stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בויס (רובה נגד טנקים)
היסטוריה מבצעית

רובה הבויס נכנס לשירות בשלבים המוקדמים של מלחמת העולם השנייה כנגד טנקים קלים ורכבים משוריינים קלים אחרים. אנגליה סיפקה כמות גדולה של רובים אלה לצבא הפיני במהלך מלחמת החורף, בין השנים 1939 ו-1940, כנגד הצבאות הסובייטים הפולשים. הנשק היה פופולרי מאוד בקרב היחידות הפיניות עקב יכולתו להתמודד עם הטנקים הקלים הרוסים מסוג T-26 בהם נתקלו הכוחות הפינים במקרים רבים.
למרות שהיה יעיל כנגד מגוון כלי שריון וטנקים קלים גרמניים, איטלקיים וסובייטים מוקדמים במהלך הקרבות בצרפת ובצפון אפריקה, העלייה החדה בעובי שריון כלי הרכב הקרביים במהלך המלחמה הפך את הבויס במהרה ללא יעיל כנשק נגד טנקים. בשנת 1942 הוצגה גרסה  של הרובה בעלת קנה מקוצר לשימוש כוחות מוטסים, אולם גרסה זו התבררה במהרה כחסרת תועלת כנשק נגד טנקים - קיצור הקנה הפחית את מהירות הלוע של הנשק, מה שהקטין במידה משמעותית את כושר החדירה שלו. בזירה האירופאית הוחלף הבויס כנשק נגד טנקים ב-1943 על ידי הפיאט הבריטי, שנכנס לשימוש לראשונה במהלך הפלישה לסיציליה. הבויס המשיך לשמש לשימושים אחרים כגון ירי נגד בונקרים, קיני מקלעים וכלי רכב קלים, אולם הוחלף לבסוף על ידי מקלע הבראונינג "0.5. הבראונינג, שהיה מסוגל לירות מספר סוגים של תחמושת, ביניהם תחמושת חודרת שריון ותחמושת מציתה, סיפק יכולת חדירת שריון זהה לזו של רובה הבויס, אך היה בנוסף מסוגל להצית כלי רכב קלים, ואף שימש במקביל כנשק יעיל נגד מטוסים. אפילו אנשי שירות האוויר המיוחד, שנודעו בהעדפתם לכלי נשק שנתפסו שלל ולכאלה שנדחו על ידי יחידות הצבא הרגילות, החליפו את רובי הבויס שלהם במהרה במקלעי בראונינג, או בתותחי ברדה מודל 35 איטלקיים, בני 20 מ"מ.
לעומת זאת, בחזית המזרח הרחוק נותר הרובה בשימוש עד 1942, בעיקר עקב השריון הקל של הטנקים היפנים, דוגמת הצ'י-הא, ועקב היכולת להתקרב אליהם תחת מחסה הצמחייה בעיקר בקרבות במלאיה. הרובים נותרו בשימוש בחזית זו עקב מחסור בנשק חודר שריון אחר דוגמת הבזוקה האמריקאית.
שירות

בריטניה בריטניה - בשירות הצבא הבריטי הותקנו רובי הבויס לעיתים על נושאי ברן.
אוסטרליה אוסטרליה - בשירות הצבא האוסטראלי קיבל הבויס את הכינוי "צ'רלי הממזר", בשל הרתע העצום שלו בהשוואה לרובי השירות הרגילים ששימשו את החיילים האוסטראלים.
קנדה (1921-1957) קנדה
הרפובליקה הסינית הרפובליקה הסינית - מספר רובים הוסבו לקליבר 0.5 אינץ' ושימשו כרובי צלפים כבדים נסיוניים.
פינלנד פינלנד - שירתו במסגרת מלחמת החורף ומלחמת ההמשך, תחת הציון mm pst kiv/37‏ 14.
צרפת צרפת - הצבא הצרפתי קיבל כמות גדולה של רובים בתמורה למשלוח של תותחים נגד טנקים בקוטר 25 מ"מ.
גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית - כמות גדולה של רובים נתפסה על ידי הוורמאכט לאחר נסיגת חילות המשלוח הבריטיים בדנקירק ובנורווגיה. רובים אלו נכנסו לשירות תחת הציון פנצרבישה בויס (גרמנית: Panzerbüchse Boyes - רובה נגד טנקים בויס).
אירלנד אירלנד
ניו זילנד ניו זילנד
ארצות הברית ארצות הברית - הרובה נכנס לשימוש בחיל הנחתים, שם זכה לכינוי רובה פילים, בשל משקלו הרב והרתע החזק שלו.
ברית המועצות ברית המועצות 3,200 רובי בויס נמסרו לצבא האדום במסגרת הסכמי החכר השאל.
ישראל ישראל - ראו בהמשך.
שימוש בצה"ל

לצה"ל היו במלחמת העצמאות רובים מעטים מאוד מסוג זה. לגדוד 53 של חטיבת גבעתי למשל היו בסך הכול 2 רובים כאלה. בנוסף, היה מחסור חריף בתחמושת לרובים אלה.
בניגוד לצה"ל היה הצבא המצרי חמוש ומצויד היטב בנשק זה. עם סיום קרב שייח' נוראן למשל, נתפסו קרוב ל-20 רובי "בויס" מצריים.
הערות שוליים

↑  הקליבר המדויק של הבויס היה למעשה 0.551 אינץ' שהם 13.9954 מ"מ.
↑  גרסה זו צוידה בקנה באורך 30 אינץ' (762 מ"מ) במקום הקנה הרגיל בן ה-36 אינץ' (914 מ"מ).
בזיליקת פרוקופיוס הקדוש

בזיליקת פרוקופיוס הקדוש (צ'כית Bazilika svatého Prokopa) היא כנסייה השוכנת בטשביץ' שבמזרח צ'כיה. מבנה הכנסייה מייצג השפעה של אדריכלות מערב אירופית באזור זה, והוא הוכרז בשנת 2003, יחד עם הרובע היהודי בעיר כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה

המנזר הבנדיקטיני בטשביץ' הוקם ב-1101, והיה למרכז דתי וכלכלי חשוב. הקפלה הראשונה באתר הוקמה בשנת 1104 והוקדשה לעליית הבתולה לשמיים. בין השנים 1260-1240 נבנתה הכנסייה מחדש והוקדשה לפרוקופיוס הקדוש. הכנסייה ניזוקה בשנת 1468, אך שופצה לקראת סוף המאה ה-15. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-16 נהרס המנזר ותחתיו הוקמה טירה. החל בשנת 1726 שופצה הכנסייה באופן מקיף בידי האדריכל הצ'כי פראנטישק קאנקה (František Maxmilian Kanka), אשר עיצב אותה בסגנון הבארוק. המגדל הדרום-מערבי נבנה מחדש וחזית הכנסייה עוצבה מחדש, על שני מגדליה, בסגנון הבארוק הגותי. למעט מספר שינויים מינוריים בתחילת המאה ה-20, הכנסייה שמרה על חזותה ואופייה עד היום, אך הקפלה הדרומית אשר נהרסה, נבנתה מחדש בשנות ה-50 של המאה ה-20.
הבזיליקה

הבזיליקה שוכנת על פסגת גבעה וצופה על העיר. היא נבנתה מגרניט ומאבן חול, ובצידה הדרומי היא מחוברת על הטירה. ייחודה של הבזיליקה הוא בכך שהיא מערבת סגנון רומנסקי עם סגנון גותי מוקדם. הכנסייה בנויה משלוש ספינות ולה בית המקהלה משולש. הספינה המרכזית מערבת יסודות בארוקיים וגותיים, וכך גם שני המגדלים שבחזיתה המערבית מתאפיינים בסגנונות אלה. בצידה הצפוני מרפסת רבועה פתוחה. האפסיס רומנסקי לחלוטין, אך תקרת הקריפטה שמתחתיו עשויה קמרונות צולבים גותיים. כיום קירות הכנסייה הפנימיים חלקים לחלוטין, אך שרידי טיח נכרים בבית המקהלה.
גלריה

החזית המערבית
המרפסת הצפונית
האפסיס
בזיליקת קלוטילדה הקדושה

| --- | --- |

החזית המערבית של הכנסייה
 מידע כללי
 סוג:  בזיליקה
 על שם:  קלוטילדה 
 כתובת:  23bis rue Las Cases, 75007 Paris 
 מיקום:  פריז
 מדינה:  צרפת צרפת
 בעלים:  עיריית פריז 
 זרם:  נצרות קתולית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1846–1857 (כ־11 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  30 בנובמבר 1857 
 אדריכל:  Franz Christian Gau, תאודור באלו 
 סגנון אדריכלי:  התחייה הגותית
 מידות
 אורך:  96 מ' 
 גובה:  69 מטר
 קואורדינטות:  48°51′30″N 2°19′09″E﻿ / ﻿48.858333333333°N 2.3191666666667°E﻿ / 48.858333333333; 2.3191666666667
 www.sainte-clotilde.com
 he
 
פנים הכנסייה
בזיליקת קלוטילדה הקדושה (בצרפתית: Basilique Ste-Clotilde; על שם קלוטילדה, אשתו של המלך הפרנקי כלוביס הראשון) היא כנסייה בפריז, הממוקמת בסן ז'רמן דה פרה שבגדה השמאלית. הכנסייה בנויה בסגנון נאו-גותי, וידועה בזכות צמד צריחיה המחודדים והמרשימים. חשיבותה היא בהיותה מראשונות הכנסיות החדשות שנבנו בצרפת בסגנון נאו-גותי.
היסטוריה

בניית הבזיליקה החלה באספת מועצת העירייה של פריז ב-1827. היא תוכננו בידי האדריכל פרנץ כריסטיאן גאו (Gau) מקלן, בסגנון נאו-גותי. העבודות החלו ב-1846, אך גאו מת ב-1853, והעבודות המשיכו תחת תאודור באלו (Théodore Ballu, שגם מזוהה עם תכנונו-מחדש של בית עיריית פריז), ונשלמו ב-1857. הכנסייה נפתחה ב-30 בנובמבר 1857 בידי הקרדינל מורלו. ב-1896 הכריז עליה האפיפיור לאו השלישי כ"בזיליקה מינורית".
העוגב

הכנסייה ידועה בזכות העוגב שהיה מפואר בזמנו. העוגב המקורי נבנה בידי אריסטיד קאבייה-קול אך מאוחר יותר נבנה מחדש כך שלא ניתן לזהות עוד את התכנון המקורי. בין המלחינים המפורסמים שנמנו על משרת נגני העוגב (Organiste Titulaire) היו סזר פרנק בשנים 1857-1890, שארל טורנמיר (Charles Tournemire) בשנים 1898-1939 וז'אן לנגלואה בשנים 1945-1987. ז'אק טאדיי הוא נגן העוגב מאז 1987.
גלריה

החזית המערבית
הספינה הראשית
פסלים
חלון רוזטה בסגנון גותי קורן
פנים הכנסייה, HDR
בית המקהלה, HDR
בית מושב הזקנים והזקנות הספרדי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°47′16″N 35°12′27″E﻿ / ﻿31.787694444444°N 35.207611111111°E﻿ / 31.787694444444; 35.207611111111
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית מושב הזקנים והזקנות הספרדי (למפת ירושלים רגילה) בית מושב הזקנים והזקנות הספרדי (למפת הרי ירושלים רגילה) בית מושב הזקנים והזקנות הספרדי (למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית מושב הזקנים והזקנות הספרדי  he
 
רחוב יפו ב-2008. מצד ימין - בניין מושב הזקנים ובהמשך - מבנים חדשים שהוקמו על שאר השטח
חזית הבניין שנותר ממושב הזקנים - רחוב יפו בחזית התמונה - פסי הרכבת הקלה.
זקנים, דיירים מושב הזקנים והזקנות הספרדי, תמונה מתחילת המאה ה-20.

בית מושב הזקנים והזקנות הספרדי הוא מוסד גריאטרי שהוקם על ידי ועד העדה הספרדית בירושלים בתחילת המאה ה-20 כחלק מ"מוסדות החסד" של הקהילה הספרדית.
הרקע להקמתו

ועד העדה הספרדית בירושלים הוקם, על פי המסורת, בידי הרמב"ן והנהיג את יהודי ירושלים מאות בשנים. בראש ועד העדה עמד הראשון לציון, שהוכר החל משנות הארבעים של המאה התשע עשרה כחכם באשי (ראש הרבנים), כנציגו המוסמך של היישוב כולו כלפי השלטונות העות'מאנים, וכסמכות עליונה בכל ענייני הדת. הוועד היה גוף מוסמך שתפקידיו כללו פיקוח על נכסי העדה בארץ ישראל ובארצות אחרות, על הכנסותיה, ניהול נוסדות חינוך וחסד והחזקתם, מתן סיוע לרבנים, תלמידי חכמים ונזקקים.
בין השנים 1880–1912 עמד בראש הוועד חיים ולירו, שלא היה רב בהשכלתו - עדות למעמדו הרם בעדה הספרדית. אחת מיוזמותיו למען קהילתו היה הקמת בית הזקנים. בירושלים פעל באותו זמן מושב הזקנים הכללי המאוחד האשכנזי שנוסד בעיר העתיקה כבית תמחוי בשנת 1878 ועבר למשכן קבע באזור הכניסה המערבי לירושלים בשנת 1901.
תולדות הבניין

בית הזקנים הספרדי הוקם בשנת 1908 על שטחי קרקע שכתובתם היא רחוב יפו 204-208, מול בניין שערי צדק הישן. הבניין הוקם על שטח של 24,000 אמה שנתרמו על ידי ראשי שתי משפחות אמידות בעדה הספרדית של ירושלים, משפחת הבנקאי חיים ולירו תרמה 14,000 אמה, ויוסף קוקיא תרם 10,000 אמה. היה זה חלק ממגרש בן כ-60,000 אמה שהיה שייך לשלמה פיינגולד.
בניית בניין בית הזקנים הספרדי מומנה בעיקר על ידי גבירי העדה הבוכארית אשר מתוכם נמנו ר' שלמה יהודיוף ובני משפחתו.
על טקס הנחת אבן הפינה של הבניין מסופר בעיתון הירושלמי "השקפה" שיצא לאור על ידי אליעזר בן-יהודה בגיליון מ"ה משנת תרס"ז:
ביום שישי ח' אדר תרס"ז חגגה ירושלים את חג ירייה אבן הפינה ליסוד בנין בית הזקנים לעדת הספרדים. החגיגה הייתה במעמד רבים ונכבדים מבני עמנו, מכל המפלגות והעדות, רבים וסוחרים יראים ומשכילים, ספרדים ואשכנזים, בוכרים ומנהלי בתי חסד שונים...
בין הנואמים היה האורח מאנגליה סיר אדוארד שטרן שדיבר בשפה הצרפתית ואמר כי הוא שמח להימצא בירושלים ולקחת חלק בייסוד בית נעלה שכזה אשר נחיצותו מורגשת מאד.
במלחמת העולם הראשונה תפס הצבא הטורקי את הבניין וחייליו גרמו לו נזקים, ששופצו לאחר הכיבוש הבריטי. בית הזקנים המשיך לתפקד לאורך שנות המנדט הבריטי ולאחר הקמת מדינת ישראל, עד שנות ה-70, אז פונה במסגרת עסקה עם קבלן כנגד הקמת בית אבות חדש בשכונת קריית מנחם. יוסף ברזאני נמנה עם ממייסדי המוסד ושימש כגבאי המוסד האחרון.
בשטח המתחם הוקמו שלושה בניינים בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 - בית אגד המשמש משרדי הקואופרטיב בירושלים (יפו 208, נחנך 1985), אולפני הבירה ירושלים המשמשים לאולפני טלוויזיה (יפו 206, נחנך 1978) ומלון "ליידי שטרן" (יפו 204), שנחנך כמלון ישרוטל ב-2000 ונקרא על שם רעייתו של אחד התורמים למושב הזקנים, סיר אדוארד שטרן. מבנה מושב הזקנים כולו עבר שימור והוא משמש כיום כלובי וכחזית המלון שנבנה מאחור.
תיאור המבנה

מחוסר תקציב נבנה תחילה האגף המזרחי של המוסד שבנייתו נסתיימה בשנת תרס"ח (1908), ובהמשך הוקמה סביב הבניין גדר אבן ובה נקבע שער ברזל פשוט. שביל ומדרגות הובילו אל שער ברזל מפואר ועליו חרוט "בית זקנים וזקנות הכללי לכל עדת ישראל בירושלים".
פנחס גרייבסקי מספר בספרו על בניית בית הזקנים בסמוך לשכונת שערי צדק. ישעיהו פרס בספרו מציין כי מספר החוסים במוסד עמד בשנת 1920 על 42 זקנים וזקנות.
חזית הבניין בנויה באבן מסותת ובה נקבעו חלונות מקושתים. בחזית האגף נקבע לוח זיכרון המקדיש את הבניין לרבי שלמה יהודיוף שתרם אלפיים רובל זהב לבנייה. משנבנה האגף השמאלי בשנת ה'תרע"א (1910) נקבע על דלתו לוח זיכרון לשמעון בן דוד רוסיק.
חצר הבניין נבנתה בצורת האות ח' ובמרכזה נבנו מבני מגורים לצוות. בבניין היו 20 חדרים ובהם בית כנסת, חדר אוכל, מטבח ומחסן למוצרי מזון, חדרים להנהלה וחדרי מגורים לדיירים.
הרב הראשון ששימש בבית הכנסת בהיבנותו היה הרב בנימין הלוי אב"ד של העדה הספרדית בירושלים. הרב האחרון ששימש בו לפני פינוי המבנה הוא הרב דוד מנחם יליד השכונה.
ראו גם

זקנה
חיים ולירו
לקריאה נוספת

ש' אבן אור, י' ביבר, בלב ירושלים – אתרים ברחוב יפו וברחוב נביאים, ירושלים תשמ"ט.
י' בן אריה, עיר בראי תקופה, א-ב, יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשל"ז-תשל"ט.
"קרדום" דו ירחון לידיעת הארץ חוברת 33 -ירושלים בתים בעיר החדשה. הוצאת אריאל 1984
דוד קרויאנקר, רחוב יפו, ירושלים, ביוגרפיה של רחוב - סיפורה של עיר, הוצאת כתר 2005
ר. קרק, י. גלס, "משפחת ולירו-שבעה דורות בירושלים 1800-1948"גפן הוצאה לאור ירושלים, תשס"ו, 2005
הערות שוליים

↑  "בית הזקנים" אשר לעדת הספרדים, השקפה, 16 באפריל 1907
↑  ספר היישוב, ירושלים, דפוס סלומון, תרצ"ט
↑  ארץ-ישראל וסוריה הדרומית, ספר-המסעות, הוצאת בנימין הרץ, תרפ"א עמוד 130
בית אמות משפט

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין 
 כתובת:  שדרות שאול המלך מס' 8, תל אביב-יפו 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1965–1970 (כ־5 שנים)
 אדריכל:  אריה שרון, בנימין אידלסון, אלדר שרון 
 סגנון אדריכלי:  ברוטליזם 
 מידות
 גובה:  66 מטר
 קומות:  17
 קואורדינטות:  32°04′31″N 34°47′02″E﻿ / ﻿32.0753°N 34.7839°E﻿ / 32.0753; 34.7839
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) בית אמות משפט(למפת תל אביב רגילה) בית אמות משפט(למפת גוש דן רגילה) בית אמות משפט(למפת גוש דן מוגדלת) בית אמות משפט  he בית אמות משפטhe בית אמות משפטמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
המגדל בסביבות 1965
בית אמות משפט הוא מגדל משרדים הניצב בשדרות שאול המלך בתל אביב, בין רחוב לאונרדו דה וינצ'י ממזרח ורחוב דובנוב ממערב. מדרום לו שוכן בית תנועת המושבים.
הבניין תוכנן על ידי האדריכלים אריה שרון, בנימין אידלסון ואלדר שרון והושלם בשנת 1970. סגנונו ברוטליסטי והוא מתאפיין במעטפת בטון חשוף, אם כי כיום הוא צבוע בלבן. המבנה מחולק לשני חלקים - מזרחי ומערבי - המחוברים ביניהם בפרוזדור צר בכל הקומות. למעשה רק חלקו המערבי מכונה באופן רשמי "בית אמות משפט", ושמו של החלק המזרחי הוא "בית המרכז החקלאי", אך הראשון דבק בכולו. המבנה מתנשא לגובה של 66 מטר ויש בו 17 קומות.
עם הקמתו שכנה במבנה הנהלת כור תעשיות והוא נודע כ"בית כור". לאחר תקופה נקרא הבניין בית המרכז החקלאי ובהמשך נקרא בית אמות משפט. בחזיתו ניצב בעבר פסל בצורת הקובייה ששימשה כסמל הקונצרן. שכנו בו גם לשכותיהם של כמה מראשי הממשלה לשעבר.
כיום הבניין מאוכלס על ידי עורכי דין, מפלגות, שגרירויות, רואי חשבון ועוד.
בבניין ישנם כ-367 מקומות חניה, בחניה עילית ותת קרקעית.
75% מהבניין הם בבעלות קבוצת אמות השקעות בע"מ, ויתר הבניין בבעלות ניר שיתופי, המרכז החקלאי, תנועת המושבים וחברת חבצלת מוסדות תרבות.
הערות שוליים

↑  בית אמות המשפט, באתר A1 israel (ארכיון)
↑  בית אמות המשפט, באתר פורום נדל"ן
ערך זה הוא קצרמרבנושא תל אביב-יפו ובנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בבינגטוניט

| --- | --- |
בבינגטוניט (שחור) על פרהניט
בבינגטוניט (שחור) על פרהניט
 תכונות המינרל
 הרכב כימי:  Ca2(Fe2+,Mn)Fe3+SisO14(OH)
 מערך קריסטלוגרפי:  טריקליני
 צורת הגביש:  הגבישים קצרים (עד 3 ס"מ) פריזמתיים או לוחיים שפאותיהם מקווקוות.
 צבע:  ירוק כהה, חום כהה עד שחור
 ברק:  זגוגי
 שקיפות:  אטום, שולי הגביש, וגבישים דקים שקופים למחצה
 פצילות:  מושלמת  על {001} וטובה על {010} ו־{100}
 שבירה:  בלתי שווה
 קשיות:  6-5.5 בסולם מוס
 משקל סגולי:  3.4-3.2
 שרטוט:  חום עד אפור
 מידע נוסף:  מגנטיות חלשה
 מינרלים נלווים:  קוורץ, פרהניט, סטילביט, גארנט, אלביט, הורנבלנדה, אורתוקלז, אפידוט, היולנדיט, חבזיט וזאוליטים נוספים
בבינגטוניט הוא מינרל אינוסיליקטי - סיליקט במבנה בצורת שרשרת - של שרשרת בודדת, בגוון ירוק-שחור, המכיל סידן וברזל, ובדרך כלל גם מעט מנגן.
תכונות > הרכב כימי וקריסטלוגרפיה

נוסחת המבנה הכימי של בבינגטוניט טהור היא Ca2Fe2+Fe3+Si5O14(OH), אלא שבדרך כלל בבינגטוניט מכיל כמות קטנה של מנגן המחליפה חלק מקטיוני הברזל בערכיות 2, ולכן הנוסחה המדויקת יותר היא Ca2(Fe2+,Mn)Fe3+Si5O14(OH). המינרל יוצא דופן בכך שהברזל בערכיות 3 מחליף לחלוטין את האלומיניום, יסוד נפוץ מאוד בין המינרלים הסיליקטיים. המינרל יוצר תמיסה מוצקה עם מנגנבבינגטוניט - Ca2(Mn,Fe2+)Fe3+SisO14(OH) - מינרל שבו יש יותר מנגן מאשר ברזל בערכיות 2.
הבבינגטוניט מתגבש במערכת הטריקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "טריקלינית רגילה" (או גם טריקלינית-פינקואידית) ( {\overline {1}}) וחבורת סימטריות מרחבית " P{\overline {1}}". הפרמטרים של תא היחידה הם : Å‏‏a=7.50‏, b=12.18Å‏, c=6.68Å, וגודל הזוויות הן α=86.3°‏, β=93.59°‏ ו-γ=112. 19°.‏
תכונות > תכונות פיזיקליות

הבבינגטוניט מופיע בטבע כגבישים פריזמתיים או לוחיים קצרים (עד 3 ס"מ) שפאותיהם מקווקוות, בדרך כלל כשהם מצפים חללים בסלע. לבבינגטוניט יש פצילות מושלמת בכיוון אחד ({001}) וטובה בשני כיוונים ({010} ו־{100}), והוא נשבר בצורה בלתי שווה. הקשיות של המינרל בינונית, 6-5.5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 3.3 גרם לסמ"ק. לבבינגטוניט יש מגנטיות חלשה.
תכונות > תכונות אופטיות

אופטית המינרל הוא דו-צירי שלילי. מקדמי השבירה של הבבינגטוניט הם: nα=1.700‏, nβ=1.710‏ ו-nγ=1.725. גבישי הבבינגטוניט אטומים עד שקופים למחצה בגבישים דקים או בקצוות הגביש, וצבעם ירוק כהה, שחור ירקרק, שחור חום עד שחור. הבבינגטוניט ניחן בנפיצה חזקה ובפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חלש. הוא נראה ירוק כהה מזווית אחת, חום-סגול מזווית שנייה וחום בהיר עד חום כהה מזווית שלישית.
גילוי ומקור השם

המינרל נתגלה לראשונה ב-1824 בסמוך לעיירה ארנדל (Arendal) בירת מחוז מזרח אדגר (Aust-Agder) שבנורווגיה. המינרל סווג לראשונה על ידי ארמן לוי שקרא לו על שמו של הרופא והמינרלוג האירי ד"ר ויליאם בבינגטון (William Babington‏; 1833-1756)
שימושים

בבינגטוניט היא מינרל מבוקש על ידי אספני מינרלים בשל היותו נדיר, בייחוד כאשר נוצרת ניגודיות בין בבינגטוניט כמינרל כהה מאוד על זאוליטים בגוון בהיר.
הבבינגטוניט הוא המינרל הרשמי של מדינת מסצ'וסטס בארצות הברית.
מקור ותפוצה

הבבינגטוניט מצוי בעורקים בפגמטיטים גרניטים או דיוריטים. כמו כן בסלעים געשיים מאפיים כשהוא מצפה חללים יחד עם זאוליטים, ובסלעים מותמרים כדוגמת גנייס וסקארן.
הבבינגטוניט הוא מינרל נדיר למדי. מקומות בהם ניתן למצוא את גבישי טובים של המינרל כוללים את מכרה בראסטד (Brastad) באויסטאד (Øyestad) בסמוך לעיירה ארנדל (Arendal) בירת מחוז מזרח אדגר (Aust-Agder) שבנורווגיה (המקום בו נתגלה המינרל לראשונה); גרונסיוברג (Gronsjöberg) במחוז דלארנה (Dalarna) שבשוודיה; הרבורנזילבך (Herbornseelbach) במדינת הסן שבגרמניה; בוונו (Baveno) בפיימונטה שאיטליה; בדבונשייר (Devonshire) שבאנגליה; מיטני במחוז קוצ'י שביפן; נורילסק בסיביר שברוסיה; גבישים יפהפיים ממחצבת ליין (Lane's quarry) וסטפילד (Westfield) במחוז המפדן, ובגבעת בלוברי (Blueberry Hill) בסמוך לווברן (Woburn) במחוז מידלסקס (Middlesex) במדינת מסצ'וסטס (כאמור, הבבינגטוניט הוא מינרל רשמי של המדינה), ובמחצבת דירפילד (Deerfield quarry) במחוז פרנקלין (Franklin) בניו ג'רזי שבארצות הברית.
הערות שוליים

↑  פרויקט rruff
↑  פרויקט rruff
↑  לרשימה המלאה ניתן להיעזר באתר Mindat‏.
בראד ליטל

בראדלי ג'יי ליטל (באנגלית: Bradley Jay Little; נולד ב-15 בפברואר 1954) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, המכהן כמושל איידהו ה-33 מאז ינואר 2019. קודם לכן כיהן ליטל כסגן המושל ה-42 בשנים 2009–2019 וכחבר הסנאט של המדינה בשנים 2001–2009.
ביוגרפיה

ליטל נולד ב-15 בפברואר 1954 במערב איידהו למשפחה ממוצא סקוטי. סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1972. למד באוניברסיטת איידהו וסיים את לימודי התואר הראשון בשנת 1976. עד שנת 2001 עבד בעיקר במגזר הפרטי. נבחר לכהן בסנאט של איידהו כארבע פעמים. בשנת 2008 מונה לתפקיד סגן המושל ונכנס לתפקידו בינואר 2009. נבחר לתפקידו שוב בשנים 2010 ו-2014.
ביוני 2016 הודיע ליטל על מועמדותו לתפקיד המושל בבחירות 2018. הוא ניצח בפריימריז הרפובליקניים עם כ-37% מהקולות ובבחירות הארציות ניצח עם כמעט 60% מקולות המצביעים. ליטל הושבע ב-7 בינואר 2019.
ליטל התחתן בשנת 1978 ונולדו לו שני בנים.
הערות שוליים

↑  Lt. Gov. Brad Little jumps into the race for governor, in bid to succeed Otter in 2018, באתר The Spokesman-Review
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בריאן אגירה (2000)

בריאן נאוול אגירה (בספרדית: Braian Nahuel Aguirre; נולד ב-28 ביולי 2000 ברפאל קלסאדה שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת לנוס מליגת העל הארגנטינאית.
קריירת מועדונים

אגירה גדל במחלקת הנוער של לנוס. בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הארגנטינאית.
ברית סאצ'ו

סמוראים מהאן סצומה, מחברי ברית סאצ'ו, במלחמת בושין
ברית סאצ'ו (ביפנית: 薩摩長州同盟), או ברית סצומה-צ'ושו, הייתה ברית צבאית בין ההאן סצומה וההאן צ'ושו שנכרתה ב-1866 במטרה לשלב את מאמציהם להדיח את שוגונות טוקוגאווה מהשלטון ביפן.
השם "סאצ'ו" (薩長) הוא ראשי תיבות של שמות שני המחוזות שכרתו את הברית, החזקים מבין המחוזות שהתנגדו לשלטון השוגון בסוף תקופת אדו.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 נקט האן סצומה בגישה מתונה ששאפה לשמר את הסטטוס קוו, בעוד צ'ושו הפך למעוז ההתקוממות כנגד הממשלה. בתיווך ריומה סקמוטו מהאן טוסה, נפגשו המנהיגים הצבאיים של סצומה, טקמורי סאיגו וטושימיצ'י אוקובו, עם מנהיג צ'ושו טקיושי קידו. למרות ששני ההאן היו אויבים מסורתיים הגיעו מנהיגיהם להסכמה לגבי הצורך בשינוי, והסכימו עקרונית לסייע זה לזה במקרה שצד שלישי יתקוף אחד מהם. בנוסף, מכיוון שלצ'ושו היו קשרים מוגבלים עם מעצמות המערב, היה מחסור בנשק מודרני במחוז. האן סצומה, לעומת זאת, פיתח מסחר ענף בנשק עם בריטניה באמצעות הסוחר הסקוטי תומאס בלייק גלובר. לפיכך, סייע סאיגו לקידו לרכוש את הנשק לו הזדקק כדי להילחם בשוגונות.
למרות הסיוע עדיין שררה מתיחות בין שני המחוזות. ב-1 במרץ 1865 דרשה השוגונות את התפטרות הדאימיו של צ'ושו, טקצ'יקה מורי, והטילה על ההאן עונש כלכלי. מעשה זה הוביל את הנהגת צ'ושו לחתימה על הסכם לפיו סצומה יסייעו לצ'ושו להשיג מהקיסר. אם ניסיון זה יכשל והשוגון יתקוף, ישלחו סצומה אלפיים חיילים לקיוטו, הבירה הקיסרית.
לברית זו נודעה חשיבות רבה שכן היא אפשרה לצ'ושו לעמוד במשלחת העונשין ששיגר אליה השוגון בקיץ 1866, ואף להביס את צבאו. במלחמת בושין, שהתרחשה ב-1867-1868, השתתפו בעיקר חיילים מברית זו, ולאחר רסטורציית מייג'י מילאו רבים מבני ברית זו תפקידים בממשלה החדשה.
לקריאה נוספת

Gordon, Andrew. A Modern History of Japan: From Tokugawa Times to the Present. Oxford University Press, 2003. ISBN 9780195110609.
Jansen, Marius B. The Making of Modern Japan. Harvard University Press, 2000. ISBN 9780674003347
Ravina, Mark. The Last Samurai: The Life and Battles of Saigo Takamori. John Wiley and Sons, 2004. ISBN 9780471089704.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 001252369
בית אמיל זולא

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון, בית מגורים 
 על שם:  אמיל זולא 
 כתובת:  26,, rue Pasteur 
 מיקום:  מדאן 
 מדינה:  צרפת 
 בעלים:  אמיל זולא 
 קואורדינטות:  48°57′20″N 1°59′44″E﻿ / ﻿48.955683°N 1.995648°E﻿ / 48.955683; 1.995648
  (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי בית אמיל זולא(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי בית אמיל זולא
 
בית אמיל זולא (בצרפתית: Maison d'Émile Zola) הוא מבנה במדאן שבצרפת, שבו התגורר אמיל זולא במשך 24 שנים (שמונה חודשים בשנה, בחורף היה עובר לפריז) וכתב בו שמונה רומנים. הבית שימש לאירוח ומפגש של ידידיו, מפגשי סופרים, שהולידו את הספר "ערבי מדאן" (Les Soirées de Médan).
כיום משמש הבית מוזיאון לחייו של זולא, ולידו מוזיאון קבע של פרשת דרייפוס.
היסטוריה

אמיל זולא קנה את הבית בשנת 1878 מהכנסות הרומן "המלכודת", שפורסם בשנת 1877. הבית הורחב עם בניית המגדלים ז'רמינל וננה, לפי שמות הספרים. מיקומו של הבית היה נוח לזולא, במרחק לא גדול מבית רעייתו ובמרחק לא גדול מבית פילגשו וילדיו.
זולא אירח מפגשים עם ידידיו בבית. אורחיו הקבועים גי דה מופסאן, ז'וריס-קרל הויסמנס, אנרי סארד, לאון אניק ופול אלקסיס כונו "קבוצת מדאן". הרעיון לכתיבת קובץ הסיפורים "ערבי מדאן" עלה בפריז, בארוחה משותפת של זולא וחבריו הסופרים. הרעיון היה שכל סופר יגיש סיפור לקובץ, וכך נוצר קובץ של שישה סיפורים - השם בא להזכיר את הרגעים הנעימים שחוו במקום.
מאז 1903, שנה לאחר מותו של זולא, בכל יום ראשון הראשון בחודש אוקטובר מתקיימת עלייה לרגל לבית במדאן.
אחרי מות זולא ירשה רעייתו אלכסנדרין את הבית. ב-1905 היא תרמה את הבית לבית החולים הציבורי האוניברסיטאי של פריז במטרה להפוך אותו לבית נופש למחלימים.
המוזיאון הראשון המוקדש לפרשת דרייפוס הוקם באתר ונחנך ביום שלישי, 26 באוקטובר 2021, על ידי נשיא צרפת. במקביל לפתיחת מוזיאון פרשת דרייפוס, נפתח מחדש לציבור בית אמיל זולא, שהיה סגור מאז 2011 לצורכי שיפוצים.
הערות שוליים

↑  Ouverture du Musée Dreyfus (בצרפתית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 2202 1775  SUDOC: 104447729  VIAF: 168202826   WorldCat (עם VIAF): 168202826
בית ספר תיכון קדמה

ערך זה עוסק בבית ספר תיכון בקטמונים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 בית ספר שש-שנתי
 תקופת הפעילות:  1994–הווה (כ־30 שנה)
 שכבות לימוד:  ז'–י"ב
 בעלי תפקידים
 באחריות:  מינהל חינוך, עיריית ירושלים
 מיקום
 מיקום:  רחוב בר יוחאי 53  ירושלים
 קואורדינטות:  31°45′13″N 35°11′54″E﻿ / ﻿31.7535°N 35.1984°E﻿ / 31.7535; 35.1984
 www.kedma-school.org.il
 he
 
בית ספר תיכון קדמה הוא בית ספר תיכון על-אזורי הפועל כבית ספר אוטונומי, בשכונת הקטמונים בירושלים שהוקם ב-1994 על ידי עמותת ההורים של תנועת קדמה.
מטרת בית הספר הוא מתן הזדמנות לצעירים מרקע סוציואקונומי נמוך להשלים בגרות עיונית ולצמצם פערים לימודיים בשכונות מצוקה.