מיכאיל בכטין
הגותו > דיאלוגיזם

המונח "דיאלוגיזם" אינו מונח של בכטין עצמו אלא של חוקריו (בפרט צווטאן טודורוב וז'וליה קריסטבה). המונח בא לתאר תאוריה פילוסופית, השקפת עולם וכלי ניתוחי לפיו כל פעילות אנושית, ובפרט זו העוסקת בשיח, בין אם מדובר או כתוב, היא פעילות של דיאלוג בין אדם לזולתו. האדריכלות של העולם היא אדריכלות של קיום מול הזולת ולכן הגדרת ה"אני" היא מכלול כל הפניות שלי אל האחרים. התורה הדיאלוגית נובעת מכתבים פילוסופיים שונים שכתב בכטין במהלך חייו מ"לקראת פילוסופיה של המעשה" המוקדם ועד "סגנונות דיבר" ("Speech Genres") המאוחר. ניתוח המושג נעשה על ידי חוקרי בכטין בארצות הברית בשנות ה-80 מורסון, הולקוויסט ואמרסון ומשמש כתשתית למחקרים מודרניים.
כתוצאה מהיות פעילות אנושית דיאלוגית, מתקיימים בה מספר מאפיינים.
מיעון או פניה לאחר, "מאפיין מהותי (מכונן) של התבטאות הוא היותה מופנית כלפי מישהו, היותה ממוענת". הדיבור מבקש את ההתייחסות של הזולת, אחרת הוא מת. הערכת הדיבור באופן השלם ביותר האפשרי היא על ידי הנמען (או הנמענים) ולא על ידי מי שיצר אותו. אין דיבור סתמי, תמיד דיבור מופנה לנמען ומצפה לתשובה. במסגרת זו מתקיימת תמיד מודעות לשיפוט ההדדי של הדוברים ולגיטימציה לשיפוט זה. הדיבור תמיד כולל טון ערכי ורגשי, אותם מילים עצמן בטון אחר ומול נמען אחר יכולות לבטא תוכן שונה לגמרי. ההתבטאות גם כוללת "פזילה לאחר" (מונח שבו משתמש בכטין רבות), כלומר לא רק אל הנמען הישיר אלא גם אל "אחרים" אחרים, ובייחוד אל "השלישי", הצד השופט שיכול להיות קהל קונקרטי, העתיד או "השלישי האולטימטיבי - האל. בסוף ימיו הכליל בכטין עמדה זו לתרבות בכלל. גם התרבות כמכלול נמצאת בדיאלוג מול תרבויות אחרות החיצוניות לה. יתרה מכך - התרבות ניתנת לפרשנות רק על ידי מי שנמצא במידה מסוימת מחוץ לאותה התרבות אותה הוא רוצה להבין.
חוסר סגירות או חוסר מוגמרות, "שום התבטאות אינה יכולה להיות לא הראשונה ולא האחרונה. היא רק חוליה בשרשרת". כל מה שנאמר ונכתב הוא רק "עד לנקודה זו" וסופו תמיד פתוח. השינוי האפשרי, התגובה, נלקחים בחשבון כבר בעת יצירת האמירה. באופן עקרוני לעולם ל"נאמרת המילה האחרונה" בשיח. עם זאת, כל אמירה (רפליקה) נאמרת מתוך האינדיבידואליות של הסובייקט הדובר (סובייקט השיח) ויש לה התחלה וסוף ברורים, פתיחה הקוראת לנמען וסיום המבקש את תגובתו. אולם האמירה הסגורה ניתנת להערכה רק בתוך ההקשר הכולל של הדיאלוג וההתחלה והסיום המובחנות שלה הופכות אותה לחוליה מובחנת בשרשרת הבלתי-נגמרת. "לכל רפליקה, גם הקצרה והמקוטעת ביותר, יש צורה ספציפית של מוגמרות בבואה לבטא עמדה מסוימת של הדובר".
פרוזאיות, היבט מרכזי בתאוריה היא יחסה ליומיומי. רוב הפעילות האנושית עוסקת ביומיומי לכן היא דורשת פילוסופיה ימיומית. עקרונות המוסר הפרקטיים אינם נובעים "מלמעלה למטה" אלא להפך, מלמטה, מתוך התמודדות דיאלוגית נקודתית עם הזולת הם מוכללים לכדי עקרונות כלליים יותר. "לו הייתה אתיקה שיטתית, הרי שכל טוען (דובר) וכל מאזין היו ברי-החלפה, בעולם תאורטי לא קיימים חיים אינדיבידואליים ספציפיים והלא הם העיקר!".
אחריות, כל דובר לוקח אחריות על דבריו. מתוך כך הוא גם מודע לסובב אותו, לזולת (הן זה הדן עמו והן זה המאזין/קורא את הדיאלוג) ולמערכת החוקים והכללים הכתובה והבלתי כתובה המכתיבה את כללי השיח במסגרת הסגנונית (אין דומה שיחה במוסך לשיחה ליד שולחן האוכל). האתיקה של השיח (ולא רק, אלא של כל פעולה, כי כל פעולה בעולם היא דיאלוגית ומכאן - המוסר האנושי באופן כללי) נבנית אד הוק מתוך "תבונה פרוזאית" כלומר מתוך החיכוך היומיומי של אדם עם זולתו והרצון המשותף שהשיח יימשך והנכונות להיענות לכללים בלתי-כתובים לא מתוך כפייה אלא מתוך הבנת הצורך בהם לקיום השיתוף. המוסר עצמו, לדברי בכטין, מתערער כאשר האחריות הבין-אישית מוחלפת במערכת חוקים כתובה.
סינכרוניות ודיאכרוניות, הפניה או הדיבור מופנים הן לנקודת הזמן המידית ולהקשר המידי (סינכרוניות) והן למרחבי הזמן, לעבר (המשותף, המדומיין (המיתי), האישי) ולעתיד (הצהרה, תקווה, ניבוי). "הדובר איננו אדם הראשון, ולכן עצם מושא השיח שלו אינו יכול שלא להפוך לזירת מפגש עם דעותיהם של בני שיחו הישירים...אולם ההתבטאות קשורה לא רק להתבטאויות שקדמו לה, אלא גם לחוליות הבאות אחריה בשרשרת האינטראקציה החברתית בשיח."
ריבוי קולות פנימי, דיאלוג פנימי כחלק מהקשבה יצירתית, "אני חי בעולם דברי הזולת. וכל חיי אינם אלא מיקום של עצמי בעולם זה, תגובה לדברי הזולת". המילים בהן משתמש כל דובר אינן מילותיו שלו אלא תמיד אלו עיבודים להתבטאויות של זולתו, החל מאמו, בינקות, דרך התבטאויות של בעלי סמכות וטקסטים וכלה בדיאלוגים יומיומיים. בכל דובר קיים יוצר, מחבר, הממציא "דמויות". אותו אדם יכול לשאת ולתת במסגרות סגנון שונות. אותו דובר מתקיים במסגרת ביתו, עם משפחתו, במסגרת העבודה, במסגרת משא ומתן עם סוחרים שונים, במסגרת חברתית, מול ממונים ובעלי-שררה וכן הלאה. כל אדם בורא "פרסונה" הדוברת בסגנון מתאים לזני השיח, למסגרת הכללים במסגרת הסגנונית וכדומה.
בכטין מסווג גם יצירות ספרות לפי מידת הדיאלוגיזם הטבעי שבהן, פנייתן הכנה של הדמויות לאחר. דווקא הדיאלוג האפלטוני מוצג על ידו כיצירה מונולוגית, שאין בה פניה ל"אחר" אמיתי אלא תכסיס רטורי כדי לחדד נקודה שבעיני הכותב היא האמת ואין בלתה. עם זאת היצירה האמיתית היא דיאלוגית.
בכטין מסכם:
יצירות השייכות לז'אנר מסוים של כתיבה ספרותית ומדעית, שיש להן מבנה מורכב וקשר עם תחום התמחות מסוים, על אף כל השוני בינן לבין רפליקות של דיאלוג מהוות מבחינת טבען יחידות של אינטראקציה חברתית בשיח מאותו סוג... מחבר היצירה משקף כאן את האינדיבידואליות שלו בסגנון, בהשקפת העולם, בכל היבטי התכנון של יצירתו...היצירה, כמו הרפליקה בדיאלוג, מכוונת לתשובת הזולת, להבנתו המשיבה והפעילה... היצירה היא חוליה בשרשרת האינטראקציה החברתית בשיח. כמו הרפליקה בדיאלוג היא קשורה עם יצירות-התבטאויות אחרות - הן עם אלה שעליהן היא משיבה והן עם אלה שמשיבות עליה. ובו בזמן, בדומה לרפליקה בדיאלוג, היא מובחנת מהן בגבולות המוחלטים של חילופי סובייקט השיח.
כתיבתו של בכטין עצמו אינה מונולוגית, היא אוסף של אמירות לא-מוגמרות. אמירות המופנות אל קוראים ואל עצמו שאינן יוצרות אמירה מונולוגית והרצאת דברים. הדבר נובע הן מתוך העמדה העקרונית של חיים דיאלוגיים וכתיבה בסגנון המבטא בעצמו את הרעיונות הכתובים בו והן מתוך סגנון החיים בו חי בכטין, תרבות של דיונים בעל פה (מפחד להעלות על הכתב דברים מסוכנים מבחינה פוליטית).