stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקרב על אימפאל
הפלישה היפנית > ההתקדמות לאימפאל

כאשר התקיפו הכוחות היפניים, ניסו סלים וסקונס להעביר את הכוחות הללו מעמדותיהם הקדמיות חזרה למישורים ליד אימפאל, ואילצו את היפנים להילחם עם קו אספקה מתוח יותר, אך כוחותיו של סקונס הגיבו מאוחר מדי; בעוד שהמתקפה היפנית החלה כאמור בחציית נהר צ'אנדווין ב-8 במרץ, סקונס לא נתן את הפקודה לסגת לעבר אימפאל עד 13 במרץ. כתוצאה מכך, הדיוויזיה ה-17 ההודית לא הספיקה לסגת עם כלל האספקה ואפשרה לחלק מאספקת הנשק שלה להילכד על ידי היפנים. עם זאת, החל הרגימנט ה-214 של הדיוויזיה ה-17 במתקפת נגד בהצלחה באגף הכוחות היפנית במהלך 18 במרץ, ואפשר לדיוויזיה להשיג בחזרה חלק מהאספקה שנתפסה ולסגת בבטחה לאימפאל עד 4 באפריל 1944.
ב-14 במרץ ביקש סלים מלואי מאונטבאטן להסיט מטוסים שהוקצו במקור להסדר השליטה האווירית מעל בורמה חזרה אל מזרח הודו ולהביא כוח אדם וציוד לאימפאל. מאונטבאטן הסכים והפנה 30 מטוסי תובלה כדי להביא את הדיוויזיה החמישית ההודית לאימפאל ודיספור (בירת מדינת אסאם). בערב היום הבא, לאחר רדת החשכה, חצתה הדיוויזיה ה-15 היפנית את נהר צ'ינדווין לכיוון הודו כחלק מהגל השני של המתקפה היפנית.
הכוחות היפנים החלו בהתקדמות ממושכת לעבר אימפאל, וב-25 במרץ תקפו את עמדות בעלות הברית בסנגשאק, סמוך לאימפאל. בינתיים, דרש מאונטבטן העברת כוחות למערכה במזרח הודו מהמטות הכלליים של האימפריה הבריטית וארצות הברית, בקשה שלא נענתה. יומיים מאוחר יותר פתח הרגימנט ה-58 היפני במתקפה כוללת על סנגשאק. מייג'ור גנרל מקסוול הופ-תומפסון, מפקד כוחות בעלות הברית המגנים, הורה על נסיגה מסנגשאק בשעה 18:00 בערב. באותו יום ביקש סלים מהדיוויזיה השנייה הבריטית לעזור בהגנה על דיספור הסמוכה.
ב-29 במרץ ניתקו כוחות יפניים את הדרך בין אימפאל לקוהימה, מזרח הודו הבריטית. בינתיים, חזרו בהם המטות האנגלו-אמריקאים המשולבים מההחלטה שהתקבלה קודם לכן לא לענות לדרישת מאונטבטן והפנו מטוסי תובלה נוספים מהמערכה במזרח התיכון (שנוצחה באותה העת בידי בעלות הברית) למערכה על בורמה. שליחת המטוסים הייתה בהמשך לבקשתו של מאונטבאטן לעזור בהגנה על אזור אימפאל בהודו. למחרת הטילו היפנים מצור על אימפאל ובתוך מספר ימים הפכה החזית לשדה קרב. הכוחות היפנים שלחו מתקפה אחר מתקפה נגד הכוחות הבריטים באזור ושלחו חלק מכוחותיהם לנתק את האספקה הבריטית בעזרת כיבוש קוהימה עד סוף אפריל.
הפלישה היפנית > ייצוב קו ההגנה

ב-15 באפריל הגיעה הדיוויזיה הבריטית השנייה שהייתה באימונים בדרום הודו לדיספור הסמוכה לקוהימה. הכוחות הטריים הקלו על הבריגדה ההודית ה-161, שכוחותיה אז נחו במשך שלושה ימים לפני שיצאה למתקפת נגד לכיוון קוהימה. כשהחל המצור על קוהימה ב-20 באפריל, היו הכוחות הנכנסים עדים למראות הקשים בכפר, שנחרב לכדי הריסות, וקירות הבתים היו מנוקבים מיריות.
ב-1 במאי 1944 החזיקו החיילים ההודים בקו ההגנה על אף כוחה של המתקפה היפנית, וסקונס יכול היה בנקודה זאת להעלות לדיון את הרעיון של מתקפת נגד, במיוחד עם הגעתה של הבריגדה ה-33 של הדיוויזיה השביעית ההודית ב-4 במאי. אף על פי שקווי היפנים היה קשים לשבירה, האספקה שלהם הייתה מועטה עם מתיחת קו האספקה. הבריגדות היפניות לא קיבלו מספיק ציוד, כולל מזון, ובריאות החיילים הלכה ונפגעה באופן מסוכן עקב תת-תזונה. במצב חלה תפנית גרועה עוד יותר בשביל היפנים ב-12 במאי, כאשר הבריגדה ה-114 ההודית הגיעה סמוך לקוהימה. כוחות בריטים והודים בקורפוס ה-33 בפיקודו של מונטאגו סטופפורד, תקפו דרומה מקוהימה לכיוון אימפאל. הכוחות היפניים, למרות התנאים הקשים שנמצאו בהם, נלחמו בעוז. אף על פי כן, גורשו הכוחות היפניים מאזור קוהימה עד סוף מאי ובהמשך החזיקו בקושי בקו ההגנה שלהם. חיל האוויר המלכותי הגדיל את מעורבותו, והחלו הפצצות טקטיות אשר פגעו קשות במורל היפני שכבר דשדש.
ב-25 במאי דיווחו חיילים יפנים ליד קוהימה כי אלא אם כן יועברו מנות מזון מספקות, הכוחות שם לא יוכלו להחזיק מעמד עד 1 ביוני; למעשה, איים הגנרל היפני סאטו כי הוא לא יציית לפקודות ישירות וייסוג אם לא תחל אספקה לזרום לעבר הכוחות. ב-30 במאי ביטל מייג'ור גנרל נובו טנאקה את התוכנית היפנית למתקפה שנייה באזור אימפאל לאחר שספג אבידות כבדות. מצפון לקוהימה נהדפה מתקפת הנגד של הדיוויזיה השביעית ההודית על גבעת דייר, גבעת פימפל וגבעת העץ הגדולה, שהחלה ב-24 במאי, תוך אבידות קשות. אף על פי ששני הצדדים ספגו נפגעים רבים, מצבם של הכוחות היפנים היה קשה יותר מכיוון שמתחו את קווי האספקה שלהם. למחרת, החלה נסיגה של הכוחות היפנים ליד קוהימה דרומה, לעבר קווי האספקה.
ב-2 ביוני שינה מייג'ור גנרל נובו טנאקה את תוכניתו ולמרות כל הציפיות הורה למתקפה מרכזית אחרונה על אימפאל. בתוך חמישה ימים התנגשו הכוחות במאבק עקוב מדם בנינטוגוקונג, בפרברי אימפאל. העליונות הטכנולוגית והאווירית של הכוחות הבריטים עלתה למתקפה היפנית באבדות קשות. היפנים המשיכו במתקפה לאורך רוב חודש יוני, התקדמותם הייתה אטית מאוד ומורל החיילים ירד בהדרגה. לבסוף הכוחות ההודים השיבו לידיהם את מסילת האספקה קוהימה-אימפאל במהלך 22 ביוני והמתקפה היפנית נכשלה עם העברת אספקה ותגבורת לכוחות ההודים והבריטים.
ב-12 ביוני, במהלך הקרב, השמיד רובאי ממוצא אתני בהוטי בשם גנג'ו לאמה מצבא הודו הבריטית, באמצעות משגר נגד טנקים שני טנקים יפניים בעודו תחת ירי מקלע כבד בפרברי נינגטוקונג, מדינת מניפור, מזרח הודו. הוא המשיך להילחם גם לאחר שנפצע בכפות ידיו והוענק לו על פועלו עיטור צלב ויקטוריה. ב-3 ביולי לאחר שקיעת השמש פשטו חיילי קומנדו יפנים על שדה תעופה בריטי ליד אימפאל והשמידו שמונה מטוסים של חיל האוויר המלכותי אשר חנו במקום.
הפלישה היפנית > סיום המתקפה

הדיוויזיה ה-33 היפנית, בפיקודו של לוטננט גנרל נובו טנאקה בעזרת התגבור של רגימנטים מהדיוויזיות ה-53 וה-54, המשיכה להפעיל לחץ על הכוחות ההודים למרות הכישלונות האחרונים. הדיוויזיה ה-33 כמעט פרצה את קו האש שקבעה הדיוויזיה ה-17 ההודית בבישנפור, אך בסופו של דבר היפנים ספגו אבדות כה קשות עד שהמתקפה בוטלה על ידי מפקד החזית, גנרל מסקאזו קוואבה, ב-3 ביולי 1944. למעשה, בשלב זה, יחידות יפניות רבות לא היו כשירות ללחימה עקב אי ציות לפקודות מלמעלה, חלק עקב אי יכולת, חלק מבעיות לוגיסטיות וחלק עקב פציעות חמורות של חלק נרחב מהחיילים. בחוסר רצון, מוטגוצ'י קרא לשרידי כוחות הדיוויזיה ה-33 היפנית לסגת מאימפאל, חזרה לבורמה. התבוסה היפנית באימפאל וקוהימה ייצגה את התבוסה הגדולה ביותר בתולדות הצבא היפני הקיסרי עד לנקודה זאת. מתוך 65,000 החיילים שהוקצו תחילה למתקפה, 30,000 נהרגו, 23,000 נפצעו ו-600 נפלו בשבי. בעלות הברית ספגו 17,500 הרוגים בהשוואה. הקרב סימן את סיום ההתקדמות היפנית במערכה בדרום-מזרח אסיה.
מורשת

כישלון המתקפה היפנית מנע כל אפשרות של התפשטות יפנית לתוך הראג' הבריטי. במהלך המאבק השתתפו לצד היפנים כוחות הלגיון ההודי מתנועת "הודו החופשית", תנועה הודית פנאטית קיצונית תחת סובהאז צ'נדרה בוסה ששיתפה פעולה עם מדינות הציר בשביל לשחרר את תת-היבשת ההודית משלטון האימפריה הבריטית ולהשליט עליונות הינדית לאומנית מעל האומה העצמאית שפעלו ליצור. מתוך 50,000 חיילי הלגיון ההודי שלחמו ביחד עם הכוחות היפנים היו לערך 15,000 אבדות סך הכל.
הניצחון של בעלות הברית באימפאל וקוהימה אפשר לחיל האוויר המלכותי להמשיך בפעילותו התקינה ולהפעיל לחץ אווירי על כוחות יפניים בבורמה. דרך בורמה אשר דרכה הועברה אספקה מהודו לסין במלחמתה של האחרונה נגד היפנים החלה לפעול מחדש עם הגנה אווירית מרובה. חיל האוויר המלכותי תרם רבות גם לקרב באופן ישיר מכיוון שמטוסי חיל האוויר העבירו את רוב האספקה שהכוחות הבריטיים וההודים נזקקו לה; חיל האוויר המלכותי הטיס 19,000 טונות של אספקה ו-12,000 איש לאזור קוהימה-אימפאל והטיס 13,000 נפגעים ו-43,000 אזרחים למקום מבטחים בעת הקרב.
ראו גם

המערכה על בורמה
ויליאם סלים
רנייה מוטגוצ'י
הלגיון ההודי
כוחות בריטים והודים מאזינים לדיווחים על תנועת הכוחות היפנים בחזית באימפאל.
הוקר הוריקן מחיל האוויר המלכותי מפציץ עמדות יפניות בצד הבורמזי של הגבול עם הודו.
הנרי מודסלי

| --- | --- |

צילום משנת 1881
 לידה:  5 בפברואר 1835 רום, על יד גיגלסוויק, צפון יורקשייר, אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  23 בינואר 1918 (בגיל 82) בושי הית'  (Bushey Heath), בהרטפורדשייר, מזרח אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 לימודי רפואה:  יוניברסיטי קולג' לונדון, בית הספר גיגלסויק 
 תפקידים:  פסיכיאטר, פסיכולוג, מסאי, מרצה באוניברסיטה 
 פרסים והוקרה:  Goulstonian Lectures (1870) 
 
הנרי מודסלי (באנגלית: Henry Maudsley;‏ 5 בפברואר 1835, רום – 23 בינואר 1918, בושי הית') היה פסיכיאטר ומומחה אנגלי ברפואה משפטית. כיהן כפרופסור ביוניברסיטי קולג' של לונדון.
ביוגרפיה > תחילת חייו

הנרי מודסלי נולד בשנת 1835 במשפחה של חוואים בכפר הקטן רום, ליד העיירות גיגלסוויק וסטל במחוז צפון יורקשייר שבאנגליה. למד בבית הספר בגיגלסוויק.
התייתם מאמו לפני גיל 10, אביו מיעט לדבר איתו והוא גדל אצל דודיו שלימדו אותו שירה, והעסיקו עבורו מורה פרטי מנורת'המפשייר בשם ניות' (Newth). לאחר מכן שלח אותו הדוד, ד"ר בייטסון, שהיה רופא, ללימודי רפואה ביוניברסיטי קולג' של לונדון. כסטודנט הצטיין במיוחד בלימודים הטרום-קליניים, בהם זכה בעשר מדליות זהב, כמו כן שיחק קריקט וקרא את ספרי הרברט ספנסר ואוגוסט קונט. מאודסלי עשה סטאז' במחלקה של ג'וזף קלובר, רופא מרדים ידוע, בבית החולים של יוניברסיטי קולג'. סיים את התואר ברפואה (BM) בשנת 1857 עם מדליית זהב בכירורגיה ומלגה. הוא התחמק מהתחומים שלא מצאו חן בעייניו כמו נתיחות ומיילדות ונהג להתווכח עם המורים.
מודסלי התכוון בהתחלה להתמחות בכירורגיה ובמחלקה הכירורגית של ריצ'רד קוויין, ושינה את דעתו אחרי שלא קיבל תשובה להגשת מועמדותו. כפי שסיפר, לא ידע שהתשובה הגיעה לכתובתו הקודמת. הוא שקל אז לעזוב את המדינה ולעבוד עבור חברת הודו המזרחית הבריטית. על מנת להתקבל בחברה זו היה עליו לעבוד שישה חדשים בבית מחסה לחולי נפש.
לבסוף עבד תשעה חדשים בבית המחסה וסט ריידינג בווייקפילד ותוך כדי כך בחר במקצוע הפסיכיאטריה. ולאחר מכן שהה זמן קצר בבית המחסה של המחוז אסקס בברנטווד.
בגיל 23 התמנה כמנהל רפואי של בית המחסה לחולי נפש (Lunatic Asylum) המלכותי צ'ידל בצ'ידל רויאל על יד מנצ'סטר. אף-על-פי שהיה חסר ניסיון קליני ומנהלי, והצליח לגרום לעלייה במספר המטופלים וברווחי המקום. בשובו ללונדון בשנת 1862 עבר לגור ברחוב קווין אן (מלכת אן) בכיכר קוונדיש. ב-1864 מצא משרה כרופא זוטר, וכעבור שנתיים כרופא בכיר בבית החולים של מערב לונדון אך ניסיונו להתקבל בשנת 1865 כרופא בבית החולים בת'לם נכשל, על אף ההמלצות מכמה פסיכיאטרים ורופאים חשובים, ביניהם וילהלם גריזינגר.
ביוגרפיה > המשך פעילותו בתחום הפסיכיאטריה

בשנים 1862–1878 פעל מודסלי כעורך ראשי של "Journal of Mental Science", כתב העת של האיגוד בריטי לרפואה ולפסיכולוגיה, המופיע בימינו בשם "British Journal of Psychiatry". בהתחלה היה עורך ראשי במקביל עם צ'ארלס לוקהארט רוברטסון. מודסלי הרחיב את יריעת כתב העת עם יותר תכנים פסיכולוגיים ופילוסופיים.
בשנת 1865 התחיל לפעול במסגרת אוניברסיטת לונדון להכללת מקצוע הפסיכיאטריה בקוריקולום לקבלת תואר ברפואה.
ב-1885 המועצה הרפואית הכללית קבע דרישה זאת לגבי כל בתי הספר לרפואה. נוצר תואר MPC - תעודה ברפואה פסיכולוגית כמו כן
הוסדרה ההשתלמות בריאות הנפש של הפרסונל הסיעודי - כולל התעודה MPA.
ב-1865 מודסלי שינה את שמו של "איגוד הרופאים של בתי המחסה ובית החולים לחולי נפש" ל"האיגוד הרפואי-פסיכולוגי". הוא נאבק למשך השנים על האוטונומיה של הארגון הזה (לימים הקולגיום המלכותי של הפסיכיאטרים) ביחס לשאר ארגוני הרופאים והכירורגים.
בשנת 1867 התפרסם כיועץ של הארכידוכסית שרלוטה, קיסרית מקסיקו. בשנים 1867–1881 העביר הרצאות על השגעון בבית החולים סנט מרי. מודסלי נבחר לחבר בקולגיום המלכותי של הרופאים ובשנת 1870 נשא בו הרצאה על גוף ונפש במסגרת "הרצאות גלסטון". הרצאה זו נקראה על ידי צ'ארלס דרווין והוא השתמש בה בעת כתיבת ספרו על "הבעת הריגושים אצל האדם ובעלי החיים" (1872)
בשנים 1869–1879 לימד מודסלי כפרופסור לרפואה משפטית ביוניברסיטי קולג' לונדון.
בשנים 1866–1874 ניהל את בית המחסה הפרטי לחולי נפש "לון האוס" (Lawn House) של הרופא ג'ון קונולי (1866-1793) בהנוול, לונדון. בבית מחסה זה היו מאושפזות שש נשים אמידות. מודסלי התחתן עם אן קונולי, בתו של בעל בית המחסה, כחודש לפני מותו של האחרון.
אחרי 1874 התרחק מודסלי מן החיים הציבוריים, התמקד בכתיבה ובקליניקה הפרטית הדיסקרטית והרווחית מאוד שלו שלקוחותיה היו תושבים אמידים, לעיתים קרובות אריסטוקרטים, מן הווסט אנד של לונדון.
ביוגרפיה > גישתו

מודסלי התפרסם כמסאי בתחומים רפואיים וספרותיים.
מסתו על אדגר אלן פו הפכה ללהיט עוד בתחילת הקריירה שלו.
כתב מאמרים רבים עבור Journal of Mental Science .היכרותו עם צ'ארלס דרווין ועם אינטלקטואלים מובילים אחרים של התקופה הוויקטוריאנית וכן ספרי הלימוד המרשימים שחיבר - "The Physiology and Pathology of Mind " (הפיזיולוגיה והפתולוגיה של הנפש) (1867), "Body and Mind" (גוף ונפש) (1870) ו- "Mental Responsibility in Health and Disease" (האחריות הנפשית במצב בריאות ובעת חולי) (1874) הביאו לו פופולריות רבה.
הגותו הפסיכיאטרית השפיע על הרומנים של רוזה נושט קרי (Rosa Nouchette Carey) (1909-1840)
בגלל אמונתו באופי התורשתי ניווני של המחלות הנפשיות גילה מודסלי פסימיות וגישה ספקנית לגבי "הטיפולים המוסריים" ואף לגבי עצם הטיפול המוסדי.
בקיץ 1878 התפטר מתפקידו כעורך ראשי של הג'ורנל למדע הנפש. בספרו "Insanity and its Treatment" (השגעון וטיפולו) תקף את מקצוע הפסיכיאטריה, גיחך על שאיפותיה לרפא את חולי הנפש. גישתו גונתה על ידי כל עמיתיו והרחיקה אותו מהם. ב-1879 נטש את החיים הציבוריים, עד לשנות ה-1880 עוד השתתף במפגשים של האיגוד הרפואי- פסיכולוגי אבל בעשור הבא שמו נמחק מרשימת חברי האיגוד.
המשיך עם זאת לשאת הרצאות שמשכו קהל רב. המשיך לעבוד בבית המחסה הפרטי Ticehurst Asylum ולטפל במספר מטופלים מן המעמד הגבוה.
ביוגרפיה > גישתו > תאוריית הניוון

מודסלי הושפע מהתאוריות האבולציוניסטיות ושילב אותן בהשקפתו. תוך הסתמכות על הלאמארקיזם. הוא דבק בתאוריית הניוון והאמין שתכונות נרכשות מסוימות עוברות בתורשה והולכות ומחמירות מדור לדור. בדור אחד מתפתחת "אי יציבת של העצבים", בדור הבא - הפרעה מסוג נוירוטי - בדור שלאחר מכן - הפרעה נפשית חמורה ובדור הבא - אידיוטיזם ועקרות. כך, למשל, הוא סבר שהאלכוהוליזם הוא הזרז התדיר ביותר לניוון נרכש והוא מועבר בתורשה: שתיינות בדור אחד מובילה להתמכרות חזקה לאלכוהול בדור השני, ל"היופכונדריה" בדור השלישי ול"אידיוטיזם" ברביעי. התכונות השליליות הנרכשות היו בעיניו תוצאה של גירויים "לא טבעיים" של הציוויליזציה. בנוסף גורמים אחרים לניוון נחשבו העגבת והאוננות. בעקבות גורמים אלה נוצרו לדעתו נטיות אישיות - "קונסטיטוציה" או "דיאתזה" . מודסלי האמין שהניוון הוא כוח רגרסיבי ומהווה איום על האבולציה ועל הקדמה המוסרית.
השקפה זו שלו השפיעה על פסיכיאטרים כמו ג'ורג' אלדר בלומר שלפחות לזמן מסוים נעשה תומך נלהב באאוגניקה.
ביוגרפיה > גישתו > החלומות

הבחין כשהחלומות מתקשרים בדרך כלל לאירועים של היום הקודם או אף מן הילדות. לדעתו יש בהם סוגי חשיבה ארכאיים. (ancestral modes of thought), שבהם עולה הדמיון על ההיגיון.
היה מודע שחלומות מכילים לפעמים תחושות שחש האדם בשנתו.."לא כל החושים רדומים באותה מידה".
הוא תיאר דוגמה שבה רופא שהלך לישון עם בקבוק מים חמים על רגליו, חלם שטייל לפסגת הר הגעש אטנה".
מודסלי מצוטט על ידי פרויד בקטעים שבו תיאר את התכנים המפחידים של חלומות הילדות, המתלווים באימה ובמועקה.
לדעתו חלומות כאלה יכלו להיגרם על ידי צמיחת שיניים, קלקול קיבה, או סיבות גופניות אחרות, אולם יכולים להיות גם תוצר של דמיונות טעוני אימה ומועקה ממקור רגשי. "החיים הריגושיים אצל הילדים עולים על החיים השכליים --- ואז כתוצאה מכך הם מאוד מועדים לפחד, בדומה לפראי האדם..."
ביוגרפיה > גישתו > גישה הומניטרית

מודסלי התנגד לשימוש באמצעי קשירה רפואית במוסדות לחולי נפש. אמנם הסווה את גישתו ההומניטרית מתחת למסיכה צינית.
ביוגרפיה > גישתו > גישה מיזוגינית

השקפותיו כלפי האמהות - רתיעתו לגבי הלידה והטיפול בתינוקות - שהוא ביסס לדבריו על אמיתות רציונליות אובייקטיביות, הצטרפו לתפיסותיו השליליות בדרך כלל כלפי נשים ועוררו בקורת רבה. אחת המבקרות המוקדמות והחשובתו של תפיסות אלה הייתה אחת הרופאות הראשונות אליזבת גארט אנדרסון.
נטען כלפיו שנמנה עם אותם נציגי הממסד הרפואי שקידשו וחיזקו חלוקות והיררכיות חברתיות בחלק האחרון של המאה ה-19.
נאמר עליו שהיה "עקבי בחוסר עקביותו".
ביוגרפיה > גישתו > נגד ה"על-טבעי"

מודסלי היה אגנוסטי ובתור שכזה בקורתי כלפי הדת וכלפי הדיווחים על תופעות על-טבעיות. בספרו ,
Natural Causes and Supernatural Seemings (סיבות טבעיות ותופעות על-טבעיות) (1886) ציין שחוויות על-טבעיות היו הפרעות נפשיות ו"תצפיות שוא ופירושי שוא של הטבע". ספרו זה נחשב לאחד הטקסטים המוקדמים בתחום "הפסיכולוגיה האנומליסטית"
ביוגרפיה > "הפיזיולוגיה והפתולוגיה של הנפש" > ההפרעות הנפשיות אצל הילדים

ספרו של מודסלי "Physiology and pathology of the mind" (1867) מכיל (בפרק ג של החלק המוקדש לפתולוגיה) תיאורן המקיף והשיטתי הראשון של ההפרעות הנפשיות של הילדים והנוער -"השגעון בגיל הילדות", שלא הסתפק רק בתיאורי מקרים. מודסלי הבחין למשל, הזיות, התפרצויות צחוק בלתי רצוני, "מונומניה" או "השגעון המחשבתי החלקי", "הדליריום הכוראי, או השגעון המחשבתי הכוראי", השגעון הקטלפטואידי המיוחס על ידי אנשים לכוחות על-טבעיים, השגעון האפילפטי, מאניה, מלנכוליה העלולה לגרום להתאבדות, ו"השגעון האפקטיבי או "השגעון בתחום המוסר". בכך הקדים מודסלי בעשרים שנה את המונוגרפיות של הרמן אמינגהאוס (Die Psychischen Störungen des Kindesalters, 1887 - "ההפרעות הנפשיות של גיל הילדות", 1887) ואת פול מורו (1888, La folie chez enfants)
בדומה לגריזינגר, ביסס מודסלי את ההסבר למחלות הנפשיות על מודל ביולוגי ובדרך כלל אנטי-פסיכולוגי. הוא ייחס הפרעות נפשיות רבות למחלות גופניות כמו אנמיה, זיהומים ורעלים. עם זאת, הוא קיבל גם הסברים פסיכולוגיים כמו במקרים של התאבדות על רקע פחד מעונש מצד ההורים בגלל ציונים נמוכים בבית הספר, למשל.
ביוגרפיה > בית החולים מודסלי

בהשפעת עמיתו, הנוירולוג והביוכימאי פרדריק מוט, ובתיווכו, בשנת 1907 עיניין מודסלי את מועצת העיר לונדון בהקמת בית חולים פסיכיאטרי חדש, בית החולים מודסלי תוך מתן תרומה גדולה מאוד בשווי 30,000 לירות שטרלינג. סכומים אלה עמדו לרשותו בעיקר בעקבות פעילותו בתחום הרפואה המשפטית. בית החולים נועד לטיפול בעיקר במקרים התחלתיים וחריפים של הפרעות פסיכיאטריות קשות ולטיפולים מרפאתיים להפרעות פסיכיאטריות "רכות" יותר ובמקביל נועד לאפשר מחקר והתמחות. העירייה הבטיחה לתרום גם היא 30,000 לירות שטרלינג. בשנת 1911 נבחר מיקום בית החולים בקבמברוול, בדרום לונדון, בגבעה הקרויה דנמרק היל, ממול לבית החולים של יוניברסיטי קולג'.בניין בית החולים הושלם בשנת 1915.
בימי מלחמת העולם הראשונה שימש הבניין החדש את משרד המלחמה הבריטי לצורך טיפול בחיילים, בעיקר בתגובות קרב ותופעות נפשיות פוסט טראומתיות. בית החולים האזרחי פתח את שעריו בשנת 1923 כבר אחרי מותו של מודסלי.
באמצעות מסמך מיוחד נתן הפרלמנט הבריטי את הסכמתו למימונם של אשפוזים פסיכיאטרים מרצון.
בשנת 1948 בית החולים התמזג מבחינה ארגונית בתאגיד אחד עם בית החולים בת'לם.
ביוגרפיה > שנותיו האחרונות

בחלק האחרון של חייו היה מודסלי ערירי, ככל הנראה מדוכא. בשנת 1903 הפסיק את עבודתו הטיפולית. בשנת 1911 התאלמן מאשתו שסבלה מדמנציה. התפטר מהאגודה הרפואית-פסיכולוגית, הביע בכתב בכמה ממקומות רגשי צער על כי בחר להיות פסיכיאטר. שלח מאמרים לכתב העת לפילוסופיה "Mind", נסע עד לאוסטרליה כדי לצפות שם במשחקי קריקט האהובים עליו ונהג (כמו ויליאם גלאדסטון) לשלוח גלויות עם הערות בקורתיות. לא היו לו ילדים.
הוא נפטר בשנת 1918 בגיל 82 בהית'בורנהאוס (Heathbourne House) בבושי הית' (Bushey Heath), בהרטפורדשייר במזרח אנגליה.
ככל הנראה השמיד חלק גדול מכתבי היד והמכתבים שלו לפני מותו.
גופתו נשרפה במשרפה.
מורשתו

תואר לא פעם כאדם ציני, בקורתי מאוד, פסימיסטי ומטריאליסט. הנרי רולין, היסטוריון של הפסיכיאטריה טען כי "היה פסיכיאטר גדול, אבל לא אדם טוב. ממש ממזר". יש שהסבירו את אופיו הבקורתי מאוד כ"אופייני לבני יורקשייר".
מודסלי היה בין ההרופאים ראשונים שהמליצו על התאמת טיפול המשך למטופלים המשוחררים מבית חולים או בית מחסה.
הוא נחשב גם לאבי הלימודים האקדמיים בפסיכיאטריה. הייתה לו יוזמה חלוצית בהנהיג לימודי פסיכיאטריה למסגרת הכשרת הרופאים. עודד התמחותן של אחיות בתחום בריאות הנפש. שאף לפתח את המחקר בתחום הפתולוגיה והאטיולוגיה של ההפרעות הנפשיות במטרה למצוא דרכים למניעה ולטיפול.
כתב כמה מספרי הלימוד החשובים ביותר בפסיכיאטריה במאה ה-19. עזר בשינוי תדמית הפסיכיאטריה על ידי הקמת בית חולים שנועד למניעה ולטיפול מוקדם של הפרעות נפשיות לא על ידי כפייה אלא בהסכמה.
מודסלי הצטיין בכושר ביטוי וכתיבה, וחיבר מסות אחדות, ביניהן על אדגר אלן פו, על המלט ועל חיי שייקספיר.
פרסים ואותות כבוד

1869- חבר בקולגיום הרופאים המלכותי
1884 - דוקטור לשם כבוד במשפטים של אוניברסיטת אדינבורו
חבר בחברה הרפואית-פסיכולוגית של פריז
חבר בחברת הרופאים הקיסרית של וינה
חבר בחברה לרפואה משפטית של ניו יורק
הנצחה

בית החולים מודסלי, אותו ייסד, נושא את שמו.
על יד בית החולים, קרוב למדרגות הכניסה של המכון לפסיכיאטריה הוצב פסל פרוטומה מברונזה של מודסלי.
בעזרת קרן שהקים, התקיימו לזכרו הרצאות חגיגיות שנתיות בבית החולים מודסלי. הראשונה נישאה בשנת 1930 על ידי ג'יימס קרייטון בראון. האחרונה התקיימה בשנת 2004 ובהמשך ההרצאות הוחלפו בדיונים על שם מודסלי במהלך כל שנה בסוגיות מורכבות בפסיכיאטריות (Maudsley Debates). הדיונים מתקיימים במכון לפסיכיאטריה שליד בית החולים מודסלי.
ציטוטים

המחלות הנפשיות הן לא יותר ולא פחות ממחלות עצבים שבהן בולט מקומם של התסמינים הנפשיים וכל הפרדתם ממחלות עצבים אחרות הייתה מכשול  מצער בפני הקדמה
(Body and Mind' - "גוף ונפש" עמ' 41)
הפעילות הפורייה של הדמיון היא  מקור עתיר אמונות שגויות ...באמצעות מילוי ליקויי הידע על ידי פיקציות ותאוריות, היא מהירה  ועובדת ללא קושי , בניגוד בולט לעמל האיטי והמייגע של התצפית  והחשיבה. ככוח היצרני של הנפש , יש לדמיון , בדומה לכוחות היצרניים של הטבע, שלוש תכונות בולטות: הוא פורה, מהנה ונבואי
(1886) Natural Causes and Supernatural Seemings (הסיבות הטבעיות והתופעות העל-טבעיות)
ספרים

1867 The Physiology and Pathology of Mind. Macmillan
1870	Body and Mind: An Inquiry into their Connection and Mutual Influence. Macmillan
1874	Responsibility in Mental Disease. King
1874	The Physiology of Mind. — Enlarged and revised 3rd edition
1879 The Pathology of Mind. — Macmillan
1883	Body and Will: In its Metaphysical, Physiological and Pathological Aspects.	Kegan, Paul
1886	Natural Causes and Supernatural Seemings. Kegan, Paul
1902	Life in Mind and Conduct: Studies of Organic in Human Nature.	 Macmillan
1908	Heredity, Variation and Genius, with Essay on Shakespeare and Address	on Medicine. John Bale, Sons & Danielsson
1916	Organic to Human: Psychological and Sociological.	Macmillan
1918	Religion and Realities. John Bale, Sons & Danielsson
הערות שולייםּּ

1 2 3  2014  M. Panteloudi, A. Demetriades
↑  Tony Delamothe 1988 עמ' 1120
1 2 3 4 5  2014 M. Panteloudi, A. Demetriades עמ' 2
1 2  M.Pantelidou,  A.Demetriades עמ' 3
↑  Tony Delamothe 1988 עמ' 1122
↑  M.Stone  עמ'  117
↑  G.Savage 1918
↑  M.Pantelidou, A.Demetriades עמ' 4
לקריאה נוספת

Tony Delamothe Maudsley of the Maudsley BJP vol. 297 29.10.1988
Michael H.Stone - Healing the Mind - A History of Psychiatry from Antiquity to the Present, Pimlico, London 1997
117-123 (1918) 64, George Savage Henry Maudsley, obituary, in Journal of Mental Science
2014 1-8, Maria Pantelidou, Andreas K. Demetriades The enigmatic figure of Dr Henry Maudsley Journal of Medical Biography 0 (0)
הנרייטה גודולפין, הדוכסית השנייה ממרלבורו

| --- | --- |

 לידה:  19 ביולי 1681 קנט, ממלכת אנגליה 
 פטירה:  24 באוקטובר 1733 (בגיל 52) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה 
 מקום קבורה:  מנזר וסטמינסטר (9 בנובמבר 1733) 
 בן או בת זוג:  Francis Godolphin, 2nd Earl of Godolphin (23 באפריל 1698–?) ויליאם קונגריב 
 
הנרייטה גודולפין, הדוכסית השנייה ממרלבורו (אנגלית: Henrietta Godolphin, 2nd Duchess of Marlborough‏; 19 ביולי 1681 - 24 באוקטובר 1733) הייתה בתם של ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, ושל אשתו שרה, שהיו מקורביה ומנהלי עסקיה של המלכה אן.
היא נולדה כהנרייטה צ'רצ'יל, וב-1689 הפכה לליידי הנרייטה צ'רצ'יל, כיוון שאביה קיבל את תואר רוזן מרלבורו. היא נישאה לרוזן פרנסיס גודולפין ב-1698. כשחותנה קיבל את תואר רוזן גודולפין ב-1706, היא הפכה לוויקונטית ריאלטון, וכשבעלה ירש את תואר הרוזנות, הפכה לרוזנת גודולפין.
בעקבות מותו של אחיה מאבעבועות שחורות ביקש אביה להעביר לבתו את התואר דוכס מרלבורו. לצורך כך שכנע את הפרלמנט הבריטי לחוקק בשנת 1706 חוק מיוחד שקבע כי בהיעדר יורש זכר יוכלו בנותיו של הדוכס הראשון לרשת את תוארי האצולה שלו. וכך, לאחר מותו של אביה ב-1722 הייתה לדוכס ממרלבורו, האשה הראשונה שירשה תואר דוכסות מאביה. עם זאת, היא לא ירשה את תוארי נסיך האימפריה ובארון איימות'.
גודולפין הייתה חובבת אופרה ותמכה בג'ובאני בונונצ'יני, ששימש כמלחין הבית שלה, בתקופת שהותו בלונדון.
במהלך נישואיה לגודולפין היא ילדה חמישה ילדים:
ויליאם גודולפין, מרקיז בלנדפורד (1700–1731): נישא למריה קתרינה דה יונג, לא נולדו להם ילדים.
לורד הנרי גודולפין
ליידי הנרייטה גודולפין (מתה ב-1776): נישאה לתומאס פלהאם-הולס שלימים יכהן כראש ממשלת בריטניה, לא נולדו להם ילדים.
ליידי מרי גודולפין (1723–1764): אינה בתו של הרוזן השני מגודולפין, כי אם פרי אהבתם האסורה של הדוכסית ממרלבורו והמאהב שלה, ויליאם קונגריב. נישאה לדוכס הרביעי מלידס ונולדו להם מספר ילדים, ביניהם פרנסיס אוסבורן, הדוכס החמישי מלידס.
ליידי מרגרט גודולפין
הדוכסית מתה ב-24 באוקטובר 1733 בהארו שבמידלסקס, ונקברה ב-9 בנובמבר שלאחר מכן במנזר וסטמינסטר. תאריה עברו לאחיינה הרוזן החמישי מסנדרלנד. כיוון שבמותה לא היו לה יורשים זכרים עבר התואר למשפחתה של אחותה אן. כיוון שאן כבר לא הייתה בחיים כשהנרייטה מתה, עבר התואר לבנה הבכור צ'ארלס, שהפך לדוכס השלישי בשושלת. כתוצאה מכך פסק השימוש בשם צ'רצ'יל עד תקופת הדוכס החמישי.
ב-1969 הפיק ה-BBC מיני-סדרה בשם "The First Churchills", שעסקה בחייהם של הוריה של גודולפין. דמותה הופיעה בסדרה בחמישה פרקים מתוך 12 בסך הכל, וגולמה על ידי השחקנית פולי אדמס.