stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראול אלפונסין
ביוגרפיה ופועלו > שנותיו המאוחרות

אלפונסין נאלץ לוותר על נשיאות מפלגתו לאחר תבוסת המפלגה בבחירות של ספטמבר 1991. הוא ניצח את המושל לשעבר ארמנדריז וזכה שוב בנשיאות המפלגה בשנת 1993. בחודש נובמבר 1993 חתם אלפונסין, כראש האופוזיציה, על הסכם עם הנשיא קרלוס מנם, הידוע בשם "הסכם אוליבוס" (Pacto de Olivos) בו הסכימו על רפורמה חוקתית אשר תאפשר למפלגת האופוזיציה ייצוג מוגבר בסנט. הסכם זה סלל את דרכו של מנם לבחירה מחדש. לאחר תוצאות מאכזבות בבחירות של 1995 התפטר אלפונסין מנשיאות המפלגה, אולם המשיך להוות דמות רבת השפעה בחוגי מפלגתו.
בחודש יוני 1999 היה אלפונסין מעורב בתאונת דרכים קשה בדרכו לכינוס מפלגתי, אולם הצליח להתאושש מפגיעותיו. הוא שב להנהגת מפלגת האיחוד האזרחי הרדיקלי באוקטובר 2000. בחודש אוקטובר 2001 הוא נבחר לסנטור של חבל בואנוס איירס, אבל מצבו הבריאותי אילצו להתפטר ממשרתו לאחר שנה.
אלפונסין היה חבר בחוג מדריד, ארגון בין-לאומי בו חברים שליטי מדינות לשעבר המקדם דמוקרטיה ושיתוף פעולה בין-לאומי. ב-1 באוקטובר 2008 חלקה לו כבוד נשיאת ארגנטינה כריסטינה פרננדס דה קירשנר בהסירה את הלוט מעל פסל של אלפונסין בארמון הנשיאות (Palacio Presidencial) הארגנטינאי. אלפונסין היה לנשיא הראשון הזוכה לכבוד זה עוד בימי חייו.
ביוגרפיה ופועלו > מותו

אלפונסין נפטר ב-31 במרץ 2009, בגיל 82, לאחר שאובחן שנה קודם כחולה בסרטן ריאות ועבר ניתוח בארצות הברית. הוא נפטר בביתו, מוקף בבני משפחתו. בארגנטינה הוכרזו שלושה ימי אבל עם היוודע דבר מותו. הוא נקבר בבואנוס איירס. מבקריו מדגישים כי לא הצליח לחלץ את ארצו מן המשבר הכלכלי החמור שבו הייתה כאשר נבחר לנשיא, אולם מנגד הביא שינוי מהותי בשיטת הממשל בארגנטינה. בעת הסרת הלוט מעל פסלו, בשנת 2008, אמרה לו הנשיאה קירשנר: "בין אם ימצא חן בעיניך הדבר או לאו, אתה סמל של חזרת הדמוקרטיה".
אמרותיו הידועות

"אין לאף נשיא הזכות לדרוש קורבנות מעמו ללא סוף"
"עם הדמוקרטיה אנו מאכילים, עם הדמוקרטיה אנו מחנכים, עם הדמוקרטיה אנו מרפאים."
פגישה בין נסטור קירשנר לראול אלפונסין בשנת 2004
שלמה עמאר (מרקש)

| --- | --- |

 מקום קבורה:  מרקש
 פטירה:  1735 ה'תצ"ה מרקש, מרוקו 
 מדינה:  השושלת העלווית
 מקום מגורים:  מרקש
 מקום פעילות:  מרקש
 תקופת הפעילות:  ?–1735 
 תחומי עיסוק:  ריש מתיבתא, אב בית דין
 תפקידים נוספים:  רב, אב בית דין, ר"מ 
 רבותיו:  רבי יצחק דילויה
 תלמידיו:  רבי מרדכי עטייא
 בני דורו:  רבי אברהם אזולאי, רבי יעקב אבן צור, רבי חיים בן עטר
 חיבוריו:  פסקים בכתב יד
 חתימה
 
הרב שלמה בן אברהם עמאר (? - ה'תצ"ה) היה אב בית דין וראש ישיבה בעיר מרקש שבמרוקו.
ביוגרפיה

נולד וגדל במרוקו במרקש לרבי אברהם עמאר, תלמיד חכם ומקובל. חברו הקרוב היה רבי אברהם אזולאי.
התגורר במרקש ושקד על לימוד התורה כל חייו יחד עם הרב אברהם אזולאי ממרקש. למד אצל הרב יצחק דלויה. את תורת הקבלה למד אצל רבי יעקב מראג'י בטיטואן.
מסופר שקיבל סמיכה לרבנות מהרב דלויה לאחר שביאר סוגיה שרבני ירושלים ובפרט הרב משה גאלנטי התקשו בה.
התמנה לאב בית דין וראש ישיבה במרקש. שימש בבית הדין ביחד עם הרב דוד בנבנישתי, הרב יעקב בן מרדכי אבן חיים והרב יוסף בן סעדון.
ביאוריו בקבלה מובאים בספר מקדש מלך.
נודע בפסקו שאם נפלה חטה בקועה לתבשיל אורז בפסח, התבשיל מותר. אך בהמשך הסתייג מפסק זה, וציין שכתב את ההיתר להלכה ולא למעשה.
על מצבתו נכתב: ”הרב הגדול המפולפל והמפורסם המקובל האלוקי כמוהר"ר רבי שלמה עמאר זצ"ל אב"ד וריש מתיבתא בעיר גדולה לאלוהים מראקש יע"א נפטר בשנת תצ"ח זיע"א”.
לאחר פטירתו נהגו לומר 'משמת הרב שלמה עמאר בטל כבוד התורה'.
חיבוריו

בהיותו אב"ד כתב פסקי דינים שרובם נותרו בכתבי יד ומקצתם נדפסו בשו"ת גושפנקא דמלכא ובשו"ת משפט וצב"י. החיד"א בספריו מביא פסקי הלכה ממנו. וממנו צוטטו פסקיו גם בדרכי תשובה, בן איש חי וכף החיים ואחרים.
התכתבות ארוכה שהייתה לו פורסמה בשו"ת סמא דחיי.
לאחרונה קובצו חידושיו וכתביו ונדפסו בשם כתבי רבי שלמה עמאר. בתוך הספר תורת מראכש.
תלמידיו

רבי מרדכי עטייא
רבי חייא הכהן די לארה מחכמי מרקש ואמסטרדם.
לקריאה נוספת

הרב משה הלל, "תעודה לתולדות חוג מקובלי מראכש בדור הראשון", מן הגנזים, ספר עשירי (תשע"ז), עמ' כג-פ.כעת התברר שנפלה שם טעות מצערת, וכל המאמר צריך להחליף ולתקן, במקום רבי שלמה עמאר לכתוב רבי שלמה בן קיקי.
מצבות מראכש: תיעוד מצבות החכמים ותולדותם, הוצאת קהילות ישראל, ירושלים תשע"ו, עמ' 498–501.
"מבוא" ל-מר דרור, פרק ה, אור המערב, ה'תשע"ח
הערות שוליים

1 2  לדברי החיד"א בשם הגדולים הוא נפטר בשנת ה'תצ"ח, אך החוקרים הסיקו באמצעות כתבי יד, כי הוא נפטר בשנת ה'תצ"ה. ראו: תקנות חכמי מכנאס(ירושלים תשנ"ו), עמ' תלג, "רשימת הנפטרים כ"י", הרשימה מכ"י בן-צבי מס' 1745. וכך גם בנר המערב עמוד 161 הע' רפא (ירושלים תרע"א).
↑  ראו בספר מלכי רבנן אות ש (קיז טור ג ושם כה טור א)
↑  ראו בספרו של החיד"א מערכת גדולים אות א: ספר החיד"א: הרב שלמה משה עמאר בהסכמה לספר אבני זיכרון לקהילת מראקש לר' חביב איבגי
↑  החיד"א בספרו שם הגדולים מערכת גדולים בערך על הרב אזולאי
↑  מן הגנזים כרך עשירי.
↑  מתוך האתר מי צדיק
↑  מתוך הספר אבני זיכרון לקהילת מראקש לר' חביב איבגי
↑  ראו: הרב שלום בוזגלו, 'מקדש מלך' פרשת 'חיי שרה' ו'מקץ'
↑  ראו דברי החיד"א בספרו מחזיק ברכה סימן תס"ז אות ה, שרבי חיים בן עטר דעתו להקל. ושכן הורה הגאון מהר״ש עמאר וראו בשו"ת רבי יהודה בן עטר  או"ח סימן מב, שהזכיר את דעתו של רבי שלמה עמאר.
↑  ראו: שו"ת ערוגת הבושם עמ' 38.
↑  ראו ספר החיד"א להרב חיים דוד אזולאי. וגם מתוך האתר מי צדיק
↑  הלכות איסור והיתר עמ' קכ
↑  סי' קיח וסי' קסא
↑  ראו למשל בספרו ברכי יוסף, שיורי ברכה, יו"ד סי': נה, סט, צד, ק, ריד, תסז
↑  יו"ד סי' צח
↑  ראו למשל בן איש חי שנה שנייה פרשת קורח סעיף ד
↑  ראו למשל בסי' קא ס"ק כו.
↑  סמא דחיי, חלק שני, הלכות מאכלות אסורות סי' א'-ו'
↑  ראו: לרה, חיא, הכהן די, משמרות כהונה, נז ב, באתר היברובוקס.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: הרב יצחק דלויה (המאה ה-17) | רבנים ראשיים של מרקש | הבא: הרב אברהם אזולאי (מרקש) |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007416382205171  VIAF: 15155464775502041571   WorldCat (עם VIAF): 15155464775502041571
שלמה פוליאקוב

שלמה פוליאקוב (15 באפריל 1912 – 19 בספטמבר 1965) היה שחקן ומאמן כדורגל ישראלי ששיחק בהפועל תל אביב ובהפועל פתח תקווה, ובהמשך אימן במספר קבוצות.
קריירה כשחקן

פוליאקוב נולד באימפריה הרוסית בשנת 1912 ועלה לארץ ישראל המנדטורית בשנת 1922 יחד עם משפחתו. בגיל 13 החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של אלנבי תל אביב, שתחילה התמזגה עם מכבי תל אביב אך בשל התנגדות חבריה התמזגה לבסוף עם הפועל תל אביב. יחד עם הפועל, פוליאקוב שיחק עד שנת 1941 וזכה בארבע אליפויות וחמישה גביעים. בעונת 1944–1945 עבר לשחק בהפועל פתח תקווה איתה הגיע לגמר גביע המלחמה בו הפסידו להפועל תל אביב. פוליאקוב היה חלק מהסגל של נבחרת ארץ ישראל בכדורגל אך לא לקח חלק באף משחק.
קריירה כמאמן

לאחר פרישתו אימן פוליאקוב את קבוצות הבוגרים של הפועל פתח תקווה, הפועל רמת גן, הפועל חיפה והפועל חולון. בנוסף לכך אימן גם בקבוצת הנוער של הפועל תל אביב.
חיים אישים

פוליאקוב נישא למרים נודלמן, אחותו של שחקן הכדורגל אברהם נודלמן. בנם היה השחקן והקומיקאי, ישראל פוליאקוב. אחיו של שלמה היה שחקן הכדורגל והמאמן משה פוליאקוב. נפטר ב-1965 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
תארים

אליפויות הליגה 4:
1933-1934, 1934-1935, 1937-1938, 1939-1940
גביעי מדינה 5: 1928, 1934, 1937, 1938, 1939
הערות שוליים

1 2  שלמה פוליאקוב באתר GRAVEZ
שיער (מחזמר)

| --- | --- |

הפוסטר המקורי של המחזה
 מילות השירים:  James Rado, Gerome Ragni 
 ליברטיסט:  ג'יימס רדו ג'רום ראגני
 מוזיקה:  גאלט מקדרמוט
 מקום ההתרחשות:  ארצות הברית
 תקופת ההתרחשות:  תקופת מלחמת וייטנאם
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 סוגה:  מחזמר
 הצגת בכורה:  1967 (אוף ברודוויי, ניו יורק) 1968 (ברודוויי, ניו יורק) 1968 (וסט אנד, לונדון)
 שפה:  אנגלית
 פרסים:  זוכה פרס טוני זוכה פרס גראמי
 www.hairthemusical.com
 
שיער הוא מחזמר אמריקאי שנכתב על ידי ג'יימס רדו וג'רום ראגני (טקסט ומילות שירים) וגאלט מקדרמוט (מוזיקה). "שיער" החל את דרכו באוף ברודוויי ב-17 באוקטובר 1967, המשיך לברודוויי ב-1968, וב-1979 עובד לסרט המצליח "שיער" בבימויו של מילוש פורמן. החל משנת 2008 הועלתה בניו יורק גרסה חדשה של המחזמר, המוצג בברודוויי.
המחזמר ביטא את תקופת ילדי הפרחים של שנות השישים, על שאיפתם לשלום, שוויון, אהבה, חופש ואחווה בין בני האדם.
המחזמר תורגם לשפות שונות והוצג במדינות רבות בעולם.
סיפור העלילה

המחזמר המקורי עוסק בתיאור אורח חייה של חבורת היפים בניו יורק, הפעילים נגד מדיניות הגיוס של הממשל האמריקאי למלחמת וייטנאם. השירים מוקדשים לנושאים כגון סמים, מין, מרד הנעורים, היחסים בין חברי הקבוצה וביקורת חברתית בכלל ועל מלחמת וייטנאם בפרט. המחזמר עצמו דל בעלילה. ברגר, אחד מחברי החבורה, מסולק מבית הספר, ואילו קלוד, חבר אחר בחבורה, מתקשה להחליט האם להתגייס לצבא כפי שדורשים הוריו או לשרוף את צו הגיוס שקיבל, כפי שעשו חבריו. המחזמר עוסק גם באהבות הנכזבות בין חברי החבורה. ג'יני, אחת הדמויות, מאוהבת בקלוד, אולם הוא מאוהב בשילה, שמאוהבת בברגר. שילה מביאה לברגר חולצה שקנתה עבורו ולאכזבתה הוא קורע אותה בחוסר עניין. ווף, חבר אחר בקבוצה, הוא הומוסקסואל מודחק המאוהב בזמר מיק ג'אגר.
המוזיקה במחזה

לאורך כל המחזה מבוצעים שירים וריקודים ברוח התקופה כגון:
אקווריוס (עידן מזל דלי) – Aquarius
מעשה סדום – Sodomy
דונה – Donna
עלה שחור – Colored Spade
מנצ'סטר, אנגליה אנגליה – Manchester England England
אוויר – Air
יש לי חיים – I Got Life
כמה קל ללעוג – Easy to be Hard
שיער – Hair
אין בליבי ספק – My Conviction
הרה קרישנה – be–in
אנה אפנה? – ?Where do I Go
פרנק מילס – Frank Mills
שחור זה גבר – Black Boys
לבן זה גבר – White Boys
אני שחור/אין לי כלום – I'm Black/Ain't Got No
הליכה בחלל – Walking in Space
שלוש-חמש-אפס-אפס – three-five-0-0
האדם יצור מופלא – What a Piece of Work is Man
כוכב בן שחר – Good Morning Starshine
חרש חרש
תנו לשמש יד – Let the Sunshine In‏
הפקת המחזמר

הצגת בכורה של המחזמר נערכה ב-17 באוקטובר 1967, ב"תיאטרון הציבורי" של המפיק היהודי ג'וזף פאפ (אנ'), שנהג להציג מחזות מקוריים וחדשניים. המפיק מייקל באטלר, שראה את המחזמר התלהב ממנו ויחד עם פאפ העלה הפקה חדשה במועדון הלילה "צ'יטה" מדצמבר 1967 עד ינואר 1968, שזכתה להצלחה.
מייקל באטלר ביקש להעלות הפקה גדולה יותר באחד מתיאטראות ברודוויי, אך בתחילה התקשה למצוא תיאטרון שיסכים להציג אותו. לאחר שלושה חודשים, בהם גם נערכו שינויים בעלילה, נוספו קטעי עירום ו-13 שירים חדשים, כולל "תנו לשמש יד", כדי להפוך את סיום המחזה לחיובי יותר. הוא עלה בברודוויי באפריל 1968. הוא זכה להצלחה מסחרית גדולה והכרטיסים נמכרו חודשים מראש. הוא עלה 1,750 פעמים, עד יולי 1972.
בעקבות הצלחת המחזמר בברודוויי, החלו לעלות הפקות מקומיות שלו ברחבי העולם. תחילה בתיאטראות וסט אנד בלונדון. הצגת הבכורה נערכה ב"תיאטרון שאפטסברי" ב-27 בספטמבר 1968, בהובלת אותו צוות יצירתי כמו ההפקה בברודוויי. ליל הפתיחה התעכב עד לביטול הצנזורה על תיאטרון באנגליה, כך שההצגה תוכל לכלול עירום. ההפקה בוסט אנד הצליחה אף יותר מההפקה בברודוויי, ועלתה 1,997 פעמים, עד שנאלצה להיפסק בעקבות קריסת גג התיאטרון, שהתמוטט ביולי 1973. אחרי לונדון, הוצג המחזמר גם בפריז, סטוקהולם, מינכן וערים נוספות.
המחזמר בישראל

בפברואר 1970 נסע יעקב אגמון ללונדון בכדי לנהל משא ומתן עם המפיקים המקומיים שלו, ז'אן לריס ומייקל הרסט, על העלאה משותפת שלו בישראל, יחד עם תיאטרון בימות שהיה בבעלותו. לבסוף חתמו המפיקים על הסכם עם קבוצת משקיעים, בהם אורגד ורדימון, על הפקה שלו בישראל. צוות ההפקה הגיע מלונדון, כולל הבמאי, הכוריאוגרף, צוות טכני ומספר רקדנים ושחקנים. לצורך הצגת המחזה בישראל היה צריך לקבל מראש את אישור הצנזורה על סרטים ומחזות, מאחר שהוא כלל קטעי עירום.
הצגת הבכורה התקיימה ב-1 ביוני 1970 בתיאטרון אואזיס ברמת גן. התרגום היה של אהוד מנור, הבימוי: פיטר גרלנד. השתתפו בתפקידים הראשיים: צביקה פיק בתפקיד קלוד (שהזניק את הקריירה שלו), גבי שושן בתפקיד ברגר, מרגלית אנקורי, ואביבה פז בתפקיד שילה פרנקלין, מרגלית צנעני, צדי צרפתי ומייק סלע (לימים, מייק בראנט) שיחקו גם הם בתפקידים שוליים. המחזמר זכה להצלחה גדולה ועלה 100 פעמים עד ספטמבר. אחר כך התחלף חלק מצוות השחקנים, והמחזמר עלה במקומות שונים ברחבי המדינה, בין היתר בקולנוע אדיסון בירושלים. עסקנים חרדים ניסו למנוע את הצגתו, ובעת שעלה הפגינו קבוצה של נטורי קרתא נגד המופע. המחזה ירד ב-23 בפברואר 1971, לאחר שהוצג 294 פעמים (לעיתים פעמיים ביום) וצפו בו 250 אלף איש.
בקיץ 1991 המחזמר הועלו בשנית את המחזמר המפיקים יהודה טלית, חיים סלוצקי ורפי שאולי, באולם "הסינרמה" בתל אביב, בבימויו של צדי צרפתי, בתפקידים הראשיים שיחקו: חגית גולדברג, אייל בוחבוט ואילן ליבוביץ.
בינואר 2002 המחזמר הועלה בתיאטרון הספרייה. ביום: גדי ענבר. משתתפים: איתי טיראן בתפקיד ברגר, דניאל אפרת, קלייר בן דוד, רויטל זלצמן, גיל נתנזון ויונית טובי.
במאי 2002, העלה בית הספר הריאלי בחיפה גרסה של המחזמר, אך מספר הורים תבעו שלא תוצג מכיוון שהיא מעודדת סרבנות, ואף פנו לבית המשפט.
בינואר 2015 המחזמר הועלה בפעם השלישית בתיאטרון הקאמרי בבימויו של משה קפטן. על עיצוב התפאורה אחראי ערן עצמון. על הכוריאוגרפיה חתום אביחי חכם, ובתפקידים הראשיים: עוז זהבי (ברגר), דן שפירא (קלוד), מירב פלדמן (ג'יני), חן אמסלם (שילה), מיי פיינגולד/דניאל יפה (דיון) ועידו רוזנברג (ווף). ההפקה קיבלה ביקורת מעורבות, אך הצליחה מבחינה מסחרית והייתה ההצגה הנצפית ביותר בישראל בשנת 2015.
בשנת 2024 יצא גרסה של המחזמר על ידי תיאטרון גרביים.
ב- 2025 צפוי לעלות המחזמר בתיאטרון הבימה.
המחזמר בקולנוע

בשנת 1979 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "שיער" – עיבוד קולנועי מוזיקלי לגרסת המחזמר, בבימויו של  מילוש פורמן ובכיכובם של ג'ון סבאג' כקלוד הופר בוקובסקי, טריט ויליאמס כג'ורג' ברגר ובוורלי ד'אנג'לו כשילה פרנקלין.
סרט הקולנוע משתמש באותם השירים והמוטיבים לבניית סיפור שונה. אחד השינויים המרכזיים – בסרט ברגר הוא זה שנשלח לווייטנאם ונהרג שם, ולא קלוד. עובדה זו עוררה חילוקי דעות רבים בין המבקרים, דבר שהעלה את השאלה האם הסרט מהווה שיפור של המחזמר, או גורע ממנו.
הערות שוליים

↑  השיר תורגם לעברית על ידי אהוד מנור בשם "תנו לשמש יד", ומוכר כך בציבוריות הישראלית. ראו גם מילות השיר, באתר שירונט
↑  שרגא הר-גיל, יובל לשיער, מעריב, 27 במאי 1970
↑  "שיער" חוזר ללונדון, מעריב, 17 ביולי 1974
↑  אדית סורל, "הקירקס" זוכה להצלחה בפריס, מעריב, 13 באוגוסט 1969
↑  יעקב העליון, מפיקי שיער דנים בהעלאת המחזמר בישראל, מעריב, 18 בדצמבר 1969
↑  אגמון ללונדון לרכישת המחזמר "שיער", על המשמר, 4 בפברואר 1970
↑  המחזמר "שיער" יוצג בארץ, על המשמר, 4 במאי 1970
↑  שחקנים בריטיים יופיעו ב״שיער" בארץ, על המשמר, 13 במאי 1970
↑  יעקב העליון, שיער יעלה במאי, מעריב, 26 במרץ 1970
↑  הצגות בכורה, מעריב, 29 במאי 1970
↑  המחזמר המצליח, דבר, 20 באוגוסט 1970
↑  גיורא מנור, "שיער״ X 100, על המשמר, 11 בספטמבר 1970
↑  אריה כנרתי, מרוץ העסקנים הדתיים נגד העירום, למרחב, 3 בדצמבר 1970
↑  "געוואלד" מול "שיער", דבר, 3 בינואר 1971
↑  יעקב העליון, רקוויאם ל"שיער", מעריב, 25 בפברואר 1971
↑  עטרה אפק, בשבת האחרונה עלה על במת הסינרמה בתל־אביב המחזמר המדובר "שיער", חדשות, 10 ביולי 1991
יואב בירנברג, אמא, אנחנו צריכים להתפשט, חדשות, 29 באפריל 1991
↑  בוגרי בית צבי יעלו בינואר את המחזמר "שיער", באתר הארץ, 29 בדצמבר 2001
↑  דוד רטנר, הורים: לבטל הצגת בי"ס ש"קוראת לסרבנות", באתר הארץ, 10 במאי 2002
↑  מרט פרחומובסקי, עכבר העיר, "שיער" בתיאטרון הקאמרי: בין סימפטיה למבוכה, באתר הארץ, 23 בינואר 2015
 מיכאל הנדלזלץ, "שיער": לרחף על ענני המ(רי)ח(ו)א(נ)ה, באתר הארץ, 23 בינואר 2015
↑   יאיר אשכנזי, ההצגה הנצפית ביותר בישראל בשנה שעברה: המחזמר "שיער", באתר הארץ, 6 בנובמבר 2016
| פרס טוני לחידוש הטוב ביותר למחזמר |
| --- | --- | --- |
| 1994–1999 | קרוסלה (1994) ‏•‏‏ ספינת השעשועים (1995) ‏•‏‏ המלך ואני (1996) ‏•‏‏ שיקגו (1997) ‏•‏‏ קברט (1998) ‏•‏‏ אנני אוקלי אשת לפידות (1999) |  |
| 2000–2009 | נשקי אותי, קייט (2000) ‏•‏‏ רחוב 42 (2001) ‏•‏‏ אל תוך היער (2002) ‏•‏‏ Nine‏ (2003) ‏•‏‏ מתנקשים (2004) ‏•‏‏ כלוב העליזים (2005) ‏•‏‏ משחק הפיג'מה (2006) ‏•‏‏ קומפני (2007) ‏•‏‏ דרום פסיפיק (2008) ‏•‏‏ שיער (2009) |  |
| 2010–2019 | כלוב העליזים (2010) ‏•‏‏ הכל הולך (2011) ‏•‏‏ פורגי ובס (2012) ‏•‏‏ פיפין (2013) ‏•‏‏ הדוויג והשארית העצבנית (2014) ‏•‏‏ המלך ואני (2015) ‏•‏‏ הצבע ארגמן (2016) ‏•‏‏ הלו, דולי! (2017) ‏•‏‏ פעם אחת באי הזה (2018) ‏•‏‏ אוקלהומה! (2019) |  |
| 2022–הווה | קומפני (2022) ‏•‏‏ המצעד (2023) ‏•‏‏ מתגלגלים (2024) |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 1968: פרד אב וג'ון קנדר - "קברט" | פרס גראמי לאלבום המחזמר הטוב ביותר  1969: גאלט מקדרמוט, ג'רום ראגני וג'יימס ראדו - "שיער" | הבא: 1970: ברט בכרך והאל דייוויד - "הבטחות הבטחות" |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590315605171  LCCN: n96004074  MusicBrainz work: bcf97ba0-61b7-4a5e-9574-3eddf46aa847   WorldCat (עם LCCN): n96-004074
רחוב חיפה

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 על שם:  חיפה - עיר בארץ ישראל.
 מיקום
 עיר:  בגדאד 
 קואורדינטות:  33°20′11″N 44°22′53″E﻿ / ﻿33.3365°N 44.3815°E﻿ / 33.3365; 44.3815
  מפת מיקום  מפה מפורטת  he  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רחוב חיפה (בערבית: شارع حيفا) הוא רחוב במרכז בגדאד, על שם העיר חיפה בישראל. הרחוב מתחיל בשער המרצחים שהיה אחד מהכניסות לאזור הבינלאומי של עיראק אחרי כיבוש עיראק על ידי ארצות הברית ב-2003. הרחוב, שאורכו כ-3 ק"מ, נמתח במקביל לנהר החידקל. הרחוב מאכלס בניינים רבי קומות ולפני מלחמת המפרץ שכנה בו השגרירות הבריטית. ברחוב כיכר על שמו של פייסל הראשון, מלך עיראק שגופתו הגיעה לנמל חיפה ועל שמו כיכר מקבילה בחיפה.
אחרי מלחמת עיראק אירעו ברחוב מספר תקריות ומבצעים כפיצוץ מכוניות תופת.
גלריית תמונות

רחוב חיפה הנשקף מבית החולים העירוני. ברקע נראה נהר החידקל.
אנדרטת המלך פייסל
הערות שוליים

↑  סוכנות אי פי, בגדד: קרבות ברחוב חיפה, באתר nrg‏, 9 בינואר 2007
↑  למשל פטריק קוקבורן, Hell on Haifa Street בספטמבר 2004 (באנגלית)
שיטוח העקומה

צעדים כמו ריחוק חברתי והוראות שהייה בבתים מפחיתים ומעכבים את שיא המקרים הפעילים, ונותנים לקיבולת מערכת הבריאות זמן רב יותר לגדול ולהתמודד טוב יותר עם עומס המטופלים. ניתן להשתמש בזמן שנצבר באמצעות שיטוח העקומה כדי להעלות את קו היכולת הבריאותית על מנת לתת מענה טוב יותר לביקוש הגואה.
ללא אמצעי בלימה של מגפה – כגון ריחוק חברתי, חיסון ועטיית מסכות – פתוגנים יכולים להתפשט באופן אקספוננציאלי. גרפיקה זו ממחישה כיצד אימוץ מוקדם של אמצעי בלימה נוטה להגן על חלקי אוכלוסייה רחבים יותר, ובכך להפחית ולעכב את שיא המקרים הפעילים.
מודל SIR המציג את הרושם של הפחתת שיעור ההדבקה (β) ב-76%
שיטוח העקומה (באנגלית: Flattening the curve) היא אסטרטגיה של בריאות הציבור להאטת התפשטות נגיף ה-SARS-CoV-2 במהלך מגפת הקורונה. העקומה שיש לשטח היא עקומת המגפה - ייצוג חזותי של מספר האנשים הנדבקים הזקוקים לטיפול רפואי לאורך זמן.
במהלך מגפה, מערכת בריאות עלולה להתמוטט כאשר מספר האנשים הנדבקים עולה על רמת היכולת של מערכת הבריאות בטיפול בהם. שיטוח העקומה פירושו להאט את התפשטות המגפה כך שמספר האנשים הזקוקים לטיפול בכל פעם יופחת ומערכת הבריאות לא תחרוג מהקיבולת שלה. שיטוח העקומה מסתמך על טכניקות הפחתה כגון ריחוק חברתי.
אמצעי משלים הוא הגדלת קיבולת שירותי הבריאות, "העלאת הקו" (Raising the line). כפי שמתואר במאמר ב-The Nation, "מניעת עומס במערכת בריאות מחייבת חברה לעשות שני דברים: 'לשטח את העקומה' – כלומר, להאט את קצב ההדבקה כך שאין יותר מדי מקרים שזקוקים לאשפוז בבת אחת – ו'העלאת הקו' – כלומר, להגביר את יכולתה של מערכת החולים לטפל בכמות גדולה יותר של חולים." נכון לאפריל 2020 ולגבי מגפת COVID-19, שני צעדי המפתח הם הגדלת מספר המיטות והמאווררים הזמינים לטיפול נמרץ, המצויים במחסור מערכתי.
רקע

אזהרות בנוגע לסיכון של מגפות הושמעו תדיר לאורך שנות ה-2000 ושנות ה-2010 על ידי ארגונים בינלאומיים גדולים ובהם ארגון הבריאות העולמי (WHO) והבנק העולמי, במיוחד לאחר התפרצות הסארס ב-2002–2004. ממשלות, כולל בארצות הברית ובצרפת, גם לפני מגפת השפעת ב-2009, ובמהלך העשור שלאחר המגפה, חיזקו את יכולות הבריאות שלהן ואז החלישו אותן. בזמן מגפת הקורונה, מערכות הבריאות במדינות רבות תפקדו בסמוך ליכולותיהן המרביות.
במצב כזה, כשמגפה חדשה וגדולה מגיחה, חלק מהחולים הנגועים והסימפטומטיים יוצרים עלייה בביקוש לשירותי בריאות שנחזתה רק סטטיסטית, מבלי לדעת מראש את תאריך תחילת המגפה וגם לא את רמת הזיהומיות והקטלניות. אם הביקוש עולה על קו היכולת בעקומת ההדבקות ליום, מוסדות הבריאות הקיימים אינם יכולים לטפל בחולים בצורה מלאה, וכתוצאה מכך שיעורי התמותה גבוהים יותר מאשר אם היו נערכים להכנות.
מחקר בעל השפעה בבריטניה הראה שתגובה מוחלטת ל-COVID-19 בבריטניה יכולה הייתה לדרוש עד פי 46 ממספר המיטות הזמינות לטיפול נמרץ. האתגר לניהול בריאות הציבור הוא לשמור על גל המגפה של חולים נכנסים הזקוקים למשאבי בריאות חומריים (ציוד רפואי) ואנושיים (צוותים רפואיים) בכמות מספקת הנחשבת מוצדקת מבחינה רפואית.
שיטוח העקומה

התערבויות שאינן תרופות, כמו שטיפת ידיים, ריחוק חברתי, בידוד וחיטוי מפחיתות את כמות הזיהומים היומיומיים, ולכן משטחות את עקומת המגפה. עקומה שטוחה בהצלחה מפזרת את צורכי הבריאות לאורך זמן ומורידה את שיא כמות האשפוזים מתחת לקו היכולת של שירותי הבריאות. בקיום פעולות אלו, משאבים, בין אם הם חומריים או אנושיים, לא יהיו מותשים ולא יהיו חוסרים בהם. בבתי חולים, על הצוות הרפואי להשתמש בציוד המגן ובהליכים המתאימים, אך גם להפריד בין חולים נגועים לבין עובדים חשופים מאוכלוסיות אחרות כדי למנוע התפשטות בתוך בית החולים.
העלאת הקו

לצד המאמצים לשטח את העקומה, יש צורך במאמץ מקביל ב"העלאת הקו", על מנת להגדיל את היכולת של מערכת הבריאות. ניתן להגדיל את יכולת מערכת הבריאות על ידי גיוס ציוד, צוות, מתן טלרפואה, טיפול ביתי וחינוך לבריאות לציבור. ניתן לבטל הליכים אלקטיביים (שאינם דחופים) על מנת לשחרר ציוד וצוותים. העלאת הקו נועדה לספק ציוד רפואי הולם והיצע לחולים רבים יותר.
במהלך מגפת הקורונה

| --- | --- |
 :  ראו גם – מגפת הקורונה
המושג הפך פופולרי במהלך החודשים הראשונים של מגפת הקורונה.
על פי אתר Vox, כדי להתרחק מהריחוק החברתי ולחזור למצב נורמלי, ארצות הברית צריכה לשטח את העקומה על ידי בידוד ובדיקה המונית, ולהעלות את הקו. ב-Vox מעודדים את פיתוח היכולת בתחום הבריאות, כולל בדיקות המוניות, שימוש בתוכנה ובתשתיות כדי לעקוב אחר אנשים נגועים ולהכניסם להסגר, וכן הגדלת הטיפולים, לרבות על ידי פתרון המחסור בציוד מיגון אישי ובמסכות פנים.
לפי The Nation, מדינות במצב כלכלי חלש ובעלות מערכת בריאות חלשה, כמו פוארטו ריקו, מתמודדות עם מאבק בהעלאת הקו, ולכן הן בלחץ הכרחי גבוה יותר במטרה לשטח את העקומה.
במרץ 2020 ציין אהרון אדלין, פרופסור לכלכלה ולמשפטים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, כי מאמצים מתמשכים בשיטוח העקומה הנתמכים בחבילת חירום של טריליוני דולרים צריכים להתאים למאמצים שווים בהעלאת הקו ובהגדלת יכולת מערכת הבריאות. אדלין קרא להפעיל את חוק הייצור לצורכי ביטחון כדי להורות לחברות ייצור לייצר את חומרי החיטוי, ציוד המגן האישי והמאווררים הדרושים, ולארגן מאות אלפי עד מיליוני מיטות אשפוז נדרשות. על פי הערכות ממרץ 2020, אדלין קרא לבנות 100–300 בתי חולים לשעת חירום כדי להתמודד עם מה שהוא תיאר כ"אסון הבריאות הגדול ביותר מזה 100 שנה" ולהתאים את החקיקה בתחום הבריאות המונעת שיטות חירום הנדרשות בזמן מגפות. אדלין הצביע על חבילת תמריצים מוצעת בתור הנטייה כלפי פאניקה פיננסית, בזמן שהוא לא מספק מימון מספיק לנושא הליבה של מגפה: יכולת שירותי הבריאות.
בתחילת מאי פרסמה התורמת הבכירה בתחום הבריאות מטעם פורבס כי "Tenet Healthcare הודיעו כי למעלה מ-60 בתי החולים שלהם 'אינם מוצפים' בחולים שנפגעו מזן COVID-19 של נגיף קורונה, הסימן האחרון שמערכת הבריאות בארצות הברית עשויה להתמודד ביעילות עם המגפה", והעידה כי המטרה לשטח את העקומה לנקודה מתחת לקיבולת הבריאות זכתה בהצלחה ראשונית.
במהלך תקופת המגפה העיקרית, ממרץ 2020 עד יוני 2023, חלה בארצות הברית ירידה של כ-5% בדיווחי בתי חולים על אוטם שריר הלב בהשוואה למספר הצפוי. לפי סברת החוקרים, הירידה נבעה, בשלב המוקדם שלה, מהימנעות מטיפולים בצל המגפה.
ראו גם

מספר ההתרבות הבסיסי (R0)
הסגר (בריאות)
רותי הלביץ כהן

| --- | --- |
רותי הלביץ כהן
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  11 בפברואר 1969 (בת 55)
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חיפה  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים  המדרשה לאמנות 
 תחום יצירה:  ציור
 
רותי הלביץ כהן (נולדה ב-11 בפברואר 1969) היא אמנית וציירת ישראלית.
רותי הלביץ כהן בעלת תואר שני באמנות, למדה באוניברסיטת חיפה, באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים ובבית ברל, רמת השרון. היא מרצה, מורה לציור, אוצרת ומנחה מחקר מבוסס יצירה ABR.
עבודותיה של רותי הלביץ כהן עוסקות בנעורים, תמימות ואובדן התמימות, מיניות, אמהות, חרדות, באזור הספק שבין התת-מודע למודע. תערוכותיה המוזיאוליות "Mind the Gap" במוזיאון הרצליה (2008), "בית העלמות" בביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון תל אביב (2009), ו"על בלימה" בשיתוף עם יהושע סובול במוזיאון נחום גוטמן (2011) מייצרות גוף עבודה המתפתח בעקביות מתערוכה לתערוכה ושומר על עיקרון של התמרות פנימיות.
אזור הספק

מונח של רותי הלביץ כהן בהתייחסה לעבודותיה המבקש לתחום ולתאר את החוויה הסוביקטיבית האמנותית, החל מתהליך היצירה, חשיפתה בפומבי, חויית הצופה, והשפעות בהקשרים רחבים יותר. זווית ראייה זו טוענת שתהליכי היצירה ותהליכי ההשפעה של המעשה האמנותי במעגל הפרטי והרחב מתפקדים כפוטנציאלים יותר מאשר תכנים מכתיבים. ברוח הזו האמנות נתפסת כמסגרת מאפשרת אשר בתוכה ניתן לבסס חוויות, תפיסות ורעיונות.
אלכימיה

בטכניקה זו הנייר השקוף להעתקה מצויר, נחתך ומודבק בשביל ליצור דימוי רנטגן החודר לעבודות והופך אותן על פניהן. דימויים אלו הממומשים באמצעות חומרים מתכלים כגון נייר פרגמנט, נייר דבק, מרכך כביסה, דיו, קפה טחון, צבע וחומרים אחרים יוצרים טכניקה ייחודית של האמנית של "אמצעים מעורבים" שהלביץ כהן מגדירה כ"אלכימיה". סביבת התערוכות היא אזור המדמה תת-מודעות, בבתי שחיטה מטאפוריים וחדרי ניתוח מוצגים דימויים שקוף של דמויות מבותרות ופשוטות עור שבאופן בלתי מסתיים הורגות ומחיות את עצמן.
פרסים

1994-5 - קרן התרבות אמריקה-ישראל, קרן שרת
1996-7 - קרן תרבות אמריקה–ישראל, קרן שרת
2002 - פרס דיוקן ראשון, מפעל הפיס
2002 - פרס פרויקט אמן-מורה, משרד המדע התרבות והספורט
2004 - פרס פרויקט אמן-מורה משרד המדע התרבות והספורט
2008 - פרס עידוד היצירה, משרד התרבות המדע והספורט
2010 - ציון לשבח, פרס קנר
2013 - פרס שרת התרבות