stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היימן ריקובר
קורות חיים > ראשית דרכו בצי עד מלחמת העולם השנייה

ריקובר סיים את לימודיו ב-1922 במקום ה-107 מבין 540 בני מחזורו וקיבל דרגת סגן-משנה (ensign). בעודו ממתין להצבתו באנייתו הראשונה הוענקה לו מלגת לימודים לשנה אחת באוניברסיטת שיקגו. עם השלמת לימודיו בהיסטוריה ופסיכולוגיה התייצב במשחתת החדשה "לה ואלט" (USS La Vallette). בתוך זמן קצר הרשים כל כך את מפקד האנייה, עד כי הוא מינה אותו לקצין מכונות אף על פי שלא היו לו הדרגה והוותק הדרושים, והוא נהייה לקצין המכונות הצעיר ביותר בשייטת עוד לפני שחלפה שנה מסיום לימודיו באקדמיה הימית.
לאחר שירות באניית המערכה "נבאדה" (USS Nevada) נשלח ללימודי תואר שני בהנדסת חשמל בבית הספר ללימודי מוסמכים של הצי ובאוניברסיטת קולומביה. בקולומביה פגש את אשתו לעתיד, רות ד' מסטרס (Ruth D. Masters), נוצרייה ובוגרת החוג למשפט בינלאומי. הם נישאו ב-1931, עם שובה מלימודי הדוקטורט שלה בסורבון שבפריז. זמן קצר לאחר נישואיהם כתב ריקובר להוריו על החלטתו להפוך לנוצרי אפיסקופלי, וכזה נותר עד יומו האחרון.
ריקובר, שהעדיף את החיים בכלי שיט קטן וידע כי קצינים צעירים בצי הצוללות מתקדמים מהר מאחרים בסולם הדרגות, נסע אל מפקדת הצי בוושינגטון והתנדב לשירות בצוללות. בקשתו סורבה בשל גילו - 29. רצה הגורל, ובעודו עוזב את הבניין נתקל במפקדו לשעבר מן ה"נבאדה", אשר סייע לו להשיג את מבוקשו. מ-1929 עד 1933 שירת ריקובר בצוללות USS S-9 ו-USS S-48.
במהלך שנת 1933, כאשר שירת במשרד המפקח על הרכש (Inspector of Naval Material) של הצי בפילדלפיה שבפנסילבניה, תרגם ריקובר את הספר "Das Unterseeboot" ("הצוללת") של הרמן באואר, האדמירל הגרמני ממלחמת העולם הראשונה. תרגומו של ריקובר הפך לספר הלימוד היסודי בצי הצוללות של ארצות הברית.
ביוני 1937 קיבל ריקובר פיקוד על שולת המוקשים USS Finch. מאוחר באותה שנה הוסמך לקצין הנדסה מומחה של צוללות (Sumbarine Engineering Duty Officer), מקצוע בו שירת כל הקריירה שלו.
על שירותו כראש ענף חשמל במספן אניות (Bureau of Ships) במלחמת העולם השנייה הוענק לו אות לגיון ההצטיינות. במהלך המלחמה, כפי שסופר בכתבה מ-1954, "היימן ריקובר חד-הלשון דרבן את אנשיו עד אפיסת כוחות, חצה קווים אדומים ושיגע קבלנים. הוא הוסיף לקנות לו אויבים, אך עם סיום המלחמה זכה בדרגת קפטן ובמוניטין כאיש "היודע לבצע דברים".
לקריאה נוספת

אמיל פוירשטיין, יהודים מפורסמים במדע, 1956. עמ' 268–283.
הערות שוליים

↑  Mark Rhoads, Illinois Hall of Fame: Hyman G. Rickover, illinois review, ‏5 ביולי 2006
↑  Read "Memorial Tributes: Volume 3" at NAP.edu. (באנגלית)
↑  Inside the Cold War a cold warrior's reflections, DIANE Publishing, ISBN 978-1-4289-9128-6. (באנגלית)
↑  Theodore Rockwell, The Rickover Effect: How One Man Made a Difference, iUniverse, 2002, ISBN 978-0-595-25270-1. (באנגלית)
↑  General Leslie R. Groves, Now It Can Be Told: The Story Of The Manhattan Project, Hachette Books, 2009-06-16, ISBN 978-0-7867-4822-8. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267009305171  BnF: cb123435079 (data)  CANTIC: a11261055  GND: 11943279X  ISNI: 0000 0001 2093 1484  LCCN: n50045673  NARA: 10580930  NTA: 120221071  SELIBR: 345202  SNAC: w6679479  SUDOC: 032397720  VIAF: 289149196487074791741   WorldCat (עם VIAF): 289149196487074791741 
היימן ריקובר מפקח על בנייתה של הצוללת "נאוטילוס"
אריח

ערך זה עוסק בלוח לחיפוי רצפות וקירות. אם התכוונתם למשמעות של "אריח" בלשון חז"ל, חצי לבנה, ראו .
אריחי אבן ירושלמית מסותתת בחצר סביב באר בסמוך לשכונת בתי ברוידא בירושלים
אריח או מרצפת הוא לוח המיוצר מחומרים עמידים כגון קרמיקה, חרס, אבן, צפחה, חרסינה וזכוכית, ומשמש לחיפוי רצפות וקירות, וכן חפצים כגון המשטח העליון של שולחנות.
סוגים

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
סוגים נפוצים של אריחים:
טֱרַצוֹ (הידוע יותר בכינוי בָּלַטָה) – אריחי ריצוף משוייפים העשויים מבטון לבן וחצץ (אגרגט). אריחים שבהם האגרגטים (חלק החצץ) הם זעירים מכונים אריחי שומשום. תהליך ייצור הטרצו כולל יציקת תערובת בטון לבן וחצץ על אריח בסיס אשר עשוי בדרך כלל מיציקת בטון. לאחר ההתקשות עובר האריח לשיוף חלקו העליון ובכך לחשיפת מרקם אבני החצץ. השימוש באבנים מיועד לחזק את המרצפת ולהקנות לה את המראה הייחודי שלה.
אריח קרמיקה – מיוצר בתהליך תעשייתי אוטומטי הכולל ייצור של בסיס אריח אשר עשוי חרס על ידי דחיסתו (לפעמים בלחץ גבוה מאוד של 120–145 אטמוספירות) ציפויו בחומרי זיגוג וצבע וחימומו בתנור (שלב המכונה שרפה). חלק מאריחי הקרמיקה עוברים תהליך שרפה כפול, האחד כשהאריח אינו מזוגג והשני לאחר ציפויו בחומר זיגוג.
אריח קרמיקה מזוגג – סוג מיוחד של אריח קרמיקה, המתאפיין בעמידות גבוהה יותר ומשווק תחת השם גרניט פורצלן. אריח זה עשוי חרסינה (פורצלן), ומשמש לריצוף ולחיפוי קירות פנימי וחיצוני במבנים. בשל עמידותו היחסית, מגוון העיצובים שלו, ומחירו הסביר ביחס לחומרים כמו אבן טבעית ושיש, פורצלן הוא כיום החומר הנפוץ בישראל לריצוף וחיפוי. בשפת הדיבור, כאשר מדברים על אריחי קרמיקה, מדברים בדרך כלל על אריחי קרמיקה שאינם אריחי פורצלן.
אריח מלט – אריחים צבעוניים, שלעיתים קרובות מעוטרים בדוגמאות גאומטריות.  היו נפוצים מסוף המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20, ובתקופה זו נעשה בהם שימוש נרחב באירופה ובאמריקה, וגם בישראל. אריחי מלט אינם נשרפים בתנור כמו אריחי קרמיקה אלא מיוצרים בטכניקה של יציקה, כבישה וייבוש.
גלריה

אריחי קרמיקה בקבר דוד המלך בהר ציון
קיר אריחי קרמיקה בתחנת הרכבת בפורטו (פורטוגל)
אריחי תמרורים באוניברסיטת ברמן (גר'), ברמן, ברמן
חצר מרוצפת באריח מלט בבית מגורים בבאר שבע העתיקה
דוגמת אריחי מלט ברוממה
דוגמת אריחים בקטמון
ראו גם

אריח זכוכית (אנ')
אריח מזוגג (אנ')
אריח מחצבה (אנ')
אריח מתמטי (אנ')
מיוליקה

צלחת מיוליקה (המאה ה-16)
מיוליקה (באיטלקית: Maiolica) הוא שם כללי לכלי קרמיקה המתאפיינים בשכבת גלזורה לבנה, אטומה, על בסיס בדיל, ועליה ציורים בצבעים שונים. כלים אלה רווחו באיטליה בתקופת הרנסאנס. מקור השם, ככל הנראה, בשמו של האי מיורקה. באי זה היה הנמל ממנו יצאו לאיטליה, במאה ה-13, כלים בסגנון הקרמיקה המורית (אנ') אשר זכו לפופולריות רבה. הקרמיקה המורית אומצה על ידי האמנים האיטלקים, אשר הכניסו בסגנון שלה שינויים והפכוה למוצר יצוא מבוקש בכל רחבי אירופה. השם הנוסף, majolica, מקורו באנגליה. שם, במאה ה-17, נוספה לא-ב האנגלי האות J, והשם הפך מ-maiolica ל-majolica.
היסטוריה והתפתחות

האדם הקדמון עסק בקדרות כאחת מהאומנויות הראשונות. חומר הגלם, החימר, היה מצוי בשפע בסביבה הקרובה והוא ייצר כלים לשימוש יום - יומי, וגם פריטי פולחן, ששרידיהם נמצאו בחפירות ארכאולוגיות במקומות שונים בעולם. הפריט העתיק ביותר עשוי חימר נקרא ונוס מדולני וייסטוניצה והתגלה ביישוב פרהיסטורי קטן, ליד ברנו, בצ'כיה.זו צלמית אשה שתוארכה ל-28000 שנה לפני הספירה. בראשית העבודה עם חימר, הכלים יובשו בשמש והיו מתפרקים במגע עם מים. בשלב מתקדם יותר בהיסטוריה האנושית, הפריטים עברו שרפה, אשר גרמה לשינוי כימי בלתי הפיך, בו החימר הפך לחרס. בעקבות שינוי זה, הכלים כבר לא התפרקו במגע עם מים, אך לא ניתן היה לאחסן בהם נוזלים, בגלל נקבוביותם. הפתרון הומצא במאה ה-6, על ידי עמי ערב, שם גילו שתחמוצות של מתכות מסוימות, מומסות במים, נספגות היטב בחרס בשלב הביסקוויט (אנ'), ואחרי שרפה נוספת הכלי הפך לאטום לנוזלים. במאה ה-8, האשורים פיתחו טכניקה לייצור פריטים בציפוי לבן ומעליהם עיטור צבעוני. משם הידע עבר לפרס ומצרים והיה בשימוש נרחב במאה ה-9 באגן הים התיכון. כלי קרמיקה צופו בגלזורה לבנה, על בסיס בדיל ועופרת, ונוצרו פני שטח קשים וחלקים, דומים לחרסינה סינית (אנ') המבוקשת. כאשר המורים נעו מערבה, תוך כיבוש צפון אפריקה, ספרד וסיציליה, הביאו איתם את הטכניקה של ציור על גלזורה לבנה. פריטים כאלה יוצאו לאיטליה, שם קיבלו את השם מיוליקה, לפי נמל המוצא.
גלגול ראשון

במאה ה-13 קמו באיטליה מרכזים של יצור מיוליקה בפירנצה, פיזה ואורבייטו.. בערים אלו היו נמלים, בהם פורקו מטעני הקרמיקה המורית שהובאו מספרד והשפיעו על אמני המקום. תהליך יצור המיוליקה כלל מספר שלבים, בדומה לטכניקה שהובאה על ידי המורים: יצירת גוף החימר, שרפה לקבלת שלב הביסקוויט, טבילה באמבט של תמיסת עופרת ובדיל, צביעה במכחול בתחמוצות של מתכות, שרפה חוזרת. האזכור הראשון של שימוש בטכניקה זו באיטליה הוא משנת 1330.
באורבייטו יוצרו פריטי קרמיקה בצבעי חום וירוק, אשר היו מוערכים ביותר ונסחרו בכל מזרח הים התיכון. במאות ה-14 וה-15, פרטי מיוליקה איטלקיים עוטרו בדוגמאות גאומטריות, כמסורת הפריטים המורים, שהיוו השראה, ואלה היו בעיקר מוצרים לשימוש יום-יומי. לקראת סוף המאה ה-15 האמנים התחילו לצייר דמויות על צלחות וקערות, כהקדשת אוהבים. צלחות גדולות מאד, מצוירות, יוצרו לציון הישג אישי, או לכבוד אישיות חשובה. יצור מיוליקה דרש שימוש בבדיל, אשר היה יקר מאוד בתקופת הרנסאנס, ולכן רק משפחות עשירות יכלו לרכוש פריטי קרמיקה אלה. משפחת מדיצ'י, העשירה מאד, הקימה בית יוצר משלה בווילה מדיצ'י בקפאג'ולו. במאה ה-16 התפתחה מיוליקה אשר צרפה בין אמנותי לשימושי, במערכות כלי שולחן,עם סמלי האצולה של השפחה, וכללו צלחות אישיות. עד אז, אפילו במשפחות עשירות, האוכל הוגש לשולחן בקערות עץ גדולות, משותפות לכל הסועדים. המרכזים שהתמחו ביצור כלים אלה היו בפאיינזה (אנ'), דרוטה (אנ') וקאסטלי (אנ')
בקאסטלי יצרו קרמיקת מיוליקה מוערכת כבר בראשית המאה ה-15. בסוף המאה ה-15, לוקה דלה רוביה העלה את יצור המיוליקה לדרגת אמנות שווה לדרגת הציור והפיסול.
כאשר הביקוש עלה, אומצה שיטת ציור בעזרת ניקוב שבלונות ופיזור אבק פחם, וכך הציור עבר לכלי המתהווה תוך קיצור זמן העבודה. שיטה זו, הנקראת spolvere (איבוק, ניעור), איפשרה גם לקדרים פחות מוכשרים להוציא יצירות נאות מתחת ידם, תוך שימוש בשבלונה שנוצרה על ידי ציירים מפורסמים. במאה ה-15, אמני מיוליקה איטלקים עברו לעבוד בהולנד, ופיתחו שם את הקרמיקה הכחולה של דלפט, גם היא בעלת גלזורה לבנה של בדיל. במאה ה-16, אמן מיוליקה איטלקי מהעיר פיזה, פרסיסקו פיזאנו (ספ'), הקים בית יוצר בסביליה, והוביל את יצור אריחי האזולחוס בטכניקה של מיוליקה. כלי מיוליקה מאיטליה הגיעו לרחבי אירופה, ועבורם נוצר השם "פאיינס", על שם העיר פאיינזה. בהתאם לביקוש, גם בתי יוצר באזורים אחרים באירופה החלו לייצר פריטי פאיינס, מחימר בהיר מאד, אשר חסך את השימוש בגלזורת הבדיל.
במאה ה-17, קרמיקת מיוליקה הגיעה לאנגליה ועברה פיתוחים נוספים.
גלגול שני

ב-1851, הרברט מינטון, מגדולי יצרני הקרמיקה של אנגליה, הציג מוצרי מיוליקה בטכניקה המקורית בתערוכה הגדולה בלונדון, וזכה לקבלת פנים נלהבת. בעקבות הצלחה זו, מינטון ואמניו חידשו דוגמאות מתקופת הרנסאנס. אולם, למען היצור ההמוני והוזלת המוצרים, טכניקת היצור של רוב הפריטים השתנתה. היא כללה צביעה בצבעים על בסיס סיליקטים של עופרת על פריטי חימר בטרם שרפה, ושרפה אחת בלבד. בעקבות הביקוש, הרבה יצרני חרסינה באנגליה ובארצות הברית עברו לייצר גם מיוליקה בטכנולוגיה החדשה. באנגליה, תור הזהב של המיוליקה הסתיים ב-1901, בשל מחלת העופרת של העובדים. רעילות העופרת היא הסיבה שהיום יש איסור על עבודה בחומרים המקוריים, ומשתמשים בתחליפים מודרניים.
לקריאה נוספת

Catherine Hess, Maiolica in the Making - The Gentili/Barnabei Archive, The Getty Research Institute for the History of Art and Humanities, 1999
הערות שוליים

1 2  Marilyn G. Karmason, Majolica On Both Sides Of the Atlantic, Majolica International Society, ‏מרץ 2000
1 2 3  Beth Peterson, Majolica Pottery Description and History, The Spruce Crafts, ‏ינואר 2018
1 2 3  Gianfranco Savio, History of Italian Majolica Ceramics, Biordi-Art Imports
1 2  Rau Staff, The History of Majolica Pottery, M.S. Rau - antiques, ‏אוגוסט 2021
↑  C. W. Parmelee, Ceramic Glazes, Chicago: Industrial Publications, 1948
↑  Carmen Bambach Capell, The Tradition of Pouncing Drawings in the Italian Renaissance Workshop, Ann Arbor: University Microfilms, 1990
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545963605171  BnF: cb11936552j (data)  LCCN: sh85079964  NKC: ph135195
נקודה קוונטית

נקודות קוונטיות בגדלים שונים המוארים באור אולטרה סגול.
נְקֻדָּה קְוַנְטית (באנגלית: Quantum dot או Qdot) היא חלקיק בסדר גודל ננומטרי, העשוי מוליך למחצה, אשר בו ישנו תיחום קוונטי (quantum confinement) בכל הממדים, כלומר פונקציית הגל של נושאי המטען בחומר (אלקטרון או חור) תחומה במרחב כמו בבור פוטנציאל. הנקודות הקוונטיות התגלו בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, ומאז נחקרו שימושים שלהם בדימות רפואי, חישוב קוונטי,  דיודות פולטות אור, תאים סולריים ועוד.
תיאור

נקודות קוונטיות יכולות להיות בגדלים שונים, החל מננומטרים בודדים ועד לעשרות ננומטרים. בהתאם לכך נקודות קוונטיות מכילות בין עשרות לעשרות-אלפי אטומים.
התכונות הפיזיקליות של נקודה קוונטית, כמו בכל ננו-חלקיק, נקבעות על-פי החומר ממנו היא עשויה, גודלה וצורתה. זאת בניגוד לחומר בעולם הַמַּקְרוֹסְקוֹפִּי בו הגודל והצורה אינם משפיעים על התכונות הפיזיקליות. דבר זה נובע מהתיחום הקוונטי החזק המשפיע על מבנה פסי האנרגיה של החומר.
נקודות קוונטיות נקראות גם "אטומים מלאכותיים", מפני שלאטומים ולננו-חלקיקים יש תכונות משותפות. רמות האנרגיה שלהם מוגדרות באופן בדיד ושניהם מאגדים מספר קטן של אלקטרונים. בניגוד לאטומים, פוטנציאל התיחום בנקודות קוונטיות אינו חייב להיות בעל אפיונים סימטריים כדוריים, והוא תלוי במבנה הגאומטרי של הנקודה הקוונטית. בנקודות קוונטיות עם סימטריה כדורית, או נקודות קוונטיות שטוחות בעלות סימטריה עגולה, מעטפת פונקציית הגל זהה לזו המתוארת בכללי האטום של הונד (אנ').
כיוון שניתן להנדס את הנקודות הקוונטיות, מבחינת החומרים המרכיבים והמבנה הגאומטרי, ניתן לתכנן אותן כך שיתאימו לאפליקציות ספציפיות - אופטיות, אלקטרוניות וכדומה.
במוליכים למחצה ננומטרים ניתן ליצור אקסיטונים (מהמילה באנגלית עירור - excite לעורר למצב אנרגטי גבוה של החומר), כמו במוליכים למחצה רגילים. אם יוצרים בנקודה קוונטית אקסיטון, האלקטרון והחור יהיו קשורים ומוגבלים לנוע בתוך הנקודה הקוונטית. על כן, לנקודה קוונטית יש ספקטרום אנרגיה בדיד, כמו בבור פוטנציאל קוונטי, והיא מכילה מספר פסי הולכה קטן וסופי (בסדר של 1–100).
צורות ומבנים

ניתן לייצר נקודות קוונטיות בצורות ובמבנים שונים. הצורות הנפוצות הן:
ננו-כדור - לעיתים קרובות המושג "נקודה קוונטית" מתייחס רק לננו-חלקיקים כדוריים.
ננו-מוט - "ננו-מוטות" (באנגלית - Nano Rods), הן נקודות קוונטיות בצורת מוט או גליל, עם ראש כיפתי מעוגל. בננו-מוטות התכונות הפיזיקליות מושפעות בצורה משמעותית מהצורה הגאומטרית. ברוב המקרים, ניתוח פיזיקאלי תאורטי של התכונות של ננו-מוטות, מתבצע באמצעות מודל של אליפסואיד, כיוון שקשה לנתח תכונות של גליל וישנם תחומים בהם לגליל אין פתרונות אנליטיים.
המבנים הנפוצים:
מבנה הומוגני - כל הנקודה הקוונטית בנויה מאותו החומר (או התרכובת).
מבנה ליבה-מעטפת - (באנגלית Core-Shell) נקודה קוונטית שהליבה שלה עשויה מחומר מסוים, והליבה נעטפת במעטפת מחומר אחר. מבנה זה מסייע ביישומים אופטיים, כיוון שהוא מונע לכידה של נושאי המטען בפני השטח של הנקודה הקוונטית.
מבנה ליבה-מעטפות מרובות - בנייה של מעטפות רבות על הליבה.
מבנה מדורג - שינוי הדרגתי של החומר המרכיב את הנקודה הקוונטית מחומר מסוים לאחר. לדוגמה, ליבה העשויה מתרכובת GaAs כאשר המעטפת החיצונית עשויה מהתרכובת AlGaAs, אך המעבר אינו חד כמו במבנה ליבה-מעטפת אלא הדרגתי על ידי הוספת ריכוז הולך וגדל של אטומי Al.
ייצור

נקודות קוונטיות נוצרות לעיתים נדירות באופן ספונטני, כתוצאה מתנודות אנרגטיות חזקות בבורות קוונטיים.
נקודות קוונטיות שנבנו על ידי האדם יוצרות גרעין, שניתן לגדל עליו נקודות אחרות במבנים שונים.
כאשר מגדלים שכבה של חומר על מצע באמצעות קרן מולקולות אפיטאקסית, אם יש חוסר התאמה בין קבועי הסריג של המצע והשכבה המגודלת, יכולים בתנאים פיזיקליים מסוימים להיווצר "איים" במקום שכבה אחידה. תחת התנאים הנכונים, איים אלה יהיו בסדר גודל ננומטרי. גידול זה ידוע גם כגידול סטרנסקי-קרסטנוב. על האיים ניתן לגדל שכבה נוספת של חומר, כך שהאיים הם נקודות קוונטיות הקבורות בתוך החומר.
סינתזה קולואידית - כאשר יוצרים סביבה גזית או נוזלית, בעלת ריכוזים מסוימים של מגיבים, נוצרת אינטראקציה כימית אשר במהלכה מתחיל "גירעון" של תרכובת. כלומר, מתוך הסביבה ההומוגנית, מתחילים להיווצר גרעינים של מולקולות שצוברים עוד ועוד מולקולות. אם מפסיקים את התהליך בזמן, מתקבלת תמיסה ובה חלקיקים ננומטרים שהם למעשה הנקודות הקוונטיות. ישנם מספר יתרונות לשיטת ייצור זו:
ניתן לשלוט על גודל הנקודות הקוונטיות על ידי הפסקת התהליך לאחר פרקי זמן שונים.
ניתן לבצע על נקודות קוונטיות קולואידיות מניפולציות רבות, דוגמת שיקוען בתמיסה, ריבודן על מצע וכדומה לצורכי מחקר או יישומים טכנולוגיים.
יישומים

כיוון שניתן לשלוט על הגודל, הצורה וסוג החומר בנקודות הקוונטיות, ניתן לשלוט במידה טובה במיקום הרמות האנרגטיות השונות. עקב כך, המחקר העכשווי צופה שהנקודות הקוונטיות יוכלו להיות יעילות ביותר במגוון יישומים. דוגמאות לנושאים יישומיים הנחקרים כיום בהקשר זה הם לייזרי דיודה, מגברים אופטיים, תאים פוטו-וולטאים (במקום השימוש בסיליקון), חיישנים ביולוגיים לטובת רפואה, דימות ביולוגי (bioimaging)(אנ'), ועוד.
שימוש נוסף לנקודות קוונטיות הוא ליצירת צבע בתמיסות. קודם לכן השתמשו בצבען אורגני אך בכל שנה שעוברת גדל הצורך לגמישות גבוהה יותר והצבעים המסורתיים אינם עומדים בסטנדרטים החדשים. למטרה זו נמצאו הנקודות הקוונטיות מתאימות מאוד שכן כמות הצבעים, התלויה בגודל החלקיקים, גדולה עד כדי אינסופית. בתחילה נקלעו לבעיה עקב הבהוב אקראי בפלואורסצנציה (הארה) של הנקודות הקוונטיות, אך מחקרים עכשוויים מספקים שיטות שונות להתגבר על כך, דוגמת מבנה הליבה-מעטפת שהוזכר קודם לכן.
לרוב, המרווחים בין רמות האנרגיה בנקודה קוונטית אינם קבועים (זאת משום שהפוטנציאל שרואה אלקטרון הכלוא בנקודה הקוונטית אינו הרמוני). לכן, ניתן לעורר אופטית רק אחד מהמעברים הללו (ולא כמה בו-זמנית) על ידי בחירה מתאימה של צבע של האור המעורר. במקרה כזה, בנקודה קוונטית אחת יוכל להתעורר רק אלקטרון אחד. כאשר אלקטרון זה דועך לבסוף, תיפלט מנת אור אחת בלבד - פוטון בודד. לפיכך, נקודות קוונטיות בודדות משמשות כמקורות מוצקים לפוטונים בודדים. למקורות כאלו חשיבות רבה בתקשורת קוונטית, במדידה קוונטית ובחישוב קוונטי.
ראו גם

ננו-חלקיק
ננושל
ביבליוגרפיה

M. A. Reed, J. N. Randall, R. J. Aggarwal, R. J. Matyi, T. M. Moore, and A. E. Wetsel, Observation of discrete electronic states in a zero-dimensional semiconductor nanostructure, Phys. Rev. Lett. 60, 535 (1988).
M. A. Reed, Quantum Dots, Scientific American 268, Number 1, 118, 1993.
Murray, C. B., Norris, D. J., & Bawendi, M. G. Synthesis and characterization of nearly monodisperse CdE (E = S, Se, Te) semiconductor nanocrystallites J. Am. Chem. Soc. 115, 8706-8715, 1993.
Peng, Z. A., Peng, X.; Formation of high-quality CdTe, CdSe, and CdS nanocrystals using CdO as precursor (123), J. Am. Chem. Soc., 2001, 183-184.
Wang, C., Shim, M. & Guyot-Sionnest, P. Electrochromic nanocrystal quantum dots., Science 291 2390-2392 (2001).
Michalet, X. & Pinaud, F. F. & Bentolila, L. A. & Tsay, J. M. & Doose, S. & Li, J. J. & Sundaresan, G. & Wu, A. M. & Gambhir, S. S. & Weiss, S. (2005, January 28). Quantum dots for live cells, in vivo imaging, and diagnostics. In Science, 307, 538 – 544.
Shim, M. & Guyot-Sionnest, P. N-type colloidal semiconductor nanocrystals., NATURE 407 (6807): 981-983 OCT 26 2000
W. E. Buhro and V. L. Colvin, Semiconductor nanocrystals: Shape matters, Nat. Mater., 2003, 2, 138 139.
S. Bandyopadhyay and A. E. Miller (2001). "Electrochemically self-assembled ordered nanostructure arrays: Quantum dots, dashes, and wires", Handbook of Advanced Electronic and Photonic Materials and Devices,6.
High Efficiency Carrier Multiplication in PbSe Nanocrystals: Implications for Solar Energy Conversion(הקישור אינו פעיל) R. D. Schaller and V. I. Klimov, Phys. Rev. Lett. 92, 186601 (2004)
Michael J. Bowers II, James R. McBride, and Sandra J. Rosenthal (2005). , Journal of the American Chemical Society, October 18, 2005.
הערות שוליים

↑  Marc A. Kastner, Artificial Atoms, Physics Today 46 (1), January 1993, עמ' 24-31
↑  Quantum Dot Literature References, Nikon’s MicroscopyU
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566219305171  BnF: cb13572932g (data)  GND: 4263396-5  LCCN: sh98002716  NKC: ph615513 
ננו-התקן המייצר אור נראה פרי מחקר של המעבדה הלאומית לוס אלמוס
אבישי ברוורמן

אבישי ברוורמן (נולד ב-15 בינואר 1948) הוא פרופסור לכלכלה, פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי. לאחר מילוי תפקידים בכירים ככלכלן בבנק העולמי, כיהן כנשיא החמישי של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1990–2006). כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה (2006–2015), שימש כשר לענייני המיעוטים, יו"ר ועדת הכלכלה ויו"ר ועדת הכספים של הכנסת. חתן פרס ישראל לשנת תש"ף 2020 על מפעל חיים, על פועלו כנשיא אוניברסיטת בן-גוריון.
ביוגרפיה

ברוורמן נולד ברמת גן. אביו, יעקב, יליד פולין, היה נגר ואימו, שרה, ילידת ליטא, הייתה גננת. סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון בליך ברמת גן שם היה קפטן נבחרת הכדורסל. ב-1968 סיים לימודי תואר ראשון בהצטיינות יתירה בכלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית, ולאחר מכן שירת כקצין בדרגת סגן ועסק בניתוח מערכות. למד לתואר שני באוניברסיטת תל אביב והמשיך את לימודיו לדוקטורט בכלכלה, בהנחייתו של פרופ' ג'וזף שטיגליץ, באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
ביוגרפיה > הבנק העולמי

עם קבלת תואר דוקטור ב-1976, הצטרף לבנק העולמי בוושינגטון שבארצות הברית ושירת שם 14 שנה ככלכלן בכיר ומנהל חטיבה. במהלך אותן שנים הוביל מדיניות, מחקרים ותוכניות לפיתוח בדרום אמריקה, באפריקה, באסיה, במזרח התיכון ובמזרח אירופה. בתפקידו האחרון הופקד על המדיניות החקלאית של הבנק. במשך שנים אלו פרסם מאמרים רבים וערך ספרים העוסקים בנושאים הקשורים בכלכלת פיתוח, כלכלה חקלאית, ארגון תעשייתי, מדיניות ציבורית וניהול משאבים ומקורות מים.
ביוגרפיה > אוניברסיטת בן-גוריון

באוקטובר 1990 התמנה לנשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב וכיהן בתפקיד 16 שנים. באוניברסיטה למדו אז כ-5,700 סטודנטים ובנאומו הראשון כנשיא הכריז כי האוניברסיטה תגדל משמעותית תחת שלושה עקרונות: מצוינות במחקר, פתיחת האוניברסיטה לאוכלוסיות מוחלשות, ובניית פארק טכנולוגי־תעסוקתי. בתקופת כהונתו הוקמו מכוני מחקר, בהם בית ספר קרייטמן ללימודי מחקר מתקדמים, המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב על שם משפחת דה־פיצ'וטו ומכון אילזה כץ למדע וטכנולוגיה בתחום הננו־מטרי, וכן קרן לקידום מצוינות במחקר על שם הווארד ולוטי מרקוס ששוויה כ־450 מיליון דולר. ברוורמן גייס תמיכה גדולה מממשלת גרמניה למכונים לחקר המדבר בשדה בוקר, על שטח הצמוד לאוניברסיטה יזם הקמת פארק תעשיות והביא אליו את חברת התקשורת "דויטשה טלקום". כמו כן גייס תרומות מיוחדות לבניית תחנת רכבת וגשר, שחיברו את האוניברסיטה והפארק למרכז הארץ. בסוף כהונתו למדו באוניברסיטה כ-18,000 סטודנטים, בהם כ-400 סטודנטים מהפזורה הבדואית.
בשנים 1991–2005 כיהן שלוש פעמים כראש ועד ראשי האוניברסיטאות (ור"ה), היה חבר הוועדה הציבורית לבחירת דירקטורים לבנקים (1993), שימש יו"ר פרס ירושלים לספרות (2003), יו"ר הוועדה לרפורמה במילואים במינוי שר הביטחון (2005) ודירקטור מטעם הציבור בחברות מכתשים אגן, חברה לישראל, אי־די־בי פיתוח ומפעלי ים המלח.
ביוגרפיה > אוניברסיטת בן-גוריון > גישור רמת חובב

במרץ 2005 התבקש ברוורמן לשמש כמגשר בסכסוך שהתגלה בין המפעלים באזור התעשייה רמת חובב שבנגב, לבין המשרד להגנת הסביבה, בנוגע לדרישות החדשות לטיפול בשפכים התעשייתיים שפרסם המשרד. המפעלים טענו כי מדובר בדרישות בלתי סבירות והגישו עתירה לבית המשפט כנגד המשרד להגנת הסביבה. הארגונים הסביבתיים "נגב בר-קיימא" ו"אדם טבע ודין" הצטרפו לעתירה כמשיבים. לאחר חקר הנושא וקבלת חוות דעות מקצועיות ממומחים מהארץ ומחו"ל, ברוורמן יחד עם ד"ר אהרון זהר, הציעו פתרון שהתקבל על כל הצדדים, כולל הארגונים הסביבתיים. הפתרון אפשר גם את הקמת קריית ההדרכה על שם האלוף אריאל שרון (עיר הבה"דים) בצומת הנגב, המרוחק כ-10 ק"מ מרמת חובב, לאחר שנקבע ששפכי המפעלים לא יסכנו את בריאות החיילים.
ביוגרפיה > אוניברסיטת בן-גוריון > הדוח על משק המים

ב-1991 יזם הבנק העולמי סדרת מחקרים שיעריכו את צורכי המים בארצות שסביב אגן הירדן. החלק הישראלי של המחקר הוטל על ברוורמן. במחקר השתתפו גורמים שונים בישראל בהם חברת תה"ל, משרד הביטחון ומומחי מים המובילים בישראל ונוהל על ידי נחמיה חסיד. מסקנות המחקר הוגשו לבנק העולמי באוגוסט 1994 והמליצו על פיתוח טכנולוגיית להתפלת מי ים ועל טיהור שפכים, זאת על מנת לספק את צורכי המים של ישראל ושטחי יו"ש בהתאם לגידול הצפוי באוכלוסייה. נכון להיום הדוח הזה מיושם כמעט במלואו, הוא שימש את מתכנני המים וגם את נושאי המשא ומתן עם ממלכת ירדן והפלסטינים.