stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תלפיות
הערות שוליים

↑  פרופ' יהושע בן אריה, הדרום היהודי, ירושלים 2007
↑  ולא "למעלה מאלף דונם" כמובא בכמה מקורות, בהם יצחק שפירא, ירושלים מחוץ לחומה, עמ' 150
↑  מובא אצל פרופ' גדעון ביגר, בינויה של ירושלים, עמ' 183
↑  עוד על רכישת הקרקעות בדרום ירושלים, ראו רות קרק ומיכל אורן-נורדהיים, ירושלים וסביבותיה, עמ' 45–49
↑  כל מראי המקום מספרי עגנון מתייחסים למהדורה שיצאה לאור בהוצאת שוקן בשנות השישים של המאה ה-20.
↑  ריכרד קאופמן, תכניות לשכונת תלפיות, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש לאור - צילומים מודבקים בתוך "תכניות בניה בשביל ארץ ישראל", ‏1921-1923
↑  יצחק שפירא, "ירושלים מחוץ לחומה", עמ' 151
↑  דב גביש, "שדה התעופה הראשון של ירושלים", עמודים 109–110
↑  הכוונה לשער יפו, כך לדעת פרופסור יהושע בן אריה.
↑  ועד הקהלה העברית בירושלים, דואר היום, 4 באפריל 1935
↑  בכרך "אלו ואלו", עמודים 387–389
↑  כך על פי אתר "אות הכפרה והשלום"
↑  "האש והעצים", עמ' 243–244
↑  בית הקברות ההודי בירושלים, באתר ועדת חבר העמים לקברי מלחמה
↑  האגודה העברית למען ירושלים, מפת ירושלים בהוצאת ראובן מס, 1948, עם סימון מתחם "היוזם", באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  איציק שוויקי, אודות שכונת תלפיות, באתר מועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, ‏02.01.2018
↑  שלומית צור, פתרון לקשישים במלון דיפלומט: ישוכנו בקראון פלאזה בירושלים, באתר כלכליסט, 9 ביוני 2021
↑  שי פאוזנר, אושרה התוכנית לאזור התעשייה תלפיות בירושלים, באתר כלכליסט, 1 בינואר 2013
↑  מפת ירושלים 1923, עם סימון ארנונה בשם 'אדמת אליהו'. בחוברת בהוצאת חברת הכשרת הישוב - מגרשי בנין בירושלים. ירושלים, דפוס גולדברג, תרפ"ג. עמ' 6
↑  יהושע בן אריה, ירושלים היהודית החדשה בתקופת המנדט: שכונות, בתים, אנשים, ירושלים, יד יצחק בן-צבי, 2011, עמודים 71 –76
↑  בן אריה, הדרום היהודי, הערה 289
↑  מידע מפורט על נושא זה קיים במיכל 191 על שכונת תלפיות, בארכיון עיריית ירושלים בכיכר ספרא.
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007493930105171  VIAF: 316602102   WorldCat (עם VIAF): 316602102 
מבט מתלפיות אל הכפר צור באהר. באמצע - כביש הטבעת הדרומי של ירושלים
הקמת תלפיות, 1923. מימין לשמאל: יצחק לוי, אליעזר בן-יהודה, איש בשם גורדון ודוד ילין
הגדלה של השטח שנבנה בפועל בהתאמה לשמות הרחובות כיום
מפת קאופמן, 1921. החלק הצבוע הוא השטח שנבנה בפועל
בית מיטשניק המקורי ברחוב קורא הדורות 17
מפגש הרחובות קורא הדורות ועין גדי, 1925
האוטובוס הראשון בתלפיות, 1925, על רקע בתי השכונה
תצלום אוויר של האזור בשנת 1917. מנחת המטוסים הוא כיום תוואי רחוב בית"ר
רחוב עין גדי בשכונת תלפיות בשנות ה-40
מפת אזור תלפיות, ביחס לסביבותיה ולשטח ירדן בימי העיר החצויה, 1953
אנשי גדוד העבודה בונים את ביתו של אליעזר בן-יהודה (עומד מימין לאוהל) בתלפיות
בית יוסף קלוזנר לאחר שנפגע בפרעות תרפ"ט. הכיתוב על הפתח: 'יהדות ואנושיות'
בית ש"י עגנון מיד לאחר בנייתו ב-1933

חזית בית אליעזר בן-יהודה
שלט "אות הכפרה והשלום" על בית בן יהודה
בית כספי ברחוב קורא הדורות
בית מרדכי כספי ב-1925
בית הקברות ההודי
חזית בית ש"י עגנון, 2007
הכניסה לבית הכנסת ש"י עגנון
קניון הדר ברחוב פייר קניג בתלפיות
פסל רחל אמנו מאת דוד פולוס בקיבוץ רמת רחל
רפאל יוסף חרוש

הרב רפאל יוסף חרוש (ה'תקע"ב, 1812 - ניסן ה'תרנ"ח 1898) היה דרשן, פוסק הלכה, דיין בבית הדין של ועד העדה המערבית בירושלים. בהמשך כיהן כאב בית הדין ורבה של מרקש במאה ה-19.
קורות חייו

נולד במרקש לאביו רבי יצחק שהיה מחכמי העיר ולאמו אסתר. משפחת חרוש היא משפחת רבנים, שהייתה ידועה בחכמיה ודייניה שכיהנו במרקש. למד אצל חכמי עירו, ככל הנראה בישיבתו של רבי משה רוזיליו. לא יאוחר משנת ה'תר"י, נמנה עם חותמי השטרות בעיר מרקש ובעיר אזמור. לא יאוחר משנת ה'תרי"ז, התמנה לדיין במרקש בבית דינו של רבי דוד חיים צבאח.
קורות חייו > עלייתו לארץ ישראל

בשנת ה'תרכ"ג עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בירושלים, התמנה לדיין ולראש ישיבה בעדה המערבית. אחיו רבי אברהם היה מראשי העדה בירושלים. חביריו הרבנים בעדה המערבית היו רבי משה טולידאנו, ורבי דוד בן שמעון. בשנת ה'תרכ"ו נפטרה אמו בירושלים, וכן אחד מבניו נפטר במגפה בשנה זו. מצבו הכלכלי היה דחוק. יש חוקרים שמשערים שעקב כך חזר למרקש.
קורות חייו > חזרתו למרקש

עם חזרתו למרקש בשנת ה'תרכ"ז שב לשמש כדיין בבית דינו של רבי רפאל מסעוד אבן מוחא ורבי מרדכי הצרפתי. במרקש השתקע עד לפטירתו.
קורות חייו > פטירתו

נפטר בהיותו כבן 86, בליל מוצאי חג פסח בשנת ה'תרנ"ח. הספידוהו גם ביתר ערי מרוקו. במרקש, הספידו רבי יהודה שושנה.
קורות חייו > משפחתו

רבי רפאל יוסף שיכל בן אחד בילדותו. בתו אסתר התעוורה ונישאה לרבי חנניה חרוש. בן נוסף הוא רבי ישעיה. נכדו (בן בתו) הוא רבי יוסף חיים חרוש מחבר הספר ריח ניחח.
אב בית הדין

בשנת ה'תרמ"ד, לאחר פטירתו של רבי מרדכי הצרפתי, התמנה לאב בית הדין ולרבה של מרקש עד לפטירתו. הדיינים ששימשו עמו בבית דינו היו: רבי שלמה בן רבי יעקב אסבאג. רבי אברהם אבן מוחא (בנו של רבי רפאל מסעוד), רבי יעקב אבן חיים, רבי ימין כהן, רבי ראובן פינטו, ורבי אברהם סמאנא. בית הדין התכתב עם שאר חכמי מרוקו, כדוגמת רבי יצחק אבן דנאן מחכמי פאס, ורבי יהודה בן מוייאל מחכמי אצווירא. בית הדין התכתב גם עם הרב יעקב שאול אלישר. כמו כן עמד בקשר עם שד"רים שונים.
חיבוריו

נושאי הרי"ח - דרשות לנפטרים. הספר נכתב במטרה להקל על הדרשנים שאין להם זמן לחבר דרשה. יצא לאור על ידי מכון פי ישרים, ה'תשע"ה.
דרשות - חלקם נדפסו בספר 'אעלה בתמר', וחלקם בכתבי יד.
פסקי דין - מקבץ מהם יצא לאור בספר 'תשובות חכמי מראכש'. מכון פי ישרים שנת תשפ"ב.
לקריאה נוספת

הרב יוסף פרץ, תורת מראכש, מבוא לספר נושאי הרי"ח הוצאת מכון פי ישרים, ה'תשע"ה.
הערות שוליים

↑  אביו היה מתלמידי חכמים הרשומים במראכש, ומצאנוהו בשנת תקע"ז בתארודאנת ובשנת תקפ"ז במכנאס, ונפטר בשנת תר"ד במראכש.
↑   נראה שאביו רבי יצחק הוא בנו של הדיין המצוין רבי יוסף חרוש בן רבי יצחק חרוש - רבה של מרקש.
↑  ע"פ מפקד מונטיפיורי.
↑  בשנת תרכ"ה חתם בספר ישרי לב חזן ערך אתרוג עם החכמים הנ"ל.
↑  ראו בהקדמה ל'נושאי הרי"ח' מכון פי ישרים, ה'תשע"ה.
↑  כמו שכתוב ביומן עיר פאס: "ביום שני י"ב באב רחמן שנת תרנ"ח עשינו הספד כשנתקבלה השמועה על פטירתו של כמוהר"ר יוסף חרוש שנפטר ליל מוצאי פסח שנה הנז', והשמועה הגיעה אלינו רק השבוע".
↑  רבי דוד הכהן בעל הלקוטים, העתיק את ההספד בכתב ידו.
↑  ראו 'ליצחק ריח' סימן נג.
↑  ראו שבט יהודה סימן ד.
↑  ראו עולת איש יו"ד סימן ד.
↑  למשל, בשנת תר"ל, חותם עם רבני מראכש באגרת לשד"ר רבי שלמה יצחק מיוחס בס' ירושלים בין החומות (עמ' 427). ושם חותם: רפאל יוסף בן יצחק זלה"ה חרוש הי"ו.

בשנת תרמ"ז, המלצה לשד"ר מו"ה רחמים די לא רוזא נדפס בספר תורת חכם הנד"מ על ידי ר' רפאל די לה רוזה במבוא עמ' 29: מו"ה רפאל יוסף חרוש, מו"ה שלמה אסבאג בן מו"ה יעקב, מו"ה אברהם אבן מוחא, מו"ה יעקב בן אהרן אבן חיים.

בשנת תרנ"ו, חותם ראשון בהמלצה עבור מע' הח' הש' והכולל כמוה"ר משה זאב בן הח' הש' החסיד העניו והכולל המקובל כמוהר"ר יוסף ישועה הלוי בן הרב הכולל בישראל להלל החסיד העניו כמוהר"ר אהרן הלוי זלה"ה שבא מעיר הקדש צפת ת"ו שהח' הנז' הוא מכת החסידים יצ"ו שבעיה"ק הנז' והוא ג"כ מחברת הרב הק' ר' ישראל בעל שם טוב זיע"א. מראכש שנת תרו"ן לפ"ק. מו"ה רפאל יוסף חרוש. מו"ה שלמה אסבאג מו"ה אברהם ן' מוחא.

בשנת תרנ"ו, המלצה למו"ה סעדיה אבירזל: רפאל יוסף חרוש ס"ט. ע"ה שלמה א"א יעקב אסבאג ס"ט. אברהם ן' מוחא סלי"ט. ע"ה יעקב א"א אהרן אבן חיים ס"ט. ע"ה ימין כהן ס"ט. ע"ה ראובן פינטו ס"ט. ע"ה אברהם סמאנא ס"ט. ע"ה משה מאמאן ס"ט.

בשנת תרנ"ז תמוז. המלצה מטעם רבני מראכש לתת נדבה כפולה לשד"ר רבי אברהם ביג'אג'ו.
↑  כפי שכתב בהקדמתו: "אמת אגיד שהמנהג של מחז"ק ת"ח דורשים בהספד מות ישרים אחד האיש ואחד האשה וכל אחד כפי כבודו, ומנהג הראשונים ז"ל שהתלמיד חכם הדורש דורש פסוק אחד בפרשה ורומז בו עניין המיתה והשכר וכיוצא מפרשת השבוע, וזהו חכמתו בנושא א', אבל הדרוש כלך אצל המחברים, ומפני שמיתה שכיחה ולפעמים באים פתאום לתלמיד חכם לדרוש ויש לו צער להתעכב ולחבר עניין הנושא, לכן מלאני לבי ליקרא דחיי וליקרא דשכבי לחבר איזה נושא בכל פרשה ולזכות את הרבים, שכל א' יכול למצוא מבוקשו תכף כפי קוצר דעתי, וייקח מן הבא בידו ולא ישוב ריקם, וסהדי במרומים דלא ליקרא דילי עבידנא אלא כדי להקל על הדרשנים בעת שאין שהות לחבר על עצמו ייקח מן הבא בידו".
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: הרב מרדכי הצרפתי | רבנים ראשיים של מרקש | הבא: הרב שלמה אסבאג (השני) |
רשימת ה-11

רשימת ה-11 היא מסמך שהוכן בידי משטרת ישראל בשנת 1977 ובו רשימה של 11 אנשים שנחשדו כראשי הפשע המאורגן בישראל.  התפרסם בציבור עקב הדלפתו לעיתון "הארץ", קודם שהסתיימה בדיקתו על ידי מפכ"ל המשטרה.
היוזמה ליצירת המסמך עלתה בפגישה שנערכה בחודש מרץ 1977 בין נציב מס הכנסה, אליעזר שילוני ובין מפקד משטרת מחוז תל אביב, משה טיומקין. בפגישה סוכם שהמשטרה תעביר לנציבות מס הכנסה רשימה של חשודים שצברו הון במעשי פשע, כדי להעמידם לדין כחשודים בעבירת מס של העלמת הכנסות (שיטה זו יושמה בהצלחה בארצות הברית, למשל כנגד אל קפונה). הרשימה הוכנה על ידי אנשי המודיעין של המשטרה, בראשותו של קצין המודיעין הראשי סמי נחמיאס, ותוכנה, כמו עצם קיומה, נשמרו בסוד. הרשימה נעצרה אצל מפקד היחידה המרכזית, ולא הועברה לנציבות מס הכנסה, משום שלמפקד היחידה היו השגות על תוכנה. תוכן הרשימה הודלף לכתב עיתון "הארץ", אבי ולנטין, והוא פרסם בעיתון סדרת כתבות על הפשע המאורגן בישראל.
תוכן הרשימה

ברשימה שפורסמה בעיתונות נכללו:
מרדכי (מנטש) צרפתי, פעיל במפא"י, בעל קשרים בצמרת השלטון, הצבא והמשטרה, שעסק בעסקי הובלה.
בצלאל מזרחי, קבלן, מלונאי וידיד קרוב של רחבעם זאבי ואלופי צה"ל נוספים.
רחמים אהרוני (גומדי), סוחר בשר, ממנהיגי "חבורת הכרם".
טוביה אושרי, סוחר בשר, ממנהיגי "חבורת הכרם".
אלי טיסונה.
עזרא טיסונה, אחיו של אלי טיסונה.
יחזקאל אסלן, מסעדן.
מוניה שפירא, איש עסקים, בעל מגרש למכירת מכוניות.
רפי שאולי, דמות בולטת בבילויי הלילה בתל אביב.
יעקב אפשטיין, סוחר מכוניות.
דוד (ג'ים) עוואד, מסעדן, שותף לטוביה אושרי ולרחמים אהרוני ב"חבורת הכרם".
אחד מהבולטים ברשימה, בצלאל מזרחי, הגיש תביעת דיבה נגד "הארץ" והעיתונאי ולנטין, על שיוחסה לו מנהיגות חבורת פשע מאורגן. במשפט הוכח שמזרחי, אהרוני ואושרי היו שותפים בעסקת סמים אחת. הוכח גם שלמזרחי יש קשרים מפותחים עם צמרת צה"ל ועם אהרוני ואושרי והוכח שאהרוני ואושרי מנהלים אורח חיים של עבריינים. אולם, מזרחי זכה בתביעתו כי לא הוכח שהוא חבר או מנהיג ארגון פשע. להלווייתו של מרדכי צרפתי בשנת 1991 הגיעו השר רחבעם זאבי ומפקד מחוז משטרת תל אביב יגאל מרקוס, שהגיע במדים, ואמר לעיתונות: "למנטש וגם לבצלאל נעשה עוול. מנטש לא היה פושע מעולם ולא הסנדק, לכן הלכתי להלוויה עם הכובע המשטרתי".
גורל הנכללים ברשימה

מרדכי צרפתי נפטר בשנת 1991.
בצלאל מזרחי נפטר בפברואר 2013.
רחמים אהרוני הועמד לדין יחד עם טוביה אושרי  באשמת רצח עמוס אוריון ועזר כהן, ונדונו למאסר עולם. עונשם נקצב והשניים שוחררו לאחר שסיימו לרצות את עונשם. אהרוני חזר אל הכלא, ונפטר ב-24 בינואר 2016.
טוביה אושרי נפטר ב-29 בדצמבר 2019.
אלי טיסונה נדון בארצות הברית ל-19 שנות מאסר, לאחר שהורשע בהלבנת הון למען קרטל סמים קולומביאני. מתגורר כיום בפלורידה.
עזרא טיסונה, איש עסקים ושחקן שש בש בינלאומי, ניסה לרוץ לכנסת בראשות מפלגת "קזינו" ולהתיר את ההימורים בישראל.
יחזקאל אסלן נרצח ב-23 בפברואר 1993. אלמנתו שושנה נרצחה בשנת 1996.
מוניה שפירא נפטר ב-1994.
יעקב אפשטיין נפטר בשנתו בשנת 1993.
רפי שאולי עדיין פעיל בעסקי המסעדנות בתל אביב.
דוד (ג'ים) עוואד הורשע בתקיפת שוטר בסוף שנות ה-60' ונכלא. עם צאתו מהכלא עבר לאילת.
הערות שוליים

↑  גידי וייץ, מגנדי ועד גומדי: משפט הפשע החשוב ביותר בהיסטוריה הישראלית נפתח מחדש, באתר הארץ, 5 בדצמבר 2008 - בסוף חלק 2 של המאמר.
↑  בוקי נאה, מת מרדכי "מנטש" צרפתי מרשימת 11 ראשי הפשע, חדשות, 3 בנובמבר 1991
↑   עופר אדרת, מת טוביה אושרי, מראשי הפשע המאורגן בישראל בשנות ה-70, באתר הארץ, 29 בדצמבר 2019
↑  גידי וייץ, החברים של טיסונה: אולמרט וריבלין נחלצו לעזרתו של אלי טיסונה - שהורשע בהלבנת עשרות מיליוני דולרים, באתר TheMarker‏, 28 בספטמבר 2006
↑  מפלגת הקזינו - כי קזינו זו כלכלה נכונה, באתר וואלה, 26 בפברואר 2005
נתן אלטמן

| --- | --- |

דיוקן עצמי משנת 1911
 לידה:  22 בדצמבר 1889 (יוליאני) ויניצה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  12 בדצמבר 1970 (בגיל 80) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות בקומארובו 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות באודסה על שם גרקוב (1907) 
 הושפע על ידי:  Luigi Iorini, קיריאק קוסטנדי, גנאדי לדיז'נסקי 
 פרסים והוקרה:  Honored Artist of the RSFSR (visual arts) 
 
נתן איסייביץ' אלטמן (ברוסית: Натан Исаевич Альтман;‏ 22 בדצמבר 1889 – 12 בדצמבר 1970) היה אמן אוונגרדי יהודי רוסי - אוקראיני, צייר בסגנון קוביסטי, מעצב במה ומאייר ספרים.
קורות חיים

הוא נולד בויניצה, בפלך פודוליה של האימפריה הרוסית (אוקראינה של ימינו) למשפחה של סוחרים יהודים.
קריירה

בשנים 1902–1907 למד ציור ופיסול במכללה לאמנות באודסה (כיום אוקראינה העצמאית). בשנת 1906 הציג את התערוכה הראשונה שלו באודסה.
בשנת 1910 נסע לפריז, שם שהה שנה אחת. הוא למד באקדמיה הרוסית החופשית בפריז, ועבד בסטודיו של ולדימיר בראנוף-רוסין, ויצר קשר עם מארק שאגאל, אלכסנדר ארכיפנקו ודייוויד שטרנברג. בשנת 1910 הוא חבר בקבוצת "סויוז מולודיוז'י" (איגוד הנוער).
בשנת 1912 עבר אלטמן לסנקט פטרבורג. דיוקנה המפורסם של אנה אחמטובה, בסגנון קוביסטי, צויר בשנת 1914. בין השנים 1915–1917 היה נתן אלטמן מורה בבית הספר הפרטי לאמנות של מיכאיל ברנשטיין. לאחר 1916 החל לעבוד כמעצב במה.
בשנת 1918 הוא היה חבר בוועדה לעניינים אמנותיים במחלקה לאמנויות יפות יחד עם קזימיר מלביץ', ברנוף-רוסין ושבצ'נקו. באותה שנה הציג תערוכה עם קבוצת "החברה היהודית לקידום האמנויות" במוסקבה, יחד עם ולדימיר בראנוף-רוסין, אל ליסיצקי ואחרים. באותה שנה, הוא הציב בכיכר הארמון עבודה זמנית של פיסול אדריכלי לציון יום השנה הראשון למהפכת אוקטובר. לאחר מכן נחתך הבד ושימש לקשירת כף הרגל של החיילים.
בשנת 1920 הוא הפך לחבר "במכון לתרבות אמנותית" (INKHUK), יחד עם קזימיר מלביץ', ולדימיר טאטלין ואחרים. באותה שנה הוא השתתף בתערוכה "מאימפרסיוניזם לקוביזם" במוזיאון לתרבות הציור בפטרוגרד (כיום סנט פטרסבורג). בשנת 1921 עבר למוסקבה. בין השנים 1921–1922 היה מנהל המוזיאון לתרבות הציור בפטרוגרד.
בשנים 1920–1928 עבד על עיצובי במה לתיאטרון הבימה בין היתר למחזה הדיבוק. בשנת 1923 פורסם בברלין כרך של האמנות הגרפית שלו.
בשנת 1925 השתתף בתערוכה הבינלאומית לאמנויות דקורטיביות ותעשייתיות מודרניות ("אר דקו") בפריז יחד עם אלכסנדרה אקסטר, ואדים מלר, רודולף פרנץ, סוניה דלאוני-טרק ודייוויד שטרנברג. תערוכת היחיד הראשונה שלו בלנינגרד הייתה בשנת 1926.
אלטמן עבר לפריז בשנת 1928. בשנת 1936 חזר ללנינגרד. הוא עבד בעיקר עבור התיאטרון, כמאייר ספרים ומחבר מאמרים על אמנות.
מותו

נתן אלטמן נפטר בלנינגרד בן 81. בבניין הדירות שבו התגורר הוטבע לוח זיכרון לזכרו.
יצירותיו

גברת עם כלב. דיוקן אסתר שוורצמן. 1911. שמן על בד מותקן על קרטון. 67.5×47.5 ס"מ. המוזיאון הרוסי, סנקט פטרבורג, רוסיה.
כד ועגבניות. 1912. שמן על בד. 69.5×49.5 ס"מ. המוזיאון הרוסי, סנט פטרסבורג, רוסיה.
דיוקנה של אנה אחמטובה. 1914. שמן על בד. 123.5×103.2 ס"מ. המוזיאון הרוסי, סנט פטרסבורג, רוסיה
דיוקן של צעיר יהודי (דיוקן עצמי). 1916. טיח פריז, נחושת, עץ. המוזיאון הרוסי, סנט פטרסבורג, רוסיה. (פֶּסֶל)
דוֹמֵם. בקבוקים ומטוסים צבעוניים. 1918. שמן וטיח על בד. 59.5×43.5 ס"מ. המוזיאון הרוסי, סנט פטרסבורג, רוסיה.
ציור חומרים. טבע דומם עם כד לבן. 1919. שמן ואמייל על בד. 84.5×62 ס"מ. המוזיאון הרוסי, סנט פטרסבורג, רוסיה.
קומפוזיציה עם אובייקטים חומריים. 1920. שמן, אמייל, דבק, טיח ונסורת על בד. 83×65.5 (סגלגל). המוזיאון הרוסי, סנט פטרסבורג, רוסיה.
דיוקן עצמי. 1926. עפרון עופרת על נייר. 44.6×35.9 ס"מ. גלריית טרטיאקוב, מוסקבה, רוסיה.
כיכר בעיר פרובינציאלית. 1926. עיפרון איטלקי ועופרת על נייר. 51.2×36.6 ס"מ. גלריית טרטיאקוב, מוסקבה, רוסיה.
טבע דומם. טכניקה מעורבת על נייר. 62.5×47 ס"מ. המוזיאון לאמנות רוסית. ירוואן, ארמניה.
הערות שוליים

↑  Catherine Cooke, Russian Avant-Garde, Academy Editions, 1995.
↑  The Anniversaries of the October Revolution, 1918-1927 by Susan M. Corbesero, University of Pittsburgh 2005, accessed 7 December 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504293405171  BnF: cb12552248c (data)  CiNii: DA13642758  GND: 121631419  ISNI: 0000 0001 0851 2375  LCCN: n85327055  LNB: 000287415  NKC: xx0048905  NTA: 070348715  RKD: 1396  SELIBR: 35325  SUDOC: 103631992  ULAN: 500022846  VIAF: 22256255   WorldCat (עם VIAF): 22256255 
"אישה ופסנתר" (1914)
נבחרת בנין בכדורגל

נבחרת בנין בכדורגל לגברים, המכונה "הסנאים", מייצגת את בנין מאז 1975 עת הפכה דהומיי לבנין. עד אותה שנה נקראה "נבחרת דהומיי בכדורגל".
הדירוג הנוכחי של נבחרת בנין ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-95 בעולם, נכון ל-24 באוקטובר 2024; הניקוד הוא 1,250.97 – ירידה של 6 נקודות לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 59 נמדד לראשונה בנובמבר 2009, והדירוג הנמוך ביותר 165 נמדד לראשונה ביולי 1996. נבחרת הכדורגל של בנין מעולם לא העפילה לטורניר גביע העולם בכדורגל, ולזכותה ארבע הופעות בגביע אפריקה לאומות כאשר השיג השיא הוא העפלה לרבע הגמר ב-2019.
כל גביעי העולם

עד 1970 - לא נכנסה
1974 - לא העפילה
1978 עד 1982 - לא נכנסה
1986 - לא העפילה
1990 - לא נכנסה
1994 - לא העפילה
1998 - לא נכנסה
2002 עד 2022 - לא העפילה
כל גביעי אפריקה

| שנה | סיבוב | משחקים | ניצחונות | תיקו* | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
סודאן 1956 1957: הייתה חלק מצרפת
מצרים (1958-1972) 1959: הייתה חלק מצרפת
אתיופיה (1897–1975) 1962: לא הייתה חברה בCAF
גאנה 1963: לא הייתה חברה בCAF
תוניסיה 1965: לא נרשמה
אתיופיה (1897–1975) 1968: לא נרשמה
סודאן 1956 1970: לא נרשמה
קמרון 1972: לא העפילה
מצרים 1974: פרשה
אתיופיה (1975–1987, 1991–1996) 1976: פרשה
גאנה 1978: לא נרשמה
ניגריה 1980: לא העפילה
לוב (1977-2011) 1982: לא נרשמה
חוף השנהב 1984: לא העפילה
מצרים 1986: לא העפילה
מרוקו 1988: לא העפילה
אלג'יריה 1990: לא העפילה
סנגל 1992: לא העפילה
תוניסיה 1994: לא העפילה
דרום אפריקה 1996: פרשה
בורקינה פאסו 1998: לא העפילה
גאנה ניגריה 2000: לא העפילה
מאלי 2002: לא העפילה
| תוניסיה 2004 | סיבוב ראשון | 3 | 0 | 0 | 3 | 1 | 8 |
מצרים 2006: לא העפילה
| גאנה 2008 | סיבוב ראשון | 3 | 0 | 0 | 3 | 1 | 7 |
| אנגולה 2010 | סיבוב ראשון | 3 | 0 | 1 | 2 | 2 | 5 |
גבון גינאה המשוונית 2012: לא העפילה
דרום אפריקה 2013: לא העפילה
גינאה המשוונית 2015: לא העפילה
גבון 2017: לא העפילה
| מצרים 2019 | רבע גמר | 5 | 0 | 4 | 1 | 3 | 4 |
קמרון 2021: לא העפילה
חוף השנהב 2023: לא העפילה
| מרוקו 2025 | העפילה |  |  |  |  |  |  |
| סה"כ | 4/34 | 14 | 0 | 5 | 9 | 7 | 24 |
משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה
שחקנים מפורסמים

סטפן ססנון
סטיב מונייה
שיאי שחקנים

נכון ל-26 במרץ 2024
שיאי שחקנים > שיאן ההופעות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |

| דירוג  | שחקן  | הופעות  | שערים  | שנים  |
| 1 | סטפן ססנון | 89 | 24 | 2004–הווה  |
| 2 | חאלד אדנון | 85 | 2 | 2006–הווה  |
| 3 | מיקאל פוטה | 69 | 10 | 2008–2022  |
| 4 | ג'ודל דוסו | 61 | 9 | 2013–הווה  |
| 5  | דמיאן כריזוסטום | 55  | 1 | 2002–2011  |
| 5  | רזאק אומוטויוסי | 55  | 21 | 2004–2016  |
| 7 | ג׳וסלין אהויייה | 54 | 3 | 2003–2013  |
| 8  | רומואלד בוקו | 51  | 1 | 2004–2013  |
| 8  | סטיב מונייה | 51  | 16 | 2015–הווה  |
| 10  | סיידאת' טכומוגו | 49  | 6 | 2003–2013  |
| 10  | אניסט אג'אמוסי | 49  | 5 | 2002–2013  |
שיאי שחקנים > מלך השערים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| דירוג  | שחקן  | שערים  | הופעות  | יחס  | שנים  |
| 1 | סטפן ססנון | 24 | 89 | 0.27 | 2004-הווה  |
| 2 | רזאק אומוטויוסי | 21 | 55 | 0.38 | 2016–2004  |
| 3 | סטיב מונייה | 16 | 51 | 0.31 | 2015–הווה  |
| 4 | עומאר צ'ומוגו | 14 | 30 | 0.47 | 2008–1995  |
| 5 | מיקאל פוטה | 10 | 69 | 0.14 | 2022–2008  |
| 6 | ג'ודל דוסו | 9 | 61 | 0.15 | 2013–הווה  |
| 7  | מוסא לאטונדג'י | 6  | 19 | 0.32 | 2004–1993  |
| 7  | לאון בסן | 6  | 18 | 0.33 | 1995–2007  |
| 7  | מוריטאלה אוגונביי | 6  | 47 | 0.13 | 2019–1998  |
| 10 | אניסט אג'אמוסי | 5 | 49 | 0.1 | 2013–2002  |
הערות שוליים

↑  דירוג לנבחרות לאומיות לגברים באתר פיפ"א
1 2  החל מאוגוסט 1993 – אז החל דירוג פיפ"א לנבחרות גברים בכלל
סטפן ססנון שיאן ההופעות (89) ומלך השערים (24) בנבחרת בנין בכל הזמנים.
מונדיאל 2006

| --- | --- |

 מארחת:  גרמניה גרמניה
 תקופת התחרות:  9 ביוני 2006 – 9 ביולי 2006 (31 ימים) 
 מספר משתתפות:  32  (מתוך 198 משתתפות שנרשמו)
 הזוכה:  איטליה איטליה   (זכייה רביעית)
 מספר משחקים:  64
 מספר שערים:  147 (2.3 בממוצע למשחק)
 מספר צופים:  3,359,439 (52,491 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  גרמניה מירוסלב קלוזה   (5 שערים)
 שחקן מצטיין:  צרפת זינדין זידאן
 → יפן וקוריאה הדרומית 2002דרום אפריקה 2010 ←
מונדיאל 2006 (או בשמו הרשמי: גביע העולם של פיפ"א - גרמניה 2006) נערך בין 9 ביוני ל-9 ביולי 2006, והסתיים בניצחונה של איטליה על צרפת בדו-קרב פנדלים 3-5, לאחר שמשחק הגמר הסתיים בתיקו 1-1.
הייתה זו הפעם השנייה שגרמניה אירחה את המונדיאל, לאחר שמערב גרמניה אירחה אותו ב-1974, אך בשונה ממנו, נערך על אדמת גרמניה המאוחדת.
בחירת גרמניה כמארחת הטורניר

ביוני 2000 נערכה ההצבעה אשר קבעה את זהות המדינה המארחת את מונדיאל 2006. מועמדותה של גרמניה גברה על המועמדויות של ברזיל, אנגליה, מרוקו ודרום אפריקה, אשר הייתה המועמדת הבכירה לזכייה באירוח הטורניר. ההחלטה נפלה על חודו של קול, כש-12 הצביעו לזכותה של גרמניה ו-11 לזכותה של דרום אפריקה. נציגה של ניו זילנד בוועד הפועל של פיפ"א בחר להימנע מהצבעה בניגוד להחלטתה של קונפדרציית הכדורגל של אוקיאניה (OFC) להצביע לזכותה של דרום אפריקה. אילו היה מצביע לטובת דרום אפריקה, קולו של נשיא פיפ"א ספ בלאטר היה מכריע לטובתה.
לאחר ההכרזה על גרמניה כמארחת, פיפ"א החליטה לבצע רוטציה בין היבשות ולהעניק לאפריקה את זכות האירוח של מונדיאל 2010.
אצטדיונים

12 אצטדיונים נבחרו לארח את הטורניר. בכל אצטדיון התקיימו ארבעה משחקים בשלב הבתים, ומשחק אחד או שניים בשלבי הנוק אאוט. משחקיהן של גרמניה וברזיל בשלב הבתים התקיימו בשלושת האצטדיונים הגדולים - מינכן, ברלין ודורטמונד. משחק הפתיחה התקיים במינכן והגמר התקיים בברלין.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |


| האצטדיון האולימפי בברלין  מיקום: ברלין  תכולה: 76,176  מועדון: הרטה ברלין  משחקים: 4 מוק + רג + ג | זיגנאל אידונה פארק  מיקום: דורטמונד  תכולה: 82,932  מועדון: בורוסיה דורטמונד  משחקים: 4 מוק + שג + חג | אליאנץ ארנה  מיקום: מינכן  תכולה: 66,000  מועדונים: באיירן מינכן, מינכן 1860  משחקים: 4 מוק + שג + חג |

| מרצדס-בנץ ארנה  מיקום: שטוטגרט  תכולה: 54,267  מועדון: שטוטגרט  משחקים: 4 מוק + שג + מק3 | פלטינס ארנה  מיקום: גלזנקירשן  תכולה: 53,804  מועדון: שאלקה 04  משחקים: 4 מוק + רג | פולקספארקשטדיון  מיקום: המבורג  תכולה: 51,055  מועדון: המבורג  משחקים: 4 מוק + רג |

| קומרצבנק ארנה  מיקום: פרנקפורט  תכולה: 48,132  מועדון: איינטרכט פרנקפורט  משחקים: 4 מוק + רג | אצטדיון ריין אנרגי  מיקום: קלן  תכולה: 46,120  מועדון: פ.צ. קלן  משחקים: 4 מוק + שג | HDI ארנה  מיקום: הנובר  תכולה: 44,652  מועדון: הנובר 96  משחקים: 4 מוק + שג |

| צנטרל שטדיון  מיקום: לייפציג  תכולה: 44,199  מועדון: פ.צ. סאקסן לייפציג  משחקים: 4 מוק + שג | פריץ וולטר שטדיון  מיקום: קייזרסלאוטרן  תכולה: 41,170  מועדון: פ.צ. קייזרסלאוטרן  משחקים: 4 מוק + שג | איזי קרדיט שטדיון  מיקום: נירנברג  תכולה: 41,926  מועדון: נירנברג  משחקים: 4 מוק + שג |
מקרא: מוק - שלב מוקדם, שג - שמינית גמר, רג - רבע גמר, חג - חצי גמר, מק3 - מקום 3, ג - גמר
נבחרות

להלן הנבחרות שהעפילו לטורניר:
אירופה (אופ"א): אוקראינה (הופעה ראשונה), איטליה (זוכה), אנגליה, גרמניה (מארחת), הולנד, ספרד, סרביה ומונטנגרו, פולין, פורטוגל, צ'כיה (הופעה ראשונה מאז פירוק צ'כוסלובקיה), צרפת (מקום שני), קרואטיה, שוודיה, שווייץ
צפון ומרכז אמריקה ומדינות האיים הקריביים (CONCACAF): ארצות הברית, טרינידד וטובגו (הופעה ראשונה), מקסיקו, קוסטה ריקה
אפריקה (CAF): אנגולה, גאנה, חוף השנהב, טוגו, תוניסיה (כולן מלבד תוניסיה מופיעות בפעם הראשונה)
אסיה (AFC): איראן, קוריאה הדרומית, יפן, ערב הסעודית
דרום אמריקה (CONMEBOL): אקוודור, ארגנטינה, ברזיל (זכתה במונדיאל 2002), פרגוואי
אוקיאניה (OFC): אוסטרליה
שיטת המשחקים

השיטה במונדיאל 2006 דומה לזו שהייתה בשני המונדיאלים הקודמים.
בשלב הראשון חולקו 32 הנבחרות לשמונה בתים עם 4 נבחרות בכל בית. שיבוץ הנבחרות לבתים וסדר המשחקים נקבעו בהגרלה אשר נערכה בלייפציג ב-9 בדצמבר 2005.
שתי הראשונות מכל בית עלו לשלב שמינית הגמר, ושתי האחרונות סיימו את השתתפותן בטורניר.
משלב שמינית הגמר והלאה נערך הטורניר בשיטת "נוק אאוט" - המפסיד יוצא. במצב של שוויון בתום הזמן הרגיל (90 דקות) נערכה הארכה של 30 דקות. אם לאחר סיום ההארכה עדיין היה שוויון, הוכרע המשחק בדו-קרב בעיטות עונשין. שיטת "שער הזהב" שהייתה נהוגה במונדיאלים של 1998 ושל 2002 בוטלה, וגם כאשר הובקע שער בהארכה שיחקו עד תום 120 דקות.
שלב הבתים

בשלב זה שיחקה כל נבחרת נגד שלוש הנבחרות האחרות בבית, ועל פי הדירוג נקבעו 16 הנבחרות שהמשיכו לשלב שמינית הגמר ושיבוץ המשחקים בשלבים הבאים. הראשונה והשנייה בכל בית עלו לשמינית גמר, בעוד השלישית והרביעית סיימו את חלקן בטורניר.
שלב הבתים > שיטת הניקוד

הקבוצה המנצחת זכתה בשלוש נקודות, המפסידה לא זכתה באף נקודה ובמקרה של תיקו זכתה כל קבוצה בנקודה אחת. במקרה של שוויון במספר הנקודות בין כמה נבחרות, דירוגן נקבע לפי הקריטריונים הבאים, לפי הסדר:
הפרש השערים בכל משחקי הבית;
מספר שערי זכות בכל משחקי הבית;
מספר הנקודות הרב ביותר שהושג במשחקים בין הקבוצות אשר בשוויון;
הפרש השערים במשחקים בין הקבוצות אשר בשוויון;
מספר שערי זכות במשחקים בין הקבוצות אשר בשוויון;
הגרלה