stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי ערב הסעודית
התקופה המודרנית

מאז תחילת המאה העשרים ואחת, כמעט ולא הייתה פעילות יהודית בסעודיה. כי בערב הסעודית קיים איסור לקיים שירותי דת לא אסלאמיים. כאשר אנשי צבא אמריקאים הוצבו בערב הסעודית במהלך מלחמת המפרץ, ניתן אישור לקיים שירותי דת קטנים נוצריים, אך שירותים יהודיים הותרו רק בספינות המלחמה האמריקאיות. בנתוני מפקד האוכלוסין של סעודיה אין זכר ליהודים כלשהם שמתגוררים בשטחי הממלכה.
תיירים שבדרכוניהם חותמות של אשרות כניסה לישראל או שהם דתיים גלויים (ולא איסלאמיים) לא הורשו בדרך כלל להיכנס לממלכה. בשנות ה-70 של המאה העשרים, זרים שרצו לעבוד בממלכה נאלצו לחתום על תצהיר לפיו הם אינם יהודים וטפסים ממשלתיים רשמיים המעניקים לזרים אישור להיכנס או לצאת מהמדינה אכן מבקשים לציין את ההשתייכות הדתית שלהם.
בשל איסור על כניסת יהודים למדינה, לקראת ביקור אפשרי של שר החוץ של הולנד מקס ואן דר סטול בערב הסעודית בשנת 1975, אמר השגריר הסעודי בהאג כי "שום עיתונאי יהודי לא יורשה להיכנס לערב הסעודית... מאז ומתמיד הקו הרשמי הוא שאין מרשים כניסה ליהודים מפני שהם תומכים בישראל כמדינה". בעקבות זאת, ביטל ואן דר סטול את ביקורו. באותו חודש דיווח עיתונאי מלונדון כי בעת ביקורו בסעודיה, "התעקש" מורה הדרך המקומי שלו לתת לו עותק של "הפרוטוקולים של זקני ציון", והתברר לו כי חיבור זה ניתן "לכל העיתונאים המבקרים בארץ".
במהלך מלחמת המפרץ, היו דיווחים, שכמה מרשויות הצבא של ארצות הברית, עודדו אנשי צבא יהודים להימנע מלציין את דתם על תגי הזיהוי שלהם. אנשי שירות ונשים אמריקאים יהודים הורשו להיכנס לממלכה, אך את שירותי הדת הם היו צריכים לקיים בצינעה ובהסתר בבסיסם. על דיסקיות הזיהוי של אנשי ונשות הצבא היהודים נרשם "פרוטסטנטי B". עובדה זו כלולה בסיפור שנכלל באנתולוגיה האמריקאית אודות סיפורים צבאיים שסופרו. העובדה צוינה גם במקומות רבים באינטרנט, כולל במגזין הדסה (אנ'). קיימים ויכוחים רבים לגבי אמיתותו של הסיפור, וכמה אנשי צבא אמריקאים טענו שהסיפור "שקרי לחלוטין".
בסוף דצמבר 2014, דיווח העיתון "אל-וטן" (אנ') הסעודי שאתר האינטרנט של משרד העבודה הסעודי התיר לעובדים זרים ממגוון דתות שונות, כולל יהודים, לחיות ולעבוד בממלכה. גורם במשרד אמר כי לישראלים אסור להיכנס לערב הסעודית, אך על יהודים בני לאומים אחרים לא יחול איסור הכניסה. בפועל נוצרים ויהודים רשאים לקיים שירותי דת אך רק בבתיהם והם אינם רשאים להזמין מוסלמים אליהם. עם זאת, החל ממאי 2022, כלי תקשורת ישראלים דיווחו כי עשרות ישראלים ביקרו בערב הסעודית עם דרכונים ישראלים באמצעות אשרות מיוחדות. מספר יהודים החיים בממלכה, דיווחו באפריל 2022, שחיים בסעודיה כ-3,000 יהודים, רובם בעלי דרכונים ואזרחות של ארצות הברית, קנדה, צרפת ודרום אפריקה.
מאז 2019, הרב יעקב ישראל הרצוג יליד ארצות הברית, יזם עסק חקלאי ישראלי בסעודיה, הוא מרבה לבקר בממלכה כדי ליצור קשרים עם מנהיגיה הדתיים המוסלמים, כדי לאפשר ביקור תיירים יהודים, כשמטרת העל לארגן קהילה יהודית בסעודיה.
לאחר הסכמי אברהם, ערב הסעודית אסרה בחוק את ביזוי היהודים והנוצרים במסגדים, והסירה קטעים אנטישמיים מספרי הלימוד בבתי הספר.
בית קברות יהודי בסעודיה

בשנים שבין תחילת המאה התשע עשרה לאמצע המאה העשרים יהודים הגיעו למזרח ערב הסעודית בחיפוש אחר מקורות פרנסה במסחר ובשעה שברחו מעיראק. גם הרשויות העות'מאניות הביאו מספר יהודים ממוצא עיראקי שינהלו להם מבחינה מנהלתית וכלכלית את חבל אל-אחסא, שבמזרח ערב הסעודית שהיווה את מקור הנפט העיקרי של המדינה. היהודים החזיקו במשרות החשובות ביותר מטעם הרשויות העות'מאניות, הם היו שופטים, עמילי מכס והחזיקו בתפקיד האוצר הכללי של האזור. רבים מהרישומים בספרי האוצרות מאותה תקופה מולאו על ידי היהודים בכתב רש"י[דרושה הבהרה] בשפה העברית. בערב הסעודית שמרו היהודים על קשרים הדוקים עם השליטים המקומיים והעות'מאניים, עד כדי כך שבאחד המקרים תלונות על יחסיו הקרובים של מושל האזור עם יהודי בשם דאוד בין שינטוב, (הצורה הערבית ל"שם-טוב"), הובילו להדחתו של המושל מתפקידו.
בית הקברות של הקהילה היהודית נמצא נכון ל-2013 בלב העיר הופוף. הוא ממוקם מאחורי בנק ריאד המרכזי והמסעדה המקומית בשם "ביירות". בספרו של אל-מותאירי אף כלולה תמונה משנת 2009 של אזור מוקף חומה ובין כותלי החומה מצוי בית הקברות. תושבי המקום מספרים כי בין החומות היה מצוי מרכז הממשל העותמאני, ובצמוד אליו בית הקברות היהודי. מאז השתחררה ערב הסעודית מהשלטון הטורקי פורקו רוב החומות והאזור הפך למרכז המסחרי של הופוף. אדמת בית הקברות נותרה נטושה ברובה, המקום נקרא בפי המקומיים "מאקבאראת אל-יהוד", בית הקברות של היהודים, זו כנראה הסיבה שאיש לא דרש בעלות על המקום מעולם.
ראו גם

יחסי ישראל–ערב הסעודית
יהדות חצי האי ערב
קרב ח'ייבר
יהודים-ערבים
גלות בבל
יהדות ארצות האסלאם
פליטים יהודים ממדינות ערב
יחסי אסלאם–יהדות
מזרחים
אנטישמיות מוסלמית
לקריאה נוספת

Stillman, Norman. Jews of Arab Lands, Jewish Publications Society, 1979.
New Standard Jewish Encyclopedia, 1992, Encyclopedia Publishing, "Aden", "Arabia", "Hadramaut"
באר יעקב

ערך זה עוסק בעיר בישראל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
בניין המועצה המקומית באר יעקב, 2007
גן המייסדים
אנדרטת הפנינים בפארק חוטר בבאר יעקב. פסל: ישראל פרימו
בְּאֵר יַעֲקֹב היא עיר בשפלה הדרומית בישראל בקרבת הערים נס ציונה, רמלה וראשון לציון, ובנוסף, סמוכה לבסיס הצבאי צריפין. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1949. בשנת 2021 הוכרזה כעיר. ראש העיר המכהן כיום הוא ניסים גוזלן.
היסטוריה > לפני קום המדינה

היוזמה להקמת המושבה באה מחברת "גאולה" של מאיר דיזנגוף שקנתה ב-1906 2,000 דונם קרקע ממושבת הגרמנים הלותרנים חוות שפון (שמבנה האבן שלה נשתמר בקיבוץ נצר סרני השכן). בכינוס שנערך בספריית שערי ציון שביפו לפני העלייה לקרקע הוחלט לחלק את השטחים המיועדים למושבה לשניים: חלקות אדמה של 50 או 100 דונם, שיימכרו לקבוצה של עולים (מרוסיה, פולין, רומניה, בולגריה, ארגנטינה ואיראן) שהתגוררו בארץ כמה שנים שבמהלכן קיבלו ניסיון בחקלאות במושבות השונות, ואילו המחצית השנייה מסך הקרקעות יימסרו לעולים מדאגסטן שהגיעו לארץ באותה שנה ועוד לפני עלייתם התקיימו מחקלאות. בראשם עמד הרב יעקב יצחקי. המושבה הוקמה על ידי שתי קבוצות אלה בשנת 1907 באזור שנקרא בערבית "ואדי למון". הרב יעקב יצחקי רכש כ-200 חלקות עבור היהודים הקווקזים. בתחילה נקראה המושבה "באר שלום" (תרגום מהערבית "ביר סאלם") אולם כבר עם הקמת המושבה נקראה "באר יעקב". בנובמבר 1907 נקבעו תקנות המושבה והוגרלו החלקות.
בתחילה לא היה למושבה מקור מים והמתיישבים הראשונים נאלצו לסחוב כדי מים מראשון לציון (מרחק הליכה של כשעה וחצי) ומנס ציונה. מאוחר יותר אורגנה עגלה להבאת המים. כיוון שאספקת המים לא מילאה את צורכי התושבים, הוחלט לשאוב מים מבאר צלבנית ששכנה בקרבת מקום. בעומק של 45 מטרים נמצאו לבסוף מים ולכבוד זאת הוחלט לקרוא למושבה "באר יעקב".
בשנת 1909 היו בבאר יעקב 25 משפחות של אשכנזים וקווקזים, שהחיבור ביניהן לא עלה יפה והיו סכסוכים רבים בין שבע המשפחות הקווקזיות, שהחזיקו בכמחצית האדמות ביישוב, לבין 18 משפחות האשכנזים.
בשנת 1910 הוקם בית ספר יסודי ראשון במקום, בעקבות החלטה של ועדה בהשתתפות חיים חיסין וחיים נחמן ביאליק. בשנת 1927 למדו בבית הספר כ-40 תלמידים. היו אז בבאר יעקב כ-50 משפחות שראשיהן עבדו בגידול שקדים, ירקות וחלב, שלא הכניסו מספיק, והיה ניסיון לטעת פרדסים. לצורך כך קנתה הקרן הקיימת עוד 250 דונם והמושבה הזמינה עוד מתיישבים להצטרף למקום.
לאחר מלחמת העולם הראשונה וכיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים, נוסד בסמוך לשטחי המושבה מחנה "צריפין" ששמו נלקח משמו הערבי של כפר ערבי נטוש בשם "סרפנד אל ח'רב" (צריפין החרבה). בזמן בניית המחנה חנו שני גדודים בריטיים בקרבת המושבה, ונתנו לשכונה שתבוא על מקומם אחר כך את שמה הלא רשמי, "תוניס קאמפ" (Tunis camp) (מחנה תוניס), שכן הגדודים הגיעו לארץ ישראל מתוניס. בימי מלחמת העולם השנייה עבדו רבים במושבה במחנות הצבא הבריטיים ואחרים פתחו עסקים ששירתו את החיילים ממחנות הצבא.
במלחמת העצמאות, בשל קרבתו לרמלה סבל היישוב מהתקפות של ערבים, שבראשן עמד חסן סלאמה. בעת קום המדינה חיו בבאר יעקב כ-180 נפשות. היישוב היה בסיס מבצעים חשוב ל"מבצע דני".
היסטוריה > לאחר קום המדינה

בשנת 1951 הוקמה שכונה של 100 בתים, כל אחד על 2.5 דונם, במזרח המושבה. בעת העלייה ההמונית הגיעו לבאר יעקב אלפי עולים ששוכנו במחנות הצבא הבריטים הנטושים, בתחומי המושבה ומחוצה לה. מיד לאחר קום המדינה הוקמה בסמוך לבאר יעקב מעברת העולים הגדולה מעברת באר יעקב (אשר נקראה אחר כך בשם "מעברת חוטר") והיא צורפה לבאר יעקב בשנת 1965. כן צורפו לישוב: כפר הנוער יוהנה ז'בוטינסקי, בית החולים שמואל הרופא ובית החולים אסף הרופא אשר הוקמו במחנות בריטיים שפונו ובנוסף סופח לשטחה של המועצה המקומית מושב תלמי מנשה. בספטמבר 1966 הוקמה תחנה משטרה בבאר יעקב.
היסטוריה > המאה ה-21

בשנים הראשונות של המאה ה-21 היישוב עבר מהפכה יישובית, חזותית ותחבורתית, במיוחד מאז פתיחת כביש 431 שהפכה את באר יעקב מיישוב הנמצא בעורפו של מחנה צריפין ליישוב הממוקם במרכז המדינה. בנוסף בבאר יעקב עתודות גדולות של קרקע לבנייה הדרושות לפתרון מצוקת הדיור במרכז המדינה, בעקבות זאת החלו להבנות בבאר יעקב מספר פרויקטי בינוי גדולים המכילים אלפי דירות.
בתחילת 2020 אושרה תוכנית המתאר לעיר, על פי התוכנית צפויים להיבנות כ־27,000 יחידות דיור, 2 פארקים בגודל של כ-180 דונם במתחם היבנה על שטח שיפונה מבסיס צריפין, כמו כן מתוכננת תוכנית לשימור אתרים בעלי רקע היסטורי בעיר, ואף אצטדיון כדורגל עירוני. בנוסף, קיימות תוכניות ראשוניות לשילוב מתחמי מסחר בצמוד לתחנות הקו החום של הרכבת הקלה שישולבו במערכת התחבורה העירונית.
באוגוסט 2021, הכריזה שרת הפנים איילת שקד כי באר יעקב תהפוך ממועצה מקומית לעיר. ב-20 באוקטובר 2021 הפכה לעיר בטקס חתימה רשמי.
שימור הציר ההיסטורי של המושבה

לאורך הציר ההיסטורי של המושבה, שנקרא בעבר רחוב דיזנגוף, חולקו החלקות הראשונות: 50 דונם למתיישב למגורים, לגידולי משק בית ולחקלאות. תוכנית השימור שמקדמת עיריית באר יעקב כוללת מספר מבנים ואתרים בגרעין ההיסטורי של המושבה. הגרעין כלל שני רחובות שלאורכם, בחזית החלקה, ניצבו בתים קטנים, צריפי עץ ובתים כפריים פשוטים שנבנו מלבני בוץ ומחומרים מקומיים זמינים. בין המבנים לשימור: מבנה בית הראשונים, בית יצחקי, הבנק הראשון, בית העם, בית הכנסת "יהודה" ובית הספר הראשון.
שימור הציר ההיסטורי של המושבה > שימור בית העם

בשנת 1933 הוחלט על הקמת בית העם, מוסד שהיה קיים במושבות הוותיקות הסמוכות, ראשון לציון ונס ציונה. קבוצת צעירים וצעירות החליטה להקים בית עם במושבה ולפתח פעולות תרבות. נרכש צריף ששופץ והורחב על ידי הצעירים שממנו לא נותר זכר. ביוני 1935 התקיימה במושבה חנוכת בית העם שהוקם במגרש הציבורי במושבה. המבנה שהוקם במקום הצריף ב-1947 תוכנן על ידי האדריכל יעקב אורנשטיין מראשוני אדריכלי הסגנון הבין לאומי בתל אביב. בתהליך השימור התגלה שבניין בית העם נבנה מלבני סיליקט גלויות בחוץ ומבפנים, בדומה לבניין התיאטרון הארץ ישראלי (הבימה) שיעקב אורנשטיין היה שותף לתכננו עם אדריכל יוסף מינור. מבנה בית העם לא נבנה במדויק על פי תכנונו המקורי של אורנשטיין. החזיתות המודרניות והמהודרות שתוכננו שונו והמבנה שנבנה הוא למעשה מבנה כפרי. כשהתמעטה הפעילות החברתית במקום, שכר את המבנה, תושב המקום, שמחה סטודניק לצורך הפעלתו המסחרית כבית קולנוע. במסגרת עבודות השימור במבנה משוחזרים ציורי הקיר שעיטרו את בית הקולנוע על ידי שי פרקש, חלוץ תיעוד ושימור ציורי הקיר בישראל.
אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף דצמבר 2024 (אומדן), מתגוררים בבאר יעקב 36,911 תושבים, מתוכם 36,020 תושבי ישראל (מקום 62 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  שינוי בגודל האוכלוסייה ‎+6.7% בשנה‏.  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 82.6%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 13,900 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
כלכלה

בתחום שיפוט העיר נמצאים בתי החולים יצחק שמיר, שמואל הרופא ובית חולים פסיכיאטרי באר יעקב. כן נמצא בעיר מפעל מלמ של התעשייה האווירית לישראל.
חינוך

בעיר פועלים בתי ספר יסודיים אחדים, תיכון דתי באר יעקב, בית הספר תלמים בשכונת חתני פרס ישראל וכפר הנוער יוהנה ז'בוטינסקי, שהוקם בשנת 1949 על ידי תנועת בית"ר, ומנוהל כיום בידי רשת מכללות עתיד.
חינוך > ישיבות

למרות ניתוקה היחסי מהערים החרדיות, נחשבת באר יעקב "בירת" הישיבות החרדיות באזור. ביישוב פועלות חמש ישיבות:
ישיבת באר יעקב - הוקמה על ידי הרב משה שמואל שפירא, ובראשה עומד היום בנו, הרב דוד יצחק שפירא. התפרסמה גם בזכות מי שהיה המנהל הרוחני של הישיבה, הרב שלמה וולבה. המנהל הרוחני הוא הרב משה דוד ליפקוביץ בנו של הרב מיכל יהודה ליפקוביץ.
ישיבת שארית יוסף - הוקמה על ידי הרב ניסים טולידאנו וכיום עומד בראשה בנו הרב יוחנן טולידאנו.
ישיבת גרודנא באר יעקב - בראשותם של הרב צבי דרבקין והרב יצחק הקר.
ישיבת "נוה ארץ" - בראשותו של הרב אליהו רפול והרב אריה לוי.
ישיבת "דברי חיים"
קבוצות ספורט

מכבי באר יעקב (כדורסל) בליגה הלאומית
מכבי באר יעקב (כדורגל) בליגה א' דרום
באר יעקב (פטנק) ליגה ארצית, וליגה לאומית
סמל העיר

סמל העיר ההיסטורי עוצב במטרה להזכיר את אופייה החקלאי של המושבה בראשיתה. באר המים המופיעה בסמל דומה לבאר הרומית שנחפרה בה מחדש למציאת מים, שבהם השתמשו מייסדי המושבה. עץ התפוזים בשמאל הסמל מייצג את הפרדסים הרבים שהיו בה בשנות ה-30 והיוו את רוב הגידול החקלאי. השיבולת הצהובה והתלמים מסמלים את חלקאות הפלחה.
בשנת 2007, עוצב סמל מיוחד לרגל חגיגות 100 השנים לייסוד המושבה. הסלוגן היה "באר יעקב-פנינת השפלה" ושולבו בו שתי שיבולים, הצהובה לציון העבר ולצידה הירוקה לסימול העתיד.
בשנת 2020, לרגל פיתוח ובינוי המושבה שהפכה לעיר, נבנה סמל צבעוני חדש, המשלב בין סמל היישוב ההיסטורי לאלמנטים צבעוניים המשלבים את הבתים צמודי הקרקע מראשית המושבה לשכונות החדשות בהן בנייני מגורים. שילוב האלמנטים יוצר צורה דמוית לב משום שהעיר מקבלת את מצטרפיה. על פי העייריה, הסלוגן הנבחר היה "חזון - תנופה - בית", ומאחד את ערכי העיר החדשים בהם חיי קהילה, חינוך ותרבות לתנופת בינוי וקהילה תומכת ומשפחתית.
ערים תאומות

גרמניה באד אולדסלו, גרמניה (מ־2011)
קוטיניולה, איטליה (מ-1987, חידוש הברית בשנת 2023).
פייר לאון, ניו גרסי, ארצות הברית (2025)
ראשי היישוב

מקור
אברהם ליכטנשטיין - 1953-1949; 1965-1958; 1973-1969
שלום רייניץ - 1958-1953
דבי חי - 1967-1965
נחום איצקוביץ - 1989-1973
יואב רפאל - 2003-1989
ניסים גוזלן - מאוקטובר 2003
שכונות ומושבים בתחומי העיר > שיכון תוניס

שיכון תוניס הוא שיכון של בתים קטנים שהוקם בראשית ימי המדינה. בשנת 1954 התגוררו בו כ-300 משפחות. בשנות ה-2000 הוא היה למרכז המסחרי של העיר.
שכונות ומושבים בתחומי העיר > גבעת חוטר

גבעת חוטר הוקמה על שטחה של מעברת באר יעקב. מעברת באר יעקב הוקמה בשנת 1949, כמחנה זמני לעולים חדשים. היא הוקמה על שטח של מחנה צבא בריטי שעל חלקו הוקם גם בית החולים שמואל הרופא. במקום הוקמו תחילה רק אוהלים, היא שימשה מחנה מעבר, ורוב תושבי המעברה הועברו לאחר זמן קצר לדיור קבע. בסך הכל במשך השנים עברו בה כ-20,000 איש. בשנת 1952 היו במעברה כ-600 משפחות, בעיקר עולים מתוניס וטורקיה, והם ערכו מספר הפגנות בדרישה שיוקמו להם צריפי עץ, עם חיבור לחשמל ומים. בשנת 1961 עוד גרו במעברה כ-2,000 תושבים. מקור השם "מעברת חוטר" (על פי הפסוק בספר ישעיה "ויצא חוטר מגזע ישי, ונצר משרשיו יפרה"). בשנת 1962 הוכרז על תוכנית לפינוי המעברה. בשנת 1970 במעברה גרו עדיין כ-200 תושבים, 28 משפחות שחלקם עם עשרה ילדים ויותר. תושבים אלו סירבו להצעות שונות לדיור חלופי ונשארו במקום. בשנת 1977 קיבלה החברה לפיתוח אזור לוד-רמלה את האחריות לחיסול המעברה, היא הצליחה להגיע להסכם פינוי עם שש משפחות אך במקום נותרו עוד 34 משפחות. בשנות ה-80 הייתה "מעברת חוטר" המעברה האחרונה שנותרה במדינת ישראל, ותושביה סירבו להתפנות, אף על פי שחיו בתנאים קשים ביותר. החברה לפיתוח אזור לוד-רמלה שכרה את שירותיו של איש העסקים דוד אפל שיפעל כקבלן פינוי ובתמורה קיבל את הקרקע להקמת שכונת וילות. אפל גם קיבל תקציב ממשרד השיכון לפיצוי התושבים. בין השנים 1983 ל-1985 הגיע להסכם עם התושבים האחרונים שנותרו במעברה, הרס אותה והחל לבנות שכונה חדשה, שנקראה גבעת חוטר.
בשלב ראשון שווקו מגרשים ל-186 בתים, דו משפחתיים. בתחילת 1987 כבר התגוררו בבתיהם 60 משפחות והוחלט על שיווק של עוד 900 מגרשים. במועצה הוחלט לשווק את הבתים לבנייה צמודת קרקע כדי לשמור על האופי הכפרי של המועצה.
במאי 1989 נעצר אפל בחשד לגנבה ומרמה בפרויקט פינוי "מעברת חוטר", על פי החשד הועברו כ-1.75 מיליון דולר מכספי משרד השיכון לחברה בבעלותו של אפל, מבלי שניתן דיווח למה שימשו הכספים. הפרשה נחשפה לאחר ביקורת של מבקר המדינה על ניהול הפרויקט.
שכונות ומושבים בתחומי העיר > תלמי מנשה

מושב תלמי מנשה הוקם ב-1953 מזרחה לבאר יעקב. המושב הוא אומנם חלק משטח השיפוט המוניציפלי של באר יעקב אך הוא מקיים אורח חיים עצמאי: מתקיימת בו אגודה חקלאית שיתופית המאגדת את יושבי המקום, ובנוסף מתקיימים בו חיי קהילה לבני המושב, עד שנות האלפיים שמר היישוב על אופי כפרי למחצה.
שכונות ומושבים בתחומי העיר > מושב נווה דורון

מושב נווה דורון הוא מושב חקלאי הממוקם בחלק המזרחי של באר יעקב, מעבר למסילת הרכבת. המושב שייך לשטח המוניציפלי של העיר ונקרא על שמו של סגן דורון שושני שנפל ב-8 ביוני 1982 במלחמת שלום הגליל. בשטח המושב פועלים שני בתי ספר יסודיים.
שכונות ומושבים בתחומי העיר > שכונת צמרות המושבה

שכונת צמרות המושבה היא שכונה שהוקמה בשנת 2016 בבאר יעקב. במיקום השכונה היו פרדסים רבים וגבעות חמרה, אך בשטח זה החלו לבנות בנייני מגורים שהביאו להכפלת אוכלוסיית העיר. בשכונה יש עדיין חלקים ושאריות מפרדסי המקום למשל, ליד כפר הנוער יוענה ז’בוטינסקי אשר נמצא צמוד לשכונת צמרות המושבה, משתרעים מרחבי פרדסים שלמים וגידולים אחרים.
טבע וסביבה

באר יעקב שוכנת בנוף של גבעות כורכר וחמרה חוליות המנוקז על ידי ואדי למון שנתן למושבה את שמה הראשון, ממזרח לבאר יעקב מתחיל עמק לוד, המקדים את מישורי ההצפה של נחל איילון ויובליו וממערב נמצא רכס גבעות הכורכר של נס-ציונה. בין גבעות החמרה באזורים לא מנוקזים קיימים כתמים של אדמת סחף כבדה.
מכיוון שהאזור היה נתון במשך אלפי שנים למשטר של עיבוד חקלאי הצמחייה המקורית הושמדה ואין לדעת מה הייתה חברת השיא המקורית.
טבע וסביבה > צומח > גבעות הכורכר

לפי מדריך ישראל חברת השיא של גבעות הכורכר היא גריגה של קידה שעירה ולוטם, באזור באר יעקב מתלווים אליהם גם רותם המדבר וסירה קוצנית המלווים בגאופיטים כגון כלנית מצויה, על פי סקר החברה להגנת הטבע קיימת על גבעות הכורכר חברה בתה עשבונית של דרדר הקורים, קורטם דק ועכנאי שרוע.
מרבית הגבעות נהרסו עקב הבנייה המאסיבית אך מערבית לכפר הנוער יוהנה ז'בוטינסקי שרדו בשטח מצומצם שרידים מחברות אלו ושרידים גדולים יותר שרדו בגבעת האירוסים בנס ציונה.
הכורכר באזור באר יעקב הוא כורכר רך (בשונה מהכורכר הקשה של נס-ציונה) וחברת הצמחים הנפוצה בו כיום היא בתה של שברק מצוי ושמשון סגלגל. שרידים של גריגת רותם המדבר וקידה שעירה מצויים במספר מקומות. בגבעות הכורכר ניתן למצוא גאופיטים כגון הכלנית המצויה, סתוונית היורה, חצב מצוי, צבעוני השרון, בן-חצב סתווני, לוף מנומר והמין האנדמי - שום תל אביב.
טבע וסביבה > צומח > קרקעות החמרה

החברה האופיינית כיום לקרקעות החמרה היא חברת חילף החולות ודרדר הקורים היוצרת בתה עשבונית שמרובים בה הצמחים החד שנתיים שחלקם אנדמיים כגון דרדר הקורים, תורמוס ארצישראלי ומקור חסידה תל אביבי. בן-שיח אנדמי באזורים אלה הוא גלונית פלשתית, הגדלה בצל שיחים ועצים. גאופיטים אופייניים לשטחים אלה הם לופית מצויה, סחלב קדוש וצבעוני השרון. באזורים מסוימים התפתח נוף דמוי סוואנה המורכב מעצי שיזף המלווים בזקנן שעיר.
מרבית שטח קרקעות החמרה מעובד או היה מעובד ונשתלו בו פרדסים, בפרדסים שננטשו צומחים שרביטן, אספרג (החורש, ארוך-עלים ומנוצה), לנטנה ואזדרכת.
בגבול ראשון לציון מצויים שרידי דיונות מיוצבות, בהן גדל הפרח האנדמי חומעה עטויה, (היוצר מרבדי פריחה אדמדמים) ופרח אנדמי נוסף - פשתנית יפו.
בגבול רמלה ישנם כיסי אדמה כבדה, בהם גדלים צמחי עמקים. ביניהם כלך מצוי, נץ-החלב הצרפתי וסיפן התבואה.
טבע וסביבה > צומח > שטחי ביצה

שטח הביצה העיקרי באזור היא ביצת רחובות שמדרום למושב ישרש, בריכות חורף נוספות מצויות בגבול רמלה. במקומות אלו צומחים כף הצפרדע האזמלנית, בצעוני מצוי וורבנה שרועה. מספר בריכות חורף נהרסו עקב הרחבת היישוב.
טבע וסביבה > צומח > שיטה מלבינה

דרומית לבאר יעקב מצויה גבעה (שמורת ישרש) שבה צומחת חורשה שרידית של שיטה מלבינה, הבונה באפריקה את נוף הסוואנה. הגבעה עשירה במינים אחרים של צומח נדיר, כגון זוטה מעורקת, בן-סירה מיובל וסחלב פרפרני.
טבע וסביבה > שימור

מרבית שטחה של באר יעקב צפוי להיבנות. יוצא מכלל זה הוא השטח שממערב לכפר הנוער יוענה, המתחבר למסדרון שמשני צדדי כביש 431 שעתיד להישאר שטח פתוח, בכפר הנוער יוענה מוקם מרכז שימור, רבייה והפצה של הצמחייה המקומית.
לקריאה נוספת

אריה קרישק, באר של תקווה - סיפורה של באר-יעקב, הוצאת רשפים, 1997
כמו מים לשוקולדה (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  הרומן כמו מים לשוקולדה מאת לאורה אסקיבל
 בימוי:  אלפונסו אראו 
 הופק בידי:  אלפונסו אראו 
 תסריט:  לאורה אסקיבל
 עריכה:  קרלוס בולדו 
 שחקנים ראשיים:  מרקו לאונרדי Joaquín Garrido מרגריטה איזבל יארלי אריסמנדי מריו איבן מרטינז אדה קרסקו לומי קוואסוס Arcelia Ramírez בפסקה זו 3 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 מוזיקה:  Leo Brouwer 
 צילום:  עמנואל לובצקי 
 מדינה:  מקסיקו 
 חברה מפיצה:  מירמקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 באוגוסט 1993 
 משך הקרנה:  113 דק' 
 שפת הסרט:  ספרדית 
 סוגה:  סרט רומנטי, מלודרמה, סרט ריאליזם קסום, סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  מקסיקו 
 הכנסות באתר מוג'ו:   likewaterforchocolate
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
כמו מים לשוקולדה (בספרדית: Como Agua Para Chocolate) הוא סרט מקסיקני משנת 1992, המבוסס על הרומן הפופולרי באותו השם, מאת לאורה אסקיבל, אשר יצא ב-1989. הסרט, שבוים על ידי אלפנסו אראו, זכה בעשרה פרסי אריאל, כולל הפרס לסרט הטוב ביותר, ואף היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר בשפה זרה. הסרט הפך לסרט הזר המכניס ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | אודות הדמות |
| --- | --- | --- |
| לומי קוואסוס | טיטה |  |
| מרקו לאונרדי | פדרו |  |
| רג'ינה טורנה | מאמא אלנה |  |
| מריו איבן מרטינז | ד"ר ג'ון בראון |  |
| אדה קרסקו | נאצ'ה |  |
| יארלי אריסמנדי | רוזאורה |  |
| קלודט מאייה | גרטרודיס |  |
| פילאר ארנדה | צ'נצ'ה |  |
| רודולפו אריאס | חואן אלחנדרס |  |
| סנדרה אראו | אספרנזה מוסקיס |  |
| אנדרס גרסיה | אלכס בראון |  |
ביקורות ותגובות

"כמו מים לשוקלדה" זכה בביקורות חיוביות מהמבקרים. באתר Rotten Tomatoes, יש לסרט דירוג חיובי של 91%, בהתבסס על 32 ביקורות. ודירוג ממוצע של 7.5/10.
זכיות ומועמדויות לפרסים

| שנה | פרס | קטגוריה | מועמד/ים | תוצאה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ‏1992 | פרסי אריאל | הסרט הטוב ביותר | כמו מים לשוקולדה | זכייה | ‏ |
| ‏1992 | פרסי אריאל | הבמאי הטוב ביותר | אלפונסו אראו | זכייה | ‏ |
| ‏1992 | פרסי אריאל | השחקן הטוב ביותר | מריו איבן מרטינז | זכייה | ‏ |
| ‏1992 | פרסי אריאל | השחקנית הטובה ביותר | רג'ינה טורנה | זכייה | ‏ |
| ‏1992 | פרסי אריאל | השחקנית הטובה ביותר | לומי קבסוס | מועמדות | ‏ |
| ‏1992 | פרסי אריאל | שחקנית המשנה הטובה ביותר | קלודט מאייה | זכייה | ‏ |
| ‏1992 | פרסי אריאל | שחקנית המשנה הטובה ביותר | פילאר ארנדה | מועמדות | ‏ |
| ‏1992 | פרסי אריאל | השחקן הטוב ביותר בתפקיד קטן | חואקין גארידו | מועמדות | ‏ |
| ‏1992 | פרסי אריאל | השחקנית הטובה ביותר בתפקיד קטן | מרגריטה איזבל | זכייה | ‏ |
| ‏1992 | פרסי אריאל | התסריט הטוב ביותר | לאורה אסקיבל | זכייה | ‏ |
| ‏1992 | פרסי אריאל | הצילום הטוב ביותר | עמנואל לובצקי | זכייה | ‏ |
| ‏1992 | פרסי אריאל | העריכה הטוב ביותר | קרלוס בולדו, פרנסיסקו צ'יאו | מועמדות | ‏ |
| ‏1992 | פרסי אריאל | העיצוב האמנותי הטוב ביותר | אמיליו מנדוזה, גונזלו סחה, ריקרדו מנדוזה | זכייה | ‏ |
| ‏1992 | פרסי אריאל | עיצוב התפאורה הטוב ביותר | מרקו אנטוניו ארטאגה, קרלוס בראון, מאוריסיו דה אגינקו, דניס פיציני | זכייה | ‏ |
| ‏1992 | גלובוס הזהב | הסרט הזר הטוב ביותר | כמו מים לשוקולדה | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑  "Laura Esquivel Biography". Biography.com. אורכב מ-המקור ב-2008-06-14. נבדק ב-2018-09-03.
↑  Neibylski, Dianna C (1998). "Heartburn, Humor and Hyperbole in Like Water for Chocolate".  In Hengen, Shannon (ed.). Performing Gender and Comedy: Theories, Texts and subtext. Routledge. p. 189. ISBN 90-5699-539-1..
↑  "Like Water for Chocolate (Como Agua para Chocolate) (1992)". Rotten Tomatoes. Fandango Media.
↑  "XXXIV 1992 — Ganadores y nominados" (בספרדית). Asociación Mexicana de Artes y Ciencias Cinematográficas. 1992. אורכב מ-המקור ב-2016-06-16. נבדק ב-2018-09-03.
אדי רוזנר

| --- | --- |

אדי רוזנר ב-1968
 לידה:  26 במאי 1910 ברלין, הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  8 באוגוסט 1976 (בגיל 66) ברלין המערבית, גרמניה המערבית
 שם לידה:  אדולף רוזנר
 שם במה:  Ади Рознер — польск. Adi Rosner 
 מקום קבורה:  ברלין 
 מוקד פעילות:  פולין, הרפובליקה הפולנית השנייה, הקיסרות הגרמנית, ברית המועצות, ברלין המערבית 
 תקופת הפעילות:  1928–1972 (כ־44 שנים)
 מקום לימודים:  קונסרבטוריון שטרן, האוניברסיטה לאמנויות בברלין 
 עיסוק:  מוזיקאי, מלחין, מנצח
 סוגה:  ג'אז, סווינג, אסטרדה
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  חצוצרה, קורנית, כינור
 בן או בת זוג:  רות קמינסקה 
 פרסים והוקרה:  Honored Artist of the Belarusian SSR 
 חתימה:  
 
אדולף "אדי" רוזנר (בגרמנית: Adolf Rosner, בפולנית:Adi Rosner, ברוסית: Адо́льф Игна́тьевич Ро́знер ;‏ 26 במאי 1910 - 8 באוגוסט 1976), היה מוזיקאי יהודי, נגן, מנצח תזמורת ומלחין של מוזיקת ג'אז, אשר פעל בגרמניה, פולין וברית המועצות.
יגאל נאור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 ביוני 1958 (בן 66) גבעתיים, ישראל 
 שם לידה:  יגאל סלחיאני 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1983
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מספר צאצאים:  3
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר (1996)  פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה 
 פרופיל ב-IMDb
 
יגאל נאור (נולד ב-25 ביוני 1958) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה

נאור נולד בגבעתיים להורים יוצאי עיראק בשם יגאל סלחיאני. יש לו אחות ואח קטן (משה נאור).
למד בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, אך עזב אחרי שנתיים כי לא עמד בהתחייבות האקדמיות.