אה"מ רויאל ג'ורג' (1756)
טביעת האונייה

"רויאל ג'ורג'", בפיקודו של קפטן מרטין ווגהורן (אנ'), הייתה אוניית הדגל של ריצ'רד קמפנפלט (אנ'), סגן אדמירל של הדגל הכחול (אנ'), וכמו שאר אוניות שייטת התעלה עמדה על עוגן בספיטהד, טענה אספקה והתכוננה ליציאה לים. כל אנשי הצוות נמצאו באונייה ביום האסון, מלבד מחלקה של 60 חיילי צי שירדה בבוקר לחוף. כמו כן היו בה באותו יום 200–300 קרובים שבאו להיפרד מהקצינים ואנשי הצוות, 100–200 נשים שנהגו לפקוד את אוניות המלחמה בעת עגינתן, ומספר גדול של רוכלים שהגיעו בסירותיהם כדי למכור מצרכי מזון וסדקית למלחים. המספר הכולל של האנשים באונייה אינו ידוע, אך ההערכה כי מדובר ב-1,200 איש לערך. צוותה הרגיל של "רויאל ג'ורג'" מנה 867 קצינים ומלחים.
יום לפני האסון, במהלך שטיפת הסיפונים, גילה נגר האונייה (אנ') שצינור האספקה למשאבה יצא מכלל שימוש. באוניות קו מדרגה ראשונה, כמו "רויאל ג'ורג'", היו בדרך כלל שתי משאבות בוכנאיות ידניות לשטיפת סיפונים ולשימוש כללי, אחת על סיפון התותחים התחתון והשנייה על סיפון התותחים האמצעי. צינור עופרת, מצויד במגופה קונית, הוליך מי ים מחור כניסה בדופן האונייה מתחת סיפון התותחים התחתון, כ-3 רגל מתחת לפני המים, אל שוקת עץ (cistern) בתחתית האונייה, וממנה שאבה המשאבה את המים. כשסיימו להשתמש במשאבה, סגרו את המגופה. כדי לתקן את התקלה בצינור צריך היה להכניס את האונייה למבדוק או להטותה על צידה על ידי העתקת משקל (Parliamentary heel), כך שחור הכניסה יימצא מעל פני המים. הטיית אונייה על צידה על ידי העתקת משקל לצורך תיקונים קטנים כמו אלה הייתה פרקטיקה מקובלת בצי, ומה גם שתיקון במבדוק היה מעכב את יציאת האונייה לים.
ביום חמישי 29 באוגוסט, בין שבע לשמונה בבוקר, החלו מלחי האונייה להטותה על צידה השמאלי. תותחי צד שמאל בסיפונים התחתון והעליון הוסעו על עגלותיהם החוצה עד שקניהם בלטו מלוא אורכם מן האשנבים. תותחי צד ימין הוסעו פנימה אל אמצע האונייה ואובטחו בחבלים. עובדי המספנה נצמדו בסירתם לדופן ימין של האונייה, מול חור הכניסה לצינור המשאבה, והחלו עבודתם. בתשע בבוקר, מיד לאחר ארוחת הבוקר, הגיעה אל "רויאל ג'ורג'" סירת המשא האחרונה, "לארק" בת 50 טון, עמוסה חביות רום. הסירה נצמדה לדופן שמאל, והחביות הורמו אל סיפון האונייה לקראת הורדתן אל הסַפנה. משקל החביות והאנשים שעסקו בפריקתן הגדיל עוד יותר את נטיית האונייה, ועם כל אוושת גל חדרו מים פנימה דרך אשנבי התותחים. הנגר ראה שהאונייה בסכנה ופנה לקצין המשמרת על הסיפון, לוטננט מונין הולינגברי (Hollingbery), כדי שיורה למלחים להסיע חזרה את התותחים וליישר את האונייה, אך הקצין דחה אותו פעם ופעמיים. מכת רוח חזקה היטתה לפתע את האונייה עוד יותר, ומים פרצו פנימה דרך אשנבי התותחים של הסיפון התחתון. הולינגברי הורה למתופף להזעיק מיד את כל המלחים אל התותחים, אבל היה זה מאוחר מדי. האונייה התמלאה מים, התהפכה על צידה ותוך דקות ספורות טבעה.
כ-900 נפשות ובהן כ-300 נשים ו-60 ילדים שביקרו באונייה קיפחו את חייהם. 255 ניצלו, וביניהם אחת-עשרה נשים וילד אחד. חלק מאנשי הצוות עוד הספיקו לטפס על התרנים, אחרים נמשו מן המים על ידי סירותיהן של אוניות אחרות שנחלצו לעזרה. סגן-אדמירל קמפנפלט לא יכול היה להיחלץ מתאו וטבע עם האונייה. לוטננט הולינגברי ניצל. הנגר ויליאמס נמשה על ידי מלחי האונייה "ויקטורי" אך מת לאחר כמה שעות.
רבות מגופות הנטבעים נשטפו אל חופי העיר רייד, בחוף הצפון-מזרחי של האי וייט, והן נטמנו בקבר אחים לאורך החוף. קטע חוף זה שוקם בתקופה הוויקטוריאנית והוקמה בו טיילת, וכיום מצויים בו טיילת רייד (Ryde Esplanade) והסטרנד (The Strand). באפריל 2009 הציבה מועצת האי וייט טבלת זיכרון בגני אשלי (Ashley Gardens), בטיילת רייד. טבלה זו היא העתק של לוח הזיכרון שנחנך ב-1965 על ידי לורד מאונבאטן והועבר ב-2006 לגן הזיכרון "רויאל ג'ורג'", גם הוא בטיילת.
בית דין של הצי זיכה את הקצינים והצוות מאשמה (מרביתם ניספו באסון), וקבע כי האסון נגרם בשל קורות עצים רקובות של מצלעת האונייה, שלא עמדו בעומס בזמן שנטתה על צידה. מרבית ההיסטוריונים סבורים כי האשמה רובצת על כתפיו של לפטננט הולינגברי. ההיסטוריון הימי ניקולס טרייסי סבור "קצין משמרת עירני יכול היה למנוע את הטרגדיה...", ולא להניח לסיפון התותחים התחתון להתמלא מים. אפקט פני הנוזל החופשיים (אנ') הוא שגרם, לדעתו, לערעור יציבותה של האונייה ולטביעתה בסופו של דבר. קפטן פרנסיס ליארדט (אנ'), קצין הצי המלכותי הבריטי, מתייחס לאסון בספרו Professional Recollections on points of Seamanship, Discipline, &c. שראה אור ב-1849. מניתוח של שרשרת האירועים שהוליכו לאסון הוא מסיק, שתוספת המשקל של אנשי הצוות שחשו על פי פקודה אל התותחים בצד החסוי מרוח כדי למשוך אותם חזרה, היא שגרמה בסופו של דבר להתהפכות האונייה ולטביעתה. והוא מוסיף ואומר, כי לו היו מטים את "רויאל ג'ורג'" על צידה בשיטה הרגילה (Careening), ליד רציף, ולא על ידי העתקת משקל לצד אחד שלה (Parliamentary heel), אפשר שהאסון היה נמנע.
בית קפה לויד'ס (אנ') הקים קרן כדי לסייע לאלמנות וליתומי המלחים שניספו באסון. הקרן הפכה לימים ל"Lloyd's Patriotic Fund" (אנ'). המשורר ויליאם קופר (אנ') הנציח ב-1782 את המאורע הטרגי בפואמה "The Loss of the Royal George".