מאטיי קאראג'אלה
קורות חייו > מלחמת העולם הראשונה

במהלך השלבים המוקדמים של מלחמת העולם הראשונה, כיוון שרומניה נותרה מדינה נייטרלית, מתעדות רשימותיו של קאראג'אלה שחברו בוגדאן-פיטשטי פעל כסוכן פוליטי של מעצמות המרכז, וכי הכסף שהעמיד לרשותו סופק על ידי קרנות תעמולה גרמניות. אף על פי כן, שני האישים היו קרובים זה לזה במיוחד במהלך ואחרי 1915, וב-1916 אף ביקרו יחד בברלין. באותה תקופה ביקר קאראג'אלה גם בחוג הספרותי הגרמנופילי שהוקם על ידי מרגריטה מילר ורגי (אנ'), ולווה על פי הדיווח 10,000 ליי מבוגדן-פיטשטי, שאותם לא החזיר. העדפותיו הגרמנופיליות והשמרנות המסורתית (אנ') של קאראג'אלה עצמו חיסלו עד אז את הפרנקופיליה התרבותית שלו, ונפוצו שמועות שהוא עצמו היה מרגל של האימפריה הגרמנית.
מאטיי קאראג'אלה, שהיה מבקר תדיר במסעדה הנודעת Casa Capșa (אנ'), היה מוקף ללא הרף בקבוצה צמודה של בליינים, שכללה את אורינובסקי (Uhrinowsky) והאריסטוקרט גאורגה ז'ורג'ה-נגרילשטי (Gheorghe Jurgea-Negrilești). מאוחר יותר הצטרף אליהם האדמירל הרוסי וסיולקין, שהיה לכאורה בנו הבלתי חוקי של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה. הודות להתערבותו של אורינובסקי, הפך קאראג'אלה לכתב של סוכנות העיתונות העות'מאנית "אסמנלי", משרה שבה שירת במשך שמונה חודשים, עד שכפי שכתב מאוחר יותר, "המים המתוקים" של [החברה] התייבשו". באמצע קיץ 1916 תרם קאראג'אלה כסף לקרן שנועדה לעטר את קברו של שטפן לוקיאן (אנ') בבית הקברות בלו (אנ') בפרוטומה שיכין הפסל דימטריה פצ'ורה (אנ'). לוקיאן, צייר שנפטר זמן קצר קודם לכן, היה בן טיפוחיו של בוגדן-פיטשטי (הסכסוך העולמי ואירועים מאוחרים יותר מנעו זאת).
כאשר רומניה הצטרפה למדינות ההסכמה והחלה המערכה הצבאית הרומנית, וכשגיוס החובה לצבא הרומני דילג עליו ניסח קאראג'אלה את הראשון משלושת החלקים של Craii de Curtea-Veche, שכותרתו "Crailor Întâmpinarea" ("פגישה עם המלכים"). מאוחר יותר כאשר הוא יהרהר על חשיבותה של 1916, הוא יראה בה את "סוף ה-Ancien Régime". הוא לא הצטרף לשלטונות ותומכי טאקה יונסקו כשהם התפרסו מחדש במולדביה כשדרום רומניה נכבשה על ידי מעצמות המרכז, ונשאר בבוקרשט. הוא עדיין היה פעיל בחוגי הגרמנופילים, כולל אלה שבחרו בשיתוף פעולה, וזכה להערכה רבה על ידי כוחות הכיבוש: אחיו לוקה הועסק במנגנון המנהלי החדש, אך על קידומו של מאטיי עצמו לדרגת פרפקט הטיל לופו קוסטקי, שר בממשלת הבובות, וטו. לאחר שממשלתו של אלכסנדרו מרגילומן (אנ') חתמה על הסכם הכניעה של מאי 1918 מול מעצמות המרכז, הוא הודיע על תמיכתו במפלגה השמרנית הפרו-גרמנית יותר: ב-29 ביוני 1918, הוא ולוקה היו בין החותמים על מכתב שהופנה אל פטרה פ. קארפ הקשיש, המנהיג השמרני לשעבר, שביקש ממנו להשתלט על השלטון במדינה. הבחירה הפוליטית שלו הייתה שנויה במחלוקת רבה, וחשיפתה תרמה מאוחר יותר לסיום הקריירה הפוליטית של קאראג'אלה. במאמר ביוגרפי ביקורתי משנת 1970 על מאטיי קאראג'אלה, ייחס צ'וקולסקו למאטיי את חיבור המסמך, וטען שלוקה הסכים להצטרף רק כתוצאה מהלחצים של אחיו.
ב-1919, כאשר יונסקו השיג השפעה פוליטית באמצעות הברית עם ליגת העם (אנ'), מונה קאראג'אלה לראש לשכת העיתונות של שר הפנים (אנ'), וכיהן עד 1921. מכתבים מאוחרים יותר שלו עולה כי הוא היה מאוד לא מרוצה מהמשרה, שאותה השווה ל"הורדה בדרגה", וכי הוא התרעם על יונסקו שלא הטיל עליו את ניהול המשרה הדיפלומטית של קונסול. לפיכך הוא התפטר ועזב את השמרנים-דמוקרטים, פעולה שאותה הגדיר מאוחר יותר כ"טעות חמורה". קאראג'אלה חי, לכאורה, במצוקה, התגורר במגורים זמניים בבתים זולים שונים בפאתי בוקרשט, ונזרק לפחות ממקום אחד כזה לאחר שלא שילם את שכר הדירה שלו. יון ויאנו מאמין שלהתמקדות הבלעדית שלו בכתיבת Craii... הייתה "אפקט טיפולי", בכך שעזרה לסופר להתמודד עם המצב.
כמו כן, בשנת 1921, הודפסה טיוטה ראשונה של "Remember" שלו בוויאצה רומניאסקה (אנ'). החלק השני של Craii‏, "Cele trei hagialâcuri" ("שלוש העליות לרגל"), נכתב באופן ספוראדי בין 1918 ל-1921 (לפי קאראג'אלה עצמו: "זה נכתב על שולחנות של מסעדות, במאורת ההימורים, באולם ישיבות בבית משפט השלום"). הוא התחתן עם מריקה סיון (Marica Sion), בתו של המשורר והאציל גאורגה סיון (אנ'), בשנת 1923, ובכך הפך לבעלים של חלקת אדמה בשם סיונו (Sionu), בפונדולה (אנ') (אף על פי שבפועל הוא התגורר במרכז העיר בוקרשט). אשתו, שאותה הוא כנראה פגש לפני 1916, בזמן שהשתתפה באירועים של מילר ורגי, הייתה מבוגרת ממנו ב-25 שנים. למרות הבעלות של אדמות במדינה וחיים נוחים בעיר, התוודה קאראג'אלה על נוסטלגיה כלפי הבתים שבהם גדל, ובמיוחד לביתה של אימו בבוקרשט.