stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תזונת ימי הביניים
מטבחים אזוריים > מרכז ומזרח אירופה > רוסיה ואוקראינה

באזורים של הסלאבים המזרחיים (רוסים, בלארוסים ואוקראינים) נהגה האוכלוסייה המקומית לצרוך מרכיבים מקומיים, נפוצים וצורות צריכתם.
הקאשה הנפוצה הייתה כוסמת שיכלה לשרוד את התנאים הקרים של צפון מזרח אירופה, אך פרט אליה נאכלה גם שיבולת שועל ודייסות חיטה ושעורה.
את המקום המכריע ביותר במזון הסלאבי תפסו הדגנים, מהם הכינו את הלחם, הקוואס, הבירה והטארטים.
את הקאשה בישלו לרוב בקדרות מעל אש גלויה עם מים והגישו עם מעט שומן לצורך הטעם.
הירקות הנפוצים היו צנון, לפת, כרוב, כרובית, גזר, סלרי, סלק, צנונית וכרובית. מהם הוכנו נזידים ותבשילים מיוחדים לגיוון התפריט, כגון בורש ושי/שצ'יא (щи).
עצי הפרי העיקריים של אזור זה של אירופה היו עצי תפוח ואגס, במקומות מסוימים אף נפוצו עצי דובדבן. מהפירות הכינו עוגות וטארטים, ובקיץ נהגו להכין מהם קומפוטים (לפתנים) וגם לשמר אותם (בשל החורף הקר הסלאבים פיתחו מנהג לשמר מגוון סוגי מזון, ביניהם: מלפפונים, כרובים, גזרים, אבטיחים, תפוחים, אגסים, מלונים וכל מיני פירות יער). פירות היער הנפוצים היו אוכמניות, תותי יער, תותי עץ, פטל, חמוציות ועוד. את פירות היער שימרו באמצעות הפיכתם לריבה או לקומפוט.
רוב רובה של האוכלוסייה לא יכלה להרשות לעצמה לאכול בשרים באופן קבוע, ולכן אלו נאכלו בימי חג. עם זאת, האזור שפע נהרות, ולכן הדגים היו זולים מאוד. במזרח אירופה התפתחה מסורת שמרק עוף יעזור לחולה להרגיש טוב יותר, מקור המסורת הוא בכך שהבשר היה מאוד יקר ולא נאכל יום יום. לכן האמינו שהוא יחזיר את החולה למצבו טרם המחלה מפני טעמו ונדירותו עד שיהמם את הכאב. הבשרים הוכנו בעיקר מחזירים, בשר ציד של איילים וצבאים, וכן שלל דגים ועופות. אצילים יכלו להרשות לעצמם לאכול עוף ובשר באופן יומיומי. לדוגמה, ידוע כי קניאז נובגורודסקי בפגישתו עם שליחי מוסקבה הביא לשולחן 10 ברבורים שלמים אפויים ובתוכם בשר פר מובחר.
המשקאות הנפוצים היו לפתני פירות וירקות, בירות וקוואסים.
האצילים שיכלו להרשות לעצמם, הובילו ושימרו גם יין. משקה נוסף שהיה מאוד פופולרי הן בין האיכרים והן בין האצולה היה דבש מהול במעט אלכוהול.
האיכרים הסלאביים נהגו להתחיל את היום ב-5 לפנות בוקר עם קערת דייסה (קאשה), פירות וירקות, בעוד האצילים נהגו להתעורר לקראת 12 ואכלו בשר ושפע של מאכלי ים, בירות ויינות.
הסלאבים השתמשו לתבלון בעיקר בחרדל ומלח, והאצולה יבאה גם פלפל ועוד תבלינים מהמזרח.
כמו כן היו הרבה תבלינים מקומיים.
רכיב נוסף בדיאטה המקומית היו האגוזים. הסלאבים צרכו אגוזי אלון וצנוברים.
בין השאר צרכו גם פטריות.
הסלאבים נהגו לצרוך שלוש ארוחות ביום ולא שתיים כמו בשאר אירופה.
מטבחים אזוריים > מרכז ומזרח אירופה > פולין

בדומה ליתר אזורי אירופה, המטבח הפולני בימי הביניים התבסס על דייסת דגנים – במקרה זה הכוסמת שממנה הוכנה ה"קאשה" – דייסת כוסמת, אולם גידלו גם דגנים אחרים כמו חיטה, שעורה ושיבולת-שועל – בעיקר לצורך הכנת בירה. הירקות העיקריים שנאכלו בפולין היו הכרוב, האפונה, השעועית והבצל. שמיר וחרדל היו עשבי התבלין העיקריים ששימשו לתיבול המזון, אולם נעשה שימוש גם בפטרוזיליה, בעיקר במטבח החברה הגבוהה. סוגי הבשר העיקריים שנאכלו היה בשר החזיר והעוף (תרנגולת) ופחות בשר בקר. בשר כבש נאכל באירועים מיוחדים על ידי בעלי האמצעים, ובשר הצייד שימש למאכל האצולה, שהחזיקה בשטחי צייד. דגים נאכלו רק בתקופת התענית שבה נאסרה אכילת בשר.
הבירה הייתה המשקה העיקרי בפולין, ושתו אותה כל שכבות האוכלוסייה, החל בעניים המרודים וכלה באצולה הגבוהה. סוגים רבים של בירה יוצרו מסוגי דגנים שונים ומשילובי דגנים. בירת החיטה הייתה הסוג הנפוץ ביותר. תמד נשתה רק באירועים חגיגיים, ובעיקר בחתונות והטבלות (לצד הבירה). היין היה משקה מיובא ויקר יותר, ורק בני האצולה הגבוהה שתו אותו.
מטבחים אזוריים > מערב אירופה > אנגליה

מעט ידוע על המטבח האנגלי טרם הכיבוש הנורמני של אנגליה. ידוע כי שיכר נשתה על ידי כל שכבות האוכלוסייה, והמאכלים העיקריים שנאכלו היו נזידים ומרקים עשויים דגנים וירקות. עם הכיבוש הנורמני של אנגליה בשנת 1066 חל שינוי משמעותי במטבח האנגלי – האצולה החדשה הביאה עימה את מנהגי האכילה שהיו מקובלים בצפונה של צרפת והשפיעו באופן מכריע על אופיו של המטבח האנגלי.
האנגלו-סקסונים שתו בעיקר בירה. הנורמנים שכבשו את אנגליה לא אהדו את המשקה האנגלי והמלך אדוארד המודה החל בייבוא מסודר של יין מפריז ללונדון. בתקופת מלכותו של הנרי השני (החל מ-1154) החל יבוא מסודר של יין עבור בני האצולה מעמק הלואר שבצרפת, ולמעשה מרבית ייצור היין של עמק הלואר יוצא לאנגליה.
בעבר סברו כי המטבח של האצולה היה זהה למטבח של האצולה הצרפתית, אולם כיום סבורים כי הייתה השפעה הדדית והמטבח של האצולה האנגלית היה שילוב בין המטבח הצרפתי והמטבח האנגלו-סקסוני המקומי, בעיקר בשל שונותם של מוצרי המזון הגדלים באיים הבריטיים.
ההשתתפות של האצולה האנגלית במסעות הצלב השפיעה אף היא על המטבח האנגלי עם הכנסתם של אלמנטים מהמטבח הערבי והמטבח הביזנטי למטבח המקומי.
טבחי מטבח האצולה התמחו בשיאם של ימי הביניים ב"מנות הפתעה" – מנות שנועדו להפתיע את האוכלים שלהן בהרכבן וזאת על ידי שימוש במילויים לא צפויים למאכלים שונים.
מטבחים אזוריים > מערב אירופה > צפון צרפת

המטבח של צפון צרפת ושל ארצות השפלה התבסס על נזידים ומרקי בשר סמיכים. השפים הצרפתים התמחו בצליית בשר ודגים והכינו מיני רטבים שהותאמו למאכלים השונים. השימוש בבצק, שהיה נפוץ בגרמניה ובאנגליה, נעדר כמעט לחלוטין מהמטבח הצרפתי הצפוני בשיא ימי הביניים, למעט אפיית סוגי פאי.
המטבח הצרפתי בתקופה זו הגיע לרמה גבוהה מאוד של עיטורי המזון, ובסעודות שהכינו עבור האצולה נעשה מאמץ להפתיע בעיטורים שונים בהשפעת אופנות הלבוש באותה עת (כך הוכנו מאכלים שעוטרו בצבעי אדום וכחול, בהתאם לבגדי הליצנים ששיעשעו את האורחים בסעודות).
בשיאם של ימי הביניים, הפך אזור שמפאן למקום המפגש בין סוחרי צפון אירופה ודרומה. בירידים שבאזור זה (ובעיקר בטרואה וב-Lagny-sur-Marne) פעלו במשך כ-200 שנה שווקים, שנחשבו לחשובים בשוקי אירופה. בשווקים אלה נמכרו סחורות מכל רחבי אירופה ואף תבלינים שהובאו מסוריה ומאזורים רחוקים יותר של אסיה.
סחר הדגים בפריז החל רק במאה ה-12 עם הקמת גילדת הדייגים. הדגים הובאו מנורמנדי שבמורד נהר הסן ונאכלו בעיקר בצומות ובתענית. טקסט מהמאה ה-13 מתאר חמישים סוגי דגים שנאכלו בצרפת, ובהם בשר הלווייתן המשומר (שנקרא "חזיר התענית"), אשר יובא מומלח מהים הצפוני ובשל כמות המלח הרבה שבו, נאכל רק על ידי פשוטי העם העניים (האצולה רכשה דגים טריים). החסילונים לא נאכלו בצרפת, למעט ביציהם, והצפרדעים היו מאכל החביב גם על פשוטי העם וגם על האצולה (אולם הוא נאכל בצורה שונה – בעוד שפשוטי העם צלו את הצפרדעים או אכלו אותן בנזיד, האצולה אכלה אותן עם רטבים מורכבים). הצדפות יובאו לפריז רק החל מהמאה ה-12, והפכו למאכל תאווה בקרב האצולה.
בימי הביניים היו מרבית שטחי צרפת מכוסים יערות אלון ואשוח עבותים, בהם רעו החזירים ואכלו את בלוטי העצים. החזירים נשחטו לקראת ארוחות חגיגיות והוגשו כצלי, כנקניקיות וכפודינג שחור.
טקסטים מפריז מהמאה ה-15 מזכירים את ארנבי הבר כמאכל תאווה.
החוסר בשומנים שאינם מהחי בצפון צרפת הביאו לפניית אן מברטאן לאפיפיור בבקשה שיאשר שימוש בחמאה על מנת לשמן את האוכל. פנייתה הביאה למתן אישור לתושבי צפון צרפת לאכול חמאה בתקופת התענית (אולם היה עליהם להתפלל לאחר ביצוע "חטא" זה).
מטבחים אזוריים > אזור הים התיכון

באזורי הים התיכון התבסס המטבח מאז ומעולם על מספר מרכיבים שגדלו מקומית – לחם לבן העשוי חיטה, שמן זית, יין וגבינות. הבשר לא היווה מרכיב מרכזי ונאכל בעיקר באירועים חגיגיים. הדגים היוו מרכיב מרכזי בארוחות בקרבת החופים.
הכיבוש המוסלמי של סיציליה השפיע על מטבחי הסביבה שלו והביא לשימוש נרחב יותר בפירות הדר (בעיקר לימונים לתיבול), רימונים, חצילים ותבלינים שהובאו מאסיה (זעפרן ופלפל).
ההשפעות הערביות החלו לחלחל בהדרגה לאירופה, חלחול והשפעה שהגיעו לשיאם בעקבות המפגש בין האבירים הצלבנים והמטבח הארצישראלי והביזנטי במהלך מסעי הצלב.
מטבחים אזוריים > אזור הים התיכון > ספרד

בשל העובדה שחצי האי האיברי מנותק על ידי מכשולים גאוגרפיים מיתרת שטחיה של אירופה (הרי הפירנאים בצפון, הים התיכון במזרח ובדרום והאוקיינוס האטלנטי במערב) התפתח בו תת-מטבח של המטבח האירופאי הביניימי, בעל מאפיינים ייחודיים.
שמן הזית הובא לספרד על ידי הפיניקים, והיין הובא על ידי המתיישבים מיוון העתיקה. האימפריה הרומית השפיעה רבות על המטבח האיברי ולמעשה עם נפילת האימפריה המשיך המטבח האיברי לשמור על מסורות המטבח הרומי – בעיקר שימוש רב בירקות.
מאפיינים אלה נשארו עד לכיבוש המוסלמי של ספרד, שהביא עמו את המטבח הערבי של המזרח התיכון ואת מנהגיו, לדוגמה, שימוש בכוסות זכוכית במקום גביעי מתכת, תיבול מאכלי בשר עם פירות ותבלינים כגון קינמון, מסטיקא, שומר, סומסום, ונענע. כמו כן הובאו לחצי האי האיברי משקאות כמו התמרהינדי ומיץ התפוזים החליף את הוורג'ו שהיה נפוץ באזור למן התקופה הרומית.
השימוש בארטישוקים ותרד הגיע לספרד מצפונה של אפריקה, והתפשט דרך הבישול הספרדי לרחבי אירופה. המנהג לאכול מרק בראשית הארוחה, לאחריה מנה בשרית ובסיומה קינוח מתוק מקורו במטבח הערבי, והוא התפשט דרך המטבח האיברי לאירופה, והיווה את הבסיס לאופי הארוחה המודרנית האירופאית.
המטבח האיברי הביניימי אופיין בשימוש רב בתפוזים, מי ורדים וסיידר תפוחים בתבשילים שונים. כמו כן נעשה שימוש רב בדגים, ואכלו רכיכות ופירות ים.
פשוטי העם נהגו לאכול לחם, יין, שום, בצל, זיתים ושמן זית וכן מאכלי ביצים. הבשרים העיקריים שנאכלו היו הבקר והכבש. בשר חזיר לא נאכל על ידי המוסלמים שכבשו את חצי האי.
היהודים הספרדים שהתגוררו בחצי האי האיברי פיתחו מטבח ייחודי יהודי, שהשפיע והושפע מהמטבחים המוסלמים והנוצרים. מאכל שכזה היה ה"אדאפינה" (בערבית: "אוצר גנוז") מאכל שהוכן יום מראש והוטמן בגחלים על מנת להיאכל למחרת ביום השבת.
מטבחים אזוריים > אזור הים התיכון > איטליה

ערי המסחר העשירות של איטליה – ג'נובה, ונציה ופירנצה – ייבאו בין היתר תבלינים ומיני מאכל שונים מכל אזורי הים התיכון, ודרך האימפריה הביזנטית גם מאסיה. מעמדות הביניים העשירים של צפון איטליה פיתחו מטבח עשיר ומגוון, שהיווה מודל לחיקוי לאצולת אירופה ועשיריה.
גם בימי הביניים, כמו בימינו, הייתה שונות בין מטבחי אזורי איטליה השונים. מאחר שאיטליה הייתה מורכבת ממספר מדינות שונות (נסיכויות, רפובליקות, המדינה האפיפיורית וערים חופשיות) התפתח בכל אזור ואזור מטבח שונה המתבסס על המרכיבים המקומיים הדומים. היותה של איטליה במרכז דרכי המסחר באירופה של ימי הביניים השפיעה רבות על מטבחי האזורים השונים, הן מבחינת חומרי הגלם הזמינים, והן השפעה על שיטות הבישול השונות.
מאכלים רבים המזוהים כיום עם הבישול האיטלקי התפתחו באיטליה בשלהי ימי הביניים. הפסטה הפכה למאכל איטלקי בסיסי במאה ה-13. הדגנים העיקריים היו החיטה, ממנה הוכן הלחם הלבן, והאורז ממנו הוכנו הנזידים שכיום מכונים ריזוטו, ובמאה ה-13 הוכנה הפסטה מקמח אורז ולא מחיטת דורום כפי שמקובל כיום.
הפיצה הייתה התשובה האיטלקית לפאי, והוגשה במגוון רב של ציפויים, החל מציפויים מתוקים (ציפויי פירות ומרציפן) ועד ציפויי בשר, דגים, צלופחים. הפולנטה הוכנה במקור מעדשים טחונים (עד להבאת התירס מאמריקה), וכן הנקניקים והגבינות היו מאכלים שנאכלו הן על ידי פשוטי העם והן על ידי האצולה.
איטליה הייתה האזור היחיד באירופה שבו נעשה שימוש רב בביצים על ידי כל שכבות האוכלוסייה. הפריטטה האיטלקית הייתה מאכל נפוץ בכל רחבי איטליה.
שמן הזית תיבל את כל המאכלים שנאכלו, החל מסלטי ירקות חיים (דבר נדיר במטבחים האירופאים של ימי הביניים) וכלה בתיבול מרקים ובשר והכנת שימורים.
מטבחים אזוריים > אזור הים התיכון > דרום צרפת

המטבח של דרום צרפת שילב בישול ים-תיכוני (תוך גישור בין המטבח האיטלקי לאיברי) עם זה הצפון אירופאי, אף שבאופיו היה מטבח ים-תיכוני. מטבח זה עשה שימוש באפונה, רימונים ולימונים שגדלו באזור לתיבול המאכלים. השימוש בחמאה ושומן חזיר היה נדיר, ולטיגון ולאפייה שימש שמן הזית. שיטות הבישול המועדפות היו צלייה יבשה, טיגון ואפייה.
רוטבי האזור התבססו על שמן הזית והשום (אבות האיולי המודרני).
מאכלי הצלי הושפעו מהמטבח האיברי ואף המטבח היהודי האיברי – צלי ה"מאטאפים" הצרפתי היה למעשה ה"אדאפינה" היהודי – כאשר בשר הכבש או הגדי הומר בבשר חזיר.
פשוטי העם אכלו בעיקר לחם וירקות ושתו יין (אף שגם הגבינות והדגים היו זמינים, וכן בשר באיכות נמוכה). המטבח האפיפיורי שישב באביניון היה מטבח עילי, שהכין תבשילים מורכבים ממצרכים שיובאו מכל רחבי אירופה ואף מאסיה.
מונפלייה, בהיותה עיר סחר גדולה, הושפעה מהבישול הערבי, והייתה ידועה בממתקי האניס והזנגביל וביין שלה, שהכיל תבלינים רבים.
מטבחים אזוריים > אזור הים התיכון > האימפריה הביזנטית

באימפריה הביזנטית שרדו מנהגי האכילה של האימפריה הרומית. המטבח הביזנטי התבסס על לחם חיטה, על יין ועל שמן זית. הגארוּם – רוטב מלוח של דגים מותססים – החליף את המלח כתבלין עיקרי. המטבח הביזנטי הושפע רבות מהמטבח הערבי, ובעקבותיו נאכלו בו חצילים, ונעשה שימוש רב בפירות הדר (בעיקר תפוזים). כמו כן מאכלי ים ודגים היו נפוצים במטבח הביזנטי (בעיקר טונה, סרטנים, רכיכות, צלופחים וקרפיונים). החל מהמאה ה-11 יובא לאימפריה הביזנטית הקוויאר מהים השחור.
החלב ומוצריו היו נפוצים במטבח הביזנטי (בעיקר גבינת הפטה), וכן נעשה שימוש רב בפירות כגון תמרים, תאנים (טריות ודבלים), ענבים, רימונים ואף תפוחים, שיובאו מצפון אירופה.
הבשר העיקרי שנאכל ברחבי האימפריה הביזנטית היה הכבש, וכן נאכל בשר ציד שכלל יעלים וחמורי בר. הבשר שומר על ידי המלחתו או ייבושו.
המשקה העיקרי היה היין, כאשר בני האצולה העדיפו יין מתוק (יין מוסקט). פשוטי העם שתו יינות פשוטים וחמוצים יותר ואף חומץ בן יין מעורב במים.
באימפריה הביזנטית שלטו כללי הכנסייה האורתודוקסית שאסרו אכילת בשר בימים רביעי ושישי, וכן בצומות ובתענית.
בהשפעת המטבח הערבי, אכלו באימפריה הביזנטית קינוחים רבים (דבר שלא היה מקובל באירופה של ימי הביניים) כגון ביסקוויטים, פודינג אורז, מרמלדה ומאכלים שונים שתובלו בסוכר ודבש.
עם תחילת מסעות הצלב והגעתם של האבירים האירופאים לאימפריה הביזנטית, הם הושפעו רבות מהמטבח שראו, ובשובם ממסעות הצלב לאירופה הביאו עימם את המנהגים הביזנטינים הניכרים עד ימינו במטבח האירופאי.
ראו גם

חתונה כפרית (ציור)
לקריאה נוספת

ויל דוראנט, תולדות התרבות, תור האמונה, מתרגם: אברהם בירמן
האנושות, תולדות התרבות והאמנות, ימי הביניים (כרך רביעי), הוצאת מסדה וידיעות אחרונות
ברברה טוכמן, ראי רחוק, המאה ה-14 הרת הפורענויות, הוצאת דביר, 1995
יאן דהונט, ימי הביניים המוקדמים, מהמאה השביעית עד המאה ה-11, דביר, 1996
ז'אק לה גוף, ימי הביניים בשיאם 1054 - 1330, דביר, 1993
Sidney Painter, A History of the Middle Ages 284-1500, Alfred A. Knof, New York, 1961
Suzanne Comte, Everyday Life in the Middle Ages, Minerva, 1978
לקריאה נוספת > מטבח ימי הביניים בארץ ישראל

יהושע פראוור, עולם הצלבנים, הוצאת כתר, ירושלים, 1984
יהושע פראוור, הצלבנים, דיוקנה של חברה קולוניאלית, מוסד ביאליק, ירושלים, 1989
נירית רוסלר, לתולדות המזון בירושלים מתוך אוכלים בירושלים בעריכת שרי אנסקי, עדי סמל ודבי הרשמן, מודן הוצאה לאור, 1992
מאיר בן דב, אדם ואבן בירושלים, מודן הוצאה לאור, 1989
חץ

ערך זה עוסק במוט מחודד הנורה מקשת. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ראשי חץ יפניים
קשתים יורים בחץ וקשת
חץ הטלה מפלסטיק
חץ (ברבים: חִצִּים) הוא מוט מחודד בקצהו, שניתן לירות באמצעות קשת, לשם ספורט או ציד. בתקופות קדומות שימשו החץ והקשת כאמצעי לחימה לפגיעה באויב מרחוק.
החץ כאמצעי לחימה

החץ, כאמור, הוא מוט מחודד בקצהו, המשמש כקליע שיורה הקשת וזו גם ההגדרה שלו (התחמושת של הקשת).
מוט החץ היה עשוי מעץ, וכיום משמשים לייצורו גם אלומיניום וחומרים מרוכבים. בראש המוט נמצא ראש החץ המחודד. ראשי החץ נעשו בהתחלה מאבן אך עם התקדמות הטכנולוגיה נעשו ממתכות שונות, כאשר בימי הביניים כבר היו נפוצים ראשי חץ מפלדה.
ראשי החץ עוצבו בצורות שונות בהתאם למטרה שבה נועדו לפגוע. חיצים חודרי-שריון עוצבו כחוד דק מאוד, בעוד שחיצי ציד היו בעלי חתך רחב על מנת להינעץ בבשר ולגרום נזק רב שישתק את המטרה.
הכנת החיצים השתכללה אף היא במהלך השנים, כאשר בתחילת דרכם החיצים היו פיסות עץ מגולפות בלבד. עוד לפני היציאה הראשונה של ההומו סאפיינס מאפריקה החלו להקשות את החיצים בעזרת הנחתו מעל אש/על גחלים כדי להקנות לו קלילות ויכולת אווירודינמית. בהמשך, נוספו לחץ סנפירים, מעין "כנפונים" קטנים, בזנבו, שנועדו לאזן את מעוף החץ ובכך להגדיל את דיוקו וטווח הירי.
בעת מלחמה, נהגו גם להבעיר חיצים באמצעות טבילת ראש החץ בחומר בעירה והדלקתו בטרם ירי החץ. פעולה זו, אם בוצעה עם חטיבה של קשתים מיומנים, יכלה לגרום לאפקט קטלני, אם בהצתת שרפות ואם בהפחדת האויב.
עד סוף ימי הביניים החץ והקשת היו כלי הירייה העיקרי בשימוש הצבא. הקשתים באו לרוב מקרב פשוטי העם, והתאמנו במשך זמן רב (בייחוד באנגליה) כדי לצבור מיומנות וכוח לתפעל את הקשת בקרב. את החיצים היו הקשתים מחזיקים באשפת חיצים שהייתה תלויה על גבם (נפוצה בעיקר בציד) או נעצו אותם בקרקע שלפניהם. בסוף ימי הביניים החלה הקשת לאבד את הבכורה, בהתחלה לרובה הקשת ובהמשך לרובה המופעל על ידי אבק שרפה, שהיה בעל יכולת חדירת שריון גדולה לאין ערוך מזו של הקשת.
בשפה האנגלית קיימת הבחנה בין חיצים הנורים מקשת (Arrows) לחיצי הטלה (Darts) המושלכים ביד. הטווח של חיצי ההטלה קצר בהרבה מזה של קשת והם גם מדויקים פחות. עיקר השימוש בהם כיום הוא בספורט קליעה למטרה.
החץ בתרבות

בימינו צורת החץ או ציורו משמשים להוראת כיוון.
החץ גם מככב בכמה ביטוים ציוריים:
"כחץ מקשת" – דבר שנעשה במהירות מרובה
"גירא בעיניה דשטנא" – (חץ בעיני השטן)
"חץ הצפון" – קבוצות כוכבים בדרום המצביע על כיוון צפון.
ראו גם

חץ וקשת
הטלת חיצים
קשת מוצלבת
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת סוכה, דף ל"ח, עמוד א'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12516237v (data)  GND: 4174013-0 
חץ הכוונה במשחק סימני דרך
כוחות מילואים

כוחות מילואים הם כוח צבאי המורכב מאזרחי מדינה מסוימת ששירתו בעברם כחיילים בצבא של אותה המדינה.
כוחות המילואים מקיימים אימונים צבאיים או משימות צבאיות מעטות, ובמצב חירום הם נקראים למלא תפקידים צבאיים לצורך תגבור כוחות הצבא ולשמש כחיילים לכל דבר. כוחות המילואים זמינים לגיבוי הכוחות המקצועיים כאשר חל גיוס חירום למלחמה כוללת או כדי להגן מפני פלישה צבאית. הקיום של כוחות המילואים מאפשר למדינה להקטין את הוצאותיה הצבאיות בעת שלום בעוד שהמדינה מתחזקת כוח תגבורת צבאי גדול ומיומן אשר מוכן לעת מלחמה.
כוחות המילואים החלו להתפתח בשלהי המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, עם ירידת קרנם של הצבאות השכירים ועם עליית הלאומיות. בעקבות המלחמות הנפוליאוניות ומלחמת האזרחים האמריקנית עברו מרבית מדינות אירופה למודל הכולל צבא סדיר וכוחות מילואים. בין שתי מלחמות העולם אומצו מודלים חדשים של כוחות מילואים. סופה של המלחמה הקרה הוביל לצמצום כוחות המילואים ברחבי העולם.
במדינות מסוימות כמו ארצות הברית, ספרד ובריטניה, כוחות המילואים מבוססים על מתנדבים אשר ממלאים את תפקידם באופן חלקי. במדינות אחרות כמו סין, שווייץ וישראל השירות בכוחות המילואים הוא חובה במשך תקופה מוגדרת לאחר סיום השירות הסדיר.
במערך המילואים של צה"ל נכללים גם כלי רכב אזרחיים המגויסים באמצעות רשת קריאה של יחידות רכב מגויס.
ראו גם

שירות המילואים בישראל
ראיין הולידיי

| --- | --- |

 לידה:  16 ביוני 1987 (בן 37) סקרמנטו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בריברסייד, Granite Bay High School 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  Trust Me, I'm Lying, Ego Is the Enemy, The Obstacle Is the Way, Growth Hacker Marketing, The Daily Stoic 
 ryanholiday.net
 
ראיין הולידיי (נולד ב-16 ביוני 1987) הוא איש שיווק וסופר אמריקאי. הוא היה מנהל השיווק לשעבר של אמריקן אפרל, בעל טור תקשורתי ועורך ב-New York Observer.
קריירה > קריירה מוקדמת

הולידיי החל את הקריירה המקצועית שלו לאחר שנשר מהלימודים בגיל 19. הוא למד באוניברסיטת קליפורניה בריברסייד מדע המדינה וכתיבה יוצרת. הוא היה יועצו של הסופר טאקר מקס ומאוחר יותר עבד עם רוברט גרין, מחבר הספר כוח: 48 החוקים, על ספרו של גרין משנת 2009, "החוק ה-50". ספר זה היה רב מכר של הניו יורק טיימס. הולידיי שימש כמנהל שיווק של אמריקן אפרל ובהמשך כיועץ לחברה. הוא עזב את החברה באוקטובר 2014. הוא יעץ במספר קמפיינים בתקשורת וכתב רבות בנושא מניפולציה בתקשורת.
קריירה > כתיבה

הולידיי הוא מחברם של מספר ספרים וכתב עבור פורבס, Fast Company, הפינגטון פוסט, The Columbia Journalism Review, הגרדיאן, Thought Catalog, Medium.com, New York Observer, הניו יורק טיימס ו-Texas Monthly . ספריו נמכרו ביותר משלושה מיליון עותקים.
הולידיי פרסם את ספרו הראשון, חשיפה תקשורתית אודות מצב העיתונות המקוונת, Trust Me, I'm Lying, ביולי 2012. היה זה ספרו הראשון ברשימת רבי המכר של וול סטריט ג'ורנל. ספרו השני Growth Hacker Marketing פורסם בספטמבר 2013  ידי פורטפוליו / פינגווין ואז הורחב למהדורה מודפסת בשנת 2014.  הספר מראה כיצד מאמצי השיווק המסורתיים כבר אינם היעילים ביותר, ומדוע פריצת-צמיחה זולה ויעילה יותר בשוק של ימינו. הספר נבחר על ידי Inc. לאחד מעשרת ספרי השיווק המובילים של המגזין לשנת 2014.
בפברואר 2014 מונה הולידיי לעורך הכללי של מדור העסקים והטכנולוגיה ב-New York Observer .
ספרו השלישי של הולידיי The Obstacle Is The Way ("המכשול הוא הדרך"), ראה אור במאי 2014, גם הוא על ידי פורטפוליו / פינגווין. הספר מבוסס על התרגיל הסטואי של מסגור מכשולים כהזדמנויות. הספר נמכר ביותר ממיליון עותקים והוא נקרא על ידי ניו אינגלנד פטריוטס במהלך עונת זכייתם בסופרבול בשנת 2014, וכן הופץ לשחקני סיאטל סיהוקס. Alexandra Alter (6 בדצמבר 2016). "Ryan Holiday Sells Stoicism as a Life Hack, Without Apology". New York Times. נבדק ב-26 בינואר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
הספר הגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר בוול סטריט ג'ורנל בשנת 2019, חמש שנים לאחר פרסומו.  כריס בוש ציין שזה הספר האהוב עליו והוסיף שכאשר מאמנו הראשי אריק ספולסטרה חילק את הספר לשחקני מיאמי היט, בוש כבר קרא אותו פעמיים.  במהלך מסיבת עיתונאים בשנת 2019, אמר שחקן הגולף רורי מקילרוי, כי הוא קורא את "המכשול הוא הדרך" וכן את ספרו הבא של הולידיי, "אגו הוא האויב", לקראת הטורניר.  בחודשים שלאחר פציעתו בעמוד השדרה של שחקן הפיטסבורג סטילרס ריאן שאזייר, שמנעה ממנו ללכת, רשם שאזייר ש"המכשול הוא הדרך" עזר לו לשפר את מצב רוחו ולהתמקד בהחלמה.
בשנת 2016 פרסם שני ספרים. הראשון, "אגו הוא האויב", משתמש בדמויות היסטוריות שונות כדוגמאות להמחשת סכנות האגואיזם. השני, The Daily Stoic ("העצה הסטואית היומית"), הוא עצות יומיומיות של מדיטציות סטואיות.  שני הספרים הפכו לרבי מכר ו-The Daily Stoic הגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של וול סטריט ג'ורנל.
בשנת 2018 פרסם הולידיי את "קונספירציה: פיטר ת'יל, האלק הוגאן, Gawker, והאנטומיה של התככים". מדובר בתביעה בין גוקר מדיה למתאבק האלק הוגאן, כמו גם במעורבותו של פיטר תייל בסכסוך. הספר זכה לביקורת טובה של ויליאם ד' קוהאן מהניו יורק טיימס.  "קונספירציה" מעובד לסרט עלילתי. צ'ארלס רנדולף כותב את התסריט ופרנסיס לורנס מביים.  באוקטובר 2019 פרסם הולידיי את Stillness Is the Key, הראשון בספריו שהגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.   הספר טוען לגישה מאוזנת לחיים ולהגבלת כמות ה"רעש". הוא מתייחס בעיקר לסטואיות, אך גם לבודהיזם, קונפוציאניזם, דאואיזם ודתות אברהמיות. ספרו האחרון הוא Lives of the Stoics, בשיתוף עם הסופר סטיבן הנסלמן.  הספר הוא אוסף ביוגרפיות של יותר משני תריסר פילוסופים שחיו על פי המידות הסטואיות של אומץ, מתינות וחוכמה.
קריירה > סטואיות

כשהולידיי היה סטודנט בקולג', המליץ ד"ר דרו על אפיקטטוס שהעניק השראה להתעניינותו של הולידיי בסטואיות. הניו יורק טיימס ציין את הולידיי, בזכות ספריו, מאמריו והרצאותיו, כמי שתרם לפופולריות הגוברת של הסטואיות. הוא תואר גם כ"מוביל מתקפת הסטואיות", שזכתה לפופולריות בקרב יזמי עמק הסיליקון. גרגורי הייז, שתרגומו משנת 2002 ל"מדיטציות" של מרקוס אורליוס הפך רב מכר, כתב על הכתיבה הסטואית של הולידיי שהיא "ברוח המודלים העתיקים שלו" והוסיף: "הולידיי הוא גם מספר סיפורים גדול."
קריירה > שיתוף פעולה עם טים פריס

הולידיי התראיין לפודקאסט The Tim Ferriss Show וכתב פרק בספרו של טים פריס, Tools of Titans.
חיים אישיים

הולידיי כתב מכתבים פומביים המעודדים את אביו שלא להצביע לדונלד טראמפ בשנת 2016 ובשנת 2020. למרות התנגדותו הציבורית לקמפיין הנשיאותי של טראמפ בשנת 2016, הוצע להולידיי תפקיד מנהל תקשורת בממשל טראמפ, תפקיד שלא הסכים לקבל. הולידיי תמך בג'ו ביידן בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2020. לדבריו, "למי ששואל מה קרה לשלט ביידן ... תלינו אותו בחווה שלנו בטקסס, שם אנחנו הבעלים של אקדחים, מגדלים פרות לבשר, מעדיפים מיסים נמוכים, מניפים דגל אמריקה ובעיקר רוצים שיעזבו אותנו לבד. זה בהחלט אפשרי להיות בעל אמונות "שמרניות" ולדעת מה הדבר הנכון והברור לעשות בשנת 2020." בספטמבר 2020 יזם הולידיי מימון ותרם באופן אישי 10,000 דולר להסרת שתי אנדרטאות קונפדרציה במחוז בסטרופ ובית המשפט אישר את הסרתן והעברתן של האנדרטאות לאתר חלופי בפברואר 2021.
הולידיי הוא הבעלים והמנהל של חנות הספרים העצמאית Painted Porch Porch Shop בבסטרופ, טקסס. הוא נשוי ויש לו שני בנים. הוא גר בחווה של 40 דונם במחוז בסטרופ, טקסס.
אסורדה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מרק 
 מטבח:  פורטוגזי
 אזור מוצא:  אל-אנדלוס
 מוצא:  פורטוגל פורטוגל
 מרכיבים עיקריים:  שום, כוסברה, ביצה
 
אסורדה (בפורטוגזית: Açorda) הוא מרק המורכב מלחם פרוס דק עם שום, כוסברה, שמן זית וביצה עלומה.
למרק גרסאות שונות ומלבד הגרסה הבסיסית, קיימות גם גרסאות עם שרימפס ודג בקלה.
היסטוריה

מרק האסורדה הופיע לראשונה במאה ה-5 לספירה, טרום הופעת האסלאם.
מאכל זה מזוהה עם המטבח הערבי והוא מיוחס להאשים איבן עבד מאנאף שנהג לאכול אותו עם דלעת, בשר ופירורי לחם.
עם הגעתם של המוסלמים לחצי האי האיברי בתחילת המאה ה-8, הגיע גם התורוד (Thurûd) שמכונה גם אסורדה.
הערות שוליים

↑  Açordas, www.virgiliogomes.com
↑  [https://run.unl.pt/bitstream/10362/20916/1/acorda.pdf Uma sopa de pão, da Alta Idade Média à atualidade
Açorda]
רקפתיים

| רקפתיים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: אברשאים
משפחה:: רקפתיים
שם מדעי
 Primulaceae ‏בטש, 1794
רַקַּפְתִיִּים (שם מדעי: Primulaceae) היא משפחת צמחים עשבוניים, בסדרת האברשאים ממחלקת הדו-פסיגיים. המשפחה מונה כ-57 סוגים ו-3281 מינים. הרקפתיים הם על פי רוב צמחים עשבוניים רב-שנתיים בעלי קנה-שורש או פקעות, לעיתים חד-שנתיים או בני-שיח. משפחה זו נפוצה על פני כל העולם ובמיוחד באזורים הקרים והממוזגים של כדור הארץ. בישראל וסביבתה מיוצגת משפחה זאת לפי שיטת המיון העכשווית על ידי 9 מינים, שמשויכים ל-5 סוגים שהם: רקפת, ליסימכיה, אנדרוסק, ערידה (Samolus) ובכור-אביב (Primula). הסוגים מרגנית (Anagallis) וזעריר (Asterolinon) בוטלו ואוחדו תחת הסוג ליסימכיה (Asterolinon).
שמה המדעי של הרקפתיים, Primulaceae, מבוסס על הסוג Primula (בְּכוֹר-אָבִיב), שהוא הסוג המרכזי במשפחה זו וכולל 545 מינים ותפוצתו הטבעי באזורים ממוזגים ותת-טרופיים עד להרים טרופיים. בישראל וסביבתה מיוצג בכור-אביב (Primula) על ידי מין הבר, בכור-אביב סיני (Primula boveana). מין זה הוא צמח עשבוני רב-שנתי, שפרחיו צהובים, אנדמי לסיני, נדיר מאוד ובסכנת הכחדה.
במינים מן הסוגים (Hottonia, Primula) קיים מנגנון למניעת האבקה עצמית הבנוי על רב-צורתיות של איברי המין (הטרוסטיליה) שנחקרה לראשונה בסוג בכור-אביב (Primula).