stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דנה שץ
ביוגרפיה

דנה שץ נולדה וגדלה בשכונת רחביה, בירושלים. בילדותה הייתה שחקנית תסכיתים ב"תוכניות לאם ולילד" ברדיו ולאחר מכן ב"לבת ולבן ולמי שמתעניין" ברשת א' של קול ישראל והופיעה בתפקידים ראשיים בקלאסיקות שונות, ביניהן "היידי בת ההרים" מאת יוהנה ספירי ו"פצפונת ואנטון" מאת אריך קסטנר. אביה יעקב שץ, היה כותב הנאומים של ראש הממשלה לוי אשכול, מחבר האנציקלופדיה "לקסיקון המדינה" ועורך ומגיש את מהדורת חדשות הגולה ליהדות ארצות הברית בקול ישראל בשנות ה-70.
ב-1992 סיימה תואר ראשון B.F.A בהצטיינות בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
לאחר לימודיה באוניברסיטת תל אביב הייתה שץ ממקימי ערוץ הילדים (ערוץ 6), שם עסקה בכתיבת תסריטים, בפיתוח תכנים מקוריים ובעריכת שידורים חיים של "הכיתה המעופפת" ו"כדור פורח", שם גם כתבה את סדרת הבובות "הביגבגים", שנמכרה לחמש תחנות שידור בחו"ל, בהן בריטניה וסינגפור. לאחר מכן כתבה סדרות לגיל הרך בערוץ הופ! ביניהן "רחוב סומסום", ואת הסדרות המקורית שגם יצרה: "כוח הקצב", ששודרה משך 3 עונות. בנוסף יצרה וכתבה סדרות אנימציה שדובבו בכל רחבי העולם כמו "מי מה מו", וטוקטוק ותותי ששודרו ערוץ לולי וה"גן של טוטו ורובי" שמשודרת ב-50 מדינות בארצות הברית בערוץ בייבי, במסגרת ערוץ בייבי האמריקאי. בנוסף כתבה לטלוויזיה החינוכית את הסדרה "גאון של אבא" ואת סדרת המדע של פרופסור דן שכטמן, זוכה פרס נובל, "להיות מדען עם פרופסור דן". יצרה וכתבה את הסדרה "מיץ ושיר" לערוץ ניק-ג'וניור בעקבות שיריו האהובים של אריק איינשטיין. בנוסף כתבה שץ את התסריט ואת חלק ממילות השירים בשתי קלטות הילדים של "הקסם של ימבה" (עם עודד מנשה, דנה דבורין, ואבי יפה) שביימו אהרון קפלן ואיתן אבוט.
שץ היא יוצרת ותסריטאית ראשית של "בת השוטר סדרת מתח בת 3 עונות לערוץ טין ניק ב-yes, בה גם השתתפה כאורח בעונה 2 בתפקיד שוטרת. יוצרת ותסריטאית הסדרה "100 בתנ"ך", 24 פרקים, ששודרה בערוץ לוגי במשך שלוש עונות ובערוץ הראשון. יוצרת ותסריטאית סרט הקולנוע "מיס אנטבה", שהשתתף ב-35 פסטיבלים בינלאומיים ובהם מונטריאל, המפטונס – ניו יורק, ריו דה ז'ניירו, לוס אנג'לס, קוריאה ופאלם ספרינגס וזכה במספר פרסים בינלאומיים. יוצרת ותסריטאית הדרמה "טיול שנתי", ששודרה בערוץ הילדים וזכתה במקום ראשון בפרס אונסק"ו בפסטיבל ciak junior – איטליה. יוצרת ותסריטאית הדרמה "אח שלי הגדול" בערוץ הילדים שמשודרת בימי הזיכרון ונמצאת בשימוש משרד הביטחון לטיפול במשפחות שכולות. עורכת תסריט של הסדרה הקומית "מורובוט", ששודרה במשך שתי עונות בערוץ יס קידז. שותפה לפיתוח התסריט של סרט הקולנוע הישראלי "אשה עובדת".
כפזמונאית כתבה כ-250 שירים לתוכניות טלוויזיה רבות, ביניהן את שיר הנושא ל"בת השוטר" "השמים שומרים", בביצועה של יובל דיין, את השיר "סימן שאנחנו מגזימים", שנבחר לשיר העשור בערוץ הילדים, ועוד שירים לקמפיינים חברתיים כמו "דווקא אני" ו"להתנדב מכל הלב". כתבה את המילים לשירי הסדרה "רחוב סומסום", שמשלבת שחקנים יהודים וערבים בערוץ הופ! ואת השירים לסדרות שיצרה "כוח הקצב" ו"סיפורי פיות" ששודרה בערוץ ניק-ג'וניור.
פרסים וציונים לשבח

פרס ראשון עבור התסריט "והרי את" בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות, 2012.
עבור הסרט "מיס אנטבה" - ציון לשבח בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, פרס מיוחד של חבר השופטים בפסטיבל זלין, צ'כיה, פרס ראשון לסרט בפסטיבל טיוואן, פרס התסריט בפסטיבל גונפרביל, צרפת, ציון לשבח לשחקנית בתחרות וולג'ין, פסטיבל הקולנוע ירושלים.
פרס משרד התרבות לעידוד יוצרים צעירים בתחום הקולנוע עבור התסריט לסרט הקולנוע "תמונה משפחתית" שכתבה כסטודנטית.
תפקידים ציבוריים

משמשת כלקטורית בקרן הקולנוע הישראלי.
שימשה מספר שנים כשופטת בתחרות הפיצ'ינג הבינלאומית בפסיטבל לסרטי ילדים ונוער של סינמטק תל אביב, מטעם איגוד התסריטאים.
חברה פעילה בוועדת הרפרטואר של תל"י (חברת תמלוגים) של יוצרי הקולנוע והטלוויזיה בישראל.
מרצה בנושא כתיבת סדרות לטלוויזיה במסגרת סל תרבות הארצי.
חברת איגוד התסריטאים ושימשה בעבר כחברת הנהלה באיגוד.
חברת אקו"ם.
חיים אישיים

שץ חיה בתל אביב, נשואה לאיתן בראון, עורך ראשי בטלוויזיה, ויש להם שלושה ילדים.
ורוניק ענבר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בנובמבר 1966 (בת 58) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש (1991)  המדרשה לאמנות (2002) 
 תקופת הפעילות:  מ-2000 
 תחום יצירה:  ציור, צילום, וידאו ארט 
 זרם באמנות:  מינימליזם 
 veroniqueinbar.com
 
ורוניק ענבר (נולדה ב-22 בנובמבר 1966) היא אמנית פלסטית, מרצה ועורכת סרטים.
ביוגרפיה

בעלת תואר ראשון מ החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (1991), בוגרת המדרשה לאמנות בית ברל (2002), ובעלת תואר שני מהתכנית לתרבות הקולנוע באוניברסיטת חיפה.
בשנים 1992–2004 עבדה כעורכת סרטים בתעשיית הטלוויזיה המקומית.
משנת 2002 החלה להציג בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות, וכן להרצות במדרשה לאמנות בית ברל, ובבצלאל אקדמיה לעיצוב ואמנות בירושלים.
מרצה אורחת ומרצה קבועה לעריכה ושפה קולנועית ב״ג׳אמפקאט - בית הספר לעורכים״.
בין השנים 2017-2023 שימשה כחברת הוועד המנהל של איגוד האמנים הפלסטיים.
יצירתה

מהלך יצירתה מאופיין בבחינת האופן שבו השפות החזותיות מתפקדות, ובניסיון לאתגר את השפה הייחודית של כל מדיום. בין אם זה בציור או בצילום, עבודתה תאופיין בהטלת ספק בדרך הפעולה המקובלת.
הרצון לערער על דרכי הפעולה המקובלות והדחף לפעול באופן שונה ומודע, בא לידי ביטוי, למשל, בתצלומים חסרי חדות שמגלמים תנועה, או בציורים שלא נרתעים מלייצג דבר מלבד המהלך הציורי עצמו. אחת השאלות שענבר שואלת את עצמה היא: מהו ציור? מה המינימום שצריך להתקיים על הבד או הנייר על מנת שאפשר יהיה להתחיל ולקרוא לעִקבָה הזו ציור.
ביצירתה הולכת ענבר אל מעבר לאופנים המקובלים של הנחת הצבע, או אילוף הקו. טפטוף, התזה, גריעה, ציור וצילום בזמן תנועה, פעולות שבהן המימד הגופני ניכר בעבודה האמנותית, או מהלכים תחביריים, מונטאז׳יים במהותם של חיבורים בין דימויים, הם חלק מהאופנים שבהם היא מנסחת את הדימוי.
עבודותיה מינימליסטיות ואינטימיות, ומתקיים בהן עולם של עקבות וצללים בצורה ובתוכן גם יחד. לא פעם הרעיון של שיר הייקו עולה ביחס לעבודות. הייקו כצורת התבוננות בעולם, כדרך להצביע על תופעה, מבלי לנסות לפרש אותה. כהתייחסות רחבת לב להיעדר, למה שאיננו.
יצירות שלה נכללות באוסף בנק לאומי, אוסף מוזיאון ינקו-דאדא ובאוספים פרטיים.
תערוכות יחיד

2006 - בית האומנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב, אמא אסור אמא מותר. אוצר: דניאל כהנא-לוינסון.
2008 - בית האומנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב, סדק. אוצרת: גלית סמל. (קטלוג)
2012 - גלריה החנות, כיבוס הבד. אוצר: רני לביא.
2013 - מרכז ההנצחה בקריית טבעון, לתפוס את הירח. אוצרת: טלי כהן גרבוז.
2017 - מקום לאמנות בקרית המלאכה, תל אביב. ערפל וצללים. (קיר אמנית) אוצר: ניר הרמט.
2017 - מקום לאמנות בקרית המלאכה, תל אביב. פִּרְחֵי מַנְגָן. אוצרת: מאיה כהן לוי.
2021 - מקום לאמנות בקרית המלאכה, תל אביב. שלושה פעלים. אוצרת: דניאל צדקה כהן.
תערוכות זוגיות

2014 - מוזיאון ינקו-דאדא, עין הוד, אזור דימדומים. ביחד עם אלינה שוורץ. אוצרת: אורה קראוס.
2015 - גלריה עירונית רחובות, אזור דימדומים. ביחד עם אלינה שוורץ. אוצרת:אורה קראוס.
תערוכות קבוצתיות נבחרות

2002 - המוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן. 6/91x11/95, אוצר: שמחה שירמן.
2004 - זמן לאמנות, חיות מחמד. אוצרת: טלי צדרבאום.
2004 - המדרשה לאמנות בית ברל, הטרילוגיה המשפחתית - הילד שלי. אוצרת: שפי בלייר.
2005 - המדרשה לאמנות בית ברל, הטרילוגיה המשפחתית-ה"אני"-דיוקן עצמי. אוצרת: שפי בלייר.
2005 - בית בנמל, ליגה. אוצרת: גליה יהב.
2007 - טונגסטן, הקרנה - ערב וידאו ארט #1 .למי זה שייך? עורכת הערב: קרין מנדלוביץ.
2008 - מכון המים, הגלריה העירונית גבעתיים, מנהרת הזמן. אוצר: דניאל כהנא-לוינסון.
prêt-à-porter ,Retro - TLV - 2009 אוצרת: יעל תדהר.
2009 - P8 ,בארטארט, אוצרת: אורה ראובן.
2012 - הבית האדום. תערוכה קבוצתית. אוצרת מאיה כהן לוי.
2012 - בית האמנים - מודיעין מכבים רעות. תשעה מרחבים מקבילים. אוצרת: מאיה כהן לוי.
2015 - מוזיאון ינקו-דאדא, עין הוד, מחווה לים האדום. אוצרת: רעיה זומר.
2016 - מקום לאמנות בקרית המלאכה, קירות אמן - טקסטים. אוצרת: דליה דנון.
2019 - מקום לאמנות בקרית המלאכה, פריזמה. אוצר: ניר הרמט.
2019 - המקרר, Off אסיף. אוצרים: שחר דייוויס ואיריס פשדצקי.
2019 - מקום לאמנות בקרית המלאכה. לחשוב מחדש את ״לתפוס את הירח״. אוצרת: דליה דנון.
2022 - מקום לאמנות בקרית המלאכה. תוכנית, פעולה. אוצר: יאיר ברק.
הערות שוליים

↑   טל ניב, העדינות כמעט נעלמה מהעולם, באתר הארץ, 8 במרץ 2017
↑  עוזי צור, משקל סגולי, באתר הארץ, 31 במרץ 2004
יצחק שפירא (מנהיג פועלים)

| --- | --- |

 לידה:  2 באוגוסט 1905 הורודנקה, אוקראינה 
 פטירה:  2 באוגוסט 1976 (בגיל 71) 
 מדינה:  ישראל 
 מספר צאצאים:  3 
 
יצחק שפירא (2 באוגוסט 1905 – 2 באוגוסט 1976) היה חלוץ איש העלייה הרביעית, פעיל ציוני ומנהיג פועלים, חבר מזכירות מפא"י, מזכיר המרכז החקלאי במשך כעשרים שנים, וממייסדי מושב צופית שבשרון.
שורשים משפחתיים

נולד בעיירה הורודנקה שבמזרח גליציה (אז חלק מהאימפריה האוסטרית, כיום באוקראינה) למנחם-מנדל שפירא ואסתר לבית רוזן.
אביו עקר להורודנקה בשנת 1903 לשמש כדיין העיירה. המעבר סגר פרק של כ-120 שנים בהן הנהיגו אבותיו - שרשרת רבנים מבית שפירא, את יהודי העיירה יאגלניצה (אז חלק מהאימפריה האוסטרית, כיום באוקראינה).
מצד אמו, היה דור חמישי לרבי נחמן מברסלב ודור תשיעי לבעל-שם טוב. בן דודו מצד אימו היה הרב דוד משה רוזן, שכיהן במשך כמה עשורים כרב הראשי של יהודי רומניה.
תולדות חייו ופועלו

בצעירותו למד בחדר ובבית המדרש, אולם החל להמשך לרעיון הציוני, ובגיל 15 הקים בעיירה את תנועת "החלוץ" שהפכה בהמשך ל"גורדוניה".
המשיך בלימודי ישיבה במקביל לפעילות הציונית, אולם בגיל 19, בשנת 1924, פנה להכשרה חקלאית בפולין, ועלה לארץ באוגוסט 1926. לימים סיפר כי רק עם עלייתו ארצה העז לגזור את פאות לחייו מפאת כבודו של אביו.
התיישב בפתח-תקוה בקיבוץ "הכשרה", ששכן על השטח עליו בנוי בית החולים בילינסון כיום, והחל לעבוד בפרדסים ולהילחם על העבודה העברית. תוך זמן לא ארוך הפך לאחד ממנהיגי הפועל הצעיר בעיר ולחבר מועצת פועלי פתח-תקוה.
בדחיפתם של אליהו גולומב ויעקב אורי, קיבל על עצמו בהמשך את תפקיד מזכיר מועצת פועלי פתח-תקוה במקומו של מאיר ארגוב (גרבובסקי) עם יציאתו של ארגוב לשליחות בחו"ל. שותפיו לדרך היו פנחס ספיר וישראל גלילי. דוד בן-גוריון היה פוקד את ישיבות המועצה מדי פעם.
בשנת 1933 נמנה עם אשתו לוטי לבית פרידלר, על הגרעין המייסד של מושב צופית שבשרון, במסגרת התיישבות האלף.
בתחילת שנות השלושים, עלה בסולם מנהיגות הפועלים האזורית – החל משנת 1936 התמנה למנהל יכין-חק"ל באזור כפר סבא והשרון, מזכיר מועצת פועלי רעננה (1940), ובהמשך החל מ-1944 מזכיר מועצת פועלי כפר סבא.
בתקופה זו סייע בכפר סבא להקמת מפעל לליטוש יהלומים, בית הספר "כצנלסון", קולנוע "רון" ובית הנוער העובד והלומד בעיר. כן היה פעיל בהקמת "שיכון עליה" לעולי תימן. את תקופה זאת החשיב כמזהירה בחייו.
בשנת 1948 מונה למזכיר מחלקת ההתיישבות במרכז החקלאי תחת אברהם הרצפלד.
היה מראשי הפעילים הנאמנים לבן-גוריון במפא"י תחת "הגוש", ביחד עם שרגא נצר, יהושע רבינוביץ, ישראל ישעיהו ומרדכי סורקיס. קבוצה דומיננטית זאת שלטה בפוליטיקה הפנימית של מפא"י ומפלגת העבודה במשך שנים ארוכות והובילה את המינויים השונים במוסדות המפלגה והרשימות לכנסת.
בשנת 1956 החליף את אברהם הרצפלד בראשות המרכז החקלאי, וכיהן בראשו עד 1975. יזם והוביל את בניית בית המרכז החקלאי הקרוי על שמו בשדרות שאול המלך. בניין זה שימש למשרדים המפורסמים של קונצרן כור בשיא הצלחתו, וכיום קרוי בית אמות משפט.
בכנסת הרביעית, בשנת 1959 היה מועמד במקום ה-51 ברשימת מפלגת מפא"י שזכתה ב-47 מנדטים.
כיהן בין היתר כחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות/הוועד הפועל, חבר לשכת מפלגת העבודה, מרכז ועדת המינויים של מפא"י למוסדות המפלגה ולכנסת, וחבר דירקטוריון הקרן הקיימת לישראל.
לשפירא שלושה ילדים: רות צמודי (1929), יורם שפירא (1936) והדסה (דסי) אפרתי (1945).
הלך לעולמו בגיל 71 לאחר מאבק במחלת הסרטן, והובא למנוחות בבית העלמין של מושב צופית שבו התגורר.
לקריאה נוספת

בשבילי הפרדס ובשערי הציבור-יצחק שפירא האיש ופעלו, הוצאת המרכז החקלאי, 1980
יצחק שפירא ופועלו במפלגת העבודה - ריאיון עם ההיסטוריון שלמה נקדימון (דקות 18:00–29:00)
הערות שוליים

↑  ספר אוהל שם ושושלת רבני שפירא ביאגלניצה
↑  הגוש במפא"י, באתר תנועת העבודה
↑  תנועת המושבים חוזרת הביתה, באתר תנועת המושבים
↑  בית המרכז החקלאי, באתר תפוז
↑  רשימת מפלגת מפא"י בכנסת הרביעית
↑  יצחק שפירא התפטר מחברותו בוועדה המרכזת, דבר, 30 בדצמבר 1970
↑  "העבודה מכחישה התפטרות י. שפירא מהוועדה המרכזת, דבר, 31 בדצמבר 1970
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297807405171  ISNI: 0000 0000 7354 4974  VIAF: 103636428   WorldCat (עם VIAF): 103636428 
מכתב משמעון פרס ליורם שפירא, המתייחס לפועלו של יצחק שפירא
ישראלה שאער מעודד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1976 (בת 49 בערך) יבנה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2002 
 מקום לימודים:  בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש 
 פרופיל ב-IMDb
 
ישראלה שאער מעודד (נולדה ב־1976) היא במאית, חוקרת ומרצה לקולנוע באקדמיה לאמנות בצלאל ובבית ספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה.
ביוגרפיה

ישראלה שאער מעודד נולדה וגדלה ביבנה למשפחה דתית, הוריה ילידי ישראל וסביה ילידי תימן. היא למדה באולפנת צפירה של בני עקיבא, ועשתה שירות לאומי בבית אל. למדה צילום בקמרה אובסקורה,
והיא בוגרת תואר ראשון במסלול וידאו במחלקה לצילום בבצלאל.
במסגרת הלימודים זכתה ארבע פעמים במלגת אמריקה ישראל ובפרס הצטיינות ע"ש רמי הלפרין. בוגרת תואר שני מעשי בקולנוע (MFA) אותו סיימה בהצטיינות ותואר שני עיוני ((MA - שניהם בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב. את עבודת התזה כתבה בהנחיית פרופסור רז יוסף על הבמאיות הראשונות בקולנוע הישראלי

ובמסגרתה גילתה את הסרט הראשון שביימה אישה בישראל אלידע גרא, "לפני מחר” (1969), ודאגה לשיחזורו.
שאער מעודד עוסקת בקולנוע תיעודי ועלילתי. שני סרטיה הקצרים תכול אין עב (תעודי, 27 דק', 2001) ושרונה (תעודי, 30 דק', 2002) הוקרנו בפסטיבלים בישראל ומחוצה לה. סרטה התיעודי הקצר אלכסנדר ינאי 1 (2006) על הסטודיו הראשון של להקת ענבל ופעלה של שרה לוי תנאי, הופק במסגרת פרויקט בתים בעיר של בית הספר לקולנוע עש סטיב טיש והוקרן בערוץ 8.
המלכה חנטרישה (2009) על המשוררת ברכה סרי והפזמונאית נעמי עמרני בהפקת אסנת טרבלסי, השתתף בתחרות רוח החופש בפסטיבל הקולנוע ירושלים וזכה בסרט התיעודי הטוב בפרס ע"ש ויקי שירן בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות. הוא הוקרן בערוץ 10 וערוץ 2.
סרטה העלילתי הקצר בלי טובות (2011) השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ובפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות וזכה במקום שני בפסטיבל יוצרים מציאות. סרטה התיעודי מורי חידת שבזי (60 דקות, 2018) על רבי שלום שבזי הופק במסגרת סדרת העברים של יאיר קדר. הוא הוקרן בתאגיד השידור הציבורי "כאן", וזכה בפרס הסדרה הטובה ביותר בתחרות פורום היוצרים הדוקומנטריים

ובציון לשבח, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של חיפה 2018.
יצירתה הקולנועית אישה (60 דקות, 2019) היא רטרוספקטיבה אקספרימנטלית ארכיונית המעבדת את ביטוי הנשיות והמיניות של עשרות גיבורות מכ-200 סרטים שבוימו על ידי נשים בישראל החל מ-1969 ועד היום. חלקם של הסרטים נדירים ושוחזרו במיוחד לצורך העבודה על הסרט. אישה בהפקת אלעד גביש מרקר הפקות השתתף בתחרות עומק שדה, פסטיבל דוקאביב.
שמעון (24 דקות,2019) בהפקת גיל סימה ובכיכובו של השחקן מוריס כהן זכה בציון לשבח בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של חיפה 2019.
והוא משתתף בתחרות פרסי אופיר 2020 במסלול עלילתי הקצר עד 40 דקות
. בשלהי 2020, תסריטה 'אושרית' זכה בקרן סטיב טיש להפקת סרט ראשון באורך מלא.
שאער מעודד אצרה וניהלה את פרויקט 50-50 של עמותת נשים בתמונה ומפעל הפיס ולקחה חלק בהיגוי סדרת פוקוס מייסדות –לרגל חמישים שנות קולנוע נשים בישראל. כמו כן הייתה פעילה בקבוצת 'אחיות לסרט' שיתוף פעולה בין פורום הקולנועניות וארגון אחותי וסינמטק תל אביב. היא בוגרת התוכנית למנהיגות צעירה בפריפריה במכון מנדל. הקימה וריכזה את המגמה לצילום בגמנסיה עברית הרצליה
 בתל אביב במשך עשור ובמשך ארבע שנים שימשה כחברת ועדת רפרטואר קולנוע בסל תרבות ארצי. כיום מרצה במחלקה לאומנויות המסך באקדמיה לאמנות בצלאל בבית ספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה.
פרסומים

2008 - מיומנה של פריפריאלית. אי שם, שפה, זהות מקום. בעריכת ד"ר זאב דגני, ד"ר ישראל כץ ותמר גרוס. הוצאת קו אדום הוצאת הקיבוץ המאוחד.
2013 - אוצרות והפקת תערוכת "הנשים הראשונות בקולנוע הישראלי", פסטיבל סרטי נשים. רחובות.
2016 - עבודת תזה. הקולנוע שאין לו שם: על קולנוע נשים ישראלי מוקדם (1983-1969)
2018 - רבי שלום שבזי, דודה ידידה ואני. חזית הסירוב התימנית. הכיוון מזרח 2018.
2019 - שירי שוטטות, בין אנייס ורדה לברכה סרי. אנייס ורדה: השראה, יצירה, שיתוף. תקריב 19.
2020 - על קדושה ולכלוך. מונולוג. קמה פנזין.
2020 "הנשים הראשונות בקולנוע הישראלי". כתב העת סינמטק, בהוצאת סינמטק תל אביב. עמ' .11-15
2020 "חמישים שנות קולנוע עלילתי בישראל" – גיליון חגיגי לרגל חמישים שנות קולנוע נשים עלילתי בישראל, כתב העת סינמטק תל אביב. בתמיכת קרן רבינוביץ, קרן גשר, קרן מקור, ואיגוד התסריטאים.
2023 - Ellida Geyra
פילמוגרפיה

2022 שושנה דמארי קריאה מאוחרת (תיעודי, 6 דקות)
2019 אישה (תיעודי, 60 דקות)
2019 שמעון. (עלילתי, 24 דקות)
2018 מורי, חידת שבזי,' מיזם "העברים" (תעודי,60 דקות)
2011 בלי טובות (עלילתי 17 דק')
2009 המלכה חנטרישה (תעודי, 53 דק')
2006 אלכסנדר ינאי 1 (תעודי, 12 דק')
2002 שרונה (תעודי, 30 דק')
2001 תכול אין עב (תעודי, 27 דק')
2000 בתולין (תעודי, 8 דק')
לעיון נוסף

בנימין טוביאס, יש אישה מאחורי העדשה. מוסף 24 שעות. ידיעות אחרונות. 23 באוקטובר 2013.
דני ספקטור. אקספרס של חמות. 24 שעות, ידיעות אחרונות. 24 בדצמבר 2009.
אביה בן דוד. צעד תימני קדימה. ידיעות תקשורת. 11 בספטמבר 2009.
מרינה קיגל. אפס ביחסי מגדר. פנאי פלוס. 8 במרץ 2018.
נבו זיו. גרסת הבמאית. ידיעות אחרונות. 27 ביוני 2014.
יערה עוזרי. "ככה הייתי רוצה לדמיין אותה- שושנה דמארי". אוצרות תרבות. מאי 23.
Bahar, Shirly. Documentary Cinema in Israel-Palestine : Performance, the Body, the Home. First edition, I.B. Tauris, 2021.
הערות שוליים

1 2   שני ליטמן, "מי אמר שאירוטיקה זה של חילונים?", באתר הארץ, 27 במאי 2019
1 2  מאיה פולק, "הביאליק של התימנים": בעקבות דמותו של רבי שלום שבזי, מקור ראשון, 17 בנובמבר 2018
↑  עבודת תזה. הקולנוע שאין לו שם: על קולנוע נשים ישראלי מוקדם (1983-1969)
↑  ענת טנר, חיות בסרט משלהן, באתר ynet, 16 במרץ 2017
↑   נירית אנדרמן, לאן נעלמה הבמאית הראשונה של הקולנוע הישראלי?, באתר הארץ, 21 באוקטובר 2013
↑  המלכה חנטרישה, באתר פרויקט קולנוע
↑  זוכי הקרן בתחרות פרסי הקולנוע הדוקומנטרי 2019 של הפורום הדוקומנטרי בישראל, באתר הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה
↑  באתר סינמטק שדרות
↑  אישה, אתר פסטיבל דוקאביב
↑  עופר ליברגל, פסטיבל חיפה 2019, באתר סריטה, 20 באוקטובר 2019
↑  שמעון, באתר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה
↑  זוכה מענק קרן סטיב טיש 2020: "אשרית" של ישראלה שאער-מעודד, באתר אידיבי סרטים
↑  גיליון חגיגי 50 שנה לקולנוע עלילתי של נשים בישראל, באתר סינמטק תל אביב
↑  Ellida Geyra, Jewish Women's Archive (באנגלית)
↑  ישראלה שאער מעודד, יערה עוזרי, "ככה הייתי רוצה לדמיין אותה": שושנה דמארי, באתר אוצרות תרבות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420637205171  LCCN: no2023106353  VIAF: 590155103931776200009   WorldCat (עם VIAF): 590155103931776200009
אברהם זוסמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1861 אודסה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  9 במאי 1943 (בגיל 82 בערך) כפר סבא, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית עלמין גני אסתר 
 
אברהם זוסמן (1861 - 9 במאי 1943) היה אגרונום, אחד מחברי ביל"ו.
קורות חיים

זוסמן נולד בעיר הנמל אודסה שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), קיבל חינוך יהודי מסורתי וחינוך כללי. לאחר סיום לימודיו היסודיים הוא החל לעבוד בבית מסחר בעיר, אך לבסוף החליט להמשיך בלימודיו והחל לפקוד בית ספר ממלכתי. לעומת יהודי רוסיה אחרים שבסיום בית ספר היו פונים ללימודי רפואה ומשפטים, פנה זוסמן ללימודי חקלאות והיה ככל הנראה יחד עם מנשה מאירוביץ ליהודים הראשונים ברוסיה שלמדו מקצוע זה. הם פנו להמשך הלימודים במכון לחקלאות וייעור בפילבה, הם סיימו את לימודיהם במכון זה ב-1882 והוכרו כאגרונומים מוסמכים.
הסמכתו הייתה מקבילה לאירועי סופות בנגב והוא יחד עם חברו לספסל הלימודים, מנשה מאירוביץ ואגרונום יהודי נוסף, יעקב רוסטובסקי הצטרפו אל הביל"וים. שני חבריו עלו לארץ, אך זוסמן בחר להישאר ברוסיה וללמד את מקצוע החקלאות ליהודים. ב-1882 הוא הוזמן על ידי יק"א למושבה יהודית חקלאית נובופולטבקה, במושבה תפקד זוסמן בתור מנהל בית הספר ופעל להטמיע את לימודי החקלאות בתור מקצוע לימודים. ב-1885 פתח זוסמן חווה חקלאית קרוב לאודסה כדי להכשיר יהודים אחרים במקצועות החקלאות (כוונתו הייתה שיהודים שעברו את ההכשרה יממשו אותה קודם כל בארץ-ישראל).
זוסמן כתב מספר ספרי לימוד בנושא חקלאות.
בשנת 1900 נשלחו זוסמן, אחד העם ואישים אחרים לארץ ישראל כדי לבחון את המצב של המושבות היהודיות.
בכינוס השני של צעירי ציון שהתקיים במאי 1917 ברוסיה הוחלט לעסוק בהכשרה חקלאית של החלוצים בטרם הגעתם לארץ ישראל. כך קמו מספר חוות חקלאיות לצורך הכשרת חלוצים, בין היתר חודשה ב 1918 חווה חקלאית ליד אודסה בחווה זו היו כחמישים אנשי תנועת "החלוץ". בחווה פעל, בניהולו של זוסמן,  בית ספר למטעי עצי פירות וירקות. הפעילות נתמכה על ידי ההסתדרות הציונית והוועד האודסאי.
בשנת 1924 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. הוא לא הצליח למצוא משרת הוראה בארץ ישראל, אך קק"ל העמידה לו חלקת אדמה בת 8 דונמים בנחלת יהודה.
זוסמן נפטר ב-1943 בכפר סבא ונקבר בבית עלמין גני אסתר.
לקריאה נוספת

'זוסמן, אברהם', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 215. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  יעקבא, עמ' 15.
↑  יעקבא, עמ' 16.
↑  דוד תדהר (עורך), "אברהם זוסמן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך י (1959), עמ' 3589
↑  יצחק מאור, התנועה הציונית ברוסיה, ירושלים: הספרייה הציונית, הוצאת מאגנס, תשמ"ו-1986, עמ' 485.
↑  מערכת, העורך נחום סוקולוב, תנועת "החלוץ", הצפירה 28, 1918
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007500723305171  GND: 1089529112  ISNI: 0000 0000 4740 3238  LCCN: no2007008910  VIAF: 71160747   WorldCat (עם VIAF): 71160747
תאונת הרכבת בטאיוואן (2021)

| --- | --- |

קרון הרכבת לאחר התאונה
 תאריך:  2 באפריל 2021
 שעה:  09:28 (שעון טאיוואן)
 מיקום:  חוואליין, טאיוואן טאיוואן
 גורם:  התנגשות, שימוט
 קואורדינטות:  24°13′02″N 121°41′18″E﻿ / ﻿24.2171°N 121.6883°E﻿ / 24.2171; 121.6883
 הרוגים:  49
 פצועים:  202
 המעורבים באסון
 רכבת נוסעים
  (למפת טאיוואן מוגדלת) טאיפיי ניו טאיפיי גאושיונג טאיג'ונג ג'ינצ'נג ג'ונגשינג טאינאן שינג'ו ג'ילונג ג'יאיי מצר טאיוואן  הרפובליקה העממית של סין  ים סין המזרחי  ים סין הדרומיתאונת הרכבת בטאיוואן(למפת טאיוואן רגילה) טאיפיי ניו טאיפיי גאושיונג טאיג'ונג ג'ינצ'נג ג'ונגשינג טאינאן שינג'ו ג'ילונג ג'יאיי מצר טאיוואן  הרפובליקה העממית של סין  ים סין המזרחי  ים סין הדרומיתאונת הרכבת בטאיוואן
 
תאונת הרכבת בטאיוואן היא תאונה שהתרחשה ב-2 באפריל 2021, בשירות הרכבות "טארוקו אקספרס", המופעל על ידי מינהל רכבת טאייוואן. הרכבת, שהובילה קרוב ל-500 נוסעים, סטתה מהפסים ובמקום נהרגו לפחות 49 נוסעים, ונפצעו למעלה מ-200. הרכבת עם שמונה הקרונות ירדה מהפסים כשהיא בתוך מנהרה מצפון לעיר חוואליין.
התאונה

קו הרכבת 408 טארוקו אקספרס לכיוון דרום שמגיע למהירות של עד 130 ק"מ לשעה, ירדה מהפסים במנהרה מצפון לעיר חוואליין. היא הסיעה בזמן התאונה קרוב ל-500 נוסעים בשמונה קרונות לקראת פסטיבל צ'ינגמינג הלאומי, תקופת בה התנועה גבוהה מבדרך כלל מכיוון שאנשים מבקרים בקברי חברים ובני משפחה, מה שעל פי הדיווחים גרם לכך שרבים מהנוסעים עמדו בעת התאונה. על פי בדיקה ראשונית נמצא כי הרכבת סטתה משום שמשאית תחזוקה עמדה על המסילה ופגעה בקדמת הרכבת.
זוהי אחת מתאונות הרכבת הקטלניות בתולדות המדינה, כאשר מספר הנפגעים בה עבר את מניין הנפגעים בתאונת הרכבות במיאולי ב-1991 (אנ'), בה נהרגו 30 נוסעים בהתנגשות בין שתי רכבות.
נפגעים

לפחות 49 נוסעים נהרגו, ביניהם נהג הרכבת, בעוד שלמעלה מ-200 נוספים נלקחו לבית חולים.
מעל 80 איש פונו מארבעת הקרונות הקדמיים על ידי למעלה מ-150 כוחות חיפוש והצלה, בעוד שארבעת הקרונות הנוספים, האחוריים תוארו על ידי כוחות ההצלה כקשים יותר לגישה..
חקירה

הוועד לבטיחות תחבורה בטייוואן פתח בחקירת האירוע. נהג המשאית שעמדה על הפסי רכבת הועבר למעצר ונמצא תחת חקירה. התובעים מבקשים צו מעצר למנהל אתר הבנייה, אשר עשוי להיות מואשם בגרימת מוות ברשלנות ובזיוף מסמכים.
הערות שוליים

↑  350客台鐵出軌●不斷更新｜36死72人受困 新婚司機殉職車頭削半 蔡英文：全力搶救 ｜ 蘋果日報, Apple Daily 蘋果日報, ‏2 באפריל 2021 (בסינית)
↑  רויטרס, טייוואן: לפחות 36 הרוגים בתאונת רכבת, באתר ynet, 2 באפריל 2021
1 2  "Taiwan: At least 34 killed after train derails inside tunnel". BBC News (באנגלית בריטית). 2021-04-02. נבדק ב-2021-04-02.
↑  Davidson, Helen (2021-04-02). "Taiwan train crash: dozens dead after express service derails in tunnel". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2021-04-02.
↑  Blanchard, Ben (2021-04-02). "Taiwan train crash kills 36 in deadliest rail tragedy in decades". Reuters (באנגלית). נבדק ב-2021-04-02.
↑  Death toll in Hualien train crash rises to 51; injuries climb to 186, Focus Taiwan, 3 April 2021
↑  Taiwan seeks arrest warrant for suspect in deadly train crash, www.aljazeera.com (באנגלית)
האגודה למען ירושלים

סמל האגודה המקורי המשלב את סמלי שלוש הדתות, וכן הפסוק: "סובו ציון והקיפוה"
סמל האגודה הנוכחי
שלט רחוב מנדטורי מקורי, שהוכן על ידי אמני בצלאל בהנחיית האגודה. (רחוב שטראוס), השלט נמצא על כותל מבנה מעיין שטוב)
האגודה למען ירושלים או אגודת פרו-ג'רוזלם (Pro-Jerusalem Society), פעלה בירושלים משנת 1918 ועד תום המנדט הבריטי, במטרה לפתח את העיר תוך שימור חלקיה ההיסטוריים והעתיקים.
מבנה האגודה

באגודה למען ירושלים היו נציגים מכל זרמי האוכלוסייה בירושלים: המופתי המוסלמי, ראש הקהילה הפרנציסקנית, ראש הקהילה הדומיניקנית, הפטריארך היווני והארמני, ונציגי היישוב היהודי - יושב ראש הוועד הציוני, אליעזר בן-יהודה, הדוקטור דוד אידר ועוד. היה ייצוג של המושבה האמריקנית וכן ישבו בה נציגים מן העירייה - ראש העיר ראג'ב נשאשיבי וסגנו, ראש מחלקת העתיקות ואחרים. נשיא האגודה היה רונלד סטורס, מושלה הראשון של ירושלים. מזכיר האגודה היה היועץ העירוני לענייני ירושלים והנציב העליון הבריטי שימש בה נשיא של כבוד.
רונלד סטורס הזמין לירושלים את האדריכל צ'ארלס רוברט אשבי
(Charles Robert Ashbee) כדי שישמש "יועץ אזרחי למושל ירושלים"
(Civic Advisor to the Governor of Jerusalem) ואף שימש כמזכיר האגודה למען ירושלים.
סמלה של האגודה כלל שילוב של מגן דוד, צלבים וסהר, כביטוי לשילוב בין הדתות השונות בירושלים. סביב הסמל ציטוט מתהילים מ"ח, הכתוב בשפה האנגלית: "סובו ציון והקיפוה, ספרו מגדליה, שיתו לבכם לחילה, פסגו ארמונותיה, למען תספרו לדור אחרון".