stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הוקר הוריקן
היסטוריה מבצעית > הקרב על בריטניה

בסוף יוני 1940, לאחר נפילת צרפת, מרביתן של 36 טייסות הקרב של חיל האוויר המלכותי היו מצוידות בהוריקן. רשמית, נמשך הקרב על בריטניה בין ה-10 ביולי ל-31 באוקטובר 1940 אך הקרבות הכבדים התקיימו בין ה-8 באוגוסט ל-21 בספטמבר. ההוריקן והספיטפייר התפרסמו בשל חלקם בהגנת בריטניה כנגד הלופטוואפה - בדרך כלל יירטו מטוסי הספיטפייר את מטוסי הקרב בעוד ההוריקנים התרכזו במפציצים. על אף איכותו ויכולותיו של הספיטפייר, היה זה ההוריקן ששימש כ"סוס העבודה" והשיגו את מספר ההפלות הגבוה ביותר, 1,593 מתוך 2,739 המטוסים שהופלו.
כמטוס קרב, היו להוריקן מספר חסרונות: הוא היה איטי מהספיטפייר וגם מהמסרשמיט Bf 109E, וכנפיו העבות פגעו ביכולתו להאיץ, אך הייתה לו יכולת פנייה טובה יותר משניהם. למרות נחיתותו מול ה-Bf 109, היה ההוריקן מסוגל להפילו, בעיקר בגובה נמוך. הטקטיקה הסטנדרטית של ה-Bf 109 הייתה לנסוק במהירות מעל מטוסי הקרב הבריטיים ואז לצלול עליהם מלמעלה. ההוריקן היה יכול להתמודד מול טקטיקה זו באמצעות פנייה להתקפה או על ידי כניסה לצלילת "חולץ פקקים" (corkscrew dive), כנגדה ל-Bf 109 היה קשה יותר להתמודד בשל יכולת פנייה נמוכה יותר. במרדף, היה ה-Bf 109 מסוגל לחמוק בקלות מההוריקן. בספטמבר 1940 נכנס לראשונה לשירות ההוריקן סימן II סדרה 1 בעל המנוע החזק יותר, אך עדיין במספרים קטנים. גרסה זו הגיעה למהירות מרבית של 550 קמ"ש.
ההוריקן הוכיח את עמידותו כאשר מטוסים שנפגעו בצורה חמורה הצליחו לחזור לבסיסם. למרות זאת, מבנה ההוריקן הפך את הטיסה בו למסוכנת במקרה שאש אחזה בו מכיוון שמסגרת העץ וכיסוי הבד של גוף המטוס אפשרו לאש להתפשט בקלות. בנוסף, מכל הדלק הקדמי היה ממוקם לפני לוח המכשירים ללא כל הגנה על הטייס. כתוצאה מכך, טייסי הוריקן רבים נכוו קשות כאשר להבות שפרצו ממכל דלק פגוע עברו דרך לוח המכשירים. בתגובה הורה יו דאודינג על שיפוץ מכלי הדלק בכל המטוסים וציפויים בחומר חסין אש בשם לינאטקס (Linatex). מספר טייסי הוריקן גרסו שגורם הסיכון העיקרי להתלקחות המטוס הם דווקא מכלי הדלק שבכנפיים, שהיו פגיעים מאחור, על אף שצופו בלינאטקס.
אחד הלקחים שהופקו כתוצאה מהקרב על בריטניה היה שאפילו שימוש בשמונה מקלעים בקליבר של 7.62 מ"מ לא יבטיחו הפלה במהלך קרבות האוויר המהירים, אך למרות זאת, בין ה-10 ביולי ל-11 באוגוסט ירו מטוסי חיל האוויר המלכותי על 114 מפציצים והפילו 80, כ-70 אחוזי הצלחה. כנגד ה-Bf 109, ‏ 70 הותקפו ו-54 הופלו, כ-77 אחוזי הצלחה. ניתן לייחס חלק מההצלחה לשימוש בקליעים נפיצים.
כמו בספיטפייר, גם מנוע המרלין בהוריקן נטה לסבול מכשל בזמן טיסה כתוצאה מכוח ג'י שלילי, בעיה שלא נפתרה עד תחילת 1941.
צלב ויקטוריה היחיד במהלך הקרב על בריטניה, וגם היחיד שהוענק לטייס של פיקוד מטוסי הקרב, ניתן לסגן התעופה אריק ג'יימס ניקולסון (Eric James Nicolson) מטייסת מס' 249 על פעולתו ב-16 באוגוסט 1940, כאשר המבנה שלו הותקף מלמעלה על ידי מטוסי מסרשמיט Bf 110. כל שלושת ההוריקנים במבנה נפגעו בו זמנית וניקולסון נפצע ומטוסו החל לבעור. כשעמד לנטוש, הוא הבחין במסרשמיט שעבר אותו וטס היישר לפניו. ניקולסון חזר לתא הטייס, ובעודו אחוז להבות ירה במטוס וככל הנראה הצליח להפילו.
היסטוריה מבצעית > מטוס קרב לילי

לאחר הקרב על בריטניה, הוסיף ההוריקן לשמש כמטוס הקרב הלילי החד-מנועי העיקרי במהלך הבליץ של 1941 במסגרת פיקוד מטוסי הקרב. סגן התעופה ריצ'רד סטיבנס (Richard Stevens) הפך לאלוף הפלות כשהפיל 14.5 מפציצים של הלופטוואפה במטוס הוריקן לילי בתקופה שבין ינואר לאוקטובר 1941.
ב-1942 נכנס לשירות ההוריקן סימן II החמוש בתותח ופעל כמטוס "פולש" בשעות הלילה מעל שדות תעופה של הלופטוואפה באירופה הכבושה. בהוריקן הותקנו מכלי דלק נוספים להגדלת זמן השהייה באוויר אך מכיוון שלא היה מצויד במכ"ם, בוצעו המשימות בלילות של ירח מלא בלבד. משימות אלו היו מסוכנות ביותר ודרשו מהטייס גם יכולת ניווט וגם ראיה מעולה. אלוף ההפלות ממוצא צ'כי, קארל קוטלוואשר (Karel Kuttelwascher), נחשב כטייס הטוב ביותר במשימות "פלישה" כאשר הפיל, ככל הנראה, 15 מפציצים גרמניים.
היסטוריה מבצעית > צפון אפריקה

ההוריקן סימן II הותאם בחיפזון לתנאים המדבריים של צפון אפריקה בעקבות כניסת איטליה למלחמה ב-10 ביוני 1940. תחילה, הועברו מטוסים אלה דרך צרפת אל טייסת מס' 80 והחליפו את מטוסי הגלוסטר גלדיאטור. בהמשך הובלו ההוריקנים מפורקים על גבי ספינות אל חוף הזהב שבמערב אפריקה, שם הורכבו וטסו לצפון אפריקה ולמזרח התיכון. הפלת שני פיאט CR 42 ב-19 ביוני 1940, נחשבים כהפלות הראשונות של ההוריקן בזירת הים התיכון במלחמה, אך מנובמבר 1941 התמודד ההוריקן כנגד יריב איטלקי חדש, המאקי C.202, שבזכות מנועו החדש וזריזותו נהנה מעליונות על ההוריקן בקרב אוויר.
ההוריקן שירת במספר טייסות של חבר העמים הבריטי במסגרת חיל האוויר המדברי. הוא סבל אבדות כבדות בלחימה בצפון אפריקה לאחר הגעתו של המסרשמיט Bf 109 מגרסאות E ו-F לזירה והוחלף בהדרגה כמטוס לעליונות אווירית על ידי הקרטיס P-40 טומהוק/קיטיהוק. למרות זאת, שמרו גרסאות התקיפה של ההוריקן ("Hurribombers") על מעמדם בזכות ארבעה תותחי 20 מ"מ, או זוג תותחי 40 מ"מ ומטען הפצצות של 230 ק"ג בהם היו מצוידים.
במהלך קרב אל-עלמיין השני, שהחל בליל ה-23 באוקטובר 1942, טענו שש טייסות ההוריקן שהשתתפו בלחימה להשמדת 39 טנקים, 212 משאיות ונגמ"שים, 26 מכליות דלק, 42 תותחים וכ-200 כלי רכב אחרים, מצבורי דלק ותחמושת. במהלך הקרב בוצעו 842 גיחות ואבדו 11 טייסים. ההוריקן המשיך להוות חלק חשוב ממערך התקיפה עד לסוף המערכה בצפון אפריקה במאי 1943.
היסטוריה מבצעית > ההגנה על מלטה

ההוריקן מילא תפקיד חשוב בהגנה על מלטה. כשנכנסה איטליה למלחמה ב-10 ביוני 1940, נשענה הגנתה האווירית של מלטה על הגלוסטר גלדיאטור שבמשך שלושה שבועות נאלץ להתמודד כנגד יריב בעל עדיפות איכותית וכמותית. תגבורת של ארבעה הוריקנים הגיע לאי בסוף יוני, ויחד עם הגלדיאטור הם התמודדו כנגד כ-200 מטוסים איטלקיים שתקפו את מלטה מבסיסם בסיציליה, במחיר איבוד גלדיאטור אחד והוריקן אחד. תגבורות נוספות של תריסר הוריקנים וזוג בלקבורן סקואה (Blackburn Skua) הגיעו ב-2 באוגוסט. המספר הגדל והולך של מטוסים במלטה גרם לאיטלקים לבקש מהגרמנים לשלוח מפציצי צלילה מדגם יונקרס Ju 87 "שטוקה" כדי להשמיד את שדות התעופה. לבסוף, בניסיון להתגבר על ההתנגדות העיקשת של קומץ המטוסים באי הוצבו טייסות של הלופטוואפה בסיציליה, רק כדי לגלות שמלטה אינה מטרה קלה. לאחר מספר רב של התקפות במהלך החודשים הבאים והגעת תגבורת של 23 הוריקנים בסוף אפריל 1941, ומשלוח נוסף של 45 הוריקנים ביוני, עזבו הגרמנים את סיציליה לעבר החזית המזרחית ביוני 1941.
חשיבות מיקומה האסטרטגי של מלטה עלה ככל שהמערכה בצפון אפריקה נמשכה והצורך החיוני של הציר באספקה דרך הים (בעיקר של דלק) החזיר את הלופטוואפה להסתערות שנייה על האי בתחילת 1942. רק בחודש מרץ, בשיאה של הכתישה, הגיעה אל האי הקבוצה הראשונה של 15 מטוסי ספיטפייר שהמריאו מנושאת המטוסים אה"מ איגל והצטרפו אל ההוריקנים כדי לחזק את ההגנה, אך רבים מהם הושמדו על הקרקע ושוב היה על ההוריקנים לשאת בעיקר הנטל עד להגעת תגבורות נוספות. צירופה של נושאת המטוסים האמריקאית ווספ (USS Wasp) איפשר את שיגורם של יותר ספיטפיירים בכל משלוח, מה ששיפר את מצבת הכוחות על האי. תפקידם של ההוריקנים בהגנה על מלטה הצטמצם בעוד מספרם של מטוסי הספיטפייר, שהיוו יריב שקול יותר מול המסרשמיט Bf 109, עלה בהתמדה. הלחץ על מלטה ירד בעקבות קרב אל-עלמיין ותחילת מבצע לפיד באוקטובר-נובמבר 1942, והוסר לחלוטין כאשר שיירת אספקה, הראשונה שהגיעה לאי ללא אבדות מאז 1941, פרקה מטען בן 55,000 טון ב-1 בדצמבר 1942.
היסטוריה מבצעית > הגנה אווירית ברוסיה

ההוריקן היה דגם המטוס המערבי הראשון, שנשלח לברית המועצות במסגרת חוק השאל-החכר, והיה גם המטוס הבריטי הנפוץ ביותר בשירות ברית המועצות במלחמת העולם השנייה. בסך הכל שלחו הבריטים לברית המועצות 3,374 מטוסים מדגם זה, מתוכם כ-350 אבדו במהלך ההעברה, וכ-2900 שרתו במסגרת חיל האוויר הסובייטי במהלך המלחמה.
להוריקן סימן II היה תפקיד חשוב בהגנה האווירית על ברית המועצות שב-1941 הייתה תחת פלישה גרמנית שהתקדמה בחזית רחבה לעבר לנינגרד, מוסקבה ועד שדות הנפט בדרום. במסגרת הסיוע הבריטי לסובייטים הוחלט להעביר אספקה בדרך הים אל הנמלים הצפוניים. מכיוון שנתיב השיירות היה צפוי להיות תחת איום מטוסים גרמניים מבסיסים בפינלנד הוחלט לשלוח מספר טייסות קרב כדי להגן על הנתיב. הסיוע הראשוני שניתן היה לשלוח כלל שתי טייסות של חיל האוויר המלכותי, מס' 81 ו-134 שהשתייכו לכנף מס' 151, שמנו יחד 40 מטוסים ונשלחו באמצע אוגוסט 1941 (מבצע כוח בנדיקט). חלק מהמטוסים הגיעו בטיסה לאחר שהמריאו מנושאת המטוסים אה"מ ארגוס ב-7 בספטמבר ונחתו בבסיס סמוך למורמנסק ונוספים הגיעו מפורקים בתוך ארגזים בדרך הים. טיסות הסיור הראשונות מעל קו החזית החלו ב-11 בספטמבר ועד ה-18 באוקטובר טענו הטייסות הבריטיות להפלת 15 מטוסי אויב במחיר איבוד אחד משלהן. מלבד סיורים אוויריים עסקו הבריטים באימון ובהסבת טייסים סובייטיים על מטוסי ההוריקן. בסוף אוקטובר נמסרו המטוסים לברית המועצות והטייסים שבו לבריטניה.
תשומת לבם של הגרמנים לאזור פחתה באוקטובר, מה שאפשר לטייסי חיל האוויר המלכותי לאמן את עמיתיהם הסובייטיים כדי שיתפעלו את ההוריקן בעצמם. עד לסוף השנה הסתיים תפקידו של חיל האוויר המלכותי, אך המטוסים נותרו מאחור והפכו לראשונים מתוך אלפי מטוסים בריטיים ואמריקאיים שנכנסו לשירות בברית המועצות. ההוריקנים לא התקבלו בהתלהבות על ידי טייסי חיל האוויר הסובייטי, ובכמה ספרי זכרונות סובייטיים מתקופת המלחמה מתואר ההוריקן באור לא מחמיא ביותר, עקב נחיתות ביצועיו בהשוואה למטוסי הקרב הגרמניים המקבילים ולדגמים החדישים של המטוסים הסובייטיים, שיוצרו בברית המועצות במהלך המלחמה.
להוריקן ה"סובייטי" היו מספר חסרונות: הוא היה איטי ב-40–50 קמ"ש מיריבו העיקרי, המסרשמיט Bf 109, וקצב הטיפוס שלו היה איטי יותר. למסרשמיט גם הייתה יכולת צלילה טובה יותר בשל עומס הכנף הנמוך של המטוס הבריטי, אך החיסרון העיקרי של ההוריקן היה חימושו: לעיתים קרובות לא הצליחו שמונת או תריסר המקלעים קטני הקוטר לגרום לנזק משמעותי למסרשמיט. כתוצאה מכך, החלו צוותי הקרקע הסובייטיים להסיר חלק ממקלעי הבראונינג 7.62 מ"מ ולהתקין במקומם מקלעים כבדים יותר מסוג Berezin UB בקוטר 12.7 מ"מ ואף תותחי 20 מ"מ מסוג ShVAK, אך כתוצאה מכך התדרדרו עוד יותר ביצועי המטוס.
היסטוריה מבצעית > בורמה, ציילון, סינגפור ואיי מזרח הודו ההולנדית

לאחר המתקפה על פרל הארבור ופתיחת החזית הפסיפית ב-7 בדצמבר 1941, נשלחו 51 הוריקנים סימן II בארגזים לסינגפור עם 24 טייסים, כגרעין של חמש טייסות. הם הגיעו ב-3 בינואר 1942, בזמן שטייסות הקרב של בעלות הברית, המצוידות בברוסטר בופאלו, היו על סף התמוטטות בעקבות המערכה במלאיה. חיל האוויר של הצבא היפני הקיסרי (ובעיקר מטוס הקרב נקג'ימה Ki-43), מפקדיו והאסטרטגיה שלו לא הוערכו נכונה על ידי בעלות הברית וכתוצאה מכך הופתעו במידה רבה.
לאחר הגעת המטוסים לסינגפור, הם הורכבו בתוך 48 שעות ובתוך שלושה ימים היו 21 מהם מוכנים לפעולה. ההוריקן סבל מנחיתות בביצועיו: צוותי הקרקע הרכיבו לו תריסר מקלעים במקום שמונה, דבר שפגע בכושר הטיפוס וביכולת התמרון של המטוס, אך גם הפך אותו למפיל מפציצים יעיל יותר.
24 הטייסים שהגיעו עם המטוסים הקימו את טייסת מס' 232, בעוד הטייסת הניו זילנדית המקומית, מס' 488, החליפה את מטוסי הבופאלו שלה בהוריקן. ב-18 בינואר, יצרו שתי הטייסות את הבסיס לקבוצה האווירית ה-226. טייסת מס' 232 הפכה למבצעית ב-20 בינואר, השיגה את ההפלות וגם ספגה את האבדות הראשונות של מטוסי ההוריקן בדרום-מזרח אסיה.
בין ה-27 ל-30 בינואר, הגיעו 48 הוריקנים נוספים (סימן IIA) על גבי נושאת המטוסים אה"מ אינדומיטבל ונחתו בשני בסיסים סביב פאלמבאנג (Palembang) שבסומטרה.
בשל מחסור באמצעי התרעה מתאימים, הושמדו 30 הוריקנים על הקרקע בסומטרה, מרביתם ב-7 בפברואר. לאחר הפלישה היפנית לסינגפור, הועברו ב-10 בפברואר שרידי טייסות מס' 232 ו-488 לפלמבאנג. צנחנים יפניים החלו את הפלישה לסומטרה ב-13 בפברואר וההוריקנים הפילו שישה מטוסי תובלה אך איבדו שבעה מטוסים משלהם. ב-18 בפברואר הועברו 18 המטוסים האחרונים לג'אווה, היחידים ששרדו מתוך הקבוצה המקורית של 99 הוריקנים.
לאחר הפלישה לג'אווה ב-28 בפברואר, התפנו חלק מהטייסים בדרך הים לאוסטרליה. מטוס אחד שלא הורכב, הועבר לחיל האוויר המלכותי האוסטרלי והפך להוריקן היחיד בשירותו, באימונים וביחידות לא קרביות אחרות.
בציילון, פעלו ההוריקנים של טייסת מס' 30 של חיל האוויר המלכותי כנגד המפציצים ומטוסי הזירו מנושאות המטוסים של הצי הקיסרי היפני בפיקודו של אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, אשר תקפו את קולומבו ב-5 באפריל ואת טרינקומאלי (Trincomalee) ב-9 באפריל 1942. כ-20 הוריקנים התעמתו מול 120 מטוסי זירו תחת פיקודו של קפטן מיטסו פוצ'ידה (Mitsuo Fuchida), שהוביל גם את ההתקפה היפנית על פרל הארבור.
הקרבות באראקאן במסגרת המערכה על בורמה ב-1943, סימנו את השימוש האחרון בקנה מידה גדול בהוריקן כמטוס קרב טהור לשעות היום, אך הוא הוסיף לשרת כמטוס קרב-הפצצה בזירה זו עד לסוף המלחמה ולעיתים אף היה מעורב בקרבות אוויר: ב-15 בפברואר 1944 הפיל ג'אגדיש צ'אנדרה ורמה (Jagedish Chandra Verma) מטייסת מס' 6 של חיל האוויר ההודי Ki-43, ההפלה היחידה של חיל האוויר ההודי במלחמה.
היסטוריה מבצעית > פעולות מנושאות מטוסים

הגרסה הימית, הסי הוריקן, נכנסה לראשונה לשירות באמצע 1941. גרסה זו הייתה הסבה של הוריקן סימן I, בוצעה על ידי חברת General Aircraft Limited וכללה התאמות מיוחדות לכ-50 מטוסים. המטוסים המוסבים פעלו מעל גבי אוניות מעוט אזרחיות (CAM), אוניות סוחר עליהן הותקן מעוט שהונע באמצעות רקטה שכונתה "הוריקאט" ("Hurricat"). לשיטה זו היה חיסרון, כי לספינה לא הייתה היכולת לקלוט את המטוס בחזרה לאחר שסיים את משימתו, כך שאם פעל בלב ים היה הטייס נאלץ לנטוש או לנחות במים ולהאסף על ידי ספינה קרובה. גם בנטישת המטוס הייתה סכנה: לטייס היה סיכוי סביר לפגוע בגוף המטוס בזמן הנטישה ומספר טייסים נהרגו כתוצאה מכך. מצד שני, בזמן נחיתה במים הייתה התושבת עליה הורכב הרדיאטור גורמת לחרטום המטוס לנטות במהירות כלפי מטה ובאותו הזמן היה תא הטייס מתמלא במהירות במים והיה על הטייס לפעול מהר לפני שקיעתו. סך הכל, נדרשו יותר מ-80 שינויים במטוס כדי להפכו מהוריקן לסי הוריקן, שינויים שכללו מכשירי רדיו חדשים ומכשירים שמדדו את מהירות המטוס בקשרים במקום במיילים לשעה, כדי להתאימם לספינות חיל הים המלכותי. מרבית המטוסים שהוסבו הגיעו מיחידות קו ראשון של חיל האוויר המלכותי וסבלו מבלאי ועייפות מבנית: לפחות מטוס אחד התפרק באוויר כתוצאה מהלחץ שהופעל עליו במהלך שיגורו מהמעוט. הם השתתפו בשמונה גיחות מבצעיות והפילו שישה מטוסי אויב במחיר טייס הרוג אחד. ההפלה הראשונה, של מטוס סיור ארוך טווח מדגם פוקה-וולף FW-200C קונדור, ארעה ב-2 באוגוסט 1941 על ידי סי הוריקן שפעל מנושאת המטוסים אה"מ פיוריוס. במהלך שלוש השנים הבאות, פעל הסי הוריקן במסגרת הזרוע האווירית של הצי המלכותי, בעיקר מעל גבי נושאות מטוסים ונושאות מטוסים מלוות (ספינת מטען שעליה הותקן סיפון המראה), בהגנה על שיירות שנעו בין צפון אמריקה לבריטניה באוקיינוס האטלנטי ובדרך למלטה, במהלכן השיג יחס הפלות מרשים. דוגמה נוספת לפעולה מוצלחת ארעה ב-26 במאי 1944: מטוסי סי הוריקן שפעלו מנושאת המטוסים המלווה אה"מ נייראנה (HMS Nairana) הפילו שלושה מטוסי סיור לטווח ארוך מדגם יונקרס Ju 290 במהלך ליווי שיירה.
היסטוריה מבצעית > פעולות אחרונות

ההוריקן נשאר בשירות כמטוס קרב-הפצצה בסיוע ללוחמת הגרילה בשלביה האחרונים של המערכה בבלקנים וכמו כן נשאר בתפקידים לא קרביים בבריטניה, שם הוטס בדרך כלל על ידי אלופי הפלות. הוריקן מס' 1687, למשל, הוטס על ידי מפקד הטייסת ואלוף ההפלות "ג'אס" סטוראר (Jas" Storrar") במשימות העברה של דואר בעדיפות גבוהה למפקדות בעלות הברית במהלך הפלישה לנורמנדי ב-1944.
שירות

בשל מבנהו הקשוח ותחזוקתו הקלה, היה להוקר הוריקן שירות מבצעי ארוך בכל זירות מלחמת העולם השנייה, הן בשירות בעלות הברית והן בשירות מדינות הציר. ההוריקן שירת במספר גדול של מדינות, בחלקן "לא מרצון" לאחר שנחת בטעות או שאולץ לנחות בשטחי מדינות נייטרליות.
ההוריקן שירת במדינות הבאות:
| --- | --- |
 אוסטרליה אוסטרליה   איראן  אירלנד אירלנד  בלגיה בלגיה  ברית המועצות ברית המועצות  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית   דרום אפריקה   הודו הבריטית  הולנד הודו המזרחית הולנדית  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת  טורקיה טורקיה  יוגוסלביה יוגוסלביה  יפן יפן:  ממלכת יוגוסלביה ממלכת יוגוסלביה  ממלכת יוון ממלכת יוון   ממלכת איטליה   מצרים  נורווגיה נורווגיה  ניו זילנד ניו זילנד  פולין פולין  פורטוגל פורטוגל  פינלנד פינלנד  צרפת צרפת   קנדה  רומניה רומניה
מפרט טכני (הוריקן סימן IIC) > תכונות כלליות

צוות: 1
אורך: 9.84 מטר
מוטת כנפיים: 12.19 מטר
גובה: 4 מטר
שטח כנף: 23.92 מ"ר
משקל ריק: 2,605 ק"ג
משקל מלא: 3,480 ק"ג
משקל המראה מקסימלי: 3,950 ק"ג
מנוע: 1 x רולס-רויס מרלין XX מקורר-נוזל V-12 ‏ 1,185 כ"ס ב-6,400 מטר
מפרט טכני (הוריקן סימן IIC) > ביצועים

מהירות מקסימלית: 547 קמ"ש בגובה 6,400 מטר
טווח: 965 ק"מ
סייג רום: 10,970 מטר
מהירות טיפוס: 14.1 מטר/שנייה
עומס כנף: 121.9 ק"ג/מ"ר
כוח/מסה: 0.25 קילוואט/ק"ג
מפרט טכני (הוריקן סימן IIC) > חימוש

תותחים: 4 X ‏ 20 מ"מ היספנו סימן II ‏(Hispano Mk II)
פצצות: 2 X ‏ 110 או 230 ק"ג
לקריאה נוספת

Chorlton, Martyn. Hawker Hurricane Mk I-V. Osprey Publishing, 2013. ISBN 1780966024
Darlington, R. Night Hawk: Biography of Flight Lieutenant Karel Kuttelwascher, D.F.C.and Bar, the R.A.F.'s Greatest Night Intruder Ace. William Kimber & Co Ltd; First Edition (28 Nov 1985). ISBN 9780718305741
Derry, Martin. Robinson, Neil. Hawker Hurricane and Sea Hurricane. Pen and Sword, 2014. ISBN 1473827256
Holmes, Tony. Hurricane Aces 1939-40. Osprey Publishing, 1998. ISBN 1855325977
Mantelli, Brown, Kittel, Graf. The Hawker Hurricane. Edizioni R.E.I., 2015. ISBN 237297193X
Mellinger, George. Soviet Lend-Lease Fighter Aces of World War 2. Osprey Publishing, 2012. ISBN 1782005544
Thomas, Andrew. Hurricane Aces 1941-45. Bloomsbury Publishing, 2013. ISBN 1472802306
הערות שוליים

↑  (בחיל האוויר המלכותי)
1 2 3  Chorlton, עמודים 22–24
1 2 3  Chorlton, עמודים 24–26
↑  Chorlton, עמודים 9–10
↑  "Best of Battle of Britain" ,‏ Air & Space פברואר-מרץ 2008, עמ' 4
↑  Chorlton, עמוד 5
↑  "Hawker Hurricane - "Defender Of The Empire/United Kingdom Hurricane Repair Organisation
↑  Austin Memories
↑  Hawker Hurricane - "Defender Of The Empire"/ Hurricane Projects
1 2  Holmes, עמוד 12
↑  Chorlton, עמודים 87–88
↑  Holmes, עמודים 14–15
1 2  Holmes, עמודים 17-18
↑  לפי מקור אחר ‏17 הפלות
↑  Holmes, עמודים 6-8
↑  Shores, Christopher. France, 1940: 1 Squadron.‏ BBC ‏, 8 בספטמבר 2010
↑  Wilkinson Rubber Linatex Advert. Flight. September 27th, 1945
↑  Bungay, Stephen. The Most Dangerous Enemy: A History of the Battle of Britain. Aurum Press, 2010. ISBN 1845136500
↑  WW2Awards.com
↑  Thomas, עמודים 17-18
↑  Darlington, R. THE CZECH NIGHT HAWK
↑  לפי מקור אחר ‏18 הפלות
↑  Merlins Over Malta
↑  Mellinger, עמוד 6
↑  בהוריקנים הסובייטיים נעשה שימוש בדלק 95 אוקטן ולא בדלק 100 אוקטן שנועד לשימוש במנועי המרלין
↑  Derry, עמוד 30
↑   Lt-Cdr Sammy Mearns (Obituary), The Telegraph, 14 June 2009
↑  Thomas, עמוד 81
↑  Hawker Hurricane - Defender Of The Empire/Aircraft Production Summary
↑  J-aircraft.com - Captured Aircraft
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533750505171  GND: 4305277-0  LCCN: sh85063191 
הוריקן סימן IV, חמוש ברקטות
ההוריקן האחרון (סימן IIC) שנבנה מתוך 14,533, בבעלות חברת הוקר וטס בימינו במסגרת גף הזיכרון לקרב על בריטניה
הוקר הוריקן סימן I משופץ, נושא את סימוניו המקוריים משירותו בטייסת מס' 605 של חיל האוויר המלכותי שהחל ב-17 באוגוסט 1940
ההוקר הוריקן סימן IIC האחרון שנבנה, מס' PZ865, צבוע כ"פולש הלילי" שהוטס בידי הטייס הצ'כי קארל קוטלוואשר מטייסת מס' 1 של חיל האוויר המלכותי ב-1942.
הוריקן סימן II מטייסת מס' 232 של חיל האוויר המלכותי שהופל ב-8 בפברואר 1942 במהלך הקרב על סינגפור.
הוריקן סימן IIC תוקף גשר בבורמה
סי הוריקן סימן IB במבנה, דצמבר 1941
הוריקן סימן I (מס' 4118)
הוריקן סימן IIA במוזיאון הלאומי של חיל האוויר של ארצות הברית
הוריקן סימן IIB (מס' Z5140)
הוריקן סימן IV (מס' KZ321)
סי הוריקן של הזרוע האווירית של חיל הים המלכותי
הוריקן (מס' V7476) של חיל האוויר המלכותי בעל מסנני אבק, הועבר לידי חיל האוויר המלכותי האוסטרלי לאחר פינוי ג'אווה והיה ההוריקן היחיד שפעל מאוסטרליה.
ויליאם פרי מרפי

| --- | --- |

 לידה:  6 בפברואר 1892 סטווטון, ויסקונסין, ארצות הברית
 פטירה:  9 באוקטובר 1987 (בגיל 95) ברוקליין, מסצ'וסטס, ארצות הברית
 לימודי רפואה:  בית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת אורגון  University of Oregon College of Arts and Sciences
 תפקידים:  רופא 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1934)
 בת זוג:  פרל הארייט אדמס (1919–1980) (מותה)
 צאצאים:  ויליאם פ. מרפי ג'וניור  פריסילה אדמס
 
ויליאם פרי מרפי (באנגלית: William Parry Murphy;‏ 6 בפברואר 1892 – 9 באוקטובר 1987) היה רופא אמריקאי שקיבל את פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה של שנת 1934 יחד עם ג'ורג' ריצ'רדס מיינוט וג'ורג' הויט ויפל על מחקרם שעסק בטיפול באנמיה מאקרוציטית (באופן ספציפי באנמיה ממארת).
ביוגרפיה

מרפי נולד ב-6 בפברואר 1892 בסטווטון, ויסקונסין. הוא למד בבתי הספר הציבוריים של ויסקונסין ואורגון. הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת אורגון ב-1914. בשנת 1922 הוא סיים את לימודי הרפואה בבית הספר לרפואה של הרווארד.
ב-1924, מרפי חתך כלבים כדי להפוך אותם לאנמים, ואז נתן להם מאכלים שונים כדי לראות מה משפיע על אנמיה. הוא גילה כי בליעת כמויות גדולות של כבד מטפלת באנמיה הכי טוב. בעקבות זאת, מיינוט וויפל בודדו את החומרים הפעילים בכבד במטרה למצוא את החומר שמטפל באנמיה. ניסויים אלו הראו כי הברזל בכבד הוא האחראי לריפוי אנמיה שנגרמת מדימום. עוד לפני שהם סיימו את הניסויים שלהם כבר ניסו לתת כבד לאנשים עם אנמיה ממארת וראו שהכבד עוזר לטיפול באנמיה. החומר הפעיל שעוזר לאנמיה במקרה הזה, לא היה ברזל, אלא ויטמין B12. עוד לפני שנמצא החומר המדיוק שעוזר לטיפול באנמיה הממארת, הידיעה שכבד נא ותמציותיו עוזרים לטיפול באנמיה ממארת, שהייתה בעבר מחלה סופנית, הייתה התקדמות גדולה.
בשנת 1930 הוענק למרפי ולג'ורג' מיינוט פרס קמרון לטיפול של אוניברסיטת אדינבורו.
מרפי התחתן עם פרל הארייט אדמס ב-10 בספטמבר 1919, היא מתה ב-1980. היו להם שני ילדים: בן, ויליאם פ. מרפי ג'וניור, ובת, פריסילה אדמס.
בשנת 1951, השתתף מרפי בטקס הראשון של מפגש חתני פרס נובל של לינדאו, שנועד להפגיש מדענים צעירים עם זוכי פרס נובל.
הערות שוליים

1 2  Murphy, William Parry at American National Biography website
↑  The Nobel Prize in Physiology or Medicine 1934 at Nobel Prize website
↑  Vintage Oregon: Happy Birthday to Nobel Prize winner from Oregon | OregonLive.com Retrieved 2018-11-26.
↑  Murphy, William P. at SNAC website
↑  "1st Lindau Nobel Laureate Meeting - Laureates". www.mediatheque.lindau-nobel.org. נבדק ב-2018-01-11.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011508169105171  GND: 1118267370  ISNI: 0000 0000 5621 2556  LCCN: no2021025583  NKC: nlk20000079387  SNAC: w6960fj7  VIAF: 84790512   WorldCat (עם VIAF): 84790512
וולארי

וולארי (בצ'כית: Volary.‏ בגרמנית: Wallern) היא עיר ביער בוהמיה, במחוז בוהמיה הדרומית שבמערב צ'כיה, קרוב לגבול עם גרמניה. בשנת 2005 היו בעיירה כ-4,000 תושבים.
גאוגרפיה

וולארי שוכנת מדרום מזרח לבוביק (בגרמנית: שריינר, Schreiner,‏ 1264 מטר מעל פני הים). בעיירה עובר אחד מיובליו של הנהר ולטאבה, יובל המתמזג עם הנהר שישה קילומטר מדרום לוולארי. מצפון לוולארי יש מספר רכזי הרים בגבהים שבין כ-850 לכ-1100 מטר. בוולארי עובר כביש  I / 39 המקשר בין וימפרק (אנ') והורני פלאנה (אנ'), וכן מסילת ברזל.
היסטוריה

עדויות ליישוב במקום קיימות מתקופת הברונזה. שם האזור נטבע במאה הרביעית לפני הספירה על ידי בני העם הבואי (Boii) ממוצא קלטי, שהתפשטו על פני אירופה בין המאה השמינית למאה הרביעית לפני הספירה. שמו של שבט זה הוא המקור לשם "בוהמיה". במאה הראשונה לספירה היה האזור מיושב על ידי גאלו-רומאים, וצפונו היה מיושב על ידי שבטים גרמאניים. הקלטים נדחקו מפני שבט גרמאני וכשזה עזב נותר האזור ריק מאדם והיערות שבו והתפתחו בו. במאה השישית הגיעו לאזור הסלאבים והחלו להתיישב באזור בצורה ספוראדית. התיישבות מאורגנת החלה במאה ה-12, תחת שלטונו של אוטוקאר הראשון, מלך בוהמיה (אנ') והיערות נסוגו עקב הנוכחות האנושית. במאה ה-13 הותוו באזור גבולותיה של בוהמיה.
התיעוד הראשון לקיומה של וולארי הוא משנת 1359. בתחילת המאה ה-15 הייתה וולארי חלק חשוב מסחר המלח של פאסאו (אנ'). מאז ועד תום מלחמת העולם השנייה וגירוש הגרמנים היו באזור גרמנים אתנים רבים שהיגרו לאזור ועבדו במקצועות העץ – חטיבת עץ וסחר בעץ.
במהלך המאה ה-15, בין היתר במלחמות ההוסיטים (אנ'), עברה וולארי בין שלטונם של מלכים ודוכסים בוהמיים וגרמאנים וכן הייתה בשטח האימפריה הרומית הקדושה. חלק מהקרבות ניטשו על אדמתה, והעיירה נפגעה בהם קשה. עם זאת, שליטיה העניקו ליושביה זכויות על כריתת עצים לייצור ולפחמים, וכן זכויות מרעה באזור. בעיירה פעלו מסבאות ואורוות. בסוף המאה ה-16 העניקו שליחים של האציל הבוהמי וילם מרוזנברג (אנ') לוולארי רישיונות מסחר ומכס. פיתוחה של העיירה נמשך במאה ה-17 אך העיירה נפגעה במלחמת שלושים השנים וסחר המלח דרכה נעצר. עקב מלחמת מכסי גבול שהתקיימה בין ממלכות גרמניה, ובעיקר בוואריה השכנה, לבין בוהמיה, המשיך הקפאון המסחרי בעיירה.
בסוף המאה ה-17 נפגעה העיירה קשה בשרפה. לאחר מספר שנים הוקם בית חולים בוולארי. שורת שריפות שפקדו את וולארי במאה ה-18 (בהן שרפה בה נשרפה כנסיית העיירה) תרמו לדרדור המסחר בעיירה. ב-1807 נסגר מפעל הזכוכית שפעל בוולארי. דלדול היערות עקב רעיית יתר הביא לביטול זכויות הרעייה של העיירה על ידי יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
וולארי הייתה באזור גבול בין שטחים גרמנים לשטחים צ'כים, אזור שחלק מתושביו דיברו צ'כית וחלקם – גרמנית. בסוף המאה ה-19 היו בוולארי 224 בתים ובהם כ-2,000 תושבים דוברי גרמנית. הם תחזקו כנסייה (על שם קתרינה הקדושה) ובית ספר. בעיירה היו מוסדות ציבור נוספים. מקורות ההכנסה של התושבים היו חקלאות, רעיית בקר וצאן, ומוצרים נלווים למשק חי (צמר, טווייה, אריגה). עיקר תוצרתה של וולארי יוצאה לפראג. בעיירה פעלה כיכר שוק והתקיימו שני ירידים שנתיים. אופי פרנסתם של התושבים הכתיב בניית בתים בסגנון אלפיני מיוחד: בתי עץ בהם משולבות אבנים גדולות, גגות גמלונים ומרפסות. לאחר שריפות שפרצו באמצע המאה ה-19, נבנו חלק מהבתים השרופים מחדש, אך הושם דגש על בניה באבן.
ב-1871 העניק הקיסר פרנץ יוזף לוולארי מעמד של עיר. באותה עת חיו בעיר כ-2,700 תושבים. בתוך זמן קצר הוקמו בעיר בית ספר מקצועי לעבודות עץ, משלבת בירה, בית משפט מחוזי, מנסרות עץ ומפעלים נוספים. ב-1899 חוברה וולארי לרשת מסילות הברזל. ב-1910 היו בוולארי כ-3,500 תושבים. העיר הייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית והקמת הרפובליקה הצ'כוסלובקית באזורים שכללו את בוהמיה צורפה וולארי, שרוב תושביה היו גרמנים, למדינה החדשה, צ'כוסלובקיה. בשנת 1923 חוברה וולארי לרשת החשמל. חלקם של הצ'כים באוכלוסייתה גדל, והם פיתחו בה מוסדות חינוך בשפה הצ'כית.