stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסעוד חזן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1910 ה'תר"ע בערך דגאנה, מרוקו
 פטירה:  3 באוקטובר 1962 (בגיל 52 בערך) ה' בתשרי ה'תשכ"ג שלומי, ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות, ירושלים
 תאריך עלייה:  1955
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  אל-קלעה, נועם, שלומי
 תקופת הפעילות:  ?–1962 
 רבותיו:  הרב יעקב דהאן
 תלמידיו:  הרב אברהם אלמליח
 בת זוג:  רוחמה
 אם:  תמו
 צאצאים:  הרב שלום חזן; דוד חזן
 רב וראש ישיבה באל-קלעה
 רב מושב נועם
 רב העיירה שלומי
 
הרב מסעוד חזן (1910–1962) היה רב וראש ישיבה באל-קלעה (אנ') שבמרוקו, רב מושב נועם ורבה הראשון של העיירה שלומי.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1910 בכפר דגאנה. למד בישיבתו של רבי יעקב דהאן במרקש. לאחר גמר לימודיו התמנה למלמד תינוקות בכפר סמוך לאל-קלעה, ולפרנסתו עסק בתפירת כפתורים. לאחר פטירת הרב יהודה אלמליח, התמנה תחתיו כרבה של אל-קלעה, ועמד שם בראשות ישיבה גדולה. על תלמידיו נמנה הרב אברהם אלמליח.
בשנת 1955 עלה עם משפחתו לארץ, וב-1956 החל לכהן כרב מושב נועם שבחבל לכיש. הוא היה חבר בוועדה מיוחדת לענייני דת באזור חבל לכיש (שפעלה מטעם מועצה אזורית שפיר), והיה אחראי מטעמה לפקח על צורכי הדת במושבים זבדיאל, זרחיה, כרמון, מנוחה, רווחה ונועם
בשנת 1959 התמנה לרבה של שלומי. נהג להעביר שיעורים לרבני הגליל המערבי.
נפטר בפתאומיות בה' בתשרי ה'תשכ"ג, 3 באוקטובר 1962, ונקבר לבקשתו בהר המנוחות בירושלים. לאחר פטירתו התברר כי משרד הדתות לא שילם עבורו את תשלומי הביטוח הלאומי, ולכן אלמנתו לא קיבלה קצבאות כנהוג.
בנו דוד חזן כיהן כראש מועצת שלומי בין 1969 ל-1983.
שמו הונצח ברחוב בשלומי. יורשו בתפקיד, הרב מסעוד ריוח, ייסד ישיבה על שמו בשלומי.
הערות שוליים

↑  כ.פ. אלכסנדרוני, ביישובי תורה ועבודה, הצופה, 6 בפברואר 1956
↑  מ. צ., כנס לעניני דת בישוב איזור שפיר, הצופה, 27 ביוני 1957
↑  דבורה רוזנברג, טכס מפואר בביה"ס הממ"ד בשלומי, הצופה, 6 ביולי 1959
↑  הרב מסעוד חזן ז"ל למנוחות בירושלים, הצופה, 9 באוקטובר 1962
↑  חיים פיקרש, הרבנים בוועידתם, הצופה, 7 ביוני 1963
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012249869405171  VIAF: 441167807253418130001   WorldCat (עם VIAF): 441167807253418130001
מכונית השנה באירופה

לוגו התחרות
מכונית השנה באירופה הוא פרס המחולק מדי שנה מאז שנת 1964 על ידי מגוון מגזיני רכב מכל רחבי אירופה. הזוכה נבחרת על ידי כתבי רכב בהצבעה. לכל מדינה ניתן ייצוג יחסי בהתאם לגודל שוק ותעשיית הרכב שבה. בתחרות אין משמעות לקטגוריה אליה משתייכים הרכבים - כל שנה מוכרז רכב אחד כזוכה. יצרני רכבים רואים חשיבות גדולה בפרס זה.[דרוש מקור]
כללי התחרות

בתחרות יכולים להשתתף רק דגמים חדשים שיצאו לשוק במהלך 12 החודשים שקדמו לתחרות. התחרות לא מוגבלת רק ליצרנים אירופים, אבל ההשתתפות מותנית בכך שהרכב מוצע למכירה לפחות ב-5 מדינות שונות באירופה ומכר לפחות 5,000 יחידות בשנה האחרונה.
הרכבים המועמדים נבחנים על פי מספר קריטריונים: עיצוב, נוחות, בטיחות, חסכנות, אחזקה, ביצועים, פונקציונליות, שביעות רצון של נהגים, מחיר ועמידה בתקני איכות הסביבה. גם חדשנות טכנולוגית ויחס עלות-תועלת מהווים גורמים חשובים.
בשלב הראשון של התחרות מתקיימת הצבעה רגילה, בה נבחרים 7 הרכבים שזכו לניקוד הגבוה ביותר. בשלב הגמר מקבל כל שופט 25 נקודות, אותן הוא מחלק בין הדגמים המועמדים. להצבעה יש מספר מגבלות: יש לתת ניקוד לפחות ל-5 מ-7 מכוניות, מספר הנקודות המקסימלי שניתן להעניק לרכב הוא 10 נקודות ואין אפשרות לדרג יותר מרכב אחד במקום הראשון. ההצבעה גלויה, וכל אחד מהשופטים מפרסם את הצבעתו, בתוספת נימוק לאופן החלוקה.
תחת כללים אלו, פיזור הנקודות שנוצר בין הדגמים הוא רחב מאוד. בשנת 1988 זכתה בתואר פז'ו 405 בפער של 212 נקודות מהסיטרואן AX, שהגיעה למקום השני - הפער הגדול ביותר בתולדות התחרות. פולקסווגן גולף זכתה באותו פער של נקודות בשנת 2013.
רנו קליאו (1991, 2006) ,פולקסווגן גולף (1992, 2013) וטויוטה יאריס (2000,2021) הם שלושת דגמי המכוניות היחידים שזכו בתואר יותר מפעם אחת.
בשנת 2011 זכתה בתואר ניסאן ליף - המכונית החשמלית הראשונה שזוכה בתואר.
ראו גם

מכונית השנה בצפון אמריקה
הערות שוליים

↑  The spirit of Car of the Year
↑  "סיטרואן XM" "מכונית השנה באירופה" שנת 1990 web.archive.org/web/20130626071657
↑  אופל / ווקסהול אסטרה : מכונית השנה, 2016 caroftheyear.org/winners/2016/index
↑  קינן כהן‏, פיג'ו 3008  מכונית השנה 2017, באתר וואלה, 7 במרץ 2017
ממתח

ממתח הוא מתח או זרם קבוע במעגל חשמלי שעוזר לקביעת 'נקודת עבודה' מתאימה לרכיב אלקטרוני, כלומר לקביעת מצב זרם ישר (DC) שיגרום להתנהגות זרם חילופין (AC) רצויה של הרכיב במעגל.
ההתקן המדובר הוא בדרך כלל טרנזיסטור או דיודה. בניתוח של צומת PN, מדובר על ממתח קדמי או ממתח אחורי על הצומת.
ערך זה הוא קצרמרבנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מנוחה גלבוע

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 במרץ 1926 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  3 בינואר 1998 (בגיל 71) 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 צאצאים:  מאיר גלבוע 
 
מנוחה גלבוע (20 במרץ 1926 - 3 בינואר 1998) הייתה פרופסור בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

מנוחה גלבוע נולדה בירושלים, למדה בבית הספר הריאלי בחיפה. שירתה כחיילת במלחמת העצמאות וטיפלה במשפחות הנפגעים בצה"ל. למדה בבית המדרש למורים בתל אביב. למדה לתואר הראשון בחינוך וספרות באוניברסיטה העברית בירושלים. למדה לתואר שני ודוקטורט באוניברסיטת תל אביב. הגישה את עבודת המאסטר ב-1967 בנושא "טיפולוגיה של גבורי יוסף חיים ברנר". עשתה את הדוקטורט, אותו הגישה בשנת 1972, בהנחייתו של פרופ' גדליה אלקושי תחת הכותר: "בחינת הביקורת הספרותית של דוד פרישמן וההשפעות עליה מבית ומחוץ".
החל מ-1962 לימדה במוסדות שונים להכשרת מורים: בית ברל, סמינר הקיבוצים, מכללת הדסה. החל מ-1972 לימדה בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב. כתבה ספרי שירה וכתבה גם ספרי סיפורת לילדים ונוער.
התגוררה בתל אביב, אמו של הקרימינולוג מאיר גלבוע.
ספורת ושירה שכתבה

באינמקום / מנוחה גלבוע ; ציירה: שוש חפץ.  תל אביב : אל"ף, 1968
גנים תלויים / מנוחה גלבוע . תל אביב: עקד, 1981
ספרי עיון שכתבה

בין ריאליזם לרומאנטיקה: על דרכו של דוד פרישמן בביקורת, אוניברסיטת תל אביב, רשות המחקר; הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ה
מבנים ומשמעויות: עיונים בסיפור ההשכלה, עקד, [1977]
ניצני העיתונות העברית 1691-1856, המכון לחקר הספרות העברית ע"ש בנציון כ"ץ, אוניברסיטת תל אביב, 1977
לקסיקון העיתונות העברית במאה XIX, בית הספר למדעי היהדות ע"ש רוזנברג, אוניברסיטת תל אביב, 1986
פצעי זהות: עיונים ביצירתו של חנוך ברטוב, פפירוס, 1988
המהלך החדש ומחוצה לו בספרות העברית, המכון לחקר הספרות העברית ע"ש בן-ציון כץ, בית הספר למדעי היהדות ע"ש ח' רוזנברג, הפקולטה למדעי הרוח, אוניברסיטת תל אביב, 1991
לקסיקון העיתונות העברית במאות השמונה-עשרה והתשע-עשרה, מוסד ביאליק, בשיתוף בית-הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג, אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ב
על ספרות ילדים ונוער, רשפים, 1994
חלומות הזהב ושברונם: ספרות ואידאולוגיה ביצירת בנימין תמוז, הקיבוץ המאוחד, 1995
ספרים שערכה וההדירה

לאה גולדברג: מדריך למורה / עריכה: מנוחה גלבוע, ירדנה הדס, י’ שקד. ירושלים: [חמו"ל], תשל"א
אל תבוזו לגנב / מאת א"ה"ל (אריה הלל ליבשיץ); ההדירה לפי כתב היד של המחבר וצירפה מבוא והערות מנוחה גלבוע. תל אביב: מכון כץ לחקר הספרות העברית, אוניברסיטת תל אביב, פפירוס, תש"ם 1980
סיפורים / בן אביגדור: ליקטה וצירפה מבוא והערות מנוחה גלבוע, תל אביב: ד. רכגולד, תש"ם 1980
שירי שפת קודש: (מבחר) / אד"ם הכהן: ההדירו והוסיפו מבוא והערות מנוחה גלבוע ויהודה פרידלנדר. ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ז 1987  (ספריית "דורות": 57)
דוד פרישמן: מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו / ליקטה וצירפה מבוא וביבליוגרפיה: מנוחה גלבוע. תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988
לקריאה נוספת

אבנר הולצמן, "מנוחה גלבוע ז"ל", מדעי היהדות 38, תשנ"ח, עמ' 346-343.
אבנר הולצמן, עין בעין: על עשרים חוקרי ספרות, הוצאת כרמל, ירושלים, 2018, עמ' 67 - 71
מכסימיאנוס

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־5 
 פטירה:  המאה ה־6 
 שם לידה:  Maximianus 
 שפות היצירה:  לטינית 
 סוגה:  אלגיה 
 
מכסימיאנוס (Maximianus; המאה השישית לספירה) היה משורר לטיני שזכה לכינוי "אחרון המשוררים הרומאים".
חייו

לא ידוע לנו דבר על חייו של מכסימיאנוס מלבד מה שניתן להסיק משירתו. הוא כתב שמוצאו היה מן האטרוסקים, ותיאר את ימי נעוריו ובגרותו כידידו של בואתיוס, שאותו כינה: "החוקר הגדול של דברים גדולים." הוא כתב שבימי זקנתו נשלח כשגריר אל חצרו של קיסר האימפריה הביזנטית בקונסטנטינופול. מלומדים אחדים סבורים כי שירתו כוללת גם את דבריהם של מחברים אחרים, ולכן לא ניתן להסתמך על השם מכסימיאנוס כדי לקבל אינפורמציה מהימנה על משורר זה.
שירתו

שירת מכסימיאנוס בדרך כלל מחולקת לשש אלגיות. היא עוסקת בניגוד שבין צרות הזקנה לבין חוסן הנעורים והאהבה. האלגיה הראשונה והארוכה ביותר עוסקת באומללותו של זקן שחייו כחיי מת שעודנו בחיים.
דוגמה: "אויה! איזה חלק נשאר לזקנים בחיים?" או "העולם מלא אנשים שונים וכל אחד נהנה מדברים אחרים, אבל לא כל העיסוקים מתאימים לכל גיל." או "הרופאים מאלצים אותנו לוותר על הרגלינו, ואנו חדלים מלחיות כדי להמשיך בחיינו. האם חייב אני להחשיב כחיים אנשים המנועים מלראות את אור היום ושאינם נושמים אוויר חופשי?"
האלגיה השנייה מתארת את אהבתו הרבה לליקוריס שנטשה אותו כאשר החל להזדקן. באלגיות השלישית והרביעית הוא מתאר את תשוקת נעוריו לאקילה ולקנדידה. האלגיה החמישית מספרת על אהבתו הנכזבת לנערה יווניה כשהיה שגריר במזרח, ועל תגובתה לחוסר האונים שלו שבא עליו בגלל זקנתו. האלגיה השישית מורכבת משתים עשרה שורות המביעות את האימה מן המוות הקרב ובא.
מורשתו

למרות הטקסט האירוטי, חרוזיו של מכסימיאנוס היו חלק של לימודי השירה הלטינית בבתי הספר היסודיים של המאה האחת עשרה ושל המאה השתים עשרה. אולי מפני השימוש בשירתו בחינוך היסודי, אנו מוצאים את הדיה אצל מחברים רבים של ימי הביניים. פואמה אנגלית בשם "ייסוריו של מכסימיאנוס" מבוססת על האלגיה הראשונה שלו. השימוש שעשה ג'פרי צ'וסר בשירת מכסימיאנוס היה נושא למחקר על ידי מלומדים אחדים.
אם כי שירתו של מכסימיאנוס הופיעה בדפוס כבר בשלהי המאה החמש עשרה, רק בשנת 1501 היא זכתה לתשומת לבם של מלומדי הרנסאנס, אחרי שנערכה על ידי פומפוניוס גוריקוס מנאפולי. הוא פרסם אותה כשירתו של קורנליוס גאלוס - המשורר הרומאי בן המאה הראשונה לפנה"ס ששירתו אבדה. טעות זו גרמה לשירת מכסימיאנוס להיות מיוחסת לגאלוס במשך מאה שנה.
מיכאל סרווטוס

| --- | --- |

 לידה:  29 בספטמבר 1511 Villanueva de Sigena, ספרד 
 הוצאה להורג:  27 באוקטובר 1553 (בגיל 42) ז'נבה, רפובליקת ז'נבה 
 מדינה:  ספרד, ממלכת צרפת 
 השכלה:  אוניברסיטת פריז  אוניברסיטת בזל  אוניברסיטת טולוז 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית, נצרות פרוטסטנטית 
 חתימה:   
 
מִיכָאֵל סֶרְוֶוטוּס (בספרדית מִיגֶל סֶרְוֶוט (Miguel Servet), או סֶרוֶוטוֹ (Serveto) כפי שהיה במקור; 29 בספטמבר 1511 – 27 באוקטובר 1553) היה תאולוג, רופא והומניסט ספרדי שחי ופעל בצרפת. סרווטוס התעניין בחקר של מגוון מדעים נרחב, אסטרונומיה ומטאורולוגיה, גאוגרפיה, תורת המשפט, חקר התנ"ך, מתמטיקה, אנטומיה ורפואה. לסרווטוס היו תרומות חשובות בהיסטוריה של כמה מתחומים אלו, בייחוד ברפואה ובתאולוגיה.
העיסוק ברפואה

לאחר שסיים את לימודי הרפואה ב-1538 החל סרווטוס לעבוד כרופא. הוא התמנה לרופאו האישי של הארכיבישוף פאלמייה (Palmier) מוויין (Vienne), וכן כרופאו של גי דה מוז'ירון (Guy de Maugiron), המושל הכללי של דופינה (Dauphiné). כלפי חוץ נשאר סרווטוס קתולי אדוק בעודו ממשיך את מחקריו בתאולוגיה. בעודו עוסק ברפואה באזורים שבסמוך לליון במשך כחמש עשרה שנים, הוציא סרווטוס לאור שני ספרים. האחד עוסק בגאוגרפיה של תלמי, והשני היה עריכה מחדש של תרגום המקרא של פאנייני (Biblia sacra ex Santis Pagnini tra[ns]latione). סרווטוס הקדיש את המהדורה הראשונה של הספר על תלמי והמהדורה של תרגום המקרא שערך לפטרונו איג דה לה פורט (Hugues de la Porte), ואת המהדורה השנייה של הספר על הגאוגרפיה של תלמי הקדיש לפטרונו האחר, הארכיבישוף פאלמייה. כאשר שהה בליון כתב סרווטוס חוברות על נושא הפרמקולוגיה (תורת התרופות) ובו הגן על רעיונותיו של סימפוריאן שאמפייה (Symphorien Champier), שהיה פטרונו, כנגד לאונרד פוקס (Leonard Fuchs).
סרווטוס עבד גם כמגיה והוציא לאור ספרים נוספים שכתב שעסקו ברפואה ובפרמקולוגיה. ב-1553 הוציא סרווטוס לאור ספר תאולוגי נוסף שכותרתו "Christianismi Restitutio" ("שיקום הנצרות"), שבו שלל שוב את השילוש הקדוש. שנים קודם לפרסום הספר שלח סרווטוס עותק לז'אן קלווין, והחל בכך תכתובת ארוכת שנים בין השניים. בתחילה כתב סרווטוס לקלווין תחת הכינוי "מישל דה וילנב". קלווין, שדחה בזעם את השקפותיו כנגד השילוש הקדוש, האשימו בהסתייעות יתרה בפרשנים יהודים או בפרשנים נוצרים שנסמכו על מקורת יהודיים כדוגמת ניקולואוס דה לירה ובכוונה "ליהד" (judaizare). כך כתב קלווין לסרווטוס: "איני שונא אותך או בז לך ואיני רוצה לגרום למאסרך; אך אהיה קשה כברזל כשאראך עולב בחוצפה כה גדולה בדוקטרינה איתנה." במשך הזמן הפכה התכתובת ביניהם לנזעמת יותר ויותר עד שקלווין החליט להפסיק אותה. קלווין פיתח שנאה עזה לסרווטוס לא רק בשל דעותיו הבלתי אורתודוקסיות אלא גם בשל נימת רגש העליונות המהולה בפגיעה אישית בקלווין שהייתה שזורה במכתביו. ב-13 בפברואר 1546 כתב קלווין לידידו גיום פארל (Guillaume Farel) על סרווטוס בזו הלשון: "si venerit, modo valeat mea autoritas, vivum exire nunquam patiar" ("אם הוא יבוא לכאן, אם סמכותי שווה משהו, לא ארשה לו לעזוב כשהוא חי.")
רלוונטיות לימינו

סרווטוס נחשב לעיתים קרובות כמרטיר האוניטרי הראשון בשל דחייתו את השילוש הקדוש והוצאתו להורג בשרפה באשמת כפירה. מאז שהאוניטרים והאוניברסליסטים התאחדו ועקב כך שינו מיקוד, דעותיו אינן רלוונטיות לאוניטריזם-אוניברסליזם. כמה מלומדים טוענים כי לדעותיו היה מן המשותף עם הסאבליאניזם או האריאניזם אף שהתאולוגיה שלו היא ייחודית לו. עם זאת, קיימות בארצות הברית קהילות וכנסיות אוניטריות-אוניברסליסטיות הקרויות על שמו.
סרווטוס היה האירופאי הראשון שתיאר את מחזור הדם הקטן (או גם מחזור דם ריאתי), ובכך תרם לגילוי מחזור הדם. על אף שתגלית זו לא זכתה לפרסום מכמה סיבות. האחת שהתיאור הופיע במסה תאולוגית "Christianismi Restitutio" ולא בספר על רפואה. יתר על כן, רוב העותקים של הספר נשרפו בפומבי לאחר הדפסתם ב-1553. נותרו שלושה עותקים, אך הם נותרו חבויים במשך עשרות שנים. רק לאחר ניתוחי המעבדה שערך ויליאם הארווי ב-1616 הפך תפקיד מחזור הדם הקטן להיות מקובל על כל הרופאים.
ב-1984 שינה בית חולים ציבורי בסרגוסה את שמו מחוסה אנטוניו ל"מיגל סרווט". כיום זהו בית חולים אוניברסיטאי.
הערות שוליים

↑  González Echeverría “ Michael Servetus belonged to the famous converted Jewish family The Zaporta”, Pliegos de Bibliofilia, nº 7, Madrid pp. 33-42. 1999
↑  דואנטון: "מחקר על טבע הסמכות", פרק 3
↑  באינטון, כופר תחת מצוד, עמ' 103
↑  "הכופרים", עמ' 326
↑  Complaint Against Servetus
↑  יונג ראיבורן, ז'אן קלווין: חייו, מכתביו ועבודתו, 1914, עמ' 175
↑  רוברט דייל אוון,"הארץ הנתונה לוויכוח שבין העולם הזה לבא", 1872, עמ' 69 בהערות
↑  קלווין למרקיז דה פואה, ראש לשכתו של מלך נווארה ומושל העיר מונטלימאר (Montélimar)
ב-France Crest‏, 30 בספטמבר 1561
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268069805171  PLWABN: 9810690102605606  BIBSYS: 90348751  BNE: XX869875  BnF: cb11924534x (data)  CANTIC: a10156604  CiNii: DA10977363  GND: 11861343X  HDS: 011327  ICCU: SBLV302001  ISNI: 0000 0001 0895 5213  LCCN: n50004735  MGP: 126064  NKC: nlk20000083450  NLA: 36454409  NSK: 000691151  NTA: 27342033X  RERO: 02-A000148212  SELIBR: 198100  SNAC: w62f7tgs  SUDOC: 027133648  Trove: 1257699  ULAN: 500245814  VcBA: 495/38730  VIAF: 46767173   WorldCat (עם VIAF): 46767173 
לוח הוקרה למיכאל סרווטוס, צ'מפל, שווייצריה
פסל לזכרו של מיכאל סרווטוס, צרפת
מיכאל זמלינסקי

מיכאל זמלינסקי (הידוע גם כמיכאלס זמלינסקיס) (בלטבית: Mihails Zemļinskis, באוקראינית: Михайло Валерійович Землинський)‏ (נולד ב 21 בדצמבר 1969 בריגה) הוא פוליטיקאי לטבי ממוצא אוקראיני, וכדורגלן עבר ששיחק בעמדת בלם אחורי בקבוצת סקונטו ריגה ובנבחרת לטביה.
קריירת כדורגל

זמלינסקי גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל דינמו ריגה. כשהיה בן 17 עזב את דינמו ושיחק במשך 4 שנים בקבוצות חובבים שונות בריגה ובטלין. בשנת 1991, עם כינון לטביה העצמאית הוקמה קבוצת כדורגל חדשה בעיר ריגה - סקונטו ריגה. זמלינסקי זומן לסגל הקבוצה ובמהרה הפך לשחקן הרכב קבוע. הוא שיחק במדי סקונטו ריגה במהלך כל הקריירה שלו וזכה עם הקבוצה ב11 אליפויות ו6 גביעים לאומיים.
פעמיים ניסה זמלינסקי לפתח קריירה בין לאומית, אך ללא הצלחה משמעותית: הוא שיחק חצי עונה בקבוצת BVSC מבודפשט ועונה אחת במדי הפועל כפר סבא מהליגה הישראלית. בשנת 2005 פרש ממשחק פעיל.
קריירת כדורגל > נבחרות

זמלינסקי שיחק בנבחרת הלאומית של לטביה מיום הקמתה לאחר קבלת העצמאות בעקבות התפרקות ברית המועצות. לזכותו 105 הופעות במדי הנבחרת ו12 שערים.
הוא היה בסגל הנבחרת ליורו 2004 - השתתף בכל שלושת המשחקים של הנבחרת בתחרות.
קריירת כדורגל > קריירת אימון

בשנת 2006 הצטרף זמלינסקי לצוות המאמנים של קבוצת JFK אולימפס מהליגה הבכירה בלטביה. בהמשך אימן את קבוצת דאוגבה במשך עונה אחת, שבסופה פוטר מהקבוצה. בשנים 2009 2011 אימן זמלינסקי את הנבחרת הצעירה של לטביה.
קריירה פוליטית

בשנת 2006 הצטרף זמלינסקי אל מפלגת "הרמוניה", מפלגה סוציאל-דמוקרטית בלטביה. בשנת 2009 הפך לחבר בסאימה (הפרלמנט הלטבי). הוא נכנס לפרלמנט במקומו של חבר הפרלמנט אחרממפלגתו שעבר לתפקיד אחר. בשנת 2010 התמודד באופן ישיר בבחירות לפרלמנט וזכה. מאז ועד היום (2018) משמש כחבר פרלמנט.
תארים

אליפות לטביה : 1992, 1993, 1994, 1995, 1996, 1997, 1998, 1999, 2000, 2001, 2002, 2003, 2004
גביע לטביה בכדורגל: 1992, 1995, 1998, 2000, 2001, 2002
הכדורגלן הלטבי של השנה: 1998
מעטפת נפץ

מעטפת נפץ היא מעטפת דואר שבתוכה נמצא חומר נפץ, המתפוצץ עם פתיחתה ופוגע במקבל המעטפה. במשלוח מעטפת נפץ כמעט ואין סיכון לשולח, העושה זאת באנונימיות, אך היא עלולה שלא לפגוע במטרתה, במקרה שלא הנמען פותח את המעטפה, אלא מישהו אחר עושה זאת למענו. וריאציה של מעטפת נפץ היא חבילת הנפץ, המאפשרת משלוח כמות גדולה יותר של חומר נפץ, אך מעוררת חשד רב יותר.
בדיקת חבילה חשודה במהלך תרגיל
לשם הכנת מעטפת נפץ מרדדים חומר נפץ, מחברים אותו בעזרת חוטים אל מרעום עם סוללה זעירה ומסליקים את כל המנגנון במעטפה, עם פתיחת המעטפה משתחרר קפיץ שסוגר את מעגל הזרם וגורם להתפוצצות.
את השיטה הפעיל לראשונה בתחילת המאה ה-20 מרטין אקנברג, כימאי שוודי אשר שלח את מעטפות הנפץ לאנשי עסקים שוודים.
מקרים נוספים של שימוש במעטפת נפץ:
בשנת 1947 שלח הלח"י מעטפת נפץ לאישים בכירים בלונדון, וב-1948 שלח חבילת נפץ (ספר מחזותיו של שייקספיר שבו הוטמן חומר נפץ) לרוי פאראן, רוצחו של הנער אלכסנדר רובוביץ, אך זו התפוצצה בידיו של אחיו והרגה אותו.
מדינת ישראל השתמשה בפעולה מעין זו ב-1956, בפעולה לחיסול מוסטפא חאפז, מפקד יחידת הפדאיון בעזה, וצאלח מוסטפא אשר הפעיל יחידת פדאיון מירדן.
בשנת 1963 נהרגו 4 טכנאים שעסקו בפיתוח טילים במצרים, ממעטפות נפץ שנשלחו על ידי "המוסד", כחלק ממאבקו בפרויקט הטילים המצרי, על-פי מידע שסיפק סוכן המוסד וולפגנג לוץ.
בספטמבר 1972, דוקטור עמי שחורי, נספח החקלאות בשגרירות ישראל בלונדון, נהרג כשפתח מעטפת נפץ שמוענה אליו. את המעטפה שלח ארגון הטרור ספטמבר השחור.
בינואר 1973 נשלחו 14 מעטפות נפץ לאזרחים ישראלים אשר נבחרו ככל הנראה באקראי. פעולה זו זרעה חרדה גדולה בישראל.
בפברואר 2010 נתגלו מעטפות נפץ בסניף דואר במגדל העמק.[דרוש מקור]
לפרסום רב זכה טד קזינסקי, הידוע יותר בכינויו היונבומר, שבמשך 18 שנה שלח מעטפות נפץ בארצות הברית, הרג שלושה אנשים ופצע 29.
פברואר 2022 - מספר מעטפות נפץ התקבלו בספרד.
שיטה דומה היא שליחת מעטפות המכילות נשק כימי או ביולוגי. כך לדוגמה נעשה במתקפת האנתרקס על ארצות הברית בשנת 2001.
בישראל השב"כ ודואר ישראל בודקים את המעטפות לפני הגיען ליעדן.
לקריאה נוספת

איתן הבר, זאב שיף, לקסיקון לביטחון ישראל, הוצאת זמורה, 1976.
הערות שוליים

↑  יוסף ארגמן, זה היה סודי ביותר, משרד הביטחון - הוצאה לאור, 1990, פרק 1
↑  ירון דרוקמן, מעטפת הנפץ ורצח השליח הישראלי בלונדון. השבוע לפני, באתר ynet, 19 בספטמבר 2015
↑  יהושע כהנא, "הלנה" "הרש טרוי" ו"לוי מוסה" שלחו שמונה מעטפות־נפץ מתורכיה לישראל, מעריב, 30 בינואר 1973
↑  חלוקת הדואר בכל הארץ הופסקה בגלל מעטפות נפץ, באתר הארץ, 22 בפברואר 2010
מנוח ליידה-טדסקו

| --- | --- |

מנוח ליידה-טדסקו, מרץ 1928
 לידה:  19 באוגוסט 1895 
 פטירה:  29 בינואר 1982 (בגיל 86) 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת נאפולי פדריקו השני, הקונסרבטוריון של פראג 
 כלי נגינה:  כינור 
 
מנוח ליידה-טדסקו (באנגלית: Manoah Leide-Tedesco;‏ 19 באוגוסט 1895 - 29 בינואר 1982) היה מלחין, מנצח וכנר יהודי-אמריקאי ממוצא איטלקי.
חייו

טראנקווילו מנוח ליידה-טדסקו נולד בסיניגאליה, איטליה, אבל גדל בנאפולי. אביו, לאזארו ליידה-טדסקו, שבא במקור מרג'ו אמיליה, היה לרב הקהילה היהודית של נאפולי רבתי בשנים 1904 - 1941 והרבה הראשי של נאפולי.
מנוח ליידה-טדסקו גדל במשפחה מוזיקלית של מלחינים, זמרים ונגנים. אחיו, אנריקו ליידה (1887 - 1970) היה צ'לן קונצרטי ומנצח תזמורת, שניצח על תזמורת אטלנטה הראשונה משנת 1920 עד 1930.
ליידה-טדסקו למד באוניברסיטת נאפולי והמשיך את לימודיו לתואר שלישי בצ'כוסלובקיה (1925 - 1931), שם קיבל תוארי דוקטור בבלשנות ובסוציולוגיה. הוא המשיך את לימודי המוזיקה בקונסרבטוריון של פראג, אצל אילדבראנדו פיצטי, יוזף סוק וקארל בולסלב ייז'אק.
בשנים 1922–1923 ניצח ליידיה-טדסקו על רבות מן התזמורות הסימפוניות הראשונות במעלה במרכז אירופה, בהן התזמורת הפילהרמונית של פראג, הפילהרמונית של וינה והפילהרמונית של פרסבורג. במהלך תקופה זו נמסרו לידיו ביצועי בכורה של יצירות מאת מוריס ראוול ("הילד והקסמים" ו"אלבוראדה דל גרציוזו") "הכובע משולש הפינות" ו"האהבה הקוסמת" של מנואל דה פאיה, "קונצ'רטו לפסנתר אפילוג" של ריכרד שטראוס, "הגבירה מאפסוס" של אלסנדרו לונגו, "פיירו הסהרורי" של ארנולד שנברג, מעשה בחייל של איגור סטרווינסקי ויצירות משל אילדבראנדו פיצטי.
ליידה-טדסקו ניצח על התזמורת הקאמרית החדשה של עיריית ניו יורק בשנים 1932–1935. הביצועים הראשונים של יצירותיו הוא שודרו בתקופה זו ברשת NBC ממרכז רוקפלר. הוא ניצח על תזמורות ל-NBC, CBS, התזמורת הסימפונית של שיקגו, תזמורת בולטימור, "אורקסטה סימפוניקה" (מקסיקו סיטי), התזמורת הפילהרמונית הצ'כית, BBC, תזמורת הרדיו של רומא, תאגיד הרדיו של מערב גרמניה, קלן, גראנט פארק שיקגו.
אל ארצות הברית הגיע ליידה-טדסקו לראשונה בשנת 1912 והתאזרח בה בשנת 1932. בין 1935 ל-1945, כיהן בממשל ארצות הברית כיו"ר תוכניות התרבות למשרד החינוך האמריקאי. כמו כן עבד במשרד החוץ האמריקאי טובמכון להבנה בינלאומית. הוא הרצה ברחבי ארצות הברית ובאמריקה הלטינית ולחם למען חוקי הגירה הוגנים יותר ושיפור בקליטת המהגרים החדשים.
במסעותיו ברחבי העולם אסף ליידה-טדסקו ספרים, ציורים, מוזיקה וחברים. בין ידידיו הקרובים, שהתכתבו עמו בתדירות גבוהה ובאו לבקר אותו ואת אשתו, רג'ינה, בקהילת האמנים של קולורדו ספרינגס בשנים 1951–1981, היו הציירים עמנואל גליצנשטיין רומנו, אלואיס לקוק ופסקל קוואקנבוש; המוזיקאים ארנסט טוך, מריו קסטלנואובו-טדסקו, רפאל קובליק וזמרת האופרה רוזה רייזה; גם אלברט סייבין, מפתח התרכיב נגד פוליו היה ידידו הטוב.
יצירות

בשנת 1952 ניצח רפאל קובליק על התזמורת הסימפונית של שיקגו בביצוע יצירתו של ליידה-טדסקו, "לעת קציר, פרלוד מחולות".
יצירות אחרות של ליידה-טדסקו הן:
אופוס 1 - שלישייה לכלי קשת
אופוס 2 - מחזור שירים לסופרן
אופוס 3 - סרנדה לבריטון וויולה למחזה La cena delle beffe
אופוס 4 - רומנסה לכינור ופסנתר
אופוס 5 - קונצ'רטו לכינור ותזמורת (לא גמור)
אופוס 6 - Chansonette Francaise לתזמורת
אופוס 7–8 שתי יצירות לכינור ותזמורת
אופוס 9–10 - שני קטעי סולו לכינור על פי סקרלטי
אופוס 11–14 - חמישיות כלי נשיפה מעץ (שני כרכים)
אופוס 15 - "אסטוריאס" לתזמורת סימפונית
אופוס 16 - פרלודים לפסנתר
אופוס 17 - פרלוד מס' XXIV
אופוס 18 - פוגה מס' VIII
אופוס 19 - פרלוד מחולות לתזמורת סימפונית
אופוס 20 - נעימות אקזוטיות מדרום אמריקה
אופוס 21 - סונאטה לכינור ופסנתר
אופוס 22 - סונאטה סיציליאנית לפסנתר (Sonata di Siciliano per Pianoforte)
אופוס 23 - רביעייה לכלי קשת ( Quartetto ad Archi)
אופוס 24 - קונצ'רטו לארבעה בסונים (Concerto a Quattro con Fagotto)
אופוס 25 - הוקרה למאהלר - כינור ותזמורת
אופוס 26 - סונאטה לאבוב ופסנתר (ביצוע בכורה 18 באפריל 1961 בתיאטרון לה פניצ'ה, כחלק מן הפסטיבל הבינלאומי למוזיקה מודרנית בביאנלה של ונציה.
אופוס 27 - סימפוניה על טרגדיה יוונית
לקריאה נוספת

Cassidy, Claudia (December 10, 1952). "Poulenc's Concerto and Leide-Tedesco Dances New in Orchestra Hall". Chicago Daily Tribune, p. B8
Milwaukee Journal (May 6, 1945). "Leide-Tedesco is Speaker at Closing Event". p. 4, Section VII
No, Kum-Sok and Osterholm, J. Roger (1996). A MIG-15 to Freedom: Memoir of the Wartime North Korean Defector. McFarland. ISBN 0-7864-0210-5
Pittsburgh Press (August 7, 1927). "Leide-Tedesco Home from European Trip".
Stuckenschmidt, H. H. (1968). Maurice Ravel, Variations on His Life and Work (Translated from German by Samuel R. Rosenbaum). Philadelphia: Chilton
הערות שוליים

↑  רשה, ג'ובאני (2007),  "I Fiorentino / Fiorentini: esempi migratori nel '500"
↑  Atlanta History Center  המרכז ההיסטורי של אטלנטה
↑  נו ואוסטרהולם, "מילווקי ז'ורנל", 6 במאי 1945, עמ' 179
↑  אוסף ליידה-טדסקו. Letters from Albert B. Sabin 1934-1967
↑  ארגון הביאנלה  Festival Internazionale di Musica Contemporanea, I programmi 1930 – 1972
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 7b0ac2a3-de9e-4723-8ea2-c5024d3d933a
מכסף

מכסף הוא בית חרושת לסכו"ם.
היסטוריה

בית חרושת מכסף הוקם[דרושה הבהרה] כבית מלאכה למתכת על ידי ד. פרידלנדר שהביא מכונות מגרמניה, י. פטר שהביא את המבנה ברחוב שינקין 40, ומר ורמן, תעשיין שעלה מהולנד. בתחילה עשה בית החרושת מלאכות שונות במתכת שכללו שיניים תותבות, סכו"ם ותכשיטים, אך במהרה נודע בכלי הסכו"ם המהודרים שלו. בית החרושת עבר לחולון אך לא הצליח ובשנת 1940 נמכר לזאב לוינסון ששינה את שמו ל"מכסף". פרידלנדר המשיך בייצור נפרד של סכו"ם בפרדס כץ. בית חרושת מכסף היה למוביל בייצור סכו"ם בארץ ישראל והמשיך לייצר כלי סכו"ם יוקרתיים, גם לייצוא, תוך הבטחת אחריות ל-25 שנה.
בנובמבר 1945 התקיימה שביתה בבית החרושת, שבעקבותיו הועלו משכורות העובדים. בשנת 1953, על רקע קשיים בשיווק התוצרת, פוטרו פועלים רבים ונותרו כ-20 עובדים מתוך 130 שעבדו בו קודם לכן. הקשיים נמשכו אל תוך שנת 1955. בנובמבר 1955 נחתם הסכם על העברת המפעל לירושלים. בפברואר 1957 הוגשה בקשה לפירוק המפעל לאחר שצבר חובות כבדים.
ביוני 1960 נסגר המפעל בגלל קשיים כלכליים. באוגוסט 1960 נקנס מכסף על אי הגשת דו"חות מס. בשנת 1961 רכש קיבוץ ניר עם את מכסף, שהיה בהליכי פירוק.
בשנת 1987 המפעל נקלע שוב למצוקה כלכלית אך נחלץ ממנה.