stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ההגנה על הפרטיות בנזיקין
פגיעה בפרטיות מהי (סעיף 2) > פעולות מעקב (סעיפים 2(1)-(3))

הסעיפים הראשונים בחוק עוסקים בפעולות מעקב - בילוש, התחקות והטרדה, האזנות סתר, וצילום אדם ברשות היחיד; מעשים אלו אופייניים לחוקרים פרטיים. עבודתם של חוקרים פרטיים מטילה צל מתמיד על הפרטיות של הנחקרים, אך הם זוכים להגנה כאשר הם פועלים באופן נאות (ראה להלן - הגנות).
(1) בילוש או התחקות אחרי אדם, העלולים להטרידו, או הטרדה אחרת 
(2) האזנה האסורה על פי חוק
(3) צילום אדם כשהוא ברשות היחיד;
בילוש, התחקות והטרדה (סעיף 2(1))
איסור זה מאפיין את המרכיבים הבסיסיים של עבודת החוקרים הפרטיים - בילוש והתחקות. נוסחו של הסעיף מוזר - בילוש והתחקות העלולים להטריד או הטרדה אחרת. ככל הנראה, כוונת המחוקק הייתה למנוע תביעות סרק כנגד חוקרים פרטיים, ולהפוך את עבודתם לפגיעה בפרטיות רק כשהיא מטרידה.
האיסור על "הטרדה אחרת" פורש בבית המשפט העליון בצמצום; בפרשת ועקנין נקבע שלא כל מעשה מטריד מהווה פגיעה בפרטיות, והאיסור קשור למושגי הבילוש וההתחקות. רק מעשים שאינם כוללים התנהגות אלימה, ומהווים אלטרנטיבה לבילוש או התחקות יחשבו להטרדה.
צמצום לשון החוק מקשה על הכללת מצבים קלאסיים של פגיעה בפרטיות, ותביעות על עניינים כאלו נדחו בערכאות נמוכות. כך למשל, קבע בית המשפט המחוזי בעניין סאוסן אסדי, שפעולתו של חוקר פרטי שהקליט ילדה בת 7 בשטח בית הספר, איננה בגדר 'הטרדה אחרת' והתיר להשתמש בקלטת כראיה. ככל הנראה, ביקשו שופטי העליון בפרשת ועקנין להקל על הבאת ראיות גם במחיר פגיעה בפרטיות, אך צמצום האיסור מקשה על שימוש בדיני הגנת הפרטיות בתביעה אזרחית.
האזנות סתר (סעיף 2(2))
בנוסף, מגן החוק גם מפני האזנות סתר. האיסור נעשה על דרך ההפניה, שכן הדבר כבר נקבע בחוק האזנת סתר. מי שהורשע בפלילים על האזנת סתר, סביר להניח שבית המשפט יטיל עליו גם חובת פיצויים אם יידרש לעשות זאת. כפי הנראה, האיסור הפלילי הקבוע בחוק האזנת סתר מהווה הרתעה מספקת, ותביעות פיצויים בסעיף זה הן נדירות.
צילום ברשות היחיד (סעיף 2(3))
האיסור על צילום ברשות היחיד מהווה הגנה על "צנעת הפרט" במובנה הקלאסי - החופש של האדם להתנהל ברשותו ללא שיתועד. לפי החוק, הצילום עצמו מהווה פגיעה בפרטיות, גם בלא שיפורסם. מקרה נפוץ שנדון בפסיקה הוא כאשר חוקר פרטי מבקש להביא הוכחות לניאוף מצד בן הזוג של לקוחו.
רשות היחיד - מהי?
פגיעה בפרטיות מהי (סעיף 2) > שימוש במידע פרטי (סעיפים 2(5), 2(7)-(9))

בהמשך מטפל החוק במסגרת שונה של פגיעה - שימוש במידע פרטי. בהקשר זה מתייחס החוק להעתקת מכתב או שימוש בו ללא רשות, הפרת חובת סודיות ביחס לענייניו הפרטיים של אדם כאשר זו נקבעה בדין או בהסכם, ושימוש בידיעה על עניינים פרטים שלא למטרה לשמה נמסרה.
(5) העתקת תוכן של מכתב או כתב אחר שלא נועד לפרסום, או שימוש בתכנו, בלי רשות מאת הנמען או הכותב, והכל אם אין הכתב בעל ערך היסטורי ולא עברו חמש עשרה שנים ממועד כתיבתו
- - -
(7) הפרה של חובת סודיות שנקבעה בדין לגבי ענייניו הפרטיים של אדם
(8) הפרה של חובת סודיות לגבי ענייניו הפרטיים של אדם, שנקבעה בהסכם מפורש או משתמע
(9) שימוש בידיעה על ענייניו הפרטיים של אדם או מסירתה לאחר, שלא למטרה שלשמה נמסרה
העתקה או שימוש במכתב
הסעיף מונה מס' תנאים המגבשים פגיעה בפרטיות: העתקת מכתב (או כתב אחר שלא נועד לפרסום) או שימוש בתוכנו, ללא רשות מהנמען או הכותב, כאשר הכתב אינו בעל ערך היסטורי ולא עברו 15 שנה ממועד כתיבתו.
שני דינים הנובעים מן הסעיף מצמצמים את תחולתו:
הסעיף מתייחס להעתקת מכתב או שימוש בו ואינו אוסר קריאה ועיון בתכתובת פרטית. עמדה זו מנוגדת הן לעמדת המשפט העברי, האוסר על קריאת תכתובת זרה (ראו: חרם דרבנו גרשום), והן לשיטות משפט אחרות. למעשה, גם הצעת החוק המקורית כללה איסור על קריאת מכתב, אך הוא הושמט בהליכי החקיקה. לדעת הלם, טענה כזו צריכה להישמע בבית משפט חרף היעדרה מהחוק, וקריאת מכתב צריכה להיות אסורה מכוח חוק היסוד.
הסעיף מתיר שימוש במכתב בהינתן הסכמת אחד הצדדים בלבד (הנמען או הכותב), כך שעצם שליחת מכתב לאחר מהווה הסכמה לשימוש בו (כך בעניין אבו חצירה). לטענת סגל, היכולת הניתנת לאחד הצדדים להתיר פרסום התכתבות היא פגיעה של ממש בזכות לפרטיות עליה ביקש המחוקק להגן. באופן פרדוקסלי, אם מקבל המכתב מחליט לפרסמו, המעשה עלול להיחשב לפסול בשל סעיפים אחרים בחוק, ודווקא סעיף זה מתיר אותו. למעשה, בית המשפט אינו מסתפק תמיד בהסכמת צד אחד. כך בפרשת כימיקלים, כשהתכתובת שעמדה לדיון הייתה סוד מסחרי, פסק בית המשפט בניגוד לפרשנות הפשוטה של הסעיף, ולא הסתפק בהסכמת הנמען.
הגנה על עניינים פרטיים
מסגרת הגנה כללית ניתנת בחוק לעניינים פרטיים. עניינים אלה מוגנים בפרט במצבים שהמחזיק בהם חב חובת סודיות, אך גם הם באיסור כללי של שימוש בידיעה על עניינים פרטיים.
הביטוי "ענייניו הפרטיים של האדם" אינו מבואר בחוק. ככל הנראה, מדובר בפרטים אישיים פחות רגישים, כאשר עניינים אינטימיים יותר, מוגנים בהגנה רחבה יותר, תחת מושג "צנעת הפרט".
בפרשת ונטורה עלתה השאלה כיצד להתייחס למושג זה בחוק. לשיטת השופט בך מדובר בעניינים רבים מאוד - "כל מידע הקשור לחייו הפרטיים של אותו אדם, לרבות שמו, כתובתו, מספר הטלפון שלו, מקום עבודתו...". לעומתו, השופטת שטרסברג-כהן נוקטת בגישה מצמצת יותר, וטוענת שיש לבחון כל עניין ועניין בהקשרו, מבלי להכריז על רשימה סגורה של עניינים פרטיים.
חובת סודיות בדין או בהסכם
שימוש בידיעה על עניינים פרטיים
פגיעה בפרטיות מהי (סעיף 2) > פרסום פוגעני (סעיפים 2(4), 2(10), 2(11))

הגנה נוספת מקנה החוק מפני פרסומים פוגעניים. החוק אוסר לפרסם תמונות בנסיבות שבהן התצלום משפיל או מבזה או מידע אחר הנוגע לצנעת הפרט. כמו כן, החוק מגדיר שפרסום של מידע שהושג בפגיעה בפרטיות - מהווה פגיעה נוספת בפרטיות בפני עצמה.
(4) פרסום תצלומו של אדם ברבים בנסיבות שבהן עלול הפרסום להשפילו או לבזותו
 - - - 
(10) פרסומו או מסירתו של דבר שהושג בדרך פגיעה בפרטיות לפי פסקאות (1) עד (7) או (9)
(11) פרסומו של עניין הנוגע לצנעת חייו האישיים של אדם, לרבות עברו המיני, או למצב בריאותו, או להתנהגותו ברשות היחיד
פרסום תצלום משפיל או מבזה
הגנה ספציפית מוקנית בחוק מפני פרסום תצלומו של אדם, כאשר הפרסום עלול להשפילו או לבזותו. פרסום כזה אסור אף כשהצילום נעשה ברשות הרבים.
הביטויים "השפלה" ו"ביזוי" לקוחים מלשונו של סעיף 1(1) ו-(2) לחוק איסור לשון הרע, וניתן ללמוד על משמעותם מהקשר זה. כך למשל נקבע שגם בדיני הגנת הפרטיות, פרסום ייחשב כמשפיל אפילו אם נתפס ככזה רק בקרב המגזר בו האדם חי.
מצב קלאסי שבו יופעל הסעיף הוא כאשר אדם מצולם כשהוא נקלע לאירוע טראומתי, ברשות הרבים (פיגוע טרור, תאונת דרכים). בנסיבות אלו, בהן התקשורת מבקשת להביא לסיקור מדויק, ההגנה על הנפגעים היא חיונית.
הצעת החוק הגדירה את האיסור בצורה רחבה יותר. היא אסרה את עצם הצילום הפוגעני ולא רק את פרסומו, וכן קבעה שהתצלום נחשב פוגעני גם אם הוא מעורר "מבוכה" בלבד. הנוסח הרחב עורר התנגדות רבה בדיוני הכנסת, שכן כמעט כל תצלום ברחוב עלול להיחשב לפסול. יש הטוענים כי אף הסעיף הנוכחי פורש הגנה רחבה מדי; זאב סגל טוען שאין להגן על דמות ציבורית שצולמה ברשות הרבים.
פרסום עניינים הנוגעים לצנעת הפרט
פרסום נוסף שעלול לפגוע בפרטיות הוא פרסום של פרטים אישיים או מידע מביך על אודותיו של אדם. המושג צנעת הפרט איננו מוגדר בחוק, וזהו מושג שסתום, הפותח למעשה את החוק לפרשנות גמישה ורחבה.
לפי הלם, ניתן לחלק את העניינים שאותם יש להגדיר כמוגנים על ידי צנעת הפרט לשלושה:
מצב בריאותו של אדם
התנהגותו של האדם ברשות היחיד
צנעת חיים אישית
בקטגוריה האחרונה ניתן לכלול מעגל פנימי של פרטיות - חיי מין, סטטוס כלכלי אישי ומשפחתי, אך גם פרטים אישיים ממעגל חיצוני, חלש יותר - השכלה, מקום עבודה, תחביבים וכדומה.
המילים 'לרבות עברו המיני' הוספו לחוק בשנת 2005, והן נועדו להגן על נפגעות תקיפה מינית מפני פרסום. לכאורה, לאור הפרשנות הרחבה המקובלת לביטוי 'צנעת הפרט' התוספת מיותרת. מפרוטוקול הדיונים בכנסת מסתבר שהתיקון איננו אלא הבהרה וחיזוק לדין הקיים. הכוונה הייתה למנוע מן התוקף המיני לנקום במתלוננת ולפרסם את עברה, ולגרום לה בכך פגיעה נוספת, בפני הציבור כולו.
פרסום מידע שהושג בדרך פוגענית
החוק משלים את ההגנה הניתנת לפרט מפני פרסום באמצעות עיגון נוסף - כאשר מתפרסם מידע שהושג תוך פגיעה בפרטיות, עצם הפרסום הוא מעשה נוסף של פגיעה בפרטיות. הסעיף מכוון בעיקר לכלי התקשורת. הוא יוצר תמריץ שלילי להשגת מידע תוך פגיעה בפרטיות בידי כלי התקשורת - שכן פרסום מידע מסוג זה ייפסל, אף אם העיתונאי עצמו לא היה זה שביצע את הפגיעה בפרטיות.
לדברי הלם, כאשר טוען המפרסם כי לא ידע שהמידע שפורסם על ידו הושג בדרך של פגיעה בפרטיות, נטל ההוכחה מוטל עליו, להוכיח כי לא ידע על הדרך שבה הושג המידע.
פגיעה בפרטיות מהי (סעיף 2) > שימוש בדמות לשם רווח (סעיף 2(6))

דרך נוספת שמגדיר החוק לפגיעה בפרטיות היא שימוש לשם רווח בשמו של אדם, בדמותו, בכינויו, בתמונתו או בקולו. כך למשל, עלול אדם לחוש מנוצל כאשר דמותו התמימה הופכת להיות חוד החנית של מסע פרסום שאין לו בו חפץ. בכך נפגעת פרטיותו של אותו אדם וזכותו להיוותר אנונימי.
(6) שימוש בשם אדם, בכינויו, בתמונתו או בקולו, לשם רווח
פעמים רבות הנפגע הוא ידוען, אדם ששמו ודמותו יכולים לשמש בקלות לרווח עבור אחרים. כך למשל פסק בית המשפט פיצוי לשחקן הכדורגל איציק קורנפיין, שתמונתו הייתה לתמונת שער במסע הפרסום של עיתון הספורט ראשון.
דיני הגנת הפרטיות והזכות לפרסום
במקרים כמו קורנפיין ואחרים, הפגיעה בידוען מקבלת אופי שונה, בשל העובדה שדמותו של הידוען איננה אינטימית או אנונימית. עיקר הפגיעה איננה בכך שדמותו הפכה לנחלת הכלל, אלא בכך שאחרים הפיקו רווח מדמותו, במקום שהוא עצמו יכול היה להפיק. כך למשל, הסכמתו של קורנפיין לדיווח עיתונאי אודותיו היא מובנת מאליה, אך אין זה מובן שהוא יסכים לשמש דמות מובילה של קמפיין פרסומי ללא תשלום נאות. אינטרס זה של הפרט, לבחור היכן תתפרסם דמותו, מכונה הזכות לפרסום.
בארצות הברית מהווה הזכות לפרסום מערכת דינים משנית, המעוגנת בזכות לפרטיות אך שונה בפרטי הדינים.
הזכות לפרסום כחלק מהזכות לפרטיות
בישראל, התמונה המשפטית השתנתה לאורך השנים. בעבר, קבעו ערכאות נמוכות שהזכות לפרסום איננה אלא חלק מהזכות לפרטיות, ושהפרדתן אינה הולמת את תכלית החוק. באחד המקרים, ביקשה חברת מיזוג אוויר לכרות חוזה פרסום עם דני רופ, אך לבסוף נסוגה מכוונותיה, והשתמשה במקומו בכפיל; ביהמ"ש פסק פיצויים לרופ עבור פגיעה בפרטיות, בשל השימוש בדמותו לשם רווח.
הלכת מקדונלד
בשנת 2004 שינה בית המשפט העליון את ההתייחסות המשפטית, כאשר דן בעניינו של שחקן הכדורסל אריאל מקדונלד. לאחר מסע פרסום שלו עבור רשת ברגר קינג, התפרסם עמו ראיון בעיתון, שבו הודה שהוא מעדיף לסעוד דווקא במקדונלד'ס; מקדונלד'ס מיהרה לפרסם מודעות על העדפותיו של השחקן הנודע, וכתוצאה מכך - סיימה ברגר קינג את החוזה עם מקדונלד. אחת מטענותיו של מקדונלד בתביעתו כנגד רשת מקדונלד'ס נסבה על הפגיעה בפרטיותו, בכך שמקדונלד'ס עשתה שימוש בדמותו לשם רווח. בהכרעת הרוב קבע השופט ריבלין שזכות הפרסום היא אכן זכות ראויה להגנה, אך שורשיה אינם בדיני הגנת הפרטיות, כי אם בדיני עשיית עושר ולא במשפט. המשתמש בדמותו הפרסומית של אחר ללא הסכמתו, מנצל את האפשרות שהייתה לחברו להרוויח, וגורף את הרווח על חשבונו.
מקרה אחר שעלה לדיון לאחר הלכת מקדונלד, היה עניינו של דוד הכי-טוב; במשפט נדון מסע הפרסום של חברת הביטוח אישי-ישיר, שהסתמכה על שם של אדם אמיתי. בית המשפט המחוזי פסק שהזכות לפרסום יכולה לחול גם על אדם מן היישוב שאינו ידוען אך יש לדמותו מאפיינים בעלי ערך כלכלי.
לאחר הלכת מקדונלד
בדין הקיים תחולתו של סעיף זה בדיני הגנת הפרטיות מצומצמת. מי שעשו בדמותו שימוש לשם רווח זכאי לפיצוי, אך אינו מוגדר כמי שפרטיותו נפגעה. הגדרה זו שמורה למצבים שבהם התובע מתנגד לעצם השימוש בשמו ובדמותו, והוא חפץ לשמור על אנונימיות. כך היה למשל בעניין אנג'לה חמאנה; ילדה תמימה מבית ספר לנזירות, צולמה לפני הופעה קבוצתית בעת ביקור האפיפיור, בידי צלם של מגזין טבע הדברים. תמונתה, שפורסמה בשער העיתון, דמתה לתמונה המפורסמת של הנערה האפגנית, שהופיעה במגזין נשיונל ג'יאוגרפיק בשנות ה-80. השופט פסק שמדובר בפגיעה בפרטיות, בשל עצם השימוש המסחרי בדמות התמימה, שחפצה באנונימיות.
הגנות (סעיף 18)

לפגיעה בפרטיות יש הגדרה רחבה, אך אין די בכך שמעשה יוגדר ככזה כדי להיחשב כאסור. תחולת הזכות לפרטיות יכולה להצטמצם לרגלי זכויות אחרות ואינטרסים מוגנים אחרים, כמפורט בסעיף 18 לחוק.
דרישת תום הלב
מרבית ההגנות תלויות בהתנהגותו של הפוגע, ועליו לעמוד בדרישה מקדימה של תום לב. במצבים אלו הדיון מוסט מנקודת המבט של הנפגע אל עבר נקודת מבטו של הפוגע - ייתכן אמנם שהייתה פגיעה בפרטיותו של אדם, אך הפוגע טוען שהוא עצמו פעל בתום לב - באופן כשר והגון.
תום לב הוא מושג מפתח בעולם המשפטי, ויש לו השפעה על תחומים משפטיים רבים. ברם, בכל אחד מתחומי תחולתה של חובת תום הלב, ניתנת לה פרשנות שונה; בחלק מהתחומים חובת תום הלב מתפרשת כחובה לעמוד בקריטריונים אובייקטיביים ולהלום סטנדרטים מקובלים.
בדיני הגנת הפרטיות חובת תום הלב היא סובייקטיבית - עד כמה סבר הפוגע שהוא פועל כשורה. כפי שנאמר בעניין גלעם, על השופט לשקול אם הפוגע היה סבור שהוא רשאי לבצע את הפעולה ואם הפוגע האמין שהוא נקט בכל הפעולות הדרושות לצמצום הפגיעה.
שילוב מבחני סבירות
בנוסף, נקבע בעניין גלעם, שכאשר המעשה של הפוגע עונה על קריטריונים של עבירה פלילית שאליה מתלווה מחשבה פלילית - דהיינו, הפוגע מודע למעשים שהוא מבצע - דינו כמי שפעל שלא בתום לב.
הגנות (סעיף 18) > פגיעה בתום לב בלא ידיעה (סעיף 18(2)(א))

(2) הנתבע או הנאשם עשה את הפגיעה בתום לב באחת הנסיבות האלה:
ההגנה המוקנית כאן היא למצבים בהם הפוגע לא ידע על הפגיעה בפרטיות ולא היה עליו לדעת על האפשרות שהפגיעה תיגרם. מבחן אי הידיעה הוא כפול - האם הפוגע ידע על האפשרות שהפגיעה תגרם וכן האם הפוגע צריך היה להעלות על הדעת אפשרות כזו.
הגנה זו מטילה על הפוגע נטל ראייתי כבד; עליו להוכיח שלא יכול היה לדעת שהפעולה המעוולת נושאת פוטנציאל של פגיעה בפרטיות.
במקרה מעניין שנדון בבית משפט השלום (פלונית נ' שניידר אליעד), גילתה אישה שצולמה בעירום חלקי בחוף הים, והתמונות פורסמו בעיתון. בעיתון פורסמה התמונה בפנים מטושטשות כך שלא ניתן היה לזהותה, אך לצידה בתמונה הופיע הכלב שלה, שהביא לזיהויה בידי מכריה. בית המשפט פסק לרעת הצלם ועורכי העיתון, וקבע שבנסיבות הללו היה עליהם לדעת שהקוראים יזהו את תמונתה של האישה. נטל ההוכחה הוא כה כבד, שקשה לדמות מצב שבו יוכיח הפוגע שלא יכול היה לדעת על פוטנציאל של פגיעה.
הגנות (סעיף 18) > פגיעה בתום לב מתוך חובה (סעיף 18(2)(ב))

(2) הנתבע או הנאשם עשה את הפגיעה בתום לב באחת הנסיבות האלה...
בסעיף זה מוקנית הגנה למי שפעל מתוך חובה. הגנה זהה מצויה בחוק איסור לשון הרע, למעט החובה המקצועית שאינה מעוגנת בו. גדרי החובה נדונו רבות בדיני לשון הרע (לעיון נוסף - הגנת פרסום חובה או עניין אישי כשר בלשון הרע), אך בדיני הגנת הפרטיות הם מקבלים אופי שונה.
הגנה זו אינה מוגדרת אלא באופן ערטילאי, ובכל מקרה ומקרה ייבחנו השופטים את מערכת הנסיבות הקונקרטית. כך למשל, רופא המפשיט אדם באמצע הרחוב לא יכול לטעון לחובה מקצועית, אך בנסיבות שבהן נפצע האדם בתאונת דרכים, הסרת בגדיו לצורך טיפול רפואי היא כנראה חובה.
חובה חוקית
הביטוי 'חובה חוקית' יכול להתפרש לפי פשוטו. ברם, הפרשנות נעשית מורכבת יותר כאשר ניתן לבצע את החובה החוקית בכמה דרכים. כך בפרשת נוימן, שלח פסיכיאטר את תיקו הרפואי של מטופל לפי צו של בית המשפט, בתוך מעטפה סגורה, שנפתחה ונצפתה בידי זרים. הפסיכיאטר טען לחובה חוקית, אך בית המשפט קבע שהפרשנות היא מצומצמת. כיוון שהצו לא חייב פגיעה בפרטיות אלא העברת מסמכים בלבד, אין זו חובה חוקית.
עם זאת, לפי דעת המיעוט בפסק הדין, את הביטוי חובה חוקית יש לקרוא לאור שלושת הגורמים המקבילים - מוסרית, חברתית ומקצועית; לשיטה זו, אין בוחנים את החוקיות במישור הפורמלי בלבד, אלא מתייחסים למכלול הציפיות המוסריות והחברתיות.
תחולה על עיתונאים
במבט ראשון נראה שלעיתונאים מוקנית הגנה מפני תביעות פגיעה בפרטיות, שכן הם פועלים במסגרת חובה מקצועית ואף חברתית. ברם כבר בעבר נקבע, לעניין דיני לשון הרע, שלא מוטלת על כלי התקשורת חובה חברתית לפרסם דברים בעלי עניין ציבורי. ניתן להצביע על חובה חברתית כאשר מדובר באינטרס אישי הנוגע לכלל הציבור - סיוע למשטרת ישראל למציאת מבוקש, פרסום מעלליו של רמאי וכדומה.
ייתכן שהתוספת המיוחדת לעניין הגנת הפרטיות - הגנת החובה המקצועית - תזכה את העיתונות בהגנה נוספת. מסתבר שזו גם הייתה כוונת המחוקק, וזוהי תוצאה של פשרה לאחר דיון ער בוועדות הכנסת. אולם ברור שלא ניתן לתת פטור גורף לעיתונות מדיני הגנת הפרטיות, ויש ליצוק תוכן מסויג להגנה זו. נראה שבית המשפט נוטה לפרשנות מצמצמת לחובה זו.
לפי הלם, על בית המשפט לבחון, בין היתר, אם הפוגע סבר שהייתה מוטלת עליו חובה, אם פעל לפי ייעוץ משפטי, ואם ניתן היה לצמצם את הפגיעה בפרטיות.
תחולה על חוקרים פרטיים
גם חוקרים פרטיים יכולים לנצל את הגנת החובה המקצועית כדי למלט עצמם מחובת הגנת הפרטיות. הפסיקה בעניין מתווה קווי פרשנות ראשוניים עבור קוד ההתנהגות הסביר של החוקר הפרטי, שממנו ניתן יהיה ללמוד על חובה מקצועית. בפרט ניתן להצביע על מצבים שבהם חוקר פרטי פגע בפרטיות תוך צילום זוג בעת קיום יחסי מין; בית המשפט פוסל את האפשרות שמקרה כזה יוגדר כחובה מקצועית (כך למשל בפרשת פריש).
הגנות (סעיף 18) > הגנה בתום לב על עניין אישי (סעיף 18(2)(ג))

(2) הנתבע או הנאשם עשה את הפגיעה בתום לב באחת הנסיבות האלה...
כאן מאפשר החוק לפוגע לטעון שהפגיעה נעשתה מתוך הגנה על עניין אישי כשר. גם כאן ישנו סעיף מקביל בדיני לשון הרע (לעיון נוסף - הגנת פרסום חובה או עניין אישי כשר בלשון הרע), ויש להבחין בזהירות בין הלכות שנקבעו בהקשר זה לבין דיני הגנת הפרטיות.
בדיני לשון הרע, הוכרו כעניין אישי רק במקרים מובהקים של אדם המגן על רכושו, או של אדם שקיבל הוראה ממעבידו, ונקבע שכלי התקשורת אינם יכולים לטעון לעניין אישי.
בדיני הגנת הפרטיות נדונה הגנה זו בדרך כלל ביחס לחוקרים פרטיים, אשר טענו לאינטרס אישי כשר של לקוחם - איסוף ראיות לבית המשפט. בעבר, בפס"ד קיבוץ גן שמואל, נקבע שאיסוף ראיות הוא אינטרס אישי כשר של הלקוח. הגנה זו נשקלה אף בנסיבות שבהן החוקר צילם אישה בעירום עם גבר (בפרשת אברהם פריש). עם זאת, פסקי דין מאוחרים (כדוגמת: ליברמן, חתוכה) קבעו שגישה זו היא פסולה בהקשר של צילום זוג ביחסים אינטימיים, ואף לגבי איסוף ראיות במישור העסקי (בעניין מולטילוק).
נראה שכיום איסוף ראיות איננו נחשב לעניין אישי כשר, ואין בסיבה זו כשלעצמה כדי לפתוח אפשרות להצדיק פגיעה בפרטיות.
הגנות (סעיף 18) > פגיעה בתום לב תוך ביצוע עיסוק כדין (סעיף 18(2)(ד))

(2) הנתבע או הנאשם עשה את הפגיעה בתום לב באחת הנסיבות האלה...
לפי סעיף זה, ניתן לטעון שהפגיעה נעשתה תוך ביצוע עיסוק כדין, במהלך העבודה הרגיל. מטרתו העיקרית של הסעיף היא הגנה על עבודתם של חוקרים פרטיים, אך יש לו השלכות גם על בעלי מקצוע נוספים, כגון: עיתונאים, רופאים ועוד.
ביאור המושג 'כדין'
כל התנאים הנקובים בסעיף הם פשוטים וברורים, ואילו הסייג הטעון ביאור הוא עיסוק 'כדין'.
בפרשת חתוכה, עלתה האפשרות שהמונח 'כדין' פירושו 'כחוק', דהיינו - בדרכים חוקיות, אך פרשנות זו מעוררת קשיים. הרי חוקיות פעילותם של חוקרים פרטיים נבחנת בעיקר לפי חוק הגנת הפרטיות, ויש להגדיר את הדין הנכון לחוק זה.
כפי הנראה, העמימות בפרשנות משחקת לטובתם של החוקרים הפרטיים. בפרשת פריש, נדון מקרה של חוקר פרטי שנשכר על ידי גבר כדי לעקוב אחר אשתו, ולהביא ראיות לבית הדין הרבני להוכחת ניאוף ובגידה. החוקר נכנס יחד עם הבעל לחדר בבית מלון בו שהתה עם אחר, וצילם את האישה בזמן מעשה. העמימות הפרשנית המילים 'עיסוק כדין' אפשרה לו לטעון שהוא חוקר פרטי בעל רישיון, שלא עבר כל עבירה בפעילות זו, וחוק הגנת הפרטיות מגן עליו. פרשנות כזו היא בלתי אפשרית.
ככל הנראה, התכוון המחוקק להתייחס לכללי האתיקה המקצועיים, האמורים להסדיר את פעולת החוקרים הפרטיים, אך כללים מתאימים להיבטים אלו לא נקבעו. לפי פרשת פריש, כל זמן שכללים אלו לא נקבעו, בית המשפט מתייחס לאמות מידה משוערות של סבירות ותום לב בהתנהגותו של החוקר הפרטי.
הגנות (סעיף 18) > פגיעה שיש בה עניין ציבורי מוצדק (סעיף 18(3))

(3) בפגיעה היה עניין ציבורי המצדיק אותה בנסיבות העניין, ובלבד שאם הייתה הפגיעה בדרך של פרסום -הפרסום לא היה כוזב
לבסוף, מגן החוק על פגיעה בפרטיות, כאשר היא נעשית מתוך עניין ציבורי. הגנה זו מכוונת בעיקר לפרסומים פוגעניים בעיתונות, והיא מעמתת בין הגנת הפרטיות לבין חופש הביטוי. ישנן ידיעות שפרסומן יהיה מוצדק, אף על פי שהן פוגעות בפרטיות באופן מובהק. הגנה זו מקנה לתקשורת חופש נרחב, וכל עוד מתקיים בפרסום עניין ציבורי ניתן להצדיקו. החוק מתנה את ההגנה בתנאי הכרחי - אם מדובר בפרסום, עליו להיות אמיתי ולא שקרי. הגנה זו אינה תלויה בהתנהגותו של המפרסם, ותום הלב שלו איננו נבחן כלל.
איזון דומה מתקיים בסעיף 14 לחוק איסור לשון הרע. חוק זה כולל חריג של אמת בפרסום, המגן על פרסום אמיתי שהיה בו עניין ציבורי. בכל מקרה של פרסום הפוגע באישיות - הן בפגיעה בפרטיות והן בפגיעה בשם טוב - המחוקק קובע שהפגיעה תותר רק אם יש בה עניין ציבורי. בדיני לשון הרע ניתן משקל רב לשאלת אמיתות הפרסום, הנתונה בדרך כלל במחלוקת עובדתית, ואילו בדיני הגנת הפרטיות אמיתות המידע בדרך כלל אינה מוטלת בספק ועיקר הדיון הוא בשאלת העניין הציבורי.
מהו עניין ציבורי
המושג 'עניין ציבורי' איננו מבהיר למעשה אילו פרסומים יחסו תחת כנפיו, והוא מהווה למעשה מושג שסתום. גדריו והיקפו נבחנו במקביל גם בדיני לשון הרע. בחוק איסור לשון הרע, הביטוי 'עניין ציבורי' החליף את המינוח הישן 'עניין לציבור', על מנת להבהיר שהגנה זו אינה חלה על כל פרסום שולי, שיש בו כדי לספק מזון לרכלנים, והעניין הציבורי צריך להיות מהותי (כך בפסק דין חברת החשמל).
לפיכך, העניין הציבורי בפרסום נבחן לפי התועלת שהוא מעלה לציבור. ייתכן שפרסום פוגעני יכול לסייע לציבור לגבש את דעתו בעניינים פוליטיים או לשפר את אורחות חייו (כפי שמבהיר המלומד סגל). כך למשל, גילוי מצבו הבריאותי של שר בממשלה עלול לפגוע בפרטיותו, אך יספק לציבור מידע חיוני בדבר כושרו של נבחר הציבור למלא את תפקידו. המבחן המרכזי הוא מבחן התועלת. עם זאת, לדברי הלם זהו מבחן עזר מטעה, שכן קל להגדיר כל פגיעה בפרטיות כ"תועלת", ועל בית המשפט לשמור על שיקול דעת דינמי ומורכב בהתאם לנסיבות.
בנוסף, אין די בכך שישנו עניין ציבורי בפרסום בכללותו, ועל הנתבע להוכיח שהיה עניין ציבורי בעצם הפגיעה בפרטיות. כפי שמבהירה גביזון, באיזון בין אינטרס הפרטיות לאינטרס הציבורי, יש להציב את האינטרסים זה מול זה ולהתחשב במכלול הגורמים ובשקלולם - מהי מטרת הפרסום וחשיבותה, מהי הרלוונטיות של המידע הפרטי, מדוע יש צורך לזהות את הפרט ומדוע יש צורך לפרסם זאת ברבים.
סייגים נוספים

בנוסף להגנות העקרוניות, מציב החוק סייגים ספציפיים לפגיעה בפרטיות.
סייגים נוספים > פגיעה בהסכמה

בניגוד להגנות שהוצגו לעיל, סייג זה מהווה חלק מהגדרת הפגיעה. פגיעה בפרטיותו של אדם שנעשתה בהסכמתו איננה פגיעה (סעיף 1). כשם שאדם נותן הסכמה, הוא יכול גם לחזור בו מהסכמתו, אם יעשה זאת במפורש וממניעים הוגנים.
ההסכמה צריכה להינתן מתוך מודעות, ובעילות נזיקיות אחרות נדרשת אף הצהרה בכתב. עם זאת, ביחסים שבין עובד ומעביד, בעניין אוניברסיטת תל אביב, נקבע שהסכמת העובד לוותר על פרטיותו אינה ניתנת תמיד מרצונו החופשי.
הסכמה של אדם לפגיעה בפרטיותו יכולה להילמד מכללא, גם אם לא ניתנה במפורש. כך למשל, נפסק בעניין לירן שאדם המשתייך לגוף ממשלתי מסכים מכללא לחשיפה של חלקים מפרטיותו, וכך גם לגבי יושב ראש של חברה ציבורית, הנסחרת בבורסה (בעניין סברינה). בנוסף, נפסק שפעולות מסוימות יכולות ללמד על כוונות גילוי של מידע, כגון: רישום משכון או מתן ריאיון עיתונאי. בארצות הברית נקבע בעניין Baynes כי עצם הידיעה בדבר הפגיעה בפרטיות והיעדר מחאה כלפיה - מהווה הסכמה מכללא, אך ספק אם הפסיקה בארץ נוטה לאמץ לעמדה זו.
דב לוין טוען שניתן לייחס לאיש ציבור הסכמה מכללא לוותר על פרטיותו. עם זאת, לדברי גביזון, קביעה גורפת שאיש ציבור או בעל מעמד אחר ויתר על פרטיותו נראית בעייתית.
בפועל, בית המשפט בוחן את הרלוונטיות של התפקיד הציבורי, ומייחס את הוויתור לחלקים מפרטיותו של איש הציבור. כך למשל, נקבע בפרשת סברינה שיושב ראש של חברה ציבורית לא ויתר על כל פרטיותו בעצם כניסתו לתפקיד, אלא רק על העניינים המהווים מידע מהותי עבור המשקיע הסביר.
סייגים נוספים > תצלום אקראי ברשות הרבים

החוק מגן גם על פגיעה בפרטיותו של אדם שצולם ברשות הרבים והתמונה פורסמה, אך דמותו מופיעה בה באקראי (סעיף 18(2)(ה)). כאמור, אחד מסעיפי הפגיעה בפרטיות הוא פרסום תצלום של אדם העלול להשפילו או לבזותו (לעיל - פרסום פוגעני), וכנגד איסור זה מכוונת ההגנה.
סעיף זה זכה לליבון מועט בפסיקה, ומעולם לא הוגדר איזו הופעה בתצלום תחשב לאקראית. בכמה מקרים שנטענה טענה זו בערכאות נמוכות לא היה לה יסוד, והשופטים דחו אותה, בנימוק שהדמות נמצאת במרכז התמונה, והצילום מתמקד בה.
סייגים נוספים > פרסומים פומביים לפי חוק לשון הרע

הגנות נוספות מוקנות בחוק למצבים שכבר הוגדרו בחוק איסור לשון הרע. בחוק זה מפורטים מקורות פרסום פומביים, שלא ניתן לטעון כלפיהם ללשון הרע, והוא הדין לגבי פגיעה בפרטיות (סעיף 18(1)). על המקורות הללו נמנים פרסומי הכנסת והממשלה, פרסומי מבקר המדינה, שופטים וועדות חקירה או העתק ממרשם מנהלי. כן נקבע שדיווח הוגן על החלטות בתי משפט וועדות חקירה אינו עילה לתביעה, וכן מוקנית חסינות לחופש הביטוי של חברי הכנסת.
אלו הם פרסומים שהפומביות עומדת ביסודם, מתוך עקרונות של חופש המידע וחופש הביטוי. כך למשל, לא יוכל אדם לטעון שדו"ח מבקר המדינה פוגע בפרטיותו, או שהוא מתנגד לרישום שמו וכתובתו במרשם האוכלוסין. אלו הן הגנות מוחלטות. אין צורך להראות שמבקר המדינה פעל בתום לב, ולשם הגנה זו די בכך שהתפרסמו בדו"ח מבקר המדינה.
לכאורה נראה שחברי הכנסת זוכים כאן להגנה מוחלטת, ואף אם יפגעו בפרטיותו של זולתם בזדון וממניעים פסולים - הם מוגנים. ברם, חוק חסינות חברי הכנסת, זכויותיהם וחובותיהם מגן רק על הבעת דעה ש"במילוי תפקידו" של חבר הכנסת, וכפי שנפסק בעניין חבר הכנסת רן כהן, החסינות המהותית לא תשתרע מעבר למתחם הסיכון הטבעי של דבריו כחבר כנסת.
סייגים נוספים > הגנות נוספות בחוק לשון הרע

בנוסף, מפנה החוק להגנות נוספות הניתנות בחוק לשון הרע, אשר קיומן מותנה בתום ליבו של הפוגע (סעיף 18(2)(ו). מדובר על מצבים שונים כגון: הבעת דעה, הגשת תלונה לממונה, דיווח על אספה פומבית, פרסום תגובה לדברי לשון הרע.
ההגנה על הבעת דעה היא אופיינית לתביעות בעילת לשון הרע, אך ספק אם יש לה השלכות כלשהן על הגנת הפרטיות. קשה לדמות כיצד ניתן לפגוע בפרטיות באמצעות הבעת דעה בלבד.
להגנה הניתנת למי שמגיש תלונה לממונה עליו ישנה משמעות המיוחדת. היא תלויה בתום לבו של המתלונן, אך ההשלכות לדרישה זו מצומצמות. די בכך שהמתלונן מאמין באמיתות תלונתו, ואף אם במעשה התלונה ביקש האיש לפגוע בחברו (כך נפסק בעניין ריימן). כפי שמדגיש הלם, באיזון האינטרסים שבין ההגנה על הפרטיות לבין הזרימה החופשית של המידע אל הרשויות - נוטה הדין לטובת מגיש התלונה.