stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הימנון ללייבוביץ
עלילה > חלק שני: "יהי אור" > דמויות עיקריות

מרקוס אפולו - נונציו של האפיפיור בחצר המלוכה של האנגאן השני, מפענח את מזימותיו של האנגאן ומזהיר את המנזר ואת ראשי הכנסייה בניו-רומא, אך משלם על כך בחייו.
ת'ון טָאדֶאוֹ פְּפַארְדֶנטרוֹט - מלומד חילוני, בן דודו של האנגאן השני ועומד בראש הקולג'יום של טקסארקנה. גאון במדעים, אדם מלא גאווה אך בעל מצפון ונאמנות.
פאוּלו דה פֶאקוס (דום פאולו) - ראש המנזר. זקן מאוד וסובל מבעיות מעיים קשות. סובלני מאוד.
"הפייטן" - מעין ליצן חצר שמתארח לעיתים במנזר. פיוטיו עוקצניים, ופעמים רבות מכוונים לאמירות מסוג "המלך הוא עירום". לפייטן עין מזכוכית אותה הוא מדמה למצפון, אותו ניתן להוציא ולהכניס לגופו. עוסק גם ב"סחיבות", הימורים ושתייה.
האח קורנהואר - כומר במנזר. בעל תפיסה טכנית אינטואיטיבית - ממציא מחדש את הדינמו ואת מנורת הקשת.
בנימין אלעזר בר יהושע - מתבודד יהודי. טוען כי גילו מעל 3,200 שנה (ובכך מזכירה דמותו את לזרוס או היהודי הנודד), וכי הוא הצליין שפגש את פראנסיס לפני כ-600 שנה. ביחסי ידידות-יריבות עם דום פאולו.
עלילה > חלק שלישי: "יֵעשה רצונך" > רקע

בשנת 3781, האנושות נמצאת בעידן טכנולוגי חדש. כעת יש לה שוב אנרגיה גרעינית ונשק להשמדה המונית, כמו גם ספינות כוכבים ומושבות חוץ-שמשיות. שתי מעצמות עולמיות, הקואליציה האסייתית והקונפדרציה האטלנטית, נתונות במלחמה קרה כבר 50 שנה. משימתו של המסדר הליבוביץ' לשמר את הממוראביליה התרחבה לשימור כל הידע.
גם סביבות המנזר השתנו. סאינליי בוביטס הפך לעיר קטנה, לצד המנזר נסלל כביש מהיר והמנזר עצמו התרחב. במרחק מה מהעיר נמצא בסיס טילים בליסטיים.
עלילה > חלק שלישי: "יֵעשה רצונך" > התרחשויות

שמועות על כך ששתי המעצמות היריבות מרכיבות נשק גרעיני בחלל, ושנשק גרעיני הופעל, מגבירות את המתיחות הציבורית והבינלאומית. במנזר, אב המנזר הנוכחי, דום זרחי, ממליץ לניו-רומא להפעיל מחדש את Quo peregrinatur grex pastor secum ("לאן שנודד הצאן, הרועה איתם") - תוכנית מגירה למקרה של אפוקליפסה עולמית הכוללת "כלי רכב מסוימים" שהיו בידי הכנסייה מאז 3756 (כלומר ספינת חלל). "תקרית גרעינית" מתרחשת בעיר הקואליציה האסייתית איטו וואן: פיצוץ גרעיני תת-קרקעי הורס את העיר, והקונפדרציה האטלנטית מותקפת בירי "יריית אזהרה" מעל דרום האוקיינוס השקט. שמועות מסתחררות אם ההרס של העיר היה מכוון או מקרי.
ניו-רומא מאשרת לזרחי להמשיך עם התכנית, ולהתכונן ליציאה תוך שלושה ימים. הוא ממנה את האח ג'ושוע למנהיג המשימה, ומסביר לו שהמשימה היא תוכנית חירום להנצחת הכנסייה על כוכבי לכת במושבה חוץ-שמשית במקרה של מלחמה גרעינית על כדור הארץ. המשימה תישא עמה גם מיקרופילם של הממוראביליה. באותו לילה תוקפת הקונפדרציה האטלנטית בסיסים של הקואליציה האסייתית הנמצאים בחלל, והקואליציה האסייתית מגיבה בשימוש בנשק גרעיני נגד עיר הבירה של הקונפדרציה - טקסארקנה - בה נהרגים מיליוני אנשים. הפסקת אש של עשרה ימים ניתנת על ידי בית הדין העולמי. האח ג'ושוע, הנזירים והכוהנים שעברו הכשרה בחלל יוצאים בטיסה סודית לניו-רומא, בתקווה להצליח לעזוב את כדור הארץ על ספינת החלל לפני שתסתיים הפסקת האש.
במהלך הפסקת האש, מציע המנזר מחסה לפליטים הנמלטים מהאזורים שנפגעו מנשורת, דבר שמביא לעימות חריף בין זרחי לד"ר קורס, רופא ממחנה החירום הממשלתי, על ביצוע המתות חסד של פליטים שספגו מידה חסרת תקנה של קרינה רדיואקטיבית.
המלחמה מתחדשת, ופיצוץ גרעיני מתרחש ליד המנזר כאשר זרחי וגברת גריילס נמצאים בעיצומו של וידוי מטלטל. זרחי מנסה להימלט למקום מבטחים ומביא עמו את הציבוריום (אנ') של המנזר המכיל את לחם הקודש אך מאחר את המועד, נלכד תחת הקירות הנופלים של המנזר ומוצא עצמו שוכב מתחת לטונות של סלע ועצמות בזמן שתוכן הקריפטות העתיקות של המנזר מתפזר לכל עבר. מול זרחי השוכב לכוד מופיעה גולגולת עם מוט חץ בולט ממצחה (ככל הנראה זו של האח פראנסיס ג'רארד מהחלק הראשון של הספר).
בעודו שוכב, מגיעה גברת גריילס, אך לתדהמתו של זרחי הוא רואה כי ראשה של גברת גריילס מת, ואילו הראש השני, רחל, הפך פעיל אם כי חסר מודעות. זרחי רואה בכך נס ומנסה להעניק לרחל טקס טבילה, אך היא נרתעת ממנו, אוספת את שרידי הקודש ומעניקה לזרחי את האוכריסטיה לעומד למות, והוא הולך לעולמו.
במקביל, ג'ושוע וצוותו עולים על ספינת החלל והיא משוגרת עם תחילת הפיצוצים הגרעיניים.
עלילה > חלק שלישי: "יֵעשה רצונך" > דמויות עיקריות

דום גֵ'תְרָה זֶרחִי - אב המנזר, מאוד פעלתני, אינו אוהב את הקידמה והטכנולוגיה, אמיץ.
האח ג'ושוע - כומר במנזר. מהנדס במקצועו ושוחר חלל, מקבל על עצמו את ההנהגה הרוחנית של המשלחת לאלפא קנטאורי. מצד אחד אדם מאוד חופשי ופתוח, ומצד שני ענו מאוד.
גברת גריילס - מוטנטית, בעלת שני ראשים אשר רק אחד מהם מתפקד. את ראשה השני היא מכנה "רחל". מוכרת עגבניות קשת יום.
ד"ר קוֹרס - רופא בארגון "הכוכב הירוק" (המקבילה בסיפור לצלב האדום). פאציפיסט, תומך בהמתות חסד, ומתעמת עם האב זרחי בשל כך.
לאצאר (נכתב באותיות עבריות במקור), או לאזארוס - קבצן, ממשיך דמותם של הצליין ובניימין אלעזר מהחלקים הקודמים.
תמות עיקריות > היסטוריה החוזרת על עצמה

חוקרים ומבקרים הצביעו על תמות של היסטוריה מחזורית (אנ') או חזרתיות ביצירותיו של מילר, המתגלמות ב"המנון ללייבוביץ". בדיון על הטיפול בשואה גרעינית במדע בדיוני בספרו American Science Fiction and the Cold War: Literature and Film (מדע בדיוני אמריקאי והמלחמה הקרה: ספרות וקולנוע) (1992), קובע דייוויד סיד כי "ל"המנון ללייבוביץ" של מילר נותר להציג חזרתיות בנרטיב המתפרש על פני המאות".[15]
דייוויד נ. סמואלסון, שעבודת הדוקטורט שלו משנת 1969 נחשבת ל"דיון הכולל הטוב ביותר" בספר, מכנה את "הנושא המחזורי של התקדמות ונסיגה טכנולוגית... אבן היסוד שעליה בנוי המנון ללייבוביץ".[3][6]
המבנה המעגלי של הסיפור - וההיסטוריה המחזורית שהוא מציג - תומכים במספר אלמנטים נושאיים ומבניים המאחדים את שלושת חלקיו. למרות שאירועי הרומן מתרחשים בעתיד בדיוני, שלושת החלקים מייצגים באופן אלגורי שלבים מכריעים בהיסטוריה המערבית. החלק הראשון, "יהי אדם", מתאר כנסייה המשמרת את הציוויליזציה, מקבילה ל"עידן האמונה" שלאחר נפילת רומא. החלק השני, "יהי אור", מתמקד ברנסאנס של למידה חילונית, ומהדהד את ההבדלים בין כנסייה ומדינה ובין מדע ואמונה. החלק האחרון, "יעשה רצונך", הוא אנלוגיה לציוויליזציה העכשווית, עם הפלאים הטכנולוגיים שלה, האובססיביות שלה לכוח חומרי, עולמי, והזנחה מואצת של האמונה והרוח.
בניתוחה לסיפורת של מילר, מחברת רוז סקרסט את התמה הזאת ישירות לאחת מיצירותיו הבדיוניות הקצרות הקודמות של מילר, תוך שהיא מצטטת קטע מתוך "הקשרים שקושרים", שפורסם במהדורת מאי 1954 של המגזין If (אנ'): "כל החברות עוברות שלושה שלבים. .... ראשית יש את המאבק להשתלב בסביבה עוינת. אחר כך, לאחר ההשתלבות, מגיעה התרחבות נפיצה של התרבות-כיבוש... אחר כך קמילה של תרבות האם, ועלייתן המרדנית של תרבויות צעירות".[17]
תמות עיקריות > דת ומדינה

הן החלק השני והן השלישי ברומן מציגים מאבקים של דת ומדינה על כוח ושליטה, כשהשאלה היא בידי מי הסמכות על בני האדם. בחלק השני של הסיפור מנסה הכנסייה להגביל את המדינה הצוברת עוד ועוד כוח, ואילו המדינה פוגעת בכנסייה.
בחלק השלישי ממשיך המאבק על כל צעד ושעל: הכנסייה מתנגדת למעשיה של המדינה (דרדור למלחמה, המתות החסד) והמדינה מנסה להגביל את פעולות הכנסייה. ייצוג המאבק בסיפור מגיע לשיאו עת האב זרחי מסיע במכוניתו נפגעת קרינה ובתה העומדות למות, ומנסה לשכנעה שלא לקבל את המתת החסד אותה מציעה לה הממשלה. בשלב מסוים, נואש זרחי מהנסיונות לשכנעה ומרעים עליה: ”ככוהן של ישו הנוצרי אני פוקד עליך מכוח סמכותו של אלוהים הכל-יכול לא להניח ידיך על ילדתך, לא להציע את חייה כקרבן לאל מזויף של חסד מועיל. אינני מייעץ לך: אני תובע ממך, ופוקד עלייך בשם המלך ישו הנוצרי”
תמות עיקריות > מצפון ומדע

נושא נוסף שחוזר ונשנה בסיפור הוא השימוש לרעה בידע מדעי ואחריות המדענים למחקריהם ולתוצאותיהם. נושא זה עולה כבר בסיפורו של לייבוביץ עצמו, מייסד המסדר. לייבוביץ היה מדען שעבד עבור צבא ארצות הברית. מבול הלהבות הוביל אותו לחרטה עמוקה על תרומתו לאסון, והוא מצטרף לכנסייה הקתולית ולוקח על עצמו משימה מסוכנת על מנת לכפר על מעשיו. גם תפיסתו בידי ההמונים והוצאתו להורג נתפשת כמירוק החטא - בפסלו המגולף של לייבוביץ המתאר את הוצאתו להורג, פניו של לייבוביץ מחייכות.
הדיון העיקרי בהתנגשות בין מדע ומצפון מתרחש בחלק השני. ת'ון טאדאו, המקביל בסיפור לגלילאו גליליי, מנהל דין ודברים נוקב עם דון פאולו, כשזה האחרון מאשים אותו כי המדע שהוא מפתח ישומש בידי אנשים חסרי מצפון או מוסר (האנגאן, אך גם האנושות לעתיד לבוא) ואילו טאדאו מטיח בפאולו כי משמעות ההימנעות מקידום המדע היא השארת האנושות מפגרת - ולכן חשופה לכל פגע חולף, וכי הוא - פאולו - אינו מציע שום פתרון טוב יותר.
באופן אירוני, מי שעונה לטאדאו הוא דווקא אב המנזר זרחי בחלק השלישי: על סף מותו, עולה בו המחשבה כי ”הטבע אינו כופה עליך דבר שהוא לא הכינך לשאתו”. ניתן לראות בתשובה זו - במיוחד לאור הרקע של אדם הגוסס לאחר שנפגע בהתקפה של נשק גרעיני (ואי-חיבתו המובהקת של זרחי לטכנולוגיה) אמירה כי בסופו של דבר, עדיף לאדם ללא הטכנולוגיה.
תגובות וביקורת

הספר יצא בהוצאת J. B. Lippincott (אנ') בכריכה קשה בשנת 1960, ושתי הדפסות חוזרות נעשו כבר במהלך השנה הראשונה. לספר, שמעולם לא אזל מהדפוס, הודפסו מאז יותר מ-40 מהדורות. הספר מופיע לעיתים קרובות ברשימות "הטובים ביותר".
התגובות הראשוניות לרומן היו מעורבות, וכללו ביקורות בעיתונים ומגזינים שבדרך כלל לא היו קשובים למדע בדיוני. הספר נסקר בעיתונים בולטים כמו הטיים, הניו יורקר, ה-The New York Times Book Review והספקטייטור.
הביקורת בניו יורקר הייתה שלילית - המבקר כינה את מילר "משעמם, אפרורי ואשם באירוניה כבדה". גם המבקר של הטיים לא התרשם: "מילר מוכיח את עצמו יעיל באופן מצמרר בהעברה לקוראים של מעין נוף ירח פוסט-אנושי של אסון", וכינה אותו אינטלקטואלי "קל". עשור לאחר מכן, שינה הטיים את טעמו על הספר, וכינה אותו "רומן יוצא דופן אפילו בסטנדרטים ספרותיים, (ש)שגשג מפה לאוזן במשך תריסר שנים". הביקורת של הספקטייטור הייתה מעורבת.
מרטין לוין, כתב הניו יורק טיימס, כינה את העבודה "פנטזיה גאונית". השיקגו טריביון העניק לספר חשיפה יוצאת דופן מחוץ לז'אנר בביקורת בעמוד הראשון ב-Chicago Tribune Magazine of Books, שם כינה המבקר אדמונד פולר את הספר "רומן יוצא דופן". פלויד סי גייל מGalaxy Science Fiction (אנ') דירג אותו בחמישה כוכבים מתוך חמישה, וכתב "יש לו קטעים רבים בעלי כוח יוצא דופן והוא ראוי לקהל הרחב ביותר האפשרי".
ב-1978 תיאר קרל סייגן במאמר שהתפרסם בניו יורק טיימס את המנון ללייבוביץ כאחד הסיפורים "שבנויים בצורה הדוקה, עשירים כל כך בפרטים התומכים בתיאור של חברה לא מוכרת שהם סוחפים אותי לפני שיש לי אפילו הזדמנות להיות ביקורתי", זאת לאחר שמוקדם יותר מתח ביקורת על המדע הבדיוני הלא מציאותי שבסיפור.
הערכה

פרסום שלושת סיפורי ה"המנון", יחד עם הסיפור "איש הקו" של מילר ב-F&SF, סימן התפתחות משמעותית בכתיבתו של מילר. תחת עריכתו של אנתוני בוצ'ר, ל-F&SF היה מוניטין של פרסום יצירות עם "כתיבה ואפיון זהירים". ווקר פרסי ראה במגזין "ספרות מדע בדיוני זולה ברמה גבוהה". הופעתם של סיפורים אלה במגזין מעידה על הכיוון אליו פנתה כתיבתו של מילר - "סיפורים 'אנושיים', פחות עמוסים בהתרחשויות, עסוקים יותר בערכים".
הרומן הוא דוגמה מוקדמת לסיפור ז'אנר שהפך לרב מכר גם בזרם המרכזי לאחר כניסת מוציאים לאור גדולים לשוק המדע הבדיוני. בשנת 1961 הוענק לספר פרס הוגו לרומן הטוב ביותר מטעם הכנס העולמי למדע בדיוני. בשנים שחלפו מאז, השבחים לספר עולים בעקביות. הוא נחשב ל"קלאסיקה של מדע בדיוני ... [ו]הוא ללא ספק הרומן הטוב ביותר שנכתב על אפוקליפסה גרעינית, העולה על ספרים ידועים יותר". הספר גם יצר גוף משמעותי של ביקורת ספרותית, כולל מאמרים רבים בכתבי עת ספרותיים, ספרים וקורסים במכללות. מבקר הספרות דייוויד נ. סמואלסון כתב כי "ייתכן שהוא יצירת המופת הספרותית המוכרת ביותר שצמחה ממגזין מדע בדיוני". המבקר דייוויד קוארט ממקם את הרומן בשורה עם יצירותיהם של אוולין וו, גרהם גרין וווקר פרסי, בהצהרה שהוא "עבור קוראים רבים הרומן הטוב ביותר שנכתב אי פעם בז'אנר". פרסי, חתן פרס הספר הלאומי, הכריז על הספר "תעלומה: זה כאילו הכל התאחד במקרה מוצלח, ואז התפרק לאנטרופיה שלילית נורמלית. אני מבולבל כתמיד ומעריך את 'המנון ללייבוביץ' עוד יותר".
הצלחתו של הספר נשענת על המבנה המשולש שלו: כל חלק הוא "רומן קצר, עם קונטרפונקט, מוטיבים ורמיזות המפצים על היעדר אמצעים רגילים יותר של המשכיות".
תרגום ועיבודים

1961 - צרפתית, תרגום: קלוד סונייר
1963 - פורטוגזית
1964 - איטלקית, תרגום: רוברטה רמבלי
1971 - גרמנית, תרגום: יורגן סופ ווולטר ארב
1976 - הולנדית
1981 - עברית, תרגום: עמוס רגב, יצא בהוצאת מעריב.
1988 - הונגרית, תרגום: בקש אנדראש
1992 - ספרדית
1996 - רומנית
לספר נעשו מספר עיבודים לתסכיתי רדיו:
סדרה בת 15 חלקים של הרומן עובדה לרדיו על ידי ג'ון ריבס ושודרה ב-1981 ב-NPR, בבימויו של קארל שמידט. בשנת 1992, שידר BBC Radio 4 תסכית של 90 דקות של שני החלקים הראשונים. עיבוד נוסף משנת 2012 לחלק הראשון של הספר שודר ב-BBC Radio 4 Extra (אנ') בחמישה חלקים בני 30 דקות.
פרסים

1961 - פרס הוגו לרומן הטוב ביותר
1975 - מקום 5 בבחירת פרס לוקוס לרומן הטוב בכל הזמנים
1987 - מקום 7 בבחירת פרס לוקוס לרומן המדע הבדיוני הטוב בכל הזמנים
1998 - מקום 7 בבחירת פרס לוקוס לרומן המדע הבדיוני הטוב ביותר שנכתב לפני 1990
הערות שוליים

↑  המונחים המובאים כאן הם על פי התרגום לעברית של עמוס רגב, בהוצאת ספריית מעריב
↑  שיבוש של התואר "דון" למרצה באוניברסיטה או קולג'
1 2  Seed, David (Fall 1996). "Recycling the texts of the culture: Walter M. Miller's 'A Canticle for Leibowitz". Extrapolation. Kent State University Press. 37 (3): 257–71. doi:10.3828/extr.1996.37.3.257.
1 2 3 4  https://www.jstor.org/stable/4238992
↑  "הימנון ללייבוביץ נופל לתוך תת-ז'אנר ידוע של מדע בדיוני, סיפורי ה"פוסט אסון", כמו "הכריזאלידים" של ג'ון ווינדהאם (1955), "חלקם לא ימותו" של אלגיס באדריס (1961), ועוד רבים. השימוש בנשק גרעיני לסיום מלחמת העולם השנייה גרם כמובן לסופרים רבים להעלות השערות לגבי אפשרויות של מלחמה עתידית, מוטציות ולידה מחדש". Shippey, T.A. (2000). "A Canticle for Leibowitz". Masterplots II: American Fiction Series, Revised Edition. Salem Press.
↑  Garvey, John (1996-04-05). "A Canticle for Leibowitz: A Eulogy for Walt Miller". Commonweal. Commonweal Foundation. 123 (7): 7–8. I went to war with very romantic ideas about war, and I came back sick.
1 2  Roberson, Williams H.; Battenfeld, Robert L. (1992-06-30). Walter M. Miller, Jr.: A Bio-Bibliography. Bio-Bibliographies in American Literature. Westport, CT: Greenwood Press. ISBN 978-0-313-27651-4.
↑  Series: Saint Leibowitz, www.isfdb.org
↑  Percy, Walker (1991). "Rediscovering A Canticle for Leibowitz". Signposts in a Strange Land. Farrar, Straus and Giroux: 227. ISBN 0-312-25419-9.
↑  Olsen, Alexandra H. (Summer 1997). "Re-Vision: A Comparison of A Canticle for Leibowitz and the Novellas Originally Published". Extrapolation. Kent State University Press. 38 (2): 135. doi:10.3828/extr.1997.38.2.135.
↑  Russell Hillier, SF Intertextuality: Hebrew Runes among the Ruins in a Canticle for Leibowitz, Science Fiction Studies 31, 2004, עמ' 169–173
↑  Percy, Walker (1971). "Walker Percy on Walter M. Miller, Jr.'s A Canticle for Leibowitz". Rediscoveries. Crown Publishers.
1 2  https://isfdb.org/cgi-bin/title.cgi?2283
המפה המדינית ברקע החלק השני
הרעלת בארות

ערך זה עוסק במעשה חבלה של הרעלת מי שתייה. אם התכוונתם לכשל לוגי, ראו .
הרעלת בארות היא פעולת חבלה של הרעלת מי שתייה, שמטרתה לפגוע במשתמשים במים אלה, באופן שיגרום להם מחלה, או מוות, וימנע מהם גישה למי שתייה.
הרעלת בארות ומקורות מים בהיסטוריה

הרעלת בארות תועדה כצעד קדום של לוחמה ביולוגית כבר מהעת העתיקה. היא שימשה כצעד התקפי וגם כצעד הגנתי, בטקטיקה של אדמה חרוכה, שימנע מים מהאויב המתקדם.
השלכת גוויות לבאר הייתה הדרך הנפוצה להרעלת בארות. גוויות של אנשים שמתו ממחלה מידבקת, כגון דבר, היו מועדפות למטרה זו.
בשנת 1462, למשל, השתמש ולאד המשפד בשיטה זו כדי לעצור את התקדמות אויביו העות'מאנים. גם הצבא הפיני השתמש בטקטיקה זו בעת מלחמת החורף, נגד הצבא האדום שפלש לפינלנד.
לאחר השואה התגבשו מספר קבוצות נוקמים בנאצים. הקבוצה הקיצוניות ביותר נקראה 'הנקם' או 'דין' שמנתה כ-60 יהודים בהובלת אבא קובנר. חוליות של אנשיה הגיעו לגרמניה לערים נירנברג ודכאו במטרה לבצע מעשי נקם מורכבים וקטלניים באוכלוסייה אזרחית נרחבת בגרמניה. כוונתם הייתה להשיג נקמה של ממש בעם הגרמני, לעורר הד בינלאומי רחב, וללמד לקח היסטורי את אויבי העם היהודי בעתיד. התוכנית הראשונה של הקבוצה הייתה להרעיל את מקורות המים של מספר ערים בגרמניה ולגרום למוות המוני של מיליוני אזרחים גרמניים. תוכנית זו סוכלה בגלל מעצרו של קובנר שהובילה להפעלה של תוכנית אחרת, שנכשלה אף היא, להרעיל כמה אלפי חיילי אס אס שהיו שבויי מלחמה באמצעות החדרת ארסן ללחם.
ההיסטוריון אורי מילשטיין, טוען שבמלחמת העצמאות הורה דוד בן-גוריון למשה דיין להוציא לפועל את מבצע שלח לחמך להרעלת בארות בכפרים ערביים, כאמצעי לריקון יישובים ומניעת חזרת פליטים. מחקר משנת 2022 מאשש שבמסגרת מבצע "שלח לחמך", הורעלו לאחר כיבוש בידו ובית סוריכ מקורות מים בכפרים אלה.
תאוריות קונספירציה על הרעלת בארות

הרעלת בארות הייתה אחת משלוש האשמות חמורות (יחד עם עלילת דם ופגיעה בלחם הקודש) שהעלילו אנטישמים על היהודים בימי הביניים. האשמה בהרעלת בארות הופנתה גם נגד קוריאנים שהתגוררו ביפן, לאחר רעידת האדמה הגדולה בקאנטו, בשנת 1923. בשני המקרים ההאשמות לא הוכחו, אך הובילו לפרעות בקבוצה שהואשמה.
הידע הרפואי בימי הביניים לא נתן מענה לשאלת התפרצותן של מגפות, ולכן יוחסה תופעה זו להרעלה. החיידקים נצפו לראשונה על ידי האדם ב-1676 על ידי אנטוני ואן לוונהוק, ותאוריית החיידקים כגורמי מחלות גובשה רק באמצע המאה ה-19. בתנאים אלה הציבור הרחב וגם מלומדים ורופאים היו בדרך כלל חסרי אונים נגד רוב המחלות והמגפות. והדבר הוביל למגוון רחב של אמונות שווא, דעות קדומות, שימוש בקמעות או חומרים שונים כ"תרופות" ומעשי אכזריים שונים שכוונו בדרך כלל אל שולי החברה כמו "מכשפות" (נשים אלמנות, זקנות בודדות), בעלי חיים (חתולים שחורים, עיזים שחורות) ואל קבוצות מיעוט.
אירופה נפגעה מגלים אחדים של "המוות השחור", ובפרט נפגעו ערים צפופות. היהודים, שחיו בגטאות סגורים, נחשדו בהרעלה, ובעקבות זאת מאות יהודים הוצאו להורג בשרפה.
ראו גם

בהלת המצורעים
ציד מכשפות
תאוריית החיידקים כגורמי מחלות
זיהום מים
הערות שוליים

↑  דברי אורי מילשטיין בערב עיון על מבצע עופרת יצוקה, 13 בינואר 2009 (אתר ארכיב הרשת, במקור מאתר הדיווח העולמי Global Report)
↑   יוסי מלמן, ההתנקשות הכושלת במשעל - הצצה לרעלים שעל מדף האמל"ח הישראלי, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2022
↑  Benny Morris, Benjamin Z. Kedar, ‘Cast thy bread’: Israeli biological warfare during the 1948 War, Middle Eastern Studies 0, 2022-09-19, עמ' 1–25 doi: 10.1080/00263206.2022.2122448
↑   כרוניקת נירנברג, העלאה באש של יהודים בימי המוות השחור, המאה החמש עשרה, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
שריפת יהודים שהואשמו בהרעלת בארות, כרוניקת נירנברג (אנ') (1493)
היאסנט ז'אדן

| --- | --- |

 לידה:  27 באפריל 1776 ורסאי, ממלכת צרפת 
 פטירה:  27 בספטמבר 1800 (בגיל 24) פריז, הרפובליקה הצרפתית הראשונה 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 זרם:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
היאסנט ז'אדן (בצרפתית Hyacinthe Jadin; ‏27 באפריל 1776 – 27 בספטמבר 1800) היה מלחין ופסנתרן צרפתי שנמנה עם  הנציגים הבולטים של טרום הרומנטיקה במוזיקה הצרפתית.
ביוגרפיה

היאסנט ז'אדן נולד בוורסאי והיה אחד מחמישה אחים שבאו ממשפחת מוזיקאים מבלגיה. אביו היה ז'אן באטיסט ז'אדן (יליד נאמור, 1744–1790), כנר בקפלה המלכותית של בית הבסבורג בבריסל ומלחין. לפי מקורות אחרים, אביו היה אחיו של ז'אן-בטיסט, פרנסואה ז'אדן (יליד 1731, גרה, על יד בזאנסון), נגן אבוב בגדוד ששירת ביישוב בופרמון ואחר כך נגן בסון בתזמורת המלכותית של לואי החמישה עשר ולואי השישה עשר. בשנת 1760 המשפחה עברה לוורסאי, שם התקבל פרנסואה כנגן בסון ראשי בקפלה המלכותית של מלכי צרפת ופעל בתפקיד זה עד מותו בשנת 1789. אחיו של האב, ז'ורז' ז'אדן (נולד 1742) עבד גם הוא כנגן בסון באותה קפלה בורסאי. אחיו הצעיר של היאסנט, לואי עמנואל ז'אדן (1853–1768) היה מלחין פורה מאוד, פסנתרן, כנר, מורה ובמשך זמן ממושך הוא נחשב בעיני המבקרים בני זמנו ליוצר החשוב מבין בני המשפחה. אח נוסף בשם ז'ורז' (1773 – אחרי 1813) היה זמר מפורסם.
ביוגרפיה > שנות הילדות והלימודים

באופן טבעי קיבל היאסנט את היסודות הראשונים לחינוכו המוזיקלי מאביו. בהמשך למד, עד שנת 1790, אצל ניקולא-יוזף הילמאנדל (Hüllmandel) ‏(1756-1823), פסנתרן ונגן צ'מבלו משטרסבורג ותלמיד של פרנץ-קסאוור ריכטר ושל קרל פיליפ עמנואל באך. עם תלמידיו של הילמאנדל נמנו גם גאורג אונסלו והמלחין דניאל אובר. בשנת 1785, בהיותו בן 9, פרסם היאסנט יצירה ראשונה - רונדו לצ'מבלו - ב"ז'ורנל דה קלאבסן".
ביוגרפיה > מלחין בימי המהפכה הצרפתית

ז'אדן התחיל לקנות לעצמו שם כפסנתרן וירטואוז על ידי הופעותיו במסגרת ה"Concert Spirituel" ("הקונצרט הרוחני") בפריז. על במה זו ניגן באפריל 1789, בגיל 13, את אחד הקונצ'רטי שכתב לפסנתר וזכה לשבחים בעיתון "מרקור דה פראנס". ב-1792 הצטרף לאחיו, כעוזר רפטיטור (פסנתרן מלווה) ב"תיאטרון של מסייה", אחי המלך (Théâtre de Monsieur), שבעקבות המהפכה שינה את שמו ל"תיאטרון פדו" (Théâtre Feydeau). באותם הימים הלחין ז'אדן את שיר הלכת של "המצור על ליל", לכבוד התנגדותם האמיצה של אזרחי העיר ליל בעת המצור בידי הכוחות האוסטריים. אחרי הוצאתו להורג של הפסנתרן ועורך הדין ז'אן פרדריק אדלמן, נציג אחר של אסכולת הפסנתרנים מפריז, מורו של ז'אדן, הילמאנדל, נמלט מצרפת כדי להינצל מהטרור היעקוביני. ז'אדן, שהמשיך להיות מעורה בחיי צרפת המהפכנית, כתב פתיחה לכלי נשיפה תחת הכותרת "המנון ל 21 בינואר" לכבוד מלאת שנה להוצאתו להורג של לואי השישה עשר. שני האחים, היאסנט ולואי עמנואל, ניגנו בתזמורת המשמר הלאומי והשתתפו בתוקף תפקידם, בחגיגות המהפכניות, לרבות הקונצרטים שאורגנו בשנת 1794 על ידי "המכון הלאומי למוזיקה", שהפך לימים לקונסרבטואר של פריז. ב-1794 פרסם ז'אדן גם את סדרתו הראשונה של סונאטות לפסנתר בליווי כינור, שהקדיש לאמו. עם הקמת הקונסרבטואר של פריז ב-1795, נדרש ז'אדן יחד עם עוד שלושה מורים לפסנתר, ללמד בכיתת נשים.אחרי פטירת אחד המורים, הצטרף אליו גם אחיו, לואי ז'אדן. לפסגת הקריירה שלו כסולן הגיע היאסנט ז'אדן בעונת 1796–1797, כשהופעותיו בתיאטרון פדו זכו להצלחה רבה בקרב הקהל.
אחרי שחלה בשחפת, במרץ 1799 קיבל פטור מהגיוס לצבא של נפוליאון. החל מאפריל 1799 נאלץ לצאת ל"חופשה מלאה" מעבודתו בקונסרבטואר וב-22 בספטמבר 1799 ניגן בפומבי בפעם האחרונה יחד עם הכנר פייר רוד. כעבור שנה, הוכרע על ידי המחלה ונפטר בפריז, בגיל 24 בלבד.
סגנונו

ז'אדן נחשב בימינו המקורי מבין המלחינים ה"טרום-רומנטיים" הצרפתים. במוזיקה שלו ניתן להבחין השפעתם של היידן ומוצרט וגם של ה"סער והפרץ שמעבר לריין.
יש סבורים כי היעלמותו המוקדמת וצלו של אחיו, לואי עימנואל, יכולים להסביר את השכחתן היחסית של יצירותיו.
היאסנט ז'אדן הצטיין במיוחד בסונטות שלו לפסנתר.
הן בנויות היטב לפי הדגמים הקלאסיים, אך בולט בהן ניחוח טרום-רומנטי.
המבקר גי סאקר העריך כי המוזיקה שלו "מדהימה ברגישותה ובעומקה". מרשימה במיוחד בעיניו היא הסונטה לפסנתר בפה דיאז מינור (1795) והאנדנטה בסונטה אופוס 5 מס' 3.
ז'אדן, מלחין של מוזיקה קאמרית, נודע בעיקר ביצירותיו לפסנתר, שהקדימו את המוזיקה של שוברט. במיוחד הצביון הטרום רומנטי של הסונטות שלו נמצא ביחס אמביוולנטי עם מורשת קודמיו הקלאסיים.
להבדיל מהרביעיות המוקדמות - ה"רביעיות קונצ'רטנטיות" - ברביעיות של ז'אדן, הכינור הראשון התחיל לתפוס מקום בכורה. צביונן עומד גם "בשפה ההרמונית, עם תיבולים כרומטיים במעברים הפתאומיים" ממז'ור ומינור, "שלא היו מביישים את שוברט, וכמו כן במקוריות התנועות". רביעייה אחת אף מסתיימת בפולונז.
יצירות > מוזיקה לתזמורת

קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 (1796-7)
קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 ברה מינור (1796) - בליווי 2 כינורות, ויולה, קונטרבס, חלילים, אבובים, בסונים וקרנות.
קונצ'רטו לפסנתר מס' 3 בלה (1798) - בליווי 2 כינורות, ויולה, קונטרבס, 2 חילים, 2 בסונים ושתי קרנות
יצירות > מוזיקה עם תזמורת כלי נשיפה

המנון ל-21 בינואר (1794) על מילים מאת שארל לה ברן (Hymne du Vingt-un Janvier)
שיר לחג החקלאות (1796) על מילים מאת אנז' אטיין קסאווייה, פואסון דה לאשאבוסרי (Chanson pour la Fête de l'Agriculture)
פתיחה לכלי נשיפה (1796)
המנון ל-10 ז'רמינל - על מילים מאת תאודור דזורג (Hymne du Dix Germinal)
יצירות > מוזיקת במה

הצוואה שלא הובנה נכון (Le Testament mal-entendu) ‏(1793) - קומדיה עם ארייטות, בשתי מערכות, ללברית מאת פרנסואה-גיום דיקרה-דימיניל
קאנז' או הסוכן של לאזאר (1794) מעשה היסטורי במערכה אחת, ללברית מאת אנדרה פפן בלמאן
יצירות > מוזיקה לפסנתר

רונדו (1785)
סונטה לפסנתר או קלוויצ'מבלו, מס. 1 ברה, בליווי כינור (1794)
סונטה מס' 2 בסי במול (1794) בליווי כינור
סונטה מס' 3 בפה מינור, בליווי כינור
סונטות לפסנתר אופוס. 3 מס' 1–3 (1795)
סונטה לפסנתר בסי במול אופוס 4 מס' 1 (1795)
סונטה לפסנתר בפה מינור אופוס 4. מס' 2 (1795)
סונטה לפסנתר בדו אופוס 4 מס' 3 (1795)
סונטה לפסנתר בפה מיור, אופוס 5 מס' 1 (1795)
סונטה לפסנתר ברה, אופוס 5, מס' 2 (1795)
סונטה לפסנתר בדו מינור אופוס 5 מס' 3 (1795)
דואט בפה לפסנתר (1796) ל-4 ידיים
סונטה לפסנתר בדו מינור, רופוס 6, מס' 1 (1800)
סונטה לפסנתר בלה, אופוס 6, מס' 2 (1800)
סונטה לפסנתר בפה, אופוס 6, מס' 3 (1800)
שלוש סונטות - שפורסמו לאחר מות המלחין, קובץ שישי של סונטות (1804)
דואו ל-4 ידיים (1796) - מוקדש לאחיו, לואי אמנואל ז'אדן
פוטפורי ראשון לפסנתר (1798)
תרגילים לפסנתר: 20 שיעורים קטנים לפסנתר לשימוש המתחילים (1798) בכתב העת של הקונסרבטואר Magasin de musique
יצירות > מוזיקה קאמרית

רביעיות ל-2 כינורות, ויולה וקונטרבס:
בסי במול, אופוס 1, מס' 1 (1795)
בלה, אופוס 1 מס' 2 (1795)
בפה מינור, אופוס 1, מס' 1 (1795)
במי במול, אופוס 2 מס' 1 (1796)
בסי במול מינור אופוס 2, מס' 2 (1796)
בדו אופוס 2 מס' 3 (1796)
בדו רופוס 3 מס' 1 1797)
במי אופוס 3 מס' 2 (1797)
בלה מינור אופוס 3 מס' 3 (1797)
בסול אופוס 4 מס' 1 (1798)
בפה אופוס 4 מס' 2 (1798)
ברה אופוס 4 מס' 3 (1798)
במי אופוס 3 מס'[דרושה הבהרה]
שלישיות מיתרים - (ספר 1 ו-2) - לכינור, ויולה וצ'לו
מי במול מז'ור אופוס 2 מס' 1
בסול אופוס 2 מס' 2
בפה מז'ור אופוס 2 מס' 3
יצירות > מוזיקה קולית

"שיר לכת על מצור העיר ליל" (1792) לקול ופסנתר או נבל
"רומאנס לירח" (1796) לקול ופסנתר או נבל
"קבר סופיה" (Le tombeau de Sophie) (1796) לקול וקלוויצ'מנלו או נבל (1796)
לקריאה נוספת

Castinel N. Aube d’une vie musicale sous la révolution: la vie et l’oeuvre de Hyacinthe Jadin. 1776 - 1800, Lyon 1991
Adelaide de Place. Hyacinthe Jadin dans François René Tranchefort (dir.). Guide de la Musique de piano et de clavecin, Fayard, Paris, 1987
(בצרפתית)