stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיינטבול

שחקן פיינטבול
פיינטבול (באנגלית: Paintball - כדור צבע) הוא משחק בו נעשה שימוש ברובים היורים כדורי צבע המתנפצים ומותירים סימן במקום בו פגעו. המשחק מדמה לחימה בשטח בנוי ופתוח, ומעבר להיותו ענף ספורט מוכר (אך לא ספורט אולימפי), הספורט פופולרי גם עבור חובבנים במגוון פעילויות. צבאות שונים משתמשים בכלי המשחק לצורכי אימונים, בעיקר כיוון שהוא מאפשר שימוש באויב דינמי (בניגוד למטרות), אך גם אימון טכני, כיוון שהלוחמים עשויים להיפגע.
משחקי הפיינטבול מחולקים למספר סוגים:
פיינטבול רגיל (משחקי הדמיה) - משחקים אלו משוחקים בזירות מסוגים שונים, בהן מדומים תנאי שדה קרב אמיתי (בניינים, עצים וכו').
ליגת פיינטבול - משחקי פיינטבול במסגרת ליגה שבה משתתפות קבוצות המתחרות זו בזו במטרה לנצח ולהוביל בטבלאות הניקוד של הליגה.
אימונים צבאיים - משחק הפיינטבול מדמה שדה קרב ומאפשר תרגול וביצוע משימות ללא סיכון הלוחמים.
קליעה למטרה עם רובה וכדורי פיינטבול.
היסטוריה

בשנת 1970, הגה ג'יימס הייל (James Hale) את הרעיון לבנות אקדח שיורה כדורי צבע, מטרת האקדח הייתה סימון עצים ובעלי חיים בשטח החווה. ג'יימס היה זה שרשם פטנט על רובה הצבע הראשון.
בשנת 1981, בניו המפשייר, עלה לראשונה הרעיון למשחק לחימה שמבוסס על רובי צבע שידוע היום בשם "פיינטבול".
משחק הפיינטבול הראשון התקיים בתאריך 27 ביוני 1981. במשחק זה השתתפו 12 שחקנים שהתחרו אחד בשני במשחק "תפוס את הדגל". השחקנים השתמשו באקדחים מסוג שלא יועדו למשחק והיו מוגבלים מאוד מבחינת קצב ירי וכמות כדורים במחסנית. המיגון של השחקנים כלל רק משקפי מגן על העיניים.
בשנת 1982 נפתח מגרש הפיינטבול הראשון ברוצ'סטר, ניו יורק על ידי קיילב סטרונג (Caleb Strong).
אגודת הפיינטבול הראשונה נוסדה בשנת 1988. משם הספורט הלך והתפתח במהירות.
נוסדה ליגה מקצועית לקבוצות פיינטבול בארצות הברית NPPL‏ - National Proffessional Paintball League והתחילה סדרת משחקים שנדדה בין מגרשי פיינטבול בארצות הברית.
בשנת 1991 הגיע הפיינטבול גם לצרפת, דנמרק ולמדינות נוספות באירופה, משם ליבשות נוספות.
בישראל ישנם מספר אתרים שבהם ניתן לשחק פיינטבול ואף יש גם ליגת פיינטבול בישראל.
ציוד פיינטבול

הציוד במשחק הפיינטבול כולל רובה פיינטבול, ציוד מיגון וציוד עזר.
ציוד פיינטבול > רובה פיינטבול

רובה הפיינטבול (Marker) הוא כלי שתפקידו לדמות רובה במשחק הפיינטבול באמצעות סימון היריב בצבע. הרובה מורכב מידית אחיזה, הדק שתפקידו להפעיל את מנגנון הירי, מנגנון ירי מכני או אלקטרוני וקנה שתפקידו לשלוט בבליסטיקה הפנימית והחיצונית של כדור הצבע ולכוון את הכדור למטרה. הקנה לרוב מחורר ומגיע באורכים שונים, והעיצוב שלו נועד להגביר את טווח הירי ולשמור על דיוק ועקביות של תנועת הכדור. לחלק העליון של רובה הפיינטבול מחוברת מחסנית (Loader או Hopper) ממנה נטענים כדורי צבע אל הרובה באמצעות כוח המשיכה, במחסניות פשוטות, או באמצעות מנגנון אלקטרוני במחסניות מורכבות יותר. לרובה הפיינטבול מחובר מכל גז לצורך ביצוע הירי. מכל הגז מכיל לרוב אוויר דחוס או פחמן דו-חמצני (CO2). הירי מבוצע על ידי לחיצה על ההדק, שיוצרת פרץ אוויר דחוס או פחמן דו-חמצני מהמכל. פרץ הגז דוחף את כדור הפיינטבול אל הקנה.
ציוד פיינטבול > ציוד מיגון

כלי המיגון החשוב ביותר במשחק הפיינטבול הוא מסיכה או משקפי מגן. מטרתם להגן על הפנים, ובעיקר על העיניים, מפני פגיעה ישירה של כדור פיינטבול. שופט במשחק פיינטבול לרוב יסמן עצמו על ידי מסיכה בצבע שונה מיתר השחקנים. מגן חשוב נוסף הוא מגן מפשעה ובנוסף לכך ניתן להשתמש בכפפות, מגן צוואר, חולצות ומכנסיים מרופדים.
ציוד פיינטבול > ציוד עזר

שחקני פיינטבול ספורטיבי המתחרים במסגרות חובבניות או מקצועיות לעיתים משתמשים בציוד עזר נוסף: מכלי כדורים שנועדו לשאת כדורי צבע נוספים במהלך המשחק ולמלא את המחסנית כאשר אוזלים הכדורים; חוטר לניקוי הקנה במידה וכדור צבע נשבר בתוך הקנה ומפריע לביצוע ירי; מגני ברכיים שנועדו לאפשר לרדת לכריעה בקלות ובנוחות רבה יותר במהלך המשחק, ולמנוע פציעות.
ראו גם

איירסופט
הערות שוליים

↑  How Paintball Works, HowStuffWorks, ‏2001-05-22 (באנגלית)
↑  dkfaFollow, Paintball, How It's Done. Beginners Guide, Instructables (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534290705171  GND: 4321191-4  LCCN: sh89000253  NKC: ph503029
המומינים – כוכב השביט: הסרט

| --- | --- |

עטיפת מהדורת ה-DVD היפנית של הסרט
 מבוסס על:  כוכב השביט מגיע לעמק המומינים 
 בימוי:  הירושי סאיטו 
 הופק בידי:  Kazuo Tabata, Dennis Livson 
 תסריט:  לארס ינסון, Akira Miyazaki 
 עריכה:  Seiji Morita 
 מוזיקה:  Sumio Shiratori, Emiko Shiratori 
 צילום:  היסאו שיראי 
 מדינה:  יפן, הולנד 
 חברת הפקה:  Telescreen, Studio Telescreen Japan, TV Tokyo 
 הקרנת בכורה:  8 באוגוסט 1992 
 משך הקרנה:  75 דק' 
 שפת הסרט:  יפנית 
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט ילדים 
 דף הסרט ב־IMDb
 
המומינים – כוכב השביט: הסרט (ביפנית: ムーミン谷の彗星; בתרגום חופשי: שביט בארץ המומינים) הוא סרט פריקוול לסדרת האנימה "המומינים", אשר מבוסס על הספר "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים" מאת טובה ינסון. הסרט שודר לראשונה בשנת 1992 ובישראל בדיבוב עברי בשנת 2000. אורך הסרט הוא כ-70 דקות.
בשנת 2020 הסרט אמור היה לצאת מחדש לבתי הקולנוע, לרגל ציון 75 שנים לספרי המומינים. גרסה זו הופקה לאיכות גבוהה 4K עם פסקול ודיבוב חדש. מהלך זה הוקפא ונדחה ללא הגבלת זמן בשל משבר הקורונה. בסופו של דבר הסרט יצא לאקרנים בספטמבר 2023.
תקציר העלילה

העלילה מספרת על עמק המומינים, שבה חיים יצורים ששמם המומינים, בדרך מגיע מר מושקר המצביע על אסון שכוכב שביט עומד ליפול על העמק ויחריב אותו, אז מומינטרול, מאי הקטנה, וסניף עוזבים את עמק המומינים למצפה כוכבים ישן, בדרך הם פוגשים לראשונה את סנופקין השואל אותם אם יש להם קפה טחון, הוא מספר להם שרק המדענים יודעים על כוכב השביט, לאחר שהם שואלים את המדען הראשון על הכוכב הם מגיעים למדען השני שמספר להם על השביט שהוא בגודל של פיל ענק, הוא אמר להם שהם צריכים לחזור שלושה ימים לעמק לפני שהשביט יפול, בדרך הם פוגשים את הסנורקים סנורק וסנורקה שכמעט נאכלו על אמבסטורה (צמח אוכל חרקים) ואת מר המיולין שאוסף בולים ואז מחכים להם מומינאבא ומומינאמא וכולם יוצאים למערה כדי להתגונן מהשביט, לאחר שהשביט לא פגע בעמק הים חוזר לעמק המומינים וכולם מרוצים ומאושרים.
מדבבים בעברית

בימוי דיבוב: חנה דרורי קשי
הפקת דיבוב: אורית יואלי סנה
מדבבים:
יונתן השילוני – מומין
איריס זינגר – סנורקה
סיון שביט – מאי / בימבל
אסף כחולי – סניף / סנורק / מדען
שמעון כהן – מר מושקר / מר בבל / מר המיולין
דן תורן – סנופקין / המפקח / מדען
רמה מסינגר – מומין אמא
עמי טראוב – מומין אבא
אורנה לביא פלינט – גב' פיליונק
שירה:
שי זורניצר
ביצוע שיר הפתיחה:
 ראובן גבירץ ויוריק בן דוד
ראו גם

כוכב השביט מגיע לעמק המומינים
המומינים (אנימה)
מק טיטאן

| --- | --- |

Mack Titan
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  "Mack Trucks"
 שנות ייצור:  1995 - ועד היום (אוסטרליה)  2008–2017 (ארצות הברית)
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית  אוסטרליה אוסטרליה
 אורך:  8.13–9.37 מטר (גורר בלבד)
 בסיס גלגלים:  4.6–6.29 מטר (גורר בלבד)
 מפרט טכני
 מנוע:  8V צילינדרים, 16.4 ליטר המפיק 610 כ"ס (באוסטרליה, מנועים מתוצרת "Cummins" (אנ')), ומתוצרת קטרפילר)  6 צילינדרים, 16.1 ליטר המפיק 515 כ"ס, 565 כ"ס, 600 כ"ס, 605 כ"ס, 660 כ"ס, 685 כ"ס  (בארצות הברית, מנועים מתוצרת "מק" ומתוצרת וולוו)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 18 מהירויות מתוצרת "Mack"  תמסורת ידנית - 18 מהירויות מתוצרת "Eaton Corporation" (אנ') (אופציונלי)
מק טיטאן (באנגלית: Mack Titan) היא משאית כבדה המשמשת כרכבת כבישים מתוצרת יצרנית האוטובוסים והמשאיות האמריקאית Mack Trucks (אנ') אשר מיוצרת משנת 1995 ועד היום באוסטרליה ויוצרה בין השנים 2008–2017 בארצות הברית.
רכבות כבישים הן משאיות דמויות רכבת, הנעות בעיקר ברחבי אוסטרליה, אך גם בארצות הברית ובמערב קנדה. אלה הם כלי רכב ענקיים, המורכבים מגורר רב-עוצמה וממספר נגררים, להבדיל מסמי-טריילרים הכוללים נגרר אחד.
"מק טיטאן" באוסטרליה

מערכת היגוי - מימין.
דגם "מק טיטאן" מצויד ברדיאטור גדול המתאים למזג האוויר החם באוסטרליה.
דגם "מק טיטאן" מצויד במכל אוויר בעל קיבולת מספיקה להפעלת בלמי אוויר רבי עצמה הנדרשים בעת גרירת מספר נגררים. ישנם דגמים בהם מותקן גם מתנע הפועל על אוויר דחוס.
מבנה שלדה וסרנים מחוזק במיוחד למטענים כבדים וכבישים לא סלולים.
פגוש קדמי בעל יכולת ספיגת אנרגיה בזמן תאונה.
יניקת אוויר בכיוון אנכי שמאלי וימני של הרכב כדי למנוע את כניסת אבק למנוע בנהיגה על כבישים לא סלולים.
מערכת בלמים קדמיים ואחוריים - תוף.
2 מכלי דלק - 900 ליטר כל אחד.
מערכת חשמל - 12 וולט.
ראו גם

רכבת כבישים
מק NO משאית 7.5 טון 6X6
מק סדרות MC/MR
מק סדרה פינקל
לקריאה נוספת

"מק טיטאן" - תמונות
הערות שוליים

↑  משאיות מק macktrucks.com
↑  משאיות מק / מק טיטאן- אוסטרליה macktrucks.com.au/trucks/titan
↑  משאיות מק macktrucks.com/trucks
רודולף קירכשלגר

רודולף קירכשלֶגר (בגרמנית: Rudolf Kirchschläger; ‏20 במרץ 1915 – 30 במרץ 2000) היה דיפלומט, פוליטיקאי ושופט אוסטרי. בין השנים 1974–1986 כיהן כנשיא הפדרלי השמיני של אוסטריה.
ביוגרפיה

קירכשלגר נולד למשפחה ענייה בכפר קטן באוסטריה. הוא התייתם מאביו בגיל 11 ובמקביל ללימודיו בבית הספר עבד במספרה וכמנקה חלונות. למד משפטים באוניברסיטת וינה. לאחר האנשלוס בוטלה מלגת הלימודים שלו, עקב סירובו להצטרף אל המפלגה הנאצית והוא עזב את הלימודים. בשנת 1939 גויס לוורמאכט והשתתף במערכה על צרפת. ב-1940 ניצל את החופשה בת החודשיים שקיבל מהצבא להכנה למבחן ההסמכה לעריכת דין, אותו עבר בהצלחה. בשנים 1941–1942 לחם בחזית המזרחית, נפצע קשה בקרבות ובגלל הפציעה הוחזר לאוסטריה. לאחר שהחלים לא חזר עוד לחזית, ושירת כמדריך באקדמיה הצבאית הטרזיאנית עד סוף המלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבד קירכשלגר כשופט שלום בהורן (אוסטריה) (אנ'), בלנגנלוס (אנ') ומאוחר יותר בווינה. בשנת 1954 התקבל למשרד החוץ האוסטרי, על אף שלא דיבר שפות זרות כלל, ולמד בעצמו את השפה האנגלית תוך מספר חודשים. קירכשלגר היה שותף פעיל בגיבוש אמנת המדינה האוסטרית והצהרת הנייטרליות האוסטרית (אנ'). משנת 1956 היה ראש המחלקה למשפט בינלאומי של משרד החוץ האוסטרי ומשנת 1962 היה סגן מנכ"ל משרד החוץ.
בין השנים 1967–1970 שימש כשגריר בפראג.
התנהלותו במהלך האביב של פראג בשנת 1968 זכתה לשבחים, לאחר שהנפיק ויזות לאזרחים צ'כים שביקשו להימלט מארצם הנתונה במשטר קומוניסטי, למרות ההוראה המפורשת שניתנה שלא לעשות כן.
בשנת 1970 מונה לשר החוץ בממשלה שהקים ברונו קרייסקי, כמינוי מקצועי א-פוליטי. בעקבות מותו של נשאיא אוסטריה פרנץ יונאס באפריל 1974, הציבה הממשלה הסוציאליסטית את קירכשלגר הא-פוליטי כמועמדה לנשיאות במטרה לגבור על מועמד הימין, וב-23 ביוני 1974 הוא נבחר לכהן כנשיא אוסטריה.
בשנת 1979 הוא חנך את המרכז האסלאמי של וינה, שכולל את המסגד הגדול במדינה. בשנת 1980 נבחר לתקופת כהונה שנייה עם 80% מהקולות, מספר הקולות הגבוה ביותר שקיבל מועמד לנשיאות. הוא כיהן בתפקיד עד לשנת 1986.
רודולף קירכשלגר מת בשנת 2000 ליד וינה.
ביוגרפיה > הקשר לישראל

בשנת 1964 ביקר קירכשלגר בישראל לצורך חתימה על הסכם בין המדינות. בסוף אפריל 1972 הגיע קירכשלגר לביקור בישראל כשר חוץ, ביקור ראשון של שר חוץ אוסטרי. הוא ביקר במערב ירושלים כאורחו של ראש העיר טדי קולק ובמזרח ירושלים ביקר באופן עצמאי בליווי כמרים אוסטריים בהתאם למדיניות הנייטרליות של אוסטריה. כן ביקר בקיבוץ כפר מסריק. לקראת ובמהלך ביקורו הביע נכונות לנסות לתווך בין ישראל לארצות ערב והצדיק את הימנעות ארצו בהצבעות באו"ם על הצעות אנטי-ישראליות במעמד הנייטרלי המיוחד של מדינתו.
בעקבות כניעת ממשלת אוסטריה למחבלים בפרשת שנאו, הצדיק קירכשלגר את התנהלות ממשלת אוסטריה בכך שהוא כבר זמן רב מתריע שיש צורך בהתארגנות בינלאומית נגד הטרור, אך דבריו לא זכו למענה. על כן, צריכה כל מדינה להתנהל לבדה מול הטרור ואוסטריה אינה צריכה להקריב בני ערובה למען המאבק בטרור.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  עמנואל אונגר, שר החוץ האוסטרי מתכונן יפה לקראת מסעו לתל אביב ולקהיר, מעריב, 23 באפריל 1972
↑  ה. קן, פרק חדש בחיי אוסטריה, דבר, 15 במאי 1970
↑  המאבק על נשיאות אוסטריה, דבר, 2 במאי 1974
↑  קירכשלגר נבחר לנשיא אוסטריה, על המשמר, 24 ביוני 1974
↑  בא ד"ר קירכשלגר שר־החוץ האוסטרי, דבר, 26 באפריל 1972
↑  מ. מייזלס, שר־החוץ האוסטרי מסיים ביקורו, מעריב, 28 באפריל 1972
↑  שר-החוץ האוסטרי אורח כפר-מסריק, על המשמר, 30 באפריל 1972
↑  קירכשלגר הבטיח, על המשמר, 30 באפריל 1972
↑  תכנית אוסטריה, דבר, 5 באוקטובר 1973
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007461689505171  PLWABN: 9810607858105606  BIBSYS: 13013291  BnF: cb14649812z (data)  CiNii: DA0747105X  GND: 118723189  ISNI: 0000 0001 1038 9011  LCCN: n80110002  NKC: jo20000075520  NTA: 110746279  RERO: 02-A003455876  SUDOC: 079151698  VcBA: 495/176664  VIAF: 12565103   WorldCat (עם VIAF): 12565103
בתי ספר לקולנוע בישראל

בתי ספר לקולנוע בישראל פועלים מאז תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. נכון לשנת 2021 פועלים כ-20 בתי ספר, חלקם מעניקים תואר אקדמי וחלקם תואר מקצועי.
רשימת בתי ספר לקולנוע בישראל > תל אביב והמרכז

המכללה האקדמית בית ברל, בית הספר לאמנות המדרשה, המחלקה לקולנוע
חשיפה - בית הספר לאומנויות התקשורת, הטלוויזיה והמולטימדיה
המסלול האקדמי המכללה למנהל, בית הספר לתקשורת
מנשר לאמנות - בית ספר גבוה ומרכז לאמנות
סמינר הקיבוצים, בית הספר לאמנויות וטכנולוגיה
בית הספר לאמנות קמרה אובסקורה
אוניברסיטת תל אביב, החוג לקולנוע וטלוויזיה
קורן - בית הספר לקולנוע יהודי
רשימת בתי ספר לקולנוע בישראל > ירושלים

בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, המחלקה לאמנויות המסך
מוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר
מעלה - בית הספר לטלוויזיה, לקולנוע ולאמנויות
סם שפיגל - בית הספר לקולנוע ולטלוויזיה
רשימת בתי ספר לקולנוע בישראל > צפון

המרכז האקדמי ויצו חיפה, המחלקה לקולנוע
המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן
המכללה הטכנולוגית תל-חי
רשימת בתי ספר לקולנוע בישראל > דרום

המכללה האקדמית ספיר, המחלקה לקולנוע וטלוויזיה
בכל הארץ
האוניברסיטה הפתוחה, המחלקה לספרות, לשון ואמנויות
בנוסף לאלו קיים מסלול ללימוד קולנוע וטלוויזיה בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל בשומרון.
הערות שוליים

↑  נחום ברנע, מסך בזבוז הכסף, דבר, 20 בנובמבר 1968
↑  עמיחי ישראלי, מיהו "טכנאי"? מיהו "הנדסאי? - משרד העבודה מקפח בוגרי קורס צילום מעטמו, דבר, 26 בפברואר 1971
↑  קורסים מקצועיים במקצועות ההסרטה נפתחו לאחרונה ברמת־גן, דבר, 15 בדצמבר 1966
↑  יעקב בר-און, ביהס לאמנות הבמה והקולנוע -  בן 13, דבר, 5 באפריל 1973
↑  שלומית טויב, ההרשמה לאוניברסיטת תל אביב – לסיומה, על המשמר, 13 בפברואר 1972
↑  15 אלף סטודנטים באוניב' ת"א בתשל״ג, על המשמר, 12 באוקטובר 1972
↑  עזרא ינוב, המשימה "הבלתי אפשרית"' של דון ריצ'רדסון, מעריב, 2 באפריל 1972
↑  נסיכת מונקו תרמה לחוג קולנוע בת"א, מעריב, 9 באוגוסט 1972
↑  שלומית טויב, האמנות השביעית כמקצוע אוניברסיטאי, על המשמר, 23 באוגוסט 1972
↑  ארנון צוקרמן – ראש החוג לקולנוע, חדשות, 10 בדצמבר 1984
↑  רונאל פישר, הסיפור המוזר על בית הספר לקולנוע, חדשות, 6 ביוני 1989
↑  ג'ודי מלץ, ‏יפי תואר, באתר גלובס, 21 ביולי 2002
חומס

ערך זה עוסק בעיר הסורית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
ציוני דרך בחומס
ציוני דרך בחומס
 מדינה:  סוריה סוריה
 מחוז:  מחוז חומס
 נפה:  נפת חומס
 תאריך ייסוד:  2300 לפנה"ס
 שטח:  104 קמ"ר
 גובה:  501 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  1,499,600 (2024)
 קואורדינטות:  34°44′00″N 36°43′00″E﻿ / ﻿34.7333333333333°N 36.7166666666667°E﻿ / 34.7333333333333; 36.7166666666667
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.homscitycouncil.org.sy
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סוריה מוגדלת) דמשק חלב לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהחומס(למפת סוריה רגילה) דמשק חלב לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהחומס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
חוֹמְס (ערבית: حمص, תעתיק מדויק: חמץ) היא עיר במערב סוריה ובירת המחוז הקרוי על שמה. העיר נמצאת על גדות הנהר אורונטס (בערבית: עאסי), והוקמה בסביבות שנת 2300 לפנה"ס. בתקופת התנ"ך היה המקום ידוע בשם קדש[דרוש מקור]. ביוונית וברומית נודעה בשם אֶמֶסָה (Emesa). חומס מהווה מרכז תעשייתי חשוב במדינה.
נכון לשנת 2024 אוכלוסיית העיר מוערכת בכ-1,499,600 בני אדם והיא העיר השלישית בגודלה במדינה, אחרי דמשק וחלב, ושוכנת במרכז הדרך בין שתי הערים. אוכלוסייתה משקפת את הגיוון הדתי הכללי של סוריה, ומורכבת ברובה ממוסלמים סונים וממיעוטים גדולים של עלווים ונוצרים.
חומס היא אחת הערים המרכזיות שבהן התחוללה ההתקוממות נגד משטרו של אסד ב-2011 וב-2012, ואף כונתה "בירת המהפכה". על פי ההערכות, נהרגו בחומס יותר מ-7,000 איש עד אמצע שנת 2012, ולטענת המורדים עד תחילת שנת 2016 נהרגו בחומס יותר מ-17,000 איש. במאי 2014 חזרה העיר לשליטתו של צבא סוריה. בדצמבר 2024 עברה העיר לשליטתה של האופוזיציה הסורית לאחר מתקפת המורדים.
היסטוריה

לאורך כ-2,000 שנה היה השוק החקלאי, באזור שבו מצויה בימינו העיר חומס, מוקד לכפרי צפון סוריה. העיר אף הייתה מאחז ביטחוני בולט מפני פולשים. ממצאים מחפירות שנערכו במצודת חומס העלו כי ההתיישבות המוקדמת ביותר באזור החלה ב-2500 לפנה"ס לערך. יש שזיהו את העיר כחמת-צובה המקראית. בשנת 1274 לפנה"ס התרחש סמוך לעיר קרב קדש, שבו נלחם צבאו של רעמסס השני מלך מצרים במוותליש השני מלך האימפריה החתית.
על פי התרגום הירושלמי, חומס היא מקומו של העם הכנעני שנקרא "הצמרי".
חומס נזכרת בתלמוד הירושלמי כמקום מושבם של משפחת הגרים "בר עשתור", ומצוין שם כי על אף ההלכה האוסרת השכרת שדות לנוכרים בסוריה, התירו חכמים למשפחת בר עשתור להשכיר שם שדות לנוכרים מפני שהיו שם מעט יהודים, וכן פטרו אותם מלעשר את היבול משדות אלה. יוסף בן מתתיהו כותב כי אגריפס השני השיא את אחותו דרוסילה לעזיז מלך חומס, לאחר שהוא מל את עצמו. ימת חומס מדרום לעיר, שנוצרה בעקבות סכר על נהר האורונטס, גם היא מוזכרת כאחת הימות המקיפות את ארץ ישראל (ימת קוטינא). על פי מקורות אלה ימה מלאכותית זו נבנתה על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס.
היסטוריה > השושלת האמסאית ושלטון רומא

קיימת סברה שהעיר חומס נוסדה עוד על ידי סלאוקוס הראשון ניקאטור, מלכה הראשון של הממלכה הסלאוקית, לאחר מותו של אלכסנדר הגדול, אך רישומה בהיסטוריה החל רק במאה הראשונה לפנה"ס. באותה עת כתב סטראבון, גאוגרף היסטוריון ופילוסוף יווני, על שבט שוכן אוהלים שאותו כינה בשם "אמסני" (הצורה היוונית של שם השבט בארמית, "חמצאני") היושב סמוך לנהר עאצי מדרום לאזור אַפּאמֶיאה (יוונית: Απάμεια). היה זה שבט אשורי שהתיישב במקום ונתן לו את שמו. בשנת 64 לפנה"ס שילב פומפיוס את הממלכה הסלאוקית לתוך הקיסרות הרומית ונתן הכרה לשושלת האמסאית כשולטת בממלכה קליינטית של רומא, לאחר שסייעו לכוחות הקיסרות בקרבות שונים. ראש השושלת באותה עת, סמפסיסרמוס הראשון, הוכר כמלך אמסה, אולם בירת הממלכה הייתה ארטוסה (אל-רטסן המודרנית), מצפון לחומס לאורך גדת הארנת. בשיאה שלטה הממלכה על טריטוריה שגבולותיה היו הבקאע במערב, תדמור במזרח, יברוד בדרום ואל-רטסן בצפון.
חשיבותה של העיר אמסה עלתה לאחר התעשרות השושלת האמסאית ולאחר שאחד מבניו של סמפסיסרמוס הפך אותה לבירת הממלכה. בני אמסה הוכיחו את נאמנותם לקיסרות הרומית כאשר שלחו מכוחותיהם לסייע ליוליוס קיסר בעת המצור על אלכסנדריה בשנת 48 לפנה"ס. הממלכה האמסאית הפכה מעורבת במלחמת האזרחים שבין אוגוסטוס קיסר לבין מרקוס אנטוניוס שהחלה ב-33 לפנה"ס.
יחסיה של הממלכה האמסאית עם רומא התהדקו בתקופת מלכותו של המלך סוהאמוס עת התחולל המרד הגדול בארץ ישראל. הממלכה האמסאית שלחה קשתים לסייע במצור על ירושלים בשנת 70. עם מותו של סוהאמוס עלה לשלטון בנו אלקסיו השני ולמרות נאמנותה של הממלכה לרומא, הוגבלה מידת עצמאותה של הממלכה מסיבות שאינן ידועות ולמלך נותר תפקיד ייצוגי בלבד. השושלת האמסאית המשיכה בשלטון באזור חומס עד לשנת 254 לספירה לכל הפחות. לאורך המאה השנייה לספירה היו לאמסה (חומס) מאפיינים של עיר-מדינה ובתקופת שלטונו של קיסר רומא אנטונינוס פיוס (138–161) החלה לפעול מטבעה בעיר. במאה ה-3 הייתה אמסה עיר בולטת במזרח הקיסרות הרומית, חלק מהצלחתה של העיר בא הודות לנישואיו של הקיסר ספטימיוס סוורוס לבת העיר.
העיר נכללה בפרובינקיה סוריה פיניקיה, ובימי הקיסר אלאגבאלוס, שנולד בעיר, העיר הפכה לבירת הפרובינקיה על חשבון צור, הבירה הקודמת, ומאז עד פירוק הפרובינקיה התחרו שתי הערים על התואר. בפירוק הפרובינקיה הפכה צור לבירת הפרובינקיה החדשה פיניקיה פרליה (פיניקיה החופית), בעוד אמסה הפכה לבירת פרובינקיה פיניקיה ליבננסיס (פיניקיה הלבנונית), אולם לא למטרופולין הדתי (אנ') באזור (תואר זה קיבלה דמשק בשל מסורות נוצריות הקשורות בה).
אמסה אף שגשגה כלכלית כיוון שישבה על נתיב המסחר מן המזרח דרך תדמור, אולם היא אף סבלה כלכלית כאשר במאה ה-4 ירדה העיר תדמור מגדולתה כמוקד מסחרי. עם זאת, המשיכה העיר לבלוט לצד הערים צור, צידון, ביירות ודמשק. העיר המשיכה כל העת לשמש כמוקד מסחרי לכפרי הסביבה ואף הייתה מוקד דתי פגני בזכות המקדש לאל השמש שהיה בה. לאחר אחד מניצחונותיו ביקר הקיסר אורליאנוס בעיר כדי להודות לאל. זהותה הפגנית הבולטת של העיר מנעה את השפעת הנצרות בעיר במאה ה-4, ורק במאה ה-5 התבססה הנצרות במקום, תחת האימפריה הביזנטית. בשליטה ביזנטית נוסדה בחומס דיוקסיה והיא הועלתה למעלת עיר קדושה לאחר שגולגולתו של יוחנן המטביל התגלתה במערה בסמוך לעיר. היום נותרו בחומס שרידים מעטים בלבד לתקופה הנוצרית במקום.
היסטוריה > האימפריה המוסלמית

חומס ננטשה על ידי הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית לאחר שהובס בקרב על ידי צבא הראשידון בהנהגת עומר בן אל-ח'טאב בקרב הירמוך בדרום סוריה. בשנת 637 תפס צבא הראשידון בהנהגת ח'אלד בן אל-וליד את חומס ללא קרב, לאחר שבני העיר הסכימו לשלם כופר רב. הח'ליף עומר קבע את חומס כבירת המחוז. חומס הייתה ככל הנראה העיר הראשונה בסוריה שבה הייתה אוכלוסייה מוסלמית משמעותית.
המוסלמים הפכו את כנסיית יוחנן המטביל למסגד יום השישי (המסגד הגדול של אל-נורי) וחומס הפכה למרכז ללימודי דת האסלאם לאחר שכ-500 צחאבה התיישבו בה לאחר כיבושה. קבריהם של ח'אלד בן אל-וליד, בנו עבד א-רחמן, ועובייד אללה, בנו של עומר נמצאים בעיר. בעת המאבק בין בית אומיה לבין עלי תמכו תושבי העיר בעלי וכאשר הוא הובס חילק מועאויה הראשון את המחוז שבראשו עמדה חומס לשניים וחציו הצפוני הפך למחוז נפרד, ג'ונד קינסרין, בעוד חומס נותרה בראש מחוז ג'ונד חימס (אנ') הקטן יותר. על אף שדוכאו בידי בית אומיה, חומס נותרה מעוז שיעי לתקופת מה אף לאחר תבוסת עלי. כמרכזו של שבט בַּ֫נוּ כַּלְבּ (בערבית: بنو كلب), העיר הייתה מעורבת במאבק עם שבט קייס (בערבית: قيس). הח'ליף האחרון לבית אומיה, מרואן השני, זכה לתמיכתו של שבט קייס, ובהמשך הרס את חומות העיר כצעד ענישה על ששבט בַּ֫נוּ כַּלְבּ יצא נגדו. בשנת 750 השתלטה הח'ליפות העבאסית על סוריה ובכללה אף על חומס, אולם השבטים המקומיים בסוריה המשיכו במעשי מרד נגד הח'ליפות.
בעת שלטונו של הח'ליף הארון א-רשיד, בשנים 796 עד 809, ולאחר תום שלטונו, הח'ליפות העבאסית שלחה מספר רב של משלחות עונשין לחומס, ואף על פי שהעיר שגשגה באופן יחסי לאזורה, שלטון בית עבאס לא זכה בה לאהדה. באוקטובר 855, תחת שלטון אל-מתוכל הראשון, פרץ מרד בעיר בהשתתפות הקהילה הנוצרית, זאת בתגובה להטלת מיסים נוספים על תושבי העיר. המרד דוכא על ידי הח'ליף על ידי גירוש כל הנוצרים מן העיר, שריפת הכנסיות שפעלו בה, והוצאתם להורג של מנהיגי הקהילה. במחצית המאה ה-9 נחלשה אחיזת שלטון בית עבאס וחומס, בגלל מיקומה האסטרטגי, הפכה למוקד למאבקי שליטה בין שושלות שרצו להשתלט על סוריה.
לאחר שהחליפה ידיים לתקופות קצרות בין שליטתם של גורמים שונים, בשנת 944 ביססו בה החמדנים מחלב את השליטה והחזיקו בעיר עד לשנת 1016. הגאוגרף המוסלמי אל-מסעודי, בן המאה ה-10, ציין כי חומס נודעה ביפי תושביה. בשנת 985 כתב מוקדסי כי חומס הייתה הגדולה בערי סוריה, אולם סבלה מ"רוע מזל" וריחפה מעליה סכנת הרס. הוא כתב כי כאשר נכבשה על ידי המוסלמים הפכו מחצית מכנסיותיה למסגדים.
לאורך כ-30 שנה במהלך המאה ה-10 סבלה חומס מפשיטות ביזנטיות ותושביה נשדדו ונרצחו תכופות. במהלך המאה ה-11 פחת באופן משמעותי מספר הפשיטות של האימפריה הביזנטית על העיר ובני שבט בַּ֫נוּ כַּלְבּ שלטו בעיר. כיוון שנטו לשיעה, הם לא התנגדו להרחבת השפעתה של השושלת הפאטמית השיעית ממצרים לעבר צפון סוריה ועיראק. בתגובה השתלטה בשנת 1090 השושלת הסלג'וקית הסונית על העיר.
היסטוריה > סלג'וקים, איובים וממלוכים

מסע הצלב הראשון יצא לדרכו בשנת 1096, ובשנת 1098 תפסו הצלבנים את אנטיוכיה מצפון-מזרח לעיר, בזזו את מערת א-נועמאן ולבסוף הטילו מצור על חומס. אף שהצליחו לנתק את הדרך המובילה מחומס לעיר הנמל טרטוס, העיר לא נפלה. זמן קצר אחר כך השתלטו מושל דמשק הסלג'וקי על העיר והפך אותה לעיר מבוצרת ובסיס לכוח צבאי שמנע למעשה מן הצלבנים לחדור עמוק יותר לטריטוריה המוסלמית. הודות לביצוריה הפכה העיר לאתר התארגנות לכוחות מוסלמים ובסיס יציאה לפשיטות על הצלבנים היושבים על חוף הים התיכון. בתחילת המאה ה-12 התחוללו מאבקים פנימיים בשושלת הסלג'וקית וחומס הפכה לעיתים למוקד למאבקי שליטה. בשנת 1149 תפס את העיר נור א-דין לשושלת זנגי שבסיסה במוסול.
בשנת 1154 כתב הגאוגרף מוחמד אל-אדריסי כי העיר מאוכלסת בצפיפות, רחובותיה סלולים, פועל בה אחד המסגדים הגדולים בסוריה, יש בה שווקים תחת כיפת השמיים, וטיילים פקדו את המקום כשהם מבקשים ליהנות ממוצריה ומן הסחורות הנדירות שבה. הוא אף התרשם כי תושבי העיר נוחים לבריות ומנהגיהם טובים. נשות העיר יפיפיות ועורן צח. בשנת 1157 אירעו באזור העיר שורה של רעידות אדמה שהותירו נזקים כבדים בחומס ובמבצרה. רעידת אדמה נוספת בשנת 1170 הרסה את המבצר באופן סופי. אולם, בשל חשיבותה האסטרטגית של העיר, הממוקמת מול רוזנות טריפולי הצלבנית, היא שוקמה עד מהרה וביצוריה שוקמו. בשנת 1164 העביר נור א-דין את השליטה בעיר לאסד א-דין שירכוה, מנהיג כורדי בולט שהיה דודו של צלאח א-דין, אולם שב ושלט בה חמש שנים מאוחר יותר לאחר מותו של שירכוה. בשנת 1175 השתלט צלאח א-דין על העיר ובשנת 1179, לאחר ארגון מחדש של צפון סוריה, הוא השיב את השליטה לשושלת האיובית שהחזיקה בה כמעט מאה שנים עד 1262. בשנת 1225 כתב הגאוגרף יאקות אל-חמאווי כי חומס הייתה עיר גדולה, ידועה, מוקפת חומה, ולה טירה מבוצרת על גבעה דרומית לעיר.
בשלהי תקופת השושלת האיובית נותרה העיר מוקד למאבקים בינם לבין הצלבנים, וכן מאבקים עם הממלוכים והאימפריה המונגולית. הקרב הראשון בחומס בין המונגולים והממלוכים התרחש ב-10 בדצמבר 1260, והסתיים בניצחון ממלוכי ברור. קרב שני ב-29 באוקטובר 1281 הסתיים אף הוא בניצחון ממלוכי. הממלוכים הובסו לבסוף בקרב ואדי אל-ח'זנדר (אנ'), הידוע בכינוי "הקרב השלישי של חומס" בשנת 1299.
חשיבותה המדינית של חומס פחתה לאחר שנפלה לידי הממלוכים בראשות ביברס כיוון שאלה גירשו את הצלבנים והמונגולים מכל שטחה של סוריה וחומס לא הייתה עוד עיר אסטרטגית בהגנה על המדינה. בתחילת המאה ה-14 הייתה חומס בירת הפרובינציה הקטנה ביותר בסוריה ולעיתים אף באה תחת שליטת פרובינציית דמשק. בשנת 1355 ביקר אבן בטוטה בחומס וכתב שבעיר יש עצים יפים, שווקים טובים, ומסגד יום השישי יפה. הוא אף ציין כי כל תושבי העיר ערבים. בשנת 1400 כבש טימור לנג את העיר ובשלהי המאה ה-15 התרופפות השליטה הממלוכית הביאה לירידת הביטחון בסביבות חומס והעיר סבלה מפשיטות של בדואים.