stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קמפונית שחורה
התנהגות

קמפוניות שחורות מסוגלות לנבור לעומק של כ-100 מטרים בחיפוש אחר מזון. הנמלים העובדות הכי פעילות בשעות הלילה, בהן הן עוזבות את הקן שלהן והולכות למקור מזון. הנמלים מסמנות שבילים כימיים באמצעות (פרומונים). בקנים שלהם יכולים להיות אלפי נמלים. הקמפונית השחורה לא עוקצת, אבל העובדים הגדולים יכולים לתת נשיכה חדה, אשר יכול לכלול הזרקה של חומצה פורמית, אשר אותה הם מייצרים. קמפוניות שחורות מגיבות בחריפות כלפי נמלים מקנים אחרים.
קמפוניות שחורות לא יכולות לאכול או לעכל עץ, אבל הן יכולות לפרוץ עץ, מה שיכול לגרום נזק רב למבנה. זאת בניגוד לטרמיטים היכולים לעכל עץ.
תזונה ואמצעי בקרה

קמפוניות שחורות הן אוכלות כול. הן יכולות לאכול מגוון רחב של בעלי חיים ומזונות מן הצומח, הכוללים מיצי צמחים, פירות, חרקים חיים או מתים, חסרי חוליות קטנים אחרים, ממתקים נפוצים כגון סירופ, דבש, סוכר, שמן ושומן.
בסביבה הטבעית שלהם, הקן של הקמפוניות השחורות נמצא על או בתוך עצים מתים. הן מעכלות ריקבון וזבל והופכות אותו לאדמה, ולכן יש לקמפונית השחורה יתרונות אקולוגיים. עם זאת, הקמפונית השחורה יכולה להרוס בתי עץ ולגרום להם נזק גדול.
ראו גם

טרמיטים
נמליים
קמפונית
צל"ש (מפלגה)

ערך זה עוסק במפלגה. אם התכוונתם לארגון המלווה חיילים בצה"ל, ראו .
| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 מייסד:  יוסף פריצקי 
 תקופת הפעילות:  יולי 2004 – הווה (כ־20 שנה) 
 אידאולוגיות:  ליברליזם חילוניות
 כנסות:  16
 נוצרה מתוך:  פורשי מפלגת שינוי
 
צל"ש - ציונות ליברליות ושוויון הייתה מפלגה קטנה בישראל. המפלגה הוקמה ב-2004 על ידי חבר הכנסת יוסי פריצקי שאולץ לפרוש במהלך הכנסת השש עשרה ממפלגת שינוי ולהקים סיעת יחיד. עם פיזור הכנסת לא השתתפה המפלגה בבחירות והיא חדלה מפעילות והפכה למפלגת מדף שלבסוף נרכשה ושימשה בסיס חוקי למפלגת הימין החדש.
רקע

צל"ש הוקמה לאחר ששר התשתיות יוסף פריצקי גורש משינוי ביולי 2004 לאחר חשיפת קלטת בה ביקש חומרים על חברו למפלגה, אברהם פורז. מעשיו של פריצקי נחקרו במשטרה, אך לא הוגשו כתבי אישום.
שינוי ניסה להדיח את פריצקי מהכנסת ולהחליף אותו בח"כ אחר משינוי. עם זאת, ועדת הכנסת אפשרה לו לשמור על כסאו. פריצקי הודיע אז שהוא מקים מפלגה משלו ויתמודד בבחירות לכנסת השבע עשרה, ואמר שמטרתו היא ששינוי "לא תשיג את מספר הקולות המינימלי הדרוש כדי לעבור את אחוז החסימה". אף על פי שניתן היה לסיעה לקבל מימון בחירות של 600 אלף שקל, צל"ש לא השתתפה בבחירות לכנסת השבע עשרה.
אף על פי שצל"ש לא השתתפה בבחירות, שתיים מהמטרות של פריצקי מומשו; פורז הובס בבחירות המקדימות של שינוי בינואר 2006, כאשר פריצקי אמר שפורז ומנהיג המפלגה טומי לפיד "היו צריכים להישלח הביתה מזמן". בנוסף, בבחירות, מפלגתו החדשה של פורז, חץ ושינוי בראשות רון לוינטל, לא הצליחו לזכות באף מנדט.
בסוף 2018 שימשה המפלגה כמפלגת מדף ליצירת מפלגת הימין החדש שהוקמה על ידי קבוצת פורשים מהבית היהודי לאחר שנרכשה מבעוד מועד על ידי נפתלי בנט.
מטרות המפלגה

מטרותיה של המפלגה היו:
לקיים את מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
לשאוף כי מדינת ישראל תקיים יחסי שלום ושכנות טובה עם מדינות ערב
לפתור את הסכסוך הישראלי פלסטיני במשא ומתן
הערות שוליים

↑  Yuval Yoaz (18 בינואר 2005). "State drops case against former Shinui MK Paritzky". Haaretz. נבדק ב-13 בינואר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Gideon Alon (19 בינואר 2005). "Panel refuses to expel Paritzky from Shinui". Haaretz. נבדק ב-13 בינואר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Yuval Yoaz (2 בינואר 2006). "Ousted Shinui MK Paritzky to run for Knesset". Haaretz. נבדק ב-13 בינואר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Hilary Leila Krieger (12 בינואר 2006). "Report: Poraz refuses offer to rejoin Shinui after quitting". The Jerusalem Post. נבדק ב-21 ביוני 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  הפלטפורמה: מפלגתו של פריצקי Israel National News, 30 December 2018
קיטו

ערך זה עוסק בבירת אקוודור. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
קיטו (בספרדית: Quito), רשמית סן פרנסיסקו דה קיטו (בספרדית: San Francisco de Quito), היא בירת אקוודור. העיר ממוקמת בצפון-מרכז המדינה, על אגן הניקוז של נהר הגואייאבמבה, ועל גדותיו המזרחיות של הר הפיצ'ינצ'ה, הר געש כבוי בהרי האנדים. נכון לשנת 2005, בעיר מתגוררים כ-1,504,991 תושבים, והיא העיר השנייה בגודלה במדינה מבחינת אוכלוסייה, לאחר גואיאקיל. העיר היא מושב המחוז המטרופוליטני של קיטו, הידוע גם כקנטון קיטו, בו מתגוררים כ-1,842,201 תושבים. כמו כן, העיר היא גם בירתה של פרובינציית פיצ'ינצ'ה. מאז 2008, קיטו היא גם מושבו של מטה איחוד אומות דרום אמריקה.
המקום הגבוה ביותר בעיר הוא הכיכר המרכזית (ספרדית: Plaza de La Independencia or Plaza Grande), שמתנשאת לגובה של כ-2,850 מטרים מעל פני הים, דבר שהופך אותה לעיר הבירה השנייה בגובהה בעולם (יש אף המחשיבים אותה כראשונה, שכן לה פאס, בירתה הממשלתית של בוליביה המתנשאת לגובה ש כ-3,640 מטרים מעל פני הים אינה הבירה הרשמית אלא העיר סוקרה)
היסטוריה > התקופה הפרה-קולומביאנית

שורשיה של העיר מתוארכים לאלף הראשון, כששבט הקיטוּ התיישב באזור, והפכהּ למרכז מסחרי. על פי ספרו של חואן דה ולאסקו משנת 1767, "היסטוריה של ממלכת קיטו", שטחו של שבט הקיטו נכבש על ידי שבט הקראס, שהקים את ממלכת קיטו בסביבות שנת 980 לספירה. בשנת 1426 האינקה כבשו את ממלכת קיטו. ב-1533, רומינהוי, גנרל מלחמה משבט האינקה, שרף את העיר כדי למנוע מהספרדים לכובשה, ובכך הרס כל זכר לתקופה הפרהיסטורית בעיר.
היסטוריה > היסטוריה קולוניאלית

התנגדות המקומיים לכיבוש הספרדי נמשכה עד שנת 1534. פרנסיסקו פיסארו הקים את העיר ב-15 באוגוסט אותה השנה. ב-6 בדצמבר 1534, לעיר הגיעו כ-204 מתיישבים בהנהגתו של סבסטיאן דה בנאלקאסר, שהוציא להורג את רומינהוי, ובכך סיים את ההתנגדות המקומית. ב-14 במרץ 1541, הוכרזה קיטו כעיר, וב-14 בפברואר 1556 ניתן לה התואר "סן פרנסיסקו דה קיטו, עיר אצילית ונאמנה עד מאוד" (Muy Noble y Muy Leal Ciudad de San Francisco de Quito). ב-1563, קיטו הפכה למושב הנהלת מחוז ספיין, וחלק ממלכות המשנה של פרו, שבירתה הייתה לימה.
מיד לאחר הקמתה, החלו הספרדים להביא אליה את הנצרות הקתולית, בהקמת כנסייה ראשונה (אל בלן), שהוקמה עוד לפני שהוכרזה כעיר. בינואר 1535, מנזר סן פרנסיסקו הוקם בעיר, הראשון מבין 20 כנסיות ומנזרים שהוקמו בה במהלך התקופה הקולוניאלית. הספרדים הטיפו נמרצות לנצרות בקרב התושבים, אך גם השתמשו בהם כעבדים לצורכי בנייה, בייחוד בתחילת התקופה הקולוניאלית. בישופות קיטו הוקמה ב-1545, ושודרגה לארכיבישופות קיטו בשנת 1849.
ב-1809, לאחר כמעט 300 שנות שלטון ספרדי, בקיטו התגוררו כ-10,000 תושבים. ב-10 באוגוסט 1809, תנועת עצמאות קמה בקיטו, ששאפה לעצמאות פוליטית מספרד. הם תכננו תוכנית לממשלה בהנהגתו של חואן פיו מונטופר, שבה יישבו עוד מספר פעילים ציבוריים בולטים. אך תנועה התחלתית זו נפלה סופית ב-2 באוגוסט 1810, כשכוחות ספרדים מלימה הגיעו לעיר, והרגו את מנהיגי ההתקוממות יחד עם עוד 200 מתושבי העיר. סדרת מאבקים הסתכמו ב-24 במאי 1822, כשסימון בוליבר הוביל את כוחותיו לקרב פיצ'ינצ'ה. ניצחונם זה סימן את עצמאות קיטו והשטחים שמסביבה.
היסטוריה > קולומביה הגדולה

ימים אחדים לאחר קרב פיצ'ינצ'ה, מנהיגי העיר הכריזו על עצמאותם והתירו לרפובליקת קולומביה הגדולה לספח את העיר לשטחה. כשהתפרקה קולומביה הגדולה בשנת 1830, קיטו הפכה לבירת הרפובליקה החדשה של אקוודור.
היסטוריה > העידן הרפובליקני

בשנת 1833 חברי אגודת התושבים החופשיים של קיטו נרצחו על ידי הממשלה, לאחר שקשרו קשר נגדם, וב-6 במרץ 1845, החלה המהפכה המרסיסטית. מאוחר יותר, ב-1875 נשיא המדינה גבריאל גרסיה מורנו נרצח בקיטו. שנתיים לאחר מכן, ב-1877, הארכיבישוף חוסה איגנסיו צ'קה אי ברבה הורעל ומת.
ב-1882, מרד קם נגד שלטונו של הדיקטטור איגנסיו דה ויינטמייה. ב-9 ביולי 1883, המפקד הליברלי אלוי אלפארו לקח חלק בקרב גואיאקיל, ומאוחר יותר, לאחר מאבק נוסף, הפך לנשיא אקוודור ב-4 בספטמבר 1895. לאחר סיום כהונתו השנייה ב-1911, הוא עבר לאירופה. לאחר חזרתו לאקוודור ב-1912, וניסיונו המחודש לעלות לשלטון, הוא נאסר ונרצח על ידי המון שפרץ לכלא. גופתו הובלה ברחובות קיטו עד לפארק העירוני, בו הוא הועלה למוקד.
ב-1932, פרצה מלחמת ארבעת הימים, מלחמת אזרחים שפרצה בעקבות עלייתו של נפטלי בוניפס לשלטון, לו היה פספורט פרואני.
עובדי מפעל טקסטיל חשוב בעיר יצאו לשביתה בשנת 1934, ואי שקט תעשייתי דומה שורר בעיר עד היום. ב-12 בפברואר 1949 משדר רדיו ריאליסטי של הנובלה "מלחמת העולמות" גרם לבהלה בעיר ולמותם של שישה אנשים שמתו בשרפות שנוצרו על ידי ההמון.
בשלהי המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 הייתה קיטו מוקד להפגנות רבות שהובילו להתפטרותם של הנשיאים אבדלה בוקראם (1997), ג'מיל מחואד (2000), ולוסיו גוטיירס (2005).
אתרים בעלי חשיבות > העיר העתיקה

המרכז ההיסטורי בעיר קיטו הוכרז בשנת 1978 כאתר המורשת העולמית הראשון בדרום אמריקה. על אף רעידת אדמה שפקדה את העיר בשנת 1917, היא משומרת היטב. בית הספר לאמנות של קיטו הוא מיזוג של אמנויות ספרדיות, איטלקיות, מוריות, פלמיות ואקוודוריות.
בעיר העתיקה ממוקמים כיכרות רבים, שהחשובה שבהם היא כיכר העצמאות או כיכר פלאזה גראנדה, שמסביבה ממוקמים הקתדרלה המטרופוליטנית, הארמון הנשיאותי ומשכנו של נשיא אקוודור, הנקרא גם "ארמון קרונדלט", מלון פלאזה גראנדה ובית העירייה. בעיר כנסיות בארוק ומנייריזם; בהן כנסיית פרנציסקוס הקדוש, שהיא המבנה הקולוניאלי הגדול ביותר שבנו הספרדים בדרום אמריקה, כנסיית אל סגרריו, כנסיית סנטו דומינגו, וכנסיית ישועים הנקראת "לה קומפניה", שנבנתה על פי המודל של כנסיית הג'זו שברומא. ממוקמים בה גם מוזאונים, שרבים מהם מוקדשים לאמנות הקולוניאלית. הידועים ביותר הם מוזיאון העיר - מוזאו דה לה סיודאד, המרכז התרבותי המטרופוליטני ומוזיאון המזרח של סנטו פרנציסקוס. בצפון-מזרח העיר ממוקמת בזיליקת דל ווטו נאסיונל המרשימה שנבנתה בחלקים. בנייתה החלה בסוף המאה ה-19 והושלמה בשנת 1988.
אתרים בעלי חשיבות > קיטו הצפונית

צפונה של העיר קיטו מכילה את אזור העסקים העיקרי בעיר ומבנים רבים. בה גם ממוקם שדה התעופה הבינלאומי של העיר ואתרי תיירות רבים.
בקיטו הצפונית ממוקם גם פלאזה דה טורוס דה קיטו, זירת השוורים היחידה בקיטו המשתמשת ללוחמת שוורים. האצטדיון נבנה בשנת 1960, והוא מכיל כ-15,000 מקומות ישיבה.
אתרים בעלי חשיבות > מוזיאון דל בנקו סנטרל

במוזיאון דל בנקו סנטרל מוצגות תערוכות של האמנות, ההיסטוריה והתרבות האקוודורית. בקומת הקרקע מוצג אוסף מקיף של כלי חרס, פסלים, זהב, אבנים וחפצי אדם אחרים מהתקופה הפרה-קולוניאלית. המוצג המרשים ביותר בתערוכה היא מסכת שמש מתקופת תרבות הלה טוליטה. הקומה השנייה מוקדשת לאמנות, ציורים, ופסלים מן התקופה הקולוניאלית. הקומה השלישית מוקדשת בעיקרה לאמנות אקוודורית עכשווית.
בנוסף לכך בעיר נפתח לאחרונה מוזיאון המוקדש לצייר אוסוואלדו גוואיאסמין.
אתרים בעלי חשיבות > פארקים

בעיר קיטו ארבעה פארקים עיקריים; פארק מטרופוליטנו גואנגוילטגואה, שגודלו 5.5 קמ"ר, והוא הפארק האורבני הגדול ביותר בדרום אמריקה, הממוקם בצפון העיר. פארק לה קרולינה, שגודלו 670,000 מ"ר הממוקם במרכז העיר. פארק אל אג'ידו הממוקם בין העיר העתיקה לעיר החדשה. ופארק לה אלמנדה, בו ממוקמים מצפה הכוכבים העתיק ביותר בדרום אמריקה, ומצבה לזכרו של סימון בוליבאר.
אתרים בעלי חשיבות > אל פנסייו

אל פנסייו היא גבעה הממוקמת במרכז העיר בגובה 3,016 מטרים מעל לפני הים. מצבה לזכר מרים הבתולה ממוקמת בקצה הגבעה. את הפסל בנה ברנרדו דה לגרדה, והוא נקרא בתקופה הספרדית "הבתולה של קיטו".
ב-1976, האמן הספרדי אגוסטין דה לה הרמן מונה על ידי המסדר האובלטי לבנות פסל בגובה 41 מטרים בדמותם של המדונה והילד, שיוצב בפסגתה של הגבעה. הפסל נבנה מ-7,000 חתיכות אלומיניום, ונחנך ב-28 במרץ, אותה השנה על ידי הארכיבישוף ה-11 של העיר, פאבלו קרדינל מונוז וגה.
(לצפייה הזיזו עם העכבר את סרגל הגלילה בתחתית התמונה)
גאוגרפיה

קיטו היא הרמה הצפונית ביותר באקוודור, על אגנו של נהר הגואייאבמבה. הרי הגעש ברכס המרכזי, מזרחית לקיטו, הם קוטופקשי, סינצ'ולגואה, אנטיסנה וקיאמב. ההרים שברכס המערבי הם איליניזה, אטקזו, פיצ'ינצ'ה ופולולהואה.
קיאמב, הממוקם צפונית-מזרחית לקיטו, לא התפרץ מאז שנת 1786, והוא ההר היחיד בעולם הממוקם בדיוק על קו המשווה (קו המשווה עובר על אגפו הדרומי). כמו כן, ההר מכוסה באופן קבוע בשלג וקרחונים.
קיטו היא הבירה היחידה בעולם הממוקמת סמוך להר געש פעיל. בהר הגעש פיצ'ינצ'ה, הממוקם כ-21 קילומטרים מערבית לעיר, יש פעילות מתמשכת, והוא נמצא תחת ניטור קבוע. ההתפרצות הגדולה ביותר של ההר התרחשה בשנת 1660, כש-25 סנטימטרים של עפר כיסו את פני העיר. התפרצותו האחרונה של ההר ארעה ב-5 בנובמבר 1999, כשכמויות גדולות של אפר הושלחו אל עבר העיר. על אף שלא הרסה את העיר, ההתפרצות גרמה להפרעות בפעילותה, ובין היתר סגירת נמל התעופה הבינלאומי שבעיר.
פעילויות של הרי געש אחרים בסביבה גם עלולים להשפיע על העיר. בנובמבר 2002, לאחר התפרצותו של הר הגעש רוונטדור, נשטפה העיר בגל עפר שכיסה אותה למשך מספר ימים. כמויות העפר שהצטברו מהתפרצות זו היו גדולות אף מאלו ששטפו את העיר עם התפרצותו של פיצ'ינצ'ה ב-1999.
העיר היא גם מוקד לרעידות אדמה. רעידת האדמה החזקה ביותר שהכתה בקיטו התרחשה בשנת 1797, וכתוצאה ממנה נהרגו כ-40,000 תושבים. הפעילות הסייסמית החזקה ביותר שהתרחשה בזמן האחרון באזור הייתה בשנת 1987, בעוצמה של 7 בסולם ריכטר. מוקד הרעש היה כ-80 קילומטרים צפונית לעיר. כתוצאה ממנה נהרגו בערך 1,000 איש, אך קיטו עצמה סבלה נזק קטן בלבד. ב-16 באוקטובר 2006, בעיר הורגשה רעידה בעוצמה של 4.1 בסולם ריכטר, אך שום נזק חמור לא נגרם לעיר.
דמוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ערים תאומות

לקיטו תשע ערים תאומות:
ספרד מדריד, ספרד
ארגנטינה בואנוס איירס, ארגנטינה
קולומביה בוגוטה, קולומביה
ניקרגואה מנגואה, ניקרגואה
ארצות הברית לואיוויל, קנטקי, ארצות הברית
ארצות הברית קורל גאבלס, פלורידה, ארצות הברית
קנדה טורונטו, אונטריו, קנדה
הממלכה המאוחדת בוקסטון, הממלכה המאוחדת
הרפובליקה הדומיניקנית סנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית
הארמון הנשיאותי בעיר קיטו
בזיליקת דל ווטו נאסיונל. הקתדרלה הנאו-גותית הגדולה ביותר באמריקה הלטינית
קהילת יהודי גראץ

בית הכנסת בגראץ לפני הריסתו
בעיר גראץ (בגרמנית: Graz) שבמדינת שטיריה באוסטריה מתקיימת קהילה יהודית, החל מימי הביניים למקוטעים עד היום.
תולדות הקהילה היהודית > ימי הביניים עד הגירוש

עדויות לקיומם של יהודים בגראץ ישנן מסוף המאה ה-13, ובכפר הסמוך יודנדורף (אנ'), שפירוש שמו הוא "כפר היהודים", חיו יהודים כבר מהמאה ה-12. מצבה משנת 1304 מעידה כי בשנה זו כבר היה ליהודים בית עלמין. קהילה ממוסדת נוסדה כפי הנראה בשנת 1398. אחד מראשי הקהילה היה רבי הנדיל, מחותנו של רבי ישראל איסרלן. עד המאה ה-15 חיו בעיר בין 150 ל-200 יהודים, שהתפרנסו בעיקר ממסחר ומהלוואות בריבית. הם התגוררו ברובע יהודי, שבו היה גם בית הכנסת. ב-1397 נפגע הקהילה בפוגרום. יהודים רבים מלטו לווינה, אך שבו לאחר זמן קצר, כשנרגעו הרוחות. יהודי העיר גורשו ממנה ב-1438 או 1439 על ידי הדוכס פרידריך מטירול, אך שנים ספורות לאחר מכן, ב-1447 הוקמה הקהילה מחדש לאחר שהשליט החדש, פרידריך התיר להם לשבת בגראץ. כל ימי שלטונו של פרידריך ישבו היהודים בבטחה בגראץ, אך לאחר מותו, ב-1496 או 1497, נערך בעיר משפט ראווה נגד יהודי בעוון זיוף מסמכים, ובעקבות הרשעתו, התיר הקיסר מקסימיליאן הראשון לגרש את היהודים, ואכן כל יהודי שטיריה גורשו והתיישבו בחלקים האחרים של הממלכה. מאז, למשך קרוב לארבע מאות שנה, לא חיו יהודים בגראץ.
תולדות הקהילה היהודית > ההתיישבות המחודשת

בשנת 1783 נתן הקיסר יוזף השני היתרי כניסה זמניים לגראץ מיוחדים ליהודים לצורך השתתפות בירידי המסחר.
בשנת 1848, בעקבות האמנציפציה שניתנה ליהודי אוסטריה, ניסו יהודים להתיישב בגראץ, חרף התנגדות התושבים הנוצרים. השלטונות, שהיו מעוניינים בפעילות הכלכלית שהיהודים הביאו עמם, העניקו היתרי ישיבה מיוחדים למשפחות יהודיות בודדות, לשעות היום בלבד. כעבור שנתיים, הותרה הקמת מסעדה כשרה עבור יהודים שעבדו בעיר.
היתר גורף למגורי יהודים בעיר ניתן רק בשנת 1861, ותוך כשנתיים התארגנה הקהילה מחדש, אך הוכרה על ידי השלטונות רק ב-1869. הקהילה גדלה במהרה הודות לתהליך העיור שעברה האימפריה האוסטרו-הונגרית במהלך המאה ה-19, ובסוף אותה מאה חיו בגראץ 1240 יהודים. ב-1892 הוקם בית ספר יהודי. ב-1895 נחנך בית כנסת מפואר. אגודת "קדימה" ייסדה בגראץ תנועה יהודית-לאומית בשם "הומניסטאס". ב-1904 הוקמה אגודת ספורט, שהפכה בהמשך ל"מכבי גראץ", שפעלה עד מלחמת העולם הראשונה. ב-1919 הוקם בגראץ סניף של אגודת הספורט "הכח וינה". מרבית יהודי העיר, וכך גם הנהגת הקהילה, נטו להתערות בחברה הסובבת, ולכן גם התנגדו לציונות באופן מובהק.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה שטף את העיר גל של פליטים יהודים ממזרח אירופה. בעקבות הגירת הפליטים התהפכו היוצרות, והציונים היו לרוב במוסדות הקהילה בשנת 1919.
ב-1928 הוקמו בגראץ סניפים של בני ברית והשומר הצעיר. בשנות ה-30 פעלה בגראץ תנועת "החלוץ". כמו כן, היו בגראץ מקהלה יהודית ו"התאחדות לוחמי החזית היהודים".
תולדות הקהילה היהודית > בשואה

בשנות ה-30 של המאה ה-20 הייתה גראץ לאחד המרכזים הגדולים של הנאציזם באוסטריה, ומספר אירועים אנטישמיים אירעו בתקופה זו. ביום סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, ה-12 במרץ 1938, חולל בית העלמין היהודי בעיר, נופצו חלונותיהם של בתי עסק של יהודים. ארבעה יהודים נהרגו באירועים אלו. ראשי הקהילה, בהם הרב הראשי ד"ר דוד הרצוג וחתן פרס נובל אוטו לוי, נאסרו ושוחררו לאחר שחתמו כי הם מוותרים על רכושם. גם הסופר גרשון שופמן, שהתגורר באחד מפרברי העיר, נעצר באותה העת. ב-19 במרץ הוקם סניף של הגסטאפו בעיר.
אט אט הוצרו צעדיהם של יהודים בעיר, כבכל הרייך השלישי: נאסרה שחיטה כשרה, הוטלו הגבלות על חופש העיסוק, רכוש יהודי הופקע, נסגרו אגודות יהודיות ועוד.
ראש הקהילה אליהו גרינשלאג הצליח להשיג את הסכמתו של אדולף אייכמן לאפשר ל-600 יהודים מגראץ לעלות לארץ ישראל תמורת סכום של חמישה מיליון רייכסמארק, אך התכנית לא יצאה אל הפועל. כ-400 יהודים הצליחו להמלט מגראץ ולעלות לארץ ישראל עד ליל הבדולח.
בליל הבדולח פוצצה כיפתו של בית הכנסת המפואר. בהמשך הוא הועלה באש, כמו גם בית ההלוויות. מבנה הנהלת הקהילה הפך למטה של ההיטלר יוגנד. כ-300 מיהודי העיר נשלחו למחנה דכאו, ושוחררו ממנו כחודשיים מאוחר יותר.
אחד מתושבי העיר, יוזף שלייך, סייע כפי הנראה לאלפי יהודים לחצות את הגבול ליוגוסלביה.
יהודי העיר גורשו באפריל 1939. אחרוני היהודים שעוד נותרו נעצרו באביב 1940 וגורשו לווינה, וגראץ הייתה לעיר הראשונה באוסטריה שהוכרזה כ"יודנריין".
תולדות הקהילה היהודית > אחרי המלחמה

גראץ, בהיותה באזור הכיבוש שיועד להיות בשליטה בריטית, היוותה תחנה חשובה בתנועת הבריחה. יהודים רצו להימנע מהצורך לחצות את הגבול בין אזור הכיבוש הסובייטי לאזור הכיבוש הבריטי כדי להגיע לאיטליה וממנה להעפיל לארץ ישראל, ולכן עוד בטרם נקבעו גבולות אזורי הכיבוש רצו להגיע לגראץ פליטים יהודים רבים. הבריטים חששו מתרחיש זה, ומנעו בקפידה מהפליטים להגיע לגראץ, והם השתכנו במחנות עקורים בסביבות העיר ובבית מלון בתוכה. בספטמבר 1945 ישבו בהם כ-12,000 עקורים יהודים, שהחלו בחודשים הבאים לחצות את הגבול לאיטליה, ובתחילת 1946 לא נותרו כמעט עקורים יהודים בגראץ ובסביבתה. בין מפקדי תנועת הבריחה בגראץ היה מרדכי סורקיס.
בנוסף לפליטים שבאו לגראץ כתחנת מעבר, היו גם יהודים ששבו להתגורר בגראץ לאחר המלחמה. מספרם עלה בקצב מהיר, וב-1950 כבר חיו בעיר 290 יהודים. על חורבות בית הכנסת הוקם בית כנסת קטן יותר ב-1968.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20, נמצאת הקהילה בתנופה גדולה. מוסדות הקהילה חודשו, מונה רב לראשונה מאז השואה, ושוקמו מבני ציבור שנהרסו בליל הבדולח (ראו להלן).
ברחבי העיר הוצבו מעל 200 אבני נגף, רבות מהן לזכר נספים יהודים בני העיר.
אנטישמיות

מפעם לפעם צצים גילויי אנטישמיות בגראץ.
ב-1923 הופרעה הקרנת הסרט היהודי "מזרח ומערב" (אנ') בבית הקולנוע בגראץ על ידי אנטישמים.
ב-1932, בעת תגרה בין סוציאליסטים לבין תומכי היטלר, נפצעו שני יהודים, שהותקפו בצעקות "מוות ליהודים".
ב-20 באפריל 1999, במלאת מאה ועשר שנה להולדתו של אדולף היטלר, רוססו כתובות נאצה וסמלים אנטישמיים על מצבות בבית העלמין היהודי בגראץ. ב-2020 הותקף נשיא הקהילה היהודית אלי רוזן (גר') במבחט בייסבול, ורוססו כתובות נאצה אנטישמיות ואנטי-ישראליות. התוקף, אזרח סורי, הודה כי המניע למעשיו היה אנטישמי.
דמוגרפיה

| שנה | מספר חברי הקהילה | אחוז חברי הקהילה מכלל האוכלוסייה בעיר |
| --- | --- | --- |
| 1869 | 250 | 0.25 |
| 1880 | 1200 | כ-1.03 |
| 1890 | 1238 | 0.91 |
| 1910 | 1971 | 1 |
| 1914 | 1500 | לא ידוע |
| 1932 | 2420 | לא ידוע |
| 1938 | כ-2000 | לא ידוע |
| 1939 | 305 | 0.14 |
| 1946 | 30 | לא ידוע |
| 2020 | כ-150 | 0.05 |
חיי הדת > רבנים

הרב ד"ר שמואל מיזאם (גר') כיהן כרבה של גראץ וכרב הראשי לשטיריה, קרינתיה ודרום בורגנלנד מ-1887 עד למותו ב-1907. לאחר פטירתו, שימש באופן זמני כממלא מקומו הרב אנטון אונגר, המורה ללימודי יהדות של הקהילה, עד למינויו של הרב ד"ר דוד הרצוג ב-1908. הרב הרצוג שימש בתפקיד זה עד האנשלוס. מאז, במשך 75 שנה, לא כיהן רב בגראץ. בשנת 2016 התמנה לתפקיד הרב הראשי לגראץ ולכל שטיריה הרב שלמה הופמייסטר (גר'), המכהן במקביל גם כרבה של הקהילה היהודית בווינה.
חיי הדת > בתי כנסת

כבר בימי הביניים היה בית כנסת בגראץ. לאחר חידוש הקהילה במאה ה-19, התפללו היהודים באולמות מתחלפים ברחבי העיר שנשכרו לשם כך. החל מ-1865 התפללו באופן קבוע באותו מקום, עד לשנת 1882, אז נחנך בית כנסת מפואר סמוך לגדתו המערבית של נהר מורה, בתכנונו של האדריכל מקסימיליאן קצ'ר, ובסמוך לו נבנו מבני הקהילה. כיפתו של הית הכנסת התנשאה לגובה 30 מטרים. שנים מספר לאחר מכן, הוקם במבני הקהילה בית כנסת נוסף ששימש לתפילות בחודשי החורף. בסביבות 1900 הוקם בית מדרש סמוך לבית הכנסת.
בית הכנסת בגראץ (גר') עמד על תלו עד ליל הבדולח. בליל הבדולח הושחת בית הכנסת, כיפתו הגדולה פוצצה וחלקו נשרף. חלק מלבני הבניין שימשו בשימוש משני לבנייה. לאחר הריסת המבנה, הפך שטח בית הכנסת למדשאה.
לאחר המלחמה התפללו היהודים ששבו לגראץ באולם ארעי באולם בתוך מתחם מבני הקהילה הסמוך לאתר בית הכנסת ההרוס.
ב-1988, במלאת 50 שנה לליל הבדולח, נחשפו יסודותיו של בית הכנסת, והוקמה אנדרטת זיכרון בצורת אובליסק. בשנת 2000 נחנך בית כנסת חדש על שרידיו של בית הכנסת הישן. בית הכנסת החדש, בתכנונם של האדריכלים יורג ואינגריד מאייר, דומה בצורתו לבית הכנסת הישן, אך קטן יותר. אנדרטת הזיכרון שולבה בבניין. במרתף בית הכנסת הוקמה בשנת 2017 תערוכה בשם: "מורשת - הווה - עתיד", בנושא יהדות והקהילה היהודית בגראץ הכוללת מיצגי מולטימדיה, תמונות, מסמכים, חפצי אומנות ויודאיקה ומצבות עתיקת.
בית כנסת קטן יותר, המכונה "בית המדרש גראץ" או "בית הכנסת הקטן גראץ" (גר') פועל במקום שבו התפללו לפני חנוכת המבנה החדש, והוא משמש לאירועים דתיים ולתפילות כאשר לא ניתן להתפלל בבית הכנסת הגדול.
חיי הדת > בית עלמין

מצבות יהודיות מימי הביניים נתגלו בגראץ, הקדומה שבהן משנת 1304 (של אשה בשם ציפורה).
לאחר חידוש הקהילה היהודית, לא היה ליהודים בית קברות בגראץ, והם נאלצו להוביל את נפטריהם לקבורה בהונגריה דבר שהיווה מפגע תברואתי ונטל כלכלי כבד. בעקבות כך, פנו היהודים בבקשה לשלטונות להקמת בית קברות יהודי בעיר.
בית העלמין היהודי בגראץ (גר') הוקם בשנות ה-60 של המאה ה-19 בפרבר ווטסלסדורף. ב-1910 נחנך בצדו בית הלוויות בתכנונו של האדריכל אלכסנדר זרקוביץ. בליל הבדולח נשרף כליל בית ההלויות, ובית הקברות חולל, אך לא נהרס כליל. המשטר הנאצי הפקיע את בית העלמין, ומכר אותו לעירייה. נקברו יהודים הונגרים שמתו במהלך צעדת המוות למאוטהאוזן.
לאחר המלחמה השיבה העירייה את השטח לידי היהודים. בית ההלוויות נבנה מחדש ב-1991.
לקריאה נוספת

שלמה שפיצר, קהילות אוסטריה, ה'תשע"ז, עמ' 265 - 268.
הערות שוליים

↑  במאה ה-15 חי ביודנבורג החכם "רבי מושמן מיודענבורק" (לקט יושר חלק ב (יורה דעה) עמוד טו עניין ה), שהתגורר גם בגראץ (ראו בלקט יושר במהדורת מכון ירושלים תשע"ג, חלק ב נספחים עמ' רמד).
1 2  לקט יושר חלק א אורח חיים עמוד לא עניין א.
↑  ראו למשל אצל שמעון דובנוב, דברי ימי עם עולם (תרגום ברוך קרוא), כרך ששי, פרק 24: היהודים באוסטריה ובבוהמיה במזל גירושים (עד 1564) (כאן במהדורה אינטרנטית בפרויקט בן יהודה).
↑  אברהם שליט, קדימה, בתוך: ישראל היילפרין, ספר הגבורה חלק ב, ה'תש"ד, עמ' 214.
↑  משה צימרמן, 'הכח וינה', אתר ארגון יוצאי מרכז אירופה.
↑  ראו למשל כאן
↑  העבראישער שריפטשטעלער ג. שאפמאן געווען ארעסטירט אין גראץ, ביאליסטאקער אונזער עקספרעס, 21 באפריל 1938 (ביידיש).
↑  אלדד בק (זלצבורג), מה הניע את יוזף שלייך?, באתר nrg‏, 20 באפריל 2001
↑  יהודה באואר, הבריחה, 1970, עמ' 106-103.
↑  אבני הנגף בגראץ
↑  אנטי-אידישע אומרוהען אין גראץ, פארווערטס, 5 בדצמבר 1923 (ביידיש).
↑  צווי אידען פארוואונדעט פון היטלעריסטען אין גראץ, פארווערטס 25 ביולי 1932. (ביידיש).
↑  גראץ - הקהילות היהודיות באוסטריה.
↑  אנטוניה ימין, נשיא הקהילה היהודית בגראץ שבאוסטריה הותקף במחבט, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 23 באוגוסט 2020.
↑  Angreifer gibt Hass auf Israel und Juden als Motiv an,  Süddeutsche Zeitung (בגרמנית).
בית הקברות היהודי בגראץ
בית הכנסת המשוקם בגראץ
קנטאור (גוף שמימי)

ערך זה עוסק בגוף שמימי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
דיאגרמת אוילר לסיווג גרמי השמיים במערכת השמש
הקנטאורים הם קבוצה של גופים שמימיים קפואים אשר מקיפים את השמש באזור הנמצא בין כוכב הלכת צדק לכוכב הלכת נפטון. לעיתים מסלוליהם חוצים את מסלולי ההקפה של ענקי הגז סביב השמש. הקנטאור הראשון שהתגלה היה כיירון בשנת 1977. הגוף הגדול ביותר מקבוצה זו הידוע היום הוא צ'ריקלו, שהתגלה ב-1997. ייתכן שחלק מהירחים של ענקי הגז הם קנטאורים במקורם. הקנטאורים קיבלו את שמם מגזע הקנטאורים המיתי, הנפוץ במיתולוגיה היוונית.
קנטאורים מוכרים

נכון לשנת 2024, מוכרים כ-800 קנטאורים. אין עדיין צילומים קרובים של קנטאורים על ידי גשושיות. אף על פי כן, יש עדויות שירחו של שבתאי, פובה, שצולם על ידי הגשושית קאסיני ב-2004 הוא קנטאור לכוד. בנוסף טלסקופ החלל האבל ליקט מידע על תנאי השטח של אסבולוס.
לשלושה קנטאורים, כיירון, אקלוס ו-166P/NEAT 2001 T4 זנב שביטי. כיירון ואקלוס מוגדרים כיום הן כאסטרואידים הן כשביטים. ייתכן שקיימים עוד קנטאורים בעלי מאפיינים אלו.
צ׳ריקלו הוא הקנטאור המוכר הגדול ביותר, והאסטרואיד הראשון שסביבו התגלתה מערכת טבעות.
שווסמן-וכמן (אנ') הוא קנטאור חריג שנצפה לראשונה ב-1927. בדרך כלל הבהירות שלו היא בסביבות 16, אך בתדירות של כ-7.3 פעמים בשנה הוא מתפרץ, ובהירות עולה ב-1 עד 5 יחידות
מסלולי הקפה > תפוצה

הדיאגרמה מדגימה את מסלולי ההקפה של כל הקנטאורים הידועים בהשוואה למסלולי ההקפה של כוכבי הלכת. טרויאנים נפטוניים מוצגים בירוק. לאובייקטים נבחרים האקסצנטריות ההיקפית מודגמת בעזרת הקטעים האדומים (הנמשכים מאפהליון לפריהליון). נטיית המסלול מוצגת על ציר ה Y.
כדי להדגים את טווח המסלולים המאופיינים כאן שלושה אובייקטים בעלי מסלול יוצא דופן מודגשים בצהוב על הדיאגרמה:
ל-VB123 יש זווית נטיית המסלול הגבוהה ביותר (>390). למרבה ההפתעה יש במסלול זה גם אקסצנטריות נמוכה במיוחד (קטנה מ 0.01).
לאסבולוס יש האקסצנטריות הגבוהה ביותר - 0.62.
ל-2001 XZ25 יש זווית נטיית המסלול הקטנה ביותר.