stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תכנון בלוקים
פתירות

תכנון בלוקים מאוזן נקרא פתיר (resolvable) אם אפשר לחלק את הבלוקים שלו למשפחות שכל אחת מהן מהווה חלוקה של המרחב לבלוקים זרים. מישור אפיני סופי הוא פתיר. בעיית 15 התלמידות של קירקמן מבקשת לפתור את מערכת שטיינר המשולשת  (15,35,7,3,1)=S(2,3,15). תכנון פתיר מקיים גרסה חזקה של אי-שוויון פישר:  b\geq \nu -1+r (ובאופן שקול:  r\geq k+\lambda ).
באופן כללי יותר, תכנון בלוקים מאוזן הוא  \alpha -פתיר אם יש חלוקה של הבלוקים למשפחות (מספרן בהכרח  r/\alpha ) כך שכל נקודה שייכת בדיוק ל- \alpha  בלוקים מכל משפחה. תכנון פתיר הוא תכנון 1-פתיר (כלומר  \alpha =1). מתקיימת ההכללה של אי-שוויון פישר:  b\geq \nu -1+r/\alpha . המקרה  \alpha =r הוא טריוויאלי: כל תכנון בלוקים  (\nu ,b,r,k,\lambda ) הוא r-פתיר, על ידי "חלוקה" של הבלוקים למשפחה אחת.
פתירות > פתירות אפינית

תכנון בלוקים  \alpha -פתיר הוא אפיני אם כל שני בלוקים ממשפחות שונות נחתכות ב- \mu  נקודות, וכל שני בלוקים מאותה משפחה נחתכים במספר קבוע של נקודות (השווה בהכרח ל- k+\lambda -r; אם  \alpha =1 הערך הזה הוא אפס והתנאי נובע מהנחת הפתירות). תכנון פתיר הוא אפיני אם ורק אם  b=\nu -1+r/\alpha  (אם  \alpha =1 התנאי הזה שקול ל- r=k+\lambda , כלומר, התכנון שלנו הוא קוואזי-שארית). נסמן ב- s את מספר הבלוקים בכל משפחה. הפרמטרים  s,\mu ,\alpha  קובעים את כל הפרמטרים של תכנון אפיני:
 \nu ={\frac {s^{2}\mu }{\alpha ^{2}}},  k={\frac {s\mu }{\alpha }}, ו- \lambda ={\frac {s\mu -1}{s-1}}

(ממילא  r={\frac {s^{2}\mu -\alpha ^{2}}{\alpha (s-1)}} ו- b=sr/\alpha ). גם כאן המקרה  \alpha =r הוא טריוויאלי: כל תכנון בלוקים סימטרי  (\nu ,\nu ,k,k,\lambda ) הוא תכנון k-פתיר אפיני.
ידועים תכנוני בלוקים 1-פתירים אפיניים עם s=2, ועם  (s,\mu )=(q,q^{d-2}) כאשר q היא חזקת ראשוני; דוגמה לטיפוס האחרון היא התכנון שהבלוקים שלו הם העל-מישורים האפיניים במרחב וקטורי מעל השדה מסדר q.
ראו גם

מערכת שטיינר
גרף רגולרי בחזקה (strongly regular graph)
ויליאם ברנן

ויליאם ג'וזף ברנן הבן (בשם מלא באנגלית: .William J. Brennan Jr;‏ 25 באפריל 1906 –  24 ביולי 1997) היה עורך דין ומשפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1956–1990. הוא היה השביעי מבין כל שופטי בית המשפט העליון באורך כהונתו ונודע כמנהיג האגף הליברלי של בית המשפט.
ברנן נולד בניוארק, ניו ג'רזי. ב-1931 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד. הוא החל לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי בניו ג'רזי ובמלחמת העולם השנייה שירת בצבא ארצות הברית. ב-1951 הוא מונה כשופט בבית המשפט העליון של ניו ג'רזי. זמן קצר לפני הבחירות לנשיאות של 1956 ניצל הנשיא דווייט אייזנהאואר את ההזדמנות למנות את ברנן במינוי פגרה לבית המשפט העליון. בשנה שלאחר מכן אושר מינויו של ברנן על ידי הסנאט של ארצות הברית. הוא כיהן על כס השיפוט עד לפרישתו ב-1990, ובמקומו מונה דייוויד סוטר.
בכהונתו בבית המשפט העליון נודע ברנן כמי שביטא את ההשקפות הפרוגרסיביות, כולל התנגדותו לעונש המוות ותמיכתו בהפלות מלאכותיות. הוא כתב כמה מפסקי הדין שהיו נקודות ציון, כולל פסק הדין "בייקר נגד קאר" (Baker v. Carr) מ-1962, שבו נקבע שחלוקת מחוזות הבחירה היא סוגיה שפיטה, ופסק הדין "ניו יורק טיימס נגד סאליבן" מ-1964, שדרש כוונת זדון ממשית בתביעות לשון הרע שהוגשו על ידי פקידי ממשל.
בשל יכולתו לעצב מגוון של דעות ו"להתמקח" על הצבעות השופטים במקרים רבים, הוא נחשב לאחד השופטים המשפיעים ביותר בבית המשפט העליון. השופט אנטונין סקאליה אמר על ברנן שהוא "ככל הנראה השופט המשפיע ביותר במאה ה-20".
קורות חייו

ויליאם ברנן נולד בניוארק, ניו ג'רזי, כילד השני במשפחה של שמונה ילדים. הוריו, ויליאם ואגנס (לבית מקדרמוט) ברנן, היו מהגרים אירים. הם הכירו בארצות הברית, אף על פי ששניהם הגיעו ממחוז רוסקומון שבמערב אירלנד. לברנן האב הייתה השכלה בסיסית בלבד והוא עבד כלוטש מתכות, אך הוא הגיע לתפקיד ציבורי כנציב לבטיחות הציבור של עיריית ניוארק בשנים 1927–1930.
ברנן הבן התחנך בבתי ספר ציבוריים בניוארק, וב-1924 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ברינגר. לאחר מכן הוא למד בבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה, שם הוא סיים ב-1928 תואר בכלכלה בהצטיינות. בעת לימודיו שם הוא הצטרף לאחוות דלתא-טאו-דלתא. ב-1931 סיים ברנן את בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד כאחד המצטיינים בכיתתו והיה לחבר בלשכה לסיוע משפטי בהרווארד.
בגיל 21 נשא ברנן לאישה את מרג'ורי לאונרד, שאותה הוא הכיר בעת לימודיו בבית הספר התיכון. לזוג נולדו שלושה ילדים.
ראשית הקריירה המשפטית

לאחר סיום לימודיו בהרווארד, החל ברנן לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי במדינתו ניו ג'רזי, שם הוא עסק בדיני עבודה במשרדו של פיטני הרדין, שלימים היה למשרד עורכי הדין "דיי פיטני". במלחמת העולם השנייה התגייס ברנן לצבא ארצות הברית ובמרץ 1942 מונה כקצין בדרגת מייג'ור. ב-1945 הוא שוחרר בדרגת קולונל. ב-1949 מונה ברנן כשופט על ידי מושל ניו ג'רזי אלפרד דריסקול. ב-1951 מינה דריסקול את ברנן כשופט בבית המשפט העליון של ניו ג'רזי.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > מינויו

ב-1956, זמן קצר לפני הבחירות לנשיאות שנערכו באותה שנה, מינה הנשיא דווייט אייזנהאואר את ברנן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במינוי פגרה. יועצי הנשיא סברו שמינויו של מועמד קתולי דמוקרט מצפון-מזרח ארצות הברית ימשוך מצביעים לטובת אייזנהאואר הרפובליקאי בבחירות המתקרבות.
ברנן משך את תשומת ליבו של הרברט בראונל, הבן, התובע הכללי בממשלו של אייזנהאואר ויועצו המשפטי המרכזי, כאשר נשא ברנן נאום כמחליפו של נשיא בית המשפט העליון של ניו ג'רזי ארתור ואנדרבילט. מבחינתו של בראונל, ניכרה בנאומו של ברנן שמרנות, במיוחד בסוגיות פליליות.
מינויו של ברנן ניצב מול מחלוקת קטנה משתי זוויות. הליגה הליברלית הלאומית התנגדה למינויו של קתולי, מתוך מחשבה שהוא יסתמך על אמונותיו הדתיות יותר מאשר על החוקה בשבתו על כס השיפוט. הסנאטור ג'וזף מקארתי קרא תמלילים מנאומו של ברנן בו הוא זלזל בחקירות האנטי-קומוניסטיות השאפתניות יתר על המידה וכינה אותם ציד מכשפות. לאחר השימוע שנערך לברנן ב-1957, שבו הוא הגן על עצמו מפני התקפותיו של מקארתי וטען שהוא יפסוק אך ורק על בסיס החוקה ולא על סמך חוק הכנסייה, אושר מינויו על ידי הסנאט של ארצות הברית כמעט פה אחד, כשהמתנגד היחידי היה מקארתי עצמו.
גורמים נוספים שהיו קשורים למינויו של ברנן היו מעמדו כשופט מדינתי. אף שופט שכיהן קודם לכן בבתי המשפט של המדינות לא מונה לבית המשפט העליון מאז מינויו של בנג'מין קרדוזו ב-1932. כמו כן הייתה גם שאיפתו של אייזנהאואר להראות כבעל זיקה לשתי המפלגות לאחר שמינה לבית המשפט העליון שני רפובליקנים: ארל וורן וג'ון מרשל הרלן השני.
ברנן אייש את מושבו של השופט שרמן מינטון שפרש. הוא כיהן על כס השיפוט עד לפרישתו ב-20 ביולי 1990 כאשר פרש מסיבות בריאות. במקומו מונה השופט דייוויד סוטר. הוא היה השופט הפדרלי האחרון שנותר על כסאו מבין אלו שמונו על ידי הנשיא אייזנהאואר. לאחר מכן הוא לימד במרכז למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון עד 1994. עם 1,360 פסקי הדין שכתב, הוא שני רק לויליאם אורוויל דאגלס.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > תקופת נשיאותו של וורן

כליברל גלוי לב לכל אורך הקריירה שלו, היה לברנן תפקיד מוביל בהרחבת זכויות הפרט בבית המשפט העליון בנשיאותו של וורן. ברנן היה פעיל מאחורי הקלעים בתקופה זו, בשידול עמיתיו השמרנים להצטרף להחלטות בית המשפט. חוות הדעת של ברנן בנוגע לזכות הבחירה, בפסק הדין "בייקר נגד קאר" (Baker v. Carr); בנוגע להליכים הפליליים, בפסק הדין "מלוי נגד הוגאן" (Malloy v. Hogan); בנוגע לסעיפי חופש הדיבור וחופש ההתאגדות שבתיקון הראשון, בפסק הדין "רות' נגד ארצות הברית" (Roth v. United States); ובנוגע לזכויות האזרח, בפסק הדין "גרין נגד מועצת בית הספר המחוזי של מחוז ניו קנט" (Green v. County School Board of New Kent County); היו כמה מפסקי הדין החשובים שבתקופת נשיאותו של וורן בבית המשפט העליון. תפקידו של ברנן בהרחבת זכות הדיבור על פי התיקון הראשון בולט במיוחד, כאשר הוא כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "ניו יורק טיימס נגד סאליבן" מ-1964, בו נוצרו מגבלות חוקתיות על חוק לשון הרע. היה זה ברנן שטבע המושג "האפקט המצנן" (chilling effect) בפסק הדין "דומבורסקי נגד פפיסטר" (Dombrowski v. Pfister) מ-1965. ידידותו הקרובה עם נשיא בית המשפט העליון ארל וורן, שלעיתים קרובות הטיל על ברנן את המשימה לכתוב את דעת הרוב, גרמה לשאר השופטים לכנותו "סגן נשיא בית המשפט העליון".
במושב בית המשפט של 1962–1963, היה אחד מעוזריו המשפטיים של ברנן ריצ'רד פוזנר, שלימים היה מייסדו של זרם הניתוח הכלכלי של המשפט ואחד מחוקרי המשפט המשפיעים ביותר בארצות הברית.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > משנתו השיפוטית

ברנן האמין אמונה עמוקה במגילת הזכויות, וכבר בראשית הקריירה שלו הוא טען שהיא צריכה להיות משולבת בחוקי המדינות בנוסף לכך שהיא חלה על חוקי הממשלה הפדרלית. לעיתים קרובות הוא נקט בעמדה לטובת זכויות הפרט נגד המדינה, ולעיתים קרובות העדיף נאשמים בפלילים, בני מיעוטים, עניים ושאר קבוצות שלא יוצגו כראוי. יותר מכך, הוא נרתע באופן כללי מהעמדות האבסטולוטיסטיות של השופטים הוגו בלאק וויליאם אורוויל דאגלס, שלא נטו להתפשר. הוא היה מעוניין להתפשר כדי לזכות בדעת הרוב של השופטים. מתנגדיו השמרנים של ברנן תקפו אותו כמי שקידם את האקטיביזם השיפוטי, והאשימו אותו על הגעה להחלטות לפני שביסס אותן בהיגיון המשפטי המתאים. בעת שפרש, אמר ברנן שמבחינתו התיק החשוב ביותר שבו הוא דן היה פסק הדין "גולדברג נגד קלי" (Goldberg v. Kelly), שבו הוא פסק שהממשל המקומי, המדינתי או הפדרלי לא יכולים להפסיק תשלומי רווחה לאדם ללא שימוע מוקדם.
בשנות ה-80, כאשר איימו ממשל רייגן ובית המשפט העליון בנשיאותו של ויליאם רנקוויסט להפוך על פיהן את החלטות בית המשפט שהתקבלו בתקופת נשיאותו של ארל וורן, הביע ברנן באופן קולני יותר ויותר את השקפותיו השיפוטיות. בנאום שנשא ב-1985 באוניברסיטת ג'ורג'טאון, הוא מתח ביקורת על קריאתו של התובע הכללי אדווין מיס ל"שיפוט על פי הכוונה המקורית" וכינה אותה "יהירות במסווה של ענווה", וטען שיש לקרוא את נוסח החוקה כדי להגן על הזכויות של "הכבוד האנושי".
ברנן גם גילה עניין בתקדימים או בהימנעות מעמדות "אבסולוטיסטיות" במקרים שנגעו לעונש המוות, שכן הוא האמין שנטילה מכוונת של חיים על ידי המדינה, כעונש, היא מטבעה אכזרית ובלתי רגילה. ברנן ובעל בריתו הקרוב ביותר בבית המשפט, ת'ורגוד מרשל, הגיעו למסקנה בפסק הדין "פורמן נגד ג'ורג'יה" שעונש המוות היה מכל הבחינות מנוגד לחוקה, ומעולם לא קיבל את הלגיטימיות בפסק הדין גרג נגד ג'ורג'יה (אנ'), שבו נפסק ארבע שנים קודם לכן שעונש המוות כן תאם את החוקה. לאחר מכן, כתבו ברנן ומרשל חוות דעת מיעוט לסירוגין, כשלכל אחת מהן הצטרף השני, בכל פסק דין בו הוגש ערעור על עונש מוות.
ברנן גם כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "גלאס נגד לואיזיאנה" (Glass v. Louisiana). בתיק זה בחר בית המשפט שלא לשמוע את העתירה שבה נקרא תגר על התאימות לחוקה של השימוש בכיסא חשמלי כאמצעי לביצוע עונש מוות. בחוות דעתו בפסק דין זה כתב ברנן:
העדויות מראות שמוות מזרם חשמלי הוא אלים באופן קיצוני ושהוא גורם לכאבים ולהשפלה הרבה מעבר ל"הפסקת חיים סתם". עדים מדווחים כדבר שבשגרה שכאשר המתג מופעל, האסיר הנידון "מתכווץ", "מקפץ", ו"נאבק ברצועות בכוח אדיר". "הידיים נעשות אדומות, לאחר מכן לבנות, ומיתרי הצוואר בולטים כמו רצועות מתכת". גפיו, אצבעותיו, בהונותיו ופניו של האסיר מתעוותים באופן חמור. כוחו של הזרם החשמלי הוא כה עצום עד שגלגלי העיניים של האסיר יוצאים לפעמים ממקומותיהם ו"מונחים על לחייו". האסיר עושה את צרכיו, מטיל את מימיו ומקיא דם וריר.
ברנן סיכם את דבריו בציינו שהמתה בחשמול היא "לא פחות מהטכנולוגיה העכשיוית המקבילה להעלאה על המוקד".
ברנן הצביע עם הרוב בפסק דין רו נגד וייד שקבע את חוקיותן של ההפלות ברמה הלאומית. הוא גם הצביע עם דעת הרוב בפסק הדין "ז'קוביל נגד אוהיו" (Jacobellis vs Ohio), שקבע את הסטנדרטים המחמירים ביותר להאשמות במעשים מגונים ולמעשה התיר כל דבר למעט פורנוגרפיה קשה. הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק דין באוורס נגד הארדוויק, שאפשר למדינות להעמיד לדין על ביצוע מעשה סדום בהסכמה, ובסופו של דבר הוא סבר שפורנוגרפיה קשה מוגנת גם היא על ידי החוקה. ברנן נחשב כאחד מהשופטים הליברלים ביותר בהיסטוריה של בית המשפט העליון.
מותו ומורשתו

ויליאם ברנן נפטר ב-24 ביולי 1997 במחוז ארלינגטון שבווירג'יניה. ארונו הוצב באולם הגדול של בניין בית המשפט העליון של ארצות הברית והוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ב-1969 העניקה אוניברסיטת נוטרדאם לברנן את המדליה שנחשבת למכובדת ביותר בקרב הקתולים בארצות הברית (Laetare Medal).
ב-1984 נקרא הבניין ההיסטורי של מחוז הדסון שבג'רזי סיטי שנפתח ב-1910 על שמו של ברנן.
ב-1987 הוענק לברנן פרס הסנאטור ג'ון היינץ על שירות ציבורי משמעותי, פרס שמוענק מדי שנה על ידי קרן פרסי ג'פרסון.
ב-1989 הוענקה לברנן מדליית החירות (Freedom Medal).
ב-30 בנובמבר 1993 העניק הנשיא ביל קלינטון לברנן את מדליית החירות הנשיאותית.
ב-2010 נכנס ברנן להיכל התהילה של ניו ג'רזי. באותה שנה הוקם בסן אנטוניו שבטקסס בית הספר תיכון שנקרא על שמו.
פארק ברנן, הניצב מול בניין בית המשפט ההיסטורי של מחוז אסקס שבניוארק, קרוי על שמו של ברנן, ופסל בדמותו נוצב בחזית בניין המחוז.
הערות שוליים

↑  Brennan, Patricia (October 6, 1996), "Seven Justices, On Camera", The Washington Post.
↑  Hentoff, Nat (1998). Living the Bill of Rights: How to Be an Authentic American. p. 31.
↑  "Harvard Legal Aid Bureau". Law.harvard.edu. October 9, 2008. Archived from the original on February 3, 2010.
↑  Kim Isaac Eisler (2003). The Last Liberal: Justice William J. Brennan, Jr. and the Decisions That Transformed America. Beard Books. pp. 32–35, 38, 52–53.
1 2  James Taranto, Leonard Leo (2004). Presidential Leadership. Wall Street Journal Books, p. 234.
1 2  Eisler, Kim Isaac (1993). A Justice for All: William J. Brennan Jr. and the Decisions That Transformed America. New York: Simon & Schuster, pp. 84-85.
↑  Eisler, Kim Isaac (1993). A Justice for All: William J. Brennan Jr. and the Decisions That Transformed America. New York: Simon & Schuster, p. 119.
↑  Little, Rory K. (1999). "Reading Justice Brennan: Is There a "Right" to Dissent?". Hastings Law Journal. 50: 683. Archived from the original on August 10, 2014.
↑  In the opinion of many, Justice Brennan was the most influential member in the US Supreme Court's history, The Irish Times, Aug 20, 1997.
↑  "Richard A. Posner - University of Chicago Law School". www.law.uchicago.edu.
↑  Davis v. Passman, 442 U.S. 228 (1979).
↑  Carlson v. Green, 446 U.S. 14 (1980).
↑  Mary Fowler Brennan, THE BALTIMORE SUN, March 31, 2000.
↑  Eisler, Kim Isaac (1993). A Justice for All: William J. Brennan Jr. and the Decisions That Transformed America. New York: Simon & Schuster, p. 167.
↑  Eisler, Kim Isaac (1993). A Justice for All: William J. Brennan Jr. and the Decisions That Transformed America. New York: Simon & Schuster, p. 13.
↑  Frum, David (2000). How We Got Here: The '70s. New York City: Basic Books. pp. 228–229.
↑  "Justice Brennan Calls Criticism of Court Disguised Arrogance". Associated Press. October 13, 1985, via LA Times.
↑  Ph. D., History; M. A., University of Colorado; B. A., University of Connecticut. "The 7 Most Liberal Supreme Court Justices in American History". ThoughtCo.
↑  McGonigal, Chris; Farias, Cristian. "Historic Photos Show Supreme Court Justices' Funerals Through The Years". Huffington Post.
↑  "Recipients - The Laetare Medal". University of Notre Dame.
↑  Hudson County Courthouse - archINFORM project
↑  "National – Jefferson Awards Foundation"
↑  Roosevelt Institute, List of laureates
↑  U.S. Senate. "Presidential Medal of Freedom Recipients"
↑  Count Basie, Jack Nicholson, Les Paul make New Jersey Hall of Fame, The Star-Ledger, December 3, 2009.
↑  "SCHOOL NAMESAKE". nisd.net. nisd. 2009.
↑  Schoonmaker, L. Craig. "Brennan Park". NewarkUSA Blog. Blogspot.
↑  Victoria St. Martin, Newark honors one of its own with statue of U.S. Supreme Court Justice Brennan, www.nj.com, Apr 01, 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007330516505171  BnF: cb123153215 (data)  GND: 119227347  ISNI: 0000 0000 8098 621X  LCCN: n87910355  NKC: xx0266025  NTA: 156741830  SNAC: w6vt2zjc  SUDOC: 032999704  VIAF: 19746303   WorldCat (עם VIAF): 19746303 
קברו של ויליאם ברנן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון
דוד רותם

דוד רותם נואם במליאה
דוד אייזיק רותם (11 בינואר 1949, י' בטבת תש"ט – 8 ביוני 2015, כ"א בסיוון תשע"ה) היה עורך דין ישראלי וחבר הכנסת מטעם סיעת ישראל ביתנו.
ביוגרפיה

רותם נולד בבני ברק וגדל בירושלים. אביו, שלום שכנא רותם-רוטנברג, נמנה עם מייסדי מפלגת פועלי אגודת ישראל והיה סמנכ"ל משרד הפנים ויושב-ראש חברה קדישא בירושלים. החזון איש היה הסנדק שלו.
הוא למד בבית הספר ובישיבה התיכונית חורב בירושלים. כיוון שחלה בשיתוק ילדים (פוליו) לא גויס לצה"ל, אבל בתום לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים התנדב למערך המילואים של הפרקליטות הצבאית, בו שירת כתובע צבאי. הוא הפסיק את התנדבותו זו בעקבות החתימה על הסכמי אוסלו, בשנת 1993.
היה בעל משרד עורכי דין בירושלים, ושימש כיועץ המשפטי של מועצת יש"ע ושל מספר מועצות אזוריות. לימד משפט חוקתי באוניברסיטת בר-אילן והיה המתרגל של יעקב נאמן. בעקבות זאת, נוצר ביניהם קשר קרוב שנשמר שנים ארוכות.
היה במשך שנים רבות חבר ועדת הבחירות המרכזית, כנציג המפד"ל. שימש חבר הנהלת המרכז הרפואי שערי צדק, וחבר הנהלת בית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים (מכון לב). היה חבר מועצת המנהלים של סאן דור, וחבר הוועד היהודי-אמריקני. כמו כן, היה חבר בעמותת מכון צומת באלון שבות, וחבר מועצת המנהלים של חממה טכנולוגית פתיר. היה חבר בוועדה לבחירת דיינים כנציג לשכת עורכי הדין.
ביוגרפיה > בכנסת

בקיץ 2005, לאחר ההתנתקות, הצטרף לישראל ביתנו. בבחירות לכנסת השבע עשרה בתחילת 2006 הוצב במקום ה-12 ברשימת ישראל ביתנו.
הוא נכנס לכנסת כחבר הכנסת השבע עשרה ב-16 בינואר 2007 עם פטירתו של יורי שטרן. זמן קצר אחר כך מונה לסגן יושב ראש הכנסת, במקום יצחק אהרונוביץ שמונה לשר. בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום השמיני ברשימת ישראל ביתנו לכנסת, ונבחר שוב, גם לכנסת ה-18. ב-6 בינואר 2015, בשלהי כהונת הכנסת התשע עשרה, הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים.
כיהן במשך שתי כהונות רצופות בתפקיד יו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט.
בסקר שנערך ביולי 2010 בין העוזרים הפרלמנטריים בכנסת, נבחר לאחד מבין הנואמים המצטיינים במשכן.
בשנת 2011 היה חבר הכנסת שהוצאותיו מתקציב קשר עם הציבור היו הפחותות ביותר (ללא שרי הממשלה).
ב-24 בינואר 2012 ננזף על ידי ועדת האתיקה של הכנסת, לאחר שבישיבה של ועדת חוקה, חוק ומשפט אמר לח"כ זהבה גלאון "את אפילו לא בהמה".
ב-2015 הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
ביוגרפיה > בכנסת > חוקים שיזם

עד נובמבר 2011 התקבלו שישה מהחוקים שיזם.
ב-5 בנובמבר 2007 הגיש הצעת חוק לפיה התנאי לקבלת אזרחות ישראלית יהיה הצהרת אמונים למדינת ישראל וכן התחייבות לשרת שירות צבאי או לאומי. סעיף נוסף בהצעה: לאפשר לשר הפנים לבטל את אזרחותו של אדם שלא שירת בצה"ל.
במרץ 2014 אושר בכנסת תיקון (המכונה "חוק המשילות") לחוק יסוד: הממשלה שאותו יזם רותם.
ביוגרפיה > חיים אישיים

רותם קבע את מגוריו באפרת. נפטר מדום לב ב-8 ביוני 2015. הותיר אחריו את רעייתו עדינה, חמישה ילדים ונכדים.
הערות שוליים

↑  ליאור שפירא וענבל רובינשטיין, אין עורך דין בעולם שהוא יותר מהשר שלו, עורך הדין, יוני 2013.
↑  קריית ארבע המומה, מעריב, 13 באוקטובר 1982
↑  גדעון אלון, יש עורך דין באולם?, באתר ישראל היום, 1 בפברואר 2010
↑  עו"ד דוד רותם הודיע על הצטרפותו למפלגת ישראל ביתנו, באתר ערוץ 7, 25 באוגוסט 2005
↑  חזקי עזרא, דוד רותם פורש מ"ישראל ביתנו", באתר ערוץ 7, 6 בינואר 2015
↑  אריק בנדר, העוזרים הפרלמנטרים נתנו "ציונים" לח"כים, באתר nrg‏, 27 ביולי 2010
↑  הוצאות חברי הכנסת מתקציב קשר עם הציבור, 2013, באתר הכנסת
↑  החלטת ועדת האתיקה בעניין קובלנות נגד חבר הכנסת דוד רותם בשל התבטאויות, באתר הכנסת, 24 בינואר 2012
↑  מורן אזולאי ורועי ינובסקי, פורש שני מישראל ביתנו: דוד רותם לא ירוץ, באתר ynet, 6 בינואר 2015
↑  מורן אזולאי, 0:67: הכנסת אישרה את חוק המשילות, באתר ynet, 11 במרץ 2014
↑  מורן אזולאי ואיתי בלומנטל, ח"כ לשעבר דוד רותם הלך לעולמו בגיל 66, באתר ynet, 8 ביוני 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007580991005171  VIAF: 316747281   WorldCat (עם VIAF): 316747281
טל אוחנה

אוחנה עם הרמטכ"ל אביב כוכבי, בעת ביקורו במועצת ירוחם לבחינת הטיפול בהתפרצות נגיף הקורונה בירוחם, אוקטובר 2020
טל אוחנה (נולדה ב-17 במרץ 1984) היא ראש מועצת ירוחם לשעבר. כלת פרס רפפורט לנשים פורצות דרך.
ביוגרפיה

אוחנה נולדה וגדלה בירוחם להורים ילידי מרוקו, כאחות לארבעה אחים. במהלך לימודיה היסודיים שימשה כראש מועצת התלמידים ובנעוריה כראש מועצת הנוער בירוחם. את שירותה הצבאי בצה"ל, עשתה כמפקדת צוות בבסיס חוות השומר. לאחר שירותה הצבאי למדה לתואר ראשון בסוציולוגיה ארגונית במכללת עמק יזרעאל, ולאחריו החלה לעבוד בקרן רש"י כרכזת. לאחר שחברת ההסעות של אביה נסגרה ופרנסת המשפחה נפגעה קשות, נאלצה לשוב לבית הוריה על מנת לסייע להם בפרנסתם. בהמשך למדה לתואר שני במדיניות ציבורית במרכז הבינתחומי הרצליה, עם מלגת הצטיינות. במקביל, למדה בתוכנית עמיתי "מעוז" לפיתוח מנהיגות בחברה הישראלית. במהלך לימודיה האקדמיים הייתה חברה באייסף - הקרן הבינלאומית לחינוך למצוינות חברתית ואקדמית.
בשנת 2010 נבחרה לכהן כחברת מועצת העיר ירוחם. במהלך הקדנציה שימשה סגנית ראש המועצה מיכאל ביטון, וכמחזיקת תיק החינוך המקומי.
בבחירות למועצה בשנת 2018, התמודדה מטעם רשימה משותפת של סיעות הבית היהודי וכולנו על ראשות המועצה מול נילי אהרון (שהתמודדה מטעם הליכוד) ואילן אלמקייס, וניצחה בבחירות. בכך הייתה לאישה הראשונה העומדת בראשות המועצה המקומית ירוחם.
בשנת 2019 הוענק לאוחנה אות בן-גוריון על עשייה ציבורית ומנהיגות צעירה.
בינואר 2022 מינה אותה שר התקשורת יועז הנדל, לחברה במועצה לשידורי כבלים ושידורי לוויין. המינוי עבר החלטת ממשלה לאחר שוועדת גילאור אישרה את המינוי.
במאי 2022 זכתה בתואר אבירת איכות השלטון לשנת 2021.
בבחירות 2024 קיבלה כ-32% מהקולות והפסידה לנילי אהרון שקיבלה מעל 52% מהקולות. היא משמשת כחברת מועצה ויו"ר האופוזיציה במועצה שנבחרה.
ביולי 2024, מונתה לעמוד בראש קרן "אוצרות הגליל", העוסקת בפיתוח הגליל המערבי. אוחנה נבחרה כדי להוביל את הפרויקט של הקרן להשבת המפונים ממושבי הצפון לבתיהם.
חיים אישיים

בגיל 38, לאחר שהתבשרה אוחנה על ידי רופאיה כי היא סובלת מתופעת אי-ספיקה שחלתית מוקדמת, וכי אם לא תהרה במהרה היא עלולה לאבד את פוריותה, ביצעה אוחנה טיפולי פוריות קשים, וזכתה להרות וללדת בת. באפריל 2022 נישאה אוחנה לבן זוגה, צחי חכמון, אותו הכירה במהלך ההריון. אוחנה מקיימת אורח חיים דתי.
הערות שוליים

↑   שוקי שדה, טרם ביצעת, באתר TheMarker‏, 7 בספטמבר 2018
↑  טל שניידר, ‏ירוחם: לראשונה תעמוד בראשות העירייה אישה, באתר גלובס, 30 באוקטובר 2018
↑  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב תעניק לראשונה את 'אות בן-גוריון' לרגל חגיגות היובל לאוניברסיטה אוניברסיטת בן-גוריון, 20 בנובמבר 2019
↑  רשימת זוכי אות אביר איכות השלטון לשנת 2021, ‏24.5.22
↑  מהפך בירוחם: ראש המועצה טל אוחנה הפסידה לנילי אהרון, באתר ynet, 28 בפברואר 2024
↑  רדיו דרום-"אני מכוונת לפוליטיקה הארצית, אני בקשר עם מספר ראשי מפלגות": טל אוחנה בראיון, באתר רדיו דרום
↑  נווית זומר, טל אוחנה נשכרה להוביל פרויקט השבת מפונים ממושבי הצפון לבתיהם, באתר ynet, 28 ביולי 2024
↑  תחיה ברק, טל אוחנה, ראשת העיר ירוחם: "כל החיים מלחמות - על הצדק, על הזוגיות ועל הפוריות", באתר ynet, 30 במרץ 2021
↑  שמחה כפולה: חודש אחרי החתונה טל אוחנה ילדה בת,  באתר כיפה, 25 באפריל 2022
איגל (איידהו)

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  איידהו איידהו
 מחוז:  מחוז עדה
 שטח:  78.282121 קמ"ר
 גובה:  782 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  30,346 (1 באפריל 2020)
 קואורדינטות:  43°41′35″N 116°20′47″W﻿ / ﻿43.693055555556°N 116.34638888889°W﻿ / 43.693055555556; -116.34638888889 
 אזור זמן:  UTC-7
 www.cityofeagle.org
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה איגל(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה איגל(למפת איידהו רגילה) נמפה מרידיאן פוקטלו איידהו פולס קור ד'אלן קנדה ו ו ש י נ ג ט ו ן  אורגון נבדה יוטה ו י ו מ י נ ג  מונטנהאיגל(למפת איידהו מוגדלת) נמפה מרידיאן פוקטלו איידהו פולס קור ד'אלן קנדה ו ו ש י נ ג ט ו ן  אורגון נבדה יוטה ו י ו מ י נ ג  מונטנהאיגל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
איגל (באנגלית: Eagle) היא עיר במערב ארצות הברית במחוז עדה, איידהו, 16 קילומטרים צפונית מערבית למרכז העיר בויסי. במפקד האוכלוסין של 2020 אוכלוסיית העיר מנתה 30,346 תושבים.
גאוגרפיה

על פי הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, לעיר שטח כולל של 76.15 קילומטרים רבועים, מתוכם 1.24 הוא מים והיתר יבשתי.
גאוגרפיה > אקלים

אזור זה חווה קיץ חם ויבש, וחורפים קרירים ויבשים בממוצע של 25 סנטימטרים של שלג, עם טמפרטורות גבוהות בקיץ של מעל 30 מעלות צלזיוס בממוצע וטמפרטורות נמוכות בחורף בממוצע של 8 מעלות צלזיוס. על פי מערכת סיווג האקלים של קפן, לאיגל יש "Csb" במפות האקלים.
דמוגרפיה

| התפתחות האוכלוסייה> מפקד | התפתחות האוכלוסייה> אוכלוסייה | התפתחות האוכלוסייה>  | התפתחות האוכלוסייה> %± |
| --- | --- | --- | --- |
| 1980 | 2,620 |  | — |
| 1990 | 3,327 |  | 27.0% |
| 2000 | 11,085 |  | 233.2% |
| 2010 | 19,908 |  | 79.6% |
| 2020 | 30,346 |  | 52.4% |
| 2021  (הערכה) | 32,100 |  | 61.2% |
U.S. Decennial Census
דמוגרפיה > מפקד 2020

במפקד 2020 התגוררו בעיר 30,346 נפשות, 10,610 משקי בית ו-8,293 משפחות. צפיפות האוכלוסין הייתה 381 איש לקילומטר רבוע והיו 11,964 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 149 יחידות דיור לקילומטר רבוע ההרכב הגזעי של העיר היה 91.1% לבנים, 0.4% אפרו אמריקאים, 0.5% ילידים אמריקאים, 1.8% אסייתים, 0.2% תושבי האי הפסיפי, 1.8% מגזעים אחרים ו-4.9% משני גזעים או יותר. היספנים או לטינים מכל גזע היו 7.6%.
מתוך 10,610 משקי הבית באיגל לשליש מתוכם היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 68.9% היו זוגות נשואים שחיים יחד, ל-19.5% הייתה בעלת בית אישה ללא בעל נוכח, ל-8.5% מהמשקים ביישוב היה בעל בית גבר ללא אישה ו-19.8% היו לא משפחות. 13.8% ממשקי הבית היו אדם אחד ו-8.8% היו לפחות אדם מבוגר אחד בן 65 ומעלה. גודל משק הבית הממוצע היה 2.65 נפשות לבית וגודל המשפחה הממוצע היה 3.04 נפשות.
הגיל החציוני היה 41.6 שנים. 25.4% מהתושבים היו מתחת לגיל 18; 5.5% היו בין הגילאים 18 עד 24; 19.4% היו מ-25 ל-44; 30.3% היו מ-45 ל-64; ו-20.9% היו בני 65 ומעלה. ההרכב המגדרי של העיר היה 48.2% גברים ו-51.8% נשים.