stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מערות קיזיל
סגנון הודו-איראני שני: ציורי קונטרסט עמוק של "כחול וירוק" > תקופה 2: תקופה סגנונית עיקרית > "מערת שישה עשר נושאי החרב" (מערה מס' 8, 432–538 לספירה)

מערת שישה עשר נושאי החרב
(מערה 8, 432–538 לספירה)
סייפים מערות קיזיל בסגנון הפתאליטים, במקור מצפים את פנים המסדרונות הצדדיים (בסדר משמאל לימין).
מבנה ופריסה דקורטיבית ידועה של האולם הראשי של המערה. המסדרונות הצדדיים, המעוטרים בשישה עשר נושאי החרב, מובילים לחדר אחורי, המקומר לרוחב. המערה תוארכה באמצעות פחמן 14 לשנים 432–538 לספירה.
"מערת שישה עשר נושאי החרב" (בגרמנית "Höhle der Schwertträger") היא מערה מפורסמת עם סדרה של ציורי קיר המציגים סייפים לובשים קפטנים וחמושים בחרבות ארוכות ופגיונות. ציורי קיר אלה תוארכו באמצעות פחמן 14 לשנים 432–538 לספירה. הסייפים זכו גם לכינוי "תורמים טוכארים".
הפרשנויות של הלאום או האתניות של התורמים היו שונות. כמה מחברים טוענים שהתורמים הם אכן טוכארים, עם חמקמק של אגן טארים שדיבר את השפה הטוכארית המתועדת היטב, השפה ההודו-אירופית המזרחית ביותר. לפי תזה זו, התורמים בציורי הקיר הם מהסוג ההודו-אירופי, לבושים בבגדים בסגנון איראני ושיער אדמדם.
פרשנות עדכנית יותר היא שנושאי החרב הם למעשה הפתאליטים, שידוע כי כבשו את אגן טארים משנת 490 עד 560 לספירה, בדיוק בזמן יצירת הציורים. קוצ'ה הייתה ספציפית חלק מהשלטון שלהם בין השנים 502 ו-556 לספירה. אומרים שסגנון הלבוש, האיקונוגרפיה והפיזיונומיה של התורמים קרובים ביותר לאלו המתוארים בציורי טוכאריסטאן (באקטריה), מרכז הכוח ההפתאליטי, באתרים כמו דילברג'ין טפה (אנ') או בלאליק טפה (אנ'). בפרט, המעיל עם דש מקופל יחיד נחשב כתוצאה מהשפעת ההפתאליטית, בעוד שלמעילי קוצ'ה המסורתיים היו שני דשים. נכון לעכשיו, נראה שהדעה הרווחת ביותר בקרב אקדמאים היא שהפתאליטים היו במקור ממוצא טורקי.
תורמים דומים ניתן לראות במערות קומטורה (אנ').
ב"מערת שישה עשר נושאי החרב", ציורי הקיר של שישה עשר נושאי החרב ממוקמים במסדרונות הרוחביים השמאלי והימני סביב העמוד המרכזי, המדמים תהלוכת מאמינים. הצדדים של החדר הראשי מכוסים על ידי לוחות המציגים קבוצות סביב בודהות יושבים, בעוד שהתקרה מעוטרת במספר עצום של בודהות קטנים שלהבות בוקעות מתוכם.
מערת 16 נושאי החרב, בקצה המערבי של מתחם מערות קיזיל
מערת 16 נושאי החרב (תוכנית)
אחד מנושאי החרב, בקפטן הדש הימני מקופל.
מערה 8, פרט נושא חרב
נושא חרב ומשרת
איש עם טורבן, מהדופן הצדדית של החדר הראשי.
המסדרון האחורי, היוצר חדר אחורי מאחורי העמוד המרכזי, הוא חדר מלבני עם קמרון חבית עם שני המסדרונות לגישה מהצד. הוא עוטר בציורי קיר מרהיבים רבים, כולל ציור קיר גדול המציג את שיתוף השרידים, עם חיילים עוטי שריון רוכבים על סוסים ופילים (β בתוכנית). הקמרון מעוטר בפאר באסאפרות מעופפות שהחזיקו כלי נגינה. בקיר האחורי היה תיאור של הפרינירוואנה עם תבליט של הבודהה שוכב, ואסאפרות עפות מעל. ציורי הקיר צולמו בשחור-לבן במקום על ידי שארל נואט בספטמבר 1907, אך כולם נלקחו מאוחר יותר לגרמניה על ידי פון לה קוק. שחזור של המסדרון האחורי נבנה במוזיאון לאמנות אסייתית (אנ').
חדר המסדרון האחורי של מערת שישה עשר נושאי החרב, מבט לעבר החדר הראשי (שחזור).
עיטור הקמרון מעל ציור הקיר של "מלחמת השרידים": צילום באתר ב-1907 על ידי שארל נואט, ולוחות צבעוניים שהוסרו במוזיאון דאלהם.
ציור קיר בקיר הפנימי של המסדרון האחורי (β בתוכנית). המלכים מסביב לבראהמנה (אנ') דרונה (אנ'), ולמטה, חיילים על פילים וסוסים, מלחמת השרידים..
חיילים עוטי שריון על סוסים ופילים, במסדרון האחורי, סצנת מלחמת השרידים (פרטים)
סגנון הודו-איראני שני: ציורי קונטרסט עמוק של "כחול וירוק" > תקופה 2: תקופה סגנונית עיקרית > מערה 181: מערת המקום הגבוה בעמק הקטן

מערת המקום הגבוה בעמק הקטן
(מערה 181)
שחזור של מערה 181, לפי התיאור של גרינוודל.
כניסה
תוכנית
"מערת המקום הגבוה בעמק הקטן" (מערה 181), המכונה גם "המערה הגבוהה ביותר", מתוארת בהרחבה על ידי אלברט גרינוודל, כמערה מעניינת במיוחד של הגיא הקטן. הוא מסביר שהמערה ממוקמת גבוה בצד ימין של הגיא, מה שגורם לעובדה שציורי הקיר שלה השתמרו מהוונדליזם האיקונוקלאסטי הרגיל: הפנים במיוחד השתמרו היטב. כמו כן, ציורי הקיר לא השתמשו ברדיד זהב לקישוט, מה שהפחית את התמריץ לגניבה. ברישומיו ממחיש גרינוודל את ציורי הקיר של המערה, שם הוא קורא למערה בשמה הרשמי: Hochliegende Höhle der 2. Schlucht ("מערת המקום הגבוה בעמק השני"), שהוא השם הגרמני. עבור מערה 181.
גרינוודל הסביר כי מבנה המערה נדיר ביותר, שכן אין מדובר במערה עם קמרון חבית: במקום זאת, לתקרה יש צורה של אוהל. דפנות התקרה דמוית האוהל השטוחים היא הסיבה לכך שגרינוודל הצליח להסיר בקלות את רוב ציורי התקרה בלוחות גדולים, דבר שאינו אפשרי עם המשטח המעוגל מאוד של תקרה עם קמרון חבית. התקרה דמוית האוהל תחומה מכל צד בשורה של שבעה נסיכים עדויי תכשיטים.
הקיר הצדדי מתאר סצנות סוערות למדי של דרשות הבודהה, לא פחות משמונה מהן, עם שפע של מלווים בעמדות ובלבוש שונים. בקיר הכניסה היו ציורים של תורמים ונזירים משני הצדדים. מעל הכניסה היה הציור הרגיל של מאיטריה עם דוואטות שמסביב. במסדרונות הצדדיים היו ציורים של סיפורי הג'טאקה, בעוד שבמסדרון האחורי שמאחורי הגומחה היה ספסל או כן לאורך הקיר האחורי לתצוגה של הפרינירוואנה של בודהה, עם אלים עפים מעל. על הקיר הנגדי הייתה סצנה של שריפת גופתו של הבודהה. גרינוודל שלח את רוב ציורי הקיר לגרמניה.
במערה נמצא פסל עץ חסר ראש של בודהה, בגובה של כ-164 ס"מ.
ציורי הקיר וציורי התקרה מיוחסים בדרך כלל למערה 181, אך יש מחברים המייחסים אותם למערה 178 במקום זאת. כדי להוסיף לבלבול, כתב פון לה קוק ב-1924 שציורי התקרה הגיעו למעשה ממערה 184 עם קמרון חבית, והוא טען שגרינוודל, שהצליח להסיר את ציורי הקיר בשנים 1906–1907, תיאר בטעות את הקמרון כאילו "דמוי אוהל". הגישה למערה 181 קשה, ונטען כי היא מעולם לא צוירה.
ציור קיר שטוח של החצי הימני של התקרה. עוביו כ-4 ס"מ ומשקלו כ-400 ק"ג. המוזיאון האתנולוגי (ברלין).
סאב מוביל את הדרך לסוחר עם גמל.
הבודהה והמלווים
סגנון הודו-איראני שני: ציורי קונטרסט עמוק של "כחול וירוק" > תקופה 2 (שלב מאוחר יותר, 500–700 לספירה)

מערת מאיה (מתחם שלישי)
(מערה 224, 550–600 לספירה)
מאיטריה במזנון מעל פתח מערת מאיה, 224. המוזיאון האתנולוגי (ברלין)
תקרה ולונטה מעל הכניסה למערת מאיה, 224
תוכנית המערה
השלב השלישי מכסה תקופה מאמצע המאה ה-6 לספירה ועד תחילת המאה ה-7 לספירה. תיארוך פחמן של תקופה זו מכסה תקופה בין 545 +/-75 לספירה ל-685 +/-65 לספירה (כלומר טווח מרבי של 470–750 לספירה). "מערת מאיה" (מספר 224) היא אחת מהמערות המפורסמות מתקופה זו. מבחינה היסטורית, נראה כי הציורים של תקופה זו תואמים את ההתפשטות הטורקית, בעקבות התקוממותם נגד כגאנות ז'ואו-ז'אן בשנת 552 והתרחבותם הטריטוריאלית לאחר מכן. ניתן לראות זאת גם בסגנון השריון של חלק מהחיילים בציורי הקיר, במיוחד עם קסדותיהם בצורת אגס.
נעשה שימוש בצבעים חיים, עם ניגודיות רבה, לפעמים בצורה לא טבעית ובצורה צעקנית. הרבה כחול לפיס לזולי משולב בלוח הצבעים של האמן הזה. צבע עור או צבע שיער הם לרוב לא טבעיים. ברקע לרוב יש הרבה פרחים, פירות או עלים. עיטורים הם לעיתים קרובות אקסטרווגנטיים. שוב, שום השפעה מזרח-אסייתית לא נראית בציורים הללו.
סגנון הודו-איראני שני: ציורי קונטרסט עמוק של "כחול וירוק" > תקופה 2 (שלב מאוחר יותר, 500–700 לספירה) > מערת מאיה (מתחם שלישי, מערה 224, בערך 550–600 לספירה)

"מערת מאיה (מערה 224) " היא אחת המערות המפורסמות ביותר של התקופה השלישית. היא מתוארכת ל-550–600 לספירה בקירוב, ואולי צוירה בעקבות אירועי המרד הטורקי נגד כגאנות ז'ואו-ז'אן בשנת 552 לספירה וההתפשטות הטורקית שלאחר מכן. נאמר כי קסדות האבירים המתוארות בחלק מציורי הקיר הן קסדות אופייניות מחולקות למקטעים בצורת אגס מהסוג הטורקי.
ציור קיר מפורסם של האבל על מות הבודהה בזמן שריפת גופתו מופיע במערת מאיה (224), מהמעבר האחורי של המערה, עם דמויות שונות בתלבושות אתניות. שלושה מהגברים מבין האבלים חותכים את עור המצח או החזה שלהם בסכינים, מנהג של השחתה עצמית שנהוג על ידי הסקיתים. אחד מהאבלים נחשב טורקי.
ציור קיר של האבל על מות הבודהה, עם דמויות שונות בתלבושות אתניות. מערת מאיה, 224. הדמות השנייה מימין נחשבת כטורקי (אנ').
המלך אג'אטסארו, מלכתו, והשר שלו ורשאקרה, קיזיל, מערת מאיה, (מערה 224).
דרונה הברהמין עם שרידי הבודהה, מערה 224, קיזיל
מלחמת השרידים, המסדרון האחורי של מערת מאיה (224).
אבירים בקוצ'ה, בעקבות אירועי המרד הטורקי בשנת 552 לספירה וההתפשטות הטורקית שלאחר מכן. המחצית השנייה של המאה ה-6 לספירה. הקסדה היא קסדה מפוצלת אופיינית בצורת אגס מסוג טורקי.
נסיך טוכארי מתאבל על הבודהה
נזיר מ"הדרשה הראשונה", ציור מסדרון ימני.
סגנון הודו-איראני שני: ציורי קונטרסט עמוק של "כחול וירוק" > תקופה 2 (שלב מאוחר יותר, 500–700 לספירה) > מערת מאיה (מתחם שני, מערה 205, סוף המאה ה-6 לספירה)

מערת מאיה (מתחם שני)
(מערה 205, 600 לספירה)
הנסיך טוטטיקה מקוצ'ה עם אשתו סוואיאמפראבהה מלווה בשני נזירים, מערת מאיה 205, קיזיל.
הכניסה
תוכנית המערה
"מערת מאיה (מתחם שני) (מערה 205)" תוארכה בפחמן 14 למאה ה-6–7 לספירה. במערה יש כתובות בסנסקריט המזכירות את מלך קוצ'ה אננטווארמה. הוא מוצג בליווי שני מלווים חמושים.
כאשר אננטווארמה, המלך הגדול (מהאראג'ה?) של קוצ'ה, ראה את המכתב של אילמוניס, את ההקדשה ואת מיכל המושק הקטן, הוא זכה לכבוד לבודהה.
נסיך מופיע עם אשתו בציורי הקיר הסמוכים, המוזכרים בכתובת סמוכה בתור המלך לעתיד טוטטיקה והנסיכה שלו סוואיאמפראבהה.
מערה זו תוארכה במדויק לסוף המאה ה-6 לספירה, בהתבסס על שמות השליטים שנמצאו בכתובות, במיוחד המלך טוטטיקה ואשתו סוואיאמפראבהה (שם סנסקריטי), המופיעים גם הם יחד עם סובארנאפושפה (הידוע ששלט בשנים 600–625 לספירה) ובנו סובארנאדווה בכתובות על קירות "מערת הכיפה האדומה". מהכתובות יוצא שהמערה נבנתה בתאריכים מאוחרים יותר מ"מערת הציירים", עם הכתובת העתיקה יותר שלה על "הצייר טוטוקה".
הצגת הפרינירוואנה, מערה 205
הנזיר אג'נטאקונדיניה, מערת מאיה, אתר 2, (מערה 205)
שריפת גופתו של הבודהה
מלך קוצ'ה אננטווארמה ומלווים
מהאקשיאפה (אנ') שרוי במדיטציה כשהוא לבוש בגלימת הטלאים שלו, פרט תקרה, מערה 205.
הכתובת בסנסקריט מזכירה את אננטווארמה
סגנון הודו-איראני שני: ציורי קונטרסט עמוק של "כחול וירוק" > תקופה 2 (שלב מאוחר יותר, 500–700 לספירה) > מערת הכיפה האדומה 67: הקדשות מלכותיות נוספות

גם במערה סמוכה נוספת, "מערת הכיפה האדומה A" (מערה 67) יש כתובות המזכירות רשימה של תורמים כולל מלכה ושישה מלכים, ביניהם סובארנאפושפה (שלט בשנים 600–625 לספירה) ובנו סובארנאדווה (שלט בשנים 625–648 לספירה). כמו כן כלולים בכתובות שמותיהם של המלך טוטטיקה ואשתו סוואיאמפראבהה (שם סנסקריטי), המופיעים גם במערת מאיה של הקבוצה השנייה (מערה 205), מה שמרמז על קרבה בזמן של שתי מערות אלו. האפיגרפיה מציעה גם תאריכים מאוחרים יותר מ"מערת הציירים", עם הכתובת הקדומה יותר על "הצייר טוטוקה".
"מערת הכיפה האדומה" הכילה ספרייה שבה נמצאו כתבי יד ישנים מאוד, כולל אחד מכתבי היד העתיקים ביותר הידועים בסנסקריט.
תוכנית "מערת הכיפה האדומה A" (מערה 67)
מבט על הכיפה והציורים.
נסיכים ונסיכות ב"מערת הכיפה האדומה"
סגנון הודו-איראני שני: ציורי קונטרסט עמוק של "כחול וירוק" > תקופה 2 (שלב מאוחר יותר, 500–700 לספירה) > מערה 69: דיוקן והקדשה של מלך קוצ'ה (מתוארך בוודאות ל-600–647 לספירה)

תקופה זו מתוארכת בוודאות (התקופה היחידה הידועה במערות קיזיל): במערה 69 יש ציור של זוג מלכותי מקוצ'ה עם כיתוב בהילה של המלך: "המקדש נבנה לטובת סובארנאפושפה על ידי בנו", סובארנאפושפה שלט בין 600 ל-625, ושלושת בניו מתו לפני 647 לספירה לפי המקורות הסינים.
כאשר הנזיר הסיני שוואנדזאנג ביקר בקוצ'ה בשנת 630 לספירה, הוא התקבל בברכה על ידי סובארנאדווה, בנו ויורשו של סובארנאפושפה, ומלך קוצ'ה מזרם ההינאיאנה.
שוואנדזאנג תיאר בפרוטרוט את המאפיינים של קוצ'ה (屈支国 צ'וּ'גְ'ה-גְווֹ, ב-"大唐西域记" "דיווח שושלת טאנג של האזורים המערביים"), וכנראה ביקר בקיזיל:
"סגנון הכתיבה הוא הודי, עם כמה הבדלים"
"הם מתלבשים בבגדי נוי של משי ורקמה. הם חותכים את שערם ועוטפים כיסוי רציף (על ראשיהם)"
"המלך הוא מגזע קוצ'ה"
"יש כמאה מנזרים במדינה הזו, עם חמשת אלפים תלמידים ויותר. אלה שייכים להינאיאנה של האסכולה של סרוואסטיוואדה. משנתם (הוראת סוטרות) וכללי המשמעת שלהם (עקרונות הווינאיה) דומים לאלו של הודו, ואלה שקוראים בהם משתמשים בהם (מקוריים)".
"בערך 40 לי מצפון לעיר המדברית הזו יש שני מנזרים צמודים זה לזה על מדרון ההר".
ביקור זה התרחש היו זמן קצר לפני כיבוש קוצ'ה על ידי שושלת טאנג (אנ') בשנת 648 לספירה.
ציור במסדרון השמאלי, מערה 69
מאמינים מקוצ'ה, מערה 69, קיזיל
המלך סובארנאפושפה ומלכתו (龟兹国王与王后供养像) במערה 69 (מתוארך 600–647 לספירה לפי מקורות סיניים).
סגנון הודו-איראני שני: ציורי קונטרסט עמוק של "כחול וירוק" > תקופה 3: התפתחות נרטיבית סופית

השלב האחרון בקיזיל הוא תקופה 3 של הסגנון ההודו-איראני השני. לקראת הסוף, הופיעה בקיזיל מערת העמוד המרכזית בעלת הכיפה, סוג של מבנה "עמוד מרכזי", עם גומחה ומסדרון מקיף, אך עם חדר פנימי ראשי כמעט קובייתי מאוד לא אופייני עם כיפה מפוארת המעוטרת באלים. סגנון הציור מאוד מעודן, וניתן לראות אותו גם בכמה מערות אחרות באזור כמו בקומטורה. גם האיקונוגרפיה התפתחה, כאשר בודהה קוסמולוגי הפך נוכח בכל מקום ומלכותי, מוקף לעיתים קרובות באינספור מופעים של בודהות קטנים יותר. סוג מערה יוצא דופן ומעודן זה מודגם במערה 123, "המערה עם היונים נושאות הטבעות". היא מייצגת אבולוציה נרטיבית סופית, שבה דמויות הבודהה הקוסמולוגי שולטות, בעוד שדמויות וסיפורים משניים לוקחים תפקיד קטן מתמיד.
סגנון הודו-איראני שני: ציורי קונטרסט עמוק של "כחול וירוק" > תקופה 3: התפתחות נרטיבית סופית > "מערה עם היונים נושאות הטבעות" (מערה 123)

מערה עם יונים נושאות הטבעות
(מערה 123, 600–650 לספירה)
מערת היונים נושאות הטבעות, כפי ששוחזרה במוזיאון האתנולוגי בברלין.
הכניסה
תוכנית המערה
ל"מערה עם היונים נושאות הטבעות" (מערה 123) היה סוג של מבנה "עמוד מרכזי", עם גומחה ומסדרון הקפה, אך עם תא מרכזי קובייתי מאוד לא אופייני המוכתר בכיפה מפוארת המעוטרת באלים. החדר המרכזי יוצר פרוזדור ריבועי או אולם מרכזי (3.42‏ x‏ 3.42 מטר) בחזית העמוד היוצר את הקיר האחורי, על הפרוזדור מתנשאת כיפה מעוטרת. אב הטיפוס של הכיפה המעוטרת באלים בודהיסטים עומדים נמצא בקבוצה C של המערות בבמיאן. ניתן לראות אותו גם בכמה מערות אחרות באזור, כמו בקומטורה.
המערה נקראת על שם תבנית של "אווזים מעופפים אוחזים בזרים" (או טבעות). תבנית זו מוכרת גם ממערה 69, המתוארכת לשנים 625–647 לספירה בגלל תיאורו וכיתוב של מלך מזוהה היסטורית. בגלל סמן זה, ייתכן שמערה 123 מתוארכת לאותה תקופה.
שתי תמונות בודהה מונומנטליות תופסות את הצדדים של החדר הפנימי הראשי. יש להם הילות בצורה שקד ("מנדורלה (אנ')") המקיפות את כל הגוף המלאות בהמון בודהות יושבים או עומדים. תמונות מונומנטליות אלו מייצגות את הנס הגדול השני של בודהה סאקיאמוני בשראוואסטי (אנ'). שלל הבודהות הנובעות ממנו, כל אחד עומד על לוטוס, הם תוצאה של המדיטציה העמוקה שלו בשראוואסטי, כפי שמסופר בדיוויאוואדנה (אנ'). הבנה זו של הנס הגדול בולטת ביותר בקרב מאמיני אסכולת הסרוואסטיוואדה (אנ') ואסכולת המולאסרוואסטיוואדה (אנ'). שני הבודהות המונומנטליים מוקפים במלווים, חלקם בהירי עור וחלקם כהי עור, ווג'ראפני.
גם במסדרונות הצדדיים יש תמונות בודהה דומות, אך הפעם עם רצועה מעוטרת משלימה מסביב לבודהה, אשר מלאה בשורה של יונים נושאות טבעות, ומכאן השם שניתן למערה. כל התמונות של בודהה מוקפות במספר רב של מלווים, דוואטות ווג'ראפנים.
הציורים הובאו בחלקם הגדול לאירופה על ידי המשלחת המלכותית הפרוסית הרביעית למרכז אסיה בשנים 1913–1914 בראשות אלברט פון לה קוק. המערה שוחזרה בברלין בסביבות 1928, אך ספגה נזק במהלך המלחמה. הוא שוחזר שוב במוזיאון האתנולוגי בברלין. הציור של הקיר הצדדי השמאלי נשאר במקום, פגום למדי.
מערה 123, עם חדר קדמי ממוטט.
מערה 123, כפי שתועדה על ידי שארל נואט בספטמבר 1907 (מרוכב)
כיפה דקורטיבית מעל הגומחה. "מערה עם היונים נושאות הטבעות". המוזיאון האתנולוגי של ברלין
המערה יוצאת דופן למדי ומעודנת, גם מבחינת אדריכלות ועיטור, והיא נפרדת מהזרם המרכזי של מערות אחרות בקיזיל. מריאן יאלדיז כינתה את זה "אחת התעלומות של שינג'יאנג". באופן לא טיפוסי, הסצנות הנרטיביות ממוקמות מעל הכניסה, תופסות עמדה משנית ביחס לבודהות העומדות המונומנטליות של הקיר הצדדי. זהו פריסה שהפכה פופולרית מזרחה יותר בגאנסו. באבולוציה נרטיבית אחרונה, המערה מגדילה את דמותו של הבודהה, ונותנת תפקיד קטן מתמיד לדמויות ולסיפורים משניים.
הבודהה עם אלף הבודהות
קיר כניסה, דרשת הבודהה.
בודהיסטווה מעל הגומחה.
מערה 123, פרט מהכיפה.
מערה 123, פרט מהכיפה.
סגנון הודו-איראני שני: ציורי קונטרסט עמוק של "כחול וירוק" > תקופה 3: התפתחות נרטיבית סופית > מערות אחרות מהתקופה השלישית

גם המערה המרכזית (מערה 186), "המערה השלישית לפני האחרונה" (מערה 184) ו"המערה השלישית מהחזית" (מערה 187) נחשבות כמייצגות של תקופה שלישית זו.
נזירים ותורמים, מערה 186
מערה 186, קבוצה.
מערה 186
נזירים ומאמינים, מערה 184
מאמינים, מערה 184
סגנון אויגורי-סיני (המאה ה-8–9 לספירה)

תקופה רביעית, המתוארת גם כ"הסגנון השלישי" זוכה להשפעה חזקה מהציור הסיני, תוצאה של הפעילות האמנותית והתרחבותה של שושלת טאנג. סופה של הציוויליזציה של קוצ'ה, עם כל אגן טארים מטורפאן (אנ') ועד חוטן (אנ'), התרחש בשנת 648 בעקבות כיבוש קוצ'ה על ידי שושלת טאנג (אנ'), ששמה קץ לסגנונות ההודו-איראניים של קוצ'ה. אשינה שאיר, המצביא הטורקי (אנ') שהנהיג את חיל המשלוח של שושלת טאנג, הורה על הוצאתם להורג של אחד-עשר אלף תושבי קוצ'ה על ידי עריפת ראשים. נרשם כי "הוא הרס חמש ערים גדולות ואיתם אינספור גברים ונשים... ארצות המערב נכבשו תוך כדי אימה".
בשתי מערות בקיזיל יש אמנות מתקופת טאנג: מערה 43 ומערה 229. בקומטורה (אנ') הסמוכה ובטורפאן, סגנונות סיניים רווחו מתקופה זו.
בשנת 670 כבשה האימפריה הטיבטית את רוב אגן טארים, כולל חוטן, קוצ'ה, קרשאהר וקאשגאר, עליהם שלטו עד שהסינים השתלטו בחזרה על האזור ב-692.
בשנת 753, השתלטו הטורקים מהאימפריה האויגורית, שבירתה בטורפאן על חלקו הצפוני של אגן טארים. כיבוש טיבטי חדש התרחש בשנת 790 לספירה. משנת 900 לספירה, האזור היה תחת שליטה מוסלמית.
טקסטים וכתובות > שיר אהבה

רוב הטקסטים המוכרים מהטוכארים הם דתיים, מלבד שיר אהבה ידוע אחד בשפת קוצ'ה, שנמצא בקיזיל ומתוארך לשנת 600 לערך בקירוב (כתב יד B-496).
טקסטים וכתובות > "ספריית קיזיל"

בספריית קיזיל היו כמה מ"העותקים העתיקים ביותר של התיאטרון ההודי הידוע כיום" שנכתבו בסנסקריט או בטוכארית: המחזות ההודיים הללו, הנקראים בספרות הסנסקריט נטאקה (Nāṭaka), פרוזה וחרוזים חלופיים, מוזיקה ופנטומימה, ומספקים גם אינדיקציות נוף כך שמבצע יחיד יכול להציג מחזה שלם על ידי שינוי עמדות וקולות. מחזות אלו הם במקורם "טקסטי הטרנספורמציה" הסיניים הנקראים ביינוון (אנ').
טקסטים וכתובות > מסמך טיבטי מהמאה ה-13 על קיזיל

אלברט גרינוודל, אחד המגלים הגרמנים של מערות קיזיל, מצא בסנקט פטרבורג טקסט טיבטי מהמאה ה-13 הקשור לקוצ'ה ולמערות קיזיל, כולל מפה, המתארת את המערות מנקודת המבט של הבודהיזם הטנטרי. על פי הטקסט הטיבטי, הציורים בחלק מהמערות הוזמנו על ידי מלך טוכארי (תוגאר) בשם "מנדרה" (כנראה מנדהאטר) בעצת אננדווארמן, נזיר בכיר. המלך הורה לאמן הודי, נראווהנאדטה, ולאמן אשורי, פריארטנה, לצייר את המערות עם תלמידיהם. המלכים החוטנים השכנים ויג'איווארדאנה ומורלימין סייעו גם הם בציור של מערה נוספת על ידי שליחת אמנים לאתר.
מלך תוגאר, שנקרא מנדרה, או "הפרסי" (פּוֹ-לוֹ-סי), או אננדווארמה, צייר במערות הללו תמונות עבור חסידי בודהה, על ידי האמן והצייר מיטראדטה, גם על ידי נראווהנאדטה, שהגיע ממקום פולחן של הג'ייניזם, ולבסוף על ידי פריארטנה שהגיע מסוריה יחד עם חניכיהם. מנדרה, המלך, קיבל פסל של אמיטאבהה מקיסר סין, והלך לארץ הטהורה (סוקהאוואטי (אנ')). בן של קיסר סין הגיע לטירת מיר-לי, הרג, על פי שבועה שהוא נדר, את כל המאמינים בג'ייניזם וכל חסידי הקלאצ'קרה (אנ') ושיקם את כל המערות לסגידה לבודהה.
לדברי הטיבטולוג האנגלי סם ואן שאיק (אנ') "מנדרה" יכול להיות המלך ההודו-יווני מנאנדרוס הראשון, או המלך המיתולוגי מנאדהאטר של המקורות הבודהיסטיים; "פולוסי" יכול להיות קיצור סיני למלך פראסנג'יט (אנ'); "רומקאם" (שתורגמה כסוריה) עשויה להיות האימפריה הביזנטית;
בטיבטית, המדינה ששמה "טו-גאר" "תוד-קאר" מתאימה לטוכאריסטאן (באקטריה העתיקה).
השפעות

פיסול וציורי קיר ממערות מוגאו, נבנה בתקופת שושלת וי הצפונית . בין 475 ו-490 לספירה. זוהי אחת המערות המוקדמות ביותר בדונגחוואנג, והיא מציגה הקבלות למערות קיזיל (במיוחד למערה 80), למאפיינים ההודיים המערביים ולהשפעות מערביות. הפאנל מייצג את אחד מסיפורי הג'טאקה.
מערות קיזיל הן "המערות הייצוגיות המוקדמות ביותר בסין". האמנות של מערות קיזיל השפיעה על אמנות המערות בדונחוואנג, במערות מוגאו, כבר בתקופת שושלת ליאנג הצפונית (אנ') (421–439 לספירה), ועל אמנות הציור בסין לאחר מכן.
לדברי ההיסטוריון האמריקאי דניאל ואה (אנ'):
בהתחשב בחשיבותו של אזור קוצ'ה בהפצת הבודהיזם באמצעות דרך המשי (אנ') לסין והעדויות שיש לנו לגבי תנועתם של מתרגמים כמו קומראג'יווה (אנ'), סביר להציע שהאמנות (ואולי האמנים) של קיזיל השפיעה על האמנות המוקדמת של מתחם מערות מוגאו ליד דונחוואנג, מזרחה יותר לאורך דרך המשי. המוקדמות ביותר מבין מערות דונחוואנג (המתוארכות מראשית המאה החמישית) מציגות בציור שלהן מאפיינים "מרכז אסייתיים" מובהקים, הדומים מבחינה סגנונית למה שאנו מוצאים בקיזיל. בין הנושאים המתוארים בקיזיל ובמוגאו בצורה דומה להפליא הוא זה של "בודהה הקוסמולוגי", שבגלימה שלו מוצגים תמונות הקשורות לעולם הפיזי.
בליה, ונדליזם, פירוק ותיירות

מאז בנייתן ועיטורן בין המאות ה-4 וה-8 לספירה, מערות קיזיל סבלו מתקופות רבות של ונדליזם דתי ובליה.
ארכאולוגים מערביים ארגנו את הדגימה המסיבית של מיטב יצירות האמנות שנותרו בתחילת המאה ה-20. מלבד השקפתם הקולוניאלית, אחד המניעים לכאורה שלהם היה להגן על יצירות אמנות אלה מפני ונדליזם עקב איקונוקלאזם אסלאמי וביזה של ציידי אוצרות. רוב הלוחות שפורקו נשלחו למוזיאון לאמנות אסייתית (אנ') (לשעבר המוזיאון לאמנות הודית (Museum für Indische Kunst)) בדאהלם (ברלין), גרמניה (כיום חלק מהמוזיאון האתנולוגי (ברלין)), אך רבים מהם נהרסו במלחמת העולם השנייה, כשבמקרים הטובים ביותר נותרו רק תצלומים או רישומים. חלק ניכר מציורי הקיר נלקחו שלל גם על ידי הסובייטים בברלין, ומוצגים במוזיאון הארמיטאז'.
בתקופה מאוחרת יותר תרמו גם המשמרות האדומים להרס האתר, ואחרון חביב, השינוי של האתר למטרות תיירותיות מאז 2005 הוביל לעיוות של מערות רבות ולאובדן בלתי הפיך של ידע ארכאולוגי. כיום, לא ניתן לומר שאף אחת מהמערות נותרה בשלמותה, אם כי רבות נותרו מרשימות למדי.
לקריאה נוספת

Alt-Kutscha : vol.1
Arlt, Robert; Hiyama, Satomi (2013). "Fruits of Research on the History of Central Asian Art in Berlin: The Identification of Two Sermon Scenes from Kizil Cave 206 (Fußwaschungs- höhle)". Indo-Asiatische Zeitschrift (Berlin) 17: 16–26.
Beckwith, Christopher (1993). The Tibetan Empire in Central Asia: A History of the Struggle for Great Power Among Tibetans, Turks, Arabs, and Chinese During the Early Middle Ages. Princeton University Press. ISBN 0-691-02469-3.
Beckwith, Christopher I. (2009). Empires of the Silk Road: A History of Central Eurasia from the Bronze Age to the Present. Princeton University Press. ISBN 978-0-691-13589-2.
Grousset, René (1970). The Empire of the Steppes: A History of Central Asia. Rutgers University Press. ISBN 978-0-8135-1304-1.
Grünwedel, Albert (1912). Altbuddhistische Kultstätten in Chinesisch-Turkistan: Bericht über archäologische Arbeiten von 1906 bis 1907 bei Kuča, Qarašahr und in der Oase Turfan. Berlin: Arthur-Baessler-Institut. Doi:10.20676/00000191.
Hopkirk, Peter (1984). Foreign devils on the silk road : the search for the lost cities and treasures of Chinese Central Asia. Amherst: University of Massachusetts Press. ISBN 9780870234354.
Hiyama, Satomi 檜山智美 (2013) Study on the first-style murals of Kucha: Analysis of some motifs related to the Hephthalite's period クチャの第一樣式壁畫に見られるエフタル期のモチーフについて (“Kucha no daiichi yōshiki hekiga ni mirareru Efutaru ki no mochīfu ni tsuite”). In Buddhism and Art in Gandhāra and Kucha: Buddhist Culture along the Silk Road; Gandhāra, Kucha, and Turfan, Section I, edited by Miyaji Akira, pp. 125–63. Kyoto: Ryukoku University.
Howard, Angela Falco; Vignato, Giuseppe (2015). Archaeological and Visual Sources of Meditation in the Ancient Monasteries of Kuca. Leiden: Brill. ISBN 9789004278578.
Le Coq, Albert von (1913). Chotscho: Facsimile-Wiedergaben der wichtigsten Funde der 1. Kgl. Preuss. Expedition nach Turfan in Ostturkistan. Berlin.
(1982). Along the ancient silk routes: Central Asian art from the West Berlin State Museums. Exhibition from the Museum für Indische Kunst, Staatliche Museen Preussischer Kulturbesitz, Berlin and Federal Republic of Germany at the Metropolitan Museum of Art, New York.
Morita, Miki (2015). "The Kizil Paintings in the Metropolitan Museum" in The Metropolitan Museum Journal, vol. 50, pp. 115–136.
Vignato, Giuseppe (2006). "Archaeological Survey of Kizil, Its Groups of Caves, Districts, Chronology and Buddhist Schools" in East and West (Rome) 56/4: 359–416.
Zin, Monika (2007). "The Identification of the Kizil Paintings II [3. Sudåya, 4. Brhaddyuti]" in Indo-Asiatische Zeitschrift (Berlin) 11: 43–52.
Encyclopedia of Buddhist Art 世界佛教美術圖說大辭典. FGS. אורכב מ-המקור ב-2021-01-21.
ביאורים

1 2 3  אחת האסכולות הבודהיסטיות המוקדמות שהוקמו סביב שלטונו של אשוקה (המאה השלישית לפני הספירה).
↑  אחת משמונה עשרה או עשרים האסכולות הבודהיסטיות המוקדמות, תלוי במקור. אומרים שמקורם בכת אחרת, המהישאסקאס
↑  מונח המתאר את המצב אליו נכנס לאחר המוות מישהו שהגיע לנירוונה במהלך חייו.
1 2  במיתולוגיה הבודהיסטית נאמר שהיא המערה שבה חי הבודהה במשך זמן מה
↑  במקור "Altbuddhistische Kultstätten in Chinesisch Turkistan, Bericht über archäologische Arbeiten von 1906 bis 1907 bei Kuča, Qarašahr und in der Oase Turfan".
↑  במקור 文物保护科学技术研究所
↑  במקור 北京大学历史系考古教研室
↑  במקור 中国社会科学院考古研究所
↑  סוגה של נרטיב בודהיסטי, שהוא סיפור של כל מעשה בעל משמעות קארמית (בין אם על ידי בודהיסטווה ובין אחרת) והתוצאה שלו
↑  אל הרוח במיתולוגיה הזורואסטרית
1 2  צורה דקורטיבית המורכבת ממוטיב דמוי גזע גלי מתמשך שממנו מסתעפים גבעולים קטנים יותר או קבוצות עלים במרווחים קבועים פחות או יותר.
↑  דוות (אלים) קטנות וממוקדות יותר בדתות הודיות, כמו הינדואיזם ובודהיזם.
↑  אנתולוגיה בסנסקריט של סיפורי אוודנה בודהיסטים
↑  אחד מתלמידיו של גאוטמה הבודהה
↑  צורה ספרותית שמאמינים שהיא חלק מהדוגמאות המוקדמות ביותר של נרטיבים עממיים ופרוזה משולבת בשירה בספרות הסינית. טקסטים אלו מתוארכים לשושלת טאנג