stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי אוסטרוה
גורל יהודי הקהילה בשואה > כיבוש האזור והשפעותיו על הקהילה

בחודש ספטמבר 1939 נכבשה אוסטראה על ידי הצבא הרוסי, בהתאם לחוזה אי התקפה בין סטלין להיטלר. מ-23.08.1939 על פיו חולק שטחה של פולין בין רוסיה לגרמניה. אוסטראה סופחה לשטח הכיבוש של ברית המועצות. לאחר כיבוש זה צומצמו סמכויות ועד הקהילה עד למינימום. אזרחי העיר קיבלו אזרחות סובייטית. תעודות זהות ובהם צוין מוצאם הסוציאלי. לבעלי רכוש ולעסקנים נירשם בתעודה סעיף 11, סעיף שפירושו הגבלות שונות כגון, איסור להתגורר באזור הגבול ולעיתים מאסר והגליה. היו יהודים שעקרו לעיירות שכנות, בהן יכלו להסתתר מבלי שהכירו אותם. מפעלי החרושת והמסחר הולאמו. חלק מבעלי המפעלים והעסקנים הוגלו. בעלי המלאכה התחייבו להצטרף לקואופרטיבים. הפעילות הציבורית היהודית פסקה. נאסרה התארגנות יהודית. התנועה הציונית ותנועות הנוער הפסיקו פעילותם. האנטישמיות האוקראינית התגברה וזקפה ראש. השלטונות שהצהירו על שוויון בין כל הדתות והגזעים, לא נקפו אצבע, ואפשרו לאוקראינים לפגוע ביהודי העיר.
גורל יהודי הקהילה בשואה > הטבח הראשון

כמה ימים לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים מונה יודנראט. בי”א באב תש”א (4 באוגוסט 1941) נצטוו היהודים להתרכז במקום אחד ומשנתאספו הם הוקפו באנשי אס.אס. המושל הצבאי של אוסטראה התערב וטען, שהעיר הרוסה והוא זקוק לכוחות עבודה כדי לנקותה ולשקמה. אנשי האס אס בחרו בערך 2,000 זקנים, נשים וחולים, הובילו אותם אל מחוץ לעיר ורצחו אותם.
למחרת הטבח החרימו הגרמנים את כל דברי הערך של היהודים ומלבד זאת הטילו עליהם לשלם כופר בסכום של 100,000 רובלים.
גורל יהודי הקהילה בשואה > הטבח השני

ביום ה'שלושים' לטבח הקודם, בט’ באלול תש”א (1 בספטמבר 1941), נערכה אקציה נוספת. הפעם נאספו מרצונם כשלושת אלפים נשים וגברים יהודיים והובלו לכאורה לעבודת כפייה, אך למעשה נאספו במרחק רב מהעיר בבית חרושת שהיה שייך ליהודי 'לייבל', בתוך חורשת 'העיר החדשה' הסמוכה לעיר. המתחם הוקף במשטרה אוקראינית, ומעט חיילי ס.ס. שהסתובבו קודם לכן בתוך העיר. משם היהודים הועלו לתוך משאיות בקבוצות של שלושים איש ואלו הובילו אותם ליער ניקיטין ושם רצחו אותם בתעלות שהוכנו מראש. רובם של היהודים שנשארו באוסטראה היו נשים וילדים. הרצח נמשך עד שעות הערב, ואז קבוצה של זקנות וזקנים שוחררו לשוב לביתם. לפי רישומי הקהילה היהודית נרצחו ביום זה עוד כ-2,500 מיהודי העיר.
רוב חברי היודנרט המקורי נרצחו בשתי אקציות. חברי היודנראט שמונו לאחר מכן, וכן חמשת השוטרים היהודיים, זכו להערכה חיובית מפי הניצולים.
יהודי אוסטראה הועסקו בעבודות כפייה במנסרה, בכריתת עצים ביערות, בעבודות טעינה ופריקה בטחנת אוז’נין ובמתן שירותים שונים. במקום שרר רעב ואנשים סבלו מתת תזונה. יהודים אחדים הוצאו להורג על הברחת מזון.
צעירים התארגנו בקבוצות במטרה לברוח ליערות ולהילחם שם, אך משנכשלו הניסיונות לרכוש נשק התפוררו הקבוצות.
גם בימים נוראים אלה, לא ויתרו אנשי הקהילה על התפילות והחיים היהודיים. כך מתאר אהרון ולדמן, בן הקהילה שנרצח בשואה, ביומנו שנמצא לאחר השואה:
אך פתח החזן בלב קרוע ומורתח ובניגון של "ימים נוראים" הספוג עצבות של דורות: "על דעת המקום ועל דעת הקהל"... לא יכלו עוד הנשים להתאפק והתחילו לבכות חרש מלב שבור ורצוץ על עולמן שחשך בעדן ועל חורבן ביתן, אך פתאום היסו אותן השומרים, שנבהלו מפחד עלה נידף והזהירו: "שש!.. דומה שמישהו מתקרב!..." כאשר נרגעו מעט, שוב הסיחו דעתם מהסכנה האורבת בחוץ, לילה זה היה מעמד היסטורי ומסירת מודעה נגדה-נא לכל העמים בדבר חפץ הקיום הטבוע בלבו של כל אחד מאיתנו כפרט ועל "נצח ישראל לא ישקר" ככלל. הנמצא עוד גוי אחד בארץ, ששעות ספורות אחרי עקידת המונים מבניו על מזבח השטן, יתכנס לערוך תפילה לאלוהיו?!
גורל יהודי הקהילה בשואה > הקמת הגטו

לאחר הטבח השני יהודי אוסטראה שנותרו בחיים רוכזו בגטו שהוקם בחלק ההרוס של העיר. ביוני 1942 נסגר הגטו. בגטו הצטופפו 3,000 נפש בערך, הצפיפות הגיעה בממוצע ל-10 איש בחדר. בספטמבר 1942 הצטרף היודנראט של אוסטראה למאמצי היודנראט של זדולבונוב ומיזוץ’ לבטל את גזירת החיסול. בראש הפעולה עמד המהנדס שמחה שלייפשטיין, יושב-ראש היודנראט של זדולבונוב, ומקורבו של הגרמני חסיד אומות העולם הרמן גרבה. בעצתו של גרבה אספו היהודים זהב ודברי ערך כדי לשחד את הגביטסקומיסר שיבטל את רצח היהודים בשלושת היישובים שהוזכרו. החיסול אמנם נדחה לאוקטובר, אך לא בוטל. בינתיים נאסר שלייפשטיין ונרצח.
גורל יהודי הקהילה בשואה > הטבח השלישי והשמדת הקהילה

ביום חמישי, ד’ בחשוון תש”ג (15 באוקטובר 1942), קצת יותר משנה אחר הרצח הקודם, החלה השמדת יהודי אוסטראה. בכל ערי ועיירות הסביבה כבר הושמדו היהודים, ואוסטראה נותרה אחרונה בווהלין עם יהודים, ללא מפלט שאפשר להימלט אליו. שלשה ימים קודם לכן נמסר ליהודים בסוד על התוכנית להשמידם. על מנת להרגיעם, מפקד המשטרה המקומית קומרובסקי, מפקד כוחות המשמר האוקראינים - טקצ'נקו, והשליט הגרמני נפגשו עם היודנראט, יומיים לפני הטבח, ודנו עמם בעניינים שוטפים, דרשו עוד שלל של רהיטים, והתלוצצו עמם, שהם 'מרוצים מיהודי אוסטראה'. למחרת עם שחר הגטו הוקף בכוחות המשטרה הפולנית המקומית ואנשי המשמר האוקראינים, ובשמונה בבוקר קומורובסקי מסר לאברהם קומדנט, ראש היודנרט, פקודה לכל היהודים להתייצב עד הצהריים במגרש של מנסרה בפאתי העיר והגטו, עם מזון וצידה לשני ימים.
3000 יהודי העיר הלכו אל החצר בתהלוכה בוכיה, מרצונם החופשי, ביודעם שהם הולכים אל מותם. ב-12 בצהריים כוחות השיטור הפולנים והאוקראינים פרצו לגטו, הובילו את הנותרים אל מקום ההתכנסות תוך מכות רצח, וירו במסתתרים ובבורחים. היחידה הגרמנית האחראית על פעולות ההשמדה הייתה עסוקה בפעולת ההשמדה במקומות אחרים במחוז שלהם, ויהודי העיירה נותרו לישון במקום במשך ליל הסתיו הגשום. למחרת ביום רביעי, ג' במרחשוון ה-14 באוקטובר, הגיעה היחידה הגרמנית. במשך יום זה נרשמו מפי היהודים מקומות מסתור של דברי ערך, והובטח שכל המוסר דברי ערך אלו ינצלו חייו. לאחר שמילאו שתי מכוניות בחפצי ערך, והאוקראינים שבעו אף הם מהשלל, הובלו אנשי היודנראט אל קיר בית הכנסת תוך כוונה להוציאם להורג ביריה. אהרן וולדמן, חבר היודנראט, לפתע עקר את רגליו והצליח להימלט. שאר אנשי היודנראט נורו ונהרגו במקום. בגטו הוא מצא מספר משפחות יהודיות הנמצאות בתוך מחבואים בבתים ובחצרות.
למחרת, עדי ראייה נוצרים, העידו על התעללות ואכזריות קשה מצד הרוצחים, לפני שאחרוני יהודי העיר נרצחו בבורות ירי שחפרו לעצמם בחצר. כ-800 מהיהודים ברחו, רוב הבורחים נרצחו על ידי הלאומנים האוקראינים. כך לדוגמה כ-30 יהודים שחיו ביער ליד הכפר חורוב הוקפו בידי כנופיה של אנשי או.פ.א. ושישה מהם נהרגו. השאר הצטרפו ליחידות פרטיזניות שונות (של אודוחה ועוד).
ב-1944 חזרו למקום יחידות גרמניות ובעזרת אסירים יהודים שרפו את הגופות בניסיון להעלים עדויות.
לאחר השואה

כששוחרר האזור בידי הרוסים יצאו 30 יהודים ממקומות מחבוא ושבו לעיר. אליהם הצטרפו עוד 30 יהודים שעברו את המלחמה ביחידות המחתרת. כמוכן הגיעו יהודי העיר שנסו ערב המלחמה לפנים רוסיה ואלה שהוגלו לשם. לא התארגנה קהילה במקום וכעבור זמן קצר עזבו כולם, רובם עלו לישראל. הקהילה חרבה וכיום אין יהודים באוסטראה.
הנצחת הקהילה

כבר באוסראה עצמה, במהלך ימי השואה, החל הניסיון להנציח את קורות הקהילה והשמדתה. ביומן שנמצא לאחר המלחמה בין דפי פנקסי אוסטראה נכתב:
"רק מטרה אחת לנגד עיניי ותפילה זכה בפי הדל, שאם יזכני האל והדפים האלה יישארו לפליטה ויראו אור לאחר חורבן עירנו והשמדת בניה היקרים – ואולי גם לאחר השמדתי שלי – ישמשו תעודה מהימנה, אשר תזעזע את מצפונו של העולם. אם עוד קיים כזה, ובייחוד למען יספרו לבנינו אחרינו, אם בכלל יישאר בעולם שריד ופליט מהשואה הטוטאלית הזאת
גם בישראל הוחל בהנצחת הקהילה עוד תוך כדי מלחמת העולם השנייה. ב-10 באוקטובר 1944 עם היוודע שואת אירופה, נוסד בישראל “ארגון יוצאי אוסטראה” ששם לו למטרה להגיש עזרה לפליטי אוסטראה העולים לארץ ישראל, לגבות עדויות מפי הניצולים על הנספים ועל הבודדים שניצלו, להנציח את קדושי קהילת אוסטראה ולפרסם את חומר העדויות לזיכרון לדורות. הוחלט לקיים מדי שנה יום אזכרה מסורתי שנקבע ליום ד’ באלול. הארגון דאג להנציח את העיר ע”י קביעת לוח זיכרון במרתף השואה בירושלים, להקים מצבה לנספים בבית הקברות בחולון במקום נטמנה שקית עם עפר מקברות האחים באוסטראה. ניצולי אוסטראה השתתפו בבניית בית ווהלין הוא “היכל יהדות ווהלין” בגבעתיים, בו נרכש חדר ע”ש קהילת אוסטראה, הוצאו לאור שני ספרי יזכור בישראל וספר יזכור נוסף בארגנטינה. בקיץ 1995 יזם הארגון יציאת קבוצה מניצולי אוסטראה וצאצאיה (מישראל, ארה”ב וקנדה) לאוסטראה להקמת מצבה על קברי האחים ביער “העיר החדשה”, שבו בוצעו שתי האקציות. בשנת 1998 הוקמה מצבה נוספת בניטישין על קבר הנערים שנרצחו באקציה השנייה.
ראו גם

בית הכנסת המהרש"א
לקריאה נוספת

ספר אוסטראה (ווהלין)
פנקסי אוסטראה
הערות שוליים

↑  עורך: גדעון רפאל בן מיכאל, זרקור לקהילות שנכחדו בשואה:
אוסטראה ו-זַמושְץ', ביטאון פורום שמירת זיכרון השואה גיליון 30
↑  אוסטרוג OSTROG | מרכז מורשת יהדות פולין, באתר moreshet.pl
1 2 3 4 5 6 7 8  אוסטרוא, באתר בית התפוצות
1 2  עורך: גדעון רפאל בן מיכאל, זרקור לקהילות שנכחדו בשואה:
אוסטראה ו-זַמושְ ץ', ביטאון פורום שמירת זיכרון השואה גיליון מספר 30
↑  ספר יזכור לאוסטראה, עמוד 13. קינה של רבי אברהם בן רבי שמואל אשכנזי, מתוך הספר 'צער בת רבים': 'ונהרגו כולם בחצים וכידונים, שבעת אלפים גדולים וקטנים'.
↑  ספר הזיכרון לאוסטראה, דף 62 (עמודות 107-8
1 2 3 4  אוסטראה, באתר האיגוד העולמי של יוצאי ווהלין בישראל
1 2  עורך: גדעון רפאל בן מיכאל, זרקור לקהילות שנכחדו בשואה: אוסטראה ו-זַמושְץ', ביטאון פורום שמירת זיכרון השואה גיליון מספר 30
↑  בין היתר הוקם קן של השומר הצעיר. ראה ספר הזיכרון עמודים 6–225 (תמונה 123 בספר המקוון)
1 2  אוסטראה, באתר האיגוד העולמי של יוצאי ווהלין בישראל
1 2  אוסטראה, באתר האיגוד העולמי של יוצאי ווהלין בישראל, ‏2020-01-26
↑  עורך: גדעון רפאל בן מיכאל, ביטאון פורום שמירת זיכרון השואה
גיליון מספר 30, זרקור לקהילות שנכחדו בשואה:
אוסטראה ו-זַמושְ ץ
1 2  עורך: גדעון רפאל בן מיכאל, ביטאון פורום שמירת זיכרון השואה
גיליון מספר 30, זרקור לקהילות שנכחדו בשואה:
אוסטראה ו-זַמושְץ'
מצבות בבית הקברות היהודי העתיק של אוסטרוה
בית הכנסת הגדול באוסטרוא, המכונה "בית הכנסת המהרש"א", בתצלום משנת 2018
תמונת מחזור של בית היתומים של הקהילה. התמונה צולמה שנים בודדות לפני פרוץ השואה.
עץ שניטע ביער הקדושים לעילוי נשמת פנחס זוסמן הי"ד מקהילת אוסטראה שנספה בשואה
נתן אלתרמן

.
| --- | --- |

אלתרמן בשנות ה-40 של המאה ה-20
 לידה:  14 באוגוסט 1910 ט' באב ה'תר"ע ורשה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  28 במרץ 1970 (בגיל 59) כ' באדר ב' ה'תש"ל תל אביב-יפו, ישראל ישראל
 מדינה:  האימפריה הרוסית, פלשתינה (א"י), ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול
 תאריך עלייה:  8 באפריל 1925
 מעסיק:  דבר, הארץ
 מקום לימודים:  סורבון 
 שפות היצירה:  רוסית, עברית, גרמנית, צרפתית, אנגלית, פולנית 
 תחום כתיבה:  שירה, פזמונים, מחזות, תרגום
 יצירות בולטות:  ספרי שיריו "כוכבים בחוץ" ו"שמחת עניים" ומחזותיו "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", "כנרת כנרת", "מגש הכסף" ו"פונדק הרוחות"
 תקופת הפעילות:  16 בינואר 1921 – 28 במרץ 1970 (49 שנים)
 בת זוג:  רחל מרכוס צילה בינדר
 צאצאים:  תרצה אתר 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל לספרות (1968)  פרס טשרניחובסקי (1946 ו-1967)  פרס רופין (1947)  פרס ביאליק (1957)
 
נתן אלתרמן (14 באוגוסט 1910, ט' באב ה'תר"ע – 28 במרץ 1970, כ' באדר ב' ה'תש"ל) היה משורר, פזמונאי, עיתונאי, פובליציסט, מחזאי, סופר ומתרגם ישראלי, מהמשוררים החשובים והמשפיעים ביותר בשירה העברית המודרנית. חתן פרס ישראל לספרות לשנת ה'תשכ"ח, 1968.
אלתרמן נולד בוורשה לבלה וליצחק אלטרמן, לימים מנהלה הראשון של מחלקת החינוך בעיריית תל אביב. ב-8 באפריל 1925 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, ועבר להתגורר בתל אביב. למד בגימנסיה העברית "הרצליה".
כבר כילד ניחן ביכולות כתיבה יוצאות דופן, ובינואר 1921, כשלמד בגימנסיה העברית "מגן דוד" שבקישינב, פרסם בכתב העת של הגימנסיה את שירו הראשון. את כל שיריו בתקופה שמעלייתו לארץ ישראל עד פברואר 1927, כ-70 שירים, איגד במחברתו האישית.
ב-1935 נישא לשחקנית רחל מרכוס ולזוג נולדה בת אחת, המשוררת והסופרת תרצה אתר.
אלתרמן לחם במלחמת העצמאות במסגרת חטיבה 8, והשתתף במבצע יואב. הוא שוחרר משירות במלחמה בעקבות חששו של יצחק שדה לחייו של המשורר. על תחושותיו בעת המלחמה כתב בשירו ליל חניה.
לאחר מלחמת ששת הימים היה ממייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה. בשנה האחרונה לחייו חלה במחלת מעיים שממנה נפטר בגיל 59. הוא קבור בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
חלק מארכיונו האישי מופקד במכון גנזים - ארכיון הסופרות והסופרים בישראל שממוקם בבית אריאלה בתל אביב.
ביוגרפיה > ראשית חייו (1910–1925)

הוריו של אלתרמן היו בלה לבית ליבוביץ, רופאת שיניים (ואחותו של שלמה זלמן אריאל), ויצחק אלתרמן (אלטרמן), לימים מחלוצי גן הילדים העברי והמנהל הראשון של מחלקת החינוך בעיריית תל אביב. האב יצחק נולד באוברוביצ'י, עיירה בדרום-מזרח בלארוס (אז חלק מהאימפריה הרוסית) בת כ-2,000 תושבים, יותר ממחציתם יהודים. האם בלה נולדה בעיירה ז'לובין ב-12 במרץ 1882, לשניאור חיים ליבוביץ ולסטרנה פרידה. סבה מצד אימה היה הרב שניאור זלמן פרומקין.
שנה לאחר חתונתם של יצחק ובלה נולד בנם הבכור נתן בעיר ורשה שבפולין, אז במערב תחום המושב של האימפריה הרוסית. נתן קרוי על שם נתן שניאור, סבו מצד אימו. בילדותו כונה "נונה", כינוי שדבק בו שנים רבות לאחר מכן. ב-15 באוגוסט 1913 נולדה אחותו לאה, שכונתה "לוסה". המשפחה התגוררה בוורשה ברחוב פאוויה. שכנם היה רופא העיניים וממציא שפת האספרנטו, אליעזר לודוויג זמנהוף.
בדצמבר 1914 הודיע מושל ורשה כי מי שאינו תושב קבע בעיר ייאלץ לעזוב אותה. משפחת אלתרמן התגוררה בעיר ללא הסדר חוקי, ולכן נאלצה לעזוב אותה. תחילה נסעה המשפחה ברכבת להומל, שם היה ביתו הקודם של יצחק, אולם כעבור זמן מה עברו למוסקבה. המשפחה התגוררה במוסקבה שלוש שנים עד מהפכת אוקטובר, כשאז הוטלו מגבלות חמורות על יהודי העיר, והם נאלצו לעזוב ב-1918 לקייב שבדרום-מערב רוסיה (באוקראינה של ימינו).
ב-1919 ברחה המשפחה מקייב, ושנה אחר כך התיישבה בקישינב, שם למד נתן בגימנסיה העברית "מגן דוד". מייסד בית הספר היה יהודה לייב צירלסון, שגם עמד באותה תקופה בראש תנועת אגודת ישראל (אגו"י). בלימודיו בבית הספר בלט אלתרמן בכתיבתו, אך הוא התפרסם לראשונה בבית הספר רק לאחר שפרסם מספר שורות מחורזות ב"טל ילדות", כתב עת שעורכיו היו תלמידים. הגיליון הראשון יצא ב-16 בינואר 1921 (ז' בשבט ה'תרפ"א), והופיעו בו מאמרים שהציגו את מטרות אגודת ישראל, ואת המגמה הכללית של כתב העת. בשירו "ירחון ערכנו באגודתנו" בלט כישרונו הספרותי.
אלתרמן איגד את השירים שכתב בעיתוני בית הספר במחברתו האישית, שמנתה 157 עמודים ונכתבו בה 70 שירים, שלושה מהם הוגדרו על ידו כפואמות. רוב השירים נכתבו בקישינב, כמה נכתבו בקייב, אחד נכתב בקמיאנקה ואחד במוסקבה. במחברת כתב כמה שירים העוסקים בחגי ישראל, דוגמת ראש השנה ויום הכיפורים, שההווי והמסורות שלהם היוו חלק מהותי מחיי יהודי קישינב.
ביוגרפיה > העלייה לארץ ישראל (1925)

ב-31 במרץ 1925 סיים אלתרמן את לימודיו ב"מגן דוד". למחרת, נערכה משפחתו לנסיעה לקונסטנצה שבדרום-מזרח רומניה. היא עזבה את קישינב ב-2 באפריל, וב-3 באפריל עלה עם משפחתו על האונייה "אסיה", שהפליגה מנמל קונסטנצה ברומניה. המשפחה נרשמה ברשימת הנוסעים, אך הפקיד שערך אותה רשם את שמה "אלטמן" במקום "אלטרמן".
האונייה עברה בים השחור, חצתה את דרדנלים ולבסוף הפליגה בים התיכון. האונייה הייתה אמורה להגיע לנמל חיפה בליל הסדר של 1925, אולם בשל הקרבה לחג ביקשו מחברת הספנות להקדים את הגעתה ביום, כך שתעגון בנמל בי"ג בניסן ה'תרפ"ה, 8 באפריל 1925.
ביוגרפיה > התיישבותו בארץ והלימודים בגימנסיה הרצליה (1925–1929)

עם הגיעה לארץ ישראל התיישבה המשפחה בתל אביב. תחילה התגוררו בבית משפחת ספיבק שברחוב גרוזנברג 12, אחר כך הצליח יצחק לשכור דירה ברחוב העבודה, שם התגוררו במשך כחצי שנה, בהמשך עברו לרחוב ברנר 18, ובקיץ 1928 התיישבו ברחוב סירקין 11.
ב-1 בספטמבר 1926 החל אלתרמן ללמוד בגימנסיה הרצליה. בהגיעו לגימנסיה שלט היטב בשפה העברית, אך גם ידע היטב את המקצועות הכלליים. הוא לא הרבה להשתתף בשיעורי הגימנסיה, וגם כשהשתתף היה לעיתים מגמגם עקב קשיי דיבור שהיו לו בצעירותו. לעומתו, אחותו לאה לקחה חלק פעיל בתנועות הנוער היהודיות הציוניות, בהתחלה במחנות העולים ולאחר מכן בשומר הצעיר.
בלימודיו בגימנסיה הרגיש אלתרמן זיקה ללשון העברית, לתנ"ך ולציונות. מלבד זאת, הוא בלט בגימנסיה במיוחד בחיבוריו: מורו לעברית בגימנסיה חיים הררי הקריא לא אחת את חיבוריו של אלתרמן בפני כיתתו. מלבד לימודי ספרות, אהב ללמוד תנ"ך, ובין המורים שלימדו אותו היו בן-ציון מוסינזון ודוד שמעוני.
גם בתל אביב המשיך אלתרמן לכתוב שירים במהירות רבה ובחשאי, הן מוריו והן בני כיתתו לא ידעו על כך. חבריו ממגן דוד הביאו לו מחברת שירים זמן קצר טרם עזיבתו את קישינב. את השיר הראשון במחברתו כתב בקונסטנצה ב-2 באפריל 1925, בעת שהמתין להפלגה, ואת השיר האחרון כתב ב-27 באפריל 1927. בסך הכול כתב אלתרמן בתקופה זאת 70 שירים. הוא סיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה ב-18 ביולי 1929.
ביוגרפיה > "כוכבים בחוץ" (1938)

בראשית 1938 פרסם אלתרמן את ספר השירים הראשון שלו, "כוכבים בחוץ", בהוצאת "יחדיו". בסוף יולי 1937 נפגש עם ישראל זמורה, מנהל ההוצאה, שאמר לו כי יוציא את הספר לאור תוך זמן קצר. אלתרמן חשש מאוד, וחשב שיצטער על הוצאתו של הספר. בעת שהופץ לראשונה היה אלתרמן בן 27. בגרסתו הראשונה הכיל "כוכבים בחוץ" 140 עמודים ו-68 שירים שפוצלו לארבעה חלקים, שמרביתם נכתבו במשך שלוש שנים. מאז יציאת הספר הפך אלתרמן לדמות מוערצת ובעלת השפעה בשירה העברית.
לצורך הטיפול בהוצאת הספר יצא אלתרמן לחופשה, ומ-29 בדצמבר 1937 עד 16 במרץ 1938 לא הופיע מדורו "רגעים" בעיתון הארץ.
שבוע לפני שהספר הופץ לראשונה, ב-11 בפברואר 1938, ערך אברהם שלונסקי בביתו נשף ספרותי לכבוד אלתרמן. בנשף השתתפו חבורת "יחדיו", הוריו של אלתרמן יצחק ובלה, וישעיהו קלינוב, מזכיר מערכת הארץ דאז. בתחילת הטקס פתח שלונסקי בדברי הערכה לספר החדש, ומנגד אמר שלא הבין כמה שירים מהספר. גם אביו של אלתרמן, יצחק, אמר דברים דומים. אחריהם דיברו חבריו של אלתרמן בחבורת "יחדיו", מנשה לוין ולאה גולדברג. אלתרמן שתה באותו ערב לשוכרה, וכששכרותו נרגעה מעט הקריא לנוכחים כמה מהשירים בספר.
באותה שנה שיתף אלתרמן פעולה עם המלחין דניאל סמבורסקי, ושניהם יצרו את השיר "זמר הפלוגות", שהיה להמנונן של פלוגות השדה. יצחק שדה ביקש באופן אישי מאלתרמן לכתוב את השיר לכבוד כינוסן הראשון של פלוגות השדה. אלתרמן העריץ את שדה, ואף הגדיר אותו כידיד נפש. בספטמבר 1938 כתב את השיר "תוצרת הארץ".
ביוגרפיה > כ"ט בנובמבר, מלחמת העצמאות ו"אלטלנה" (1947–1948)

אלתרמן, כמרבית תושבי ארץ ישראל באותה תקופה, עקב אחרי דיוני האומות המאוחדות בסתיו 1947 בעניין תוכנית החלוקה שהציעה ועדת אונסקו"פ. ב-10 באוקטובר כתב על כך בטורו בשיר "מה שידוע לכל או על הסף":
מחשרת השמועות, מעמעום הרעמים,
מעצרת עמים, מצעקה על ימים,
מכרזות הפינוי האנגלי הנשקל,
מנבואות ליום־תוהו באפס־ממשל,
מרמזי המזרח המאותת איומיו.
[...]
בלי עמוד, בין ליל־נוגה וליל־מאדים,
מבקיעה,
מבקיעה,
עצמאות היהודים!
בכ"ט בנובמבר 1947 קיבל האו"ם את הצעת ועדת אונסקו"פ בדבר תוכנית החלוקה, ויום לפני כן, ב-28 בנובמבר, לא הופיע הטור השביעי של אלתרמן, כנראה בשל סערת נפשו ממאורעות הדמים שהיו אז בארץ. יום לאחר כ"ט בנובמבר פרצה מלחמת העצמאות. אלתרמן הגיב לראשונה להחלטת כ"ט בנובמבר ב-5 בדצמבר.
ב-19 בדצמבר 1947 פרסם בטור השביעי את אחד משיריו המפורסמים, "מגש הכסף", שבו התייחס לאירועי שנות המרי של ארגוני המגן העבריים בשלטון הבריטי, שהתגברו בעקבות רדיפות היהודים באירופה במהלך השואה ומלחמת העולם השנייה. בעת כתיבת השיר נאבקו כוחות המגן העבריים על משמר היישובים, ונערכו להתמודדות הצפויה עם יציאת הכוחות הבריטים מהארץ.
בסמוך להכרזת העצמאות פורסם הקובץ הראשון של הטור השביעי, שכלל טורים שהופיעו מהופעתו לראשונה עד שלהי 1947. הספר כלל גם מבחר מהשירים ב"רגעים".
בראשית יוני 1948 סייר אלתרמן במחנות המעצר שהקימו הבריטים בקפריסין, בביקור בן עשרה ימים שתוכנן בידי לוי שוורץ, מאנשי המוסד לעלייה ב'. כמה ימים לאחר שחזר לארץ ישראל, ב-22 ביוני, הופגזה האונייה אלטלנה בידי צה"ל. שלושה ימים אחר כך, ב-25 ביוני, פרסם ב"טור השביעי" את השיר "אהבת ישראל ושרפת הנשק". בשיר הוא תמך בדעתו של דוד בן-גוריון, לפיה כל ויתור לאצ"ל היה מוביל את מדינת ישראל לאנרכיה.
כאשר אלתרמן החליט להתייצב בלשכת הגיוס בתל אביב, הוצע לו לשרת כקצין תרבות במחלקת התרבות. הוא סירב לכך, ולאחר מאמץ רב והתערבות מצד יצחק שדה, אושר שישרת ביחידה קרבית, וב-29 באוגוסט 1948 הגיע למחנה תל ליטוינסקי והתגייס לצה"ל. עוד לפני המלחמה היה חבר בארגון "ההגנה". הדיווחים על גיוסו פורסמו ב"דבר" וב"מעריב". מספרו האישי היה 122609. יצחק שדה, שהיה אז מפקד חטיבה 8, הורה להציבו בחטיבה, ואלתרמן צורף לגדוד 88, גדוד מרגמות שבחטיבה. לאחר סיום אימוניו הועלה לדרגת טוראי ראשון, והוחלט כי תפקידו יהיה להגיש תחמושת לרגמים.
ביום השני של מבצע יואב, ב-16 באוקטובר 1948, תקפה חטיבה 8 את הכפר עיראק אל-מנשייה. על אלתרמן הוטל התפקיד להגיש את פגזי התקיפה לרגם. לבסוף כשל הקרב. בעת שאלתרמן התייצב בפני יצחק שדה, הודיע לו שדה כי הוא שולח אותו לביתו, עקב גילו ובריאותו. הוא סירב ודרש לחזור לגדוד. שדה סירב ודרש ממפקדת חטיבה 8 להורות לאלתרמן לארוז את ציודו ולחזור לביתו. כשבועיים לאחר תקיפת החטיבה, ב-31 באוקטובר, הגיע למחנה תל ליטוינסקי, שם קיבל את ההודעה הרשמית על סיום שירותו בחטיבה.
ב-31 בדצמבר, חודשיים לאחר סיום שירותו בחטיבה 8, צורף אלתרמן למחלקת התרבות בצה"ל. שלושה חודשים אחר כך, ב-20 במרץ 1949, שוחרר באופן רשמי מצה"ל.
על תחושותיו בעת המלחמה כתב בשיר "ליל חניה".
ביוגרפיה > שנותיו האחרונות (1966–1970)

החל מאפריל 1966 אושפזה אחותו של אלתרמן, לאה, במרכז הרפואי העמק שבעפולה. מאוחר יותר התברר שלאה חלתה בלימפומת הודג'קין, ולאחר מכן הועברה לתל השומר. באמצע אוגוסט עברה ניתוח, אולם מצבה החמיר, והיא נפטרה ב-12 בספטמבר. למחרת נקברה בקיבוצה, תל עמל. ב-21 במרץ 1967, חצי שנה לאחר מכן, נפטרה אימו, בלה, ששהתה במוסד סיעודי ברמתיים (כיום הוד השרון). ביום מותה תכנן אלתרמן לבקרה, אך התבשר קודם לכן על מותה.
ימים ספורים לאחר מות אחותו, ב-17 בספטמבר 1966, הועלה לראשונה בתיאטרון "הבימה" המחזה "אותלו" של ויליאם שייקספיר, שאלתרמן תרגם לעברית, אולם הוא נעדר מן האירוע.
ב-6 בפברואר 1967 ילדה תרצה אתר את בתה הבכורה, יעל-לאה, נכדתו של אלתרמן.
ב-17 בפברואר, לאחר שלא פרסם את "הטור השביעי" מאז אוקטובר 1965, פרסם אלתרמן ב"דבר" את הטור "אשדוד ומוכיחיה". זאת הייתה הפעם האחרונה שפרסם ב"דבר". חודשיים אחר כך, ב-7 באפריל, פורסם טורו הראשון בעיתון "מעריב". הטור עסק בביקורו של הסופר הגרמני גינטר גראס בישראל ובהחלטת אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל שלא לערוך לו קבלת פנים. מאמריו בעיתון כונסו לאחר מותו בספר "החוט המשולש".
בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים, קרא אלתרמן להקמת ממשלת חירום לאומית, וב-26 במאי פרסם מאמר ב"מעריב" התומך בממשלה שכזו. במאמר גם טען כי מדיניותו של אשכול היא הססנית. ב-2 ביוני הצטרפה רפ"י לממשלת אשכול, ולאחר שמפלגות הפועלים הסתייגו מהמהלך, תקף אותן אלתרמן על כך, אם כי טען שההתנגדות תהיה זמנית.
ב-5 ביוני 1967 פרצה מלחמת ששת הימים. ביומה השני של המלחמה, ב-6 ביוני, נפל יואב צרי, בעלה של אחייניתו של אלתרמן גלי להב, בקרב על גבעת התחמושת.
לאחר הניצחון במלחמה, ב-16 ביוני, פרסם אלתרמן מאמר שכותרתו "מול מציאות שאין לה אח", ובו כתב:
ענינו של ניצחון זה הוא בכך שהוא מחק למעשה את ההבדל בין מדינת ישראל ובין ארץ ישראל. זו הפעם הראשונה מאז חורבן בית שני נמצאת ארץ ישראל בידינו. המדינה והארץ הן מעתה מהות אחת.
בעקבות מאמר זה יזם צבי שילוח, איש מפלגת רפ"י, פגישה עם אלתרמן ועם הסופר משה שמיר, ובה הציע הקמתה של תנועה שתפעל למען שמירתה של ארץ ישראל השלמה. על פי משה שמיר, בעקבות פרסום מאמרו "אין דרך בחזרה" על עמוד שלם בעיתון "מעריב", שבו היה אז חבר מערכת, התקשר אליו אלתרמן, וביחד הם ייסדו את התנועה למען ארץ ישראל השלמה. משה שמיר טען כי אלתרמן עמד בראש התנועה, אם כי לא נבחר לתפקיד זה מעולם. את נכונותו של בן-גוריון לוותר על מרבית השטחים תמורת שלום אמת, תיאר אלתרמן כ"היפותטית - אפילו אוטופית". למרות חילוקי הדעות שנוצרו ביניהם, הוא המשיך להעריץ את בן-גוריון, ואף הגיע לברכו ביום הולדתו בשדה בוקר.
ב-19 ביוני אותה שנה התקיימה הצגת הבכורה של המחזה "טורנדוט" שאלתרמן תרגם מרוסית.
ב-22 באוקטובר זכה בשנית בפרס טשרניחובסקי על תרגום יצירות של מולייר.
ביום העצמאות 1968 זכה אלתרמן בפרס ישראל לספרות. כמו בן-גוריון, שוויתר על הפרס בשנה זו, טען אלתרמן כי הוא מילא את חובתו ועל כן הפרס איננו מגיע לו, אך בסופו של דבר קיבל אותו בערב יום העצמאות.
ב-1969 כתב אלתרמן מחזה חדש, שלבסוף נגנז לבקשת שמואל בונים. במקומו ליקטו השניים שירים שכתב למחזה, הוסיפו שירים ותיקים שכתב אלתרמן, ויצרו מופע שנקרא תחילה "ערב פזמוני אלתרמן" שהוצג לראשונה ב-11 ביולי אותה שנה. שם המחזה שונה בהמשך ל"צץ וצצה" בעקבות גיבורו, הספרן "דפדפת", המדפדף בספרים שדמויות שונות צצות מהן.
ביוגרפיה > מותו (1970)

בשנת 1970 חלה במחלת מעיים. ב-16 במרץ, בשעה 05:25 בבוקר, הובהל לבית החולים איכילוב לאחר שהתלונן על כאבים חזקים בבטנו. למחרת עבר ניתוח מעיים, ובמהלכו לקה בהתקף לב ואיבד את הכרתו. מבין מבקריו בבית החולים היו ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר, השרים משה דיין ויגאל אלון, יצחק טבנקין וחיים גורי.
בסופו של דבר הוא לא חזר להכרתו, ונפטר ב-28 במרץ, בשעה 04:15 בבוקר, בגיל 59. עוד כשהובל באמבולנס לבית החולים כתב את צוואתו, בה ביקש שלא להספידו. הלווייתו הייתה ב-30 במרץ 1970, ובשל בקשתו "להיקבר כאחד האדם" הוא נקבר בבית הקברות קריית שאול, ולא בחלקת הסופרים בבית הקברות טרומפלדור. טקס האשכבה נוהל בידי אנשי צבא, ככל הנראה עקב הוראה של משה דיין.
במהלך החודש שלאחר פטירתו התנוסס שמו של אלתרמן בכותרות של עשרות כתבות, בעמודי השער של העיתונים הישראלים, במאמרים, בטורי דעה, בדפים פנימיים ובמוספים שמותגו כמדורי ספרות. ספדו לו בכירי המערכת הביטחונית והפוליטית, יצירותיו נותחו, הוקדשו לו שירים של משוררים ישראלים ידועים, ואף נשלח מכתב למערכת "דבר" שמתח ביקורת על אי־נכונותה של הממשלה לקבור אותו בין גדולי האומה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב, בהתעלמות מהוראתו לקבור אותו בטקס צנוע וסמלי, כפי שביקש בצוואתו. ההספד הצנוע שנכתב עליו בעיתון "הארץ" פורסם ללא חתימה, אולם כיום ידוע כי כתב אותו עובד העיתון הסופר יהושע קנז.
לאחר מותו החלה הוצאת הקיבוץ המאוחד בכינוס והוצאה לאור של כל כתביו בעריכת מנחם דורמן, מפעל שארך שנים רבות (1971–2005).
אלתרמן והדת היהודית

אלתרמן היה חילוני, אך סבתו הייתה דתייה, ובמגורי הוריו בתל אביב נהגו לשמור כשרות. בנוסף, הוא למד בגימנסיה "מגן דוד" בה חונכו התלמידים חינוך דתי וציוני. הוא צם ביום הכיפורים, ובימים נוראים היה הולך לבית כנסת. לאחר שאביו נפטר גידל זקן והיה נוכח בבית הכנסת בזמן אמירת קדיש. הוא נהג ללכת עם כמה מחבריו לחגיגת חג הגאולה של רבי שניאור זלמן מלאדי בכפר חב"ד.
יצירתו

יצירתו העשירה של נתן אלתרמן כוללת שירה לירית, פזמונים, שירי ילדים, מחזות, וכתיבה אקטואלית בשירה, בפרוזה ובמאמרים. אלתרמן גם הרבה בתרגום יצירות מופת מספרות העולם.