stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפקולטה למדעי הרפואה והבריאות, אוניברסיטת תל אביב
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
התוכנית לפתיחת פקולטה לרפואה בתל אביב נמצאה בשלבי עיון ודיון במשך מספר שנים, בקרב אנשי רפואה ובעיריית תל אביב. עוד בימי כהונתו של חיים לבנון כראש העירייה התארגנה קבוצה של רופאים בכירים שפנו אליו בהצעה לפתיחת פקולטה להשתלמות רופאים באוניברסיטת תל אביב. הישיבות המכינות של הקבוצה היוזמת התקיימו בשנת 1961 במשרדו של מנהל בית החולים הדסה בתל אביב, ד"ר אריה אברמוביץ. בישיבות האילו השתתפו לצידו פרופ' גאורג צונדק, פרופ' אנדרה דה-פריס, פרופ' שמואל שור, ד"ר אפרים סיני וד"ר יוסף שתקאי. בינואר 1962 הודיע ראש עיריית תל אביב מרדכי נמיר שהעירייה אישרה את הקמת הפקולטה בברכתו של נשיא אוניברסיטת תל אביב, ג'ורג' וייז. התנגדות להקמת הפקולטה באה מחוגי האוניברסיטה העברית בירושלים בעיקר אצל הדקאן של הפקולטה לרפואה בירושלים, פרופ' אריה ליאו אוליצקי. הפרופסורים משה רחמילביץ' (הדקאן לשעבר) ומשה פריבס (המשנה לדקאן) הביעו הבנה לנימוקים להקמת הפקולטה בתל אביב. בשנה הראשונה להקמת הפקולטה עבדו אנשי המנגנון הבכיר והמורים בהתנדבות.
בסוף 1963 אישרו הסנאט והוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב את הקמתה של פקולטה לרפואה, שעם מייסדיה נמנו הרופאים אנדרה דה-פריס, חיים שיבא, פריץ דרייפוס ושמואל שור. הייתה זו פקולטה שנייה לרפואה בישראל, לאחר הפקולטה של האוניברסיטה העברית בירושלים, שנפתחה ב-1949. לדקאן הראשון של הפקולטה מונה פרופ' אנדרה דה-פריס, וד"ר נח קפלינסקי התמנה לדקאן משנה. לימודי הרפואה בפקולטה החלו בשנת הלימודים תשכ"ה (נובמבר 1964), וכללו 30 סטודנטים בלימודי השנה הרביעית ו-23 סטודנטים בלימודי השנה החמישית, שלמדו את לימודי השנים הקודמות מחוץ לישראל. עוד כמאתיים סטודנטים למדו במחלקה ללימודי המשך ברפואה. בשנת 1966 החלו 76 סטודנטים לימודי שנה א' ברפואה.
בניין הפקולטה לרפואה נחנך במרץ 1974. במרץ 1975 נחנך מגדל המחקר הרפואי הצמוד אליו, שבו נערך המחקר על חיות מעבדה.
בשנת 1976 הוחלט על פתיחתו של בית הספר לרפואת שיניים. בהמשך אותה שנה אושרה הפעלתה של תוכנית ניו-יורק, שבה נקלטים לשנה הרביעית בבית הספר לרפואה סטודנטים ממדינת ניו יורק.
ביוני 2023 החליטה אוניברסיטת תל אביב כי הפקולטה לרפואה במוסד לא תיקרא עוד על שם משפחת סאקלר. זאת לאחר לחץ ציבורי בארץ ובעולם על ההנהלה להסיר את שמה של המשפחה, שהתרופה שייצרה נחשבת למחוללת מגפת האופיואידים בארצות הברית, מהפקולטה הקרויה על שמה.
בתי הספר של הפקולטה

בית הספר לרפואה כולל שלוש תוכניות לימוד לקראת התואר ד"ר לרפואה (M.D):
התכנית השש שנתית, שאליה מתקבלים סטודנטים בוגרי תיכון.
התכנית הארבע שנתית לבעלי תואר ראשון.
תוכנית ניו-יורק לתלמידים מארצות הברית ומקנדה.
בית הספר לרפואת שיניים ע"ש גולדשלגר: מקיים לימודים לתואר ד"ר לרפואת שיניים (DMD).
בית הספר למקצועות הבריאות: מקיים לימודים לתואר ראשון במקצועות סיעוד, ריפוי בעיסוק, פיזיותרפיה והפרעות בתקשורת. בבית הספר לומדים כ-2,000 סטודנטים.
המדרשה לתארים מתקדמים ע"ש אדלסון: כוללת תוכניות לימוד ומחקר לקראת תואר שני (.M.Sc) ושלישי (Ph.D) במדעי הבסיס הרפואיים.
בית הספר לבריאות הציבור: מקיים לימודים לתארים מתקדמים בתחומים הבאים: אפידמיולוגיה, ניהול מערכות בריאות (בשיתוף עם הפקולטה לניהול), קידום בריאות, רפואה תעסוקתית וניהול מצבי משבר ואסון.
בית הספר ללימודי המשך ברפואה: מיועד להשתלמות רופאים בתחומי ההתמחות הרפואיים השונים.
אל הפקולטה מסונפים בתי חולים אוניברסיטאיים, בהם: המרכז הרפואי וולפסון, המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר, המרכז הרפואי תל אביב, מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל, המרכז הרפואי אסף הרופא, בית החולים מאיר, המרכז הרפואי רבין, בית החולים שמואל הרופא.
בנוסף מסונפים בתי חולים פסיכיאטרים: המרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל, בית החולים גהה, מרכז לבריאות הנפש שלוותה, מרחבים – המרכז הרפואי לטיפול במוח ובנפש, באר יעקב/נס ציונה.
דקאני הפקולטה

|  | שם | תקופת כהונה |
| --- | --- | --- |
| 1 | אנדרה דה-פריס | 1964–1968 |
| 2 | שמעון גיטר | 1968–1973 |
| 3 | אריה שיינברג | 1973–1976 |
| 4 | תיאודור ויז'ניצר | 1976–1983 |
| 5 | חיים בויקיס | 1983–1988 |
| 6 | עודד שפרלינג | 1988–1992 |
| 7 | אליעזר קפלינסקי | 1992–1999 |
| 8 | מנחם פיינרו | 1999–2002 |
| 9 | דב ליכטנברג | 2002–2006 |
| 10 | יוסי מקורי | 2006–2014 |
| 11 | אהוד גרוסמן | 2014–2022 |
| 12 | קרן אברהם | 2022–מכהנת |
מחלוקת בנוגע להנצחת משפחת סאקלר

בעבר נקראה הפקולטה ובית הספר לרפואה שבה על שם האחים ארתור, מורטימר וריימונד סאקלר (נדבנים יהודים-אמריקאים ממשפחת סאקלר).
על רקע משבר האופיואידים בארצות הברית הגיעה חברת פרדו פארמה ובעליה, משפחת סאקלר, להסדר בבית המשפט לפשיטת רגל בניו יורק בנוגע לחלקה בפרשה בארצות הברית. במסגרת ההסדר התחייבה משפחת סאקלר שלא להיאבק בניסיונות של מוסדות להסיר את השם סאקלר מבניינים שנבנו באמצעות תרומות מהמשפחה.
לאור הפרשה, מוסדות שונים בעולם הסירו את שם המשפחה מבנייניהם ובישראל חברי הלשכה לאתיקה של ההסתדרות הרפואית תמכו בהצעה להמליץ לאוניברסיטת תל אביב לשנות את שם הפקולטה. כמו כן, המליצה הלשכה להביא לבחינה מחדש את השאלה האם ראוי כי הפקולטה לרפואה באוניברסיטה תמשיך לשאת את שמה של משפחת סאקלר.
בשנת 2022, שמה של הפקולטה בתל אביב בכל התוכניות נותר עדיין ללא שינוי. עם זאת, באחת מהתוכניות שמופעלות במסגרת הפקולטה, תוכנית ניו-יורק לתלמידים מארצות הברית ומקנדה, שונה שם התכנית כך שלא יכלול את השם סאקלר וכיום היא מכונה "The American Medical Program at Tel Aviv University", זאת לאור קריאות של סטודנטים מארצות הברית להסרת הנצחת משפחת סאקלר משם הפקולטה לאור תיאור קשיים מצידם להיות מזוהים עם השם סאקלר בארצות הברית.
בשנת 2023, החליטה האוניברסיטה להסיר את השם סאקלר מהפקולטה לרפואה. ההחלטה התקבלה לאחר פסיקה שניתנה בבית משפט בארצות הברית לפיה מוסדות שונים במדינה יוכלו להסיר את שם המשפחה. מאחר שפסיקה זו אינה תקפה בישראל, הסרת השם בארץ נעשתה רק לאחר הגעה להסכמה בנושא בין האוניברסיטה לבין המשפחה.
הערות שוליים

↑  שם חדש לפקולטה: הפקולטה למדעי הרפואה והבריאות, באתר אוניברסיטת תל אביב, 8 בפברואר 2024
↑  יהודית וינקלר, קריית האוניברסיטה של תל־אביב תקום מעבר לירקון, חרות, 27 בינואר 1961
↑  ד"ר אפרים סיני, במלוא העין - מעולמו של רופא, צ'ריקובר מוציאים לאור בע"מ, 1984, עמודים 181–182, 194–195
↑  תיפתח פקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, מעריב, 9 בדצמבר 1963
אושרה הקמת הפקולטה לרפואה באוניברסיטת ת"א, על המשמר, 15 בדצמבר 1963
↑  הפקולטה לרפואה בתל אביב תיפתח בקרוב, הַבֹּקֶר, 11 באוקטובר 1964
נפתח בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, דבר, 10 בנובמבר 1964
↑  250 סטודנטים בפקולטה לרפואה בתל־אביב, הצופה, 28 בדצמבר 1964
↑  המחזור הראשון בביה"ס לרפואה באוניברסיטת תל אביב - סיים לימודיו, דבר, 30 בינואר 1967
↑  אוניברסיטת תל־אביב הקימה המרכז הגדול ביותר ללימודי רפואה, מעריב, 19 במרץ 1974
↑  מגדל למחקר רפואי נחנר באוניברסיטת ת"א, דבר, 19 במרץ 1975
1 2  רוני אשל, אונ' ת"א תפתח בשנה הבאה פאקולטה לרפואת שיניים, מעריב, 1 במרץ 1976
↑  ביה"ס לרפואה בתל־אביב יכשיר סטודנטים מארה"ב, דבר, 5 באוגוסט 1976
↑   שירה קדרי־עובדיה, בתום שנים של מאבק, אוניברסיטת ת"א תסיר את השם סאקלר מהפקולטה לרפואה, באתר הארץ, 21 ביוני 2023
↑  מנהלי בתי החולים רשימת בתי החולים שמסונפים במלואם או בחלקם לפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר. הרשימה מעודכנת לשנת הלימודים 2018–2019 / בית הספר לרפואה ע"ש סאקלר
↑  חלק מן התאריכים משוערים
↑  Associated Press, Purdue Pharma and Sacklers reach new settlement with US states over opioid crisis, the Guardian, ‏2022-03-03 (באנגלית)
↑   רוני לינדר, הסטודנטים האמריקאים מחו – ואז התברר שאפשר להסתיר את השם סאקלר, באתר TheMarker‏, 9 במאי 2022
↑  New York State/American Program Office – American Medical Program Tel Aviv University (באנגלית אמריקאית)
↑   שירה קדרי־עובדיה, בתום שנים של מאבק, אוניברסיטת ת"א תסיר את השם סאקלר מהפקולטה לרפואה, באתר הארץ, 21 ביוני 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306754305171  ISNI: 0000 0004 0621 3752  LCCN: n82105382  VIAF: 140268805   WorldCat (עם VIAF): 140268805
רפי פרידן

אין תמונה חופשית
רפי פרידן, קצין במשטרת ישראל, שהפך לחוקר פרטי ועמד במרכזן של כמה פרשיות פליליות שהסעירו את מדינת ישראל.
בהיותו בעל משרד חקירות, ניהל עם שותפו, החוקר יעקב צור, מעין "בנק האזנות סתר" שהיה, לדברי חוקרי משטרה, הגדול במדינת ישראל (הוא צותת והקליט, באופן פלילי, עשרות אישים וגופים).
בראשית שנות התשעים נעצרו פרידן וצור במה שכונה לאחר מכן "פרשת נמרודי א'" (או "פרשת האזנות הסתר"), כמי שצותתו, ללא רשות, למערכות העיתונים "ידיעות אחרונות", ו"מעריב", בשליחותם של משה ורדי ושל עופר נמרודי. בתום משפט סנסציוני, נשלחו נמרודי הבן ופרידן למאסר - נמרודי לשמונה חודשים ופרידן לארבע שנים. כן נדון פרידן לשנתיים מאסר על תנאי בגין עבירות מסוימות ושנה מאסר על תנאי בגין עבירות אחרות. פרידן ערער על הרשעתו ועל חומרת העונש, כשנימוקו העיקרי הוא טענת הגנה מן הצדק, אך ערעורו נדחה. בקשת רשות ערעור שהגיש לבית המשפט העליון נדחתה אף היא.
מתוך מעצרו החל פרידן להעביר חומרים לפרקליטות ולמשטרה, ופתח בכך את "פרשת נמרודי ב'", שבמרכזה טענתו של פרידן (שהופרכה בבית המשפט) כי עופר נמרודי הזמין ממנו את רצח נוני מוזס ועמוס שוקן, בעלי "ידיעות אחרונות" ו"הארץ", בהתאמה. עופר נמרודי נעצר עד תום ההליכים ופרידן הפך, ביחד עם שותפו יגאל תם ועוד כמה קציני משטרה, לעד מדינה.
בעת מתן עדותו של פרידן, הגיע אליו הסופר אריה קרישק, ידידו של איש העסקים ובכיר לשעבר במוסד- יעקב נמרודי, אביו של עופר,(ואדם בעל רקע מודיעיני)  ובאמתלה של הכנת ספר על פרידן, ניסה לשאוב ממנו מידע, בכוונה לשבש את משפט הבן. המשטרה עצרה את קרישק ואת נמרודי האב ("פרשת נמרודי ג'") וגם הם הועמדו למשפט והורשעו.
פרידן עצמו השתחרר לאחר ריצוי מלא של עונשו. מקורות במשטרה קשרו אותו גם לפרשיות אחרות - ציתות לראשי ערים וניסיונות סחיטה (בישראל וגם מעבר לים), כמו גם סיוע שהעניק לנשיא פרו הנמלט, אלברטו פוג'ימורי. בראשית נובמבר 2007, נעצר פרידן על ידי המשטרה, ביחד עם החוקר אביב מור, כחשודים בהפעלת האזנות-סתר כנגד השר אביגדור ליברמן ואיש העסקים מיכאיל צ'רנוי. בספטמבר 2010 הוגש נגד פרידן כתב-אישום בפרשה זו, ובעבירות נוספות. בהגנתו, חשף פרידן את עובדת היותו מודיע וסייען של משטרת ישראל. בנובמבר 2011 נגזרו על פרידן שישה חודשי עבודות-שירות וקנס כספי כבד.
בנובמבר 2024, עמד פרידן במרכזו של פרק 4 מתוך סדרת "המו"לים" של עמרי אסנהיים בשיתוף הבמאי גלעד טוקטלי שהוצגה בערוץ כאן 11.
הערות שוליים

↑  תפ (ת"א) 3172/94 מדינת ישראל נ' רפי פרידן
↑  רע"פ 3747/99 רפי פרידן נ' מדינת ישראל, ניתן ב-29.7.99
אולפנת כפר פינס

| --- | --- |


 אולפנה
 השתייכות:  ציונות דתית
 תקופת הפעילות:  תש"ך - 1960 – הווה
 מייסדים:  אלי ורחל ששר, מתתיהו רוטנברג
 שכבות לימוד:  ט' - י"ב
 מספר כיתות:  13
 בעלי תפקידים
 מנהלת:  אורטל אילוז
 ראש האולפנה:  הרבנית שלומית שילר
 באחריות:  מועצה אזורית מנשה
 סגל:  כ-60
 תלמידים
 :  כ-500
 מיקום
 מיקום:  כפר פינס
 קואורדינטות:  32°28′55″N 34°59′55″E﻿ / ﻿32.481815°N 34.99865°E﻿ / 32.481815; 34.99865
 Ulpanakp.org.il
  (למפת הכרמל מוגדלת) אולפנת כפר פינס(למפת הכרמל רגילה) אולפנת כפר פינס(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אולפנת כפר פינס(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אולפנת כפר פינס
 
אולפנת כפר פינס היא האולפנה הראשונה שהוקמה בישראל ועל כן היא מכונה "אם האולפנות". היא שייכת למרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא. בראש האולפנה עומדת כיום הרבנית שלומית שילר. האולפנה שוכנת ביישוב כפר פינס.
היסטוריה

אולפנת בני עקיבא כפר פינס הוקמה כמוסד של קבע באלול תש"ך (1960) על ידי אלי ששר שהיה מנהלה הראשון וייסד אותה בשליחות תנועת בני עקיבא ובעידודם של הרב מ"צ נריה והרב אברהם צוקרמן, כיוון שהתעורר צורך להקמת מוסד מקביל לבנות לצד אם הישיבות התיכוניות, ישיבת כפר הרא"ה. לאחר 7 שנים פרש מראשות האולפנה לניהול בית ספר תיכון בכפר סבא, ואת מקומו מילא הרב אברהם בהר"ן. בהר"ן פרש ב-1980 והקים אולפנה שנקראה לימים על שמו. את מקומו מילא הרב נריה במשך שנה, אז ביקש מהרב יורם צהר (אז רבה של כפר הרא"ה) לשאת בתפקיד. הרב צהר עמד בראש האולפנה במשך 36 שנה, עד יציאתו לגמלאות בשנת תשע"ז (2017).
שמה המקורי של האולפנה הוא אולפנת רמת קרניאל על שם שלום קרניאל, שהיה מראשוני הנופלים בקרב על גוש עציון.
בשנה הראשונה מנתה האולפנה 27 תלמידות. בתוך ארבע שנים מנתה האולפנה למעלה מ-100 תלמידות, והמחזור הראשון עמד בבחינות הבגרות הממשלתיות.
האולפנה פתוחה לכל בנות הארץ המבקשות חינוך תורני משמעותי ומסוגלות לעמוד בדרישות האינטנסיביות.
נכון לשנת 2024 מונה אולפנת בני עקיבא כפר פינס כ-502 בנות, כולל כיתת עולות חדשות מצטרפת כל ארבע שנים.
הצוות החינוכי

באולפנה פועלת ומובילה מערכת חינוכית אחת הכוללת את התחום הלימודי והפנימייתי.
ר"מ, מחנכת ומדריכה אחראים הן ללימודים והן לחינוך הערכי, הן במהלך יום הלימודים והן בחיים בפנימייה.
הצוות החינוכי קיבל את הכשרתו במסגרות תורניות ציוניות, רוב המחנכות והמדריכות הן בוגרות האולפנה.
הצוות החינוכי מתגורר ברובו במתחם קמפוס האולפנה. כך המסגרת החינוכית פועלת מסביב לשעון בבית המדרש, בחדר האוכל, בשבילי האולפנה ובבתי הצוות.היחס האישי מעניק לתלמידות הזדמנות לגלות את עצמן בשבילי האמונה והיהדות ולפרוץ את גבולות הדמיון
ראו גם

רשימת בוגרות האולפנה
הרב יורם צהר, ראש האולפנה לשעבר, מעביר שיחה לבנות האולפנה.
אבישלום וסטרייך

| --- | --- |

 לידה:  15 באוגוסט 1976 (בן 48) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה הפתוחה  אוניברסיטת בר-אילן 
 השתייכות:  המרכז האקדמי למשפט ולעסקים 
 תחומי מחקר:  משפט עברי, דיני משפחה, תורת המשפט 
 
אבישלום וסטרייך (נולד ב-15 באוגוסט 1976) הוא ד"ר לפילוסופיה מטעם אוניברסיטת בר-אילן, פרופסור למשפטים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן, עמית מחקר במרכז קוגוד של מכון שלום הרטמן, ועמית מחקר לשם כבוד בפקולטה לאומנויות, שפות ותרבויות באוניברסיטת מנצ'סטר.
וסטרייך עוסק בתחומי המשפט העברי, דיני משפחה ותורת המשפט (אנ').
ביוגרפיה

וסטרייך למד בישיבת עתניאל ובישיבת שעלבים, ולאחר מכן התגייס לחיל המודיעין, שם שירת כקצין. במהלך השירות הצבאי השלים תואר ראשון באוניברסיטה הפתוחה בהצטיינות יתירה. לאחר השירות הצבאי פנה וסטרייך לתואר שני בפרשנות ותרבות באוניברסיטת בר-אילן, ולתואר ראשון נוסף בתלמוד ובמשפטים. וסטרייך השלים דוקטורט בתוכנית ללימודי פרשנות ותרבות באוניברסיטת בר-אילן. עבודת הדוקטור שלו עסקה בהתפתחות ומגמות פרשניות בדיני הנזיקין התלמודיים לאור מקרי פטור חריגים, והתמקדה בעיקר במסכת בבא קמא. העבודה הונחתה על ידי יאיר לורברבוים ודוד הנשקה.
לאחר סיום הדוקטורט החל[דרושה הבהרה] וסטרייך לשמש כמרצה אורח בתלמוד, מדרש וספרות ההלכה בקולג' לאו בק שבלונדון, וכעמית מחקר ביחידה לחקר העגינות במרכז ללימודי היהדות באוניברסיטת מנצ'סטר. לאחר מכן החל וסטרייך לכהן כמרצה ובהמשך כפרופסור חבר במרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן.
בשנת 2016 היה וסטרייך עמית מחקר במכון הדסה-ברנדייס של אוניברסיטת ברנדייס, ובשנת 2017 היה חוקר אורח במרכז פטרי-פלום למשפט רפואי, ביוטכנולוגיה וביואתיקה בבית הספר הרווארד למשפטים.
בנוסף לתפקידו כפרופסור למשפטים, מהווה וסטרייך עמית מחקר במרכז קוגוד לחקר המחשבה היהודית ולהגות עכשווית של מכון שלום הרטמן, וכעמית מחקר לשם כבוד בפקולטה לאומנויות, שפות ותרבויות שבאוניברסיטת מנצ'סטר.
פרסומים

שני ספריו הראשונים עוסקים בנושאי הגירושין. בשנת 2012 פרסם את ספרו "Talmud-Based Solutions to The Problem of Agunah", שחובר בהיותו עמית מחקר ביחידה לחקר העגינות באוניברסיטת מנצ'סטר. בשנת 2014 פרסם את ספרו "הזכות לגירושין – גירושין ללא אשם במסורת היהודית".
בשנת 2023 הוציא לאור את ספרו "ארבעה אבות נזיקין – מסורת, משפט ופרשנות" בהוצאת כרמל, העוסק במושגי ארבעת אבות נזיקין בתלמוד.
פרסם ומפרסם מאמרים נוספים בכתבי העת של המשפט העברי בישראל, ובאתר מרכז קוגוד. בנוסף, הוא פעיל בקבוצת הפייסבוק "יומי" אשר מהווה נקודת מפגש של חוקרי תלמוד על הדף היומי.
חיים אישיים

נשוי למירי, מורה לספרות, משוררת ומרצה במדרשת לינדנבאום-לוד ובמדרשות נוספות, ואב לארבעה ילדים. אביו הוא פרופסור אלימלך וסטרייך. מתגורר בפתח תקווה.
הערות שוליים

1 2  "מי ומי הבוגרים", האוניברסיטה הפתוחה
↑  [http://asif.co.il/download/kitvey-et/avodod/avodot-tlmod/33.pdf התפתחות ומגמות פרשניות בדיני הנזיקין התלמודיים
לאור מקרי פטור חריגים], באתר אסיף
↑  אבישלום וסטרייך, באתר המרכז האקדמי למשפט ולעסקים רמת גן
1 2  אבישלום וסטרייך, באתר מכון שלום הרטמן
↑  ארבעה אבות נזיקין: מסורת, משפט ופרשנות, באתר כרמל ספרים, ‏2023-08-29
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300423605171  LCCN: n2013052620  ORCID: 0000-0002-6843-4329  VIAF: 98417397   WorldCat (עם VIAF): 98417397
פיליפ ביאלוביץ

| --- | --- |

 לידה:  25 בנובמבר 1925 איזביצה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  6 באוגוסט 2016 (בגיל 90) דלריי ביץ', ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 פרסים והוקרה:  צלב הקצין של מסדר ההערכה של הרפובליקה של פולין 
 חתימה:   
 
פיליפ ביאלוביץ ביום השנה למרד בסוביבור, 14 באוקטובר 2013
פיליפ ביאלוביץ ביום השנה למרד בסוביבור, 14 באוקטובר 2013
חתימתו של פיליפ ביאלוביץ, 10 באוגוסט 2009
כרטיס ביקור של פיליפ ביאלוביץ, 2004
פיליפ (פישל) ביאלוביץ (בפולנית: Fiszel Bialowicz; ‏25 בנובמבר 1929, איזביצה, פולין - 6 באוגוסט 2016, דלריי ביץ', פלורידה) היה תכשיטן אמריקאי ממוצא פולני-יהודי. הוא היה אחד מ-47 הניצולים ממחנה ההשמדה הנאצי סוביבור בפולין הידועים בשמותיהם והשתתף במרד ב-14 באוקטובר 1943. לדברי ז'ול שלביס, כך שרד את השואה. הוא היה עד במשפט סוביבור בשנות ה-60 וה-70, ובמשפטו של ג'ון איוון דמיאניוק ב-2010, ופעל למען אנדרטה חדשה בסוביבור ב-2013.
חייו > בסוביבור

ביאלוביץ גורש ממקום הולדתו, השטעטל איזביצה, לסוביבור באפריל 1943 בגיל 13 בגלל יהדותו, עם אחיו שמחה בן ה-30. שמחה התחזה לרוקח ופיליפ שימש כעוזרו.
הם עבדו בכפייה. פיליפ נאלץ לחפש חפצי ערך כמו כסף ותכשיטים שהוחבאו בלחם ותוצרת אחרת. לעיתים שימש גם כ"ספר" כדי לגזור את שיערן של הנשים לפני שנרצחו בתאי הגזים
מדי פעם נקרא ביאלוביץ לסייע לקבוצת היהודים שאולצה לעבוד בתחנת הרכבת, בפינוי הקרונות, כשהגיעו טרנספורטים של יהודים. לשם כך, בהשגחת אנשי האס אס, נאלץ לדחוף את הקרונות כשהם עמוסים באנשים עד מחנה 3, שם הומתו האנשים בתאי הגזים. עם פתיחת דלתות הקרון לאחר הגעת הרכבות לתחנה, ראה ביאלוביץ שהרבה אנשים לא שרדו את הטרנספורט ושרובם היו על סף גוויעה ברעב.
פיליפ ביאלוביץ, כמו אחיו שמחה, היה חבר בקבוצת ההתנגדות שמרדה בסוביבור ב-14 באוקטובר 1943.  משימתו הייתה לפתות אנשי אס אס בזה אחר זה למארב, על ידי דיווח כי נמצאו ממצאים יקרי ערך במטען של יהודים. 12 מאנשי האס אס בסוביבור נהרגו כך על ידי המורדים. לאחר המרד הצליחו ביאלוביץ ואחיו להסתתר אצל משפחת איכרים פולנית.
חייו > עד בתיקים משפטיים משנות ה-60 עד 2010

לאחר המלחמה, ביאלוביץ עבד כרופא שיניים בגרמניה. לאחר מכן היגר לארצות הברית, שם עבד כצורף עד פרישתו.  בשנות ה-60 וה-70 העיד במשפטי סוביבור בהאגן. בשנת 1963 תיאר את חוויותיו כחבר זמני במה שנקרא פיקוד התחנה ותיאר את הגעת הטרנספורטים של יהודים ממחוז גליציה.  בשנת 1974, בתמליל חקירה בקונסוליה הכללית הגרמנית בניו יורק, הוא הצהיר כי בהתבסס על חוויותיו במחנה, לא רק חברי אס אס בודדים היו מעורבים בפעולות נגד אסירים, אלא ההשתתפות ברציחות הייתה הנורמה של אנשי האס אס במחנה ההשמדה.
יחד עם ניצול סוביבור תומאס בלאט, ביאלוביץ היה עד תביעה במשפטו של דמיאניוק ב-2010 בארצות הברית. שניהם היו תובעים משותפים בהליך זה. כאסיר עבודה במחנה ההשמדה סוביבור, שבו שימש דמיאניוק כשומר אס אס, דיווח ביאלוביץ כיצד השומרים הובילו אסירים לתוך תאי הגזים עם כידונים, אך לא זכרו את דמיאניוק באופן ספציפי.
חייו > מחויבות לאנדרטה בסוביבור ב-2013

באוקטובר 2013 פנה ביאלוביץ במכתב לנורברט לאמרט, נשיא הבונדסטאג, בבקשה שהבונדסטאג יזום את השתתפותה הכספית של גרמניה בבניית אתר הנצחה חדש באתר בו עמד בתקופת מלחמת העולם השנייה מחנה ההשמדה סוביבור. האנדרטה הקודמת של סוביבור נאלצה להיסגר ב-2011 בגלל חוסר מימון. אתר הנצחה חדש לחללי סוביבור, מתוכנן ומוערך בעלות של שלושה מיליון יורו.
עד כה, פולין, הולנד, סלובקיה וישראל הסכימו לתמוך בפרויקט בשני מיליון יורו. עם זאת, ביאלוביץ הביע תקווה שהממשלה בברלין מבינה עד כמה חשוב פרויקט ההנצחה ותמיכה בו על ידי הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
כתבים

Philip „Fiszel“ Bialowitz: A Promise at Sobibor: A Jewish Boy’s Story of Revolt and Survival in Nazi-Occupied Poland. University of Wisconsin Press, 2010, ISBN 978-0-299-24800-0
ספרות

Franziska Bruder: Hunderte solcher Helden. Der Aufstand jüdischer Gefangener im NS-Vernichtungslager Sobibor. Berichte, Recherchen und Analysen. Unrast, Hamburg 2013, ISBN 978-3-89771-822-7.
Jules Schelvis: Vernichtungslager Sobibór. Aus dem Holländischen von Gero Deckers (= Zentrum für Antisemitismusforschung: Dokumente, Texte, Materialien, Band 24). Metropol, Berlin 1998, ISBN 3-926893-33-8.
הערות שוליים

↑  Jules Schelvis: Vernichtungslager Sobibór, S. 12, 199ff.
↑  Holocaust hero passes away at 90, israelnationalnews.com vom 8. August 2016, abgerufen am 10. August 2016 (englisch).
↑  (אורכב [חסר תאריך] ב sdjewishworld.com [Error: unknown archive URL]).
↑  Franziska Bruder: Hunderte solcher Helden, S. 130–132. Nach Jules Schelvis, Vernichtungslager Sobibór, S. 284, war Philip schon im Januar 1943, drei Monate vor seinem Bruder, nach Sobibór deportiert worden.
↑  Jules Schelvis: Vernichtungslager Sobibór, S. 87, 284.
↑  Jules Schelvis: Vernichtungslager Sobibór, S. 82 f.
↑  Jules Schelvis: Vernichtungslager Sobibór, S. 199–203
1 2  Rosalia Romaniec: Ein Überlebender aus Sobibor. Deutsche Welle, 14. Oktober 2013; abgerufen am 8. August 2016.
↑  Philip Bialowitz: Sobibor Death Camp Survivor (1925–2016). Auf Blogspot, abgerufen am 8. August 2016 (englisch).
↑  Jules Schelvis: Vernichtungslager Sobibór, S. 82f., 281.
↑  Franziska Bruder: Hunderte solcher Helden, S. 166.
↑  Demjanjuk-Prozess: „Wir hörten die Schreie aus den Gaskammern“. süddeutsche.de, 17. Mai 2010, abgerufen am 8. August 2016.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311273505171  PLWABN: 9810546438705606  GND: 143297716  ISNI: 0000 0001 1773 7939  LCCN: no2009076505  NTA: 341362441  SUDOC: 174584539  VIAF: 88518679   WorldCat (עם VIAF): 88518679
יעקב אדרי

יעקב אדרי (נולד ב-25 בנובמבר 1950) הוא ראש עיריית אור עקיבא לשעבר, והיה חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
ביוגרפיה

אדרי נולד במרוקו ועלה עם משפחתו לישראל בשנת 1959 בגיל תשע. בצה"ל שירת בחיל הים. לאדרי תואר ראשון במדע המדינה ותואר שני במינהל ציבורי - שניהם מאוניברסיטת חיפה.
שימש כראש עיריית אור עקיבא בשנים 1989–2003.
ב-2003 נבחר לכנסת ה-16 מטעם הליכוד, ועקב כך התפטר מתפקידו כראש עירייה. לאחר הרכבת הממשלה, ב-10 במרץ 2003 מונה לסגן השר לביטחון הפנים. בנובמבר 2005 נמנה עם פורשי הליכוד שהקימו את סיעת "קדימה". ב-18 בינואר 2006 מונה לשר הבריאות והשר לפיתוח הנגב והגליל. ב-4 במאי 2006, עם הקמת הממשלה ה-31, מונה לשר המקשר בין הממשלה לכנסת. ב-27 ביולי 2006, מונה לשר לענייני ירושלים, בנוסף לתפקידו כשר המקשר בין הממשלה לכנסת. ב-25 בפברואר 2007 החליטה הממשלה שהוא ירכז את חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל. ב-4 ביולי 2007 מונה לשר לקליטת עלייה וכן השר לפיתוח הנגב והגליל, והעביר את סמכויות ריכוז חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל לשרה רוחמה אברהם. בתקופת הפריימריז של מפלגתו תמך במפתיע במאיר שטרית, שהגיע למקום האחרון.
בכנסת ה-18 כיהן כחבר בוועדת הכספים ובוועדת הפנים והגנת הסביבה. במהלך כהונתו יזם, יחד עם משה גפני וציון פיניאן, תיקון לחוק לעידוד השקעות הון שנותן הקלות במס בבניינים חדשים להשכרה, וכן יזם, יחד עם ציון פיניאן, את חקיקת החוק להרחבת הייצוג של בני העדה האתיופית בשירות הציבורי. בנוסף, היה בין יוזמי הצעת חוק הדיור המוגן, ששולבה בהצעת חוק ממשלתית בנושא.
באוקטובר 2013 זכה אדרי בבחירות המקומיות לראשות עיריית אור עקיבא, ממנה פרש כעשור לפני כן.
באפריל 2014 התפקד אדרי לליכוד, כ-8 שנים לאחר שעזב את המפלגה.
באוקטובר 2018 נבחר לכהונה נוספת בראשות העיר, כמתמודד מטעם הליכוד.
ביוגרפיה > פלילים

ב-10 בנובמבר 2020 נעצר אדרי יחד עם שלושה בני אדם נוספים, בחשד לשורת עבירות על טוהר המידות ובהן שוחד, מרמה והפרת אמונים, בקידום מכרזי עירייה. במהלך חקירתו וימי מעצרו התקבלה תלונה במשטרה על אונס שביצע לכאורה באישה שעמה היה בקשר במשך שנים, לפני 17 שנה, ועלה החשד כי לפני שבע שנים ביצע עבירות אלימות. ביוני 2021 הודיעה המשטרה כי נמצאה תשתית ראייתית להעמדתו לדין בעבירות שוחד, מרמה והפרת אמונים, גניבה בידי עובד ציבור, אלימות ועבירות מס. כתב אישום נגד אדרי הוגש ב-20 במרץ 2023, ועקב כך התפטר מתפקיד ראש עיריית אור עקיבא.
חיים אישיים

אדרי הוא תושב אור עקיבא, נשוי לנינה, מחנכת ומנהלת בית ספר בדימוס ואב לשניים.