stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יובל נח הררי
ספריו

קיצור תולדות האנושות – יצא לאור בשנת 2011 בהוצאת דביר. הספר סוקר את מהלך ההיסטוריה האנושית מהופעת האדם ועד ימינו, תוך התמקדות בנקודות המפנה החשובות ותהליכי המפתח של ההיסטוריה. הספר זכה להצלחה עולמית, תורגם לכשלושים שפות ומכר כשמונה מיליון עותקים. עתיד לשמש בסיס לפרויקט דוקומנטרי, אותו יביים אסיף קפדיה (אנ') ויפיק רידלי סקוט.
 המחזה צעד – תמונות מחיי המין האנושי נכתב בהשראת הספר על ידי צבי סהר. ההצגה הועלתה על ידי אנסמבל עיתים בקאמרי ביולי 2023.
ההיסטוריה של המחר – יצא לאור במרץ 2015 בהוצאת דביר. הספר חושף את האמונות והסיפורים שעיצבו את חיינו. הספר זכה בפרס יאן מיכלסקי.
21 מחשבות על המאה ה-21 – יצא לאור באוגוסט 2018, בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר. הספר מאגד מספר מאמרים, חלקם מבוססים על מאמרים שפורסמו כבר בעבר, ודן בסוגיות הטכנולוגיות, הפוליטיות, החברתיות והקיומיות של המין האנושי בהמשך המאה ה-21.
תולדות האנושות / היסטוריה מאוירת – ספר בשני חלקים, החלק הראשון יצא לאור באוקטובר 2020 והחלק השני יצא במרץ 2022 בהוצאת כנרת זמורה ביתן. הספר הוא גרסת קומיקס דיגיטלית המציגה את התפתחותו של האדם בכל רחבי כדור הארץ. זהו מסע הרפתקני אל העבר.
היצורים שלא עוצרים: איך בני האדם השתלטו על העולם – ספר מאויר וצבעוני, לילדים ונוער. יצא לאור באוקטובר 2022 בהוצאת דביר.
נקסוס - קיצור תולדות המידע, מתקופת האבן לבינה המלאכותית - ספטמבר 2024 בהוצאת דביר.
Renaissance Military Memoirs: War, History and Identity, 1450-1600
הספר "Renaissance Military Memoirs: War, History and Identity, 1450-1600" ("זכרונות צבאיים מתקופת הרנסאנס: מלחמה, היסטוריה וזהות") יצא לאור בשנת 2004 בהוצאת Boydell & Brewer. הספר מבוסס על עבודת הדוקטור של הררי.
Special Operations in the Age of Chivalry, 1100-1550
הספר "Special Operations in the Age of Chivalry, 1100-1550" ("מבצעים מיוחדים בעידן האבירות") יצא לאור בשנת 2007 בהוצאת Boydell & Brewer.
הספר מתאר את המבצעים המיוחדים בימי הביניים, כגון התנקשויות, חטיפות, פעולות חבלה והסתננויות. הוא מנסה להראות שהם מילאו תפקיד מכריע בעולם המלחמה של ימי הביניים ולעיתים היטו את הכף במערכה או במלחמה.
The Ultimate Experience: Battlefield Revelations and the Making of Modern War Culture, 1450-2000
הספר "The Ultimate Experience: Battlefield Revelations and the Making of Modern War Culture, 1450-2000" ("החוויה האולטימטיבית: התגלות בשדה הקרב ויצירתה של תרבות המלחמה המודרנית, 1450–2000") יצא לאור בשנת 2008 בהוצאת Palgrave-Macmillan. הספר עוסק במקום של חוויית הפרט בתרבות המלחמה המערבית, ובוחן את הצורה שבה אנשים חווים מלחמה וחושבים עליה. הוא מתאר את היווצרותה של תרבות המלחמה המודרנית.
הערכת פועלו

ספרו של יובל נח הררי, קיצור תולדות האנושות, נבחר על ידי נשיא ארצות הברית לשעבר ברק אובמה כאחד הספרים החשובים לקריאה והוא השווה אותו לביקור שלו בפירמידות של גיזה.
דורג במקום השני ברשימת עשרת ההיסטוריונים המשפיעים ביותר כיום על ידי האתר academicinfluence.com.
ביקורת

יש המותחים ביקורת על הררי בשל קביעות שאינן מבוססות ולעיתים אף סותרות את הקונצנזוס המדעי, ומצביעים על כשלים וסתירות פנימיות בשיטתו או בכתביו.
הפילוסוף פרופסור מאיר בוזגלו, מבקר חלק מהקביעות של הררי וטוען כי יש בספר תיאורים חדים ואף מבריקים, אולם לעיתים הם אינם עומדים בפני הביקורת, כמו הטיעון כי "ביסוד הפוליתיאיזם עומדת תפיסה מטפיזית האומרת שיש אל יחיד אדיש", או ההגדרה של אושר וסבל כמאזנים שונים של תחושות גופניות, וכן בדוגמאות נוספות. עם זאת, בוזגלו מאוד ממליץ לקרוא את ספריו של הררי, משום שיש בהם הרבה אינפורמציה, הרבה מאוד תובנות מרתקות, מעוף ובעיקר עניין.
הכלכלן ד"ר אורי כץ טוען כי כתיבתו של הררי בנושאים כלכליים לוקה בבורות, חוסר הבנה ותקיפת אנשי קש. כך למשל תיאורו לגבי מקורות המהפכה התעשייתית עומד בסתירה מוחלטת לספרים ולמאמרים של בכירי החוקרים בהווה ובעבר, ובניגוד ל"עשרות ספרים עבי כרס" שנכתבו בנושא.
ד"ר משה רט כתב כי "למרבה הצער, עיון בספריו מגלה שההילה שנקשרה לאיש רחוקה מאוד מלהיות מוצדקת. ספריו ומאמריו של הררי מלאים בכשלים, שגיאות, סתירות עצמיות וחוסר הבנה מביך של רבים מהנושאים עליהם הוא כותב" וכי "מאמרו של הררי (בנוגע לתרומה השולית של היהדות לאנושות) לוקה בכשלים לכל אורכו". ביחס למאמר זה כתב הרב והפילוסוף מיכאל אברהם כי "יובל נח הררי לא מאכזב. כל כך הרבה שטויות, דמגוגיה, הנחות המבוקש והנחות לא מבוססות, במאמר אחד. זה קשקוש שהוא אפילו יותר מרוכז מאשר בספריו".
הרב חיים נבון כתב כי "שני ספריו של יובל נח הררי ("קיצור תולדות האנושות" ו"ההיסטוריה של מחר") הם פרויקט מרשים של היסטוריה ופילוסופיה, אך בכמה סוגיות אנושיות מרכזיות נראה שהאידאולוגיה גוברת על האמת".
קו ביקורת נוסף מתמקד בכך שהררי מציג את מצבו של המין האנושי כיום דרך עדשה צרה של אתוס אינדיבידואליסטי נאו-ליברלי. דני גוטוויין קובע שספרו של הררי "21 מחשבות על המאה ה-21" מציג עמימות מכוונת שנמנעת מלבקר את מוקדי הכוח והשיח אותו הם מקדמים: "הוא מפקיע סוגיות אלה מהקשריהן החברתיים, מציג אותן כבלתי פתירות מבחינה פוליטית והופך את ההתמודדות אתן לעניין אישי". בדומה לגוטוויין, גיל חיזי טוען שהפרשנות שהררי מציג למגפת הקורונה ממשיכה להציב במרכז את יחסו של הפרט אל טכנולוגיות המידע, בהמשך לנטייתו של הררי להמעיט את הדיון בנושאי רווחה, התאגדויות חברתיות ותפיסות עולם תלויות תרבות. תומר לביא מוסיף ומזהיר שעל פי תורתו המוסרית של הררי, היחיד עסוק בזכויותיו הפרטניות ונמנע מלהתחייב לחמלה לשאר בני המין האנושי.
בעקבות הסכמתו להשמטת ביקורת על שלטון פוטין בתרגום לרוסית של ספרו "21 מחשבות על המאה ה-21", נשמעה טענה שהררי בגד בערכים שהוא עצמו מטיף להם. הררי השיב לביקורת זו שללא הסכמתו לשינויים מעטים בספר, הוא לא היה מאושר לפרסום ברוסיה. הוא הוסיף שרוסיה היא מדינה לא דמוקרטית והוא לא היה מוכן לשנות את הרעיונות והמסרים המרכזיים, אך כדי שהספר ייצא לאור ברוסיה, הוא היה מוכן לשינוי הדוגמאות. הוא ציין, "אני חושב שהתשלום של שינוי דוגמאות ספורות שווה את הרווח של הגעה לקהל הרוסי".
דקלה (יישוב)

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 מחוז:  פתחת רפיח
 נפה:  חבל ימית
 עיר אם:  ימית
 שפה רשמית:  עברית
 תאריך ייסוד:  1969
 סיבת נטישה:  הסכם השלום בין ישראל למצרים
 תאריך נטישה:  1982
 דת:  יהדות
 קואורדינטות:  31°13′09″N 34°07′27″E﻿ / ﻿31.21911389°N 34.1242°E﻿ / 31.21911389; 34.1242 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףדקלה(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףדקלה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אוהלי ההיאחזות מיד לאחר הקמתה
תת-אלוף אשר לוי, רמ"ט פיקוד הדרום, סוקר את מסדר ההקמה של ההיאחזות
טקס ההקמה
בבניה. יום הקמת הישוב
אשר לוי בטקס ההקמה. בצד ימין השלט: אתן במדבר נטע ארז שיטה והדס ועץ שמן
דִּקְלָה היה יישוב והתנחלות ישראלית בחבל ימית בפתחת רפיח, שבצפון-מזרח חצי האי סיני. דקלה הוקמה לאחר מלחמת ששת הימים ביוני 1969 כהיאחזות נח"ל, והפך בהמשך למושב עובדים. היישוב פונה בשנת 1982 כתוצאה מהסכם השלום בין ישראל למצרים שנחתם בשנת 1979.
שם היישוב

ועדת השמות הממשלתית קראה ליישוב נח"ל דקלים, בגלל עצי הדקלים האופייניים לאזור היישוב. לאחר הקמת היישוב הסתבר שאין בסביבתו דקלים, והוחלט על שם חדש: נח"ל דקלה, המזכיר את עץ הדקל שצמח מן התמרים שהיו בכיסו של אבשלום פיינברג, שנקבר בקרבת מקום לאחר שנמצאו עצמותיו.
היסטוריה

דקלה הוקמה ב-2 ביוני 1969, מצפון לעיירה שיח' זוויד, על ידי גרעין של "בני עקיבא". בינואר 1970 הותקפה ההיאחזות פעמיים במטולי מטולי בזוקה, בפברואר נהרג ילד בדואי מקומי ממוקש ובאפריל 1970 נהרג חייל ממוקש במקום. ביוני 1970 ביקרו במקום השר מנחם בגין ואלוף פיקוד הדרום אריק שרון והבטיחו שבמקום יתפתח יישוב משגשג.
תחילה היו בהיאחזות רק מספר אוהלים וקרוואנים, אך לאחר זמן קצר הוקמו בה מספר בתים על ידי פועלים בדואים משיח' זוויד. ב-17 במאי 1971 אוזרחה והחל בהקמת בתי הקבע של היישוב. התושבים הראשונים הגיעו מתנועת בית"ר ושטחו הראשוני של היישוב היה 500 דונם. טקס ההתאזרחות נערך בנוכחות מנחם בגין. הקמת היישוב התנהלה בעצלתיים, ועד 1974 הוקמו בו 30 בתים והוא הפך למושב עובדים. בשנת 1977 נקלע המושב למשבר כספי. בשנת 1979 החלו דיונים על פינוי המושב כחלק מהסכם השלום עם מצרים, והוצע להקימו מחדש ליד קיבוץ זיקים, אך התושבים סרבו. חלק מהתושבים עברו לבסוף למושב עין הבשור שהוקם ב-1982. המושב קיבל פיצויים על פינוי הבתים, החממות ותחנת הדלק שהפעיל במקום.
בשלב הראשון של הנסיגות הישראליות, על פי הסכם השלום בין ישראל למצרים, הוחזרה העיר אל עריש הממוקמת כ-30 ק"מ מממערב לדקלה, ב-25 במאי 1979. דקלה הוחזרה בשלב הנסיגה המלאה משטחו של חצי האי שהושלם באפריל 1982, רוב תושבי היישוב עזבו אותו כבר בסוף 1981. לא כל המבנים במושב נהרסו בזמן הפינוי, והם מהווים היום חלק מהשכונה הצפון-מזרחית של שייח' זוויד, ואף מתאר הרחובות המקורי נשמר.
בשנת 1983, שנה לאחר פינוייה, הוקמה בגוש קטיף ברצועת עזה ההתנחלות נוה דקלים הקרויה על שם דקלה.[דרוש מקור][מפני ש...] גם יישוב זה פונה בסופו של דבר, במסגרת תוכנית ההתנתקות בשנת 2005.
ראו גם

שיח' זוויד
אנדרטת העשרה
ייסוד נחל דקלה באוסף "דן הדני"
הערות שוליים

↑  ילקוט הפרסומים 2633 (עמ' 1821), ‏10 ביוני, 1980
1 2  שפי גבאי, פיתחת רפיח-איזור התיישבות חדש, דבר, 8 באוקטובר 1970
1 2  מנחם תלמי, שיהיה מה לספר לנכדים, מעריב, 6 ביוני 1969.
↑  היאחזות שלישית - "נח"ל דקלה" עלתה על הקרקע בצפון סיני, למרחב, 14 ביולי 1969
↑  פנחס פרבר, נח"ל דקלים של בני עקיבא, מעריב, 16 ביוני 1969
↑  פצצות בזוקה התפוצצו ליד נח"ל דקלה, למרחב, 28 בינואר 1970
↑  ילד נהרג שני נפצע קשה במיקוש בנחל דקלה ברצועה, מעריב, 22 בפברואר 1970
↑  חייל נהרג במיקוש בנח"ל דקלה, למרחב, 15 באפריל 1970
↑  בגין מבקר בנח"ל דקלה, למרחב, 28 ביוני 1970
↑  טקס "התאזרחות" בדקלה, מעריב, 8 ביולי 1971
↑  דני צדקוני, מתיישבי דקלה מאיימים להפגין, דבר, 19 בנובמבר 1972
↑  מושב דקלה חגג הכרזתו כמושב עובדים, מעריב, 28 באוגוסט 1974
↑  עזרא ינוב, מושב דקלה במשבר כספי, מבקשים עזרת תנועת חרות, מעריב, 15 במרץ 1977
↑  רק תילמי יוסף מוכן להתיישב ב'פיתחת שלום', דבר, 2 בדצמבר 1979
↑  ועדת הכספים תדון היום בפיצויים, דבר, 19 בינואר 1982
↑  אלכסנדר קורן, מה מציק לתושבי אל־עריש?, דבר, 29 ביוני 1980
| ישובי סיני שפונו במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים או הסכמים אחרים |
| --- | --- | --- |
| יישובי חבל ימית | אבשלום • אוגדה • דקלה • חולית • חרובית • חצר אדר • ימית • מחנה נורית • מעוז הים • נאות סיני • ניר אברהם • נתיב העשרה • פריאל • פרי גן • סופה • עצמונה • שדות • תלמי יוסף |  |
| יישובי מרחב שלמה | אופירה • די זהב • נביעות • שלהבת • זהרון |  |
| נוספים | קדש ברנע • נח"ל ים • נח"ל תרשיש |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007326687605171  VIAF: 317149366022085600589   WorldCat (עם VIAF): 317149366022085600589
אנטונן ארטו

| --- | --- |

 לידה:  4 בספטמבר 1896 מרסיי, בוש-דו-רון, צרפת 
 פטירה:  4 במרץ 1948 (בגיל 51) פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות סן פייר 
 שם לידה:  Antoine Marie Joseph Paul Artaud 
 סוגה מועדפת:  דרמה, מסה 
 מדינה:  צרפת 
 בן או בת זוג:  Génica Athanasiou (1922–1927) 
 פרסים והוקרה:  פרס סנט-בב (1947) 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנטואן מארי ז'וזף "אנטונן" ארטו (בצרפתית: Antoine Marie Joseph ("Antonin") Artaud‏; 4 בספטמבר 1896, מרסיי – 4 במרץ 1948, פריז) היה מחזאי, שחקן, במאי תיאטרון, משורר, אמן ותאורטיקן תיאטרון צרפתי, שעבודתו השפיעה רבות על התיאטרון הנסיוני האוונגרדי במחצית הראשונה של המאה ה-20, הוגה "תיאטרון האכזריות".
קורות חייו

ארטו נולד ב-1896 במרסיי כבן למשפחה מבוססת בעלת שורשים לבנטינים - ארמניים, איטלקיים-ונציאניים, יווניים, מלטזים וכן צרפתיים. אמו הייתה אפרזי נלפאס (שם המשפחה המקורי:נלפאסולו) ואביו היה רב החובל אנטואן רואה ארטו.
הוריו היו בני דודים מדרגה ראשונה, כששתי סבותיו היו אחיות תושבות סמירנה (איזמיר של ימינו). סבתו מצד האם, קתרין חילה, ילידת סמירנה, גדלה במרסיי, והתחנה שם עם אזרח צרפתי בשם מריוס ארטו. גם סבתו מצד האב, הייתה בעלת שורשים לבנטינים. מרייט חילה נולדה במלטה וגדלה בסמירנה והיא התחנה שם עם לואי נלפאס (נלפאסולו), סוחר ציוד לאוניות, בעל שורשים ארמניים.לאורך חייו הרגיש ארטו מושפע מאוד ההיסטוריה הסמירניוטית של משפחתו.
ארטו גדל כנער חולני בעל יחסים מורכבים עם אימו.
החל לעבוד כשחקן וזכה בכך לפרסום מה. כגבר צעיר, התבלט ביופי ובמחשבתו. בתקופה זו אושפז מספר פעמים. הוא למד מיסטיקה בה הוקסם מהמטאפיזי והמאגי והערעור על המושגים המכוננים של התרבות.
בראשית המאה ה-20 התפתח בצרפת הסוריאליזם. זרם זה ביטא שאט-נפש מהלכי הרוח החברתיים, הפוליטיים והאמנותיים של אותה תקופה. הסוריאליזם נמשך לחיבור ל"עולמות העליונים", לעל-חושי. אלו נמצאו באקזוטיקה של תיאטרוני-המחול האסייתיים והאינדיאניים. ארטו שאף להתחקות אחר הטוטאליות של המופע המזרחי, כפי שחווה אותו, וינק ממנה את תמצית ומהות העשייה התיאטרלית שלו. שני יסודות משלו בחשיבתו האמנותית: סלידה עזה מכל התיאטרון שסובב אותו, ובמובן רחב מכל התרבות המיוצגת בו וכמיהה גדולה לדבר מה רחוק, שונה.
ב-1927 פרש מהתנועה הסוריאליסטית והקדיש עצמו לתיאטרון. הוא תמך ברעיון של תיאטרון כתרפיה סוציאלית, והעביר חלק ניכר מחייו בבתי חולים לחולי-רוח מכיוון שנחשב כמשוגע.
בשנת 1932 הוא שיחק בסרט "צלבי העץ".
הקריירה אותה ניהל התאפיינה באי-רציפות, אולם במחשבתו הוא נותר עקבי. הוא עסק בתיאטרון פולחני והטיף בזכותו; הטיף לשיבה ל"קהילה" שהושחתה לדבריו בידי התרבות המערבית מאז ימי הביניים; שלל את הרנסאנס. הוא התעמק בגוף, באובייקט המוחש, ובזעקה הנפלטת ממנו; שאף להיפגש עם כוחות קדומים, ולחבור אליהם ליצירה של תיאטרון טוטאלי. הוא שאף להגיע לטראנס, ולהכניס אליו את קהלו.
ארטו פרסם מניפסטים ומכתבים שבהם עמד, לראשונה, על מושג האכזריות כפי שנגלה לו מבעד לתיאטרון הנסיוני אותו ניהל; ודן בקיום הגשמי של המילה המדוברת - ממד שבלעדיו, לפי חזונו, אין לה למילה זכות-קיום; הוא ביטא ביקורת על רודנותם (לכאורה) של הטקסט והדיאלוג, שהתיאטרון המערבי משועבד אליהם, וחתר להצביע על הקדימות שיש לתת לחושים על פני השכל.
הוא נפטר באיברי-סיר-סן, פרוור של פריז.
התיאטרון וכפילו

בספר זה ביטא ארטו את הערצתו לתיאטרון המזרחי ובפרט הבאלינזי. ארטו התרשם מהביצוע העוצמתי, הפיזי, התשוקתי והססגוני ובה-בעת נעדר-הרגש בתיאטרון המזרחי. רושם זה השפיע על עיצובה של תאוריה לה קרא "תיאטרון האכזריות". פירושה של האכזריות, על פי ארטו, אינו סאדיזם או תיאטרון הגורם לכאב, אלא ביצוע פיזי ואף האלים של פעולה, שנועדה לרסק את המציאות המדומה הצומחת, לתפיסתו, כעשב שוטה על תודעתנו ה"מתורבתת" המערבית. תיאטרון האכזריות נוצר במטרה להחזיר לתיאטרון את חיותו ולשחרר את האדם, הן בנפש והן במחשבה, מאחיזתה הנוקשה של התרבות.
לדעתו, על הממד הפיזי, החושי לשחרר את המילה מכבליה הסמנטיים; על המילים לשמש "כלי רכב" למובנן האחר, הווקאלי והמוזיקלי; הגאולה שבטקסט התיאטרוני היא לדבריו בבקיעתן של המשמעויות החבויות, המפלצתיות ביותר, מכלא הטקסט המעוגן-תרבותית. ארטו דחה את ההפרדה שעשתה הפילוסופיה המערבית בין גוף לנפש. האישה, על פי ארטו, היא כלי. הוא הפך את השפלת החלש לחלק ממשנה סדורה ובאופן מעשי היה משפיל ומענה את שחקניותיו, שאחדות מהן היו נשותיו. הקתארזיס אינו נוכח ואינו אמור להיות נוכח בתיאטרון האַרְטוֹדְיַאנִי: זהו תיאטרון המבקש "להיתקע בגרון", בלא לאפשר הרפיה. על החוויה הקשה להיות נוכחת בכל עצמתה ולנער את הצופים.
לטענת ארטו, התיאטרון המערבי התמקד בתכנים של התת-מודע, הוא הציע להחליף זאת בגישות מהתיאטרון המזרחי אל עבר תיאטרון של חוויה מטפיזית, בלתי-רציונלית. ארטו ביקש להחזיר את הצופה לחירות אבודה, שממנה יבנה מחדש את עולמו בזמן שהוא צופה בהצגה. לדבריו,
שחקן צריך להשתמש בליבו כמו שמתאגרף צריך להשתמש בשריריו
לאור זאת "תיאטרון האכזריות" התבסס על היכולת 'להכריח את הקהל לעמוד מול עצמו'. כדי להגיע לכך, חיפש אחר דרך לשמר את אמצעי-ההגנה של צופיו, באמצעות עבודה ישירה על מערכת החושים. הוא הציע להפעיל את "המישור התת-מודע" של הצופים ושל השחקנים. בהשראת הפוטוריזם הציע להחליף את מבני התיאטרון המסורתיים בבתי חרושת או סככות מטוסים שיעוצבו מחדש, ולמקם את אזורי המשחק בפינות, על פיגומים עיליים, לאורכם של קירות. בתחום התאורה דרש "רסיסים נעים"; ובתחום הצליל העדיף קולות צווחניים: שינויים קיצוניים בעוצמות-הקול ושימוש בקול אנושי ליצירת דיסהרמוניה.
ארטו מוערך כיום בזכות המסוֹת אודות התאוריה של התיאטרון ופחות בשל השפעה מעשית על היצירה התיאטרונית שנולדה אחריו. הוא מזוהה עם התיאטרון האוונגרדי.
יוצרים עליהם השפיע

פיטר ברוק - כמנהל אמנותי של הלהקה השייקספירית המלכותית, ברוק יצר עבודת מעבדה שנקראה "תיאטרון האכזריות" והיא הוקדשה לארטו, בשנות ה-60 של המאה ה-20.
יז'י גרוטובסקי - "תיאטרון פולחן"
חנוך לוין - "תיאטרון כאב"
דודי מעיין
יורם בוקר
ז'יל דלז ופליקס גואטארי - "גוף ללא איברים"
ג'וליאן בק, ג'ודית מאלינה - "תיאטרון חי"
לואיס אלברטו ספינטה, אמן, יוצר, מוזיקאי, ומשורר סוריאליסטי ארגנטינאי, ממייסדי הרוק המקומי, הושפע מארטו לאורך כל שנות יצירתו, ושיאו בתקליטו ״ארטו״ משנת 1973, הנחשב לאחד מאלבומי המופת של המוזיקה הארגנטינאית.
כתביו בעברית

התיאטרון וכפילו, מצרפתית - אוולין עמר, בבל, תל אביב, 1996
הליוגבלוס, או, האנרכיסט המוכתר, מצרפתית - אוולין עמר, עריכה מדעית - שרון חפץ, בבל, תל אביב, 1995
ואן גוך, האיש שהחברה איבדה לדעת, מצרפתית - איריס לקונט וראובן מירן, נהר ספרים, בנימינה, 2023
לקריאה נוספת

Évelyne Grossman - Antonin Artaud, œuvres. Paris: Éditions Gallimard 2004 ISBN 978-2-07-076507-2.
שלמה גיורא שוהם, טירוף, סטייה ויצירה, אוניברסיטה משודרת, במשרד הביטחון – ההוצאה לאור 2002, עמ' 269-257
David A.Shafer Antonin Artaud Reaktion Books, London, UK, 2016 ISBN 9781780236018. OCLC 954427932
הערות שוליים

↑  https://en.geneastar.org/genealogy/artauda/antonin-artaud באתר הגניאלוגי geneastar]
1 2  D.Shafer 2016 עמ' 16
↑  [ באתרhttps://en.geneastar.org/genealogy/artauda/antonin-artaud באתר הגניאלוגי genastar]
↑  E.Grossman 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257828205171  PLWABN: 9810646496605606  BIBSYS: 90051798  BNE: XX1642105  BnF: cb118892409 (data)  CANTIC: a1088385x  CiNii: DA01266411  GND: 118504495  ICCU: CFIV076785  ISNI: 0000 0003 5497 1497  LCCN: n79039731  LNB: 000033422  MusicBrainz: b5c52951-d4b4-4ac0-8389-50f01e70ec7b  NDL: 00431781  NKC: jn20000700081  NLA: 35008628  NLG: 68123  NLK: KAC199632661  NTA: 068639562  RKD: 203814  SELIBR: 206738  SNAC: w6x92kv9  SUDOC: 026692465  Trove: 788084  ULAN: 500137655  VIAF: 71386527   WorldCat (עם VIAF): 71386527
נתן פיינברג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 ביוני 1895 קובנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  5 בדצמבר 1988 (בגיל 93) ירושלים, ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  אוניברסיטת ציריך 
 
נתן פיינברג (6 ביוני 1895 – 5 בדצמבר 1988) היה משפטן יהודי ארץ ישראלי, מומחה למשפט בינלאומי. היה הדקן הראשון של הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה

נולד בקובנה, בנם של אריה (ליאון) והניה חנה לבית רטנר. למד משפטים באוניברסיטאות ברלין וציריך. בשנת 1918 הוסמך כדוקטור למשפטים באוניברסיטת ציריך.
בין השנים 1921-1919 היה מנהל מחלקה במיניסטריון לענייני היהודים בממשלת ליטא. בין השנים 1924-1922 שימש מזכיר ועד המשלחות היהודיות בפאריס. ביוזמת הוועד ייסד אגודות יהודיות למען חבר הלאומים. אגודה שפעלה למען זכויות מיעוטים במסגרת "הפדרציה הבין לאומית של האגודות למען חבר הלאומים" (לימים האגודה למען האומות המאוחדות).
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל ועסק במשפט ועריכת דין. בשנת 1926 היה שותף יחד עם מאיר דיזנגוף, יהודה נדיבי יעקב בלובשטיין (אחיה של רחל המשוררת) ואחרים, את "אגודה למען חבר הלאומים" בתל אביב.
בשנת 1928 יצא לז'נבה שבשווייץ כדי להשתלם במשפט בינלאומי. אחר כך שימש מרצה באוניברסיטת ז'נבה.
משנת 1930, במשך שלוש שנים, שימש כנציג ועד המשלחות היהודיות לפני חבר הלאומים בענייני הגנה על זכויות המיעוט היהודי במדינות שקמו או שהורחבו לפי חוזי השלום, והתחייבו להכיר בזכויות המיעוטים שבשטחיהן.
בסוף 1933 שב לארץ ישראל והמשיך לעסוק במשפט ובפעילות ציבורית כחבר הנהלת "האגודה הארצישראלית למען חבר הלאומים", שהיה ממייסדיה.
בשנת 1945 הצטרף לאוניברסיטה העברית, כמרצה מרצה בקתדרא ליחסים בין־לאומיים על שם חיים וויצמן, והיה דמות מרכזית בהקמת הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה. היה הדקן הראשון של הפקולטה. ייסד את לימודי המשפט הבינלאומי באוניברסיטה. חיבר ספרים רבים בנושאי משפט בינלאומי.
בשנת 1946 תרגם לעברית את מגילת האומות המאוחדות ואת חוקת בית הדין הבין-לאומי.
בשנת 1962 מונה כנמיג ישראל בבית הדין הקבוע לבוררות.
לאחר פטירתו הוקמה ה"קרן לקידום חקר המשפט הבינלאומי ע"ש פרופ' נתן ויהודית פיינברג", שמטרתה לסייע בהוצאתם לאור של חיבורים בתחום המשפט הבינלאומי.
ספריו

קובץ מחקרים במשפט הבינלאומי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1961
ארץ-ישראל בתקופת המאנדאט (המנדט) ומדינת ישראל = בעיות במשפט הבינלאומי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1963
האגודות היהודיות למען חבר-הלאומים - פרק בתולדות מאבקם של היהודים על זכויותיהם, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1967
הציונות ומדינת ישראל ב"הארתו" של משפטן ערבי, הוצאת ראובן מס, 1972
מסות בשאלות הזמן, הוצאת דביר, 1980
פרקי חיים וזיכרונות, ספרית פועלים, 1985
הסכסוך הערבי-ישראלי לאור המשפט הבינלאומי, הוצאת ראובן מס, 1987
הערות שוליים

↑  ביפו ובתל אביב - האגודה הת"א לתמיכת חבר הלאומים, הארץ, 27 בינואר 1926
↑  סט"א, עו"ד ארצישראלי-מרצה לחוק בינלאומי בג'ניבה, הארץ, 18 בפברואר 1931
↑  ועידת האגודות למען חבר הלאומים, הארץ, 1 ביוני 1931
↑  ד"ר ג פיינברג נתמנה מרצה באוניברסיטה, הארץ, 22 במאי 1945
נתן פיינברג, מונה כמרצה ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית, ויתתיל לכהן בתפקידו בפתיתת שנת הלימודים תש"ה, משמר, 30 במאי 1945
↑  במשעול הספרים - מגילת האו"מ בעברית, הארץ, 20 בדצמבר 1946
↑  מונו כבוררים ליד ביה"ד הבינלאומי, הארץ, 29 באוקטובר 1962
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275561705171  PLWABN: 9810703485105606  BnF: cb12767743s (data)  CiNii: DA01352047  GND: 120813947  ISNI: 0000 0000 8406 3084  LCCN: n79120706  NTA: 070106576  RERO: 02-A003236165  SUDOC: 106924095  VIAF: 108935867   WorldCat (עם VIAF): 108935867
חיים ויטאל

| --- | --- |
שער הגלגולים דפוס פרנקפורט תמ"ד
שער הגלגולים דפוס פרנקפורט תמ"ד
 לידה:  11 באוקטובר 1542 א' בחשוון ה'ש"ג צפת, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  23 באפריל 1620 (בגיל 77) ל' בניסן ה'ש"ף דמשק, האימפריה העות'מאנית 
 שם מלא:  חיים ויטאל קאלאבריס
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 תקופת הפעילות:  ? – 23 באפריל 1620 
 תחומי עיסוק:  קבלה
 רבותיו:  משה אלשיך, משה קורדובירו, האר"י 
 תלמידיו:  חיים הכהן (מקובל), שמואל ויטאל, אברהם אזולאי 
 חיבוריו:  עץ חיים (ספר), כתבי האר"י 
 
רבי חיים ויטאל קאלאבריס (בקיצור מהרח"ו או רח"ו, א' בחשוון ה'ש"ג, 1542 – ל' בניסן ה'ש"ף, 1620) היה ממקובלי צפת, כתב וערך את קבלת האר"י ונחשב לתלמידו המובהק.
ביוגרפיה

נולד בראש חודש חשוון ה'ש"ג (1542) בצפת, לרבי יוסף קאלאבריס (או קלברזה) שעלה לארץ ישראל מדרום איטליה. השם 'ויטאל' ניתן לו כתרגום לטיני של שמו 'חיים'. הוא גדל בתקופה בה שימשה צפת יעד מועדף לעולים יהודים מארצות שונות, והייתה בשיאה.
כשהגיע לגיל 14 החל ללמוד בבית מדרשו של רבי משה אלשיך ובהמשך החל ללמוד בבית מדרשו של רבי משה קורדובירו את תורת הקבלה. בתקופה זו החל ללמוד גם אלכימיה, ובגיל 24 השקיע שנתיים וחצי בלימודה, ואף כתב בספריו על כך.
פגישתו עם האר"י

עלייתו של האר"י ממצרים בשנת 1570 (ה'ש"ל) הייתה נקודת מפנה קריטית עבורו. האר"י הצטרף לבית מדרשו של רבי משה קורדובירו, כשזה האחרון נפטר זמן קצר לאחר מכן. כששה חודשים לאחר פטירתו, קיבל עליו רבי חיים ויטאל את האר"י כרב.
היה בין חשובי תלמידי האר"י, ואף ביאר לחלק מהתלמידים האחרים את דברי רבם. כמו כן רשם בכתב את שיעורי רבו. האר"י אמר לו שהוא תלמידו העיקרי, ושהסיבה שירד לעולם היא ללמדו קבלה.
לאחר מות האר"י

תקופה זו לא נמשכה זמן רב, והאר"י נפטר גם הוא זמן קצר לאחר מכן, רבי חיים ויטאל ראה עצמו יורשו וממשיך דרכו. שבעה מתלמידי האר"י קיבלו אותו כרבם, ולבקשתו מסרו לו את כל מה שכתבו בשם האר"י מבלי להשאיר לעצמם עותק, וכן נשבעו לו שלא יפרסמו שום דבר בקבלה. לפי מאיר בניהו התלמידים שהתלכדו סביבו התאספו מרצונם החופשי. אך לאחר שנים מועטות כשיצא מצפת בטל הישיבה, ומאז סירב רבי חיים ויטאל ללמד אף אחד קבלה ולא הסכים שיקראו בכתבי הקבלה שהיו ברשותו. במקום זה השקיע שאר ימיו בסידור דברי האר"י על פי הכתבים שהיו בידו משיעורי האר"י שכתבו הוא ושאר תלמידי האר"י, וכן מכתבי האר"י עצמו שהיו לו. לאחר מותו נעשו כתבים אלו למקור החשוב והעיקרי של דברי האר"י.
תלמידים אחרים של האר"י כגון הרב יוסף אבן טבול והרב ישראל סרוג לא קיבלו את מרות המהרח"ו ולימדו תלמידים והפיצו בכתב את תורת האר"י.
בשנת 1577 שהה זמן קצר במצרים. בחודש כסלו (ה'של"ח) ציין בספר החזיונות כי ראה את מעברו של כוכב השביט הגדול של 1577 בעודו בצפת.
עוד מצוין בספר החזיונות כי בחודש אדר (ה'של"ג) נולד בנו יוסף והיה בתכלית הדעת, כאמור בהקדמה לט' שבספר הגלגולים. יוסף נפטר לאחר שנה. בנו מורש"ו, נולד כשהיה בן 56, לאשה הצעירה ממנו בכ 30 שנה.
בירושלים התגורר כ-8 שנים, ומשם עבר לדמשק. יש המייחסים מעבר זה לאימה שהטיל המושל העות'מאני אבו סיפין.
על פי המסופר בספר החזיונות, בשנת 1586 (ה'שמ"ו) חזר לצפת בפעם השנייה, שם הוסמך להוראה על ידי רבי משה אלשיך, ונשאר בה עד שנת 1594 (ה'שנ"ד).
משנת ה'שנ"ה (1595) התגורר בדמשק, בה כיהן כרבה של קהילת סיציליה. שהותו בדמשק לוותה בסכסוכים רבים ובמריבות בלתי פוסקות שתועדו בספר החזיונות. דוגמה לסכסוך אחד, הוא הוויכוח עם רבי יעקב אבולעפיה, אשר נבע מסיבות אידאולוגיות או פוליטיות. עם זאת, יש שפקפקו במקוריות ספר זה או חלקים ממנו.
משפחתו

אביו יוסף ויטאל. (היה סופר סת"ם וכותב תפילין)
אחיו משה.
אחותו ריינא - הייתה נשואה לר׳ גדליה הלוי, מצבתה שוכנת בבית העלמין העתיק בצפת
אחותו שמחה. (בת זוגו של אברהם בקארי, אך הם לא נישאו לבסוף)
חמיו (אבי חנה אשתו) משה סעדיה. (נפטר ליל שבת כ"ח אלול שנת של"ו - 1576)
אשתו בזיווג ראשון חנה.
אשתו בזיווג שני ג'אמילא. (התחתנו בסביבות שנת שנ"ה - 1595. היא הייתה גרה ב-סינים {שם מקום} ואחר כך עברה לגור בדמשק שם הכירה את בעלה זה.  דודה היה רבי י'. כהן)
בנו יוסף. (נולד 1572 סמוך לפטירת האר"י, ונפטר בחודש אלול בגיל שנה וחצי)
בנו נחמיה. (נולד בחודש כסלו של"ה - 1575, ונפטר בגיל 13 שנים)
בנו יהודה.
בתו אנג'ילא.
בנו הרב שמואל ויטאל. (נולד שנ"ח 1598)
בנו יוסי. (ר' חיים אביו מספר בספרו "ספר החזיונות" עמוד צ"ו, שבשנת שס"ט - 1609, יוסי בנו,  חלם חלום אודותיו)[דרושה הבהרה]
בנו אברהם. (נולד בשבת כ"ה אדר ש"ע - 1610)
גיסו (בעל אחותו) גדליה לוי. בנו של גדליה הוא יהודה שנפטר בצעירותו.
מקור:  ספר החזיונות לרבי חיים ויטאל.