stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לזר סמרג'יץ'

לזר וויאדין סמרג'יץ' (בסרבית: Лазар Вујадин Самарџић, בגרמנית: Lazar Vujadin Samardžić; נולד ב-24 בפברואר 2002 בברלין שבגרמניה) הוא כדורגלן סרבי-גרמני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת אטלנטה מהסרייה א' ובנבחרת סרביה.
קריירת מועדונים

סמרג'יץ' גדל במחלקת הנוער של הרטה ברלין. בשנת 2019 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון. ב-22 במאי 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 4-0 על אוניון ברלין במסגרת המחזור ה-27 בבונדסליגה לעונת 2019/2020. בסך הכל ערך שלוש הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-8 בספטמבר 2020 חתם על חוזה לחמש שנים בר.ב. לייפציג מהבונדסליגה. ב-3 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-0 על שאלקה 04 במסגרת המחזור השלישי בליגה לעונת 2020/2021. בסך הכל ערך שבע הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-5 באוגוסט 2021 חתם סמרג'יץ' על חוזה לחמש שנים באודינזה מהסרייה א'. ב-12 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על ספציה במסגרת המחזור השלישי בליגה לעונת 2021/2022. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון. בשתי העונות הראשונות שלו במועדון ערך 59 הופעות ליגה והבקיע שבעה שערים.
ב-18 באוגוסט 2024 הושאל לאטלנטה לעונה אחת.
קריירה בינלאומית

סמרג'יץ' שיחק בנבחרות הצעירות של גרמניה. ב-24 במרץ 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה, בניצחון 2-0 על נבחרת ליטא במסגרת מוקדמות יורו 2024.
נכלל בסגל נבחרת סרביה לטורניר יורו 2024.
הערות שוליים

↑  RB Leipzig sign Lazar Samardzic from Hertha Berlin באתר הרשמי של הבונדסליגה, 8 בספטמבר 2020 (באנגלית)
↑  Lazar Samardžić è bianconero באתר הרשמי של אודינזה, 5 באוגוסט 2021 (באיטלקית)
↑  HEAD-COACH DRAGAN STOJKOVIĆ SELECTED 26 PLAYERS FOR GERMANY באתר הרשמי של התאחדות הכדורגל הסרבית, 27 במאי 2024 (באנגלית)
| נבחרת סרביה – יורו 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 ראיקוביץ' •  2 פבלוביץ' •  3 סטואיץ' •  4 מילנקוביץ' •  5 מקסימוביץ' •  6 גודל •  7 ולאחוביץ' •  8 יוביץ' •  9 מיטרוביץ' •  10 טאדיץ' •   11 קוסטיץ' •  12 פטרוביץ' • 13 ולקוביץ' •  14 ז'יבקוביץ' • 15 באביץ' • 16 מיאילוביץ' • 17 איליץ' • 18 ראטקוב • 19 סמרג'יץ' • 20 ס. מילינקוביץ'-סאביץ' • 21 גאצ'ינוביץ' • 22 לוקיץ' • 23 ו. מילינקוביץ'-סאביץ' • 24 ספאייץ' • 25 מלאדובניץ' • 26 בירמנצ'ביץ' • מאמן: סטויקוביץ' |  1 ראיקוביץ' •  2 פבלוביץ' •  3 סטואיץ' •  4 מילנקוביץ' •  5 מקסימוביץ' •  6 גודל •  7 ולאחוביץ' •  8 יוביץ' •  9 מיטרוביץ' •  10 טאדיץ' •   11 קוסטיץ' •  12 פטרוביץ' • 13 ולקוביץ' •  14 ז'יבקוביץ' • 15 באביץ' • 16 מיאילוביץ' • 17 איליץ' • 18 ראטקוב • 19 סמרג'יץ' • 20 ס. מילינקוביץ'-סאביץ' • 21 גאצ'ינוביץ' • 22 לוקיץ' • 23 ו. מילינקוביץ'-סאביץ' • 24 ספאייץ' • 25 מלאדובניץ' • 26 בירמנצ'ביץ' • מאמן: סטויקוביץ' | סרביה |
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לזר סמרג'יץ'".
כדורגלנית השנה של ה-BBC

| --- | --- |
 הגוף המעניק:  BBC
 תקופת הפרס:  2015–הווה (כ־9 שנים)
 אתר רשמי
 
פרס כדורגלנית השנה (באנגלית: "Women's Footballer of the Year", הנקרא מטעמי חסות גם "BBC Women's Footballer of the Year") הוא פרס כדורגל שמוענק על ידי ה-BBC" על בסיס שנתי לכדורגלנית שנחשבת לזו שביצועיה היו הטובים בשנה הקלנדרית שחלפה. השחקניות נמדדות על הישגיהן בליגות המקומיות ברחבי העולם וכן בתרומתן לנבחרותיהן ברמה הבינלאומית. את רשימת 5 המועמדות הסופיות קובעת קבוצת מומחי כדורגל מתחומי המדיה השונים, ומתוך רשימה זו נבחרת כדורגלנית אחת על ידי האוהדים בבחירות שפתוחות להצבעה לאוהדי כדורגל נשים בכל רחבי העולם. הזוכה הראשונה בפרס הייתה אסיסאט אושואלה כשהוענק לראשונה בשנת 2015.
הזוכות

| שנה | הזוכה (נבחרת ומועדון) | השחקניות האחרות ברשימת המועמדות הסופית (נבחרת ומועדון) |
| --- | --- | --- |
| 2015   | אסיסאט אושואלה   ניגריה ניגריה ו-אנגליה ליברפול | ורוניקה בוקואט, ספרד ספרד ו-גרמניה פרנקפורט   נדין קסלר, גרמניה גרמניה ו-גרמניה וולפסבורג   קים ליטל, סקוטלנד סקוטלנד ו-ארצות הברית סיאטל ריין   מרטה, ברזיל ברזיל ו-שוודיה רוזנגארד   |

| 2016   | קים ליטל   סקוטלנד סקוטלנד ו-ארצות הברית סיאטל ריין | גאל אנגאנאמוי, קמרון קמרון ו-שוודיה רוזנגארד   אמנדין אנרי, צרפת צרפת ו-צרפת אולימפיק ליון   קרלי לויד, ארצות הברית ארצות הברית ו-ארצות הברית יוסטון דאש   בקי סורבראן, ארצות הברית ארצות הברית ו-ארצות הברית קנזאס סיטי   |

| 2017   | אדה הגרברג   נורווגיה נורווגיה ו-צרפת אולימפיק ליון | מלאני בהרינגר, גרמניה גרמניה ו-גרמניה באיירן מינכן   הדוויג לינדאל, שוודיה שוודיה ו-אנגליה צ'לסי   מרטה, ברזיל ברזיל ו-ארצות הברית אורלנדו פרייד   כריסטין סינקלייר, קנדה קנדה ו-ארצות הברית פורטלנד ת'ורנס   |

| 2018   | לוסי ברונז   אנגליה אנגליה ו-צרפת אולימפיק ליון | פרניל הארדר, דנמרק דנמרק ו-גרמניה וולפסבורג   סאם קר, אוסטרליה אוסטרליה ו-ארצות הברית שיקגו רד סטארס ו-אוסטרליה פרת' גלורי   ג'ניפר מרוז'אן, גרמניה גרמניה ו-צרפת אולימפיק ליון   ליקה מרטנס, הולנד הולנד ו-ספרד ברצלונה   |

| 2019   | אדה הגרברג   צרפת אולימפיק ליון | פרניל הארדר, דנמרק דנמרק ו-גרמניה וולפסבורג   לינדזי הוראן, ארצות הברית ארצות הברית ו-ארצות הברית פורטלנד ת'ורנס   סאם קר, אוסטרליה אוסטרליה ו-ארצות הברית שיקגו רד סטארס ו-אוסטרליה פרת' גלורי   סאקי קומאגאי, יפן יפן ו-צרפת אולימפיק ליון   |

| 2020   | לוסי ברונז   אנגליה אנגליה ו-צרפת אולימפיק ליון | ג'ולי ארץ, ארצות הברית ארצות הברית ו-ארצות הברית שיקגו רד סטארס   סאם קר, אוסטרליה אוסטרליה ו-אנגליה צ'לסי   ויויאן מידמה, הולנד הולנד ו-אנגליה ארסנל   מייגן ראפינו, ארצות הברית ארצות הברית ו-ארצות הברית ריין   |

| 2021   | ויויאן מידמה   הולנד הולנד ו-אנגליה ארסנל | קרוליין גראהם הנסן, נורווגיה נורווגיה ו-ספרד ברצלונה   סאם קר, אוסטרליה אוסטרליה ו-אנגליה צ'לסי   אשלי לורנס, קנדה קנדה ו-צרפת פריז סן-ז'רמן   אלכסיה פוטיאס, ספרד ספרד ו-ספרד ברצלונה   |

| 2022   | בת' מיד   אנגליה אנגליה ו-אנגליה ארסנל | סאם קר, אוסטרליה אוסטרליה ו-אנגליה צ'לסי   אלכסנדרה פופ, גרמניה גרמניה ו-גרמניה וולפסבורג   אלכסיה פוטיאס, ספרד ספרד ו-ספרד ברצלונה   וונדי רנאר, צרפת צרפת ו-צרפת אולימפיק ליון   |
שיאניות

רק זכיות מרובות מצוינות בטבלאות.
שיאניות > הזוכות לפי שחקניות

| דירוג | השחקנית | מספר זכיות |
| --- | --- | --- |
| 1 | אנגליה לוסי ברונז | 2 (2018, 2020) |
| 1 | נורווגיה אדה הגרברג | 2 (2017, 2019) |
שיאניות > הזוכות לפי מועדון

| דירוג | המועדון | מספר זכיות |
| --- | --- | --- |
| 1 | צרפת אולימפיק ליון | 4 (2017, 2018, 2019, 2020) |
| 2 | אנגליה ארסנל | 2 (2021, 2022) |
שיאניות > הזוכות לפי מדינות

| דירוג | השחקנית | מספר זכיות |
| --- | --- | --- |
| 1 | אנגליה אנגליה | 3 (2018, 2020, 2022) |
| 2 | נורווגיה נורווגיה | 2 (2017, 2019) |
שיאניות > שיאניות ההופעות ברשימת המועמדות הסופית

| דירוג | השחקנית | מספר זכיות |
| --- | --- | --- |
| 1 | אוסטרליה סאם קר | 5 (2018, 2019, 2020, 2021, 2022) |
| 2 | נורווגיה אדה הגרברג | 2 (2017, 2019) |
| 2 | אנגליה לוסי ברונז | 2 (2018, 2020) |
| 2 | דנמרק פרניל הארדר | 2 (2018, 2019) |
| 2 | ברזיל מרטה | 2 (2015, 2017) |
| 2 | הולנד ויויאן מידמה | 2 (2020, 2021) |
| 2 | סקוטלנד קים ליטל | 2 (2015, 2016) |
| 2 | ספרד אלכסיה פוטיאס | 2 (2021, 2022) |
ראו גם

כדור הזהב לנשים
The Best
כדורגלן השנה בעולם
כדורגלנית השנה של אופ"א
הערות שוליים

↑  BBC Women's Footballer of the Year award: Asisat Oshoala wins, 26 במאי 2015
↑  BBC Women's Footballer of the Year: Kim Little wins award, 24 במאי 2016
↑  BBC Women's Footballer of the Year 2017: Ada Hegerberg wins award, 30 במאי 2017
↑  BBC Women's Footballer of the Year 2018: Lucy Bronze wins award, 22 במאי 2018
↑  Ada Hegerberg named BBC Women's Footballer of the Year 2019, 22 במאי 2019
↑  Lucy Bronze named BBC Women's Footballer of the Year 2020, 24 במרץ 2020
↑  Vivianne Miedema named BBC Women's Footballer of the Year 2021 award, 29 בנובמבר 2021
↑  Beth Mead: England forward named BBC Women's Footballer of the Year 2022, 9 בנובמבר 2022
לוח השנה של פירלי

תצלום מלוח השנה של 1984
לוח השנה של פירלי הוא לוח שנה היוצא לאור מדי שנה, מאז 1964 בידי החברה בת הבריטית של חברת הצמיגים האיטלקית פירלי. לוח השנה לא יצא לאור בשנים 1975–1983 עקב משבר כלכלי שדחף את החברה לקיצוץ בהוצאותיה.
לוח השנה מחולק בתפוצה מוגבלת כשי עסקי ללקוחות נבחרים של פירלי ולאח"מים. כל לוח שנה כולל תצלומים של דוגמניות נודעות (ולעיתים נדירות דוגמנים) בלבוש מזערי ואף בעירום, והוא מצולם בידי צלם בעל מוניטין (ולעיתים שני צלמים). עם הדוגמניות והידועניות המפורסמות שהופיעו בלוח השנה במהלך השנים נמנות נעמי קמפבל, ג'יזל בונדשן, קייט מוס, סינדי קרופורד, היידי קלום, סופיה לורן, פנלופה קרוז, קרולינה קורקובה, אדריאנה לימה, הילרי סוונק, דיאנה דונדואי, אדיטה וילקויקיוט ועוד. עם הצלמים שצילמו את לוח השנה נמנים אנני ליבוביץ', טרי ריצ'רדסון, קרל לגרפלד והלמוט ניוטון.
בלוח השנה לשנת 2016 חרגה החברה ממנהגה, ובלוח, המצולם בידי אנני ליבוביץ', יופיעו נשים נודעות שאינן דוגמניות, בלבוש מלא. עם נשים אלה נמנות הטניסאית סרינה ויליאמס, הקומיקאית איימי שומר, המוזיקאית פטי סמית' והאמנית יוקו אונו.
לקריאה נוספת

Philippe Daverio (editor), Pirelli - The Calendar. 50 Years And More, Taschen, 2015
הערות שוליים

↑  מיכל הניג, מיתולוגיה מודרנית: לאגרפלד מציג את לוח השנה של "פירלי", באתר nrg‏, 5 בדצמבר 2010
↑  BIBBY SOWRAY, Pirelli calendar 2014: Helmut Newton's 1986 Pirelli portraits brought back to life, Telegraph, 21 NOVEMBER 2013
↑  תמר שקולניק, ‏השינוי המפתיע שעבר על לוח השנה הסקסיסטי בעולם, באתר onlife,‏ 24 בספטמבר 2015

 לא תאמינו מי מופיעות בלוח השנה של פירלי ל-2016, באתר TheMarker‏, 26 בספטמבר 2015
כריסטוף בארטייה

| --- | --- |

כריסטוף בארטייה
 לידה:  17 ביוני 1963 (בן 61) פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-2004 
 מקום לימודים:  אקול נורמל דה מוזיק בפריז 
 פרסים והוקרה:  פרס סזאר 
 פרופיל ב-IMDb
 
כריסטוף בארטייה (מצרפתית: Christophe Barratier; נולד ב-17 ביוני 1963) הוא מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע צרפתי. למד מוזיקה קלאסית בפריז ובשנת 1991 החל לעבוד בחברת ההפקות של דודו, ז'אק פרין. הוא השתתף בהפקת הסרטים "ציפורים נודדות", "הימליה" ו"מיקרוקוסמוס". את הצלחתו הגדולה רכש כשביים את הסרט "כשהנערים שרים" שיצא בשנת 2004, זכה בשני פרסי סזאר, והיה מועמד לפרסי אוסקר וגלובוס הזהב. הוא גם כתב את המילים לשיר הנושא של הסרט, שהיה מועמד לפרס אוסקר לשיר מקורי. בשנת 2006 יצא סרטו "המאבטח" ושנתיים לאחר מכן, בשנת 2008, יצא סרטו "פריז 36".
ליטסאונד

| --- | --- |

 מקום הקמה:  מינסק 
 מוקד פעילות:  מינסק, בלארוס בלארוס
 תקופת הפעילות:  מ-2005
 סוגה:  פופ רוק
 חברת תקליטים:  West Records 
 www.litesound.info
 חברים
 Dmitry Karyakin בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
ליטסאונד (באנגלית: Litesound) היא להקת פופ רוק בלארוסית. הלהקה ייצגה את בלארוס באירוויזיון 2012, בו לא העפילו מחצי הגמר.
היסטוריה

ב-2002 האחים דמיטרי וולדימיר קאריאקין התייחדו כצמד מוזיקלי, ב-2005 הצטרפו אליהם עוד שני מוזיקאים ובכך נוצרה רביעייה והוקמה להקת ליטסאונד.
ב-2006 זכתה הלהקה בפסטיבל מוזיקה בינלאומי במאיורי שבאיטליה. באותה שנה, השתתפה הלהקה לראשונה בתחרות האירופסט (קדם האירוויזיון הבלארוסי) בניסיון לייצג את בלארוס באירוויזיון, הם הגיעו למקום השישי עם השיר "My Faith". ב-2008 השתתפו בתחרות פעם נוספת עם השיר "Do You Believe" שם עלו לגמר וסיימו במקום השני. ב-2009 השתתפו באירופסט בפעם השלישית עם השיר "Carry On" שם היו במקום השלישי.
ב-2010 יצא אלבום הבכורה של הלהקה "Going to Hollywood".
בשנת 2012 הלהקה שוב השתתפה בקדם האירוויזיון עם השיר "We Are the Heroes", הם עלו לגמר בו סיימו במקום בשני והזמרת אליונה לאנסקאיה הוכתרה כמנצחת. לאחר שמועות על הונאה בחישוב הצבעות הקהל במהלך התחרות, נשיא בלארוס פתח בחקירה בנושא, דבר שהתברר כנכון, עקב זאת הם הוכרזו באופן רשמי כנציגי המדינה באירוויזיון, לאחר מכן גם שירם הוקלט בגרסה מחודשת. באירוויזיון עצמו, לא הצליחה הלהקה להעפיל מחצי הגמר.
לארה צבייטקו

לארה צבייטקו (בקרואטית: Lara Cvjetko; נולדה ב-1 בספטמבר 2001) היא ג'ודוקא קרואטית, המתחרה בקטגוריית המשקל של עד 70 ק"ג. הישג השיא שלה בקריירה הוא זכייה במדליית כסף באליפות העולם בטשקנט 2022. בגמר הפסידה לבת ארצה ברברה מאטיץ'.
לודוויג טיץ

| --- | --- |

לודוויג טיץ, 1925-1933
 לידה:  5 במרץ 1897 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  4 בנובמבר 1933 (בגיל 36) 
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר 
 
לודוויג טיץ (גרמנית: Ludwig Tietz,‏ 5 במרץ 1897 – 4 בנובמבר 1933) היה פעיל ציבור ציוני ורופא יהודי-גרמני.
קורות חיים > משפחת טיץ

לודוויג טיץ נולד למשפחה יהודית-גרמנית של אנשי עסקים ובעלי בתי מסחר. המשפחה החלה את עסקיה בבית המלאכה למוצרי תחרה "האחים טיץ" (Gebrüder Tietz) שנוסד בעיירה בירנבאום (Birnbaum) שבמחוז פוזן בשנת 1813, ותחת שם זה יסדו בני המשפחה הרמן טיץ (1837–1907), ליאונרד טיץ (1849–1914), אוסקר טיץ (1858–1923) ואחרים בתי מסחר וחנויות כלבו בכל רחבי גרמניה. אביו של לודוויג טיץ, ברתולד טיץ (Berthold Tietz 1858-1923) ואחיו גיאורג חנכו בברלין ב-1906 את בית הכלבו "האחים טיץ" במבנה שתוכנן בידי הארכיטקט גיאורג לוי ועדיין נושא את שם הפירמה המשפחתית, אף שהבניין שינה את ייעודו. ב-1938, לאחר האריזציה של עסקי המשפחה, נסגר בית המסחר "האחים טיץ" ושמם של בתי הכלבו האחרים שונה שם החנויות ל-"קאופהוף"" (Kaufhof), או "הרטי"" (Hertie) שנגזר משמו של מייסדה הרמן טיץ, בהתאם לדרישות המשטר החדש.
במקביל לפעילותו כאיש עסקים היה ברתולד טיץ פעיל ב"חברת עזרה של יהודי גרמניה" וב"אגודה המרכזית של גרמנים בני הדת היהודית". אמו של טיץ, גרטרוד לבית סימונסון (Gerturd Simonsohn 1871-1954), הייתה פעילה במהלך שנות השלושים בארגוני סיוע לקשישים יהודים בברלין, ובשנת 1938 היגרה ללונדון.
קורות חיים > שנים מוקדמות והכשרה מקצועית

לודוויג טיץ נולד בברלין כבן שלישי מחמישה ילדים, למד בגימנסיה על שם וילהלם בברלין ובמלחמת העולם הראשונה שירת בחיל הרפואה. במהלך המלחמה נפצע בידו ופרק אגודלו העליון נקטע, והוא הסתיר אותו בכיסוי עור שחור כל ימיו. בשל הכאבים שנגרמו לו מפציעה זו נאלץ ליטול תרופות משככות כאבים ובעטיין התמכר לסמים אלה.
ב-1919 נרשם טיץ ללימודי רפואה באוניברסיטת פרייבורג, כהמשך ללימודים שנקטעו עם פרוץ המלחמה, שם השלים ב-1923 את עבודת הדוקטורט שלו שעסקה בהפרעות נוירולוגיות, המתבטאות בעוויתות בלתי רצוניות בנשים הרות (Chorea Gravidarum). לאחר הסמכתו עבד שנים אחדות כמתנדב וכאסיסטנט למחלות פנימיות במרפאות שונות בברלין, התמחה במחלות ריאה ולבסוף נתמנה כסגן לרופא האחראי בבית המרפא "באדנווילר" בגרונוולד. ב-1929 קיבל את הסמכתו מטעם שירותי הבריאות של ברלין כרופא מומחה בתחום זה ובראשית 1931 פתח יחד עם ד"ר סמואל שפירו מרפאה פרטית, והשניים הוכרו על ידי מוסדות הביטוח הממלכתיים כנותני שירות לציבור.
בשנת 1924 חלה טיץ בשחפת ושהה בבית הבראה בארוזה שבשווייץ, ומאוחר יותר שהה בבודֶנזֶה שבדרום גרמניה לשם גמילה מהתמכרותו לסמי הרגעה.
קורות חיים > פעילות ציבורית

לאחר מלחמת העולם הראשונה החל טיץ לפעול בארגונים יהודים גרמניים, בדגש על ארגוני נוער. תחילה היה טיץ חבר הנשיאות של "האגודה המרכזית" (CV) וב-1921 היה בין מייסדי "ארגון סטודנטים ארצי של אזרחים בני הדת היהודית" (Verband Jüdischer Studentenvereine in Deutschland) ועמד בראשו. כיוון שלא היה ציוני בשנים אלו, שאף טיץ לייצג את כלל הנוער היהודי-גרמני בארגון שייסד ב-1924 בשם "חֶבֶר הנוער הכלל יהודי" (DJJG – Deutsch-Jüdisch Jugend -gemeinschaft). פעילותו בשני הארגונים האלה הפכה אותו עד מהרה לנציג הרשמי הבולט ביותר של ארגוני הנוער בקהילה היהודית.
בשלהי תקופת רפובליקת ויימאר התקרב טיץ אל הציונות ובעקבותיו גם וילפריד ישראל, שהיה אף הוא מעורב בארגוני נוער יהודי-גרמני. השניים היו מעורבים בתנועת הנוער היהודית החלוצית ורקלויטה והיו בין התומכים בייסוד ארגון עליית הנוער, ששם לו למטרה להעלות צעירים יהודיים מגרמניה להתיישבות העובדת ביישוב הארצישראלי. בתחילת שנות השלושים, קודם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הייתה פעילותו של טיץ מוקדשת לסיוע והברחה של יהודים שנפגעו מהמשבר הכלכלי או נרדפו על ידי הנאצים. במיוחד פעל למציאת פתרונות לבעיית האבטלה בקרב הנוער היהודי באמצעות הכשרה חקלאית לקראת העלייה לארץ ישראל המנדטורית. בין השאר נוסד כפר הכשרה בגרוס-גאגלו, בו התנסו הצעירים בעבודה חקלאית כהכנה לעלייה ולהתיישבות בארץ.
לאחר עליית השלטון הנאצי בגרמניה ויום החרם ב-1 באפריל 1933, ייסד טיץ את ארגון הנוער הכלל יהודי – הוועד המרכזי (Zentral Ausschuss), שזכה ב-2 בנובמבר 1933 להכרת השלטון הנאצי כארגון המייצג היחידי של הנוער היהודי בגרמניה. יומיים לאחר מכן נפטר טיץ.
קורות חיים > מותו והנצחתו

חלק מן העדויות אודות מותו הפתאומי של טיץ טוענות כי היה מדובר בהתאבדות, אולי כתגובה להתפתחויות הפוליטיות, שנוספו לכאבים הכרוניים ולהתמכרות מהם סבל. עדויות אחרות טענו כי לאור פעילותו האינטנסיבית וחדורת המטרה ביום שלפני מותו לא סביר שהתאבד. על פי דיווחי העיתונות היהודית מהתקופה מת טיץ כתוצאה משטף דם, ייתכן שבעקבות עינויים שעבר בעת מעצרו בגסטאפו.
ב-1937 הוקם בקיבוץ יגור בית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ, בית ספר לנגרות ומסגרות שנועד לנערים שהגיעו במסגרת עליית הנוער. בית הספר פעל עד לשלהי מלחמת העצמאות ונסגר בשנת 1949 לאחר שהכשיר כ-450 תלמידים ב-8 מחזורים. בקיבוץ הזורע ניטע לזכרו "גן לודוויג טיץ" על ידי אחד ממייסדי הקיבוץ, גוסטב הורן, שאף ערך קובץ ביוגרפי אודות טיץ שהתפרסם בשנת 1980.
לקריאה נוספת

אוריאל, חנה (2006). "תיאה נתן: מראשוני הפמיניסטיות ומעצבת העבודה הסוציאלית בארץ", יקינתון MB, 216. (אוגוסט 2006).
כוכבי-נהב, רוני (2017). "לודוויג טיץ: מנהיג הנוער הנשכח", אתר ארגון יוצאי מרכז אירופה
שריג, גבי ושרה כוכבי (2005). "טיץ – סיפורו של בית-הספר להכשרת בעלי מלאכה, יגור 1936–1949", שחרית עיצובים, יגור.
שפהרד, נעמי (1989). "וילפריד ישראל – שגריר ללא ארץ", מוסד ביאליק, ירושלים.
Horn, Gustav (ed.) (1980). "Jüdische Jugend im Übergang Ludwig Tietz 1897-1933. Sein Leben und seine Zeit", Leo Baeck Institute Jerusalem & Biaton, Tel Aviv.
אוסף לודוויג טיץ בארכיון קיבוץ הזורע
הערות שוליים

↑  Horn 1980, 93
↑  אוריאל 2006
↑  שריג וכוכבי 2006, 25
↑  דבר, 5.11.1933; בני ברית, 1.12.1933
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268964705171  BnF: cb11987062r (data)  GND: 118622641  ISNI: 0000 0000 6675 7357  LCCN: n85801400  NTA: 130191833  VIAF: 22934706   WorldCat (עם VIAF): 22934706
יצחק ויסמן

| --- | --- |

 לידה:  14 בספטמבר 1961 (בן 63) חיפה, ישראל 
 ענף מדעי:  היסטוריה, לימודי אסלאם, סופיות, אסלאם, לימודי אסלאם 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חיפה 
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה 
 
יצחק וַיסמן (נולד ב-14 בספטמבר 1961) הוא מזרחן ישראלי, פרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה. כיהן כראש המרכז היהודי-ערבי בשנים  2013-2010 וכחבר סנאט האוניברסיטה בשנים 2014-2012. ויסמן הוא חוקר האסלאם המודרני ותחומי העניין שלו כוללים את הסלפים, האחים המוסלמים והצופים במזרח התיכון ובתת היבשת ההודית ואת נושאי ההטפה הדתית והדיאלוג הבין-דתי. הוא עורך סדרת סהר להגות אסלאמית בהוצאת רסלינג וחבר מערכת של כתב עת בינלאומי בנושא הס'ופי. תערוכת צילומים שלו בשם "מסעות בעולם האסלאם" מוצגת מאז 2014 ברחבי הארץ.
ביוגרפיה

יצחק ויסמן נולד וגדל בחיפה. הוא למד בבית הספר התיכון עירוני ג' שבנווה שאנן ושירת כלוחם בחיל השריון. את שלושת תאריו השלים באוניברסיטת חיפה בהצטיינות. הוא למד לתואר ראשון בתוכנית המצטיינים של האוניברסיטה ובחוג להיסטוריה של המזרח התיכון. עבודת הגמר שלו לתואר השני בהדרכת פרופסור בוטרוס אבו מאנה עסקה בחייו ובתורתו של סעיד חווא, אידאולוג תנועת האחים המוסלמים בסוריה תחת שלטון חאפז אל-אסד. את עבודת הדוקטורט בהנחיית פרופסור בוטרוס אבו מאנה ופרופסור נחמיה לבציון הקדיש לבחינת זרמי הרפורמה הדתית החדשים שהתפתחו בדמשק בשלהי התקופה העות'מאנית כמענה לתהליכי המודרניזציה שיזם השלטון המרכזי ולמפגש עם המחשבה המערבית המודרנית. עם סיום לימודיו יצא לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת  פרינסטון ולאחריה באוניברסיטת אוקספורד.
ויסמן מלמד באוניברסיטת חיפה מאז שנת 1989 והוא מונה בה לפרופסור חבר בשנת 2010. בשנת 2009-2008 היה מרצה אורח במכללת דיקינסון שבפנסילבניה. כראש המרכז היהודי-ערבי הוא ערך כנסים רבים להבנה וקירוב בין האוכלוסיות בהשתתפות שרים וחברי כנסת, אנשי אקדמיה, אנשי דת וראשי ארגונים חברתיים. בין המיזמים המעשיים שלו היו תוכנית "חבר לספסל הלימודים" שהפגישה סטודנטים יהודים וערבים בקמפוס ופרויקט "עכו כמרחב משותף" שעסק בפיתוח מודל לחיים ביחד בעיר מעורבת בתחומי המנהל המקומי, החינוך והרווחה. בעקבות זאת הוזמן להשתתף בכנסים בין-דתיים ובין-תרבותיים בינלאומיים רשמיים שנערכו בווינה ובקוסובו. ויסמן פרסם שמונה ספרים (מחקר, עריכה ותרגום), עשרות מאמרים בכתבי העת המקצועיים באנגלית ובעברית ומעל עשרה ערכים אנציקלופדיים. כתביו תורגמו לגרמנית, צרפתית, איטלקית, טורקית, ואינדונזית.


יצחק ויסמן נשוי לגרדה ואב לשני בנים ובת, תומר מאיה ושי.
מחקריו

מחקריו של יצחק ויסמן עוסקים באידאולוגיה ובדרכי הפעולה של התנועות האסלאמיות המודרניות, במיוחד האחים המוסלמים והסלפים. הם בוחנים כיצד צמחו תנועות אלה מתוך המורשת האסלאמית הטרום-מודרנית, שבה היה למסדרים הצופים מעמד מוביל, ואילו חידושים רעיוניים וארגוניים הם פיתחו על רקע המפגש עם המערב ותהליכי המודרניזציה בעולם המוסלמי. בתחילה התמקדו מחקריו של ויסמן בסוריה, אך בהדרגה הם התרחבו למדינות נוספות במזרח התיכון, לתת היבשת ההודית ולאסיה בכלל ולאחרונה למערכת הגלובלית.
מחקריו > צמיחת האסלאם המודרני והמורשת הצופית

בנושא זה יוצא יצחק ויסמן נגד ההשקפה המקובלת, המאמצת כפשוטה את גישתם העוינת של הארגונים האסלאמיים בני ימינו כלפי הצופיות. לטענת ארגונים אלה, ובמיוחד הסלפיים והרדיקליים שבהם, המסדרים הצופיים היו הגורם המרכזי לסטיית המוסלמים מן האסלאם המקורי של הקוראן וימי הנביא והאשם העיקרי לשקיעתו של האסלאם ונחיתותו בפני אירופה. במחקר מפורט על דמשק מראה ויסמן כי הדור הראשון של הוגי הרפורמה האסלאמית היו למעשה בניהם של אנשי דת צופים רפורמיים, שהיו פתוחים לחידושים האירופיים, ונכדיהם של אנשי דת צופים שהיו הראשונים לתמוך בתהליך המודרניזציה של האימפריה העות'מאנית. בשורה של מאמרים עוקבים הראה ויסמן כי אותה גניאולוגיה מאפיינת את זרמי הרפורמה המודרנית בערים אחרות: בגדאד, חלב, חמאה וגם תנועות דתיות-פוליטיות מרכזיות כמו האחים המוסלמים. מאמר מסכם בתחום זה שכותרתו "מודרניות מבפנים" מעלה את הטענה כי מעבר מרכז הכובד של האסלאם מן המסדרים הצופים אל התנועות "הפונדמנטליסטיות" משקף את המענה של האסלאם לתהליכי המודרניזציה, אך גם מסביר את האלימות הגוברת בשם הדת.
מחקריו > המסדר הצופי הנקשבנדי

הנקשבנדיה היא האורתודוקסית והאקטיביסטית שבין המסדרים הס'ופים והמסדר המוביל ביבשת אסיה. ענף מאוחר של המסדר מן המאה התשע-עשרה היה הראשון לתמוך בצורה משמעותית ברפורמות המודרניזציה שיזם הסולטאן העות'מאני בראשית המאה, ועליו נמנו מרבית אנשי הרפורמה הדתית בערי סוריה ועיראק בסוף המאה וגם כמה מהחשובים במנהיגי תנועת האחים המוסלמים הסורית. המונוגרפיה של ויסמן על מסדר זה, שהיא המחקר המקיף הראשון והיחיד בנושא, מתחילה עם צמיחתו במאה ה-14 במרכז אסיה (בוחארה וטשקנט), עוברת להתפשטותו במאות הבאות להודו, סין והאימפריה העו'תמאנית, וחותמת בגלגוליו בצורות מחשבה וארגון חדשות בהשראת המודרנה.
מחקריו > האחים המוסלמים

מרבית המחקרים על האחים המוסלמים נשענים על התפתחותה של תנועה זו במצרים. עם זאת כיום ברור כי למרות המצע הרעיוני המשותף, התנועה התפתחה בדרכים שונות במדינות השונות במזרח התיכון ומעבר לו. ויסמן עסק במיוחד בחייו ובתורתו של סעיד חווא, האידאולוג הראשי של התנועה בתקופת חאפז אל-אסד, ובשאלות נבחרות הנוגעות לתנועה בכללה, כמו יחסה לצורת המשטר הדמוקרטית, תפיסותיה בנוגע לציוויליזציה המוסלמית והציוויליזציה המערבית ובעת האחרונה ממש, לתפיסתה ואופן יישומה את עקרון החזרה בתשובה – דעוה. המחקר הראשון מראה כי האחים המוסלמים בסוריה, אשר השתתפו במערכות הבחירות בשנות החמישים למאה הקודמת ושימשו כחברי פרלמנט ושרים עד להפיכת הבעת' ב-1963, מחייבים את המשטר הדמוקרטי, בכפוף לצווי האסלאם. המחקר השני מצביע על כך שבקרב האחים במצרים ובסוריה התפתחו בתקופה הקולוניאלית ואחרי העצמאות תפיסות שונות של הציוויליזציה, הן המוסלמית והן האירופית. המחקר האחרון טוען כי הדעוה ולא הג'יהאד היא דרך הפעולה המקורית והמועדפת על האחים המוסלמים וכי רק תחת לחץ המשטרים הדיקטטוריים בתקופה הפוסט-קולוניאלית הפך הג'יהאד בקרב חוגים מסוימים לעיקר.
מחקריו > הקשר ההודי

גם בתחום זה יוצא יצחק ויסמן נגד ההשקפה המקובלת. טענתו בתחום זה היא כי רבים מהרעיונות האסלאמיים המודרניים המיוחסים להוגים ותנועות מן המזרח התיכון, מקורם למעשה בהודו (במובנה ההיסטורי כתת-היבשת, הכוללת את מדינות הודו, פקיסטן ובנגלדש של היום). ויסמן מסביר עובדה זו בכך שהמשבר שעבר על המוסלמים בהודו עקב שקיעת האימפריה המוגולית במאה השמונה-עשרה והכיבוש הקולוניאלי הבריטי שבא בעקבותיו קדם במאה שנה למשבר הדומה שהתפתח באימפריה העות'מאנית. כתוצאה מכך, אנשי הדת המוסלמים ההודים היו הראשונים להגות ברפורמה של הדת על בסיס החזרה אל הדת המקורית, קבלה סלקטיבית מן המערב ומאבק להשבת האסלאם לגדולתו. ויסמן מוכיח במחקריו את התרומה המתמשכת של הודו לאסלאם המודרני, החל ממסדר הנקשבנדיה, עבור בתנועות הסלפיה והאחים המוסלמים, וכלה בארגונים הרדיקליים שינקו מבית מדרשו של נביא הרדיקליזם המצרי סייד קוטב. במסגרת זו הוא הקדיש מחקר מיוחד לארגון נדות אל-עולמא, הארגון המוסלמי המרכזי בהודו שטיפח את הקשרים עם המזרח התיכון, ולעומד בראשו, אבו אל-חסן עלי אל-נדוי שעיצב מחדש את ההיסטוריוגרפיה הלאומית-דתית של המוסלמים בהודו אחרי החלוקה ב-1947 וקיים רשת ענפה של קשרים עם ארגונים אסלאמיים ברחבי העולם.
מחקריו > הסלפיה

בשנים האחרונות מקדיש ויסמן את עיקר מרצו לחקר התפתחותה של המגמה הסלפית השמרנית, עליה נמנים גם ארגוני הג'יהאד של אל-קאעדה והמדינה האסלאמית בעיראק וסוריה (דאעש). הוא מנסה להבין כיצד התדרדרה התורה הדתית-ליברלית שהגו חוגי האינטלקטואליים הסלפיים בשלהי המאה התשע-עשרה, אשר ביקשה לאזן בין קבלה מהתרבות המודרנית המערבית ושימור האסלאם הבראשיתי של ימי האבות (הסלף) לאלימות הברוטאלית והטרור לו אנו עדים היום. במסגרת זו פרסם ויסמן ביוגרפיה של כואכבי, אחד ההוגים הרהוטים ביותר של הסלפיה המוקדמת, וכן ערך תרגום מדעי לעברית של ספרו העיקרי.
ספרים שכתב

Taste of Modernity: Sufism, Salafiyya, and Arabism in Late Ottoman Damascus. Leiden: Brill, 2001.
The Naqshbandiyya: Orthodoxy and Activism in a Worldwide Sufi Tradition. London and New York: Routledge, 2007.
'Abd al-Rahman al-Kawakibi: Islamic Reform and Arab Revival. Oxford: Oneworld, 2015.