stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב בית חורון (66 לספירה)

ערך זה עוסק בקרב בין המורדים היהודיים לבין הלגיון הרומי בשנת 66 לספירה. אם התכוונתם לקרב שבין יהודה המכבי לצבא הסאלוקים בשנת 166 לפנה"ס, ראו .
קרב בית חורון היה קרב חשוב בראשיתו של המרד הגדול, בשנת 66 לספירה. בקרב זה, הביסו הכוחות היהודיים את הצבא הרומי.
רקע היסטורי

ישנן מספר סברות לגבי מניעי המרד נגד השלטון הרומאי ביהודה. לפי יוספוס פלביוס, יהודים החלו למחות כנגד עול המיסים בעקבות חוסר התערבות השלטון הרומי במקרה של פגיעה דתית בבית כנסת בקיסריה. לאחר שאזרחים רומאים נפגעו בידי היהודים בירושלים, וחיילים שנשלחו למקום נפגעו גם הם, הרומאים פסקו מלהתייחס למחאות בביטול. עם התפשטות השמועות על המהומות, החלו ערים נוספות להצטרף למרד. המלך אגריפס השני, שמלך בחסות רומא, נמלט לגליל.
קסטיוס גאלוס, הנציב הרומי בסוריה, יצא בראש הלגיון השנים עשר - פולמינטה, יחד עם חיילים רבים מן המדינות הסמוכות, במטרה לדכא את המרד. בתחילה קבע את מחנהו בעכו; ממנה, המשיך לקיסריה וכבש את יפו, בה הרג 8,400 איש, ולאחריה החריב את העיר נרבתא. במקביל, גאלוס שלח חלק מחייליו אל הגליל. העיר ציפורי קיבלה את הרומאים בברכה, והמורדים היהודים התבצרו בהר עצמון, שם הוכרעו על ידי אנשיו של גאלוס לאחר מצור קצר.
גאלוס המשיך במסעו, וכבש את אפק ואת לוד בדרכו אל ירושלים. הוא חנה במקום הקרוי "גבע", בו התקיפו אותו המורדים אשר יצאו מירושלים. בקרב זה נפלו כחמש מאות מחייליו של גאלוס, לעומת אבדות ספורות ליהודים, שנעזרו בלוחמי חדייב (ממלכה בנהריים שתמכה ביהודה). במהלך הקרב נהדפו היהודים אל בין חומות העיר, אך שמעון בר גיורא הצטרף אליו, איגף את הרומאים באמצעות לוחמיו וגרם להם אבדות קשות.
גאלוס המשיך במסעו, חנה בהר הצופים ועלה לירושלים. הוא הסתער על העיר, ואף כבש חלקים מחלקה הצפוני, אך לא הצליח לכבוש את כולה. לדברי יוספוס, הכישלון אירע בשל שוחד שלקחו קציניו מגסיוס פלורוס, שהיה מעוניין בהמשך המלחמה.
במשך חמישה ימים צר גאלוס על הר הבית (לאחר שנחשף קשר של בוגדים בתוך העיר להכניסו לתוכה ללא קרב), וכאשר היה על סף הכנעת המורדים, נואש לפתע, והחליט לחזור לשפלת החוף. לטענתו של יוספוס, לו המשיך גאלוס במצור עוד זמן קצר ייתכן והיה מכניע את העיר ומדכא את המרד עוד בתחילתו; אך יחסי הכוחות בין הצדדים וביצוריה החזקים של העיר, מלמדים כי ייתכן והחלטתו הייתה נכונה: בין שיקוליו ככל הנראה נכללו עונת הגשמים הקרבה (שכן המצור התחולל בחודש חשוון) וכן קשיי האספקה הצפויים לו. נוסף על כך, ייתכן שקנאותם של הנצורים, אשר השליכו מן החומה את אלו מביניהם שרצו לפתוח את השערים בפני גאלוס, הביאה אותו למסקנה כי אין בכוחו להכריעם, ועליו לסגת ולהמתין לתגבורת.
תיאור הקרב

נסיגתו של גאלוס אל שפלת החוף העניקה למורדים הזדמנות להביסו. הצבא עבר להר הצופים ומשם עשה את דרכו למחנה שבגבעון. במהלך הדרך, היהודים הכו ברומאים והסבו להם אבדות קשות. במהלך חניית הרומאים בגבעון במשך יומיים, הצטרפו לוחמים נוספים לשורות המורדים היהודים. לפני מנוסת הצבא הרומי מגבעון, הורה גאלוס להרוג את בהמות המשא כדי שלא לעכב את המסע, וכך הרומאים עשו את דרכם לבית חורון. היהודים השיגו אותם והצליחו לחסום את שני קצות המעבר הצר היורד לבית חורון. חלק מהיהודים נפרשו גם מעל למעבר והמטירו על הרומאים חיצים ואבנים. הרומאים נלכדו והלחימה נעצרה רק עם רדת החשיכה. גאלוס החליט להשאיר 400 מאנשיו במקום והורה להם להפיק רעש וקולות כדי להונות את היהודים שכלל הצבא הרומי עדיין חונה באזור, בעת שגאלוס ויתר חייליו ברחו בחסות החשיכה. בבוקר, התנפלו היהודים על החיילים שנותרו, הרגו את כולם ויצאו במרדף אחרי גאלוס, אך קצרה ידם מלהשיגו. למרות זאת, המורדים השיגו את כלי הנשק הכבדים של הרומאים, את קופת הכסף של הלגיון ואת נשר הלגיון, ושבו לירושלים. 
גאלוס ואנשיו הגיעו לשפלת החוף, כשהם מותירים מאחוריהם ששת אלפים הרוגים. נסיגתו של גאלוס הסתיימה בח' בחשוון בשנת 66 לספירה.
לקריאה נוספת

יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, ספר שני, פרק 19
קרקס פרעושים

ערך זה עוסק בקרקס. אם התכוונתם לספר מאת מרדכי הורוביץ, ראו .
מרוץ פרעושים
קרקסי פרעושים היו קרקסים נודדים באירופה של המאה ה-19 והיו תופעה נפוצה באותה תקופה. הקרקסים הראשונים מסוג זה היו כבר לפני כ-300–400 שנה.
התכלית המקורית הייתה דווקא להציג את השכלול ביצירת כבלי מתכת דקים יותר ויותר, ותצוגה טכנית של אמני צורפות ושעונים. הדרך להראות זאת הייתה ביצירת כלי תחבורה קטנים אך עובדים, שהכוח המניע בהם היו הפרעושים הכבולים באותם כבלים. בשנות ה-40 של המאה ה-19 הבין האיטלקי לואיס ברטולוטו שהוא יכול להפוך זאת למיצג בידורי מניב כסף.
יכולת זו של הפרעוש נובעת מכמות הכוח המתפרץ שהוא יכול להפיק, השקולה לכך שאדם היה מזיז מטוס ג'מבו.
הקרקסים הציגו תחרויות ריצה של פרעושים, שהיו רתומים למרכבות מיניאטוריות מגולפות וצבועות. הפרעושים היו מסיעים את המרכבות לאורך המסלול, והצופים שהתגודדו מסביב לקרקס הזעיר היו מהמרים על הפרעוש המהיר ביותר, בדומה להימורים במרוצי סוסים.
בעליהם של הפרעושים ענבו לפרעוש לולאה זעירה ורתמו אותו לכרכרה זעירה. הפרעושים שלא הצליחו לנתר הוסיפו לנוע בהליכה בלבד. בסוף המופע היה בעל הקרקס מרשה לפרעושים להרוות את צימאונם מדמו לעיני כל.
מופע נוסף כלל תחרות קפיצה בין הפרעושים. כדי למדוד את קפיצת הפרעוש, החזיקו אותו בעדינות באמצעות מלקחיים וטבלו את רגליו בצבע נוזלי. אחר כך הניחו את הפרעוש על השולחן, אפשרו לו לנתר ומדדו את המרחק בין טביעות רגליו בין קפיצה לקפיצה.
בסרטו של צ'ארלי צ'פלין "אורות הבמה" יש קטע עם מופע של קרקס פרעושים.
לקראת אמצע המאה ה-20 עבר מן העולם קרקס הפרעושים. בין הסיבות לכך – ההיגיינה שאנו שומרים וקוטלי החרקים הנפוצים, הגורמים לכך שפחות ופחות פרעושי אדם נמצאים בבתים. פרעושי אדם הם גדולים וחזקים יותר מפרעושי כלבים וחתולים, שאינם מצליחים לעמוד בדרישות הקרקס.
הערות שוליים

↑  כוח מתפרץ, באתר האנציקלופדיה של הטיפוס.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558741005171  GND: 4496336-1  LCCN: sh95007516
קרל מיכאל היידר

| --- | --- |

 לידה:  6 בפברואר 1846 מינכן, ממלכת בוואריה 
 פטירה:  29 באוקטובר 1912 (בגיל 66) Schliersee, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן 
 תחום יצירה:  ציור 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ורוצלב 
 
קרל מיכאל היידר (גרמנית: Karl Michael Haider‏; 1846 – 1912) היה צייר נוף ודיוקנאות בוואריים.
ביוגרפיה > ראשית חייו

היידר נולד ב-6 בפברואר 1846 במינכן, בנו של מקס היידר (1807–1873), יערן מאנזינג, ואשתו תרז פסלר (1811–1893). הוא הכיר את האמנות בעזרת אביו, שהיה גם קריקטוריסט, ולימד אותו להתבונן וביצוע איתו רישום במהלך טיולים ביער.
היידר למד בבית ספר תיכון לאמנויות במינכן. בזמן שהיה בבית הספר הוא פיתח את העניין שלו להיות צייר. לאחר מכן הוא נכנס לבית ספר פרטי לציור, ובהמלצת מוריו, למד באקדמיה המלכותית לאמנויות במינכן. בתקופת האקדמיה הוא התיידד והושפע מהנס תומה וילהלם לייבל. הוא הצטרף לחוג האמנותי סביב לייבל. היידר התעניין במיוחד בעבודותיהם של אמני המאה ה-15 וה-16 של אלברכט אלטדורפר הגרמני והנס הולביין האב, ואת ההולנדי יאן ואן אייק, ואן דר וויידן.
ביוגרפיה > קריירה

כשהיידר בן 29 נסע לפירנצה שם העתיק והכין חיתוכי עץ של הציירים הוותיקים. שם פגש את הצייר הסימבוליסטי ארנולד בוקלין שהזמין אותו לווילה הטוסקנית שלו. שני הציירים התיידדו אף שלעיתים היו להם דעות מנוגדות באמנות.
בתחילת הקיץ של שנת 1876 חזר היידר למינכן שם הפך לצייר עצמאי, אם כי ללא הצלחה. מוזיאונים וגלריות דחו את ציוריו ורק הזמנות פרטיות מעטות הבטיחו לו פרנסה צנועה, אולם מבקרו אדולף באיירסדורפר העריך את עבודתו. כשהיה בחובות כבדים, קיבל עזרה מחוג החברים של לייבל, במיוחד מהאנס תומה.
בשנת 1894, באמצעות השתדלות מהאקדמיה, הוענקה להיידר קצבת מדינה קטנה, שלאחריה עלה המוניטין האמנותי שלו והצלחתו הכספית. בשנת 1897 הוענק לציורו "ערב סתיו" מדליית זהב בתערוכה הבינלאומית במינכן. בשנים שלאחר מכן יצא היידר לנסיעות לימוד קצרות לאוסטריה, הונגריה ואיטליה. ההשפעה של נסיעות אלה באה לידי ביטוי בציוריו, ובמיוחד בנופים.
היידר הציג שלושה ציורים כחבר בהתאחדות האמנים הגרמנים, בתערוכה בשנת 1904, שאורגנה על ידי הזצסיון במינכן. הזצסיון במינכן ארגנה את תערוכת ציוריו של היידר ביום הולדתו בשנת 1911. הוא זכה בתואר של אוניברסיטת ברסלאו.
חיים אישיים

בשנת 1874 התחתן היידר עם קתרינה, אחיינית הפסל פרידריך ברוגר. נולדו להם שתי בנות ובן, הצייר הוברט היידר (1879–1971). קתרינה נפטרה בשנת 1882. היידר לא יכול היה לגייס כסף עבור ההלוויה שמומנה על ידי הצייר פרנץ פון לנבאך.
הנישואים השניים של היידר היו לארנסטין שוורץ בשנת 1890, באותה שנה נולד בנם ארנסט (נפטר בשנת 1988). בשנת 1896 התיישבה המשפחה בשליארזי, שם נפטר היידר ב-8 באוקטובר 1912, בן 66.
קברו תוכנן על ידי הפסל הרמן לאנג. רחוב בשליזרי נקרא על שמו.
גלריה

נוף הררי
חבורה בפאב
אליז גרינוולד
נערה עם פרחים
הערות שוליים

↑  "Karl Haider", translate.google.com
↑  "Karl Haider - a misunderstood artist", translate.google.com
↑  Deutsche Biographie, Haider, Karl - Deutsche Biographie, www.deutsche-biographie.de (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007595035105171  GND: 118719904  ISNI: 0000 0001 0002 0261  LCCN: no2015094625  RKD: 35313  ULAN: 500028610  VcBA: 495/151348  VIAF: 42632826   WorldCat (עם VIAF): 42632826
קונסטנטין מיכאילוביץ'

קונסטנטין מיכאילוביץ' מאוסטרוביצה (בסרבית: Константин Михаиловић из Ocтрвице או 
Konstantin Mihajlović iz Ostrvice
‏ בערך 1435 אוסטרוביצה - מת אחרי 1481) היה לוחם עות'מאני וכרוניקן ממוצא סרבי. נחשב למחבר (הראשי) של כרוניקה, שנודעה  במרחב הדובר גרמנית כ"זכרונותיו של יניצ'ר או כרוניקה טורקית".
חייו

על אביו מיכאיל קונסטנטינוביץ' מיישוב בשם אוסטרוביצה, שבו נולד קונסטנטין, אין מידע כלשהו. גם אוסטורביצה לא מוקמה בוודאות, כשבאזור היוגוסלבי לשעבר קיימים כמה יישובים בעלי אותו שם.  
קונסטנטין עצמו ציין שהוא ממוצא "ראיצה", שהייתה מילה נרדפת ל"סרבי". מאוחר יותר התיישב קונסטנטין בנובו ברדו, בחבל קוסובו של היום, שהייתה בימי הביניים עיירה מבוססת של כורי כסף ומרכז מסחרי.
נובו ברדו נכבשה לפרק זמן קצר על ידי הטורקים אך חזרה להיות סרבית בשנת 1441. על בסיס סיכומים בין הדספוט הסרבי ג'וראג' ברנקוביץ' עם העות'אמנים התושבים התחייבו לספק לסולטאן חיילים לפי הצורך. עם 1,500 פרשים מסרביה שהשתתפו בצבאו של הסולטאן מהמט השני במצור על קונסטנטינופול נמנו גם נערים מנובו ברדו, וביניהם קונסטנטין מיכאילוביץ'.
כששמעו הצעירים שעומדים להשתתף הכיבוש קונסטנטינופול רצו להתחמק ולחזור הביתה אבל הוזהרו שאם יעשו כך יסכנו את חייהם. לבסוף ניחמו את עצמם בכך שחלקם באירוע היה בטל בשישים. אחרי שכבש את קונסטנטינופול השתלט מהמט השני על שטחים נוספים בבלקן, לרבות העיירה נובו ברדו, אליה חזר בינתיים קונסטנטין.
לדברי קונסטנטין, עם כיבוש היישוב ב-1 ביוני 1455, הוצאו נכבדי העיר להורג. בפקודת הסולטאן נבחרו 704 נשים וחולקו בין הלוחמים הטורקים ומפקדיהם וכשלוש מאות ועשרים נערים נלקחו על ידי היניצ'רים לאנטוליה, שם חונכו מחדש כדי לשרת בצבא של הסולטאן. קונסטנטין נלקח יחד עם עוד שני אחים. 
לפני כן יחד עם עוד תשעה-עשר בנים ברח בשעת לילה קרוב לכפר סאמוקובו (כ-64 ק"מ מצפון לפרישטינה, אבל נלכדו מחדש, נקשרו והוכו.
חייו > בצבא העות'מאני

כעבור שנה נשלח קונסטנטין לשרת את הסולטאן והשתתף בפיקודו במצור על בלגרד (1456), קרוב לוודאי לא כיניצ'ר, מפני שחניכותו הייתה עדיין קצרה מדי. ככל הנראה שרת קונסטנטין ביחידת ארטילריה מפני שמאוחר יותר מסר פרטים רבים על סוג לחימה זה. הוא הביא בכרוניקה שלו פרטים רבים על מצור בלגרד ועל האירועים שהתרחשו אחריו. בין השנים 1458–1460 השתתף בקרבות הטורקים בפלופונסוס ובשנת 1461 במערכה נגד האימפריה של טרפזונטס. שנה לאחר מכן, ב-1462 לקח קונסטנטין חלק בתור יניצ'ר במסע של מהמט השני נגד ולאד המשפד, השליט המרדן של ולאכיה.
בפרק המוקדש למלחמה בוולאכיה אישר קונסנטין את שיטת ההוצאה להורג העדיפה של ולאד המשפד, השיפוד, והוסיף כי השליט הוולאכי נהג גם לחתוך את האפים של החיילים העות'מאנים ההרוגים ושלוח אותם להונגריה על מנת להתרברב באבדות הקשות שגרם בקרב האויב. לדבריו בקרב אחד אחרי העותקמאנים חצו את הדנובה, כ-250 יניצ'רים נהרגו על ידי הוולאכים, אבל בסופו של דבר העדיפות המספרית של העות'מאנית הכריעה את הכף ולוחמיו של ולאד נאלצו לסגת.
חייו > המסע נגד ולאד המשפד

קונסטנטין מיכאילוביץ' מתאר גם את חששות הכבדים של העות'מאנים ממתקפות לילה של הוולאכים. לצורך הגנה הם הקיפו את המחנות שלהם ביתדות מעץ ומשמרות סביב לשעון. עדיין הגנה זאת לא הצליחה למנוע את המתקפות שגרמו להם לאבדות רבות בחיילים, גמלים ובסוסים. הוא הזכיר גם "יער של מתים משופדים" שמאז נכנס לאגדה. לפי הסיפור, ולאד המשפד נהג לבנות לאורך הדרכים שורות של מוטות שבהם שיפד גופות של חיילים טורקים. קונסטנטין מיכאילוביץ' עצמו לא ראה זאת,  מפני שלדבריו עמד בכוח האחורי, אבל התבסס על דיווחים של אחרים.
חייו > המלחמה בבוסניה ונפילתו בשבי ההונגרי

אחרי כיבוש בוסניה מינה הסולטאן את קונסטנטין למפקד של המבצר הקטן זווצ'אי על הנהר ורבאס. שם שהה בראש יחידה של 30 חיילים ו50 יניצ'רים  וקיבל את השכר לחצי שנה מראש. אולם באותה שנה הצליח מלך הונגריה מתיאש הוניאדי קורבינוס לכבוש את בוסניה וגם זווצ'אי נפלה לידיו. קונסטנטין נפל בשבי ההונגרי ולדבריו שמח מאוד לחזור לחיות בין הנוצרים.
בנוגע לגורלו של קונסטנטין קיימות שתי תאוריות:
לפי ז'יוואנוביץ', התיישב בבוהמיה או בפולין, מפני שלא סביר שהביקורות שכתב הכרוניקה שלו נגד מנהיגי הונגריה - יאנוש ומתיאש הוניאדי - ונגד האפיפיור נכתבו על אדמת הונגריה.   בבוהמיה ובפולין דווקא דעות כאלה היו מקובלות.
לעומת זאת, לפי צ'ירליץ' התיישב קונסטנטין בדומה לפליטים סרבים אחרים במובלעת בגבול הדרומי של הונגריה, שבה גם יכלו להישמע בקורות נגד הממלכה  הונגרית.
זכרונותיו של יניצ'ר או כרוניקה טורקית

הכרוניקה שכתב קונסטנטין מיכאילוביץ' מאוסטרוביצה פותחת, בין השאר, בהכרזת אמונת המחבר בשילוש הקדוש ובהתנצרותם העתידית של "הכופרים הארורים".
הכרוניקן סבר שהיחיד בין המנהיגים המסוגל לנהל את המאבק בטורקים היה מלך פולין, יאן אולברכט וברך על מערכתו בבוקובינה כעל צעד במסגרת המאמצים לחסום את האיום הטורקי. ככל הנראה הכרוניקה נכתבה באזורים המזרחיים של פולין בתקופה שבין המלחמה של יאן אולברכט בשטח בוקובינה (1497) ומותו של המלך בשנת 1501.
הכרוניקה כוללת 49 פרקים ומתארת את אילן היוחסין של שושלת עות'מאן הטורקית, את חוויותיו האישיות של המחבר ולבסוף את הקמת האימפריה העות'מאנית ואת אופן שלטונה. בחלק השלישי והאחרון דן הכרוניקן ברחבה ב ארגון הצבא העות'מאני ובשיטות הלחימה שלו.
מחקר הכרוניקה

מחקרים אחרונים תמכו בהשערה כי הכרוניקה שיוחסה לקונסטנטין מיכאילוביץ' היא למעשה תערובת של לפחות שלושה מקורות שונים.
לקריאה נוספת

Renate Lachmann (Hrsg.): Memoiren eines Janitscharen oder Türkische Chronik (= Slavische Geschichtsschreiber, Band VIII.),Styria Verlag, Graz/Wien/Köln 1975, ISBN 3-222-105529 (ND 2010, Verlag Ferdinand Schöningh, ISBN 978-3-506-76842-1).
Konstantin Mihailović: Memoirs of a janissary. Translated by Benjamin Stolz, historical commentary and notes by Svat Soucek. (Michigan Slavic Translations, No. 3.) xxxii, 255 pp. + errata sheet. Ann Arbor: Dept. of Slavic Languages and Literatures, University of Michigan, 1975
הערות שוליים

↑  Şt. Andreescu ע'  40 הערה 13
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007383046405171  PLWABN: 9810589314805606  BIBSYS: 90306566  BnF: cb121388084 (data)  GND: 119257416  ISNI: 0000 0001 4031 570X  LCCN: n50053661  NKC: jn19981001647  NLA: 35350028  NSK: 000393060  NTA: 239763548  RERO: 02-A000113758  SUDOC: 029847303  Trove: 921442  VcBA: 495/35428  VIAF: 2507244   WorldCat (עם VIAF): 2507244 
חניכי יניצ'רים מתאמנים, איור בקודקס וינדובוננזיס, בסביבות 1590 - הספרייה הלאומית בווינה
קולנוע תיאטרון מוזיקה

| --- | --- |

גיליון מ-1988 (צילום דיינדי רוז'אוולדי)
 מו"ל:  Lapkiadó Vállalat 
 עורך ראשי:  אישטוואן פייר 
 תאריכי הופעה:  17 במאי 1957 – 6 באוקטובר 1990 (33 שנים) 
 שפה:  הונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 ISSN:  0015-1416
 
קולנוע תיאטרון מוזיקה (בהונגרית: Film Színház Muzsika) היה שבועון תרבותי צבעוני בהונגריה שכלל תמונות רבות ויצא לאור מ-1957 עד 1990 (מועד חילופי המשטר בהונגריה). בשנת 1996, הוא הופעל מחדש כירחון תחת השם "קולנוע תיאטרון מוזיקה וטלוויזיה", ולאחר מכן כ"קולנוע תיאטרון מוזיקה תרבות", אבל לא האריך ימים בצורה זו: שניהם חדלו להתקיים לאחר 6–7 גיליונות.
המגזין עדכן את קוראיו בעיקר על אירועי חיי התיאטרון, הקולנוע והמוזיקה ההונגריים, עם דיווחים על שחקנים, הצגות, דיווחים על צילומי הסרטות סרטים, חדשות, ביקורות תיאטרון ומאמרים על תולדות התיאטרון. שנוסף לכך שפע של חומר מצולם. בתחילת הדרך הובאו בעיקר חדשות קולנוע מחו"ל, בהמשך פתחו צוהר גם לחיי המוזיקה והתיאטרון המקומיים, עם יותר ויותר דיווחים מצולמים. בעיתון פורסמו גם שירים וסיפורים קצרים, ובשנה הראשונה (1957) הופיעו בו גם מחזות. היה בשבועון טור ביקורת חזק ומפורסם.
כדי להיות מגזין המוני, הוא היה צריך לתפקד ככתב עת מקצועי של חיי הקולנוע והתיאטרון - ולאחר מכן יותר ויותר של הטלוויזיה - וגם עם ביקורת אמנותית שהייתה צריכה לפנות הן לאנשי המקצוע בתחום והן לציבור, בעיקר בתחום התיאטרון, כי למרות שהיו מגזיני מוזיקה וקולנוע (כגון: מוזיקה הונגרית, מוזיקה, עולם הקולנוע, תרבות הקולנוע ובהתאמה בהונגרית: Magyar Zene, Muzsika, Filmvilág, Filmkultúra), לא היה כתב עת עצמאי לתיאטרון (באופן ספציפי, את האמנות החזותית שירת רק כתב עת אחד נפרד, בשם "אמנות").
היסטוריה > הקמה

כתב העת התרבותי הדו-שבועי נועד להחליף את השבועון "תיאטרון וקולנוע" (Színház és Mozi), שפסק להופיע באוקטובר 1956, כדי לספק את דרישת הקהל, שהתעוררה בעקבות החלל שהותיר המגזין שלא הופיע עוד. הגיליון הראשון של כתב העת החדש יצא לאור ב-17 במאי 1957, עם אור אביב על הכריכה: רקדנית צעירה ומקסימה שמתהלכת בחן על הדשא בין עצים ושיחים פורחים. העורך הראשי הראשון שלה היה אישטוואן פייר (במקור פרידמן). מערכת כתב העת פעלה בבניין של בית קפה ניו יורק (לשעבר, אך גם כיום), שהיה ידוע אז גם כבית העיתונות.
הגיליון הראשון הכיל חדשות, תצלומים ודיווחים על תיאטראות, הצגות, סרטים, קונצרטים ומופעי אופרה; שורות נלהבות נכתבו על הצגה "הגברת עם הקמליות" ועל השחקנית שגילמה אותה בהצגת התיאטרון.
גם ספר שנתון פורסם עם כתב העת מ-1971, העורך שלו היה ג'רג' שאש. במשך זמן רב כתב העת הופיע בהדפסה בשני צבעים (גוון דיו צפלופוד שהוא דיו בצבע כהה או זוהר המשתחרר למים על ידי רוב מיני הסילוניות, בדרך כלל כמנגנון מילוט) אחר כך הופיע כתב העת בשחור-לבן. רק ב-1977 הפכה לצבעונית. יותר ממחצית מקוראיו (53%) הגיעו מהשכלה תיכונית וגבוהה. למרות שהיה אחד המגזינים הפופולריים והנקראים ביותר באותה תקופה, שהופץ גם בחו"ל, הוצאתו התבררה כלא כדאית. ההפסד כוסה מהכנסות של פרסומים רווחיים, במיוחד מכתב העת "הימורי ספורט" (Sportfogadás).
היסטוריה > ניסיונות הקמה מחדש

לאחר הסגירה ב-1990 הקימה מערכת העיתון את "הקרן לקולנוע תיאטרון מוזיקה" וניסתה לגייס את הכסף הדרוש להפעלה מחדש של כתב העת באירועים שונים.
היסטוריה > תחיית העיתון

בינואר 1996, העיתון הושק מחדש תחת הכותרת "קולנוע תיאטרון מוזיקה וטלוויזיה" עם רוב צוות העורכים הישן והמשיך את רוחו של כתב העת המקורי. מגזין התמונות הצבעוני בן 56 העמודים יצא לאור מדי חודש, המחיר היה 139 HUF. אולם כתב העת המתחדש יצא בשישה גיליונות בלבד, משום שהיחסים בין העורכים להנהלה הידרדרו במהירות עקב ההפסדים.
מדוריו הקבועים

לעיתון היו כמה מדורים קבועים, למשל:
ערבים מוזיקליים
כרוניקה של סרטים
מה נשמע... בתיאטרון?
דיווחים נבחרים
מסכה ועט
תשבץ
עורכים ראשיים

אישטוואן פייר במקור פרידמן(1957–1958)
לאיוש לנקאי במקור ויינוורם (1958–1962)
אוטו האמורי (1962–1983)
איוואן שאנדור במקור שטרן (1983–1984)
זולטאן איסלאי (1984–1990)
עורכים ראשיים > פרס גברת דרי

קרן המוזיקה של תיאטרון הקולנוע הקימה את פרס גברת דרי בשנת 1994. הקרן העניקה פרס לארבע שחקניות וזמרת אופרה אחת, והחמש יכלו לבחור זוכה גבר. בשנה הראשונה זה היה הבדרן גזה הופי. מהלך הפרס שונה מאוחר יותר, ב-1999, למשל, רק שני אנשים קיבלו את הפרס. לפי הרישומים, 58 אמניות קיבלו אותו מאז הקמתו.
עורכים ראשיים > סדרת הספרים "קולנוע תיאטרון מוזיקה"

שם המגזין לשעבר הוא שמו של סדרת הספרים בהוצאת סוכנות הידיעות ההונגרית, המנציחה את ענקי עולם האמנות ההונגרי. העורכת שלו הייתה אווה קלטי. הכרך הראשון יצא לאור ב-2007.
איוואן דרוואש (2007)
מרי טרצ'יק (2009)
פרנץ קאלאי (2009)
לקריאה נוספת

קולנוע תיאטרון מוזיקה, Magyar színházművészeti lexikon. עורך ראשי. גיורגי סקלי. בודפשט: אקדמית. 1994 (קולנוע תיאטרון מוזיקה, לקסיקון אמנויות התיאטרון ההונגרי. עורך ראשי. גיורגי סקלי. בודפשט: אקדמית. 1994)
Szigethy Gábor (2005). "1956 – Konszolidáció". kortarsonline.hu. אורכב מ-המקור ב-2016-09-11. (גאבור סיגטי: קונסולידציה)
טמאש פנר: לא טוב להשתקשק במי רחצה קרים
ראו גם

Szakáts Károly (1959). A magyar színikritika tíz éve (Fővárosi lapok) (PDF). Budapest: Országos Színháztörténeti Múzeum Színháztudományi Intézet. נבדק ב-2016-01-12. (קארוי סקאץ'. עשר שנים של ביקורת במה הונגרית (Fővárosi lapok). בודפשט: המוזיאון הלאומי לתולדות התיאטרון, המכון לחקר התיאטרון (1959).)
הערות שוליים

↑  "Egy életen át ember". Irodalmi Bableves (irodalmibableves.hu). נבדק ב-2016-01-12.(הקישור אינו פעיל, 2018-11)
1 2 3  Szilágyi Aladár (2015-04-29). "Vészes folyamatokat sejtek a világban". Erdélyi Riport (erdelyiriport.hu). נבדק ב-2016-01-12.
↑  Takács Róbert (2014-01-18). "A Kritika és az értelmiségi sajtó a Kádár korszakban".
↑  Szigethy Gábor (2005). "1956 – Konszolidáció". kortarsonline.hu. אורכב מ-המקור ב-2016-09-11. נבדק ב-2016-01-12.
↑  "Tiger 205 karca". moly.hu. 2012-01-03.
↑  Angelusz Róbert (1980). "A tájékozódás és a véleményformálás esélyei". Jel-Kép: 22–42.
↑  Tóth Ágnes (1979-02-21). "Másfél milliárd példány egy év alatt". נפסבה. 107 (43): 3. נבדק ב-2016-01-12.
↑  Vicsek Ferenc (1985). "Üzlet-e az újság?". Jel-Kép: 67–72. נבדק ב-2016-01-12.
↑  Sas György (1991-07-02). "Színészarnevál – egy lapért". Népszava. 119 (153): 6. נבדק ב-2016-01-12.
↑  "Azt hiszem, nem vagyok háttérember". Népszava. 124 (185): 12. 1996-08-08. נבדק ב-2016-01-11.
↑  "Segélykiáltás". Népszava. 123 (228): 12. 1995-09-28. נבדק ב-2016-01-12.
↑  "Helycserés lapjárás, kis magyar görbe tükör". Népszava. 124 (188): 12. 1996-08-12. נבדק ב-2016-01-11.
↑  "Film, Színház, Muzsika Darvas Iván emlékére". Népszava. 134 (218): 6. 2007-09-18. נבדק ב-2016-01-11.
↑  "Törőcsik Mari könyvben és galériában". ZETAPress. 2009-09-29. נבדק ב-2016-01-12.
↑  "Kállai – a szeretet művésze". Népszava. 136 (286): 10. 2009-12-07. נבדק ב-2016-01-11.
↑  Vince Mátyás (2010-01-04). "Nyitott archívumok – az MTI az interneten elérhetővé tette régi híreinek nagy részét". ZETAPress. אורכב מ-המקור ב-2016-08-18. נבדק ב-2016-01-12.
ראלף הדלי

| --- | --- |

 לידה:  31 בדצמבר 1848 גילינג ווסט, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  12 ביוני 1913 (בגיל 64) ניוקאסל, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 תחום יצירה:  ציור, איור, גילוף בעץ 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 
ראלף הדלי (באנגלית: Ralph Hedley;‏  31 בדצמבר 1848 – 14 ביוני 1913) היה צייר, מגלף בעץ ומאייר ריאליסטי, הידוע בעיקר בציוריו המתארים סצנות של חיי היומיום בצפון מזרח אנגליה.
ביוגרפיה

ראלף והוריו ריצ'רד ואנה הדלי נולדו בג'לינג ווסט ליד ריצ'מונד שבצפון יורקשייר, ועברו לניוקאסל על טיין בסביבות 1850, בעקבות המהפכה התעשייתית. כשהיה בן 13 בערך, הוא למד אצל תומאס טווידי בסדנאות גילוף עץ, במקביל למד אמנות ועיצוב בבית הספר הממשלתי בניוקאסל, והשתתף בשיעורי ערב בבית הספר אצל ויליאם בל סקוט. בגיל 14 הוענקה לו מדליית ארד על ידי המחלקה לאמנות ומדע.
לאחר שסיים את לימודיו, הקים הדלי עסק מצליח לגילוף עצים, תוך ייצירת ליטוגרפיות לעיתונות המקומית וניצל כל הזדמנות לעבוד כאמן. הציור הראשון שלו התקבל לתערוכה באקדמיה המלכותית בשנת 1879. יחד עם הנרי ה. אמרסון ורוברט ג'ובלינג הקימו את מועדון Bewick שעודד והציג את עבודתם של האמנים המקומיים בצפון מזרח, והעלו את התערוכה הראשונה בשנת 1884.
דוגמאות לעבודות גילוף העץ שלו ניתן למצוא בכנסיית הקתדרלה של ניקולס הקדוש, ניוקאסל, בין השנים 1882–1889. ניתן לראות עבודות גילוף אחרות בכנסיית סנט אנדרו, ניוקאסל על טיין וכנסיות רבות בצפון מזרח.
קריירה

הוא היה חבר באגודה המלכותית לאמנים בריטים, והציג יותר מחמישים מציוריו באקדמיה המלכותית בין השנים 1879–1904. הוא הפך לנשיא מועדון Bewick והיה סגן נשיא מועדון האמנות של סאות' שילדס.
ציוריו של הדלי זוכים להערכה בשל התיעוד שהם מספקים על חיי היומיום בטיינסייד בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
כבר בזמן מותו של הדלי ביוני 1913, העיתון "ניוקאסל דיילי כרוניקל" זיהה את ערך יצירתו, וכתב כי "מה שברנס עשה עבור האיכרים של סקוטלנד עם עטו, ראלף הדלי יצר עם המברשת והפלטה שלו עשה עבור הכורים בנורת'מברלנד - אדם ועמל."
מספר עבודות של הדלי, ביניהן "חתול בחלון קוטג'", "הליכה הביתה" ידועות ברחבי העולם, רבות מהן שוכפלו כהדפסים פופולריים. במארס 2004 נמכר ציור "הטורניר", המתאר קבוצת נערים שנאבקים זה בזה, תמורת 44,000 ליש"ט - שיא לציור של הדלי במכירה פומבית.
הדלי הוא אחד הדמויות בניוקאסל שזכו לכבוד בתוכנית לוחות הנצחה בעיר [10]. הלוח הוצב ב־29 בנובמבר 2004, ברחוב בל גרוב 19 שם התגורר הדלי משנת 1885 ועד מותו בשנת 1913.
הגלריה לאמנות לאינג (Laing) מחזיקה באחד הגופים הגדולים של יצירתו של הדלי, כולל 41 ציורי שמן ושלושה צבעי מים, והציגה תערוכה מרכזית שהוקדשה להדלי בשנת 1990.
הערות שוליים

↑  Ralph Hedley - Tyneside Painter by John Millard, Tyne and Wear Museums, Newcastle-on-Tyne 1990.
↑  Cass, Eddie (2003). "Ralph Hedley and His Sword-Dance Paintings". Folk Music Journal. London: English Folk Dance and Song Society. 8 (3): 335.
↑  Ralph Hedley: Painting the North East | Newcastle City Council, community2.newcastle.gov.uk
↑  Bewick Club | Artist Biographies, www.artbiogs.co.uk
↑  "Record amount for artist's work" (באנגלית בריטית). 2004-03-24. נבדק ב-2021-10-17.
↑  Chronicle Live: Number one for news, opinion, sport & celebrity gossip, www.chroniclelive.co.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 1768 5286  LCCN: nr93012445  RKD: 36821  ULAN: 500032039  VIAF: 68800422   WorldCat (עם VIAF): 68800422 
ראלף הדלי, הרופא
קרן השואה

קרן השואה (באנגלית: Shoah Foundation) היא שם גנרי לקרנות שנוסדו לשם קידום ההנצחה של זכר השואה.