stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיצויים עונשיים
ארצות הברית

פיצויים עונשיים בשיטת המשפט האמריקאית הם הסדר שכיח יחסית, בעל היקף רחב לעומת המשפט האנגלי שעליו מבוסס המשפט האמריקאי. המשפט האמריקאי קלט מן המשפט המקובל הלכות רבות המאפשרות פסיקת פיצויים עונשיים, והשימוש בהם בעבר וכיום הוא נרחב ביותר. בשיטה הפדרלית, ניתנת למדינות גמישות בהחלטה באלו סוגי תיקים יינתנו פיצויים עונשיים ומה יהיה גובהם. רוב המדינות שמאפשרות הטלת פיצויים עונשיים דורשות שהטלתם תהיה הגיונית ותעלה בקנה אחד עם מטרות הענישה וההרתעה של המדינה, ושסכום הפיצויים לא יהיה מופרז כך שיעלה כדי פגיעה בהליך ההוגן שמעוגן בפסקת ההגבלה בתיקונים החמישי והארבעה עשר לחוקה האמריקאית. הגבלה זו נקבעה בפסק הדין שניתן בפרשת BMW of North America, Inc. v. Gore בבית המשפט העליון בשנת 1996. התובע בפרשה גילה זמן קצר לאחר שרכש מכונית BMW חדשה שצבע המכונית ניזוק ותוקן טרם הרכישה. חברת BMW חשפה מדיניות נוהגת בחברה של מכירת מכוניות כחדשות אם עלות תיקון הנזק שנגרם להן היא פחות משלושה אחוזים ממחירה של המכונית. הערכאה הראשונה פסקה פיצויים עונשיים בסך של ארבעה מיליון דולרים, בנוסף לפיצויים תרופתיים בסך של ארבעת אלפים דולרים. בערכאה השנייה סכום הפיצויים העונשיים קוצץ בחצי לשני מיליון דולרים בלבד. בית המשפט קבע שלושה קריטריונים לבחינה האם הטלת פיצויים עונשיים לא תפגע בהליך ההוגן המעוגן בתיקונים לחוקה: הראשון הוא גובה האחריות שיש לייחס להתנהגות הנתבע, השני הוא היחס לפיצויים התרופתיים שנפסקו והשלישי הוא השוואה בין הפיצויים העונשיים המוטלים לבין קנסות אזרחיים או פליליים שמוטלים בחוק על התנהגות בלתי הולמת דומה. באמצעות קריטריונים אלו החליט בית המשפט כי התנהגותה של חברת BMW לא הייתה כזו שראוי לגנותה כפי שראוי לגנות התנהגות שעלולה לפגוע בבריאותם או בביטחונם של לקוחותיה, היחס בין הפיצויים התרופתיים לפיצויים עונשיים היה גבוה במיוחד והסנקציה הפלילית המוטלת בגין התנהגות דומה מוגבלת לאלפיים דולר בלבד, סכום הנמוך בצורה משמעותית משני המיליון שנפסקו. בית המשפט אף ציין בפסק דינו שניתן לעקוף את שלושת הקריטריונים שקבע, במקום שבו יש צורך להרתיע מזיקים פוטנציאליים עתידיים.
התפתחות הפיצויים העונשיים באנגליה > ההלכה במשפט האנגלי החל מהמאה השתים עשרה

עד למאה השתים עשרה, לא הייתה קיימת באנגליה הבחנה בין המשפט האזרחי למשפט הפלילי. באנגליה העתיקה היה נהוג שימוש בכוח ככלי משפטי תרופתי, בדרכים שונות של נקמת דם.
ניצנים ראשונים למשפט אזרחי, עוד לפני המאה השתים עשרה, התבטאו בתשלום כופר על ידי משפחה של מזיק למשפחת הניזוק, וכך בוטל הצורך בנקמה פיזית. תשלום הכופר נועד לפצות ולהעניש כאחד, ולא הייתה הבחנה בין שתי המטרות.
לאחר המאה השתים עשרה החלו להתפתח שני תחומים נפרדים של משפט אזרחי ומשפט פלילי. המשפט הפלילי התייחס לעבירות ולאיסורים הקשורים בעיקר לשליטתו של המלך והופעל על ידי נציגי המלך, ואילו המשפט האזרחי נועד לאפשר לפרט להטיל סנקציות ללא סיוע המלך על מפרי חוק או על מזיקים. במשך תקופה ארוכה התחזקה ההפרדה בין שני תחומים אלו, ועקב כך נוצרה במשפט האנגלי תפיסה דומיננטית של חלוקה דו-ממדית של המשפט לאזרחי ופלילי, כאשר ההבדלים בין השניים חדים וברורים.
המשפט האנגלי הכיר בקיומם של שני הליכים במקביל, להם דרישות פרוצדורליות שונות. קרי, ניתן היה לפסוק פיצויים עונשיים בהליך האזרחי במקביל לקיומו של הליך פלילי באותה הסוגיה.
למרות חלוקה זו, עם היווצרות שני התחומים נוצר גם תחום ביניים, שאמנם היה שייך למשפט האזרחי אך מטרתו הייתה עונשית, של גמול והרתעה. אחד היסודות של תחום הביניים היה האפשרות לפסוק פיצויים עונשיים, למשל במקרים של הפרת חוקים מסוימים, שבשל הפרתם הוטלו על אנשים קנסות אשר לא נמדדו על פי הנזק שנגרם. אם המדינה הייתה יוזמת התביעה התשלום היה נמסר לקופת המדינה, אך במקרה בו אדם פרטי היה יוזם את התביעה הוא היה מקבל את הכסף.
התפתחות הפיצויים העונשיים באנגליה > ההלכה במשפט האנגלי עד 1964

עד שנת 1964 (פרשת Rooks להלן), מקובלת הייתה במשפט האנגלי גישה שלפיה בכל מקרה בו פעל המזיק ברשעות, בזדוניות ומתוך כוונה לפגוע בניזוק יש מקום להטלת פיצויים עונשיים. בהתאמה לכך, נהוג היה שאין לפסוק פיצויים עונשיים במקרה בו התנהגות המזיק היא רשלנית בלבד.
פסיקת הפיצויים העונשיים השתרעה על עוולות רבות, ביניהן עוולת לשון הרע, עוולת הכליאה, עוולת התקיפה, ואף הסגת גבול במקרקעין או במטלטלין. עם זאת, החוק האנגלי שלל מבית המשפט את הסמכות לפסוק פיצויים עונשיים בתביעות עיזבון, וספק היה באשר לקיומה של סמכות לבית המשפט לפסוק פיצויים עונשיים כנגד מעביד האחראי באחריות לעוולות העובד או כנגד מזיק משותף תמים.
היות שפסיקת הפיצויים היא בהליך אזרחי, ניתן היה לייחס חשיבות לשאלה האם המזיק הורשע בהליך פלילי, אם כי הדבר לא היה הכרחי ומחויב. שיקול נוסף שניתן היה להביאו בחשבון היה מצבו הכלכלי של הניזוק.
על פי הדין האנגלי, ניתן היה לפסוק לניזוק פיצויים עונשיים גם במקרה בו זכה רק בפיצויים נומינליים.
התפתחות הפיצויים העונשיים באנגליה > ההלכה במשפט האנגלי אחרי 1964- פרשת Rooks

ההכרה בפיצויים העונשיים באנגליה עוררה ויכוח באשר לנכונותם ונחיצותם. הועלו טענות לשני הצדדים, כאשר התומכים בהחלת הפיצויים התבססו על שיקולים של ענישה, הרתעה, יצר נקם וטובת הפרט, והמתנגדים לעומתם טענו כי אין זה תפקידו של המשפט האזרחי מאחר שהדבר יוצר טשטוש בין המשפט האזרחי לפלילי ואין זה הוגן וראוי שהניזוק יתעשר על חשבון המזיק.
בשנת 1964 ניתנה לבית הלורדים ההזדמנות להכריע בין השקפות מנוגדות אלו, בפסק דין שקבע למעשה את ההלכה בדבר פיצויים עונשיים.
בפסק הדין, המכונה פסק דין Rooks, קובע הלורד דבלין, בהסכמת כל הלורדים שישבו בהרכב, כי אין להכיר בפיצויים עונשיים בדיני הנזיקין אלא בשלושה מקרים בלבד:
כאשר המזיק הוא עובד מדינה הפועל בשרירות ובזדון. לעובדי המדינה מחויבות לשרת את הציבור ולהשתמש בכוחם ובסמכויותיהם בכפיפות לחובה זו.
כאשר התנהגותו של המזיק נעשתה כדי להביא לעצמו טובת הנאה חומרית, שאינה נשללת ממנו על ידי הפיצויים הרגילים. על ידי כך לומד המזיק כוח ביצוע עוולה אינו משתלם.
כאשר יש הסמכה מפורשת בחוק להטיל פיצויים עונשיים.
בשלושת המקרים הנ"ל ניתן לפסוק פיצויים עונשיים רק לטובת הניזוק שהנפגע על ידי התנהגותו של המזיק, וגם במקרים אלו יש לשמור על פרופורציה ועל מידה סבירה. כמו כן מגדיר הלורד דבלין כי יש להתחשב במצבו של המזיק.
פסק הדין קובע כי פרט לשלושה מקרים אלו אין לבית המשפט סמכות לפסוק פיצויים עונשיים במקרים אחרים (אף כי רשאים לפסוק פיצויים מוגברים).
התפתחות הפיצויים העונשיים באנגליה > עמדת המשפט האנגלי כיום

ניתן לומר כי כיום נוקט המשפט האנגלי בעמדת ביניים. באופן עקרוני הוא שולל פיצויים עונשיים, אך מכיר במספר חריגים שבהם מותר להטילם. עמדה זו השכילה לשלב בין שתי העמדות המנוגדות שהיו קיימות באשר לפיצויים עונשיים. מחד, היא מכירה בצדקתם של אלו הטוענים כי הפיצויים העונשיים אינם רצויים בתחום דיני הנזיקין, ומאידך, הכרה זו אינה שלמה והחריגים מביאים לידי ביטוי את שיקוליהם של התומכים בדבר ענישה והרתעה.
נשיא בית המשפט העליון בדימוס, השופט אהרן ברק, טוען כי ההבחנה בין עובדי ציבור מזיקים לבין מזיקים אחרים אינה נקייה מספיק. לטענתו, הענשתו של עובד ציבור יכולה להתבצע במישור המשמעתי או בצורה של נזיפה בפסק דין. אמצעים אלו יעילים כלפי עובדי ציבור אך אינם יעילים כלפי סתם אזרח. ראוי היה דווקא להטיל את הסנקציה על אזרח רגיל שאין דרך אחרת להענישו.
כמו כן, סבור ברק כי ההבחנה בין המקרים בהם מתעשר המזיק בעקבות העוולה שביצע לבין המקרים בהם הטלת הפיצויים הרגילים גורעת מן המזיק את הרווח שצמח לו בעקבות העוולה אינה משכנעת: ספק אם לניזוק יש עניין בהתעשרות המזיק, וספק אם ראוי כי דיני הנזיקין ימלאו את אשר החסירו דיני עשיית עושר ולא במשפט.
הנמקת בית הלורדים כי פסיקת פיצויים עונשיים במקרה זה מוצדקת כי יש בכך משום ללמד לקח את המזיק, אינה יכולה להצטמצם למקרה זה בלבד על פי ברק, שכן אם לימוד הלקח מהווה הנימוק, אין סיבה כי לא יחול במקרים אחרים.
פיצויים עונשיים במשפט העברי

המשפט העברי מכיר בפיצויים עונשיים, אך נמנע מפסיקה רחבה שלהם.
גישת ההלכה לפיצויים, על פי הרמב"ם, דוגלת בכלל "מי שהזיק ממונו יינזק באותו סכום ממש"- היינו, תשלום פיצויים בגובה הנזק. דיני הנזיקין העבריים, על פי פרופ' שלום אלבק, מטרתם חיובו של המזיק להשלים לניזוק את הנזק ולא להוות עונש למזיק. עם זאת, במקרים חריגים, בעלי חומרה יתרה או בעלי השלכות ציבוריות וחברתיות, מאפשר המשפט העברי הטלת פיצויים עונשיים או מוגברים.
דוגמה למקרה כזה היא של בעל המכה את אשתו, מקרה שבו הכירו חכמי ההלכה באפשרות של הטלת פיצויים מוגברים או עונשיים, הנובעת ממערכת היחסים המיוחדת שבין בעל לאשתו, יחסים ההופכים את המעשה לחמור יותר.
דוגמה נוספת היא של פיצויים "קנסיים", שמטרתם היא הרתעתית-כלכלית, למשל תשלומי כפל שמשלם גנב, תשלומי ארבעה וחמישה שמשלם גנב הטובח או מוכר שה או חמור, וכן מקרים של אינוס, פיתוי ומוציא שם רע, שגם הם נתפסים כחמוּרים.
שיקולי המדיניות בהטלת פיצויים עונשיים במשפט העברי רחבים מאוד, והם קשורים לשיקולים בקביעת עונשים בכלל במשפט העברי. הרמב"ם מציין מספר שיקולים לקביעת חומרת העונש/הפיצוי - חומרת הפשע, תדירות האירוע, חומרת ההתפתות לדבר, הקלות לבצע את המעשה.
לדברי ד"ר יובל סיני, לחומרת המעשים יש מקום מרכזי בקביעת שיעור הפיצויים, כמו גם להרתעה יעילה. על מנת להעניש במשפט העברי בדרך כלל די בכוונה להזיק ואין צורך דווקא בזדון, על אף שהוא עשוי להשפיע על חומרת המעשה.
סקירת הדין הישראלי > הוראות החוק הרלוונטיות

סעיף 76 לפקודת הנזיקין מגדיר שפיצוי ניתן רק על נזק שעלול לבוא באורח טבעי במהלכם הרגיל של הדברים ושאירע במישרין מעוולת הנתבע.
פיצויים אפשר שיינתנו הם בלבד או בנוסף על ציווי או במקומו; אלא שאם -
הסעד הנזיקי אינו הצהרתי או עונשי, אלא סעד תרופתי שנועד להסיר את הנזק ולהיטיבו, ולהעמיד את הניזוק במצב בו היה אלמלא אירע הנזק.
הפקודה אינה מגדירה פיצויים עונשיים ואינה מסמיכה את בית המשפט לפסוק פיצויים לדוגמה. למרות זאת, בתי המשפט בישראל הכירו בכך שיש בכוחם לפסוק פיצויים עונשיים, ואף עשו כן במקרים מסוימים שבהם הייתה עוולה חמורה או רשלנות חמורה, למשל בפרשות מסיקה ופלד שיפורטו בהמשך.
עבודות ההכנה לפקודה מלמדות כי השאלה עמדה לנגד עיני מנסחי הפקודה, והם השמיטו במתכוון את ההוראות לגביה. ייתכן והדבר מעיד על כך שאין מדובר בלקונה אלא בהסדר שלילי, אך אפילו אם מדובר בלקונה ספק אם ראוי לייבא הלכות בדבר פסיקת פיצויים עונשיים מן הדין האנגלי, הרואה בדבר אנומליה לדין הכללי.
בעבר עלו מספר הצעות חוק המגדירות פיצויים עונשיים או פיצויים ללא הוכחת נזק, אך הם לא התגבשו לכלל חקיקה. הצעות החוק מגדירות אפשרות לפיצויים עונשיים בעבירות כוונה וזדון הראויות לגינוי.
בבסיס ההצעות עומד הפן המוסרי והאפשרות להטיל סנקציות אזרחיות על מעוולים, תוך שימת דגש על הפן ההרתעתי של העניין, וכן הצורך להסדיר את המצב הקיים בו אין סמכות מפורשת בחוק לבית המשפט לקבוע פיצויים עונשיים.
הוראת חוק נוספת הרלוונטית לעניין הפיצויים העונשיים נמצאת בחוק חוזה הביטוח:
28א. ריבית מיוחדת
מבטח בביטוחים אישיים, שלא שילם את תגמולי הביטוח שלא היו שנויים במחלוקת בתום לב, במועדים שבהם היה עליו לשלמם לפי סעיף 27, רשאי בית המשפט לחייבו בתשלום ריבית מיוחדת בשיעור שלא יעלה על פי שלושה מן הריבית הקבועה בהגדרת הפרשי הצמדה וריבית שבחוק פסיקת ריבית והצמדה, התשכ"א-1961, שתחושב על תגמולי הביטוח האמורים ועל תוספת הפרשי ההצמדה על תגמולים אלה לפי סעיף 28, מהמועדים בהם היה על המבטח לשלמם עד תשלומם בפועל; הריבית המיוחדת תשולם בנוסף לריבית האמורה בסעיף 28. לעניין זה, "ביטוחים אישיים" - ביטוח חיים, ביטוח תאונות אישיות, ביטוח רכב (רכוש), ביטוח דירות ותכולתן, ולמעט ביטוח אחריות."
לכאורה נראה כי אין קשר בין החוק לבין דיני הנזיקין, אך למעשה הוראת חוק זו מסמיכה את בית המשפט להטיל על חברות ביטוח ריבית עונשית בתביעות בהן נהגו כלפי המבוטח בחוסר תום לב.
בית המשפט מוסמך לחייב את חברת הביטוח לשלם עד פי שלושה מן הריבית הקבועה, סכום אשר מהווה בעצם פיצויים עונשיים.
סקירת הדין הישראלי > פיתוחים פסיקתיים בבית המשפט העליון

פסק דין אטינגר - נער בן שתים עשרה ששיחק עם חברו באתר משחקים ברובע היהודי בעיר העתיקה ונפל לבור שהיה בקרבת מקום שבתחתיתו משטח בטון. הנער, מיכאל אטינגר, נחבל בראשו ונפטר יום למחרת. התביעה היא כנגד החברה לפיתוח הרובע היהודי אשר, לטענת התובעים, הייתה אחראית להימצאות הבור ואי גידורו כנדרש. נפסק כי החברה אכן אשמה בעוולת הרשלנות.
זהו פסק דין הדגל בפסיקת פיצויים עונשיים ומהווה את האסמכתא לקביעה כי לבתי המשפט בישראל הסמכות לפסוק פיצויים עונשיים.
פסק הדין דן בשאלת הפיצויים העונשיים ובסמכות בית המשפט לפסוק אותם. השופט ריבלין סוקר משפט משווה ומציין שישנן שיטות משפט בהן ניתן לפסוק פיצויים עונשיים.
עם זאת, מחליט השופט לא להתערב בקביעת המחוזי באשר לאי פסיקת פיצויים עונשיים, ואין הוא מכריע בשאלה האם קיימת סמכות לפסוק פיצויים עונשיים. בפסק הדין המחוזי מציין השופט כי ככלל אין פוסקים פיצויים עונשיים אלא בגין עוולות המצריכות כוונה או זדון, ובענייננו אף כי התוצאות טרגיות מדובר ברשלנות בלבד, והשופט ריבלין מסכים עמו.
פסק דין מרציאנו- אישה שנפטרה מסרטן לאחר שהתגלה מאוחר מדי כיוון ולא בוצעו בדיקות הכרחיות על ידי הרופאים אשר היו יכולות לגלות את המחלה מוקדם יותר. פסק הדין קובע כי הרופאים התרשלו.
בית המשפט המחוזי דחה את הבקשה לפיצויים עונשיים. הוגש ערעור והשאלה נידונה בבית המשפט העליון.
השופט רובינשטיין מאזכר את פסק דין אטינגר ומסכים עם החלטת ריבלין. מציין כי הרציונל בפיצויים עונשיים הוא של עונש והרתעה, דבר שאינו כה פשוט במשפט האזרחי אך מוצדק במקרים חמורים, מקוממים ומעוררי סלידה, ובפרט כאלו אשר יש בהם כוונה. כיוון שבפרשה מדובר רק בהתרשלות אין מקום לפיצויים עונשיים.
פסק דין מנטין- בית המשפט העליון חייב את הרשות הפלסטינית בפיצויים עונשיים בסך 3 מיליון ש"ח (בנוסף לפיצוי ה"נזיקי"), בגין אחריותה לפיגוע טרור שבוצע במהלך אינתיפאדת אל אקצה. בין היתר, הודגש כי המחבל שביצע את הפיגוע עבר הכשרה במחנה אימונים של הרשות.
נראה כי בית המשפט שם דגש רב על היסוד הנפשי בפסיקת פיצויים עונשיים. האלמנטים של זדון או כוונה הם הנותנים את הלגיטימציה לחרוג מהיסוד התרופתי של הפיצוי הנזיקי ולהחיל אלמנט עונשי גם במשפט האזרחי ועל כן בית המשפט העליון נמנע מלפסוק פיצויים עונשיים בעוולות של רשלנות, אף ברשלנות חמורה.
סקירת הדין הישראלי > פסיקת מחוזי

פסק דין גאבר - גבר מוסלמי אשר גירש את אשתו והפר את סעיף 181 לחוק העונשין. הואשם בעוולת הפרת חובה חקוקה. השופטת מציינת שבמקרה זה הטלת הפיצויים לא נועדה להשיב את המצב לקדמותו. לגישתה, אחת המטרות בפיצוי היא הענשת הבעל וגינויו. היא מציינת כי אף על פי שיש הסתייגויות באשר לסמכות בית המשפט, בפועל, הוא כבר נטל לעצמו סמכות זו במקרים שונים.
היא מחליטה לא להתערב בפסיקת בית משפט השלום שפסק פיצויים בסך 84,082 ש"ח, בהם גם פיצויים עונשיים. השופטת מכניסה בפסק הדין את האלמנט ההרתעתי בשיקולים לקביעת הפיצויים אף שאינו עומד ברציונל של פיצויים נזיקיים.
פסק דין פלונית - ניתן בבית הדין לענייני משפחה - גבר מכה אשר סירב לתת גט לאשתו למרות הוראת בית הדין ובכך הפר את סעיף 287 לחוק העונשין, הואשם בעוולת הפרת חובה חקוקה. השופט סבור שעל אף הפרת החובה אין להטיל פיצויים עונשיים בכל הקשור לסרבנות גט מטעמים של מדיניות משפטית שתכליתה למנוע חשש לגט מעושה ורצון לצמצם התנגשות בין הערכאות.
עם זאת, מציין השופט כי אין חולק שמעשהו של הסרבן ראוי לכל גינוי וכי ייתכן ובנסיבות אחרות ראוי היה להטיל על שכמו את עונש הפיצוי נוכח זדוניות המעשה.
פסק דין מסיקה - תביעה כנגד שני גברים שהורשעו בתקיפתו של אדם, כיוון שרצו לנקום בו. השניים תקפו את התובע באמצעות סכין ודקרו אותו מספר פעמים רב בכל חלקי גופו. נפסק כי אשמים בעוולת התקיפה.
השופט מציין כי מפסק דין אטינגר עולה כי לבית המשפט ישנה סמכות לפסוק פיצויים עונשיים בנסיבות המתאימות, בעיקר בעבירות כוונה וכאשר יש לגנות את התנהגות המזיק. המקרה דנן כה חמור - השופט מגדיר אותו כ"שחיטה", ולכן השופט סבור כי יש לגיטימציה לפסוק פיצויים עונשיים ופוסק כאלו בסך של 300,000 ש"ח.
פסק דין פלד נגד הרשות- משפחות של נרצחים בפיגוע חבלני תובעות את הרשות הפלסטינית.
גם כאן מאזכר השופט את פסק דין אטינגר שבו לטענתו נקבע כי לבית המשפט סמכות לפסוק פיצויים עונשיים במקרים מתאימים, במקרה הנדון אין ספק כי קיימת כוונת זדון. השופט סבר כי הסכום העונשי הנפסק במקרה כה קשה גבוה בהרבה מהסכום שהיה נפסק במקרה רגיל נגד מזיק רשלן, ופסק פיצויים בסך 12 מיליון שקל לכל אחד מהתובעים.
פסק דין לאורנס גולדברגר נגד חברת ביטוח ישיר- רכבו של גולדברגר נגנב בעת שאשתו העמיסה עציצים לתוכו. בעת שהאשה הסבה את ראשה נכנס גנב לרכב, התניע אותו באמצעות המפתח שהיה מצוי בפנים ונסע. חברת הביטוח סירבה לשלם את התגמולים שכן לטענתה הרכב היה מאויש בזמן הגנבה והאשמה מוטלת על האישה שהשאירה את המפתח במכונית. כמו כן טענה חברת הביטוח כי האישה מסרה גרסאות סותרות באשר למקרה.
בית המשפט קבע כי חברת הביטוח הפרה בחוסר תום לב את חובותיה לפי הפוליסה ועשתה ככל שביכולתה על מנת לא לשלם את תגמולי הביטוח, תוך העלאת טענות עובדתיות חסרות בסיס, וחייב את ביטוח ישיר, בנוסף למלוא התגמולים המגיעים לתובעים על פי הפוליסה, לשלם גם ריבית עונשית מקסימלית בסכום של כמאה וחמישים אלף שקל.
נראה כי בתי משפט בערכאות נמוכות מכירים בזכותם לפסוק פיצויים עונשיים, ואף קיימת מגמה מסוימת של הרחבה, בעיקר במקרים בהם ישנה כוונה וזדון או חוסר תום לב.
סקירת הדין הישראלי > קודיפיקציה

הצעת חוק דיני ממונות מתייחסת לעניין הפיצויים העונשיים בסעיף 461.
פיצויים לדוגמה -

בית המשפט רשאי לפסוק לנפגע פיצויים שאינם תלויים בנזק, אם מצא שההפרה נעשתה בזדון.
בדברי ההסבר לסעיף נאמר שמדובר בהוראה חדשה המקנה לבתי המשפט סמכות לפסוק פיצויים עונשיים (המוכרים גם בשם "פיצויים לדוגמה") אשר אינם תלויים בנזק, ועל מנת לקבל אין צורך בהוכחת נזק, אך אלו ייפסקו רק במקרים חמורים ביותר בהם הוכח שהמפר נהג בזדון. בדברי ההסבר מוגדרים שיקולים שונים שבית המשפט יכול להביא בחשבון בבואו לפסוק פיצויים עונשיים, בהם חומרת העבירה, ניצול חולשת הנפגע, הרווח שצמח מההפרה, האינטרס המוגן וכדומה.
נראה כי הסעיף יפתור את בעיית הסמכות הקיימת היום, כיוון ומעגן סמכות חוקית לבית המשפט לפסוק פיצויים עונשיים.
הסעיף מאמץ את ההלכות שנקבעו בפסיקה באשר לפסיקת הפיצויים רק בעבירות בהן הוכחה כוונה וזדון, ואינו מעניק סמכות לפסוק פיצויים עונשיים בעבירות של רשלנות.
מבט לעתיד

מתוך הסקירה לעיל ניתן לראות כי אף שקיים דיון בנושא, שאלת הסמכות באשר לפיצויים העונשיים לא הוכרעה באופן חד משמעי בפסיקה ובחקיקה.
בתי משפט בישראל הכירו בסמכותם בהתבסס על בתי משפט באנגליה, אך ספק אם זו אכן קיימת באופן גורף לאחר פסק דין Rooks. נראה כי אף שקיימת לבתי המשפט באנגליה סמכות לפסוק פיצויים עונשיים, סמכות זו מצומצמת ומוגבלת למקרים חריגים המוגדרים על ידי הפסיקה.
עיון בפסק דין אטינגר מעלה ספק האם אכן הוכרע בו שלבית המשפט סמכות לפסוק פיצויים עונשיים. נראה כי השאלה נותרה פתוחה. פסק דין מסיקה וכן פסק דין פלד מתבססים על ההלכה שכביכול נקבעה בפסק דין אטינגר באשר לפיצויים עונשיים, אך ספק אם אכן נקבעה הלכה כזו, ועל כן ייתכן והתבססות השופטים על פסק הדין בפסיקת פיצויים עונשיים אינה ראויה.
בארץ כיום אין הסדר המעוגן בחוק הקובע סמכות לבית המשפט. כפי שנאמר לעיל, ייתכן ושתיקת המחוקק מהווה הסדר שלילי, ואם אכן כך הוא הדבר הרי שבתי המשפט נטלו לעצמם סמכות אשר אינה בידם במכוון. מאידך ייתכן כי המחוקק בחר להשאיר נושא זה מעומעם בכוונה על מנת לא להכריע חד-משמעית, או לחלופין שמדובר בחקיקה שיפוטית או פרשנות חוק לגיטימית.
ייתכן והמחוקק בחר שלא להידרש לנושא לאור הצעת חוק דיני ממונות העתידה להיכנס למשפטנו.
כמו כן, אף אם קיימת הסמכות לבית המשפט, ראוי לקבוע מהם הקריטריונים לפיצוי, באלו מקרים יוטל הפיצוי - האם רק בעוולות הדורשות כוונה, במקרים חמורים וברורים (למשל פסק דין מסיקה)? האם אפשרי להטיל פיצויים בכל עבירות הכוונה? ומה באשר למקרים של רשלנות פושעת? ואף אם מוטלים פיצויים, כיצד יחושבו?
בארצות הברית לדוגמה, קיימת חקיקה הן של הקונגרס והן מדינתית המסדירה את הנושא ומעניקה סמכות מפורשת לבית המשפט לפסוק פיצויים עונשיים.
לעניין חישוב הפיצויים בארצות הברית, נקבעו על ידי בית המשפט העליון קריטריונים לפסיקת הפיצויים העונשיים בפרשות BMW ו-State Farm. עם זאת, חשוב לציין כי גם בארצות הברית נמנעו בתי המשפט לקבוע מהו היחס הסביר שבין הפיצוי על הנזק הרגיל לבין הפיצוי העונשי המותר. בפרשת State Farm ציין בית המשפט העליון קו מנחה, לפיו יחס של יותר מאשר 1:10 יהיה חשוד בעיניו. עם זאת הדגיש כי לא ניתן לקבוע מסמרות מתמטיות בשאלה זו. בית המשפט העליון בארצות הברית סירב ליצור הסדר שלם לעניין והעדיף להשאיר זאת למחוקק. עם זאת, אמרת האגב שלו בפסק הדין צמצמה באופן משמעותי את הפערים הגדולים שהיו עד אז.
נראה כי הצעת הקודיפיקציה נותנת מענה לחלק מהבעיות לעיל. היא מעגנת את סמכות בית המשפט לפסוק פיצויים עונשיים ומגדירה את פסיקתם בהפרות שנעשו בזדון. עם זאת, ההצעה משאירה במעומעם יחסית את הקריטריונים לפסיקת הפיצויים ואינה מגדירה כלים לחישובם. פתרון לבעיה זו ניתן למצוא במאמרו של אהרן ברק, בו הוא מציין כי על אף שפקודת הנזיקין קובעת זכאות לפיצויים, היא אינה קובעת את דיני הפיצויים. ברק סבור כי אין מדובר בלקונה בדין הישראלי, וכי הנחיה חקיקתית קיימת אלא שהיא כללית וסתומה. משום שאין מדובר בלקונה, אין בית המשפט נדרש להשלמת הדין על פי המקורות הקבועים בחוק יסודות המשפט. הדין קובע נורמה, ועל הרשות השופטת, בדרך הפרשנות השיפוטית, למלא נורמה זו תוכן. לאור ההכוונה החקיקתית הסתומה והכללית, רב שיקול הדעת הנתון לרשות השופטת בקביעת הפיצויים. על השופט לפרש ולהכריע על פי המטרה החקיקתית העומדת לנגד עיניו. ברק מודע לכך כי דיני הפיצויים אינם דינים שהפתרון על פיהם הוא חד וחלק, ולרוב ניצבים בפני השופט מספר פתרונות אפשריים, ולפיו ההכרעה ביניהם צריכה להיקבע על פי המדיניות המשפטית, אשר בה רואה בית המשפט משום הגשמת מטרת החקיקה.
לקריאה נוספת > חקיקה

פקודת הנזיקין [נוסח חדש], התשכ"ח-1968
תזכיר חוק דיני ממונות, התשס"ו-2006,   באתר החקיקה הממשלתי
דברי ההסבר לתזכיר חוק דיני ממונות, התשס"ו-2006,   באתר החקיקה הממשלתי
חוק חוזה הביטוח, התשמ"א-1981
חוק העונשין, התשל"ז-1977
שלבי החקיקה של הצעת חוק לתיקון פקודת הנזיקין (עוולה הנעשית בזדון), התשס"ג-2003, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
לקריאה נוספת > פסיקה

עא 2144/13 עזבון המנוח עמית עמוס מנטין ז"ל נ' הרשות הפלסטינית
ע"א 140/00 עזבון המנוח מיכאל אטינגר ז"ל נגד החברה לשיקום ופיתוח הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים בע"מ, פ"ד נח(4), 486.
ע"א 9656/03 עזבון המנוחה ברטה מרציאנו ז"ל ואח' נגד ד"ר יורם זינגר ואחרים (לא פורסם, 14.1.05).
ע"א 1059/94 פריד גאבר נגד עטפה גאבר, פ"ד נה(1), 458.
תמ"ש (כפ"ס) 19480/05 פלונית נגד עזבון המנוח פלוני ז"ל (30.4.06)
א 3707/01 מדני אברהם נגד מסיקה רביב
תמ"ש (י-ם) 18551/00 ק.ס נגד ק.מ (24.2.05)
א 002276/03 פלד נגד הרשות (14.4.04)
עמ' 595/04 פלוני נגד אלמונית (24/2/05)
א 003568/05 בן דוד תום נגד ויסמן ליאור (18/10/06)
ע"א 215/54שניידר נגד גליק, פ"ד (ט), 1331
תמש 64901/96 פולק נגד פולק (לא פורסם), 01 (5) 83
לקריאה נוספת > ספרות ישראלית

אהרן ברק, דיני הנזיקין: תורת הנזיקין הכללית, שער תשיעי, חלק רביעי (עורך ג. טדסקי) (מהדורה שנייה מתוקנת ומעודכנת, תשל"ז).
קנת מן, "סנקציות אזרחיות עונשיות" עיוני משפט, טז, 243 (תשנ"א).
רונן פרי ויהודה אדר, פיצויים עונשיים בתביעה אזרחית נגררת להרשעה בפלילים. בדלתיים פתוחות, 27, 43-44 (2009).
"פיצויים עונשיים בארצות הברית: השמיים הם כבר לא הגבול," חדשות עין משפט לשנת המשפט תשס"ג, גליונות 1–49 (קובץ), רמת גן, עין משפט, תשס"ד-2003, 357, בעמוד 361.
אהרן ברק, "הערכת הפיצויים בנזקי גוף: דין הנזיקין המצוי והרצוי", עיוני משפט, ט, 243 (תשמ"ג).
לקריאה נוספת > פסיקה זרה

State farm Mutual Automobile Insurance Co. v.Campbell et al (case no.01-1289), decided 7-apr-03, certiorari to supreme court of utah
BMW of north America inc. v. Gore, 517 U.S 559, 1996
לקריאה נוספת > ספרות זרה

A.M. Polinsky & S. Shavell, "Punitive Damages: An Economic Analysis" 111 Harv. L. Rev. 869
Beever, "The Structure of Aggravated and Exemplary Damages" 33 Oxford J. L. Stud.87, 2003.
לקריאה נוספת > שונות

פרוטוקול ישיבה מספר 334 של ועדת חוק, חוקה ומשפט, הכנסת ה-16, 2, (24.11.04).
רמב"ם, מורה נבוכים, מהדורת מיכאל שוורץ, חלק ג' פרק מ"א, 578.
רמב"ם, הלכות סנהדרין כ"ד, י'.
בר גיורא (ארגון)

| --- | --- |
 תחום:  צבאי
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 מייסדים:  ישראל שוחט, ישראל גלעדי ואלכסנדר זייד
 מנהל פעילות:  ישראל שוחט
 תקופת הפעילות:  29 בספטמבר 1907 – אפריל 1909 (כשנה)
 
ישראל שוחט, מפקד ארגון "בר גיורא"
"בר גיורא" היה ארגון שמירה יהודי חשאי שפעל בארץ ישראל מספטמבר 1907 עד אפריל 1909. מטרתו הייתה לכבוש את השמירה במושבות היהודיות מידי הערבים והצ'רקסים ולהעבירה לידיים יהודיות. נקרא על שמו של שמעון בר גיורא, מצביא המרד הגדול שהוצא להורג ברומא בשנת 71 לספירה.
תולדותיו > רקע

תקופת העלייה הראשונה תחת השלטון העות'מאני התאפיינה בהפרות חמורות של סדר ומשטר. בדואים נודדים חיבלו וגנבו מיישובים יהודים וערבים כאחד. כפריים ערביים תקפו הן את שכניהם והן עוברי אורח. חרף תקנות הביל"ויים שדגלו בעבודה עברית, כפתה המציאות על המושבות היהודיות עבודה שכירה של פועלים ערבים. העולים הראשונים נזקקו לעזרה וידיים עובדות רבות בעיקר בעונות הקטיף והאסיף וכן לשומרים. השומרים הערבים והצ'רקסים נהנו לרוב מאהדת פקידי הרשות והמשטרה העות'מאנית, ואפילו מתמיכתם. הם היו רשאים לשאת נשק והיטיבו להשתמש בו מרוב היהודים. המתיישבים לא יכלו גם לעבוד ביום וגם לשמור בלילה ויתר על כן, כאשר שומר מוסלמי פצע או הרג ערבי, לא איימה נקמת דם על חיי המתיישבים. גל העלייה השנייה הביא עימו עשרות אלפי עולים ודרישה ל"כיבוש העבודה". הסוציאליסטים אנשי "העלייה השנייה" גרסו כי אל למשק היישובי להיות תלוי בפועל הערבי או לנצלו. עבודה עברית הייתה יסוד באתוס הציוני-הסוציאליסטי. הם האמינו שיש צורך בהעברת השמירה על היישובים היהודים לידיים יהודיות. מספר פעילים ממפלגת "פועלי ציון" החלו לגבש מסגרת ארגונית, על מנת להעביר את השמירה לידיים יהודיות. ישראל גלעדי ניסה תחילה לפעול במושבה מאיר שפיה, אך ללא הצלחה. בקונגרס הציוני שנערך בהאג ב-1907 הציע גלעדי את הרעיון של הקמת כוח מגן, והקונגרס אישר את רוח הדברים.
תולדותיו > הקמה

ארגון "בר גיורא" נוסד בליל שמחת תורה, כ"ב בתשרי תרס"ח 29 בספטמבר 1907. בעת הוועידה השלישית של מפלגת "פועלי ציון", קבוצת פעילים  ובראשם ישראל שוחט, ישראל גלעדי ואלכסנדר זייד, התאספה בחשאי בחדרו הקטן של יצחק בן-צבי בבתי ורשה ביפו. באספה השתתפו גם יצחק נדב, חברו לחדר של בן צבי, דב שוייגר, יחזקאל ניסנוב, משה יוזובר, גולדשטיין-גבעוני, יחזקאל חנקין, מנדל פורטוגלי מניה שוחט (אשתו של ישראל) וצבי בקר. הקבוצה החליטה על הקמת ארגון חשאי שיקרא "בר גיורא" על שמו של שמעון בר גיורא, אחד ממנהיגי המרד הגדול ומטרתו כיבוש העבודה בשמירה על ההתיישבות היהודית. כמפקד הארגון נבחר ישראל שוחט. סיסמת הארגון: "בדם ואש יהודה נפלה, בדם ואש יהודה תקום" בהשראת "הבריונים", שירו של יעקב כהן שהעלה על נס את היהודים שמרדו ברומא. הקבוצה שאפה לבסס קבוצות של פועלים אשר יקימו יישובים, ינהיגו עבודה עברית, יתאמנו בנשק וישתלטו על השמירה במטרה ליצור גרעין של כוח יהודי מגן.