stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פולינזיה
אוכלוסייה

כ-2 מיליון איש משתייכים לקבוצה הקרויה "פולינזים" והמחולקת לכ-30 תתי קבוצות בהתאם לאזור בו הם מתגוררים. מבחינת גנטית מהווים הפולינזים קבוצה מיוחדת שלא נמצאה מחוץ לפולינזיה. למרות המרחקים העצומים בין האיים, הפולינזים מדברים בניבים שונים של אותה שפה, דבר המעיד על התפשטות מהירה ועל כך שלא נתקלו בתושבים אחרים כשהגיעו לאיים.
השאלה כיצד הגיעו הפולינזים לפולינזיה נחקרת עד היום. הדעה המקובלת היא שמקורם בדרום-מזרח אסיה וכי כישרונות השייט והניווט שפיתחו, אפשרו להם להשלים את ההשתלטות על כל האיים.
החוקר תור היירדאל הציע תאוריה חלופית, ולפיה תושבי פולינזיה הגיעו מיבשת אמריקה הדרומית. התימוכין העיקריים לתאוריה זו היו: האגדות ששמע היירדאל מהפולינזים על אב קדמון/אל בן הגזע הלבן ושמו טיקי שהגיע מהמזרח, ושמצא דומות להן בבוליביה אודות שרידיה של קבוצה אתנית בעלת צבע עור לבן ומנהיגה טיקי שנמלטו בעקבות מלחמה באינדיאנים שקדמו לאינקה, עלו על רפסודות בחוף הצפון מערבי של דרום אמריקה ונעלמו; העובדה שעקב סיבוב כדור הארץ כיוון הרוח וזרמי הים הם ממזרח למערב (כלומר מכיוון אמריקה הדרומית לפולינזיה), כל עונות השנה ומשחר ימי בראשית; וגידול הבטטה שכל החוקרים מסכימים שמקורו באמריקה הדרומית והוא גידול נפוץ בפולינזיה. לשם הוכחת תאוריה זו הפליג תור היירדאל בשנת 1947 מפרו לאיי טואמוטו על רפסודה שהייתה חיקוי לכלי השיט שהיה בידי האינדיאנים. לרפסודה ניתן השם קון-טיקי.
חפירות ארכאולוגיות שנערכו מאז בפולינזיה, הוכיחו כי הפולינזים הגיעו לאיים בשלב הרבה יותר מוקדם משסבר היירדאל, שלב שבו לא היו לאינדיאנים של אמריקה הדרומית אמצעי שיט שהיה מאפשר להם להגיע לפולינזיה. מאידך, התאימו תוצאות המחקרים לתאוריה על נתיב הגירה המתחיל באסיה, ועובר דרך איי מלנזיה. מחקרים מאוחרים יותר בתחום הגנטיקה האבולוציונית נמצא כי מוצאם של הפולינזים אכן מדרום-מזרח אסיה ולא מאמריקה. עם זאת, נמצאו כמה עדויות גנטיות להתערבות אינדיאנית באוכלוסיית פולינזיה, דבר שמעלה את האפשרות לקשר רציף בין הפולינזים והאינדיאנים ונותן גם הסבר אפשרי להימצאות הבטטה בפולינזיה.
הדרך אותה עברו המתיישבים עברה מפיג'י (1,200 לפנה"ס) דרך טונגה (400 לפנה"ס), סמואה (200 לפנה"ס), לאיי מרקיז וטהיטי (120 לפנה"ס). מתיישבים שיצאו מאיי מרקיז יישבו את אי הפסחא (בין 400 ל-1200 לספירה). איי הוואיי יושבו על ידי מהגרים מטהיטי (750 לספירה), וניו זילנד יושבה על ידי מהגרים מאיי מרקיז (1000 לספירה).
אוכלוסייה > מבנה חברתי

בפולינזיה, המשפחה המורחבת הייתה יחידה שסיפקה את צורכי עצמה, כשראש המשפחה היה הבכור שנולד לבכור. לקשרי דם הייתה חשיבות גדולה בקשרים החברתיים. המנהיג באוכלוסייה עצמאית היה בדרך כלל הצאצא הישיר לראש המשפחה שהשתלטה על האדמה, בין על ידי כיבוש או על ידי יישוב. המנהיג (צ'יף) שלט בעזרת קרובי משפחה שמונו לפקידים בדרגה נמוכה יותר. בדרך כלל שליטים עצמאים שלטו במחוז או על אי אחד בלבד.
משפחת השליט הבדילה עצמה כמעמד מיוחד משאר פשוטי העם, ומעמדם נקבע בירושה. שושלות היוחסין שלהם סיפקו את הקשר עם האליל הבורא ושממנו הם שאבו את כוח הקסם שלהם (מאנה). חוקי טאבו (מילה שמקורה פולינזי) נוקשים נועדו להגן על השליט מפני מגע עם אלו שאינם במעמדו, או שאינם קרובי משפחתו, ולשמר את המערכת הדתית שתמכה בו. פגיעה בחוקי הטאבו גררה לעיתים קרובות עונש מוות. כל האדמות בהוואי ובטהיטי היו שייכות לשליטים העליונים, והיה להם שלטון מוחלט על נתיניהם.
כשבאו המיסיונרים הראשונים לפולינזיה הם גילו שהדרך המהירה ביותר לנצר את האוכלוסייה הייתה לנצר קודם את המנהיגים. היה זה תהליך שבסופו איבדו המנהיגים את השליטה על האוכלוסייה כאשר חוקי הטאבו הדתיים הפסיקו להיות רלוונטיים.
אוכלוסייה > דת

מזמורי דת פולינזיים לכבודם של מנהיגי השבטים מפרטים את שושלות היוחסין שלהם עד האלים המרכזיים האחראים לסדר הנוכחי בעולם, ושנולדו לאמא אדמה ולאבא שמיים. המזמורים מספרים כי הארץ והשמיים נוצרו מהריק והאפלה, בהם התקיים "המקור" או "היסוד" (Te Tumu). על ידי זיווג תופעות שכליות וטבעיות נוצרו השמים והארץ. מהזיווג בין הארץ והשמים בחשכה נולדו האלים טאנה (Tane), טו (Tu), רונגו (Rongo) וטנגארואה (Tangaroa). טאנה הוא המנהיג בהפרדת הזוג הקדום ובהבאת האור לעולם.
מנהיגי השבטים היו אחראים לקשר עם האלים שהתקיים במקומות קדושים ששימשו כמקדשים. במקומות אלו הוצעו לאלים מנחות ונישאו תפילות לשלומם והצלחתם של המנהיגים ובני שבטם. צורת העננים וסימנים אחרים של הטבע פורשו כתגובות לתפילות. בהוואי ובטהיטי פולחן התפילה נהיה מורכב עד כדי כך, שנדרשו בתי ספר לכוהנים על מנת לבצעו. המנהיגים החשובים עברו האלהה לאחר מותם ונהגו להתפלל אליהם לעזרה. לכל משפחה ולכל מקצוע היו אלים פרטיים משלהם. שום פרויקט לא בוצע בטרם גויסה עזרת האלים לביצועו. הפולינזים האמינו בכישוף וחששו ממכשפים. לאחר שהפולינזים התנצרו המיתולוגיה הקדומה שולבה באמונה הנוצרית.
כלכלה

דיג וחקלאות סיפקו מזון לתושבים שלעיתים הושלם על ידי בשר כלבים, תרנגולות וחזירים. במקצת האיים הייתה נהוגה אכילת בשר אדם, לעיתים כדרך להשגת תכונות נערצות, ולעיתים משום שלא היה בשר אחר. הגידולים העיקריים היו שורש הטארו (שדרש הכנת טרסות והשקיה), בטטה, בננה, פרי עץ הלחם וקנה סוכר. אלו גודלו קרוב לאזור המגורים או בחלקות גן מבודדות שטופלו על ידי בני המשפחה.
מומחים בבניית סירות, לכידת ציפורים, ריפוי, מחול ושאר פעילויות העבירו את המידע בתוך משפחתם. הטובים ביותר גויסו לשירות המנהיגים. השליטים הטילו מכסות על מוצרים כגון בדים מקליפות עץ, כלבים, חזירים, מזון ונוצות, לשם תמיכה בחצרותיהם ובצבא הקטן שניהלו. סחר חליפין בסחורות התנהל בתוך ומחוץ למשפחה המורחבת.
תרבות

מבחינה תרבותית הפולינזים שויכו ל"תרבות האבן", שכן הם לא הכירו מתכות או את הגלגל, ולא פיתחו כתב (למעט אפיזודה בסוף המאה ה-18 באי הפסחא). מצד שני הם פיתחו יכולת מרשימה של גילוף בעץ, כשהדוגמאות הבולטות מצויות בניו זילנד בבתים הציבוריים ובסירות הקרב, ובאיי מרקיז באלות הקרב המגולפות, וגילוף באבן (אי הפסחא עם פסלי הענק והפטרוגליפים). תחום נוסף שבו התמחו היה בדים מקליפת עץ (טאפה) וגלימת נוצות. הפולינזים מרבים להשתמש בקעקועים על כל משטח עור חשוף, כשהם יוצרים צורות גאומטריות מורכבות. למעשה המילה האנגלית לקעקוע, Tattoo, מקורה במילה הפולינזית tatau. כמו כן הייתה להם יכולת ניווט בין האיים השונים באוקיינוס.
תרבות > מוזיקה ומחול

התרבות הפולינזית מצטיינת במוזיקה ובמחול. השירה קולית, וניתן בה דגש על הקצב ועל תבנית המילים. השירים הנפוצים היו שירי אהבה ושירי מחול. כלי הנגינה הנפוצים הם התוף המכוסה עור כריש, מקלות במבוק, דלעת מיובשת, חליל אף עשוי חזרן, וקונכיות.
מחולות קבוצתיים מסוגננים הוצגו לשם בידורם של מבקרים וקרובי משפחה. בהוואי הריקוד (הולה) היה חשוב עד כדי כך שנהיה למקצוע שמומחים לימדו אותו בבתי ספר. המוזיקה המערבית לה נחשפו הפולינזים יצרה בסופו של דבר סגנון חדש שעירב את המסורת הפולינזית עם החופש המלודי של המוזיקה המערבית.
תרבות > המפגש עם האירופאים

האירופאים הראשונים שנפגשו עם הפולינזים היו הספרדים בסוף המאה ה-16. במסעו מפרו לאיי שלמה גילה אלוורו דה מנדנה (Alvaro de Mendana) את איי מרקיז והוא שנתן להם את שמם. ההולנדים גילו את ניו זילנד ואת פיג'י (המאה ה-17). אך החוקר הידוע ביותר של איי פולינזיה היה הקפיטן ג'יימס קוק שערך שלושה מסעות בין השנים 1768–1778. תיאוריו הנלהבים על יופי האיים ועל חייהם המאושרים של הילידים עשו רושם חזק על בני דורו. ג'יימס קוק אף מצא את מותו בפולינזיה (בהוואי), ומקומות שונים בה קרויים על שמו (בין השאר קבוצת איי קוק). בעקבות החוקרים הגיעו המיסיונרים (תחילת המאה ה-19) שהצליחו להעביר את הפולינזים לנצרות, אחר כך ציידי לווייתנים וסוחרים עצמאיים שרכשו את יבולי הקופרה (אגוז קוקוס מיובש), הגידול העיקרי בפולינזיה, ולבסוף המעצמות האירופיות. מאבקים התנהלו בין המעצמות האירופאיות על השליטה בפולינזיה שבסופם השתלטה צרפת בעיקר על החלק המזרחי (פולינזיה הצרפתית המודרנית) באמצע המאה ה-19. בריטניה השתלטה על החלק הדרום מערבי, ובכלל זה איי ניו זילנד (לאחר מאבק עם הילידים). גרמניה החזיקה בסמואה עד מלחמת העולם הראשונה.
אחת התוצאות הטרגיות של המפגש בין הפולינזים לאירופאים הייתה ירידה דרמטית במספר הילידים בפולינזיה. בהוואי למשל חיו 150,000 פולינזים ב 1820, אבל רק 49,000 בשנת 1853, וכעבור 100 שנה נמנו באיים רק 12,000 ילידים (מאז האוכלוסייה גדלה שוב). הדוגמה הקיצונית ביותר היא איי מרקיז שבהם חיו בין 50,000 ל-100,000 פולינזים ב 1813, אבל רק 2,000 בשנת 1921. הסיבה העיקרית לירידה באוכלוסייה, היו מחלות שהביאו האירופאים ושכנגדם לא היו מחוסנים הפולינזים: אבעבועות שחורות, חצבת, שפעת ועגבת. סיבה נוספת הייתה אלכוהוליזם. באמצע המאה ה-20 התופעה נעצרה ומאז חל גידול מחודש באוכלוסייה.
חלוקה מדינית

האיים מחולקים בין מדינות עצמאיות קטנות, לבין מושבות קולוניאליות בדרגת עצמאות שונה:
המדינות העצמאיות הן טונגה וסמואה המערבית. ניו זילנד היא אמנם מדינה עצמאית, אך רק 15% מאוכלוסייתה כיום הם פולינזים (המאורים). ניו זילנד מנהלת את ענייני החוץ של איי קוק ושל טוקאלו.
לצרפת נוכחות בולטת באזור: פולינזיה הצרפתית, שבה הקבוצות העיקריות הן איי החברה (שבהם האי טהיטי, מרכז השלטון הצרפתי), איי מרקיז, איי טואמוטו, איי גמבייה ואיי אוסטרל. לתושבים יש אזרחות צרפתית משנת 1946. בשנת 1977 קיבלה פולינזיה הצרפתית מעמד של שלטון עצמי.
הוואי היא המדינה ה-50 של ארצות הברית, המחזיקה בנוסף גם בסמואה האמריקאית.
כל המושבות שהיו לבריטניה בפולינזיה קיבלו עצמאות, למעט המושבה הראשונה: האי פיטקרן המיושב על ידי כ-50 איש מצאצאי המורדים מהספינה באונטי.
אי הפסחא שייך לצ'ילה.
לקריאה נוספת

תור היירדאל, Fatu Hiva Back to nature. תיאור שנה באיי מרקיז.
תור היירדאל, מסע קון טיקי (הוצאת מסדה 1966). הספר דן בתאוריות השונות לגבי מקור האוכלוסייה.
תור היירדאל, אקו אקו (הוצאת הדר 1971). מסע מחקר ארכאולוגי באי הפסחא בפיטקרן ובראפא-איטי.
ג'יימס מיצ'נר, הוואי.
ג'יימס מיצ'נר, סיפורים מהים הדרומי.
הרמן מלוויל, טאי פה. מתרחש בנוקו היבה שבאיי מרקיז.
ג'ק לונדון, בן השמש (הוצאת כרמי את נאור 1954).
רוברט לואיס סטיבנסון, מסע לאיי הדרום. אסופת קטעי יומן וסיפורים של סטיבנסון מהתקופה בה חי באיי פולינזיה.
תמונת לווין של איי הוואי, מ"האיים הגבוהים" הגעשיים
תמונת לווין של אטאפו, אטול בטוקלאו שבמערב פולינזיה
פולינזיה הצרפתית
בורה בורה שבפולינזיה הצרפתית
קרבות האצ"ל ברמלה

קרבות האצ"ל ברמלה במהלך מלחמת העצמאות, נערכו בין 16 במאי ל-11 ביוני 1948. מבחינת סדר הכוחות ומשך הזמן בו הם פעלו, היו אלה המבצע הצבאי הגדול בתולדות הארגון. תחילתם של הקרבות היו בניסיונות של האצ"ל לכיבוש עמדות מפתח בעיר רמלה ובסמוך אליה. ניסיונות אלה נכשלו ברובם, ואם כי פסקו לאחר מספר ימים, כוחות האצ"ל נשארו באותה גזרה, וקרבות נערכו לפרקים עד תחילת ההפוגה הראשונה. בקרבות האצ"ל ברמלה נפלו 51 מלוחמי הארגון.
סמל האצ"ל
רקע

בסוף 1947 הבריטים קיבלו החלטה לסיים את המנדט ולפנות את ארץ ישראל. כוחות האצ"ל, אשר נתונים היו במאבק נגד הבריטים מאז תחילת 1944, יכולים היו לערוך כעת את כוחותיהם כנגד הערבים. התפנותם של הבריטים מחלקים גדלים והולכים של הארץ, אפשרה לארגון לצאת בהדרגה מן המחתרת, לארגן את כוחותיו ביחידות גדולות יותר מבעבר, כמו מחלקות ופלוגות, ולאמנם בלוחמת שדה. בחודשים הראשונים של 1948 תהליך זה היה בחיתוליו, ולמעשה, לא הגיע מעולם לידי בשלות. בכל זאת, במקביל לשיחות אודות תיאום עם ארגון ההגנה, הארגון החל לצאת בהדרגה לקרבות לשם כיבוש. הראשון שבהם היה כיבוש הכפר דיר יאסין שממערב לירושלים, ב-9 באפריל 1948. בשבוע האחרון של אותו חודש האצ"ל יצא למבצע גדול בהרבה, בסדר גודל גדודי, לערך, התקיף את יפו הערבית, ובסופו של דבר, כבש את שכונת מנשיה. במהלך קרבות יפו נחתם הסכם בין 'ההגנה' לאצ"ל אודות תיאום פעולותיו של הארגון עם אלה של 'ההגנה'. בתחילת מאי המשיך האצ"ל וכבש את יהודייה (עבאסייה). באמצע החודש האצ"ל כבש, לנוכח התנגדות קלה, חמישה כפרים ערביים סמוך לזכרון יעקב. ב-13 במאי, בהתאם לתיאום עליו הסכימו הצדדים, קבל עליו האצ"ל לתקוף בימים הבאים את רמלה.
פיקוד ההגנה התכוון לרתק כוחות ערביים למקום, כסיוע למבצע מכבי, אליו יצאה 'ההגנה' באותם ימים, פיקוד האצ"ל ראה זאת כהתקפה בקנה מידה מלא על מנת לכבוש את העיר.
שדה הקרב והצדדים הלוחמים

באפריל תפסו לוחמי האצ"ל מחנה בריטי, אשר שימש כבית חולים צבאי לחולי רוח, בבאר יעקב (בימינו: המרכז לבריאות הנפש). ב-15 במאי, לקראת ההתקפה על רמלה, האצ"ל ריכז כמה מאות מחייליו במקום, כמחציתם לוחמים. אלה היו חמושים בנשק קל, אם כי ניכר מחסור בתחמושת עבורו. כן היו לאצ"ל מרגמות עם כמות פגזים גדולה, ובנוסף עמדו לרשותם מספר משוריינים. לאצ"ל כמעט שלא היה נשק נ"ט, ובהמשך הקרבות מחסור זה התגלה כקריטי. מפקד הכוח היה עמיחי פאגלין.
ברמלה נמצאו כמה מאות מלוחמי החטיבה המערבית של צבא הג'יהאד הקדוש, עליה פיקד חסן סלאמה. בנוסף להם היו במקום כמה מאות מתנדבים בדואים מעבר הירדן, הערבים היו חמושים בנשק קל וכן היו להם כמה משוריינים.
ב-1 ביוני, שבועיים לאחר פתיחת הקרבות, תוגבר הכוח הערבי בפלוגת לגיון (שתי מחלקות חי"ר ומח' שריוניות).
ברמלה, אשר נועדה להיכלל במדינה הערבית על פי תוכנית החלוקה, ישבו כ-15 עד 20 אלף תושבים. בעיר עבר הכביש הראשי ירושלים-יפו (כיום כביש 44 ורחוב הרצל) וסמוך למקום בו יצא מרמלה לכיוון יפו, בקרבת השכונה סכנת פאנוס (כיום נווה דוד שברמלה), הצטלב הכביש עם מסילת הברזל לוד-קנטרה (צומת המסילה).
צומת זה היה מוגן היטב, ככל הנראה על ידי כוח בגודל מחלקה. חלקה המערבי של רמלה, הפונה לבאר יעקב, היה מבוצר כיאות, עם עמדות מחופות, ותעלות קשר ביניהן. על דרכי הגישה לאלה שלט באש ובתצפית המגדל הלבן. במרחק של ק"מ אחד, בערך, ממערב לכביש ירושלים-יפו, נמצא בנין גדול מידות, אשר שימש כבית ספר לקצינים של הבריטים. לאחר התפנותם, שימש הבניין כמפקדת חסן סלאמה. בתחילת אפריל, פוצץ אגף בבנין על ידי כוחות חטיבת גבעתי. המפקדה עקרה מן המקום, אך לוחמים ערבים המשיכו להחזיק במבנה ובמחנה שסביבו, גם לאחר שהמפקדה עקרה ממנו. המרחק בין רמלה לבאר יעקב היה אז כשלושה ק"מ בכיוון מזרח-מערב, בקירוב, ואלה היו שטח הפקר בין גבול היישוב היהודי לזה הערבי. שטח זה, מישורי עם מעט גבעות נמוכות וערוצים ביניהן, היה נטוע פרדסים בעיקר, ובמקצת, גם כרמי זיתים.
הקרבות > מבואותיה המערביים של רמלה

ב-16 במאי אחר הצהרים, מחלקה של האצ"ל נועדה לחדור לקו העמדות אשר במערבה של רמלה. כוח זה נתגלה עם הגיעו סמוך ליעדו, ספג אש והתקפות נגד, סבל אבדות כבדות, ונאלץ לסגת. בלילה יצא כוח בן שתי פלוגות לכיבוש 'המגדל הלבן', אלא שכוח זה תעה בדרכו וחזר מבלי לבצע את משימתו. ביום המחרת (17 במאי) יצאו שתי מחלקות מוגברות על מנת לכבוש אחיזה במערב ובדרום מערב העיר, אך שוב, המאמצים האמורים לא עלו יפה. הכוחות נתגלו בטרם הגיעם ליעדיהם, ספגו אש ואבדות, ונסוגו. בקרבות במבואותיה המערביים של רמלה האצ"ל ספג כ-20 הרוגים, כמעט כולם ביום הקרבות הראשון. כיוון שכך, האצ"ל ריכז את מתקפתו בהמשך באזור צומת המסילה, וחדל מנסיונותיו לכבוש יעדים ברמלה גופה.
הקרבות > כיבוש בית הספר לקצינים

ב-16 במאי, בו זמנית עם הכוח אשר תקף ברמלה, יצאה פלוגה בפיקוד אליעזר סודיט, ועשתה דרכה מבאר יעקב למחנה בו שכן בעבר בית הספר לקצינים. הפלוגה כבשה את היעד לאחר קרב קצר, ונאחזה בו. ביום המחרת, ה-17 במאי, התקדמה מחלקה מכוח זה כמה מאות מטרים לכיוון צומת המסילה, כבשה מבנה אשר נמצא באותו מקום, בדרך אל הצומת, ונאחזה גם בו. כעבור יום נוסף, מחלקה מאותה פלוגה ניסתה לכבוש מבנה החולש על צומת המסילה, השתלטה על המבנה, אולם נאלצה לסגת לאחר התקפת נגד, כנראה של מתנדבים מעבר הירדן.
הקרבות > קרב צומת המסילה

בליל 20-19 במאי ריכז האצ"ל את התקפתו באזור צומת המסילה. על מנת לסייע להתקפה האמורה, פלוגה של האצ"ל ערכה בבוקר ה-19 לחודש התקפה על וילהלמה. ההתקפה נכשלה ולאצ"ל היו שלושה הרוגים, אך נראה כי תגבורות ערביות אכן הוחשו מכיוון לוד ורמלה לווילהלמה.
כוח בגודל פלוגה, בערך, תקף את סכנת פאנוס, הסמוכה לצומת, והשתלט על מספר בתים בשכונה. התקפת נגד ערבית אילצה את הכוח לסגת, תוך שהוא סובל מספר הרוגים. פלוגה נוספת תקפה את צומת המסילה עצמו. מחלקה אחת התקדמה מזרחה, מכיוון מסילת הברזל, ויתר הכוח התקדם צפונה, מכיוון הכביש. ההתקפה, אשר החלה ממש עם הזריחה, נכשלה תוך שהאצ"ל סופג אבדות כבדות. חלק ניכר מן האבדות גרם משוריין ערבי אשר הוחש לעזרת הערבים הלוחמים בצומת. כוחות האצ"ל נסוגו ללא סדר מן המקום, וגם בנסיגתם ספגו אש אשר גרמה לאבדות נוספות. לאצ"ל היו 13 הרוגים בקרבות אותו יום. עם סיום קרב צומת המסילה, כוחותיו פסקו לתקוף, במגמה לכבוש, בין אם ברמלה, בין אם בסמוך אליה, אך נשארו באותה גזרה.
בסוף חודש מאי עזב עמיחי פגלין ובמקומו נתמנה כמפקד הכוחות ברמלה סגנו, יצחק סגל.
הקרבות > נפילת בית הספר לקצינים

ב-1 ביוני שלח הלגיון הערבי פלוגה מקובצת, כולל מחלקת שריוניות, בפיקוד הבריטי נייג'ל ברומג' (Bromage, 2013-1927), ללוד ולרמלה. פלוגה זו, אשר תוגברה בלוחמים ערבים בלתי סדירים, תקפה בו ביום את בית הספר לקצינים, אשר מגיניו הופתעו לחלוטין. להפתעה נוספה העובדה שההתקפה אירעה בדיוק בעת חילופי המשמרות במקום, כאשר המחלקה המוחלפת הייתה כבר מוכנה לתזוזה, אך בטרם הגיעה המחלקה המחליפה. המגינים, כמו גם חיילי המחלקה המחליפה אשר קרבו באותה העת למקום, היו כמעט חסרי אונים אל מול השריוניות של הלגיון, בהיעדר נשק נ"ט. אלה גם אלה נסוגו בבהלה או שנפלו בקרב. גם תגבורת שנשלחה ממחנה באר יעקב נאלצה לסגת. באותו יום נפלו 12 לוחמים של האצ"ל. זמן קצר לאחר כיבוש המקום, נסוג ממנו הלגיון, וכוח אצ"ל כבש אותו חזרה למחרת. גוויות ההרוגים נמצאו במקום עם סימני התעללות. בהמשך, גם האצ"ל עזב את בית הספר לקצינים, וקבע את עמדותיו מזרחה לבאר יעקב.
אחרית דבר

ב-1 ביוני נחתם הסכם בין ראשי 'ההגנה', שהפכה זה עתה לצה"ל, ובין ראשי האצ"ל, בדבר שילוב חיילי האצ"ל בצה"ל. חיילי אצ"ל, גם מגזרת רמלה, הועברו בהדרגה לגדודי האצ"ל בצה"ל: גדוד 57 וגדוד 35.
כוחות האצ"ל שנותרו בגזרת רמלה ערכו סיורים ופשיטות עד לתחילת ההפוגה הראשונה, ונשארו במקום עד לאירועי אלטלנה. באותם אירועים נהרו חיילי אצ"ל, מבין אלה שחנו בבאר יעקב, למוקד האירועים בחוף תל אביב. לאחר מכן, ועקב כך, הם פוזרו ביחידות צה"ל השונות.
ארגון האצ"ל איבד 53 מלוחמיו אשר נהרגו באותם קרבות. כיוון שבמהלכם נותר שדה הקרב לא פעם בידי הערבים, למעלה מ-20 בין ההרוגים נחשבו לנעדרים. רובם נמצאו והובאו לקבורה שנים אחדות לאחר מלחמת העצמאות, אך שלושה מביניהם נמצאו וזוהו רק בתחילת שנות ה-2000. לזכר הרוגי האצ"ל בקרב הוקמה בתחילת שנות התשעים אנדרטת האצ"ל ברמלה.
בסופו של דבר רמלה נכבשה על ידי צה"ל בחודש יולי 1948, במסגרת מבצע דני.
לקריאה נוספת

מנחם בגין, המרד: זכרונותיו של מפקד הארגון הצבאי הלאומי בארץ־ישראל, הוצאת אחיאסף, תל אביב, 2013, עמ' 212-211.
דוד ניב, מערכות הארגון הצבאי הלאומי: במלחמה גלויה, 1948-1947, ו', תל אביב: מוסד קלוזנר, 1980, עמ' 132-129.
הערות שוליים

↑  האצ"ל שדד מספר שבועות קודם לכן רכבת בריטית ובה כמות עצומה של פגזי מרגמה.
↑  בנימין גשור, קרבות האצ"ל ברמלה במלחמת העצמאות (עמ' 126-127), באתר עלי זית וחרב, ט"ז, 2016
↑  לאצ"ל היה מינוח משלו ליחידותיו הצבאיות. מחלקה נקראה 'גונדה', למשל. בתיאור האירועים ייעשה שימוש במינוח המקובל בצה"ל.
↑  מפה מאת זלמן ליפשיץ, 1945, עם ציון מיקום השכונה 'סכנת פנוס', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  בלגיון הערבי איישו בריטים את רוב תפקידי הפיקוד מסמג"ד ומעלה.
בניין מפקדת חסן סלאמה (2015), וקודם לכן, בית הספר לקצינים
אליעזר סודיט (באמצע) עם מנחם בגין (משמאל)
המגדל הלבן
אנדרטת האצ"ל ליד כביש 44 בכניסה הצפון-מערבית לרמלה, ליד צומת המסילה
מיץ למקס

| --- | --- |

 אלבום אולפן מאת ג'יגה גוס
 יצא לאור:  דצמבר 2024
 שפה:  עברית
 אורך:  56:33
מיץ למקס הוא אלבום היפ הופ ישראלי שיצא תחת תוכנית הרדיו ג'יגה ג'וס ומשתתפים בו 71 אומנים ישראלים ו-19 מפיקים שונים. את הפקת האלבום יזמו השדרן תומר גרשנמן ועיתונאי ההיפ הופ מתן שרון בעזרת המפיק המוזיקלי רועי דורון, והוא מהווה מעין גרסה מודרנית לפרויקט "מיקרופון למקסימום". העבודה על הפרויקט נמשכה כשנתיים וחצי לפני צאת האלבום בדצמבר 2024.
רשימת השירים

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | מערך התקפי (עם עידו מימון, Fass, עידן רז, עדי אולמנסקי, דור3 ביג סאזו וצוקוש)   | 5:01 |
| 2. | מומנטום (עם בוי אצ'י, טדי נגוסה, ג'ימבו ג'יי וסימה נון)   | 2:42 |
| 3. | טופ פייב (עם כהן, שאזאמאט, כליפי וסול ג'יי)   | 3:32 |
| 4. | דברים שרואים משם (עם ג'וזף, Taboo Plus, אורית טשומה ורם)   | 3:35 |
| 5. | מתי כספי (עם אורי שוחט, בוי אצ'י ורביד פלוטניק)   | 1:42 |
| 6. | דרקון מתפתל (עם פלא אוזן, דורקע, דוד מעיין, אברהם לגסה ובני אסתרקין)   | 4:28 |
| 7. | סינטרה (עם גיל חסיד, פלד ונונו)   | 2:15 |
| 8. | ויז'ן (ארגוב, זי קיי, קרמזל וטי.או.בי)   | 3:31 |
| 9. | נופל טוב (די ג'יי מש, בלולו, עדן דרסו, תומר יוסף וטונה)   | 3:05 |
| 10. | פריסטייל (מעבר) (עם תומר גרנשמן, מתן שרון, לירון תאני, קוואמי וגורי אלפי)   | 2:31 |
| 11. | הפרלמנט הקצבי של העם (עם צוקוש, צ'ולו, קובי אוז, שאנן סטריט, מירו, סגול 59 קאשי ונמרוד רשף)   | 4:49 |
| 12. | מסביב לשעון (עם ג'יי למוטה, שירוטו, מושון ואיה זהבי פייגלין)   | 3:20 |
| 13. | אין תגובה (עם סלימפים, עדן דרסו, שקל וצליל דנין)   | 3:49 |
| 14. | כן כן קפטן (עם הפנר, ליעד מאיר ומיכאל סוויסה)   | 1:47 |
| 15. | בסוף תבינו (עם פרופסור קוף, אלמוג, גידו, ג'אז)   | 3:36 |
| 16. | מיץ למיקס (עם דודא, פייק אביב, מיש בז'רנו, רגיני, ג'קסון, אריאל מדהלה, נסטיה רוד, לוקץ', מאור אשכנזי, עובדיה)   | 6:44 |
| משך כולל: | משך כולל: | 56:33 |
הערות שוליים

↑  לירון תאני, 71 ראפרים, 19 מפיקים וצמד חברי ילדות יצרו את האלבום הכי חזק של התקופה, באתר ynet, 11 בדצמבר 2024
מייק פומפאו

מייקל ריצ'רד "מייק" פומפאו (באנגלית: Michael Richard "Mike" Pompeo; נולד ב-30 בדצמבר 1963) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית בשנים 2018–2021. לפני כן כיהן כראש ה-CIA. בין השנים 2011–2017 כיהן כנציג המחוז הרביעי של קנזס בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית.
ביוגרפיה

פומפאו נולד בעיר אורנג' במחוז אורנג' שבקליפורניה. ב-1986 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט ראשון במחזורו עם תואר בהנדסת מכונות. הוא שירת עד 1991 כקצין שריון באירופה וכקצין בדיוויזיית הרגלים הרביעית. השתחרר בדרגת קפטן.
לאחר שחרורו סיים ב-1994 תואר JD במשפטים מאוניברסיטת הרווארד, במהלך לימודיו כיהן כאחד מעורכי כתב העת המשפטי Harvard Law Review. לאחר הלימודים עבד במשרדי עורכי הדין Williams & Connolly. ב-1998 עבר לקנזס בה התגוררה משפחתה של אמו וייסד את חברת טייר איירוספייס שסיפקה חלקים לכלי טיס אזרחיים וצבאיים. הוא כיהן גם כנשיא חברת סנטרי אינטרנשיונל המייצרת ציוד לתעשיית קידוחי הנפט.
ב-2010 נבחר לנציג המחוז הרביעי של קנזס בבית הנבחרים של ארצות הברית ונכנס לתפקידו בינואר 2011. מאז נבחר לתקופות כהונה נוספות ב-2012, 2014 ו-2016. הוא כיהן כחבר בוועדת האנרגיה והמסחר ובוועדת המודיעין. כמו כן כיהן כחבר בוועדת החקירה של בית הנבחרים לאירועי מתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי. הוא מזוהה עם תנועת מסיבת התה.
ב-18 בנובמבר 2016 הודיע הנשיא הנבחר דאז דונלד טראמפ על בחירתו בפומפאו למשרת ראש ה-CIA. המינוי אושר על ידי הסנאט ב-23 בינואר 2017, ברוב של 66–32, ולאחר מכן הושבע על ידי סגן הנשיא מייק פנס.
בתחילת 2018 נשלח מטעם טראמפ לקוריאה הצפונית בה נפגש עם קים ג'ונג-און, מגעים שהובילו למפגש בין ג'ונג-און לנשיא קוריאה הדרומית מון ג'יאה-אין ולהצהרת פנמונג'ום. לאחר מינויו למזכיר המדינה שב לקוריאה הצפונית לתיאום המפגש בין ג'ונג-און וטראמפ, בתום ביקורו שוחררו שלושה אמריקאים שהוחזקו במעצר תקופה ממושכת ושבו עם פומפאו לארצות הברית.
ביוגרפיה > מזכיר המדינה

ב-13 במרץ 2018 פיטר הנשיא דונלד טראמפ את מזכיר המדינה רקס טילרסון והודיע שימנה במקומו את פומפאו. ב-26 באפריל אישר הסנאט את מינויו ברוב של 57–42. זמן קצר לאחר ההצבעה הושבע לתפקידו על ידי שופט בית המשפט העליון סמואל אליטו.
ב-21 במאי 2018, הציג מזכיר המדינה פומפאו את 12 הדרישות של ארצות הברית מאיראן הכוללות הפסקת העשרת אורניום ועיבוד הפלוטוניום לאלתר, הפסקת תוכנית פיתוח הטילים הבליסטיים ועצירת ניסויי השיגור, הפסקת התמיכה בחזבאללה, החמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, הפסקת התמיכה במורדים החות'ים בתימן והשכנת שלום במדינה, נסיגה מוחלטת מסוריה של איראן וכל שלוחותיה, הפסקת התמיכה בטליבאן ובארגוני טרור נוספים באפגניסטן והפסקת ההתנהגות המאיימת כלפי שכנותיה, כולל האיומים על ישראל. במאמר שפרסם ב'פורין אפיירס' (Foreign Affairs) הגדיר פומפאו את המשטר באיראן "אליטה מאפיונרית בבריונות ובשחיתות שלה" והבהיר כי האסטרטגיה הנכונה בעיניו נגד איראן היא שילוב של סנקציות כלכליות חריפות, הרתעה צבאית וחשיפת חוסר המוסריות של המשטר האיראני במגוון תחומים.
ביוני 2018 השתתף בפסגת ארצות הברית-קוריאה הצפונית בסינגפור, לאחר שהיה שותף להכנות, ואף קיים לפני כן פגישות עם המנהיג העליון של קוריאה הצפונית קים ג'ונג-און, והביא לשחרור שלושה אמריקאים שהוחזקו בקוריאה הצפונית.
בנובמבר 2019 מסר הצהרה מיוחדת ובה הודיע על שינוי בגישת הממשל האמריקאי להתנחלויות הישראליות בגדה המערבית, ודחיית הגישה לפיה הן מנוגדות מטבען לחוק הבינלאומי. הצהרה זו בוטלה על ידי ממשל ביידן בפברואר 2024.
בנובמבר 2020, בערך שנה לאחר ההצהרה הקודמת ושבועיים לאחר ההפסד של טראמפ ומפלגתו בבחירות ביקר פומפאו בישראל, נפגש עם שר החוץ, גבי אשכנזי, נשיא המדינה, ראובן ריבלין ולאחר מכן השתתף בפסגת מדינית יחד עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו ושר החוץ של בחריין, עבד א-לטיף א-זיאני. לאחר הפסגה אמר פומפאו כי ארצות הברית תכריז על תנועת ה-BDS כתנועה אנטישמית ואף תפסיק את התמיכה בכל קבוצה עם קשר כלשהו לתנועת ה-BDS. תוכנית זו נגנזה בתחילת כהונתו של ממשל ביידן, עם כניסתו של טוני בלינקן לתפקיד, בינואר 2021.
בנוסף, ביקורו ביקב פסגות שבשער בנימין הפך אותו למזכיר המדינה האמריקני הראשון שביקר בהתנחלות כלשהי וביקורו בהר בנטל הפך אותו לראשון המבקר ברמת הגולן. אמר במהלכו שארצות הברית תסווג את מוצרי ההתנחלויות כ"תוצרת ישראל".
ביוגרפיה > לאחר ממשל טראמפ

בינואר 2021 פומפאו הצטרף כעמית במכון הדסון.
באותה עת הרפובליקה העממית של סין הטילה סנקציות על 28 אישים אמריקאים, בהם פומפאו, בגלל פעולותיהם נגד סין. נאסר על פומפאו ובני משפחתו להיכנס לסין, הונג קונג ומקאו ונאסר עליהם לעשות עסקים עם סין.
בינואר 2023 פורסם סיפרו "Never Give an Inch: Fighting for the America I Love". נתניהו הואשם בהדלפת שקר על ברית הגנה לצורכי בחירות.
בפברואר 2024 הגיע לישראל כדי להביע תמיכה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
בנובמבר 2024, לאחר ניצחונו בבחירות לנשיאות, הודיע הנשיא הנבחר דונלד טראמפ, שפומפאו וניקי היילי לא יכהנו בממשלו הבא.
פוקס ניוז

באפריל 2021 הצטרף פומפאו ל"פוקס ניוז" והחל לשמש כפרשן בתוכניות הרשת.
גלריה

פומפאו בפגישה בירושלים, אפריל 2018
פומפאו עם בנימין נתניהו, אפריל 2018
פומפאו מוסר הצהרה ביחד עם גבי אשכנזי בהר בנטל, נובמבר 2020
פומפאו בעת ביקור ביקב פסגות, נובמבר 2020
חיים אישיים

פומפאו נשוי בשנית לסוזאן, ולהם בן אחד מאומץ.
באמונתו הוא אוונגליסט ומכאן נובעת גם תמיכתו הרבה בישראל, בעם היהודי ובציונות.