stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מדעי החברה
גבולות התחום

מחקר במדעי החברה, נעשה על ידי מגוון של מתודות הנסמכות, הן על גישות פוזיטיביות עם אוריינטציה כמותנית, והן על גישות פרשניות עם אוריינטציה איכותנית. מבחינה היסטורית, בעקבות משבר מדעי אודות הבנת העולם, מדְעי החברה צמחו מתוך מדְעי הרוח החל מסוף המאה התשע עשרה. סוציולוגיה, כלכלה, מדע המדינה ופסיכולוגיה מהווים את אבן הראשה, ואף משמשים באופן היסטורי את התשתית המחקרית והאינטלקטואלית שעליו נבנה תחום הידע במדעי החברה. בתי ספר ופקולטות מקצועיות כגון בתי הספר למשפטים, בתי הספר לחינוך, בתי הספר למנהל עסקים, לעבודה סוציאלית ולבריאות הציבור עומדים בקשר הדוק עם הדיסציפלינות השונות של מדעי החברה ובמידה רבה מיישמים את הידע ממדעי החברה לתחומיהם. תחומי הדעת (דיסציפלינות) העיקריים של מדעי החברה תלויים בהקשר התרבותי האקדמי ועלולים להשתנות בהתאם. להלן התחומים המרכזיים:
סוציולוגיה – חקר החברה וההתנהגות החברתית של האדם. מהסוציולוגיה, נגזרים תחומי משנה כגון יחסי מגדר, יחסי דתיים-חילוניים, יחסי מדע חברה, זהות.
אנתרופולוגיה – שמה דגש באתנולוגיה ובחקר התרבויות.
גאוגרפיה – תחום בין-תחומי העוסק בהגירה, קיימות, תכנון ערים, אדריכלות, פסיכולוגיה, מדעים קוגניטיביים, דמוגרפיה, כלכלה, ותרבות.
מדע המדינה – מתמקד בחקר הפוליטיקה, השוואת משטרים, מחשבה מדינית, ההתנהגות הפוליטית והמדיניות הציבורית ברמת המדינה וכן ברמה הכלל־עולמית.
יחסים בין-לאומיים – ענף המתמקד בהתנהגות הפוליטית, החברתית והכלכלית בזירה הבין-לאומית.
מדיניות ציבורית – עוסקת בהבנת הגורמים המעצבים את תהליך המדיניות הציבורית ואת תוצאותיו.
פסיכולוגיה – חקר הנפש וההתנהגות, כפי שאלה נקבעים בזיקה לחברה כולה.
קרימינולוגיה – עוסקת בעניינים ובתרחישים חברתיים הקשורים בפשיעה ובהתנהגות פושעת.
כלכלה – עוסקת ביחסים האנושיים והחברתיים הקשורים בהשגת אמצעים חומריים, והחוקים והיחסים החברתיים הנוגעים לייצורו ולחלוקתו של קניין.
תקשורת – עוסקת בהעברת מידע בין שני משתתפים או יותר.
בלשנות – מחקר השפות והתפתחותן. תחום שנחשב גם כחלק ממדעי הרוח.
דמוגרפיה – תחום מחקר העוסק במחקר ותיעוד של אוכלוסייה אנושית.
לימודים אזוריים – שדה מחקר בין תחומי שמתמקד באזור גאוגרפי, לאומי או תרבותי.
עבודה סוציאלית – מתייחסת לרווחת האדם ברמות ניתוח שונות והיבטים מגוונים של הפרט, המדינה, המשפט, החברה, הכלכלה והתרבות.
ראו גם

מדעי הרוח
זוכי פרס ישראל למדעי החברה
העצרת הכללית של האומות המאוחדות

| --- | --- |


 מדינה:  האו"ם האו"ם
 מטה הארגון:  מטה האומות המאוחדות, ניו יורק, ארצות הברית
 יושב ראש:  צ'אבה קרשי 
 תקופת הפעילות:  1945–הווה (כ־80 שנה) 
 מוטו:  UNGA
 un.org/ga
 
העצרת הכללית של האומות המאוחדות היא אחד מששת הגופים העיקריים של ארגון האומות המאוחדות. העצרת מתכנסת מדי שנה, והיא היחידה מבין גופי האו"ם שכל המדינות החברות באומות המאוחדות, חברות גם בה. מטרתה לשמש פורום לדיון ולקביעת תוכניות בשאלות בין-לאומיות בנושאי השלום, הכלכלה וזכויות האדם.
העצרת יכולה ליזום מחקרים, להציע הצעות, להציע ולאשר כללי משפט בין-לאומי פומבי, לעודד שמירה על זכויות האדם, ולקדם פעילויות כלכליות, חברתיות, תרבותיות וחינוכיות.
מבנה

העצרת הכללית של האו"ם מתכנסת מדי שנה למושב החל מיום שלישי השלישי בחודש ספטמבר ועד אמצע דצמבר. נשיא העצרת הכללית של האומות המאוחדות נבחר בראשית כל מושב. נשיא העצרת ה-78 הוא דניס פרנסיס מטרינידד וטובגו.
המושב הראשון של העצרת התכנס ב-10 בינואר 1946 באולם המרכזי בווסטמינסטר שבלונדון ונכחו בה 51 נציגים. באותה ישיבה התקבלה "החלטה מס' 1" בה הוחלט על הקמת ועדה לאנרגיה אטומית של הארגון. דו"ח ראשון של הוועדה הוגש בשנת 1947 ואושר בהחלטה 20 של מועצת הביטחון של האו"ם.
רוב החלטות העצרת מתקבלות ברוב רגיל. בשביל החלטות העצרת בשאלות הנוגעות לשלום וביטחון, בחירת חברות לארגונים השונים של האו"ם, קבלת חברים חדשים או הוצאתן מן הארגון, ענייני תקציב, נדרש רוב של שני שלישים מחברי העצרת. למעט בהחלטות בעניין תקציב, החלטות העצרת אינן מחייבות.
החל משנות ה־80 של המאה ה־20 הפכה העצרת לפורום העיקרי לדיון בין מדינות מתועשות למדינות מתפתחות, בשל הכוח היחסי של המדינות המתפתחות בעצרת. למעלה משני שלישים מבין 193 החברות בעצרות הן מדינות מתפתחות, אשר העצרת היא כלי הלחץ העיקרי וכמעט היחיד שלהן במשא ומתן עם המדינות המתועשות.
ישיבות סדירות

עצרת האו"ם מתכנסת מדי שנה לדיון פתיחה המתקיים ביום שלישי השלישי של ספטמבר, ותקופת הדיונים נמשכת עד לספטמבר הבא. המפגשים מתקיימים במטה האומות המאוחדות בניו יורק, אלא אם כן הוחלט אחרת. רוב ההחלטות מתקבלות במושב החורף של עצרת האו"ם, מספטמבר ועד סוף דצמבר. תקופה זו היא תקופת העבודה המשמעותית ביותר של עצרת האו"ם, והיא כוללת את האספה הכללית ואת עיקר עבודתן של שש הוועדות הראשיות, בהן ועדת הכלכלה, הוועדה החברתית, הומניטרית ותרבותית, הוועדה המיוחדת לפוליטיקה ולדה-קולוניזציה וועדת המשפט. בתקופה השנייה, מינואר עד ספטמבר, מתקיימים דיונים בנושאים ספציפיים, וכן התייעצויות ופגישות של קבוצות עבודה.
ישיבות מיוחדות

ישיבות מיוחדות של העצרת הכללית מתכנסות לבקשת מועצת הביטחון, לבקשת רוב מחברי העצרת הכללית, או לבקשת אחת החברות (אם רוב החברות מסכימות לישיבה). הישיבה המיוחדת הראשונה של העצרת הכללית התקיימה בשנת 1947. החלטת "מתאחדים למען השלום" משנת 1950 מסמיכה את העצרת להתכנס בישיבה מיוחדת ולהמליץ על נקיטת פעולות (לרבות צבאיות) במקרה של הפרת השלום. ההחלטה מאפשרת לעצרת לעקוף, ברוב של שני שלישים, וטו שהוטל במועצת הביטחון על ידי אחת החברות הקבועות.
עד כה נערכו 11 ישיבות מיוחדות. מלבד הראשונה, התקיימו שלוש ישיבות חגיגיות (באוקטובר 1995, בנוכחות ראשי המדינות החברות בארגון, לרגל ציון יובל להיווסדו של האו"ם. בספטמבר 2000 לציון האלף החדש, וקביעת יעדי הארגון לאלף הבא. ובספטמבר 2005 לציון 60 שנה להיווסד האו"ם וכן לדיון בתוכניות הרפורמה של קופי אנאן), ועוד שש ישיבות מיוחדות שעסקו ביחסי ישראל-ערב (אחת מהן בשנת 1982 בשל החלת החוק הישראלי על רמת הגולן, ואחרת לדיון במצב הפלסטינים במזרח ירושלים).
הישיבה האחרונה נפתחה ב-28 בפברואר 2022 על רקע הפלישה הרוסית לאוקראינה והטלת וטו רוסי במועצת הביטחון על גינוי נגדה.
את הישיבה הראשונה, ב-1947 פתח ראש המשלחת הברזילאית לאו"ם, אוסוולדו אראניה, ובעקבות כך המסורת היא שהנואם הראשון בכל ישיבה מיוחדת הוא הנציג הברזילאי.
רפורמות

ב-21 במרץ 2005 הגיש המזכיר הכללי של האומות המאוחדות קופי אנאן דו"ח המבקר את החלטות העצרת הכללית, אשר בשל הרצון להגיע לקונצנזוס רחב ככל האפשר פונות למכנה המשותף הנמוך ביותר, והחלטותיו למעשה ריקות מתוכן. לדבריו, על העצרת לעסוק בנושאים נקודתיים ומגמתיים ולא בנושאים כלליים ורחבים.
אנאן המליץ על שינוי מבנה הוועדות של האו"ם על מנת לייעל את הוועדות, ובין היתר לצמצם את עלותן.
ראו גם

האומות המאוחדות
מועצת הביטחון של האומות המאוחדות
המזכיר הכללי של האומות המאוחדות
החלטה של העצרת הכללית של האו"ם
הערות שוליים

↑  General Assembly of the United Nations, President of the 78th session, United Nations (באנגלית)
↑  מועצת הבטחון קוראת לישיבה חירום של העצרת הכללית בשל המשבר באוקראינה, באתר האתר הרשמי של האו"ם (באנגלית)
↑  http://www.un.org/largerfreedom/chap5.htm
| האומות המאוחדות |
| --- | --- | --- |
| חברים | מדינות החברות באומות המאוחדות | האומות המאוחדות |
| ארגוני האו"ם | העצרת הכללית • מועצת הביטחון • המועצה הכלכלית-חברתית • מועצת הנאמנות • המזכירות • בית הדין הבין-לאומי לצדק | האומות המאוחדות |
| החלטות האו"ם | החלטות העצרת הכללית • החלטות מועצת הביטחון | האומות המאוחדות |
| ערכים נוספים | מגילת האומות המאוחדות • קריאות לשינויים במועצת הביטחון של האו"ם • זכות הווטו במועצת הביטחון של האו"ם | האומות המאוחדות |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269132305171  PLWABN: 9810562967005606  BIBSYS: 90289183  BNE: XX104766  BnF: cb118776683 (data)  CANTIC: a10978719  CiNii: DA01351372  GND: 2005003-3  ISNI: 0000 0001 2171 4246  LCCN: n79007295  LNB: 000041446  NKC: kn20010710266  NLA: 35561878  NLG: 96637  NSK: 000300972  RERO: 02-A003630629  SELIBR: 232389  SNAC: w6ck29w7  SUDOC: 026550059  VIAF: 141511717   WorldCat (עם VIAF): 141511717 
בניין העצרת הכללית של האומות המאוחדות
לובי בניין העצרת
ישיבת ההסדר קרני שומרון

| --- | --- |
סמליל הישיבה
אין תמונה חופשית
 ישיבת הסדר
 השתייכות:  ישיבות הסדר   ציונות דתית
 תקופת הפעילות:  ה'תש"ם–הווה
 בעלי תפקידים
 ראש ישיבת ההסדר:  הרב שמואל הבר   הרב אברהם קורצוייל
 תלמידים
 :  יותר מ-350
 מיקום
 מיקום:  קרני שומרון
 מדינה:  ישראל
 קואורדינטות:  32°10′22″N 35°05′54″E﻿ / ﻿32.172815°N 35.098411°E﻿ / 32.172815; 35.098411
  (למפת צפון השומרון מוגדלת) ישיבת ההסדר קרני שומרון(למפת צפון השומרון רגילה) ישיבת ההסדר קרני שומרון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ישיבת ההסדר קרני שומרון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ישיבת ההסדר קרני שומרון
ישיבת ההסדר קרני שומרון (הידועה גם כקרנ"ש) היא ישיבת הסדר שנוסדה בשנת 1980 על ידי הרבנים שמואל הבר ואברהם קורצוייל, שעומדים כיום בראשות הישיבה, ושוכנת ביישוב קרני שומרון. הישיבה ידועה בשיטת הלימוד שלה "אסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא".
רקע

הישיבה נוסדה בשנת תש"מ (1980) על ידי הרבנים שמואל הבר ואברהם קורצוייל, כשנתיים לאחר הקמת היישוב קרני שומרון.
בתחילה מנהל הישיבה היה הרב יעקב אליטוב, לאחריו סגן-אלוף יאיר הלר, ולאחריו משה גליק. בשנת תשמ"ג מונה יגאל המאירי למנהל הישיבה, ובעזרתו נבנה קמפוס של מבני קבע במרכז היישוב, אשר נבנה בתקופת כהונתו של יצחק שמיר כראש ממשלה, והוא אף הגיע לחנוכת בניין הישיבה, אשר בו שוכנת הישיבה עד היום, והחליף את הצריפים שבהם שכנה הישיבה עד אז. לאחריו החליפו של ליאור ליפשיץ כמנהל הישיבה, ובשנת 2016 החליפו בוגר הישיבה אלימלך כהן.
על אף שראשי הישיבה, הרבנים הבר וקורצוייל הם יוצאי ישיבת חברון החרדית, הם לחמו במלחמות ישראל השונות: מלחמת ששת הימים, תקופת המרדפים, מלחמת יום כיפור ומלחמת לבנון הראשונה, במסגרת שירותם בצה"ל (בחטיבת הצנחנים), ומזוהים עם הפלג הציוני דתי. בישיבה מלמדים בעיקר רבנים בוגרי הישיבה, ובוגרי ישיבות ישיבת מרכז הרב וכרם ביבנה.
ב-17 בפברואר 1986 תלמידי הישיבה יוסף פינק ורחמים אלשייך, ששירתו בחטיבת גבעתי נשבו בקרב לאחר שמחבלי חזבאללה הניחו מארב לסיור של צה"ל. ב-21 ביולי 1996, הוחזרו גופות שני החיילים לישראל. בחשון תש"ע הוכנס ספר תורה לזכרו של יוסף פינק לישיבה.
דרכה של הישיבה ותלמידיה

בשנת 2017 מנתה הישיבה כשלוש מאות וחמישים תלמידים. דרכה של הישיבה היא בשיטת לימוד "אסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא", לימוד תלמוד המכוון לבירור והכרעת ההלכה ופתרון בעיות אקטואליות. בחלק ממסגרות הישיבה מוסדר הלימוד לפי נושאים בהלכה ולא על פי סדר הדף, כמקובל ברוב הישיבות. הלימוד מסודר ושיטתי ומטרתו היא להקיף את הנושא הנלמד מהיבטיו העיקריים. בישיבה מושם בה דגש רב על התנהגות שבין אדם לחברו. בישיבה פועל מכון להכשרת מורים בראשו עומד הרב אבי מטלון.
הישיבה שמה דגש על השירות הצבאי ומעודדת את תלמידיה להתגייס ליחידות הקרביות של צה"ל ולתפקידי פיקוד.
פעילות התיישבותית

אברכים רבים בוחרים להתגורר בקרני שומרון לאחר סיום לימודיהם בישיבה, וחלקם אף הקימו את המאחז אלוני שילה השוכן בגבעה סמוכה.
כמו כן, הישיבה מחזקת את היישוב "רמת גלעד" השוכן על גבעה הסמוכה לקרני שומרון. קבוצה של אברכים מתגוררת בשכונת "נווה מנחם" ועוסקת לאחר שעות הלימוד בפעילות חברתית ענפה לרווחת תושבי השכונה.
גרעין מאברכי הישיבה הקים בשנת 1990 את היישוב אבני חפץ גרעין נוסף מבני הישיבה הקים את הגרעין התורני "קרני קדם" ביישוב קדימה שבשרון בשנת 1998.
בוגרים רבים קבעו את מקום מושבם ברחבי השומרון. יישובים כדוגמת קדומים, קרני שומרון, רבבה, יקיר ופדואל.
הערות שוליים

↑  אודות הישיבה, באתר ישיבת ההסדר קרני שומרון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270169205171
כ"א בשבט

כ"א בשבט הוא היום העשרים ואחד בחודש החמישי 
בשנה העברית, למניין החודשים מתשרי, והיום העשרים ואחד בחודש האחד עשר 
למניין החודשים מניסן.
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בכ"א שבט היא ברוב השנים פרשת משפטים. אבל אם בר המצוה חל בשנה המתחילה בשבת או בשנה חסרה המתחילה ביום שני (שנה מקביעות בחג או בחה) פרשת בר המצוה היא פרשת יתרו.
אירועים היסטוריים

ה'תש"ב – משלוח ראשון של יהודים יוצא מסלוניקי לאושוויץ
ה'תשט"ו – ממשלת ישראל רוכשת את מרבית המגילות הגנוזות שנתגלו במערות קומראן
ה'תשכ"ה – סוריה מודיעה כי לכדה את אלי כהן
ה'תשנ"ה – 21 הרוגים בפיגוע התאבדות כפול בטרמפיאדה בצומת בית ליד
ה'תש"ס – תחילת שידורי הלוויין בישראל
נולדו

ה'תר"כ – הרב יוסף יהודה לייב בלוך רב העיר טלז וראש ישיבת טלז, מאנשי תנועת המוסר (נפטר ז' בחשון תר"צ)
ה'תרס"ו – אהרן בונדי, כימאי ישראלי, חתן פרס ישראל לחקלאות (נפטר ב-ה'תשנ"ז)
ה'תר"ע – ג'ורג'ו פרלסקה, איטלקי חסיד אומות העולם (נפטר ב-ה'תשנ"ב)
ה'תרע"ג – הרב משה צבי נריה, מייסד ישיבת כפר הרוא"ה, חבר הכנסת השביעית, מראשי "בני עקיבא" המכונה "אבי דור הכיפות הסרוגות" (נפטר ב-ה'תשנ"ו)
ה'תרע"ח – הרב שלמה גורן, מייסד הרבנות הצבאית והרב הראשי לישראל (נפטר ב-ה'תשנ"ה)
ה'תרפ"ב – ולדיסלב ברטושבסקי, פוליטיקאי פולני וחסיד אומות העולם
ה'תרפ"ו – אבנר חי שאקי, פרופסור למשפטים וחבר הכנסת מטעם המפד"ל (נפטר ב-ה'תשס"ה)
ה'תשי"ד – דויד גרוסמן, סופר ומחזאי ישראלי
ה'תשכ"א – שלמה בניזרי, שר וחבר הכנסת מטעם ש"ס
ה'תשל"ה – דן שמיר, מאמן כדורסלן ישראלי
ה'תש"מ – איציק שמולי, ממנהיגי "מחאת האוהלים"
נפטרו

ה'שנ"ו – רבי ליב חנליש, מתלמידי הרמ"א, ראש ישיבה בלובלין, ומחבר "חידושי מהרל"ח" על ארבעה טורים.
ה'תמ"ט – רבי משה גאלנטי, הראשון לציון ורב העיר ירושלים (נולד ב-ה'ש"ף)
ה'תקצ"ה – הרב יהודה לייב קארלבורג, רב בבון ובקרפלד
ה'תרנ"ד – הרב יעקב ווידנפלד, רב בהרימאיליב שבגליציה ומחבר השו"ת "כוכב מיעקב" (נולד ב-ה'ת"ר)
ה'תשכ"א – עמנואל אולסבנגר, משורר, מתרגם, בלשן ופעיל ציוני, יוזם עלייתם של יהודי קוצ'ין (נולד ב-ה'תרמ"ח)
ה'תשמ"ב – רבי יחיאל יהושע רבינוביץ, האדמו"ר מביאלה וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל (נולד ב-ה'תרס"א)
כ' בשבט – כ"ב בשבט
שבט
דויד גרוסמן
נמרוד (פסל)

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  יצחק דנציגר
 תאריך יצירה:  1939
 טכניקה וחומרים:  אבן חול
 ממדים בס"מ
 רוחב:  33 ס״מ 
 גובה:  95 ס״מ 
 עומק:  33
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  הכנענים 
 מספר יצירה:  B81.0600
 מיקום:  מוזיאון ישראל ירושלים שבישראל
 
"נִמְרוֹד" הוא פסל העשוי מאבן חול נובית שיצר הפסל יצחק דנציגר בשנים 1938–1939. הפסל נחשב לאחת מיצירות האמנות החשובות בתולדות האמנות הישראלית וכביטוי הוויזואלי המובהק ביותר של תנועת "הכנענים".
תיאור

הפסל, בגובה של 95 ס"מ, ברוחב של 33 ס"מ ובעומק של 33 ס"מ, חצוב באבן חול אדמדמה. שמו של הפסל מקשר אותו אל דמותו של נמרוד המקראי – ”וְכוּשׁ יָלַד אֶת נִמְרֹד... הוּא הָיָה גִבֹּר צַיִד לִפְנֵי ה'” (בראשית י, ח–ט). בתרבות היהודית נתפס נמרוד כדמות צייד ישראלית-כנענית, ארוטית ומרדנית (כפי שנובע מפירוש שמו, לשון מרד), שנחשבת כמי שהתחרתה באלוהים ובאברהם.
מבחינת עיצובו, מציג הפסל את דמותו של נמרוד כצייד עירום. עיניו הפקוחות בולטות וחסרות אישון, חוטמו פחוס כשל דמויות מן הפיסול האפריקאי והוא אינו נימול. גופו צנום ועל כתפו ציפור ציד – בז. על ירכו של נמרוד חקוקה ציפור המופיעה במהופך, בצורה מקוטעת, כשפניה כלפי מטה. מאחורי גבו הוא אוחז במעין חרב, אולם צורת האחיזה בה אינה רגילה.
עיצובו של הפסל מעיד על השפעת הפיסול המצרי. השפעה זו בולטת בעיקר בתוספת הבז על כתפו של נמרוד, הקשורה לאיקונוגרפיה של פסלי הפרעונים, ובייחוד לדמותו של האל הורוס, אשר נתפס בעיני המצרים העתיקים כמי שמאציל את השלטון על מלכי מצרים. השפעות נוספות הן מן האמנות האשורית והבבלית, וכן ניכרת בו השפעת פסלי ה"קורוס" היוונים. סמדר תירוש מצאה בפסל "תערובת של מזרח ומערב: הטיפוס של טורסו מערבי מגולם באלמנטים של פיסול הודי: לא רק האבן האדמדמה המקובלת בפיסול ההודי, אלא גם, ובעיקר, דימוי הגוף האירוטי: נערי, רזה, גמיש."
עותקים

הפסל המקורי, העשוי אבן, נמכר בשנת 1981 למוזיאון ישראל על ידי אלמנתו של דנציגר. לאחר מותו של דנציגר נוצקו שמונה עותקים עשויים ברונזה של הפסל. את תבנית היציקה יצר דנציגר בעצמו, במטרה ליצוק ממנה עותקים של הפסל עבור בני משפחתו.
עותק נוסף, מזויף, הועמד למכירה פומבית באוקטובר 2001 דרך "סותבי'ס". הוא נוצר בבית היציקה שיצר את העותקים הרשמיים של הפסל. העותק נמכר תמורת 22 אלף דולר לארנולד דרוק, שהעמיד אותו למכירה פומבית. לאחר התערבות אלמנתו של דנציגר, סוניה דנציגר, הוצא הפסל מהמכירה והושמד בעקבות צו של בית משפט.
ביוני 2005 נמכר עותק ברונזה, באישורה של משפחת דנציגר. בשנת 2009 הוצע עותק נוסף למכירה באמצעות "גלריה גולקונדה" בתל אביב תמורת 840,000 ש"ח.
התייחסות באמנות ישראלית

בשנות התשעים החל גם ניסיון לבדיקה מחודשת של דמות "נמרוד". בשנת 1989 יצר אלדד זיו עבור פסטיבל ישראל כרזה שכונתה "נמרוד ההומו", שבה הופיע הפסל נמרוד בצבע ורוד. בנוסף, חיבר זיו מחזה עבור התיאטרון הקאמרי, שעסק בפסל ובאנשי הקבוצה הכנענית.
ניסיון אחר היה תערוכה קבוצתית שנפתחה בחודש מרץ 1996 במוזיאון ישראל, אשר הציגה את השפעתו של הפסל באמנות הישראלית. בתערוכה הוצגו עבודות של אמנים כגון יחיאל שמי, שלום סבא ושושנה היימן, שהתייחסו אל הפסל בעבודותיהם. התייחסויות נוספות, מן העשור הראשון של המאה ה-21, ניתן למצוא בצילום של עדי נס המציג נער מזרחי שעל כתפו פוחלץ של ציפור. צילום זה כונה בידי המבקרים "נמרוד". עבודה נוספת של הציירת אפרת גלנור – "עין לנמרוד צופייה" (2002) – הציגה את דימוי הפסל, תוך ביקורת על מעמדו הקאנוני, בסגנון המשלב את אמנות הפופ עם אמנות "בצלאל". בשנת 2004 הציגה דרורה דומיני בגלריה גבעון סדרת עבודות בטכניקת ריקועי מתכת שהתייחסו לנמרוד כאל פוחלץ וכאל בעל בעיות מיניות. בשנת 2007 ציירה אורה ראובן ציור שמן על בד בשם "נמרוד ואת": זהו דיוקן עצמי עירום של הציירת, אישה לא צעירה שגופה מלא ורפוי, מול גופו הדק של נמרוד. האישה בציור עומדת בתנוחת גוף מתריסה מול נמרוד, ובה בעת מצביעה על הזמן החולף והגוף המזקין כנגד האשליה של המיתוס המאצ'ואיסטי. אייל אסולין יצר את מוטי המתכתב עם נמרוד. אסולין משתמש בשפה של האמנות העכשווית ובמסגרת העיסוק בזהויות, מציג את מוטי השחור עם שרשרת זהב והכיתוב חי כדי לעשות תיקון אפליה היסטורית על רקע מוצא והשמעת קולו של האחר.
באוקטובר 2011 נפתחה בבית האומנים בירושלים תערוכת "הנמרודים החדשים" שאותה אצר גדעון עפרת. התערוכה ביקשה לבחון את השימוש הישיר והעקיף בדימוי הפסל "נמרוד" באמנות הישראלית מאז שנות ה-50 ועד ימינו.
לקריאה נוספת

דוד אוחנה, "מ'נמרוד' לקלעת נמרוּד – מחוזות הזיכרון של הישראליות", בתוך מיכאל פייגה וצבי שילוני, קרדום לחפור בו: ארכאולוגיה ולאומיות בארץ ישראל, שדה בוקר: מכון בן-גוריון, עמ' 121–155.
הערות שוליים

↑  דף הפסל באתר מוזיאון ישראל.
1 2  סמדר תירוש, "הגיבור הכנעני הוא יהודי נודד", משקפיים, 22: 17–19, 1994.
1 2  נרי ליבנה, "אגדת דנציגר", הארץ, 12.2.2002 (גרסה מקוונת: נרי ליבנה, אגדת דנציגר, באתר הארץ, 19 בפברואר 2002).
1 2  אמנון ברזל, "הנוף כיצירת אמנות" (ריאיון עם יצחק דנציגר), הארץ, 22.7.1977.
↑  בנימין תמוז (עורך), סיפורה של אמנות ישראל, מסדה, 1980, עמ' 139. כנראה מדובר בפסלו של דנציגר "השבועה" (1938, שנעשה לזכר דוד נשרי ונהרס בחצר הסטודיו; ראו: מרדכי עומר, יצחק דנציגר, מוזיאון תל אביב, 1996, עמ' 94–95. גדעון עפרת הביע השערה כי מאותה אבן שממנה נוצר נמרוד נוצר גם פסלו של יחיאל שמי "גייחזי" (משנות ה-40), שאבד עם פינוי בית הערבה במאי 1948, ראו: גדעון עפרת, "הבן האובד של נמרוד", הארץ, 16 בפברואר 1996; הפרטים מובאים בתוך: מיכאל סגן כהן, יחיאל שמי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1997, עמ' 13–14.
↑  חיים גמזו, "התערוכה הכללית ב'בית הבימה'", הארץ, 2.5.1944, מופיע בתוך: ד"ר חיים גמזו: ביקורות אמנות, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2006, עמ' 441.
↑  ראו: תצלום באוסף מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים
↑  ראו: תערוכה ארצית של הציור והפיסול בישראל, אגודת הציירים והפסלים בישראל, תל אביב, 1952.
↑  נרי ליבנה, "אגדת דנציגר", הארץ, 12.2.2002. אישור להצגתו בגלריה ניתן גם במאמר ב"הבוקר" מתאריך 24.9.1965.
↑  "נמרוד – למוזיאון ישראל!", הבוקר, 24.9.1965.
↑  ראו: אוריון, עזרא, "לא יהודי, עברי: שיחה עם אהרון אמיר", סביבות, מדרשת שדה בוקר, מס' 43, דצמבר 1999, עמ' 96
↑  שרה ברייטברג-סמל, "אגריפס" נגד "נמרוד", קו, מס' 19, 1999, עמ' 98.
↑  נטע אלכסנדר, 120 עיתונאים ו-100 מיליון דולר: מוזיאון ישראל נפתח מחדש, באתר הארץ, 21 ביולי 2010
↑  דנה גילרמן, עותק ברונזה של "נמרוד" יוצע ב-60–80 אלף ד', באתר הארץ, 17 ביוני 2005.
↑  אביטל בורג, יצירות אמנות למכירה, באתר הארץ, 23 ביולי 2009
↑  שרה ברייטברג-סמל, "נמרוד – תערוכה קבוצתית במוזיאון ישראל", סטודיו, גיליון מס' 70, מרץ-אפריל 1996, עמ' 8.
↑  התמונה "נמרוד ואת" מאת אורה ראובן.
↑  ראו: עפרת, גדעון, הנמרודים החדשים, בית האמנים, ירושלים, 2016 עברית / אנגלית
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
נמרוד (פרט)
פרט מאחד מעותקי הברונזה של הפסל
ג'פרי מורטון

| --- | --- |

 לידה:  1907 
 פטירה:  1996 (בגיל 89 בערך) 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השתייכות:  משטרת המנדט
 עיטורים
 מדליית האמפריה הבריטית 
 
ג'פרי ג'קסון מורטון (באנגלית: Geoffrey Jackson Morton‏; 1907–1996) היה קצין בלשים במשטרת המנדט הבריטי בארץ ישראל. מורטון הוא שירה למוות במפקד הלח"י אברהם שטרן (יאיר).
ביוגרפיה

ג'פרי מורטון נולד באנגליה בשנת 1907. בצעירותו התגייס למשטרה הבריטית ושימש כשוטר בלונדון.
ביוגרפיה > השנים הראשונות בארץ ישראל

בשנת 1931 התנדב לשרת במשטרת המנדט הבריטי בארץ ישראל ובאותה שנה הגיע לארץ. מורטון עבר הכשרה בבסיס האימונים לשוטרים בהר הצופים, שבסיומה נתמנה אחראי לשוטרי הסיור בירושלים. בימי מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט שימש מורטון כמפקד משטרת ג'נין ולאחר מכן היה לקצין בבולשת הבריטית, ה־C.I.D, באזור המרכז. תחום השיפוט של המחוז כלל את לוד, רמלה, יפו, תל אביב והערים היהודיות שסביב לה, ורובו יישוב יהודי צפוף. במסגרת תפקידו החל מורטון לפעול נגד ארגוני המחתרת: ההגנה, האצ"ל ולאחר מכן הלח"י.
ביוגרפיה > משפט בן שמן

ב־22 בינואר 1940 פיקד מורטון על חיפוש נשק של ההגנה בכפר הנוער בן שמן, שבו, בעקבות מידע מוקדם, נחשפו מחסני נשק ובהם עשרות רובים ומקלעים ותחמושת רבה. בעקבות גילוי הנשק נערך משפט ראווה ל־12 מורים ועובדי הכפר והם נדונו לתקופות מאסר ממושכות. המשפט הסעיר את היישוב ונקרא "משפט בן שמן".
ביוגרפיה > המאבק בלח"י

בראשית שנות ה־40 של המאה ה־20 התגבר מאוד מאבקם החמוש של אנשי לח"י נגד מטרות בריטיות. המאבק במחתרת הפך למאמץ העיקרי של הבולשת, ובראשו עמד ג'פרי מורטון ולצידו קצין נוסף בבולשת, הנמוך ממנו בדרגה, תומאס ג'יימס וילקין.
ב־17 בינואר 1942 היה מורטון אחראי לרציחתם של שני חברי לח"י ולמעצר שניים נוספים ברחוב דיזנגוף 30. נטען שמורטון ירה בהם לאחר שנכנעו, בטענה שחשש כי הם נושאים עליהם פצצה. ב־20 בינואר 1942 הטמינו אנשי לח"י מטעני נפץ על גג בניין ברחוב יעל 8 בתל אביב. מטענים נוספים הוטמנו בחצר ליד הכניסה לבניין. התוכנית הייתה למשוך את תשומת לב הבולשת לבית זה על ידי פיצוץ על הגג, כדי שמורטון ווילקין יבואו למקום, ובבואם יופעלו נגדם יתר המטענים. המטענים שעל הגג הופעלו באמצעות כבל חשמלי שנמתח בין הבית ברחוב יעל לבניין הסמוך. המטען הראשון הופעל ואנשי לח"י המתינו להופעת מורטון ווילקין, אולם הקדימו אותם שני קציני משטרה יהודים וקצין אנגלי. המטענים הופעלו ושלושתם נהרגו.
בעקבות האירוע הפך מפקד לח"י אברהם שטרן (יאיר) למבוקש מספר אחת של הבולשת ונאלץ להסתתר בדירת מסתור. ב־12 בפברואר 1942 נתגלה לבולשת מקום מחבואו של שטרן בדירתם של טובה ומשה סבוראי, ברח' מזרחי ב' מס' 8 בשכונת פלורנטין. מייד עם קבלת המידע על מקום המסתור של שטרן חש מורטון לדירה עם וילקין ועם כוח של שוטרים חמושים. לפי הגרסה הרווחת, שטרן נתגלה מסתתר בארון בגדים והוצא ממנו. בעלת הדירה סולקה ממנה ואז, בלא נוכחות עדים יהודיים, ירה מורטון בשטרן באקדחו.
נסיבות הירי שנויות במחלוקת. מורטון טען שאנשי לח"י איימו כי לא ייתפסו חיים אלא יתפוצצו עם השוטרים שיתפסו אותם, ולפיכך חשש שיאיר יפעיל פצצה עם הילכדו. כאשר חשב שיאיר עומד להפעיל מטען חבלה, ירה בו. שלטונות המנדט טענו שיאיר נורה בעת "ניסיון בריחה". לח"י, לעומת זאת, טען כי שטרן נרצח בלא סיבה.
לאחר מותו של שטרן הפך מורטון, עם שותפו וילקין, ליעד עיקרי של לח"י. יצחק יזרניצקי (הוא יצחק שמיר, לימים ראש ממשלת ישראל), ממנהיגי לח"י אחר רצח שטרן, היה מי שגזר על מורטון גזר דין מוות. מורטון זכה לשמירה צמודה של אנשי המשטרה, אך ב־1 במאי 1942 ארבו אנשי לח"י למכוניתו ופוצצו מטען חבלה ליד מסלול נסיעתה. מורטון נפצע, הבין את הסכנה המרחפת וכעבור זמן מה עזב את תפקידו במשטרת המנדט, לטובת תפקיד אחר, מחוץ לגבולות ארץ ישראל.
ביוגרפיה > לאחר שירותו בארץ ישראל

בשנים 1944 עד 1947 שירת מורטון כקצין במשטרת המושבה הבריטית טרינידד (כיום טרינידד וטובגו). בתקופה זאת ניסו הלח"י להתנקש בחייו בטרינידד, אך הדבר לא יצא אל הפועל. בשנים 1947 עד 1953 שירת מורטון במושבה הבריטית ניאסאלנד (כיום מלאווי). מורטון דבק בגרסת חפותו מרצח ובטענה כי יאיר נורה בעת ניסיון בריחה. הוא ניהל שורה של משפטי דיבה נגד המעלים את טענת הרצח ובכולם הוא זכה. בשנת 1957 פרסם את ספר זיכרונותיו "Just the Job" (בתרגום חופשי: "התפקיד בלבד") ובו טען כי עשה את כל שעשה מכוח תפקידו כקצין משטרה קולוניאלי, לרבות הריגתו של אברהם שטרן.
שנים רבות לאחר הרצח מסר סרג'נט דניאל דיי לאיש הלח"י מתתיהו שמואלביץ', בשמו של השוטר טנאנט, אשר היה היחיד שנותר בחדר עם מורטון ושטרן, תיאור של האירוע:
לאחר שציווה מורטון על כולם לעזוב את הדירה ולקחת איתם את טובה סבוראי, נשארנו עם שטרן רק שנינו, מורטון ואני. ואז ניגש מורטון אל מאחורי גבו של שטרן, דחף אותו אל החלון וירה בראשו. שטרן נפל ומורטון המשיך לירות בחזה. אחר כך הפנה את ראשו אליי ואמר: אתה ראית שהוא ניסה לברוח.
מורטון מת באנגליה בשנת 1996 והוא בן 89 שנים.
ספר זיכרונותיו

Just the Job – Some experiences of a Colonial Policeman, Holder & Stoughton, London 1957