stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
15 במרץ
נולדו

1493 – אן דה מונמורנסי, מפקד צבא ומדינאי צרפתי (נפטר ב-1567)
1713 – ניקולא לואי דה לאקאי, אסטרונום צרפתי (נפטר ב-1762)
1767 – אנדרו ג'קסון, הנשיא השביעי של ארצות הברית (נפטר ב-1845)
1830 – פאול הייזה, סופר, משורר, מחזאי, בלשן ומתרגם גרמני ממוצא יהודי (נפטר ב-1914)
1854 – אמיל אדולף פון בהרינג, פיזיולוג גרמני, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (נפטר ב-1917)
1895 – תלמה ילין, צ'לנית ישראלית ילידת אנגליה בעלת שם עולמי (נפטרה ב-1959)
1899 – עקיבא ארנסט סימון, הוגה דעות ומרצה לחינוך באוניברסיטה העברית, זוכה פרס ישראל (נפטר ב-1988)
1916 – הארי ג'יימס, מנהל להקה מוזיקלית וחצוצרן אמריקאי (נפטר ב-1983)
1924 – מיכאל הרסגור, היסטוריון ישראלי (נפטר ב-2011)
1924 – יורי בונדארב, סופר סובייטי (נפטר ב-2020)
1926 – אשר לוי, תת-אלוף, ראש מטה פיקוד הדרום בצה"ל (נפטר ב-2022)
1929 – אנטונייטה סטלה, זמרת אופרה איטלקייה (נפטרה ב-2022)
1930 – ז'ורס אלפרוב, פיזיקאי יהודי רוסי-בלארוסי, חתן פרס נובל לפיזיקה (נפטר ב-2019)
1930 – מרטין קרפלוס, פרופסור יהודי-אמריקאי לכימיה תאורטית מאוניברסיטת הרווארד, חתן פרס נובל לכימיה (נפטר ב-2024)
1930 – עדנה סולודר, חברת הכנסת מטעם המערך (נפטרה ב-2024)
1931 – איתן פרויד, שחיין ישראלי (נפטר ב-1962)
1931 – יוסף האפרתי, חוקר ספרות ישראלי (נפטר ב-1974)
1931 – ניסים לאון, צלם, מפיק, שותף בחברת ההפקה "סרטי רול" (נפטר ב-2000)
1932 – אלן בין, אסטרונאוט בתוכנית אפולו ובסקיילאב, האדם הרביעי שהלך על הירח, במסגרת אפולו 12 (נפטר ב-2018)
1932 – יז'י הופמן, במאי קולנוע יהודי פולני
1933 – רות ביידר גינסבורג, שופטת בית המשפט העליון של ארצות הברית יהודייה (נפטרה ב-2020)
1934 – משה קרת, מנכ"ל התעשייה האווירית לישראל (נפטר ב-2020)
1935 – רם עברון, עיתונאי ישראלי (נפטר ב-2008)
1937 – עמוס כרמלי, עיתונאי, איש טלוויזיה ורדיו ישראלי ובמאי סרטים (נפטר ב-2014)
1937 – דינה קטן בן-ציון, משוררת, מתרגמת וחוקרת ישראלית (נפטרה ב-2023)
1942 – מאשיקו קומורה, פוליטיקאי יפני
1943 – דייוויד קרוננברג, במאי קולנוע
1943 – דני טרץ', מוציא לאור
1945 – דני יתום, אלוף בצה"ל, ראש המוסד ופוליטיקאי ישראלי
1948 – קייט בורנשטיין, סופרת, מחזאית, אמנית מיצג ותאורטיקנית של המגדר אמריקאית
1949 – ברנד ניקל, כדורגלן גרמני (נפטר ב-2021)
1949 – דורי בן זאב, שדרן, פזמונאי, זמר, שחקן, בדחן, מדבב ומחבר פרסומות ישראלי
1955 – קורין אלאל, זמרת, מלחינה, מעבדת, נגנית ופזמונאית ישראלית (נפטרה ב-2024)
1955 – חיה קציר, שחקנית קולנוע ישראלית
1958 – מורגן גריפית', חבר בית הנבחרים של ארצות הברית
1960 – אורית סטרוק, חברת כנסת מטעם הבית היהודי
1964 – פרננדו דה נאפולי, כדורגלן איטלקי
1969 – קים רייבר, שחקנית טלוויזיה וקולנוע אמריקאית
1975 – ויל.איי.אם, מוזיקאי אמריקאי
1975 – אווה לונגוריה, שחקנית אמריקאית
1976 – אמיר אוחנה, יושב ראש הכנסת, השר לביטחון פנים ושר המשפטים מטעם הליכוד
1980 – אפרת בוימולד, שחקנית ישראלית
1983 – פלורנסיה ברטוטי, שחקנית, זמרת ומלחינה ארגנטינאית יהודייה
1985 – אווה אמורי, שחקנית אמריקאית
1985 – קלן לוץ, שחקן ודוגמן אמריקאי
1986 – ג'יי קורטני, שחקן אוסטרלי
1988 – דניאל מגון, שחקן ומדבב ישראלי
1993 – פול פוגבה, שחקן כדורגל
1997 – אביטל בורוחובסקי, שחמטאי ישראלי
2000 – כריסטיאן קוסטוב, זמר, ייצג את בולגריה באירוויזיון 2017
נפטרו

44 לפנה"ס – יוליוס קיסר, דיקטטור רומאי (נולד ב-102 לפנה"ס)
220 – צאו צאו, שר מלחמה סיני והקיסר של ממלכת ווֶיי (נולד ב-155)
493 – אודואקר, שליט איטליה שהביא לסופה של האימפריה הרומית המערבית (נולד ב-435)
963 – רומנוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית (נולד ב-938)
1536 – פרגלי אבראהים פאשא, וזיר גדול באימפריה העות'מאנית (נולד ב-1493)
1897 – ג'יימס ג'וזף סילבסטר, מתמטיקאי בריטי ממוצא יהודי (נולד ב-1814)
1918 – לילי בולאנז'ה, מלחינה צרפתייה (נולדה ב-1893)
1918 – חוסה וייט, מלחין וכנר קובני-צרפתי (נולד ב-1836)
1937 – ה.פ. לאבקרפט, סופר אמריקאי (נולד ב-1890)
1938 – ניקולאי בוכארין, מהפכן ומדינאי סובייטי (נולד ב-1888)
1942 – אלכסנדר זמלינסקי, מלחין, פסנתרן ומנצח אוסטרי (נולד ב-1871)
1957 – ישראל קסטנר, חבר ועד ההצלה בבודפשט בזמן השואה (נולד ב-1906)
1964 – משה צדוק, איש ההגנה ואלוף בצה"ל, ראש אגף כוח אדם הראשון, אלוף פיקוד הצפון ואלוף פיקוד הדרום (נולד ב-1913)
1975 – אריסטוטל אונאסיס, איל ספנות ובעלה השני של ג'קלין קנדי-אונאסיס (נולד ב-1906)
1983 – רבקה וסט, פמיניסטית וסופרת ממוצא בריטי-אירי (נולדה ב-1892)
1992 – ישעיה תשבי, חוקר קבלה (נולד ב-1908)
1992 – שאול רוזוליו, המפכ"ל החמישי של משטרת ישראל (נולד ב-1923)
1998 – בנג'מין ספוק, רופא ילדים (נולד ב-1903)
2000 – אשר וינר, מנהל ישראלי, שהיה מנכ"ל משרד הבינוי והשיכון בשנים 1979–1985 (נולד ב-1936)
2001 – אן סאות'רן, שחקנית קולנוע אמריקאית (נולדה ב-1909)
2004 – אל מנספלד, אדריכל ישראלי, זוכה פרס ישראל לאדריכלות (נולד ב-1912)
2008 – רמי רחמימוב, חתן פרס ישראל לחקר הרפואה (נולד ב-1937)
2009 – דניאל שמשוני, אלוף-משנה בצה"ל, ממייסדי חיל האוויר הישראלי (נולד ב-1919)
2011 – נייט דוג, ראפר אמריקני (נולד ב-1969)
2019 – טלי לטוביצקי, משוררת ועורכת ספרותית ישראלית (נולדה ב-1976)
2020 – תומר בן חורין, שחקן, צייר וסופר ישראלי (נולד ב-1983)
2021 – יפת קוטו, שחקן קולנוע וטלוויזיה יהודי אפרו אמריקאי (נולד ב-1939)
2024 – סלים ג'ובראן, שופט בית המשפט העליון (נולד ב-1947)
2025 – אמנון יוגב, מדען ישראלי בתחומי הכימיה, האיזוטופים, הלייזרים והאנרגיה הסולארית (נולד ב-1936)
2025 – סליק ווטס, כדורסלן אמריקאי (נולד ב-1951)
חגים ואירועים החלים ביום זה

ההונגרים מציינים את מהפכת 1848
באימפריה הרומית: אידו של מארס
יום העובד הסוציאלי
14 במרץ – 16 במרץ
מרץ
לוח אירועים שנתי
הערות שוליים

↑  יעל ברנובסקי, יום העובד הסוציאלי: הכי קשה, הכי פחות מתגמל, באתר ynet, 15 במרץ 2010
↑  עירית פרימוביץ, יום העו"סיות: לעסוק בחיים עצמם, באתר ישראל היום, 15 במרץ 2022
אנדרו ג'קסון
מיכאל הרסגור
יוליוס קיסר
צאו צאו
אודואקר
ה.פ. לאבקרפט
ז'אן סווה

ז'אן מתילדה סווה (באנגלית: Jeanne Mathilde Sauvé; ‏ 26 באפריל 1922 - 26 בינואר 1993) הייתה עיתונאית ופוליטיקאית קנדית שכיהנה כמושלת הכללית של קנדה, ה-23 במניין מאז איחוד קנדה, בשנים 1990–1984, האישה הראשונה בתפקיד זה.
סווה נולדה בססקצ'ואן והתחנכה באוטווה ובפריז לפני שעבדה כעיתונאית בתאגיד השידור הקנדי (CBC). היא נבחרה לבית הנבחרים הקנדי ב-1972 ולאחר מכן כיהנה כשרת הכתר עד שנת 1980 עד לבחירתה לראשות בית הנבחרים. היא כינה בתפקיד זה עד שמונתה לתפקיד המושל הכללי של קנדה על ידי אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת על פי המלצתו של ראש ממשלת קנדה פייר טרודו, להחליף אדוארד שרייר כמשנה למלכת קנדה, והיא מילאה תפקיד זה עד לבחירתו של ריי נטישין בשנת 1990. היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה כמושלת הכללית של קנדה.
ב-27 בנובמבר 1972, הושבעה סווה למועצת המלוכה של קנדה, מה שנתן לה את הזכות לשאת התואר "הנכבד" (The Honourable) לכל ימי חייה; עם זאת, כמושלת הכללית לשעבר של קנדה, סווה הייתה זכאית לתואר "The Right Honourable" (תואר הזהה לתוארם של חברי בית הלורדים). לאחר מכן ייסדה ועבדה עם קרן סווה עד למותה מלימפומת הודג'קין ב-26 בינואר 1993.
ראשית חייה

סווה נולדה בקהילת פרנסקואה(אנ') של כפר פרודהום(אנ') שבפרוביניציה ססקצ'ואן לצ'ארלס אלברט בנווייט ולאנה ויילאנט. כעבור שלוש שנים עברה לאוטווה, שם התגוררה משפחתה. כשהייתה נערה צעירה, אביה היה לוקח אותה לבקר בפרלמנט היל(אנ'), מקום משכנו של הפרלמנט הקנדי. בעודם שמה, אביה היה מראה לסווה הצעירה לעיתים קרובות את פסל הברונזה של חברת הפרלמנט הקנדי הראשונה, אגנס מקפיל(אנ'). אביה היה אומר לה: "את יכולה להיות חברת פרלמנט יום אחד, אם תרצי בכך". סווה למדה במנזר והייתה ראש כיתתה בשנה הראשונה ללימודיה. היא המשיכה את לימודיה באוניברסיטת אוטווה, ועבדה עבור ממשלת קנדה כמתרגמת על מנת לשלם את שכר לימודיה הגבוהים. במקביל, סווה הייתה מעורבת באופן פעיל בענייני סטודנטים ופוליטיקה; בגיל 20 (1942), היא הפכה לנשיאה הלאומית של איגוד הסטודנטים הצעירים הקתולים, דבר שחייב את מעברה למונטריאול.
במנוטריאול הכירה סווה את מוריס סווה(אנ'), והשניים התחתנו ב-24 בספטמבר 1948, באותה שנה שהזוג עבר ללונדון; מוריס השיג מלגת לימודים בבית הספר לכלכלה של לונדון, וסווה עבדה כמורה וכחונכת. שנתיים לאחר מכן, הם עברו לפריז, שם היא הועסקה כעוזרתו של מזכ"ל מזכירות הנוער באונסק"ו. בשנת 1951 נרשמה לשנה באוניברסיטת פריז וסיימה את לימודי התואר האקדמי שלה ציוויליזציה הצרפתית. סווה ובעלה חזרו לקנדה לקראת סוף שנת 1952, שם התגוררו בני הזוג בעיר סנט היאסינט (אנ') שבקוויבק, וב-1959 נולד להם ילד, ז'אן-פרנסואה. סווה הייתה אז חברה מייסדת של המכון למחקר פוליטי ונשכרה כעיתונאית וכשדרנית בחברת CBC.
לאחר הצלחתה בתוכנית הרדיו הראשונה שלה, "Fémina", סווה הועברה לטלוויזיה על ידי רשת הטלוויזיה CBC ומיקדה את מאמציה לכיסוי נושאים פוליטיים ברדיו ובטלוויזיה, באנגלית ובצרפתית.
המושלת הכללית של קנדה

סווה היא האישה הראשונה שכיהנה כמושלת הכללית בתולדות קנדה והאישה השנייה מבין כל מדינות חבר העמים הבריטי להיות מושלת כללית של מדינה כלשהי. הראשונה שמונתה להיות מושלת כללית של מדינה בחבר העמים הבריטי הייתה אלמיירה מיניטה גורדון(אנ'), שמונתה בשנת 1981 להיות המושלת הכללית(אנ') של בליז.
המושלת הכללית של קנדה > מושלת כללית נבחרת

בדצמבר 1983 המליץ ראש ממשלת קנדה פייר אליוט טרודו למלכת קנדה אליזבת השנייה על סווה כמי שיכולה להחליף את המושל הכללי אדוארד שרייר כמושלת הכללית וכמייצגת את המלוכה הקנדית. בכלי התקשורת, "קבלת הפנים" שנעשתה לסווה הייתה חיובית לאור האלגנטיות שלה, טבעה המעודן ויכולתה לשלוט באופן שוטף באנגלית ובצרפתית, מה שהיה נכס למשרה זו. כל זאת למרות הספקולציות באשר ליכולתה להישאר בלתי מפלגתית, כלומר נייטרלית. ב-15 בינואר התפטרה סווה מהפרלמנט ומתפקידה כיושבת ראש בית הנבחרים כדי להיכנס לתפקיד המושלת הכללית אך כעבור יומיים היא אושפזה; שמועות שנפוצו טענו כי היא אושפזה בגלל מחלת הסרטן אבל הטענה הרשמית הייתה שהיא לקתה בווירוס נשימתי, אשר הסתבך בגלל הרגשת של סווה לאנטיביוטיקה.
המלכה אליזבת השנייה מינתה את סווה למושלת הכללית של קנדה ב-28 בינואר 1984 על פי המלצתו של ראש הממשלה טרודו. עם זאת, סווה נשארה בבית החולים ומחלתה רק החמירה, מה שהוביל את עמיתיה להאמין שהיא תמות בעוד שהעיתונות החלה לכתוב מודעות אבל לקראת מותה לכאורה. סווה התאוששה ושוחררה מהטיפול הנמרץ ומבית החולים ב-3 במרץ, אם כי המחלה עיכבה את טקס ההשבעה שלה, שאמור היה להתקיים באותו חודש. היא שמרה על חשאיות לגבי טיבה המדויק של מחלתה, ולא התייחסה לשמועות שטענו כי היא פיתחה לימפומת הודג'קין וציינה בראיונות כי זה עניינה הפרטי, וכי היא מספיק בריאה כדי לשמור על אחריותה.
המושלת הכללית של קנדה > לאחר השבעתה

סווה נשבעה אמונים לתפקיד המושלת הכללית של קנדה ב-14 במאי 1984 בטקס שנערך במליאת הסנאט הקנדי. במהלך הטקס אמר ראש הממשלה טרודו: "זה נכון והולם שלהוד מלכותה (אליזבת השנייה) צריכה סוף סוף להיות אישה שתייצג אותה כאן", בעוד שטרודו הדגיש כי המלכה לא מינתה את סווה לתפקיד מתוקף היותה אישה. כמעט מיד לאחר הטקס, סווה הבהירה כי בימי כהונתה כמושלת הכללית היא תפעל לקידום נושאים סביב הנוער, שלום העולם והאחדות הלאומית של קנדה.
כמושלת כללית, המשיכה סווה להתעדכן במסמכי והחלטות הקבינט ונפגשה באופן רציף עם ראשי ממשלות שונים במהלך כהונתה. היא לא דיברה בגלוי על יחסיה עם ראשי ממשלות אלו, אם כי דווח על חיכוך בינה לבין בריאן מלרוני, שאותו מינתה לתפקיד ראש הממשלה ב-1984. סווה הביעה את מורת רוחה על דרכו של מלרוני להגביר את מעמד משרדו, בין היתר לאחר התעקשותו של מלרוני לקבל לבדו (ללא סווה וללא נציג מהמלוכה הקנדית) את פניו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן ב"פסגת שמרוק(אנ')".
עם זאת, היא קבילה את פניהם של כמה מבני משפחת המלוכה הקנדית, כולל המלכה אליזבת ובעלה הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, אליזבת, המלכה האם והנסיך אנדרו, דוכס יורק ורעייתו, שרה פרגוסון. הנסיך אדוארד, דוכס אדינבורו נפגש עם סווה באחוזת רידו ב-4 ביוני 1988 כדי להציג למושלת הכללית מכתב הרשאה המאפשר למשנה למלכה לממש את כוחות המלכה בכל הנוגע להרלדיקה בקנדה, דבר שיוביל לכינונה של הרשות ההרלדיקאית הקנדית שסווה הייתה הראשונה לעמוד בראשה.
בין המבקרים הזרים שהתקבלו בברכה על ידי סווה היו מלך שוודיה קרל השישה עשר גוסטב, המלכה ביאטריקס, חוסיין מלך ירדן, האפיפיור יוחנן פאולוס השני, המזכיר הכללי של האו"ם חוויאר פרז דה קוויאר, נשיא צרפת פרנסואה מיטראן, נשיא הרפובליקה העממית של סין לי שייניין, נשיא רומניה ניקולאה צ'אושסקו, האם תרזה, ובסופו של דבר, הנשיא רונלד רייגן. גם סווה נסעה לייצג את המלכה באיטליה, בקריית הוותיקן, ברפובליקה העממית של סין, בתאילנד, בצרפת, באורוגוואי ובברזיל.
מאז שנת 1921 הותרו ביקורים לתיירים ומקומיים באחוזת רידו. במהלך כהונתה של סווה כמושלת הכללית הופסקו הביקורים של הציבור באחוזה. ההסבר שניתן היה דאגות לביטחונה של המושלת, אולם עיתוני התקופה תקפו את המושלת וטענו כי הסיבה האמיתית להפסקת מתן כניסה למבקרים הייתה רצונה של המושלת לפרטיות. עיתון "The Globe and Mail(אנ')" אף תיאר קבוצות ציבוריות שקראו להחרמת אירועים של המושלת בשל החלטתה זו. במהלך כהונתה של יורשה של סווה, ריי נטישין נפתחה האחוזה מחדש לכניסת מבקרים.
במסגרת תפקידה כמשנה למלכה, ב-1986 קיבלה סווה בשם "אנשי קנדה" את "מדליית נאנסן(אנ')", וכעבור שנתיים, פתחה את אולימפיאדת קלגרי. אבל, אחד האירועים החביבים עליה שהיא אירחה באחוזתה היה מסיבת חג המולד השנתית של מועדון הנערים והנערות של אוטווה ושל עמיתו בשפה הצרפתית, פאטרו ד'אוטאווה. באירוע זה הגיעו הילדים לאחוזת רידו כדי לבקר אצל סנטה קלאוס ולהשתתף בארוחת צהריים בחדר האוהלים שבאחוזה. סווה אירחה אישית את הנערים וחבשה כובע מסיבה כדי לחגוג את האירוע המיוחד.
בנאום סיום כהונתה, בחג המולד 1989, נתפסו כמה ממילותיה של סווה כאזהרה סמויה על כישלון הסכם מיץ' לייק(אנ') והיא ספגה ביקורת על הפרת החשד לנייטרליות. ראש ממשלת ניופאונדלנד ולברדור, קלייד וולס, אמר כי "אין זה ראוי שהכתר יפריע לעניינים פוליטיים בדרך כזו או אחרת".
אחרית ימיה ומותה

לאחר שעזבה את אחוזת רידו בפעם האחרונה כמושלת הכללית ב-1990, חזרו סווה ובעלה למונטריאול, שם המשיכה לעבוד עם קרן סווה. רק שנתיים לאחר מכן, מוריס הלך לעולמו וסווה נפטרה אחריו ב-26 בינואר 1993, לאחר שנאבקה זמן רב עם לימפומת הודג'קין. בני הזוג נקברו שניהם בבית הקברות נוטרדאם דז נייג'ס שבמונטריאול. שנה אחת כעבור מותה הוציאה קנדה פוסט (רשות הדואר של קנדה) בול דואר הנושא את תמונתה של סווה.
ראו גם

המלוכה הקנדית
הערות שוליים

↑  The Rt. Hon. Jeanne Sauvé, באתר מועצת המלוכה של קנדה
↑  Jeanne Sauvé‘s early years - The Story, באתר CBC
↑  CBC Digital Archives > Politics > Federal Politics > Their Excellencies: Canada's Governors General Since 1952 > Jeanne Sauvé's Early Years, באתר CBC
↑  .Woods, Shirley (January 1, 1987). Her Excellency Jeanne Sauvé. Halifax, Nova Scotia: Formac Publishing Company Ltd
↑  CBC Digital Archives > Politics > Federal Politics > Jeanne Sauvé, a Woman of Firsts > Jeanne Sauvé's political advice, באתר CBC
↑  Speaker Sauvé ‘still learning’, באתר CBC
↑  Jeanne Sauvé: Govenor General ceremony delayed, באתר CBC
↑  כתבה ברשת CBS
↑  Senator Chaput-Rolland remembers Jeanne Sauvé, באתר CBC
↑  וידאו - נאום סיום הכהונה, באתר CBC
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 121633268  ISNI: 0000 0000 7865 4267  LCCN: n86123673  SNAC: w6bz7s0r  SUDOC: 189108185  VIAF: 47623323   WorldCat (עם VIAF): 47623323
ליאו מוצקין

.
ליאו (יהודה/אריה לייב) מוֹצקין (ברוסית: Лео (Арье Лейб) Моцкин;‏ 6 בדצמבר 1867, ברובארי, אוקראינה - 6 בנובמבר 1933, פריז) היה איש פוליטי יהודי, יליד אוקראינה (האימפריה הרוסית), לוחם למען הזכויות הלאומיות של היהודים, מאבות הציונות ומיוזמי הקונגרס הציוני, יושב הראש השני של הוועד הפועל הציוני. רוב חייו חי בגרמניה שם רכש השכלה מתמטית ופילוסופית.
קורות חיים

מוצקין נולד בעיירה בְּרוֹבָארִי באזור קייב שבאוקראינה (שהייתה חלק מן האימפריה הרוסית). נשלח בנעוריו לבית ספר תיכון בברלין על מנת ללמוד מתמטיקה. המשיך ללימודים גבוהים במתמטיקה באוניברסיטת ברלין ואף התקבל ללימודי דוקטורט אצל לאופולד קרונקר, אולם לא סיים את לימודיו בשל התמסרותו לפעילות ציונית.
בהיותו סטודנט יסד (יחד עם שמריהו לוין ויוסף לוריא) את ארגון הסטודנטים הרוסים היהודים בברלין. היה מהוגי תוכנית בזל וממארגני הקונגרס הציוני הראשון בשנת 1897.
במלחמת העולם הראשונה עבר לקופנהגן והעתיק לשם את משרדי התנועה הציונית על מנת לקיים את מדיניות הנייטרליות של התנועה. לאחר המלחמה התיישב בפריז. היה ממייסדי המשלחת היהודית לועידת השלום בפריז ב-1919, שהפכה בהמשך למשלחת קבועה לעניינים יהודים בחבר הלאומים.
האמין כי מרכז החיים היהודיים יישאר בגולה, והדגיש בעבודתו את הזכויות הלאומיות של היהודים כמיעוט.
היה פעיל בקונגרס הבינלאומי לזכויות מיעוטים שהוקם בעקבות מלחמת העולם הראשונה, אך פרש ממנו לאחר שהקונגרס נכנע ללחצים של גרמניה הנאצית ונמנע מלהתמודד עם בעיות היהודים בגרמניה. בין השנים 1925–1933 כיהן מוצקין כיושב ראש הוועד הפועל הציוני.
מוצקין נפטר ב-1933 בפריז, תוך כדי פועלו למען יהודי גרמניה. עצמותיו הועלו לארץ ישראל וב-19 באפריל 1934 נטמן בבית הקברות בהר הזיתים שבירושלים. באותה שנה הוקמה ונקראה על שמו שכונת אנשי עסקים ממעמד הביניים, אשר מאסו בצפיפות של חיפה - קריית מוצקין, אשר לימים הפכה לעיר.
מלבד העיר קריית מוצקין, נקראו על שמו בית הספר יהל"ם (יהודה לייב מוצקין) שנמצא ברמת גן, בעבר נקרא גם הרחוב שבפינתו שוכן בית הספר רחוב יהל"ם, עד ששונה לרחוב קריניצי. אחת הסמטאות היוצאות מרחוב קריניצי עדיין נקראת מבוא יהלם. גם רחוב מבוא אריה ברמת גן קרוי על שמו.
צאצאיו

כמה מצאצאיו של מוצקין זכו לממש את השאיפות האקדמיות שזנח מוצקין לטובת פעילותו הציונית. אחד מבניו היה המתמטיקאי הנודע תאודור מוצקין; בין נכדיו: לאו – פרופסור לערבית ותלמידו של ליאו שטראוס, אלחנן – פרופסור למתמטיקה, וגבריאל – בוגר אוניברסיטת ברקלי, פרופסור חבר בדימוס של האוניברסיטה העברית, לשעבר ראש מכון ון ליר בירושלים, המתמחה בפילוסופיה של ההיסטוריה, היה מופקד על הקתדרה לפילוסופיה על שם אחד העם.
בן אחר, גבריאל מוצקין (1911–1942), נפטר ממגפת טיפוס ביישובו מולדת.
ראו גם

ציונות מדינית
הערות שוליים

↑  שתי האפשרויות מופיעות ב-אתר הספרייה הלאומית
↑  עיריית תל אביב – מודעה, "באניה מריט פשה יגיע ליפו ארונו של א. ל. מוצקין ז"ל", באתר הספרייה הלאומית, ‏1934
↑  גבריאל מוצקין, חנה בר, ישעיהו וסטפריד, מולדת, תש"ד
| ציונות ישראל |
| --- | --- | --- |
| נושאים ומושגים מרכזיים | התנועה הציונית • התקווה • ארץ ישראל • אוטואמנציפציה • תוכנית בזל • תוכנית אוגנדה • תוכנית בילטמור • "אלטנוילנד" ו"מדינת היהודים" • עלייה לארץ ישראל, ההעפלה וחוק השבות • תחיית הלשון העברית • עבודה עברית וכיבוש העבודה • חלוציות • קיבוץ • מחתרות עבריות בארץ ישראל • כוח המגן העברי • כרונולוגיית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בעת החדשה • אנטישמיות • טריטוריאליזם יהודי • הצהרת בלפור, הספר הלבן הראשון ותוכנית החלוקה • הכרזת העצמאות ומלחמת העצמאות • דגל ישראל • הסכסוך הישראלי-פלסטיני • פוסט-ציונות ואנטי-ציונות • החלטת האו"ם 3379 • החלטת האו"ם 4686 |  |
| זרמים בציונות | ציונות מדינית • ציונות מעשית • ציונות סינתטית • ציונות רוחנית • הציונים הכלליים וציונות כללית • ציונות סוציאליסטית • ציונות רוויזיוניסטית • ציונות דתית • ארץ ישראל השלמה • ציונות נוצרית • ניטשה והציונות |  |
| ארגונים ציוניים | קונגרס פוקשאן והוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה • ההסתדרות הציונית העולמית • הקונגרס הציוני העולמי • הוועד הפועל הציוני וההנהלה הציונית • הסוכנות היהודית • קרן קיימת לישראל • קרן היסוד • מינהל מקרקעי ישראל • המשרד הארצישראלי • המוסדות הלאומיים • הכשרת הישוב • אוצר התיישבות היהודים ובנק אנגלו-פלשתינה • פיק"א • הגדודים העבריים • ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל • הסתדרות העובדים הכללית החדשה • סולל בונה • הארכיון הציוני המרכזי • ארכיון התצלומים של קק"ל |  |
| תנועות ציוניות | ביל"ו • חובבי ציון • ציוני ציון • פועלי ציון • ההתיישבות העובדת • התנועה הקיבוצית • עליית הנוער • תנועת המזרחי • ברית הציונים הרוויזיוניסטים • ציונות ברוסיה • ציונות בלוב |  |
| מחתרות עבריות | בר-גיורא • השומר • הרועה • הגדעונים • ארגון המגן • ניל"י • הקיבוץ • ההגנה • פלמ"ח • אצ"ל • לח"י • תנועת המרי העברי |  |
| ראשוני הציונות | מבשרי הציונות • יהודה לייב פינסקר • בנימין זאב הרצל • נתן בירנבוים • מקס נורדאו • אחד העם • ליאו מוצקין • דב בר בורוכוב • משה הס • נפתלי הרץ אימבר • דוד וולפסון • חיים ויצמן • משה לייב ליליינבלום • נחום סוקולוב • נחמן סירקין • יוסף לוריא • מקס בודנהיימר • אדמונד ג'יימס דה רוטשילד • יצחק יעקב ריינס • אוטו ורבורג • נחום גולדמן • יחיאל צ'לנוב • אבא הלל סילבר • צבי הירש קלישר • שמואל מוהליבר |  |
| אישים ציונים נוספים ואנשי היישוב | אהרן דוד גורדון • מרטין בובר • רחל המשוררת • שמואל הוגו ברגמן • הנרייטה סאלד • זאב ז'בוטינסקי • מאיר בר-אילן • חיים ארלוזורוב • זלמן שזר • אברהם יצחק הכהן קוק • ארתור רופין • דוד בן-גוריון • מנחם אוסישקין • אב"א אחימאיר • חיים בוגר (בוגרשוב) • ברל כצנלסון • אלכסנדר זייד • יוסף שפרינצק • ישראל שוחט • שמריהו לוין • יוסף טרומפלדור • מיכאל הלפרן • גרשם שלום • יהודה לייב מאגנס • יצחק טבנקין • יצחק בן-צבי • מנחם בגין • אברהם שטרן (יאיר) • ציונים לא יהודים |  |
ראו גם 100 מושגי יסוד • פורטל ישראל • פורטל היישוב • היסטוריה של עם ישראל • היסטוריה של ארץ ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265637205171  PLWABN: 9810690247505606  BnF: cb126669161 (data)  GND: 131633333  ISNI: 0000 0001 1020 083X  LCCN: no2007023763  NTA: 069445125  RERO: 02-A003613688  SUDOC: 10093305X  VIAF: 2594414   WorldCat (עם VIAF): 2594414 
ליאו מוצקין בעבודתו
פרשת ויליאם נקש

פרשת ויליאם נקש היא פרשה שבה הורשע ברצח בצרפת, עבריין יהודי בשם ויליאם נקש. נקש נמלט לישראל במרץ 1983 וממשלת צרפת הגישה בקשה למדינת ישראל להסגירו אליה, אך נקש נעלם. הוא נתפס בישראל במהלך ניסיון שוד שנתיים אחר כך, ובית המשפט העליון אישר את הסגרתו בספטמבר 1986. הפרשה עוררה שיח ציבורי חריף, לאחר ששר המשפטים, אברהם שריר, סירב תחילה לאשר את ההסגרה.
רקע

נקש, ככל הידוע, היה יהודי שמשפחתו עברה לצרפת מהעיר סטיף באלג'יריה בתחילת שנות ה-60. הוא התגורר בפריז והיה דמות מוכרת בחוגי העולם התחתון בעיר. בתחילת 1983 הועסק כרוצח שכיר במטרה להתנקש באדם בשם עבדאללה חאקר, צרפתי ממוצא אלג'יראי, בעיר בזאנסון, בדרום מזרח צרפת, סמוך לגבול השווייצרי. נקש לא הכיר את חאקר, ושירותיו נשכרו על ידי קבוצת עבריינים יריבה, שהיה לה סכסוך עמו על השליטה בעסקי מועדוני הלילה בעיר.
ב‑22 בפברואר 1983 הגיע לעיר, מפריז, יחד עם שני אנשים נוספים, חסן חמודי, גם הוא ממוצא אלג'יראי, וצ'ארלס מימי. נקש ושותפיו איתרו את חאקר בעת שישב בבית קפה במרכז העיר. כשהבחין בשלושה המתקרבים אליו כשמסכות על פניהם, ניסה להימלט. השלושה ריססו אותו במטר כדורים. נקש, שהחזיק ברובה, המשיך לירות גם לאחר שהקורבן היה מוטל חסר אונים על המדרכה. 14 כדורים פגעו בו והוא מת במקום. שני שותפיו לרצח נתפסו כעבור מספר ימים אך נקש נמלט. ב-4 במרץ 1983 הגיע לישראל ומתוקף חוק השבות הפך מיד לאזרח ישראלי בזהות בדויה, בשם רודי אטלן.
משפטו של נקש התנהל בבזאנסון בהיעדרו, והוא הורשע ברצח. ב‑3 בנובמבר 1983, הגישה צרפת לישראל בקשה להסגירו אליה, על פי הסכם ההסגרה בין המדינות. צרפת התחייבה כי יתאפשר לו, לאחר שיוסגר, לדרוש ולקבל משפט חוזר בנוכחותו. אך מדינת ישראל לא איתרה אותו מכיוון שהתגורר בישראל תחת זהות בדויה.
בישראל

נקש גר בישראל כשנתיים, מבלי שנתפס. ב‑17 במרץ 1985, נתפס יחד עם שלושה אנשים נוספים, במהלך ניסיון שוד של איש כמורה קתולי בכיר, בקילומטר ה-22 בכביש ירושלים-יריחו. הארבעה הצטיידו בכלי־נשק גנובים (מקלע עוזי, מחסניות, כדורים ואקדח עם משתיק קול), מכל גז מדמיע, מכשירי קשר, מדי צבא ומשקפת. הם הגיעו למקום המיועד בכלי רכב גנובים, התכוונו להציב מחסום, ולעצור רכב מדגם מרצדס של הכס הקדוש, שהייתה בעלת לוחית רישוי דיפלומטית. הרכב עמד לעבור במקום בדרכו מגשר אלנבי ועל פי המידע שהיה בידיהם, ציפו לשדוד 60 ק"ג של מטילי זהב ושני מיליון דולר במזומן. זה היה ניסיונם השני. שבוע לפני כן, ב-10 במרץ, ניסו כבר לשדוד את הרכב, אך זה חלף על פניהם מהר מכדי שיספיקו להגיב. משטרת ישראל עצרה אותם לפני שהספיקו להוציא אל הפועל את ניסיונם השני.
באותו ערב בו נעצר, נערכה גם חתונתו של נקש לאישה שהכיר בישראל, והותר לו להגיע לחתונה באזיקים. בעת שהיה במעצר גילתה המשטרה ששמו האמיתי הוא ויליאם נקש המבוקש בצרפת. מדינת ישראל הודיעה לצרפת שנתפס, וצרפת הגישה שוב בקשת הסגרה. נקש נעצר עד תום ההליכים בבקשת הסגרה.
המאבק נגד הסגרתו

ב-29 באפריל 1985, החלו הליכי ההסגרה בבית המשפט המחוזי בירושלים. עורך דינו של נקש, רונלד רוט, לא חלק על הראיות שביססו את ההאשמה שלפיה נטל נקש חלק ברצח, אך טען כי אין להסגיר אותו כי הרצח בוצע על רקע אווירה של אנטישמיות בעיר בזאנסון. רוט טען, בהסתמך על הסכם ההסגרה ביו שתי המדינות, כי אין להסגיר אדם אם המניעים למעשהו היו דתיים, מדיניים או גזעיים. השופט יעקב בזק לא קיבל את הטענות וקבע בספטמבר 1985 שנקש, מבחינה משפטית, הוא בר הסגרה. כי עובדתית, אין מדובר בעבירה על רקע "דתי או מדיני", אלא בחיסול חשבונות בסכסוך של עבריינים.
נקש הגיש ערעור לבית המשפט העליון, והטיעונים בו נשמעו ב‑20 במאי 1986. פרקליטו חזר על כל טענותיו אך בית המשפט העליון דחה אותן. ושוב קבע כי הרקע למעשה היה פלילי על רקע חיסול חשבונות. ב‑9 בספטמבר נדחה ערעורו של נקש פה אחד על ידי השופטים גבריאל בך, דב לוין ומנחם אלון. בשלב הבא היה אמור שר המשפטים לאשר את בקשת ההסגרה באופן פורמלי.
במקביל החלו רוט ואשתו של נקש, רינה, בקמפיין ציבורי למנוע את הסגרתו. הם יצרו קשר עם תנועת גוש אמונים, ומזכירת התנועה דניאלה וייס עזרה בהקמת ה"הוועד למניעת הסגרתו של נקש" בראשו עומד יוסף מנדלביץ', אסיר ציון לשעבר, והיו בו חברים דובר גוש אמונים, נעם ארנון, ופעילים נוספים. הם הציבו דוכני החתמה למען נקש, ופעלו בכנסת ליצירת לחץ פוליטי נגד הסגרתו. באפריל 1986 אף התקבל נקש, באופן סמלי, כחבר בהתנחלות אלון מורה.