stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסנדר השלישי, מלך סקוטלנד
ביוגרפיה

אלכסנדר השלישי נולד ברוקסבורג והיה בנו היחיד של אלכסנדר השני ושל אשתו השנייה מארי דה קוסי. אביו של אלכסנדר השלישי נפטר ב-6 ביולי 1249 והוא הומלך בגיל שמונה, ב-13 ביולי 1249 על אבן הגורל שבמנזר סקון.
בראשית תקופת שלטונו לחמו בפועל על השליטה בסקוטלנד שתי קבוצות של אצילים. האחת בהנהגת וולטר קומין, רוזן מנטית', והשנייה בהנהגת אלן דורוורד.
בשנת 1262 הגיע אלכסנדר השלישי לגיל 21, והחל לשלוט בעצמו. אחד מצעדיו הראשונים היה לטעון לשליטה באיים המערביים של סקוטלנד (אשר נורווגיה טענה לשליטה בהם). הוקון הרביעי, מלך נורווגיה דחה את טענות אלכסנדר לשליטה באיים, ויצא בראש צבא לתקוף את סקוטלנד. בהגיעו לסקוטלנד החל בשיחות עם אלכסנדר, אולם אלכסנדר השתהה בשיחות עד אמצע הסתיו. האאקון, מחשש לסופות החורף שיתפסו את ספינותיו, תקף את אלכסנדר, אך סופה עזה שפרצה פגעה במרבית מספינותיו, ובקרב לארגס שהתרחש באוקטובר 1263 אף צד לא נחל הצלחה רבה. האאקון נסוג בשל מספר אבדותיו הרב, אולם נפטר בדרכו חזרה, באורקני, ב-15 בדצמבר 1263 והאיים המערביים הפכו לחלק מסקוטלנד.
בשנת 1266 נחתם הסכם פרת' במסגרתו הכיר יורשו של האאקון בשליטת סקוטלנד באיים המערביים וכן באי מאן. האיים היחידים שנותרו בשליטת נורווגיה היו איי אורקני ואיי שטלנד. בשנת 1284 העניק אלכסנדר השלישי את התואר לורד האיים לראש משפחת מקדונלד, אנגוס מקדונלד, אולם אנגוס ראה עצמו כמלך עצמאי של האיים וסירב לשלם מיסים לאלכסנדר השלישי.
ב-26 בדצמבר 1251 נשא אלכסנדר לאישה את מרגרט מאנגליה, בתו של המלך הנרי השלישי ונולדו להם שלושה ילדים:
מרגרט מסקוטלנד (28 בפברואר 1260 - 9 באפריל 1283), נישאה לאייריק השני, מלך נורווגיה.
אלכסנדר מסקוטלנד (21 בינואר 1263 - 28 בינואר 1283). נפטר במנזר לינדורס ונקבר במנזר דנפרמליין.
דייוויד (20 במרץ 1272 - יוני 1281). נפטר בטירת סטירלינג ונקבר במנזר דנפרמליין.
בעקבות נישואיו של אלכסנדר השלישי למרגרט מאנגליה בשנת 1251, דרש אביה של מרגרט, הנרי השלישי מלך אנגליה שסקוטלנד תשלם מס לממלכת אנגליה, אולם אלכסנדר סירב. מרגרט נפטרה בשנת 1274.
בעקבות מות בניו של אלכסנדר השלישי, ולאחר מות רעייתו התעוררה שאלת הירושה לכס המלוכה הסקוטי. בשנת 1284 התכנס הפרלמנט הסקוטי ביוזמת המלך, והכריז על מרגרט, נכדתו (בת מרגרט בתו), כיורשת, אולם ב-1 בנובמבר 1285 נשא לאישה את יולנד דה דרה בתקווה שיוולד לו בן יורש.
אלכסנדר נהרג בנפילה מסוסו ב-19 במרץ 1286, עת שרכב לקינגהורן שבפיף במטרה לבקר את רעייתו השנייה. גופתו נמצאה למחרת. ככל הנראה איבד המלך את דרכו וסוסו הידרדר ממדרון.
אלכסנדר השלישי נקבר במנזר דנפרמליין.
בעת מותו של אלכסנדר הייתה יולנד בהיריון, אולם ההיריון הסתיים בהפלה בנובמבר 1286 ומרגרט, נכדתו של אלכסנדר הפכה ליורשת. מרגרט נפטרה בטרם הוכתרה, בדרכה לסקוטלנד בשנת 1290, והחלה תקופה בלא בית מלוכה שנמשכה כשש שנים, עד הכתרת ג'ון דה באליול כמלך ב-30 בנובמבר 1292.
פלשתית

תפוצת השפה הפלישתית, בכחול תפוצת השפה, בתכלת אזור השפעה.
השפה הפלִשתית היא שפה נכחדת ששימשה את הפלשתים. מעט מאוד ידוע על השפה, ממנה שרדו קומץ מילים שהיוו השאלה תרבותית מעברית המקראית, המתארות ספציפית מוסדות פלשתים, כמו 'הסרנים', ה"אדונים" של חמש הערים הפלשתיות ("פנטפוליס"), או כלי הקיבול של 'ארגז', המופיע בשמואל א', ו' ולא בשום מקום אחר.
סיווג השפה

אין מספיק מידע על שפת הפלשתים כדי לקשר אותה בביטחון לכל שפה אחרת. קשרים אפשריים לשפות הודו-אירופיות ואף יוונית מיקנית, תומכים בתיאוריה לפיה מקורם של הפלשתים באוכלוסיית מהגרים הנקראת בקרב ההיסטוריונים "גויי הים". אחת הסברות רואה בשפה הפלישתית ניב הלני ארכאי קרוב לליניארי ב' המיקני. ישנם רמזים לאוצר מילים ולאונומסטיקה ממקור לא-שמי, אך הכתובות, שלא הובהרו על ידי כמה זיופים מודרניים, הן חידתיות: מספר "חותמות עוגן" מיניאטוריות כתובות באתרים פלשתים שונים. מצד שני, עדויות מהקורפוס הדק של כתובות קצרות מתקופת הברזל (לדוגמה: כתובת תל צפית), מוכיחות כי בשלב מסוים במהלך תקופת הברזל המקומית, החלו הפלשתים להשתמש באחד הדיאלקטים (הפיניקי או העברי) של השפה והכתב אשר עם הזמן הסתירו והחליפו את המסורות הלשוניות המוקדמות, הלא-מקומיות.
אחת הדוגמאות הבודדות לתיעוד השפה הפלשתית היא כתובת עקרון, כתובת פלשתית שנחשפה בשנת 1996, במהלך חפירות ארכאולוגיות, בתל מקנה, המזוהה עם עקרון המקראית. הכתובת כתובה בדיאלקט פיניקי אך מייצגת שפה מדוברת פלשתית שבאותה תקופה הייתה לא שמית. ברבות הזמן אמצו הפלשתים דיאלקט פיניקי-עברי גם כשפה מדוברת.
במאות ה-8 וה-7 לפני הספירה לפני החורבן על ידי אשור, השפה הכתובה העיקרית בפלשת הייתה ניב כנעני שנכתב בגרסה של האלפבית הפיניקי עד כדי כך שפרנק מור קרוס כינה אותו "הכתב הנאו-פלישתי". הכיבושים האשוריים והבבליים הרסו את הנוכחות הפלשתית על החוף. כאשר התיעוד מתחדש, תחת הממלכה האחמנית (האימפריה הפרסית), בשפה הארמית שהייתה הלינגואה פרנקה של האימפריות אשור, בבל ומקומות נוספים ברחבי המזרח התיכון הקדום.
סיווג השפה > סיווג השפה הפלישתית כשפה הודו-אירופאית

ישנן כמה עדויות המחזקות את ההשערה שהפלשתים אכן דיברו במקור שפה הודו-אירופית, מה שמסביר את המקור היווני האגאי המובהק של סגנונות חרס פלשתים ומוטיבים דקורטיביים, במיוחד כלי קרמיקה פלישתית.
מספר מילים הקשורות לפלשתים שנמצאו בתנ"ך העברי אינן שמיות, ובמקרים מסוימים, עם הסתייגות, ניתן לייחס אותן לשורשים פרוטו-הודו-אירופיים. לדוגמה, Barnett (אנ') התחקה אחר המילה הפלשתית לקברניט. seren, אשר עשויה להיות קשורה לסארוואנות/tarawanas הנאו-חיתיות (שפה הודו אירופאית קדומה).
שמות פלשתים מסוימים, כגון גוליית ואכיש, נראים כמילים ממקור לא-שמי, והוצעו לגבי מילים אלו אטימולוגיות הודו-אירופיות.
לקריאה נוספת

רות הסטרין, הפלשתים וגויי הים האחרים, הוצאת מוזיאון ישראל, 1970.
הערות שוליים

↑  אריה איסר, והרעב כבד בארץ: שינויי אקלים והשפעתם על ההיסטוריה של ארצות המקרא, 2008, עמ' 84
↑  גלי דינור, להקים ממלכה, מטח, 2005, עמ' 21
כתובת עקרון, נמצאת כיום במוזיאון ישראל
כלי קרמיקה פלישתי
אוריאל דוידי

| --- | --- |

הרב אוריאל דוידי בבית כנסת בטהראן
 לידה:  1925  ט' בתשרי ה'תרפ"ה Khvansar, איראן 
 פטירה:  14 בנובמבר 2005  (בגיל 80 בערך) כ"ב בחשוון ה'תשס"ו
 כינוי:  חכם אוריאל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  איראן 
 מקום פעילות:  איראן, ירושלים
 תקופת הפעילות:  ? – 14 בנובמבר 2005
 השתייכות:  רבני ספרד, רבני איראן
 
 תפקידים נוספים:  דיין, רב ראשי, מרצה, מורה, מוהל, ורב בית הכנסת המרכזי בטהראן
 
הרב אוריאל דוידי (חכם אוריאל) (ה'תרפ"ה, 1925 – כ"ב בחשוון ה'תשס"ו, 24 בנובמבר 2005) היה רבה הראשי של איראן, עלה לישראל ונפטר בירושלים.
ביוגרפיה

נולד בשנת ה'תרפ"ה, אביו היה הרב מאיר דוידי. כיהן כרבה הראשי של איראן עד 1994. בשנים אלו, לימד והעביר שיעורים שבועיים ברחבי המדינה. היה ראש אב בית דין, דיין, מרצה ומוהל. קיים פגישות רבות עם ראשי השלטון בטהראן, במטרה לשמור על זכויותיהם של חברי הקהילה היהודית באיראן. עלה לישראל ב-ה' שבט ה'תשנ"ד (17 בינואר 1994).
נפטר בכ"ב בחשוון ה'תשס"ו ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
מרדכי גיחון

| --- | --- |

מרדכי גיחון
 לידה:  16 באוגוסט 1922 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  19 בספטמבר 2016 (בגיל 94) 
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה, היסטוריה צבאית, לימודים קלאסיים
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת תל אביב 
 מנחה לדוקטורט:  מיכאל אבי-יונה 
 תרומות עיקריות
 הגאוגרפיה ההיסטורית צבאית של ארץ ישראל
 
מרדכי גיחון (16 באוגוסט 1922 – 19 בספטמבר 2016) היה ממקימי המודיעין הצבאי בצה"ל, מקים המחקר והוראת ההיסטוריה הצבאית והארכאולוגיה הקלאסית באוניברסיטת תל אביב ופרופסור בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה > רקע משפחתי

נחום גיכרמן, אביו של מרדכי גיחון, היה יליד העיירה שרהורוד בפודוליה שברוסיה ורצה כציוני לעלות לארץ ישראל. במלחמת העולם הראשונה חצה את הקווים לגרמניה ביחד עם קבוצת צעירים והוא בן 19, נתפס על ידי הגרמנים, והם הושמו במחנה מעצר. ליאו סלומון, רב מברלין, שחרר את העצורים, והוא נישא לבתו של הרב, שרלוטה סלומון, שמוצא משפחתה (משפחת קלונימוס) מערי הריינוס שבגרמניה, שם היו כבר מימי הביניים, רבים מהם ראשי קהילה ורבנים נודעים. סבו של מרדכי גיחון מצד אמו זכה לשני אותות הצטיינות מקיסר גרמניה על פעילותו למען עירו וקהילתו, לא רק היהודים. דודהּ של אמו של גיחון הוא ליאו בק, המנהיג האחרון של יהדות גרמניה לפני השואה.
ביוגרפיה > שנים מוקדמות

גיחון נולד בשנת 1922 בברלין וגדל כבן יחיד בבית ששילב ערכי יהדות עם השכלה כללית מקיפה. בשנת 1934, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, עלה עם משפחתו לארץ ישראל, בה הם התיישבו בתל אביב. אביו ניהל את עיתון "ידיעות חדשות" בשפה הגרמנית. גיחון למד בגימנסיה בן יהודה, שבה למדו יוצאי גרמניה, ולאחר מכן למד באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1940 הצטרף לארגון ההגנה ושירת בפלוגת הסטודנטים של החי"ש. עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה קטע את לימודיו והתגייס לצבא הבריטי במסגרתו שירת בשנים 1942–1946, בתחילה כחייל חי"ר בפלוגת רגלים 20 של הבאפס, בהמשך ברגימנט הארץ ישראלי ואחרי כן כלוחם חי"ר ואיש מחלקת המודיעין בגדוד הראשון של הבריגדה היהודית. בסיום המלחמה השתתף כאיש מודיעין במסגרת קבוצת הנוקמים של הבריגדה שפעלה לאיתור וחיסול של נאצים. אחרי כן היה נציג "המרכז לגולה" בהולנד. "המרכז לגולה" הוא גוף שהוקם על ידי החיילים היהודים באירופה לשיקום שארית הפליטה, מוסדות קהילה וחינוך, טיפוח התנועה הציונית, הכשרה לעלייה ארצה, ארגון וביצוע עלייה בלתי לגלית, רכש אמל"ח והברחתו לארץ ישראל.
בשובו לארץ ישראל ב-1946, המשיך ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים ארכאולוגיה, אגיפטולוגיה, היסטוריה וגאוגרפיה-היסטורית, במסלול ישיר לתואר מאסטר, כנהוג אז. הוא למד שנה ובאמצע 1947 דרש לחזור לשירות מלא ב"הגנה" והפך לקצין המודיעין של חבל ב' של ירושלים. במהלך מלחמת העצמאות הקים את המודיעין הקרבי בשתי החטיבות של ירושלים: חטיבת עציוני וחטיבת מחוז ירושלים, ובמסגרת זו היה גם מעורב בחקירת פרשת דיר יאסין. ב-1949, כשהקימו את מחלקת המודיעין במטה הכללי, נקרא גיחון להקים ולנהל את "ענף מחקר", כיום חטיבת המחקר באגף המודיעין. היה לאחד משלושת סגניו של בנימין גיבלי, ראש המחלקה. התפקיד כרך את העיבוד, ההערכה והתוצא של כל המידע אשר נאסף על ידי זרועות האיסוף של החיל ושאר סוכנויות הביון לרבות הגשת הערכת המצב השנתית עבור ראשי הצבא והממשלה. במסגרת שירותו הצבאי עבר ב-1951 קורס מפקדי גדודים (מג"דים) וסיים את המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה במחזור 1959.
ב-1950 קיבל דרגת סגן-אלוף. ב-1955 הקים את בית הספר הגבוה למודיעין, שהכשיר בכירים בקהילת המודיעין הישראלית, אותו ניהל במשך שלוש שנים. בתקופה זו הקים במבצע בזק את מחלקת המודיעין של פיקוד הדרום החדש (ב-1956) והכשירה למבצע סיני. ב-1959 מונה למפקד מחלקת הקישור לכוחות זרים. שירת בצבא הקבע עד לשנת 1963. במהלך שירותו הצבאי השלים את לימודיו באוניברסיטה וקיבל תואר מוסמך (ב-1956).
ביוגרפיה > באקדמיה

בשנת 1961, משאסרו את ישראל בר בעוון ריגול, נתבקש גיחון למלא את מקומו בהוראת היסטוריה צבאית בחוג להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב. משנגזר דינו של בר, מונה גיחון, יחד עם גבריאל כהן, כמופקד על הקתדרה והמגמה להיסטוריה צבאית. הוא בנה את תוכנית הלימודים והורה בתחום זה גם שנים רבות לאחר שעבר לתחום הארכאולוגיה.
בשנת 1965 עבר לחוג ללימודים קלאסיים שם הקים את המגמה לארכאולוגיה ביחד עם פרופ' שמעון אפלבאום. עבודת הדוקטור שלו עסקה בנושא הספר הרומי בארץ ישראל והיא נערכה בהדרכתו של פרופסור מיכאל אבי-יונה. תואר דוקטור קיבל ב-1969 ובאותה שנה הועלה לדרגת מרצה בכיר. מונה לפרופסור חבר בשנת 1971, ולפרופסור מן המניין בשנת 1980. בשנת 1990 פרש לגמלאות מאוניברסיטת תל אביב כפרופסור אמריטוס. שהה כפרופסור אורח בשני שבתונים: במכון לארכאולוגיה ובמדליין קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, שהה שבתון אחד בוולפסון קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד כעמית מחקר ומחצית השנה במעמד זה במכון אננברג למדעי היהדות והמזרח התיכון בפילדלפיה.
כיהן כיו"ר ועדת המוזיאון של אגוד החיילים המתנדבים לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, שהוקם באביחיל (ליד המוזיאון הקיים של הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה). במסגרת זו היה אחראי על גיבוש תוכן התצוגה ולסיוע שוטף ומקיף למשרד הביטחון ולהנהלת המוזיאון בכל תחומי התצוגה. עבודה זו התנהלה במשך כשבע שנים מאז 2002 עד לפתיחת המוזיאון ביולי 2009.
כתב ערכים בשש אנציקלופדיות: "האנציקלופדיה העברית", "האנציקלופדיה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל", "האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל", "Anchor Encyclopedia" (אנציקלופדיה למדעי המקרא), "The Encyclopedia of the Dead Sea Scrolls".
עסק בניהול והדרכה של סיורים היסטוריים-צבאיים וארכאולוגיים לחוגי ידיעת הארץ, למכונים ולחברות שהוא חבר בהן ולמשלחות מחו"ל והדריך במכוני מחקר. הכין שתי סדרות להצגה בטלוויזיה של דרום אפריקה וארצות הברית בהיסטוריה צבאית מקראית ובחוגים לידיעת הארץ. כמו כן הופיע ברדיו ובטלוויזיה בתחומי מומחיותו.
עסק בייעוץ לגופים שונים כמו יועץ מדעי לפורום לירושלים המאוחדת משנת 1972 עד להפסקת פעולתו ב-1993.
מרדכי גיחון היה נשוי לחוה לבית גולדברג עד למותה בשנת 2015, ולהם שלושה ילדים. חוה עבדה עד להולדת בתה כעוזרת לבורנטית במעבדה של אביה, פרופ' עמנואל גולדברג, חתן פרס ישראל.
חברות בגופים מדעיים

בין הגופים המדעיים בהם היה גיחון חבר:
חבר כבוד וחבר מועצה ב"חברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה"
נשיא "העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית"
מייסד ונשיא "העמותה הישראלית לחקר נפוליאון וזמנו".
חבר של כבוד ובעל שתי מדליות זהב למחקר מצטיין מטעם "עמותת נפוליאון הבינלאומית" (International Napoleonic Society)
עמית ב"חברה לחוקרי עתיקות של לונדון" (The Society of Antiquaries of London)
עמית "החברה ההדריאנית של דורהאם" (The Hadrianic Society, Durham)
עמית חוץ (Corresponding Member) ב"מכון הארכאולוגי הגרמני"Deutsches Archäologisches Institut))
חבר של כבוד וחבר במועצה של "המרכז ללימודי נפוליאון" (Centre d'Études Napoléoniennes de Pont de Briques), צרפת
חבר של כבוד, חבר במועצה וחבר חבר השופטים של הפרסים לספרות מדעית מטעם "מכון נפוליאון מקסיקו-צרפת" ("Instituto Napoleonico Mexico-Francie")
שימש כנציג ישראל באיגוד הבינלאומי להיסטוריה צבאית. International Comission of Military History (ICMH)
חפירותיו

מאז שנת 1968 ועד לשנת 1990 ניהל מרדכי גיחון שבע חפירות מרכזיות:
המצודה הרומית בעין בוקק (1971-1967) – תוצא החפירה ראה אור בשני כרכים. חלקו הראשון של הספר (בשפה הגרמנית) מוקדש למצודה הרומית והשני מוקדש לבית החרושת לתמרוקים (כתוב אנגלית). בבית המלאכה הזה יכלו לשחזר תהליך של יצור תמרוקים לרבות אפרסמון.
מצד תמר – בשנים 1973–1976, בדרך ממשית-צוער, זוהי מצודה גדולה המזוהה עם תמרה המוזכרת במקורות ביזנטיים. פורסמו דו"חות מוקדמים, וב-2009 עבדו על דו"ח סופי.
מצד צפית – מול קמ"ג (1972) – תוצאות החפירה מאירות את השגרה במצד בלימס ומוכיחות את קיום המצד מימי טראיאנוס ואדריאנוס ואת חידושו בימי הקיסרים האיליריים (במחצית השנייה של המאה השלישית).
אמאוס ניקופוליס בשנים 1995-1979. עיר רומית-ביזנטית באזור לטרון, שם גילה בית מרחץ שעומד על תילו עד היום מהיסוד ועד הגג, תופעה נדירה.
תל שלם – ליד טירת צבי – התגלה מחנה צבא רומי גדול מתקופת אדריאנוס.
חורבת עקד – מרכז ממשל חשמונאי-הרודיאני מבוצר מעל לאמאוס (1985-1978).
מלחתה. היישוב האזרחי שלמרגלות תל מלחתה על נחל באר שבע.
מחקריו

מחקריו של גיחון מתמקדים בארבעה תחומים:
הארכאולוגיה של הסְפַר הרומי בארץ ישראל (Limes)
הגאוגרפיה הצבאית של ארץ ישראל
ימי בר כוכבא וזמנו
פרקים נבחרים בהיסטוריה הצבאית של ארץ ישראל עם דגש על תקופת המקרא והתקופה הנפוליאונית
מחקריו > חקר הספר הרומי, הלימס

חקר הספר הרומי עמד במשך שנים במרכז התעניינותו המחקרית של גיחון.
גיחון ראה את חשיבות אזורי הספר בהיותם "אברי החושים" של כל מדינה. האימפריה הרומית הייתה מוקפת בכ-9,000 ק"מ ספר מאובטח שנועד לשטר ולסנן את המעבר בגבול בימי שלום ולהוות חגורת מגן מול פשיטות ופלישות של עממים שונים ותקיפות מדינות אויב.
הייחוד בספר הישראלי שהוא גם ספר אקלימי בין המזרע והישימון ועל כן הוצרך להגנה ממוסדת מימי בית ראשון ואילך כדי למנוע את פשיטות שבטי סף המדבר.
התגוננות יעילה מולם תבעה מערך לעומק. הרומאים נכנסו ביודעין למערכים ההרודיאנים וכן לביצוריהם ועוד יותר העתיקו אותם.
את האסטרטגיה הזאת ואת שיטות הביצור האלה יישמו מאוחר יותר בכל אתר שהתנאים דרשו זאת.
כל המסקנות האלה מבוססות על מחקריו של גיחון שהקיפו גם את החקר האדריכלי של ביצורי הלימס, משמעות התבניות של ביצורים אלה מבחינה טקטית ולוגיסטית, שיטת לוחמת ההגנה של מכלול מערכת הביצורים והגייסות בתוכה. קשר, תקשורת, תעבורה בתוך רצועת הספר, היישובים האזרחיים בה ושילובם כישובי "מיליציה" בתוך המערך וכו'.
גיחון חקר את כל אלה מתוך שימת לב לשינויים שחלו במשך 600 שנות קיומו של הלימס. כך כלל ספר זה בראשיתו את פאתי יהודה הדרומיים

ובשיאו הקיף את הנגב כולו והוא הפך לפרובינציה עצמאית פלשתינה טרטיה כשדרום עבר הירדן סופח אליו.
גיחון עסק גם בחקר העורף, שיישוביו היהודיים והנוכריים שולבו במערכת הגנה.
מחקריו > הסקר הארכאולוגי בלימס

לצורך חקר הלימס ערך גיחון סקר שהתנהל החל מ-1956 ועד ל-1970 בקצב משתנה. הוא מדד ושירטט 149 אתרים, ליקט את הקרמיקה וקבע את משמעותם הצבאית והכלכלית.
מחקריו > חפירות ארכאולוגיות בלימס > מתקנים צבאיים

בין השנים 1967 ל-1990 חפר גיחון בזו אחר זו במצודות בעין בוקק ובתמרה, במצד בצפית ובישוב של משפחות החיילים למרגלות תל מלחתה. מסקנות החפירות תרמו תרומה ניכרת למחקר הלימס הרבה מעבר להיבטים הטקטיים והאסטרטגיים. הן הקיפו תחומים החל בתפריט המזון של חיל המצב ותעסוקת הפנאי שלו ועד לכיבושן של המצודות בידי שבטי הערבים הנוודים והמוסלמים. מסקנות כל החפירות האלה שולבו בחקר קורות הלימס כמפורט לעיל.
החפירות בתמרה בשנים 1973–1976 חשפו מצודה אשר שימשה בסיס עיקרי ליחידה אשר הייתה מוצבת הצבת קבע על הלימס. המצודה הוקמה על ידי הנבטים והרומאים נכנסו אליה אחרי סיפוח הממלכה הנבטית לאימפריה. הם הוסיפו את ארבעת מגדלי העוז שבפינתה. אובחנו מגורי המפקד, המקדש היחידתי, הנשקייה, חדרי המגורים וחדרי המשמר, המטבח ועוד. ברכה מקורה רבת ממדים במרכז החצר הקטורה קלטה את מימי הגשמים מן הגבעה שבדרום, אשר במרומה נחקר מגדל משמר ותצפית, אחד מיני כמה שהקיפו את המצודה אשר הוקמה במיצר דרכים ממש. המצודה נהרסה בעטיה של המלחמה בפרסים ושוקמה באופן חפוז, לרבות הצרת שערה לקראת הפלישה הערבית-מוסלמית אשר אחריה ננטשה.
מחקריו > חפירות ארכאולוגיות בלימס > נווה בוקק

החפירות בעין בוקק חשפו למרגלות המצודה בית חרושת (officina) ליצור תכשירי רפואה ותמרוקים, אשר מתקני היצור שבו נשתמרו כמעט בשלמותם ובכך ייחודו וחשיבותו.
הגילוי הזה והממצאים בתוכו אפשרו לחוקרים לשחזר בעזרת תעשיינים כימיים ופרמצבטיים (א. קראוס, ר. בלוך ועוד) ומומחה איטלקי בכיר (פרופ' דונטו, האקדמיה האיטלקית) תהליכים מקבילים של יצור תכשירים המבוססים על האפרסמון של מטעי גדות עין בוקק, צמחי מרפא ובושם נוספים, אספלט של ים המלח, תמרים ועוד. לראשונה ניתן היה להוסיף לתיאורים בכתובים ובאיורים שמן התקופה העתיקה עדות "חיה".
תוצאות חפירותיו של גיחון בעין בוקק מפורטות בשני כרכים. הראשון כתוב גרמנית והשני אנגלית.
עוזרו הראשי של גיחון בחפירות המצודה ובעיבוד ממצאיה היה ד"ר (לימים פרופסור) ישראל רול, ובחפירת האופיקנה ועיבוד ממצאיה ד"ר (לימים פרופ') משה פישר.
מחקריו > חפירות נוספות

גיחון ניהל חפירות נוספות:
מחקריו > חפירות נוספות > חרבת עקד (1978–1983)

עקד נתגלתה כאתר מבוצר (מרכז מנהלי חשמונאי, הרודיאני) עם ביצורים חזקים בעלי עניין ללימוד תורת הקמת בנייני מגן של אותה תקופה. ביצורים אלה נהרסו במלחמת וארוס או במלחמת החורבן ושופצו בימי בר כוכבא בשיטה חפוזה אשר חוזרת על עצמה בביתר. במעבה הגבעה התגלתה מערכת ענפה של מערות מסתור תת-קרקעית מימי בר כוכבא ששימשה תחילה בסיס סתר להפתעת הרומאים ובשלהי המרד כמפלט ללוחמים. מחשיפתה ניתן היה להסיק מסקנות שונות וכדוגמה לכך שיטת הסתרת פסולת חציבת מקומות המסתור מעין הרומאים על ידי פזורה בלילות.
מחקריו > חפירות נוספות > אמאוס (1981–1990)

באמאוס גילה גיחון מרחץ מן התקופה הרומאית והביזנטית העומד על תלו עד לכפה ולקמרונים.
מצב השתמרות ייחודי זה מאפשר להסיק מסקנות חשובות באתר לגבי הרמה והיכולת של הבנאים באותו זמן ושיטותיהם. כמו כן להשלמת ההבנה של תפעול המרחצאות, הסקתם, ודרך הרחצה בהם.
מחקריו > חפירות נוספות > מרגלות תל שלם

בעקבות הגילוי של פרופ' גדעון פרסטר, חפירה של מחנה הרומי רב הממדים מימי הדריאנוס שהניבו תוצאות חשובות להבנת מלחמת בר כוכבא, אך הופסקו מחוסר תקציב. המסקנה ההיסטורית החשובה: כיבוש המחנה בידי היהודים והריסתו ושיקומו לאחר כיבושו בחזרה (ככל הנראה על ידי הדריאנוס).
מחקריו > הגאוגרפיה ההיסטורית צבאית של ארץ ישראל

תחום שני של מחקריו והוראתו של גיחון הוא הגאוגרפיה הצבאית, עם דגש על ארץ ישראל.
מטרת מחקריו של גיחון הייתה ללמוד ולקבוע את השפעת הנתונים הגאוגרפיים על ביטחון המדינה ומרחבה ועל הלחימה בהם החל בימי התנ"ך ואילך, בכל הרמות.
מן המחקר עולה השפעת הקבע של נתונים כגון מיקום המדינה ותנאים טופוגרפיים כגון נהרות, הרים, שטח בנוי על קורותיה הביטחוניים הגאופוליטיים והצבאיים.
מחקריו של גיחון התבססו על ההשוואה בין השפעת צורות טופוגרפיות על הלחימה בארץ ובעולם לאורך דברי הימים. הוא גיבש כללים לאופי השפעות אלה ולדרכים להתמודד עמהן.
תורה זו מהווה פיתוח עצמאי של גיחון. באופן כללי הוא הרבה ליישם אותה בהוראה ובכתיבה, בתחום הארץ ישראלי. לדוגמה, כמה וכמה ממחקריו מתבססים על העובדה כי ארץ ישראל הייתה "ארץ הגשר" (מונח אותו טבע גיחון) בין מצרים ואפריקה, לבין קדמת אסיה, מסופוטמיה, ובדרך אנטוליה כמקשרת גם לאירופה.
הנושא פורט בכתיבה ובהדרכה עבור אמ"ן ועבור בית הספר לפיקוד ומטה (פו"ם) והוקם למסלול הוראה שם.
דוגמאות לממצאיו של גיחון:
היות א"י גשר היבשות בין ים למדבר תעל עד למאה העשרים את התנועה היבשתית בין מצרים ואפריקה לבין מסופוטמיה, סוריה ואנטוליה ומשם לאירופה לרצועת חופה.
עובדה זו יצרה מקדמת דנא את השאיפה הגיאו-אסטרטגית של תושבי ההר להתפשט אל עבר מישור החוף והפוכו של דבר. מתח מתמיד זה לא הקל על הלחץ המתגבר מדי פעם של מדינות שכנות ומעצמות להשתלט על גשר היבשות.
הבטחת העצמאות חייבה תמיד כוננות ונכונות ביטחונית גבוהה תוך ניצול מושכל של "מצודת ההרים היהודאית-שומרונית", ותמרון מדיני נבון: רק פעמיים בהיסטוריה אצרו ישויות לאומיות כוח לקיים עצמאות על גבי גשר היבשות: העם הישראלי-יהודי במשך כ-1,000 שנה, חלקן תחת שלטון זר וה"אומה" הצלבנית כ-188 שנים, מהן 100 כמדינת חוף. בשתי הפעמים נזקקו הלאומים למוטיבציה דתית ייחודית להקים את מדינתם ולשמור עליה. הלחץ ההיקפי קיים גם היום כאשר המוטיבציה הציונית משמשת תשתית למדינת ישראל.
היות עכו עיר מבצר השוכנת על חוף הים, מנע בעבר את כיבושה על ידי צבאות יבשתיים, כל עוד לא שלטו גם בים. מקרים דומים בעת החדשה: נפוליאון ואברהים פחה.
מחקריו > ההיסטוריה הצבאית של ארץ ישראל

העסוק בתחום הגאוגרפיה ההיסטורית-צבאית של ארץ ישראל וביסוסו חייב מגיחון כניסה לתחום ההיסטוריה הצבאית והוביל למחקרים בהיסטוריה הצבאית עם דגש על זו המקראית וזו של בית שני, אשר הניבו מספר ניכר של פרסומים.
מחקריו > ההיסטוריה הצבאית של ארץ ישראל > בית ראשון

בתחום מלחמות המקרא, מסתבר כי הקרבות למן כיבוש העי על ידי יהושע בן נון, עד כמה שהם מפורטים, משקפים לדעת גיחון מסורות של אמת בניגוד לאפוסים המזרחיים הקלאסיים ושל ימי הביניים, המתמקדים בתיאור תגרות הידיים. התיאורים המקראיים מפרטים את קרבות ההתנחלות וימי השופטים בפירוט מבצעי וטקטי על בסיס הנתונים הטקטיים הייחודיים שלא ייתכן, לדעת גיחון, שהומצאו בתקופות מאוחרות יותר. גזירה שווה הוא גוזר בנוגע לקרבות המפורטים מימי שאול ועד לימי אחאב.
במרבית הניצחונות המקראיים בולט הניצול המושכל של השטח להשגת ההפתעה וההכרעה (לדוגמה: כבוש העי, הקרב בפתחת אפק בימי אחאב).
ספרי המקרא מאפשרים להסיק מסקנות לגבי ארגון, מבנה, ציוד וחימוש הצבאות, כאשר ה"עם" - כלומר כלל האומה המגויסת בעתות מלחמה מתפקדת ככל הנראה על בסיס הארגון השבטי, אשר בו גם הוקנתה המומחיות הייחודית לבני השבט, מימי הנעורים. בד בבד החלו מימי שאול גם להתקיים גופים של צבא קבע. כך הוו כל חילות הרכב, החל בזה של המלך שלמה ועד לממלכות המפולגות צבא קבע. אל מגויסי הקבע הישראליים הצטרפו חילות שכירים מגויי הים.
מחקריו > ההיסטוריה הצבאית של ארץ ישראל > בית שני

בתחום תקופת הבית השני ואחריו ניתח גיחון מסכות שונות של מלחמות החורבן: מצורי יודפת וגמלא,
הללו תוארו בפרוטרוט על בסיס הכתובים והממצא הארכאולוגי. קרב מגדל

וכן מצור מצדה, כאשר קריאת הטקסט היווני של יוספוס מאפשרת לתקן את תיאור החומה הפנימית אשר הפתיעה את הרומאים באופן של הכנסתה לתוך החדרים הריקים (הסוגרים) של החומה המקיפה את ראש ההר.
התלבטויותיו של יוספוס בין גאוותו במעשי הגבורה המדהימים של הלוחמים היהודיים לבין שלילתו המוחלטת את המלחמה ברומאים באה לביטוי בדברי ההתפלאות וההערכה ללוחמים אשר הוא שם בפי המצביאים הרומיים לעומת כנוי הגנאי אשר בהם הוא מכנה אותם. אמינות השבחים היא מובטחת לדעת גיחון כי לא היה מעז לשים בפי אספסיאנוס וטיטוס דברים אשר לא תאמו את רוח דבריהם הלכה למעשה.
מחקריו > ההיסטוריה הצבאית של ארץ ישראל > נפוליאון בארץ ישראל

מסע נפוליאון למזרח הוא ממסעותיו הפורמטיביים של גדול המצביאים בזמן החדש. מחקרו מתאר את הניסוי וההתגבשות של הרבה ממשנתו הצבאית על סמך הלקחים אשר הפיק מהלחימה כאן. מלבד זה תרגל והציג בו את כשרונותיו הארגוניים והמנהליים בגיבוש ממשל אזרחי (מלטה, מצרים) אשר באו לביטוי בבניין המדינה הצרפתית לאחר שובו ממצרים.
גיחון עמד לראשונה על הטעויות המודיעיניות של נפוליאון, אשר עם כל גאוניותו גרמו לאובדן כתריסר ימים לפני אל עריש וכתוצאה מכך הוא איחר להגיע לעכו, בירת הארץ ומושב הפחה הטורקי, בטרם הגיעו לשם האנגלים ונטלו את עיקר ההגנה על עצמם. לדעת גיחון, טעויות מודיעיניות חמורות לא פחות גרמו לכישלון התקפתו הראשונה והאחרונה על עכו שהיו להן סיכוי להצליח. כך ויתר גם על ניצול הכדורים המעופפים (המונגולופירות אשר היו עמו) כדי להפריחם ולצפות מהם על הנעשה בתוך העיר ועל מהלך ביצוריה הפנימיים.
בהיבט היהודי בולטת הגישה המהפכנית של נפוליאון במאמציו לנצל בפעם הראשונה אחר 1,500 שנה את הישות הלאומית היהודית כפקטור אקטיבי במדיניות הבינלאומית. היכרותו עם עם ישראל נעשתה כאשר פתח את שערי גטאות צפון איטליה ומיד נוצרה אהדה הדדית אשר התבטאה בין היתר בהתגייסות צעירים יהודים רבים לצבאו. כאשר תכנן את המסע למזרח יזם מפעל לגיוס היהודים לצדו על ידי הבטחת שיקומם בארץ ישראל וסיועו לשיקום בית המקדש בירושלים. למרות הדים חיוביים בכמה חוגים יהודיים לא אפשרו קוצר זמן שהותו בארץ וחוסר ההכנה הנפשית בשדרות רחבות של העם, לתוכנית נועזת זו לגמול. עם זאת, הייתה לדעת גיחון נוכחותו של נפוליאון וצבאו במצרים ובארץ ישראל קו התחלה לכל התהליכים המדיניים והחברתיים המאפיינים את המזרח התיכון לאחר מכן, לרבות התהוות התנועה הציונית.
אשר לנפוליאון, גרמה השתלטותו על צרפת בשלהי 1799 למהפך ביחס להדגשת מהותו של עם ישראל כלאום. מאותה שעה נקט במדיניות של דיכוי לאומיות זו והטמעת יהודי צרפת וגרורותיה באומה הצרפתית, תוך שמירה על צביונם כעדה דתית בתוך האומה הזו.
מחקריו > ההיסטוריה הצבאית של ארץ ישראל > חקרי המודיעין

דוגמה למסכות היסטוריות צבאיות נוספות אשר חקר גיחון: תולדות המודיעין ומסכות מובחרות מתוכן.