stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קאדל אוונס
קריירה > 2011 > טור דה פראנס 2011

לפני המרוץ, נחשב אוונס כבעל סיכויים בינוניים לזכות בניצחון. שני המועמדים המובילים היו אלברטו קונטדור ואנדי שלק שסיימו במקומות 1–2, בהתאמה, במרוץ ב-2009 וב-2010. גם קבוצתו של אוואנס נראתה כאפורה למדי ביכולת התמיכה בו ובלט בה רק הרוכב האמריקאי הוותיק, ג'ורג' הינקאפי.
אוואנס פתח את המרוץ בצורה מוצלחת מאוד לאחר שסיים שני בקטע הראשון, קבוצתו סיימה שנייה במרוץ הקבוצתי נגד השעון ואוונס עצמו ניצח בקטע הרביעי שהסתיים בעלייה קצרה, לאחר מאוץ אל קו הסיום בו גבר על קונטדור. בכל השבוע הראשון למרוץ, שהיה רווי נפילות בהן נפגעו גם רוכבים בכירים (כולל קונטדור וויגינס) הצליחה קבוצתו, BMC, לרכוב בחלק הקדמי של הדבוקה דבר שמנע מאוואנס מעורבות בנפילות אלו והוכיחה בכך כי בקטעים המישוריים היא מספקת לאוונס את התמיכה הדרושה.
לקטעים ההרריים בפירנאים הגיע אוונס במקום השלישי וכראשון מבין הרוכבים שנחשבו כבעלי סיכויים לניצחון. בסיום קטעי הפירנאים עדיין שמר אוונס על מקומו השלישי בדרוג הכללי, כשמקדימים אותו הצרפתי המפתיע, תומא ווקלר ופרנק שלק שהצליח לברוח בקטע הררי והקדים בו את אוונס ב-30 שניות. ככל שהתקדם המרוץ, התברר כי קטעים 18 ו-19, שעמדו להסתיים במעברי האלפים, יהיו בעלי השפעה מכרעת על המרוץ. בקטע ה-18, שהסתיים במעבר גאליבייה, בצע אנדי שלק התקפה נועזת על דבוקת המובילים כ-62 קילומטר מקו הסיום ופתח עליה פער שבשלב מסוים עלה על 4 דקות. כשנוכח אוונס כי לא יקבל סיוע מהרוכבים האחרים, עבר לקדמת דבוקת המובילים ומשך את יריביו במשך מרחק גדול. אנדי שלק ניצח בקטע והקדים את אוונס ב-2.06 דקות, אך תודות למאבקו העיקש הצליח אוונס לשמור על פיגור סביר מול שלק. בקטע ה-19, שהסתיים במעלה המפורסם של האלפ ד'ואז, תקף קונטדור כבר בתחילת הקטע. בשלב מסוים סבל אוונס מתקלה באופניו, נכנס לפיגור והיה נדמה כי שוב בוגד בו מזלו. אולם, בסיוע רוכבים אחרים, הצליח לחזור לדבוקת קונטדור ושלק וקבע בסיום זמן זהה לאנדי שלק. לקטע ה-20 ולפני האחרון שהיה מרוץ נגד השעון סביב גרנובל, הגיע אוונס כשהוא מדורג במקום השלישי, בפיגור של 57 שניות מאנדי שלק ו-4 שניות מפרנק שלק. אוונס הפגין רמה גבוהה מאוד, סיים במקום השני (אחרי טוני מרטין) ועלה למקום הראשון הכללי, עם יתרון של דקה וחצי על אנדי שלק. בכך הבטיח למעשה את ניצחונו במרוץ כולו. כשחצה אוונס את קו הסיום בקטע האחרון בפריז הקיפו אותו חברי קבוצתו וחיבקוהו בהתרגשות רבה, אות למתח הרב בו נמצאה הקבוצה במשך כל זמן המרוץ.
2015-2012

ב-2012 ניצח אוונס במרוץ הקטעים הצרפתי הקצר אך יוקרתי, קריטריום אינטרנשיונאל, כשהקדים את פייריק פדריגו ומייקל רוג'רס. אוונס, שניצח בקטע השני שהיה מרוץ אישי קצר נגד השעון, החל את הקטע השלישי והאחרון בזמן זהה לבן ארצו רוג'רס. בקטע ההררי סיים אוונס בזמן זהה למנצח פדריגו, הקדים ב-8 שניות את רוג'רס וכך ניצח בדרוג הכללי. בהמשך אותה שנה סיים במקום ה-7, המאכזב מבחינתו, בטור דה פראנס, בפיגור של יותר מ-15 דקות אחרי המנצח הבריטי, בראדלי ויגינס.
 ב-2013 התחרה אוונס בג'ירו ד'איטליה. הוא סיים שלישי בדרוג הכללי, 5:52 דקות אחרי המנצח האיטלקי, וינצ'נזו ניבאלי ו-1:09 דקות אחרי הקולומביאני, ריגוברטו אוראן. בטור דה פראנס באותה שנה גילה אוונס כושר נמוך וסיים רק במקום ה-39 בדרוג הכללי. ב-2014 ניצח בג'ירו דל טרנטינו.
בפברואר 2015, לאחר שהתחרה בטור דאון אנדר, הודיע אוונס על פרישתו.
2015-2012 > תכונותיו כרוכב

אוונס הוא רוכב רב-גוני המצטיין ברוב תחומי רכיבת הכביש: בשנותיו המוקדמות יותר, הפגין אוונס יכולות גבוהות במיוחד בקטעי מרוץ נגד השעון [דרוש מקור]. עם התפתחות קריירת הרכיבה שלו, פיתח אוונס את יכולות הטיפוס שלו, עד כדי יכולת להתחרות בטובי המטפסים בעולם.
על אף שהוא נחשב לרוכב טוב למדי בהרים, לא ניתן לסווגו כמטפס קלאסי, שכן טכניקת טיפוס ההרים המועדפת עליו (כמו גם על איוואן באסו) היא כזו המערבת רכיבה בקצב יציב, המחושב היטב והמביא את הרוכב עד לקצה יכולתו באופן הדרגתי.[דרוש מקור] טכניקה זו ניצבת בניגוד לטכניקת הטיפוס של מטפסים "קלאסיים" קלי משקל - אשר מסוגלים להאצות חזקות ושינויי קצב תוך כדי טיפוס, ועושים זאת על מנת לנסות ו"לשבור" את מתחריהם.
חיים פרטיים

אוונס היה נשוי לקיארה פאסריני, פסנתרנית איטלקייה. הם התגוררו בשווייץ ואמצו ב-2010 ילד ממוצא אתיופי. ב-2015 נפרדו אוונס ופאסריני. אוונס חי בזוגיות עם סטפניה זנדונלה, מדריכת סקי איטלקית וב-2019 נולד בנם איידן. שם משפחתו הוא שם ולשי שמקורו באביו של סבו, שהיגר מווילס לאוסטרליה.
חיים פרטיים > מודעות חברתית ויחס לתקשורת

ב-2008 רכב אוונס כאשר מתחת לחולצת הרכיבה שלו חולצה נוספת ועליה דגל טיבט וקריאה לשחרור טיבט. אוונס אמר כי "ניסיון לקדם מודעות עבור מצבה של טיבט הוא משהו שאדם במעמדי יכול לעשות. אני חש צער רב עבורם. הם אינם פוגעים באיש ותרבותם נלקחת מהם. אינני רוצה לראות את שקרה לאבוריג'ינים קורה שוב."
אוונס ידוע כרוכב המתעמת עם התקשורת, עם האוהדים ועם רוכבים אחרים.
בתקשורת הוצג אוונס לא אחת כמי שסובל מ"מזל רע" כרוכב - שהתבטא בין השאר בתקלה טכנית בוואלטה דה אספניה בשנת 2009 שייתכן ומנעה ממנו ניצחון במירוץ, בסדק בעצם שספג בקטע השמיני בטור דה פראנס של 2010 - עת הוביל את המירוץ ובעוד מקרים שונים של מחלות, תקלות ואי-תפקוד של רוכבים חברים בקבוצתו ברגעים המכריעים. בכמה מקרים נראה היה כי הוא מושם ללעג על ידי גורמי תקשורת מסוימים, בעיקר אירופאים, אשר שיוו לו בדיווחיהם את תווית המפסידן שאינו מסוג לנצח במירוץ חשוב באמת[דרוש מקור]. מצב זה גרם לחיכוכים רבים בין אוונס לאנשי תקשורת הספורט, באחד מהם אף דחף אוונס כתב תקשורת שקרב אליו יתר על המידה לדעתו, תוך שהוא צועק לעבר הכתב "Don't touch me!" ("אל תיגע בי!").
במהלך הטור דה פראנס של שנת 2008 השתמש אוונס בשומר ראש.
ב-2017 ביקר אוונס בישראל ונטל חלק במסע אופני הרים שנערך במלאת 100 שנים לקרב באר שבע. המסע עבר בקטעים מנתיב ההתקדמות של פרשי אנזא"ק לפני הקרב, מיד אנזא"ק שבנגב המערבי באיגוף דרומי אל באר שבע.
הערות שוליים

↑  http://big.one.co.il/Cat/Articles/ShowArticle.aspx?id=184080
↑  אוונס איננו מאיץ אך במרוצים עתירי סיומים בפסגות יש סיכוי גם למטפס לזכות בדירוג הכללי של מלך המאיצים
↑  Cadel Evans is feted by his BMC team, צילום של סטפנו סירוטי, אתר cyclingnews.com ‏ 24 ביולי 2011
↑  ABC News, Cadel Evans: Australian cycling legend and Tour de France winner to retire in 2015
1 2  עמי גינזבורג, כשאלוף הטור דה פראנס לשעבר הסתער על באר שבע, באתר הארץ, 2 בנובמבר 2017
↑  Bikes, Bike Reviews and Bike News, www.bikeradar.com (באנגלית)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אלסנדרו באלאן | אלוף העולם במרוצי כביש  2009 | הבא: תור הוסהובד |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 0452 6171  LCCN: no2010141690  NTA: 343699273  VIAF: 156362983   WorldCat (עם VIAF): 156362983
דוואן צ'יז'ווי

זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
דְווָאן צִ'יזְ'ווֵי (באנגלית: Duan Qirui; ‏ 6 במרץ 1865 – 2 בנובמבר 1936) היה מצביא ופוליטיקאי סיני, מפקד של צבא בייאנג ומנהל בפועל[דרושה הבהרה] של הרפובליקה של סין (בבייג'ינג) מ-1924 עד 1926. הוא היה גם ראש ממשלת הרפובליקה של סין ארבע פעמים בין 1913 ו-1918. הוא היה האיש החזק ביותר בסין מ-1916 עד 1920.
קריירה מוקדמת

בשנת 1885 נכנס דוואן צ'יז'ווי לאקדמיה הצבאית של טיינג'ין, שהתמחתה בארטילריה וסיים את לימודיו במקום ראשון בכיתתו. לאחר סיום הלימודים הוא נשלח ללושאן כדי לפקח על בניית ביצורים ארטילריים והגיע לידיעתו של לי הונג-ג'נג, ששלח אותו ללמוד מדעי הצבא בגרמניה במשך שנתיים. לאחר חזרתו לסין הוא מונה לראשונה כקצין בצבא בייאנג ולאחר מכן הפך למורה וחונך באקדמיה הצבאית של ויחאי. עד מהרה הוא קבל את חסותו של יואן שה-קאי אשר מינה אותו כמפקד ארטילריה בצבא החדש.
לראשונה דוואן פעל בשדה הקרב במרד הבוקסרים, שם הוא שירת את יואן בפרובינציית שאנדונג. יואן נתן לו את הפיקוד על חטיבה בצבא בייאנג ב-1904. ב-1906 הוא מונה לראש המכללה של בודינג, מה שאיפשר לו להתחיל לגייס את חבורת הקצינים הזוטרים שיהיו נאמנים לו. יואן ארגן את נישואיה של אחייניתו, שאותה אימץ, לדוואן במאמץ לבסס את כוחו ולבסס את נאמנותו של דוואן.
לאחר פרוץ מרד ווצ'אנג ב־1911 נגד שושלת צ'ינג, פיקד דוואן על הארמייה השנייה של הצבא הלאומני נגד הצבא המהפכני בקרב יאנגשיה, והצליח להחזיר את האנקו ואת האניאנג. אחרי שיואן שייקאי שינה את מהלך המהפכה של שינהאי בכך שהכריח את הקיסר להתפטר, דוואן תמך בו. על נאמנותו זו יואן מינה אותו מושל צבאי של פרובינציות חונאן והובי. הוא נקרא לשרת בממשלה של יואן כשר המלחמה בשנת 1912, ולאחר מכן כראש ממשלה בשנת 1913, תוך שמירה על תפקידו כשר המלחמה.
מאחר שתמך בפומבי בהתפטרותו של הקיסר עוד בשנת 1911, נתמך קידומו של דוואן על ידי הקואומינטאנג.
פוליטיקה

דוואן עלה לשלטון כבעל ברית של יואן שיקאי, אך במשך הזמן בין השניים נוצרו מחלוקות בנושאים שונים. בין השאר בגלל העובדה שדוואן צבר כוח והשפעה על צבא בייאנג כשר המלחמה, ובכך ערער את שליטתו של יואן על הצבא. כשדוואן הבין שכוחו הולך וגובר, הוא הפך ליותר עצמאי, ובהדרגה קרא תיגר על הנשיא בנוגע למינויים ולרפורמות בצבא. מאחר ששניהם היו חמי מזג, המריבות ביניהם ״התחממו״ עוד יותר, ויואן החליט בסופו של דבר לפגוע בכוחו דוואן. לאחר כישלונו של דוואן וצבא בייאנג לדכא את מרד באן לאנג, יואן יזם טיהורים בצבא מתומכי דוואן, גייס צבא חדש שיהיה נאמן ליואן עצמו ויהיה עם כישורי לחימה טובים יותר מאלה של דוואן. כשדוואן חלה בסוף 1914, הוא לא היה מסוגל לעצור את תוכניות הנשיא, ולכן פוטר כשר המלחמה במאי 1915.
מאחר שציפה בסופו של דבר להחליף את יואן בנשיאות, התנגד דוואן לניסיונו של יואן להכריז על עצמו כקיסר בסוף 1915. לאחר שכמה מחוזות הכריזו על עצמאות מממשלתו של יואן, ניסה דוואן לשחק את המתווך בין המורדים ליואן, בדיוק כפי שיואן עשה במהלך מהפכת שינהאי. ידידותם מעולם לא התאוששה, גם לאחר שיואן קיבל את תפקיד ראש הממשלה, בין היתר משום שיואן ויתר על סמכויותיו אלה. דוואן שימש כראש ממשלה לסירוגין בין השנים 1913–1918, ועמד בראש כמה ממשלות, כחלק מסדרה של קואליציות שבריריות. ניסיונו של יואן להקים את שושלת הקיסרות שלו הרס את אחדותה של סין, ומחוזות רבים הכריזו על עצמאות דה פקטו מבייג'ינג כבר בשנת 1915.
כראש הממשלה

בשנת 1916, כאשר יואן שיקאי היה על ערש דווי, הוא התקשר עם כמה מהדמויות הפוליטיות והצבאיות החשובות ביותר בממשלתו, כולל דוואן, לשמוע את צוואתו הפוליטית האחרונה. יואן היה מסוגל רק לומר את המילה: "החוקה", שאף אחד לא היה מסוגל לפרש. החוקה של יואן משנת 1914 קבעה, כי במקרה של מותו הקרב של נשיא סין, יציין הנשיא את שמותיהם של שלושה אנשים שירשו אותו. לאחר מותו תיפתח הקופסה ויבחר אחד מן השמות.
יואן נפטר ב-6 ביוני 1916. כשהקופסה נפתחה, דוואן צ'יז'ווי, לי יואנהואנג ושו שיצ'אנג היו השמות שהוא ציין. בתחילה אף אחד לא רצה לקחת את הנשיאות. דוואן התייעץ עם מנהיגים צבאיים בכירים אחרים בצפון סין, והעריך כי לי הוא החלש והפחות פופולרי מבין השלושה, ולאחר מכן לחץ עליו בהצלחה לקבל את הנשיאות, אולי מתוך המחשבה שנשיא חלש ולא פופולרי יהיה קל יותר לתמרן. דוואן שירת תחת לי כראש ממשלה, אך שלט בו - ובשאר הממשלה - ופעל כדיקטטור מעשי של צפון סין, שנתמך בעיקר על ידי מצביאים עצמאיים למחצה. דוואן ולי לא ניסו מעולם לאשר את מינויו של לי לנשיא בעזרת בחירות לפרלמנט או בבחירות כלליות, דבר שמצביע על הזלזול של דוואן ברפורמה חוקתית.
דוואן צ'יז'ווי, במינויו כראש ממשלה, סירב להכיר בחוקת 1912 הישנה. הוא התנגד גם לנשיא לי יואנהונג וגם לסגן הנשיא פנג גוזאנג, המפקד הצבאי השני החשוב ביותר של צבא בייאנג אחרי דוואן עצמו. ב־15 ביוני 1917 פרסם האדמירל של הצי הראשון של סין, לי טינג-שיין, יחד עם מפקדים ימיים בכירים נוספים, הצהרה התומכת בחוקת 1912 ואיים להתעלם מהוראות מבייג'ינג אם לא יחזירו את החוקה. הם הכריזו על סולידריות עם הצבא הלאומי בדרום מערב סין שגם תמך בחוקה. בסופו של דבר הצליח פנג לשכנע את דוואן להתרכך, והממשלה החליפית שקמה בדרום הסכימה להתבטל עם חידוש הפרלמנט. אף על פי כן, הפרלמנט והמדינה נותרו חלוקים כתמיד בין צפון לדרום. דוואן ומנהיגי בייאנג האחרים סירבו להיכנע לתכתיבים של חברי פרלמנט דרומיים, שהשתייכו בעיקר למפלגת הקוומינטנג של סון יאט-סן בגואנגדונג, הם נתמכו על ידי צבאות מהדרום מחוץ לבייאנג. דוואן החליט לפעול נגד מפקדי הצבא הדרומי על ידי העברתם לתפקידים אחרים ובכך לשבור את כוחם הפוליטי. כדי לעשות זאת הוא החליט להדיח את המפקד הצבאי הפרו-קומינטאנג של חונאן; אולם הקבינט שלו סירב לבצע זאת. למרות זאת, יד ימינו של דוואן ומזכיר הממשלה, שו שו-שנג, הוציא פקודות מיוזמתו לפתוח בהתקפה על הונאן.
מלחמת העולם הראשונה

באירופה מלחמת העולם הראשונה הגיעה לנקודה הכרעה בשנים 1916–1917. דוואן ראה בכך הזדמנות לטפח את הקשרים של סין עם המעצמות האירופיות ועם ארצות הברית על ידי הכרזה שהם עומדים לצד בעלות הברית נגד כוחות הציר. עם זאת, דוואן נתקל בהתנגדותם של הנשיא וגם סגן הנשיא, וכן רוב הפרלמנט. הוא היה נחוש לקבל את אישור הפרלמנט באמצעות משא ומתן ונקט טקטיקה של הסתה עם אספסוף מאורגן. בתגובה, הנשיא לי יואן-הונג, במאי 1917, פיטר את דוואן כראש הממשלה לאחר שהפרלמנט הצביע על הדחתו.
באותה העת הגנרל המלוכני, ג'אנג שון, צעד עם צבאו לבייג'ינג והודיע על חידוש שושלת צ'ינג ב־1 ביולי 1917. הגנרלים של צבא בייאנג ואחרים, בראשות סגן הנשיא פנג ג'ואזנג התנגדו למהלך, גייסו את כוחותיהם וסיימו את הניסיון המלכותי הקצר הזה. דוואן הוחזר לשלטון בעוד שלנשיא לי יואן-הונג, נמאס מהפוליטיקה של בייאנג, והוא התפטר מהנשיאות. כעבור כמה ימים, ב־14 באוגוסט 1917, נכנסה סין למלחמת העולם הראשונה, לצד בעלות הברית. דוואן הכריז מלחמה על גרמניה ועל האימפריה האוסטרו-הונגרית והשתלט על המובלעת הגרמנית והאוסטרו-הונגרית בטיינג'ין. בהיכנסו למלחמה קיווה דוואן לקבל הטבות לסין מבנות הברית, כגון ביטול של הסכמים רבים שסין נאלצה לחתום עליהם בעבר. הוא גם קיווה כי סין תוכל להשיג יוקרה בינלאומית על ידי מעורבותה ב"מלחמה הגדולה ".
האסטרטגיה של דוואן הייתה עתה לנהל משא ומתן על הלוואות פיננסיות עם יפן, תמורת ויתורים, כדי לממן כוח צבאי להשתלטות על הדרום. הכיסוי הפוליטי למהלך הזה היה כניסת סין למלחמת העולם הראשונה. עקב מצב האשראי הדל של הממשלה והוצאות המלחמה באירופה, מה שהפך את המימון המערבי והמקומי לבלתי אפשרי, דוואן ניהל בחשאיות את השגת ההלוואה הראשונה מיפן ב-29 בספטמבר 1917. בתמורה הוא הציע ליפן את הזכות להציב חיילים במחוז שאנדונג, כמו גם את הזכות לבנות ולהפעיל שם שתי רכבות חדשות. כאשר נחשף בעתיד המהלך הזה, הוא גבה מחיר פוליטי גבוה, אבל בינתיים קיבל דוואן את הכסף לחיזוק הצבא שלו. המהלך הפך מאוחר יותר לחלק מבעיית שאנדונג.
חבורת אנחווי

לאחר שפנג גואז'אנג החזיר את דוואן לתפקיד ראש הממשלה, הוא החל בהכנות לגיוס כוחות לכיבוש הדרום. הדרום הגיב על ידי הקמת ממשלה יריבה נוספת נגד הצפון וארגן תנועה להגנת החוקה. דוואן שיגר שני כוחות נאמנים של פנג גואז'אנג לדרום כדי לכבוש את הונאן, הציר המרכזי של סין המרכזית. אחד המפקדים האלה היה וו פאיפו שתמך בהעדפתו של פנג לפיוס בדרכי שלום, וסירב להילחם. דוואן יצא נבוך מהפיאסקו הזה, ונאלץ להתפטר בפעם השנייה מראשות הממשלה בנובמבר 1917.
אף על פי כן, לדוואן עדיין הייתה השפעה אדירה בבייג'ינג בקרב המפקדים הצבאיים, שעדיין היו נאמנים לו. פנג גואז'אנג נאלץ להחזיר אותו מחדש לממשלה כשר המלחמה, ושוב שלח דוואן כוחות לדרום. הוא גם הורה לג'אנג דזוו-לין, שליט צבאי במנצ'וריה, לשלוח חיילים לבייג'ינג כדי להמשיך ללחוץ על פנג להחזירו לראשות הממשלה. עם זאת, וו פיאפו שוב סירב למלא את פקודותיו לפלוש למחוזות הדרומיים. לנוכח האיום של פנג גוז'אנג, קאו קון וו פאיפו התמזגו עם "חבורת ז'ילי". דוואן ניסה לחזק את מעמדו על ידי יצירת מפלגה פוליטית בשם חבורת אנחווי. הוא גם השתמש בכספי הלוואות שקיבל מיפן, כדי לבנות את כוחותיו הצבאיים, באמצעות קצינים יפנים שהכשירו את כוחותיו.
כהונתו של הנשיא פנג גואז'אנג הסתיימה ב־10 באוקטובר 1918; בניסיון לפייס את הדרום, הוא הסכים לא להעמיד את מועמדותו מחדש לבחירות, בתנאי שגם דוואן יפנה את משרד ראש הממשלה. גם מעמדו של דוואן החל להחלש כאשר הופיעו שמועות על יחסיו הסודיים עם היפנים. כאשר נחשף עניין הלוואות יחד עם ההסכם הסודי עם יפן להעביר את שאנדונג ליפנים, בזמן וועידת השלום של ורסאי, החלו מהומות גדולות בעיר הבירה. את המהומות האלה יזמו סטודנטים אנטי אימפריאליסטים והם נודעו בשם התנועה של הארבעה במאי 1919. יריביו של דוואן, קאו קון וו וו פאיפו מחבורת של ז'ילי, דחקו אותו לפינה על ידי ארגון ברית של מנהיגים צבאיים, כולל ג'אנג זאולין, שהתנגד לדוואן. הם גם דרשו את פיטוריו של שו שו-צ'נג, מפקדו הראשי של דוואן, ב-4 ביולי 1919. כגמול, דוואן אילץ את הנשיא החדש לפטר את קאו ואת וו גם אם לא הייתה שום דרך חוקית לסלק אותם בפועל. הוא גם שינה את שם צבאו וגייס אותו למלחמה עם חבורת ז'ילי ותומכיה.
ירידתו של דוואן

הסכסוך נודע כ"מלחמת ז'ילי-אנחוי" ונמשך בין 14 ביולי עד 18 ביולי 1920. אף שצבאו של דוואן הוכשר על ידי יפן, הוא נכנע בקלות לכוחות ז'ילי של וו פאיפו ולבעלי-בריתו. לאחר שכוחו הצבאי התנפץ, דוואן נמלט למובלעת היפנית בטיאנג 'ין. החבורה של אנחוי החלה לאבד את גיבושה, כיוון שכמה מחבריה הזדהו עם חבורת ז'ילי או עם חבורת פנגטיאן של ג'אנג זואולין. רק ג'ה-ג'יאנג נותרה בידיה של חבורת אנחווי, אם כי בסופו של דבר גם היא נפלה ב-1924.
שאנדונג נותרה כמובלעת על ידי חבורת ז'ילי, אבל לאחר מכן, המשטר של חבורת אנחוי הטיל עליה תנאים קפדניים של נייטרליות. אף על פי כן, כמה פוליטיקאים של חבורת אנחווי נותרו פעילים בממשלה, כשחבורת ז'ילי וסיעתו של פנגטיאן החלו להילחם זה בזה. ג'ין יונפנג, שהיה בן חסותו של דוואן, מונה לראש הממשלה באוגוסט 1920. חברי אנחווי אחרים תיווכו בסתר בין ג'אנג זואולין לפנג יו-צ'יאנג, מנהיג חשוב בחבורת ז'ילי, כשהחליט האחרון להתקומם נגד בעלי בריתו לשעבר פרצה מלחמת ז'ילי-פנגטיאן השנייה.
חזרה כמנהל כללי

תבוסתם של וו פאיפו ושל חבורת ז'ילי הכריחה אותם לסגת דרומה. ז'אנג זואולין המנצח, במהלך בלתי צפוי מינה את דוואן צ'יז'ווי כמנהל הכללי החדש של הממשלה ב-24 בנובמבר 1924. דוואן נחשב לבחירה נייטרלית, מאחר שלא עמד לרשותו בשלב זה צבא משלו. בנוסף, במקום "הנשיא" דוואן נקרא עכשיו "מנכ"ל", שם שמרמז כי התפקיד היה זמני ולכן חלש מבחינה פוליטית. דוואן פנה לסון יאט-סן ולקואומינטאנג שבדרום כדי לפתוח מחדש את המשא-ומתן לקראת איחוד. סון דרש לבטל את "האמנות הבלתי שוויוניות" עם המעצמות הזרות ולהרכיב אספה לאומית חדשה. כדי ליצור לחץ ציבורי, דוואן הבטיח לכנס אספה לאומית חדשה בתוך שלושה חודשים. מאידך הוא לא יכול היה לבטל באופן חד-צדדי את "החוזים הלא שוויוניים", שכן בזכותן המעצמות הזרות הכירו רשמית במשטרו של דוואן.
סון נפטר ב-12 במרץ 1925 והמשא ומתן התמוטט.
עם כוחה הצבאי הדל, ממשלתו של דוואן הייתה תלויה לחלוטין בפנג יאשיאנג וג'אנג זאולין. דוואן ידע כי שני אלה לא מסתדרים, והוא ניסה בחשאי לנגח אחד בשני. ב־18 במרץ 1926 התקיימה צעדת מחאה נגד המשך הפגיעה הזרה בריבונות הסינית, וכן התרחשה באותה העת תקרית בטיאנג'ין בהשתתפות ספינת מלחמה יפנית. דוואן שיגר צבא כדי לפזר את המפגינים, וכתוצאה מכך נהרגו 47 מפגינים והיו מעל 200 פצועים, כולל מייסד המפלגה הקומוניסטית הסינית. האירוע קיבל את השם הטבח של 18 במרץ. חודש מאוחר יותר פנג יושיאנג שוב מרד הפעם נגד חבורת פניטאן. דוואן הודח ונאלץ לברוח לג'אנג להגנה. ג'אנג, שהתעייף מהפוליטיקה הכפולה של דוואן, סירב להחזיר אותו לשלטון לאחר שכבש מחדש את בייג'ינג. רוב המצביאים של אנחווי כבר עמדו לצד ג'אנג. דוואן צ'יז'ווי הגלה את עצמו לטיאנג'ין ולאחר מכן עבר לשאנגחאי ושם נפטר ב-2 בנובמבר 1936.
חיים אישיים

דוואן זכה למוניטין כאישיות קשוחה וסמכותית, אך ללא אהבה גדולה למשרות ציבוריות. הוא הראה שיש לו "נטייה בודהיסטית", ונהנה מבדידות. הוא האציל סמכויות רבות על פקודיו, ותמך בדרך כלל בהחלטותיהם. התעניינותו המקצועית העיקרית הייתה אימון חיילים. בממשלה הוא העדיף מערכת של קבינט, שבה התקבלו החלטות בקרב קבוצה קטנה של אנשים רבי עוצמה, ולא כמו דיקטטורה של אדם אחד, של יואן שיקאי או את צורת הממשל הפתוח שהוצעה על ידי סון יאט-סן.
דוואן היה ידוע גם בתור שחקן מעולה של משחק סיני הנקרא גו. בדרך כלל הוא ניצח כי יריביו חששו להביס אותו, למעט חתנו, שהיה גם הוא פטרון של המשחק הזה, ולא חשש להביס את חותנו. לדוואן היו ארבע בנות.
לאחר פרישתו של דוואן מהפוליטיקה הוא הפך לבודהיסט מסור, בנה בית תפילה בביתו והתפלל בכל בוקר. רבים מפקודיו לשעבר באו לעיתים קרובות להתפלל אתו. ביום הראשון וביום ה-15 של כל חודש (לוח שנה ירחי), דוואן הלך למקדשים כדי להשתתף באירועים בודהיסטיים שונים. הוא הפך צמחוני לאחר הטבח של 18 במרץ כמעשה של חרטה וחזרה בתשובה על מעשיו בטבח.
הערות שוליים

1 2  Spence, Jonathan D. (1990). The Search for Modern China. New York: W.W. Norton & Company, p. 285
1 2  Bonavia, David. China's Warlords. New York: Oxford University Press. 1995.p 41
↑  Ch'en, Jerome (1972) [1st pub. 1961]. Yuan Shih-k'ai (2nd ed.). Stanford, California: Stanford University Press, pp. 168-9
↑  Ch'en, Jerome (1972) [1st pub. 1961]. Yuan Shih-k'ai (2nd ed.). Stanford, California: Stanford University Press, p.160
↑  Ch'en, Jerome (1972) [1st pub. 1961]. Yuan Shih-k'ai (2nd ed.). Stanford, California: Stanford University Press, p. 161
1 2 3  Spence, Jonathan D. (1990). The Search for Modern China. New York: W.W. Norton & Company, pp. 282-3
↑  Bonavia, David. China's Warlords. New York: Oxford University Press. 1995, pp. 82-3
↑  Bonavia, David. China's Warlords. New York: Oxford University Press. 1995, pp. 43-45
↑  Bonavia, David. China's Warlords. New York: Oxford University Press. 1995, p. 46
1 2  Gray, Jack (2002). Rebellions and Revolutions: China from the 1800s to 2000. New York: Oxford University Press.,pp. 171-2
↑  Gray, Jack (2002). Rebellions and Revolutions: China from the 1800s to 2000. New York: Oxford University Press., p. 173
↑  Gray, Jack (2002). Rebellions and Revolutions: China from the 1800s to 2000. New York: Oxford University Press. pp. 174-5
↑  Gray, Jack (2002). Rebellions and Revolutions: China from the 1800s to 2000. New York: Oxford University Press. p. 177
↑  Gray, Jack (2002). Rebellions and Revolutions: China from the 1800s to 2000. New York: Oxford University Press., pp. 178-9
↑  Gray, Jack (2002). Rebellions and Revolutions: China from the 1800s to 2000. New York: Oxford University Press., pp, 186-7
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007322043505171  GND: 1049357299  ISNI: 0000 0000 8342 0502  LCCN: nr94033282  NCL: 001033082  NDL: 00625248  NLA: 36711698  NTA: 18345653X  SUDOC: 14415398X  Trove: 1420754  VIAF: 22027035   WorldCat (עם VIAF): 22027035 
הממשלה של דוואן צ'יז'ווי 1918
דוואן צ'יז'ווי הצעיר במדים, תאריך לא ידוע.
סטודנטים מפגינים וחיילים מול משרדו של דוואן, בזמן הטבח של 18 במרץ 1926
דוואן צ'יז'ווי בזקנתו. תמונה באמצע שנות ה-1930
טור דה פראנס 2018

| --- | --- |

מפת המסלול מחולקת לקטעים
 מדינות:  צרפת צרפת ספרד ספרד
 סוג:  מרוץ קטעים - גרנד טור
 אורך המסלול:  3,351 ק"מ
 חודש:  יולי 2018
 משך:  21 קטעים שלושה שבועות
 היסטוריה
 מנצח אחרון:  גריינט תומאס
 שנת מרוץ אחרונה:  2018
 
טור דה פראנס 2018 הוא התחרות ה-105 של מרוץ האופניים טור דה פראנס, אחד ממרוצי האופניים המכונים "גרנד טורס". המרוץ הוזנק ב-7 ביולי 2018 מנוארמוטייה אן ל'אִיל (Noirmoutier-en-l'Île) בקטע מישורי. המרחק המצטבר שהיה על מסיימי המרוץ לעבור הוא 3,351 ק"מ ב-21 קטעים, במסלול המקיף את צרפת, עבר בקטע אחד למשך קילומטרים בודדים בשטח ספרד והסתיים ב-29 ביולי 2018 בשאנז אליזה שבפריז. בתחרות התחרו 176 רוכבים המשתייכים ל-22 קבוצות, וניצח בה גריינט תומאס.
סטטיסטיקה > מנצחי המירוץ > דירוג כללי

הדירוג הכללי (לובש החולצה הצהובה, בצרפתית: maillot jaune) הוא הרוכב שעבר את המסלול בזמן הקצר ביותר במצטבר (כולל "בונוס זמן" הניתן למנצחי קטעים ובנקודות הבונוס, לרוב לשלושת הראשונים), ועל כן ניתן לזכות בה מבלי לנצח שום קטע במרוץ. החולצה הצהובה נחשבת ליוקרתית ביותר בתחרות. לרוב, במחצית השנייה של המרוץ, לובשים אותה "רוכבי הדרוג הכללי" (General classification).
| מקום | רוכב | קבוצה | זמן |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | הממלכה המאוחדת גריינט תומאס | קבוצת סקיי | ‏83:17:13 |
| 2 | הולנד טום דימולן | סנווב | 0:01:51 |
| 3 | הממלכה המאוחדת כריסטופר פרום | קבוצת סקיי | 0:02:24 |
| 4 | סלובניה פרימוז' רוגליץ' | לוטו יומבו | 0:03:22 |
| 5 | הולנד סטיבן קרוויסווייק | לוטו יומבו | 0:06:08 |
סטטיסטיקה > מנצחי המירוץ > מלך הנקודות ("ספרינטר")

מלך הנקודות (ידוע כ-"ספרינטר המצטיין") הוא לובש החולצה הירוקה (בצרפתית: maillot vert). בכל קטע בטור ישנן מקומות של "ספרינט ביניים", בהן ניתן לזכות בנקודות (כמות הנקודות בכל מקום משתנה לפי דרגת הקושי) ובניצחון בקטעים (כמות מסוימת של רוכבים הראשונים שמסיימים את הקטע). המנצחים בחולצה הירוקה הם לרוב הרוכבים שיודעים להאיץ באופן הטוב ביותר, כמו גם ידועים ביכולתם להתמקם ב"מיקום טוב" לקראת קווי הסיום, דבר המאפשר להם לנצח את הקטעים המישוריים.
אלוף העולם פטר סאגאן הסלובקי מקבוצת בורה-הנסגרוהה הבטיח באופן מעשי את זכייתו בחולצה הירוקה כבר לאחר סיום הקטע ה-16 (מאחר שלא נותרו עוד די נקודות ליריביו בקטעים הבאים), זאת במידה ויעבור את קו הסיום בפריז ולא יפרוש קודם לכן. כמות הנקודות שצבר היא הגבוהה בתולדות הטור דה פראנס.
| מקום | רוכב | קבוצה | נקודות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | סלובקיה פטר סאגאן | בורה-הנסגרוהה | ‏477 |
| 2 | נורווגיה אלכסנדר קריסטוף | UAE-קבוצת האמירויות הערביות | 246 |
| 3 | צרפת ארנו דמאר | גרופמה-FDJ | 203 |
| 4 | גרמניה ג'ון דגנקולב | Trek-Segafredo | 178 |
| 5 | צרפת ז'וליאן אלאפיליפ | קוויק-סטפ פלורס | 143 |
סטטיסטיקה > מנצחי המירוץ > מלך ההרים

מלך ההרים (ידוע גם כ"מטפס המצטיין"), לובש החולצה המנוקדת (בצרפתית: maillot à pois rouges) הוא הרוכב שמקבל את מירב נקודות הטיפוס. ברוב הקטעים ישנן עליות בקטגוריות שונות, כאשר דירוג 4-1 הם העליות המדורגות (כאשר 4 הכי קל ו- 1 הכי קשה) וכן HC ‏(Hors catégorie, דהיינו "עלייה בלתי מדורגת") שהיא הקשה ביותר. הדירוג נקבע לפי רמת הקושי של כל עלייה ("אחוז השיפוע" והמרחק המצטבר של הטיפוס). כל אחת מהעליות מזכה בנקודות את הרוכבים שמגיעים ראשונים לפסגה (ככל שדרגת הקושי גבוהה יותר, כך ניתן יותר נקודות למנצח וכן כך ניתן נקודות ליותר רוכבים).
| מקום | רוכב | קבוצה | נקודות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | צרפת ז'וליאן אלאפיליפ | קוויק-סטפ פלורס | ‏170 |
| 2 | צרפת וורן ברגיל | פורטנאו-סמסיק | 91 |
| 3 | פולין רפא מייקה | בורה–הנסגרוהה | 76 |
| 4 | הממלכה המאוחדת גריינט תומאס | קבוצת סקיי | 74 |
| 5 | הולנד טום דימולן | סנווב | 63 |