ג'פרסון דייוויס
מותו וקבורתו

ב-6 בנובמבר 1889 עזב דייוויס את בובואר בדרכו לביקור באחוזת בריירפילד. הוא עלה על אוניית קיטור בניו אורלינס שהפליגה בגשם כבד ובמהלך ההפלגה הוא חש ברע, כך שבתחילה הוא לא חש מספיק בטוב כדי לרדת ביעדו והוא בילה לילה במעלה הנהר בוויקסבורג לפני שעשה את פעמיו לאחוזה ביום המחרת. הוא סירב לקרוא לרופא במשך ארבעה ימים עד ליציאתו למסע בחזרה. בינתיים שלחו המשרתים מברק לורינה והיא עלתה על רכבת לניו אורלינס ומשם עלתה על ספינה שבסופו של דבר פגשה את הספינה בה עשה דייוויס את דרכו בחזרה. לבסוף קיבל דייוויס טיפול רפואי כאשר שני רופאים עלו על הספינה בהמשך הדרך ואבחנו אצלו דלקת סימפונות חריפה עם סיבוך של מלריה. בהגיעם לניו אורלינס שלושה ימים לאחר מכן, נלקח דייוויס לביתו בשכונת גרדן דיסטריקט של צ'ארלס פנר, קצין לשעבר בצבא הקונפדרציה ואז שופט בבית המשפט העליון של לואיזיאנה. פנר היה חתנו של ידידו הוותיק של דייוויס, ג'. מ. פיין. רופאו של דייוויס, סטנפורד צ'יילי קבע שמצב בריאותו של דייוויס לא מאפשר לו לנסוע לבובואר. ארבעה סטודנטים לרפואה שהיו בניהם של ותיקי צבא הקונפדרציה ונזירה קתולית ליוו אותו באמבולנס אל ביתו של פנר. דייוויס נותר מרותק למיטתו, אך מצבו היה יציב במשך השבועיים הבאים. בראשית דצמבר המצב החל להחמיר. על פי פנר, כאשר נראה היה שמצבו משתפר, הוא איבד את ההכרה בערבו של 5 בדצמבר. ג'פרסון דייוויס נפטר באותו לילה, רבע שעה אחר חצות, ב-6 בדצמבר 1889, כשוורינה מחזיקה את ידו וסביב מיטתו נכחו כמה ידידים.
הלווייתו של דייוויס הייתה אחת הגדולות שנערכו בדרום והעיר ניו אורלינס עטפה את עצמה באבל כאשר ארונו הוצב בבניין העירייה במשך כמה ימים. הוועדה המנהלת של טקס ההלוויה החליטה להדגיש את קשריו של דייוויס לארצות הברית, וכך הוחלט שדגל ארצות הברית יונח על גבי דגל הקונפדרציה שעטף את ארונו של דייוויס ושבסמוך יונפו שני סוגי הדגלים לסירוגין. גופתו של דייוויס הולבשה בחליפת מדים אפורה חדשה של צבא הקונפדרציה שניתנה על ידי ג'ובל ארלי וורינה הניחה על הכן שעליו ניצב הארון את החרב שדייוויס נשא במהלך מלחמת בלאק הוק. עיטור פשוט בשלב הראשון של ההלוויה היה דגל אמריקאי קטן מורכן עם תמונתו של דייוויס במרכז. ל"צבא הגדול של הרפובליקה" (אנ'), אחוות ותיקי צבא האיחוד, היה תפקיד מרכזי בטקס, אף על פי שהמרשל הגדול של הטקס היה ג'ון ג. גלין, ראש המשמר הלאומי של לואיזיאנה ומושל ג'ורג'יה וראש ארגון ותיקי צבא הקונפדרציה, ג'ון גורדון, היה המרשל הגדול של כבוד. בעוד שהממשל הפדרלי התעלם ממותו של דייוויס, רבים מפעמוני הכנסיות בדרום צלצלו, ותיקי צבא הקונפדרציה קיימו תהלוכות רבות וסנאטורים וחברי קונגרס חצו את נהר הפוטומק כדי להצטרף לבכירי ממשל הקונפדרציה לשעבר וגנרלים בצבא הקונפדרציה בטקס ההספד שנערך באלכסנדריה שבוירג'יניה.
בשלב הראשון נטמן דייוויס בחלקה של הארמייה הצפונית של וירג'יניה בבית הקברות מטרי שבניו אורלינס. ב-1893 הוא נטמן מחדש, על פי בקשת אלמנתו, בבית הקברות הוליווד שבריצ'מונד. לפני מותו השאיר דייוויס לרעייתו הוראות לגבי מיקום קברו, אך יום לאחר מותו הודיע הניו יורק טיימס שריצ'מונד חפצה שהוא ייקבר אצלה. ורינה דייוויס סירבה לקבל צדקה באופן ישיר, אך נתנה להם להבין שהיא תהיה מוכנה לקבל סיוע כספי באמצעות חברת דייוויס לנד. עד מהרה החלו תיירים רבים בניו אורלינס לפקוד את קברו. ערים נוספות בדרום רצו שדייוויס ייקבר בתחומן. לואיוויל, קנטקי הציעה את בית הקברות קייב היל, בציינה ששנתיים קודם לכן דייוויס הקדיש כנסייה שנבנתה על מקום הולדתו וטענה שהוא ביקש כמה פעמים להיקבר במדינת הולדתו. בקשות לבחירתן כמקום קבורתו של דייוויס הגיעו גם מממפיס שבטנסי, מונטגומרי שבאלבמה, מייקון ואטלנטה שבג'ורג'יה וג'קסון וויקסבורג שבמיסיסיפי. ראש עיריית ריצ'מונד וותיק צבא הקונפדרציה, ג'. טיילור אליסון, הקים את "אגודת הזיכרון של ג'פרסון דייוויס" וב-12 ביולי 1891 חשפה ורינה דייוויס במכתב לוותיקי הקונפדרציה ולתושבי מדינות הדרום שבחירתה הראשונה כמקום קבורה לבעלה המנוח תהיה אחוזתו במיסיסיפי, אך בשל חששה מהצפות הנהר, היא החליטה שמקום קבורתו הראוי יהיה בריצ'מונד.
לאחר ששרידי גופתו של דייוויס הוצאו מקברו הראשון בניו אורלינס, הם הוצבו למשך יום אחד באולם הזיכרון של האגודה ההיסטורית של לואיזיאנה. בין אלו שחלקו לו כבוד אחרון נמנו מושל לואיזיאנה, מרפי ג'. פוסטר האב. במסע ההלוויה שנמשך יום ולילה, הועבר ארונו של דייוויס מניו אורלינס לריצ'מונד. המסע עבר בבובואר ואז המשיך לריצ'מונד עם עצירות לטקסי זיכרון במוביל ובמונטגומרי שבאלבמה, אטלנטה שבג'ורג'יה ושארלוט וגרינסבורו שבקרוליינה הצפונית. הרכבת שנשאה את ארונו של דייוויס סטתה גם לבירת קרוליינה הצפונית ראלי, שם הוצבה בקפיטול של המדינה. במסע זה של הרכבת נהג אותה ג'יימס ג'. ג'ונס, עבד משוחרר ששירת את דייוויס במהלך המלחמה והיה לאיש עסקים ופוליטיקאי מקומי. לאחר עצירה בדנווייל, וירג'יניה, בירתה האחרונה של הקונפדרציה וטקס נוסף בקפיטול מדינת וירג'יניה, נטמן ארונו של דייוויס בבית הקברות הוליווד שבריצ'מונד. על פי סיכום עם ורינה דייוויס, הועברו עצמותיהם של ילדיהם שהלכו לעולמם לפני אביהם ממקומות קבורתם בוושינגטון די. סי., ממפיס ובחלקה אחרת בבית הקברות הוליווד, אל החלקה המשפחתית החדשה.
בהמשך הוקם פסל בגודל טבעי של דייוויס כמצבה על קברו, כפי שהובטח על ידי "אגודת הזיכרון של ג'פרסון דייוויס" בשיתוף פעולה עם ותיקי צבא הקונפדרציה ואיחוד בנות הקונפדרציה. אבן הפינה לאנדרטה הונחה בטקס שנערך ב-1896 והיא הוקדשה בטקס בו השתתפו 125,000 איש ב-3 ביוני 1907.