stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חטאת העוף
הערות שוליים

↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות מעשה הקרבנות, פרק ז', הלכה ו'
↑  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף כ"ה, עמוד ב'
| כ"ד מתנות כהונה |
| --- | --- | --- |
| עשר מתנות במקדש | בשר חטאת • בשר אשם ודאי • בשר אשם תלוי • בשר זבחי שלמי ציבור • חטאת העוף • לוג שמן של מצורע • שתי הלחם • לחם הפנים • שירי מנחות • שיירי מנחת העומר |  |
| ארבע מתנות בירושלים | בכור בהמה טהורה • המורם מתודה ואיל נזיר • ביכורים • עורות קדשי קדשים |  |
| עשר מתנות בגבולים | תרומה גדולה • תרומת מעשר • חלה • ראשית הגז • זרוע, לחיים וקיבה • פדיון הבן • פטר חמור • חרמים • שדה אחוזה • גזל הגר |  |
ז'ילבר ססברון

| --- | --- |

 לידה:  13 בינואר 1913 הרובע השבעה-עשר של פריז, צרפת 
 פטירה:  12 באוגוסט 1979 (בגיל 66) הרובע השישי של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Pierre François Gilbert Cesbron 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  Bourré 
 מקום לימודים:  תיכון קונדורסה, בית הספר החופשי למדעים פוליטיים 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 סוגה:  מעשייה, תיאטרון 
 זרם ספרותי:  Renouveau catholique 
 בן או בת זוג:  Dominique Talamon (30 ביוני 1939–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס סנט-בב (1949)  פרס הנסיך פייר (1962)  Prix Paul Hervieu (1952) 
 
ז'ילבר ססברון (בצרפתית: Gilbert Cesbron;‏ 13 בינואר 1913 - 13 באוגוסט 1979) היה סופר צרפתי.
ביוגרפיה

ז'ילבר ססברון נולד בפריז. הוא למד בבית הספר התיכון "קונדורסה" שבעיר, ואחר כך במכון למדעי המדינה. ראה את יעודו כחבר מועצת המדינה, אך דרכו הובילה אותו לקריירה ברדיו - פעילות שהמשיך בה במקביל להתלהבותו מן הכתיבה. ב-1934 פרסם לקט שירה בשם "פלג הרים".
הרומן הראשון שלו "התמימים מפריז" (1944) זכה להצלחה מיידית. באותה שנה קיבל את פרס אגודת הסופרים. שמו הלך לפניו אחרי פרסום הרומן "בית הכלא שלנו הוא ממלכה" (1948) שבעטיו קיבל את פרס סנט-בוו. המחזה "הגיעה שעת חצות, דוקטור שוויצר" (1952) עובד לרדיו ולקולנוע. במשך כל ימי חייו המשיך לכתוב רומנים, נובלות, סיפורים, מסות ואת ה"יומן ללא תאריך" שיצא לאור בשלושה כרכים (1963, 1967 ו- 1973).
ב- 1972 החל בפעילות חברתית והומניטרית. בין היתר פעל ב"אגודה לעזרה קתולית". ב- 1978 קיבל את פרס עירית פריז לאות הוקרה על פעילותו זו.
ז'ילבר ססברון מת ב-1979 בפריז, ונקבר בבית הקברות דה בורה במחוז לואר-א-שר שבחבל סאנטר-עמק הלואר.
יצירתו

הרומנים של ססבורן עוסקים בבעיות חברתיות כמו מעמדם של הכמרים ("הקדושים הולכים לגיהנום", 1952), בעבריינים צעירים ("כלבים אבודים ללא קולר", 1954 על ילד יתום ושופט נדיב שעובד לקולנוע ב- 1955), בהמתת חסד ("השעה מאוחרת יותר מכפי שאתם חושבים", 1958), ובאלימות ואי אלימות ("בין כלבים וזאבים", 1962).
רומנים אלה מאופיינים על ידי הרצון לשקף את המציאות החברתית של תקופתו מנקודת מבטו של נוצרי המאחל לטוב: "יש ברצוני לעודד את המוסר מבלי להיות מטיף". ססברון מטפל בכתביו בבעיות העוני הסבל וההשפלה של המעמדות הנחותים שבחברה. סגנונו העממי והנושאים שבהם הוא מטפל גרמו להערכה הרבה שבה ספריו התקבלו בציבור.
ז'ילבר בקו

| --- | --- |

 לידה:  24 באוקטובר 1927 טולון, צרפת 
 פטירה:  18 בדצמבר 2001 (בגיל 74) בולון-ביאנקור, צרפת 
 שם לידה:  François Gilbert Léopold Silly 
 שם במה:  François Bécaud 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  1947–2001 (כ־54 שנים) 
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של ניס 
 סוגה:  שאנסון, אופרה 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  קפיטול רקורדס 
 בן או בת זוג:  Monique Nicolas (1952–?) Kitty Bécaud  בריז'יט בארדו Janet Woollacott 
 צאצאים:  Gilbert Bécaud 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד  מפקד מסדר האמנויות והספרות  אביר בלגיון הכבוד  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1973) 
 פרופיל ב-IMDb
 
בקו בהופעה בהמבורג, 1971
ז'ילבר בקו (בצרפתית: Gilbert Bécaud‏; 24 באוקטובר 1927 – 18 בדצמבר 2001) היה זמר, מלחין, ושחקן קולנוע, מגדולי הזמר הצרפתי.
ביוגרפיה

נולד בדרום צרפת בעיר טולון בשם פרנסואה ז'ילבר ליאופולד סילי. אביו עזב את אמו, והוא ואחיו ראו בחברה לחיים של אמם, לואי בקו, אב חורג.
ז'ילבר למד לנגן על פסנתר ובגיל 9 התקבל לקונסרבטוריון של ניס. ב-1942 עזב את בית הספר והצטרף לאביו החורג במחתרת הצרפתית. עם תום המלחמה עבר לפריז. בשנת 1948 החל בכתיבת שירים, והקים שלישייה מוזיקלית שהופיעה בעיקר בבארים, ובה לקח חלק עד 1950.
ב-1948 יצא לסיבוב הופעות בסקנדינביה יחד עם קטרינה ולנטה.
הצטרף לז'ק פילס כמלווה בפסנתר. במהלך מסע הופעות של פילס, בקו פגש את אדית פיאף, אשתו של פילס. פיאף שכנעה את בקו לחזור לשיר, ובשנת 1952 הוא שינה את שמו רשמית לז'ילבר בקו והחל בקריירת השירה.
לקראת אמצע שנות ה-50 התפרסם יותר ויותר והחל להופיע בפריז, באולם הקונצרטים והמופעים הידוע " אולימפיה". הוא המשיך להופיע ב"אולימפיה" לפחות פעם בשנה במשך שלושים השנים הבאות.
שנות ה-60 היו שיא ההצלחה של בקו, בהן גם שר את אחד השירים הנודעים שלו "נטלי" - השיר מגולל את סיפור ביקורו במוסקבה.
בקו הופיע בישראל פעמיים: בשנת 1963 ובשנת 1983.
נפטר בשנת 2001 ממחלת הסרטן ונקבר בבית הקברות פר לשז.
שירים

הלחין גם שירים שתורגמו לאנגלית ובוצעו על ידי זמרים רבים ומפורסמים מארצות הברית.
כגון Let it be Me שהוקלט לראשונה בידי האחים אברלי (מאוחר יותר בוצע גם על ידי ג'יימס בראון, נינה סימון, בוב דילן ואלביס פרסלי)
בקו הלחין שיר שכתב פייר דלנואה - Et Maintenant ("ועכשיו"), ככל הנראה כמעין שיר תגובה לשיר הידוע של ז'אק ברל "Ne Me Quitte Pas". באנגלית השיר צבר יותר פופולריות מהשיר בשפת המקור ובוצע לראשונה על ידי בן אי קינג וג'יין מורגן אך נודע יותר בביצועים של פרנק סינטרה, שירלי בייסי, אנדי ויליאמס ועוד, קארל סיגמן תרגם את השיר לאנגלית, שבה נקרא השיר What Now my Love.
בקו שיתף פעולה עם ניל דיימונד בכתיבת שני שירים מפורסמים ,Love on the Rocks (השיר הופיע בסרט "נגן הג'ז") ו-September Morn .
שירו של בקו - "L'Orange" היה אחד מהשירים בקדימונים של הסרט "לאון" של הבמאי לוק בסון.
שירם של ההגשש החיוור "כשיבוא המשיח" (שכתב דן אלמגור) נכתב ללחן של שירו של בקו, "Quand il mort le poete". שירו של אריק לביא, "שיר הוא לא רק מילים" (מילים: דידי מנוסי), נכתב ללחן שירו של בקו, "Chante". השיר שהופיע באלבום "שיר הוא לא רק מילים", נכתב לאחר מלחמת יום הכיפורים וקרא לפעולה להבאת השלום.
טאקו בל

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 מייסדים:  גלן בל (אנ')
 תקופת הפעילות:  1962, ארצות הברית ארצות הברית – הווה
 חברת אם:  Yum! Brands 
 מיקום המטה:  אירוויין 
 ענפי תעשייה:  מסעדה 
 מוצרים עיקריים:  טאקו, בוריטו, נאצ'וס, קסדייה
 הכנסות:  1.988 מיליארד דולר 
 מנכ"ל:  ג'ולי פלס מאסינו
 עובדים:  175,000 
  
 www.tacobell.com
 
הלוגו הקודם
סניף הרשת בטאוס, ניו מקסיקו
טאקו בל (באנגלית: Taco Bell, בתרגום חופשי: פעמון הטאקו) היא רשת מסעדות מזון מהיר אמריקאית, המוכרת מזון בסגנון מקסיקני, שבסיסה נמצא באירוויין, קליפורניה, ארצות הברית. הרשת היא חלק מחברת Yum! Brands, המתפעלת בין היתר גם את רשתות המזון KFC ופיצה האט.
היסטוריה

במקור החלה החברה כדוכן למכירת נקניקיות בלחמנייה בשנת 1946 על ידי גלן בל. לאחר כמה ניסיונות שביצע ובהשפעת השיטה המצליחה של האחים לבית מקדונלד'ס הקים את מסעדתו בשנת 1962. השיטה הוכחה, וטאקו בל הפכה למסעדה מוצלחת.
עד מהרה, נרכשה החברה על ידי ענקית-המזון "פפסיקו". באוקטובר 1997 הקימה פפסיקו את חברת "טריקון" (Tricon), והעבירה אליה את השליטה על החברות טאקו בל, KFC ופיצה האט. ב-16 במאי 2002 טריקון הפכה רשמית ל-Yum! Brands.
החברה התפרסמה רבות החל משנת 1998 בעזרת פרסומות הצ'יוואווה שלה שהציגו כלב שפרסם את מוצריהם. הם זנחו את הרעיון בתחילת המאה ה-21.
מידע כללי

בשנת 2013 היו לחברה 6,500 מסעדות ברשת, מתוכן 280 מחוץ לארצות הברית. בארצות הברית היא חולקת שטחים רבים עם רשת KFC.
לרשת כ-175,000 עובדים.
הכנסות לרשת בשנת 2009 היו 1.9 מיליארד דולר.
כיום מגישה המסעדה מזון "טקס-מקס", כלומר מזון אמריקאי המושפע מהתרבות המקסיקנית.
ז'ילברטו פריירה

| --- | --- |

 לידה:  15 במרץ 1900 רסיפה, ברזיל 
 פטירה:  18 ביולי 1987 (בגיל 87) רסיפה, ברזיל 
 ענף מדעי:  אנתרופולוגיה, סוציולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה  אוניברסיטת ביילור 
 פרסים והוקרה:  פרס ז'בוטי (1980)  הצלב הגדול של מסדר אלפונסו העשירי החכם (1982)  פרס אניספילד-וולף (1957)  פרס מאשאדו די-אסיס (1963)  אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית  הצלב הגדול של המסדר הצבאי של ישו  קצין גבוה בלגיון הכבוד  הצלב הגדול של מסדר החרב של יעקב הקדוש 
 
ז'ילברטו די מלו פריירה (פורטוגזית: Gilberto de Mello Freyre;‏ 15 במרץ 1900, רסיפה, ברזיל – 18 ביולי 1987) היה סופר, אנתרופולוג וסוציולוג ברזילאי. עבודתו המוכרת ביותר, ואולי החשובה והמשפיעה ביותר, היא הבית הגדול ומגורי העבדים (בפורטוגזית: Casa-Grande & Senzala). פריירה היה אחד האישים שהשפיעו ביותר על ההיסטוריה המודרנית של ברזיל.
ביוגרפיה

פריירה נולד למשפחה ידועה בעלת מטעי סוכר. אביו היה פרופסור למשפטים. בילדותו סבתו הרבתה לפנקו כי חשבה שנכדה סובל מפיגור בגלל שהתקשה ללמוד לקרוא ולכתוב. כאשר היה בן 9 סבתו נפטרה ותקופה מסוימת התגורר אצל קרובי משפחה אשר חיו בסביבה כפרית במטע "Engenho São Severino do Ramo". את רשמיו מתקופה זו כתב מאוחר יותר בספרו Pessoas, coisas e animais.
בבגרותו קיבל פריירה השכלה אקדמאית בארצות הברית, באוניברסיטאות של ביילור (Baylor) וקולומביה, שם למד אצל פרנץ בועז, ממנו הושפע עמוקות. לאחר לימודיו שב לברזיל ולימד סוציולוגיה, אולם בשל מעורבותו הפוליטית אולץ לעזוב ולחזור לארצות הברית בשנת 1930, שם עבד כמרצה אורח באוניברסיטת סטנפורד.
עם שובו לברזיל פרסם פריירה בשנת 1933 את ספרו הראשון ורב ההשפעה "הבית הגדול ומגורי העבדים". בספרו עוקב פריירה אחר ההשפעות הפורטוגלים, העבדים האפריקאיים והאמרינדיאניים על החברה הברזילאית. הספר זכה בשבחים רבים והיה אבן היסוד בתאוריה על קיומה של דמוקרטיה גזעית בברזיל.
בשנת 1934 נעצר בזמן שארגן את הוועידה האפרו-ברזילאית הראשונה באשמת תמיכה בקומוניזם. בשנת 1957 זיכה אותו הספר בפרס אניספילד-וולף.
בשנת 1946 נבחר פריירה לאספה המכוננת הברזילאית כנציגה של מפלגת הימין האיחוד הלאומי הדמוקרטי, זכה בתמיכת הסטודנטים.
הוא נענה להזמנת הדיקטטורה של פורטוגל לחקר קולוניות שבאסיה ואפריקה.
בשנות ה-50 אימץ את תיאורית ה-Luso-tropicalismo המפרשת את השפעת האוכלוסיות שחיות באזורים טרופיים על הפורטוגלים. לפי פריירה התרבות הטרופית לא הייתה נחותה ביחס לתרבות האירופאית מלכתחילה, אלה שהתרבות בתנאי עבדות יצרה את הנחיתות. חלק ממנהגי העמים שחיו באזורים הטרופיים אומצו על ידי הפורטוגלים ובראייה זו השפעת העבדים לא היוותה נזק תרבותי.
בשנות ה-60 פריירה כתב "אנחנו ואירופה גרמנית" (Nós e a Europa Germânica).
בשנת 1964 תמך פריירה בהפיכה הצבאית כנגד ז'ואו גולאר. הוא הגדיר את עצמו כ-"אנרכיסט בונה". הוא היה תמיד קרוב לשלטון. הנשיא וורגס הציע לו את תפקיד שר החינוך, אבל הוא סירב, כיוון ששאיפתו הפוליטית הייתה להיות מושל פרנמבוקו. אך הוא לא זכה להגשים את שאיפתו.
ב-1962 הוא זכה בפרס מאשאדו די-אסיס מטעם האקדמיה הברזילאית לשפה וספרות. ב-1968 קיבל תואר לשם כבוד מאוניברסיטה מונסטר. העיטור האחרון לו זכה היה אות לגיון הכבוד הצרפתי.
תקופה קצרה לפני מותו הקים את קרן ז'ילברטו פריירה ( Fundação Gilberto Freyre) במטרה לקדם את התרבות הברזילאית הצפון-מזרחית. ביתו ברסיפה נהפך למוזיאון מגדלנה ז'ילברטו פריירה ובשטח הלא בנוי לאתר אקולוגי.
פרסים ותארים

Prêmio da Sociedade Felipe d'Oliveira, Rio, 1934
Prêmio Anisfield-Wolf, USA, 1957
Prêmio de Excelência Literária, da Academia Paulista de Letras, 1961
Prêmio Machado de Assis, da Academia Brasileira de Letras (conjunto de obras), 1962
Prêmio Moinho Santista de "Ciências Sociais em Geral", 1964
Prêmio Aspen, do Instituto Aspen, USA, 1967
Prêmio Internacional La Madonnina, Itália, 1969
Sir - "Cavaleiro Comandante do Império Britânico", distinção conferida pela Rainha da Inglaterra, 1971
Medalha Joaquim Nabuco, Assembléia Legislativa do Estado de Pernambuco, 1972
Troféu Novo Mundo, por "obras notáveis em Sociologia e História", São Paulo - Troféu Diários Associados, por "maior distinção atual em Artes Pláticas" - Prêmio Jabuti, da Câmara Brasileira do Livro, 1973
Medalha de Ouro José Vasconcelos, Frente de Afirmación Hispanista de México, 1974
Educador do Ano, Sindicato dos Professores do Ensino Primário e Secundário em Pernambuco e Associação dos Professores do Ensino Oficial, 1974
Medalha Massangana, Instituto Joaquim Nabuco de Pesquisas Sociais, 1974
Grã-Cruz Andrés Bello da Venezuela, 1978
Grã-Cruz da Ordem do Mérito dos Guararapes do Estado de Pernambuco, 1978
Prêmio Brasília de Literatura para Conjunto de Obras, Fundação Cultural do Distrito Federal, 1979
Prêmio Moinho Recife, 1980
Medalha da Ordem do Ipiranga do Estado de São Paulo, 1980
Grã-Cruz de D. Alfonso, El Sabio, Espanha, 1983
Grã-Cruz de Santiago da Espada, Portugal, 1983
Grã-Cruz da Ordem do Mérito Capibaribe da Cidade do Recife, 1985
Grã-Cruz da Légion d'Honneur, França, 1986
חטופה 2

| --- | --- |

כרזת הסרט בארצות הברית
 בימוי:  אוליבר מגטון 
 הופק בידי:  לוק בסון 
 תסריט:  לוק בסון, רוברט מארק קאמן 
 עריכה:  קאמיל דלאמר    וינסנט טבליון
 שחקנים ראשיים:  ליאם ניסן מגי גרייס פמקה ינסן
 מוזיקה:  נתנאל מקהיילי
 צילום:  רומיין לקורבאס
 מדינה:  צרפת
 חברת הפקה:  EuropaCorp    הפקות גרייב   קנאל +   סרטי M6
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20 (בינלאומי)   EuropaCorp Distribution (צרפת)
 הקרנת בכורה:  צרפת 3 באוקטובר 2012 ישראל 4 באוקטובר 2012
 משך הקרנה:  91 דקות גרסה מורחבת: 98 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  מותחן פשע, סרט פעולה, סרט ויגילנטה 
 תקציב:  45 מיליון דולר
 הכנסות:  376.1 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   taken2
 סרט קודם:  חטופה (2008)
 סרט הבא:  חטופה 3 (2015)
 www.takenmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
חטופה 2 (באנגלית: Taken 2) הוא סרט קולנוע מסוגת מותחן פעולה צרפתי דובר אנגלית בבימויו של אוליבר מגאטון. הסרט שיצא באוקטובר 2012 מהווה המשך לסרט חטופה משנת 2008. הסרט קיבל ביקורות גרועות אך למרות זאת נחשב להצלחה וזכה להכנסות גבוהות יותר מקודמו.
ברחבי הארץ הסרט שוחרר לאקרנים ב-4DX (ארבעה-ממדים), למרות שלא הומר לפורמט 4DX.
תקציר העלילה

לאחר שבריאן רצח את המאפיונרים האלבניים בסרט הקודם מחליט מוראד, מנהיג החבורה האלבנית ואביו של מרקו לנקום את מותם. קים ולנור מחליטות להפתיע את בריאן במהלך שהייתו באיסטנבול. למחרת בריאן ולנור יוצאים לארוחת צהריים ומגלים שעוקבים אחריהם והם נחטפים. בריאן יוצר קשר עם קים והיא מנסה להציל אותם.
צוות השחקנים

ליאם ניסן בתור בריאן מיילס.
מגי גרייס בתור קים מיילס.
פמקה ינסן בתור לנור 'לני' מיילס.
ראדה סרבדז'ה בתור מוראד, הנבל הראשי של הסרט.
לילנד אורשר בתור סאם.
ג'ון גריס בתור קייסי.
ד.ב. סוויני בתור בארני.
לוק גריימס בתור ג'יימי.
מוזיקה

נתנאל מקהיילי, מי שהלחין את הפסקול של הסרט הראשון נבחר שוב להלחין ולכתוב את הפסקול לסרט.
כל המוזיקה של הסרט נכתבה והולחנה בידי נתנאל מקהיילי.
מוזיקה > חטופה 2: פסקול הסרט המקורי

(1:34) Taken 2
(0:44) The Burial
(4:13) Too Close
(1:29) Kim and Jamie's Car
(2:54) Let Me
(0:44) Back to Paris
(0:28) Bryan Waiting for Lenore
(0:32) Torture
(3:18) (Bagasaz (feat. Özgür Sakar
(1:48) Kim and Bryan On the Bosphorus
(0:26) Murad Arrives
(2:52) Pursuit in the Souk
(1:36) Bryan and Lenore Taken
(4:26) A Real Hero
(2:02) In the Van
(2:31) Murad Faces Bryan
(1:59) Bryan Escapes.
(4:41) Tick of the Clock
(2:58) Kim Hides At The Hotel
(3:19) Bosumus
(2:09) Searching for Lenore
(1:33) Fight in the Hammam
(2:46) Death of Murad
(2:11) Handyman
סרט המשך

ב-25 ביוני 2013 אושר כי ליאם ניסן חתם על חוזה לככב בסרט ההמשך "חטופה 3".
ב-29 במרץ 2014 החלו הצילומים בלוס אנג'לס.
הסרט יצא לאקרנים ב-9 בינואר 2015.
חטאת נעורים

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  משה לייב לילינבלום
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  אוטוביוגרפיה
 הוצאה
 הוצאה:  דפוס בראג וסמאלענסקין
 תאריך הוצאה:  1876
 מהדורות נוספות
 מספר כרכים:  3
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001981285
 
חטאֹת נעורים הוא ספרו האוטוביוגרפי של משה לייב לילינבלום (1843–1910), מחשובי ההוגים היהודים בני הדור השני להשכלה באימפריה הרוסית במחצית השנייה של המאה ה-19, ולימים אחד מראשי חובבי ציון.
הספר, ששמו המלא הוא "חטאת נעורים או וידוי הגדול", נכתב בין השנים 1872–1873 אך התפרסם, תחת שם העט "צלפחד בר חשים התוהה", רק בשנת 1876, מאחר שלא נמצא מו"ל שנאות להדפיסו עד אותה עת.
רקע

האוטוביוגרפיה שימשה כלי ספרותי מקובל בקרב משכילים יהודים (תחילה במערב אירופה ובהמשך גם במזרחה) שביקשו להנחיל השקפת עולם פרוגרמטית הנלמדת כלקח מסיפור חייהם שלהם עצמם, וכך נהג גם מל"ל בספרו.

הספר כולל רשימות יומן וחילופי מכתבים תוך ניסיון לטשטש פרטים ביוגרפיים רבים ככל הניתן (שמות ומקומות) כדי למנוע את זיהויו של הכותב.
המניעים לכתיבת הספר מורכבים ממספר טעמים:

נוסף על הצורך האישי של המחבר לפרוק את חוויותיו ומצוקותיו, הספר משמש כעדות לנפתוליהם של צעירי היהודים המשכילים: תחילתם באורח חיים מסורתי וחיפוש אחר השכלה כדי להשתחרר מאמונות טפלות, בהמשך - התפקרות מוחלטת, ובסופו של דבר - ניהיליזם גמור והתרחקות מכל אידיאל חיובי.

סיפור חייו של מל"ל משמש איפוא כאות אזהרה לדור הצעיר בתחום המושב, לבל ילך בדרך בה הלך הוא.
תוכן הספר

בספרו, מחלק מל"ל את חייו עד גיל 30 לארבע תקופות עיקריות:
תוכן הספר > ימי התוהו

חלק זה עוסק בחמש עשרה שנות חייו הראשונות (1858–1843) – ימי ילדותו וראשית חינוכו בעיר קיידאן. תקופה זו מוצגת באור שלילי במיוחד וככתב אישום של ממש כנגד העולם היהודי-מסורתי בהיבטי המשפחה, החינוך ועוד.
תוכן הספר > ימי החושך וראשית המעבר

בשם זה כינה מל"ל את חייו בין השנים 1858 ל-1866. בתקופה זו עבר מל"ל לווילקומיר, מקום מגוריו של חותנו, שם רכש בקיאות תורנית מסורתית, אך במקביל החלו להתעורר בלבו ספקות ראשונים באשר למוחלטות המסורת ואף החל להתעניין בספרות ועיתונות כללית.
תוכן הספר > ימי האפיקורסות

בין השנים 1866 ל-1869 החל מל"ל את מלחמתו למען פסיקה חדשנית ונרחבת עבור צורכי הדור. בתקופה זו הפך מל"ל לאדם שאיננו רק קולט ולומד אלא מנסה להשפיע.

מטרתו, באותה עת, הייתה דווקא הבטחת הקיום היהודי. מל"ל טען כי שילוב לימודים יהודיים והשכלה כללית יביאו דווקא לביצורה של דת ישראל ויהוו תרופה יעילה כנגד הקנאות הדתית מחד וכנגד הכפירה מאידך.

באותה תקופה, קרא מל"ל להתאמתה של הדת אל תמורותיה של המציאות ולגיבוש "שולחן ערוך עדכני". כמו כן, ביקש לראות בחוקי התורה בלבד תוקף נצחי, ולא בסיפורי האגדה שבה.

את התלמוד ראה כמתודה בלבד ולא כמוצר מוגמר של הלכה פסוקה לדורות. שורש נשמתו של התלמוד, על פי מל"ל, הוא בשינוי מתמיד במצוות המעשיות.

זאת לעומת ספרות הפוסקים אותה תיאר מל"ל כיצירה אופיינית של ימי הביניים המייצגת התאבנות, בדלנות ונסיגה מרוח התלמוד כתוצאה מרדיפות.

התמורות בקרב יהודי רוסיה והתקרבותם לסביבתם, אפשרו ואף חייבו "רפורמה תלמודית" בדת, במטרה לשוב ולקשר בין עם ישראל לדת ישראל. כמו כן, ראה בדור זה הזדמנות אחרונה לעשות שינויים כאלה – כל עוד המסורת לא התפוררה לחלוטין בשכבות רחבות בעם, כפי שאירע בתקופה זו בארצות המערב.
תוכן הספר > ימי המשבר והייאוש

בשלב כלשהו, החל מל"ל להתייאש מהאפשרות לחבר את הדת עם החיים והתנער מכל זיקה לתפיסת היהדות הרומנטית שבה החזיק.

תקופה זו (1869–1873) החלה עם הגיעו לאודסה, שם נוכח כי רעיונותיו הקודמים היו תמימים ומנותקים מהמציאות.

במציאות, הוא גילה כי הרבנים, שלהם ייעד את תפקיד מובילי הרפורמה, אינם מוכנים למלא תפקיד זה. בד בבד, האינטליגנציה היהודית-רוסית באודסה, במקום לקדם רעיונות כגון אלה, נתגלתה כעוינת את הספרות העברית וכמתקדמת לעבר התבוללות מוחלטת. אם לא די בכך, מל"ל גילה, למגינת לבו, כי גם ההמון היהודי נותר אדיש לרעיונותיו האידיאליסטים – רובו המשיך לחיות באורח חיים מסורתי, ואילו מיעוטו התפקר, מטעמי נוחות ופרקטיקה.
לכל אלה יש להוסיף כי באותה תקופה (1870) העיד מל"ל על עצמו כי נתוודע לראשונה להשערת התעודות, שלפיה התורה היא חיבור אנושי בן תקופתו של ירמיהו.
השתכנעותו מתאוריה זו היוותה מהלומת מוות לרעיונותיו הקודמים, וערערה את יסודות עולמו, שכן הפכה את מאבקיו לעריכת תיקונים בדת, על בסיס רעיון "תורה מן השמים" לנלעגים ולחסרי משמעות.
חזון אלוהי (סרט)

| --- | --- |
 בימוי:  Sergey Nurmamed 
 תסריט:  Leonid Parfyonov 
 מדינה:  רוסיה 
 שיטת הפצה:  direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  2012 
 משך הקרנה:  150 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט תיעודי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
חזון אלוהי (ברוסית: Глаз Божий) הוא סרטו התיעודי של לאוניד פרפיונוב במלאת 100 שנה למוזיאון פושקין.
הסרט הופק על ידי אולפן "Namedni" בהשתתפות הקרן של המוזיאון הממלכתי לאמנויות יפות על שם פושקין ובמימון האוליגרך דמיטרי ריבולובלב. שידור הבכורה התקיים ב-31 במאי 2012 בערוץ הראשון.
עלילה

זהו סרט דוקומנטרי בן שני חלקים המוקדש לתולדות מוזיאון פושקין. סצנות היסטוריות נפרדות שוחזרו על ידי שחקנים מפורסמים.
שחקנים ודמויות

ליאוניד פרפיונוב - מגיש
אולג טבקוב - איוואן צבטייב
יבגני מירונוב - ניקולאי השני
מיכאיל אפרמוב - סוחר האמנות אלכס
ולדימיר זייצב - סרגיי שצ'וקין
סרגיי וסילייב - איוואן מורוזוב
גיום פרוצנקו - אנרי מאטיס
פטר נאליץ' - פבלו פיקאסו (פרק 1)
ולרי מגדיאש - אמבריז וולארד (פרק 1), ליאוניד ברז'נייב
רומן קוזנצ'נקו - רומן קליין
ולדימיר פוזנר - פבלו פיקאסו (פרק 2)
איגור קוואשה - איליה ארנבורג
ולדימיר אטוש - מארק שאגאל
טטיאנה יאקובנקו - יקטרינה פורצבה
ולרי גרומוביקוב - אלכסנדר גרסימוב
ואדים פומרנצב - קלימנט וורושילוב
הפקה

הסרט הוכרז בתוכנית "אורגנט בערב" ב-30 במאי 2012. את פבלו פיקאסו בסרט גילמו שני אנשים: בפרק הראשון - המוזיקאי פיטר נאליץ', בשני - עיתונאי הטלוויזיה ולדימיר פוזנר.
הערות שוליים

↑  Арина Бородина (2012-05-31). "Леонид Парфенов о фильме "Глаз Божий"" (ברוסית). Коммерсантъ FM. נבדק ב-2012-09-09.
↑  הצגת בכורה לסרטו של ליאוניד פרפיונוב במרכז Telekhranitel, דיווח (ברוסית) באתר תחנת הרדיו הד מוסקבה
↑  "Вечерний Ургант", 30 мая
↑  Павел Садков (2012-05-31). "Леонид Парфенов: «Для образа молодого Пикассо нужна сумасшедшинка Налича»" (ברוסית). Комсомольская правда. נבדק ב-2012-09-09.
חטופה

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 בימוי:  פייר מורל 
 הופק בידי:  לוק בסון 
 תסריט:  לוק בסון, רוברט מארק קאמן 
 עריכה:  פרדריק טוראבל 
 שחקנים ראשיים:  ליאם ניסן   פמקה ינסן   מגי גרייס   זנדר ברקליי
 מוזיקה:  נתנאל מישלי 
 צילום:  מישל אברמוביץ 
 מדינה:  צרפת 
 חברת הפקה:  EuropaCorp, TPS Star, Canal+, M6 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20 EuropaCorp Distribution
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 30 בינואר 2009
 משך הקרנה:  93 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית צרפתית
 סוגה:  סרט פעולה, סרט מתח, סרט ויגילנטה, סרט פשע 
 תקציב:  25 מיליון דולר
 הכנסות:  $226,830,568
 הכנסות באתר מוג'ו:   taken
 סרט הבא:  חטופה 2
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
חטופה (באנגלית: Taken) הוא סרט קולנוע אמריקאי-צרפתי מסוגת הפעולה, בבימויו של פייר מורל ובהפקתו של לוק בסון. הסרט יצא לאקרנים בצרפת ב-27 בפברואר 2008. הסרט צולם בצרפת, וזכה בהצלחה קופתית גדולה לצד ביקורות מעורבות. הוא נחשב לנקודת מפנה בקריירה של ליאם ניסן בכך שהוא הפך אותו לכוכב סרטי פעולה.
צוות שחקנים

ליאם ניסן בתור בריאן מילס, סוכן CIA לשעבר שעבר ללוס אנג'לס כדי להיות קרוב לבתו קים.
פמקה ינסן בתור לנור "לני" מילס, אשתו לשעבר של בריאן שכעת נשואה לאדם בשם סטיוארט.
מגי גרייס בתור קים מילס, בתו של בריאן שחיה עם אמה ועם סטיוארט אבל נחטפת בידי אלבנים שעוסקים בסחר בנשים.
זנדר ברקליי בתור סטיוארט סנט ג'ון, בעלה של לנור.
קייטי קסידי בתור אמנדה, חברתה הטובה של קים שנחטפת גם היא בידי האלבנים. לבסוף מתה תחת השפעת הסמים.
אוליבר רבורדין בתור ז'אן-קלוד פיטרל, צרפתי העובד בביטחון הפנימי בפריז וידיד של בריאן אבל מקבל הוראה לעצור אותו. בהמשך מתגלה שהוא קשור למאפיה האלבנית.
ג'רארד ווטקינס בתור פטריס סנט-קלייר, אחראי על סחר פרימיום בנשים.
ארבן בז'קרטראש בתור מארקו, אדם האחראי לחטיפתה של קים. חוסל על ידי בריאן באמצעות כיסא חשמלי מאולתר שבנה עבורו.
קמיל ג'אפי בתור איזבל, אשתו של ז'אן-קלוד.
מוזיקה

את המוזיקה לסרט כתב והלחין המוזיקאי הצרפתי נתניאל מקאלי .
מוזיקה > חטופה: פסקול הסרט המקורי

Opening
Change (Performed By Joy Denalane Feat. Lupe Fiasco)
Permission To Go To Paris
To The Airport
The Concert
There's Somebody Here
Pursuit At Roissy
On The Rooftop
96 Hours
The Construction Site
Pursuit At The Construction Site
Saving Amanda
Escape From St. Clair
Tick Tick Boom (Performed By The Hives)
Hotel Camelia
The Auction
Pursuit By The Seine
On The Boat
The Last Fight
The Dragster Wave (Performed By Ghinzu)
סרט המשך

בעקבות הצלחת הסרט יצא סרט המשך, "חטופה 2", אשר יצא לאקרנים באוגוסט 2012. הסרט השלישי בסדרה, "חטופה 3", יצא לאקרנים בינואר 2015.
חוג פרימיטיבי

בתורת החוגים, חוג פרימיטיבי הוא חוג שיש לו מודול פשוט ונאמן. כתוצאה מכך, החוגים הפרימיטיביים הם תת-החוגים הצפופים בחוג אנדומורפיזמים של מרחב וקטורי מעל חוג עם חילוק.
החוגים הפרימיטיביים הם אחת המחלקות המרכזיות בתורת החוגים הלא-קומוטטיביים, והיא כוללת את כל החוגים הפשוטים. מאידך, כל חוג פרימיטיבי הוא ראשוני. בין החוגים הקומוטטיביים, כל חוג פרימיטיבי הוא שדה.
הגדרה

מודול  M מעל חוג  R הוא נאמן אם לא קיים  0\neq r\in R כך ש- rM=0. החוג  R הוא פרימיטיבי (שמאלי) אם יש לו מודול (שמאלי) פשוט ונאמן. בדומה לזה מגדירים חוג פרימיטיבי ימני; יש דוגמאות לחוגים שהם פרימיטיביים משמאל אבל לא מימין (ולהפך; ראו בהמשך).
הגדרה > אפיון פנימי

חוג  R הוא פרימיטיבי אם ורק אם יש לו אידיאל שמאלי מקסימלי, שאינו מכיל אף אידיאל דו-צדדי. זה שקול לכך שקיים לו אידיאל שמאלי  L כך ש- L+P=R לכל אידיאל ראשוני  P.
שיכון בחוגי אנדומורפיזמים

כל חוג פרימיטיבי אפשר לשכן כחוג צפוף בחוג אנדומורפיזמים מעל חוג עם חילוק, באופן הבא. נניח ש- M מודול (שמאלי) פשוט ונאמן של  R. אז  M מודול ימני מעל  D=\operatorname {End} _{R}(M). מכיוון ש- M נאמן, ההעתקה הטבעית  R\rightarrow \operatorname {End} M_{D}, המתאימה לאיבר  a\in R את הפונקציה  x\mapsto ax, היא שיכון. חוג האנדומורפיזמים שבתוכו  R משוכן הוא בעל מבנה נוח במיוחד, משום שלפי הלמה של שור,  D הוא חוג עם חילוק. משפט הצפיפות של ג'ייקובסון קובע שתמונת  R בחוג האנדומורפיזמים היא צפופה, כלומר, לכל  v_{1},v_{2},\dots ,v_{n}\in M בלתי תלויים ליניארית מעל  D, ולכל  w_{1},w_{2},...,w_{n}\in M קיים  r\in R כך ש- r(v_{i})=w_{i} לכל  i=1,...,n.
בפרט, אם  M בעל מימד סופי  n מעל  D=End_{R}(M), אז  R איזומורפי לחוג המטריצות  M_{n}(D). זהו המקרה למשל אם  R ארטיני. מכאן נובע שבין החוגים הארטיניים, המחלקות של חוגים פשוטים, פרימיטיביים וראשוניים, מתלכדות.
אלגברת המטריצות הסקלריות לבסוף (כלומר, העתקות ליניאריות של  F^{\omega } המקיימות  Te_{i}=\lambda e_{i} לאיזה  \lambda  קבוע ולכל  i\gg 1) היא דוגמה לאלגברה פרימיטיבית שאינה פשוטה (ועל כן, לאור הטענה הקודמת, לא ארטינית).