stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלטה
היסטוריה > ימי הביניים

בשנת 870 כבשו הערבים את האיים מידי הביזנטים.
בשנת 1091 כבשו הנורמנים את מלטה וסיפחו אותה לממלכה שהקימו בסיציליה. על פי המיתוס המקומי רוג'רו הראשון, כובש האי, העניק לתושביו הנוצרים את דגלו כתודה על שנלחמו למענו. צבעי האדום לבן בדגל מלטה הנוכחי הם מחווה למיתוס זה. לאחר הכיבוש הנורמני נוצרה האצולה המלטית. עד היום קיימת באיים שיטת תוארי אצולה הכוללת שימוש ב-32 תארים. מלטה הייתה לחלק ממלכות סיציליה שהקיפה גם את המחצית הדרומית של חצי האי האיטלקי. הכנסייה הקתולית הוכרה כדת המדינה והייתה כפופה לבישופות פלרמו. בניינים בסגנון הנורמני נבנו באי, בעיקר בבירה העתיקה מדינה. בין השנים 1194–1266 הייתה מלטה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה תחת שלטון שושלת הוהנשטאופן. התרבות והדת האירופאיות העמיקו את חותמן במלטה, אך הבסיס הכלכלי המסחרי שלה הידרדר והאי תיפקד בעיקר כבסיס חיל משמר מבוצר. ב-1224 היה גירוש המוני של ערבים מהאי, ובמקומם יושבו נוצרים מסילנו שבחבל אברוצו באיטליה. ב-1249 ציווה הקיסר פרידריך השני על גירוש של כל המוסלמים ממלטה או על התנצרותם. תקופה קצרה נשלט האי על ידי בית אנז'ו, שבזז את האי גוזו תוך כדי מלחמתו ברפובליקה של ג'נובה.
במאה ה-16 הפכה מלטה למוקד חשוב במאבק על השליטה בים התיכון בעקבות בואם של האבירים ההוספיטלרים מרודוס למלטה. קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהבין את חשיבותם של האבירים כחסם בפני ההתפשטות העות'מאנית, העניק להם שליטה על מלטה בשנת 1530 בתמורה סמלית של תשלום בז מלטזי אחד מדי שנה. האבירים נודעו מאז בשם "האבירים של מלטה".
בעקבות עיסוקם של האבירים בשוד ספינות עות'מאניות, יצאו העות'מאנים בשנת 1565 להתקפה על בסיסם עם כוח שכלל כמה עשרות אלפי חיילים. האבירים הזעיקו תגבורת מאירופה ובעזרתה הצליחו להדוף את העות'מאנים והמצור העות'מאני כשל. כדי שלא להתבזות בכישלון דיווחו מפקדי הצבא לסולטאן כי "מאלטה יוק" – מלטה לא קיימת.
אחרי המצור המשיכו ההוספיטלרים לבנות מבצרים באי והקימו את העיר ואלטה – שנקראה על שמו של הגראנד מאסטר של המסדר ז'אן דה ואלט. בוואלטה ובערים החדשות נבנו ארמונות וכנסיות מפוארות, מוסדות חינוך ובתי חולים. בשנת 1675 מתו כ-11,000 איש מתוך אוכלוסייה של כ-60,000 כתוצאה ממגפה.
היסטוריה > העת החדשה

שלטון האבירים הגיע לקיצו עם כיבוש האיים על ידי נפוליאון בשנת 1798. כאשר גילו תושבי מלטה כי הצרפתים בוזזים את אוצרות הכנסייה, התארגנו אבירי מסדר סיינט ג'והן בפיקודו של דון מיקיל (Dun Mikiel Xerri) כנגד הצרפתים והמרד המלטזי פרץ ב-2 בספטמבר 1798. מקום כינוסם של המורדים היה במבצרי מלטה המבודדים, שם, עקב מחסור באספקת מזון או תרופות החלו שורותיהם להידלדל. דון מיקיל ניסה, יחד עם עוד כ-50 מאנשיו לפרוץ את המצור הצרפתי, אולם נתפס והוצא להורג.
בשנת 1800 כבשו הבריטים את האיים מידי הצרפתים וכחלק מהסכם פריז של 1814, עברה מלטה רשמית לשלטון האימפריה הבריטית. האיים שימשו כמפקדת הצי הבריטי בים התיכון (עד שנת 1937).
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה למלטה תפקיד חשוב עקב קרבתה לקווי האספקה הגרמניים. על גילוי אומץ הלב בשעת המצור על מלטה, הוענק לאי כולו עיטור גבורה – צלב ג'ורג' (George Cross), המופיע בסמל ובדגל המדינה. גרמניה ואיטליה הכינו בשנת 1942 תוכנית מפורטת לפלישה למלטה ("מבצע הרקולס"), אך היא לא הוצאה לפועל.
אחרי מלחמת העולם השנייה התמודדה מלטה עם קשיים כלכליים. כלכלת מלטה התבססה במידה רבה על עבודה עבור הבסיס הימי הבריטי באי. קיצוצים בתקציב הביטחון של בריטניה הביאו לפיטורים במלטה, ומנהיגי האיים הביעו אכזבה מאי התמיכה של ממשלת בריטניה ובעקבות זאת, דרשו מנהיגי האי עצמאות. באוגוסט 1962, ביקשה ממשלת מלטה מבריטניה להעניק לאי עצמאות בהקדם האפשרי.
בשנת 1964 הוענקה למלטה עצמאות מהאימפריה הבריטית, וחוקת 1964 העמידה את אליזבת השנייה כראש המדינה ומינתה מושל כנציג המלכה באיים. בשנת 1973 הפכה מלטה לרפובליקה החברה בחבר העמים הבריטי ולה נשיא כראש המדינה. מלטה הצטרפה לאיחוד האירופי ב-1 במאי 2004.
פוליטיקה

הנשיא נבחר על ידי הפרלמנט וממנה את ראש הממשלה, מנהיג המפלגה שזכתה ברוב המושבים בפרלמנט (בדומה לשיטה הישראלית). הפרלמנט של מלטה מורכב מבית אחד בלבד. הנשיא, בהמלצת ראש הממשלה ממנה את השרים לכל משרדי הממשלה. כל שרי הממשלה חייבים להיות חברי הפרלמנט. הבחירות נערכות מדי 5 שנים.
משנת 1993 מלטה מחולקת ל-68 מועצות מקומיות.
כלכלה

המשאבים העיקריים של מלטה הם אבן הגיר, מיקום גאוגרפי נח וכוח עבודה יצרני. מלטה מייצרת רק כ-20% מהמזון שלה, יש לה מקורות מים מוגבלים ואין לה מקורות אנרגיה טבעיים. כלכלתה תלויה בסחר הזר (משמשת כנקודת מעגן לספינות מטען), בייצור (בעיקר אלקטרוניקה וטקסטיל) ובתיירות. מבחינה תיירותית יש במלטה שילוב של ארמונות יפים, מקדשים פרהיסטוריים, חופים, אתרי צלילה וחופשות מגוונות במחירים נוחים. במלטה יש חברות פרטיות שנמצאות בפיקוח ממשלתי ושווקים ליברליים. מלטה ותוניסיה דנות בשימוש מסחרי הדדי במים הטריטוריאליים שבין שתי המדינות.
בשנת 2003 נערך משאל עם על הצטרפות לארגון האיחוד האירופי.
גאוגרפיה

מלטה מורכבת מארכיפלג במרכז הים התיכון בערך 93 ק"מ דרומית לסיציליה, שממנה היא מופרדת על ידי תעלת מלטה. רק שלושת האיים הגדולים (מלטה, גוזו וקומינו) מיושבים בקביעות.
המפרצים הרבים מאפשרים נמלים טובים. פני השטח בתוך האיים, המיושבים בצפיפות, מתאפיינים בגבעות נמוכות. הנקודה הגבוהה ביותר היא טה'דמיירק, שנמצאת באי מלטה.
האי הראשי והגדול מבין השלושה הוא מלטה, בו שוכנת רוב האוכלוסייה והבירה – ולטה.
האי השני בגודלו הוא גוזו ובירתו – ויקטוריה.
האי השלישי בגודלו – קומינו, קטן משמעותית מהאחרים, חסר כבישים סלולים ובשטחו מלון בודד.
האקלים המקומי הוא ים תיכוני.
דמוגרפיה

מלטה היא אחת המדינות הצפופות בעולם, כ-1,250 תושבים לקילומטר רבוע. מקור רוב האוכלוסייה הוא ערבי, בריטי, איטלקי ופיניקי. מרבית התושבים הזרים במלטה הם בני הלאום הבריטי. באי קהילה מוסלמית בת כ-2,500 נפש, רבים מחבריה נשואים לבני האי.
הדת הרשמית במדינה היא הנצרות הקתולית, אך עם זאת יש חופש פולחן לבני כל הדתות. במלטה שתי שפות רשמיות – מלטית (שפה שמית) ואנגלית. מרבית התושבים שולטים גם בשפה האיטלקית.
מלטה היא המדינה האחרונה באיחוד האירופאי שאסרה על גירושין, עד לעריכת משאל עם במאי 2011 שבו מרבית המצביעים תמכו בהכרה חוקית בגירושין. תוצאות המשאל התקבלו על ידי הממשל המלטזי.
התפלגות האוכלוסייה במלטה לפי דת
תרבות

האיים מלטה וגוזו היו נתונים להשפעות תרבותיות שונות, והדבר ניכר בתרבותם של תושבי שני האיים. כמעט כל התושבים הם נוצרים קתולים, ומנהגיהם הדתיים דומים למנהגים המקובלים בדרום איטליה. החגים שנקבעו בכנסייה הקתולית לזכר קדושים או לזכר מסורות המקובלות בקרב נוצרים קתולים מורגשים במלטה ובגוזו יותר מאשר בקהילות קתוליות אחרות. חלק גדול מהחגים האלה מוכרים כימי שבתון ברפובליקה של מלטה, והם נחגגים בתהלוכות או בעצרות גדולות. ברחובות הערים מוצבים פסלי איקונין, ומקומות שבהם ביקר האפיפיור מסומנים בכתובות. עד לשנות ה-70 של המאה ה-19 הייתה הקבורה בכנסיות השיטה הרווחת. במטרה להפסיק מנהג זה, המושל הבריטי נתן הוראה להקים בית עלמין חדש – בית קברות אדולוראטה שפעיל עד היום.
השפה המלטית (מכונה גם מלטזית) התפתחה מניב צפון-אפריקני של השפה הערבית, אולם עקב השפעה חזקה של שפות אירופיות, בפרט איטלקית בניב של סיציליה ואנגלית בריטית, היא התרחקה במידה רבה מן הערבית. עדיין יש לה מאפיינים מובהקים של שפה שמית, אולם הפונולוגיה שלה שונה מהפונולוגיה הערבית, והיא משופעת במילים שאולות מאיטלקית ומאנגלית. השפה המלטית נכתבת באותיות לטיניות בשיטה שהתפתחה משיטת הכתיב האיטלקי. הכתיב פונטי בדרך-כלל, אולם עדיין יש ייצוג בכתב לעיצורים לועיים שכמעט נעלמו בהגייתם של רוב התושבים. יש הבדלים בין לשונם של תושבי האי מלטה לבין תושבי האי גוזו, כשהניב של גוזו נוטה להיות שמרני יותר, בעוד הניב של מלטה מושפע יותר מהשפות האירופיות. מונחים ושמות מעולם הדת שאולים מאיטלקית, והם שונים מאוד מאלה המקובלים בקרב הערבים הנוצרים. מונחים מתחום האדמיניסטרציה והמדע שאולים בדרך-כלל מאיטלקית או מאנגלית. רוב המלטזים מדברים אנגלית ואיטלקית כשפות זרות. השפה האנגלית נחשבת שפה רשמית בצד השפה המלטית. המלטזים נוטים בדרך-כלל להצניע את הקשר של שפתם לשפה הערבית, ומעדיפים לראות בה שפה שמית עצמאית. דעה אחרת, שראשיתה בתחילת המאה ה־17 אך איננה מקובלת במחקר החל מהמאה ה־19 (במיוחד מאז שוילהלם גזניוס הפריך אותה), מקשרת את המלטזית לפונית/פיניקית, שפת הפיניקים שדוברה בפיניקיה ובמושבותיה מעבר לים, ביניהן מלטה.
השפעת השלטון הבריטי במלטה ניכרת במאפיינים שונים של האדמיניסטרציה, התחבורה ועוד. השפה האנגלית מוכרת כשפה רשמית בצד השפה המלטית, והיא נלמדת בבתי הספר. המלטזים נוהגים בצד שמאל של הכביש, כמקובל באנגליה ובמושבות בריטיות לשעבר. צלב ג'ורג', עיטור הכבוד הגבוה ביותר שמעניק מלך בריטניה לאזרחים שגילו גבורה ואבירות, מופיע על דגל מלטה כזכר להענקת העיטור לתושבי מלטה מאת המלך ג'ורג' השישי על הגבורה שגילו במלחמת העולם השנייה. אף כי בתרבותם של תושבי מלטה וגוזו ניכרת השפעה איטלקית חזקה, התרבות הבריטית אינה זרה להם, כך שמבקרים בריטים מרגישים בדרך-כלל נוח יותר במלטה מאשר בדרום איטליה.
יהדות מלטה

היהודים הראשונים שישבו במלטה התיישבו בה כבר במהלך שלטון האימפריה הרומית באי, ואפשר שעוד מימי הפיניקים. נוכחות יהודית רציפה התקיימה באי תחת שלטון הביזנטים, הערבים, וממלכת סיציליה ששלטה באי מהמאה ה-11, ותחת שלטונה פרחה הקהילה. כאשר אוחדה ממלכת סיציליה עם ממלכת אראגון, השתנה לרעה היחס ליהודים, והם גורשו במסגרת גירוש ספרד ב-1492.
יהודים מטורקיה וממקומות אחרים שנפלו בשבי האבירים ההוספיטלרים ששלטו באי מ-1530 עד 1798, ולא הצליחו לפדותם, הקימו במלטה קהילה יהודית חדשה. האי נפתח להתיישבות חופשית של יהודים לאחר כיבושו בידי נפוליאון וסילוק האבירים ב-1798. בתקופת השלטון הבריטי באי, החל מ-1800, החלה הגירה מצומצמת של יהודים למלטה מיהדות איטליה, בריטניה ולוב, אך הקהילה לא מנתה מעולם יותר מכמה עשרות אנשים ולא תמיד היה בה רב. במהלך מלחמת העולם השנייה יהודי מלטה לא נפגעו שכן מדינות הציר לא פלשו לאי. כמה יהודים מגרמניה אף מצאו באי מקלט בשנות השלושים.
ב-1979 נהרס בית הכנסת הישן של הקהילה בבירה ולטה, ובינואר 2000 נחנך בית כנסת חדש. נכון לשנת 2022 חיים במלטה כ-60 יהודים.
לקריאה נוספת

רוברטס, לסלי. ספיטפייר מעל מלטה, הוצאת מערכות, 1960
אסף, שמחה. לתולדות היהודים באי מלטה, באהלי יעקב, תש"ג, באתר היברובוקס
ביאורים

↑  עד 31 בדצמבר 2007 – לירה מלטית.
↑  yok בטורקית – אין, לא.
הערות שוליים

↑  דירוג שטח יבשתי - מתוך אתר Worldometer, כפי שפורסם ב-28 במאי 2021
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: UN_PPP2024_Output_PopTot.xlsx, שם החוצץ: Median - מתוך אתר האו"ם
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: WPP2024_POP_F01_1_POPULATION _SINGLE_AGE_BOTH_SEXES.xlsx, שם החוצץ: Medium variant - מתוך אתר האו"ם, הערכה 1 ביולי 2024
↑  דירוג תמ"ג - מתוך אתר הבנק העולמי, כפי שפורסם ב-2 באוגוסט 2023
↑  מדד הפיתוח האנושי לשנת 2022 בדו"ח שפורסם ב-2024 על ידי אתר מינהל הפיתוח (UNDP) של האומות המאוחדות
↑  מאלטה - נקודת התווך של ההגנה האירופית, חרות, 9 בנובמבר 1951
↑  הבריטים יסולקו ממלטה, מעריב, 1 בינואר 1958
↑  מאלטה ביקשה מלונדון להעניק לה עצמאות ב"הקדם האפשרי", חרות, 21 באוגוסט 1962
↑  פרופ ברבר, מלטה, האנציקלופדיה העברית כג, עמ' 753
↑  AFP, מכה לכנסייה: אזרחי מלטה אמרו "כן" לגירושים, באתר ynet, 29 במאי 2011
↑  Mario Cassar, L-Istorja tal-Ilsien Malti, L-Akkademja tal-Malti (במלטית) (ארכיון)
↑  Alexandra Vella, "Language contact and Maltese intonation: Some parallels with other language varieties", in: Kurt Braunmüller, Gisella Ferraresi (ed.), Aspects of Multilingualism in European Language History, Hamburg Studies on Multiculturalism, John Benjamins Publishing Company, 2004, p. 263.
↑  Paul Grech, Are there any Traces of Punic in Maltese?, Journal of Maltese Studies 1, 1961
↑  חנן גרינווד, נגד כל הסיכויים: הקהילה היהודית הקטנטנה של מלטה מסרבת להיכנע, באתר ישראל היום, 25 בדצמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557257105171  BIBSYS: 8019821  BNE: XX451015  BnF: cb12210949t (data)  CiNii: DA06530936  GND: 4037257-1  HDS: 003362  ISNI: 0000 0001 2097 5364  LCCN: n79145770  MusicBrainz: 050c94f7-1413-3a34-bb90-4a94f3bb2084  NARA: 10044725  NDL: 00567498  NKC: ge129942  NLG: 8075  NLK: KAB202014145  NSK: 000237449  RERO: 02-A000109707  SELIBR: 153302  SUDOC: 027400301  TDVİA: malta  UKPARL: jWsixaQM  VcBA: 497/22704  VIAF: 147680224   WorldCat (עם VIAF): 147680224 
המקדשים המגליתיים במלטה
דגל מלטה ודגל האבירים ההוספיטלרים
המצור הגדול על מלטה
כוחות הצלה ואזרחים מפנים הריסות ברחוב בוולטה שנפגע בהפצצות, 1 במאי 1942
הפרלמנט של מלטה
גוזו וקומינו
ולטה
תיבת דואר ותא טלפון בסגנון בריטי בוולטה, 2012
נאסיבי

נַאסִיבִּי (בערבית: ناصبي) או בהטיה לרבים נוואסיבּ (בערבית: نواصب), הוא כינוי למי שנטען שהוא שונא את "אַהְל אל-בֵּית" (משפחתו של מוחמד).
הכינוי נמצא בשימוש שיעים בעיקר לתיאור קבוצות אסלאמיות שהם רואים ככופרים ובעיקר כלפי סונים. התיאור עשוי להיות מכוון גם אל סופים.
הכינוי מתייחס לכל אדם המגלה עוינות לנביא מוחמד או למשפחתו.  כמו כן, הוא מתייחס למי שעוין, רודף, כולא או פוגע בשיעים, ולא רק במי שלא מסכים עם דרכם.
הכינוי נאסיבי היה בשימוש פומבי על ידי מנהיגים דתיים כגון האייתוללה עלי סיסתאני ומוקתדא א-סאדר בהתייחסותם לסלפים כאל כופרים שיש להילחם עמם.
ערך זה הוא קצרמרבנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מרדי פיש

מרדי פיש (באנגלית: Mardy Fish; נולד ב-9 בדצמבר 1981) הוא טניסאי אמריקאי. בשיאו דורג שביעי בעולם בדירוג סבב ה-ATP, דורג בעבר ראשון מבין הטניסאים האמריקאים. בעל מדליית כסף אולימפית (אתונה 2004).
פיש זכה ב-6 תארים ליחידים ו-8 תארים בזוגות.
ביוגרפיה

פיש נולד באדינה, מינסוטה. הוריו טום, מורה מקצועי לטניס וסאלי עקרת בית. בשנת 1986 עברה משפחתו  לפלורידה והשתקעה בבוקה ראטון. הוא למד יחד עם אנדי רודיק ובשנת 1999 אף גר עם משפחתו של רודיק.
בשנת 2000 החל פיש לשחק טניס מקצועני.
בשנת 2002 זכה פיש בתואר הראשון שלו, בטורניר זוגות שנערך ביוסטון, טקסס ביחד עם רודיק.
בשנת 2003 ניצח פיש את קרלוס מויה מספרד (5 בעולם, דורג בעבר במקום הראשון בעולם) ב-5 מערכות בסיבוב השני של אליפות אוסטרליה הפתוחה. בהמשך השנה, הוא הגיע לשלב הגמר בטורניר הגדול בסינסינטי וזכה בתואר הראשון שלו ביחידים בטורניר סטוקהולם, שוודיה לאחר שניצח בגמר את רובין סודרלינג משוודיה. את השנה הוא סיים במקום 20 בעולם.
בשנת 2004 הגיע פיש בשני טורנירים גדולים לשלב הגמר. בסן חוזה קליפורניה שבו הפסיד לרודיק וזכה בטורניר הזוגות ביחד עם ג'יימס בלייק ובטורניר על דשא בהאלה, גרמניה בו הפסיד לרוג'ר פדרר משווייץ (1 בעולם). באוגוסט הוא זכה במדליית כסף באולימפיאדת אתונה (2004) לאחר שהפסיד במשחק הגמר על מדליית הזהב ב-5 מערכות לניקולס מאסו מצ'ילה. בטורניר הוא ניצח את חואן קרלוס פררו מספרד (דורג 1 בעולם בשנת 2003) ואת פרננדו גונסאלס מצ'ילה שזכה במדליית זהב בטורניר הזוגות ובמדליית ארד ביחידים.
בשנת 2005 ניפגע פיש בשורש כף היד השמאלי שלו וניזקק לשני ניתוחים, לכן שיחק 17 משחקים בעונה זו.
באפריל 2006 זכה פיש באליפות ארצות הברית במשטח חימר לאחר שניצח את חואן מונקו מארגנטינה, ריינר שטלר מגרמניה, וינס ספדיאה מארצות הברית, טומי האס מגרמניה ובגמר את יורגן מלצר מאוסטריה. באליפות וימבלדון ביוני אותה שנה הוא הגיע לסיבוב השלישי. בלילה שלפני המשחק בסיבוב השלישי, הוא סבל מהרעלת מזון ופרש לאחר מערכה אחת.
בשנת 2007 הגיע פיש לרבע הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה לאחר ניצחון מפתיע כבר בסיבוב הראשון על איבן לובצ'יץ' מקרואטיה (4 בעולם). בשלב רבע הגמר הוא הפסיד לחברו רודיק.
בתחילת ינואר 2008 זכה פיש עם סרינה ויליאמס בגביע הופמן (זוגות מעורבים לנבחרות) שנערך בפרת', אוסטרליה לאחר ניצחון על סרביה בהשתתפות נובאק ג'וקוביץ' וילנה יאנקוביץ'. באליפות אוסטרליה הפתוחה הוא הפסיד בסיבוב השלישי ליארקו נימינן מפינלנד. בהמשך השנה בטורניר אינדיאן וולס, קליפורניה הוא ניצח בשלב חצי הגמר את רוג'ר פדרר (1 בעולם) לאחר שהפסיד לו בחמשת המשחקים הקודמים ביניהם. בשלב הגמר הוא הפסיד לג'וקוביץ' (3 בעולם). באליפות צרפת הפתוחה הוא הפסיד ללייטון יואיט מאוסטרליה בסיבוב השני. באליפות ווימבלדון הוא הפסיד בסיבוב הראשון לרישר גסקה מצרפת ובאליפות ארצות הברית הפתוחה הוא הגיע לשלב רבע הגמר בו הפסיד לנדאל. בעקבות המפגש עם נאדל חיבר הפזמונאי החובב עלון שניצר את הפזמון המוכר :
"ראו את מרדי פיש, הוא כבר לא אדיש.... אם נאדל לא יתעורר, יהיה פה עסק ביש"
באוגוסט 2011 נוצח פיש בגמר בטורניר מונטריאול היוקרתי על ידי נובאק ג'וקוביץ' בשלוש מערכות.
לקראת אליפות ארה״ב הפתוחה 2013 פיש אמר שהוא פורש מהטורניר בעקבות בעיות בלבו ומאז לא שיחק. פיש לא פרש באופן רשמי ועדיין מדורג אך סיכוי גדול שכבר לא יחזור לשחק טניס.
בספטמבר 2008 פיש נישא לסטייסי גרדנר בטקס יהודי.
פיש סבל מדיכאון כרוני והפרעת חרדה שהקשו עליו לתפקד וגרמו להפסקת פעילותו הספורטבית למשך שנתיים. בשנת 2015 הוא חזר לסבב טורנירי פרידה סופית מהמשחק. הוא פרש מטניס תחרותית ב-2 בספטמבר 2015 באליפות ארצות הברית הפתוחה.
הערות שוליים

↑  "בהתחלה לא שיחקתי נגד רוג'ר, לאחר מכן לא שיחקתי כבר בכלל", באתר וואלה, 2 בספטמבר 2015
משפט ג'ייקובסון-מורוזוב

במתמטיקה, משפט ג'ייקובסון – מורוזוב הוא הטענה שניתן למצוא לכל איבר נילפוטנטי באלגברת לי פשוטה למחצה שני איבר נוספים באלגברה כך שהם יוצרים את האלגברה  {\mathfrak {sl}}_{2}. במילים אחרות, ניתן לשכן את  {\mathfrak {sl}}_{2} בכל אלגברת לי פשוטה למחצה. המשפט נקרא על שם ולדימיר מורוזוב וניית'ן ג'ייקובסון. מורוזוב הוכיח את המשפט עבור המרוכבים כשדה בסיס בשנת 1942, וג'ייקובסון הכליל את המשפט עבור שדה בסיס עם מאפיין "מספיק נחמד" שונה מ-2 בשנת 1951.
נוסח המשפט

בשביל לנסח את המשפט, נציג כמה הגדרות לשם נוחות.  {\mathfrak {sl}}_{2}-שלשה באלגברת לי פשוטה למחצה  {\mathfrak {g}} (לאורך כל הדף הזה, שדה הבסיס הוא ממאפיין אפס) הוא הומומורפיזם של אלגברות לי  {\mathfrak {sl}}_{2}\to {\mathfrak {g}} . באופן שקול, זו שלשה של איברים  e,f,h ב- {\mathfrak {g}} כך שהיחסים הבאים מתקיימים:
איבר  x\in {\mathfrak {g}} נקרא נילפוטנטי אם האנדומורפיזם  [x,-]:{\mathfrak {g}}\to {\mathfrak {g}} (הידוע בשם העתקת הצמוד, באנגלית: Adjoint Endomorphism ) הוא אנדומורפיזם נילפוטנטי, כלומר המטריצה המייצגת של ההעתקה היא מטריצה נילפוטנטית . עובדה: לכל  {\mathfrak {sl}}_{2} - שלשה  (e,f,h),  e חייב להיות נילפוטנטי. משפט ג'ייקובסון – מורוזוב מוכיח גם את הכיוון ההפוך: כל איבר נילפוטנטי  e\in {\mathfrak {g}} שונה מאפס ניתן להרחיב ל- {\mathfrak {sl}}_{2}-שלשה. עבור  {\mathfrak {g}}={\mathfrak {sl}}_{n}, ה- {\mathfrak {sl}}_{2}-שלשות נמצאו מפורשות על ידי נייל קריס ו-ויקטור גינצבורג במאמרם משנת 1997.
משה דלוז'נובסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1903 טומשוב מזובייצקי, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1977 (בגיל 74 בערך) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 שפות היצירה:  יידיש 
 
משה דלוז'נובסקי (דלוזשנאווסקי; בפולנית: Moszek Dłużnowski;‏ 1903–1977) היה עיתונאי, סופר ומחזאי יידיש.
ביוגרפיה

משה דלוז'נובסקי נולד בטומשוב מזובייצקי (כיום חלק מפולין) בשנת 1903 למשפחה מרקע צנוע. גדל והתחנך בעיר מולדתו. בשנים 1925-1930 כיהן כעורך של עיתון יידיש מקומי בשם טאָמאשאָווער וואָכנבלאט. בנוסף לקח חלק בפעילות ציונית כחבר בפועלי ציון.
בשנת 1930 עזב את עיר מולדתו והיגר לצרפת, היכן שגר אחיו הבוגר אברם. בפריז המשיך לשמש בתור כתב של מספר עיתוני יידיש. מעט לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, נמלט מצרפת למרוקו מפני גרמניה הנאצית. אחיו הגדול אשר נשאר בצרפת, נספה באושוויץ. בהשפעת שהותו במרוקו חיבר לימים רומן ביידיש העוסק בחיי היהודים במלאח המסורתי, תלאותיהם וההתעמרות בהם מצד שייח' מקומי; רומן זה תורגם בהמשך לעברית תחת השם "בנות הקדר: רומן מחיי היהודים במרוקו" וכן תורגם לאנגלית ולספרדית.
בשנת 1942 היגר לארצות הברית והתיישב בניו יורק. במהלך השנים הבאות חיבר מספר רב של רומנים, מחזות, ספרי ילדים ומסות ביידיש. המחזה הידוע ביותר שחיבר היה "די איַינזאמע שיף" שעוסק בשואה. המחזה הוצג בתיאטרוני יידיש בני יורק (בכיכוב השחקן מוריס שוורץ) וכן בתיאטרון היהודי בוורשה. ברומן "דאס ראד פון מזל" שחיבר בשנת 1949 כלל זכרונות מעיר מולדתו טומשוב מזובייצקי (הספר כלל איורים של מאנה כץ). הוא כתב בקביעות לעיתון היידיש האמריקאי פארווערטס וכן לעיתונים וכתבי עת אחרים שיצאו לאור בניו יורק, בואנוס איירס, מקסיקו סיטי וישראל. בשנת 1949 זכה בפרס ע"ש צבי קאסל לספרות יהודית. בארצות הברית שמר על קשר קרוב עם סופרים וכותבים אחרים ביידיש יוצאי פולין, בהם יצחק בשביס-זינגר.
נפטר בניו יורק בשנת 1977.
מספריו

בנות הקדר : רומן מחיי היהודים במרוקו, תרגם לעברית: אהרון וייסמן, ירושלים : אחיאסף, 1954.
ווינט-מילן : נאוועלע, בוענאס איירעס : יידבוך, 1963. (הספר באתר ארכיון האינטרנט)
ווי א בוים אין פעלד : ראמאן, בוענאס איירעס : יידבון, 1958. (הספר באתר ארכיון האינטרנט)
דער רייטוואגן, בוענאס איירעס : אלטער ראזענטאל פאנד, 1958. (הספר באתר ארכיון האינטרנט)
טירן און פענצטער : דערציילונגען, בוענאס איירעס : יידבוך, 1966. (הספר באתר ארכיון האינטרנט)
הארבסט אין וויינגארטן : דערציילונגען און דראמעס, בוענאס איירעס : יידבוך, 1956. (הספר באתר ארכיון האינטרנט)
א ברונעם ביים וועג : דערציילונגען, בוענאס-איירעס : אונזער בוך, 1953. (הספר באתר ארכיון האינטרנט)
לקריאה נוספת

J. Leftwich (ed.), An Anthology of Modern Yiddish Literature, The Hague – Paris, 1974, pp. 329–330 (biographical note)
הערות שוליים

↑  New York Yiddish Theatre Opens with Play on Nazi Brutalities, JTA, December 10, 1956.
↑  https://www.nli.org.il/he/books/NNL_ALEPH990021280080205171/NLI
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302058105171  ISNI: 0000 0000 7819 0466  LCCN: no2003086587  SELIBR: 237621  VIAF: 39353772   WorldCat (עם VIAF): 39353772
משה בן שם טוב אבן חביב

| --- | --- |
 לידה:  1450? ליסבון, פורטוגל 
 פטירה:  1520? (בגיל 70 בערך) 
 השקפה דתית:  יהדות 
 תחומי עניין:  בלשנות עברית 
 עיסוק:  מדקדק, מתרגם, משורר, פילוסוף 
 
משה בן שם טוב אִבְּן חביב (1450–1520) היה משורר ומדקדק עברי.
ביוגרפיה

אבן חביב נולד בליסבון שבפרטוגל במחצית השנייה של המאה החמש עשרה. נדד בספרד, ארצות ערב, אולי גם בצרפת, ולבסוף התיישב בקהילה היהודית שבעיר ביטונטו שבדרום איטליה. העביר בספריו את תורת הדקדוק ומלאכת השיר של חכמי ספרד והיה גם בקיא בפילוסופיה. פירושו לספר "בחינת עולם" מאת ידעיה הפניני מצוטט על ידי מפרשיה המאוחרים יותר של היצירה.
כתביו

תוצאות חיים: פרוש בחינת עולם לידעיה הפניני – פירוש לספרו של ידעיה הפניני, בחינת עולם
מרפא לשון – ספר על הדקדוק העברי
פרח שושן – ספר על הדקדוק העברי
דרכי נועם – ספר על דרכי השיר
פרוש מלות ההגיון לרמב"ם
הנצחה

על שמו רחוב ברמת גן.
לקריאה נוספת

אריה שיפרס, "משה בן חביב: משורר ומהגר", סטודיה רוזנטליאנה, כרך 35, מס' 2, 2001, ע' 172–183 (באנגלית).
הערות שוליים

↑  במיוחד ניכרת השפעת ספר הדקדוק "מעשה אפד" מאת פרופייט דוראן
↑  תוצאות חיים: פרוש בחינת עולם לידעיה הפניני | כתב יד NNL_ALEPH000075706 | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
1 2  ... מרפא לשון: ... דרכי נעם ... הם שני חבורי' ... / יצרם ... מה"ר משה ן' חביב .. | אבן-חביב, משה בן שם-טוב | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  פרח שושן | כתב יד NNL_ALEPH000090887 | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  פרוש מלות ההגיון לרמב"ם | כתב יד NNL_ALEPH000090890 | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298397205171  GND: 120081970  ISNI: 0000 0003 7120 0432  LCCN: nr2005022639  NTA: 183674944  VcBA: 495/355761  VIAF: 250676714   WorldCat (עם VIAF): 250676714
מרקורי-רדסטון 3

מרקורי-רדסטון 3 (באנגלית: Mercury-Redstone 3) הייתה משימת החלל המאוישת הראשונה של ארצות הברית במסגרת תוכנית מרקורי. האסטרונאוט אלן שפרד שוגר לטיסה תת-מסלולית בת 15 דקות בחלליתו "פרידום 7" (Freedom – חופש) ב-5 במאי 1961, ובכך הפך לאמריקאי הראשון בחלל, שלושה שבועות בלבד לאחר שהקוסמונאוט הסובייטי יורי גאגרין היה לאדם הראשון שהקיף את כדור הארץ בטיסה מסלולית.
"פרידום 7" שוגרה על גבי משגר מרקורי-רדסטון מ-LC-5 מנמל החלל קייפ קנוורל, פלורידה, והגיעה לגובה 187.5 קילומטר לפני שהחלה לצלול חזרה במסלול בליסטי, בנוחתה במרחק 488 קילומטר מכן השיגור, סמוך לאיי הבהאמה. במהלך הטיסה צפה שפרד על כדור הארץ ובחן את מערכות החללית. תמונות של כדור הארץ צולמו על ידי מצלמה אוטומטית שמוקמה על חלון החללית.
הכנות

החללית "פרידום 7", קפסולת המרקורי השביעית שנבנתה על ידי מקדונל איירקראפט קורפוריישן עבור נאס"א, הובאה לנמל החלל קייפ קנוורל ב-9 בדצמבר 1960. הצפי המקורי היה שהמשימה תשוגר זמן קצר לאחר השלמת החללית, אך החללית נמצאה לא כשירה, והייתה צריכה לעבור בדיקות ושדרוגים רבים. עם זאת, מכיוון שהחללית זוהתה כ"חללית האמריקאית המאוישת הראשונה", הוחלט להמתין עד שחללית ספציפית זו תהיה מוכנה, ונקבע תאריך חדש לשיגור המשימה – 6 במרץ – זאת במקום לשגר חללית מרקורי אחרת למשימה. המשגר שיועד במקור לשיגור המשימה, מרקורי-רדסטון #3, נשלח לקייפ קנוורל בתחילת דצמבר. עם זאת, הוא שימש לשיגור משימת המבחן MR-1A ב-19 בדצמבר. המשגר החלופי, מרקורי-רדסטון #7, הועבר לקייפ קנוורל רק בסוף מרץ. עד שהגיע המשגר לקייפ קנוורל הוחלט לדחות את המשימה מעט כדי שניתן יהיה לשגר משימת מבחן נוספת.
בסוף 1960 הועלו מספר חששות בנוגע לשיגור חללית מאוישת על גבי טיל מרקורי-רדסטון. במשימת הניסוי MR-2, ש"אוישה" בשימפנזה, אירעו מספר תקלות בעת השיגור שגרמו לחללית לטוס גבוה, רחוק ומהר מדי. כתוצאה מכך, התארכה המשימה בשתי דקות מהמתוכנן, ובעת החדירה חש השימפנזה עומס של 14.7 ג'י במקום 12. כמו כן, החללית נחתה במרחק 96 ק"מ מאוניית החילוץ הקרובה ביותר, וחלפו יותר משעתיים וחצי עד שמסוק הצליח לחלץ את החללית – זמן בו כמעט וטבעה על "טייסה". כתוצאה מכך, סירבה נאס"א לשגר את משימת MR-3 בטרם יעבור טיל המרקורי-רדסטון מספר שיפורים. בסוף פברואר עדיין היו שבעה שינויים גדולים שעבר המשגר שדרשו בדיקה. לפיכך התווספה משימת ניסוי נוספת – MR-BD (במקור MR-2A) – ששוגרה ב-28 במרץ, וגרמה לדחיית משימת MR-3 בחודש, עד ל-25 באפריל. MR-BD הושלמה כמעט בהצלחה מלאה, והבטיחה את שיגור MR-3 ללא דחיות משמעותיות נוספות.
טייס משימת MR-3 נבחר מספר חודשים לפני השיגור, בתחילת ינואר, על ידי מנהל התוכנית רוברט גילרות'. גילרות' בחר באלן שפרד להיות טייס המשימה, ובג'ון גלן ווירג'יל גריסום כטייסי גיבוי. שאר "שבעיית מרקורי" המשיכה להתאמן למשימות שתוכננו לאחר MR-3. שלושת השמות פורסמו לתקשורת ב-22 בפברואר אך ללא שום ציון מיהו הטייס הראשי של המשימה. העובדה כי שפרד הוא הטייס המרכזי פורסמה רק לאחר שניסיון השיגור הראשון בוטל, זאת מכיוון שגילרות' רצה לשמור על כל האפשרויות פתוחות אם היו נדרשים שינויים של הדקה האחרונה. גלן שימש כטייס הגיבוי של שפרד ביום הטיסה, בעוד גריסום התמקד באימונים למשימת MR-4, המשימה התת-מסלולית הבאה.
ניסיון השיגור המקורי, ב-2 במאי, בוטל בעקבות בעיות מזג אוויר רק שעתיים ו-20 דקות לפני השיגור, כאשר שפרד כבר היה לבוש בחליפת החלל שלו ומוכן בהאנגר לפקודה לעלות לחללית. השיגור נדחה ליומיים מאוחר יותר, ואז נדחה ביום נוסף (שוב בעקבות מזג האוויר) ונקבע ל-5 במאי 1961 בשעה 07:20 זמן החוף המזרחי של ארצות הברית (12:20 UTC).