stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המכלול האדריכלי של פמפוליה
האתר

במרכזה של התוכנית משתרע אגם מלאכותי גדול, וסביבו אמורים אמנות, תרבות וספורט לשגשג בארבעה מבנים עיקריים ליד המים או בסביבתם. הקזינו שהיה אבן משיכה בערים רבות באותה עת, הוא מוקד להנאה; אולם נשפים יועד לשמש כמקום מפגש; מועדון הגולף והיאכטות הציעו ספורט, במיוחד במי האגם; והכנסייה סימלה את אופייה הדתי החזק של החברה. דרך רחבה לאורך חוף האגם חיברה את המבנים, ולאורכה משתלו 500 עצי דקל. הלאה משם נסללו שדרות היקפיות והוקמו שכונות מגורים חדשות שהצטיינו בבנייה נמוכה ובשטחים ירוקים גדולים. חלק מהבתים היו בתי אחוזה. ארבעת המבנים תוכננו על ידי האדריכל אוסקאר נימאייר כמכלול שמרכיביו צופים זה אל זה ואל ההרים המיוערים שבאופק. על המבנים ובתוכם צייר קנדידו פורטינרי ציורי קיר ואריחים, ויצירותיהן של אמנים אחרים השתלבו בסגנון האדריכלי. כל אחד ממבנים מוקף בצמחייה צפופה שתוכננה על ידי אדריכל הנוף רוברטו בורלה מרקס, ושדרכה מעברים מקושטים באריחים יוצרים קשר עם המסורת הברזילאית. אף שכל אחד מארבעת המבנים מציע פתרון אדריכלי שונה במקצת לאתגר התאמת ההקשר המודרניסטי לאקלים ולסביבה של העיר החדשה; התוצר הכולל הוא של אדריכלות המאפשרת למבנים להוסיף איכות למראה האגם וההרים. ארבעת המבנים מוכרזים ביחד עם חלק מהאגם, השבילים סביבו והשטחים הירוקים.
ארבעת המבנים באתר:
הקזינו - הקזינו המשמש כיום כמוזיאון לאמנות, היה המבנה הראשון שתוכנן והוקם באתר והוא ניצב במוקד. הוא שוכן על חצי האי הגבוה ביותר מסביב לאגם, ובזמנו היה מרכז חברתי חשוב. המבנה עוקב אחר עקרונותיו של לה קורבוזיה וחזיתותיו מאפשרות מבט אל האגם. בבנין חללים מעוגלים ומלבניים המעוטרים בעושר רב בשיש ובאריחי קרמיקה, ואלה מחוברים זה לזה ברמפות ובמסדרונות אליפטיים. תחושת "הטיול" דרך המבנה מתחדדת לאור המעברים שתוכננו והוקמו גם בגנים הסובבים אותו.
אולם הנשפים - אולם הנשפים הקטן יותר שוכן על אי קטן ליד החוף, ומחובר אליו בגשר קטן. גגו מעוגל ושטוח, ושביל מקורה מוביל אליו דרך גן קטן. כיום המקום משמש כמרכז לאורבניזם, אדריכלות ועיצוב.
מועדון הגולף והיאכטות - המבנה המלבני בן שתי הקומות ניצב על עמודים, ולו גג עם שני חלקים משופעים זה לעבר זה, כמעין כנפי "פרפר", אלמנט שהועתק על ידי אדריכלים רבים. מגרש הגולף שהיה אמור לקום במקום, לא מומש מעולם, והמבנה משמש כגישה אל המים ולמגרשי הטניס שקמו לצידו. מבין ארבעת המבנים, זהו היחיד שלא שופץ, אם כי החלוקה הפנימית שונתה מעט וחלק מהאריחים המקשטים את חלליו הפנימיים אבד.
הכנסייה - הכנסייה ניצבת על חצי אי בלב גן גדול שתוכנן בידי בורלה מקס. היא בנויה מחמישה מבני בטון אליפסואידים בגבהים שונים המחוברים זה לזה ונדמים לכונכיות, ושימוש במבנה כזה לצרכים דתיים הוא יוצא דופן. האליפסואיד הגדול ביותר פונה גם אל האגם ומחובר אליו מגדל פעמונים בדמות פירמידה הפוכה. בחזית הפונה לרחוב בולטים ציורי קיר בצבעי כחול ולבן מאת פורטינרי, המתארים סצנות מחייו של פרנציסקוס מאסיזי. התכנון החדשני והשונה של המבנה גרם לחוסר קבלתו על ידי הכנסייה הקתולית, ולדחיית פתיחת הכנסייה עד 1959.
גלריה

כנסיית פרנציסקוס הקדוש מאסיזי
מועדון הגולף והיאכטות
הקזינו, כיום מוזיאון האמנות
אנג'לו יאנק

| --- | --- |

 לידה:  30 באוקטובר 1868 מינכן, ממלכת בוואריה 
 פטירה:  9 באוקטובר 1940 (בגיל 71) מינכן, גרמניה הנאצית 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן 
 תחום יצירה:  ציור 
 פרסים והוקרה:  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1911) 
 בן או בת זוג:  אנה, ברונית תינגן (1904–?) 
 
אנג'לו יאנק (בגרמנית: Angelo Jank‏; 30 באוקטובר 1868 – 9 באוקטובר 1940) היה צייר בעלי חיים גרמני, מאייר וחבר הזצסיון במינכן. הוא התמחה בסצנות עם סוסים ורוכבים.
ביוגרפיה

לאחר שסיים את לימודיו בגמנסיה בשנת 1888, למד באקדמיה לאמנויות יפות בין השנים 1891–1896 אצל לודוויג פון לפץ (אנ') ופאול הקר והציג יחד עם כמה חברות אמנות בארמון הזכוכית. בשנת 1898 הוא הופיע לראשונה עם חברי הזצסיון במינכן.
בין השנים 1899 עד 1907 היה מורה באקדמיה לנשים של התאחדות האמנים במינכן. לאחר מכן מונה לפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות, במקומו של וילהלם פון דיץ (אנ'). בשנת 1922, לאחר פרישתו של היינריך פון ציגל, ירש אותו יאנק כפרופסור לציור בעלי חיים. מאוחר יותר הוא נבחר ליו"ר הראשון של "אגודת האמנים החזותיים" ועמד בראש תערוכותיהם בגלספלאסט.
במשך שנים רבות הוא הועסק גם כמאייר במגזינים "יוגנד" וגם היה מדריך באקדמיה לאמנויות יפות, שם בין היתר לימד את קרל גטרמן הצעיר.
הוא היה נשוי לברונית אנה פון תונגן, ממשפחת אצילים ותיקה, שחלק מחבריה הסתבכו במפלגה הנאצית. בתו נישאה לברון ברטרם ריידסל צו אייזנבך. ילד נוסף היה בנם הנס יאנק (אשתו הייתה מרתה, לבית לארסון), שבתו אנג'לה נישאה לנסיך אלברכט מאוטינגן-שפילברג.
מרומן שהיה לו עם הציירת מארי שניר נולד בן בשם קלאוס. מאוחר יותר חתמה שניר על נישואי נוחות עם פרנץ מארק כדי לספק לגיטימציה לילד.
בנוסף לציורים, הוא צייר ציורי קיר ב"יוסטיזפלסט" וסצנות מההיסטוריה בבניין הרייכסטאג בברלין. בין תלמידיו הידועים ביותר היו לואי גרל, ארמה בוסי, נינה ארבור, פרנץ קסבר סטאל, הנריק גוטליב, קאטה לאסן, קרל רבוס ואדולף ציגלר.
עבודתו הייתה גם חלק מאירוע הציור בתחרות האמנות באולימפיאדת הקיץ של 1936.
הערות שוליים

↑  Richard Braungart: Angelo Jank – München. In: Deutsche Kunst und Dekoration, Bd. 29, Okt. 1911–März 1912, S. 30–44. (בגרמנית)
↑  Brigitte Salmen, Maria Marc. Leben und Lebenswerk, from: Maria Marc im Kreis des "Blauen Reiter" (exhibition catalog), Schloßmuseum Murnau, 2004 (בגרמנית)
↑  Olympedia – Angelo Jank, www.olympedia.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007499285905171  BnF: cb14970187w (data)  GND: 117078778  ISNI: 0000 0000 6661 7346  KulturNav: 89530468-1bc4-4cdc-a261-88a784f0a773  NKC: xx0057567  NTA: 152626301  RKD: 41671  ULAN: 500074383  VIAF: 34728454   WorldCat (עם VIAF): 34728454
עמותת דולפין

| --- | --- |
סמליל העמותה
סמלה הקודם של שייטת הצוללות 1966–2023
סמלה הקודם של שייטת הצוללות 1966–2023
 התאגדות:  עמותה – מוסד ללא כוונת רווח
 מדינה:  ישראל ישראל
 מטה הארגון:  נתניה
 מייסדים:  זאב אלמוג
 תקופת הפעילות:  1988 – הווה
 www.dolphin.org.il
עמותת דולפין היא ארגון יוצאי שייטת הצוללות, העמותה הוקמה בשנת 1988 על ידי זאב אלמוג (אברוצקי), ומטרותיה כוללות שמירת הקשר בין הצוללנים לדורותיהם, עזרה הדדית, פרסום המורשת והנצחה.
פעילויות העמותה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פעילויות העמותה > תיעוד מורשת הצוללות

העמותה פועלת לשימור והפצת מורשת שייטת הצוללות באמצעות פרסום ספרים, כגון “רד וצלול” מאת משה אימבר ו”כלי שיט ישראליים במימד הרביעי” מאת יורם בר-ים
פעילויות העמותה > הצוללת דקר

העמותה עוסקת בהנצחת הדקר וסיוע למשפחות הנספים.
פעילויות העמותה > הצוללת דקר > המשט לזכר הצוללת דקר

החל משנת 2000 מארגנת העמותה משט לזכר הצוללת דקר בכל שנה, בשיתוף שייטת הצוללות, האגודות הימיות ובית הספר לקציני ים עכו. המשט נערך בסמוך למועד מציאת הצוללת, לזכר לוחמיה.
פעילויות העמותה > סיוע לחברי העמותה

העמותה מפעילה קבוצות ברשתות החברתיות ומנגנוני נטוורקינג, במטרה לסייע לחבריה במציאת עבודה ובשיתוף פעולה מקצועי. בנוסף, קיימות תוכניות חונכות (מנטורינג) המסייעות לצוללנים המתלבטים בנושאים מקצועיים ואישיים.
פעילויות העמותה > סיוע למשרתים בסדיר

העמותה מארגנת סדנאות הכנה לאזרחות עבור משרתי שייטת הצוללות המשתחררים, במטרה להקל על המעבר לחיים האזרחיים. הסדנאות כוללות נושאים כמו ניהול כלכלי, מציאת עבודה, בחירת מקצוע אקדמי והכנה ללימודים
פעילויות העמותה > השקעה בחברה הישראלית

העמותה מקדמת פרויקטי חינוך התורמים לתודעת המרחב הימי וחשיפת השירות בצוללות בקרב הנוער בישראל.
תחרות "אדם וים" על שם תא"ל גדעון רז – תחרות כלל־ארצית בשיתוף משרד החינוך, משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה, עיריית הרצליה, עמותת "דולפין" ועשרות בתי ספר מכל הארץ, בה מתחרים מאות תלמידי כיתות ט' עד י"ב ומציגים את עבודותיהם ומחקריהם בתחום הימי בכמה קטגוריות:
הנדסה וטכנולוגיה בסביבה הימית (פיזיקה, מכניקה והנדסה)
מדעי הים (ביולוגיה)
קיימות ושמירה על הסביבה הימית (גאוגרפיה ומדעי הסביבה)
תחרות הצילום – צילומים העוסקים בים ובסביבה הימית והחופית מוצגים ומתמודדים בקטגוריית צילום מעל ומתחת פני הים.
יו"ר ועד העמותה

כיושבי ראש הוועד שירתו במשך השנים, מפקדי שייטת הצוללות כלהלן:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| תקופת כהונה | תואר, דרגה ושם | פעילות מיוחדת | תמונה |
| 1988–1995 | סא"ל זאב אלמוג (אברוצקי) | הקמה |  |
| 1996 | תא"ל הדר קמחי | ניסיון לאיחוד עם עמותת חיל הים שלא צלח |  |
| 1996–2008 | אל"ם מיקי קיסרי |  |  |
| 2008–2015 | אל"ם אייל בן ציון |  |  |
| 2015–2018 | אל"ם עודד גור לביא |  |  |
| 2018–2019 | אל"ם מיכאל קיסרי |  |  |
| 2019 – נוכחי | אל"ם אייל בן ציון |  |  |
לקריאה נוספת

משה אימבר ושמחה בינות, רד וצלול – "סיפורה של שייטת הצוללות", עמותת דולפין, 1994
יורם בר-ים, כלי שיט ישראלים בממד הרביעי – "תולדות התפתחות כוח הצוללות בחיל הים הישראלי", עמותת דולפין, 2009, מהדורה שנייה: 2015
הערות שוליים

1 2  עמותת דולפין - יוצאי שייטת הצוללות (ע"ר) מס' 580123347, באתר גיידסטאר של משרד המשפטים
↑  תחרות ארצית נושאת פרסים: "אדם וים", הודעה מס' 0284, באתר משרד החינוך, 22 בנובמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007394407805171
אלברכט אדם

| --- | --- |

 לידה:  16 באפריל 1786 נורדלינגן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  28 באוגוסט 1862 (בגיל 76) מינכן, ממלכת בוואריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הדרומי העתיק במינכן 
 תחום יצירה:  ציור 
 פרסים והוקרה:  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1853) 
 צאצאים:  יוליוס אדם, פרנץ אדם, בנו אדם, אויגן אדם 
 
אלברכט אדם (בגרמנית: Albrecht Adam ‏; 16 באפריל 1786 – 28 באוגוסט 1862) היה צייר בווארי, שליווה את נפוליאון בונפרטה במהלך המערכה הרוסית בשנת 1812. הוא הוצמד כאמן רשמי לצבא בוואריה ב"גרנד ארמה" של בונפרטה. לאורך כל המבצע הוא שרטט, צייר ותיאר תיעוד חשוב של הדרך למוסקבה. הוא הפך לאמן סוסים ידוע, מורשת שהמשיך נכדו אמיל אדם.
ביוגרפיה וקריירה

אלברכט אדם נולד בנורדלינגן, אז מדינה חופשית קטנה בדרום גרמניה, לירמיאס אדם ומרגרטה ת'ילו בשנת 1786. אחיו היינריך אדם (1787–1862), גם הוא היה צייר, נולד בשנה שלאחר מכן. כישרונו של אלברכט לציור התברר כבר בגיל צעיר כאשר ב־1800 הוא צייר כוחות צרפתים בעת שצעדו בדרום גרמניה. בתחילה התחנך כקונדיטור בנירנברג, בשנת 1803 הוא נרשם לאקדמיה לאמנויות יפות, נירנברג, שם חונך לרישום על ידי כריסטוף צווינגר (1764–1813). ביולי 1807 עבר למינכן שם למד מאמן המלחמה והקרב יוהאן לורנץ רוגנדה השני (1775–1826). והתיידד עם האמנים האחרים מרגרט גייגר וסופי ריינהרד, שעברו עמו מאוחר יותר לווינה.
ב-1809 תקפה בוואריה, בת בריתו של נפוליאון, באוסטריה, והביאה לתבוסה האוסטרית על ידי צרפת ובוואריה בקרב טייגן-האוזן. אדם שליווה את הצבא המנצח לווינה הפיק סדרה של רישומים צבאיים מהסכסוך, והתחיל לשלוט בנושאים צבאיים בקריירה שלו. במהלך שהותו הקצרה בווינה הוא פגש את הנסיך אז'ן דה בוארנה, בנו החורג של בונפרטה ואת אשתו הנסיכה אוגוסטה מבוואריה. האמן הצעיר התבקש להצטרף לביתו של הנסיך אז'ן במילאנו כצייר החצר. תפקידיו כללו ליווי הנסיך וצוותו במסעות צבאיים ברחבי אירופה.
אדם עם הארמייה הגדולה למוסקבה

בשנת 1812 ליווה אדם את הנסיך כאמן במשלחת לרוסיה. הוא קיבל דרגת קצין צבאי והוצמד ללשכה הטופוגרפיה, יחידה קטנה של מהנדסים, קרטוגרפים ושרטטים שהוקמה בשנת 1801. אדם נסע עם הקורפוס הרביעי, המורכב בעיקר מכוחות איטלקיים, במסע הקשה והארוך למוסקבה. ככל שהתקדמה הארמייה הגדולה ברחבי אירופה לעבר רוסיה, אדם כתב, שרטט וצייר. הוא נכח בכל הפעולות הגדולות והיה עד לצעדת הניצחון אל תוך חורבותיה הבוערות של מוסקבה.
אחרי הקרב המרכזי על בורודינו, הוא תיאר את תחושותיו בביקור בשדה הקרב .... הסצנה הייתה אחת שמילאה אותי אימה. הרגשתי משותק, ורק נזכרתי באינספור הזוועות האחרות שהייתי עד להן במבצע המפחיד הזה, לא יכולתי לנער את עצמי מהטמטום שלי ... הוא חזר מוקדם ממוסקבה והגיע למינכן בדצמבר 1812 ובכך החמיץ את ההשמדה הכואבת של הארמייה הגדולה כשנסוגה ממוסקבה.
הוא נשאר בצוותו של הנסיך במשך שלוש שנים נוספות, במהלכן אדם ייצר שבעים ושבעה ציורי צבע המתארים את תוצאות הסכסוך. הם מציגים נופים רוסיים, שדות קרב זרועים גופות, אזרחים מבולבלים, חיילים עייפים בקרב ועיירות הרוסות.
הקריירה אחרי 1815

בשנת 1815, עם סיום מלחמות נפוליאון, עבר אדם לצמיתות למינכן, שם היה צייר החצר של מקסימיליאן הראשון מבוואריה, תפקיד שאיפשר לו להשלים עבודות למשפחות בולטות רבות בבוואריה ובאוסטריה. הסטודיו של אלברכט אדם הפך למרכז לאמנים שאפתנים. שלושת בניו הפכו לציירים: בנו, אויגן ופרנץ. גם תאודור הורשלט, שנודע בציוריו על מלחמת הקווקז הרוסית.
בשנת 1824 נפטר מעסיקו לשעבר הנסיך אז'ן דה בוארנה ואדם החל לאסוף את תמונות המבצע הרוסי תחת הכותרת "מסע צבאי באיורים". הליטוגרפיות שפורסמו במינכן בין השנים 1828–1833, התבססו על הרישומים שצייר במהלך המערכה ונותרו בעלי משמעות היסטורית ניכרת. הם הוכיחו הצלחה מסחרית לא מבוטלת והתמונות הודפסו פעמים רבות מאז המהדורה הראשונה. מספר רישומים ותמונות מקוריות בשמן מוחזקים על ידי מוזיאון ההרמיטאז' בסנקט פטרבורג.
החסות המלכותית נמשכה בזמן לודוויג הראשון עם הזמנות הכוללות ציור של קרב בורודינו לבית המלוכה של מינכן בשנת 1838. אדם גם צייר, עבור מקסימיליאן, דוכס לויכטנברג, שתים עשרה סצנות קרב שתלו בארמונו בסנקט פטרבורג.
ב־18 במרץ 1848 מרדו המילאנים נגד השלטון האוסטרי, במהלך מה שמכונה חמשת הימים (באיטלקית: Le Cinque Giornate). האוסטרים נאלצו לסגת ממילאנו בזמן שהמורדים ביקשו סיוע צבאי של ממלכת סרדיניה. כוחות האוסטרים בראשות פילד מרשל יוזף רדצקי פון רדץ התארגנו מחדש והביסו כוחות סרדינים בקרב הראשון בקוסטוזה ושוב בקרב נובארה. אלברכט אדם צייר סדרה של ציורים שהוזמנו שתארו את האירועים, כולל ציור מחמיא למדי המציג את רדצקי על סוס לבן עם המטה הכללי שלו לפני נפילת מילאנו.
בשנת 1859 עקב אדם אחרי צבאו של נפוליאון השלישי הצרפתי במהלך המערכה האיטלקית נגד אוסטריה שתיעד את הפעולה בסדרת רישומים וציורים.
הוא נותר צייר צבאי משמעותי, נעזר לעיתים קרובות בבניו, עד למותו במינכן ב־16 באוגוסט 1862.
גלריה

קרב נוברנה
חיילים נחים בכפר
קרב סמולנסק
סוסים בחצר
קרב אוסטורבנו
הערות שוליים

1 2 3  Historische Commission bei der königl. Akademie der Wissenschaften, Allgemeine Deutsche Biographie, Bd. 1, 1., München/Leipzig: Duncker & Humblot, 1875, Allgemeine Deutsche Biographie, עמ' 44
↑  Robert Horvat, History Painting: ‘Napoleon in burning Moscow’ by Albrecht Adam, 1841., Rearview Mirror, ‏2018-08-10 (באנגלית)
↑  Napoleons Army in Russia, 2007-08-01, ISBN 978-1-4738-0692-4. (באנגלית)
↑  Michael Bryan, Bryan's Dictionary of Painters and Engravers, G. Bell and sons, 1903. (באנגלית)
↑  Fieldmarshal Radetzky and his general staff before Milan, www.akg-images.co.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810685558605606  BnF: cb10298003b (data)  GND: 116006374  ISNI: 0000 0001 1036 7947  KulturNav: 5af4cf25-5aed-4a10-8f14-8c986009ba9e  LCCN: n82052843  NKC: xx0092941  NTA: 070204055  RKD: 334  SNAC: w6h16jfj  SUDOC: 221578099  ULAN: 500023862  VIAF: 7379643   WorldCat (עם VIAF): 7379643
יהודה אהרן וידבסקי

| --- | --- |

 לידה:  25 ביולי 1919  (בן 105) 
 מדינה:  ישראל, פולין 
 
הרב יהודה וידבסקי בחתונת נכדתו, לידו יושבים האדמורי"ם ממודז'יץ ומסוכטשוב
יהודה אהרן וידבסקי (נולד בכ"ז בתמוז ה'תרע"ט, 25 ביולי 1919) הוא איש עסקים ישראלי ממוצא פולני.
ביוגרפיה

יהודה אהרן וידבסקי נולד לאברהם ולדובריש לאה, בעיר טורק שבפרובינציית פולין גדול בפולין. כשהיה כבן 14 עברה משפחתו לגור בעיר לודז'.
כשהוקם גטו לודז' בתחילת שנת 1940 עברו כל המשפחה לגטו לדירה אותה קנו מתושב המקום, שם המשיכו להפעיל את המתפרה שבבעלותם, וספקו צווארונים לשמלות, שנשלחו לגרמניה. במתפרה הועסקו כמה עשרות יהודים בעבודות ייצור עבור הגרמנים.
בעת חיסול הגטו ב-29 באוגוסט 1944, נשלחו כל בני המשפחה לאושוויץ, שם בי"ג באלול ה'תש"ד נרצחו ונשרפו הוריו אברהם ודובריש לאה, ואחיו הגדול גבריאל, שהיה תלמיד ישיבת חכמי לובלין וחסיד של האדמו"ר מסוכטשוב. אחותו יוכבד הוטבעה בשטוטהוף, ואחיו חיים משה נרצח בבוכנוואלד. רק יהודה ואחיו יהושע שרדו את הסלקציה של ד"ר מנגלה ונשלחו למחנה העבודה באושוויץ. לאחר תקופה הועברו שניהם למחנה עבודה בפרידלנד (כיום: מירושוב (אנ')), שהיה מחנה משנה למחנה גרוס-רוזן, שליד ברסלאו, שם עבדו בהרכבת כנפיים למטוסים, עד לשחרורם על ידי הצבא האדום ב-9 במאי 1945.
לאחר המלחמה חזר ללודז' שם נישא לאשתו דובריש (לבית וסרצוג), הקים מחדש בית חרושת לטקסטיל וניסה לשקם את עסקי המשפחה. בתקופה זו סייע לאצ"ל במשלוחי נשק מפולין. שם נולד לו בנו בכורו אברהם. בשנת 1950 עלה לישראל והתגורר בתל אביב, שם נולדה בתו לאה, שנישאה לד"ר מרדכי הימלפרב.
פעילותו

בסוף שנות ה-70, בזמן שפולין עדיין הייתה חלק מהגוש הקומוניסטי, נסע לראשונה לפולין, כדי לחפש את קברי אבותיו, בהמשך החל לסוע באופן קבוע, כדי לנסות לשמר ולשקם את זיכרונות חיי היהודים בפולין בכלל ובלודז' בפרט. במסגרת זו שיקם את בית העלמין בלודז', ושיפץ מעל 7000 מצבות במקום יחד עם חברו יוסף בוכמן. גם בבית העלמין בסוכטשוב בו קבורים האדמורי"ם מסוכטשוב בעל האבני נזר ובעל השם משמואל, טרח רבות לאתר את המיקום המדויק של האוהל שהיה על קבריהם, ובנה אותו מחדש. וכן דאג לשיפוץ האוהל של הרב ישראל טאוב, האדמו"ר הראשון ממודז'יץ, בעל הדברי ישראל.
בשנת ה'תשע"ח 2018 במסגרת אחד ממסעותיו לפולין מעד במדרגות של בניין עיריית ורשה, ונזקק לטיפול רפואי, אשר לא התאושש ממנו לגמרי עד היום.
ביום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת ה'תשע"ב (2012) היה בין משיאי המשואות בטקס הממלכתי ביד ושם. הוא משתתף בקביעות בטקס לזכר השואה של ארגון יוצאי לודז' בישראל, וברבים מהשנים, התכבד וידבסקי (ובשנים האחרונות גם בנו אברהם) באמירת הקדיש ותפילת אל מלא רחמים בטקס.
חייו האישיים

כחסיד סוכטשוב קבע את תפילותיו בבית הכנסת סוכטשוב שברחוב רש"י בתל אביב, ולעיתים בבית הכנסת מודז'יץ שהיה סמוך לביתו ברחוב דיזנגוף בתל אביב.
בשנת ה'תשע"ח 2018 נסע לפולין עם 31 מבני משפחתו למסע מיוחד בתחנות חייו, לקראת יום הולדתו ה-100.
בכ"ז בתמוז ה'תשע"ט, 30 ביולי 2019 חגגו לוידבסקי יום הולדת 100, בהשתתפות הרב הראשי לישראל לשעבר, הרב ישראל מאיר לאו, האדמו"רים ממודז'יץ ומסוכטשוב ורבנים נוספים.
לוידבסקי נולדו שני ילדים, ועשרות נכדים ונינים. זכה לראות צאצא דור חמישי. נכדתו שרה רבקה הימלפרב חיברה מחקר על הספר "אגלי טל" של הרב אברהם בורנשטיין, האבני נזר.
וידבסקי הוא ככל הנראה שורד השואה המבוגר ביותר החי בישראל כיום.
ראו גם

כתבה על יהודה וידבסקי בשיחת השבוע - חב"ד
יהודה וידבסקי באתר יד ושם
הערות שוליים

1 2  סרטון ביוטיוב בו מתאר יהודה וידבסקי את הגעתם לאושוויץ
↑  ראה:רצח אסירי שטוטהוף
↑  תאריכי ומקום פטירתם לפי הנצחה בספר אבירי הרועים מהרב ישראל ארליך
↑  רשימת מחנות המשנה של גרוס-רוזן ראה מספר 74
↑  עוזי ברוך, שישה ניצולי שואה מול שישה מיליונים, באתר ערוץ 7, 18 באפריל 2012
↑  משה ויסברג, הרופא המפורסם מבני ברק הלך לעולמו, באתר בחדרי חרדים, 23 ביוני 2021
↑  בית העלמין בסוכטשוב באתר בתי קברות יהודיים בפולין (בפולנית)
↑  רשימת משיאי המשואות באתר יד ושם
↑  בטקס שנת 2019
↑  באתר ארגון יוצאי לודז' בישראל - 2023
↑  באתר ארגון יוצאי לודז' בישראל - 2024
↑  יצחק טסלר, "האמונה החזיקה אותי": ניצול אושוויץ חוגג מאה, באתר ynet, 25 ביולי 2019
↑  משה ויסברג, האדמו"רים חגגו לניצול השואה המפורסם, באתר בחדרי חרדים, 31 ביולי 2019
↑  השיטה הלמדנית בספר "אגלי טל", ספריית אסיף
שלט תודה ליהודה וידבסקי, באהל של אדמו"רי סוכטשוב בפולין
רודולף יורדן

| --- | --- |

 לידה:  4 במאי 1810 ברלין, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  26 במרץ 1887 (בגיל 76) דיסלדורף, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות של דיסלדורף (1848) 
 הושפע על ידי:  Eduard Pistorius, קרל פרדיננד זון, Karl Wilhelm Wach, וילהלם פרידריך שדו 
 פרסים והוקרה:  דרגה 3 במסדר העיט האדום  מסדר ואסה 
 
וילהלם רודולף יורדן (בגרמנית: Wilhelm Rudolf Jordan‏; 4 במאי 1810 – 20 במרץ 1887) היה צייר ז'אנר גרמני, מאייר, תחריטאי ומורה לאמנות.
ביוגרפיה > משפחה

יורדן היה בנם של אנדרה צ'ארלס גיום יורדן ( 1778 – 1850), שופט בברלין, ווילהלמין הילקרט. הוא היה צאצא של צ'ארלס אטיין יורדן (1700–1745), יועצו ומקורבו של פרידריך הגדול.
בשנת 1838 נישא יורדן לסופי פאולין פון מולמן (1811–1863), שהייתה גם ציירת. אחותה של סופי, אמילי פון מולמן (1805–1884), הייתה נשואה לצייר קרל פרדיננד זון. אשתו השנייה של יורדן הייתה מארי פון הנשטיין (1825–1885). בנישואים הראשונים נולדו לו שלושה ילדים.
אחותו של יורדן מארי ( 1816- 1899) הייתה נשואה לחברו, הצייר אדולף הנינג.
ביוגרפיה > לימודים ויצירה

לאחר שסיים את לימודיו האמנותיים הבסיסיים אצל קרל וילהלם ואך בבית הספר הפרטי שלו בברלין, עבר יורדן לדיסלדורף, שם למד שיעורי אמן אצל וילהלם פרידריך שדו וקרל פרדיננד זון. בשנת 1837 הוא נעשה חבר באקדמיה הפרוסית לאמנויות.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה בשנת 1840, ומ־1848 הפעיל סטודיו משלו בה נתן גם שיעורים. הלנה שטרומאייר הייתה בין התלמידות שלו.
הוא התמחה בציור סצנות ז'אנריות ונתן שיעורי ציור. הוא נחשב לאחד ממייסדי הגישה האתנוגרפית לציור הז'אנרי.
לאחר 1843, בעקבות הצלחת ציורו "הצעת נישואין בהלגולנד", הוא התמסר בעיקר לתיאור דייגים ומלחים, שכללו מסעות תכופים לבלגיה, הולנד וצרפת. רבות מיצירות אלה הפכו פופולריות והופצו באופן נרחב כליטוגרפיות ותחריטים.
בשנת 1848 הוא היה ממייסדי "מלכסטן", אגודה לאמנות מתקדמת בדיסלדורף. באותה שנה, במהלך המהפכה, הוא כיהן כחבר בוועדת אזרחים לסדר ציבורי בפיקוד לורנץ קלסן, שגם הוא היה צייר במקצועו.
בשנת 1869 הוענק לו מסדר הנשר האדום. שנה לפני מותו הוענק לו מסדר הכתר.
יורדן נקבר בדיסלדורף. הלוח על מצבתו נוצר על ידי הצייר ארנסט בוש.
גלריה

כניסה לנמל
משפחות דייגים על החוף
מצוקים
סופה בחוף
הצעת נישואין
באוסטריה
הערות שוליים

↑  ordan, Rudolf". In: Hermann Alexander Müller: Biographisches Künstler-Lexikon. Die bekanntesten Zeitgenossen auf dem Gebiet der bildenden Künste aller Länder mit Angabe ihrer Werke. Bibliographisches Institut, Leipzig 1882
↑  Jordan Wilh. Rudolf, Maler, Wehrhahnen 9, digital.ub.uni-duesseldorf.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810672229005606  BnF: cb14970456f (data)  GND: 117182907  ISNI: 0000 0000 6664 116X  KulturNav: 80068048-10be-43eb-bf1e-50c3ee5b723a  LCCN: no2007094273  RKD: 42889  ULAN: 500010513  VIAF: 74124963   WorldCat (עם VIAF): 74124963
פליקס סיפנייבסקי

| --- | --- |

 לידה:  1830 Pępowo, רפובליקת פולין 
 פטירה:  5 בינואר 1902 (בגיל 72 בערך) פריז, צרפת 
 תחום יצירה:  ציור 
 
פליקס סיפנייבסקי (בפולנית: Feliks Sypniewski‏; 1830 – 1903) היה צייר ואמן פולני, שצייר סצנות קרב היסטוריות בעיקר מהגבולות של פולין וגרמניה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

לא ברור באילו נסיבות עזב פליקס סיפנייבסקי את אחוזת הוריו לאחר מרד נובמבר 1830 אך הוא נולד בחג המולד או אחריו באחוזת המשפחה המורחבת בסקורשביצה ליד פמפובו. מאחר שהמרד הסתיים בשנת 1831 ולוחות שנה שונים ששימשו בפולין הקונגרסאית תחת הכיבוש הרוסי, ובדוכסות הגדולה של פוזנן תחת הכיבוש הגרמני.
האחוזה המשפחתית העצומה היא המקום בו פיתח כישורי רכיבה ואת אהבתו לסוסים כל חייו. הוא למד בבית על ידי מורים פרטיים, והמורה המוקדם שלו לציור היה אדולף פיברסקי (בנו של יאן פיברסקי, צייר פולני נוסף ופרופסור לאמנות), באותה תקופה היה בעצמו סטודנט צעיר בחסות משפחת סיפנייבסקי.
הוא היה בעיקר אוטודידקטי, ועד גיל 20 כבר שלט בציור וברישום, בצבעי מים ושלט בציורי רכיבה על סוסים.
ביוגרפיה > בגרותו

הוא חי ועבד בעיקר בפוזנן ובוורשה (שתי הערים הפולניות הללו שכנו בשתי מדינות נפרדות בתקופת חלוקת פולין), בגיל 30 הוא נחשב לאחד הציירים הפולנים הנודעים ביותר בתקופתו.
פליקס היה חברותי מאוד ופופולרי מאוד לא רק בחוגי החברה הגבוהה, ונחשק בקרב נשים. כתוצאה מפרשיות האהבה שלו, נולד בנו הראשון קז'ימייז' לאישה בוורשה (שהייתה תחת כיבוש רוסי) בעוד פליקס נישא לאישה אחרת שהייתה בהריון ממנו בפוזנן (שהייתה תחת שלטון פרוסי). לא ידוע מתי (אם בכלל) הם התגרשו, אך סביב השנים 1875–1880 נראה כי פליקס היה שוב רווק. עד שעבר לפריז. בשנת 1890 נולדו לו כמה ילדים, ורק אחד מהם היה בן לגיטימי.
באופן אירוני, הוא נפטר בביתו בפריז בבדידות, ונקבר בבית העלמין המפורסם בפר לאשז בשם בדוי (כנראה בגלל ביטוי מוטעה של שם משפחתו הפולני).
אירוע המרד בינואר

כאשר התפרץ מרד ינואר בפולין הקונגרסאית בשנת 1863, מיהרו פליקס סיפנייבסקי יחד עם בן דודו היינריך סיפנייבסקי להצטרף לכוחות הפולניים. ללא שום הכשרה צבאית כלשהי, פליקס כמעט נהרג במארב רוסי ליד הכפר קלץ'. הוא בקושי שרד וברח לבדו בזכות כישורי הרכיבה הטובים שלו. בעקבות הניסיון המר הזה, הבין כי הוא חסר תועלת צבאית, הוא לא עשה יותר ניסיונות נוספים להצטרף למרד כל עוד הוא נמשך.
לא ידוע אם היה מעורב בדרכים אחרות במהלך ההתקוממות, ואין מסמכים ידועים על פעילותו הפוליטית באותה תקופה.
ציוריו

פליקס סיפנייבסקי היה אמן רב כישרונות ופורה, אך רק חלק קטן מיצירותיו – בעיקר ציורי שמן וצבעי מים – שרדו עד היום. עם זאת, בשל היעדר מידע שנשמר, רבים מאיוריו נותרו עלומים או מיוחסים לציירים אחרים.
צייר ידוע ובאותה עת מבקר אמנות מוביל באותן שנים – וויצ'ך גרסון – העריך מאוד את עבודתו של סינפיינסקי, בהתחשב בציורים כמו "קרב פלובקוב" או "ואצלב על גופתה של מריה".
הציור המפורסם והמוערך ביותר של פליקס סיפנייבסקי היה ציור שמן על בד שכותרתו "אחרי קרב גרונוואלד" או "שיבת האבירים הטבטונים מגרונוואלד" זה היה חלק מהטריפטיכון של סיפנייבסקי "גרונוואלד". הציור נשדד על ידי הגרמנים מהמוזיאון בלובלין בתחילת מלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן נגנב בסוף המלחמה על ידי קציני הוורמאכט הנסוגים. עד היום הוא לא נמצא ונחשב לאבוד.
ציור ידוע נוסף שאבד הוא "הנסיך", המתאר את הנסיך יוזף פוניאטובסקי וקצינים לא ידועים בתלבושות הצבא הקיסרי הצרפתי מהתקופה 1804–1814. הציור נלקח על ידי הגרמנים הנסוגים בשנת 1918, ממש בסוף מלחמת העולם הראשונה, ולא נמצא עד היום. עם זאת, עותק ממנו נקנה על ידי מתיאס ברסולם מחברת ידידי האמנות. חברה זו הפיצה אמנות פולנית ותמכה באמנים פולנים, ובזכות הנוהג לצלם יצירות אמנות נפוצות בקרב חבריה, שרד עד היום תצלום שחור-לבן של עותק שנרכש על ידי ברסולם.
ציור מפורסם נוסף של סינפינסקי שאבד בסערת המלחמה היה "אבות קדומים", או "סלצ'יץ 'עם בתו" ("אציל ובת"). הציור מציג את סבו וסבתו של הצייר באחוזה המשפחתית לשעבר בגומל (כיום בלארוס). ציור זה אבד בשנת 1918 ונחשב לאבד עד 1972, אז הופיע במכירה פומבית בבית מכירות גרמני.
גלריה

לפני הקרב בגרונוולד
אבירים טבטונים
המלך אנרי מגיע למבצר
קרב עם עות'מאנים
האציל ואשתו
מארב
צייד עם כלבים