stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דליפת הנפט מטורי קניון
המסע והתאונה

במסע האחרון שלה, יצאה "טורי קניון", ב-19 בפברואר 1967, מבית הזיקוק של חברת הנפט הלאומית של כווית באל-אחמדי, עם מטען מלא של נפט גולמי. יעד האונייה היה נמל מילפורד - הבן בויילס. ב-14 במרץ היא הגיעה לאיים הקנריים. בעקבות שגיאת ניווט, פגעה ב-18 במרץ 1967בסלע פולארד בקצה המערבי הקיצוני של שונית שבע האבנים בין קורניש ואיי סקילי.
נתיב המכלית לא היה מתוכנן ולכן חסרה מפה של איי סקילי. כאשר האפשרות להתנגשות עם צי הדייגים באזור הפכה קרובה, היה ויכוח מסוים בין הקברניט להגאי באשר למיקומם המדויק. בעיה נוספת נוצרה עקב אי ודאות אם האונייה נמצאת במצב היגוי ידני או אוטומטי. עד שהבעיה תוקנה, הפגיעה בסלעים הייתה בלתי נמנעת. בימים שלאחר מכן, ניסיונות להרחיק את כלי השיט מהחוף לא צלחו ואף הובילו למותו של ימאי מצוות החילוץ ההולנדי, קפטן הנס בארנד סטאל.
לאחר שהניסיונות להזיז את המכלית כשלו והיא החלה להתפרק, המטרה הפכה לניקוי השטח והכלה של דליפת הנפט שנוצרה. חומרי ניקוי פוזרו בקנה מידה גדול על ידי מכבי האש של קורנוול. ובכך השתתפו גם כלי שיט של הצי המלכותי בניסיון לפזר את הנפט. ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון והקבינט שלו ערכו ישיבת ממשלה קטנה בבסיס חיל האוויר המלכותי בקלדרוז, והחליטו להבעיר את המכלית וכתם הנפט סביבה כדי להגביל את היקף אסון הנפט.
ב-28 במרץ 1967, שלחה הזרוע האווירית של הצי מטוסים שהטילו ארבעים ושתיים פצצות במשקל 1,000 ק"ג כל אחת על המכלית. לאחר מכן, שלח חיל האוויר המלכותי מטוסי הוקר האנטר להטיל פחי דלק תעופה כדי לגרום ללהבה של הנפט. אך גאות גבוהה במיוחד כיבתה את האש. ונדרשו הפצצות נוספות על ידי מטוסי הצי וחיל האוויר עם ג'לי נפט נוזלי כדי להצית את השמן. ההפצצות נמשכו גם למחרת עד ש"טורי קניון" שקעה. בסך הכל כ-161 פצצות של 1,000 פאונד, 11,00 ליטרים של נפט, 3,00000 גלונים של נאפלם ו-16 טילים נוספים כוונו אל הספינה. ניסיונות להשתמש בצינורות צפים מלאי קצף היו לא יעילים, בגלל הים הפתוח.
הנזק הסביבתי

כ-50 מיל ימי של חופי צרפת ו-120 מיל ימי של חוף קורניש בבריטניה זוהמו בנפט. בסביבות 15,000 ציפורי ים נהרגו, יחד עם מספרים עצומים של אורגניזמים ימיים, לפני שהדלק התפזר. נזק רב נגרם מהשימוש הרב בחומרי ניקוי שנשפכו כדי לפרק את הדלק. אלו היו גרסאות דור ראשון של מוצרים שנוצרו במקור לניקוי משטחים בחדרי מכונות של ספינות, ללא חשש מהרעילות של המרכיבים שלהם. משקיפים רבים האמינו שהם כונו באופן רשמי 'דטרגנטים', ולא 'חומרי ניקוי ממיסים' המדויקים יותר, כדי לעודד השוואה עם מוצרי ניקוי ביתיים הרבה יותר שפירים.
כ-42 כלי שיט ריססו למעלה מ-10,000 טון של חומרי פיזור אלו על הנפט הצף והם נפרסו גם נגד נפט שנתקע בחופים. בקורנוול נעשה בהם שימוש לרעה לעיתים קרובות - למשל, על ידי ריקון תופים שלמים בנפח 45 ליטר מעל ראש הצוק כדי 'לטפל' במפרצונים בלתי נגישים או על ידי שפיכת זרם קבוע ממסוק מרחף נמוך. בחוף המלוכלך בדלק, חומר הפיזור שנשפך מתופים נדחף לתוך החול על ידי דחפורים במשך תקופה של מספר ימים. והטמין את השמן בצורה כה יעילה עד שעדיין ניתן היה למצוא אותו, שנה או יותר, מאוחר יותר.
חלק מנפט האונייה הושלך למחצבה על לשון יבשת צ'ואט בגרנזי באיי התעלה, שם הוא נשאר. המאמצים לפטור את האי מהנפט נמשכו, בהצלחה מוגבלת.
אחרי האירוע

ממשלת בריטניה ספגה ביקורת חריפה על טיפולה בתקרית, שהייתה באותה תקופה אסון השילוח היקר ביותר אי פעם. גם חיל האוויר המלכותי והצי המלכותי היו נתונים ללעג כתוצאה מפעולותיהם לסייע בפתרון העניין. בהתחשב בכך שרבע מ-42 הפצצות שהטילו על המכלית החטיאו את המטרה העצומה והנייחת.
ממשלות בריטניה וצרפת הגישו תביעות נגד הבעלים של כלי השיט. ההסדר שנקבע היה הגדול ביותר אי פעם בהיסטוריה הימית עבור תביעת נפט. בחוק הימי המסורתי, אוניות יכולות לתבוע ולהיתבע, אך החבות שלהן היא מוגבל לערך הספינה והמטען שלה. מאחר ש"טורי קניון" נהרסה, ערכה היה כמו של סירת הצלה אחת שנותרה בשווי 50 דולר.
החוק הליברי לא קבע אחריות של בעלי הספינה. ממשלת בריטניה הצליחה להגיש כתב תביעה נגד בעלי הספינה על ידי מעצר הספינה האחות של "טורי קניון", "אגם פאלורד", כשהיא הגיעה לסינגפור, ארבעה חודשים לאחר דליפת הנפט. עורך דין בריטי צעיר, אנתוני אוקונור, ממשרד עורכי דין סינגפורי, Drew & Napier, ניסה לעצור את הספינה בשם ממשלת בריטניה על ידי הצמדת צו משפטי לתורן שלה. אוקונור הצליח לעלות על הספינה ולהדביק את כתב התביעה מכיוון שצוות הספינה חשב שהוא מוכר וויסקי. ממשלת צרפת, שהוזעקה לנוכחות "אגם פאלורד", שלחה רודפים אחריה עם סירות מנוע, אך הצוות לא הצליח לעלות ולהפעיל את כתב התביעה שלהם.
האסון הוביל לשינויים בתקנות הבינלאומיות, כמו "האמנה הבינלאומית בדבר אחריות אזרחית לנזק בזיהום נפט" משנת 1969. אשר הטילה אחריות נזיקין על בעלי האוניה המזהמת ללא הצורך להוכיח רשלנות. והאמנה הבינלאומית למניעת זיהום מאוניות משנת 1973.
בירור בליבריה, שם נרשמה הספינה, מצא כי קברניט הספינה, Pastrengo Rugiati, היה אשם בכך שקיבל החלטה גרועה בהיגוי "טורי קניון" בין הסילי ושבע האבנים. הקצין הראשון ביצע תיקוני קורס לא מוצלחים בזמן שהקברניט ישן. היו חלופות למסלול בטוח יותר אך לא נקטו בהן בגלל הלחץ להגיע לנמל במילפורד הייבן בגאות ב-18 במרץ.
מקרי המוות בעקבות התקררות היפותרמיה בטבילה שהודגשו על ידי האסון הובילו לפיתוח טכניקות חדשות לבטיחות והצלה בים ולשינויים באופן שבו ניצולים מוצאים מהים.
שני פגמים צוינו גם בעיצוב בקרת ההיגוי:
ידית ההיגוי נועדה להעביר את ההיגוי ל"מצב שליטה", מצב המיועד לשימוש בתחזוקה בלבד, היות שניתק את גלגל ההיגוי מההגה.
העיצוב של יחידת בורר ההיגוי לא סיפק אינדיקציה למצב המוזר בהגה שהוא למעשה ללא שליטה.
שברי האונייה כעת מפורקים ומפוזרים על פני שטח רחב
בתרבות

הבוטנאי דייוויד בלאמי הגיע לפרסום ציבורי כיועץ סביבתי במהלך האסון. הוא הופיע לראשונה בטלוויזיה לאחר שפרסם דיווח על הפרק. הוא המשיך להיות פעיל מוביל בתחום הסביבה והטבע למשך עשרות שנים.
בשנת 1967 כתב הזמר הצרפתי סרז' גינסבורג שיר בשם "טורי קניון" על האסון.
ראו גם

החוזה הפתוח של לוידס
הזיהום מטביעת אמוקו קדיז – 1978
דליפת הדלק של 2021 (2021 Mediterranean oil spill).
"רשימת דליפות שמן" (List of oil spills)
קריאה נוספת

א. קוואן, נפט ומים – אסון טורי קניון, ג'י. ב. ליפינקוט ושות', 1968
ריצ'רד פטרו, בעקבות טורי קניון, הוצאת דייוויד מקיי, 1968.
ג'י אי. סמית, זיהום בקניון טורי וחיים ימיים: דו"ח של מעבדת פלימות' של האגודה הביולוגית הימית של בריטניה, פרסום אוניברסיטת קיימברידג', 1968.
הערות שוליים

↑  "13 דליפות הנפט הגדולות בהיסטוריה". Mother Nature Network. 16 ביולי 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "שפיכת נפט: מורשתה של טורי קניון". הגרדיאן. 24 ביוני 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Torrey Canyon: אסון מכליות הנפט הגדול הראשון בעולם". SAFETY4SEA (באנגלית אמריקאית). 2019-10-03. נבדק ב-2022-06-18.
↑  המסע האחרון של "טורי קניון", 21 במאי 2010.
↑  "1967: פצצות יורדות על "טורי קניון"". BBC News. 29 במרץ 1967. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Overview - אמנה והסכמים קשורים". www.un.org. נבדק ב-2022-06-18.
↑  ראה Robert V. Percival et al., "רגולציה סביבתית: משפט, מדע ומדיניות", 1992, עמ'. 135, מצוטט אצל Jeffrey D. Morgan, "The Oil Pollution Act of 1990: A Look at its Impact on the Oil Industry ", Fordham Environmental Law Review 6(1):1-27, 1994.
↑  The Times, 4 באפריל 1968.
↑  "Section 1 Pollution Liabilities – P&I Rules and Exceptions" (באנגלית בריטית). נבדק ב-2022-06-18.
↑  טורי קניון התריעה בפני העולם על הסכנות העומדות לפנינו, professionalmariner.com; פורסם ב-2 ביוני 2016.
↑    Surgeon Rear-Admiral Frank Golden - obituary, The Telegraph, 3 April 2014
↑  קרקעית הים באזור "טורי קניון" חוזרת למצב נורמלי לאחר דליפת נפט BBC News, תאריך=7 במאי 2011
↑  "דיוויד בלמי: התרחקו ממני. הם לא רצו לשמוע". The Independent on Sunday. בינואר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
המכלית טורי קניון נשברת על הסלעים ומטען הנפט שלה מתפזר.
דמדומי האלים

זיגפריד ובנות הריין: איור מאת ארתור רקהאם
דמדומי האלים (בגרמנית: Götterdämmerung; גֶטֶרדֶמֶרוּנְג) הוא שמה של האופרה הרביעית ביצירתו של ריכרד וגנר "טבעת הניבלונג". טבעת הניבלונג היא טטרלוגיה אפית המבוססת באופן רופף על "שירת הניבלונגים", אגדות גרמניות פאגאניות ומיתולוגיה נורדית. האופרה נקראה במקור "Siegfrieds Tod" (מותו של זיגפריד).
האופרה "דמדומי האלים" הושלמה על ידי וגנר ב-1874, והצגת הבכורה נערכה ב-1876 בביירוית, גרמניה.
כתב היד של היצירה שמור במוזיאון ריכרד וגנר בביירוית.
דמויות

זיגפריד, גיבור - טנור
ברונהילדה, ולקירה - סופרן
גינתר, מלך - באס-בריטון
גוטרונה, אחותו - סופרן
האגן, אחיו למחצה - באס
אלבריך, ניבלונג, אביו - באס-באריטון
ווגלינדה, בת הריין - סופרן
וולגונדה, בת הריין - סופרן
פלוסהילדה, בת הריין - מצו-סופרן
נורנה ראשונה - קונטרה-אלט
נורנה שנייה - מצו-סופרן
נורנה שלישית - סופרן
עלילה

העלילה היא עלילת המשך לאופרה "זיגפריד".
עלילה > פרולוג

שלוש הנורנות, בנותיה של ארדה אלת האדמה, מתאספות מחוץ לצוק הסלע של ברונהילדה. הן אורגות את חבל הגורל ממנו הן קוראות את העבר, ההווה והעתיד. הן מנבאות שוולהאלה עתידה לעלות באש ושהאלים עתידים ליפול. החבל נקרע והן נעלמות בעודן מבכות את אובדן חוכמתן העתיקה. 
על צוק הסלע ברונהילדה מתעוררת מתרדמתה. היא וזיגפריד חיים יחדיו במערה. זיגפריד יוצא לחפש הרפתקאות חדשות ומשאיר את הטבעת כפיקדון בידיה של ברונהילדה, המשאילה לו את מגינה ואת סוסה.
עלילה > מערכה ראשונה

בארמונו של המלך גינתר על גדת הריין יושבים גוטרונה, אחותו, והאגן, אחיו החורג. האגן הוא בנו של אלבריך הניבלונג. הוא זומם להחזיר את הטבעת על ידי כך שיגרום לזיגפריד להתאהב בגוטרונה, כך שגינתר יוכל לחזר אחרי ברונהילדה ולשאתה לאישה. זיגפריד מגיע ונהנה מהכנסת האורחים של המלך.
גוטרונה נותנת לזיגפריד ללגום משיקוי אהבה שרקח עבורו האגן, שיקוי הגורם לו להתאהב בה ולשכוח את אהבתו לברונהילדה. בהשפעת השיקוי מציע זיגפריד לגינתר שיישא לאישה את ברונהילדה, ובתמורה יקבל הוא, זיגפריד, את אחות המלך. גינתר מסכים.
זיגפריד משתמש בקסדת הקסם של אלבריך ועוטה על עצמו את דמותו של גינתר.
הוא מופיע לפני ברונהילדה הנפעמת מכך שגבר אחר הצליח לחדור את להבות האש
הקסומה שהצית ווטאן על צוק הסלע. היא מתנגדת לחיזוריו ועונדת את הטבעת על אצבעה, אך זיגפריד מושך את הטבעת ממנה בכוח.
עלילה > מערכה שנייה

על גדות הריין יושבים האגן ואביו אלבריך, וזוממים להחזיר את הטבעת לרשותם. עם עלות השחר מופיע זיגפריד, ומבשר להאגן כי ברונהילדה תהיה לגינתר לאישה. הם הולכים להכין את חגיגות הנישואים יחד עם גוטרונה. משמגיעים גינתר וכלתו, ברונהילדה הנדהמת כועסת על זיגפריד. היא רואה את אהבתו לגוטרונה, ואת הטבעת שעל אצבעו, ומבינה שרומתה ונבגדה.
היא נוזפת בקול בזיגפריד, שעדיין שרוי תחת השפעת השיקוי, ואינו מסוגל להסביר את פשר הדברים. הוא נוטל משם את גוטרונה, בהשאירו את גינתר, ברונהילדה והאגן לבדם. גינתר רותח מזעם, וחש אף הוא כי רומה על ידי זיגפריד. האגן מציע להם להרוג את זיגפריד, וברונהילדה, המחפשת נקמה, מספרת להם על נקודת התורפה של זיגפריד: זיגפריד לעולם אינו מפנה את עורפו ונסוג, ולכן רק גבו אינו מוגן מפציעה.
הם מחליטים לערוך מסע ציד שבו ינסו להורגו.
עלילה > מערכה שלישית

ביער שעל גדות הריין, זיגפריד נח לאחר מסע הציד. בנות הריין מפצירות בו להחזיר להן את הטבעת, אך לשווא. (אריה: "ביבשה ובמים למדתי את דרכי הנשים"). הבנות מבשרות לזיגפריד על מותו הקרב. הוא מצטרף שוב להאגן וגינתר, המשקים אותו שיקוי קסמים. הפעם זהו שיקוי שמחזיר לזיגפריד את זכרונותיו. הוא מספר להם על ברונהילדה, אותה העיר משנתה על הצוק כשנשק על פיה. האגן נועץ חנית בגבו. זיגפריד מת.
גופתו של זיגפריד מובאת לארמון המלך ללוויה. גוטרונה שבורה מצער. גינתר מאשים את האגן במותו של זיגפריד, וזה בתגובה מודה ברצח ותובע לעצמו את הטבעת. גינתר מתנגד, האגן נאבק בו והורג גם אותו.
משמנסה האגן להסיר את הטבעת מאצבעו של זיגפריד המת, מורמת ידו של הגיבור באופן מאיים, והאגן נסוג.
ברונהילדה, באבלה על אהובה המת, מצווה להקים מדורה על גדת הנהר, כדי לשרוף את גופתו. היא שולחת עורבים כשליחים ללוגה אל האש, ומבקשת שיעלה באש את ולהאלה - משכנות האלים.
ברונהילדה מסירה את הטבעת מאצבעו של זיגפריד, וגופתו נשרפת על המוקד. ברונהילדה דוהרת עם סוסה וקופצת היישר אל תוך הלהבות.
הנהר עולה על גדותיו ומכבה את האש. בנות הריין ממהרות וחוטפות את הטבעת מתוך האפר.
האגן, שאורב לטבעת, מזנק בעקבותיהן וטובע בנהר.
ברקע נראית ולהאלה, משכן האלים, כשהיא עולה בלהבות, ובתוכה האלים, הממתינים לקצם בשלווה.
המסך יורד.
זה לא נגמר עד שהגברת השמנה שרה

המערכה השלישית והאחרונה של האופרה מסתיימת בשירתה של הוולקירית ברונהילדה המשוררת על סוף העולם. למרות שנראה כאילו האופרה הארוכה מגיעה אל סופה, היא ממשיכה עוד עשרים דקות תמימות בשירתה של ברונהילדה. רק כשסיימה השחקנית, אישה שמנה האוחזת חנית בידה, את שירתה - בא העולם אל קיצו והאופרה מסתיימת.
בעקבות כך השתרש באנגלית הביטוי "זֶה לֹא נִגְמָר עַד שֶׁהַגְּבֶרֶת הַשְּׁמֵנָה שָׁרָה" (במקור: "It ain't over till the fat lady sings"). המשפט משמש לתיאור הסבלנות הנדרשת באירועים גדולים טרם הקביעה כי המצב הוא סופי או בלתי הפיך. עם השנים הביטוי חדר גם לעברית.
האגן ואביו אלבריך. איור מאת ארתור רקהאם
ברונהילדה קופצת לתוך הלהבות. איור מאת ארתור רקהאם
הייתי כלת מלחמה ממין זכר

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  אוטוביוגרפיה של רוז'ה שרלייה
 בימוי:  הווארד הוקס
 הופק בידי:  סול סיגל
 תסריט:  צ'ארלס לדרר, לאונרד ספיגלגסט
 עריכה:  ג'יימס קלרק
 שחקנים ראשיים:  קרי גרנט אן שרידן 
 מוזיקה:  סיריל מוקרידג'
 צילום:  אוסמונד בורדייל, נורברט ברודין
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  19 באוגוסט 1949
 משך הקרנה:  105 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט להט"בי 
 הכנסות:  4,100,000‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   iwasamalewarbride
 דף הסרט ב־IMDb
 
הייתי כלת מלחמה ממין זכר (באנגלית: I Was a Male War Bride) הוא סרט קומדיה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1949, בבימויו של הווארד הוקס, עם קרי גרנט ואן שרידן (אנ') בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס בחלקו על סיפור אוטוביוגרפי של רוז'ה שרלייה (אנ') שפורסם תחת שם העט הנרי רושארד (אנ').
חוק כלות מלחמה איפשר לנשים אירופאיות שנישאו לחיילים אמריקאים להגר עם בני זוגם לארצות הברית אבל לא איפשר זאת לגברים אירופאים שנישאו לחיילות אמריקאיות - על כך בנויה העלילה הקומית.
תקציר העלילה

הנרי רושארד (קרי גרנט) הוא קצין צרפתי בחיל הכיבוש בגרמניה. הוא מגיע להיידלברג כדי לצאת למשימת מלחמה בשוק השחור בבאד נויהם. כיוון שאינו נוהג מצרפים אליו למשימה את לוטננט קתרין "קטי" גייטס (אן שרידן) שהייתה אתו במשימה קודמת שהסתיימה בריב.
הצבא נותן להם אופנוע. קטי נוהגת והנרי יושב ב"סירה". הם עוברים הרפתקאות, צולחים נהר, חותרים בסירה וכמעט נופלים ליד מפל מים, נרטבים בגשם ומגיעים לבסוף לפונדק בבאד נויהם.
הנרי מעסה את גבה הכואב של קטי אבל נאלץ לבלות את הלילה בחדר לאחר שהמנעול נשבר. בבוקר היא בטוחה שהוא עשה זאת כדי לשכב לצידה...
למחרת מתלבש הנרי כגרמני כדי לחדור למרכז השוק השחור. קטי צופה עליו מבחוץ. המשטרה פושטת על המקום ואוסרת את הנרי. הוא טוען כי הוא קצין צרפתי ומבקש מקטי כי תאשר זאת אך היא אומרת לשוטרים שאינה מכירה אותו.
הנרי נכלא וקטי משחררת אותו ואומרת לו כי פעלה לפי הוראותיו שתכחיש שאין לה קשר אתו. במסע חזרה להיידלברג הם מתאהבים ומתחילים להתחתן.
הם עוברים שלושה טקסי חתונה - קתולי, פרוטסטנטי ואצל ראש העיר. ממלאים טפסים רבים אבל מסתבר להם שלפי חוק כלות המלחמה, הנרי לא יוכל להצטרף לקטי בחזרתה לארצות הברית כי הוא גבר ולא אישה...
לבסוף הם מגיעים לנמל ברמן וקטי מחליטה כי על הנרי להתחפש לאישה. היא גוזרת שערות מזנב סוס ומכינה לו פאה נכרית וגם נותנת לו חצאית. הם מצליחים לעלות על הספינה כשהנרי מחופש לאחות צבאית אך מיד הנרי נקרא לחדר הניתוח לעזור בלידה ו"נתפס" שהוא גבר.
קטי מצליחה להסביר לקפטן ולכומר של הספינה את המצב והנרי מורשה להישאר בתא ביחד עם קטי עד שפסל החירות נשקף מבעד חלון התא.
קרי גרנט מחופש לאישה ואן שרידן
הוניארה

| --- | --- |
דגל הוניארהדגל הוניארה

 מדינה:  איי שלמה איי שלמה
 חבל ארץ:  גוודלקנל
 תאריך ייסוד:  1952
 שטח:  22 קמ"ר
 גובה:  29 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  84,520 (2017)
  ‑ צפיפות:  2,232.1 נפש לקמ"ר (2003)
 קואורדינטות:  9°26′00″S 159°57′00″E﻿ / ﻿9.433333°S 159.95°E﻿ / -9.433333; 159.95 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איי שלמה מוגדלת) בואלה טולאגי גיזו פפואה גינאה החדשה  ים שלמה ים האלמוגים האוקיינוס השקטהוניארה(למפת איי שלמה רגילה) בואלה טולאגי גיזו פפואה גינאה הח.  ים שלמה ים האלמוגים האוקיינוס השקטהוניארה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הוניארה (באנגלית: Honiara) היא בירת איי שלמה. העיר ממוקמת על האי גוודלקנל, והחליפה את הבירה הקודמת, טולאגי, לאחר מלחמת העולם השנייה.
בעיר נמצאים נמל, בנייני הממשלה והמוזיאון הלאומי של איי שלמה.
אקלים

האקלים בעיר טרופי, עם טמפרטורה ממוצעת של 28 מעלות צלזיוס, וממוצע משקעים שנתי של 2,000 מ"מ (נמוך מהממוצע איי שלמה העומד על 3,000 מ"מ). התקופות הלחות של השנה הם בחודשים נובמבר עד אפריל.
אוכלוסין

בעיר כ-64,609 תושבים (נכון לשנת 2009).
אוכלוסין > דתות

96% מאוכלוסיית העיר נוצרית.
היסטוריה

על ההיסטוריה הרחוקה של העיר יש מעט תיעוד היסטורי. העיר נבנתה במקום בו נערך קרב גוודלקנל במלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה נבנה במקום בסיס צבאי של ארצות הברית, והעיר התפתחה סביב הבסיס. בשנת 1952 הפכו האיים פרוטקטורט בריטי והוניארה הפכה לבירתה, לאחר שהחליפה את טולאגי. בשנות ה-50 וה-60 תקציבים רבים הוזרמו אל העיר, דבר שגרם לפיתוח נרחב שלה. לאחר שהאיים קיבלו עצמאות ב- 7 ביולי 1978 הפכה הוניארה לבירת איי שלמה. בשנות ה-90 חלה תסיסה חברתית עמוקה במדינה, דבר שבא לידי ביטוי גם בזמן רב של מהומות אלימות בעיר.
ערים תאומות

ונואטו לוגנוויל, ונואטו
אוסטרליה מאקאי, קווינסלנד, אוסטרליה
הואן שואן וין

| --- | --- |

 לידה:  6 באוקטובר 1974 (בן 50) האנוי, וייטנאם 
 מידע כללי
 מדינה:  וייטנאם 
 משקל:  75 ק"ג 
 גובה:  1.75 מטרים
 ספורט
 ענף ספורט:  ירי ספורטיבי
 
הואן שואן וין (באנגלית: Hoàng Xuân Vinh;‏ נולד ב־6 באוקטובר 1974 בהאנוי) הוא קלע ירי ספורטיבי וייטנאמי.
וין השתתף באולימפיאדת לונדון ובאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, וזכה באחרונה במדליית זהב במקצה לירי באקדח אוויר למרחק 10 מטר, ובכסף בתחרויות האקדח למרחק 50 מטר, כשהוא הספורטאי הראשון ומאז כרגע (2021) היחיד מארצו שזכה במדליית זהב אולימפית.
ביוגרפיה

הקריירה המקצועית של וין בירי ספורטיבי מתפרשת על שתי אוליפיאדות.
ביוגרפיה > אולימפיאדת הקיץ 2012

באולימפיאדת הקיץ 2012, הוא סיים במקום ה-9 בסיבוב המוקדמות לאקדח אוויר למרחק 10 מטר, ולא הצליח להגיע לגמר בגלל חוסר של נקודה בודדת. הוא גם לא הצליח לזכות במדליה בגמר 50 מטר אקדח, כשהוא לוקח את המקום הרביעי עם ציון נמוך ברק 0.1 פחות מהזוכה במדליית הארד.
ביוגרפיה > אולימפיאדת קיץ 2016

בשנת 2016, הוא הפך לספורטאי הווייטנאמי הראשון שזכה במדליית זהב בהיסטוריה של אולימפיאדת הקיץ, וניצח את פליפה וו מברזיל בסיבוב האחרון בתחרות אקדח האוויר למרחק 10 מטר, עם ציון 202.5 מול 202.1 של הברזילאי, שיא אולימפי חדש, לאחר שינוי כללי ISSF ב-1 בינואר 2013.
הוא זכה גם במדליית הכסף בתחרות האקדחים למרחק 50 מטר, מה שהפך אותו לספורטאי הווייטנאמי הראשון שזכה בשתי מדליות אולימפיות.
הערות שוליים

↑  "10m air pistol 60 shots men". olympic.org.
↑  "Vietnamese Colonel breaks world record at National Games". issf-sports.org.
↑  "Rio 2016: Vietnamese Hoang Xuan Vinh wins silver for shooting". thanhniennews.com.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1256630373  VIAF: 691165272358910690003   WorldCat (עם VIAF): 691165272358910690003
דמביצה

דֶּמְבִּיצַה (בפולנית: Dębica; ביידיש: דעמביץ) היא עיר בפולין (גליציה המערבית) ובה 46,693 תושבים (לפי המפקד מ-2 ביוני 2008‏). העיר שוכנת בדרום-מזרח פולין, כ-100 ק"מ מזרחית לקרקוב, ומשמשת כבירת מחוז דמביצה. ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה כ-10,600 נפש, מהם כ-1,600 יהודים (כ-15%).
היסטוריה

המקום מוזכר לראשונה בתעודה מ-1326 כמקום מושב הדיאקון. בשנת 1358 העניק קז'ימייז' השלישי, מלך פולין רישיון לבעלי האדמה להקים במקום עיר לפי זכויות מגדבורג ולהפעיל בה יום-שוק (סממן מובהק של עיר). העיר התפתחה בהיותה על דרך המסחר קרקוב-לבוב. בשנת 1655 כמעט נחרבה על ידי צבא שוודיה שפלש לפולין. ב-1660 פרצה בה שרפה גדולה שכילתה אותה כמעט. בעקבות השרפה הוקמה "העיר החדשה" מדרום לגרעין ההיסטורי שכונה מאז "העיר הישנה", ליד כנסיית ברברה הקדושה שבתעודות מלפי תאריך זה מצוינת כשוכנת "extra oppidi" (מחוץ לעיר).
עד חלוקת פולין ידעה דמביצה פריחה ושגשוג והוקמו בה גילדות רבות. ב-1772 חולקה פולין ודמביצה נכללה בשטח גליציה שבשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית. מצבה החל להתדרדר ואוכלוסייתה קטנה. העיירה סבלה ממכת שריפות, שיטפונות ומגפות כולרה שהכו באזור מדי כמה שנים, בעיקר בשנים 1830, 1847 ו-1854. פריחה מחודשת החלה בשנת 1856 עם הקמת תחנת רכבת בעיר אשר חיברה אותה לקו קרקוב-ז'שוב שהיה חלק מאחד הקווים המרכזיים של האימפריה: קו וינה-למברג.
ב-1907 נוסדה בעיר גימנסיה וב-1914 הוכרזה מחדש כעיר. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר על ידי האימפריה הרוסית, היא נכבשה מחדש על ידי כוחות אוסטריה ב-1915, אך לא לפני שהחיילים הרוסים ביצעו בה מעשי רצח ואונס רבים, רובם במסגרת פוגרום בקהילה היהודית במקום. העיר נכבשה שנית על ידי הרוסים ב-1918 ועברה מיד ליד מספר פעמים, במהלכם נזרע בה הרס רב.
משנת 1918 השתייכה העיר לפולין. בין שתי מלחמות העולם זכתה העיר לפריחה כלכלית, בהיותה במרכזו של אזור תעשייתי מתפתח. הוקמו בה מספר מפעלים וב-1936 נפתח בה מפעל צמיגים מרכזי גדול בשם "סטומיל" (Stomil).
העיר נכבשה על ידי גרמניה הנאצית בימיה הראשונים של מלחמת העולם השנייה (8 בספטמבר 1939). כ-1,600 יהודיה ועוד כמספר הזה מיהודי כפרי הסביבה רוכזו בגטו דמביצה שהוקם ב-1 בינואר 1942. כ-300 מהם נורו אל בורות הריגה ביער ווליצ'ה הסמוך, חלק אחר הובל להשמדה במחנה ההשמדה בלזץ ב-21 ביולי 1942 והנותרים הובלו להשמדה באושוויץ עם חיסול הגטו באפריל 1943.
בגבעות ובעיירות שסביב העיירה פעלו כוחות ארמייה קריובה, בפברואר 1944 הם ניסו לבצע פעולת חבלה ברכבת סמוך לעיר, בה נסע הנס פרנק, פושע מלחמה נאצי. בתגובה רצחו הגרמנים 50 אזרחים פולנים של העיירה. ב-23 באוגוסט 1944 נסוגו הגרמנים מהעיר והצבא האדום נכנס אליה.
לאחר המלחמה הייתה העיר לבירת מחוז ועיר תעשייתית עתירת בתי חרושת. מפעל הצמיגים הוא אחד המעסיקים הגדולים באזור עד היום והוא שייך לתאגיד גודייר.
הקהילה היהודית בדמביצה > עד מלחמת העולם הראשונה

עדות ראשונה לישיבת קבע של יהודים בעיר היא תעודה מ-1690 בדבר תקנות גילדת הקצבים המטילה הגבלות שונות על שחיטה כשרה.
בערך באותה עת היו בעיר שתי קהילות, האחת, ב"עיר העתיקה" שפרנסה היה לוי בן יצחק, והאחרת הגדולה יותר, ב"עיר החדשה" שפרנסה היה הרשל. ב-1701 הוציאה ועידת הכנסייה בקרקוב צו המגביל את גודל הקהילה היהודית בעיר החדשה והוטלו מגבלות כגון איסור העסקת עוזרת בית גויה ואיסור מסחר ביום א'. למרות זאת במהלך המאה ה-18 שגשגה הקהילה היהודית במקום וכללה גם יהודים שישבו בכפרי הסביבה.
הפיתוח התעשייתי של אמצע המאה ה-19 משך לעיר יהודים רבים והם היו מבין מקימי מפעלי התעשייה הזעירים הראשונים בעיר. כן היו בשליטת היהודים, כחוכרים, טחנות קמח, בתי מלאכה ליי"ש ומבשלת בירה, בתי-חרושת לגפרורים, לסבון ולזכוכית. בסוף המאה סיפקו יהודי העיר את צורכי יחידת חיל הפרשים שבסיסה ניצב בפאתי העיר. היהודים עסקו בעיקר במסחר, חייטות ותעשייה זעירה.
הקהילה הקימה בעיר חברה קדישא, קופת גמ"ח, "הכנסת כלה" וחברת "ביקור חולים", רבניה השתייכו למשפחת הורוביץ (ידועים ר' שמואל ור' אלעזר שנפטר ב-1790). בראשית המאה ה-19 נטתה הקהילה אל תנועת החסידות בראשותו של נפתלי צבי הורוביץ, שנכדו היה אדמו"ר המקום.
ב-1880 נמנו בעיר 2,385 יהודים שהיוו 73.2% מהאוכלוסייה העירונית והקנו לעיר אופי מובהק של שטעטל. ב-1894 היה כבר חוג ציוני בעיר, ב-1904 הקים החוג ספרייה ואולם קריאה. ב-1905 נפתח בעיר סניף של פועלי ציון וב-1911 סניף של צעירי ציון ו"פועל ציון יוגנד", תנועת הנוער של פועלי ציון. הוקמו הסתדרויות ציוניות "שחר", לתלמידי בית המדרש ו"גאולה" לתלמידי הגימנסיה וארגוני נשים "דבורה" ו"חבצלת", אשר היו קשורים לארגונים דומים ברחבי גליציה.
הקהילה היהודית בדמביצה > בין שתי מלחמות העולם

בעקבות פוגרומי הרוסים במהלך מלחמת העולם הראשונה עזבו יהודים רבים מערבה. חלקם חזרו. ב-1918 הצליחו התארגנויות הגנה עצמית מטעם "הוועד הלאומי" בהנהגת ציוני העיירה לבלום התקפות נגד יהודים, תוך שהם מפעילים אנשי ז'נדרמריה נגד הבריונים. לאחר מלחמת העולם הראשונה סייע רבות ארגון הג'וינט לשיקום יהודי המקום מבחינה כלכלית על ידי מימון מכונות תפירה, תמיכה בקופת הגמ"ח ופתיחת בנק יהודי ובית יתומים.
מבחינה ציונית הייתה העיירה תוססת בעשייה. בבחירות לוועד הקהילה שהתקיימו ב-1922 היה רוב ציוני אך החסידים התערבו אצל השלטונות שביטלו את תוצאות הבחירות. בראשית שנות השלושים יוצגו בה תנועות הציונים הכלליים, המזרחי, התאחדות, אגודת ישראל ותנועות הנוער השומר הצעיר, עקיבא, ובית"ר, גורדוניה והנוער הציוני. שתי האחרונות גם ניהלו קיבוצי הכשרה לקראת עלייה לארץ ישראל. בבחירות לקונגרס הציוני ב-1931 השתתפו 271 "שוקלי שקל" אשר התחלקו לפי המפתח המפלגתי הבא: 116 "ציונים כלליים", 65 "המזרחי", 63 "גוש ארץ-ישראל העובדת" ו- 27 "איחוד הציונים הרביוזיוניסטים".
ב-1910 הוקם בית ספר עברי, ב-1919 היה לחלק מרשת תרבות. ב-1926 למדו בו 146 תלמידים, מהם כ-70 בנות ולימדו בו 6 מורים ב-5 כיתות. ליד בית הספר פעל גם גן ילדים שנתמך על ידי ויצו. בניין בית הספר שימש את תנועות הנוער הציוניות והתקיימו בו גם פעילויות חברתיות ושיעורי עברית למבוגרים. פעלו גם שתי אגודות ספורט, "חשמונאי" ו"בר כוכבא".
ב-1919 הקימה "אגודת ישראל" תלמוד תורה בו למדו ב-1923 306 תלמידים ב-8 כיתות עם 10 מלמדים. וכן התקיימה ישיבה בשם "עץ חיים" בה למדו 83 אברכים בהדרכת 3 משגיחים. ב-1932 הוקם בית ספר בית יעקב לבנות.