stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברנרד בלוסאק
ביוגרפיה

ברנרד דה לה בורדונה-בלוסאק נולד בניי-סיר-סן.
את ילדותו בילה עם משפחתו ביון ולאחר מכן בפריז. בחופשות בתקופות הלימודים יצאה המשפחה לטיולים. זו הייתה הזדמנות עבורו לגלות מקומות אחרים: אירלנד, חוף נורמנדי, שווייץ, בלגיה וחוף התכלת. נכס גדול שהניב רווחים שהיה למשפחה, אפשר להוריו לספק את התשוקה שלהם לצייד. ברנרד לא אהב את ספורט הצייד והעדיף לעסוק בציור נופים או ציור טבע דומם. בגיל מוקדם הוא התעניין באסתטיקה של דברים - רהיטים, ציורים ובגדים והתלהב מיצירות ה"אר נובו" של אותה תקופה.
הוא עזב את מערכת החינוך המסורתית ונכנס לסדנת ציור ברובע מונפרנאס בפריז עם אנדרה מרצ'נד, מוריס טסטארד ולבסוף עם פול קולין. במשך שנים רבות הוא פעל לשכלל את הטכניקה שלו, תוך שימוש באמצעי ציור שונים - עיפרון, פחם, גיר וכו'. הוא גם עבד על נושאים מיוחדים כמו תפאורות ותלבושות. במהלך אותן שנים הוא עשה מחקרים מקיפים על התלבושות של המאה ה-19 וליווה אותם ברישומים רבים.
תקופה זו נמשכה עד 1941, במהלכה פגש את פול קאלדקס, נשיא ארגון נשיא אגוד מעצבי הבגדים. האחרון הציג אותו בפני עורכי מגזינים כמו ווג, פמינה או L'Officiel de la couture et de la mode de Paris.. הם הזמינו ממנו ציורים.
בשנים שלאחר המלחמה, הוא צייר בכתבי עת זרים - אנגלים, אמריקאים, הולנדים ושווייצרים. במשך שלושים השנים הבאות, הוא נסע ללונדון וניו יורק כדי לגוון את עסקיו.
הוא שילב את התשוקה שלו לאופנה עם השליטה שלו ברישומי נופים ודיוקנאות. לפעמים הוא הכניס כמה ציורים של דגמי בגדים חדשים עם דמויות שצייר בעבר.
רישומיו פורסמו במגזינים, עיתונים, ורק לעיתים לעיתים רחוקות בתערוכות.
הוא סיים את פעילותו המקצועית בשנת 1973. מוזיאון האופנה של העיר פריז, מחזיק בכמה רישומים שלו, וכן אספנים זרים קנו כמה מציוריו.
אף שהפסיק את פעילותו המקצועית, הוא המשיך לצייר להנאתו האישית במיוחד במהלך החופשה שהוא היה לוקח מדי קיץ ליד הגבול השווייצרי. הרבה רישומי עיפרון מתוארכים לתקופה זו.
בלוסאק הלך לעולמו ב-1 בדצמבר 2002 בעיר הולדתו.
הערות שוליים

1 2  David Downton (trad. Brigitte Quentin, pref. Stéphane Rolland), Masters of Fashion Illustration ["Master of Fashion Illustration"], Paris, Eyrolles, September 2011 (1st ed. 2010), 226 p.
↑  Cally Blackman, 100 years of fashion illustration, Paris, Eyrolles, August 2007, 384 p.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1056488581  VIAF: 309762478   WorldCat (עם VIAF): 309762478
סעיד תאג'ודין

| --- | --- |

 לידה:  23 באוגוסט 1943 (בן 81) 
 מקום לימודים:  Government College of Fine Arts, Chennai 
 זרם באמנות:  קוביזם 
 יצירות ידועות:  ראמאיאנה 
 
סעיד תאג'ודין (במלאית: Syed Thajudeen Shaik Abu Talib; ‏נולד ב־23 באוגוסט 1943) הוא צייר מלזי. הוא ידוע בציורי הקיר בקנה מידה גדול שלו בעלי פרופורציות אפיות שנקבעו בנופים תקופתיים. סגנון ייחודי, טיפול רומנטי לנושא ולצבעים העשירים כמו בציורי מערות אג'אנטה שבמדינת מהאראשטרה בהודו ושל הציור המוגולי (אנ') (המועשר משפע המיתולוגיה ההודית) ניכרים ביצירותיו. זה, יחד עם הקשר האינטגרלי של האמנות הפלסטית המסורתית עם ספרות, מוזיקה, מחול, פיסול ופילוסופיה, סייעו לעצב את היצירות המוקדמות של תאג'ודין. יצירותיו, אינדיבידואליסטיות ככל שיהיו, מנסות לעורר מצב של ראסה (אנ'), או מצב רוח מרומם, השייך למארג גדול יותר ולרגישות של מסורות אמנותיות אסייתיות. במקרים רבים שבהם הנושאים האהובים עליו עוסקים בנשים ובאהבה, הם חולקים אותם סמלים ומטפורות אבטיפוסים.
חייו

הוא נולד בשנת 1943 בכפר אלגאנקולאם (אנ') בדרום הודו. את שנותיו המכוננות בילה כסטודנט בפננג במלזיה. הוא המשיך את השכלתו לאמנות במכללה הממשלתית לאמנויות ואומנות, מדרס בהודו, וסיים את לימודיו עם תעודה באמנויות ב-1974.
כשחזר למלזיה, הצטרף ל-Institut Teknologi MARA (אנ') כמרצה לאמנויות יפות מ-1974 עד 1976. ב-1977 סעיד תאג'ודין הצטרף לבנק האסייתי המאוחד (United Asian Bank) כאמן תושב. השליטה שלו באמנות הפיגורטיבית באה לידי ביטוי בבירור ביצירות האמנות המיניאטוריות שלו ליצירות המופת שלו בגודל ציור הקיר. אף על פי שהסגנון של סעיד תאג'ודין מושפע מאמנות הבאוהאוס של פאול קלה ומרקע ההשכלה ההודית שלו, נושאי עבודתו מבוססים בעיקר על התרבות והספרות המלאית שניתן לראות בסדרת הקבאיה שלו ובסדרה האפית של סולטנות מלאקה.
סעיד תאג'ודין הציג תערוכות רבות ברחבי העולם, כולל ארצות הברית, בלגיה, בריטניה וסין עם 10 תערוכות יחיד. עבודותיו מקשטות את קירות הגלריה הלאומית לאמנות של מלזיה (אנ'), מוזיאון האמנות של סינגפור (אנ'), המוזיאון האולימפי של בייג'ינג, גלריית פטרונאס (אנ'), מבני חברות ובתים פרטיים רבים במלזיה ומחוצה לה. בשנת 2015, הוא זכה לכבוד על ידי ממשלת מדינת פננג על ידי הוזמן לקיים את הרטרוספקטיבה שלו במוזיאון המדינתי והגלריה לאמנות של פננג (אנ'). הוא גם שימש כחבר במועצה הלאומית לפיתוח אמנויות חזותיות של מלזיה.
לקריאה נוספת

Ibrahim, Ramli. 7 August 2002. Seroja: an exhibition of oil paintings and ink drawings by Syed Thajudeen. Sutra Gallery.2002
Ibrahim, Ramli, "Cinta tercipta", Balai Senilukis Negara, 2006
Ooi Kok Chuen, September 2015, “Syed Thajudeen Retrospective”, Penang State Museum, 2015
ביאורים

↑  מושג באמנויות ההודיות המציין את הטעם האסתטי של כל יצירה ויזואלית, ספרותית או מוזיקלית המעוררת רגש או תחושה בקורא או בקהל, אך לא ניתן לתאר.
↑  כיום האוניברסיטה הגדולה ביותר במלזיה
הערות שוליים

↑  "Art focus: Syed Thajudeen's Retrospective | Tatler Asia".
↑  Shireen Naziree (5 בספטמבר 2013). CONVERGENCE: Past, Reality & Future : Selected Artworks of Petronas Art Collection. Galeri PETRONAS. pp. 16–. ISBN 978-983-9738-89-6. {{cite book}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1131387880  ISNI: 0000 0000 5136 8287  LCCN: no2008080446  VIAF: 39188395   WorldCat (עם VIAF): 39188395
ריצ'רד וינסנט, הברון וינסנט מקולזהיל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 באוגוסט 1931 הממלכה המאוחדת אוקסברידג', הממלכה המאוחדת
 פטירה:  8 בספטמבר 2018 (בגיל 87)
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  הצבא הבריטי  בית הספר אלדנהאם 
 בן או בת זוג:  ג'ין פטרסון סטיוארט (23 באוגוסט 1955–?) 
 צאצאים:  כריסטופר פרדריק וינסנט, אמנדה ג'יין וינסנט, אנדרו פרדריק וינסנט 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 תקופת הפעילות:  1951–1996 (כ־45 שנים)
 דרגה:   פילדמרשל
 תפקידים בשירות
 ראש מטה ההגנה יושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו
 פעולות ומבצעים
 העימות האינדונזי-מלזי מבצע באנר
 עיטורים
  אביר הצלב הגדול של מסדר הבירית  אביר מפקד במסדר האמבט
 
ריצ'רד פרדריק וינסנט, ברון וינסנט מקולזהיל (באנגלית: Richard Vincent, Baron Vincent of Coleshill; 23 באוגוסט 1931 - 8 בספטמבר 2018), היה פילדמרשל בצבא בריטניה אשר שימש כראש מטה ההגנה בין 1991–1992, וכיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו בין 1993–1996.
ביוגרפיה

וינסנט נולד באוקסברידג', בנם של פרדריק וינסנט ופרנסיס אליזבת וינסנט (לבית קולזהיל). הוא התחנך בבית הספר אלדנהאם בהרטפורדשייר. והוא התגייס לצבא הבריטי כטוראי, ולאחר שלמד בבית הספר לקצינים של מונס, הוסמך כקצין בדרגת לוטננט משנה בחיל התותחנים המלכותי ב-7 ביולי 1951. בשנים הראשונות הוא שירת בארמיית הריין הבריטית. ב-13 במרץ 1953 הוא הועלה לדרגת לוטננט, וב-23 באוגוסט 1958 לדרגת קפטן. ב-1960 הוא הועבר למכון למחקר המכ"ם במאלברן, וב-1962 חזר לגרמניה. בין 1962–1963 עבר קורסים שונים במסגרת המכללות של הצבא הבריטי, ולאחר מכן הועלה לדרגת מייג'ור ב-23 באוגוסט 1965, והוצב במלזיה במהלך העימות האינדונזי-מלזי.
ב-1968 הוצב וינסנט במשרד ההגנה, וב-27 בפברואר 1970 הוא קודם לדרגת לוטננט קולונל ומונה למפקד רגימנט ההגנה האווירית ה-12. הרגימנט הוצב בגרמניה ולאחר מכן נשלח לאירלנד והשתתף במבצע באנר. ב-1972 הועבר לשמש כמדריך במכללת קימברלי. ב-30 ביוני 1974 הוא הועלה לדרגת קולונל, ושנה לאחר מכן הועלה לדרגת בריגדיר. בהמשך אותה שנה הוא מונה למפקד הבריגדה ה-19. הוא הפך לסגן המזכיר הצבאי במשרד ההגנה בינואר 1979 ולאחר קידומו לדרגת מייג'ור גנרל ב-1 באפריל 1980, הוא הפך למפקד המכללה הצבאית המלכותית למדעים ביולי 1980. ב-1 בספטמבר 1983 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל. ב-1984 הוא הפך לאביר במסדר האמבט. ב-3 בנובמבר 1986 הוא הועלה לדרגת גנרל, ובאוקטובר 1987 מונה לסגן ראש מטה ההגנה. ב-1990 הוענק לו תואר אביר הצלב הגדול של מסדר האימפריה הבריטית.
ב-2 באפריל 1991 הוא הועלה לדרגת פילדמרשל ומונה לראש מטה ההגנה. ב-1 בינואר 1993 הוא פרש מהתפקיד ומונה ליושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו. ב-14 בפברואר 1996 הוא פרש מהצבא. ב-3 בספטמבר של אותה שנה הוענק לו התואר "הברון וינסנט מקולזהיל". הוא נפטר ב-8 בספטמבר 2018.
אלברט הראשון, מלך הבלגים

אלברט הראשון, מלך הבלגים, (8 באפריל 1875 –  17 בפברואר 1934), נסיך בלגיה, דוכס סקסוניה, נסיך סקסה-קובורג-גותה, יורש העצר של המלכות הבלגית. מלכה השלישי של בלגיה החל מ-23 בדצמבר 1909, לאחר מותו של לאופולד השני.
משפחתו

ב-2 באוקטובר 1900 התחתן אלברט עם אליזבת גבריאל ואלרי מארי, דוכסית בוואריה. ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
לאופולד השלישי, מלך הבלגים (3 בנובמבר 1901 - 25 בספטמבר 1983).
שארל, נסיך בלגיה (10 באוקטובר 1903 - 1 ביוני 1983), רוזן פלנדריה, נסיך עוצר הממלכה בשנים 1944 עד 1951. התחתן בשנת 1977 עם ז'אקלין פאיירברון.
מארי ז'וזה, מלכת איטליה (4 באוגוסט 1906 - 27 בינואר 2001). בשנת 1930 נישאה לאומברטו מפיאמונטה, נסיך איטליה ומלך איטליה. הזוג שימש במלוכה במשך כחודש במאי 1946 עד שהוחלט במשאל עם על ביטול המלוכה באיטליה, דבר שהביא ליציאת הזוג לגלות וזיכה אותה בכינוי "מלכת מאי". את שארית ימי חייה בילתה בנפרד מבעלה בז'נבה.
הערות שוליים

↑  המלך הבלגי בתל אביב, דבר, 13 באפריל 1933
↑   בני מר, סיפור משפחתי על אומץ ופגישה עם מלך בלגיה, באתר הארץ, 27 במרץ 2013
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: לאופולד השני, מלך הבלגים |   מלכי בלגיה  | הבא: לאופולד השלישי, מלך הבלגים |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257401505171  PLWABN: 9810608805605606  BNE: XX1180351  BnF: cb12426569b (data)  CANTIC: a19600161  GND: 118644270  ICCU: NAPV088624  ISNI: 0000 0001 0940 0471  LCCN: n50047979  MusicBrainz: 31964109-e95d-4190-9c34-34e57090cc41  NKC: jx20070523001  NLA: 35002591  NLG: 224710  NTA: 068347324  RERO: 02-A012353713  SELIBR: 212484  SUDOC: 027280659  TePapa: 47906  Trove: 785416  VcBA: 495/127622  VIAF: 121795014   WorldCat (עם VIAF): 121795014
הטבח בחברון (1517)

הטבח בחברון אירע בעיר חברון בשנת 1517 לקראת סוף המלחמה העות'מאנית-ממלוכית (1516–1517), כאשר העות'מאנים הטורקים הביסו את הממלוכים וכבשו את סוריה העות'מאנית. הטבח פגע באנשי היישוב היהודי בחברון, והיווה למעשה פוגרום, מהסוג שכוון נגד יהודים בארצות רבות אחרות.
מהלך האירועים

תיאור של האירוע, שפורסם על ידי יפת בן מנשה, יהודי שגר ביוון בשנת 1518, מציין שאת המתקפה יזמו כוחות טורקים בראשות מוראד ביי, סגנו של הסולטן מירושלים. יהודים הותקפו והוכו ורבים נהרגו כאשר בתיהם ועסקיהם נבזזו ונשדדו. נטען כי מצבם הכלכלי היציב של יהודי חברון באותה תקופה הוא שמשך את החיילים הטורקים לעסוק בביזה ההמונית. אחרים מייחסים את הפוגרום להתקוממות של הממלוכים נגד השליטים העות'מאנים החדשים, שהיהודים היו מזוהים איתם. אלו ששרדו את האסון נמלטו לביירות ויהודים חזרו לחברון רק 16 שנים מאוחר יותר ב-1533. זאב ארליך מעריך שהטבח הביא לקצו את הקיום של קראים בחברון.
ראו גם

טבח חברון (1929)
הערות שוליים

↑  "Hebron". The Encyclopedia of the Arab-Israeli Conflict. Santa Barbara, CA: ABC-CLIO. 2008. p. 436. ISBN 9781851098422. נבדק ב-21 במאי 2012. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
↑  עודד אבישר, ספר חברון: עיר האבות ויישובה בראי הדורות, כתר, 1970, עמ' 43
1 2  Fred Skolnik; Michael Berenbaum (2007). Encyclopaedia Judaica. Macmillan Reference USA in association with the Keter Pub. House. p. 746. ISBN 978-0-02-865936-7.
↑  Jerold S. Auerbach (30 ביולי 2009). Hebron Jews: memory and conflict in the land of Israel. Rowman & Littlefield. p. 40. ISBN 978-0-7425-6615-6. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  The Solomon Goldman lectures. Spertus College of Judaica Press. 1999. p. 56. ISBN 978-0-935982-57-2. The Turks' conquest of the city in 1517, was marked by a violent pogrom of murder, rape, and plunder of Jewish homes. The surviving Jews fled to the "Land of Beirut", not to return until 1533.
↑  Alan David Crown (1989). The Samaritans. Mohr Siebeck. p. 114. ISBN 978-3-16-145237-6.
↑  זאב ח' (ז'אבו) ארליך, קהילת הקראים בחברון, כנס מחקרי חברון ויהודה השישי
בית ג'מאל

ערך זה עוסק במנזר במערב הרי יהודה. אם התכוונתם למבנה בשכונת טלביה בירושלים, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  יקב, כפר 
 מיקום:  מחוז ירושלים 
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1881
 תאריך פתיחה רשמי:  1881 
 
 קואורדינטות:  31°43′30″N 34°58′35″E﻿ / ﻿31.725°N 34.976389°E﻿ / 31.725; 34.976389
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת השפלה מוגדלת) בית ג'מאל(למפת השפלה רגילה) בית ג'מאל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית ג'מאל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית ג'מאל  he בית ג'מאלhe בית ג'מאלמפת  __ בית שמש (in English: Beit Shemesh)מכל הצדדים: __ מועצה אזורית מטה יהודה (in English: Mateh Yehuda Regional Council) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית גִ'מָאל (בערבית: بيت جمال), הוא מנזר נוצרי קתולי של המסדר הסלזיאני הנמצא בשיפולי הרי יהודה, סמוך לצידה הדרומי של העיר בית שמש.
המנזר נמצא על גבעה בגובה 370 מטר מעל פני הים ובמרחק של 35 קילומטר מזרחית לקו החוף. במתחם בית ג'מאל ישנם ארבעה מבנים מרכזיים: בית לנזירים הסליזיאניים, כנסיית סטפנוס הקדוש, מנזר לנשים של מסדר בית לחם של סן ברונו, ועל תל גמליאל שבדרום המתחם, נמצא המנזר לגברים של מסדר בית לחם של סן ברונו.
מידע כללי

לפי המסורת הנוצרית, המקום נקרא בעבר כפר גמלא (כפר גמליאל), על שם רבן גמליאל הזקן שהיה נשיא הסנהדרין במחצית ה-1 של המאה ה-1 לספירה, ועל פי המסורת הכנסייתית הנזכרת לראשונה על ידי פוטיוס מקונסטנטינופול (המאה ה-9), התנצר בחשאי ונקבר במקום שהיה אחוזתו, וכתובת מקומית מן המאה ה-5 מתעדת את קבורתו.
במבנה הכניסה למנזר הנשים בית לחם, נמכרים מוצרי המנזר (כלי קרמיקה, שמן זית, זיתים כבושים, דבש, נרות ועוד) בשתי חנויות קטנות. המנזר מוכר גם יינות של יקב כרמיזן בבית לחם. במנזר נערכים קונצרטים של מוזיקה קלאסית בשבתות. המקום משמש אתר תיירות ומשיכה למטיילים ישראלים רבים.
בחצר המנזר פועלת תחנה מטאורולוגית קטנה שהוקמה ב-1919 ונחשבת לתחנה הוותיקה בארץ ישראל אשר פועלת ברצף עד היום.
מול הכניסה למנזר במרחק של כ-400 מטרים, על "תל גמליאל", ניצב מבנה המשמש כמנזר לגברים השייכים למסדר בית לחם. במבנה זה גרים 6 נזירים (נכון ל-2021), העוסקים בחקלאות, בגידול גפנים (בעיקר קברנה סוביניון, שרדונה וריזלינג), במסיק זיתים, ובכבישת שמן זית וזיתים. חלק מעצי הזית השייכים למנזר הם בני מאות שנים. הגפנים משמשים לייצור יין ביקב כרמיזן, השייך למסדר הסלזיאני. חלק מאדמות המנזר הוחכרו לקיבוץ צרעה הסמוך.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית

בית ג'מאל, כמו שאר ארץ ישראל, נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1517. על פי מרשמי המיסים משנת 1596 היה זה כפר בסנג'אק (מחוז) של עזה עם אוכלוסייה של 37 משקי בית, כולם מוסלמים. הם שילמו מס קבוע של 33.3% לשלטון העות'מאני על מוצרים חקלאיים, שכללו: חיטה, שעורה, עצי זית, עזים וכוורות דבורים, ובנוסף, שילמו מס להכנסות מזדמנות בסך של 3,500 אקצ'ה.
באחד ממסעותיו הרבים, ויקטור גרין ביקר במקום בשנת 1863, ודיווח כי התושבים סובלים מחום כבד ומתגוררים בבתים רעועים. בנוסף דיווח כי ישנה מגפה שהתפשטה והפילה חללים בבית ג'ימאל. רשימת כפרים עות'מאנית, בשנת 1870 לערך, הראתה כי בבית ג'מאל האוכלוסייה מנתה 21 אנשים, עם בסך הכל 8 בתים, אם כי מפקד האוכלוסין כלל גברים בלבד.
אדמות בית ג'מאל נרכשו בשנת 1869 על ידי אנטוניו בלוני, כומר איטלקי בפטריארכיה הלטינית שבירושלים ופרופסור לתאולוגיה בסמינר הלטיני שבבית ג'אלא שליד בית לחם, במימון ובסיוע של המרקיז הקתולי סקוטי לורד דה בוטה. בשנת 1878 יסד הכומר אנטוניו בלוני בית ספר חקלאי ופנימייה לבנים עניים ויתומים מהכפרים שבסביבה מתוך כוונה להקדיש את חייו וכוחו לטיפול ביתומים, תושבי המקום אף קראו לו "אבו אל-יתאמא" (אבי היתומים). בשנת 1891 התמזגה הקהילה הקטנה של האב אנטוניו בלוני עם המסדר הסלזיאני אשר נוסד על ידי דון בוסקו הקדוש במאה ה-19, דון בוסקו הקדיש את חייו לחינוך ילדים ונערים ואף פיתח שיטת חינוך משלו אשר נקראת "השיטה המונעת" המבוססת על חכמה, אהבה ודת.
בשנת 1899 היו בבית היתומים בבית ג'מאל כ־30 יתומים, יחד עם נזירות ואחיות מהמסדר הסליזיאני של דון בוסקו הקדוש.
היסטוריה > תקופת המנדט הבריטי

בשנת 1922 העניק חבר הלאומים לבריטניה מנדט על ארץ ישראל ובתוכה בית ג'מאל. במפקד שנערך בשנת 1922 על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בית ג'מאל מנתה 59 אנשים, מתוכם היו: 56 נוצרים, ושלושה מוסלמים, כאשר מתוך הנוצרים היו 29 קתולים רומאיים, 24 מלכיתים ו-2 מרונים.
עד מפקד האוכלוסין של 1931 האוכלוסייה עלתה ל-168; 78 נוצרים ו-90 מוסלמים, ובסך הכל 22 בתים.
בשנת 1932 נבנתה כנסיית סטפנוס על שרידי הכנסייה הביזנטית שנמצאו בחפירה ארכאולוגית במקום.
בשנת 1945 האוכלוסייה של בית ג'מאל כללה בסך הכל כ-240; 120 מוסלמים ו-120 נוצרים. שטח האדמה היה 4,878 דונם, מתוכם 715 דונם יועדו למטעים וקרקע להשקיה, 2,899 לדגנים, ואילו 1,264 דונם סווגו כקרקע שאינה מעובדת.
היסטוריה > לאחר 1948

באוקטובר 1948 במהלך מבצע ההר שבמלחמת העצמאות, נכבש בית ג'ימאל והכפרים שסביבו על ידי הגדוד החמישי בפיקודו של משה בן דרור (מוריס) כחלק מכיבוש נרחב של האזורים השולטים על הדרך לירושלים. בית ג'ימאל היה המקום שבו שכנה מפקדת כוחות המצריים באזור.
בעקבות מלחמת העצמאות, המצב הדמוגרפי באזור בית ג'ימאל השתנה, והיתומים והעניים שנהגו לפקוד את בית הספר החקלאי שבאזור חדלו מלהגיע. בעקבות כך בשנת 1957 פסק בית הספר החקלאי מלפעול ובמקומו הוקמה במקום ב־1958 פנימייה לילדים ממשפחות מעורבות ליהודים ונוצרים שהחזיק עד 1963. בשנת 1969 היה בית ג'ימאל בית ספר יסודי ופנימייה עם חטיבת ביניים לילדים מרקע סוציו אקונומי קשה מהגליל, מרמלה ומירושלים, פנימייה זו החזיקה מעמד עד 1981, משום שבשנה זו כבר היה לרוב הכפרים והערים סביב בית ספר מקומי מסודר, ובנוסף היה מחסור בכוח אדם בקרב האחים הסליזיאניים.
בשנת 1985 לאחר מפגש מקרי של הכומר המקומי עם נזירה בבית לחם החלו להגיע נזירות בית לחם של סן ברונו הקדוש מצרפת ומבלגיה ולהשתקע במנזר בבית ג'מאל, הגעתם נתמכה בידי האבות הסליזיאניים במקום ובסיוע של סגן ראש עיריית ירושלים, הפרופסור נתן אנדרה שוראקי, סופר ידוע שאף תרגם את התנ"ך, הברית החדשה והקוראן לצרפתית.
בשנת 1991, בעקבות מלחמת המפרץ, הועתק משכנה של שגרירות איטליה בישראל למשך כחודשיים לבית ג'מאל, בתום המלחמה ב-28 בפברואר חזרה שגרירות איטליה לתל אביב.
בשנת 2000 על הגבעה הגבוהה ביותר בבית ג'מאל, תל גמליאל, הצטרפו כ־8 נזירים מאותו מסדר של נזירות בית לחם של סן ברונו הקדוש אשר נמצאים במבנה סגור וללא כניסת מבקרים. הנזירים מתפרנסים מייצור סוגי קטורת שונים ונרות לכנסיות. נכון לשנת 2024 יש במנזר זה 5 נזירים איטלקים בלבד.
היסטוריה > לאחר 1948 > סכסוך נדל"ני

הקרקע הסובבת את בית ג'מאל היא בבעלות המסדר הסליזיאני של דון בוסקו ובבעלות הכנסייה הקתולית. בשנת 2004 חברת "קדמת עדן" חתמה הסכם פיתוח עם המסדר על כ-1,000 דונם המיועדים לבניית 4,300 יחידות דיור למגזר החרדי בבית שמש. חברת הפיתוח קדמת עדן לא קידמה את ההסכם ועל כן בשנת 2015 נחתם הסכם חכירה בין המסדר ובין חברת "אקה פיתוח ובנייה". העניין הובא לדיון בפני בית המשפט העליון. ובשנת 2018 קבע בית המשפט כי חברת קדמת עדן תזכה לפתח קרקע באזור בית שמש תמורת מאות מיליוני שקלים. לאחר פסק הדין, הגישה אקה ערעור אך בסופו של דבר ביוני 2021 משכה אותו בהמלצת השופטים. את המסדר ייצג בבית המשפט עורך הדין דוד שמרון, ובמהלך המשפט הוגשו נגדו תלונות למשטרה ולבית המשפט על ידי חברת אקה בטענה כי הוא פועל לטובתה של חברת קדמת עדן בנוסף לעבודתו מול המסדר. שמרון הכחיש את הטענות נגדו ואמר כי זהו ניסיון להפעלת לחץ על בית המשפט.
כנסיית סטפנוס הקדוש

על פי המסורת הנוצרית, בשלושה בדצמבר בשנת 415 לספירה, חלם כומר ביזנטי בשם לוקיאנוס שהתגורר בכפר גמלא, כי עצמותיו של סטפנוס הקדוש נמצאות בבית ג'מאל. בדרך פלא לאחר חיפושים אכן נמצאו עצמות במקום ועל כן נבנתה בו כנסייה ביזנטית על שמו של סטפנוס.
סטפנוס נחשב בדיעבד למרטיר הנוצרי הראשון משום שהוא היה הנוצרי הראשון שנסקל למוות על חומות ירושלים בגלל אמונתו. סטפנוס חי כיהודי ואף היה תלמידו של רבן גמליאל הזקן, אולם בסוף ימיו השתייך לקבוצת המאמינים היהודים בישו כמשיח. הנוצרים מאמינים שרבן גמליאל הזקן תמך בסטפנוס במהלך המשפט שנערך לו כי האמין בדרכו ולכן איפשר את קבורת סטפנוס בנחלתו זו.
עם כיבוש ירושלים בידי הפרסים ב-614 נהרסה הכנסייה ביחד עם כנסיות נוספות בארץ ישראל וביניהן כנסיית הקבר וכנסיית הר הזיתים על ידי חוסרו השני מלך פרס.
בין השנים 1916 - 1922, בוצעו באתר חפירות ארכאולוגיות במהלכן התגלו בחצר בית בכפר בית ג'מאל שרידי הכנסייה הביזנטית מן המאה החמישית. בין הממצאים שנמצאו היו יסודות הכנסייה, שרידי פסיפס וכתובת ביוונית. כמו כן התגלתה בחפירות, מערה קטנה חצי אובלית ובה ארבעה קברים: קבר ראשון המיוחס לרבן גמליאל, קבר שני המיוחס לבנו אביבוס (חביב), קבר שלישי המיוחס לניקודמוס (נקדימון) וקבר רביעי אשר מיוחס לסטפנוס הקדוש. על פי הצלב המופיע במוזאיקה שברצפת הכנסייה שנחשפה, סביר מאוד שהמוזאיקה נוצרה לפני שנת 427, שהיא גם השנה שבה אסר הקיסר על ציור צלבים ברצפה או במקום שדורכים עליו.
על שמו של סטפנוס הוקמה בחצר המנזר, על גבי השרידים הביזנטיים, כנסייה חדשה בשנת 1932. שרידי הפסיפס שנמצאו באתר הכנסייה הועברו לקיר מחוץ לכנסיית סטפנוס ושרידי הכתובת ביוונית הושארו במקומם על רצפת הכנסייה.
בשנת 2000 נתרם על ידי האמן יגאל תומרקין פסל צלב ממתכת עם ראש מכופף לציון מותו של סטפנוס הקדוש.
בשנת 2006 פרסם הכומר אמיל פוש מבית הספר הצרפתי לארכאולוגיה ומקרא בירושלים את ממצאיו מהחפירה הארכאולוגית במקום, וחשף כי על טבלת אזנים שנתגלתה במקום נכתב ביוונית עתיקה "ΔΙΑΚΟΝΙΚΩΝ ΣΤΕΦΑΝΟΥ ΠΡΩΤΟΜΑΡΤΥΡΟΣ" (דיאקוניקון סטפאנוּ פרוטומרטירוס) ופירושו "משכן שרידיו של סטפנוס המרטיר הראשון". גילוי זה מוכיח לטענת הנזירים במקום כי בית ג'מאל הוא אכן כפר גמלא מאיגרת לוקיאנוס ומקום קבורתו של סטפנוס הקדוש.
את תפעול ותחזוק הכנסייה מבצעים 7 נזירים סליזיאנים שחיים במבנה המרכזי שמדרום לכנסייה ובניהולו של אב המנזר אנטוניו סקודו שאף מבצע במקום הדרכות מפורטות לתיירים.
כנסיית סטפנוס הקדוש > מקווה

בתוך כנסיית סטפנוס, ישנם מדרגות היורדות מתחת לאדמה אל מקווה יהודי הלכתי, המתוארך למאה הראשונה לספירה.
מנזר הנשים

במבנה הדרומי בבית ג'מאל נמצאות כיום נזירות של מסדר בית לחם, למסדר זה ישנם שלושה שמות: מסדר בית לחם; לזכרו של הולדת ישו בבית לחם. מסדר עליית מרים הקדושה; נקרא כך בהשפעתו של האפיפיור פיוס השנים עשר, שהודיע ב-1 בנובמבר בשנת 1950 על הדוגמה, עיקרון אמוני נוצרי, שמרים אם ישו, עלתה לשמיים עם גופה. באמונה הנוצרית, באמירה זו השווה האפיפיור את עוצמתה של מרים אם ישו לאלוהותו ולעוצמתו של ישו, משום שישו הוא היחיד שעלה בגופו לשמים ולא מת בארץ ישראל. בהשפעת אמונה זו יוסד מסדר זה. השם השלישי הוא מסדר על שם סן ברונו הקדוש שייסד את המסדר הקרטוזיאני במאה האחת עשרה. כאשר הוקם המסדר, ביקשו הנזירות להשתייך גם למסדר סן ברונו הקדוש אשר משפיע מאוד על אורחות חיי הנזירות במנזר ומכאן השם הנוסף.
מסדר האחיות בית לחם נוסד בשנת 1950 בצרפת, ושייך לזרם הקתוזיאני של סן ברונו הקדוש. הנזירות במקום מגיעות בעיקר מצרפת ומבלגיה, והשפה המשותפת ביניהן היא צרפתית. הנזירות עוסקות במשך היום בתפילה בהגות ובהתבוננות וממעטות בדיבור. במנזר נמצאות 25 נזירות, אשר חלקן נמצאות מרגע הקמת המנזר עבורן בשנת 1985 וחלקן הגיעו מאוחר יותר. לכל אחת מהנזירות יש תפקיד משלה לקיום ולתפעול אורח החיים במנזר. לפרנסתן יוצרות הנזירות כלי קרמיקה מעוצבים, ריבות ומיצים שונים הנמכרים לתיירים ומבקרים בחנות קטנה במנזר.
הנזירות אינן עוזבות את המנזר ללא סיבה הכרחית כמו סידורי ביטוח או ללכת לרופא. על מנת לחיות חיים מלאים כנזירה, הנזירות מתנתקות מאמצעי תקשורת כטלוויזיה או טלפון ועסוקות במשך רוב היום בתפילה ובטקסים דתיים.
הנזירות לובשות כמה סוגי בגדים ומתוכם שני סוגים מרכזיים, לבן; לתפילה, לשירה ולשהות היומיומית במנזר. כחול; לעבודה מלכלכת וליציאה לעיר, על מנת לא למשוך תשומת לב מיותרת. מתוך מסורת עתיקת שנים ומתוך הסמליות של הנישואין עם האל הנזירות עוטות על ראשן כיסוי ראש וחלקן אף עונדות טבעת מבחירה כסמליות לנישואיהן עם האל.
מנזר הנשים > קפלה יהודית במנזר

בתוך מנזר הנשים ישנו חדר שהוא מעין קפלה או בית כנסת יהודי קטן, עם עמוד תפילה, מנורת שבעה קנים וספר תנ"ך פתוח. החדר ללא סממנים נוצרים על מנת לאפשר תפילה ליהודים והוא נועד לקירוב לבבות בין נוצרים ליהודים.
הבאר הטורקית

הבאר הטורקית היא באר בעומק 6 מטרים אשר נמצאת במורדות הגבעה על נחל ירמות. הבאר יועדה לתת מים בתקופה העת'מאנית. גם כיום הבאר מלאה במים אך מסוכן להיכנס אליה עקב ברזלים הנמצאים בבאר.
עץ זית עתיק

על הגבעה בבית ג'מאל כ-600 מטרים מצפון למנזר, נמצא עץ זית שעל פי הנזירים במקום גילו כבן 2,000 שנה, והוא נחשב לאחד מעצי הזית העתיקים בישראל. על פי משרד החקלאות גילו מוערך בכ-400 שנים.
אירועי טרור וּונדליזם בבית ג'מאל

ב-26 בפברואר 2010 נמצאה באזור המנזר גופתה של נטע שורק, אישה ישראלית מזכרון יעקב. היא נעדרה יומיים קודם לכן לאחר ששהתה בבית ההארחה במנזר. בתחילה סברה המשטרה שהתאבדה אולם לאחר מכן התברר שהיא נרצחה על ידי חוליה של מחבלים פלסטינים שדקרו וחנקו אותה למוות.
ב-20 באוגוסט 2013, כחלק מאירוע "תג מחיר" הושלכו על ידי אלמונים בקבוקי תבערה ורוססו כתובות נאצה בסמוך למנזר הנשים בבית ג'מאל.
ב-20 בספטמבר 2017, הושחתה כנסיית סטפנוס הקדוש שבמקום ובין היתר נופצו חלונות הויטראז' של הכנסייה, פסלה של מריה הקדושה נשבר והושחת ריהוט וחלקים נוספים בכנסייה.
ב-10 באוקטובר 2018 נגלה לעיני אנשי המנזר כי הושחתו עשרות קברים על ידי הפלת צלבי הבטון שעליהם בבית העלמין המקומי אשר מרוחק כחצי קילומטר מהמקום.
גלריית תמונות

תקרת הכנסייה
ציור קיר: סקילת סטפנוס
אחד ממעברי הצד
משפט סטפנוס
גלריית תמונות > חלונות ויטראז' בכנסיית סטפנוס

ההשתנות – משה ואליהו עם ישו
הלידה – מרים וישו התינוק
הטבילה – יוחנן וישו
הצליבה של ישו
התחיה של ישו ביום השלישי
ראו גם

קרטוזיאנים
מנזר
סטפנוס הקדוש
נזירות בית לחם של עליית הבתולה השמיימה והקדוש ברונו