עצרת הזיכרון לשואה ולגבורה בקיבוץ לוחמי הגטאות
מיסוד תוכני העצרת

משהפכה עצרת יום השואה למסורת קהילתית, תנועתית ולאומית היא נדרשה לעיצוב ולמיסוד. המסורת החדשה זקוקה הייתה ליד יוצר נאמנה. את תכניה של העצרת החמישית, בשנת 1953, במלאת עשור למרד, כתב הסופר חיים גורי (ארכיון בלה"ג 31249). זוהי מסכת ה-"עשור", עשור למרד ולחיסול גטו ורשה. והיא בנויה משלושה פרקים, שמאז נכנסו לקנון של כל עצרות בית לוחמי הגטאות: 1. קינת החורבן; 2. קול המרד; 3. בשורת התקומה. המבנה המשולש נהיה למבנה המסורתי של עצרות בלה"ג.
כדי להתאימה לאוזן ולעין הישראלית הוא הציע להפיק מיצג מולטימדיה, משזר של קריאת טקסט, מחול, תנועה, אורות, אשש, קולות ומוזיקה. התפאורה היא אמת המים העות'מאנית העוברת דרך הגבעה בה השתכנו המייסדים של הקיבוץ בואכה עכו. המקהלה היא מקהלת קיבוץ כברי. המחול הוא בידי בני ובנות חטיבת הנוער של הקיבוץ המאוחד בקיבוץ נען. הקריינים הם עדינה פלדמן ושלמה ברטונוב.
הטקסט המוביל בבמסכת שיצר גורי היה "יעמוד העם ויקדש את..." והוא מונה את כל מרכיבי העם, ישישים, אימהות וילדים, הרבים והמעטים שנרצחו באלף דרכי רצח. התוכן הראשון של העצרת הוא האובדן הגדול. בשנים הבאות יחליף את הטקסט הזה טקסט "יזכור" מעוצב וממוקד יותר, שזכר הלוחמים יהיה המוקד שלו. כעת נקרא טקסט ארוך שאוסר על השכחה, על המוות הנורא. בחלק המרד עומדים שוב לקריאת "יזכור" ומקדשים את זכר הלוחמים. את דבר הלוחמים נשאו ב-1953 יצחק צוקרמן ואבא קובנר. הטקס קיבל אופי צבאי דרמטי, טרטור תופים, תרועת חצוצרות, יריית תותח שתואמה עם אוניית חיל הים בנמל חיפה (!), מצעדי דגלים ולפידים.
במילים "עלו מן העפר; עלו מן העפר! כי בא יום תקומה לכל שוכני עפר!" נפתח החלק השלישי של מסכת העצרת שנושאו "בשורת התקומה". הטקסט מהדהד את שירת הקינה של יצחק קצנלסון שתלך ותכבוש מקום בעצרות הבאות. הוא מהדהד את הרעיון של תחיית המתים – פרפרזה של גורי על יצירת קצנלסון. אצל קצנלסון מזומנים הנרצחים לומר את שירת האשכבה האחרונה על העם היהודי שנהרג. אצל גורי הם מזומנים לחזות בתחייה.
עלו מן העפר; עלו מן העפר! כי בא יום תקומה לכל שוכני עפר! עלו הנרצחים, עלו הנרדפים!
עלו מן הקברות ומן המרתפים! עלו מהדמעות, עלו מהעלבון! עלו מהשנאה, עלו מהסבון!
עלו פורצי גבולות! עלו פורצי חומה! כי חי העם, עולה מעפרו – והוא צועד לקול תרועת השופרות.
המסכת נמשכה בדיאלוג מהדהד בין המורדים שלא זכו והשבים אל החיים כאן בארץ ישראל. כעת הופיע במסכת לראשונה שירו של גורי "מן הדליקה ההיא" שנהיה לחלק מרכזי קבוע במסכת יום השואה בשנים הבאות:
מן הדלקה ההיא, אשר שרפה גופכם המעונה והחרוך,
נשאנו אש – לפיד מאיר לנשמתנו,
ובה הדלקנו את שלהבת החרות;
עמה הלכנו בקרבות על אדמתנו.
את מכאובכם, שאין לו אח במכאובים,
יצקנו לברזל-חוצבים ומחרשות חדות-שיניים.
את עלבונכם הפכנו לרובים,
את עינייכם למגדלור ספינות קרבות בליל.
מהריסות עירכם ההרוסה
נטלנו אבן מפויחת ומנותצת,
והיא הפכה לאבן-הפינה ואבן-המסד;
לאבן-החומה אשר אינה נפרצת. [...]
חיים גורי שרטט חיבור מהותי בין זכר החיים שהיו ליצירת החיים החדשים בארץ ישראל. החיים המתחדשים הם המענה לחורבן הגדול. כהמסכת הסתיימה בשירת ההמנונים. מכלל היש ניתן לראות גם מה אין במסכת. אין אמירת "קדיש" ואין תפילת "אל מלא רחמים". הטקס הוא חילוני לחלוטין. במקום "יתגדל ויתקדש שמי רבה" נאמר "יתגדל ויתקדש שם הלוחם העברי" ושנים אחר כך "יתגדל ויתקדש שם הלוחם היהודי".
ברבות מהעצרות הודגשה הגבורה שם במחוזות השואה של המורדים והלוחמים על רקע חוסר האונים של המוני העם היהודי. כך גם הדיכוטומיה בין החולשה שם לכוח הלוחם בישראל. בעשורים האחרונים הדיכוטומיה הזו טושטשה לגמרי. כך גם צומצמו הממדים הצבאיים של העצרת והיא קיבלה אופי אזרחי לגמרי. בעשורים האחרונים הולכת מסכת יום השואה ומתרחבת גם לעדויות של הניצולים המספרים לנכדיהם את מה שעבר עליהם. מושג הגבורה התרחב והוא מכיל בתוכו את האדם הרגיל שנאבק על חייו ועל כבודו במציאות הנוראה של השואה. השינוי הזה מרחיב את מגוון הביטויים הטקסטואליים בטקסי יום השואה הציבוריים.
מראשית עיצובה של העצרת ושל תרבות הזיכרון לשואה כרוכים היו בה לקחים לאומיים ובמרכזם הקמת מדינת ישראל ועליית היהודים. בדבריה בעצרת 1956 כ"ז ניסן תשט"ז, אמרה שרה נשמית ממייסדי הקיבוץ ומזה כשנה מעובדי בלה"ג "'[...] ועתה שמעו את הדבר הזה, אחינו היושבים עדיין בארצות גזירה, אין חיים לעמנו, בלתי אם פה, בפינת עולם זו, ישראל שמה." (בית לוחמי הגטאות, ידיעות 1–2 (18-19), אפריל 1957. ע' 2). העצרת העלתה לקדמת הבמה את "האני מאמין" הציוני של אנשי בלה"ג, כשהם מציגים עצמם כנושאיו של המסר הציוני עבור הציבור הישראלי. הפרספקטיבה אינה תנועתית או מפלגתית אלא במובהק לאומית. הם פונים לציבור הישראלי והיהודי בכללו. עצרות יום השואה בבית לוחמי הגטאות לא קיבלו נופך של יום אבל והספד אלא דווקא יום שבו עולים מתוך זיכרון החורבן וחוסר האונים מעשי ההתנגדות ההרואיים, מעשה ההתחדשות בארץ ישראל ומכאן הקריאה לבנייתה של חברה ישראלית מוסרית. מעצבי העצרת ודובריה ביקשו לשדר כוח ולא חולשה, כוח עמידה מדיני וכוח מוסרי חברתי.
בשנות האלפיים, עם הסתלקותו של דור מקימי בית לוחמי הגטאות החלו ניסיונות רבים לבנות את מסכת העצרת מחדש. בעקבות רושם לא טוב שהותירה עצרת 2004, נעשה לקראת עצרת 2005 שינוי גדול במתוכנת העצרת ותכניה. המבנה המשולש שהתווה חיים גורי נותר, אולם שאר תוכני העצרת זכו לשנים של חיפוש ותעייה ובלבול גדול כאשר הדגש נהיה יותר ויותר על מיצגי המולטימדיה ופחות על טקסטים. מסורת העצרת נעזבה ברובה ומסורת חדשה טרם התגבשה. גם קהלי העצרת התמעטו בהדרגה ועובדות אלו מציבים אתגר חדש בין מעצבי תרבות הזיכרון לשואה במאה הנוכחית – לאן מתפתח עיצוב הזיכרון כעת?