stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נשים בתנ"ך
לקריאה נוספת

עדין שטיינזלץ, ‏נשים במקרא, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1983.
רותי רביצקי (עורכת), קוראות מבראשית – נשים יוצרות כותבות על ספר בראשית, משכל, תל אביב 1999.
מרים סמואל, נשים נסתרות בתנ"ך, ספריית בית אל, תשס"ה-תשע"ג 2005–2013, 4 כרכים.
רחל רייך, והאשה אשר נתתה עמדי – נשים כעילה לסכסוך ולמלחמה במקרא, ספריית "הילל בן-חיים" הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005.
אהובה אשמן, תולדות חוה – בנות, אמהות ונשים נוכריות במקרא, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2008.
רחל קרן (עורכת), השמיעיני את קולך – עיונים במעגל השנה ובפרשות השבוע, ספר העשור ל'קולך', הוצאת ראובן מס, תשס"ט 2009.
חננאל מאק, ותאמר בלבה – נשים מהמקרא בצומתי חיים, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2014.
Frymer-Kensky, Tikva (2006). Studies in Bible and feminist criticism (1st ed.). Philadelphia, PA: Jewish Publication Society. ISBN 9780827607989. OCLC 62127975.
אהובה אשמן, נשים כקורבנות של מלחמה במקרא, בית מקרא מח, עמ' 169–183
עתליה ברנר, "נשים זרות במקרא", בית מקרא, כרך ל, עמ' 179–185.
ד' דאובה, "נשים מפירות-חוק במקרא", דין וחשבון - הקונגרס העולמי למדעי היהדות, כרך ג, 1961, עמ' 62–63.
יעל שמש, "'ומוצא אני מר ממות את האשה' (קהלת ז, כו) – האומנם מצויה שנאת נשים במקרא?", שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום, כרך יט (תשס"ט), עמ' 77–101.
Meyers, Carol L. (2014). "Was Ancient Israel a Patriarchal Society?". Journal of Biblical Literature. 133 (1): 20–27. doi:10.15699/jbibllite.133.1.8. JSTOR 10.15699/jbibllite.133.1.8.
ביאורים

↑  גילוי עריות זה אינו מתקשר לנשים, אך גם נחשב כגילוי עריות בחוק המקראי
↑  אך אין כוונת התנ"ך שאישה היא רכוש או נכס של הגבר, במובן זהה לזה של נכס חומרי
↑  במציאות כיום, לאחר חרם דרבנו גרשום, שהתקבל על רוב ככל קהילות ישראל בארץ ובגולה, המצב מעט התאזן, ולא ניתן לגרש אישה כנגד רצונה. במדינת ישראל, חוק נישואים וגירושין והרבנות הראשית המוסמכת בלעדית לענייני נישואין וגירושין, קיבלו את תקנת רבנו גרשום בתחום זה של הגירושין, ולא ניתן לגרש בישראל אישה ללא הסכמתה
↑  אומנם באותה עת עדיין לא ניתנה תורה ובאופן רשמי לא היו "הלכות" אך מפרשי התנ"ך ומדרשי חז"ל מצביעים על כך שבפועל האבות וילדיהם "שמרו תורה" במובן כזה או אחר, ויהודה במקרה זה מתייחס ממש למילה "לייבם" כפי שתופיע בהמשך התנ"ך בתור מצווה הלכתית
↑  זהו מקור השם העברי לפעולת ה"אוננות"
יעקב נוישוץ

יעקב דה נוישוץ
יעקב נוישוץ, נכתב גם ניישאץ (Jacob de Neuschotz)‏ 1819 - 25 באוגוסט 1888 היה איש עסקים ובנקאי, עסקן ציבור ונדבן יהודי רומני, חלוץ בתחום הביטוח והבנקאות בנסיכות מולדובה, בעל נתינות אוסטרו-הונגרית וברון, מייסד ובונה בית הכנסת המודרני שנשא את שמו, בית יעקב או בית הכנסת נוישוץ ביאשי.
חייו האישיים ועסקיו

נוישוץ נולד בסביבות העיר הרצה, אז בנסיכות מולדובה וכעת באוקראינה. הוא היה בנו של חקלאי יהודי בעל קרקעות ויערות נרחבים, שאיבד את רכושו במהלך משפט ממושך ומורכב ביותר. האב המדוכא מאובדן נכסיו חלה ומת והותיר אחריו את בנו, יעקב, אחותו של יעקב ואימם. משפחת נוישוץ עזבה את הרצה והתיישבה ביאשי, שהייתה אז בירת הנסיכות. האם נישאה פעם נוספת ויעקב עסק במסחר ונשא לאישה את רעייתו הראשונה, פאני. במשך כעשר שנים עסק יעקב במסחר והייתה לו חנות ברחוב הראשי, אך שנתיים לאחר נישואיו, נפגעו עסקיו ממשבר כלכלי וכל הונו הלך לאבדון. הוא התחיל לעבוד כמנהל חשבונות, בשכר שבועי, אצל סוחר גדול ובהדרגה שיקם את עצמו, פתח עסק לחלפנות, שהתפתח לעסקי בנקאות גדולים.
עסקי נוישוץ התפתחו עד כדי כך, שב-1849 נתן הלוואה של 6,000 מטבעות זהב לשליט העוזב, מיכאיל סטורדזה וזה יצר לו מוניטין טוב במיוחד. בנק נוישוץ שכן ברחוב Golia, ביאשי והוא היה אחד הצינורות העיקריים דרכם תושבי מולדובה הזרימו את חסכונותיהם למימון בניית מסילות הברזל החדשות על ידי חברת Ofenheim. הבנק נתן ריבית של 7,5% לשנה.
נוישוץ היה בעל מניות גדול בחברות הביטוח העיקריות של התקופה ונמנה בין חברי מועצת המנהלים של חברת România וחברת Naţionala.
ליעקב נוישוץ ולרעייתו, פאני, נולדו ארבעה ילדים שלא האריכו חיים. שנה לאחר מות רעייתו נשא יעקב אישה שנייה, העלמה Adelaide de Jolles מדרזדן.
פעילותו כנדבן

במקביל להתעשרותו נוישוץ עסק, יחד עם אשתו, בהרבה מעשי נדבנות. כבר ב-1863 החל בבניית בית כנסת חדש ליד ביתו, בית הכנסת המודרני הראשון בנסיכות מולדובה. לתפעול בית הכנסת דאג להביא מחוץ למולדובה חזן ומטיף. בית הכנסת נקרא "טמפל נוישוץ" (בית כנסת נוישוץ) או "בית יעקב". נוישוץ רצה להקים סמינר רבני והשקיע מאמצים לשם כך, אך נכשל בכך. הוא שלח על חשבונו צעירים בעלי השכלה תלמודית ללמוד בווינה לתואר דוקטור ובסמינר הרבני, כדי שישובו רבנים מודרניים, כמקובל בבית הכנסת שהקים.
בית הכנסת פעל עד מלחמת העולם השנייה, במהלכה הופצץ ובאמתלה שהוא מהווה סכנה, השלטונות האנטישמיים של התקופה הרסו אותו כליל. בבית כנסת זה כיהן יעקב נימירובר בתפקידו הראשון כרב וכדרשן.
נוישוץ הקים ומימן את Orfaneum Iacob şi Fany Neuschotz (בית היתומים על שם יעקב ופאני נוישוץ), מוסד בו חיו בקביעות 18 יתומים באפוטרופסותו של דוקטור קרפל ליפה, שזכו לקיום מכובד ולימודים יסודיים, תיכוניים וחלקם גם נשלחו ללמוד בחוץ לארץ על חשבון הברון נוישוץ.
בשנת 1866, בעת מגפת כולרה, כשהגיעו פליטים רבים שנסו מפני המגפה, נוישוץ מימן במשך עשרה ימים את כלכלתם של כחמשת אלפים פליטים.
בשנת 1867, כשפשט הרעב במחוזות הרומניים ובעלי האחוזות עשקו את חוכריהם ככל שיכלו, נוישוץ, שהיה בעצמו בעל אחוזה, בניגוד להתנהגותם של אחרים, קנה כמויות של תירס וחילק אותו ליושבים באחוזותיו, כדי שלא יסבלו חרפת רעב. דברים אלה התפרסמו והוא זכה לתודות רבות, גם מאישי שלטון של התקופה.
אותות כבוד

יעקב נוישוץ זכה לקבל בחייו מגוון של אותות ותוארי כבוד. וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, העניק לו את תואר האצולה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, מינה אותו לאביר במסדר "פרנץ-יוזף", קרול הראשון, מלך רומניה מינה אותו לחבר במסדר "כתר רומניה" והעניק לו תואר של אביר המסדר "כוכב רומניה". מילאן הראשון, מלך סרביה, צירף אותו למסדר "טאקובה".
פרשת האזרחות והצוואה

על פי החוקה הרומנית רק נוצרים זכו לאזרחות הרומנית ולהענקת אזרחות למי שאינו נוצרי היה צורך בהעברת חוק בשני בתי המחוקקים של רומניה. היהודים הרומנים, פרט לקבוצה של פחות מאלף, שהשתתפו במלחמת העצמאות של רומניה, היו חסרי אזרחות או שהיו אזרחים של מדינות זרות. יעקב נוישוץ, שהיה יליד נסיכות מולדובה (אחת משתי הנסיכויות שיחד יצרו את רומניה), בן להורים ילידי נסיכות מולדובה, שחי ברומניה, ניהל בה עסקים גדולים ונודע במעשי הנדבנות שלו, ביקש את האזרחות הרומנית. אישים רומנים ידועי שם, ביניהם מיכאיל קוגלניצ'אנו ויון ברטיאנו, דיברו למען הענקת האזרחות והאזרחות אושרה לו בבית העליון, ב-26 בפברואר 1888, ברוב קולות, אך הבית התחתון, ב-4 בדצמבר, באותה שנה, סירב לאשר את החוק ובכך נדחתה בקשתו. למרות אכזבתו נוישוץ המשיך לראות את עצמו כבן רומניה ונתן ביטוי לכך גם בצוואתו.
יעקב נוישוץ השאיר בצוואתו עשרים אלף ליי לאקדמיה הרומנית, לייסוד פרס על שם נוישוץ, פרס שהוענק ליצירות ספרותיות איכותיות. בין מקבלי פרס נוישוץ הייתה גם אלנה פאראגו, משוררת ילדים רומניה.
מותו

יעקב נוישוץ נפטר ב-25 באוגוסט, בחווילתו, Mon Repos, שברובע קופואו, ביאשי. למחרת הוצגה גופתו באחד הסלונים של ארמונו (הארמון מהווה כעת מוזאון המוקדש לסופר מיכאיל סדובאנו) כשהיא מקושטת בפרחים וקהל גדול מאוד עבר על פניו. ביום ראשון, 28 באוגוסט, הועמדה הגופה בשערי בית הכנסת בית יעקב ( או "טמפלול נוישוץ").בין הנואמים שם היו הרב טאובס (טויבס), הדרשן טאובר וד"ר קרפל ליפא. העירייה ארגנה משמר כבוד צבאי. הקבורה נערכה בבית העלמין היהודי, פקוראר, (Păcurari) ובין המספידים היו: הרב הדרשן שמואל דוד טאובר (טויבער), ראשי הציבור, כולל התובע הכללי, שהיה מידידיו. העיתון Curierul (השליח) המקומי הופיע למחרת במסגרת שחורה ועם תיאור מעשי הצדקה שלו.
לקריאה נוספת

Breviar biobibliografic Evrei din România, הוצאת HASEFER, בוקרשט, 2008 (ברומנית)
הערות שוליים

↑  Jacob de Neuschotz 1819 - 1888 Viaţa şi faptele în texte şi documente (יעקב דה נוישוץ 1819 - 1888 חייו ומעשיו בטקסטים ובתעודות) עמודים 127 - 128
↑  הרכבת הראשונה
↑  Jacob de Neuschotz - אדם מאושר
↑  Lumânărică - Sfântul de la Tutova şi epoca în care a trăit עמוד 208
↑  Lumânărică - Sfântul de la Tutova şi epoca în care a trăit עמודים 210-209
↑  Lumânărică - Sfântul de la Tutova şi epoca în care a trăit עמוד 210
↑  הקהילה היהודית הרומנית
↑  לפי ציטוט מהעיתון "Gh.Samoilă ," Revista israelită ע' 177
↑  צבי לערנאוויטש, קול נהי, המגיד, 4 באוקטובר 1888
↑  Lumânărică - Sfântul de la Tutova şi epoca în care a trăit עמודים 211-212
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307557005171  VIAF: 160977285   WorldCat (עם VIAF): 160977285 
בניין הבנק נוישוץ לשעבר ביאשי, כעת מלון "סלקט"
הממשלה הפולנית הגולה

הממשלה הפולנית הגולה הייתה הממשלה של פולין לאחר כיבושהּ על ידי גרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה החל מספטמבר 1939. ממשלה זו פיקדה על כוחות צבא פולין במהלך המלחמה. אף על פי שלא היה בידה כוח ממשי לאחר סוף המלחמה, נותרה הממשלה פעילה (אם כי ללא הכרה בינלאומית) עד להתמוטטות המשטר הקומוניסטי בברית המועצות בשנת 1990, עת מסרה באופן רשמי את סמכויותיה לממשלה החדשה.
הקמה

באמצע ספטמבר 1939 כבר היה ברור שהמערכה בפולין הוכרעה לרעת פולין, ועל כן ממשלת פולין נמלטה לרומניה, אשר הסכימה לתת לחבריה מקלט זמני. עם זאת, בהתאם לנייטרליות שלה, אסרה רומניה על אנשי ממשלת פולין לפעול פעילות מדינית בתחומה והחזיקה את אנשי הממשלה הפולנית במעצר.
ב-17 בספטמבר 1939, מתוך צפיית היחס הרומני כלפי הממשלה הגולה, חתם נשיא הרפובליקה הפולנית השנייה, איגנצי מושצ'יצקי, בעת ששהה בעיירה קוסוב שליד גבולה הדרומי של פולין, בטרם עבר לרומניה, על צו המעביר את השלטון לידי ולדיסלב רצקייביץ', יושב ראש הסנאט הפולני ששהה בצרפת.
צו זה ניתן בהתאם לסעיף 24 לחוקת הרפובליקה, הקובע:
רצקייביץ' נשבע אמונים על פי החוקה בשגרירות הפולנית, והפך לנשיא הרפובליקה הפולנית. או אז מינה את הגנרל ולדיסלב שיקורסקי למפקד הכוחות המזוינים הפולנים ולראש ממשלה. שיקורסקי הצהיר שמטרת הממשלה היא לארגן צבא פולני שימשיך להילחם לצד צרפת ובריטניה נגד גרמניה.
הממשלה הגולה הוכרה על ידי בעלות הברית, כמו גם על ידי ארצות הברית שהצהירה כי היא אינה מכירה בחלוקת פולין. מדינות נייטרליות נוספות, כמו טורקיה, הכירו גם הן בממשלה הגולה.
הרכב הממשלה ומקומה

הממשלה שהתה בפריז, אך במהרה עברה לאנז'ה בה שהתה עד נפילת צרפת בידי הגרמנים ביוני 1940. לאחר מכן קבעה את מקומה בלונדון.
הממשלה הייתה מורכבת מגורמים פוליטיים שונים, כמפלגת האיכרים הפולנית, המפלגה הסוציאליסטית הפולנית והמפלגה הלאומית הדמוקרטית הפולנית. המפלגה הקומוניסטית הפולנית לא הייתה מיוצגת בממשלה זו, בין היתר מכיוון שבפולין שלפני המלחמה הייתה זו מפלגה שולית.
לאחר התאונה בה נהרג שיקורסקי, מונתה ממשלה חלופית בראשות מיקולאיציק. הממשלה מנתה 11 חברים, 3 ממפלגת האיכרים, 3 סוציאליסטים, 2 מהמפלגה הלאומית ושלושה בלתי מפלגתיים. סגן ראש הממשלה היה יאן קואפינסקי, טאדיוש רומר היה שר החוץ, והנרי שטראסבורגר היה שר לענייני המזרח התיכון.
לצד הממשלה הוקמה מועצה לאומית של 12–24 חברים ששימשה כתחליף לפרלמנט.
פעילות > תקציב

בתחילת המערכה על פולין הצליחו חיילים פולנים להוציא את יתרות הזהב של פולין מוורשה ולהעבירם לפריס. אוצר הזהב הזה נשמר לצורך מימון שיקום המדינה לאחר המלחמה ולא נעשה בו שימוש. המקור העיקרי למימון הממשלה הגולה הייתה הלוואות מבעלות הברית.
בשנה הראשונה עמד התקציב הפולני על כ-518 מיליון פרנקים צרפתיים. מתוך סכום זה כ-252 מיליון פרנקים הוצאו עבור הצבא הפולני, שקיבל את חימושו וכלכלתו מממשלת צרפת. הממשלה שלמה משכורת ל-349 פקידים, כולל עובדי קול בפולין החופשית ועובדי הטלגרף הפולני.
פעילות > הצבא הפולני

רוב הצי הפולני נמלט לבריטניה, ואלפי פולנים אחרים נמלטו דרך רומניה או הים הבלטי על מנת להמשיך בלחימה, לאחר התמוטטות הצבא בפולין. עם הקמת הממשלה הגולה, יצא שיקורסקי בקריאה לפולנים ברחבי העולם להתגייס לצבא פולין כדי להמשיך בלחימה נגד גרמניה. עוד קודם לכן, ב-10 בספטמבר 1939 חתם שגריר פולין בצרפת על הסכם עם ממשלת צרפת להקמת לגיון פולני בצרפת.
במהלך המלחמה לקחו חיילים פולנים אלו חלק בלחימה בנורווגיה בעת המערכה על נרוויק בשנת 1940, ובהגנת צרפת במהלך הפלישה הגרמנית במאי 1940. לאחר תבוסת צרפת, עברו אלפי חיילים וטייסים פולנים לאנגליה. הם השתתפו בקרב על בריטניה (שבו לחמה טייסת שכל טייסיה פולנים), ובכיבוש איטליה בקרב הקשה במונטה קסינו, וכן במבצעים שונים לצד הלוחמים הבריטים, כ"מבצע מרקט גארדן" (הפלישה הכושלת מן האוויר לארנהם, 1944).
פעילות > מדיניות חוץ

הממשלה הפולנית עקבה אחר המצב בפולין, אספה עדויות ופרסמה מחאות נגד פעילויות של הנאצים והסובייטים בפולין. הממשלה אף פרסמה אזהרות כי לאחר שחרור פולין היא תחזיר את המצב לקדמותו ותעניש את הפוגעים בעם הפולני. החל מפברואר 1940 החלה להוציא שלוש פעמים בחודש פרסומים על הפגיעות בפולין.
פעילות > היחס ליהודי פולין

לפי חוקרי מוסד יד ושם, ממשלת פולין בגולה, וה"דלגטורה" (Delegatura, נציגות של ממשלה זו בפולין הכבושה) לא פעלו בנחרצות לאורך ימי הכיבוש למען אזרחיה היהודים של פולין. הממשלה ונציגיה בפולין פעלו באומץ למען ייצוגם של אזרחי פולין ובניסיון להגן עליהם במידת האפשר מפני השלטון הנאצי האכזרי. עם זאת, תושביה היהודים של פולין, לא נתפסו כאזרחים של המדינה הפולנית, לא כל שכן כחלק אינטגרלי מהעם הפולני.
בשנות המלחמה הועברו לידי הממשלה הגולה ידיעות רבות ומוסמכות על שואת יהודי פולין, עם זאת, הממשלה התבטאה במוצהר ובבירור בנוגע לרצח יהודי פולין רק במקרים מעטים:
באמצע שנת 1942 פרסמה ממשלת פולין בגולה את דוח הבונד – דו"ח מפורט וחד־משמעי ששטח את התוכנית הגרמנית לרצח כלל היהודים. כמו כן, ב־ 10 בדצמבר 1942 הקריא שר החוץ של ממשלת פולין בגולה את מזכר רצ'ינסקי - מסמך מפורט על "הרצח השיטתי של היהודים בפולין הכבושה על־ידי הגרמנים". דו"ח זה הוביל להצהרה המשותפת והחשובה של בעלות הברית ביחס לשואת יהודי אירופה (17 בדצמבר 1942).
עם זאת חברי ממשלת פולין בגולה היו חלוקים בדעתם ביחס לנושא היהודי. הממשלה הגולה לא העמידה את רצח היהודים בראש מעייניה, והפיצה את המידע על אודות רצח היהודים אל מול בעלות הברית בעיקר במקרים שבהם האמינה כי העיסוק בכך יעלה את קרנה בעיני בעלות הברית המערביות (ובמיוחד ארצות־הברית) ויסייע לה בתביעותיה בנוגע להסדרי הגבול שייקבעו בסיום המלחמה.
הממשלה הגולה סייעה במידת מה לארגוני מחתרת יהודים ופרו-יהודים. בחודשים שלפני מרד גטו ורשה שיוועו אנשי הארגון היהודי הלוחם לאספקת נשק ותחמושת. באמצעות קשרים הצליחו להגיע אל אנשי הממשלה הפולנית הגולה, ואלו שאלו את מפקד ארמייה קריובה סטפן רובצקי לדעתו. הוא לא שש לסייע, אך לאחר קבלת הוראה מלונדון סיפקה הארמייה קריובה לארגון היהודי הלוחם עשרה רובים, חמישים אקדחים וחמישים רימונים, שהיוו כעשרה אחוזים מן הנשק שהיה בידיו. מאוחר יותר סייעה הממשלה הגולה לארגון ז'גוטה (המועצה לעזרת יהודים) שהיה ארגון קטן שסייע להצלת יהודים. עם זאת תנועה זו הייתה היוצא מן הכלל, וחברי ז'גוטה נאלצו להסתיר את מעשיהם מהחברה הפולנית, שלא ראתה בעין יפה את הסיוע ליהודים.
המחתרת הפולנית הגדולה ביותר בזמן המלחמה הייתה הארמייה קריובה- בשיא כוחה מחתרת זו מנתה מאות אלפים. הארמייה קריובה הייתה מזוהה עם ממשלת פולין בגולה ואף קיבלה ממנה תמיכה כספית. מחתרת זו הייתה בעלת אופי לאומני וחלק משמעותי ממנה היה עם אופי אנטישמי. רבים בקרב מחתרת זו רדפו ורצחו יהודים, וזאת תוך כדי שאותם לוחמים נלחמים באומץ ובנחישות נגד הכובש הנאצי.
היבט זה בא לידי ביטוי בדבריה של חסידת אומות העולם וחברת ארגון ז'גוטה, אירנה סנדלר, כי בימי מלחמת העולם השנייה היה פשוט יותר להסתיר טנק מתחת לשטיח מלהחביא ילד יהודי בבית. בשונה מכמה מדינות אחרות, אף ארגון מחתרת פולני לא לא הגדיר את הסיוע ליהודים כחלק מהמאבק בכובש הנאצי, ובחלק משמעותי מהחוגים מחתרתיים המצב היה הפוך: רדיפת היהודים נתפסה כמעשה פטריוטי ראוי לשבח.
לאחר המלחמה

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
בעוד הצבא האדום מתקדם מערבה, ומחזיק בכל שטחי פולין שלפני המלחמה, ישבו אנשי ממשלת פולין הגולה בלונדון וראו כיצד סטלין ואנשיו מחזיקים בשטחה של פולין ועושים בו כבשלהם. מיקולאיצ'יק ניהל במוסקבה מגעים על מנת לשלב את ממשלתו בממשלת "הוועד לשחרור פולין", אך חבריו לממשלה לא הסכימו למגעים אלו.
בדצמבר 1944, על אף חוסר האמון שרחש לרוסים, פרש מיקולאיצ'יק מן הממשלה הגולה ושב לפולין על מנת לקחת חלק בממשלה שהוקמה שם על ידי הרוסים. את מקומו קיבל הסוציאל-דמוקרט ארצישבסקי. רבים מחבריו של מיקולאיצ'יק בממשלה הגולה התנגדו לשיתופו בממשלה החדשה, וטענו כי המדובר בממשלת בובות שמטרתה להשליט את הקומוניזם בנוסח המקובל בברית המועצות על פולין. גישה זו הייתה, כמובן, נכונה, ועל אף שניתן למיקולאיצ'יק להתמודד בבחירות בשנת 1947, הסתבר כי בחירות אלו זויפו, ועל אף שניתן למיקולאיצ'יק התפקיד של סגן ראש הממשלה, לא ארך זמן רב ובאוקטובר 1947 נמלט מיקולאיצ'יק בחזרה ללונדון והותיר את פולין בשליטה קומוניסטית מוחלטת.
בינתיים שמרה הממשלה הגולה על קיומה, אך ארצות הברית ובריטניה הודיעו על הפסקת ההכרה הדיפלומטית בה ב-6 ביולי 1945. הכוחות הפולנים מחוץ לגבולות פולין פוזרו ב-1945, ורוב אנשיהם, אשר לא יכלו לשוב לפולין הקומוניסטית מחשש לחייהם, נותרו בגלות. הפולנים בלונדון נאלצו לעזוב את השגרירות הפולנית, והקימו את מעוזם במשכנו הפרטי של ה"נשיא" בלונדון. הממשלה איבדה את כל סמכויותיה והפכה אך לסמל להתנגדות לכיבוש פולין בידי זרים. אירלנד וספרד היו היחידות שהמשיכו להכיר בממשלה זו. הממשלה התיימרה לייצג כחצי מיליון פולנים החיים בגלות.
ב-1954 חל קרע בשורות אנשי הממשלה הגולה. שבע שנות כהונת ה"נשיא" אוגוסט זלסקי תמו, אך הוא סירב לפרוש מתפקידו. קבוצה בראשות הגנרל אנדרס ואחרים הקימה מועצה של שלושה אשר קיבלה את סמכויות הנשיא. רק לאחר מותו של זלסקי בשנת 1972 אוחד הקרע. היו ששבו בשנים אלו לשטחה של פולין. ממשלת פולין הקומוניסטית פעלה להשבת הגולים לשטחה, והכריזה כי יזכו ליחס הוגן, לתעסוקה, ול"חנינה" על חטאי העבר.
הממשלה שמרה על קיומה עד לסיום השלטון הקומוניסטי בפולין בשנת 1989. עד לתאריך זה עדיין היה "נשיא" ו"קבינט" בן שמונה חברים המתפקדים ונפגשים מדי שבועיים בלונדון, ומייצגים כמאה וחמישים אלף פולנים ותיקי מלחמת העולם השנייה החיים בבריטניה, מתוכם כשלושים וחמישה אלף בלונדון.
בדצמבר 1990, כאשר לך ואלנסה הפך לנשיא פולין הפוסט-קומוניסטי הראשון, העניקו לו אנשי הממשלה הגולה את סמלי הרפובליקה הפולנית (הסרט האדום של הנשיא, חותם הנשיא וחותם המדינה, וההעתק המקורי של חוקת 1935), מן ה"נשיא" האחרון של הממשלה הגולה, רישארד קצורובסקי, וכך הבטיחו את רציפות קיומה של המדינה הפולנית. ב-1992 הכריזה ממשלת פולין על הכרה בעיטורים צבאיים שהעניקה הממשלה בגלות בשנות קיומה.
הערות שוליים

↑  ממשלת פולין בגולה, הַבֹּקֶר, 19 בספטמבר 1939
↑  מושצ'יצ'קי וחבריו יישארו עצורים ברומניה, דבר, 3 באוקטובר 1939
↑  רומניה לא רצתה להוציא את חברי הממשלה הפולנית, המשקיף, 23 בפברואר 1941
1 2  ממשלת פולין - ממשלת מלחמה, דבר, 6 באוקטובר 1939
↑  אמריקה מכירה בממשלת פולין החדשה, הצופה, 3 באוקטובר 1939
↑  תורכיה מכירה בממשלת פולין, המשקיף, 28 בנובמבר 1939
↑  בבירת ממשלת פולין, דבר, 27 בדצמבר 1939
↑  עד שתקום פולין על תילה, דבר, 23 בנובמבר 1939
↑  ממשלת פולין ללונדון, הצופה, 23 ביוני 1940
↑  מיקולאיצ'יק הרכיב את ממשלת פולין החדשה, המשקיף, 15 ביולי 1943
↑  ממשלת פולין מקימה מועצה לאומית, המשקיף, 17 בדצמבר 1939
↑  הזהב של מדינת פולין, הַבֹּקֶר, 23 בספטמבר 1940
↑  Anita Prazmowska, Britain and Poland 1939-1943: The Betrayed Ally, Cambridge University Press, 1995, page 21
↑  תקציבה של ממשלת פולין, דבר, 12 במאי 1940
↑  צבא פולין נלחם ביבשה, באויר ובים, דבר, 27 במאי 1940
↑  קריאת סיקורסקי, הַבֹּקֶר, 3 באוקטובר 1939
↑  גיוס אזרחי פולין באנגליה, הצופה, 25 באוקטובר 1939
↑  לגיון פולני בצרפת, הַבֹּקֶר, 11 בספטמבר 1939
↑  עם סגירת הגליון, הצופה, 27 ביוני 1940
↑  אנגליה מצילה את צבא פולין באדמת צרפת, הַבֹּקֶר, 27 בספטמבר 1940
↑  טייסים פולניים יתקיפו מטרות צבאיות בפולין, המשקיף, 26 בנובמבר 1940
↑  ממשלת פולין אוספת מסמכים על רדיפות הנאצים נגד היהודים, המשקיף, 26 במרץ 1940
↑  פרוסיה המערבית ופוזנניה, הַבֹּקֶר, 29 באוקטובר 1939
↑  ממשלת פולין מוחה נגד "משאל העם" הסובייטי, הצופה, 24 באוקטובר 1939
↑  מחאת ממשלת פולין, הַבֹּקֶר, 6 בפברואר 1940
↑  מתיישבי היטלר בפולין יגורשו בכל חומר הדין, הַבֹּקֶר, 1 בנובמבר 1939
↑  ממשלת פולין מזהירה, הַבֹּקֶר, 25 בפברואר 1940
↑  בכלא הגיסטאפו, הַבֹּקֶר, 22 בפברואר 1940
↑  פגישה חשובה שיקורסקי מאיסקי, הצופה, 9 ביולי 1941
↑  הסכם בין פולין ורוסיה, הצופה, 30 ביולי 1941
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  פרופ' דן מכמן, פרופ' חוי דרייפוס, ד"ר דוד זילברקלנג, תגובת ההיסטוריונים של יד ושם להצהרה המשותפת של ממשלות פולין וישראל בנוגע לתיקון מיום 26 בינואר 2018 לחוק "המכון לזיכרון לאומי" של פולין, אתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299846905171  PLWABN: 9810676950205606  BnF: cb12061520x (data)  GND: 4126334-0  ISNI: 0000 0001 2291 2498  LCCN: n82129681  NKC: ko20241220857  RERO: 02-A008978385  SUDOC: 034936661  VIAF: 138333492   WorldCat (עם VIAF): 138333492 
"ההשמדה ההמונית של יהודים בפולין הכבושה על ידי גרמניה", חוברת שפורסמה בשנת 1942 על ידי הממשלה הפולנית הגולה ושכללה את נוסח מזכר רצ'ינסקי.
עכסן עכני

| עכסן עכני |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: צפעיים
סוג:: עכסן
מין:: עכסן עכני
שם מדעי
 Crotalus cerastes ‏הלוול, 1854
תחום תפוצה


עַכְסָן עַכְנִי (שם מדעי: Crotalus cerastes) הוא מין של עכסן ממשפחת הצפעיים המצוי במדבריות של אמריקה הצפונית. הוא מצוי בדרום ארצות הברית וצפון מקסיקו ומותאם לחיי המדבר.
מאפיינים

נחש זה מגיע לאורך 43-80 ס"מ והוא בעל צבע אפרפר בהיר עם רצועות חומות-צהובות. הזנב מורכב מעכס צהוב והראש מגודל. בצורתו העכסן מזכיר את העכנים או את נחשי הביטיס של מדבריות אפריקה ואסיה ומכאן שמו.
הידמות זו נגרמת בעיקר מתנועתו הגלית המתפתלת של הנחש מעל דיונות החול. בחצותו את המדבר הוא מרים את פלג הגוף התחתון שלו למעלה ומעלה את ראש וצווארו למעלה כדי שלא יגעו בחול החם. לאחר מכן הוא מוריד אותם ומעלה את פלג הגוף התחתון כך שלא יגע בקרקע.
הוא מצוי באדמות יבשות של מדבר ואזורי סלעים חמים ויכול לשרוד בלי לשתות הרבה. הוא פעיל בעיקר בלילה וניזון מטרף של מכרסמים, לטאות וציפורים.
תת-מינים

Crotalus cerastes cerastes
Crotalus cerastes cercobombus
Crotalus cerastes laterorepens
הערות שוליים

↑  עכסן עכני באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007407558805171  LCCN: sh2015000043
מאסיב אטאק

| --- | --- |

 מקום הקמה:  בריסטול 
 מוקד פעילות:  בריסטול, בריטניה
 תקופת הפעילות:  מ-1988
 סוגה:  טריפ הופ
 חברת תקליטים:  EMI 
 www.massiveattack.co.uk
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 גראנט "דדי ג'י" מרשל, רוברט "3D" דל נג'ה
 חברים לשעבר
 אנדי "מאשרום" ווולס
 
Massive Attack (תעתיק: מָאסִיב אָטָאק) היא להקת טריפ הופ פופולרית מבריסטול, אנגליה שפועלת מאז 1988. חברי הלהקה הוציאו חמישה אלבומי אולפן מלאים. הלהקה היא חלוצת הסגנון המוזיקלי, הטריפ הופ (או "הצליל של בריסטול") - מוזיקה אלקטרונית שקטה ואפלה בשילוב ג'אז, דאב, מוזיקת נשמה, והיפ הופ.
היסטוריה

הלהקה צמחה מתוך קהילת האמנות הבריסטולית "The Wild Bunch". שלושת חבריה פעלו בשיתוף עם אמנים נוספים בקביעות, המזוהה ביותר כקשור ללהקה הוא טריקי. בכל אלבום עבדה הלהקה עם זמרת סולו שונה.
ב-1991 יצא האלבום הראשון, '"Blue Lines", שכלל את הלהיט "Unfinished Sympathy". האלבום הפך מאוחר יותר לאחד האלבומים הבריטיים המשפיעים ביותר בשנות ה-90, וסיפק השראה ללהקות כמו פּוֹרְטִיסְהֶד (Portishead) ומוֹרְצִ'יבָּה (Morcheeba).
ב-1994 יצא אלבומה השני של הלהקה, "Protection", ושיר הנושא מתוכו, בביצועה של טרייסי ת'ורן מהצמד "הכל פרט לנערה" (Everything But the Girl) הפך ללהיט המזוהה ביותר עם הלהקה. אלבום זה הרחיב את קהל אוהדי הלהקה מעבר לחובבי הז'אנר והפך את הלהקה למוכרת ומזוהה עם סגנונה בעולם כולו. להיטים נוספים מהאלבום הם "Sly" עם ניקולט, ו-"Karmacoma" עם טריקי.
האלבום השלישי, "Mezzanine" שיצא ב-1998 הנפיק את הלהיט "Teardrop" בביצוע ליז פרייזר, סולנית "קוקטו טווינס" (Cocteau Twins) לשעבר. זה היה אלבומם המשותף האחרון, ולאחריו פרש "מאשרום" מהלהקה. האלבום הרביעי, "100th window" שיצא ב-2003 כלל רק שניים מחברי הלהקה. השיר "Teardrop" שימש כנעימת הפתיחה בסדרת הטלוויזיה האוס בעונה הראשונה.
שינוי שם הלהקה

סביב הוצאת האלבום עלתה המתיחות באזור המפרץ הפרסי והחלה מלחמת המפרץ הראשונה. הלהקה, בלחץ התקשורת השמיטה משמה את המילה "אטאק" (התקפה) באופן זמני, כדי להימנע מביטויים תוקפניים.
מאסיב אטאק בישראל

מאסיב אטאק הופיעו בישראל פעמיים. בפעם הראשונה - בגני יהושע בשנת 1995, כלהקת חימום בסיבוב ההופעות העולמי של דייוויד בואי. בפעם השנייה - בשנת 1999 במסגרת סיבוב ההופעות שלאחר האלבום Mezzanine, ימים ספורים לאחר פרישתו של מאשרום. ב-2010 הודיעו כי הם מצטרפים לחרם הבינלאומי על ישראל. בשנות ה־2020 החריפה הלהקה את הטון האנטי ישראלי, והחלה לשלב בהופעותיה סמלים ומסרים המבטאים את הזדהותה עם הפלשתינים.
אלבומים

1991 - Blue Lines ‏
1994 - Protection ‏
1995 - No Protection - אלבום רמיקסים שנוצר בידי אמן הדאב המוערך, מד פרופסור.
1998 - Mezzanine ‏
2003 - 100th Window ‏
2010 - Heligoland
הערות שוליים

↑  The silent treatment
↑  הלהקה המפורסמת שמניפה את הדגל הפלשתיני בהופעותיה - ומצהירה: "לא נופיע בישראל", באתר ישראל היום, 30 באוגוסט 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411938605171  BIBSYS: 2038498  BnF: cb13938904j (data)  GND: 6066743-6  ISNI: 0000 0001 2369 9799  LCCN: n92003196  MusicBrainz: 10adbe5e-a2c0-4bf3-8249-2b4cbf6e6ca8  NKC: xx0014971  SUDOC: 081475098  VIAF: 44150565720606252594   WorldCat (עם VIAF): 44150565720606252594
זאב ספיר

אין תמונה חופשית
זאב ספיר  (1900 - 26 במרץ 1984) היה יזם, ממקימי ממגורות התבואה בחיפה ויוזם הקמת מלון "מרפא" באל-חמה, היום חמת גדר.