stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברינואה
הערות שוליים

↑  ישיבת ברינוא-צרפת, Brunoy Yeshiva  :: Yeshiva Brunoy, www.yeshivabrunoy.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557864005171  BnF: cb152800821 (data)  GND: 4403382-5  LCCN: n87817185  MusicBrainz: dbb7f3b0-a923-49c5-b03f-403f6032af52  VIAF: 150954729   WorldCat (עם VIAF): 150954729 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בצרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'ו מרסר

ג'וזף "ג'ו" מרסר (באנגלית: Joseph 'Joe' Mercer;‏ 9 באוגוסט 1914 - 9 באוגוסט 1990) היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי.
קריירת המשחק

ג'ו מרסר הוא בנו של כדורגלן נוטינגהאם פורסט וטרנמיר רוברס לשעבר, שנקרא גם ג'ו. מרסר שיחק בעמדת הקשר השמאלי, והחל את הקריירה שלו במועדון הכדורגל של אלסמר פורט מצ'שייר, מקום הולדתו. הוא התבלט ביכולת לתקל ולצפות מראש את מהלכי היריב. הוא הצטרף לאברטון בספטמבר 1932, והפך לשחקן הרכב קבוע בעונת 1935/1936. מרסר שיחק במדי אברטון ב-186 משחקים שבהם הבקיע שני שערים, וזכה עם המועדון באליפות בעונת 1938/1939. בזמן ששיחק עבור אברטון הוא השתתף גם בחמישה משחקים במדי נבחרת אנגליה, שנערכו בין 1938 ל-1939.
מרסר איבד שבע שנים מהקריירה שלו בעקבות מלחמת העולם השנייה. הוא החזיק בדרגת סרג'נט-מייג'ור בצבא, ושיחק ב-26 משחקים בינלאומיים לא רשמיים בזמן המלחמה, וברובם הוא ענד את סרט הקפטן. ת'יאו קלי, מאמן אברטון, האשים את מרסר בכך שלא התאמץ במשחק נגד נבחרת סקוטלנד, אך למעשה מרסר סבל מפציעה בסחוס. למרות חוות דעתו של אורתופד מומחה מרסר נאלץ לשלם על הניתוח בעצמו. בזמן המלחמה הוא שיחק עבור מועדון הכדורגל צ'סטר, וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 4 - 1 על הליפקס טאון בספטמבר 1942.
מרסר עבר לארסנל בשלהי 1946 תמורת 9,000£; קלי הביא את נעליו של מרסר לשיחות המשא ומתן על מנת למנוע ממנו לחזור ולהיפרד לשלום מהשחקנים האחרים של אברטון. משחקו הראשון בארסנל היה נגד בולטון וונדררס ב-30 בנובמבר 1946, וזמן קצר לאחר מכן הוא הפך לקפטן המועדון. בתפקידו כקפטן הוא הוביל את ארסנל בתקופה המוצלחת של שלהי שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50, וסייע למועדון להיחלץ מתחתית הטבלה ולזכות באליפות בעונת 1947/1948.
מרסר זכה עם ארסנל בגביע ה-FA של 1950, ובאותה שנה זכה בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית מטעם התאחדות עיתונאי הכדורגל. הוא הוביל את ארסנל לגמר גביע ה-FA נגד ניוקאסל יונייטד ב-1952 (הפסד של ארסנל), אך בשנה שלאחר מכן זכה עם ארסנל באליפות שלישית בזכות ממוצע שערים. מרסר החליט לפרוש ב-1953, אך חזר בו מהחלטתו ושב לשחק בארסנל בעונת 1953/1954. אולם, הוא שבר את רגלו בשני מקומות לאחר התנגשות עם עמיתו לקבוצה ג'ו וייד במשחק נגד ליברפול שנערך ב-10 באפריל 1954, ובסוף אותה עונה החליט לפרוש מכדורגל באופן סופי. במדי ארסנל הוא השתתף ב-275 משחקים, והבקיע בהם שני שערים.
קריירת האימון

לאחר פרישתו הוא עבד במשך זמן קצר בחנות מכולת. ב-18 באוגוסט 1955 הוא חזר לעבוד בתחום הכדורגל, והתמנה לתפקיד המאמן של שפילד יונייטד יומים לפני המשחק נגד ניוקאסל יונייטד, שהיה גם המשחק הראשון של העונה. מרסר החליף את רג' פרימן שמת בסוף העונה הקודמת. תחילת הקריירה שלו כמאמן לא הייתה טובה והסתיימה בירידה של שפילד יונייטד לליגת המשנה, למרות הבאתו של דרק פייס (שמאוחר יותר יהפוך לאחד מהשחקנים הטובים ביותר בהיסטוריה של המועדון) מאסטון וילה תמורת 12,000£.
מרסר אימן את שפילד עד דצמבר 1958, ואז החליט לעבור לאסטון וילה מתחתית הליגה הראשונה של הפוטבול ליג. אף על פי שהוא הוביל את אסטון וילה לחצי גמר גביע ה-FA הוא לא הצליח לגרום למועדון להישאר בליגה. הוא הוביל את אסטון וילה לזכייה בטורניר גביע הליגה הראשון שנערך ב-1961, אך לקה בשבץ מוחי ב-1964 ופוטר על ידי הנהלת המועדון לאחר שהחלים.
בריאותו של מרסר השתפרה והוא זכה להצלחה רבה כמאמן מנצ'סטר סיטי בין 1965 ל-1971. בעונה הראשונה המועדון הצליח להעפיל לליגה הראשונה. שתי עונות לאחר מכן (1968) הוא הוביל את המועדון לזכייה באליפות, בגביע ה-FA (‏1969), גביע הליגה (1970) וגביע המחזיקות (1970).
ב-1971 מרסר היה במחלוקת עם מלקולם אליסון (עוזרו), שרצה לקבל יותר סמכויות. כתוצאה מכך מרסר עזב את מנצ'סטר סיטי, ועבד כמאמן קובנטרי סיטי בין 1972 ל-1974. ב-1974 הוא היה המאמן הזמני של נבחרת אנגליה לאחר התפטרותו של סר אלף ראמזי. הוא אימן את הנבחרת בשבעה משחקים, במהלכם היא זכתה באליפות הבית הבריטית של 1974 ביחד עם נבחרת סקוטלנד; במשחקיו בנבחרת היא ניצחה שלושה, סיימה שלושה בתיקו והפסידה באחד.
לאחר שעזב את משרת המאמן של קובנטרי סיטי הוא היה חבר בהנהלת המועדון מ-1975 ועד פרישתו ב-1981. ב-1976 הוא זכה לתואר קצין של מסדר האימפריה הבריטית בזכות תרומותיו לכדורגל. הוא מת ב-1990 כתוצאה משבץ נוסף.
תארים

כשחקן:
אברטון :
מגן הצדקה: 1 (1932)
גביע ה-FA:‏ 1 (1933)
ארסנל :
אליפות: 2 (1947/1948, 1952/1953)
מגן הצדקה: 2 (1948, 1953)
גביע ה-FA:‏ 1 (1950)
כמאמן:
אסטון וילה :
אליפות: 1 (1960/1961)
מנצ'סטר סיטי :
אליפות: 1 (1967/1968)
מגן הצדקה: 1 (1968)
גביע ה-FA:‏ 1 (1969)
גביע הליגה: 1 (1969/1970)
גביע המחזיקות: 1 (1970)
נבחרת אנגליה :
אליפות הבית הבריטית: 1 (1974)
לקריאה נוספת

Harris, Jeff & Hogg, Tony (ed.) (1995). Arsenal Who's Who. Independent UK Sports. ISBN 1-899429-03-4
הערות שוליים

↑  ג'יימס קורבט, Everton:School of Science (עמוד 104), הוצאת מקמילן, 2003 (ISBN 0330420062)
↑  דייוויד קלייטון, Everything under the blue moon: the complete book of Manchester City FC - and more!, הוצאת מיינסטרים, אדינבורו, 2002 (ISBN 1-84018-687-9)
ברינדיזי

ברינדיזי או ברינדיסי (באיטלקית: Brindisi) היא עיר נמל איטלקית עתיקה השוכנת במחוז הדרומי פוליה, לחוף הים האדריאטי. העיר היא עיר הבירה של נפת ברינדיזי (provincia di Brindisi) שבמחוז פוליה.
מקור השם

בתקופה הרומאית נקראה העיר בשם ברונדיזיום (Brundisium), שם שמקורו ככל הנראה בשיבוש המילה היוונית Brentesion, שפירושה במקור "ראש צבי". השם נבע מצורתו של הנמל הטבעי של העיר.
היסטוריה

העיר הוקמה ככל הנראה על ידי שבטים מסאפיים ואיליריים.
ברונדיזיום, בשמה הלטיני, היוותה מאז ומתמיד, ובפרט בתקופה הרומאית, נמל שוקק למסחר ימי, בעיקר עם יוון. הרומאים השתלטו על העיר בסביבות 266 לפנה"ס, ולאחר שנסתיימו המלחמות הפוניות הפכה העיר למרכז של הצי הרומאי והסחר הימי של הרפובליקה הרומית. העיר קיבלה זכויות אזרח מלאות לאחר מלחמת האיטלקים ברומא. אוכלוסייתה הגיעה בשיאה לכ-100,000 תושבים.
מעמדה של העיר התבסס על קרבתה לבלקנים, וחלק גדול מהמסחר עם יוון ומזרח הים התיכון התבצע דרך נמלה.
ביטוי בולט לחשיבותה של העיר הוא העובדה שאחת הדרכים הקונסולריות החשובות ביותר, ויה אפיה, חיברה בינה ובין רומא. אחד השרידים העתיקים בעיר הוא עמוד שגובהו כ-19 מטרים, שציין את סופה של דרך אפיה. בתחילת המאה השנייה לספירה נסללה ויה טראיאנה כחלופה לויה אפיה בקטע שבין ברינדיזי לבנוונטום.
בתקופות מאוחרות יותר נכבשה העיר על ידי האוסטרוגותים, נכבשה מחדש על ידי הביזנטים, ונהרסה שוב על ידי הלומבארדים ב-674 לספירה. נמלה הטבעי של העיר היה זרז לבנייה מחודשת, אך בשנת 836 היא נהרסה שוב, והפעם על ידי ערבים.
בזמנים מאוחרים יותר שימשה העיר לנקודת מעבר של הצלבנים בדרכם לארץ ישראל. ב-1456 ניזוקה ברינדיזי קשות על ידי רעש אדמה. בין השנים 1707 ו-1734 היא הייתה נתונה לממשל אוסטרי. עם פתיחת תעלת סואץ בסוף המאה התשע עשרה עלתה מאוד חשיבותה של העיר, כנקודת יציאה למזרח הרחוק.
מספטמבר 1943 עד פברואר 1944 שימשה ברינדיזי כבירה זמנית של איטליה. בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל, שימשה כאחד מנמלי היציאה של ספינות המעפילים.
כיום משמשת ברינדיזי בעיקר כנמל להפלגת מעבורות ליוון.
ברינדיזי בספרות ובתרבות

העיר מוזכרת במשנה (מסכת עירובין, פרק ד', משנה א') כנמל מממנו הפליגו רבן גמליאל, רבי יהושע, רבי אלעזר בן עזריה ורבי עקיבא.
העיר מוזכרת כנמל היציאה מאירופה בספרו של ז'ול וורן מסביב לעולם בשמונים יום.
הערות שוליים

↑  ההגייה הרשמית על פי אקדמיה דלה קרוסקה היא ברינדיסי; על כל פנים, ההגייה ברינדיזי נפוצה ומקובלת יותר, באיטליה ומחוצה לה.
↑  https://benyehuda.org/read/12995
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557465105171  BNE: XX453581  BnF: cb12218493v (data)  GND: 4080536-0  LCCN: n82028276  MusicBrainz: 79211421-65e0-41e4-984b-6e162a7151cd  NARA: 10044812  NKC: ge819456  NSK: 000719439  SUDOC: 030852277  VcBA: 497/22389  VIAF: 128947352   WorldCat (עם VIAF): 128947352
בית הכנסת הר צבי

| --- | --- |

חזית מבנה בית הכנסת הפונה לרחוב צפניה (ניתן לראות את השלט המפנה את הגברים לסמטה הימנית)
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 כתובת:  רחוב צפניה שכונת כרם אברהם פינת שכונת גאולה
 מיקום:  ירושלים
 מדינה:  ישראל 
 רב בית הכנסת:  הרב אפרים בוגרד
 נוסח תפילה:  אשכנז או ספרד
 קואורדינטות:  31°47′29″N 35°13′02″E﻿ / ﻿31.791313°N 35.2172062°E﻿ / 31.791313; 35.2172062
 he
 
בית הכנסת הר צבי הוא בית כנסת ותיק בשכונת כרם אברהם בירושלים.
היסטוריה

בית הכנסת, שנקרא על שם הרב צבי פסח פרנק, שוכן בין הרחובות צפניה ועזרא.
בית הכנסת נבנה על שטח ציבורי שיועד לגן ציבורי. בשנת תשי"ז החלו ביציקת היסודות ונבנה שלד, אך הבנייה נעצרה עקב חוסר במימון, בשנת תשכ"ד אישרה עיריית ירושלים הלוואה בסך 25,000 לירה ישראלית להשלמת המבנה. בתחילה נבנתה רק קומת הקרקע על ידי אברהם סובר ממתפללי בית הכנסת, בהמשך נבנתה קומה נוספת ולאחר כמה שנים הוסיפו קומה שלישית.
בעבר פעל בבית הכנסת כולל אברכים על שם הרב איסר יהודה אונטרמן שבראשו עמד הרב זלמן נחמיה גולדברג.
עם הקמת בית הכנסת שימש בו כרב הרב יוסף כהן נכדו של הרב צבי פסח פרנק. בהמשך העביר את התפקיד לרב יוסף בוגרד, כיום מכהן בתפקיד בנו הרב אפרים בוגרד (חתנו של הרב מאיר גריינימן).
לבית הכנסת שתי כניסות, אחת מרחוב צפניה ואחת מרחוב עזרא. משני צידי בית הכנסת ישנן שתי סמטאות צרות המשמשות מעבר להולכי רגל בין הרחובות, במקום קיים שילוט המפנה את הגברים למעבר מימין לבית הכנסת ואת הנשים למעבר משמאל לבית הכנסת.
גבאי ומנהלי בית הכנסת

במשך שנים רבות שימשו כגבאים הרב שמשון פוליקמן מנהל תלמוד תורה אהבת תורה המסורה, הרב בנימין פריימן והרב יהודה זלוטניק.
לקריאה נוספת

בנימין קלוגר, גאולה ושכנותיה: השכונות שעשו את ירושלים החדשה, ירושלים: המודיע תשע"ט, עמ' 446–448.
הערות שוליים

↑  על שם סדרת ספרי השו"ת שלו.
ברוקן

| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  1,141.2 מ' 
 מדינה:  גרמניה 
 מיקום:  ורניגרודה, גרמניהגרמניה
 רכס הרים:  הרי הארץ 
 קואורדינטות:  51°48′02″N 10°37′02″E﻿ / ﻿51.800555555556°N 10.617222222222°E﻿ / 51.800555555556; 10.617222222222
  (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניברוקן(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניברוקן(למפת סקסוניה-אנהלט רגילה) מגדבורג האלה דסאו ויטנברג ביטרפלד-וולפן הלברשטאדט שטנדאל וייסנפלס ברנבורג מרסבורג ברנדנבורג ב. סקסוניה תורינגיה סקסוניה התחתונה ברוקן(למפת סקסוניה-אנהלט מוגדלת) מגדבורג האלה דסאו ויטנברג ביטרפלד-וולפן הלברשטאדט שטנדאל וייסנפלס ברנבורג מרסבורג ברנדנבורג ב. סקסוניה תורינגיה סקסוניה התחתונה ברוקן
 
הר ברוקן
ציון הפסגה
רכבת הברוקן. ברקע הפסגה.
"רוח הרפאים של ברוקן"-צל ענק של דמות הצופה עטורת הילה עגולה ומושלמת
ברוקן (בגרמנית: Brocken וגם בלוקסברג: Blocksberg) הוא ההר הגבוה ביותר ברכס הרי ההארץ בצפון גרמניה. הברוקן מהווה חלק מן הפארק הלאומי הרי ההרץ, ממוקם בשטחה של מדינת סקסוניה אנהאלט, ותחום בין עמקי הנהרות וזר ואלבה.
פסגת ברוקן מגיעה לגובה של 1,141 מ' מעל פני הים. גובה נמוך יחסית לפסגות האלפים בדרום גרמניה, אך למרות זאת מתקיים בסביבתו של ההר מיקרו אקלים האופייני בדרך כלל לגבהים שמעל 2,000 מטרים. כך למשל האזור שמעל קו העצים מכוסה בשלג בין החודשים ספטמבר עד מאי, תנאי מזג אוויר ערפיליים מתקיימים בו במשך 300 ימים בשנה, והטמפרטורה השנתית הממוצעת בפסגה עומדת על 2.9 מעלות צלזיוס בלבד.
על ההר מנוהל גן בוטאני היסטורי המכיל מגוון של כ-1,600 מיני צמחים אלפיניים. אל הפסגה עליה ממוקמים תחנה מטאורולוגית, אנטנה לשידורי רדיו, מלון ומסעדה, ניתן להגיע באמצעות רכבת קיטור בסגנון עתיק.
הקשרים תרבותיים

ברוקן מקושר בהיסטוריה ובתרבות הגרמנית עם מעשיות ואגדות עם אודות מכשפות ושדים המתגוררים על פסגתו:
גתה מתאר את ברוקן בפאוסט, כמקום מפגש והתהוללות של המכשפות בליל ולפורגה. את השראתו לכך קיבל ככל הנראה משתי תצורות סלע על פסגת ההר המכונות "דוכן השטן" ו"מזבח המכשפות".
היינה מתייחס להר בפרוזה שלו "מסע בהרי ההארץ".
היינריך פרוהלה, היסטוריון ספרות ופולקלור גרמני ערך קובץ סיפורי אגדה, מעשיות ואטימולוגיה של שמות נקודות ציון שונות על ההר כפי שמוזכרות אצל גתה.
תומאס פינצ'ון מזכיר את הברוקן בספרו "הקשת של הכבידה" (Gravity's Rainbow) בקשר עם מחנה דורה-מיטלבאו ויצור הרקטות V-2 .
דייוויד פוסטר וולאס שהושפע מפינצ'ון מזכיר את רוח הרפאים של הברוקן בספרו "צחוק אינסופי" (Infinite Jest)כאשר גיבוריו ממוקמים על רכס במדבר אריזונה.
הסופר הסקוטי מייקל רוהן (Michael Scott Rohan) מזכיר את ברוקן כביתו של "האל השחור" צ'רנובוג (Chernobog) מן המיתולוגיה הסלאבית.
מספר להקות רוק כבד כגון השבת השחורה, Cradle of Filth ואחרות, מזכירות את ברוקן בשיריהן בעיקר בהקשר של מקום התכנסותן של המכשפות.
הדמות "ביבי בלוקסברג" מתוך דרמה לילדים אודות מכשפה עושה שימוש בשמו האלטרנטיבי של ההר.
רוח הרפאים של ברוקן

"רוח הרפאים" של ברוקן (Brockengespenst) היא תופעה של אשליה מטאורולוגית-אופטית הנוצרת כאשר השמש מאירה בגבו של צופה בסביבה של ערפל כבד. במקרה זה, מוטל צילו של הצופה בהגדלה רבה לפניו כמו על גבי מסך ענק. התופעה יכולה להתרחש במקומות שונים שבהם מתקיימים תנאים דומים, בדרך כלל בפסגות הרים, ואפילו בעת טיסה, אך היא מרבה להתרחש בעיקר על פסגת הברוקן אפופת הערפל והאד הנצחיים. התופעה תוארה לראשונה על ידי יוהאן זילברשלאג (Johann Silberschlag) בשנת 1780 ומאז מתקשרת היטב למסורת המיסטית המיוחסת להר.
לעיתים קרובות מלווה רוח הרפאים בתופעה אופטית נוספת של הילה עגולה ומושלמת בראשה של הדמות, אשר מחזקת ומגבירה את התחושה המיסטית האופפת את הצופה.
בין שתי ערים (עגנון)

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  ש"י עגנון 
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  סיפור קצר 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  5 ביוני 1946 
 
בין שתי ערים הוא סיפור קצר מאת ש"י עגנון, העוסק בחיי היהודים בגרמניה בזמן מלחמת העולם הראשונה. הסיפור פורסם לראשונה בגיליון שבועות ה'תש"ו של "הארץ", ב-5 ביוני 1946, ולאחר מכן נכלל בכרך "סמוך ונראה", השישי בסדרת כל סיפוריו של ש"י עגנון, ראה אור בשנת 1950.
תקציר העלילה

הסיפור עוסק בעיירה קצנאו השוכנת בין הרי פרנקוניה התחתונה, ובאחותה התאומה, קצנאו עיר הרחצה. בשתי העיירות מתגוררים גם יהודים, ובשבת נוהגים בני העיירה קצנאו לטייל לקצנאו עיר הרחצה: "שעה זו של שבת אחר הצהרים שכל הקהלה יוצאת לעיר הרחצה שעה היא שהכל מצפים לה כל ימות השבוע. בין קצנאו לקצנאו הדרך לא ארוכה ויער גדול של ארנים נותן צל ואין כל טורח אפילו לנשים וזקנים ותינוקות להלוך מעיר לעיר".
"המלחמה הגדולה" שפגעה ברעים ובטובים לא פסחה אף על קצנאו, כל שכן על היהודים שמתחילת המלחמה בהולים ומחופזים היו להגן על עצמם". רבים גויסו לצבא. מצבה של קצנאו היה טוב משל ערי גרמניה, משום ששכנה באזור כפרי, ולכן נהנתה מאספקת מזון תקינה, שתושבי הערים הגדולות לא זכו לה. איזידור שאלטיאהר, מורה לקטנים מפרנקפורט הגיע לנופש בעיר הרחצה, ופונק על ידי תושבי קצנאו במנות מזון שאותן שלח למשפחתו שנותרה בפרנקפורט. תוך כדי טיוליו גילה שהמרחק בין קצנאו לקצנאו עיר הרחצה גדול מתחום שבת, והביא לכך שיהודי קצנאו לא חרגו יותר מתחום זה: "עד שלא בא מר שאלטיאהר לקצנאו היה אדם מהלך להנאתו, עכשיו הנאתו של אדם היא שביתתו בגבול התחום".
בנו יחידו של מיהזאם, הנחתום של קצנאו, נפצע בקרב ולאחר שנתרפא חזר לשדה הקרב, ושם "קפאו שתי רגליו בתוך חפירת הגייסות והחזירוהו לביתו, כשהוא מעונד בסימן כבוד של גבורה, אבל מחוסר רגליים". ליזל, אחותה של מרת מיהזאם שהתגוררה באופינבאך, התאלמנה במלחמה ונותרה בחוסר כל עם שלושה ילדים. מצא לה גיסהּ, הנחתום, עבודה בקצנאו עיר הרחצה. מחמת העבודה הרבה לא מצאו האחיות זמן לפגוש זו את זו. ביום טוב שני של שבועות התפנתה ליזל מעבודה, "הודיעה ליזל לאחותה על ידי גוי שהיא עומדת אחר הצהריים לבוא ליער" (ראו הסבר הלכתי בהמשך). השתיים אכן נפגשו ביער שבין שתי הערים, וסיפרו זו לזו את צרותיהן, עד ששקעה השמש.
פרשנות > רקע אוטוביוגרפי

לסיפור זה רקע אוטוביוגרפי נרחב. חרף התגייסותם הנלהבת של היהודים למלחמה, המתוארת בסיפור, עגנון עצמו נהג אחרת. בשנת 1916, שנתיים לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, קיבל עגנון צו גיוס. הוא פגע בבריאותו כדי להימנע מגיוס ואכן לא גויס, אך אושפז במשך חמישה חודשים בבית החולים היהודי בברלין. לאחר שהסתיים אשפוזו, הציע לו פטרונו, שלמה זלמן שוקן, שיצא לנופש בעיירה באד בריקנאו שבפרנקוניה התחתית, בצפון בוואריה. עגנון יצא פעמים אחדות לנופש בעיירה זו ובסביבתה, ותיאר את הנאתו: "הפרות השמנות נותנות לי מדי יום ביומו ליטר חלב, ותחת עשן החשמליות והרכבות אשר בברלין יתן התפוח ריחו". בסמוך לבאד בריקנאו נמצאת עיירת רחצה, שאותה בנה לודוויג הראשון, מלך בוואריה. פרופ' דן לאור, הביוגרף של עגנון, מציין שקצנאו וקצנאו, המתוארות בסיפור "בין שתי ערים", משקפות את באד בריקנאו ותאומתה, שעד היום ניתן לזהות בהן את הרחובות והפרומנדה שמתאר עגנון בסיפורו (אך יהודים אין בהם – בית הכנסת של העיירה נשרף בליל הבדולח, ולאחר מכן נשלחו יהודי המקום למחנות ריכוז ולא שבו).
על סיפוריו של עגנון המתארים את יהדות גרמניה במלחמת העולם הראשונה כתב לאור:
פרשנות > סוגיית תחום שבת

הוא השטח שבו מותר לאדם להלך ברגליו בשבת, ביום הכיפורים וביום טוב. שטח זה הוא בדרך כלל 2,000 אמות (כ-1 ק"מ) לכל כיוון מחוץ לגבול השטח העירוני שבו נמצא האדם בשעת כניסת השבת או החג. ישנו איסור (דרבנן) לצאת בשבת, ביום טוב או ביום הכיפורים מחוץ לתחום שבת. כאמור, מר שאלטיאהר גילה שהמרחק בין קצנאו לקצנאו עיר הרחצה גדול מתחום שבת, והורה ליהודי קצנאו שלא לחרוג מתחום זה. הוא ערך בירור כיצד לא ידוע זאת יהודי המקום קודם לכן, והתברר שבעת שהתיר זאת המורה הזקן של קצנאו, היה בשולי קצנאו עיר הרחצה בית של שמש הכנסייה והצטרף לעיר, כך שהמרחק בין שתי הערים היה בגבולות תחום שבת. אלא שבתחילת המלחמה נהרס בית זה. "אמר להם הזקן, אם כך נצטמצם תחום העיר ואין שום היתר לילך מקצנאו לקצנאו בשבת".
כיוון שכך, כאשר רצתה ליזל, שהתגוררה בקצנאו עיר הרחצה לפגוש בשבועות את אחותה שהתגוררה בקצנאו, לא יכלה ללכת לבקרה, אלא רק לקבוע אתה פגישה באמצע הדרך, במקום שבשביל כל אחת מהן עודנו בתחום שבת. כיוון שהיכולת לקיים את הפגישה נודעה לליזל רק במהלך החג, נאלצה להשתמש בשירותיו של גוי של שבת, שעליו לא חלות מגבלות השבת.
פרשנות > מבנה הסיפור

העיתונאי דוד גלעדי עסק במבנה הסיפור:
הקשר בין שני חלקי הסיפור הדוק יותר משמתאר גלעדי, שהרי האיסור על תחום שבת, שנוצר בחלק הראשון, מהווה מכשול נוסף שעל האחיות להתגבר עליו במאמציהן להיפגש.
פרשנות > על מקומו של הסיפור בכרך "סמוך ונראה"

הסיפור הוא אחד מארבעת הסיפורים הפותחים את הכרך "סמוך ונראה": "שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו", "אצל חמדת", "בין שתי ערים" ו"האדונית והרוכל". על כך העיר  אפרים אלימלך אורבך:
הערות שוליים

↑  ש"י עגנון, "בין שתי ערים", בכרך סמוך ונראה,  הוצאת שוקן, 1960, עמ' 80
↑  "בין שתי ערים", עמ' 85
↑  "בין שתי ערים", עמ' 86
↑  ש"י עגנון - ש"ז שוקן / חילופי אגרות, הוצאת שוקן, 2003, עמ' 49 - מכתב מש"ז שוקן לש"י עגנון, 25 ביוני 1917
↑  ש"י עגנון - ש"ז שוקן / חילופי אגרות, הוצאת שוקן, 2003, עמ' 51 - גלויה מש"י עגנון לש"ז שוקן, סוף יולי 1917
1 2  דן לאור, בין קצנאו לקצנאו הדרך לא ארוכה ויער גדול של ארנים נותן צל, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2012
↑  "בין שתי ערים", עמ' 85
↑  דוד גלעדי, עוד פנינה של ש"י עגנון, מעריב, 15 בדצמבר 1950
↑  אפרים אלימלך אורבך, "פרקים של 'ספר המדינה' ומקומם בתוך 'סמוך ונראה'", בקובץ המאמרים ש"י עגנון; מחקרים ותעודות בעריכת גרשון שקד ורפאל וייזר, מוסד ביאליק, 1978, עמ' 226-195.
| כתבי שמואל יוסף עגנון |
| --- | --- | --- |
| רומנים | הכנסת כלה • סיפור פשוט • אורח נטה ללון • תמול שלשום • שירה • בחנותו של מר לובלין |  |
| נובלות | בדמי ימיה • והיה העקוב למישור • עד הנה • שבועת אמונים • תהלה |  |
| סיפורים קצרים | אגדת הסופר • אחות • אצל חמדת • בארה של מרים או קטעים מחיי אנוש • בין שתי ערים • בשעה אחת • בתוך עירי • האדונית והרוכל • המלבוש • הסימן • הפרוטה • הרופא וגרושתו • השיר אשר הושר • התרנגול ותפילת בני אדם • לאחר הסעודה • מאויב לאוהב • מלאך המות והשוחט • מעשה העז • מעשה רבי גדיאל התינוק • עגונות • עד עולם • עובדיה בעל מום • עידו ועינם • פנים אחרות • פרנהיים • פת שלימה • שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו |  |
| סיפורים | לפנים מן החומה • הנדח • בלבב ימים |  |
| קובצי סיפורים | אלו ואלו • פולין: סיפורי אגדות (מתוך "אלו ואלו") • על כפות המנעול • סמוך ונראה • פרקים של ספר המדינה (מתוך "סמוך ונראה") • ספר המעשים • עד הנה • האש והעצים • עיר ומלואה • לפנים מן החומה • פתחי דברים  • קורות בתינו • תכריך של סיפורים |  |
| מכתבים | אסתרליין יקירתי (עם אשתו) • ש"י עגנון – ש"ז שוקן: חילופי אגרות (תרע"ו – תשי"ט) (עם המוציא לאור) • מסוד חכמים |  |
| אנתולוגיות | ימים נוראים • אתם ראיתם  • ספר סופר וסיפור • סיפורי הבעש"ט |  |
| שונות | כלב חוצות • ספר האותיות (ספר ילדים) • מעצמי אל עצמי (קובץ מאמרים ונאומים) • יידישע ווערק (קובץ סיפורים ושירים ביידיש) |  |
בלן (ליסבון)

| --- | --- |
סמל בלןסמל בלן

מבט על מנזר ז'רונימוש במרכז הרובע, כפי שנראה ממונומנט אחר, אנדרטת התגליות
 מדינה:  פורטוגל פורטוגל
 מחוז:  ליסבון ליסבון
 נפה:  ליסבון רבתי
 שטח:  3.43 קמ"ר
 גובה:  0 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בפרגזיה:  9,752 (2001)
  ‑ צפיפות:  2,843.15 נפש לקמ"ר (2001)
 קואורדינטות:  38°41′58″N 9°12′31″W﻿ / ﻿38.699511°N 9.208696°W﻿ / 38.699511; -9.208696
 אזור זמן:  UTC +1
 http://jf-belem.pt
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
סנטה מריה דה בֶּלֶן (בפורטוגזית: Santa Maria de Belém) או בֶּלֶן היא פרגזיה (רובע), חלק מליסבון בירת פורטוגל, ששמה נגזר מהכינוי הפורטוגזי לבית לחם. הרובע שוכן בשפך הנהר טז'ו כשישה קילומטרים מערבית למרכז ליסבון וכשני קילומטרים מערבית לגשר 25 דה אבריל.
מנזר ז'רונימוש ומגדל בלן שבבלן הם אתרי מורשת עולמית ומוקדי המשיכה לתיירים, והיא גם מקור למאפה הפורטוגזי "פשטאיש דה בלן" (אנ').
היסטוריה

על פי ממצאים ארכאולוגיים שנתגלו לאורך שולי הנהר מתוארכת ההתיישבות הראשונה באזור לתקופה הפלאוליתית.
היסטוריה > ימי הביניים

זמן לא רב אחרי הקמת ממלכת פורטוגל, בתקופת מלכותו של המלך אפונסו השלישי היו באזור יישובים קטנים שבתיהם מפוזרים בין השדות. לחיזוק הקשר עם ליסבון נבנה גשר מעל לנהר אלקנטרה (Alcântara). הקרבה של בלן לנהר הטז'ו תרמה להתפתחות פעילויות כלכליות בכפר הקטן רסטלו (פור') שמשך אליו ספנים ונוסעים שהעדיפו אותו על נסיעה לליסבון. במאה ה-14 עיבדו חקלאים מורים את השדות וסיפקו מזון לעיירה. מורים אחרים, עבדים ועבדים משוחררים, עבדו בתעשיית הדיג. היישוב רסטלו גדל באיטיות כלפי ליסבון.
האינפנטה אנריקה הספן שהיה נושא משרה בכיר במסדר ישו (מסדר אבירים שהוקם בפורטוגל כהמשך למסדר אבירי היכל שלמה), החליט לבנות בסמוך לכפר הדייגים, כנסייה קטנה לתפילות לסנטה מריה, במטרה "לספק תמיכה דתית ורוחנית". בנוסף הורה האינפנטה לבנות מזרקת מים לשתייה ושוקת במטרה לספק מים לאדם ולבהמות (18 בספטמבר 1460). המלך מנואל הראשון (שלט 1495–1521) הורה לבנות באתר שבו הייתה הכנסייה כנסייה חדשה ומנזר, והבעלות הועברה ממסדר ישו לנזירים ממסדר הירונימוס הקדוש, והמכלול קיבל את השם "סנטה מריה דה בלן" (Santa Maria de Belém – מרים הקדושה מבית לחם). בניית המנזר הייתה מיזם שעליו החליט מנואל הראשון זמן קצר לאחר שעלה על כס המלכות, ולפני שואסקו דה גאמה יצא למסעו ההיסטורי, במטרה להקים פנתאון למלכי פורטוגל שהאמין כי ילכו בדרכו. בפועל, הבנייה התעכבה, עברה שינויים והושלמה, אבל המבנה לא הפך למקום קבורתם של בני משפחת המלוכה הפורטוגזית.
אותו מלך הורה על פי דבריו של הפילוסוף דמיאו דה גויאש (אנ') לבנות על הסלעים שהושקעו בפתח שפך הטז'ו "מגדל מארבע בימות". המגדל, כיום מגדל בלן, נבנה בשנים 1514 עד 1520.
לאחרי שני מפעלי בנייה אלו החלו לצוץ באזור אחוזות, הן אחוזות חקלאיות והן בתי קיץ. ככל שהאוכלוסייה גדלה כך החלו להיבנות מנזרים נוספים. אופיו של הרובע החל להשתנות, ואפילו הכומר ניקולאו דה אוליביירה (Nicolau de Oliveira‏; 1634-1566) החל לציין ב-1620 שהאזור נמצא בתחומי העיר. בין 1551 ל-1559 נוסדה הפרגזיה נוסה סיניורה דה אז'ודה על פני שטח נרחב, ואחדים מאנשי הכמורה ישבו במנזר בלן.