stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרן ברל כצנלסון
היסטוריה

הקרן הוקמה בשנת 1944, לאחר מותו של ברל כצנלסון, מאבות תנועת העבודה, במטרה לתמוך בהקמת בית מדרש המחנך ברוח ערכי התנועה. אבן הפינה לבית המדרש בבית ברל הונחה ביום השנה השני לפטירתו של ברל כצנלסון, 21 באוגוסט 1946.
הקרן תמכה בהקמת סמינרים המיועדים למדריכים בתנועות הנוער העובד והלומד, הצופים והמשמרת הצעירה של מפא"י. בנוסף תמכה הקרן בסמינרים של איחוד הקבוצות והקיבוצים, סמינרים של מושבים, מחנות קיץ וסמינרים לנוער שהגיע לישראל מחו"ל, ובקורסים לעולים חדשים. בתחילת שנות ה-60, בית ברל התפתח למוסד חינוכי שכלל גם בית ספר תיכון שנפתח ב-1961. מדרשה להכשרת מורים וגננות, מרכז כנסים, "המכון להשכלה ולחינוך תנועתי" ומכון מחקר.
ב-1964 הוקמה מחלקת המחקר של הקרן, שעיבדה מחקרים קיימים לצרכים של המפלגה ותרמה מחקרים עצמאיים בנושאים רעיוניים ופוליטיים. ב-1965 נחנך במסגרת הקרן ארכיון לתולדות מפא"י, וב-1997 הועבר הארכיון לתוך ספריית המכללה (כארכיון מפלגת העבודה שהוכר כארכיון ציבור).
ב-1970 הוחלט לפתוח בבית ברל מוסד להשכלה גבוהה שיכול להעניק תואר ראשון. ב-1971 נפתחה מכינה קדם אקדמית, ב-1977 כבר למדו במכינה 3,500 סטודנטים. ב-1972 הוגשה בקשה למועצה להשכלה גבוהה להכרה במכללה כמוסד אקדמי ולהתיר לה להעניק תואר ראשון. האישור להעניק תואר ראשון ניתן למכללה החל משנת 1976. ב-1988 התאחדה המכללה בבית ברל עם המדרשה לאמנות ומספר מוסדות להכשרת מורים. מאז המכללה האקדמית בית ברל הופרדה מהקרן.
בשנת 1977 מונה שר החוץ לשעבר אבא אבן ליושב ראש הקרן. אבן הוחלף בידי ריצ'רד ערמון בשנת 1989, שיזם את הקמת המרכז הרעיוני.
במרץ 2003,השיקה הקרן את כתב העת "אופקים חדשים", ירחון לענייני מדינה וכלכלה.
בספטמבר 2004 יזמה הקרן הדפסת גיליון מיוחד של העיתון דבר, לציון 60 שנה לפטירתו של ברל כצנלסון, שנסגר ב-1995. הקרן גם הודיעה כי בכוונתה לחדש את הוצאתו של העיתון, אך הדבר לא יצא לפעול.
ב-2016 החלה הקרן להפיץ עלון בבתי כנסת בשם "שיחת השבת".
ב-2017 יצרה הקרן שיתוף פעולה אסטרטגי ארוך טווח עם המכללה החברתית-כלכלית.
באוגוסט 2019 השיקה הקרן את כתב העת "תלם", המוגדר כ"במה כתובה להתחדשות רעיונית של מחנה השמאל".
בינואר 2021 מונה חגי מירום ליושב ראש הקרן.
בשנת 2021, נציגי קרן ברל כצנלסון היו מעורבים בדיון על שינוי חוק הרגולציה שיזם פורום קהלת, בשינוי רפורמת העלאת גיל פרישה כך שתיתן כלים רבים יותר לנשים הפורשות, ובמאבק נגד עסקת החבילה שהייתה אמורה לפגוע בהעלאת שכר המינימום.
בשנת 2023, בעקבות ההסכמים הקואליציוניים של ממשלת ישראל ה-37 והקמת הרשות לזהות יהודית-לאומית ברשות אבי מעוז, הקימה הקרן, בשיתוף פעולה עם גבעת חביבה, אידאה והחלוץ, את "משמר החינוך הממלכתי" אשר נועד "להבטיח כי החינוך הממלכתי בישראל יפעל לאור הערכים ההומניסטים, הליברליים והחברתיים של חוק החינוך הממלכתי". המשמר הקים קבוצות הורים בחינוך הממלכתי במספר יישובים, קיים כנס גדול בהשתתפות נבחרי ציבור ומפרסם גילויי דעת ומחקרי מדיניות בנושא החינוך הממלכתי.
במסגרת המאבק נגד תקציב 2023-2024 הגישה הקרן עתירה לבג"ץ אשר בעקבותיה נדרשה הממשלה להסדיר את פירוט התקציב שהיא מגישה לאישור הכנסת.
תוכניות חשיבה והכשרה

הקרן מפעילה מספר תוכניות חשיבה והכשרה, אשר מטרתן להכשיר פעילים ומנהיגים ולעודד בקרב אוכלוסיות שונות חשיבה ביקורתית, דרך הקניית ידע ויכולות ניתוח מעמיקות בסוגיות חברתיות, אשר עומדות על סדר יומה של החברה הישראלית. התוכניות עוסקת, בין היתר, בסוגיות של ציונות, צדק חברתי, אי שוויון, תעסוקה, רווחה, בריאות פערים עדתיים ולאומיים, גלובליזציה וישראל, מפת התקשורת הישראלית ועוד.
בין התוכניות אשר מפעילה הקרן:  "יהב" - הכשרה ציונית שוויונית לסטודנטים, חרדים למדינה - הכשרה רעיונית למנהיגות חרדית צעירה, כפרי הסטודנטים של "שחר" בשיתוף ארגון "החלוץ" ועוד.
מכינה קדם צבאית "בארי"

המכינה הקדם צבאית "בארי" הוקמה בשנת 2016 כבית להכשרת מנהיגות צעירה, מובילה ומשלבת מקרב כלל החברה הישראלית על שלל מרכיביה וגווניה, לרבות: גברים, נשים, יהודים ולא יהודים עולים ובני עולים יוצאי אתיופיה ומדינות חבר העמים, תושבי המרכז והפריפריה החברתית והגאוגרפית, קיבוצניקים מושבניקים ועירוניים. כאשר המכנה המשותף של כולם זה הרצון להכיר ולדעת את החברה בישראל על כל מרכיביה, לעשות שרות צבאי משמועתי ולהיות מנהיגים בחברה האזרחית. במסגרת המכינה החניכים והחניכות נפגשים עם קהלים מגוונים בחברה הישראלית, עובדים ומתנדבים במוסדות ציבור ועמותות לשינוי חברתי. ראש המכינה הראשון היה גדי יברקן.
תקציב

הקרן הוקמה במקור כהקדש ציבורי לטובת מפעל חינוכי. הכנסות הקרן הגיעו מתרומות, משכר לימוד, ומפרדס שהיה בשטח בית ברל, והיו מיועדות למימוש למטרות ציבוריות של חינוך ותרבות. עם זאת היא הייתה בשליטה אפקטיבית של מפלגת מפא"י ואחר כך מפלגת העבודה. בשנת 1984 נאלץ מנכ"ל בית ברל לפרוש מתפקידו לאחר שעלו טענות שהקרן מימנה עסקנים של מפלגת העבודה. תחת היושב ראש ריצ'רד ערמון, הופרדה המכללה האקדמית בית ברל מהקרן, ובשנת 1993, עודכן תזכיר ותקנון ההתאגדות של הקרן, באופן שניתק את הקרן ואת פעילותה מפעילות מפלגתית באופן פורמלי. בשנת 2009 קיבלה הקרן מעמד של חברה לתועלת הציבור. באותה עת גם מכרה הקרן למכללה האקדמית בית ברל, את המתחם שלה בתמורה ל־35 מיליון שקל במזומן, עד אז שילמה המכללה לקרן דמי שכירות. עם זאת מחזיקה הקרן בשטחים נוספים במתחם בית ברל, אותם היא משכירה.
ראו גם

בית ברל
המכללה האקדמית בית ברל
ארכיון מפלגת העבודה
הערות שוליים

↑  על קרן ברל כצנלסון, באתר קרן ברל כצנלסון (ב־)
1 2  מצגת קרן ברל כצנלסון, באתר berl.org.il
↑  יהב - מחנכים לציונות, באתר המגדלור (באנגלית אמריקאית)
↑  תכנית בארי לתואר ראשון, באתר תוכנית בארי
↑  שחר, באתר קרן ברל כצנלסון (ב־)
↑  בית מדרש למדריכי נוער ופעילי התנועה עם שם ברל כצנלסון, דבר, 11 בספטמבר 1944
↑  בית מדרש על שם ברל כצנלסון, משמר, 16 באוגוסט 1946
↑  בי"ם תיכון אזורי בית ברל, דבר, 28 במרץ 1963
↑  ש. אנגל, בית ברל - קריית לימודים גדולה, דבר, 31 ביולי 1964
↑  מכון לחקר תנועת הפועלים יוקם בקרוב בבית ברל, למרחב, 14 במאי 1969
↑  "בית ברל" - מכללה עצמאית, דבר, 21 באוקטובר 1970
↑  מועצה אקדמית למכללת בית ברל, למרחב, 14 בפברואר 1971
↑  "בית ברל" חותר להענקת תוארים אקדמאיים לבוגריו, מעריב, 10 במאי 1971
ברוך ברכה, "בית ברל" קולט תלמידים שנדחו על־ ידי האוניברסיטאות, מעריב, 6 בספטמבר 1971
↑  3500 סטודנטים לומדים בקורסים קדם אקדמאים של בית ברל, דבר, 2 במאי 1977
↑  מיכללת בית ברל רוצה הכרה בה כמוסד אקדמי, מעריב, 5 באוקטובר 1972
↑  בית ברל כמוסד אקדמי, דבר, 26 באוקטובר 1975
↑  עטרה מוסקוביץ, בית ברל - מכללה, מעריב, 7 באפריל 1988
↑  אבן וידלין בראש מכללת בית ברל, דבר, 22 ביולי 1977
↑  בן-ציון ציטרין, בית ברל מתחדש, באתר הארץ, 9 ביולי 2001
↑  "אופקים חדשים", ירחון חדש לענייני מדינה וכלכלה, באתר הארץ, 10 במרץ 2003
↑  ענת באלינט, כוונה להוציא מחדש את "דבר" כעיתון יומי מחודש יוני, באתר הארץ, 22 בספטמבר 2004
↑   אורי משגב, פרשת השבוע של תנועת העבודה: כי תתחנף, באתר הארץ, 19 בספטמבר 2016
↑   יונתן אנגלנדר, "תלם": כתב עת חדש ששואל מה הבעיה של השמאל - וגם קורא לפעולה, באתר הארץ, 20 באוגוסט 2019
↑  חגיגות המי מונה: מי בא ומי הלך השבוע, באתר וואלה, 6 בינואר 2021
↑  אריק בנדר, ‏ביקורת על חוק ההסדרים: יעקר את יכולת השרים לקדם מדיניות חברתית, באתר מעריב אונליין, 26 ביולי 2021
↑  anat, העלאת גיל הפרישה לנשים | נייר עמדה בעקבות פרסומים על מתווה האוצר לחוק ההסדרים | 11.07.2021, באתר דרך, ‏2021-07-11
↑   ועידת החינוך | "ב-1 בספטמבר מנהלים בחינוך הממלכתי ימרדו במנהיגות המנותקת של המשרד", באתר TheMarker‏, 20 באוגוסט 2023
↑  מיכל מרנץ, ‏'משמר החינוך הממלכתי' התכנס לדיון חירום: ״מסרבים להפקיר למעוז וסטרוק את החינוך״, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 9 בינואר 2023
↑  רמי הוד‏, בחסות השר קיש: הכספים עוברים לבתי הספר החרדיים - והחינוך הממלכתי מתייבש - וואלה חדשות, באתר וואלה, 6 בפברואר 2024
↑  ליטל דוברוביצקי, תיקון התקציב מגיע לבג"ץ: עתירה נגד סמוטריץ' על "הסתרת מידע רלוונטי", באתר ynet, 7 בינואר 2024
↑  נטע סרוסי, ‏בג"ץ לממשלה: הסבירו איך הגשתם את תקציב 2024, באתר גלובס, 4 במרץ 2024
↑  חרדים למדינה - אירוע תוכן של כתב העת תלם | 17.11.2021 | 19:30, הירשמו עכשיו!, באתר קרן ברל כצנלסון
↑  Aviv Lux, כפר הסטודנטים שחר - אור ארז על קהילה עירונית, באתר בארצנו, ‏2018-06-04
↑  לראשונה: ראש מכינה קדם צבאית בן העדה האתיופית, באתר ‏מאקו‏, 10 בפברואר 2016
↑  מדרשת עבודה מטעם בית ברל, דבר, 29 בדצמבר 1978
↑  עמוס כרמל, למי שייך בית ברל ?, דבר, 18 בפברואר 1982
↑  אבינועם בר-יוסף, התפטרותו של אלמוג - תקפה, מעריב, 15 במאי 1984
↑  נעמה סיקולר, עסקי הנדל"ן החדשים של מפלגת העבודה, באתר כלכליסט, 4 במאי 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302363305171  LCCN: no2005018601  VIAF: 129551661   WorldCat (עם VIAF): 129551661
רכישת גדסדן

השטחים שעברו לארצות הברית במלחמתה עם מקסיקו ב-1848 (אדום) וברכישת גדסדן ב-1853 (כתום)
ג'יימס גדסדן
רכישת גדסדן (באנגלית: Gadsden Purchase) הייתה רכישה שנעשתה ב-1853, של אזור בשטח 76,770 קמ"ר הנמצא כיום בדרום אריזונה וניו מקסיקו, את האזור רכשה ארצות הברית ממקסיקו. ההסכם נחתם במקסיקו ב-1853 אך עסקה שונה מאוד אושרה על ידי הקונגרס ונחתמה לבסוף ב-24 ביוני 1854 על ידי נשיא ארצות הברית פרנקלין פירס.
הרכישה

לאחר סיום מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1848, נותר סכסוך הגבולות בין ארצות הברית ומקסיקו בלתי מיושב. השטח שנמצא כיום בדרום אריזונה ובניו מקסיקו היה חלק מנתיב שהוצע לרכבת חוצת-יבשת ממזרח למערב. נשיא ארצות הברית פרנקלין פירס שוכנע על ידי ג'פרסון דייוויס, אז שר המלחמה של ארצות הברית, לשלוח את ג'יימס גדסדן, לו היו אינטרסים בבניית רכבת, למשא ומתן עם מקסיקו על רכישת האזור.
על פי ההסכם שנחתם, שילמה ארצות הברית למקסיקו עשרה מיליון דולר (שווים לכ-230 מיליון דולר ב-2004) בעד השטח. ההסכם כלל סעיף שאפשר לארצות הברית לבנות תעלת מים דרך מצר טהונטפק, אך אפשרות זו לא מומשה מעולם.
רכישת גדסדן הייתה המהלך שחתם סופית את גבולותיה של ארצות הברית היבשתית.
מטרה

המטרה המקורית של רכישת גדסדן הייתה לאפשר בניית מסילת רכבת מהחוף המזרחי של ארצות הברית לחוף המערבי, ובנוסף, לתת פיצוי כספי למקסיקו על השטחים שנלקחו ממנה במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
ב-1848, סיים הסכם גואדלופה אידלגו את הקונפליקט הצבאי בין שתי המדינות, אך קבע כי מקסיקו תקבל רק פיצוי סמלי כפיצוי על השטחים הנרחבים שסופחו לארצות הברית. ב-30 בדצמבר 1853, השר האמריקני לענייני מקסיקו, ג'יימס גדסדן, ונשיא מקסיקו אנטוניו לופס דה סנטה אנה הסכימו על סכום של 10 מיליון דולר תמורת השטח, כלומר, 130 דולר לקילומטר רבוע.
מחלוקת

על פי ההסכם המקורי, הקיפה הרכישה שטח גדול יותר, שהשתרע דרומית, וכלל את רוב שטחן של המדינות המקסיקניות קואווילה, צ'יוואווה, סונורה, נואבו לאון וטמאוליפס כמו גם את חצי האי קליפורניה. לגבולות האלו התנגדו לא רק המקסיקנים, אלא גם סנאטורים אמריקאים שהתנגדו לעבדות וראו ברכישה הוספת שטח נוסף בו קיימת עבדות לארצות הברית והחרפת הבעיה. גם חבל הארץ הקטן שלבסוף נרכש היה מספיק כדי להרגיז את העם המקסיקני, שראו במעשיו של סנטה אנה בגידה ונדהמו אף יותר כשבזבז את כספי הרכישה. כמשתמע מכל זאת, רכישת גדסדן זירזה את סיום הקריירה של סנטה אנה.
השטחים שנרכשו סופחו בתחילה לטריטוריית ניו מקסיקו. כדי לבסס את השליטה בשטחים אלו, ב-17 בנובמבר 1856 הקים צבא ארצות הברית את מבצר ביוקנן בנחל סונואיטה, שנמצא כיום בדרום אריזונה. הקושי בשליטה בשטחים החדשים מבירת הטריטוריה סנטה פה גרמו כבר באותה שנה לניסיונות ליצירת טריטוריה חדשה דרומית לניו מקסיקו, שלבסוף לא צלחו.
שייכות למדינה בארצות הברית

ב-1861, זמן מלחמת האזרחים האמריקנית, יצרה הקונפדרציה את טריטוריית אריזונה, שכללה גם שטחים שסופחו בעקבות רכישת גדסדן. ב-1863, תוך כדי העברת קו ישר מצפון לדרום, יצרה ארצות הברית את טריטוריית אריזונה שלה בחציה המערבי של טריטוריית ניו-מקסיקו. הטריטוריה החדשה כללה גם היא את רוב השטחים שסופחו ברכישה והפכה לבסוף ב-14 בפברואר 1912 למדינת אריזונה.
ראו גם

אנטוניו לופס דה סנטה אנה
מלחמת ארצות הברית–מקסיקו
היסטוריה של מקסיקו
הסכם גואדלופה אידלגו
רלף ג'ורדנו

| --- | --- |

 לידה:  23 במרץ 1923 המבורג, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  10 בדצמבר 2014 (בגיל 91) קלן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  Cologne Southern Cemetery 
 מקום לימודים:  יוהאנאום 
 שפות היצירה:  גרמנית
 פרסים והוקרה:  מסדר ההצטיינות של נורדריין-וסטפאליה (1992)  פרס גרימה (1969)  פרס גרימה (1970)  Medienpreis Entwicklungspolitik (1977)  Medaille für Kunst und Wissenschaft (Hamburg) (1993)  פרס שוברט לספרות (1995)  פרס הנס פאלאדה (1988)  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (2009)  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1990)  פרס ליאו בק (2003)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
רלף ג'ורדנו (בגרמנית: Ralph Giordano;‏ 23 במרץ 1923 – 10 בדצמבר 2014) היה סופר ופובליציסט גרמני.
חיים וקריירה

ג'ורדנו נולד לאב סיציליאני ולאם יהודייה גרמנייה בהמבורג. הוא למד ב-Gelehrtenschule des Johanneums מ-1933 עד 1940. מכיוון שאמו, מורה לפסנתר, הייתה יהודיה, המשפחה נרדפה שוב ושוב לאחר שהנאצים תפסו את השלטון בינואר 1933. הם שרדו את השואה במסתור במרתף של חבר.
לאחר חוויותיו בזמן המלחמה, ג'ורדנו הפך זמנית לקומוניסט. ב-1955 התיישב בגרמניה המזרחית, אך התפכח בגלל סלידתו מהסטליניזם וחזר להמבורג בגרמניה המערבית. הוא עזב את המפלגה הקומוניסטית הגרמנית בשנת 1957. ב-1961 פרסם את הספר "The Party Is Always Right!", על התאכזבותו מהקומוניזם ופשעיו של יוזף סטלין.
ב-1958 דיווח על משפטים של פושעי מלחמה נאצים בגרמניה המערבית עבור המועצה המרכזית של יהודי גרמניה. ב-1964הצטרף כעיתונאי לשידור הציבורי בגרמניה המערבית ("Westdeutscher Rundfunk" - WDR) שבסיסו בקלן ונשאר שם עד 1988.
ב-1982 פרסם את יצירתו הידועה ביותר, משפחת ברטיני ("Die Bertinis"), רומן אוטוביוגרפי למחצה המתאר את קורותיה של משפחה בעלת מורשת אתנית מעורבת (כולל מורשת יהודית) מסוף המאה ה-19 ועד סוף מלחמת העולם השנייה. סדרת טלוויזיה משנת 1988 ששודרה ב-ZDF התבססה על הרומן.
בשנת 1987 הוא כתב ספר "האשמה השנייה".
לאחר מכן עבד כסופר עצמאי וכתב מאמרים על קורותיו בגרמניה הנאצית ועל הסכנות של תנועות נאו-נאציות. הוא ראה באסלאם איום: בראיון לניו יורק טיימס ב-2007 התנגד לבניית מסגד חדש בקלן, כינה את המסגדים הגרמנים "סמל לחברה מקבילה" וכינה את שילובם של מוסלמים גרמנים "כישלון".
בזמן שעבד על תוכניות טלוויזיה גרמניות, הפיק ג'ורדנו את סרט הטלוויזיה התיעודי הראשון על רצח העם הארמני, "השאלה הארמנית לא קיימת יותר: הטרגדיה של עם", בשנת 1986 עבור ARD, שירות השידור הציבורי של גרמניה. הסרט התיעודי הסתמך על דיווחים דיפלומטיים גרמנים בני הזמן. הסרט עורר תגובה חריפה בטורקיה, שמכחישה את רצח העם, וג'ורדנו אוים. כדי להרגיע את טורקיה, הסכים מנהל ARD פרידריך נובוטני לא לשדר שוב את הסרט התיעודי.
חיים וקריירה > חיים אישיים

ג'ורדנו היה נשוי שלוש פעמים. אשתו הראשונה הלגה נפטרה מסרטן ב-1984. הוא ואשתו השנייה, טנג'ה, התגרשו ב-1988 לאחר שנה ביחד. הוא היה נשוי לאשתו השלישית, רוזוויטה אברהאן (Roswitha Everhan), מ-1994 ועד מותה מסרטן ב-2002. הוא גר בקלן. ג'ורדנו היה חבר קרוב של העיתונאי הגרמני-אמריקאי השחור הנס מסקואה (Massaquoi) מאז ימיהם כנערי סווינג בהמבורג בזמן המלחמה.
ג'ורדנו נפטר ב-10 בדצמבר 2014, בגיל 91, מסיבוכים בעקבות שבר בירך.
בהמבורג נקראה כיכר על שמו, Piazzetta-Ralph-Giordano ב-Barmbek-Nord.
הערות שוליים

1 2  "Barmbek-Nord - Piazzetta Ralph Giordano". hamburg.de. Hamburg Behörde für Umwelt, Klima, Energie und Agrarwirtschaft. נבדק ב-28 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ralph Giordano". Gelehrtenschule des Johanneums. Johanneum. נבדק ב-28 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Landler, Mark (5 ביולי 2007). "Germans Split Over a Mosque and the Role of Islam". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Andreas Maislinger, Coming to Terms with the Past: An International Comparison, in Russell F. Farmen (ed.), "Nationalism, Ethnicity, and Identity: Cross National and Comparative Perspectives", London and New York: Routledge, 2016, p. 174.
↑  Hofmann, Tessa (2016). "From Silence to Re-remembrance: The Response of German Media to Massacres and Genocide against the Ottoman Armenians". Mass Media and the Genocide of the Armenians: One Hundred Years of Uncertain Representation (באנגלית). Palgrave Macmillan UK. pp. 85–109. ISBN 978-1-137-56402-3.
↑  ""Die Bertinis"-Schriftsteller Ralph Giordano ist tot". Focus (בגרמנית). 10 בדצמבר 2014. נבדק ב-30 בנובמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "German Holocaust writer, commentator Ralph Giordano dies – 10.12.2014". Deutsche Welle (בלטינית). נבדק ב-30 בנובמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261746605171  PLWABN: 9810542985505606  BIBSYS: 90111694  BnF: cb119050095 (data)  CiNii: DA04584785  GND: 118539442  ICCU: TO0V344071  ISNI: 0000 0001 0870 0544  LCCN: nr88001098  LNB: 000212301  NDL: 00467198  NKC: jn19990002695  NLA: 35165508  NTA: 073615617  SELIBR: 300413  SNAC: w6b434nm  SUDOC: 026892405  Trove: 848553  VIAF: 12309047   WorldCat (עם VIAF): 12309047
שלמה אטינגר

| --- | --- |

שלמה אטינגר. צויר על ידי חברו ארנולד ז'לינסקי ב-1829
 לידה:  1803 ורשה, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  1856 (בגיל 53 בערך) זמושץ', האימפריה הרוסית 
 מדינה:  פולין 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לבוב 
 שפות היצירה:  יידיש, עברית 
 
שלמה אטינגר (בפולנית: Szłojme Etinger; ביידיש: עטינגער; 1802 – ד' בטבת ה'תרט"ז, 31 בדצמבר 1856) היה מחזאי, משורר וסופר ביידיש ובעברית. הוא כתב שירים ומשלים ומחזהו הסמלי סערקעלע נחשב כקלאסיקה בתיאטרון יידיש.
ביוגרפיה

אטינגר נולד בוורשה. הוריו מתו בגיל צעיר והוא גדל אצל דודו, רב בלנטשנה (אזור לובלין) שידע גם גרמנית והתעניין בתחומי ידע שונים. הוא תיאר אותו כאדם פתוח וסובלני. ייתכן כי סובלנות זו היא הסיבה לכך שאטינגר לא התנגד לדת, בניגוד למשכילים אחרים בני דורו. הוא לא ראה בהשכלה דבר חיובי מלכתחילה ואת הדת כשלילית מלכתחילה. כפי שהיה מקובל אז, נישא אטינגר בשידוך בגיל 15 לבתו של הגביר של זמושץ' שם הוא היה מבאי ביתו של יוסף צדרבוים (אביו של אלכסנדר צדרבוים עורך המליץ) שהיה מרכז למשכילי העיר. אחרי מות חמיו הוא נסע לאודסה וניסה את מזלו במסחר אך לא הצליח בכך. קרוביו שבאודסה שכנעו אותו לנסוע ללמברג וללמוד שם על חשבונם. ואכן בשנת 1825 הוא נסע ללמוד רפואה באוניברסיטת למברג. בשנת 1830 סיים את הלימודים וחזר לזמושץ' שם הוא הוכר כדוקטור, אך רשמית אסור היה לו לעסוק ברפואה, משום שעל פי החוק הפולני אסור היה להעסיק רופא שלמד בחו"ל לפני שנבחן בפולין. בזמן מגפת הכולרה שהייתה בפולין ב-1831 נקרא אטינגר לשמש כרופא בפועל, וכך צבר ניסיון, ובהמשך הוכר כרופא מבלי שנדרש להיבחן. למרות שלא נדרש לכך, נסע אטינגר בשנת 1833 או 1834 לוורשה במטרה להיבחן, אך משום שחלה, נכשל בבחינה וקיבל אישור לעבוד כחובש, אך לא כרופא. ב-1840 ניסה שוב להיבחן, הפעם באוניברסיטת חרקוב, אך בשל בעיות ביורוקרטיות נאלץ לחזור כלעומת שבא. בשלב זה נטש את הרפואה ועסק בה רק עוד פעם אחת - כשפרצה מגפת כולרה ב-1855, אז נקרא אז על ידי השלטונות לעזור. כדי להתפרנס הוא קנה חלקת אדמה ועסק בחקלאות.
אטינגר נפטר בפתאומיות באחוזה הקטנה שלו בז'דאנוב. בהלווייתו השתתפו רבים.
ארכיונו האישי הופקד בספרייה הלאומית בשנת 1936 על ידי נכדו.
יצירתו

כבר בצעירותו כתב אטינגר לעצמו משלים ואפיגרמות. בהקדמה שכתב למהדורה של כתביו, שתכנן להוציא לאור ולא הצליח, מתאר אטינגר את דרכו לכתיבת ספרות ביידיש :
"לפני כמה שנים קיבלתי בלמברג שני ספרונים. האחד נקרא "העולם שרומה" (די גענארטע וועלט, שהיה מחזה) והשני "אריה זקן" (אלטער לעב). שניהם תורגמו מגרמנית ליידיש. הראשון נקרא בגרמנית טארטיף (מחזה המבוסס על עלילת טארטיף של מולייר אבל הוא מחזה עצמאי) והשני "רובינזון קרוזו" (ראבינזאן). ראיתי שהספרונים מצאו מאוד חן בעיני אנשים רבים ... גם לכאלה שהם ידענים גדולים וגם לפשוטים. שיערתי שהראשונים אהבו אותם משום שראו בהם משהו אותו לא ראו עדיין בשפת יידיש והאחרונים משום שקראו ספור מעשיות. מייד ניסיתי גם אני לבדוק אם יש בכוחי לכתוב משהו דומה ובאותה שפה. בתחילה כתבתי משלים אחדים ודברי חידוד. ראיתי שהם מצאו חן בעיני קהל הקוראים. חטפו אצלי את הכל ... חשבתי והמצאתי עוד הרבה משלים ואפיגרמות ולבסוף מחזה שלם...".
מכאן אנחנו לומדים שאטינגר התחיל לכתוב בצורה רצינית יותר בלמברג. קרוב לוודאי שהכוונה במחזה היא לסערקעלע.
היצירות הראשונות אותן כתב היו, אם כן משלים ואפיגרמות. אטינגר כתב 67 משלים. המשלים של אטינגר הם צבעוניים ומלאי פרטים. מוסר ההשכל בהם ארוך, ולא תמיד יש קשר בינו לבין סיפור המעשה במשל...". ווינער כותב שחלק גדול מן המשלים שלו הם יצירות מופת קטנות והן מן היפות ביותר בז'אנר הזה. הוא הושפע בכתיבה שלו ממחברים גרמנים כמו כריסטיאן גלרט, לסינג ולפונטיין הייחוד במשלים שלו אינו בנושאים או ברעיונות המובעים בהם, כי אם בלשון המבריקה שלו.
אטינגר כתב גם שירים. הוא החשיב את השיר "דאס ליכט" (הנר) כשירו הטוב ביותר. זהו עיבוד של השיר של פרידריך שילר הפעמון (Das Lied von der Glocke)
יצירתו החשובה ביותר של אטינגר היא המחזה סרקלה (סערקעלע) שחובר כנראה בלמברג בין השנים 1830-1825. המחזה שייך לסוג המחזה הסנטימנטלי שהיה נפוץ באותה תקופה, והוא אופייני לספרות ההשכלה. יש בו אידיאליזציה של הדמויות החיוביות המשכילות, אשר מדברות גרמנית, בעוד הדמויות השליליות, השייכות למעמד הבינוני השמרני, מדברות יידיש. ח' ווינר, במאמרו על אטינגר, עמד על כך שככל שהדמויות במחזה הן שליליות יותר כך היידיש שלהן עשירה יותר בפתגמים והבראיזמים דתיים. כך הוא מבחין בצורה מדויקת בין הדמויות. המחזה הוצג מספר פעמים, והייתה לו השפעה גדולה על תיאטרון יידיש. ב-1863 הוא הועלה על הבמה בבית המדרש לרבנים בז'יטומיר, ואברהם גולדפדן שיחק את התפקיד הראשי. צדרבוים מספר שהמחזה הועלה גם במוהילב ובתפקיד הראשי שיחק יעקב אייכנבוים:
"ובה נתפרסם שמו וחבוריו ברוסיא ופולין בלי מכבש הדפוס ויקראום במסכת משכילים אשר התענגו לשמע אזנם וגם נסו להעלות את סערקעלע על במת ישחק בכמה מקומות, והכסף הנקבץ מהבאים לראות נקדש לצדקה, והמשחקים היו בני עליה. כה עשו במאהילוב על נהר דניעסטר ובין יתר המשחקים יצא המשורר המפואר ר' יעקב אייכענבוים ז"ל בתור ר' יוחנן שדכן. נקל להבין כי גם יתר המשחקים היו אנשים נכבדים בני גילו".
בשל חילוקי דעות עם הצנזורה הוא לא הצליח להוציא בדפוס את היצירות שכתב ובמקום להדפיסן העתיק אותן בעשרות עותקים ודקלם אותן בפני קהלים שונים.
לקריאה נוספת

ד"ר שלמה אטינגר, מאת איציק מאנגר, בתוך ספרו דמויות קרובות, תרגם מיידיש אברהם שלונסקי, סיפא - אחרית דבר מאת דב סדן. מרחביה 1941.
שלמה אטינגר, עטינגערס כתבים, ארויסגעגעבן לויט די מאנוסקריפטן מיט א ביאגראפישן און ביבליאגראפישן אריינפיר מיט הערות פון מאקס וויינרייך. ווילנע, 1925.
לעקסיקאן פון יידישן טעאטער, באנד 2, עמ' 1553–1564.
מ' ווינער, צו דער געשיכטע פון דער יידישער ליטעראטור אין 19-טן יארהונדערט (עטיודן און מאטעריאלן). ניו יארק, איקוף, 1945.
מאקס עריק, שלמה עטינגער. בתוך: ספרות יידיש במאה הי"ט: קובץ מחקרי ספרות וביקורת הספרות ביידיש בברית המועצות, עמ' 117–147. ירושלים: מאגנס, תשנ"ג. (יידיש).
משה דובילעט, וועגן עטינגערס דראמאטישער טעכניק: נאטיצן. בתוך: ספרות יידיש במאה הי"ט: קובץ מחקרי ספרות וביקורת הספרות ביידיש בברית המועצות, עמ' 149–156. ירושלים: מאגנס, תשנ"ג. (יידיש).
Nahma Sandrow, Vagabond stars: a world history of Yiddish theater. New York: Harper & Row, 1977.[דרושה הבהרה]
הערות שוליים

↑  יש מחלוקת בין החוקרים לגבי שנת הולדתו. וויינרייך סבור שב-1803, ווינער סבור שב-1801, מ. ווינער, צו דער געשיכטע פון דער יידישער ליטעראטור אין 19טן יארהונדערט, עמ' 224.
↑  וויינרייך, בילדער פון דער יידישער ליטעראטור-געשיכטע, עמ' 281.
↑  וויינרייך, שלמה עטינגער, זיַין לעבן און זיַין פערזענלעכקייט, עמ' XIV.
↑  וויינרייך מצטט את צדרבוים: "בשובו מלבוב מוכתר בשם רופא בשנת השלשים למאה זו", עמ' XXII.
↑  לעקסיקאן, עמ' 575.
↑  וויינרייך, עמ' XXVI.
↑  ארכיון שלמה אטינגר, בספרייה הלאומית
↑  וויינרייך, עמ' XXIII
↑  עריק, עמ' 126.
↑  מאקס עריק, שלמה עטינגער. בתוך: די יידישע ליטעראטור אין ניינצטן יארהונדערט, עמ' 124.
↑  עריק, עמ' 125. גם וויינרייך סבור כך, עמ' XXIII.
↑  מאקס עריק, עמ' 137.
↑  ווינער, עמ' 232.
↑  עריק, עמ' 132.
↑  מ' דובילעט, עמ' 150.
↑  מאקס עריק, עמ' 140
↑  Sandrow, p. 28.
↑  משה דובילעט, וועגן עטינגערס דראמאטישער טעכניק, עמ' 159.
↑  מאקס עריק, עמ' 141.
↑  מאקס עריק, עמ' 146.
↑  עטינגערס כתבים, עמ' XLII.
↑  במכתב בתחילת שנות ה-40 הוא כותב: "כי להדפיס את ספרי עם התיקונים אשר תקנו בו אנשי כנסת הצענזור חנם בל אחפוץ", עטינגערס כתבים, עמ' 568.
↑  לעקסיקאן, עמ' 577.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295042005171  PLWABN: 9810609713305606  GND: 119266946  ISNI: 0000 0000 6675 6450  LCCN: no94027065  NLA: 35646419  NTA: 298905507  Trove: 1025614  VIAF: 20486964   WorldCat (עם VIAF): 20486964 
שער המחזה סערקעלע, לעמבערג תרל"ו 1875
שלמה אטינגר (שלמה עטטינגער) בספר השירים היידי אמנטאלאגיע פינף הונדערט יאהר אידישע פאעזיע, 1917 ניו יורק. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 178
רכס מוייר

רכס מוייר או רכס מואוייר או מוהר רידג' (באנגלית: Moyher Ridge) הוא רכס מצוקי סלעי. המצוק מצוי בדרום רכס סנטינל, בהרי אלזוורת', בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
הרכס משתרע לכיוון מערב-דרום-מערב - מזרח-צפון-מזרח בין קרחון זלצמן לבין קרחון ג'יילס.
לרכס מראה שאינו רציף - בשל אוכפי קרח בין פסגות הרכס.
היסטוריה

שמו של הרכס ניתן לו בשנת 2006 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הרכס נקרא על שם מריאן מוייר (Marian Moyher), שהיתה, בין השנים 1997 - 2001 המנהלת של שירות המעבדות במסגרת התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית - שירות מעבדות שניתן לתחנת מקמרדו, התחנה האנטארקטית אמונדסן-סקוט (תחנת הקוטב הדרומי), ו-תחנת פאלמר.
הערות שוליים

| אתרים בהרי אלזוורת' |
| --- | --- | --- |
| הרים | אוסבורן • אטקינסון • אייר • איצ'רה • אלן • אלפרינג • אנדרסון • סטולניק • פרידמן |  |
| אוכפים הרריים | אוכף קארנייר |  |
| רכסים ורמות | סנטינל |  |
| ספורט | מרתון הקרח באנטארקטיקה |  |
| קרחונים | זלצמן • מינסוטה |  |
| קרקס קרחוני | הרווי • מיסטהאונד |  |
| מקפא קרחוני | נווה דרווין |  |
ריאליזם פואטי

ריאליזם פואטי הייתה תנועה אמנותית בקולנוע הצרפתי בשנות ה־30 ושנות ה־40 של המאה ה־20. סרטי הריאליזם הפואטי עסקו בצרפת של אותה התקופה, ושילבו בין עיצוב קולנועי ריאליסטי של המציאות החברתית היומיומית ובין ייצוג קולנועי הנושא משמעויות סימבוליות וליריות.