סיף פרשים
אמנות לחימה וסיוף ספורטיבי

בימי הביניים ובתחילת העת החדשה, עמי פרשים אסייתיים ומזרח-אירופים לימדו את טכניקת השימוש בסיף הפרשים מגיל צעיר במסגרת המסורות לרכיבה ולחימה מן האוכף, כמו מסורת הפורוסייה אצל הממלוכים. אצל הצ'רקסים והקוזקים, התרגול בסיף הפרשים התאפיין בהנפה וסחרור מהיר של החרב בזריזות הגובלת בלהטוטנות. בפרס, בהודו ובמרכז-אסיה, אמנות הלחימה בסיף הפרשים לעיתים קרובות נעזרה במגן קטן ועגול שהוחזק ביד השנייה.
במאות ה-18 עד תחילת המאה ה-20 קיבלו פרשים, קצינים וחניכי אקדמיות צבאיות באירופה אימון צבאי יסודי בשימוש בסיף הפרשים, וכתוצאה מכך התעצבו שיטות לחימה תכליתיות ומגובשות, שנועדו להביא את המתאמן ליכולת טובה בתוך פרק זמן קצר יחסית. החניכים בדרך כלל תרגלו מספר מצומצם של הטכניקות היעילות ביותר להתקפה ולהגנה, אשר במרבית השיטות קיבלו מיספור קבוע. חניכים שהשתלטו על הטכניקות הבסיסיות התחרו זה נגד זה בקרבות אימון באמצעות חרבות לא-מושחזות, ולעיתים באמצעות מקלות עץ דקים (אנגלית: single stick) או בחרבות אימון עשויות מעור (פולנית וגרמנית: dussack). תחליפים כאלו היו מעוצבים להנחתת מהלומות בלתי-מסוכנות אך מכאיבות, כדי להמריץ את המתאמנים להגן על עצמם כראוי. בנוסף, השיטות הצבאיות תרגלו שימוש בסיף פרשים נגד מוסקט או רובה מכודן, נשקו התקני של החייל הרגלי הפשוט באותה תקופה.
מאוכף הסוס, אופן השימוש הנפוץ בסיף הפרשים היה מכה באמצעות מרכז הלהב או אף בחלקו התחתון, כאשר עיקול הלהב איפשר לנצל את מהירות דהירתו של הסוס לתנועת שיסוף שבה הלהב נמשך על פני המטרה עד קצהו. טכניקה קשה יותר לביצוע הייתה שיסוף באמצעות דחיפת הלהב על פני המטרה ולא באמצעות משיכתו, בתנועה המתחילה מחוד החרב באופן דומה לתנועת דקירה. בשתי הטכניקות, השיסוף נועד להגביר את יעילות החיתוך. פרשים נהגו להתאמן תוך כדי דהירה בשיסוף מטרות רכות, כגון פירות מוצבים על עמודים, במטרה לבצע חיתוך מדויק ונקי ככל האפשר.
על הקרקע, שיטת הלחימה הטיפוסית בסיף הפרשים התבססה על סחרור החרב בהתקפות שיסוף סיבוביות חוזרות ונשנות מסביב לציר הניצב (צרפתית: moulinette שפירושו המילולי "טחנת רוח קטנה"), בעיקר בעזרת פרק כף היד ואמת היד. לעומתם נשמרו הכתף והזרוע בתנוחה קבועה יחסית שמיקמה את הניצב לפני הגוף בגובה החזה או הפנים, באופן ששמורות הניצב ובסיס הלהב סיפקו הגנה מפני התקפות היריב. בשיטה זו ההתקפות לא היו רבות-כוח כמו בחרבות המונפות בשתי הידיים, אך ניתן היה לבצען בקצב מהיר ובכיוונים משתנים. התקפות דקירה בסיף הפרשים היו נפוצות פחות מהתקפות שיסוף, והלהב המעוקל הקשה במקצת על דקירה יעילה. עם-זאת, טכניקות דקירה מסוימות איפשרו לנצל את עקמומיות הלהב לעקיפת ההגנה של מגן או להב היריב. היד הפנויה בדרך-כלל הוחזקה מאחורי הגב או הושענה על המותן, כדי להרחיקה מן הלהב המסתחרר.
במאה ה-19, תרגול ותחרויות התבצעו בעיקר ב"סיף ההתעמלות" (אנגלית: gymnasium sabre) – גרסה קלה בעלת להב בלתי-מושחז וחוד מקופל לבטיחות. בסיוף סטודנטיאלי היה נהוג להשתמש בגרסאות מושחזות, אשר בתנאים מבוקרים גרמו לפציעות קלות ולצלקות הפנים האופייניות שנחשבו כעדות לאומץ. החל משנות ה-50 למאה פותחו אסכולת הסיף ההונגרית ואסכולת הסיף האיטלקית, אשר לראשונה הדגישו אימון ספורטיבי וסיוף תחרותי, למרות שהיו להן עדיין יישומים מוצהרים לדו-קרב ואף לסיוף צבאי. אסכולות אלו השתמשו בדרך-כלל בסיף ספורטיבי במשקל של כ-450 גרם, כלומר קל משמעותית מן הדגמים הצבאיים, בעל "להב" קהה צר מאוד וישר או כמעט ישר. האסכולה האיטלקית בייחוד זכתה לפופולריות בתחרויות ברחבי אירופה, ובכלל זה בצרפת ובבריטניה. בסוף המאה הייתה לה השפעה על המעבר לחרבות צבאיות ישרות-להב, ולתרגולות המדגישות את הדקירה בחילות הפרשים, לעיתים למרות התנגדותם הנחרצת של מומחי חרב צבאיים, כמו אלפרד האטון (Alfred Hutton) בבריטניה.
הסיף הספורטיבי קודם מאוד מאז שנת 1896, כאשר נכלל במשחקים האולימפיים המודרניים הראשונים באתונה, ובכל המשחקים האולימפיים שלאחר מכן. הסיף הספורטיבי המשמש כיום בספורט הסיף האולימפי (sabre, בעברית תורגם במונח "חרב") קל אף יותר (בדרך כלל כ-400 גרם, ולא יותר מ-550), ובניגוד לסיף הפרשים ההיסטורי להבו צר מאוד וישר, משום שמוצאו הישיר מחרב הסיף הספורטיבית של האסכולה האיטלקית מן המאה ה-19. עם זאת, חוקי הסיף האולימפי בחרב עדיין מתירים התקפות דמויות-שיסוף שבהן חוקי להכות באמצעות שפת הלהב (ולא רק לדקור בקצה החוד כמו בתחרויות דקר ורומח), זכר לאופן השימוש הנפוץ בסיף הפרשים הצבאי.
חובבי אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות במאה ה-21 סבורים שספורט הסיף האולימפי המודרני מלאכותי מדי, והתרחק מאוד מן המסורת ההיסטורית של הלחימה בסיף הפרשים. למשל, חרב הסיף הספורטיבית קלה וגמישה מדי לדעתם, ובכך מעודדת התקפות הצלפה מהירות מאוד אבל חלשות מכדי לגרום לפגיעה משמעותית אילו היו מבוצעות בלהב חד. לכן הם בדרך-כלל מתאמנים בסיף ההתעמלות ההיסטורי על פי ספרי ההדרכה הצבאיים מן המאות ה-18 וה-19, ובתחרויות משתמשים בחוקי ניקוד שונים ומציאותיים יותר מחוקי הניקוד האולימפי. טורניר בסיף פרשים מהווה חלק קבוע מתחרויות בינלאומיות באמנויות לחימה אירופיות היסטוריות במאה ה-21.