stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברל כצנלסון
ביוגרפיה > במפא"י 1930–1944 > השנים הראשונות 1930–1933

בדצמבר 1929 נשלח כצנלסון מטעם המפלגה המתאחדת לגרמניה וללונדון. בדרכו עצר בקאפרי, שם ביקר אצל הסופר הרוסי הגדול ביותר באותה תקופה, מקסים גורקי. כצנלסון השתתף בוועידת ציוני גרמניה ביינה, שם התקשה לפעול באווירה העוינת מצד אנשי השמאל המקומיים. לאחר מכן השתתף בוועידת פועלי ציון בגרמניה, שם הצליח להעביר החלטות על סולידריות מלאה עם ההסתדרות ולגבש סביבו חוג נאמן מקרב חברי המפלגה. בתחילת ינואר 1930 נסע ללונדון, שם השתכן בבית משפחת דב הוז. בלונדון זכה לקבלת פנים חמה, ערך פגישות רבות ונחל הצלחה. על אף שלא היה חבר ההנהלה הציונית, הוזמן להשתתף בישיבותיה כאחד מנציגי הוועד הלאומי, על פי דרישתו של יושב ראש הוועד, פנחס רוטנברג. כמו כן השתתף בישיבת הנעילה של ועידת הפדרציה הציונית בבריטניה. נאומו ביידיש עשה רושם על המאזינים ובעקבות זאת הוזמן להרצאות בערי השדה והפך לחביב החברה הגבוהה היהודית בבריטניה. מסעו באירופה ארך ארבעה חודשים.
בכ' בתמוז תר"ץ (1930) נשא נאום לזכרו של תאודור הרצל, בו הציג את ההשקפה הציונית שלו עצמו, אל מול התנגדותה של הלאומיות הערבית למפעל הציוני: לערבים יש זכויות בארץ ישראל, אולם אין להם את הזכות למנוע מהיהודים לשנות את המציאות בה. ניתן לשנות את היותם של הערבים רוב בארץ, באמצעות עלייה, רכישת קרקעות והתיישבות. שלושת המרכיבים האלה הם העיקר במפעל הציוני והם גם התשובה לבעיה הערבית. שני העמים בארץ זכאים להתפתחות עצמאית ונפרדת, מבלי שיגבילו זה את זה, ולכל אחד מהם יש לאפשר אוטונומיה מלאה, בגופים פוליטיים נפרדים.
בספטמבר 1930 השתתף כצנלסון בקונגרס של ארץ ישראל העובדת שארגן בן-גוריון בברלין וזכה להערכה רבה. משם נשלח לסדרת הרצאות שארכה עשרה ימים במדינות הבלטיות. היה זה ביקורו הראשון שם. הוא ביקר בליטא ובלטביה. בריגה יזם פגישה עם נוער בית"ר. הם הזמינו אותו אליהם, ערכו לו קבלת פנים ושוחחו עמו לילה שלם. למרכז מפא"י דיווח: "הלוואי שהנוער שלנו יידע לקבל ככה פני מתנגד".
בעת שהותו בארצות הבלטיות התפרסם הספר הלבן של פאספילד, ובעקבות זאת חזר ללונדון. בנובמבר החל משא ומתן בין נציגי ההנהלה הציונית לבין ועדת הקבינט הבריטי על דו"ח ועדת שו ודו"ח הופ-סימפסון, וכצנלסון השתתף בישיבות הוועדה הפוליטית שליד ההנהלה, ששימשה גוף מייעץ. הוא התנגד להצעת הרוב ליישב את הערבים ה"מנושלים" בעבר הירדן, וטען כי כך תזכה אגדת ה"נישול" לגושפנקה רשמית, ובעבר הירדן ייווצר ריכוז אוכלוסייה של ערביי ארץ ישראל שימנע בעתיד התיישבות יהודית באזור. בדצמבר 1930 חזר לארץ ישראל. במושב השלישי של מועצת מפא"י בפברואר 1931 נשא את ההרצאה המרכזית על המצב המדיני, בה התייחס לתוכנית להקמת מועצה מחוקקת ותקף את ההשקפה שיש למהר ולקבל הצעות מצד הבריטים מתוך הערכה שהן בלתי נמנעות ומוטב להשלים עמן וכך לזכות בדעת קהל חיובית. הוא דחה את ההשקפה שלפיה ניתן להגביל את המועצה המחוקקת בהגבלות שינטרלו את יתרון הרוב הערבי, וטען כי מרגע קבלת העיקרון של ייצוג האוכלוסייה במועצה, ההגבלות הללו עלולות להפוך לאות מתה.
ביולי 1931 השתתף באופן פעיל בקונגרס הציוני ה-17 בבזל. משם נסע לווינה לקונגרס סוציאליסטי, ולאחר מכן המשיך ללונדון. החל מסתיו 1931 ובמרוצת שנת 1932 התרכז בגיבושה של חברת "ניר" לחברת התיישבות עובדים בעלת הון עצמי שיגויס מן הפועלים. בדרך זו ציפה לעודד את הפועלים להגדיל את חסכונותיהם, שישמשו לטובת מפעל התיישבותי גדול. תוכניתו זו התקבלה בוועידה הרביעית של ההסתדרות בפברואר 1933: כל פועל ופועלת נקראו לרכוש לפחות מניה אחת של החברה.
הגותו

ברל כצנלסון היה אידאולוג שלא השאיר אחריו משנה סדורה. הוא מעולם לא ניסה לסכם את תורתו בכתב, מאחר שלא סיכם לעצמו את השקפת עולמו. על דעותיו ניתן היה ללמוד מתוך הרצאותיו על תולדות תנועת הפועלים. הוא הטיף לציונות וסוציאליזם, אך בשונה מהתאורטיקנים הסוציאליסטיים, לא כבל את האידאולוגיה שלו בניסוחים. אניטה שפירא מציעה לכנות את השקפתו "סוציאליזם לאומי והומניסטי" ומכתירה אותו כ"אדריכל החברה הסוציאליסטית הארצישראלית".
כצנלסון היה מן הראשונים שהטילו ספק בהצלחת המהפכה בברית המועצות, ונמנה עם המעטים בתנועתו שהתייחסו בחיוב למסורת ולדת היהודית. בניגוד למיכה יוסף ברדיצ'בסקי, שביקש למחוק את כל העבר היהודי ולבנות עולם חדש, טען כצנלסון שזוהי מהפכנות פרימיטיבית וילדותית שלא תחזיק מעמד. לדבריו יש צורך במהפכנות בונה ששלובה בחיים רוחניים ולא זורקת לגל האשפה את כל ירושת הדורות, אלא בוחנת אותה מחדש, ובוררת את הנכון והמתאים לה, לעיתים דווקא מתוך מסורות נשכחות. לדידו המרד הציוני צריך למרוד גם במרידות הקודמות, כגון חזון ההתבוללות של חלק מהמשכילים והסוציאליסטים, הגלותיות של הבונד, הערצת התארים והדיפלומות של "אינטליגנציה", והשתעבדות לחזון המהפכה הקומוניסטית.
כצנלסון כיבד את המסורת היהודית ואת רבני ישראל. מדי פעם היה לומד דף גמרא. הוא לא שמר דיני כשרות, אך נזהר מאכילת חזיר, משום שיהודים נהרגו בשל הימנעותם מאכילתו. כצנלסון העריץ את קידוש השם. הוא תבע סובלנות דתית מתנועתו: הוא דרש שמטבחי הפועלים יהיו כשרים, כדי שגם הפועל הדתי יוכל להיכנס להסתדרות, ובקונגרס הציוני בלוצרן נאבק למען התחייבות התנועות הקיבוציות לשמור את השבת בקיבוציהן, מה שעורר התנגדות אצל חניכיו. היה לו יחס מיוחד כלפי יום תשעה באב והוא נהג לשמור בקפדנות על האבל, מטעמים לאומיים. בשנותיו האחרונות הגיע למסקנה שתרבות לאומית אינה יכולה להתקיים ללא סמלים ומנהגים מסורתיים – השקפה שייחדה אותו בתוך תנועתו.
טענותיו בדבר חוסר כבוד חינוכי ותרבותי כלפי מסורת ישראל פורסמו במאמר חורבן ותלישות, שפרסם בעיתון "דבר" ביום י"ד באב תרצ"ד (1934), לאחר שמדריכי המחנות העולים ערכו טיול ומחנה קיץ ביער בן שמן בתשעה באב. וכך התבטא: "לא אשכח, לא אוכל לשכוח את יום החורבן היום האיום מכל הימים, יום גורלנו". עוד הוא כותב שם:
אחד מנאומיו הנודעים של כצנלסון קרוי "בזכות המבוכה ובגנות הטיח", והוא נשא אותו בכינוס מדריכי עליית הנוער, ביום ב' בתמוז ת"ש (1940). בנאום נכללו המילים:
כתביו

כצנלסון פרסם בחייו מאמרים רבים ונאם בבימות חשובות, אולם לא הוציא לאור אף ספר שלו. לאחר פטירתו יצאו ספרים וחוברות רבים בהם כונסו נאומיו, מאמריו, מכתביו ועוד. כמה מספרים אלו יצאו לאור ביידיש.
כתביו > מכתביו שראו אור

במבחן: שיחות עם מדריכים, המרכז לנוער של הסתדרות העובדים בא"י, תרצ"ה-1935
ערכים גנוזים: שיחות על בעיות החינוך לסוציאליזם (סידר וערך: אפרים ברוידא), עיינות, תש"ד 1944
כתבי ב. כצנלסון, א'-י"ב, תל אביב: מפלגת פועלי א"י, תש"ה-תש"י 1945–1950
בחבלי אדם: על מורים וחברים, תל אביב: הוצאת עם עובד, תש"ה 1945
דרכי לארץ, המשמרת הצעירה למפלגת פועלי א"י, תש"ה-1945
מדיניות ציונית: חזון, אל המטרה, במאבק, ההסתדרות הכללית, הוועד הפועל, תש"ו 1946
הסולם אל החזון (עורך: מרדכי קושניר), לשכה מרכזית של הקק"ל, תש"ו 1946
עם חזיון ההגנה, הוועד הארצי למען החייל היהודי, תש"ח 1948
הפועל בעמו: כתבים נבחרים (הביא לדפוס: יהודה ארז), הוצאת עיינות, תשכ"ד 1964 (הביא לדפוס: יהודה ארז)
מהפכה ושורשים: מבחר דברים (כינס וערך: אבינועם ברשאי), י. גולן, 1996
עד פנה היום (עורך: מוקי צור), עם עובד, תשס"ו 2006
כתביו > ממאמריו

"ליסוד בנק הפועלים", קונטרס, כ"ב, ג' שבט ה'תר"ף, עמ' 3–6.
חורבן ותלישות, דבר, 1934
ייצוגיו בתרבות

הסופר ש"י עגנון, שהיה מקורב מאוד לכצנלסון ופרסם אחדים מסיפוריו ב"דבר", כתב מאמר לזכרו, "על ברל כצנלסון", שפורסם ב"הארץ" ב-25 באוגוסט 1944 ויצא לאור גם כחוברת נפרדת. במאמר כתב עגנון כי ארבעת האנשים שעיצבו את פני היישוב הם "ברנר ורופין ורבינו הקדוש אברהם יצחק הכהן קוק וברל כצנלסון".
המשורר נתן אלתרמן כתב לזכרו של כצנלסון את השיר "על מוּת", שהתפרסם במדורו "הטור השביעי" ב"דבר" בכ"ט באב תש"ד, 18 באוגוסט 1944.
ישראל קולת, משה שרת ודב סדן פרסמו את הספר "דרכי איש: שלוש מסות על ברל כצנלסון", בכינוסו של זאב גולדברג, בהוצאת צופית, בית ברל, תשכ"ח (1967).
על שם כצנלסון נקראים מוסדות חינוך ותרבות ברחבי הארץ, ובהם המכללות בית ברל ואוהלו, אוניית המעפילים ברל כצנלסון, קיבוץ בארי (שמו העברי), בית הספר בארי ברחוב ברל בנוה שאנן בחיפה, המכינה הקדם צבאית "בארי" הנמצאת בבית ברל ובכפר הנוער כנות הסמוך לגדרה ורחובות בערים.
ברל כצנלסון גר בתל אביב ברחוב מזא"ה 65 בדירה שכונתה "מעונו". לוחית זיכרון על בית זה מציינת זאת.
ביוני 2022 הציע חבר הכנסת גלעד קריב הצעת חוק ליום זיכרון שנתי בתאריך כ"ד אב, אך החוק נפל עקב התנגדות האופוזיציה.
ראו גם

קרן ברל כצנלסון
לקריאה נוספת

זאב גולדברג, דרכי איש: שלוש מסות על ברל כצנלסון, בית-ברל, 1968 (הספר בקטלוג ULI)
זאב גולדברג, פרקים במשנתו החברתית של ברל כצנלסון, מכללת בית ברל, 1964 (הספר בקטלוג ULI)
מרדכי שניר, על ברל כצנלסון: זכרונות ודברי הערכה, מפלגת פועלי א"י, 1952 (הספר בקטלוג ULI)
אניטה שפירא, ברל: ביוגרפיה, תל אביב: עם עובד, 1980 (הספר בקטלוג ULI)
אברהם צביון, דיוקנו היהודי של ברל כצנלסון, ספרית פועלים, 1984 (הספר בקטלוג ULI)
ישראל קיסר, ברל כצנלסון – 100 שנה להולדתו, ההסתדרות הכללית, הוועד הפועל, תשמ"ז-1987 (הספר בקטלוג ULI)
אב"א אחימאיר, לאחר האהבה, לאחר השנאה, הוועד להוצאת כתבי אחימאיר, כרך ד', 1974 (הספר בקטלוג ULI)
חנה כצנלסון-נשר, אח ואחות: זכרונות, עם עובד, 1978 (הספר בקטלוג ULI)
נח בי (בירזובסקי), פני תל אביב בקריקטורות, עורך ומוציא לאור: משה שיינבוים, 1939[דרושה הבהרה] (הספר בקטלוג ULI)
ישראל קולת, אבות ומייסדים, פרק "ברל כצנלסון: איש ונבו לו", תל אביב: עם עובד, 1975, עמ' 85–113 (הספר בקטלוג ULI)
שמעון פרס, לך עם האנשים: שבעה דיוקנאות, עידנים, 1978[דרושה הבהרה] (הספר בקטלוג ULI)
שלמה הרמתי, המורים החלוצים, ירושלים: משרד הביטחון (ספריית האוניברסיטה המשודרת), 141–151 (הספר בקטלוג ULI)
זלמן שזר (ז. ש.), "כצנלסון, ברל [דב־בר, בארי]", האנציקלופדיה העברית (כרך כ), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשל"א, עמ' 1015 -1021
רוג'ר אלאם

| --- | --- |

רוג'ר אלאם
 לידה:  26 באוקטובר 1953 (בן 71) באו, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1981 
 מקום לימודים:  קרייסט'ס הוספיטל  אוניברסיטת מנצ'סטר 
 בן או בת זוג:  רבקה סייר 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס לורנס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה (2000) 
 אתר אינטרנט
 פרופיל ב-IMDb
 
רוג'ר אלאם (באנגלית: Roger Allam; נולד ב-26 באוקטובר 1953) הוא שחקן אנגלי הידוע בעיקר מהופעותיו בתיאטרון, אם כי שיחק גם בקולנוע, טלוויזיה ורדיו.
תפקידו המפורסם ביותר הוא המפקח ז'אבר בהפקה המקורית בלונדון של המחזמר "עלובי החיים", כמו גם גילום דמותו של דאגלס ריצ'רדסון בסדרת הרדיו זוכת הפרסים "Cabin Pressure", ומפקח בילוש פרד ת'רסדיי בסדרת הטלוויזיה "Endeavour".
ביוגרפיה

אלאם נולד בבאו שבלונדון. הוא למד ב-"Christ's Hospital" ובאוניברסיטת מנצ'סטר. אביו היה כומר בסנט מרי וולנות'.
אלאם היה מועמד ארבע פעמים לפרס לורנס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר וזכה פעמיים. הוא היה מועמד וזכה בפרס אוליבייה לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-1983 שיחק אלאם בתפקיד מרקוציו בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית של "רומיאו ויוליה". הוא הופיע גם בתוכניות דרמה רבות ברדיו ה-BBC. ב-2001 כיכב בעיבוד של רדיו 4 ל"עלובי החיים" בתפקיד ולז'אן. ב-2000 שיחק בתפקיד היטלר בתיאטרון המלכותי הלאומי במחזה "Speer" מאת דייוויד אדגר. ב-2001 זכה בפרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר על תפקידו כקפטן טרי דניס בהפקה מחודשת של המחזה "Privates on Parade". הצגת הבכורה הייתה בדצמבר 2001 בתיאטרון דונמאר ורהאוס שבקובנט גרדן. בנובמבר 2002 כיכב לצדה של ג'יליאן אנדרסון בקומדיה הרומנטית "What the Night Is For" מאת מייקל ולר בתיאטרון קומדי (אנ').
ב-2003 שיחק בתפקיד וילי ברנדט, מי שהיה קנצלר גרמניה, במחזה "Democracy" בתיאטרון קוטסלו שבתיאטרון המלכותי הלאומי. הוא המשיך להופיע בהצגה עם העברתה לווסט אנד. בדצמבר 2004 ובינואר 2005 הופיע אלאם בתפקיד אבנאזר הנבל בהפקת פנטומיים (Pantomime (אנ')) של "אלאדין" בתיאטרון אולד ויק, כשלצידו כיכבו איאן מקלן, מורין ליפמן וסם קלי. ב-2006 וב-2007 חזר וגילם את אותה דמות באולד ויק עם איאן מקלן ופרנסס ברבר. ב-2005 הופיע אלאם במחזה "Blackbird" מאת דייוויד הארוור (אנ') יחד עם ג'ודי מיי בפסטיבל אדינבורו בהפקה של הבמאי הגרמני פיטר סטיין. בפברואר 2006 הועברה ההצגה לתיאטרון אלברי בלונדון. לאחר מכן זכה המחזה "Blackbird" בפרס המחזה החדש הטוב ביותר.
ב-2006 שיחק אלאם בסרט "המלכה", בבימויו של סטיבן פרירס ובכיכובה של דיים הלן מירן, בתפקיד המזכיר הפרטי של המלכה. בפברואר 2007 הופיע בפארסה משנות השישים "בואינג בואינג" בתיאטרון קומדי בווסט אנד יחד עם מארק ריילנס, פרנסס דה לה טור וטמזין אאותווייט. בינואר 2007 הופיע אלאם בפעם הראשונה בתפקיד חבר הפרלמנט פטר מניון בפרק ספיישל של הקומדיה "The Thick of It" של ה-BBC. ביולי 2007 שיחק שוב באותו תפקיד בתוכנית ספיישל נוספת, ובפרק קצר באורך 15 דקות. הוא המשיך לגלם את הדמות גם בעונות הבאות של הסדרה.
ב-2008 שיחק אלאם בתפקיד מקס ריינהרדט, אמרגן פסטיבל זלצבורג, במחזה "Afterlife" מאת מיקיל פריין, בהפקה שביים מייקל בלייקמור בבמת ליטלטון בתיאטרון הלאומי . ב-2009 הופיע אלאם בתפקיד אלבין / זאזא במחזה "La Cage aux Folles" בתיאטרון פלייהאוס שבלונדון. בעונת התיאטרון של 2010 שיחק במחזות "הנרי הרביעי, חלק ראשון" ו"הנרי הרביעי, חלק שני" בתפקיד ג'ון פלסטף בתיאטרון שייקספיר גלוב. ב-2011 זכה בפרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר על תפקיד זה. באוקטובר 2010 התאחד עם חבריו להפקת "עלובי החיים" בקונצרט לציון 25 שנה למחזמר בביצוע השיר "One Day More".
ב-2013 כיכב אלאם בתפקיד פרוספרו במחזה "הסערה" מאת ויליאם שייקספיר בתיאטרון השייקספיר גלוב בלונדון לצדו של קולין מורגן בדמות אריאל. אלאם הגיש פרס מפעל חיים למחזאי מייקל פראיין בטקס פרסי אוליבייה ב-2013. הוא שיתף פעולה שוב עם סטיבן פרירס בסרט "תמרה דרו" המבוסס על רצועת הקומיקס הפופולרית של פוזי סימונד. בסרט הוא מגלם את ניקולס הרדימנט, סופר של ספרי מתח המוקסם מתמרה דרו, בגילומה של ג'מה ארטרטון.
אלאם הקליט מספר ספרי שמע בהם הספר "סולאר" מאת איאן מקיואן.
חיים אישיים

אלאם נשוי לשחקנית רבקה סייר ולהם שני בנים.
באוגוסט 2014 היה אלאם אחד ממאתיים אנשי ציבור שחתמו על מכתב למערכת הגרדיאן המתנגדים לעצמאות סקוטלנד לקראת משאל העם על עצמאות סקוטלנד שנערך בספטמבר.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1989 |  | Wilt | דאבז |  |
| 2005 | טריסטרם שנדי | A Cock and Bull Story | אדריאן |  |
| 2006 | כשהרוח נושבת | The Wind That Shakes the Barley | סר ג'ון המילטון |  |
| 2006 | המלכה | The Queen | רובין ג'נוורין |  |
| 2006 | ונדטה | V for Vendetta | לואיס פרות'רו |  |
| 2008 | ספיד רייסר | Speed Racer | ארנולד רויאלטון |  |
| 2008 | לב של דיו | Inkheart | מספר |  |
| 2010 | תמרה דרו | Tamara Drewe | ניקולס הרדימנט |  |
| 2011 | שודדי הקאריביים: זרמים זרים | Pirates of the Caribbean: On Stranger Tides | הנרי פלהם, ראש ממשלת בריטניה |  |
| 2011 | אשת הברזל | The Iron Lady | גורדון ריס |  |
| 2012 | האישה בשחור | The Woman in Black | מר בנטלי |  |
| 2012 | חלקם של מלאכים | The Angels' Share | תדאוס |  |
| 2013 | גנבת הספרים | The Book Thief | המספר / המוות |  |
| 2015 | מר הולמס | Mr. Holmes | ד"ר בארי |  |
| 2015 | יציאה מלכותית | A Royal Night Out | סטן |  |
| 2015 | הליידי בקרוואן | The Lady in the Van | רופוס |  |
| 2017 | היפופוטם | The Hippopotamus | טד וולאס |  |
| 2022 | טטריס | Tetris | רוברט מקסוול |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1989 |  | Ending Up | ד"ר מיינוורינג | סרט טלוויזיה |
| 1989 | מלכת הפיות | The fairy queen | אוברון | סרט טלוויזיה |
| 1990 |  | The Investigation: Inside a Terrorist Bombing | צ'ארלס טרמיין |  |
| 1992 |  | Shakespeare: The Animated Tales | הדוכס אורסינו / המספר | בפרקים "אגדת חורף" ו"הלילה השנים עשר" |
| 1994 |  | Screen Two | סטיבן סאמרצ'יילד | סדרת טלוויזיה בפרק "A Landing on the Sun" |
| 1998 |  | Heartbeat | גרהם הייז | סדרת טלוויזיה בפרק "Echoes of the Past" |
| 1997 | המפקח מורס | Inspector Morse | דניס קורנפורד | סדרת טלוויזיה בפרק "Death Is Now My Neighbour" |
| 1998 |  | The Creatives | צ'רלי בקסטר | סדרת טלוויזיה |
| 1998 | רציחות במידסומר | Midsomer Murders | אלאן הולינגסוורת' | סדרת טלוויזיה בפרק "Faithful unto Death" |
| 1999 | אר קיי או 281 | RKO 281 | וולט דיסני | סרט טלוויזיה |
| 2002 | המלחמה של פויל | Foyle's War | אלסטר גריים | סדרת טלוויזיה בפרק "Eagle Day" |
| 2002 |  | Stranded | תומאס בלאנט | סרט טלוויזיה |
| 2002 | להעיר את המתים | Waking the Dead | בנג'מין גולד | סדרת טלוויזיה בפרק "Thin Air" |
| 2003 | רומן אביבי | The Roman Spring of Mrs. Stone | כריסטופר | סרט טלוויזיה |
| 2005 | חקירות המפקח לינלי | The Inspector Lynley Mysteries | סיימון פת'רסטון | סדרת טלוויזיה בפרק "The Seed of Cunning" |
| 2007–2012 |  | The Thick of It | פיטר מניון |  |
| 2006 | ספוקס | Spooks | פול מילינגטון | סדרת טלוויזיה |
| 2008 |  | The Curse of Steptoe | טום סלואן | סרט טלוויזיה |
| 2009 | החבר'ה הזקנים | The Old Guys | נד | סדרת טלוויזיה בפרק "The Therapist" |
| 2009 | מרגרט | Margaret | ג'ון וייקהם | סרט טלוויזיה |
| 2009 |  | Kröd Mändoon and the Flaming Sword of Fire | ג'נרל ארקדיוס | סדרת טלוויזיה |
| 2009 | אפר לאפר | Ashes to Ashes | מפקח בילוש מקינטוש | סדרת טלוויזיה |
| 2011 | משחקי הכס | Game of Thrones | מגיסטר איליריו מופטיס | סדרת טלוויזיה |
| 2012– |  | Endeavour | מפקח בילוש פרד ת'רסדיי | סדרת טלוויזיה |
| 2012 | הג'נטלמן האחרון | Parade's End | גנרל קמפיון | סדרת טלוויזיה |
| 2013 | רז וברווז | Sarah & Duck | המספר | סדרת טלוויזיה לילדים |
| 2013 | אשתי הפוליטיקאית | The Politician's Husband | מיני-סדרה |  |
| 2014 | חינוך רע | Bad Education | מוריס יוסטון |  |
| 2016 | הנעדרת | The Missing | אדריאן סטון |  |
הערות שוליים

↑  "Official Roger Allam Fan Site – dedicated to the Olivier Award Winning actor – Biography". Rogerallam.co.uk. נבדק ב-2014-08-26.
↑  "Official Website of Roger Allam". All-Allam.com. נבדק ב-2015-07-11.
↑  Roger Allam to play Falstaff at Globe
↑  "Roger Allam Wins Best Actor", Olivier Awards, 13 March 2011.
↑  "Roger Allam: Lear in waiting". The Independent.
↑  "Celebrities' open letter to Scotland – full text and list of signatories | Politics". theguardian.com. 2014-08-07. נבדק ב-2014-08-26.
↑  "Official Roger Allam Fan Site – dedicated to the Olivier Award Winning actor – Stage". Rogerallam.co.uk. נבדק ב-2014-08-26.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007451253705171  BNE: XX5092542  BnF: cb14149129w (data)  GND: 1092234144  ISNI: 0000 0001 2034 5143  LCCN: no96042523  MusicBrainz: 8afe4c0e-14bd-44fe-8a22-f88c3438152a  NKC: xx0123916  NTA: 313066744  SUDOC: 079054781  VIAF: 143572910   WorldCat (עם VIAF): 143572910
הר ברניקי

| --- | --- |

הר ברניקי, כפי שהוא נראה מן התיאטרון הרומי שעל צלע ההר
 מידע כללי
 גובה:  כ-190 מטר
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  דרומית לטבריה
 רכס הרים:  הגליל התחתון 
 קואורדינטות:  32°46′32″N 35°32′22″E﻿ / ﻿32.7755556°N 35.5394444°E﻿ / 32.7755556; 35.5394444
  (למפת הגליל העליון מוגדלת) הר ברניקי(למפת הגליל העליון רגילה) הר ברניקי(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר ברניקי(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר ברניקי
 
מבנה הכנסייה והמבנים לידו
הר בֶּרֶנִיקי הוא הר בגליל, הנמצא סמוך לכנרת דרומית לטבריה. גובה ההר כ-190 מטר מעל פני הים. על ההר נמצאו שרידי כנסייה ביזנטית ולצידה מסגד מהמאה ה-8 לספירה.
גאוגרפיה

להורדוס אנטיפס היה בטבריה ארמון מפואר, שייתכן שהוא ארמונה של הנסיכה ברניקי, עליו סיפר יוסף בן מתתיהו בכתביו, ומכאן שמו של ההר "הר ברניקי". במהלך התקופה הביזנטית, במאה השישית, נבנתה על פסגתו המזרחית של ההר כנסיית העוגן, ייתכן על חורבת ארמונו של אנטיפס. הכנסייה הייתה מבנה מפואר ששטחו כ-1,400 מ"ר. בליבה של הכנסייה עמדה אבן מונוליתית ששמשה כשריד מקודש, וכפי הנראה נקשרה בסיפור פעילותו של ישו באזור הכנרת.
הקיסר יוסטיניאנוס הראשון בנה חומה, שהגיעה מטבריה עד לפסגתו המערבית של ההר, והסתיימה בשני מגדלים שגובהם 15 מטרים ואורך כל אחד מצלעותיהם 7.5 מטרים. ברעש האדמה בשנת 749 המכונה רעש שביעית נהרסו המבנים שעל ההר, לרבות הכנסייה, אך זו שופצה מחדש בתקופה המוסלמית הקדומה, במהלך המאה השמינית ושימשה ככנסייה עד לאחר קרב קרני חיטין, בו נהדפו הצלבנים וממלכתם בגליל חרבה.
לאחר חורבן הכנסייה שהה המקום בשממונו במשך שנים רבות. בשנת 1990 החל הארכאולוג יזהר הירשפלד בחפירות במקום. לא נמצאו כל שרידים לארמונה של ברניקי, אך נחשפה הכנסייה הביזנטית, ושרידי החומה והמגדל. הקרן הקיימת לישראל פרצה דרך המובילה משכונותיה העליונות של טבריה אל ההר. בצלע ההר התגלה על ידי הארכאולוגים יזהר הירשפלד ויוסף סטפנסקי תיאטרון רומי, ובו כ-6,000-5,000 מקומות. עיריית טבריה מתכננת להפוך את האמפיתיאטרון למרכז מופעים ולשלבו בפארק עוז ברקוביץ', פארק ארכאולוגי בדרומה של טבריה, הכולל ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הרומית. בסמוך לכנסייה נחשף מבנה נוסף, וההשערה הייתה שהוא שימש כשוק בתקופה הביזנטית של העיר. בשנת 2009 גילתה הארכאולוגית קטיה ציטרין-סילברמן מהאוניברסיטה העברית בירושלים שהמבנה שימש כמסגד, וייתכן שהכנסייה והמסגד פעלו במקביל זה לצד זה, כשכל אחד משרת את הקהילה שלו. מסגדים דומים מאותה תקופה התגלו בדמשק ובעיר ג'רש שבירדן.
הערות שוליים

↑  יזהר הירשפלד, "כנסיית העוגן בפסגת הר ברניקי בטבריה", מטוב טבריה, חוברת 9 הוצאת אריאל 1994, עמ' 10
↑  הודעה לעיתונות מתאריך 1.4.2008 אתר רשות העתיקות
↑  ניר חסון, תור הזהב ועידן הסוכר של טבריה, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007520208105171  VIAF: 316747232   WorldCat (עם VIAF): 316747232
ולדימיר איליץ' לנין

.
אוליאנוב (לנין) בגיל 17
ולדימיר אִילִיץ' אוּליַאנוֹב (ברוסית: Влади́мир Ильи́ч Улья́нов ‏האזנהקובץ:Ru-Lenin.ogg‏Ⓘ‏‏; 22 באפריל 1870 (כך על פי הלוח הגרגוריאני; על פי לוח היוליאני שהיה נהוג ברוסיה בזמנו: 10 באפריל)‏ – 21 בינואר 1924), הידוע בכינוי לֶנִין (Ленин), היה מהפכן רוסי ואידאולוג מרקסיסטי עם שורשים יהודים במשפחתו, מנהיג מהפכת אוקטובר ב-1917 ומייסד ברית המועצות. הנהיג את המדינה הסוציאליסטית בשנותיה הראשונות והיה בעל השפעה מכרעת על התפתחותה.
לנין נודע כסופר מרקסיסטי פורה במיוחד וכנואם מצטיין שהותיר השראה רבה על סובביו. האידאולוגיה שפיתח, שזכתה לכינוי "לניניזם", השפיעה רבות על החשיבה המרקסיסטית בדורות הבאים, והמהפכה הקומוניסטית שהנהיג הייתה לאחד מהאירועים המעצבים של המאה העשרים.
קורות חיים

ולדימיר איליץ' אוליאנוב נולד בשנת 1870 בעיר הקטנה סִימְבּירְסְק שעל נהר הוולגה (כיום אוליאנובסק), כילד שלישי למשפחה בת שישה ילדים ממעמד הביניים. אמו, מריה, הייתה בת לאב יהודי-רוסי, ישראל בלנק, רופא עשיר שהתנצר ושינה את שמו לאלכסנדר בלנק, ולאב ממוצא גרמני-שוודי. הוריו היו אנשים משכילים, תומכים נאמנים בצאר אלכסנדר השני, ועבדו שניהם במערכת החינוך של ממשלת רוסיה. אביו, איליה, כיהן כמפקח בתי הספר בפלך סימבירסק וקיבל תואר אצולה מדרגה רביעית, שאותו היה זכאי להוריש לצאצאיו.
כשהיה בן תשע החל לנין ללמוד בגימנסיה בסימבירסק והצטיין בלימודיו. כבן למשפחה משכילה הִרבה בילדותו לקרוא ספרים וגילה עניין רב בדקדוק ובשפות. משפחתו הייתה מן המשפחות האמידות ביותר והמקובלות בקהילתה, אולם בתחילת שנת 1886, כשהיה בן 16, נפטר אביו, ככל הנראה כתוצאה מדימום תוך-גולגולתי; מותו של האב סימן את ראשיתה של תקופת משבר בחייה של המשפחה.
ב-5 במאי 1887 הוצא להורג בתלייה אחיו הגדול, אלכסנדר, עקב מעורבותו בקשר להתנקשות בחיי הצאר אלכסנדר השלישי. בעקבות ניסיון הרצח נפגעה קשות תדמיתה של המשפחה והיא נדחקה לשולי החברה בסימבירסק, שהייתה מלאה בנתינים נאמנים לממשל. על אף ההלם שספג, המשיך לנין את בחינות הסיום שלו בגימנסיה ועבר אותן בהצלחה יתרה.
בקיץ 1887 עקר לנין ביחד עם משפחתו לקאזאן ונרשם בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת קאזאן. בתחילת חודש דצמבר היה מעורב בהתקוממות המונית של סטודנטים נגד אופן הניהול של האוניברסיטאות, ובעקבות זאת נעצר וסולק מהאוניברסיטה. הממשלה אסרה עליו להמשיך להתגורר בעיר, והוא עבר יחד עם אמו לכפר סמוך. בספטמבר 1888 אִפשרו לו השלטונות לשוב לקאזאן.
קורות חיים > פעילותו המהפכנית > במלחמת העולם הראשונה

בעת הכרזת המלחמה של אוסטריה על רוסיה באוגוסט 1914, שהביאה לפתיחת מלחמת העולם הראשונה, שהה לנין בגליציה שתחת שליטת אוסטריה. לאחר שנעצר לזמן קצר על ידי השלטונות בחשד להיותו מרגל רוסי, נמלט מחשש לכיבוש המדינה על ידי הצבא הצארי, וחזר לשווייץ הנייטרלית, שבה התגורר עד סוף גלותו.
מעת שפרצה המלחמה ביטא לנין בגלוי את התנגדותו לה, ובייחוד בספר "המלחמה והסוציאל-דמוקרטיה הרוסית" שפרסם בספטמבר 1914. הוא קרא לפועלים להסב את המאבק ממלחמת עולם למלחמת אזרחים נגד ממשלותיהם-הם, וטען שהמלחמה אינה אלא כלי בידי המעמדות השליטים להסחת דעת הפועלים ממאבקם האמיתי. באותו זמן קרא למהפכה בינלאומית ולמאבק משותף של פועלי העולם, ללא הבדלי לאום.
בעקבות הצבעת חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית בפרלמנט הגרמני (הרייכסטאג) בעד כניסת ארצם למלחמה, החליט לנין להתנתק מהאינטרנציונל השני, שאותו ייצגה המפלגה. פריצת המלחמה הביאה למעשה להתפרקותו ולהפסקת פעילותו של האינטרנציונל, שעד אז היה המוקד הראשי לפעילותה של התנועה המרקסיסטית הבינלאומית. גם לאחר סיום המלחמה התייחס לנין בבוז לניסיונות להחיות את האינטרנציונל.
בשנים 1915 ו-1916, בעודו משתתף בכינוסים אנטי-מלחמתיים שונים ברחבי שווייץ, כתב לנין את ספרו המפורסם "אימפריאליזם, השלב האחרון של הקפיטליזם" (פורסם ב-1917). הוא תיאר את האימפריאליזם כתופעה הנובעת מהשפעתם של כוחות ההון על השלטונות הלאומיים, המביאה למאבק מיליטריסטי למען הגדלת רווחי המדינה. בשל התפשטותו ברחבי כל העולם, ראה לנין את האימפריאליזם כתופעה שתגרום לשקיעתו הסופית של הקפיטליזם, מאחר שהוא ייפול בארצות שבהן אפשרויות התפתחותו מעטות יותר.