יהדות משיחית
מאפייני היהדות המשיחית

היהדות המשיחית היא ענף של הנצרות האוונגליסטית ואחת הקבוצות הרבות המרכיבות את המחנה האוונגליסטי הרחב. ככזו, עיקרי אמונתה כוללים קודם כל את הבסיס הנורמטיבי המשותף כמעט לכל הנוצרים על פני תבל: קבלת השילוש הקדוש בגרסתו האורתודוקסית (ניקאו-קונסטנטינופולית), כריסטולוגיה כלקדונית, קידוש ספרי הברית החדשה לצד הברית הישנה וכולי. בראייה זו, ישו הוא התגשמותו בבשר של האל הבן שהתקיים לצד האל האב ורוח הקודש בשילוש מטרם הבריאה, נעשה אדם כדי לגאול את האנושות מחטאיה במותו על הצלב ובתחייתו, והוא היחיד שבכוחו למחול על עוונות. כמו כן, היהדות המשיחית חולקת את ההשקפה הפרוטסטנטית הבסיסית: החשבת כתבי הקודש כפשוטם ולבדם כבסיס הדת ללא פרשנות מסורתית מחייבת, הקביעה שצידוק בפני האל נובע אך ורק מחסדו וניתן להשגה רק באמצעות אמונה ולא מעשים טובים, שלילת קיומו של ממסד כנסייתי היררכי וכדומה. לבסוף, כקבוצה אוונגליסטית, המשיחיים מדגישים מאוד את חוויית "הלידה מחדש" ברוח של המאמין, את ההתלהבות בתפילה, את הפצת הבשורה וגם ערכים משפחתיים וחברתיים שמרניים.
עיקר חשוב ביותר בתנועה, הנובע מהמחשבה האוונגליסטית ושהוא הבסיס העיקרי ליהדות המשיחית, הוא קבלת הדיספנסציונליזם זוהי השקפה מורכבת לגבי אחרית הימים והאופן בו תתנהל ישועת האנושות, שהיא עצמה פיתוח של הפרה-מילניאליזם: האמונה כי הביאה השנייה של ישו תתרחש לפני אלף שנות שלטון הצדק שנובאו בחזון יוחנן, ומכאן כי ימלוך בפועל על פני האדמה. היא התקבלה על רבים מהאוונגליסטים במאות ה-19 וה-20. הדיספנסציונליזם, במאמץ להדוף את המחקר הביקורתי-היסטורי בכתובים, מחלק את ההיסטוריה האנושית לשלבים שבכל אחד הנהיג האל מערכת ציוויים אחרת שבני-האדם בדרך כלל כשלו לעמוד בה. בראייה זו, ההבטחות התנ"כיות אכן ניתנו לישראל כעם, וכשלונם של היהודים מלהאמין בישו אינו מפקיע את הברית עמם והיא עודנה שרירה וקיימת; לישראל כאומה יש עדיין מעמד בעיני האל, ולכן חובה שישמור על קיומו ויזכה לתחייה לאומית (כנובע מלשון המקרא) בטרם קץ הימים. בעתיד, עם הביאה השנייה, ייגאלו הנוצרים ויעלו השמימה בעוד שהיהודים יקבלו סוף סוף את מלכות ישו ויילחמו תחתיו במלחמת יום הדין, בה יושמדו שני שלישים מהם (זוהי הפרשנות האוונגליסטית לזכריה י"ג: פִּי-שְׁנַיִם בָּהּ, יִכָּרְתוּ יִגְוָעוּ; וְהַשְּׁלִשִׁית, יִוָּתֶר בָּהּ). בנוסף, מקרב היהודים תהיה תמיד "שְׁאֵרִית בֵּית יִשְׂרָאֵל", כלומר אותם מהם המאמינים בישו, שתינצל. שארית זו, בראייה הדיספנסציונליסטית, איננה מאבדת את מעמדה כחלק מן העם ואינה מחויבת להתמזג במאמינים הגויים – שלא כבראייה הנוצרית הקלאסית, השוללת בתקיפות כל הבדל בין יהודי לגוי בתוך הכנסייה. כל ישראל שיוושעו ויחיו תחת מלכות ישו על הארץ במשך אלף השנים החזויות יהיו חלק מאותה שארית.
הפרשנות הדיספנסציונליסטית אודות מעמד היהודים גם מתרצת, בעיני האוחזים בה, קשיים ניכרים העולים מהברית החדשה, בה הותקפו הנוצרים הקדומים שדרשו ממאמינים גויים בישו לשמור את התורה, ושמאידך מוזכר בה שהיהודים מוסיפים להיות עם נבחר. היהדות המשיחית קמה וזוכה ללגיטימציה אוונגליסטית על בסיס זה, הקובע כי קהילה נפרדת של יהודים המאמינים בישו היא דבר מתחייב ורצוי. במקביל לעמידה על המשך קיומו של ישראל כאומה אתנית שההבטחות על תקומתה תקפות, לא סוטים היהודים המשיחיים מההשקפה הנוצרית הבסיסית לגבי התורה והמצוות. הם עומדים על כך שעם קרבנו של ישו על הצלב, פקע כל חיוב לקיים ולשמור אותן והתורה שניתנה בסיני נתמלאה. כפי שציין פרופ' יעקב אריאל, התנועה המשיחית לכל גווניה שללה תמיד כל חובה לציית לתורה בכל רמה שהיא והדגישה שרק האמונה בישו מושיעה את האדם, יהודי או גוי; טקסים יהודיים המקוימים ביהדות המשיחית הם עניין של מסורת לאומית ובחירה אישית או של אמצעי מיסיון בקרב יהודים, לא הכרח תאולוגי. עמדה תקיפה זו סייעה להם להתגבר על החשש הנוצרי העמוק מהתייהדות, עוון חמור מראשית ימי הנצרות, ולהיחשב כחברים לגיטימיים לגמרי במחנה האוונגליסטי.
כמקובל בנצרות, כתבי הקודש של היהודים המשיחיים כוללים את הביבליה הפרוטסטנטית, כלומר הברית הישנה או התנ"ך עם הברית החדשה. ליהודים המשיחיים אין ספר תפילה אחיד, אך יש קהילות המשתמשות בסידור משלהן. רוב התפילות הן אישיות וספונטניות. התפילות מסתיימות בדרך כלל בביטוי "בשם ישוע המשיח, אמן". היהודים המשיחיים מאמינים בשכר ועונש פיזי או מטאפיזי. לשיטתם הגמול ניתן מאלוהיהם ישו, הנתפס על ידם כמוחל הבלעדי על חטאים שלא נמחלו באמת בעולם זה.
רוב היהודים המשיחיים אינם מקבלים את התורה שבעל פה. אחרים אוחזים באמונה שאמנם ניתנה תורה שבעל פה כלשהי (ואפילו מוצאים סימוכין בדברי ישו מהברית החדשה או במעשים שונים שמסופר שעשה שמקורם בתורה שבעל פה, כגון נטילת ידיים, הליכה לבית כנסת בשבת, קריאת הפטרה, קידוש לחם ויין ועוד), אך מוסיפים לטעון כי זו איננה התורה שבעל פה המוכרת ביהדות הרבנית, או לכל הפחות אינה זהה לה במדויק. פרשנות הביבליה נעשית בהכוונתו של רועה קהילה או באופן אישי. הן בבתי הכנסיות של הקהילה, והן באופן אישי, עשויים יהודים משיחיים מסוימים לעשות שימוש בסמלים ותשמישי קדושה המזוהים עם הדת היהודית, כגון מגן דוד, מנורה, ניקוד טברייני, ארון קודש, חנוכייה, ארבעת המינים ועוד.
היהודים המשיחיים משתמשים בשם ישוע, ולא בשם ישו, הנפוץ בקרב יהודים דוברי עברית, בטענה שזהו שמו ההיסטורי, המוזכר בתנ"ך כשם פרטי נפוץ בימי בית שני. לדבריהם, השם ישו הגיע בשלב מאוחר יותר, ויהודים בהמשך אף יצרו ממנו ראשי תיבות בדיעבד של "ימח שמו וזכרו".
הקהילות שונות זו מזו באופיין ובגודלן. רוב הקהילות מונות 15–40 אנשים, אם כי ישנן גם קהילות גדולות יותר המונות מעל 100 אנשים. רוב הקהילות אינן ידועות כלפי חוץ, ואינן מפרסמות את עצמן בשלטי חוצות, בלוחות מודעות וכדומה. ה"אחים" נאספים לפחות פעם אחת במהלך השבוע לאסיפות של תפילה, קריאה, שירת הלל לישו או שמיעת סיפור של אחד ה"אחים" על הגעתו לאמונתו. אחד מעיקרי האמונה הוא בישור, כלומר הפצת האמונה הנוצרית, והוא נעשה בעל-פה, בהפצת הברית החדשה או ספרים אחרים, וכן בעזרת האינטרנט, בין באופן פרטי ובין כחלק מתנועה מיסיונרית.
רבים מהיהודים המשיחיים דוחים את הידע המדעי הביולוגי אודות אבולוציה של מינים שונים בטבע, ותנועות משיחיות ברחבי העולם כולל בישראל נוטות להפיץ חומר פסאודו-מדעי באופיו, כנגד גרסתה המקובלת של התאוריה, תוך השוואתה לגישה הפסבדו מדעית של דרוויניזם חברתי. כמו כן, הם דוחים בדרך כלל את השימוש במתודולוגיה מדעית לניתוח ביקורתי ומחקר של ספר הברית החדשה ואת העמדות וההבניות המחקריות השונות של היסטוריונים את חיי ישו ונוטים להציג דעות המביעות פקפוק באמינותם של קטעים מסוימים מהברית החדשה ככפירה באמונתם[דרוש מקור].