stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שכם
היסטוריה > התקופה העות'מאנית > בשלהי התקופה העות'מאנית

בשלהי המאה ה־19 היו בעיר כ־14,000 תושבים, רובם המוחלט מוסלמים סונים, 700 ערבים נוצרים מעדות שונות, 160 שומרונים ו־50 יהודים. במפקד של יהודי ארץ ישראל שערך משה מונטיפיורי בשנת 1839 נמנו בשכם 25 משפחות יהודיות. העיר הייתה מרכז מסחר ומעבר של תוצרת חקלאית מסביבתה ומעבר הירדן, שהמשיכה ברובה לערי מישור החוף ואף יוצאה למדינות אחרות. העיר הייתה מרכז ייצור של סבון משמן זית, ובה שכנו כ־25 מפעלי ייצור קטנים לסבון, שנמכר לאחר מכן בערי ארץ ישראל ובמצרים. בנוסף, התפתחה בעיר תעשיית קליעת סלים, שגם היא התבססה על תעשיית הזית. בנוסף, שכם הייתה ליצרנית הכותנה הגדולה ביותר בלבנט, ועקפה ערים צפוניות כמו דמשק. לצד חקלאות, עסקו תושבי העיר במסחר ותעשייה זעירה. תושבי העיר נעדרו השפעות מערביות בהיותם חלק מהאימפריה העות'מאנית, דבקים בדתם גילו עוינות לבני דתות אחרות. במאה ה-19 נחשבה שכם לאחד המקומות הקנאיים ביותר בכל סוריה.
אזור הר שכם כולו זכה לאוטונומיה רבה יותר מזו של נפות אחרות באימפריה העות'מאנית, כנראה מכיוון שהעיר הייתה בירתו של אזור הררי שבו לא גרו נציגים רבים של הממסד הפקידותי או הצבאי העות'מאני. לפיכך, שכם נותרה, במידה רבה, מחוץ ל"פיקוח" הישיר של השלטון העות'מאני. לעיר הובאו סחורות מיובאות רבות ממדינות שכנות ואף מאירופה, אולם מצבן הרעוע של הדרכים לעיר (שאפשרו תנועה ברכיבה על בעלי חיים בלבד, ללא שימוש בעגלות) הקשה על פיתוחה הכלכלי, בניגוד ליפו וירושלים שהיו מפותחות יותר בתקופה זו ודרכים נוחות קישרו ביניהן.
ב־1868 הקים הממשל העות'מאני עירייה בשכם, השנייה בארץ ישראל לאחר עיריית ירושלים שהוקמה ב־1863. העירייה הוקמה במקביל להפיכת העיר למרכז מוטצאריף עצמאי כחלק מוילאייט סוריה והופרדה מסנג'ק ירושלים.
חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בשכם בשנת 1870 ותיאר אותה באריכות. הוא ציין כי בעיר ארבעה רבעים: חארת אל-ע'רב, השוכנת במערב וצפון מערב העיר; חארת אל-קריון, השוכנת במזרח העיר; חארת אלחבלה, הנמצאת בפינה הצפונית-מזרחית; וחארת אליאסמינה, השוכנת בדרום העיר ולרגלי הר גריזים, שם גרים התושבים הנוצרים והשומרונים. מספר המוסלמים בעיר, לדבריו, כ-10,000, והם דרים בכל רבעי העיר; "יצא להם שם של אנשים פעלתנים מאוד וקנאים ביותר". בנוסף, גרן תיאר את חייהן של העדות השונות ובפרט השומרונים, את מסגדי העיר, השוק, ואת סמטאות העיר.
הצפיפות בעיר בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הביאה להתחלת הבנייה מחוץ לעיר העתיקה בשכם. הבנייה מחוץ לעיר העתיקה נעשתה בעיקר על ידי גורמי חוץ, בעיקר טורקים ואירופאים. הטורקים בנו במזרח ובצפון העיר (בעיקר) בנייני שירותים, ממשל ומגורים (לעובדים במוסדות הללו). לעומת זאת, האירופאים התרכזו בעיקר במערב העיר, בקרבת העיר העתיקה. למעשה זה היה מקום המשך לעיר העתיקה, אלא שהוא התאפיין ברמת בנייה גבוהה יותר ובסגנון אירופאי.
בשנת 1918 היו כ-15,000 תושבים בשכם. עוד במאה ה-19 דעכה והלכה הקהילה הנוצרית שבה, ובסוף העשור השני של המאה ה-20 נותרו בה רק כמה מאות אורתודוקסים.
באותה תקופה הייתה שכם בנויה ברובה על המדרונות הצפוניים של הר גריזים, בין עמק שכם לבין צוקי מחצבות האבן הקדומות. צורת העיר הייתה פחות או יותר מלבנית, אורכה – 800 מטר, רוחבה – 500 מטר. בקווים הכלליים, דומה הייתה שכם לערים אחרות בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, כגון יפו, עזה, עכו, דמשק, חברון וירושלים.
היסטוריה > המנדט הבריטי

בשנת 1918 הסתיימה תקופת השלטון העות'מאני בארץ והחלה תקופת המנדט הבריטי. העברת השלטון לבריטים ומצב הביטחון המשופר, הביא להתפתחותה של שכם מבחינת אוכלוסייה וכלכלה ואפשר את היציאה מחוץ לחומות העיר העתיקה.
לפי הלל כהן (2007), נפגש חיים ויצמן בשנת 1920 עם חיידר טוקאן, מנכבדי שכם שהיה לפני כן ראש עיריית שכם, והלה קיבל אלף ליש"ט והחל להחתים את ערביי שכם על עצומות פרו-ציוניות. במפקד 1922 נרשמו 16 תושבים יהודים בעיר.
בקיץ 1927 אירעה רעידת אדמה חזקה בארץ, ושכם נפגעה ממנה קשות. נגרמו נזקים ניכרים לבניינים, אך לא נגרם הרס כללי לעיר. בעקבות רעידת האדמה החלה התפתחות בנייה בעיר. מפחד רעידת האדמה, התגוררו התושבים במשך תקופה ארוכה מחוץ לבתיהם. הממשלה הבריטית סייעה לתושבים שבתיהם נפגעו, בהלוואות בתנאים נוחים, לתיקון הבתים או לבניית בתים חדשים. הלוואות אלו נוצלו על ידי תושבים רבים לבניית בתים מחוץ לעיר העתיקה. לאחר רעידת האדמה, השתפר במידת מה מערך הרחובות, בשל מאמצי העירייה להרחיב את הרחובות בכל מקום שבתים ישנים התמוטטו. בתקופה זו החלה התפשטות השטח הבנוי, וכתוצאה מכך נוספו מבנים רבים באזורים המסחריים של שכם. תוספת הבניינים המסחריים נתהוותה בשלוש קבוצות: מצפון מערב לעיר העתיקה, במזרח העיר ובצפון מזרח העיר. התוספת העיקרית של בניינים בעיר הייתה של בתי מגורים. קבוצה גדולה של בתי מגורים נבנו מצפון לבית החולים הטורקי ומעבר לבית הקברות הצפוני. כאן החלה ההתפשטות הגדולה על הר עיבל. בדרום מזרח העיר קמה שכונה חדשה, שכונת אל-עמוד, ביוזמת הממשלה הבריטית. זו הייתה השכונה הראשונה בשכם המודרנית. באותה עת גם החל פיתוח תעשיית ייצור הסבון המקומית משמן זית שסופק על ידי כפרי האזור.
בתקופה זו נוהל משא ומתן בין עיריית שכם לחברת החשמל על אספקת חשמל לעיר (בעקבות חיבורה קודם לכן של טולכרם לרשת החשמל הארצית), אך המגעים לא הגיעו לכלל ביצוע עד תום תקופת המנדט.
בתקופת מלחמת העולם השנייה החלה התפשטות עירונית שהתבטאה במספר הבניינים ובגודלו של השטח הבנוי. שיעור הגידול השנתי עלה פי שניים וחצי על הגידול בתקופה הקודמת. הגידול המרשים של העיר נבע גם מהיציאה מחוץ לחומות העיר. הבנייה בתקופה הזאת הייתה לכל רוחות השמיים, אך בעיקר ממערב ומצפון לעיר הוותיקה. במערב נוצר, לאורך ציר קלקיליה, קשר פיזי עם רפידיה שהפכה לפרבר של שכם, עד לכפר בית וזן.
על פי תוכנית החלוקה שאושרה באו"ם ב-1947, נועדה שכם להיות חלק מן המדינה הערבית שנועדה לקום על 45% משטחי פלשתינה-א"י המנדטורית, עם סיום המנדט הבריטי. תוכנית זו לא נתממשה.
היסטוריה > תחת שלטון ירדן

סיומה של מלחמת העצמאות של ישראל מצא את שכם בשליטת ירדן, יחד עם יתר שטחי הגדה המערבית. בשכם וסביבותיה חסו עשרות אלפי פליטים שנמלטו מן הערים והכפרים שהפכו לחלק ממדינת ישראל. בשולי העיר קמו שלושה מחנות פליטים, שהמפורסם בהם, מחנה בלאטה, נמצא במקום שבו שכנה שכם המקראית. מחנות אלה החלו כמחנות מגורים ארעיים, אך עם השנים התקבעו כחלק ממרקם העיר, והם עדיין נושאים אופי נחשל וארעי ומתאפיינים בתנאי מחיה ירודים.
בשנות ה-60 זכתה שכם לפיתוח והתרחבות, הודות להזרמת כספים ממדינות הנפט הערביות. מגמה זו נעצרה במלחמת ששת הימים.
היסטוריה > לאחר מלחמת ששת הימים

החל משנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, הייתה שכם נתונה תחת ממשל צבאי ישראלי, ובסביבתה הוקמו מספר התנחלויות. מושל שכם היה עו״ד בועז נהיר. ב-1976 נבחר לתפקיד ראש העירייה בסאם א-שכעה, שניצל מניסיון התנקשות של המחתרת היהודית ב-2 ביוני 1980. אף על-פי שניצל ממוות, הוא איבד את שתי רגליו בניסיון ההתנקשות. ב-1982 הודח בידי ישראל. בסוף 1985 מינה המינהל האזרחי את זאעפר אל-מצרי לראש העירייה. ב-2 במרץ 1986 הוא נרצח, כנראה על ידי החזית העממית לשחרור פלסטין.
ב-1977 הפכה מכללת א-נג'אח בעיר לאוניברסיטה, שהיא כיום האוניברסיטה הפלסטינית הגדולה ביותר.
בעקבות הסכמי אוסלו קיבלה הרשות הפלסטינית את האחריות על שכם, שהוגדרה כ"שטח A" – שליטה ביטחונית ואזרחית פלסטינית, מלבד קבר יוסף שנמצא כמובלעת בשליטה ישראלית במרכז העיר. במהלך האינתיפאדה השנייה נחשבה שכם כאחד ממרכזי הטרור הפלסטיני ובירת "הילדים המתאבדים", שביצעו או ניסו לבצע פיגועי התאבדות, ונעצרו על ידי כוחות צה"ל במחסום חווארה, או על ידי השב"כ. המפורסם שבהם הוא חוסאם עבדו שגויס על ידי חוליית נערים של התנזים. בשנת 2008 חלה ירידה של כ-80% בפעילות הטרור בשכם ובסביבתה.
בשנות ה-20 של המאה ה-21 עלה משמעותית שיעור הטרור בשכם וב-2022 קמה בה קבוצת הטרור גוב האריות שהוציאה פיגועי ירי בשומרון, ביניהם את פיגוע הירי ליד שבי שומרון. בפברואר 2023 נערך מבצע בקסבה של שכם בו נהרגו 11 פלסטינים, בהם 7 מחבלים.
דמוגרפיה

על-פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, נכון לשנת 2017 חיים בשכם 156,906 נפש. במרשם אוכלוסין שהתקיים שני עשורים לפני כן, ב-1997, חיו בעיר 100,034 איש, ובהם 23,397 המוגדרים פליטים. ב-2006 גרו בעיר העתיקה של שכם כ-12,000 איש.
רוב תושבי שכם הם כיום מוסלמים, אך לצידם מתקיימות גם קהילות שומרוניות ונוצריות קטנות. במהלך האינתיפאדה הראשונה עברו מרבית השומרונים שהתגוררו עד אז בשכם לראש הר גריזים ליישוב קריית לוזה.
על פי מספר מחקרים, חלק גדול מתושבי שכם הם צאצאיהם של שומרונים שהתאסלמו. שמות משפחה מסוימים של מוסלמים תושבי העיר כדוגמת א-סמרי ("השומרוני"), מסלמני ("מתאסלם"), אל-עמד, יעיש, שקשיר ואחרים מרמזים על עברם השומרוני. השומרונים עצמם גם כן מכירים בכך. על-פי ההיסטוריון פיאד א-לטיף, שומרונים רבים התאסלמו עקב רדיפות תחת שליטים מוסלמים שונים, ומכיוון שהאופי המונותאיסטי של האסלאם הקל עליהם לקבל זאת.
בשנת 1967 חיו בעיר כ-3,500 נוצרים ממספר זרמים, אך אלו התמעטו לכ-650 איש נכון לשנת 2008. האוכלוסייה הנוצרית בעיר כוללת 70 משפחות נוצריות אורתודוקסיות, 30 משפחות קתוליות (כולל מלכיתים), ו-30 משפחות אנגליקניות. הקהילה הנוצרית התרכזה בעברה בשכונת רפידיה במערב העיר.
בעיר העתיקה של שכם ישנם 11 מסגדים. מתוכם תשעה הוקמו עוד לפני המאה ה-15. בנוסף, פועלת בעיר כנסייה אורתודוקסית שהוקדשה לסיינט ג'סטין מרטיר ונבנתה ב-1898, ובית כנסת שומרוני עתיק שעדיין נמצא בשימוש.
הקהילה היהודית בשכם

בשכם התקיימה במשך דורות רבים קהילה יהודית קטנה שהתקיימה בעיקר מהשיירה השנתית של עולי הרגל מירושלים לגליל שעברה דרך שכם וכן מהקרבה למקומות הקדושים הסמוכים לעיר: קברי אלעזר ואיתמר בעוורתא וקבר יהושע בן נון בכיפל חארת'. בשנת 1170 ביקר בשכם רבי בנימין מטודלה ומצא בה רק קהילה גדולה של שומרונים.
בשנת 1336 ביקר בשכם הנוסע האנגלי ג'ון מאנדוויל ותיאר את הלבוש האופייני של כל העדות השונות: השומרונים עוטפים את ראשיהם בבד אדום, המוסלמים בלבן, הנוצרים בכחול והיהודים בצהוב. צבעים אלה אפיינו את העדות השונות גם במאה ה-16.
ב-1552 נמצאו בשכם, על פי משה בסולה, 12 משפחות יהודיות "מוריסקוס" (מוסתערבים) ובית כנסת קטן. על פי מפקדים רשמיים לצורכי גביית מיסים שנערכו באמצע המאה ה-16 נמנו בעיר בין 36 ל-71 משפחות. בתחילת המאה ה-17 ישב בעיר השבתאי נחמיה חייא חיון ומסתבר שהייתה קיימת גם קהילה יהודית קטנה בעיר, אך נראה שלא היה בה בית דין או רב, כיוון שבבעיה מסוימת שהתעוררה אצלם הצטרכו לשאול את חכמי ירושלים ששלחו לברר פרטים "מאת בעלי שכם".
על פי רישומי בית הדין השרעי העות'מאני בשכם, באמצע המאה ה־17 התגוררו יהודי שכם במתחם בן 14 חדרים שכונה חַוְש אל־יהוד (חצר היהודים). לקראת אמצע המאה ה־18 התפתח ליד חוש אל־יהוד המרכז המסחרי העיקרי של העיר (ח'אן א־תוג'אר). לקראת המאה ה־19 ננטשה החצר.
רבי יוסף סופר מזכירים קהילה יהודית במקום בשנת 1760. בתקופה מאוחרת יותר נעשה כנראה ניסיון לחדש את היישוב בשכם. על פי תקנה של חכמי ירושלים נצטווה כל מי שעלה להשתטח על קברות הקדושים בשכם ליתן "ארבע אריות נדבה לאיש או לאשה ליישוב עה"ק הנזכרה". הנוסע רבי חיים יצחק קריגאל מנה בין שאר בתי הכנסת שהיו קיימים ב-1773 גם בית כנסת בשכם.
בתחילת המאה ה-19 מנה רבי דוד דבית הלל 10 משפחות בעיר "ולהם בית כנסת קטן". שנה לאחר מכן כותב מנחם מנדל מקאמיניץ שבשכם יש "ב' מניינים ספרדים ומניין אחד המה אשכנזים". ברעידת האדמה של שנת 1837 שהחריבה את צפת נפגעה גם שכם. לפי תיאורו של ישראל משקלוב בשכם נפלו בתים וכל החנויות, ונהרגו כמו שישים נפשות". במפקד של יהודי ארץ ישראל שערך משה מונטיפיורי בשנת 1839 נמנו בשכם 25 משפחות יהודיות (76 יהודים, כולם ספרדים). במפקד של שנת 1866 נותרו בעיר רק 12 משפחות שהתפרנסו בדוחק. הנוסע רבי רחמים יוסף חיים אופלטקה (בנו של הרב יצחק פראג אופלטקה), שביקר בשכם ב-1873, מספר על קהילה ענייה בת 12 משפחות, ומזכיר רבנים ופרנסים המשמשים בעיר, ביניהם סבו, רבי יוסף דוד עייאש (בנו של הרב יעקב משה עייאש), שגר בשכם מספר שנים ונפטר בה בשנת 1843.
בסוף המאה ה-19 עם היווסד היישוב החדש בארץ ישראל נידלדלה הקהילה היהודית בשכם. לדברי יצחק בן-צבי "רוע מזלה של שכם גרם לה, ששום מושבה יהודית חדשה לא הוקמה בקרבתה, וצאצאיהם של יהודי שכם לא ראו לעצמם עתיד בעיר". ב-1895 היו בעיר כ-120 נפשות, ב-1896 כ-50 נפשות וב-1908 בעת ביקורו של בן צבי במקום כבר לא גר בה אפילו יהודי אחד, ונותרו בה רק מעט מהמצבות בבית הקברות, אלו שלא נהרסו ונשדדו.
מבנה העיר

שיעור הבנייה בשכם עולה משנה לשנה. לאורך שלוש תקופות הייתה התפתחות הבנייה רבה במיוחד:
1938–1944: גידול בבנייה בגלל השפעות מלחמת העולם השנייה.
1953–1961: בניית מחנות פליטים פלסטינים על ידי ססו"ת. מיקום מחנות הפליטים נקבע בשולי העיר בשנת 1948.
1961–1967: בנייה רבה בשל זרימת כסף, תמיכה והשקעה מכווית ומארצות נפט נוספות. לפי האומדן של עיריית שכם, זרמו למעלה מ-500,000 דינר בחודש מארצות ערביות שונות בתקופה זו. חלק גדול מכספי התמיכה נחסך והושקע בבניית בתים. במהלך תקופה זו, גדל מספר הבתים ב-22%, כלומר נבנו למעלה מאלף בניינים חדשים ששימשו בתי עסק, בנייני ציבור, ובנייני מגורים.
כיום, הרחוב הראשי של העיר הוא רחוב סלאח א-דין, והמשכו, רחוב שוק אל-קדים הוא הציר המרכזי של העיר. החלק המרכזי של רחוב שוק אל-קדים ואל-נאסר שימש במאה העשרים כמרכז עסקים. הדרך הראשית לירושלים נמצאת בכניסה המזרחית של שכם, והיא חוצה את העיר ומתפצלת ליציאה לכביש המוביל לטולכרם, ולכביש לקלקיליה. המרכז המסחרי בנוי בצורת שווקים המצויים לאורך צירי התנועה העיקריים שבעיר. במערב העיר שכונת רפידיה, ובה ממוקמת אוניברסיטת א-נג'אח.
מבנה בתי שכם העתיקה הוא בעל גגות כיפה, משום שהבנייה באבן, שהייתה נהוגה בתקופתם חייבה זאת. בתחילת המאה ה-20 החלו לבנות גגות שטוחים וגגות רעפים. למרות זאת, בשנת 1918 היו רק בתים בודדים בשכם שלא היו בנויים בצורת כיפה. בעשרות השנים האחרונות של שליטתה של האימפריה העות'מאנית, החלה בניית מבנים בסגנון טורקי ואירופאי.
מהמבנים החשובים שבנו הטורקים בעת ההיא, הוא בית החולים, שעדיין קיים, בית ספר לנערים, תחנת רכבת טורקית ובית סוהר. בית הסוהר נבנה במקום הצר ביותר של עמק שכם, משיקולים ביטחוניים. הבניין משמש עד היום כבית סוהר.
אתרים בולטים

הר גריזים (המכונה גם הר ברכה האתר המקודש ביותר לשומרונים), הר עיבל (המזוהה כהר הקללה) והר כביר הצפוני-מזרחית לעיר.
תל בלאטה
קבר יוסף
באר יעקב
העיר העתיקה
קריית לוזה
ראשי עירייה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. ראו בערך האנגלי List of mayors of Nablus.
מעזוז אל-מצרי (1976-1963)
רסאן שכעה (1994–2004; 2012–2015)
חוסיין אל-ערג' (אנ') (ממונה, 2004–2005)
רסן המואז (ממונה, 2005)
עדלי יעיש (2005–2012; 2017–2019)
סמיח טבילה (ער') (ממונה, אוגוסט 2015–מאי 2017; נבחר 2019–2021)
סמי חיג'אווי (ער') (2021–2024)
חוסאם שחשיר (ער') (2024–מכהן)
ערים תאומות

צרפת ליל, צרפת
איטליה נאפולי, איטליה
איטליה טוסקנה, איטליה
איטליה קומו, איטליה
ישראל נצרת, ישראל
נורווגיה סטוונגר, נורווגיה
ארצות הברית בולדר, קולורדו, ארצות הברית (מ־2016)
רוסיה חסוויורט, דאגסטן, רוסיה
אירלנד דבלין, אירלנד
פולין פוזנן, פולין
מרוקו רבאט, מרוקו
הממלכה המאוחדת דנדי, סקוטלנד, הממלכה המאוחדת
לקריאה נוספת

יצחק מגן, פלאביה ניאפוליס: שכם בתקופה הרומית, ירושלים, 2005
ביאורים

↑  על פי הכלל הלשוני: חילופי עיצורים שפתיים (פ"א ובי"ת).
↑  עד אוקטובר 2000 שכנה בו ישיבת עוד יוסף חי, אך מאז אין בו נוכחות צבאית ישראלית באופן קבוע אלא רק הגעת שיירות מאובטחות מפעם לפעם.
↑  על פי יצחק בן-צבי הקהילה היהודית בשכם התקיימה במשך כ-700 שנה.
חוק סמכויות לשם מניעת ביצוע עבירות באמצעות אתר אינטרנט

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  26 ביולי 2017
 תאריך חקיקה עברי:  ג' באב תשע"ז
 גוף מחוקק:  הכנסת העשרים
 תומכים:  63
 מתנגדים:  10
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 2650, עמ' 1040
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  משרד המשפטים
 מספר תיקונים:  1
 נוסח מלא:  חוק סמכויות לשם מניעת ביצוע עבירות באמצעות אתר אינטרנט, התשע"ז-2017
 
חוק סמכויות לשם מניעת ביצוע עבירות באמצעות אתר אינטרנט, התשע"ז-2017 נחקק בשנת 2017 על ידי הכנסת העשרים, והוא מאפשר לבית המשפט לחסום או להסיר אתרי אינטרנט שבאמצעותם מבוצעות עבירות בתחומי זנות, סמים, הימורים וטרור. החוק נכנס לתוקף ב-26 בספטמבר 2017.
הצורך בחקיקה

במשך יותר מעשרים שנה מאז תחילתו של שימוש נרחב באינטרנט השתמשו רשויות האכיפה בישראל בחקיקה הפלילית הקיימת גם לשם טיפול בעבירות שנעשו באמצעות האינטרנט. העיר על כך שופט בית המשפט העליון, נועם סולברג: "בידוע, כי המשפט מדדה בעצלתיים אחר חידושי העולם, וכי החקיקה אינה מדביקה את קצב התקדמות המדע וישׂוּמיו. מפרי-החוק מסתגלים לקידמה מהר יותר מאוכפיו". התרחבות השימוש באינטרנט, גם למטרות פליליות, העלתה צורך בחקיקה ייעודית, כפי שמלמדים דברי ההסבר להצעת החוק:
בשנים האחרונות חל גידול ניכר בשימוש ברשת האינטרנט. השימוש ברשת האינטרנט מאפשר תקשורת נוחה וזולה וזרימת מידע נגיש וחופשי. במקביל להתרחבות השימוש באינטרנט ככלי יעיל ומרכזי בהתנהלות היומיומית, התרחב גם השימוש בו לשם ביצוע פעולות שליליות ובלתי חוקיות. אתרים רבים, שפעמים רבות ממוקמים מחוץ לישראל, מציעים גישה זמינה וקלה ביותר, בין השאר, להימורים בלתי חוקיים, לחומרים פדופיליים ולרכישת סמים מסוכנים. זמינות גבוהה זו חושפת לסכנה את הציבור, ובכלל זה ציבור הזקוק להגנה כגון קטינים, מהמרים, מכורים או מי שנקלעו לקשיים כלכליים. העובדה שפעמים רבות השרתים של אתרי האינטרנט, אתרים והבעלים שלהם נמצאים מחוץ לישראל ומחוץ ליכולות האכיפה הפליליות של משטרת ישראל, מביאה לכך שניתוק היכולת לצרוך את תוצרי העבירה ולעשות בהם שימוש, היא הדרך היחידה כמעט להביא לצמצום תופעות עברייניות אלה.
הצורך בחוק עלה, בין השאר, בעקבות פסק דין של בית המשפט המחוזי בתל אביב, שאושר בבית המשפט העליון, ובו בוטלו צווים, שהוציאה משטרת ישראל להגבלת גישה לאתרי הימורים באינטרנט, בנימוק שהצווים הוצאו בחוסר סמכות. בפסק דינו ציין בית המשפט העליון שראוי להסדיר סמכות זו בחקיקה.
איגוד האינטרנט הישראלי הסתייג מהצעת החוק כבר בתחילת דרכה, בשנת 2014. בעת הכנת הצעת החוק לקריאה שנייה ושלישית, ביוני 2017, הציגו איגוד האינטרנט הישראלי, האגודה לזכויות האזרח בישראל, התנועה לחופש המידע והקליניקה למשפט וטכנולוגיה נייר עמדה המסתייג מהחוק המוצע.
תמצית החוק

בחוק זה עבירה היא כל אחת מאלה:
שופט בית משפט מחוזי רשאי, על פי בקשה של תובע שהוסמך לכך על ידי היועץ המשפטי לממשלה, לתת צו להגבלת גישה לאתר אינטרנט, אם שוכנע שהתקיים אחד מאלה:
מצא בית המשפט כי התקיימה אחת העילות למתן צו הגבלת גישה, אך סבר שאין מקום להוצאת צו כאמור, רשאי הוא לתת לספק שירות איתור אינטרנטי (כלומר למפעיל של מנוע חיפוש) צו הגבלת איתור כלומר צו המורה לספק שלא לאפשר את איתור אתר האינטרנט שלגביו התבקש הצו.
מצא בית המשפט כי התקיימה אחת העילות למתן צו הגבלת גישה כאמור לעיל, והשרת שעליו מאוחסן אתר האינטרנט נמצא בישראל או שהוא בשליטת אדם הנמצא בישראל או בשליטת תאגיד הרשום בישראל, לא יורה על מתן צו הגבלת גישה או צו הגבלת איתור ויורה על צו הסרה, כלומר צו להסרתו של האתר מהשרת, אלא אם כן מצא שהסרת האתר מהשרת אינה אפשרית בנסיבות העניין או כי יש טעמים מיוחדים אחרים להימנע מהסרה כאמור.
בבואו לתת צו לפי חוק זה, ישקול בית המשפט, בין השאר, את אלה:
הוצא צו לפי חוק זה לגבי אתר אינטרנט, ונוכח קצין משטרה בכיר (מפקד מחוז או מפקד יחידה ארצית במשטרת ישראל שהוא בדרגת תת־ניצב ומעלה) כי אתר האינטרנט שלגביו ניתן הצו ממשיך לפעול בכתובת אחרת, רשאי הוא לקבוע כי הצו יחול גם על הכתובת האחרת, ובלבד שמצא שאין במתן הצו המתוקן כדי לפגוע פגיעה נוספת על זו שאושרה בעת מתן הצו המקורי. את הצו המתוקן יש להגיש לאישור בית המשפט.
הודעה בדבר מתן צו לפי חוק זה תפורסם באתרי האינטרנט של משרד המשפטים ושל משטרת ישראל.(סעיף 12 לחוק ותקנות שהותקנו מכוחו). ספק גישה לאינטרנט יציג את דבר ההגבלה בכתובת אתר האינטרנט שהגישה אליו הוגבלה. הפרת הצו, בידי ספק גישה לאינטרנט, ספק שירות איתור אינטרנטי וספק שירותי אחסון שאליהם מופנה הצו, עונשה מאסר שנתיים.
מימוש החוק

במרץ 2018 מחלקת הסייבר בפרקליטות המדינה הגישה לראשונה בקשה נגד שני אתרים המפרסמים שירותי זנות. נגד אחד האתרים, המאוחסן בישראל, הבקשה הייתה להסרתו מהשרת המארח. נגד האתר האחר, המאוחסן בחו"ל, הבקשה הייתה להגביל את הגישה אליו מישראל באמצעות ספקי הגישה לאינטרנט הפועלים בישראל. בהמשך אותו חודש הוגשו עוד שמונה בקשות לחסימת אתרי זנות. ב-29 במרץ 2018 נתן בית המשפט לראשונה צו המורה לחסום, מכוח חוק זה, אתר אינטרנט המציע שירותי זנות. ב-2 באפריל 2018 אושרו שתי בקשות נוספות להגבלת גישה לאתרים המפרסמים שירותי זנות.
בהמשך ביקשה מחלקת הסייבר בפרקליטות המדינה להגביל את הגישה ל-31 אתרי אינטרנט המפרסמים תכנים פדופיליים, ובית המשפט נענה לבקשה.
בפנייה נוספת התבקש בית המשפט לאשר הגבלת גישה לפורום של צרכני זנות. ביוני 2019 הורה בית המשפט על חסימת הגישה ל-1,700 אתרי פדופיליה, לפי רשימה שהתקבלה מהאינטרפול.
בעיה שעלתה עם מימוש החוק היא הקלות שבה אתר אינטרנט שהוצא נגדו צו הגבלת גישה יכול לשנות את כתובתו (למשל בהוספת מספר סידורי בסוף כתובתו), וכך להמשיך לפעול תוך עקיפת הצו.
במאי 2024 נחסמה הגישה לאתר אל-ג'זירה, בהתאם להוראות חוק זה וחוק מניעת פגיעת גוף שידורים זר בביטחון המדינה.
ראו גם

סינון תכנים באינטרנט בישראל
הערות שוליים

↑  חוק סמכויות לשם מניעת ביצוע עבירות באמצעות אתר אינטרנט, התשע"ז-2017, ס"ח 2650 מ-26 ביולי 2017
1 2  עע"ם 3782/12 מפקד מחוז תל אביב-יפו במשטרת ישראל ואחרים נ' איגוד האינטרנט הישראלי, ניתן ב־24 במרץ 2013
↑  הצ"ח הגבלת שימוש במקום לשם מניעת ביצוע עבירות (תיקון מס' 2), התשע"ד-2014 - נייר עמדה מטעם איגוד האינטרנט הישראלי, באתר של איגוד האינטרנט הישראלי, אוקטובר 2014
↑  הצ"ח הגבלת גישה לאתר אינטרנט לשם מניעת ביצוע עבירות, התשע"ז-2017, באתר של איגוד האינטרנט הישראלי, 15 ביוני 2017
↑  תקנות סמכויות לשם מניעת ביצוע עבירות באמצעות אתר אינטרנט (פרסום הודעה בדבר מתן צו), התשע"ח-2018, ק"ת 7999 מ-15 במאי 2018
↑  טל קפלן, ישראל: לראשונה הופעל החוק להגבלת גישה לאתרים, באתר law.co.il, ‏21 במרץ 2018
↑  חיים רביה, עוד שמונה בקשות לחסימת אתרי זנות, באתר law.co.il, ‏26 במרץ 2018
↑  טל קפלן, בצ"א 55312-03-18 מדינת ישראל נ' חברות בעלות רישיון מיוחד ואח', באתר law.co.il, ‏29 במרץ 2018
↑  טל קפלן, בצ"א 55259-03-18 מדינת ישראל נ' חברות בעלות רישיון מיוחד למתן שירותי גישה לאינטרנט ואח', באתר law.co.il, ‏19 במאי 2018
↑  טל קפלן, ישראל: בית המשפט הורה לחסום 31 אתרי תוכן פדופילי, באתר law.co.il, ‏4 ביוני 2018
↑  אלה לוי-וינריב,'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'‏המדינה תילחם בצרכני זנות המדווחים באינטרנט על מפגשי המין, באתר גלובס, 13 ביוני 2018
↑  ישראל: צו חסימה ל-1,700 אתרי פדופיליה הפועלים בגלוי, באתר law.co.il,‏ 17 ביוני 2019
↑  חיים רביה, צו חסימת אתרים? מחליפים כתובת. אז מבקשים צו חדש. אז יחליפו שוב כתובת. אז יבקשו צו חדש. ועדיין הכותרת קצרה מהאבסורד, באתר "law.co.il",‏ 13 בספטמבר 2018
↑  הגבלת גישה לאתר אינטרנט, באתר של משרד התקשורת, 6 במאי 2024
מקוב מזובייצקי

| --- | --- |
סמל מקוב מזובייצקיסמל מקוב מזובייצקי

 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  מזוביה מזוביה
 מחוז:  מקוב מזובייצקי
 שטח:  10.3 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  9,173 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  52°52′N 21°6′E﻿ / ﻿52.867°N 21.100°E﻿ / 52.867; 21.100
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.makowmazowiecki.pl
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטימקוב מזובייצקי(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטימקוב מזובייצקי(למפת פרובינציית מזוביה רגילה) ורשה ראדום פלוצק שדליץ אוסטרולנקה לודז' שוויינטו. ורמיה-מזוריה קוי. פומ.  לובלין פודלסיהמקוב מזובייצקי(למפת פרובינציית מזוביה מוגדלת) ורשה ראדום פלוצק שדליץ אוסטרולנקה לודז' שוויינטוקז'יסקיה ורמיה-מזוריה קויאוויה פומרניה  לובלין פודלסיהמקוב מזובייצקי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מקוב מזובייצקי (בפולנית: Maków Mazowiecki) היא עיירת מחוז בפרובינציית מזוביה שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
למקוב הוענקו זכויות עיר בשנת 1421. שריפות שפרצו בעיר בשנים 1620 ו-1787 החריבו אותה. בשנת 1815 נכללה העיירה בתחום פולין הקונגרסאית.
יהודי מקוב מזובייצקי

בין מלחמות העולם עוד נמנו בעיירה כ-3,600 יהודים- כלומר בערך מחצית מתושביה דאז (בערך כ- 7,200 תושבים).
עד השואה- התקיימה בעיירה זו, פעילות ציבורית יהודית מגוונת.
ב-5 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת גילוח פאות וזקנים, חובת השתחוות בפני גרמנים, החרמת רכוש וגיוס לביצוע עבודות כפייה. ב-23 באוקטובר 1939 חולל בית הכנסת בעיר. ב-12 בפברואר 1940 נרצחו ביער סמוך לעיר כ-500 חולים וקשישים יהודים מהעיר, וב-30 באוגוסט 1940 נורו 20 איש בסמוך לבית הכנסת המקומי.
בדצמבר 1940 רוכזו יהודי העיר וסביבתה, כ-5,500 איש, בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, אשר שעריו ננעלו באוקטובר 1941. רבים מיושבי הגטו מתו מרעב, מקור וממגפות. מעת לעת שולחו יהודים מהגטו שבעיר למחנות עבודה. ביולי 1942 הוצאו להורג בפומבי כמה עשרות יהודים מהגטו, חלקם בגין הברחת מזון.
ב-18 בנובמבר 1942 נערכה בגטו שבעיר אקציה, במסגרתה נערכה ביהודי המקום סלקציה, וכ-5,000 איש גורשו לגטו מלאווה, ממנו שולחו תוך זמן קצר לאושוויץ. בעת האקציה רצחו הגרמנים כ-50 קשישים וילדים יהודים בשטח הגטו.
בין אחרוני היהודים ששרדו את השואה, שמקורם מעיירה זו, הוא דוד עזריאלי. בדומה לעזריאלי, יהודים רבים מעיירה זו- מבין אלו ששרדו את השואה, היגרו למדינות אחרות.
בסיס אל-עריש

"בסיס חיל האוויר אל-עריש" (בח"א 5), היה בסיס טיסה של חיל האוויר הישראלי, בסיני. הבסיס מוּקם בשדה התעופה אל עריש, כ-5 ק"מ דרומית לעיר אל-עריש.
כיום מופעל שדה התעופה על ידי מצרים ונקרא נמל התעופה הבינלאומי אל עריש.
היסטוריה

הבסיס שימש את חיל האוויר המצרי ונתקף במהלך מבצע מוקד בתחילת מלחמת ששת הימים ביוני 1967. לאחר המלחמה הושמש הבסיס בידי חיל האוויר הישראלי, בהליך שלקח 18 חודש.
שדה התעופה היה מוגבל ופרמיטיבי ולכן שימש כשדה תעופה למטוסים קלים ומסוקים, פריסה לצורך "אימון טייסת ראשוני" של קורס טיס, ובסיס של גדוד נ"מ 66.
באוקטובר 1967 הבסיס נטל חלק בחילוץ המשחתת אילת.
בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים ב־1979, שבו הוסכם על פינוי כוחות צה"ל מסיני והשבתו לידי מצרים, פוּנה הבסיס ב־1982.
מפקד הבסיס הראשון היה רס"ן אלון.
ראו גם

בסיסים ושדות תעופה שנסגרו ופוּנוּ בחצי האי סיני.
הערות שוליים

1 2  יעקב בן־אמיר,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'‏המפקד הראשון, בטאון חיל האוויר 112, אוגוסט 1979, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר
ערך זה הוא קצרמרבנושא תעופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.