stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד בסט
בשירות הציבורי (1963-1952)

עם עלייתו ארצה, התקבל בסט לפגישה אצל אדריכל ריכרד קאופמן בירושלים (בהמלצת מורו מאוניברסיטת מנצ'סטר קליפורד הולידיי, שעבד בארץ עבור ממשלת המנדט הבריטי). קאופמן סייע לו לקבל משרה אצל האדריכל, המעצב והצלם יעקב בנאור קלטר. לאחר מכן עבר לעבוד בתכנון קריית הממשלה בירושלים אצל אדריכל יוסף קלרווין, וממנו עבר לעבוד אצל אדריכל זאב רכטר בתל אביב.
בשנת 1955 הציע לו ארתור גליקסון, האדריכל הראשי של אגף השיכון במשרד העבודה (לימים, משרד הבינוי והשיכון), את תפקיד סגן האדריכל הראשי. במסגרת עבודתו, בתקופה סוערת זו של בניית הארץ, היה מעורב בסט בתכנון ובנייה של ערים וישובים חדשים רבים שהוקמו באותה העת בכל רחבי הארץ, בהכנת תוכניות אב לערים קיימות כמו טבריה ונצרת. כמו כן, היה מעורב בתכנון כבישים בין עירוניים ותכנון והקמה של מבני ציבור ומגורים רבים שתוכננו וניבנו על ידי אגף השיכון.
ראו גם

ערכים על מבנים ואתרים שתכנן דוד בסט
מבנה מסחר ומגורים ברובע אבישור שבערד
חדר האוכל בקיבוץ צאלים (בשיתוף יצחק חשמן)
"בית לביא" בקיבוץ עין חרוד איחוד
האספה הלאומית של פקיסטן

| --- | --- |

 מדינה:  פקיסטן 
 סוג:  הבית תחתון של הפרלמנט של פקיסטן
 היסטוריה
 תקופת הפעילות:  10 באוגוסט 1947 – הווה (77 שנים) 
 הרכב
 מספר מושבים:  342 
 
 מנהיגים
 ראש האופוזיציה:  שאבז שריף
 משכן
  
 אתר אינטרנט
 www.na.gov.pk
 
האספה הלאומית של פקיסטן (באורדו: قومی اسمبلئ پاکستان) היא הבית התחתון של הפרלמנט של פקיסטן (הכולל גם את הסנאט של פקיסטן). האספה שוכנת יחד עם הסנאט בבירת פקיסטן, אסלאמאבאד. באספה חברים כ-342 נציגים, מתוכם 72 נבחרים במחוזות בשיטה הרובנית, וכ-70 מקומות נשמרים למיעוטים (10 מקומות) ולנשים (60 מקומות). נציגות זו מוקצית למפלגות על פי גודלן היחסי. על פי החוקה, ממשלה חייבת את תמיכת רוב חברי האספה, שהם 172 נציגים. הבחירות לאספה מתקיימות אחת ל-5 שנים, אלא אם ראש הממשלה והנשיא מפזרים אותה בהתאם לחוקה.
לפי החוקה משנת 1973, תפקידי האספה הם חקיקה ופיקוח על הממשלה באמצעות ועדות שונות. אמנם האספה יכולה להתפזר לפי רצונו של ראש הממשלה והנשיא, אבל רק הפרלמנט הוא זה שיכול לשנות את החוקה, וגם להדיח את הנשיא. שני מהלכים אלו דורשים רוב של שני שלישי מכל אחד מהבתים.
אזרח אינו יכול להיבחר לאספה במידה והוא לא יציב מבחינה נפשית, צעיר מגיל 18, בעל עבר פלילי, פושט רגל או בעל אזרחות כפולה. בנוסף על כך, אזרח "המתנגד לאידאולוגיה של פקיסטן" או לא תומך בשלמותה ייפסל ממועמדות. בישיבתה הראשונה האספה בוחרת את יושב הראש ואת סגנו.
האספה חייבת להיפגש לפחות 90 יום בשנה במשך לפחות 3 מושבים (עד שנת 1973 מספר הימים עמד על כ-130). הנשיא הוא זה שקובע את מפגשי האספה ויכול לזמן אותה כשבועיים מראש. אמנם כל הצעת חוק חייבת להתקבל בשני הבתים על מנת להפוך לחוק, אבל לאספה יש כוח בלעדי על תקציב המדינה. כאשר הצעת חוק מתקבלת בבית אחד, היא מחויבת לעבור לדיון ולהצבעה בבית השני כעבור 90 יום. אם היא לא מועברת, הנשיא זכאי לזמן דיון מיוחד של שני הבתים. במצב חירום, הפרלמנט הוא זה שמנהל את המחוזות באופן ישיר.
כיום המפלגה הגדולה ביותר באספה היא הליגה המוסלמית הפקיסטנית, אשר מונה מטעמה כ-189 נציגים באספה. הבחירות האחרונות התקיימו בשנת 2013.
חבר הנאמנים של הסוכנות היהודית

| --- | --- |

 אתר רשמי
 
חבר הנאמנים של הסוכנות היהודית לארץ ישראל הוא הגוף המרכזי בקביעת מדיניותה של הסוכנות היהודית. חבר הנאמנים מתכנס לפחות שלוש פעמים בשנה, פועל באמצעות ועדות ומנהל את תקציבי הארגון, מתווה מדיניות, וכן מנהל, מכוון ומפקח על הפעולות והפעילויות של הסוכנות היהודית.
מבנה

מבנה חבר הנאמנים מייצג את כלל העם היהודי וחבריו הם נציגי פדרציות מאמריקה הצפונית, מנהיגי זרמים דתיים, ראשי ארגונים יהודיים וציוניים עולמיים, ראשי ערים בישראל, נציגי החברה הישראלית והמערכת הפוליטית בישראל ומנהיגי מגביות קרן היסוד ברחבי העולם. כל הגופים (למעט העצרת), בעלי תפקידים ופקידי הסוכנות היהודית פועלים בהתאם ובמסגרת המדיניות שתיקבע על ידי העצרת וחבר הנאמנים, ואחראים בפני חבר הנאמנים על פעילותם.
בחבר הנאמנים 11 ועדות המתחלקות לוועדות סטטוטוריות (ממשל, אתיקה, מאזן, כספים, מבקר, נכסים) וועדות משימתיות (עלייה, החברה הישראלית, חיבור יהודים, אחדות העם היהודי, המשימה לאנטישימיות). כיום מכהנים בחבר הנאמנים כ-130 נציגים.
בראש חבר הנאמנים עומד יו"ר חבר הנאמנים. משנת 2022 משמש בתפקיד מארק וילף (אנ').
הערות שוליים

↑  רשימת חברי חבר הנאמנים של הסוכנות היהודית
↑  מארק וילף - יו"ר חבר הנאמנים הבא של הסוכנות היהודית, באתר ערוץ 7. 8 ביוני 2022
ג'יימס ג'קסון

ג'יימס ג'קסון (באנגלית: James Jackson;‏ 21 בספטמבר 1757 –  19 במרץ 1806) היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-23 בשנים 1798–1801. בשנים 1789–1791 הוא ייצג את ג'ורג'יה בבית הנבחרים של ארצות הברית, ובשנים 1793–1795 ומשנת 1801 ועד מותו, הוא יצג את מדינתו בסנאט של ארצות הברית.
ראשית חייו

ג'יימס ג'קסון נולד בעיר השוק מורטונהמפסטד שבמחוז דבון, אנגליה. ב-1772, בגיל 15, הוא היגר לסוואנה, פרובינציית ג'ורג'יה, שם הוא היה לחניכו של עורך הדין המקומי, ג'ון וריט. כבחור צעיר הוא נודע כבעל מזג חם, ובפברואר 1780 הוא הרג את מושל ג'ורג'יה ג'ורג' ולס בדו-קרב. ב-1785 נשא ג'קסון לאישה את מרי שרלוט יאנג, ולשניים נולדו חמשה בנים, שארבעה מתוכם היו לימים לדמויות בולטות בפוליטיקה של ג'ורג'יה.
מלחמת העצמאות של ארצות הברית

במלחמת העצמאות של ארצות הברית לחם ג'קסון בשורות הבריגדה הראשונה של המיליציה של ג'ורג'יה, והשתתף בהגנה על סוואנה, בקרב קאופנס, ובכיבושן מחדש של אוגוסטה וסוואנה.
כאשר עזבו הבריטים את סוואנה ביולי 1782, העניק הגנרל אנתוני ווין לג'קסון את הזכות לקבל את מפתחות העיר. גם לאחר המלחמה נותר ג'קסון דמות חשובה ומשפיעה במיליציה של ג'ורג'יה. הוא השתתף במהלך להרחבת הגבולות נגד האינדיאנים משבט המוסקוגי בג'ורג'יה. בסופו של דבר הגיע ג'קסון לדרגת בריגדיר גנרל במיליציה ב-1786 ולדרגת מייג'ור גנרל ב-1792.
לאחר המלחמה פתח ג'קסון משרד עורכי דין בסוואנה. ב-1777 הוא נבחר למושב הראשון של בית המחוקקים של ג'ורג'יה לאחר שהוא היה פקיד בית המשפט בקונגרס הפרובינציאלי. העניין שלו בצבא ניצת מחדש כאשר הוא הצטרף למיליציה של ג'ורג'יה בהגנה על מתיישבי הספר מפני האינדיאנים. ב-1788 נבחר ג'קסון למשרת מושל ג'ורג'יה, אך דחה את המינוי, בציינו את חוסר ניסיונו.
חבר בית הנבחרים של ארצות הברית

ב-1789 נבחר ג'קסון לבית הנבחרים של ארצות הברית למושב הקונגרס הראשון. אך טרם בחירתו, היא עליו לנהל מאבק מייגע באחד ממחוזות הבחירה לקונגרס הקשים ביותר בג'ורג'יה. מחוז הבחירה הראשון, שמטעמו הוא נבחר, היה המחוז הכי פחות מאוכלס במדינה, עם יחס של שלוש-חמישיות בספירת העבדים, ואוכלוסייתו מנתה 16,000 תושבים. במהלך מערכת הבחירות, ניהל ג'קסון מערכה נגד שני אנשים פופולריים ששירתו בקונגרס, ויליאם יוסטון והנרי אוסבורן. ג'קסון זכה במושב בקונגרס מטעם המחוז הראשון בהפרש קטן, ואוסבורן ערער ללא הצלחה על התוצאות. כאיש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, הוא התנגד בלהט לתוכניות הפיננסיות של מזכיר האוצר אלכסנדר המילטון לנטילה הפדרלית של חובות המדינות שנוצרו במלחמה. אחת התוכניות הראשונות שהוצעו על ידי המילטון הייתה הטל מס על משקאות חריפים. ההצעה זכתה להתנגדות קולנית מצידו של ג'קסון שאמר שהיא "תשלול מהמוני העם את מוצר המותרות הכמעט יחידי שממנו הם נהנים, של המשקאות המזוקקים".
במקור הוצע ששיעור המס יעמוד על 0.15 דולר לגלון, אך ג'קסון תמך בהצעה נגדית של 0.12 דולר לגלון. בסופו של דבר נדחתה ההצעה בה תמך ג'קסון והמס הועמד על 0.15 דולר לגלון.
הצעת החוק הבאה שעליה נאבקו ג'קסון והמילטון הייתה נטילת האחריות על חובות המדינות מהמלחמה. המילטון ביקש לחבר יחדיו את כל חובות המדינות מהמלחמה לחוב לאומי אחד, כשכל המדינות ייטלו חלק בפירעונו. ג'קסון האמין שמדינות כמו ג'ורג'יה, שצברו חוב קטן יחסית במהלך המלחמה, לא צריכות היו לקחת חלק בפירעון חובותיהן של מדינות אחרות באמצעות תשלום מיסים נוספים. הוא גם התנגד נחרצות למאמצים לצמצום העבדות. הוא הזהיר שחיסול העבדות "...יצית את הלהבות של מלחמת אזרחים עבור אנשי המדינות הדרומיות... הם לעולם לא יסבלו את הרעיון של לוותר על רכושם ללא מאבק".
בעת כהונתו בבית הנבחרים, היה ג'קסון חבר פעיל מאוד. הוא שימש כחבר ביותר מעשרים ועדות והעיד ברבות נוספות. במהלך תקופת כהונתו הראשונה בקונגרס הוא נודע בשל מזגו החם ואישיותו. בנקודת זמן מסוימת הוא נעשה כה נרגש בנוגע לנושא שבדיון עד שהסנאטורים שהתכנסו בקומה שמעל בית הנבחרים נאלצו לסגור את החלונות כדי שקולו הרם לא יפריע לדיוניהם.
ב-1791 הובס ג'קסון בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה נוספת על ידי מפקדו במלחמה אנתוני ויין, במסע בחירות שהיה רצוף בהאשמות. הוא היה משוכנע שוויין לא זכה בניצחונו ביושר, כך שהוא פתח במערכה נגדו ונגד תומכיו, ובסופו של דבר הצליח להדיח את ויין מהקונגרס. בעשותו שימוש בדיונים מול חבר מושבעים גדול ובפרסום בעיתונים, הבטיח ג'קסון את מושבו בבית הנבחרים, ובסופו של דבר דאג להדחת מנהל מסע הבחירות של ויין מתפקידו כשופט. לאחר מכן נאבק ג'קסון לקבל את מקומו בקונגרס, כאשר הוא שכנע את הבית שניצחונו של ויין לא היה הוגן. הוא כשל בניסיונו להשיג מחדש את מושבו לאחר הצבעה שוברת שוויון של יושב ראש הבית מהמפלגה הפדרליסטית.
סנאטור ומושל

ב-1792 נבחר ג'קסון לסנאט של ארצות הברית והחל לכהן בו במרץ 1793. באוקטובר 1795 הוא התפטר כדי להיבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה על רקע שערוריית הקרקעות של יאזו (Yazoo land scandal), שבמסגרתה נמכרו מיליוני אקרים של אדמות במערב ג'ורג'יה במחירים נמוכים מאוד לקבוצה של משקיעים. ג'קסון, שהאמין שהמכירה הושפעה ממעשי שוחד שניתן לחברי בית המחוקקים המדינתי, התפטר מכהונתו בסנאט ונבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה. הוא החל להוביל את המערכה לביטול מכירת הקרקעות. ב-1798 הוא נבחר כמושל ג'ורג'יה והמשיך ביישום החקיקה לביטול מכירת הקרקעות. ג'קסון הטיל את האשמה בשערוריית יאזו על יריביו הפוליטיים, כולל ג'יימס גאן והפדרליסטים. הוא בנה את המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בג'ורג'יה והנהיג אותה למעמד של שליטה במדינה.
בבחירות לנשיאות של 1796 היה ג'קסון חבר בחבר האלקטורים. ב-1801 נבחר ג'קסון לכהונה שנייה בסנאט, בו הוא כיהן עד מותו.
מותו

ג'יימס ג'קסון נפטר בוושינגטון די. סי. ב-19 במרץ 1806. הוא נטמן בבית הקברות של הקונגרס.
ג'קסון ייסד שושלת משפחתית פוליטית בג'ורג'יה. בנו, ג'אבז יאנג ג'קסון, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1835–1839. נכדו, שגם הוא נקרא ג'יימס ג'קסון, היה גם הוא חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1857–1861, פרקליט צבאי בסגל של הגנרל תומאס ג'ונתן ג'קסון בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית, וחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת ג'ורג'יה.
על שמו של ג'קסון נקראו מחוז ג'קסון שבג'ורג'יה, העיר ג'קסון שבג'ורג'יה, וכביש ראשי באטלנטה. מבצר ג'יימס ג'קסון, שהגן על סוואנה מפני מתקפות מן הים במהלך רוב המאה ה-19, משמש כיום כמוזיאון וכאתר היסטורי משוחזר. עיירת הרפאים ג'קסונבורו שבג'ורג'יה נקראה גם היא על שמו.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 282-283.
הערות שוליים

↑  Cashin, Edward J. (1974). "'The Famous Colonel Wells': Factionalism in Revolutionary Georgia". The Georgia Historical Quarterly. 58 (Supplement): 137–156.
↑  Lawrence, Alexander A. (June 1950). "James Jackson: Passionate Patriot". The Georgia Historical Quarterly. 34 (2): 85-86.
↑  Jackson, James. "Letter with enclosures, 1788 Mar. 28, Savannah, Georgia to George Handley, Governor of Georgia / General James Jackson". Southeastern Native American Documents, 1730-1842. Digital Library of Georgia.
↑  Jackson, James. "(Letter with) brigade orders, 1787 Nov. 17, Liberty County Georgia to Major Carter / Brigadier General James Jackson". Southeastern Native American Documents, 1730-1842. Digital Library of Georgia.
↑  United States Congress, The Debates and Proceedings in the Congress of the United States; with an Appendix, Containing Important State Papers and Public Documents, and All the Laws of a Public Nature; with a Copious Index... (First To) Eighteenth Congress.--first Session: Comprising the Period from (March 3, 1789) to May 27, 1824, Inclusive. Comp. from Authentic Materials, United States. Congress, Gales and Seaton, 1834.
↑  Foster, William Omer (1960). James Jackson: Duelist and Militant Statesman 1757-1806. Athens: University of Georgia Press. p. 75.
↑  Taylor, George (1950). Hamilton and the National Debt. Amherst: D.C. Heath and Company. p. 52.
↑  Hirschfeld, Fritz (1997). George Washington and slavery : a documentary portrayal. Missouri University Press. Columbia : University of Missouri Press. p. 183.
↑  "Georgia 1796 Electoral College". A New Nation Votes.
↑  Gannett, Henry (1905). The Origin of Certain Place Names in the United States. Govt. Print. Off. pp. 167.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1193291577  ISNI: 0000 0001 0977 0237  LCCN: nr89011492  SNAC: w6708c7q  US Congress: J000017  VIAF: 58926378   WorldCat (עם VIAF): 58926378
הקרן הגרמנית למדע

| --- | --- |


בנייני ה־DFG בבון, גרמניה
 תחום:  המגזר השלישי 
 מדינה:  גרמניה 
 מטה הארגון:  בון 
 מייסדים:  פריץ הבר 
 חברים:  97 (נכון ל־17 בפברואר 2022) 
 תקופת הפעילות:  2 באוגוסט 1951 – הווה (73 שנים) 
 www.dfg.de
 
קרן המחקר הגרמנית (בגרמנית: Die Deutsche Forschungsgemeinschaft; בראשי תיבות: DFG) הוא ארגון מימון מחקר גרמני לקידום מדע ומחקר ברפובליקה הפדרלית של גרמניה המתפקד כמוסד עצמאי. בשנת 2019 היה ל-DFG תקציב מימון של 3.3 מיליארד אירו.
תפקידים

ה-DFG תומך במחקרים בתחומים מדעיים שונים, בהנדסה ובמדעי הרוח והחברה באמצעות מגוון תוכניות של מענקי מחקר, פרסי מחקר ועל ידי מימון תשתית.  הארגון עצמאי בניהולו. המשרדים הראשיים נמצאים בעיר בון, ומשרדים נוספים ממוקמים בברלין, וכן קיימים משרדים נוספים של קשרי חוץ בהודו, יפן, צפון אמריקה, אמריקה הלטינית, ועד אפריל 2022 היה משרד גם ברוסיה. ה-DFG ממומן על ידי מדינות גרמניה והממשלה הפדרלית של גרמניה .
ה-DFG מעניק פרסי מחקר שונים, כולל פרס לייבניץ.  פרס המדע הפולני-גרמני קופרניקוס מוענק במשותף עם הקרן למדע פולני (FNP).
רקע

בשנת 1937 שונה שם ה- Notgemeinschaft der Deutschen Wissenschaft (NG) ("איגוד החירום למדע גרמני") ל- Deutsche Gemeinschaft zur Erhaltung und Förderung der Forschung ("הקרן הגרמנית לשימור וקידום מחקר"), המכונה בקיצור Deutsche Forschungsgemeinschaft (DFG). עוד לפני בחירתה של מפלגת הפועלים הגרמנית הנציונל-סוציאליסטית (המפלגה הנאצית) לשלטון ב-1933, פרויקטים שמומנו על ידי ה-NG עבדו על מחקר בהתאם לאידאולוגיה הנאצית, במיוחד מחקר אתנוגרפי גרמני במזרח אירופה שהניח את היסודות לתיאוריה של היטלר, ה " לבנסרום " (מרחב המחיה), והבסיס למדיניות ההשמדה ; במהלך התקופה הנציונל-סוציאליסטית, הנהגת ה-NG נראתה מוכנה ולהוטה להסתגל ל"עידן החדש" בגרמניה על-ידי הכוונת מדיניות המימון שלה לנושאים הקשורים להתחמשות מחדש ולאוטרקיה הגרמנית, ובאופן מעשי התאימה את מטרות הקרן לאלו של המשטר החדש.  בסוף מלחמת העולם השנייה בגרמניה, ב-1945, ה-DFG לא היה פעיל יותר. ב-1949, לאחר הקמת הרפובליקה הפדרלית, נוסד הארגון מחדש כ-NG, ושוב מ-1951 כ-DFG.
מבנה

המעמד המשפטי של ה-DFG הוא של עמותה לפי המשפט הפרטי. ככזה, ה-DFG יכול לפעול רק באמצעות הגופים הסטטוטוריים שלו, במיוחד דרך מועצת המנהלים והאסיפה הכללית שלו.
ה-DFG הוא חבר המועצה הבין-לאומית למדע (ICSU) יחד עם ארגונים מקבילים רבים ברחבי העולם כמו הקרן הלאומית למדעי הטבע של סין (NSFC), הקרן הלאומית למדע (NSF) והחברה המלכותית.
ל-DFG יש מספר נציגויות באסיה, צפון אמריקה ואירופה, והוא מחזיק גם את המרכז הסיני-גרמני לקידום מחקר, שנוסד במשותף על ידי ה-DFG והקרן הלאומית למדעי הטבע של סין.  ב-9 ביוני 2012, DFG השיקה מרכז בהיידראבאד, כדי להרחיב את נוכחותה בהודו. קרן המחקר הגרמנית והמחלקה למדע וטכנולוגיה של הודו (DST) עובדים יחד על 40 פרויקטי מחקר דו-צדדיים במדע והנדסה.  קרן המחקר הגרמנית חברה ב־Science Europe .
תוכנית הייזנברג

תוכנית הייזנברג של ה-DFG מיועדת למדענים צעירים מצטיינים העומדים בכל דרישות המינוי לפרופסורה קבועה. התוכנית נקראה על שם הפיזיקאי הגרמני ורנר הייזנברג, שקיבל את פרס נובל לפיזיקה בגיל 31. תוכנית המימון נועדה לאפשר למדענים להתכונן לתפקידי מנהיגות מדעית, ולעבוד על נושאי מחקר נוספים בו זמנית. תקופת המימון המרבית היא חמש שנים. בדרך כלל, המועמד צריך להיות במעמד הביליטציה כתנאי מוקדם להגשת בקשה לקבלה לתוכנית. עם זאת, גם מעמד מקביל או דומה להביליטציה יכול להתאים למועמדות.
ה-DFG וישראל

במסגרת הארגון קיימת תוכנית לשיתוף פעולה בין חוקרים בגרמניה ובישראל, הנקראת German-Israeli Project Cooperation או בגרמנית Deutsch-Israelische Projektkooperation (DIP) . במסגרת שיתוף הפעולה הזה משרד החינוך והמדע הגרמני (BMBF) מספק את התקציבים, ואילו ה-DFG מנהל את התוכנית מבחינה אדמיניסטרטיבית ומדעית. במסגרת ה-DIP כל אחת מ-8 אוניברסיטאות ומוסדות המחקר בישראל רשאי להגיש שתי הצעות מחקר המבוססות על שיתוף פעולה הדוק בין מדענים בישראל ובגרמניה. ה-DFG מארגן ועדות מומחים השופטים את 16 ההצעות ומעבירות את המלצותיהם לוועדה כספית להחלטות מימון סופיות. התקציב המקסימלי לפרויקט בשנת 2023 היה €1,655,000, לחמש שנים.
הערות שוליים

↑  Zahlen und Fakten 2019 (PDF). German Research Foundation.
↑  "Mission statement of the DFG". DFG. נבדק ב-2017-08-18.
↑  "Facts and Figures". DFG. נבדק ב-2017-08-18.
↑  "DFG-Website "Prizewinners"". DFG. נבדק ב-2017-08-18.
↑  "Funding information on prizes of the DFG". DFG. נבדק ב-2017-08-18.
↑  "DFG, German Research Foundation – an organisation conforms". נבדק ב-2018-10-15.
↑  Hentschel, 1996, Appendix A
↑  Heilbron, 2000, pp. 90–92.
↑  "On the history of the DFG". נבדק ב-2017-08-18.
↑  "Organisation of the DFG". DFG. נבדק ב-2017-08-18.
↑  "On DFG's international Cooperation". DFG. נבדק ב-2017-08-18.
↑  "The DFG abroad". DFG. נבדק ב-2017-08-18.
↑  "German research foundation DFG opens centre in Hyderabad". 9 ביוני 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "DFG – Pressemitteilung Nr. 86, 2005 – Heisenberg-Professur sichert nachhaltig Karrierewege". 2008-06-02. אורכב מ-המקור ב-2008-06-02. נבדק ב-2019-11-29.
↑  Deutsch-Israelische Projektkooperation (DIP) – German-Israeli Project Cooperation, www.dfg.de (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260194005171  BnF: cb118690619 (data)  CiNii: DA00037157  GND: 2007744-0  ISNI: 0000 0001 1957 9997  LCCN: n79006750  NKC: ko2002152079  SUDOC: 129175730  Trove: 1230761  VIAF: 122652571   WorldCat (עם VIAF): 122652571 
הצעת מחקר לפרויקט שה-DFG החליט לממן
חני לוז

| --- | --- |

חני לוז
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת בר-אילן 
 מפלגה:  הבית היהודי 
 פרסים והוקרה:  הפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ' (2013) 
 chanieluz.com/en
 
חנה רינה (חני) לוז (נולדה ב-27 בדצמבר 1965, ד' בטבת ה'תשכ"ו) היא מייסדת ועומדת בראש מרכז תדמי"ת – לתגבור הדמוקרטיה במדיה הישראלית, מיסודו של הפורום המשפטי למען ארץ ישראל, וכלת הפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ' לשנת 2013.
ביוגרפיה

לוז נולדה בניו יורק לאליהו קנובסקי, לימים פרופסור לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן, ולתמר קנובסקי. עלתה עם משפחתה לישראל בשנת 1973 והם התיישבו ברחובות.
לוז היא בוגרת אולפנת הרב בהר"ן, בעלת תואר ראשון במדעי המחשב מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני (בהצטיינות) בתקשורת ועיתונות מהאוניברסיטה העברית. לאחר לימודיה, עבדה מספר שנים בחברת הייטק.
נשואה למכבי, אם לשישה. התגוררה בבית אל מאז שנות התשעים של המאה העשרים ועד 2015, אז עברה לגור בלוד.
עבודתה בתקשורת

לוז עבדה כעיתונאית בהצופה, אנשים ומחשבים, מקור ראשון, ערוץ 7 ובשבע ושידרה פינות העוסקות בביקורת התקשורת גם בגלי ישראל.
פרסמה מאמרים בעיתונים ואתרים רבים ובהם ynet, מעריב, דה-מרקר, News1, שורש, סרוגים, ישראלי פטריוטי -KR8, ובביטאוני שבת מובילים כגון עולם קטן, מעייני הישועה, ומעט מן האור.
מייסדת ועומדת בראש מרכז תדמי"ת – לתגבור הדמוקרטיה במדיה הישראלית, מיסודו של הפורום המשפטי למען ארץ ישראל. המרכז עוסק במעקב תקשורת, בשמירת זכויות הפרט והכלל מול כלי התקשורת, ובפעילות לקידום מדיניות "שמיים פתוחים" והורדת חסמים המונעים את פתיחת שוק התקשורת.
בשנת 2013 זכתה לוז בפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ' מטעם האגודה לזכות הציבור לדעת.
במסגרת הפעילות הציבורית היא השתתפה בדיוני ועדות כנסת שעסקו בתקשורת. בין השאר בדיונים על חוק רשות השידור, חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, ובדה-לגיטימציה של ישראל בתקשורת העולמית.
בשנת 2015 התמודדה לוז במסגרת הפריימריז במפלגת הבית היהודי לקראת הבחירות לכנסת העשרים, אולם הגיעה למקום לא ריאלי והוצבה לבסוף במקום ה-32 ברשימה לכנסת.
הערות שוליים

↑  אוניברסיטת בר-אילן ומרכז בס"א אבלים על פטירתו של פרופ' אליהו קנובסקי, באתר אוניברסיטת בר-אילן
↑  הבית היהודי בראשות נפתלי בנט באתר ועדת הבחירות המרכזית
עין עירון

| --- | --- |

מדינה: ישראל ישראל
מחוז: חיפה
מועצה אזורית: מנשה
גובה ממוצע: ‎61 מטר
תאריך ייסוד: 1934
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 572 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 547 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הכרמל מוגדלת) עין עירון(למפת הכרמל רגילה) עין עירון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין עירון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין עירון32°29′01″N 35°00′35″E﻿ / ﻿32.4836423535662°N 35.0098575225145°E﻿ / 32.4836423535662; 35.0098575225145  heמפת היישובים של מועצה אזורית מנשה באדום - עין עירון בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 8 מתוך 10
*  אתר האינטרנט הרשמי של עין עירון
עין עירון הוא מושב הממוקם מזרחית לפרדס חנה-כרכור השייך למועצה אזורית מנשה.
המושב הוקם בשנת 1934, על ידי קבוצת תושבים אשר עלו לארץ ישראל מגרמניה בימי העלייה השנייה. שמו של המושב ניתן לו עקב מיקומו הצופה על נחל עירון הסמוך. בשנת 1939 נמנו ביישוב 174 תושבים ב-54 משקים.
בסמוך למושב נמצא האתר הארכאולוגי תל אסור ושמורת עין ארובות.
פעילויות במושב

זוהי קהילה עשירה בפעילות תרבותית וחברתית. הילדים במושב עין עירון לומדים במערכות החינוך של המועצה האזורית מנשה והם חלק בלתי נפרד מקהילת הנעורים באזור. איכות החיים נובעת גם מן העובדה שהמושב קרוב יחסית למושבה פרדס חנה-כרכור ולצירי התחבורה המרכזיים המובילים לצפון ולדרום. היישוב מתנהל באמצעות ועדות שונות בהן חברים תושבי המקום בהתנדבות. הוא מפעיל אתר אינטרנט המספק מידע עדכני ומהווה מקור לתקשורת בין התושבים. שירותיה המוניציפליים של המועצה האזורית מנשה, והאגפים העוסקים בחינוך, תרבות, תעסוקה, נוי, חקלאות, קליטה ועוד, מהווים מקור לפעילות המושב.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  מושבי העובדים בשרון ובעמק חפר, דבר, 25 בספטמבר 1939
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465861805171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מגדל המים בעין עירון
רן אהרנסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1950 (בן 75 בערך) חיפה, ישראל 
 ענף מדעי:  גאוגרפיה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת תל אביב 
 מנחה לדוקטורט:  יהושע בן-אריה 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
רן (רני) אהרנסון (נולד ב-1950) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

אהרנסון נולד בשנת 1950 בחיפה. סבו, שמואל אהרונסון, היה אחיהם של מנהיגי ניל"י אהרן אהרנסון, שרה אהרנסון ורבקה אהרנסון. למד בבית הספר היסודי והתיכון בבית הספר הריאלי בחיפה, ובתוך כך שנה בנהלל לשם עברה משפחתו; הצטרף לגרעין לקיבוץ רביבים, עשה שרות קרבי בנח"ל (בנח"ל המוצנח ובסיירת). את לימודיו האקדמיים החל באוניברסיטת תל אביב, משם המשיך לתואר שני ושלישי באוניברסיטה העברית אותם סיים בהצטיינות. פרופסור יהושע בן אריה שימש כמנחה לאהרנסון במהלך לימודיו. במהלך לימודיו המתקדמים נפצע קשה בעת שרות מילואים, פציעה מורכבת המלווה אותו כנכה צה"ל עד היום.
אהרנסון הוא פרופסור חבר במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ופעיל בתוך האקדמיה הישראלית ומחוץ לה. תחום התמחותו העיקרי הוא גאוגרפיה יישובית-היסטורית בתחילת העת החדשה (מסוף המאה התשע עשרה עד אמצע המאה העשרים), בדגש על תהליכי שינוי והתחדשות בארץ ישראל ובמרכזם – ראשית ההתיישבות היהודית. אהרנסון חוקר ומלמד בתחומים של שימור אתרים היסטוריים עירוניים, קורות היחיד ופיתוח אזורי ("גאו-ביוגרפיה"), יישובים כפריים שיתופיים, קולוניזציה ומודרניזציה, ועוד.
אהרנסון פרסם עשרות מאמרים, כתב וערך עשרה ספרים, בהם: 'הברון והמושבות, ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בראשיתה' (2000); ‘De Bonaparte a Balfour: La France, l’Europe occidentale et la Palestine 1799-1917’ (2001) ; 'לכו ונלכה, סיורים במושבות עליה ראשונה' (2004); 'מבוא לשימור: מקראה' (2004); ו– ‘De Balfour a Ben Gourion: Les puissances europeennes et la Palestine’ (2008).
בין תפקידיו באקדמיה הישראלית כיהן אהרנסון כמנהל 'מרכז צ'ריק לתולדות הציונות היישוב ומדינת ישראל' של האוניברסיטה העברית, כמזכיר האגודה הגאוגרפית הישראלית וכעורך ביטאונה 'גאוגרפיה'. בין עיסוקיו מחוץ לאקדמיה היה פעיל מרכזי בשימור אתרים, כולל חבר בוועדת השימור של ירושלים וחבר בהנהלה הארצית – אחר כך, הוועד המנהל - של המועצה לשימור אתרים בישראל; שימש כחבר ועדות היגוי וועדות שיפוט ב'יד יצחק בן צבי'; כיהן כחבר וכיו"ר ועדות מקצועיות בתחומי הגאוגרפיה, החברה וידיעת הארץ של משרד החינוך; ושימש יועץ מדעי למוזאונים יישוביים היסטוריים ברחבי המדינה, בהם מוזאון 'העלייה הראשונה' בזכרון יעקב, 'מרכז רוטשילד' במוזאון ארץ ישראל בתל אביב, המוזאון הפתוח בגדרה, המוזאון העירוני בראשון לציון.[דרושה הבהרה]
אהרנסון שהה תקופות ארוכות כחוקר בכיר או כפרופסור אורח באוניברסיטאות מובילות בעולם - ב'סורבון' שבפאריס (UP-IV), בלונדון (UCL), בוושינגטון (UM), בברקלי (UCB), בשיקגו (UC) ובמוסקבה (UGM).[דרושה הבהרה]