stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארצות כתר בוהמיה
היסטוריה > בית הבסבורג

בשנת 1526 נהרג לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה בקרב מוהאץ', ובעקבות כך הוכתר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה מבית הבסבורג למלך בוהמיה. פרדיננד שהחזיק כבר בארכידוכסות אוסטריה, ובנוסף ירש כעת חלק מממלכת הונגריה, צירף את כל הנחלות והקים את ממלכת הבסבורג.
בשנת 1609 הפך רודולף השני את פראג, בירת בוהמיה, לבירת האימפריה הרומית הקדושה. מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך בוהמיה, מת בשנת 1617 מבלי שהותיר אחריו יורש ביולוגי. בן דודו, פרדיננד פון שטיריה, ירש אותו כמלך בוהמיה והיה לקיסר פרדיננד השני. הלה היה קתולי אדוק, אשר התחנך על ברכי הישועים, ושאף להחזיר את הקתוליות לגדולתה. משום כך היה בלתי אהוד על ידי תושבי בוהמיה, שהיו קלוויניסטים ברובם (לימים פרוטסטנטים). התנגדותם של תושבי בוהמיה למלכם החדש הייתה הניצוץ שחולל את מלחמת שלושים השנים שהחלה ב-1618, אותה ניתן לחלק לארבעה שלבים עיקריים, שהעיקרי בהם היה המרד הבוהמי. במסגרת המרד, נבחר פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ למלוך על בוהמיה במקומו של פרדיננד השני. אשתו של פרידריך, אליזבת סטיוארט, נסיכת אנגליה וסקוטלנד נקראה גם מלכת הלבבות והייתה אהודה ביותר על אזרחי בוהמיה. היא הייתה ביתו של ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד. בקרב ההר הלבן, שנערך סמוך לפראג בשנת 1620, הכניע הקיסר פרדיננד השני את מלך בוהמיה, פרידריך החמישי שנמלט להולנד עם אשתו. בוהמיה נותרה בשליטת ההבסבורגים לאורך שלוש מאות השנים הבאות. בשנת 1635 נחתם שלום פראג, ובו הועברה לוסאטיה לנסיכות הבוחר מסקסוניה.
בשנת 1740 פרצה מלחמת הירושה האוסטרית, ובשלום ברסלאו שנחתם בשנת 1742 קיבל פרידריך השני, מלך פרוסיה את רוב שטחה של שלזיה.
בשנת 1804 הוקמה האימפריה האוסטרית ונכללו בה נחלות הכתר הבוהמי, ובשנת 1867 הן צורפו לחלק האוסטרי (ציסלייטניה) של האימפריה האוסטרו-הונגרית. בשנת 1918 הובסה האימפריה במלחמת העולם הראשונה, ונחלות הכתר הבוהמי צורפו לשטחי סלובקיה ורותניה הקרפטית להקמת צ'כוסלובקיה, למעט אזור צ'שין שנמסר לפולין.
מדינות בוהמיה

בוהמיה
מוראביה
שלזיה (שלזיה הצ'כית)
לוסאטיה
ראו גם

ממלכת בוהמיה
מרקיזות מוראביה
הערות שוליים

↑  ארבעת השלבים במלחמת שלושים השנים היו: המרד הבוהמי, ההתערבות הדנית, ההתערבות השוודית וההתערבות הצרפתית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566976405171  GND: 4069573-6  LCCN: n82063675  NKC: ge703353  VIAF: 153626210   WorldCat (עם VIAF): 153626210 
האימפריה הרומית הקדושה בתקופת קרל הרביעי
בונקיו

בּוּנְקיוֹ (ביפנית: 文京区) הוא אחד מ-23 הרבעים של טוקיו אשר יחדיו מהווים את לבה של טוקיו, בירת יפן. הרובע נמצא מצפון לארמון הקיסרי של טוקיו על שטח של 11.29 קמ"ר וגובל ברבעים המיוחדים צ'יודה, שינג'וקו, טאייטו, טושימה, אראקווה וקיטה. ברובע נמצאים כמה מוסדות להשכלה גבוהה, בהם הקמפוס העיקרי של אוניברסיטת טוקיו. במאי 2015 מנתה אוכלוסיית הרובע 217,743 נפש.
היסטוריה

הרובע המיוחד בונקיו נוסד ב-15 במרץ 1947, על ידי איחודם של רובע הונגו ורובע קוישיקאווה. הונגו, מקום משכנן של אוניברסיטת טוקיו וכמה אוניברסיטאות פרטיות, נחשב מאז תקופת מייג'י למרכז השכלה ומקום מגוריהם של סופרים ומשוררים יפנים רבים, בהם זוכה פרס נובל לספרות, יאסונרי קאוובטה.
אתרים מיוחדים

הקמפוס הראשי של אוניברסיטת טוקיו ממוקם באזור הונגו שברובע המיוחד בונקיו. סמל האוניברסיטה הוא עלה מעץ הגינקגו, אשר נפוץ באזור. הקמפוס ממוקם על שטחה-לשעבר של משפחת מאדה, בעלי אחוזה בריבונות קגה בתקופת אדו. ציון הדרך הידוע ביותר של האוניברסיטה, האקמון (בתרגום חופשי: השער האדום), הוא שריד של תקופה זו. האוניברסיטה נוסדה בתקופת מייג'י בשנת 1877 תחת שמה הנוכחי באמצעות מיזוג בתי ספר ממשלתיים ישנים לרפואה וללימודי המערב.
הגן הבוטני קוישיקאווה שייך לאוניברסיטת טוקיו ומוצגים בו כ-4,000 מינים שונים של עצים וצמחים. הוא נוסד ב-1684 כגן לגידול צמחי מרפא ובשנת 1877 צורף לאוניברסיטה כמרכז הראשון למחקר בוטני ביפן. הגן כולל גם עשבייה גדולה המחזיקה כ-1.4 מיליון פריטים וספרייה שבה כ-20,000 ספרים. בגן נמצאים גם זנים שונים של עצי הדובדבן וניתן לצפות בו בפריחת הדובדבן בעונת הסאקורה.
אצטדיון הבייסבול טוקיו דום נפתח בשנת 1988 ויכול להכיל כ-55,000 צופים. האצטדיון מכונה גם "הביצה הגדולה" בשל צורת הכיפה של גג האצטדיון. האצטדיון הוא חלק מקומפלקס הכולל פארק שעשועים, בית מלון, ספא, חדר כושר, אולם אירועים ותחנת רכבת תחתית ומושך למעלה מ-30 מיליון מבקרים בשנה.
מכון קודוקאן, המרכז העולמי של הג'ודו, נוסד בשנת 1882 על ידי פרופ' ג'יגורו קאנו ושוכן מאז 1958 בבניין בן שמונה קומות ברובע בונקיו. בבניין נמצא דּוֹג'וֹ מרכזי ומתחמי אימונים שונים, פנימייה לג'ודוקא הבאים להתאמן במכון, וכן מכון מחקר, ספרייה ומוזיאון לתולדות הג'ודו.
בנוסף נמצאים ברובע מקדשים וגנים יפנים מסורתיים.
ערים תאומות

גרמניה קייזרסלאוטרן, ריינלנד-פפאלץ, גרמניה.
גלריית תמונות

אצטדיון טוקיו דום בלילה
אודיטוריום יאסודה של אוניברסיטת טוקיו ברובע בונקיו
הספרייה המרכזית של אוניברסיטת טוקיו
צ'ינזאן-סו, גן יפני ברובע בונקיו
פגודה בת שלוש קומות בגן צ'ינזאן-סו
רחוב בשכונת קוישיקאווה, בונקיו
ביקורת היסטורית

ביקורת היסטורית (באנגלית: Historical criticism), המכונה גם השיטה ההיסטורית-ביקורתית או ביקורת גבוהה, היא ענף בביקורת המקרא החוקר את הטקסטים של התנ"ך והברית החדשה ומתייחס לתולדותיו של הטקסט והתפתחותו לאורך הזמן. השיטה עוסקת בהיבטים שהידע ההיסטורי יכול לשפוך עליהם אור, כמו שאלות מתי נכתב הטקסט, מי עשוי להיות הכותב וכדומה. אף על פי שהשיטה נדונה לעיתים קרובות בהקשר של כתבי קודש, השיטה ההיסטורית-ביקורתית הוחלה גם על כתבים דתיים וחילוניים אחרים, ממקומות שונים בעולם ומתקופות אחרות בהיסטוריה.
המטרה העיקרית של הביקורת ההיסטורית היא לגלות את המשמעות הפרימיטיבית, או המקורית של הטקסט בהקשרו ההיסטורי המקורי, והמשמעות ההיסטורית המילולית שלו. המטרה המשנית מבקשת לשחזר את המצב ההיסטורי של תקופת המחבר ושל קוראי הטקסט. ניתן להשיג מטרה זו על ידי שחזור הטבע האמיתי של האירועים שהטקסט מתאר. טקסט עתיק עשוי לשמש גם כמסמך, תיעוד או מקור לשחזור העבר הקדום, אשר עשוי לשמש גם כעניין מרכזי למבקר ההיסטורי. בהקשר של המקרא, המבקר ההיסטורי יוכל לפרש את ספרות ישראל וגם את תולדות עם ישראל .
בביקורת המקרא החל מהמאה ה-18, היה המונח "ביקורת גבוהה" נפוץ במחקר, כניגוד ל"ביקורת הנמוכה". במאה ה-21, ביקורת היסטורית היא המונח הנפוץ יותר ל"ביקורת גבוהה", וביקורת נוסח המקרא נפוצה יותר מהביטוי הרופף "ביקורת נמוכה". הביקורת ההיסטורית הייתה התחום הדומיננטי של ביקורת המקרא עד סוף המאה ה-20, אז מבקרי המקרא החלו לעסוק יותר בחקר משמעות הטקסט ומקורותיו. עיסוק זה פיתח שיטות שונות שהתבססו על תחום הביקורת הספרותית הקלאסית.
הביקורת ההיסטורית החלה במאה ה-17 וזכתה להכרה רחבה במאות ה-19 וה-20. נקודת המבט של החוקרים הראשונים שנקטו בגישה זו הייתה נטועה באידאולוגיה של הרפורמציה הפרוטסטנטית, שכן גישתה ללימודי המקרא הייתה נקייה מהשפעת הפרשנות המסורתית. היכן שהחקירה ההיסטורית לא הייתה זמינה, הביקורת ההיסטורית נשענה על פרשנות פילוסופית ותאולוגית. עם כל מאה שחלפה, הביקורת ההיסטורית השתכללה למספר מתודולוגיות שונות, המשמשות אותה במאה ה-21: ביקורת מקורות, ביקורת צורות, ביקורת עריכה, ביקורת מסורת, ביקורת קנונית ומתודולוגיות נלוות.
השיטה

שיטות היסטוריות-ביקורתיות כוללות פרוצדורות ספציפיות המשמשות לבחינת מקורותיו ההיסטוריים של הטקסט, כגון הזמן והמקום בו נכתב הטקסט; מקורותיו; והאירועים, התאריכים, האנשים, המקומות, הדברים והמנהגים המוזכרים או משתמעים בטקסט.
השיטה > יישום

חוקרים הנוקטים בגישת הביקורת ההיסטורית משווים את הטקסט של כתב הקודש לכל טקסט או חפץ טקסטואלי בן זמנם, כלומר טקסטים אחרים שנכתבו באותו זמן. דוגמה לכך היא שחקר הברית החדשה המודרני ניסה להבין את ספר חזון יוחנן בהקשרו ההיסטורי של המאה ה-1 על ידי זיהוי הסוגה הספרותית שלו עם ספרות אפוקליפטית יהודית ונוצרית מהתקופה.
ביחס לספרי הבשורות, הביקורת ההיסטורית החלה לעוסק ב"בעיה הסינופטית", שאלת היחס הספרותי הספציפי בין שלוש הבשורות הסינופטיות (הבשורה על-פי מתי, הבשורה על-פי מרקוס והבשורה על-פי לוקאס) כלומר, השאלה לגבי המקור או המקורות שבהם השתמשה כל בשורה סינופטית בעת כתיבתה. הסיבה היא שספרי שלוש הבשורות הסינופטיות דומים, הסיפורים בהם חוזרים, עם גרסאות שונות. הביקורת ההיסטורית ביקשה להבין את הטקסטים של הברית החדשה בהקשר היסטורי שלהם: כלומר, שאין לקבלם כמו שהם, אלא להכיר בכך שהם כתבים המבטאים מסורת שנכתבה ועובדה על ידי אנשים שונים. והאמת טמונה בהקשר ההיסטורי.
הגישה של לביקורת ההיסטורית, שהתפתחה במסגרת הלימודים הקלאסיים המדעיים במאה ה-19, ביקשה לשים בצד מאמצים למלא את הדת במשמעות ישירה ורלוונטיות מהטקסט, והקדישה את עצמה במקום זאת לאיסוף ידע ביקורתי ולסדר הכרונולוגי של חומר המקור. היא התמקדה בניסיון להבין מהם גרסאות המקור, כדי לקבוע מי כתב אותן, היכן ומתי נכתבו.
יישום הביקורת ההיסטורית התרחב במשך השנים לכתבים דתיים אחרים של ההינדואיזם, הבודהיזם, הקונפוציאניזם והאסלאם.
השיטה > מתודולוגיות > ביקורת מקורות

ביקורת מקורות היא החיפוש אחר המקורות המקוריים העומדים מאחורי טקסט נתון. היא החלה על ידי הכומר הצרפתי מהמאה ה-17, ריצ'רד סימון, והתוצר המשפיע ביותר שלה הוא ללא ספק הספר "אקדמות לדברי ימי ישראל" (1878) שכתב יוליוס ולהאוזן, שהתובנות ובהירות הביטוי שלו הותירו את חותמם על חקר המקרא המודרני.
השיטה > מתודולוגיות > חקר הסוגים

חקר הסוגים מפרק את המקרא לחלקיו, המנותחים ומסווגים לפי סוגה ספרותית (פרוזה, מכתבים, חוקים, ארכיון בית משפט, זמירות מלחמה, שירי קינה וכו'). לאחר מכן, חקור הסוגים מנתח את ההקשר בו נעשה השימוש בטקסט המסוים. הרמן גונקל ( 1932-1862) מייסד שיטת חקר הסוגים, ביקש לחשוף את התחלותיה של הספרות המקראית בשלבים שקדמו לאיסוף הכתובים ל"ספר אחד". התחלות אלה היו פעמים רבות יצירות שבעל פה, וגונקל רצה לשחזר את צורתן המקורית ואת ההזדמנות החוזרת בחיים הציבוריים, שבה כל אחת מן היצירות הללו נאמרה או הושרה. את ההזדמנות החוזרת הזאת הוא כינה "מושב בחיים"
חקר "היסטוריית המסורת" היא היבט ספציפי של חקר הסוגים, שמטרתו להתחקות אחר האופן שבו נכנסו חלקי הטקסט ליחידות הגדולות יותר של הקאנון המקראי, במיוחד האופן שבו הם עשו את המעבר מצורה שבעל פה לכתב. האמונה בעדיפות, ביציבות ואפילו בניתנות לזיהוי, של מסורות שבעל פה הוכרה כמפוקפקת, עד כדי כך שהיא הופכת את ההיסטוריה של המסורת לחסרת תועלת במידה רבה, אך חקר הסוגים עצמו ממשיך להתפתח כמתודולוגיה בת קיימא בחקר המקרא.
השיטה > מתודולוגיות > ביקורת עריכה

ביקורת עריכה או ביקורת הרדאקציה, היא שיטה לחקר טקסטים מקראיים, המתייחסת לעורך הטקסט של חומרי המקור. בניגוד לדיסציפלינה האם שלה, חקר הסוגים, ביקורת עריכה אינה מסתכלת על החלקים השונים של הנרטיב כדי לגלות את הסוגה המקורית. במקום זאת, השיטה מתמקדת בשאלה כיצד העורך עיצב ויצר את הנרטיב כדי לבטא מטרות תאולוגיות ואידאולוגיות.
היסטוריה

הביקורת ההיסטורית החלה עם ברוך שפינוזה (1632–1677). כאשר היא מיושמת על המקרא, השיטה ההיסטורית-ביקורתית נבדלת מהגישה המסורתית-דתית של קריאת הטקסט. בעוד שקוראים מאמנים עוסקים במסר הכולל של המקרא, היסטוריונים ביקורתיים בוחנים את המסרים המובהקים של כל ספר במקרא. בהנחיית הגישה המסורתית, למשל, נוצרים לעיתים קרובות משלבים תיאורים מבשורות שונות לסיפור אחד, אך היסטוריונים מנסים להבחין במה הייחוד של כל בשורה, לרבות כיצד הם שונים.
הביטוי "ביקורת גבוהה יותר" הפך פופולרי באירופה מאמצע המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-20, כדי לתאר את עבודתם של חוקרים כמו ז'אן אסטרוק (1684-1766), יוהאן סלומו סמלר (1725-91), יוהאן גוטפריד אייכהורן ( 1752–1827), פרדיננד כריסטיאן באור (1792–1860), ויוליוס ולהאוזן (1844–1918). בחוגים אקדמיים, זהו גוף העבודה שנחשב כ"ביקורת גבוהה", אבל הביטוי מיושם לפעמים על עבודה מוקדמת או מאוחרת יותר בשיטות דומות.
"ביקורת גבוהה" התייחס במקור לעבודתם של חוקרי מקרא גרמנים של אסכולת טובינגן. לאחר העבודה פורצת הדרך על הברית החדשה מאת פרידריך שליירמאכר (1768–1834). הדור הבא, שכלל חוקרים כמו דוד שטראוס (1808–1874) ולודוויג פוירבך (1804–1872), באמצע המאה ה-19. הם חקרו את התיעודים ההיסטוריים של המזרח התיכון מימי התנ"ך, בחיפוש אחר אישור לאירועים בתנ"ך. החוקרים שאחריהם התבססו על מסורת ההשכלה וההוגים הרציונליסטיים כמו ג'ון לוק (1632–1704), דייוויד יום, עמנואל קאנט, גוטהולד לסינג, יוהאן גוטליב פיכטה והרציונליסטים הצרפתים.
רעיונות כאלה השפיעו על המחשבה באנגליה דרך עבודתו של סמואל טיילור קולרידג', ובמיוחד דרך תרגומיו של ג'ורג' אליוט ל"חיי ישו" מאת שטראוס (1846) ול"מהות הנצרות" של פוירבך (1854). בשנת 1860, שבעה תאולוגים אנגליקניים ליברליים החלו בתהליך שילוב הביקורת ההיסטורית הזו בדוקטרינה הנוצרית בספר "מאמרים וסקירות", וגרמו לסערה של חמש שנים של מחלוקת, שהאפילה לחלוטין על הטיעונים על ספרו החדש של צ'ארלס דרווין, על מוצא המינים שיצא לאור באותו הזמן. שניים מהסופרים הואשמו בכפירה ואיבדו את מקום עבודתם ב-1862, אך בשנת 1864, פסק הדין בוטל בערעור.
"חיי ישו" (1863), יצירתו המכוננת של הצרפתי ארנסט רנן (1823–1892), המשיכה באותה מסורת כמו שטראוס ופיירבך.
הערות שוליים

↑  יאיר זקוביץ, הביקורת הגבוהה, הביקורת הנמוכה, באתר הארץ, 20 בנובמבר 2009
1 2  Soulen, Richard N.; Soulen, R. Kendall (2001). Handbook of biblical criticism (3rd ed., rev. and expanded. ed.). Louisville, Ky.: Westminster John Knox Press. p. 78. ISBN 0-664-22314-1.
1 2  Soulen, Richard N. (2001). Handbook of Biblical Criticism. John Knox. p. 79.
↑  Soulen, Richard N. (2001). Handbook of Biblical Criticism. John Knox. pp. 108, 190.
↑  אלכסנדר רופא, מבוא לספרות המקרא, ירושלים, הוצאת כרמל, 2006, עמוד: 83
↑  "Review of Biblical Literature" (PDF). www.bookreviews.org.
1 2  "form criticism." Encyclopædia Britannica. 2007. Encyclopædia Britannica Online. 2 Dec. 2007  read online
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4160007-1 
תרשים של השערת התעודות.

*כולל את רוב ספר ויקרא

†כולל את רוב ספר דברים

‡חלק מדברים, יהושע, שופטים, שמואל א' ו-ב', מלכים א' ו-ב'
תרשים של תאוריית שני המקורות המניחה שהבשורות על פי מתי ועל פי לוקס התחברו על בסיס הבשורה על-פי מרקוס, על בסיס מקור היפותטי שנקרא Q, ועל בסיס מקורות ייחודיים נוספים
בובה מכנית

בובה מכנית במוזיאון שווייצרי
מגדל העיר פראג – השעון בכיכר העיר העתיקה ולצידו בובות מכניות
בובה מכנית, אוטומטון (אוטומטה ברבים) היא בובה (לרוב בצורת אדם) ובתוכה מנגנון הגורם לבובה או לחלקיה (כגון הידיים) להתנועע. יש גם בובות מכניות המכילות תיבת נגינה או חלקים המשמיעים קולות שונים כאשר היא מופעלת.
היסטוריה > במערב

העדויות על בובות מכניות ראשונות הן מיוון העתיקה, שם הופעלו פסלים נעים בכוח הקיטור שנקראו "אוטומטון" (מיוונית: αὐτόματον – "נע מעצמו"). האוטומטונים שימשו הן כצעצועים והן כאביזרים על בימת התיאטרון היווני, כמייצגים אלים, במיוחד בכניסה מפתיעה בסוף המחזה. שלב זה בעלילה מכונה דאוס אקס מכינה ("האל מתוך המכונה"). המחזאי מכניס לסיפור גורם שאינו נובע מהשרשרת העלילתית כדי לפתור בעיות, והוא מופיע בדמות "אל" מתוך פסל מכני שמוריד אותו אל הבמה. למנגנוני תנועה מכניים אוטומטיים מאותה תקופה נמצא שריד ארכאולוגי בדמותו של מנגנון אנטיקיתרה, ששימש למכונת חישוב קדומה.
במאה הראשונה לספירה ידוע על הרון מאלכסנדריה שתכנן מכשירים אוטומטיים ובובות מכניות הפועלות בעצמן, ללא הפעלה בידי אדם. הוא היה הראשון שניצל את אנרגיית הקיטור לשימוש האדם.
במאה ה-13 בנה המלומד המוסלמי אל-ג'זארי בובות מכניות שנעו לפי עקרונות של מנופים, משקולות ולחץ מים. אחת מהבובות המכניות המפורסמות שלו היא סדרה של ארבעה מוזיקאים הנעים על גבי סירה, לחץ המים שנוצר תוך כדי תנועת הסירה מפעיל מנגנון סמוי בבובות, שמפעיל כלי נגינה אותם הן אוחזות. על ידי שינוי במנגנון ניתן לשנות את המנגינה והקצב.
לאונרדו דה וינצ'י בנה בשנת 1495 בובה מכנית משוכללת בדמות אביר. הוא השתמש באמצעים מדעיים רבים, ביניהם גירוסקופ ומגנטים. כמו כן דה וינצ'י השתמש בידע אנטומי כדי לשוות לדמות צורה אנושית ככל האפשר. כתב היד של תכנון ה"רובוט" נעלם ונמצא מחדש רק ב-1950.
בתקופת הרנסאנס הייתה ברחבי אירופה פריחה של בניית בובות מכניות, כדי לשעשע את המלכים והאצילים. במסמכים מהתקופה נכתב כי למלך צרפת לואי ה-14 היה בילדותו צבא שלם של בובות מכניות. בוני הבובות היו בדרך כלל שענים ששילבו בובות מכניות בשעונים ובתיבות נגינה. בערים שונות שולבו בובות מכניות בשעונים בכיכר העיר (למשל בפראג).
בצרפת של המאה ה-18 פרחה הבנייה המשוכללת ביותר של בובות מכניות. הממציא ז'אק דה ונסון (1709–1782) (Jacques de Vaucanson) בנה בובת חלילן שיכלה לנגן 12 שירים. פסגת יצירתו הייתה בובת ברווז מדויקת ביותר שכללה 400 חלקים נעים ואף דימתה עיבוד מזון בקיבה.
בתקופה זו התרחשה אחת התרמיות הגדולות הקשורות לבובות מכניות. בשנת 1769 הציג הברון האוסטרו-הונגרי וולפגנג פון קמפלן לקיסרית מריה תרזה את "הטורקי", בובה מכנית היודעת לשחק שחמט באופן אוטומטי. העניין עורר סנסציה ברחבי אירופה במשך שנים. רק בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-19 הוכח ש"הבובה המכנית" הופעלה בידי אדם שישב בתוכה.
תקופת הזוהר של הבובות המכניות הקטנות, המופעלות בקפיץ, הייתה בין השנים 1860–1910. רובן יוצרו במפעלים משפחתיים קטנים בצרפת. קיימות אלפי בובות כאלה וחובבי בובות מכניות רבים אוספים אותן.
היסטוריה > בסין וביפן

בובות מכניות נפוצו בסין וביפן כבר במאה השלישית לספירה.
מן המאה ה-14 קיימות עדויות אודות בובות מכניות בצורת בעלי חיים (נמרים וברווזים) שפיארו את החצר הקיסרית של שושלת יואן.
ביפן הפכו בובות מכניות לפופולריות בתקופת אדו (1603–1868) ונקראו קראקורי – Karakuri ningyō. הבובה הנפוצה ביותר מסוג זה היא "מגישת תה". בובה בעלת מנגנון רכינה לבושה כגיישה במהלך טקס תה יפני.
מנגנוני פעולה > מנגנוני תנועה

המנגנון העתיק ביותר הוא שימוש בדחף קיטור, הנפלט דרך חריר צר ומניע בוכנה לכיוון הנגדי. ניתן לשלוט בגודל החרירים, בשסתומי הפתיחה והסגירה שלהם ובכיוון פליטת הקיטור כדי לשלוט בבובה. בובות כאלה הן גדולות ומגושמות ודורשות חיבור למקור חום.
המנגנון הנפוץ ביותר לבובה מכנית הוא "מנגנון הקפיץ": סליל מתכת ארוך מכווץ על ידי מפתח או ארכובה (מנואלה), ומשתחרר באופן מבוקר, למשל על ידי וסת צנטריפוגלי. שחרור הקפיץ מפעיל מערכת גלגלי שיניים המחוברים למוטות המניעים חלקים בבובה (ידיים, רגליים, אישוני עיניים וכדומה).
מנגנון אחר הוא מנגנון רכינה: משקולת גורמת למנוף לרדת ובה בשעה משקולת נגדית מתקדמת לעברו השני של המנוף על מנת לייצב אותו. המשקולות יכולות להיות גולות מתכת או נוזל הנאגר לתוך כלי אגירה קטנים.
בשני המקרים לעיל על החלקים הנעים להיות קלים ולכן הם מיוצרים מעיסת נייר או עץ קל. על החלק שבו מוטמן המנגנון להיות יציב ולכן יוצר מעץ או מגבס ולעיתים כלל משקולת ייצוב. כל המיסבים והגלגלים צריכים להיות משומנים היטב כדי לאפשר תנועה חלקה. בובות מכניות שנועדו למלכים וקיסרים היו לעיתים עשויות כסף וזהב.
במנגנון מגנטי משתמשים בכוחות משיכה ודחייה של מגנטים להנעת חלקי עץ ונייר דקים וקלים.
מנגנוני פעולה > תוכניות וזיכרונות

בובות מכניות משוכללות ניתנות להפעלה במספר אופנים, הדוגמה הקדומה ביותר, המנגנים של אל-ג'זארי, יכלו למשל לנגן מספר מנגינות. אופני הפעולה השונים הופעלו באמצעות דסקיות או תופי מתכת, בדומה לתופי המתכת המשמשים בתיבת נגינה. באמצעות החלפת דסקיות או תופים (על ידי מפעיל הבובה או על ידי ידיות בגוף הבובה עצמה) ניתן היה לשנות את מאפייני הפעולה של הבובה. הדסקיות או התופים היוו כעין "זיכרון" שבו אוחסנו אופני הפעולה האפשריים.
לבובות מציירות היה "זיכרון" בדמות לוח מתכת שבו הייתה חרוטה התמונה. זיז קפיצי נע בתוך המסלול החרוט והפעיל מוטות שהניעו את ידי הבובה, שאחזו בעט או בעיפרון וציירו את התמונה על גבי דף נייר. ניתן היה לייצר כך העתקים זהים של הציור החרוט בדסקית המתכת וכן להגדיל את הציור (באופן פרופורציונלי לאורך הזרועות). הפיתוח לא היה לצורך מעשי אלא כשעשוע וכאטרקציה לאורחים. בובות משוכללות יכלו לצייר כל ציור שהוזן לתוכן כדסקית חרוטה, בתנאי שסופקה להן מספיק אנרגיה לסיים את התהליך. האנרגיה באה בדרך כלל ממתיחת קפיץ גדול במפתח או בבוכנת-יד (מנואלה).
חשיבות בפילוסופיה של המדע והטכנולוגיה

הבובה המכנית מדגימה שימוש בפיתוחים טכנולוגיים שצמחו מתוך מטרה לשעשע ולהדהים. בבובות מכניות נרתמו לראשונה עקרונות מדעיים כגון כוח הקיטור וכוח המגנט ליצירה טכנולוגית. מאוחר יותר השתמשו בעקרונות אלה ליישומים בעלי תועלת מעשית, כגון מנועים ומכונות אוטומטיות. השיטות הטכנולוגיות וההנדסיות שהומצאו כדי לשכלל בובות מכניות, הניחו את הבסיס לטכנולוגיות אוטומציה ורובוטיקה מודרניות. אדמונד קרטרייט, למשל, רשם בשנת 1784 פטנט על מכונת טווייה, המכונה האוטומטית התעשייתית הראשונה, עקב התרשמותו הרבה מ"הטורקי", הבובה המכנית ששיחקה שחמט (ולאחר מכן התגלתה כתרמית) – "האם יותר קשה לבנות מכונה שתוכל לטוות מאשר מכונה שתוכל לבצע את כל המסעים הנדרשים במשחק מסובך זה?".
הפילוסוף בלז פסקל בנה בשנת 1642 את מכונת החישוב פסקלין על בסיס מנגנון תנועה אוטומטי. על בסיסה של זו תכנן צ'ארלס בבג' את מנוע החישוב הדיפרנציאלי שאיפשר לבצע חישובים מורכבים ואף היה ניתן לתכנות (כלומר שינוי ערכים בזיכרון המכונה כדי לגרום לה לפעול באופן מסוים). פיתוחים אלה הובילו ברבות השנים ליצירת המחשב המודרני. תומאס אלווה אדיסון שילב בין עקרון הזיכרון של הבובה המציירת לפי דסקיות מתכת חרוטות ובין עקרון תיבת הנגינה ויצר את הפונוגרף המנגן כל תקליט (שהיה בצורת תוף מתכת) שמוזן אליו.
בובות מכניות ומנגנוני תנועה אוטומטיים שימשו גם לחינוך והדגמה של עקרונות פיזיקליים ואנטומיים שונים ותרמו לקירוב קהל רחב אל המדע בדרך של שעשוע.
הבובה המכנית מציגה גוף מתנועע מאליו, כביכול, שמנגנון התנועה שלו חשוף וניתן לחקירה מדעית והנדסית. אין בבובה מיסטיקה או כישוף אך יוצרה הוא כעין בורא. הפילוסוף דקארט השתמש בדימוי גוף האדם למכונה בהשראת בובות מכניות. כפי שניתן לחשוף את עקרון פעולתה של בובה מכנית, ניתן גם לחשוף את העקרונות המדעיים הנמצאים בבסיס תנועתם של בעלי החיים. היה בכך קריאת תיגר על הדת ועל הדעות שהניחו קיום שדים ורוחות ושיר הלל למדע ולכוחו לא רק לגלות עקרונות תנועה, אלא גם לברוא גוף מתנועע. גם הרופא היהודי טוביה כהן דימה ב-1708 את גוף האדם לאוטומט, אך מטרתו הייתה הפוכה – לפאר את בוראו כמהנדס מופלא.
הפילוסוף מישל פוקו ראה בחיבת השליטים לבובות מכניות השלכה של חיבתם למנגנונים של השלטת כוח ומשמעת. הוא מציין לדוגמה את חיבתו של פרידריך השני, מלך פרוסיה לצבא הבובות המכניות שלו.
בתרבות ובספרות

הנס כריסטיאן אנדרסן כתב  את הסיפור הזמיר של קיסר סין. לפי הסיפור, הקיסר התעצב כיוון שהזמיר האמיתי שאת שירתו אהב, ברח. אל הקיסר נשלח זמיר מלאכותי מופלא אך הוא לא התנחם משירת הזמיר המלאכותי שנשלח אליו כדי לנחמו וחלה.
בסיפור "מפצח האגוזים ומלך העכברים", מאת א.ת.א. הופמן, מציג האדון דרוסלמאייר בפני ילדי המשפחה בובה מכנית בגודל טבעי. גם אולימפיה, באופרה "סיפורי הופמן" (המבוססת גם היא על סיפור מאת א.ת.א. הופמן) היא בובה מכנית יפהפייה בגודל טבעי, שהמשורר מתאהב בה.
השירים "בובה ממוכנת" של דליה רביקוביץ' ו"בובה מכנית" של חנוך רוזן מדגימים את דימוי הבובה המכנית בתרבות.
בספר התגלית של הוגו קברה מאת בריאן סלזניק ובסרט הוגו שנעשה על פיו נוטלת בובה מכנית משוכללת חלק חשוב בעלילה.
ראו גם

אנימטרוניקה
דגדג-אותי אלמו
הערות שוליים

↑  Needham, Joseph (1986). Science and Civilization in China: Volume 2. Taipei: Caves Books Ltd.
↑  Gerald M. Levitt, The Turk, Chess Automaton, Jefferson, N.C.: McFarland, 2000
↑  הרובוט - רעיון ישן בלבוש חדש או סיפורו של הרופא היהודי טוביה כהן מאמר מאת דן שרון
↑  Michel Foucault, Discipline and Punish, New York, Vintage Books, 1979, p.136
↑
↑
הברווז מעכל המזון של ונסון מ-1736
בובה מכנית יפנית של מגישת תה מהמאה ה-19. מימין – המנגנון
ביקורי נשיאי רוסיה בישראל

ולדימיר פוטין פוגש את אריאל שרון באפריל 2005.
מאז הקמת מדינת ישראל ביקר בה רק נשיא רוסיה מכהן אחד (מתוך שלושה), ולדימיר פוטין. הביקור הראשון שלו מתוך שלושה נערך בשנת 2005, השני ב-2012 והאחרון בשנת 2020. מיעוט הביקורים ומועדיהם ביטאו את המורכבות של יחסי שתי המדינות, כמו גם את היחסים המשופרים שהתבססו בין המדינות לאחר מכן (בעיקר בתקופת נשיאותו של פוטין). נשיא אחד ביקר בישראל זמן קצר לאחר פרישתו מהתפקיד, היה זה בוריס ילצין שביקר בישראל בינואר 2000. דמיטרי מדבדב שלא ביקר בישראל בשנות נשיאותו, ביקר בה כראש ממשלת רוסיה בשנת 2016, ואף חשף שביקר בישראל בשנות ה-90 של המאה ה-20 בהיותו עורך דין.
ביקור ילצין

נשיא רוסיה היוצא, בוריס ילצין, הגיע לישראל ב-5 בינואר 2000, לביקור בן שלושה ימים, רק 5 ימים לאחר שהודיע על התפטרותו. במהלך שהותו ביקר בבית לחם, נפגש עם הנשיא דאז עזר ויצמן ועם יושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת. למרות שלא היה ראש מדינה מכהן, צוין ביקורו כאירוח רשמי וקיום תחת כללי הטקס לראשי מדינות.
הביקור המבוטל של דמיטרי מדבדב

דמיטרי מדבדב היה אמור בתקופת נשיאותו להגיע לביקור בישראל ב-17 בינואר 2011 לביקור בן יומיים ובראש משלחת של 500 איש, אלא ששביתת עובדי משרד החוץ טרפדה את ההכנות לביקור ובסופו של דבר מדבדב ביקר ברשות הפלסטינית בלבד, כשהוא פוגש ביריחו את אבו מאזן. בסופו של דבר מדבדב הגיע לביקור כראש ממשלת רוסיה, בנובמבר 2016.
ביקורי ולדימיר פוטין > 2005

ולדימיר פוטין ביקר לראשונה בישראל בשעות הערב של יום ה-27 באפריל 2005 והיה זה הביקור הראשון של נשיא רוסי מכהן בישראל. במהלך הביקור נפגש עם ראש ממשלת ישראל אריאל שרון, עם הנשיא משה קצב כמו כן ביקר ביד ושם ובכותל המערבי.
ביקורי ולדימיר פוטין > 2012

פוטין ביקר בישראל ב-25 ביוני 2012, בביקור בן יום שבמהלכו חנך אנדרטה בנתניה ופגש את הנשיא שמעון פרס ואת ראש הממשלה בנימין נתניהו.
ביקורי ולדימיר פוטין > 2020

ב-23 בינואר 2020 הגיע פוטין לישראל במסגרת פורום השואה העולמי החמישי שנערך ביד ושם ולקראת חנוכת אנדרטת נר הזיכרון לזכר המצור על לנינגרד ומגיני העיר. בביקור זה נפגש פוטין גם עם אמה של נעמה יששכר, שביקשה ממנו חנינה עבור בתה שהייתה עצורה ברוסיה.
ראו גם

ביקורי נשיאי צרפת בישראל
ביקורי נשיאי ארצות הברית בישראל
הערות שוליים

↑  בוריס ילצין הגיע לישראל, באתר וואלה, 5 בינואר 2000
↑  בוריס ילצין פוגש את עזר ויצמן
↑  עמי אראל, ‏מרוסיה בדאגה, עמי אראל, באתר גלובס, 6 בינואר 2011
↑  ביקור מדבדב בישראל בסכנת ביטול
↑  רונן מדזיני, מדבדב ביטל ביקור בישראל, אך יבקר ברשות, באתר ynet, 4 בינואר 2011
↑   ברק רביד, ראש ממשלת רוסיה מדבדב יבקר בישראל בחודש הבא, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2016
↑  ביקורו של מדבדב בישראל – יעדים הדדיים
↑  ראש הממשלה נתניהו נפגש עם ראש ממשלת רוסיה מדבדב
↑  אלוף בן, ביקור ראשון של נשיא רוסי בישראל - באפריל, באתר הארץ, 23 במרץ 2005
↑  אטילה שומפלבי ושני מזרחי, ביקור היסטורי: פוטין נחת ויצא לכותל, באתר ynet, 27 באפריל 2005
↑  דניס ויטצבסקי‏, פרס לפוטין: "רוסיה לא תרשה איום מאירן", באתר וואלה, 25 ביוני 2012
↑  ביקור היסטורי בנתניה
↑  אלפי שוטרים וחסימות צירים: היערכות שיא בירושלים לפסגת המנהיגים
↑  משה כהן, ג'וש ארונסון, אנה ברסקי, ‏"מודאג מהניסיונות לשכתב את ההיסטוריה ולנקות את שמם של הרוצחים", באתר מעריב אונליין, 23 בינואר 2020
פוטין פוגש את ראובן ריבלין. ינואר 2020.
חצר סרגיי בירושלים ביום ביקורו של פוטין. 25 ביוני 2012.