התנועה הלאומית הלבנונית
הרכב > קבוצות קטנות

מעבר לזאת ישנם עוד הרבהמפלגות קטנות פחות ידועות היו קשורות לתנועה הלאומית הלבנונית (LNM) כמו: הקבוצה הקומוניסטית המהפכנית – RCG, המפלגה המהפכנית הלבנונית – LRP, החזית של הנוצרים הפטריוטים – PFC, התנועה הדמוקרטית הלבנונית – DLM, תנועת לבנון הערבית – MAL, התנועה המהפכנית הערבית – ARM, החסידים למהפכה, חוד החנית של הפעולה העממית – VPA, ארגון הנוער הערבי – OAY, יחידות הקריאה הערבית – UAC, תנועת המהפכה הערבית – MAR, תנועת השישה בפברואר, תנועת ה-24 באוקטובר – 24 OM, התנועה הלבנונית לתמיכה בפת"ח – LMSF, האיחוד של כוחות העם העובד – UWPF, האיחוד של כוחות העם העובד-תנועת התיקון – UWPF-CM, אבירי עלי, הפנתרים השחורים ועוד.
רובן היו ארגונים פוליטיים שוליים בעלי מגמה מהפכנית או פופוליסטית - לאומיות ערבית, ליברטריאנית/אנרכיסטית, ליברלית/אידיאליסטית, סוציאליסטית רדיקלית, מרקסיסטית-לניניסטית, הוג'איזיסטית, טרוצקיסטית או מאואיסטית שצמחו בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70. למרות בסיס התמיכה המוגבל שלהם, הם היו פעילים למדי. במדיניות שלהם, היו אנטי-סטטוס קוו, פאן-ערביות ותומכי פלסטין, ושאפו למהפכה חברתית שתשנה את חברת לבנון, ובכך שיתפו פעולה עם אותם מטרות כמו המפלגות החילוניות המובילות בתנועה הלאומית הלבנונית (LNM) – הכרה בלבנון כמדינה ערבית ותמיכה בלתי מתפשרת בארגון לשחרור פלסטין (אש"ף).
עם זאת, מלבד המיעוט הזה של אידיאליסטים מחויבים, הרוב המכריע של שאר ה'תנועות' היו למעשה חזיתות או 'חנויות' (בערבית : dakakin) - מיליציות שכונתיות מעט פוליטיות הפועלות תחת תוויות פסאודו-מהפכניות גרנדיוזיות - שהוקמו על ידי פלגי אש"ף (בעיקר פתח) במאמץ מוטעה להרחיב את בסיס התמיכה המקומית שלו בקרב צעירים עירוניים לבנונים מובטלים. ברוב המקרים, מפעלי המיליציה הקטנים, הלא ממושמעים והלא מצוידים, היו תצורות אד-הוק המורכבות מצעירים נוצרים או מוסלמים חמושים קל וחסרי הכשרה, שלעיתים נדירות עלו על רף ה-100–300 לוחמים - בערך בגודל של פלוגה או גדוד מוחלש.. כמה קבוצות התמזל מזלן להחזיק בכמה כוחות טכניים חמושים במקלעים כבדים וברובים חסרי רתע, אבל אחרים, לרוב, נלחמו ברגל כחי"ר קל, עם נשק קל שנגנב מכוחות הממשלה, נרכש בשוק השחור או הושג. דרך הפלגים הפלסטיניים. הקבוצות הללו שלא יכלו או לא רצו להקים את המיליציות שלהן מילאו תפקיד פוליטי רק על ידי השתתפות בפעילות תעמולה, והרחיקו את עצמן מקרבות הרחוב הפרועים והרציחות העדתיות בשנים 76–1975, כאשר חלק מהמיליטנטים שלהם העדיפו להצטרף לסוכנויות הסיוע הרפואיות. מאורגן על ידי LNM.עם זאת, מלבד מיעוט זה של אידיאליסטים מחויבים, הרוב המכריע של ה"תנועות" הנותרות היו למעשה חזיתות או "חנויות" (בערבית: דכאכין) – מיליציות שכונתיות מפוליטות במעט, הפועלות תחת תוויות פסאודו-מהפכניות מופרכות – שנוצרו על ידי פלגים בארגון הפלסטיני (בעיקר פת"ח), בניסיון מוטעה להרחיב את בסיס התמיכה המקומי בקרב נוער העירוני הלבנוני המובטל. ברוב המקרים, הקמות המיליציות הקטנות, שלא התאפיינו במשמעת רבה והיו חסרות ציוד, היו פורמציות זמניות של נוער נוצרי או מוסלמי, חמושים בקלות ובעיקר לא מאומנים, שמספר לוחמיהם לא עבר לרוב את סף ה-100–300 לוחמים – בגודל של פלוגה או גדוד לא מלאים. לקבוצות מסוימות שיחק המזל להחזיק בכמה רכבים טכניים חמושים במקלעים כבדים ובתותח ללא רתע, אך אחרות, ברובן, נלחמו רגלית כחיל רגלי קל, עם נשק קל שנגנב מכוחות הממשלה, נרכש בשוק השחור או הושג דרך הפלגים הפלסטינים. אותם קבוצות שלא היו מסוגלות או שלא רצו להקים מיליציות משלהן, שיחקו תפקיד פוליטי בלבד על ידי העסקה בפעילות תעמולתית, תוך שמירה על עצמן מחוץ לקרבות הרחוב האכזריים הרציחות העדתיות של 76–1975, עם חלק מהמחתרתים שבחרו במקום זאת להצטרף לסוכנויות הסיוע הרפואי שהוקמו על ידי ה-LNM.
הדעיכה של התנועה הלאומית הלבנונית (LNM) בסוף שנות ה-70, שהגיעה לשיאה בקריסתה לאחר הפלישה הישראלית ביוני 1982, קבעה את גורלן של רבים מהארגונים השמאליים הלבנוניים הקטנים. עם התקדמות המלחמה, רבות מהפקציות הקטנות האלו – לפחות אלו המוטות פוליטית – נהרסו במאבקי הכוח האלימים של שנות ה-80. לרוב נאלצו להתחבא, חלקם התפתחו לקבוצות פונדמנטליסטיות איסלאמיות, בעוד שאלו שלא היו מפוליטיים במיוחד פשוט התדרדרו לכנופיות רחוב שעסקו בהתנקשויות, גניבות, הברחות וסחיטה. כתוצאה מכך, רק שבריר מהקבוצות שהיו מחויבות אידאולוגית באמת הצליחו לשרוד את המלחמה ולהופיע מחדש בשנות ה-90 כארגונים פוליטיים פעילים.