
 תסריט:  ספר: גרייס מטאליוס תסריט:  ג'ון מייקל הייס
 עריכה:  דייוויד ברטרטון
 שחקנים ראשיים:  לנה טרנר לי פיליפס  דיאן וארסי הופ לאנג ארתור קנדי ראס טמבלין טרי מור לויד נולאן
 מוזיקה:  פרנץ וקסמן
 צילום:  ויליאם מלור
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 בדצמבר 1957
 משך הקרנה:  162 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 תקציב:  2.200.000 ‏$
 הכנסות:  25,600,000‏$
 דף הסרט ב־IMDb
 
פייטון פלייס (באנגלית: Peyton Place) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1957 המבוסס על רב-מכר בשם זה מאת הסופרת האמריקאית גרייס מטאליוס משנת 1956. הסרט הוסרט בשיטת הסינמסקופ והופץ על ידי חברת פוקס המאה ה-20. המפיק ג'רי ואלד רכש את הזכויות ממטאליוס פחות מחודש לאחר פרסום הספר תמורת 250.000 דולר. היא לא הייתה מרוצה מהתסריט שרוכך כדי לעמוד בהוראות של קוד הייז.
לשחקנים לי פיליפס ודיאן וארסי זו הייתה הופעת הבכורה בסרטים אבל הם לא הצליחו למנף את הקריירה שלהם לאחר מכן. הסרט מתאר את העיירה הדמיונית פייטון פלייס אי שם בניו המפשיר בשנת 1941 שבה הצטרפה ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. עיירה שמסתירה תחת החזות השלווה, רצח, גילוי עריות, התאבדות, רכילות, שקרים וצביעות מוסרית.
בתחילה הסרט דשדש בקופות, אך טרגדיה שקרתה ללנה טרנר הדומה במקצת למה שמתואר בסרט, גרמה להצלחתו. ב-4 באפריל 1958 דקרה למוות בתה בת ה-14 של טרנר, שריל קריין, את בן זוגה של אמה, ג'וני סטומפאנאטו, שתקף את טרנר. הוחלט שזה היה רצח מוצדק והיא לא הועמדה לדין. הפרשה והסיקור התקשורתי שלה העלתה את מכירת הכרטיסים לסרט בעשרות אחוזים והסרט הפך לשובר קופות.
הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אוסקר אך לא זכה באף אחד מהם.
ב-1961 הופק סרט המשך בשם "בחזרה לפייטון פלייס" עם קרול לינלי בתפקיד הראשי, גם הוא לפי הרומן של גרייס מטאליוס "בחזרה לפייטון פלייס" (1959) שהצליח פחות.
הערות שוליים

↑  הסרט, הבימוי, התסריט, הצילום, שחקנית (לנה טרנר), שחקנית משנה (דיאן וארסי, הופ לאנג), שחקן משנה (ארתור קנדי, ראס טמבלין)
גוסטב ואסה, מלך שוודיה

גוסטב הראשון (בשוודית: Gustav I, נולד בשם גוסטב אריקסון (Eriksson) למשפחת האצולה ואסה (Vasa) ומאוחר יותר נודע בשם גוסטב ואסה; ‏ 12 במאי 1496 – 29 בספטמבר 1560) היה מלך שוודיה מ-1523 ועד מותו. לפני כן, משנת 1521 ועד המלכתו הוא היה "מגן הממלכה" (Rikshövitsman) במהלך מלחמת העצמאות השוודית המתמשכת כנגד כריסטיאן השני, מלך דנמרק. כמי שהיה בתחילה אלמוני, גוסטב ואסה הנהיג את תנועת המרד בתקופה שלאחר טבח סטוקהולם, שבו נספה אביו. בחירתו של גוסטב כמלך ב-6 ביוני 1523 וכניסת הניצחון שלו לסטוקהולם, אחד עשר ימים לאחר מכן, סימנו את קץ עידן המונרכיה הנבחרת של שוודיה של ימי הביניים, את קיצו של איחוד קאלמאר ואת ראשיתה של המונרכיה העוברת בירושה תחת בית ואסה ויורשיו, כולל בית המלוכה הנוכחי, בית ברנדוט.
כמלך, הוכיח גוסטב את עצמו כשליט חידתי בעל קווי אופי אכזריים לא פחות מקודמיו. הוא דיכא בברוטליות מרידות שהתרחשו לאחר מכן (שלוש בדלרנה, חבל ארץ שהיה מקור התמיכה הראשון שלו לתביעת הכתר, אחת בוסטרגוטלנד (Västergötland)  ואחת בסמולנד). הוא פעל להעלאת המיסים, לסיום הפיאודליזם ולהבאתה של הרפורמציה הפרוטסטנטית לשוודיה. הוא החליף את זכויות היתר של בעלי הקרקעות המקומיים, האצולה והכמורה, במושלים ובישופים שמונו על ידי הממשל המרכזי. תקופות שלטונו בת ה-37 שנים, שהייתה הארוכה ביותר בשוודיה למלך בוגר (להוציא את גוסטב החמישי ואת קרל השישה עשר גוסטב), עמדה בסימן לא רק של מיגורה של העליונות הדנית, אלא גם של זו של הכנסייה הקתולית, שנכסיה הולאמו ושבמקומה הוקמה הכנסייה הלותרנית של שוודיה תחת שליטתו. הוא היה מלך הראשון יליד שוודיה ששלט שלטון יחיד והיה איש תעמולה ובירוקרט מיומן. יריבו הראשי, כריסטיאן, הגדיר אותו כ"מלך הרודן" והרפתקאותיו הדמיוניות בתקופת המאבק לעצמאות עדיין מסופרות עד היום. שלושת בניו, אריק הארבעה עשר, יוהאן הארבעה עשר וקרל התשיעי, כולם מלכו אחריו בתקופות שונות.
לימים הוכר גוסטב ואסה כמייסדה של שוודיה המודרנית, אבי האומה. הוא אהב להשוות עצמו למשה. כאדם, היה גוסטב ידוע כמי שנקט בשיטות אכזריות ובעל מזג רע, אך גם כחובב מוזיקה וכאדם שנון ובעל יכולת לתמרן ולהשמיד את מתנגדיו. הוא ייסד את התזמורת הוותיקה ביותר בעולם שקיימת עד היום, התזמורת השוודית המלכותית (Kungliga Hovkapellet). דוחות משק הבית המלכותיים מ-1526 מונים שנים עשר נגנים, כולל נגני כלי נשיפה וטימפני, אך לא נגני כלי מיתר. כיום זוהי התזמורת של האופרה המלכותית השוודית.
מוצאו

גוסטב אריקסון (Eriksson), בנם של ססיליה מנסדוטר אקה (Eka) ושל אריק יוהנסון (Johansson) ואסה, נולד ככל הנראה ב-1496. הוא נולד ככל הנראה בטירת רידבוהולם (Rydboholm)  שמצפון-מזרח לסטוקהולם, בית האחוזה של אביו. הוא נקרא על שמו של גוסטב אנונדסון (Anundsson), סבו של אביו.
הוריו של אריק יוהנסון היו יוהאן קריסטרסון (Kristersson) ובריגיטה גוסטפסדוטר (Gustafsdotter) שמוצאם מהשושלות של בית ואסה וסטורה (Sture), בהתאמה, שתיהן שושלות אצולה נכבדות בשוודיה. בריגיטה גוסטפדוטר הייתה אחותו של סטן סטורה הזקן, עוצר שוודיה. אביו של גוסטב ואסה, בהיותו קרוב משפחה של סטן סטורה, ירש את אחוזותיו באופלנד ובסדרמאנלנד (Södermanland), כאשר זה האחרון מת ב-1503. למרות היותו בן למשפחה בעלת רכוש רב עוד מילדותו, היה גוסטב אריקסון בעל רכוש רב יותר בשלב מאוחר יותר של חייו.
על פי מחקר גנאלוגי, בריגיטה גוסטפדוטר אקה וסטן סטורה (וכתוצאה מכך גם גוסטב ואסה עצמו), היו צאצאיהם של סוורקר השני, מלך שוודיה ("הצעיר"), דרך נכדתו, בנדיקטה סונסדוטר (Sunesdotter). סבתא רבתא של גוסטב ואסה הייתה אחותו למחצה של קרל השמיני, מלך שוודיה.
ההתנגדות לדנים > התמיכה במפלגת סטורה

החל מסוף המאה ה-14 הייתה שוודיה חלק מאיחוד קאלמאר, יחד עם דנמרק ונורווגיה. הדומיננטיות הדנית במסגרת האיחוד הובילה לעיתים להתקוממיות בשוודיה. בימי ילדותו של גוסטב, חלקים מהאצולה השוודית ניסו להביא לעצמאותה של ארצם. גוסטב ואביו אריק תמכו במפלגתו של סטן סטורה הצעיר, שהיה עוצר שוודיה החל מ-1512 ובמאבקה נגד כריסטיאן השני, מלך דנמרק. לאחר קרב ברנקירקה (Brännkyrka) ב-1518, שבו הכו כוחותיו של סטן סטורה את הכוחות הדנים, הוחלט שסטן סטורה והמלך כריסטיאן יפגשו באוסטרהנינגה (Österhaninge) למשא ומתן. כדי להבטיח את שלומו של המלך, שלחו השוודים שישה בני ערובה שיוחזקו על ידי הדנים כל עוד המשא ומתן נמשך. אף על פי כן, כריסטיאן לא הגיע לדיונים, הפר את העסקה עם השוודים ולקח איתו את בני הערובה בשובו בספינה לקופנהגן. בין ששת בני הערובה נמנה גם גוסטב אריקסון. הוא הוחזק בטירת קאלו (Kalø Slot) שבמזרח יוטלנד, אך קיבל יחס נאות לאחר שהבטיח כי הוא לא ינסה להימלט. הסיבה ליחס העדין שזכו לו בני הערובה הייתה תקוותו של כריסטיאן לשכנע אותם לעבור לצדו ולפנות נגד מנהיגם, סטן סטורה. אסטרטגיה זו הוכחה כמוצלחת מבחינתו של כריסטיאן, שכן כל בני הערובה אכן עברו לצדו, להוציא את גוסטב, שנותר נאמן למפלגתו של סטורה.
ב-1519, נמלט גוסטב מקאלו. הוא ברח לעיר ההנזאית ליבק והגיע אליה ב-30 בספטמבר. הדרך בה הוא הצליח להימלט לא ברורה דיה, אך ככל הנראה הוא התחזה לנוהג שוורים. בעקבות זאת זכה גוסטב לכינויים "מלך זנב השור" ו"גוסטב אחורי הפרה", כינויים שהוא לא חיבב כלל. ב-1547 נהרג לוחם שתוי שכינה אותו כך.
בעת שהותו בליבק הצליח גוסטב להתעדכן על ההתפתחויות במולדתו. כריסטיאן השני תקף את שוודיה כדי לתפוס את השלטון מידיהם של סטן סטורה ותומכיו. ב-1520 נחלו כוחותיו של המלך הדני ניצחון. במרץ מת סטן סטורה, אך כמה מעוזים, כולל סטוקהולם הבירה, עדיין הצליחו להחזיק מעמד מול הכוחות הדנים. גוסטב הפליג מליבק וב-31 במאי הוא נחת מדרום לקאלמאר.
בחודשים הראשונים לאחר שובו לשוודיה נשאר גוסטב ככל הנראה לא פעיל. על פי כמה מקורות, הוא קיבל הזמנה לטקס ההכתרה של כריסטיאן. ההכתרה הייתה אמורה להתקיים בסטוקהולם שנכבשה בנובמבר. אף שכריסטיאן הבטיח מתן חנינה ליריביו במפלגתו של סטורה, כולל גוסטב, בחר זה האחרון לדחות את ההזמנה. טקס הכתרה התקיים ב-4 בנובמבר וימי החגיגות התקיימו באווירה ידידותית. לאחר החגיגות נכלאו יריביו של כריסטיאן והואשמו בכפירה. יום לאחר מכן הוכרז גזר דינם. במהלך טבח סטוקהולם הוצאו להורג קרוב למאה איש ב"כיכר הגדולה" (Stortorget), ביניהם אביו של גוסטב, אריק יוהנסון, ואחיינו יואקים בראהה (Brahe). גוסטב עצמו שהה באותה עת ברפסנס (Räfsnäs) שליד טירת גריפסהולם.
ההתנגדות לדנים > בדלרנה

לגוסטב היו סיבות לחשוש לחייו ולעזוב את רפסנס. הוא נסע לחבל דלרנה שבדרום-מערב שוודיה. קורותיו שם תוארו בכרוניקות של פטר סברט (Svart) כעלילות גבורה של גוסטב, והן חלק מהמורשת הלאומית של שוודיה, אך לא ניתן לאמת אותן באופן מלא. ככל הנראה הוא ניסה לקבץ סביבו כוחות מקרב איכרי החבל, אך בתחילה נחל הצלחה מועטה. בהיותו נרדף על ידי נאמניו של כריסטיאן ועקב כישלונו להקים צבא שיהווה אתגר למלך, לא נותרה לגוסטב ברירה, אלא להימלט לנורווגיה. בדרכו ממורה, שבמחוז דלרנה, לנורווגיה דרך לימה (Lima, באותו מחוז), שינו אנשים, שדחו קודם לכן את פנייתו לתמוך בו כנגד כריסטיאן, את דעתם. נציגים של קבוצת אנשים זו השיגו את גוסטב לפני שהספיק להגיע לנורווגיה ושכנעו אותו להובילם חזרה למורה. מסעו זה של גוסטב לנורווגיה ובחזרה הוא הרקע למרוץ הסקי ואסלופט (Vasaloppet), הנערך בשוודיה, עד ימינו, אחת לשנה.
ההתנגדות לדנים > מלחמת העצמאות השוודית

גוסטב מונה להיות מגן הממלכה (hövitsman) וכוח המורדים שסביבו הלך וגדל. בפברואר 1520 הוא מנה כבר כ-400 איש, שרובם הגיעו מהאזור סביב לאגם סיליאן (Siljan, אף הוא בדלרנה). ההתנגשות הגדולה הראשונה במלחמת העצמאות השוודית החלה באפריל, עת המורדים הביסו את צבא נאמני המלך. בקרב זה ובקרבות שהתנהלו במהלך המלחמה, לא לקח גוסטב חלק פעיל. מרידות נוספות התרחשו בחלקים נוספים של שוודיה, כמו במחוזות סמולנד ווסטרגוטלנד (Västergötland) שביטאלנד. מנהיגי האצולה של יטאלנד הצטרפו לכוחותיו של גוסטב ובאוגוסט, בוודסטנה (Vadstena) שבאסטרייטלנד, הם הכריזו עליו כעל עוצר שוודיה.
בחירתו של גוסטב כעוצר גרמו לאצילים שוודים רבים, שעד אז נותרו נאמנים למלך כריסטיאן, לחצות את הקווים. חלק מהאצילים, שעדיין נותרו נאמנים למלך הדני, בחרו לעזוב את שוודיה, בעוד שאחרים איבדו את חייהם. כתוצאה מכך, איבדה המועצה המלכותית של שוודיה רבים מחבריה הוותיקים שהוחלפו בתומכיו של גוסטב. רוב הערים הבצורות והטירות נכבשו על ידי אנשיו של גוסטב, אך המעוזים המוגנים ביותר, כולל סטוקהולם, נותרו עדיין בשליטה דנית. ב-1522, לאחר משא ומתן בין אנשיו של גוסטב לבין נציגי העיר ליבק, הצטרפה העיר ההנזאית למלחמה כנגד דנמרק. חורף 1523 עמד בסימן של תקיפת הכוחות המשותפים באזורים שבשליטת הדנים והנורווגים בסקונה, בהלנד, בבלקיניה ובבוהוסלן. במהלך החורף, הודח כריסטיאן השני והוחלף בפרדריק הראשון. המלך החדש תבע בגלוי את הכתר השוודי לעצמו וקיווה שליבק תנתק את קשריה עם המורדים השוודים. העיר הגרמנית, שהעדיפה שוודיה עצמאית על פני איחוד קאלמאר חזק בשליטת דנמרק, ניצלה את ההזדמנות והפעיל לחץ על המורדים. העיר רצתה להבטיח לעצמה זכויות סחר עתידיות וכן ביטחונות להלוואות שהיא העניקה למורדים. המועצה המלכותית וגוסטב הבינו שתמיכתה של ליבק היא חיונית. כתוצאה מכך החליטה המועצה לבחור בגוסטב כמלך.
ההתנגדות לדנים > מלחמת העצמאות השוודית > בחירה כמלך

בחירתו הטקסית של גוסטב אריקסון כמלך שוודיה התקיימה כאשר מנהיגיה של שוודיה התכנסו בסטרנגנס (Strängnäs) שבסודרמנלד (Södermanland, בדרום מזרח שוודיה) ביוני 1523. עם בחירתו של גוסטב על ידי חברי המועצה, הוא נועד עם שני הנציגים של ליבק. הנציגים הגרמנים תמכו במינוי ללא היסוס וקבעו שזהו רצון האל. גוסטב  בהתאם, הצהיר שהוא חייב להיכנע לרצון ההשגחה העליונה, ובפגישה עם המועצה המלכותית, הוא הכריז על הסכמתו לקבל על עצמו את המינוי. בטקס שהתקיים לאחר מכן, בהנהגתו של הדיאקון של סטרנגנס, נשבע גוסטב את השבועה המלכותית. ביום המחרת הוכרז גוסטב כמלך, אם כי הוא עדיין לא הוכתר. לימים, ב-1983, יום זה, ה-6 ביוני, הוכרז כחג הלאומי של שוודיה.
ההתנגדות לדנים > מלחמת העצמאות השוודית > כיבוש סטוקהולם

זמן קצר לאחר האירועים ב-1523 בסטרנגנס, הוצא מכתב הרשאה לליבק ולבעלות בריתה בברית ערי הנזה, ולפיו הן שוחררו מתשלום מכסים בסחר שלהן עם שוודיה. הסכם, שנוסח על ידי נציגיה של ליבק, נחתם עם המגינים הדנים בסטוקהולם, וב-17 ביוני נכנסו המורדים לעיר הבירה. גוסטב היה יכול כעת להיכנס לתפקידו בטירת שלושת הכתרים.
ההתנגדות לדנים > מלחמת העצמאות השוודית > סוף המלחמה

אחרוני הנאמנים לכריסטיאן החזיקו עדיין במצודות בפינלנד, אז עדיין חלק משוודיה. במהלך קיץ וסתיו 1523 נכנעו כולם. ב-24 באוגוסט 1524 הגיע גוסטב למאלמה כדי להשיג הסכם עם פרדריק מלך דנמרק. בהסכם מאלמה היו הן צדדים שליליים והן צדדים חיוביים מבחינתו של גוסטב. משמעותו של ההסכם היה שממלכת דנמרק-נורווגיה הכירה בשוודיה העצמאית. תקוותיו של גוסטב להשיג לעצמו מחוזות נוספים (יטאלנד ובלקיניה), עלו בתוהו. ההסכם סימן את קיצה של מלחמת העצמאות של שוודיה.
הרפורמציה

לאחר הכתרתו של גוסטב הוגלה משוודיה הארכיבישוף של אופסלה, גוסטב טרולה (Trolle). גוסטב שיגר מסר לאפיפיור קלמנס השביעי ובו ביקש ממנו לקבל את מינויו של הארכיבישוף החדש שנבחר על ידי גוסטב עצמו, יוהאן מגנוס (Magnus). האפיפיור הודיע בתשובתו שהוא דורש שהגירוש הבלתי חוקי של גוסטב טרולה יבוטל ושהוא יוחזר למשרתו. כאן הוכחה ההשפעה הניכרת של ריחוקה הגאוגרפי של שוודיה. בשל העובדה שהארכיבישוף המודח היה בעל ברית של מלך דנמרק, או לפחות נחשב כך לדעת בני התקופה, החזרתו לתפקידו לא באה כלל בחשבון מבחינתו של גוסטב.
גוסטב נתן לאפיפיור להבין שדרישתו היא בלתי אפשרית ורמז לו על ההשלכות של התעקשותו. האפיפיור אכן לא חזר בו וסירב לקבל את הצעותיו של גוסטב למועמדים לכס הארכיבישוף. בדרך מקרה, מסיבות שונות, היו ארבע משרות שונות של ארכיבישופים בשוודיה פנויות. גוסטב הציע לאפיפיור מועמדים, אך האפיפיור עמד על בחירתו רק במועמד אחד. בשל העובדה שהאפיפיור סירב לחזור בו בעמדתו בנוגע לגוסטב טרול, לקח על עצמו ב-1531 גוסטב, שהושפע מהמלומד הלותרני, אולאוס פטרי (Petri), למנות בעצמו ארכיבישוף חדש, את אחיו של פטרי, לאורנטיוס פטרי. עקב צעד מלכותי זה, איבד האפיפיור את כל ההשפעה שהייתה לו על הכנסייה בשוודיה.
בשנות העשרים של המאה ה-16, הובילו האחים פטרי את המערכה להנהגתו של הלותרניזם בשוודיה. עשור זה עמד בסימנם של אירועים רבים שניתן לראות אותם כקבלה ההדרגתית של הפרוטסטנטיות. לדוגמה, נישואיו של אולאוס פטרי, כומר משוח, וכתבים שונים שפורסמו על ידו, המכוונים לדוגמות לותרניות. ב-1526 פורסם תרגום של הברית החדשה לשוודית. ב-1540 – 1541, לאחר הרפורמציה, פורסם תרגום מלא של התנ"ך לשוודית ונקרא "התנ"ך של גוסטב ואסה". עם זאת, הידע ביוונית עתיקה ובעברית לא היה נפוץ בקרב הכמורה השוודית והתרגום לא נעשה מהמקור. תחת זאת, נעשה התרגום על פי התרגום מגרמנית שבוצע ב-1534 על ידי מרטין לותר.
ההתנתקות של גוסטב מהכנסייה הקתולית נעשתה במקביל לזו שבוצעה באנגליה על ידי הנרי השמיני. שני המלכים פעלו בדפוס פעולה זהה. עימות ממושך עם האפיפיור שהוביל להחלטת המלך לקבל בעצמו החלטות באופן עצמאי מהכס הקדוש.