stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניות המערכה מסדרת ברנדנבורג
תכנון > חימוש > סוללה ראשית

אוניות הסדרה נשאו סוללה של שישה תותחי 28 ס"מ משני קליברים שונים; הצריחים הקדמיים והאחוריים הרכיבו תותחים של 40 קליבר ואילו הצריח באמצע האונייה דרש שימוש בתותחים קצרים יותר של 35 קליבר כדי לאפשר לצריח להסתובב. הצריחים היו מורכבים מפלטפורמה מסתובבת שהחזיקה את התותחים, מוגנת על ידי ברבטה משוריינת מכל הצדדים. תא משוריין עם דפנות מעוקלות מעל הברבטה הגן על התותחים והצוותים, אך הצורה המעוקלת של קדמת התא חייבה פתחים גדולים דרכם ניתן להעלות ולהנמיך את התותחים, מה שהתברר כבעיה שכן פגזי אויב יכלו להיכנס דרכם, כפי שקרה לח'יר א-דין ברברוסה (לשעבר קורפירסט פרידריך וילהלם) בשנת 1913.
לתותחים בקליבר 35 הייתה מהירות לוע של 685 מטר לשנייה (2,250 רגל לשנייה), בעוד שלתותחים הארוכים יותר הייתה מהירות של 715 מטר לשנייה (2,350 רגל לשנייה); המהירויות השונות יצרו בליסטיות שונה, אך המתכננים לא היו מודאגים מהבעיה, בגלל הטווחים הקצרים שבהם האוניות היו צפויות להילחם והמצב הפרימיטיבי של בקרת האש בשנות ה-80. המטענים ההודפים כללו אבקה חומה. שני סוגי התותחים השתמשו באותה תושבת ברבטה C/92 שאפשרה הנמכה עד -4 מעלות והגבהה ל-25 מעלות. לתותחים בקליבר 35 היה טווח מרבי של 11,450 מטר (37,570 רגל), בעוד שהמהירות הגבוהה יותר של התותחים הארוכים יותר הגדילה את הטווח שלהם ל-15,090 מטר (49,510 רגל).
הצריחים הופעלו הידראולית וחייבו את בתי התותחים המסתובבים לחזור לקו האמצע כדי לטעון מחדש את התותחים. בתצורתם המקורית, התותחים היו בעלי קצב אש של ירייה אחת כל שלוש דקות, אך לאחר חידוש האוניות בתחילת שנות ה-1900, ציוד הטעינה של האוניות עבר מודרניזציה כדי לשפר את הקצב ליריה אחת לדקה. מחסני תחמושת אחסנו בסך הכל 352 פגזים; אלה היו פגזים במשקל 240 ק"ג (530 ליברות) עם מטען הודף במשקל 56.6 ק"ג (125 ליברות).
תכנון > חימוש > חימוש משני ושלישוני

החימוש המשני של אוניות הסדרה כלל בתחילה שישה תותחי 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') SK L/35 בקזמטים בודדים המסודרים בסוללה משוריינת מתחת למבנה העילי הקדמי. תותחים אלו הותאמו לאחרונה על ידי קרופ מהתותחים הקיימים לשימוש בטכנולוגיית ירי מהיר. התותחים היו בתושבות ציר MPL C/91 שאפשרו הגבהה ל-30.3 מעלות, לטווח מקסימלי של 10,800 מטר (35,400 רגל). קצב האש שלהם היה תאורטית 10 פגזים לדקה, אך בפועל הוא הוגבל ל-7.5 פגזים לדקה. מהירות הלוע הייתה 600 מטר לשנייה (2,000 רגל לשנייה), אם כי עם פגזי C/07 שהוצגו ב-1907, זה גדל ל-620 מטר לשנייה (2,000 רגל לשנייה). במהלך המודרניזציה שלהם, נוסף זוג תותחים נוסף ואחסון התחמושת גדל מ-600 פגזים ל-1,184 פגזים, שהיו תערובת של פגזים חודרי שריון ופגזים סופר נפיצים (HE).
להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, האוניות נשאו גם שמונה תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') ירי מהיר SK L/30. אלו הורכבו גם בקזמטים, ארבעה בספונסרים לצד צריח הסוללה הראשי הקדמי וארבעה במבנה העילי האחורי. הם נישאו בתושבות MPL C/89 עם טווח גובה של -10 עד 20 מעלות; בהגבהה מרבית, התותחים יכלו לירות למטרות בטווח של 7,300 מטר (24,000 רגל). מהירות הלוע הייתה 590 מטר לשנייה (1,900 רגל לשנייה). תותחים אלו סופקו עם סך של 2,000 פגזים, אם כי כמו בתותחי 10.5 ס"מ, אחסון התחמושת הוגדל במהלך המודרניזציה, ל-2,384 פגזים. קצב האש היה תאורטית 14 פגזים לדקה, אך בפועל הוא הוגבל לעשרה פגזים בדקה.
תכנון > חימוש > צינורות טורפדו

בשנות ה-80, הטקטיקנים הימיים הניחו שרוב הקרבות יתפתחו לקרב מטווח קצר, שם הטורפדות יהפכו לנשק המכריע, מכיוון שהם עלולים לפגוע בספינה משוריינת כבדה מתחת לקו המים במקום שבו חגורת השריון לא הגן עליה. בזמן שהאוניות היו בשלבי בנייה, הולמן טען בתזכיר מפברואר 1891 שחימוש הטורפדו המקורי אינו מספיק. הוא הציע להתקין שני צינורות טורפדו בחרטום מתחת לקו המים כדי להגביר את כוח האש מקדימה בתגרה הצפויה. עם זאת, לא היה מקום בחרטום להתאים לשני צינורות טורפדו, ולכן הם הותקנו בהרכבים מעל המים. במקביל, ציים זרים רבים אימצו טורפדות גדולים יותר, כולל הצי המלכותי, שעבר מטורפדו בקוטר 35.6 ס"מ (14 אינץ') לטורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ'). הגרמנים הלכו בעקבותיהם; הטורפדו הוותיק יותר בקוטר 35 ס"מ (14 אינץ') C/84 הוחלף בטורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ') C/91 הרבה יותר חזק.
האוניות קיבלו שש צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ, שארבעה מהם הורכבו על דפנות האונייה בתושבות מסתובבות מעל המים. השניים האחרים היו בחרטום, גם הם מעל קו המים. הצינורות סופקו עם סך של 16 טורפדות, שנשאו ראש נפץ במשקל 87.5 ק"ג (193 ליברות). הייתה להם מהירות מרבית של 32 קשרים (59 קמ"ש) בהשוואה למהירות הטורפדו C/84 שהייתה 24 קשרים (44 קמ"ש); זה אפשר לטורפדות לעבור מרחק של 400 מטר (1,300 רגל) ב-24 שניות במקום 30 שניות שהיה לוקח לטורפדות הישים יותר, מה שהפך את ההכוונה למטרות נעות לקלה משמעותית. הטווח המרבי שלהם היה 500 מטר (1,600 רגל) במהירות של 32 קשרים; כאשר הם הוגדרו למהירות של 26 קשרים (48 קמ"ש), הטווח שלהם גדל ל-800 מטר (2,600 רגל).
תכנון > שריון

שתי האוניות הראשונות, ברנדנבורג וורת, קיבלו שריון מורכב, שהיה אז הסוג הסטנדרטי של שריון פלדה, שיוצר על ידי Dillinger Hütte, אבל באותה תקופה, קרופ התנסו בשריון חדש מפלדת ניקל שהוזמנה עבור וייסנבורג וקורפירסט פרידריך וילהלם. השריון המורכב נבנה על ידי ריתוך פלדה מוקשה יחד עם לוחות ברזל מחושל גמישים יותר כדי לנצל את הקשיות של הפלדה והגמישות הגדולה יותר של ברזל מחושל להתפרק ואז להכיל פגזים נכנסים. שריון הפלדה ניקל של קרופ התבסס על תהליך הארווי, שהעשיר את השכבות העליונות של הפלדה בפחמן. התהליך הקשיח את השכבה החיצונית תוך שמירה על גמישות רבה יותר בחלק האחורי של הלוחות; העובדה שלוחית השריון החדשה הייתה מורכבת מחשיל אחד במקום מלוחות מרובים המרותכים זה לזה העניקה לו חוזק רב יותר. זה איפשר שימוש בחגורות שריון דקות יותר (ולפיכך קלות יותר) שסיפקו את אותה רמת הגנה, אשר בתורה אפשרה הגנה מקיפה יותר על אותו משקל שריון. כמה מהחלקים של ברנדנבורג אכן קיבלו את השריון החדש של קרופ, כולל הברבטות שהחזיקו את צריחי הסוללה הראשיים הקדמיים והמרכזיים. כל ארבע האוניות שמרו על חיפוי טיק לחגורות השריון שלהן. עץ הטיק שימש כדי לסייע בבלימת ההלם של טורפדו או פיצוץ מוקשים ימיים.
מערכת ההגנה הצדדית פעלה לפי מה שנקרא "העיקרון הצרפתי", תוך שימוש בחגורת שריון צרה באורך מלא כדי להגן על גוף האונייה, במקום מערכת מצודה קצרה יותר שהגנה רק על מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה של האונייה. החגורה התפרסה מ-0.8 מטר (2 רגל 7 אינץ') מעל קו המים עד 1.6 מטר (5 רגל 3 אינץ') למטה מקו המים, אם כי לכיוון החרטום היא הורחבה עוד למטה כדי לחזק את איל הניגוח. מעל קו המים, חגורת השריון הייתה בעובי 300 מ"מ (11.8 אינץ') מקדימה וכשהחגורה נעה יותר מאחור, היא עלתה ל-330 מ"מ (13 in), ואז ל-380 מ"מ (15 אינץ'), ולבסוף עד 400 מ"מ (15.7 אינץ') בחלק המרכזי של האונייה, שם הגנה על מרחבי מחסני התחמושת והמכונות. יותר מאחור היא הצטמצמה ל-350 מ"מ (13.8 אינץ') ולאחר מכן ל-300 מ"מ לכיוון הירכתיים. מתחת לקו המים, חגורת השריון הייתה דקה משמעותית; כמו החגורה העליונה, היא התחדדה לכיוון הקצוות. זה התחיל ב-150 מ"מ (5.9 אינץ') בחרטום, התרחב ל-180 מ"מ (7.1 אינץ'), ואז ל-190 מ"מ (7.5 אינץ'), ולאחר מכן ל-200 מ"מ (7.9 אינץ') באמצע האונייה, והצטמצם עד 180 מ"מ (7.1 אינץ') בקצה האחורי של החגורה. החיפוי מעץ טיק לחגורה הסתכם ב-200 מ"מ, וכל המכלול היה מוברג יחד.
לאוניות הסדרה היה סיפון משוריין בעובי 60 מ"מ (2.4 אינץ') שהיה מחובר לקצה העליון של החגורה; הוא היה יעיל רק בהסטת פגזים מטווח קצר ולא יכול היה לעמוד בפני אש צוללת או פגז שהתפוצץ בעת הפגיעה. במגדל הניווט הקדמי היו דפנות בעובי 300 מ"מ וגג בעובי 30 מ"מ (1.2 אינץ'). הברבטים עבור צריחי הסוללה הראשיים היו בעובי 300 מ"מ ועם חיפוי בעובי 210 מ"מ (8.3 אינץ') של טיק. צריחי התותחים בסוללה הראשית היו עם גגות בעובי 50 מ"מ (2 אינץ') ודפנות שהורכבו משלוש שכבות בעובי 40 מ"מ (1.6 אינץ'), בסך הכל 120 מ"מ (4.7 אינץ'). תותחי ה-10.5 ס"מ וה-8.8 ס"מ קיבלו מגני תותחים שהורכבו משני לוחות פלדה המוברגים זה לזה; כל מגן היה מורכב מלוח בעובי 20 מ"מ (0.79 אינץ') ולוח בעובי 22 מ"מ (0.87 אינץ').
תכנון > שינויים

במהלך הקריירה שלהן, האוניות עברו סדרה של שינויים. לאחר שנכנסו לשירות בשנים 1894–1895, גובהם של כלי השיט גדל ב-1.5 מטר (4 רגל 11 אינץ') ל-3 מטר (9 רגל 10 אינץ') כדי לצמצם הפרעות עשן עם עמוד התורן המרכזי. החל משנת 1896 החל הצי הגרמני לרכוש תותחי 3.7 ס"מ (1.5 אינץ') מקסים להשלמת תותחי ה-8.8 ס"מ בהגנה נגד סירות טורפדו. למרות שאלו היו כלי נשק קלים מאוד, וירו פגזים במשקל 0.66 ק"ג (1.5 ליברות), הגרמנים האמינו שברד אש ימנע מצוותי סירות הטורפדו להתקרב מספיק כדי לשגר את הטורפדות שלהם. התותחים היו בעלי קצב אש מקסימלי של 100 פגזים לדקה, אבל באמצעות אש מכוונת הקצב היה 33 פגזים לדקה. ארבעה מהתותחים הללו הותקנו בצמרות הלחימה של תרני האוניות. לפני פריסתן למזרח אסיה בשנת 1900, כל ארבע האוניות קיבלו מערכות טלגרפיה אלחוטיות, מה שהפך אותן לאוניות הראשונות של הצי הגרמני שנשאו מכשירי רדיו.
בין 1902 ל-1904, ארבע האוניות שונו רבות. במהלך המודרניזציה, נוסף מגדל ניווט משוריין שני במבנה העילי האחורי, יחד עם גשרון. למגדל החדש היו דפנות בעובי 120 מ"מ (4.7 אינץ') וגג בעובי 20 מ"מ (0.79 אינץ'). העבודה כללה הגדלת יכולת אחסון הפחם של האונייה והוספת זוג נוסף של תותחי 10.5 ס"מ. התוכניות קראו בתחילה להחליף את הצריח המרכזי של תותחי ה-28 ס"מ בסוללה משוריינת של תותחים בקליבר בינוני, אך זה הוכיח את עצמו כיקר באופן בלתי רגיל. חימוש הטורפדו של האוניות הצטמצם משמעותית; שניים מהצינורות בצד הרוחב הוסרו, וכך גם שני צינורות החרטום, בעוד שצינור אחד מעל המים הותקן בירכתיים במתקן שניתן לסובב. אחסון הטורפדו הכולל הסתכם בחמש טורפדות. מהתרנים שלהן הוסרו משטחי הזרקורים שלהם. התיקון הפחית את התפוסה של האוניות ב-500 עד 700 טון (490 עד 690 טון ארוך).
בהמשך הקריירה שלה, ורת קיבלה שני זרקורים שהורכבו על גג החלק העליון של התורן הקדמי שלה, יחד עם זרקור שלישי על גג הגשר האחורי שלה. משטח תצפית סגור הותקן ב-1915. גם היא וגם ברנדנבורג פורקו מנשקן ב-1916 לאחר שהוצאו משירות פעיל.
בנייה

| שם האונייה | שם החוזה | המספנה | הונחה | הושקה | נכנסה לשירות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ברנדנבורג | A | AG Vulcan, שטטין | מאי 1890 | 21 בספטמבר 1891 | 19 בנובמבר 1893 |
| ורת | B | גרמניהוורפט, קיל | 3 במרץ 1890 | 6 באוגוסט 1892 | 31 באוקטובר 1893 |
| וייסנבורג | C | AG Vulcan, שטטין | מאי 1890 | 14 בדצמבר 1891 | 14 באוקטובר 1894 |
| קורפירסט פרידריך וילהלם | D | Kaiserliche Werft (גר') וילהלמסהאפן | 1890 | 30 ביוני 1891 | 29 באפריל 1894 |
כאשר אוניות הסדרה נכנסו לשירות בסוף 1893, הן ערכו ניסויים ימיים שנמשכו עד 1894. הבדיקות של קורפירסט פרידריך וילהלם גילו בעיות במכונות ההנעה שלה שדרשו תיקונים ממושכים במשך רוב שנת 1894. ברנדנבורג סבלה מפיצוץ דוד במהלך ניסויים ימיים ב-16 בפברואר 1894, שבו נהרגו 44 איש: 25 אנשי צוות, 18 עובדי מספנה ואחד מהוועדה שהעריכה את הניסויים. התאונה נגרמה כתוצאה משסתום שיוצר באופן שגוי במנוע הימני. ארבע האוניות היו בין כלי השיט הגרמניים האחרונים שעברו ניסויים של המספנות לפני הקבלה רשמית על ידי הצי הקיסרי הגרמני; אחרי ורת, רוב אוניות הראשה הגרמניות עברו בדיקות לאחר כניסתן לשירות.
היסטוריית שירות > קריירה מוקדמת

כאשר אוניות הסדרה נכנסו לשירות החל משנת 1894, הם שובצו לפלגה I של שייטת אוניות המערכה I, קורפירסט פרידריך וילהלם הפכה לאוניית הדגל של השייטת. במהלך שאר שנות ה-90 של המאה ה-19 ערכו האוניות אימונים שגרתיים, ביקורים במדינות זרות והפלגות אימונים. התמרונים כללו אימונים טקטיים, אימון ירי ופעולות משותפות עם יחידות הצבא הגרמני הקיסרי לתרגול הגנת החוף. האוניות היו מעורבות במספר תאונות: ברנדנבורג התנגשה באויסו יאגד באוגוסט 1896 ובנובמבר 1899, ורת פגעה בסלע שקוע וניזוקה קשות. בתור ספינות המלחמה הגדולות ביותר של הצי הגרמני, הן ליוו לעיתים קרובות את היאכטה של וילהלם השני הוהנצולרן בביקורים ממלכתיים או בעת ריגטות שייט, בעיקר Cowes Week בבריטניה.
במהלך מרד הבוקסרים בשנת 1900, לאומנים סינים הטילו מצור על השגרירויות הזרות בבייג'ינג ורצחו את הברון קלמנס פון קטלר, השגריר הגרמני. האלימות הנרחבת נגד מערביים בסין הובילה לברית בין גרמניה לשבע מעצמות גדולות אחרות: בריטניה, איטליה, רוסיה, אוסטריה-הונגריה, ארצות הברית, צרפת ויפן. כוחות בעלות הברית במדינה לא הספיקו כדי להביס את המתאגרפים, ולכן הקייזר הורה על כוח משלחת, שהורכב מארבעת אוניות הסדרה ברנדנבורג, שש סיירות, 10 ספינות משא, שלוש סירות טורפדו ושישה רגימנטים של נחתים, בפיקודו של גנרל-פלדמרשל אלפרד פון ולדרזה, לפרוס לסין. כשהצי הגרמני הגיע בסוף אוגוסט 1900, המצור על בייג'ינג כבר הוסר על ידי כוחות מחברות אחרות בברית שמונה המדינות שהתגבשו כדי להתמודד עם המורדים. כתוצאה מכך, כוח המשימה דיכא התקוממויות מקומיות סביב מפרץ ג'יאוז'ו, שם שמרה גרמניה על הטריטוריה המוכרת של מפרץ ג'יאוז'ו. בסופו של דבר, המבצע עלה לממשלת גרמניה יותר מ-100 מיליון מארק. ב-26 במאי 1901 החזיר הפיקוד העליון הגרמני את כוח המשלחת לגרמניה, והכוח הגיע חזרה באמצע אוגוסט.
לאחר שחזרו מסין, חידשו האוניות את שגרת השלום האופיינית להן. בשלב זה, אוניות המערכה מסדרות קייזר פרידריך השלישי וויטלסבאך החלו להיכנס לשירות, ולכן ארבעת האוניות מסדרת ברנדנבורג הוצאו משימוש כדי להותיר צי מודרני. עד סוף 1907, כל ארבעת אוניות הסדרה צומצמו לשייטת המילואים, כאשר קורפירסט פרידריך וילהלם שוב שירתה כאוניית הדגל. האוניות פעלו שם יחד במשך שלוש השנים הבאות לפני שקורפירסט פרידריך וילהלם ווייסנבורג נמכרו לאימפריה העות'מאנית בספטמבר 1910.
היסטוריית שירות > ברנדנבורג וורת

ברנדנבורג וורת נשארו בשייטת המילואים עד 1911, והופעלו מחדש מעת לעת כדי להשתתף בתמרוני צי שנתיים בשייטת אוניות המערכה השלישית. ברנדנבורג שירתה לזמן קצר ביחידת ספינות ההדרכה והניסוי באמצע 1911. בסוף השנה הם הוצאו משירותם פעם נוספת, את מקומם ביחידה תפסו אוניות מערכה אחרות עם כניסת אוניות המערכה העדכניות ביותר לשירות. הן הוקצו ל-Marinestation der Ostsee (תחנה ימית של הים הבלטי) והתבססו בקיל.
הם גויסו באוגוסט 1914 בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה. הם הוקצו לשייטת אוניות המערכה V, שהופקדה על הגנת החוף בים הצפוני כדי להגן מפני התקפות של הצי המלכותי הבריטי. שייטת V הועברה לאזור הבלטי בספטמבר כדי לתמוך בהתקפה אמפיבית נגד כוחות רוסים בווינדאו, אך מחסור באוניות תובלה הוביל לביטול המבצע. מחסור בצוות אילץ את הצי לבטל את אוניות שייטת אוניות המערכה V בקיל בתחילת 1915, אך לאחר שהכוחות הגרמניים השתלטו על נמל ליבאו, ברנדנבורג וורת הופעלו מחדש והועברו לשם כדי לשמור על הנמל. לאחר מכן ברנדנבורג הוסבה לזיקוק מים וספינת בסיס ותותחיה הוסרו. ורת נשארה בתפקיד כאוניית הדגל של קונטר-אדמירל אלפרד בגאס, מפקד שייטת V, אבל היא לא ראתה שום פעולה בליבאו.
שייטת V פורקה בינואר 1916, וורת הפליגה לדנציג שם היא הוצאה משירות והוסבה לאוניית בסיס. גם היא פורקה מנשקה, ותותחיה נבנו מחדש כתותחי רכבת. התותחים של ברנדנבורג נועדו להישלח לאימפריה העות'מאנית כחלפים עבור טורגוט רייס, אבל אין ראיות שהם נשלחו בפועל. היא הייתה אמורה לעבור הסבה לספינת מטרה, אבל המלחמה הסתיימה לפני שהעבודה הושלמה. בשל המחסור החמור בספנות סוחר לאחר המלחמה, הוצעו תוכניות לבנות מחדש את ורת כספינת משא, אבל התוכניות עלו בתוהו. שתי האוניות נמחקו מרשימות הצי ב-13 במאי 1919 ונמכרו לגריטת ספינות, ושתי האוניות נגרטו בדנציג.
אוניות המערכה מסדרת רויאל סובריין

| --- | --- |

אה"מ רויאל סובריין עם הלוח החופשי הגבוה מפליגה בים מתון
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה קודמת:  אוניות מחופות שריון מסדרת טרפלגר
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת סנטוריון
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת צ'טהאם 
 תחילת הבנייה:  1889
 הושקה:  1891–1892
 תקופת הפעילות:  1892–1915 (כ־23 שנים)
 אחריתה:  8 נגרטו
 מידות
 הֶדְחֶק:  14,380 טון
 אורך:  115.8 מטר
 רוחב:  22.9 מטר
 שוקע:  8.4 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  17.5 קשרים
 גודל הצוות:  670–692 איש
 טווח שיוט:  8,740 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  8 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 11,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 356–457 מ"מ, שריון סיפון – 64–76 מ"מ, מחיצות – 356–406 מ"מ, ברבטות – 279–432 מ"מ, צריחי תותחים – 279–432 מ"מ, קזמטים – 152 מ"מ, מגדל הניווט – 305–356 מ"מ
 חימוש:  4 תותחים 13.5 אינץ' (343 מ"מ), 10 תותחים 6 אינץ' (152 מ"מ), 10 תותחים 6 ליטראות (2.2 אינץ', 57 מ"מ), 12 תותחים 3 פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ)), 7 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אוניות המערכה מסדרת רויאל סובריין הייתה קבוצה של שמונה אוניות מערכה פרה-דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי בשנות ה-90 של המאה ה-19. האוניות בילו את הקריירה שלהן בציי הים התיכון, הבית והתעלה, לפעמים כאוניות דגל, למרות שכמה מהן גויסו לשירות בשייטת הנודדת ב-1896 כאשר המתיחות עם הקיסרות הגרמנית עלתה בעקבות פשיטת ג'יימסון בדרום אפריקה. שלוש אוניות הוקצו לשייטת הבינלאומית שהוקמה כאשר נוצרים יוונים מרדו נגד שלטון האימפריה העות'מאנית בכרתים בשנים 1897–1898.
בערך בשנים 1905–1907, האוניות נחשבו מיושנות והצטמצמו למילואים. האוניות החלו להימכר לגריטה החל משנת 1911, אם כי אמפרס אוף אינדיה הוטבעה כספינת מטרה במהלך ניסויי ירי ב-1913. הוד צוידה בבליטות נגד טורפדו הראשונות כדי להעריך תוכניות הגנה תת-מימיות ב-1911 לפני שהוטבעה כספינת חסימה כמה חודשים לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. רק רוונג' שרדה כדי לראות שירות פעיל במלחמה, במהלכה הפגיזה את קו החוף הבלגי. שמה שונה לרידאוטבל ב-1915, היא נשמרה כגווה ומאוחר יותר באותה שנה הפכה לספינת בסיס עד שנמכרה לגרוטאות לאחר המלחמה.
רקע

בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 התחזק הלחץ על הממשלה לחדש ולהרחיב את הצי המלכותי. פחד ממלחמה עם רוסיה בשנת 1885 במהלך תקרית פאנג'דה, כישלון הצי החוסם להכיל את האוניות הפשיטות בנמל במהלך תמרוני הצי של 1888 והערכות מציאותיות יותר של מספר האוניות הנדרשות לביצוע המשימות הנדרשות במלחמה נגד צרפת, יחד עם חשיפות של עיתונאים משפיעים כמו ויליאם תומאס סטאד, חשפו חולשות חמורות בצי. הממשלה הגיבה עם חוק ההגנה הימית משנת 1889, שסיפק 21.5 מיליון ליש"ט לתוכנית הרחבה עצומה ששמונת האוניות מסדרת רויאל סובריין היו עמוד השדרה שלה. החוק גם קבע את תקן שני המעצמות, לפיו הצי המלכותי ביקש להיות גדול כמו שתי המעצמות הימיות הגדולות הבאות ביחד.
העבודה המקדימה על מה שיהפוך לסדרת רויאל סובריין החלה ב-1888 ומועצת האדמירליות הנחה את מנהל הבנייה הימית, סר ויליאם וייט, לתכנן גרסה משופרת ומוגדלת של סדרת טרפלגר. אוניות אלו היו מצוידות בצריחי תותחים, שמשקלם הכתיב שהן אוניות עם בולט נמוך כדי להפחית את משקלן העליון. וייט, לעומת זאת, טען במאמץ רב לעיצוב של אוניות עם בולט גבוה כדי לשפר את יכולתן של האוניות החדשות להילחם ולהפליג במזג אוויר סוער. משמעות הדבר היא שניתן היה להרכיב את החימוש רק בברבטות קלות יותר, בעלות שריון פחות כבד. לאחר דיונים רבים, הבולט עוצב לפי השקפתו של וייט והעיצוב היה דומה לגרסה מוגדלת של סדרת אדמירל המוקדמת יותר, למרות שאחת משמונת האוניות, הוד, נבנתה כספינת צריח עם בולט נמוך מתוך כבוד ללורד הים הראשון, אדמירל סר ארתור הוד, שטען בתוקף עבור הטיפוס. רויאל סובריין נחשבות לעיתים קרובות לראשונות מטיפוס אוניית מערכה שנודעה לאחר כניסתה לשירות של אה"מ דרדנוט המהפכנית ב-1906 בתור פרה-דרדנוט.
תכנון ותיאור

הדחק האוניות היה 14,150 טונות ארוכות (14,380 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-15,580 טונות ארוכות (15,830 טונות) במעמס מלא. היה להן אורך בין הניצבים של 380 רגל (115.8 מטרים) ואורך כולל של 410 רגל 6 אינץ' (125.1 מטרים), רוחב של 75 רגל (22.9 מטרים), ושוקע של 27 רגל 6 אינץ' (8.4 מטרים).
במקור, הסדרה נועדה להיות מצוידת בנשק חדש, תותח 12 אינץ' ארוך בקליבר 40. עם זאת, האוניות צוידו במקום בתותחי 13.5 אינץ', בדומה לאלו שהיו בסדרת אדמירל, שכן הבולט דרש 4 מהתותחים הכבדים ביותר שקיימים, על האוניות.
לאוניות המצוידות בברבטות היה בולט של 19 רגל 6 אינץ' (5.9 מטרים) (כ-90% מההנחיות המודרניות), שסופק על ידי תוספת של סיפון נוסף שלם, ששיפר את הביצועים של האוניות בים סוער. כדי להפחית את המשקל העליון שלהם, וייט נתן להם כמות משמעותית של צֱרָה. הבולט של הוד, לעומת זאת, היה רק 11 רגל 3 אינץ' (3.4 מטרים), מה שאומר שהיא הייתה רטובה מאוד ואיבדה מהירות במהירות ככל שגובה הגלים גדל. היא הייתה אוניית המערכה הבריטית האחרונה עם הצריחים הכבדים, בסגנון הישן, וכל אוניות המערכה הבריטיות העתידיות היו בעיצוב עם בולט גבוה והחימוש העיקרי שלהן היה בברבטות, אם כי אימוץ של בתי תותחים משוריינים ומסתובבים מעל הברבטות הוביל בהדרגה לכך שהם גם נקראו "צריחים".
בעיה נוספת עם הוד הייתה שיציבותה של אונייה נובעת בעיקר מגובה הבולט, ככל שהבולט גבוה יותר, רזרבת העילוי של האונייה גדולה יותר והיא "בטוחה" יותר מפני טביעה בזוויות גלגול גבוהות, ולכן היה צריך לתת לה גובה מטאצנטרי גדול יותר (המרחק האנכי בין המטא-סנטר למרכז הכובד מתחתיו) של כ-4.1 רגל (1.2 מטרים) במקום 3.6 רגל (1.1 מטרים) בשאר אוניות הסדרה כדי לגרום לה להתגלגל פחות בים סוער. זה הביא להקטנה של פרק זמן הגלגול שלה בכ-7% בהשוואה לאוניות האחיות שלה, מה שבתורו הפך את הירי שלה לפחות מדויק. וייט בחר בכוונה גובה מטאצנטרי גבוה כדי למזער את הגלגול והוא לא חשב שיש צורך בסנפירי ייצוב. כאשר רזולושן חוותה גלגול כבד במהלך סערה כבדה בדצמבר 1893, אשר זיכתה את הכיתה בכינוי Rolling Ressies, אחותה, ריפאלס, הותקנה עם סנפירי ייצוב תוך כדי אבזור והדגימה באופן סופי את יעילותם במהלך ניסויים השוואתיים.
אוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים בעלי שלושה צילינדרים, שכל אחד מהם הניע גל הנע אחד, תוך שימוש בקיטור שסופק על ידי שמונה דוודים גליליים שפעלו בלחץ של 155 PSI (1,069 קילו-פסקל, 11 קילוגרם-כוח לסמ"ר). המנועים תוכננו להפיק סך של 9,000 כוחות סוס (6,700 קילוואט) בעת הפלגה עם שוקע סטנדרטי ובמהירות של 16 קשרים (30 קמ"ש); בעת הפלגה עם שוקע מאולץ, הם היו צפויים לייצר 11,000 כוחות סוס (8,200 קילוואט) ומהירות מרבית של 17.5 קשרים (32.4 קמ"ש). אוניות הסדרה חרגו ממהירויות אלו בקלות; רויאל סובריין עצמה הגיעה למהירות של 16.43 קשרים (30.43 קמ"ש) מ-9,661 כוחות סוס (7,204 קילוואט) בעת הפלגה עם שוקע סטנדרטי. אולם ניסויים בהפלגה עם שוקע מאולץ גרמו נזק לדוודים שלה, למרות שהאונייה הגיעה למהירות של 18 קשרים (33 קמ"ש) מ-13,360 כוחות סוס (9,960 קילוואט). כתוצאה מכך, הצי החליט לא לדחוף את הדוודים של סדרת רויאל סובריין מעבר ל-11,000 כוחות סוס כדי למנוע נזק דומה. האוניות נשאו לכל היותר 1,420 טונות ארוכות (1,443 טונות) של פחם, שהעניק להם טווח של 4,720 מיילים ימיים (8,740 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
שינויים

שיפולי שדרית הותקנו בשנים 1894–1895 לכל האוניות שחסרו להם. תותחי 3 פאונד בצמרות הלחימה העליונות הוסרו מכל האוניות בשנים 1899–1902 וכך גם מגני התותחים של התותחים בצמרות הלחימה התחתונות, למעט באמפרס אוף אינדיה ששמרה על שלה עד 1903–1904. צינורות הטורפדו מעל המים הוסרו מכל האוניות בשנים 1902–1905 וקזמטים משוריינים הותאמו לתותחי ה-6 אינץ' בסיפון העליון בין השנים 1902 ל-1904. ציוד בקרת אש ומדי טווח הותקנו בכל אונייה בשנים 1905–1908 וכל התותחים הקלים הוסרו מהסיפון הראשי ומצמרות הלחימה עד 1909. כל אחורי הגשר הוסרו פרט לרוונג' ב-1910. שנתיים לאחר מכן האונייה ההיא החליפה את התותחים שלה לתותחי 10 אינץ' (254 מ"מ) לבדיקה; התותחים הוסרו באוקטובר 1912.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה, שונתה רוונג' עבור משימות הפגזת החוף. כדי להרחיב את טווח התותחים שלה, הם שונו לתותחי ל-12 אינץ' (305 מ"מ). בשנה שלאחר מכן, הותקנו לה בליטות נגד טורפדו.
אוניות הסדרה

| שם האונייה | המספנה | הונחה | הושקה | כניסתה לשירות | עלות (כולל חימוש) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| רויאל סובריין | מספנת פורטסמות' | 30 בספטמבר 1889 | 26 בפברואר 1891 | מאי 1892 | 913,986 ליש"ט |
| אמפרס אוף אינדיה | מספנת פמברוק | 9 ביולי 1889 | 7 במאי 1891 | 11 בספטמבר 1893 | 912,162 ליש"ט |
| ריפאלס | מספנת פמברוק | 1 בינואר 1890 | 27 בפברואר 1892 | 25 באפריל 1894 | 915,302 ליש"ט |
| הוד | מספנת צ'טם | 12 באוגוסט 1889 | 30 ביולי 1891 | מאי 1893 | 926,396 ליש"ט |
| ראמיליס | J&G תומסון, קליידבנק | 11 באוגוסט 1890 | 1 במרץ 1892 | 17 באוקטובר 1893 | 980,895 ליש"ט |
| רזולושן | פאלמרס, ג'ארו | 14 ביוני 1890 | 28 במאי 1892 | 5 בדצמבר 1893 | 953,817 ליש"ט |
| רוונג' | פאלמרס, ג'ארו | 12 בפברואר 1891 | 3 בנובמבר 1892 | 22 במרץ 1894 | 954,825 ליש"ט |
| רויאל אוק | קאמל לירד, בירקנהד | 29 במאי 1890 | 5 בנובמבר 1892 | 12 ביוני 1894 | 977,996 ליש"ט |