stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיבור ספר הזוהר
מעמדו של ספר הזוהר > גרשם שלום וממשיכיו

חוקר הקבלה גרשם שלום, החל את דרכו בחקר ספר הזוהר בניסיון לערער את דברי צבי גרץ ולהוכיח את קדמותו של ספר הזוהר. מפעלו המקיף שהחל במיפוי לשונו של ספר הזוהר הביא אותו בסופו של דבר אל המסקנה כי לא קיים בספר הזוהר ולו יסוד אחד שנכתב קודם זמנו של רבי משה די לאון. גרשם שלום טען כי ספר הזוהר, על כל חלקיו, נכתב בידי רבי משה די לאון למעט חלקי ה"רעיא מהימנא" ו"תיקוני זוהר" המאוחרים יותר, שנכתבו להערכתו במאה ה-14. ניתן להוכיח זאת בכמה דרכים, בהן השימוש של הארמית בספר הזוהר, שהיא כשל אדם שאינו בקי בשפה; ישנן בספר הזוהר הרבה מילים שגויות מבחינת הארמית התלמודית ואף מילים מומצאות, דבר זה לא יכול היה לצאת מתחת ידיו של רשב"י שהכיר ארמית על בוריה ככל התנאים. לבד מכך, בספרו של די-לאון, 'ספר הרימון', נמצאו שימושי לשון זהים וכן נושאים מקבילים לאלו שבספר הזוהר. עניינים רבים שנשארו טעוני בירור בספר הזוהר, מתבארים על ידו בספר הרימון; כך גם חלק ממקורותיו של ספר הזוהר מתגלים בספרו של די-לאון. אולם את ה"רעיא מהימנא" והתיקונים לא חיבר די-לאון, זהו חיבור מאת מחבר לא ידוע, המאוחר לזמנו של די-לאון. שלום סבר כי רמד"ל כתב את הספר בשנים 1280 עד 1286 לערך, ורק לאחר מכן החל לכתוב את ספריו העבריים, תוך שהוא מכליל בהם רמזים שנועדו להכשיר את הקרקע לפרסומו של הזוהר. רק בשנת 1293, לטענת שלום, החל רמד"ל להפיץ את חלקי הזוהר באופן מסודר ברבים (אם כי שלוש שנים לפני כן פורסם חלק קטן ממנו). מלאכת ההעתקה וההפצה של הספר נמשכה עד לשנת 1305, שנת מותו של רמד"ל.
דומה שרוב חוקרי הקבלה אחרי שלום החזיקו בדעתו על איחורו של ספר הזוהר למאה ה-13. הטענות לאיחור כתיבתו פורטו בהקדמתו של ישעיה תשבי לספרו "משנת הזוהר", כשתשבי מסיק שרוב הביקורת הטקסטואלית על הזוהר נכתבה כבר על יד רבי יעקב עמדין, היעב"ץ, בספרו "מטפחת ספרים". אולם חלק עליו בקשר לשנים שבהן כתב רמד"ל את הזוהר. תשבי סבר כי מדובר בחלוקה מלאכותית אשר מעוררת בעיות רבות שקשה לישבן, אלא אם נניח שהמחבר כתב חלק מהספר עד שנת 1286, חלקים אחרים כתב בין שנת 1286 לשנת 1293, ואת מרביתו כתב לאחר שנת 1293‏.
חוקר הקבלה יהודה ליבס, מתלמידיו המובהקים של שלום, סבור כי אין לזוהר מחבר אחד, וכי יש לדבר על חבורה שלמה שסביבה נארג החיבור לדברי ליבס מועמדים טובים להמנות על חברי החוג היו ר' דוד בן יהודה החסיד, רבי יוסף אנג'לט, רבי יוסף ג'יקטיליה, רבי יוסף הבא משושן הבירה, רבי יצחק אבן סהולה, רבנו בחיי בן אשר ורבי יוסף בן שלום אשכנזי הארוך.
דניאל אברמס מאוניברסיטת בר-אילן, טוען שאין לדבר כלל על מחבר/מחברי ספר הזוהר, שכן לזוהר אין כלל טקסט אחיד. זהו חיבור שנכתב, שוכתב ונערך פעמים אין ספור, עד שדיבור על מחברים הוא אנכרוניסטי.
לפי רונית מרוז, ספר הזוהר נכתב באופן הדרגתי, העותק הקדום ביותר שנמצא הוא מהמאה ה-11 בארץ ישראל, והכתיבה נמשכה לפחות עד למאה ה-14.
טענות לקדמות הזוהר > משמעות הוויכוח לקהילות הדתיות

כמעט מיד עם פרסום גילוי הזוהר, קמו מערערים על קדמות ספר הזוהר, וכנגד טענת די לאון כי רשב"י חיברו. כיום סבורים מרבית חוקרי הקבלה שהזוהר חובר על ידי הרב די לאון עצמו, או על ידי חבורת אנשים שפעלה בסביבתו. במשך השנים, התמודדו התומכים בקדמות הזוהר והשיבו תשובות שונות לטענות המערערים. ברוב הקהילות היהודיות התקבלו דינים, תפילות ומנהגים שונים בעקבות הזוהר והקבלה.
טענות לקדמות הזוהר > ראשוני המשיבים

ראשון המשיבים היה הרב יש"ר מקנדיא בספרו "מצרף לחכמה" שבו עונה על טענות ר' אליהו דילמדיגו. דילמדיגו טען בספרו "בחינת הדת" משנת ה'רנ"א (1491, שנה לפני גירוש ספרד) שהזוהר אינו מרשב"י אלא חובר כ-300 שנים לפני זמנו, כלומר בסביבות ד'תתק"נ (1190), כמאה שנה לפני הרב משה די לאון. היש"ר מקנדיא הדפיס את ספרו ביחד עם "בחינת הדת" בשנת ה'שפ"ט (1629).
הרב אביעד שר שלום ב"אמונת חכמים" (מנטובה ה'ת"צ) (1630), משיב אף הוא על טענות המערערים על קדמות הזוהר, שהגיעו לאזנו, כנראה מטענות ר' יהודה אריה ממודנה ב"ארי נוהם" שהודפס שנה קודם לכן.
טענות לקדמות הזוהר > תשובות רבני אירופה

הספר "קדמות ספר הזוהר" של הרב דוד לוריא נחשב לספר המרכזי המתמודד עם טענות המערערים על קדמות הזוהר. ספר זה יצא לאור בשנת ה'תרט"ז (1857) ובו הוא מבטל את טענות המאחרים, בין השאר, על ידי השוואה לספרו של הרב די לאון, "הנפש החכמה".
הרב יצחק אייזיק חבר, דחה אף הוא בספרו "מגן וצנה" ה'תרט"ו (1855) את הטענות מהספר "ארי נוהם" שיצא מחדש בה'ת"ר (1840).
ספר ידוע נוסף בעניין הוא 'טעם לש"ד' (ליבורנו ה'תרכ"א (1861)) של הרב אליהו בן אמוזג ובו הוא דוחה את טענות שד"ל נגד קדמות הזוהר בספרו "ויכוח על חכמת הקבלה" (גוריצאה ה'תרי"ב, (1852)).
טענות לקדמות הזוהר > התנגדות לספר הזוהר

במשך השנים, היו לא מעט רבנים שטענו כי ספר הזוהר הוא זיוף כמו רבי יהודה אריה ממודנה ורבי אלעזר פלקלס, מחבר הספר "תשובה מאהבה". בספרו מבקר הרב פלקלס בצורה קשה את ספר הזוהר ומביע התנגדות לספרות המקובלים:
אני אומר הריני נשבע בתורת ה' שבספר הזוהר נמצאו כמה זיופים וקלקולים אשר הוסיפו, ועלה (=דף) אחת מתלמוד בבלי הויות דאביי ורבא קדוש יותר מכל ספר הזוהר... ואין אני חלילה מטיל דופי ופגם בכבוד התנא אלוהי ר' שמעון בר יוחאי כי הוא היה מחסידי עליון אלא אני אומר לאו גושפנקא (=חותמת) דרשב"י ועזקתיה (=עוד סוג של חותמת) חתום עליה, ומי שיש לו חצי דעת יגיד כן, שהרי נזכרו בספר הזוהר כמה תנאים ואמוראים שהם אחר רשב"י שנים רבות במספר, והארכתי בזה במקום אחר מפי סופרים ומפי ספרים כמבואר בס' (=בספר) מטפחת להגאון מו"ה יעב"ץ זצלל"ה שגזר אומר שחלו בו ידיים מזייפים וחשד את החכם ר' משה דיליון יע"ש... באו ונחזיק טובה וחינות ("חן") לשני מלכים גדולי אדירים, אדוננו המשובח המנוח הקיסר יאזעף השני ואדוננו המהולל הקיסר פראנץ השני אשר צפו והביטו בחכמתם הנפלאה רבות רעות ושבושי דעות תסתעפנה מחלומות והבלים המקובלים והמה לנזקי בני האדם נזקי הגופות ונזקי הנפשות, ופקדו באזהרה גדולה שלא להביא ספרי קבלה בכל מדינות מלכותם
טענות לקדמות הזוהר > קטעים מאוחרים שהוכנסו לתוך ספר קדום

הרב יעקב עמדין (היעב"ץ) כתב בספרו "מטפחת ספרים" שקטעים רבים נכנסו לזוהר מספרים מאוחרים, אך עיקר הזוהר הוא קדום, לא מרבי שמעון בר יוחאי אך לכל המאוחר מתקופת הגאונים, בכל מקרה הרבה לפני הרב די-לאון. הוא כותב עוד שגם בתלמוד הבבלי יש קטעים שונים שנכנסו על ידי הגאונים, ובכל זאת כולם מודים שעיקר התלמוד הוא לפני הגאונים. עמדתו זכתה לפרסום, בשל מעמדו כפוסק הלכה ובשל הפתרון שהציע: הודאה במקצת טענות הזיוף של קטעים בספר הזוהר, ובה בעת טענה שעיקר הספר קדום.
כאמור לעיל, חוקרי הקבלה באקדמיה תולים הרבה מן ההקבלה המוכרת כיום, בין כתבי הזוהר לכתבי די-ליאון, ברשומותיו של היעב"ץ.
טענות לקדמות הזוהר > תשובות רבנים בתקופה המודרנית

הרב הלל צייטלין במאמרו על הזוהר בספרו "בפרדס החסידות והקבלה" טוען בעזרת דוגמאות רבות שמערכת המושגים של הרב די-לאון בספר "הרמון" שונה ממערכת המושגים של הזוהר, וכן במאמריו ב"התקופה", כרכים ה'-ז' ו-ט', טוען על-סמך השוואות לספר "שקל הקודש" של הרב די-לאון, שלא הוא חיבר את הזוהר, אלא שהוא אכן גילה את כתב היד של הזוהר, והשתמש ב"זוהר" במקומות שונים בחיבוריו.
כך גם כותב הרב מנחם מנדל כשר במאמרו "הזוהר" ב"ספר היובל" של כתב העת סיני:
עוד כותב הרב כשר שהרב די-לאון בספריו "הרמון" ו"שקל הקודש" שואל ומשיב מקשה ומתרץ, כאשר בזוהר אנו מוצאים תשובות אחרות לשאלות אלו, ומכך ברור שלא רק שדי-לאון אינו מחבר הזוהר, אלא שאף לא הכיר את הזוהר בעת כתיבת ספריו האחרים.
לגבי שימושי לשון זהים ונושאים מקבילים בין "ספר הרימון" ל"זוהר", מסביר הרב כשר שזה משום עיסוקם המשותף בתורת הנסתר.
הרב כשר גם מניח שאפשר שמדפיס הזוהר מתוך כתב יד מסוים, הדפיס גם הערות שהיו בשולי אותו כתב היד (הנקרא שגיאת המעתיקים) תופעה מצויה לגבי חיבורים אחרים. כך לדוגמה בזוהר פרשת עקב נמצא קטע המועתק מספר "שולחן של ארבע" של רבנו בחיי אשר חי אחרי הרב די-לאון.
והוספות מאוחרות אלו אין בהן כדי להעיד על עיקר ספר הזוהר.
הרב יהודה לייב הלוי אשלג כתב בהקדמת פירושו "הסולם" לזוהר כי לא מצא מקום לחקור בייחוס הספר, כי לפי תוכנו של הספר, גם אם היה מתברר לו שהמחבר הוא רבי משה די לאון או כל מקובל אחר, היה ערכו של המחבר עולה בעיניו יותר מכל התנאים ורשב"י בכללם; ושלא היה מתפלא אם היה מגלה כי המחבר הוא אחד מהנביאים או משה רבנו שקיבל אותו מאלוהים במעמד הר סיני.
טענות לקדמות הזוהר > הסברים התומכים בקדמות הספר > שיבושים וטעויות לשוניות

תוספות מאוחרות אלו יכולות להסביר את הטענה בדבר שגיאות בארמית, המורות על כך שהכותב לא היה בקי בארמית של תקופת רשב"י. אך עיקר הזוהר הוא קדום והארמית שבו משובחת, כפי שכותב פרופ' גרשום שלום, ותלמידו פרופ' ישעיה תשבי. תשבי כותב שיש לזוהר סגולות ספרותיות מיוחדות, פאתוס נשגב ונמלץ, לשון פיוטית ציורית וכו', וכל המעלות האלה, אין בספרי הרב משה די לאון.
עם זאת שלל גרשום שלום את קדמות הזוהר, לאור שיבושים, טעויות והמצאות לשוניות שונות. על כך ענה הרב כשר כי חלק מהמצאות אלו צריך להבין כרובד נוסף שיש לפרשו בגימטריה או כחלק מראשי תיבות או רמזים באופן אחר. לשם דוגמה בפירוש לספר "שיעור קומה" (מובא ב"ראשית הקבלה" גרשום שלום, עמוד 220):
בהמשך הקטע מתפרשים השמות המוזרים והמשונים שלא מוכרים כשמות וכינויים לקב"ה: "בליתיה", "בזיתא", "בזיזתא", "המקוק הקטן" ו"קטל בעבור משוש", בדרך גימטריה, גימטריה במילוי (גימטריה שהיא צירוף הגימטריות של השמות המלאים של האותיות של המילה) ובצירופי אלפא ביתא שונים, כך שמילים משונות ומוזרות בספרי קבלה אינן ראיה לשגיאות וטעויות.
הרב כשר תולה שיבושים לשוניים שונים גם בשגיאות העתקה המצויים לרוב בכתבי יד של הספרות היהודית. להוכחה חיובית על קדמות הזוהר, מביא הרב כשר שמדרשים אשר לא היו ידועים באותו זמן, ואשר נתגלו מאוחר יותר במדרש הנעלם, או בכתבי יד שהיו בידי ה"ראשונים".
הרב כשר התווכח עם טענתו של גרץ, בעניין השמועה באיגרת רבי יצחק דמן עכו שר' משה די-לאון כתב את הזוהר בגלל מצוקה כלכלית ושאיפה לפרסום. לדעת הרב כשר, טענה זו אינה עומדת במבחן הביקורת המדעית משתי סיבות: טענה מדעית אינה יכולה להיות מבוססת על שמועה, ובנוסף, רבי יצחק דמן עכו עצמו, כאמור לעיל, השתכנע בקדמות הזוהר, ובחיבורו "מאירת עיניים" - פירוש על סודות הקבלה של הרמב"ן בפירושו לתורה, הנמצא בכתבי יד במוזיאון הבריטי ובעוד מקומות, מכנה הרב יצחק את הזוהר "מדרש ירושלמי", כלומר רבי יצחק עצמו ערער על טענה זו.
טענות לקדמות הזוהר > הסברים התומכים בקדמות הספר > הזכרת שמות אישים מתקופה מאוחרת לרשב"י - כתיבת תלמידי רשב"י

בזוהר מוזכרים שמות חכמים המאוחרים לזמן רשב"י. הרב כשר עונה לטענה זו כי לא רשב"י עצמו חיבר את הזוהר אלא תלמידיו ותלמידי תלמידיו במשך כמה דורות, על פי הדברים שקיבלו מרשב"י מדור לדור.
טענות לקדמות הזוהר > הסברים התומכים בקדמות הספר > היעלמות הספר לאורך תקופה ארוכה

כאלף שנה עברו מתקופת רשב"י ועד לגילוי ספר הזוהר בידי הרב די-לאון. לפי הטוענים לקדמות כתיבת הספר, קיומו הוסתר בין לומדי קבלה מועטים בלבד, ופרסומו היה נגד עקרונות הקבלה.
ספר מלחמות ה' נגד ספר הזוהר

ב-1931 יצא לאור ספר מלחמות ה' שכתב הרב יחיא קאפח שהיה מגדולי חכמי תימן בדורות האחרונים. בספר שבו מציג הרב קאפח את עמדתו בנושא הזוהר והקבלה, הוא מבאר כי חכמי ישראל לדורותיהם (כדוגמאות הוא מביא את חז"ל ובראשם רבי שמעון בר יוחאי עצמו, שנטען שהוא מחבר ספר הזוהר, ואחר כך רב סעדיה גאון, רבי בחיי אבן פקודה, רבי יהודה הלוי ואחרים), הציבו עמדה השונה לחלוטין מעמדתו של מחבר ספר הזוהר. הוא אף טוען שהקבלה וספר הזוהר הם בגדר עבודה זרה בשיתוף – אמונה באל המופשט לצד אמונה בכוחות נוספים, נמוכים יותר, עשר הספירות לתפיסתו.
הספר פותח בשאלה שהפנה "אחד התלמידים" למתנגדו של הרב, מחבר הספר. בעקבות התשובה, מתפתחים חילופי דברים בין הרב המחבר לבין מתנגדו, ובסופם, פורס הרב המחבר את משנתו בקמ"ד נקודות שונות. הספר נכתב בסגנון חריף עד מאוד, ורבי משה די לאון, מחבר ספר הזוהר, מכונה בו רבות "המסית נביא השקר מחבר הזהר".
לקריאה נוספת

שד"ל ויכוח על קדמות ספר הזוהר ועל קדמות הניקוד והטעמים, גוריציה 1852, הוצאת כרמל, ירושלים 2003
ישעיה תשבי, משנת הזוהר, כרכים א' - ב', מוסד ביאליק, ה'תשי"ז, ה'תשכ"א
גרשום שלום, "ראשית הקבלה", שוקן, ירושלים ותל אביב, ה'תש"ח (1948)
ספר הזוהר של גרשם שלום עם הערות בכתיבת ידו, הוצאת מאגנס, 1992
דוד לוריא, קדמות ספר הזוהר, ורשה, ה'תרמ"ז. - הוצאת נצח תל אביב תשי"א
הלל צייטלין, "בפרדס החסידות והקבלה", יבנה, תל אביב
אהרן קמינקא, 'הרעיונות הסודיים של רשב"י', ספר קלויזנר, ה'תרצ"ז ולקדמות ספר הזוהר, סיני, כרך ז' (ה'ת"ש)
הערות שוליים

↑  כך כתב החיד"א בספרו שם הגדולים - "ראש המקובלים רבי נחוניא בן הקנה חיבר ספר הבהיר ואחריו חיבר רבי שמעון בר יוחאי ספר הזוהר, וחיבר בו כמה חיבורים (תיקוני הזוהר)."
↑  2=במאה ה-14 העלה המקובל הארץ-ישראלי, רבי יצחק דְמִן עכו, את האפשרות שמחבר הזוהר הוא המקובל הספרדי-קסטיליאני בן המאה ה-13 ר' משה בן שם-טוב די-לאון (רמד"ל), שנפטר בשנת 1305.
↑  הזוהר: סוד חדש ועתיק, באתר lib.cet.ac.il
↑  בועז הוס, עמוד 289 כותב שכך נמצא בספרו שורשי הקבלה
↑  הויכוח - מבוא, באתר Shadal
↑  ליבס, הזוהר של שלום, עמ' ז', ה"ש 13.
↑  תשבי, משנת הזוהר, בעמ' 103–105.
↑  תשבי, משנת הזוהר, עמ' 70 - 102.
↑  תשבי, משנת הזוהר, עמ' 105 - 108.
↑  יהודה ליבס,כיצד נתחבר ספר הזוהר, ספר הזוהר ודורו, דברי הכנס הבינלאומי השלישי לתולדות המיסטיקה היהודית, עורך יוסף דן, ירושלים, תשמ"ט (מחקרי ירושלים במחשבת ישראל ח'), עמ' 1 - 71
↑  מי כתב את ספר הזוהר ומתי, באתר youtube
↑  הרב מנחם מ. כשר, הזוהר, סיני, ספר היובל, מוסד הרב קוק, ירושלים, תשי"ח, באתר דעת.
↑  יהודה לייב אשלג, הקדמה לספר הזהר עמוד יז אות ס'
↑  משה צדוק, ניצני "השכלה" בתימן, דבר, 30 ביולי 1954
↑  עמ' 83 במהדורה האינטרנטית
| ספר הזוהר |
| --- | --- | --- |
| חלקי הספר | רעיא מהימנא • תיקוני הזוהר • זוהר חדש • אדרא • אדרא רבא • אדרא זוטא • ספרא דצניעותא |  |
| דמויות | רבי שמעון בר יוחאי • רבי אלעזר ברבי שמעון • רב המנונא סבא • רבי חזקיה • הינוקא מכפר סכנין |  |
| חיבור ספר הזוהר | רבי משה די לאון‎ • מטפחת ספרים • רבי יצחק דמן עכו |  |
| פירושים | כתם פז • הסולם • מתוק מדבש |  |
| שונות | כגוונא • בריך שמיה • פתיחת אליהו הנביא • פרישי מדברא • עולימתא שפירתא |  |
לארי קינג לייב

| --- | --- |

קינג מארח את נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין
 סוגה:  תוכנית אירוח, מהדורת חדשות 
 יוצרים:  לארי קינג 
 מנחים:  לארי קינג 
 פרסים:  פרס ג'נסיס 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 מספר פרקים:  6,120 
 הפקה
 חברת הפקה:  CNN 
 שידור
 רשת שידור:  CNN 
 תקופת שידור מקורית:  3 ביוני 1985 – 16 בדצמבר 2010 
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
לארי קינג לייב (באנגלית: Larry King Live) הייתה תוכנית אירוח אמריקאית, בהגשת העיתונאי והשדרן לארי קינג ברשת הטלוויזיה CNN בין 1985 ל-2010, התוכנית הייתה אחת התוכניות הנצפות בארצות הברית ורשמה מעל מיליון צפיות מדי לילה.
התוכנית שודרה בעיקר מאולפני CNN שיושבים בלוס אנג'לס, אך לעיתים שודרה גם ממרכז טיים וורנר שבאטלנטה. בכל לילה ראיין קינג אישיות בולטת, במרבית המקרים, ידוענים, פוליטיקאים ואנשי עסקים.
ביוני 2010 הודיע קינג כי התוכנית צפויה לרדת מהמסך אחרי כ-25 שנים שהייתה באוויר. ב-16 בדצמבר של אותה שנה שודר הפרק האחרון, עם זאת פרק מיוחד על המלחמה במחלת הסרטן שודר באופן חד פעמי יומיים לאחר מכן.
פורמט

לארי קינג ערך את מרבית הראיונות מאולפן התוכנית, אך לעיתים ערך אותם במקומות אחרים, החל מחדרי ביקורים בבתי סוהר וחדרים בבית הלבן ועד הבתים הפרטיים של המרואיינים. מבקרי התוכנית טענו כי קינג שואל שאלות "קלות" בהשוואה למראיינים אחרים, וזאת על מנת שיהיה לו יותר קל לבקש ראיון מאורחים, מאשר מראיינים עם שאלות "קשוחות" או "קשות". לאור גישתו של קינג הפכה התוכנית לאטקרטיבית יותר לדמויות חשובות, שרצוי להצהיר על עמדתן, אך במקביל להימנע משאלות מאתגרות בנושאים שנויים במחלוקת.
בחלק מהתוכניות קיבל קינג שאלות מאישים שטלפנו לתוכנית, רוב השואלים היו אנשים אנונימים, אך מדי פעם אורחים "מפתיעים" התקשרו לתוכנית ושאלו שאלה, רובם היו מושלים, בני מלוכה וסלבריטאים.
אחד הנושאים החוזרים על עצמם בתוכנית הוא נושא העל-טבעי, האורחים הבולטים בתחום היו ג'ון אדוארד, ג'יימס רנדי, סילביה בראון (אנ'), ב-2005 הוא אירח תוכנית שלמה בה נערך פאנל של אנשים קתולים, אוונגליסטים, יהודים, מוסלמים ואתאיסטים, והקבוצה דנה בנושא החיים שלאחר המוות.
תוכניות נודעות

ב-3 ביוני 1985 שודרה התוכנית הראשון של "לארי קינג לייב", בה אירח קינג את מושל ניו יורק, מריו קואומו.
ב-9 בנובמבר 1993 נערך דיבייט בין המועמד העצמאי לנשיאות, רוס פרו למועמד הדמוקרטי לסגנות הנשיאות, אל גור בנוגע להסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה, התוכנית נצפתה על ידי כ-11 מיליון משקי בית, ובכך הייתה התוכנית הנצפית ביותר המשדורת ברשת כבלים עד משחק הפוטבול בין דאלאס קאובויס לניו יורק ג'איינטס ששודר באוקטובר 2006.
ב-8 בספטמבר 2000 התראיין בתוכנית נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין.
ב-25 בספטמבר 2006 התראיינה בתוכנית השחקנית והשדרנית אופרה וינפרי, וינפרי הצהירה על תמיכתה באחד מהמועמדים הדמוקרטים שהתמודדו בפריימריז המפלגתיים לקראת הבחירות לנשיאות שנערכו ב-2008, מספר כלכלנים העריכו כי תמיכתה של וינפרי הייתה שווה לפחות כ-מיליון קולות בפריימריז הראשונים שנערכו במפלגה ואף חלק טענו כי בלעדיה אובמה היה מפסיד את המועמדות לנשיאות.
לרגל ציון 20 שנים לתוכנית ראיינה העיתונאית, ברברה וולטרס את קינג, ושאלה אותו על הרהוריו בנוגע לקריירה שלו.
ב-16 בדצמבר 2010 שודר הפרק האחרון של לארי קינג לייב, בתוכנית זו התראיינו או לקחו חלק העיתונאיות ברברה וולטרס, דיאן סויר וקייטי קוריק, השחקנים ראיין סיקרסט וביל מאהר ואף נשיא ארצות הברית לשעבר, ביל קלינטון והנשיא המכהן, ברק אובמה. הפרק נצפה על ידי כ-2.24 מיליון אנשים, פי 3 מהתוכניות הרגילות של התוכנית.
ביקורת

קינג הואשם לעיתים קרובות גם במתן חשיבות יתרה לאירועים קטנים, כך לדוגמה לאחר מותה הפתאומי של השחקנית והדוגמנית, אנה ניקול סמית' הרבה קינג לעסוק במותה ובאישותה בהרבה מהתוכניות שלאחר מותה. עיסוק זה גרם לביטול של ראיונות או אירוחים שנקבעו לפני מותה של סמית', מקרה בולט היה ביטול של ראיון שנקבע עם הסופר הבריטי, כריסטופר היצ'נס, שהתכוון לשוחח איתו בנוגע למלחמת עיראק, בה תמך היצ'נס.
הערות שוליים

↑  "End Of Qtr Data-Q107 (minus 3 hours).xls" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2009-03-24. נבדק ב-2010-10-21.
↑  סוכנויות הידיעות, איש הטלוויזיה לארי קינג פורש, באתר כלכליסט, 30 ביוני 2010
↑  "CNN broadcasting legend Larry King to step down". נבדק ב-28 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Fisher, Luchina; Braiker, Brian (30 ביוני 2010). "Larry King's Luminary Friends Chime in on His News". ABC News. נבדק ב-9 בספטמבר 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Larry King signs off from CNN talk show". The Spy Report. Media Spy. 17 בדצמבר 2010. אורכב מ-המקור ב-23 בדצמבר 2010. נבדק ב-17 בדצמבר 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "CNN.com". CNN.
↑  Barry, Ellen (1 בדצמבר 2010). "Blunt and Blustery, Putin Responds to State Department Cables on Russia". New York Times. New York Times Company. נבדק ב-3 בדצמבר 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "CNN broadcasting legend Larry King to step down". נבדק ב-28 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Giants-Cowboys draws largest cable audience". ESPN. 25 באוקטובר 2006. נבדק ב-2006-10-26. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Levitt, Steven D. (6 באוגוסט 2008). "So Much for One Person, One Vote". The New York Times. נבדק ב-7 במאי 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  The Role of Celebrity Endorsements in Politics: Oprah, Obama, and the 2008 Democratic Primary.
↑  "Larry "King went out on top of the ratings race – if only for a night"". NY Daily News.
391 (מגזין)

| --- | --- |
 תאריכי הופעה:  1917–1924 (כ־7 שנים) 
 שפה:  ספרדית, צרפתית 
 מדינה:  ספרד, צרפת 
 ISSN:  0213-9812, 2401-0839
 אתר רשמי
 
391 הוא מגזין שיצא לאור על ידי פרנסיס פיקבייה בברצלונה בין השנים 1917-1924. המגזין פרסם בעיקר יצירות של הזרם הדאדאיסטי, בין השאר של אולגה סחרוף.
שם המגזין הוא על פי שמו של המגזין הניו-יורקי 291 (בו השתתף פיקבייה) שיצא לאור בין השנים 1915-1916.
למרות שפיקבייה היה צייר, מרבית תוכנו של המגזין הייתה מילולית, ובכתיבה השתתפו אלפרד ז'ארי וגיום אפולינר.
ישראל מהלמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 במרץ 1900 Vilkhovets, אוקראינה 
 פטירה:  29 באוקטובר 1989 (בגיל 89) בית הכרם, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 השכלה:  אוניברסיטת וינה 
 
ישראל מהלמן (Mehlmann‏; 26 במרץ 1900 – 29 באוקטובר 1989) היה ביבליופיל, חוקר ואיש חינוך עברי.
חייו

מהלמן נולד באולחוביץ (Olchowiecz) שליד בז'ז'ני (ברשאן), בגליציה המזרחית שבתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, בן ליחיאל מיכל ולמרים לבית רדליך.
התחנך בחדר ובישיבה, ולאחר מכן למד בגימנסיה, והמשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטת וינה, שם למד שפות שמיות וחינוך ובשנת 1922 הוסמך כדוקטור (כותרת התזה: "Die syrisch-palästinensische Kleidung bis in die griechische Zeit").
ניהל את "הפדגוגיון העברי" מיסודו של ד"ר צבי פרץ חיות. בפוניבז' שבליטא ארגן וניהל את מערכת החינוך העברי מגן הילדים ועד הגימנסיה, עד עלייתו לארץ ישראל ב-1935.
מהלמן היה המנהל השלישי של בית המדרש למורים העברי ע"ש דוד ילין (לימים המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין) בשנים תש"ח-תשי"ב (1948–1952).
לאחר פרישתו מהתפקיד נתמנה כמפקח על בתי-הספר התיכוניים בישראל מטעם משרד החינוך, וכן ניהל את המחלקה לחינוך של הסוכנות היהודית. במהלך שנים אלה שימש כשליח לנושאי תרבות בארצות הברית, אירופה ואמריקה הלטינית.
מהלמן היה המתכנן, המארגן והמנהל הראשון של הקמפוס הראשון של אוניברסיטת תל אביב ב-1953  עמד בראש החוג לספרות כללית ולדרמה של האוניברסיטה בשנים 1963-1958. כחובב ספר בנה בספרייה הלאומית שבירושלים אוסף נרחב של ספרים נדירים בתחום הספרות, האמנות והמוסר, הוא "אוסף מהלמן". בביתו יצר במשך עשרות שנים את אוסף הספרים הפרטי הגדול ביותר במדינת ישראל,[דרוש מקור]. האוסף כלל 25,000 פריטים בעברית ויותר מ-2,500 ספרי יודאיקה נדירים ביותר מראשית תקופת הדפוס (סוף המאה ה-15) ועד המאה העשרים. באוסף ישנם ספרים נדירים וכתבי עת בתחומי התרבות וההיסטוריה של עם ישראל בארץ ובתפוצות ובכללם מאות ספרים מימי הביניים. האוסף, שאליו צורפו אוספים קטנים נוספים, כולל כ-100,000 ספרים, בעיקר במדעי היהדות, מדעי החברה וביקורת הספרות, והוא נמצא כיום באוניברסיטת תל אביב.
מהלמן חיבר את "איפיגניה בטאוריס: הטרגדיה של אבריפידס והדרמה של גתה" ואת "גנוזות ספרים", קובץ מאמרים ביבליוגרפיים. פרסם מאמרים רבים בעיתונות הכללית והמקצועית.
רעייתו, מרים (נצר למשפחת הגר"א; נפטרה ב-1956), הייתה מורה בירושלים. הותיר שתי בנות - מיכל וידן מהלמן, פסיכולוגית קלינית, ושלומית שטייניץ מהלמן.
היה תושב בית הכרם עד למותו בשנת תשמ"ט (1989).
הערות שוליים

↑  ספריית מהלמן, באתר אוניברסיטת תל אביב.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265096205171  GND: 142646350  ISNI: 0000 0000 8404 0501  LCCN: n86006440  NLA: 35090066  NTA: 07118046X  RERO: 02-A013828668  SUDOC: 196855500  VcBA: 495/220925  VIAF: 101372484   WorldCat (עם VIAF): 101372484
הרעב באתיופיה (1983–1985)

הרעב האתיופי הוא שם כולל לשתי תקופות רעב המוני שחלו במקביל באתיופיה של שנות השמונים. התקופה הראשונה היא הרעב בצפון המדינה, שהתרחשה בסביבות 1984 ונחשבת לאחד ממקרי הרעב הקשים באתיופיה, ונגרמה בעקבות התנגשויות בין כוחות המורדים המקומיים - הוויאנה, יחאפה וטארנפית - שמנעו הגעה של סיוע מסוכנויות בינלאומיות או עזרה ממשלתית. תקופת הרעב השנייה התרחשה בדרום אתיופיה, שם גרם הרעב למקרי מוות רבים, ונגרם בעקבות שילוב של תקופת בצורת עם פעולותיה של תנועת ההתנגדות המקומית, אבו. תקופת הרעב האתיופי היא בין החריפות ביותר באתיופיה ובעולם כולו. מניין קורבנות הרעב הגיע ללמעלה ממיליון איש.
הרעב

בתחילת שנות השמונים ברור היה שעומד לפרוץ רעב חדש באתיופיה לאחר תקופת בצורת קשה, אך לא העריכו את ההיקף שלו. הרעב שהחל בדרום המדינה היה בלתי נמנע, הן בגלל הבצורת והן בשל תנועת ההתנגדות המקומית, החזית לשחרור אורומו, שתקפה את משאיות אספקת המזון של הממשלה האתיופית. בהמשך, במהלך שנת 1983, החל גם בצפון אתיופיה רעב. מקורו היה באריתריאה ווואלו, והוא התפשט לאזורי אריתריאה, צפון שאווה ודרום מזרח באגמדיר, מסיבות דומות לאלו שבדרום.
הסברה הכללית בישראל בשנים אלו הייתה שהרעב התפשט גם באזור היהודים בסאמיאן ודאמבייה. נראה כי סברה זו אינה מבוססת, מכיוון שהבצורת לא הגיעה לאזורים אלו והיהודים שקיבלו אדמות מהממשל עיבדו אותם וכך ניצלו מהרעב. פוליטיקאים ישראלים רבים ראו ברעב כסיבה להעלאת יהודי אתיופיה לישראל, אך ייתכן כי תואנה זו נועדה לצרכים פוליטיים בלבד.
הוועדה האתיופית לסעד ולשיקום העריכה שלרעב יהיו השלכות קשות על האוכלוסייה. לפי ההערכות היו ב-1981 כ-4.5 מיליון נפגעים מהרעב, ב-1982 2.8 מיליון ו-1983 3.9 מיליון.
תוצאות הרעב נודעו תחילה בפברואר 1983, אז לראשונה היו איכרים רעבים במזרח תיגראי, דבר שעורר את הקהילה הבינלאומית. הבצורת בתיגראי החלה להתפשט והגיעה גם לצפונם של גוג'אם ובאגמדיר. חוסר הגשמים באזור הוביל לבצורת קשה, מהחמורות בהיסטוריה העולמית. להתפשטות הרעב ואי העזרה של הממשל תרמו גם תנועות במימון מדינות המערב כגון ארצות הברית, שהתנגדו לחונטה הצבאית האתיופית שנתמכה על ידי ברית המועצות.
הרעב הקשה בצפון אתיופיה המשיך, והממשל צפה שבשנת 1985 הבצורת תמשיך ולא יירדו גשמים עד לשנת 1986. הרעב התפשט לדרום אתיופיה וכלל הנפגעים הוערכו כ-5.8 מיליון.
הרעב > התמודדות הממשלה

אי יכולת הממשל האתיופי בראשות מנגיסטו היילה מריאם להתמודד עם הרעב, הרגיזה רבים בקהילה הבינלאומית, והדרג הפסיד תומכים רבים בגלל אי ההתמודדות. הרעב ומלחמת האזרחים במקביל הובילו את אתיופיה להתמוטטות כלכלית ושלטונית. התוכנית העיקרית של הממשלה האתיופית להתמודדות עם הרעב הייתה הוילגיזציה האתיופית. מיזם זה, שעיקריו היו העברת אוכלוסייה ממוקדי הרעב, הצליח חלקית, ובין השנים 1985–1986 הועברו כ-600,000 אזרחים אתיופים בעל כורחם לדרום. למרות זאת רבים מהמתיישבים עזבו את היישובים בדרום וחזרו למקום מגוריהם הקודם. ההעברה לכפרים לא היטיבה עם האוכלוסייה, ונראה כי הבטחות הממשלה שהיישובים יהיו בעלי שירותי חינוך ובריאות הולמים, לא יושמו.
הרעב > העולם

מתוך 8 מיליון קורבנות הרעב, כמיליון נהרגו כתוצאה ממנו ב-1984. באותן שנים החלו כלי התקשורת לשדר על הרעב המתרחש באתיופיה. התגובות היו נזעמות והיו שכינו את הרעב בשם "רעב תנ"כי". בינואר 1985 חיל האוויר המלכותי החל להצניח משלוחי מזון גדולים באזורים מוכי הרעב באמצעות מטוסי C-130 הרקולס. לאחר מכן החלה להגיע עזרה מהקהילה הבינלאומית, בייחוד ממערב גרמניה, ארצות הברית, קנדה וברית המועצות.
גם זמרים רבים באו לעזרת הרעבים. ב-1985 הזמר בוב גלדוף יזם את הקלטת השיר "?Do They Know It's Christmas" ויצא לסיבוב הופעות שהכנסותיהם הוקדשו לסובלים מהרעב בעקבות כך גם מוזיקאים אמריקנים בראשות הארי בלפונטה, מייקל ג'קסון, ליונל ריצ'י וקווינסי ג'ונס נקטו יוזמה דומה עם השיר "We Are the World".
הרעב > זיכרון

כיום אתיופים רבים רואים בארגון המחתרת הוויאנה כאחראי העיקרי לרעב[דרוש מקור], ולכן רבים לא תמכו במלס זנאווי, שהיה מפקד הארגון במהלך הרעב, בעת שכיהן כראש ממשלת אתיופיה. ארגונים נוספים שהאתיופים האשימו אותם היו הארגונים האריתריאים הג'בהה והשעביה, בנוסף ליחאפה השמאלני.