stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עיצור שפתי-שיני, חוכך, קולי

| עיצור שפתי-שיני, חוכך, קולי |
| --- | --- |
 v
 מספר IPA:  129
קידוד
 דצימלי:  &#118;
 יוניקוד:  U+0076
 X-SAMPA:  v
 Kirshenbaum:  v
 ברייל:  
להקשבה
 
רשימת עיצורים
עיצור שפתי־שיני חוכך קולי הוא צליל עיצורי הנפוץ בשפות מדוברות רבות. סימן ה-IPA לעיצור הוא V לטינית  (או נו יוונית קטנה) /v/, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-v. זהו הצליל לאותיות בי"ת רפה ו-ו"ו.
התרחשות

| שפה | מילה | IPA | משמעות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אנגלית | victory | [viktəɹi] | 'ניצחון' |  |
| עברית | ורד | [ve̞ʁe̞d] | 'ורד' |  |
| ערבית | ذهب | [vaˈhab] | 'זהב' | רק בניבים מסוימים |
| צ'רקסית | зэвы | [zavə] | 'צר' | רק בניב הקברדינית. הניבים האחרים מבטאים את העיצור כ-[ʐʷ]. |
ראו גם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
| צלילי שפות העולם> עיצורים.בסיסי החיתוך | צלילי שפות העולם> עיצורים.אופני החיתוך |
| --- | --- |
דו-שפתיים - שפתיים-שיניים - שיניים-שפתיים - לשוניים-שפתיים   שיניים - מכתשיים - בתר-מכתשיים - מכתשיים-חיכיים - כפופים   חיכיים - וילוניים - ענבליים - סדקיים - כיסוי-גרוניים - לועיים  בסיס חיתוך משני: מלועלעים - מוולנים - מחונככים - משופתתים: ריאתיים: אפיים - סותמים - חוככים - מקורבים   מקישים - רוטטים - צידיים - מחוככים  לא ריאתיים: מסודקים - מפונמים - מצוצים
תנועות
מיקום התנועות: גובה התנועות
אחוריות - כמעט-אחוריות - מרכזיות - כמעט-קדמיות - קדמיות: סגורות - כמעט-סגורות - חצי-סגורות - אמצעיות  חצי-פתוחות - כמעט-פתוחות - פתוחות
ראו גם: אלפבית פונטי בינלאומי – פורמנט
עיצור שפתי-שיני, חוכך, אטום

| עיצור שפתי-שיני, חוכך, אטום |
| --- | --- |
 f
 מספר IPA:  128
קידוד
 דצימלי:  &#102;
 יוניקוד:  U+0066
 X-SAMPA:  f
 Kirshenbaum:  f
 ברייל:  
להקשבה
 
רשימת עיצורים
עיצור שפתי־שיני, חוכך, אטום הוא צליל עיצורי הנפוץ בשפות מדוברות רבות. סימן ה-IPA לעיצור הוא F לטינית קטנה /f/, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-f. זהו הצליל לאות פ"א רפה - אלופון /p/ בתנאי דקדוק מסוימים, אם כי לא בהכרח במילים שאולות.
התרחשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
| צלילי שפות העולם> עיצורים.בסיסי החיתוך | צלילי שפות העולם> עיצורים.אופני החיתוך |
| --- | --- |
דו-שפתיים - שפתיים-שיניים - שיניים-שפתיים - לשוניים-שפתיים   שיניים - מכתשיים - בתר-מכתשיים - מכתשיים-חיכיים - כפופים   חיכיים - וילוניים - ענבליים - סדקיים - כיסוי-גרוניים - לועיים  בסיס חיתוך משני: מלועלעים - מוולנים - מחונככים - משופתתים: ריאתיים: אפיים - סותמים - חוככים - מקורבים   מקישים - רוטטים - צידיים - מחוככים  לא ריאתיים: מסודקים - מפונמים - מצוצים
תנועות
מיקום התנועות: גובה התנועות
אחוריות - כמעט-אחוריות - מרכזיות - כמעט-קדמיות - קדמיות: סגורות - כמעט-סגורות - חצי-סגורות - אמצעיות  חצי-פתוחות - כמעט-פתוחות - פתוחות
ראו גם: אלפבית פונטי בינלאומי – פורמנט
סם פאלאטניק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 במרץ 1950 (בן 74) אודסה, ברה"מ 
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב אמן (מ-1978)
 מד כושר מרבי:  2520 (יולי 1992)
 מד כושר נוכחי:  2455 (לא פעיל)
 מקצוע נוסף:  מהנדס
 מדינה:  ברית המועצות, ארצות הברית
 
סם פאלאטניק (ברוסית: Семён Палатник; נולד ב-26 במרץ 1950) הוא שחמטאי סובייטי-יהודי-אמריקאי.
קורות חיים

סמיון (סם) פאלאטניק נולד באודסה. הוא התחיל ללמוד שחמט בגיל 8. בעל תואר שני בהנדסת מכונות עם התמחות בתחום תחנות כוח מהמכון הפוליטכני באודסה. בשנת 1974 ו-1976 היה פאלאטניק חבר נבחרת ברית המועצות באליפות העולם לסטודנטים. בתחרויות אלו זכה במדליות זהב אישיות וקבוצתיות.
בשנת 1977 הוא ניצח בתחרות בצ'כוסלובקיה, בשנת 1981 זכה במקום השלישי בהרדץ קרלובה, בשנת 1987 פאלאטניק סיים במקום שני בטרנבה, בשנת 1986 במקום שלישי בטאלין ובהודו. בשנת 1988 הוא סיים במקום החמישי בבאקו (ניצח אלכסנדר חוזמן).
בשנת 1991 הוא חלק מקומות 2–3 בשותפות עם אלכסנדר שניידר בתחרות שנערכה בקולקטה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 פאלאטניק היה פעיל באיגוד השחמט האוקראיני, ומונה לסגן-נשיא.
בשנת 1994 היגר לארצות הברית. בנוסף להשתתפות בתחרויות היה מאמן רשמי של נבחרת ארצות הברית לאליפות העולם לנוער ולאולימפיאדות השחמט בשנים 1999–2010.
בהיותו בארצות הברית הוא פרסם מספר ספרים בתחום השחמט (בשותפות עם חברו לב אלבורט).
סם פאלאטניק הפסיק להשתתף בתחרויות בשנת 2012.
עדי עדואן

| --- | --- |

עדי עדואן
 לידה:  1978 (בן 46 בערך) דלית אל-כרמל, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2006
 מקום לימודים:  בית ספר נזירות נצרת  המכללה האקדמית תל-חי 
 פרופיל ב-IMDb
 
עדי עדואן (בערבית: عدي عدوان; נולד ב-1978) הוא במאי ותסריטאי דרוזי-ישראלי.
ביוגרפיה

עדי עדואן נולד בכפר דלית אל-כרמל בשנת 1978, סיים את לימודיו היסודיים בכפר, למד שנתיים בבית ספר נזירות נצרת בחיפה, וגם בתיכון דבלין שבמדינת ג'ורג'יה, ארצות הברית. ב-2006 סיים את לימודיו במכללת תל חי במגמת קולנוע וטלוויזיה, ובמהלך לימודיו השתלב בתעשיית הקולנוע הישראלי. בין אנשי הקולנוע ששיתף עימם פעולה, היו המפיק צלם איתן ח'ריס והבמאי עלי נסאר. עד שנת 2009 יצר מספר סרטים קצרים לטלוויזיה ולימד בבתי ספר את מקצועות הטלוויזיה. באותה שנה יצא סרטו התיעודי הראשון בשם "ואנא וחדי" (בערבית: وأنا وحدي) בהפקת ערוץ אלג'זירה. ב-2010 יצר סרט דוקומנטרי נוסף עבור אלג'זירה והשתתף כמאמן דיאלוגים בסרטו של הבמאי יהונתן סגל בשם "אודם". בשנת 2011 יצר סדרה דוקומנטרית בשם "זהות והיסטוריה" עבור הטלוויזיה הפלסטינית.
עדי עדואן התנסה גם בתחום התיאטרון, על אף שאינו בעל השכלה פורמלית בנושא. בשנת 2009 כתב וביים את הצגת הילדים "לילא וקשקוש". בשנת 2010 זכה בציון לשבח בפסטיבל מסרחיד שבעכו על ההצגה "שמות" שנכתבה על ידי רועי רשקס. בשנת 2011 זכה בפרס ציון לשבח ובפרס המחזה הנועז על "לא בא לי", שעוסק בתופעת ההומו-לסבי הערבי וכך היה לראשון מבין היוצרים הערבים בארץ שעסק במה שמוגדר כטאבו בחברה הערבית.
ערבאני

"ערבאני", הפיצ'ר הישראלי הראשון העוסק בדרוזים, מספר על גבר דרוזי המגיע לכפר הולדתו לאחר נתק של 17 שנים עם בנו ובתו שנולדו לו מאשה יהודייה, שממנה הספיק להתגרש. כוונתו להשתקע מחדש בכפר הדרוזי הקטן יוצרת התנגשויות בין החברה הדרוזית הסגורה והשמרנית לבינו. היחידה שמתייצבת לצדו היא אמו, האוספת את בנה ואת נכדיה לחיקה. הסרט בהפקת איתי תמיר-לילה סרטים, צילום זיו ברקוביץ', עריכה אור בן דוד, עיצוב פסקול מיכאל גורביץ', מוזיקה מקורית אסיף צחר.
שחקנים: איאד שיתי, לוסי אהריש, מחמוד אבו ג'אזי, זוהיירה סבאג', שאדי מרעי, דניאלה נידם, תום קלריך.
בחודש מאי 2012 הסתיימו צילומי הסרט "ערבאני", ובכך הפך ליוצר הדרוזי הראשון בארץ שביים סרט קולנוע. הסרט פתח בחודש יוני 2013 את פסטיבל הסרטים קולנוע דרום ה-12.
פרסים

פרס ציון לשבח עבור ההצגה "שמות" מסרחיד עכו
פרס המחזה הנועז עבור ההצגה "לא בא לי" מסרחיד עכו
זוכה מקום ראשון באירוע פיצ'ינג בפסטיבל הילדים והנוער ת"א 2012 עבור התסריט ואדי חמאם.
יצירות > סרטים

ואני וחדי
אלניקאב
החתונה הפלסטינית
אייבי
ערבאני
האדם השלישי
יצירות > טלוויזיה

סיפורי כפר
זהות והיסטוריה
יצירות > הצגות

לילא וקשקוש - ילדים
שמות - מונודרמה
לא בא לי - מונודרמה
הערות שוליים

↑  נירית אנדרמן, הסרט “ערבאני” יפתח את פסטיבל קולנוע דרום, באתר הארץ, 8 במאי 2013
↑   נירית אנדרמן, מכרם חורי: "מה זה משנה, מדינת הציונים או מדינת הערבים? זו מדינה שמחרבים לנו אותה", באתר הארץ, 27 בספטמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010784890205171  GND: 1131734270  LCCN: no2014077107  VIAF: 144149485413393420149   WorldCat (עם VIAF): 144149485413393420149
סטיב ביקו

| --- | --- |

 לידה:  18 בדצמבר 1946 קינג ויליאמז טאון, איחוד דרום אפריקה 
 פטירה:  12 בספטמבר 1977 (בגיל 30) פרטוריה, דרום אפריקה 
 מדינה:  דרום אפריקה 
 השכלה:  אוניברסיטת נטאל 
 מפלגה:  South African Students' Organization, Black People's Convention 
 בן או בת זוג:  Ntsiki Mashalaba 
 www.sbf.org.za/home/
 
סטיבן בנטו ביקו (באנגלית: Stephen Bantu Biko‏, 18 בדצמבר 1946 – 12 בספטמבר 1977) היה אקטיביסט, שלחם נגד משטר האפרטהייד בדרום אפריקה בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. עמד בראשה של תנועת "התודעה השחורה" שביקשה להביא לשחרור פיזי ומנטלי של השחורים בדרום אפריקה. נהרג בידי שוטרים במתקן מעצר בשנת 1977. בחייו ובמותו הפך ביקו לאחת הדמויות המזוהות ביותר עם המאבק בשלטון האפרטהייד.
חייו האישיים

ביקו נולד בשנת 1946 בקינג ויליאמז טאון בפרובינציית הכף המזרחי בדרום אפריקה, בן למשפחה מקבוצת הקוסה. אביו, מתיו מזינגאיה, עבד בכוחות המשטרה ולאחר מכן בתור פקיד ממשלתי, ומת בשנת 1950 כשביקו היה בן ארבע. אימו, אליס נוקוזולה ביקו, עבדה בבית החולים בעיר.
ביקו נישא לנטסיקי משלאבה (Ntsiki Mashalaba) ב-1970 ולשניים נולדו שני ילדים: נקוסינאתי ב-1971 וסאמורה. לביקו שני ילדים גם מד"ר ממפלה רמפלה, שהייתה פעילה בולטת בתנועת התודעה השחורה: בת בשם לראטו שנולדה ב-1974 ומתה מדלקת ריאות בגיל חודשיים, ובן בשם הלומלו שנולד ב-1978 לאחר מותו של ביקו. לביקו בת נוספת מלורין תבאנה בשם מוטלאטסי, שנולדה ב-1977.
פעילותו הפוליטית

בשנת 1966 נרשם ללימודי רפואה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה של נטאל, שמשכה אליה סטודנטים שחורים רבים והיוותה מוקד דינמי בהתפתחות תנועת המחאה השחורה. בשנתו הראשונה נבחר לנציג באגודת הסטודנטים של האוניברסיטה.
בתחילה לקח חלק בפעילות בין-גזעית, כגון זו של התאחדות הסטודנטים הלאומית של דרום אפריקה (NUSAS), אולם עד מהרה הבין כי הפעילות הבין-גזעית היא חסרת השפעה תחת החקיקה וההתנהלות של משטר האפרטהייד. ביקו טען כי יש להקים ארגון סטודנטים של שחורים בלבד, במנותק מהארגונים הליברליים הלבנים. ב-1969 היה בין מקימי ארגון הסטודנטים הדרום אפריקאי (SASO) ונבחר לנשיא הראשון של הארגון. האג'נדה של הארגון כללה התבססות פוליטית עצמאית של השחורים ואיחוד הסטודנטים השחורים באוניברסיטאות תחת רעיון התודעה השחורה. הרעיון לפיו השחורים מסוגלים להגדיר את זהותם, להתארגן בכוחות עצמם ולעצב את עתידם באמצעים פוליטיים ותרבותיים, הכה גלים באוניברסיטאות ובציבור השחורים במדינה. בנוסף לכל אלו היה ביקו מעורב בפעילותה של הפדרציה העולמית של הסטודנטים הנוצרים.
בשנת 1972 היה ביקו בין מקימי הארגון "ועידת העם השחור" (BPC) – גוף שנועד להרחיב את הפעילות של SASO, להוציא את תנועת התודעה השחורה מהאוניברסיטאות ולהביא אותה אל החברה האזרחית כולה. באותה השנה הושעה מלימודי הרפואה והחל לעבוד בסניף דרבן של "פרויקט הקהילות השחורות" (BCP), זרוע של ארגון "אספת השחורים" שעסקה בנושאי פיתוח. בשנת 1973 משרד המשפטים הטיל עליו ועל כמה מעמיתיו שורה של מגבלות, בהתאם לחוק למניעת קומוניזם משנת 1950. השלטונות הורו לביקו לעזוב את דרבן ולשוב לעיר הולדתו, קינג ויליאמז טאון. בנוסף הוטלו עליו שורה של מגבלות כגון איסור להיפגש עם יותר מאדם אחד, לנאום בפומבי, לפרסם את כתביו, להתראיין בתקשורת או לצאת ממחוז המגורים שלו. המשטר אף אסר על התקשורת לצטט את דבריו. הגבלת התנועה הוטלה על רבים ממנהיגי תנועת התודעה השחורה, ומטרתו הייתה לבודד אותם, לשבור את רוחם ולסכל כל אפשרות שיצליחו לתאם ולהוציא לפועל פעילות פוליטית.
עם שובו לעיר הולדתו, ביקו הקים בה את הסניף ה-15 של ה-BCP ועמד בראשו. הסניף התמקד בפיתוח קהילתי ובהתבססות-עצמית בתחומי בריאות, חינוך ויצירת מקומות עבודה. בין הפרויקטים המרכזיים ניתן למנות את המרפאה הציבורית המתקדמת "Zanempilo clinic" שהוקמה ללא מימון ממשלתי, קרן הנאמנות "Zimele" שתמכה באסירים פוליטיים לשעבר ובני משפחותיהם, פרויקט בתחום תעשיית העורות בשם "Njwaxa" וכן קרן "Ginsberg" לחינוך ששמה לה למטרה לסייע לסטודנטים שחורים.
למרות הדיכוי של משטר האפרטהייד, ביקו ותנועת התודעה השחורה מילאו תפקיד משמעותי בארגון גל המחאה והמהומות שפרצו בסווטו ב-16 ביוני 1976 והתפשטו בכל רחבי המדינה. בתום גל המחאה, שדוכא ביד קשה בידי מנגנוני הביטחון של הממשלה וגבה את חייהם של למעלה מ-500 דרום אפריקאים שחורים, פעילותה של תנועת המחאה השחורה הוצאה כליל מן החוק וביקו סומן כמטרה מרכזית בעיני השלטונות.
כפי שאמר ביקו, ההוכחה שהתודעה השחורה היא כח שיש להתחשב בו היתה "במלה אחת - סווטו!"
מותו

ב-18 באוגוסט 1977 נעצר ביקו על ידי מחסום משטרתי בהתאם לתקנה מספר 83 למניעת טרור משנת 1967, והובל לתא מעצר מספר 619 בתחנת המשטרה של פורט אליזבת, שם נחקר בידי מספר שוטרים מאגף הביטחון. החקירה נמשכה עשרים ושתיים שעות וכללה מכות ועינויים, שכתוצאה מהם לקה ביקו בתרדמת. הוא סבל מפגיעות ראש חמורות ונאזק אל סורגי החלון.
ב-11 בספטמבר 1977, עירום ואסור באזיקים, נלקח ביקו ברכב משטרתי למרחק 1100 ק"מ משם – אל בית הכלא בפרטוריה, שבו היו קיימים שירותים רפואיים. עקב החבלות החמורות שנגרמו לו כתוצאה מהעינויים, מת ביקו בכלא יממה מאוחר יותר – ב-12 בספטמבר 1977. המשטרה טענה כי מותו נגרם כתוצאה משביתת רעב שקיים, אולם הנתיחה שלאחר המוות מצאה בגופו חבלות רבות ופגיעות ראש חמורות.
העיתונאי הדרום אפריקאי דונלד וודז, שהיה בקשר רצוף עם ביקו בתקופה שלפני מותו, נכח בחדר המתים וצילם את החבלות שעל הגופה. וודז גורש מדרום אפריקה על ידי משטר האפרטהייד, ועבר לבריטניה. בין כתביו המוקדשים למאבק באפרטהייד נמצא גם הספר "Biko", שעליו מבוסס הסרט "הזעקה לחופש".
בשל מעמדו הציבורי, הידיעה אודות מותו פשטה במהירות ועוררה הדים רבים בעולם אודות אכזריותו של משטר האפרטהייד. בהלווייתו נכחו כעשרת אלפים איש, ביניהם שגרירים ודיפלומטים מארצות הברית וממערב אירופה. במסיבת עיתונאים של המפלגה הלאומית שנערכה זמן קצר לאחר הידיעה בדבר מותו, אמר שר המשפטים והמשטרה, ג'ימי קרוגר: "אינני חש שמחה או צער עבור מר ביקו. אני חש שוויון נפש" (באפריקאנס: "Dit laat my koud").
ב-2 בפברואר 1978 הכריז התובע הכללי של הכף המזרחי כי אין בכוונתו להעמיד לדין איש מהשוטרים שהיו מעורבים במעצרו ובחקירתו של ביקו. יתר על כן, במהלך המשפט נטען כי חבלות הראש שמהן סבל נגרמו כתוצאה מניסיון התאבדות ולא ממכות. פסיקתו של השופט הייתה כי לא ניתן להעמיד איש לדין באשמת רצח היות שאין עדי ראייה להריגתו, וכי על האישומים בדבר הריגה ותקיפה חל חוק ההתיישנות.
בשנת 1997, לאחר נפילת משטר האפרטהייד ובמהלך ועדות האמת והפיוס שהתקיימו במדינה, הודו חמישה שוטרים לשעבר בהריגתו של ביקו וביקשו חנינה. בקשתם נדחתה. ב-7 באוקטובר 2003 הכריזו גורמים במשרד המשפטים במדינה כי חמשת השוטרים הנאשמים ברצח משנת 1977 לא יועמדו לדין הן בגלל מחסור בראיות והן בגלל התיישנות התיק.
אידאולוגיה

התודעה השחורה צמחה על בסיס רעיונות דומים שנשמעו באפריקה ומחוצה לה מפי הוגים כגון פרנץ פנון ולאופולד סדאר סנגור, וכן הושפעה מהתנועה לזכויות האזרח ומאבקה באפליה הגזעית נגד השחורים בארצות הברית בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. ביקו אימץ את המוטו של מאבק השחורים בארצות הברית בשנות השישים - "שחור זה יפה" (Black is Beautiful), ועליו אמר: "man, you are okay as you are, begin to look upon yourself as a human being".
כתנועה שצמחה בקרב הסטודנטים השחורים, היא הושפעה גם ממרד הסטודנטים של סוף שנות ה-60.
בהתאם לתפיסת התודעה השחורה של ביקו, המאבק לשחרור מורכב משני שלבים: שחרור פסיכולוגי מרגשי הנחיתות ומהבניית הזהות השחורה על ידי הלבנים, ושחרור פיזי משלטון האפרטהייד. לטענת ביקו, המחסום הפסיכולוגי הוא ההסבר לכישלונם עד לאותה העת של ארגוני שחורים כגון ה-PAC והקונגרס הלאומי האפריקני.
"מה שהתודעה השחורה מנסה ליצור הוא...אנשים שחורים אמיתיים, אנשים שאינם רואים עצמם כסרח עודף של החברה הלבנה"
Black consciousness is in essence the realization by the black man of the need to rally together with his brothers around the cause of their operation - the blackness of their skin - and to operate as a group in order to rid themselves of the shackles that bind them to perpetual servitude
ביקו הושפע גם מהגותם של מהאטמה גנדי ומרטין לותר קינג, אולם בניגוד לגישתם הלא-אלימה סבר כי המאבק לשחרור הפיזי צריך להלום את המציאות הפוליטית שתחת משטר האפרטהייד. ניתן לראות בגישתו הלא-אלימה צעד טקטי ולא עיקרון בסיסי. בנוסף, יסודות התודעה השחורה עמדו בניגוד לרעיונות מולטי-גזעיים של מנהיגים בקונגרס הלאומי האפריקני כדוגמת נלסון מנדלה.
מורשת

ביקו נחשב כ"אבא" של תנועת התודעה השחורה והאייקון הראשון של התנועה נגד האפרטהייד. נלסון מנדלה כינה אותו "הניצוץ שהצית שריפת שדה ברחבי דרום אפריקה".
רעיונותיו של ביקו השפיעו לא רק על מאבק השחורים בדרום אפריקה אלה גם על מאבקים חברתיים, ופעילות מרי אזרחי, בתחומים נוספים כמו מאבקי סביבה, צדק חברתי והתנגדות למשטרים דכאניים. אחת האמירות המפורסמות שלו היא:
"הנשק החזק ביותר של המדכא הוא התודעה של המדוכא"
אזכורים באמנות > ספרות

בספר השירה של ג'ק הירשמן משנת 1975, "The Arcanes", מופיע השיר "The Compound Arcane" אשר נכתב כמחווה לביקו.
בשנת 1978, לאחר מותו, יצא לאור ספרו "I Write What I Like" ובו אוסף מכתביו מהשנים שבהן נאסר עליו לפרסם את דעותיו בפומבי.
בספרו משנת 2001, "Too Black. Too Strong", פרסם המשורר בנג'מין זפניה שיר בשם "Biko The Greatness".
אזכורים באמנות > תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה

ב-1978 יצא לאקרנים הסרט הדוקומנטרי "The Life and Death of Steve Biko" בבימויו של מלקולם קלארק.
ב-1979 הועלה מחזה בשם "The Biko Inquest" שנכתב על ידי נורמן פנטון וג'ון בלייר. המחזה זכה לעיבוד טלוויזיוני ב-1985 בבימויו של אלברט פיני.
ב-1987 ביים ריצ'רד אטנבורו את הסרט "הזעקה לחופש" (אנ') המגולל את סיפורו של ביקו, בכיכובם של דנזל וושינגטון וקווין קליין. הסרט מבוסס על הספר "ביקו" (אנ') מאת דונלד וודז (אנ').
אזכורים באמנות > מוזיקה

שירים רבים נכתבו כהוקרה לביקו או מתייחסים אליו במילותיהם:
1978: A motor bike in Afrika מתוך האלבום The future Now של פיטר האמיל הוא השיר הראשון שבו הוזכר ביקו באנגלית לאחר מותו.
1978: The Death of Stephen Biko באלבום Heroes של טום פקסטון.
1978: Tribute To Steve Biko באלבום Peace In The Ghetto של טאפר זוקי.
1979: Biko's Kindred Lament באלבום Tribute to the Martyr של Steel pulse.
1980: Biko באלבום Peter Gabriel של פיטר גבריאל (חודש על ידי רוברט ואייט).
1981: Biko ו-Chile Your Waters Run Red Through Soweto באלבום Good News של Sweet Honey in the Rock.
1989: Stand Like Steel באלבום Return to Paradise של רנדי סטונהיל.
1993: Steve Biko (Stir It Up) באלבום Midnight Marauders של A Tribe Called Quest.
1997: Steve Biko באלבום Many Moods of Moses של בני מאן.
2009: I Believe באלבום Dear Listener של Lowkey.
Jah Jah Deh Deh באלבום How Do You Call It? של פטריס.
Cry Freedom מאת דייב מת'יוס בנד.
Steve Biko באלבום Pousse Au Crime et Longueurs de Temps של Dirty district.
Silver Tongue Show מאת Groundation.
The One Love Movement on Bantu Biko Street אלבום מאת Simphiwe Dana.
Diallo באלבום The Ecleftic: Two Sides of a Book של וייקליף ז'אן.
Figli Della Stessa Rabbia מאת Banda Bassotti
Mal Sacate מאת כריס כריסטופרסון.
New Africa מאת יוסו נ'דור.
Coded Language מאת סול ויליאמס.
Licensed to Kill מאת וייבז קרטל.
Biko Drum מאת קריסטי מור.
Show 'Em Whatcha Got באלבום It Takes a Nation of Millions to Hold Us Back של Public Enemy.
אזכורים באמנות > ציור

"Homage to Steve Biko" מאת ווילי בסטר.
"?Who killed Steve Biko" מאת טוני אשטון.
לקריאה נוספת

וורדן, נייג'ל. 2002. התהוותה של דרום אפריקה המודרנית : כיבוש, הפרדה ואפרטהייד. תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה.
הערות שוליים

1 2 3  וורדן, נייג'ל. 2002. התהוותה של דרום אפריקה המודרנית : כיבוש, הפרדה ואפרטהייד. תל-אביב: האוניברסיטה הפתוחה. עמ' 147-149
↑  הספר Biko, בוויקיפדיה האנגלית
↑  ראו Cry Freedom בוויקיפדיה האנגלית
↑  Biko, Steve. 1986. I Write What I Like. San Francisco: Harper & Row. pp. 103–104.
↑  I Write What I Like, בוויקיפדיה האנגלית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258623405171  PLWABN: 9810705545605606  BIBSYS: 90081591  BNE: XX857276  BnF: cb12026257t (data)  CiNii: DA02486060  GND: 118510835  ISNI: 0000 0000 8145 6296  KulturNav: e0ab438c-0f84-40c3-81bb-cf4c2867f649  LCCN: n79055096  NDL: 00463263  NKC: jx20140116001  NLA: 35176223  NTA: 068732147  RERO: 02-A003006666  SELIBR: 40859  SNAC: w6nc6464  SUDOC: 028424484  TePapa: 52321  Trove: 852762  VIAF: 66481133   WorldCat (עם VIAF): 66481133 
דמותו של סטיב ביקו על חלון ויטראז' בכנסיית Saint Anna בהירלן, בהולנד
סירת נפץ

סירת נפץ יפנית שהופעלה במלחמת העולם השנייה
תרשים סירת נפץ איטלקית תוצרת קטניו
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
סירת נפץ היא סירה עמוסה בחומר נפץ, המשמשת לתקיפה של נמלים וכלי שיט. הסירה מופעלת על ידי ספן הנוטש אותה זמן קצר לפני הפיצוץ או על ידי ספן מתאבד.
במלחמת העולם השנייה הופעלו סירות הנפץ על ידי הצי המלכותי האיטלקי נגד הצי המלכותי הבריטי, ועל ידי הצי הקיסרי היפני נגד צי ארצות הברית.
סירות הנפץ הופעלו בחיל הים הישראלי מהקמת המדינה ועד מלחמת יום הכיפורים. יחידת הסירות היוותה בסיס לשייטת 13. הפעילות המפורסמת ביותר שלה הייתה טיבוע אל-אמיר פארוק בקרבת חוף עזה, שהיווה הצלחה קרבית משמעותית בזירה הימית במלחמת העצמאות.
במלחמת העולם השנייה

הצי המלכותי האיטלקי - במהלך מלחמת העולם השנייה הופעלו סירות הנפץ על ידי 'השייטת העשירית'(אנ') האיטלקית נגד כלי שיט של הצי המלכותי הבריטי. המבצע המוצלח הראשון היה במפרץ סודה בכרתים ב-25 במרץ 1941. שש סירות נפץ הובלו על משחתת והורדו במרחק 10 מיל מהנמל. המפרץ היה חסום בשלושה מחסומי רשתות ועם אור ראשון תקפו. הסיירת HMS York נפגעה קשות.
ב-26 ביולי 1941 תקפה השייטת העשירית את נמל ואלטה עם חזירים ו-8 סירות נפץ. הכניסה הייתה חסומה ברשת מתחת לגשר. המכ"ם שהותקן במלטה גילה את התוקפים מתחילת הפעולה. סירת נפץ ראשונה התקיפה את הרשת מתחת לגשר על מנת לפרוץ דרך לאחרות. מהפיצוץ נפל הגשר כולו וחסם את הכניסה. לכוח האיטלקי התוקף נגרמו אבדות רבות ומעט ניצולים נפלו בשבי.
הצי הקיסרי היפני הפעיל סירות נפץ כנגד צי ארצות הברית. הסירות היפניות תוכננו ללא נטישה לפני הפגיעה.
מנוע מכונית מרוץ אלפא רומיאו 2,500 סמ"ק שהותאם על ידי 'קטניו' להנעה ימית.
תהליך שילוח הסירה וניתוק המצוף.
הדרכת הלוחמים באיטליה כיצד לשכב על המצוף לאחר שילוח סירת הנפץ.
סירת נפץ שהופעלה כנגד הגנת נמל ולטה אך לא התפוצצה יולי 1941.
סירת נפץ בריטית מוטסת ומוצנחת.
לוחם השייטת העשירית האיטלקית פיורנצו קפריוטי בשנת 1941, במלחמת העצמאות הדריך את הלוחמים וסייע לטיבוע אל-אמיר פארוק
| --- | --- |
אחת מסירות הנפץ שתקפו את האמיר פארוק.
אחת מסירות הנפץ שתקפו את האמיר פארוק.
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סירת נפץ.
 צי:  חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי
 דגל הצי:  .
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  'קטניו', במילאנו איטליה
 הושקה:  1940
 תקופת הפעילות:  1940–1973 (כ־33 שנים)
 אחריתה:  נרכשו עבור חיל הים ב-1949 והושבתו
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה    מלחמת העצמאות    מלחמת יום הכיפורים
 מידות
 הֶדְחֶק:  משקל כולל 1,340 ק"ג.
 אורך:  5.30 ס"מ
 רוחב:  1.80 מטר
 שוקע:  גובה 1.20 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  מרבית 35 קשר.
 גודל הצוות:  לוחם/הגאי יחיד
 טווח שיוט:  כ-80 מיל ימי.
 הנעה:  הנעה: מנוע אלפא רומיאו 6 צילינדר 2,500 סמ"ק 100 כח סוס.
 צורת הנעה:  ברך מצטודדת 2 מדחפים בכיוונים הפוכים על אותו ציר.
 אמצעי לחימה
 חימוש:  מטען חומר נפץ במשקל מאות ק"ג
בחיל הים הישראלי > רכישה והפעלה

כמות ראשונית של 6 סירות נרכשה באיטליה ביזמת רב החובל זאב הים. הגיעו במשלוח מוסווה לנמל יפו והועברו לכנרת, שם הופעלו תחת הכותרת "יחידת סירות הצלה". מפקד היחידה היה יוחאי בן-נון. זאב הים איתר באיטליה את פיורנצו קאפריוטי ממפעילי הסירות של 'השייטת העשירית', שהשתתף בתקיפת נמל ולטה במלטה ונשבה. קאפריוטי הגיע לאמן את אנשי היחידה בכנרת. בתום האימונים הועברה היחידה לנמל יפו.
סירת איסוף - מאחת הסירות הוסרה חבית חומר הנפץ והיא נעשתה סירת איסוף. היה זה חידוש לעומת 'השייטת העשירית' שבכל מבצעיה לא תוכננה פעולת איסוף התוקפים.
אוניית אם - נחוצה אונייה שתישא את הסירות בצורה מוסתרת תקרב אותן למטרה ועם מנופים תוריד אותן למים. לכך נבחרה בן הכט שהיו לה ירכתיים רחבים. האונייה "אח"י מעוז" בפיקוד מילה ברנר נעשתה בסיס צף ליחידת ההסתערות.
בחיל הים הישראלי > פעילות מבצעית בחיל הים

במלחמת העצמאות הותקפו אוניית תובלה מצרית "אל-אמיר פארוק" ומקשת שאבטחה אותה. שלוש סירות חמושות תקפו, התפוצצו והטביעו את "אל-אמיר פארוק" ופגעו קשה במקשת. סירה רביעית ללא חומר נפץ אספה את שלושת התוקפים. לאחר מתקפה מוצלחת זאת הרחיקו המצרים את אוניותיהם מחופי ישראל.
במלחמת ששת הימים תוכננה יחידת ב-10 בפיקוד גדי שפי לתקוף את מבואות נמל פורט סעיד. כהכנה וריכוך לקראת הנחיתה שתוכננה לחופי אל עריש. ב-5 ביוני 1967 בוטלה הנחיתה ובוטלה גם מתקפת סירות הנפץ והן הוחזרו לנמל אשדוד.
בחיל הים הישראלי > דור חדש

בתקופת מלחמת יום הכיפורים הסירות מהדגם האיטלקי כבר יצאו מכשירות. במקומן נמצאו בפיתוח סירות מדגם סנונית שחומשו והותקנו כסירת נפץ. שתי סירות שנקראו "פצחן" הועברו לשארם א-שייח' והופעלו בליל 19–20 באוקטובר כנגד ספינות קומאר מצריות במעגן ע'רדקה. הפעולה בפיקוד גדי שפי נקראה מבצע מגבית 15 וזכתה להצלחה חלקית. הסירות נדרשו לעבור מרחק רב מאוד בים גלי ומפעיליהן ספגו מי מלח בעיניהם. פצצות תאורה שנורו ממרגמה 52 כדי להאיר את המטרות נפתחו בגובה נמוך. מובילי הסירות סונוורו ולא ראו היטב את המטרה. סירה ראשונה שנהג יאיר מיכאלי פגעה ברציף בקרבת מקום העגינה של הקומאר והפיצוץ גרם לו נזק מועט. הסירה השנייה נהוגה על ידי ידידיה יערי לא שמרה נתיב למטרה הסתובבה במעגן וסיכנה את סירת האיסוף. שני המפעילים נאספו והכוח יצא מהמעגן.
בחיל הים הישראלי > גלריה

הרכבת המטען בסירת נפץ תוצרת ישראל.
סירות נפץ ישראליות בתרגיל תקיפה 1969
סירת נפץ ישראלית.
סירת סנונית מזוודת ומותקנת כסירת נפץ 'פצחן', אוקטובר 1973.
סירות נפץ במקומות אחרים

ב-12 באוקטובר 2000 הפעילו מחבלים מתאבדים סירת נפץ ליד המשחתת USS Cole שהתקרבה לתדלוק בנמל עדן בדרום הים האדום. נהרגו 17 ימאים ונגרם נזק רב.
מחבלים פלסטינים בחופי רצועת עזה ובדרום לבנון משלחים מדי פעם סירות נפץ כנגד ספינות חיל הים המסיירות בגזרה.
איראן - קיימות ידיעות שהצי ומשמרות המהפכה האיראנים מכינים סירות נפץ בכמות גדולה למתקפה כנגד יחידות צי ארצות הברית במפרץ הפרסי.
לקריאה נוספת

יוניו ולריו בורגזה, שדי הים, על 'השייטת העשירית'(אנ') הוצאת מערכות. 1979, עמ' 18
מייק אלדר, שייטת 13, סיפורו של הקומנדו הימי, ספריית מעריב, 1993, עמ' 158
שיה בן-נון ודיתה גרי, התקופה לקחה אותנו - יוחאי בן-נון: דיוקן, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2003, עמ' 58–65
Marco Spertini, Erminio Bagnasco I Mezzi d'Assalto della X Flottiglia MAS 1940-1945 Albertelli Editore 1991
הערות שוליים

↑  מייק אלדר, שייטת 13, עמ' 142-139
↑  שיה בן-נון ודיתה גרי, התקופה לקחה אותנו, יוחאי בן-נון דיוקן, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2003, עמ' 64
↑  שמעון איפרגן, ‏עדות המחבל: "כך כמעט ופוצצנו סירת תופת על ספינת חיל הים", באתר ‏מאקו‏, 12 בפברואר 2015
גשר מעל פתח הכניסה לנמל ואלטה שקרס מתקיפת סירת נפץ איטלקית יולי 1941
המשחתת האמריקאית הפגועה יוצאת מנמל עדן.