stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המצור החמישי על גיברלטר
מהלך המצור

אלפונסו שלח את צבאו ב-1349, ולפני כן עשה את ההכנות המתאימות בשביל שלא יצטרך להתמודד עם הבעיות שפקדו אותו ב-1333. הוא אסף כסף באמצעות שלוש הטלות מיסים גדולות, וכן החזיק בחלק מההכנסות של הכנסייה שהוענקו לו עלי ידי האפיפיור (שבנוסף לכך אישר שמערכותיו של אלפונסו האחד עשר הם מסעי צלב), מכר אדמות מלכותיות ואפילו התיך את תכשיטי משפחת המלוכה ומכר אותם. בנוסף, שלא כמו ב-1333, היה לאלפונסו שליטה הדוקה על האצילים שלו, וחלק גדול מהאצולה הבכירה של קסטיליה הצטרף אליו.
הוא הקים את בסיסו בלה לינאה דה לה קונספסיון (La Línea de la Concepción), צפונית לגיברלטר, עם צבא של בערך 20,000 איש. הקסטיליאנים לא ניסו להסתער על גיברלטר, אלא התמקמו למצור ארוך וחפרו תעלות הגנה מעבר למצר גיברלטר על מנת למנוע מהמורים לנסות לברוח. המחנה של צבא קסטיליה דמה יותר לעיירה מאשר למחנה צבאי, עם קסרקטינים שהותקנו לצבא. אלפונסו הביא אפילו את ילדיו מפילגשו לאונרה דה גוזמן (Leonora de Guzman) - ארבעה בנים ובת אחת, לא חוקיים - אך בנו החוקי פטר נותר בסביליה. הקסטיליאניים הביאו איתם תותח פרימיטיבי, שהיה התותח הראשון, של אבק שרפה, שבו השתמשו אי פעם נגד הביצורים של גיברלטר.
המצור נמשך לאורך הסתיו והחורף ללא סימנים שחיל המצב בגיברלטר מתחיל להישבר. בתחילת שנת 1350 מגפת המוות השחור - שכבר השתוללה במערב אירופה במשך השנתיים הקודמות - פרצה במחנה הקסטיליאני. המגפה עוררה פאניקה בקרב הצבא כיוון שיותר ויותר חיילים מתו. הגנרלים והאצילים התחננו לאלפונסו לוותר על המצור, אך המלך סירב; על פי הכרוניקאים הקסטיליאניים, אלפונסו שלף את חרבו והכריז שהוא לא יעזוב עד שגיברלטר תהיה תחת שלטון נוצרי שוב.
נחישותו של אלפונסו עלתה לו עד מהרה בחייו. ב"כרוניקה של אלפונסו XI" נכתב: "היה זה מלפני רצונו של האל כי מלכנו נפל למשכב ובאו בו הנפיחויות הללו, והוא מת ביום שישי הטוב, 27 במרץ 1350 לספירתנו". המשמעות המיידית של מותו הייתה הפסקת המצור.
יוסוף הראשון, שכבר ארגן תגבורת עזרה לחיל המצב הנצור, איפשר כעת לקסטיליאנים לסגת בשלום, בשעה שחיל המצב יצא מחומותיו הבטוחות להיפרד לשלום מתהלוכת הלוויה של המלך הקסטיליאני. המורים הכירו בכך שהם ניצלו בקושי; וכמו שההיסטוריון הערבי אל-חאטיב כתב מאוחר יותר: "חצי האי הספרדי כולו היה בהישג ידו של המלך אלפונסו... אך בעודו צר על גיברלטר, אללה ברחמיו הגדולים ביכר את מאמיניו".
הערות שוליים

1 2  ג'קסון, עמ' 47
↑  הילס, עמ' 66
↑  ג'קסון, עמ' 49
↑  ג'קסון, עמ' 50
↑  הילס, עמ' 74
↑  ג'קסון, עמ' 51
1 2 3 4  ג'קסון, עמ' 52
↑  הילס, עמ' 83
↑  הילס, עמ' 85
הערות שוליים > ביבליוגרפיה

ג'ורג' הילס (1974; Hills, George), בספר "Rock of Contention: A history of Gibraltar".
ויליאם ג. פ. ג'קסון (1986; Jackson, William G. F) בספר "The Rock of the Gibraltarians".
| גיברלטר המצורים על גיברלטר |
| --- | --- | --- |
| תקופת השלטון המוסלמי | 1309 • 1316 • 1333 (פברואר-יוני) • 1333 (יוני-אוגוסט) • 1349-50 • 1411 • 1436 |  |
| תקופת השלטון הקסטיליאני | 1462 • 1467 • 1506 • 1704 |  |
| תקופת השלטון הבריטי | 1704 • 1727 • 1779 |  |
המצור השביעי על גיברלטר

המצור השביעי על גיברלטר (1436) היה ניסיון כושל של האציל הקסטיליאני אנריקה פרס דה גוסמן, דוכס ניאבלה, לכבוש את גיברלטר מיד המורים. דה גוסמן עצמו טבע במהלך המצור.
רקע

גיברלטר הייתה תחת שלטון אמירות גרנדה מאז שנכבשה על ידם בשנת 1333 במהלך המצור הרביעי על גיברלטר. בשנת 1411 נכבשה גיברלטר על ידי אבו סעיד עות'מאן השלישי, הסולטאן המרוקני מפאס. יוסוף השלישי, סולטאן גרנדה הגיב במהירות כששמע על הידיעות הללו, החיש צבא לגיברלטר והטיל עליה מצור; גיברלטר נכבשה שוב על ידי אמירות גרנדה. המורים השתמשו בגיברלטר כבסיס לפשיטות ברחבי היבשת, שם דה גוסמן החזיק באחוזות רבות. המורים גרמו נזק רב לדייגי הטונה הקסטיליאניים.
אנריקה דה גוסמן הונע הן על ידי רצונו לעצור את הביזה של המורים, והן על ידי שאיפתו לכבוד ופרסום, שכן גיברלטר נכבשה ב-1309 על ידי מייסד בית האצולה שלו, אלונסו פרס דה גוסמן. ב-1436 ארגן כוח חזק של אבירים מקורדובה, אסיחה (Ecija) וחרס דה לה פרונטרה, וכן אניות ואספקה. בנו, חואן אלונסו דה גוסמן, דוכס מדינה סידוניה מונה למפקד הצבא היבשתי שמנה 2,000 פרשים ועוד מספר גדול של חיילי רגלים. מתקפה דו-ראשית תוכננה - על הכוח היבשתי היה להגיע מצפון ולכבוש את המצודה ואת הפסגות, ועל הצי היה לנחות בחוף החולות האדומים (Red Sands) שבדרום גיברלטר ולכבוש את העיר.
מהלך המצור

המורים קיבלו אזהרה על המתקפה המתוכננת וערכו הכנות מתאימות. הם אגרו אספקה, הציבו כוחות צבא רבים מגרנדה ומרוקו בגיברלטר, והוסיפו ביצורים רבים בחוף החולות האדומים. דה גוסמן לא ידע על מוכנותם של המורים למלחמה, כיוון את קבוצת האניות לאזור חוף החולות האדומים. המורים לא מנעו מהחיילים לרדת על החוף, אך לאחר שירדו והאניות חזרו לכיוון הצי מצאו את עצמם הקסטיליאנים בחוף בין הים לבין חומת אבן גבוהה. הגאות בדיוק החלה ורצועת החוף הפכה לצרה, ואז החלו המורים להמטיר עליהם בליסטראות וחצים מראש החומה.
דה גוסמן שהיה על ספינתו קיבל את הדיווח שאנשיו נטבחים על החוף. מייד הוא הניע את אחת מאוניותיו אל החוף במטרה לחלץ את חייליו. הספינה נהייתה עמוסה מדי באנשים, והאונייה התהפכה וטבעה. דה גוסמן ועוד 40 אבירים טבעו. חואן דה גוסמן, מפקד הכוח הצפוני, נוכח לדעת כי המצודה לא ניתנת לכיבוש מצפון, ולכן הכין את אנשיו לעזרה לאביו בדרום כששמע על האסון. כשצבאו מדוכא ומבלי ששום פעולת תקיפה תצא לפועל, עזב דה גוסמן הבן את המצור.
המורים מצאו את גופתו של אנריקה דה גוסמן, שמו אותו בתוך סל ותלו אותו באחד מצריחי המצודה. בשנת 1445 מינה חואן השני, מלך קסטיליה את חואן דה גוסמן לדוכס של מדינה סידוניה. הדוכס הצליח לבסוף לכבוש את גיברלטר, במהלך המצור השמיני על גיברלטר בשנת 1462. רק אז, למרות מאמצים קודמים לפדות את הגופה, נתאפשר לנוצרים לקבור את שרידי הגופה. אחד מהשערים של גיברלטר נקרא "Barcina", ומשמעות השם היא "סל נצרים" כזיכרון לדבר.
הערות שוליים

1 2  סייאר, עמ' 55
↑  סייאר, עמ' 56
↑  לופס דה איילא, עמ' 89
↑  סייאר, עמ' 57
↑  סייאר, עמ' 58
1 2  סייאר, עמ' 59
↑  לופס דה איילא, עמ' 89-90
↑  אבולעפיה, עמ' 91
הערות שוליים > ביבליוגרפיה

דייוויד אבולעפיה (Abulafia, David) בספרו The Great Sea:A Human History of the Mediterranean: A Human History of the Mediterranean, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
איגנסיו לופס דה איילא (1845; López de Ayala, Ignacio) בספרו The History of Gibraltar: From the Earliest Period of Its Occupation by the Saracens : Comprising Details of the Numerous Conflicts for Its Possession Between the Moors and the Christians, Until Its Final Surrender in 1642 : and of Subsequent Events : with an Appendix Containing Interesting Documents.
פרדריק סאייר (1865; Sayer, Frederick) בספרו The history of Gibraltar and of its political relation to events in EuropeThe history of Gibraltar and of its political relation to events in Europe.
| גיברלטר המצורים על גיברלטר |
| --- | --- | --- |
| תקופת השלטון המוסלמי | 1309 • 1316 • 1333 (פברואר-יוני) • 1333 (יוני-אוגוסט) • 1349-50 • 1411 • 1436 |  |
| תקופת השלטון הקסטיליאני | 1462 • 1467 • 1506 • 1704 |  |
| תקופת השלטון הבריטי | 1704 • 1727 • 1779 |  |
הר בונפרטה (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בהר ברכס המלכה אליזבת, בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  רולאן בונפרט 
 גובה:  3,430 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  ההרים הטראנס-אנטארקטיים 
 קואורדינטות:  83°05′00″S 160°50′00″E﻿ / ﻿83.08333°S 160.83333°E﻿ / -83.08333; 160.83333
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר בונפרטה(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר בונפרטה
 
הר בונפרטה (באנגלית: Mount Bonaparte) הוא הר ברכס המלכה אליזבת - חלק מרכס המלכה אלכסנדרה שבההרים הטראנס-אנטארקטיים, הממוקם באזור חוף שקלטון, של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 7.4 קילומטרים צפונית-מערבית מהר לקוינט.
ההר הוא הצפוני ביותר מבין שלוש פסגות הממוקמות 83.3 קילומטרים ממערב למדף הקרח רוס, ו- 33.3 קילומטרים דרומית - דרום-מזרחית מהר מרקהאם שבארץ ויקטוריה.
גובהו של ההר 3,430 מטרים מעל פני הים; הר בונפרטה הוא ההר ה-131 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר מתנשא לגובה של 144 מטרים מעל סביבתו.
היסטוריה > גילוי ההר

ההר התגלה על ידי המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה (משלחת נמרוד), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1907 – 1909, בפיקודו של ארנסט שקלטון.
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה (משלחת נמרוד).
ההר נקרא על שמו של הנסיך רולן בונפרטה, שהיה, בין השנים 1910–1924, נשיא החברה הגיאוגרפית הצרפתית (Société de Géographie), הממוקמת בפריז, בירת צרפת.
הערות שוליים

↑  ההודעה הרשמית על מתן שמות אנטארקטיים בצו פרסום השמות הרשמי של ממשלת ניו זילנד
↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7 8 9  מידע גאוגרפי והיסטורי באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
1 2 3  מידע גאוגרפי
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  מידע גאוגרפי והיסטורי באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה
1 2  הרי אנטארקטיקה לפי גובהם
| רכס המלכה אליזבת |
| --- | --- | --- |
| הרים | בולזאיי • בונפרטה • דיץ' • לקוונט • מרקהאם • פרדוהל • צ'יוורס • רבוט |  |
| פסגות | שרווין |  |
| רמות | הנסיך אנדרו • מרקהאם • פלטייר |  |
| מצוקים | אינאקססיבל • קאנופי |  |
| קרחונים | אוטאגו • לוא • לורי • מארש • נמרוד • פאבלאק • קנט |  |
הומו ארגסטר

| הומו ארגסטר |
| --- | --- |
 גולגולת KNM ER 3733 שנתגלתה ב-1975 בקניה
תקופה
פליסטוקן, 1.8–1.3 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: בעלי אף יבש
משפחה:: הומינידיים
סוג:: אדם
מין:: הומו ארגסטר
שם מדעי
 Homo ergaster ‏גרובס ומזק, 1975

הוֹמוֹ אֶרְגַּסְטֵר (שם מדעי: Homo ergaster; "הומו" מלטינית - "אדם", "ארגסטר" מיוונית - "עובד") הוא מין נכחד מן הסוג אדם, שהיה נפוץ באפריקה המזרחית והדרומית לפני 1.9 עד 1.4 מיליון שנה. לדעת מרבית הפלאואנתרופולוגים כיום, ארגסטר הוא אב קדמון ישיר של האדם המודרני, והוא מצטיין בתכונות מודרניות לזמנו: מוח גדול משל אוסטרלופיתקנים ומיני אדם אחרים בתקופתו (אך עדיין קטן משל האדם המודרני), גוף גבוה וארך-רגליים הרומז על התמחות לריצה בסוואנה, ושימוש נרחב בכלי אבן מסותתים, בתחילה מהתרבות האולדובאית ולאחר מכן מהתרבות האשלית המשוכללת יותר. ארגסטר מוכר היטב למדע ממספר מאובנים מרשימים שהתגלו על ידי הצוות של הפלאואנתרופולוג ריצ'רד ליקי באזור אגם טורקאנה בקניה, ובהם שלד מושלם כמעט לגמרי הידוע בכינוי "הנער מטורקאנה", וכן ממאובנים נוספים מאתיופיה, טנזניה ודרום אפריקה. מרבית המאובנים האלו נכללו קודם במין הומו ארקטוס, אבל הופרדו ממנו למין משלהם, משום שהם נבדלים במאפיינים מסוימים ממאובני ארקטוס האסייתים המאוחרים יותר. עם זאת, פלאואנתרופולוגים רבים עדיין סבורים כי הבדלים אלו אינם גדולים דיים כדי להצדיק את סיווגו של ארגסטר כמין נפרד, ומעדיפים להשאיר אותו כתת-מין בתוך המין ארקטוס. כמו כן עדיין לא ברור טיב הקרבה בין ארגסטר למאובני אדם נוספים שהתגלו מתקופתו, כמו הומו רודולפנסיס, הומו גאורגיקוס והומו הביליס.
גילוי וסיווג

המונח "ארגסטר", בין אם כמין או כתת-מין, משמש להגדרת מאובנים אפריקנים שחלקם סווגו קודם למינים הומו ארקטוס והומו היידלברגנסיס, כאשר האוכלוסיות האסייתיות עדיין מסווגות כארקטוס והיידלברגנסיס. בני האוכלוסייה האפריקנית נחשבים לאבות קדמונים ישירים של האדם המודרני (בשל מוצאו האפריקני) בעוד שהאוכלוסיות שהיגרו למזרח התיכון, אסיה ואירופה בעת "היציאה הראשונה מאפריקה" נחשבות לענפים שנכחדו. חוקרים המעדיפים לסווג את ארגסטר כתת-מין של ארקטוס, כמו ריצ'רד ליקי עצמו, יכנו אותו בהתאם "הומו ארקטוס ארגסטר" (ובקיצור ה. א. ארגסטר), "הומו ארקטוס אפריקני" או פשוט "הומו ארקטוס". חילוקי דעות אלו עלולים לגרום לאי-הבנות אצל אנשים שאינם מתמצאים בתחום, כאשר אותם המאובנים נקראים לעיתים הומו ארגסטר ולעיתים הומו ארקטוס בהתאם לעמדתו הטקסונומית של המחבר.
הומו ארגסטר נבדל מהצורות האסייתיות המאוחרות יותר של הומו ארקטוס בנפח מוח מעט קטן יותר, מבנה גוף קל יותר, דופן גולגולת דק יותר והיעדר מענית על-אורביטלית (supra-orbital sulcus) - חריץ המבדיל בין רכס הגבות ועצם המצח - בשל רכסי גבות פחות מודגשים. הוא נבדל מהומו הביליס בן זמנו במידות גוף גדולות יותר, מוח גדול יותר ורגליים ארוכות יותר.
גילוי וסיווג > מאובני הומו ארגסטר

לפחות כמה עשרות מאובני ארגסטר התגלו עד היום. בין המפורסמים שבהם:
המאובן הראשון שהתגלה המסווג היום כארגסטר נמצא בשנת 1949 על ידי הפלאונטולוג ג'ון רובינסון בדרום אפריקה, והוא כינה אותו בשעתו "טלאנתרופוס קאפנסיס" אבל מונח זה אינו בשימוש כיום.
ב-1960 גילה לואיס ליקי בערוץ אולדובאי גולגולת חסרת פנים בגיל של כ-1.2 מיליון שנה שסימונה הקטלוגי OH-9, והיא סווגה כהומו ארקטוס, לראשונה עדות אפריקנית ברורה למין זה שכבר היה מוכר קודם מנציגיו האסייתים כמו אדם יאווה ואדם פקין.
ב-1969 התגלתה גולגולת חלקית (סימון קטלוגי SK-847) של ארקטוס/ארגסטר במערת סוורטקרנס שבדרום אפריקה, בין מאובנים רבים של פראנתרופוס רובוסטוס, על ידי רונלד קלארק. כלי אבן מסותתים ועצמות חרוכות התגלו גם הם במקום, וכיום הם מיוחסים לארגסטר משום שלפי התפיסה המקובלת מיני פראנתרופוס לא ידעו לסתת אבן ולהדליק אש.
השם "ארגסטר" נטבע לראשונה ב-1975 על ידי קולין גרובס ווורטיסלאב מאצאק כדי לציין לסת תחתונה (סימון קטלוגי KNM-ER 992) שנמצאה על ידי ריצ'רד ליקי במערב אגם טורקאנה.
באותה שנה ובאותו מקום גילה ברנרד נגנו, צייד מאובנים קנייתי שעבד במשלחת של ריצ'רד ליקי, גולגולת (KNM ER3733) של נקבה בוגרת המתוארכת לגיל של 1.75 מיליון שנה.
ב-1976 גילה ריצ'רד ליקי באגם טורקאנה גולגולת (KNM ER 3883) המיוחסת לפרט זכר ומתוארכת לגיל של 1.5 מיליון שנה.
קמויה קימאו, מציידי המאובנים האפריקנים המצליחים ביותר, שעבד בשנת 1984 במשלחת החפירות של ריצ'רד ליקי ואלאן ווקר, גילה את "הנער מטורקאנה" (KNM-WT 15000), אולי השלד השלם ביותר מן האבולוציה של האדם שהתגלה עד היום. שלד זה מתוארך לגיל של 1.6 מיליון שנה, והוא כיום המקור העיקרי לתכונות הטיפוסיות של ארגסטר.
בשנת 2002 גילה הסטודנט הנרי גילברט מהצוות של טים וייט וברהנה אספאו גולגולת באתר החפירה הקבוע שלהם באוואש באתיופיה, בת כמיליון שנה, אשר לטענתם מפגינה צורת ביניים בין ארגסטר לארקטוס ומראה שהם שייכים למעשה לאותו המין. במקום התגלו גם עצמות ירך ושוקה של מספר פרטים נוספים.
ב-2007 צוות פליאואנתרופולוגים שכלל בין השאר את מייב ליקי ובתה לואיזה ליקי דיווח על גילוי גולגולת חסרת-פנים (KNM-ER 42700) באילרט שממזרח לאגם טורקאנה, בעלת מאפיינים של ארגסטר אבל קטנה מהטווח הרגיל שלו, ומזכירה בצורתה ארקטוס אסייתי מאוחר. גם ממצא זה הצית ויכוחים לגבי סיווג ארגסטר כמין נפרד מארקטוס.
ב-2008 דיווח צוות בראשות הפליאואנתרופולוג האתיופי סילשי סמאו על גילוי אגן של נקבה (BSN49/P27) במשולש עפר באתיופיה, המתוארך לגיל של 1.8 מיליון שנה. עדיין לא ברור אם יש לסווגו כארגסטר, כי הוא רחב בהרבה מהאגן הצר של הנער מטורקאנה ומתאים לגובה של 1.30 מטר בלבד.
ב-2009 דיווח צוות בראשות סילביה גונזלס על גילוי טביעות רגל מאובנות באילרט, אשר על פי מידותיהן וגילן - 1.5 מיליון שנה - מזוהות כטביעות של ארגסטר. אלו הן טביעות הרגל העתיקות ביותר שהתגלו ממין אדם כלשהו.
אנטומיה ומורפולוגיה > הנער מטורקאנה

שלד זה המסומן KNM-WT 15000, ומכונה לפעמים גם "הנער מנאריוקוטומה" (על שם הכפר שלידו נמצא), חסר רק את כפות הידיים והרגליים, עצם זרוע וכמה חוליות צוואר. גם הגולגולת כמעט מושלמת אם כי שבורה במקצת וכל השיניים נמצאות. ניתן לקבוע שפרט זה היה זכר על פי צורת האגן שלו, ועל פי השיניים ותפרי הגולגולת מעריכים את גילו בעת המוות ב-12 שנה. קומתו הייתה 1.60 מטר, גבוה לגילו אף יחסית לבני-אדם מודרניים, וניתן להעריך שאילו היה מגיע לבגרות קומתו הייתה 1.85 מטר ומשקלו כ-68 ק"ג. גובה זה נובע בעיקר מרגליים ארוכות יחסית לידיים ומבנה גוף דק ותמיר. ארגסטר היה ההומיניד הראשון שדמה לאדם המודרני בקומתו הגבוהה וברגליו הארוכות בהרבה מן הידיים, וכל ההתאמות העתיקות לטיפוס על עצים נעלמו אצלו לחלוטין. אף שכפות הרגלים של הנער מטורקאנה לא שרדו, טביעות הרגל המאובנות שנמצאו באילרט ליד אגם טורקאנה מראות שארגסטר היה בעל כף רגל מודרנית, מותאמת היטב להליכה וריצה.
נפח המוח של הנער מטורקאנה מחושב מחלל הגולגולת שלו כ-880 סמ"ק, ומוערך שבבגרותו היה יכול להגיע ל-910 סמ"ק. נתון זה עדיין קטן בהרבה מנפח המוח הממוצע של אדם מודרני (כ-1350 סמ"ק) אבל עובר כבר את המינימום המודרני ומשמעותית גדול משל הומינידים אחרים מאותה תקופה: הומו רודולפנסיס (כ-750 סמ"ק), הומו הביליס (כ-650 סמ"ק) ומיני אוסטרלופיתקוס ופראנתרופוס (עד 600 סמ"ק ולרוב פחות מכך).
בדומה לכל ההומינידים ומיני האדם שקדמו לאדם המודרני (הומו ספיינס), הלסת התחתונה של הנער מטורקאנה חסרה את בליטת הסנטר. השיניים שלו דומות לשיני אדם מודרני אבל עדיין יותר מרוחקות זו מזו באחורי הלסת. לעומת זאת מצטיין ארגסטר במספר תכונות פנים מודרניות יחסית: הניבים קטנים כמו השיניים הסמוכות, רכסי הגבות מודגשים אבל פחות מאלו של ארקטוס האסייתי, הומו היידלברגנסיס והאדם הניאנדרטלי, והאף בולט קדימה יותר משל הומינידים קודמים אם כי עדיין שטוח משל האדם המודרני.
האגן של הנער מטורקאנה צר מאגן מודרני, ובצירוף עם הרגליים הארוכות ומבנה הגוף הדק והקל שלו מרמז על הצטיינות בריצה. פרופורציות גוף אלו מזכירות במקצת את אלו של כמה שבטי סוואנה אפריקנים מודרניים כמו המסאי וניתן לפרש אותן כהגדלה של שטח הפנים בהתאמה לאיבוד חום מהיר, זאת בניגוד למבנה גוף יותר מוצק אצל בני אדם צפוניים כמו ניאנדרטלים ואינואיטים מודרניים, המקטין את שטח הפנים ועל כן מאפשר להם שמירת חום גוף טובה יותר באקלים קר. בהתאם לתכונות אלו הועלתה גם ההשערה שאיבוד כסות הפרווה הקופית בשושלת האדם החל אצל ארגסטר כהתאמה להתקררות יעילה יותר על ידי הזעה בעת מאמץ. אם אכן עורו של ארגסטר היה חשוף סביר שצבעו היה שחור בדומה לצבע בני-אדם אפריקנים היום, כהגנה בפני קרני על סגול בשמש הקופחת של הסוואנה האפריקאית. לכן מקובל לשחזר את ארגסטר באיורי המחשה כבעל עור חשוף ושחור, אם כי לא ניתן לדעת זאת בוודאות מממצאי המאובנים.
בית גידול ואורח חיים > חיים בסוואנה, ריצה למרחקים ארוכים ואכילת בשר

בתחילת תקופת הפלייסטוקן, כשני מיליון שנה לפני זמננו, אקלים גלובלי יבש יותר גרם להקטנה הדרגתית של שטחי יער וחורש ולהרחבה ניכרת (שהחלה עוד בתקופת הפליוקן) של שטחי הסוואנה הפתוחה. ארגסטר היה שוכן סוואנה מובהק, כפי שניתן ללמוד מבית הגידול המודרני של מיני בעלי החיים שנמצאו כמאובנים באותן שכבות ובאותם אתרים עם מאובני ארגסטר. מבנה הגוף הגבוה וארך-הרגליים של ארגסטר מעיד על הסתגלות לריצה למרחקים ארוכים בסוואנה. מקובל לשער שארגסטר הגדיל את מרכיב אכילת הבשר במזונו, יחסית לאוסטרלופיתקנים ולהומו הביליס המוקדם יותר. זאת מכיוון שמזון צמחי (פרט לעשב) נפוץ בסוואנה פחות מאשר ביער, ומכיוון שגופו הגדול יותר ובעיקר מוחו הגדול יותר של ארגסטר דרש מזון בעל תכולה אנרגטית גבוהה יותר. בהשערה זו תומכות עצמות בעלי חיים רבות שנמצאו באתרי ארגסטר, אשר נראות כאילו פוצחו על מנת לאכול את מח העצם. במקביל נמצאו על כלי האבן של ארגסטר סימני בלייה מיקרוסקופים המתאימים לפיצוח עצמות וחיתוך בשר.
בשנות השבעים והשמונים התנהל ויכוח חריף בין אנתרופולוגים שונים האם ארגסטר השיג בשר באמצעות ציד או באמצעות אכילת נבלות, אבל מחקר זואולוגי ואקולוגי בסוואנה האפריקנית המודרנית הראה כי אבחנה זו היא במידה רבה מיותרת. רוב טורפי הסוואנה הגדולים, כמו אריות וצבועים מנומרים מתפרנסים מציד ואכילות נבלות כאחת, והם מגרשים ציידים ואוכלי נבלות אחרים מן השלל שלהם בכל מקרה שבו יחסי הכוחות הם לטובתם. אין סיבה להניח שארגסטר לא פעל באופן דומה. יכולת ריצה למרחקים ארוכים בשמש הלוהטת של הסוואנה הייתה יתרון חשוב, בין אם על מנת להתיש את הטרף ובין אם על מנת להגיע לפגר לפני שאוכלי נבלות אחרים הגיעו אליו.
בית גידול ואורח חיים > סיתות כלי אבן

נראה כי בעת הופעת המין ארגסטר לפני 2 עד 1.6 מיליון שנה הוא השתמש בכלים מן התרבות העתיקה ביותר של כלי אבן - התרבות האולדובאית (על שם ערוץ אולדובאי) המקושרת בעיקר עם הומו הביליס. ואולם החל מ-1.6 מיליון שנה ארגסטר הוא מין האדם הראשון אשר מקושר באופן הדוק עם הופעתה של התרבות האשלית (על שם הכפר סט-אשל בצרפת ששם התגלתה לראשונה), ונראה כי הוא זה שהמציא אותה. כלי האבן האשלים הנפוצים ביותר הם מטיפוס "גרזן היד", כלי בצורת עלה בעל חוד ושתי שפות חדות. בניגוד לכלים האולדובאים, שהיו בעיקרם נתזי אבן שנוצרו באופן אקראי למדי על ידי הקשת אבנים אלו באלו, כלים אשלים מראים בבירור שהסתת עבד בזהירות ושיטתיות על מנת להגיע לצורה מנטלית שאותה ראה בעיני רוחו, תהליך הדורש אינטליגנציה גבוהה יותר. בנוסף, אף שחפצי אמנות אמיתיים נמצאו רק בתרבויות מאוחרות בהרבה, רוב גרזני היד מצטיינים בסימטריה הנאה שלהם, שאיננה נדרשת מסיבות פונקציונליות ומעידה על חוש אסתטי אצל סתתים ארגסטרים, ואף על המאמץ והזמן שהם היו מוכנים להשקיע על מנת לספק חוש זה. על פי תבניות שחיקה מיקרוסקופיות על פני הכלים ניתן להסיק שהם שימשו לפיצוח עצמות וחיתוך בשר, עור ועץ. סביר שארגסטר השתמש בנוסף גם בכלים מתכלים שאינם משאירים שרידים כמו רמחי עץ מחודדים ומקלות חפירה.
בית גידול ואורח חיים > שימוש אפשרי באש

ייתכן שארגסטר היה מין האדם הראשון שידע להשתמש באש, אך העדויות לכך אינן חד-משמעיות. לפחות בשני אתרי ארגסטר - בקובי פורה שליד אגם טורקאנה ובמערת סוורטקרנס שבדרום אפריקה - נמצאו סימני אדמה חרוכה, אפר ועצמות שרופות, אך אפשר גם שמדובר בשרפות שהתרחשו באופן טבעי. העדויות המוצקות הראשונות לשימוש באש הם מן החפירות בגשר בנות יעקב בישראל מלפני 790 אלף שנה, כנראה על ידי המין ארקטוס.
בית גידול ואורח חיים > חיים צד בצד עם הומינידים אחרים

על פי תיארוך המאובנים ארגסטר חי באפריקה צד בצד עם כמה מיני הומינידים אחרים. במערת סוורטקרנס בדרום אפריקה נמצאו שרידי ארגסטר ביחד עם עצמות רבות של פרנתרופוס רובוסטוס. בערוץ אולדובאי בטנזניה וליד אגם טורקאנה בקניה מאובני ארגסטר התגלו בכמה מן השכבות שבהן נמצאו גם מאובני הביליס ומאובני פרנתרופוס בויזאי. לא ידוע מה היו היחסים בין מינים אלה, אבל סביר שארגסטר היה בראש הפירמידה הודות ליתרונו בגודל הגוף, גודל המוח וכלים משוכללים יותר, וששאר המינים תפסו גומחות אקולוגיות שונות משלו.
אבולוציה > תפיסה "אחדנית"

בתיאור כוללני מאוד, האבולוציה של הסוג אדם (הומו) בתקופת הפלייסטוקן היא סדירה והדרגתית, החל ממינים פרימיטיבים הדומים מאוד לאוסטרלופיתקנים לפני כשני מיליון שנה באפריקה, ועד לאדם המודרני כיום. בעיקר מתבטאת הסדירות הזו בגידול הדרגתי של כמעט פי שלושה בנפח המוח, החל מממוצע של פחות מ-500 סמ"ק אצל האוסטרלופיתקנים ועד ממוצע של 1350 סמ"ק באדם המודרני, ובשכלול הולך וגדל של התרבות והטכנולוגיה כפי שהן מתגלות בממצאים הארכאולוגיים. הומו ארגסטר משתלב היטב בתמונה זו, שכן נפח מוחו גדול משל הומו הביליס, הומו רודולפנסיס והומו גאורגיקוס הקדומים ממנו, אבל קטן משל הומו ארקטוס, הומו אנטקסטור והומו הידלברגנסיס המאוחרים ממנו. כמו כן מתועדת אצל ארגסטר הופעת התרבות האשלית של סיתות כלי-אבן, המשוכללת מן התרבות האולדובית שקדמה לה אבל פרימיטיבית מן התרבות המוסטרית המופיעה לראשונה כמה מאות אלפי שנים מאוחר יותר.
תפיסה "אחדנית" (lumper) כזו לרוב אינה רואה טעם בסיווג ארגסטר למין נפרד משלו, וכוללת אותו בתוך המין "ארקטוס במובן הרחב של המונח" (בלטינית Homo erectus sensu latto אשר במאמרים מדעיים יקוצר לעיתים קרובות כ-.H. erectus s.l). בתוך הגדרה רחבה זו של ארקטוס יכלל לרוב גם היידלברגנסיס ולעיתים גם גאורגיקוס. לפי תפיסה זו ארקטוס הוא צאצא של הביליס (גם הוא במובן הרחב של המונח, הכולל לרוב את רודולפנסיס). מתוך אוכלוסיית האפריקנית של ארקטוס (הקרויה ארגסטר) התפצלו אוכלוסיות שהיגרו לאירופה (אנטקסטור, היידלברגנסיס ולבסוף האדם הניאנדרטלי) ולאסיה (ארקטוס "במובן הצר של המונח", בלטינית Homo erectus sensu stricto המקוצר כ: .H. erectus s.s). כל האוכלוסיות המהגרות הללו נכחדו כיום לחלוטין, ורק אוכלוסיית ארקטוס שנשארה באפריקה היא זו שממנה השתלשל הומו ספיינס, האדם המודרני, אשר היגר מאפריקה בפעם השנייה לפני כמאה אלף שנה בלבד ואכלס את העולם כולו. חוקרים הדוגלים בתפיסה האחדנית ידגישו את חוסר ההבדלים החדים בין מאובני ארגסטר למאובני ארקטוס המאוחרים יותר וקיומם של מאובני ביניים בין אוכלוסיות אלו.
אבולוציה > תפיסה "פצלנית"

אף שהתפיסה האחדנית כנראה נכונה כמגמה כללית, מבט בפרטים מגלה אבולוציה הרבה פחות הדרגתית וקווית והרבה יותר מסועפת, שבה קשה מאוד להתחקות אחר השושלות השונות בשל ריבוי המינים והצורות. למבנה מסועף כזה (מבנה "שיח" ולא "סולם") ניתן ביטוי בגישה ה"פצלנית" (splitter) לאבולוציה של סוג האדם. למשל, על פי תיארוך המאובנים מערוץ אולדובאי ואגם טורקאנה נראה כי ארגסטר והביליס התקיימו זה בצד זה באפריקה במשך כמה מאות אלפי שנים. מצב כזה אמנם אינו פוסל את האפשרות שארגסטר השתלשל מהביליס, שכן מין עשוי להמשיך להתקיים גם לאחר שהתפצל ממנו מין קרוב, אבל יש חוקרים הסבורים שגם ארגסטר וגם הביליס התפצלו שניהם מאב קדמון משותף. אב קדמון זה עשוי להיות רודולפנסיס או מין אדם קדום שעדיין לא ניתן לו שם. חוקרים אחרים רואים ברודולפנסיס מאובן מעבר בין הביליס לארגסטר, צורה של הביליס או מין בפני עצמו. סיבוך גדול אפילו יותר נוצר עם גילויו של גאורגיקוס, האדם הקדום ביותר מחוץ לאפריקה, שכן התארוך שלו קדום משל מרבית מאובני ארגסטר האפריקניים, מוחו קטן יותר ותרבות כלי האבן שלו היא אולדובית ולא אשלית. מכאן נראה שאוכלוסיות האדם הראשונות שיצאו מאפריקה לא היו אוכלוסיות ארקטוס שהשתלשלו מאוכלוסיות ארגסטר, אלא ענף קדום יותר, שגם לגבי ראשיתו קיימות מספר אפשרויות. ואולם בכל השושלות האפשריות המוצעות, ארגסטר מוצב על הקו המוביל בסופו של דבר לאדם המודרני. זאת בשל ההסכמה הנרחבת בדבר מוצא אפריקני מאוחר של האנושות המודרנית, בעיקר בהתבסס על ממצאים גנומים.