stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הליקטית רחבת-פסים
התנהגות > יחסי היררכיה

מושבות של הליקטית רחבת-פסים הן מונוגיניות, כלומר נשלטות על ידי מלכה אחת. המלכה מפקחת על הפועלות בקן, אולם הפועלות מצידן יכולות גם להפעיל לחצים על המלכה. מכיוון שמלכות מוחלפות לעיתים קרובות (למשל עקב חמיסת קינים), הפועלות בקן עשויות להיות רחוקות מהמלכה מבחינה גנטית. במקרים אלו, הפועלות פחות נוטות לשתף פעולה עם המלכה, מתוך נטייה להגדיל את הכשירות שלהן. כדי לשמור על הפועלות בתוך הקן ולדאוג שימשיכו לטפל בצאצאים שלה, המלכה לעיתים קרובות תאפשר לפועלות זרות להתרבות. פועלות אלה עשויות לייצר זכרים או נקבות פוריות, ולהגיע לשיעורי רבייה גבוהים. אולם הן לא שורדות את החורף, ואינן דומות מבחינה מורפולוגית למלכה או נקבה פורייה. אורך חיי המלכות עשוי להוות גורם המאפשר יותר פועלות פוריות באזורי אקלים חם עם עונת רבייה ארוכה. באזורי אקלים קר, בהם המלכה שורדת עד הדור האחרון של הנקבות הפוריות, סיכוין של הפועלות להתרבות הוא נמוך. באזורי אקלים חם, לעיתים קרובות המלכה לא שורדת עד הדור האחרון, וסיכוין של הפועלות להתרבות גבוה יותר.
התנהגות > תקשורת וזיהוי > תקשורת בין זכרים לנקבות

תקשורת בין זכרים לנקבות נעשית באמצעות פרומונים. מלכה שלא הופרתה מייצרת פרומון המושך את הזכרים במידה רבה יותר ממלכות שכבר הופרו. הזכרים יכולים להבחין בין מלכות קרובות לעומת זרות, ובדרך כלל יעדיפו מלכה ממושבה זרה – אמצעי המסייע בהעלאת המגוון הגנטי של האוכלוסייה.
התנהגות > תקשורת וזיהוי > זיהוי הקן

היכולת של פרט לזהות את הקן הספציפי שלו היא קריטית במקרים של קינון באגרגציות גדולות. הכניסה למחילה מסומנת בעזרת הפרשה מבלוטת דופור, המורכבת בעיקרה מאלקאנים ואלקנים, ומשתנה בין מושבות שונות. בנוסף, הדבורים נעזרות בסימנים ויזואליים וסמנים מרחביים הסובבים את פתח המחילה, אותם הן לומדות ומעדכנות במעופי התמצאות חוזרים ונשנים.
התנהגות > תקשורת וזיהוי > זיהוי דיירי הקן

גם זיהוי הדדי של דיירי הקן נעשה בעזרת חישה של אלקאנים ואלקנים נדיפים. הזיהוי מבוסס על חלוקת מחילת הקינון ולא על קרבה גנטית בין הדיירים, ופרטים קרובים ורחוקים גנטית זוכים ליחס זהה משכניהם. בתוך קן נתון, הפרשותיהם של הדיירים השונים מתמזגות לתערובת ריחות טיפוסית הדובקת בכל דיירי הקן. בכל קן נוצרת תערובת שונה, המאפשרת הבחנה בין דיירי קינים סמוכים.
התנהגות > חמיסת קינים

מלכות מסולקות באופן תדיר על ידי נקבות פוריות אחרות, עקב ההשקעה האנרגטית הרבה הכרוכה בחפירת קן חדש. ההסתברות לחמיסת קן עולה בהדרגה לאורך העונה. קיים לחץ אבולוציוני לחתימה מוקדמת של פתח הקן על ידי המלכה, על מנת להגן על הקן מחמיסה. תופעה זו עשויה להשפיע על הנטייה של הפועלות לקחת חלק ברבייה לקראת סוף העונה. חמיסת הקינים עשויה להסביר את התוקפנות הרבה הקיימת בין מלכות. בעימותים בין מלכה מייסדת ונקבה חומסת, נמצא כי גודל הגוף מעניק יתרון משמעותי. עם זאת, מלכות גדולות יותר נוטות יותר לחפור קן משל עצמן מאשר לחמוס קן זר.
התנהגות > התנהגות רבייתית

אגרגציות קינון המכילות אלפי קינים הופכות למערכת לק בימי קיץ חמים במחצית השנייה של עונת הרבייה. יחס הזוויגים הזמינים לרבייה נוטה משמעותית לכיוון הזכרים, מאפיין נפוץ של מערכות לק. הלק הוא מערכת שבה קבוצה גדולה של זכרים מתקבצת באתרים בהם מבקרות נקבות. הזכרים נמשכים לנקבות באמצעות מספר אותות ריח המופרשים מבלוטות שונות בגוף הנקבה. הזכרים יתורו אחר נקבות רחוקות גנטית שאינן מזווגות. מכיוון שהנקבות מזדווגות זמן קצר לאחר הגחתן, קיימת תחרות חזקה בין הזכרים על תפיסת הנקבה מוקדם ככל האפשר. ההזדווגות מתרחשת בתוך קינה של הנקבה או על פרחים. נקבות יכולות להזדווג עם מספר זכרים, אך עושות זאת לעיתים רחוקות. מרבית המושבות נוסדות על ידי מלכה אחת וזכר אחד.
התנהגות > תוקפנות

תוקפנות תוך-מינית נפוצה במשפחת ההליקטיתיים. בייחוד במקרים של חמיסת קינים, עימותים עשויים להימשך עד כחצי שעה ולהסתיים באובדן גפיים וחלקי גוף אחרים. פועלות השומרות על פתח הקן מראות אף הן התנהגות אנטגוניסטית כלפי פרטים שאינם דיירי הקן, על ידי הפניית העוקץ כלפי הפולש או חסימת פתח המחילה בעזרת הבטן. לעומתם, פרטים שזוהו כדיירי הקן יורשו להיכנס בקלות. בניגוד לשומרות הקן, פועלות המשחרות על פרחים מפגינות סובלנות רבה כלפי כל פרט מאותו המין.
יחסי גומלין עם פרחים

הליקטית-רחבת פסים היא מין פולילקטי, האוסף אבקה ממגוון רחב של משפחות צמחים, ובוחר את צמחי השיחור באופן אופורטוניסטי. עם זאת, בתקופת שיחור נתונה, המושבה מגלה התמחות במספר מצומצם של מקורות אבקה. במשך גיחת שיחור ספציפית, פועלת בדרך כלל תשחר על מין צמח אחד בלבד (תופעה המכונה נאמנות לפרחים). מחקרים שונים הראו כי המין מאביק באופן יעיל מיני צמחים בעלי חשיבות כלכלית לאדם.
טפילים

מושבות של הליקטית רחבת-פסים מוטפלות על ידי מינים של דבורי קוקייה מהסוג ספקודס (Sphecodes). הספקודס בדרך כלל פולשת לקן בתחילת העונה, כשהמלכות המייסדות עוזבות את הקן ללא השגחה לצורך שיחור מזון. מינים אחרים של ספקודס עשויים לתקוף גם קינים מאוכלסים, ולהרוג את השומרת ודיירים נוספים, לפני שיטילו את ביציהם בתאי ההטלה. לאחר ההטלה, הספקודס חותמת את התא כדי להסוות את הביצה הטפילית. רוב מיני הספקודס מטפילים טווח רחב של מיני דבורים, ואינם מותאמים באופן ספציפי להטפלת הליקטית רחבת-פסים.
אוכלוסיות המין בישראל

הליקטית-רחבת פסים היא מין נפוץ ברחבי החבל הים-תיכוני של ישראל. ישראל מהווה חלק מאזור התפוצה הדרומי של המין, בו עונת הפעילות מתחילה ומסתיימת מוקדם יותר, והמין מקים שלושה או ארבעה דורות בשנה. נקבות של המין נצפו בישראל בחודשים ינואר עד יוני, כאשר שיא הפעילות הוא בחודשים מאי-יוני, אז מופיעים גם הזכרים. למרות שכיחותו, המין לא ניתן לזיהוי אמין בשדה אלא רק תחת בינוקולר במעבדה, עקב הדמיון הרב למיני חריצית אחרים (בישראל נפוצים מעל 70 מינים).
מחקר על האבקת גידולי חקלאות בשפלת יהודה, הראה כי הליקטית רחבת-פסים היא אחד ממיני הדבורים הנפוצים ביותר בשדות חמנית ואבטיח לפיצוח, ושכיחותה נמוכה יותר דווקא בשטחים הטבעיים הסמוכים, בהם קיימים שפע ומגוון רב יותר של מיני דבורים אחרים. קינים רבים של המין נצפו בדרכי עפר העוברות בתוך השטחים החקלאיים. המין הוא אחד המבקרים העיקריים של פרחי החמנית והאבטיח לפיצוח (להוציא דבורי דבש מתורבתות), ונמצא כמאביק יעיל של אבטיח לפיצוח, אך לא של חמנית.
נקבה על פרח אבטיח, שפלת יהודה
הספרוקיוניים

| הספרוקיוניים |
| --- | --- |

תקופה
אאוקן- אמצע מיוקן
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: כלביים
תת־משפחה:: הספרוקיוניים
שם מדעי
 Hesperocyoninae ‏Tedford, 1978

הֶסְפֵּרוֹקְיוֹנִיִים (שם מדעי: Hesperocyoninae) היא תת-משפחה נכחדת של כלביים אשר חיו בין תקופת האאוקן לאמצע המיוקן באמריקה הצפונית. הם נחשבים לאבות כל הכלביים החיים וכן לבני תת-המשפחה הנכחדת בורופגיים. המאובנים שלהם נמצאו באזורים שונים, בעיקר סביב הרי הרוקי והמישורים הגדולים.
ההספרוקיוניים היו הכלבים העתיקים ביותר והם דמו במראם לגחנים או לסמורים ונראה שחיו בין העצים והיו בעלי זנב. בתפקידם הם דמו לראקוניים והיו אוכלי כל ברובם, אם כי המאוחרים מביניהם הגיעו לגודל של קויוט והיו אוכלי בשר.
בסוף המיוקן בני המשפחה החלו להיעלם לאיטם, כנראה כתוצאה מתחרות עם טורפים מפותחים יותר כמו חתוליים או מקרוביהם הבורופגיים.
סוגים

Cynodesmus
Caedocyon
Ectopocynus
Enhydrocyon
הספרוקיון (Hesperocyon)
Mesocyon
Osbornodon
Paraenhydrocyon
Philotrox
Sunkahetanka
המאה ה-7 לפנה"ס

המאה ה-7 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 700 לפני הספירה והסתיימה בשנת 601 לפני הספירה. זוהי המאה השביעית לפני תחילת הספירה הנוצרית.
אירועים בולטים בעולם

696 לפנה"ס: על פי המקרא: מותו של חזקיהו מלך ממלכת יהודה.
696 לפנה"ס: עולה לשלטון המלך ג'ואנג משושלת ג'ואו שבסין.
696 לפנה"ס: קימרים כובשים את פריגיה. מעבר ארמנים לאזור אגם ואן.
694 לפנה"ס: בנו הבכור של סנחריב מלך אשור נרצח על ידי עילם.
691 לפנה"ס: סנחריב מלך אשור מביס את עילם בקרב חלול.
689 לפנה"ס: סנחריב מלך אשור שורף את בבל ומגלה את תושביה.
687 לפנה"ס: גיגס מלך לידיה.
687 לפנה"ס: תקופת כהונה של ארכון קוצרה לשנה.
685 לפנה"ס: תחילת מלחמת מסינה השנייה. המלחמה נמשכה 20 שנים והסתיימה בניצחון של ספרטה.
681 לפנה"ס: סנחריב מלך אשור נרצח בידי בנו אדרמלך (או בשמו האשורי – ארד-מוליסו).
681 לפנה"ס: אסרחדון מלך אשור.
681 לפנה"ס: עולה לשלטון המלך שי משושלת ג'ואו שבסין.
677 לפנה"ס: אסרחדון מוביל את צבא אשור עד מצרים.
675 לפנה"ס: אסרחדון מתחיל בבניה מחדש של בבל.
674 לפנה"ס: מרד באשקלון נגד אשור. קרבות בין המצריים לאשור.
673 לפנה"ס: טולוס הוסטיליוס מלך רומא.
671 לפנה"ס: אסרחדון מלך אשור פולש למצרים, שורף את ממפיס ומספר אנשים ממשפחת פרעה.
669 לפנה"ס: אשורבניפל, בנו של אסרחדון, מלך אשור.
668 לפנה"ס: שמש-שום-אוכין, בנו של אסרחדון, מלך בבל.
664 לפנה"ס: אשורבניפל כובש ושורף את העיר תבאי שבמצרים.
660 לפנה"ס: 11 באפריל: לפי המסורת היפנית: יסוד ממלכת יפן על ידי הקיסר ג'ימו טנו.
660 לפנה"ס: פסמתיך הראשון פרעה מצרים מוציא את אשורים ממצרים.
656 לפנה"ס: פסמתיך השלישי מרחיב את השליטה במצרים. סוף שושלת ה-25.
656 לפנה"ס: תחילת טירניה של קפסלוס בקורינתוס.
652 לפנה"ס: מרד בבבל נגד אשור.
649 לפנה"ס: המרד בבבל הסתיים. המשך שליטת אשור.
648 לפנה"ס: פאנקרטיון נכלל במשחקים האולימפיים.
648 לפנה"ס: לידתו של יאשיהו, מלך יהודה.
647 לפנה"ס: אשורבניפל שורף את שושן.
642 לפנה"ס: אנקוס מארקיוס מלך רומא.
640 לפנה"ס: הקמת ספרייה בנינוה על ידי אשורבניפל. בהמשך, בספרייה זו ימצאו עלילות גילגמש.
640 לפנה"ס: ניצחון מזהיר של אשור על עילם.
632 לפנה"ס: פרשת קילון באתונה העתיקה.
627 לפנה"ס: אשורבניפל נפטר. אשור-אתיל-אילני מלך אשור.
626 לפנה"ס: נבופלאסר מורד נגד אשור ומקים את ממלכת בבל החדשה.
626 לפנה"ס: סין-שר-אישכון מלך אשור.
622 לפנה"ס: פרסומו של ספר דברים שהתגלה בבית המקדש, הרפורמה של יאשיהו.
621 לפנה"ס: דרקון מעלה על הכתב חוקי אתונה העתיקה.
616 לפנה"ס: לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס מלך רומא.
612 לפנה"ס: בבל, שושן ומדי שורפים וכובשים את נינוה. מלך אשור נהרג בקרב.
612 לפנה"ס: אשור-אובליט השני המלך האשורי האחרון עולה למלוכה.
610 לפנה"ס: נכו השני פרעה מצרים.
609 לפנה"ס: אזור ארץ ישראל עובר לשליטת ממלכת מצרים לאחר קרב מגידו. כמו כן, יאשיהו נהרג בקרב מגידו. וכן הקרב על העיר חרן בין בבל אשור ומצרים, שלאחריו, האימפריה האשורית החדשה חדלה להתקיים
605 לפנה"ס: נבוכדנצר מלך בבל.
605 לפנה"ס: אזור ארץ ישראל חוזר לשליטת ממלכת בבל לאחר קרב כרכמיש אשר במהלכו יורש העצר הבבלי נבוכדנצר מביס את צבאו של פרעה נכו השני, מלך מצרים.
ערים חדשות

קפואה
מילאנו
מרסיי
ביזנטיון (667 לפנה"ס)
קירנה (631 לפנה"ס)
אפידמנוס (627 לפנה"ס)
אישים בולטים

סנחריב
אסרחדון
אשורבניפל
נבופלאסר
נבוכדנאצר השני
דרקון – מנסח החוקה הראשונה של אתונה העתיקה.
סטטיחורוס – מדינאי, משורר ומחוקק יווני.
סולון – פילוסוף יווני.
תאלס – פילוסוף יווני.
אנכסימנדרוס – פילוסוף יווני.
סאפפו – משוררת יוונית.
נכו הראשון
אישים בולטים > אישים בולטים ביהדות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
חזקיהו מלך יהודה.
מנשה מלך יהודה.
אמון מלך יהודה.
יאשיהו מלך יהודה.
חולדה – נביאה שפעלה בימי יאשיהו מלך יהודה.
צפניה – נביא שפעל בימי יאשיהו מלך יהודה.
ירמיהו – נביא שפעל החל מימי יאשיהו מלך יהודה עד אחר חורבן בית המקדש הראשון.
תגליות והמצאות

טקסט וודי סנסקריטי על בניית מקדשים כולל התייחסות ספציפית על משפט פיתגורס.
המצאת הדפוס בסין.
הטבעת מטבעות ראשונות בלידיה.
ידיעות ראשונות על השימוש בכתב דמוטי.
648 לפנה"ס – רישום ראשון ביוון של ליקוי חמה.
תרבות ואמנות

נכתבו במאה זו אחרוני הטקסטים שעתידים להיכנס לאנתולוגיית השירה הסינית המוקדמת ביותר שנכתבה, הקלאסיקה של השירים. על פי הערכות, בתקופה זו השירים מתאפיינים בהתמקדות בתיאור 15 המדינות שנמצאות לאורכו של הנהר הצהוב, ובשירי הלל לשושלות שאנג ולו (אנ').
הערות שוליים

↑  היסטוריה של אמנות סין, באתר New World Encyclopedia
↑  התגבשות השירה הקלאסית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ch460505 
האימפריה האשורית החדשה 
הגיעה לשיא גודלה במהלך המאה ה-7 לפני הספירה. היא שלטה על רובו של המזרח הקדום. אימפריה זו נחשבה לאימפריה הגדולה ביותר בעולם והאימפריה הגדולה ביותר שקמה עד תקופה זו.
סנחריב מלך אשור נרצח בידי בנו אדרמלך ב-681 לפנה"ס
הנס לודוויג שמידט

| --- | --- |

 לידה:  2 באוקטובר 1839 נקסקוב, דנמרק 
 פטירה:  5 במאי 1917 (בגיל 77) קופנהגן, דנמרק 
 מקום לימודים:  האקדמיה הדנית המלכותית לאמנויות יפות 
 תקופת הפעילות:  1860–1917 (כ־57 שנים) 
 הושפע על ידי:  נילס סימונסן, Jørgen Roed, וילהלם מרסטרנד, וילהלם קיהן 
 יצירות ידועות:  A Farm on Fire, Travellers in a Third Class Compartment 
 פרסים והוקרה:  מדליית אקרסברג (1905) 
 
הנס לודוויג שמידט (בדנית: Hans Ludvig Smidth;‏ 2 באוקטובר 1839 – 5 במאי 1917) היה צייר דני. הוא זכור בעיקר בזכות ציוריו של יוטלנד ותושביה.
ביוגרפיה

שמידט היה בנו של פקיד בית המשפט בעיר סקייב, אדוארד פיליפ שמידט, ואחיו של ורנר פרדריק שמידט שייסד את קונצרן המלט FL Smidth ושות'.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר, החל ללמוד רפואה אך ויתר עליה לטובת אומנות. בשנת 1861 הוא נכנס לאקדמיה הדנית שם למד אצל נילס סימונסן. בשנת 1866, הוא התחיל לחוות קשיים כלכליים ועזב את האקדמיה להמשך לימודיו בעצמו, וצייר סצנות של לימפיורד ושל יוטלנד.
הוא הציג לראשונה בקופנהגן בשנת 1867 עם שני ציורי נוף והמשיך להציג שם לאורך השנים. עבודותיו תיארו את חיי הכפר ביוטלנד, רובם בדגש על בעלי חיים ודמויות מקומיות. היה לו כישרון לצורה ולפרטים, אך השימוש בצבע שלו היה בינוני למדי, והפחית את המשיכה של ציוריו בציבור הרחב.
בשנים 1870–1871 למד אצל וילהלם קיהן. ככל שחלפו השנים, סגנונו של שמידט התפתח במידה ניכרת, וזיכה אותו בפרס נויהאוזן בשנת 1877. קבלתו כאמן ציור ביוטלנד סללה את הדרך למוניטין שלו ברמה הלאומית.
למעשה שמידט נאלץ לחכות עד שנת 1900 לפני שהוא חווה הכרה מלאה. באותה שנה ארגנה החברה לאמנות הדנית תערוכה מיוחדת של עבודות האמן, אף על פי שהיה כבר בן 60.
באופן בלתי צפוי נמכרו 290 מתוך 300 העבודות שרטוטים ורישומים שהוצגו. בדיעבד, ציוריו נקיים מדמויות היסטוריות או מיתיות, הם אינם מציגים סצנות בנוסח ציירי סקיין. הם פשוט מתארים את השתקפות האנשים והכפר כפי שהוא ראה אותם. מציוריו נראים כי היה לו כבוד לאדמה ולאיכרים עצמם.
הוא זכה במדליית אקרסברג בשנת 1906.
הערות שוליים

↑  Hans Smidth | lex.dk, Den Store Danske (בדנית)
↑  Carl Frederik Bricka, 111 (Dansk biografisk Lexikon / XVI. Bind. Skarpenberg - Sveistrup), runeberg.org (בדנית)
↑  Peter Michael Hornung, "Maleren, der gik sine egne veje", in "Ny Dansk Kunsthistorie", Vol. 4, p. 231 et seq., Forlaget Palle Fogtdal, Copenhagen, 1993.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 120864169  ISNI: 0000 0001 1626 878X  KulturNav: 4277fc04-a143-4633-8110-60032df42939  LCCN: n84055863  RKD: 276087  SUDOC: 186039654  ULAN: 500107867  VIAF: 40772102   WorldCat (עם VIAF): 40772102
העתיד (כתב עת)

עטיפת כתב העת העתיד משנת 1966
העתיד (בגרמנית: Die Zukunft) היה רבעון גרמני בעברית שיצא לאור משנות ה-50 של המאה ה-20 ועד 1993.
הרבעון יצא במימון הממשלה הפדרלית הגרמנית, בהוצאת פרידריך ריינקה והודפס בישראל. היו לכתב העת עורכים שונים שהתחלפו, לעיתים, מגיליון לגיליון.
מטרת הרבעון הייתה להנגיש את התרבות הגרמנית ואת הנעשה בגרמניה לקורא העברי, אותו קורא שנרתע מגרמניה ותרבותה בשל השואה. לשם כך הופץ הרבעון חינם תקופה ארוכה, אף שרשמית נמכר והופץ רק למנויים משלמים.
העשירייה

תצלום של קבוצת "העשירייה", 1908. יושבים משמאל לימין: אדוארד סימונס, וילארד מטקלף, צ'יילד האסאם, ג'וליאן אלדן וייר, רוברט לואיס ריד. עומדים משמאל לימין: ויליאם מריט צ'ייס, פרנק ווסטון בנסון, אדמונד טרדל, תומאס דיווינג, ג'וזף דה קאמפ.
העשירייה או עשרת הציירים האמריקאים (באנגלית: The Ten American Painters, או The Ten) הייתה קבוצת ציירים שעזבה את איגוד האמנים האמריקאי בסוף שנת 1897. עזיבת הציירים הייתה על רקע של חילוקי דעות בנוגע לאופי ניהול האיגוד, בעיקר בנוגע לסגנון אמנותי - הנהלת האיגוד העדיפה את סגנון הציור הקלאסי והרומנטי הריאליסטי על פני האימפרסיוניזם. בנוסף, הקבוצה חשה כי אופי התערוכות שארגן האיגוד היה מסחרי יתר על המידה, ולקה בחסר בכל הקשור לטעם אמנותי.
מארגני הקבוצה היו צ'יילד האסאם, ג'וליאן אלדן וייר וג'ון הנרי טוואצ'טמן. אליהם הצטרפו רוברט לואיס ריד, וילארד מטקלף, פרנק ווסטון בנסון, אדמונד צ'ארלס טארבל, תומאס דיווינג, ג'וזף דה קאמפ ואדוארד סימונס. וינסלו הומר התבקש להצטרף לקבוצה, אולם הוא סירב. לאחר מותו של טוואצ'טמן ב-1902, מילא את מקומו ויליאם מריט צ'ייס.
חברי הקבוצה כולם פעלו בסביבות ניו יורק או בוסטון, כולם תומכי האימפרסיוניזם וכולם בעלי קריירה מבוססת. הקבוצה נוסדה תוך החלטה כי לא תמנה יותר מעשרה חברים, וכי כל אחד מהחברים ישתתף בתערוכה שנתית. ניתן היה לצרף חבר חדש לקבוצה רק באמצעות הסכמת כל שאר חברי הקבוצה בהצבעה אנונימית.
הקבוצה התקיימה במשך כעשרים שנה, והתפרקה עם מות חבריה ודעיכת קרנה של האימפרסיוניזם לטובת זרמים אחרים.
המלך בתולה

המלך של תולה פייר ז'אן ואו דר אודרה, 1896.
המלך בתולה (בגרמנית: Der König in Thule) הוא שיר מאת יוהאן וולפגנג פון גתה שנכתב בשנת 1774, וצורף בחלקו לפאוסט במערכה "ערב" כשיר ששרה מרגרטה.
ביולי 1774 כתב גתה שיר בשם "דרישת שלום מרוח הרפאים" (Geistesgruß), שנחשב לטיוטה ל"המלך בתולה". יוהאן גוטפריד הרדר יעץ לו לבצע מספר שינויים, וביניהם לבחור כמקום העלילה את הממלכה המיתולוגית תולה, המקום הצפוני ביותר שאליו הגיעו ימאי יוון העתיקה לפי פיתאס. השיר פורסם ב-1782.
תוכן

מלך תולה נאמן לאהובתו, והיא לפני מותה נותנת לו גביע זהב. דבר יקר-ערך מזה לא מוצא המלך, אשר כל אימת שהוא שותה מן הגביע, עיניו דומעות. בראותו שיומו האחרון קרב, הוא מחלק את כל רכושו, אך לא את הגביע. תחת זאת הוא עורך סעודת מלכים לאציליו במצודה שמעל לים. הוא נעמד, שותה טיפה אחרונה מן הגביע, וזורק אותו אל גלי הים. בעודו רואה את הגביע צולל למעמקים, הוא עוצם את עיניו ומת (במקור: לא ישתה עוד טיפה לעולם).
השיר הוא בלדה, ומזכיר בתוכנו אגדת עם. הוא מתכתב עם נושאים כמו המלך ארתור ואבירי השולחן העגול, הגביע הקדוש, והסעודה האחרונה.
ב"פאוסט" מקבל השיר הד במעשי השטן. גרטכן (מרגרטה) חולמת על אהבה רומנטית, ושרה על מלך תולה השותה מגביע זהב שנתנה לו אהובתו. באותו הזמן השטן מחביא בחדרה בעזרת מפיסטופלס מתנה אחרת, שתקשור אותה לפאוסט.
מבנה ולחן

השיר בן שישה בתים, ובחריזתו חרוז נשי וחרוז גברי.
הוא הולחן פעמים רבות, בין היתר על ידי יוהאן פרידריך רייכארדט, קרל פרידריך צלטר, פרנץ שוברט, הקטור ברליוז, היינריך מארשנר, פרנץ ליסט, רוברט שומאן, שארל גונו, והנס פון בילוב.
מקומו בתרבות גרמניה

שיר זה היה כה ידוע בגרמניה של המאה ה-19 שמשוררים וסופרים הניחו שקהל קוראיהם מכיר אותו. כך הוא זכה לאזכורים ביצירות רבות מסוגים שונים, בהן "הצייד והרועה" של קלמנס ברנטנו, "אלכסנדר החדש" של היינריך היינה, והספר "אֶפי בריסט" של תאודור פונטאנה.
ספרו של נבוקוב

בסביבות 1940 פרסם ולדימיר נבוקוב שני פרקים ראשונים מספר הפרוזה האחרון שלו בשפה הרוסית שעה שהחל כבר לכתוב באנגלית ועמד לנסוע מפריז לארצות הברית. הספר לא הושלם מעולם. לפרק הראשון קרא נבוקוב "אולטימה תולה" שהוא מקום ההתרחשות של העלילה ולפרק השני: "סולוס רקס" שפירושו בלטינית מלך בודד (גם מצב במשחק שח מט). בפרק זה מעלים דייגים בתרווד, במשך שלושה ימים, מי ים שהפכו ליין לאחר שהמלך השליך את הגביע לים.
הערות שוליים

↑  מקום השיר בפאוסט: חלק 2, שורות 2759–2782
↑  שני הפרקים בשפת המקור, Lib.ru
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7681783-0  VIAF: 196922139   WorldCat (עם VIAF): 196922139
הספרוניקס

| הספרוניקס |
| --- | --- |

תקופה
קרטיקון עליון 76.5 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: דרומאוזאוריים
סוג:: הספרוניקס
מין:: Hesperonychus elizabethae
שם מדעי
 Hesperonychus ‏קורי ולונגריך, 2009

הספרוניקס (שם מדעי: Hesperonychus; מילולית: "טופר מערבי") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הדרומאוזאוריים שחי במשך הקפטן לפני 76.5 מיליון שנה באזור קנדה באלברטה.
המאובן של ההספורניקס ידוע מחפירות של אליזבת ניקולס ב-1982 בפארק הפרובינציאלי דינוזאור. מראה השלד הקליל וטפריו הזכירו את טורפי הולוסירפטור והדיינוניכוס והוא שויך למשפחת הדרומזאוריים, אף שיכול להיות קרוב גם לאלברזאוריים.
למרות שנמצא רק ממאובנים חלקיים הוא היה דינוזאור קטן מאוד באורך של מטר אחד ומשקל של עד 19 ק"ג. מבנה גופו הותאם לריצה וייתכן שכוסה נוצות בדומה לקרוביו. הטפרים המעוקלות נועדו לפצוע טרף קטן בו נתקל.
היצור היה כנראה שלב ביניים בין דינוזאורים מהלכים למעופפים כמו המיקרורפטור והסינאורניתוזאורוס שחיו בסין.
בתרבות

דינוזאור זה הופיע בסרט ללכת בין דינוזאורים.
האימפריה האנגווינית

האימפריה האנגווינית (בצרפתית: Empire Plantagenêt) כללה את נחלות בית פלנטג'נט במהלך המאות ה-12 וה-13, כאשר הם שלטו על אזור שכיסה בערך מחצית מצרפת, כל אנגליה וחלקים מאירלנד וויילס, והייתה להם השפעה נוספת על רוב האיים הבריטיים שנותרו. ניתן לתאר זאת כדוגמה מוקדמת למונרכיה מורכבת. האימפריה הוקמה על ידי הנרי השני, מלך אנגליה, שירש את אביו ג'פרי פלנטג'נט כדוכס נורמנדי ורוזן אנז'ו (שממנו שאבו את שמם). הנרי התחתן עם אלינור מאקוויטניה בשנת 1152, והפך לבן זוגה המלכותי. הוא ירש את תביעתה של אמו הקיסרית מטילדה לכס המלכות האנגלי, וירש את יריבו סטיבן, בשנת 1154. למרות שתואר הדרגה הגבוהה ביותר שלהם הגיע מממלכת אנגליה, הפלנטג'נטים החזיקו חצר מלוכה בעיקר ביבשת באנז'ה באנז'ו ובשינון בטורן.
השפעתו ועוצמתו של בית אנז'ו הביאו אותם לעימות עם מלכי צרפת מבית קאפה, להם הם גם חייבים מחווה פיאודלית על רכושם הצרפתי, מה שהביא לתקופה של יריבות בין השושלות. למרות היקף השלטון של האנגווינים, בנו של הנרי, ג'ון, הובס במלחמה האנגלו-צרפתית (1213–1214) על ידי פיליפ השני, מלך צרפת בעקבות קרב בוביין. ג'ון איבד את השליטה על רוב נחלותיו היבשתיות, מלבד גסקוניה בדרום אקיטן. תבוסה זו קבעה את הסכסוכים הבאים בין אנגליה לצרפת, והובילה למלחמת מאה השנים.
מקור המונח ויישומו

המונח האימפריה האנגווינית הוא ניאולוגיזם המגדיר את נחלות בית פלנטג'נט: הנרי השני ובניו ריצ'רד הראשון וג'ון. בן אחר, ג'פרי, שלט בברטאן והקים שם ענף נפרד. ככל הידוע להיסטוריונים, לא היה מונח עכשווי לאזור שבשליטת האנגווינים; עם זאת, נעשה שימוש בתיאורים כגון "ממלכתנו וכל דבר הכפוף לשלטוננו באשר הוא". המונח "אימפריית אנגווין" נטבע על ידי קייט נורגייט בפרסומה ב-1887, "אנגליה תחת מלכי אנגווין". בצרפת, המונח espace Plantagenet (בצרפתית "אזור פלנטג'נט") משמש לעיתים לתיאור הנחלות שרכשו הפלנטג'נטים.
אימוץ תווית האימפריה האנגווינית סימן הערכה מחודשת של הזמנים, בהתחשב בכך שההשפעה האנגלית והצרפתית התפשטה ברחבי השלטון בחצי המאה שבמהלכה נמשך האיחוד. המונח "אנגוויני" הוא השם המזהה של תושבי אנז'ו ובירתה ההיסטורית, אנז'ה; הפלנטג'נטים היו מצאצאי ג'פרי הראשון, רוזן אנז'ו, ומכאן המונח. השם המזהה, על פי מילון אוקספורד האנגלי, נמצא בשימוש מאז 1511.
השימוש במונח "אימפריה" עורר מחלוקת בקרב כמה היסטוריונים בשאלה האם המונח תואם למצב העניינים ששרר בפועל באותה תקופה. האזור היה אוסף של הנחלות שירש הנרי ונחלות אשר נרכשו על ידו, ולכן לא ברור אם המחוזות הללו חלקו זהות משותפת כלשהי והאם נכון לתייג אותן במונח "אימפריה". חלק מההיסטוריונים טוענים שיש לשמור את המונח אך ורק לאימפריה הרומית הקדושה, המבנה הפוליטי היחיד במערב אירופה שנקרא למעשה אימפריה באותה תקופה, למרות שאלפונסו השביעי, מלך לאון וקסטיליה קיבל את התואר "קיסר כל ספרד". בשנת 1135. היסטוריונים אחרים טוענים שהאימפריה של הנרי השני לא הייתה חזקה, ריכוזית ולא גדולה מספיק כדי להיקרא אימפריה ברצינות. יתר על כן, הפלנטג'נטים מעולם לא תבעו תואר קיסרי כלשהו כפי שמשתמע מהמונח האימפריה האנגווינית. עם זאת, גם אם הפלנטג'נטים עצמם לא טענו לתואר קיסרי, כמה כרוניקנים, שעבדו לעיתים קרובות עבור הנרי השני בעצמו, כן השתמשו במונח "אימפריה" כדי לתאר את מכלול הנחלות הזה. התואר הבכיר ביותר היה "מלך אנגליה"; שאר התארים של דוכסים ורוזנים של אזורים שונים שהוחזקו בצרפת היו עצמאיים לחלוטין מהתואר המלכותי, ולא כפופים לשום חוק מלכותי אנגלי. בשל כך, כמה היסטוריונים, כמו ויליאם לואיס וורן, מעדיפים את המונח "Commonwealth" על "אימפריה", תוך שימת דגש שהאימפריה האנגווינית הייתה יותר מכלול של שבע מדינות עצמאיות לחלוטין, ריבוניות הקשורות זו לזו באופן רופף, רק באיחוד אישי של מלך אנגליה.
גאוגרפיה ומינהל

בהיקף הגדול ביותר שלה, אימפריית אנגווין הייתה מורכבת מממלכת אנגליה, הלורדות של אירלנד, דוכסות נורמנדיה (שכללה את איי התעלה), גסקוניה ואקוויטניה, וכן רוזנויות אנז'ו, פואטו, מיין, טורן, סנטון, לה מרשה, פריגור, לימוזין, נאנט וקרסי. בעוד הדוכסות והרוזנויות הוחזקו עם רמות שונות של וסאליות למלך צרפת, הפלנטג'נטים החזיקו ברמות שונות של שליטה על ברטאן וקורנוול, הנסיכויות הוולשיות, רוזנות טולוז וממלכת סקוטלנד, למרות שאותם אזורים לא היו חלקים רשמיים של האימפריה. אוברן הייתה גם באימפריה בחלק מתקופת שלטונם של הנרי השני וריצ'רד הראשון, בתפקידם כדוכסי אקוויטניה. הנרי השני וריצ'רד הראשון החזיקו תביעות נוספות על רוזנות ברי אך אלו לא התממשו לחלוטין, והרוזנות אבדה לחלוטין עד לעלייתו לשלטון של ג'ון ב-1199.
גבולות האימפריה היו לפעמים ידועים ולפיכך קלים לסימון, כמו הדייקים שנבנו בין אדמות הכתר של צרפת לדוכסות נורמנדיה. במקומות אחרים גבולות אלו לא היו ברורים כל כך, במיוחד הגבול המזרחי של אקוויטניה, שם היה לעיתים קרובות הבדל בין הגבול שלו טענו הנרי השני, ומאוחר יותר ריצ'רד הראשון, לבין הגבול שבו הסתיים כוחם היעיל.
סקוטלנד הייתה ממלכה עצמאית, אך לאחר מסע הרה אסון בראשותו של ויליאם האריה, הוצבו כוחות מצב אנגליים בטירות אדינבורו, רוקסבורג, ג'דבורג וברוויק בדרום סקוטלנד, כפי שהוגדרו בחוזה פאלז.
גאוגרפיה ומינהל > מינהל וממשל

האימפריה האנגווינית, במקום להיות מנוהלת ישירות על ידי המלך השליט, כללה את האצלת הכוח לנתינים שמונו במיוחד בתחומים שונים. נתמכים במה שווילפרד לואיס וורן כינה "מכונה מנהלית המסדירה את עצמה", לנושאים אלה היו סמכויות פוליטיות וצבאיות מגוונות.