stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
באד-טיבירה
הערות שוליים

↑  תמוז באנציקלופדיה בריטניקה
↑  באד-טיבירה באתר הצבא האמריקאי
| מסופוטמיה |
| --- | --- | --- |
| ממלכות בתקופת הברונזה | ממלכות בתקופת הברונזה |  |
| שומר | אומה • אור • ארידו • ארך • אשנונה • באד-טיבירה • בורסיפה •  דיר • לגש • מלגיום • נגירסו • ניפור • סיפר • כיש • שדופום • שורופק |  |
| עילם | שושן • אנשאן |  |
| אכד | אכד • מארי • גותים |  |
| אמורים | אמר • תותול • איסין • ארך • לרסה • בבל • כיש • מרי • תרקה • ימחֿד • אכלתום |  |
| בבל | התקופה הבבלית הקדומה • כשים • האימפריה הבבלית החדשה • כשדים • דור-כוריגלזו |  |
| אשור | אשור • כלח • דור שרוכין • נינוה • חרן • אימגור-אנליל • האימפריה האשורית החדשה |  |
| חור | מיתני • אורקש • נוזי • אוררטו |  |
| נושאים מרכזיים | נושאים מרכזיים |  |
| ממשל | מלכי שומר • מלכי אשור • מלכי בבל |  |
| מיתולוגיה | מיתולוגיה מסופוטמית • הוראות שורופק • אנומה אליש • עלילות גילגמש • מרדוך • קינת ניפור • הדת הבבלית אשורית |  |
| שפה | כתב יתדות • אלפבית ארמי • שומרית • אכדית • אמורית • עילמית • חורית • ארמית |  |
| נהרות | פרת • חידקל • חבור • בליח • דיאלא • הזב הגדול • הזב הקטן |  |
דני פאורה

דני פאורה (באנגלית: Danny Faure; נולד ב-8 במאי 1962) הוא פוליטיקאי סיישל, אשר כיהן כנשיא סיישל הרביעי, בשנים 2016–2020. לפני כן מילא תפקידים נוספים, ביניהם סגן נשיא (משנת 2010 עד תחילת כהונתו כנשיא), וכן תפקידי שרים בממשלת סיישל.
ביוגרפיה

פאורה נולד ב-8 במאי 1962 בדרום מערב אוגנדה להורים מסיישל. את מרבית לימודיו עשה בסיישל. לפאורה יש תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטה שבקובה. בשנת 1985 החל לעבוד במשרד החינוך. החל משנת 1998 החל לכהן כשר הממונה על תיקים שונים בממשלת סיישל. בתחילה היה שר החינוך ולאחר מכן היה גם שר האוצר והכלכלה. כשר, פאורה ביצע שורה של יוזמות כלכליות בהמלצת קרן המטבע הבינלאומית.
פאורה נכנס לתפקידו כנשיא באוקטובר 2016 לאחר שג'יימס מישל, נשיא סיישל שקדם לו, התפטר.
בבחירות שנערכו ב-2020 פאורה הובס על ידי מנהיג האופוזיציה ואוול רמקלאוואן שקיבל כ-54% מהקולות, במה שהיה למעשה ההפסד הראשון של סיישל המאוחדת, מפלגתו של פאורה, מאז קבלת העצמאות של סיישל ב-1976.
הוא גרוש ואב לארבעה.
הערות שוליים

↑  "Seychelles opposition wins presidency for first time in 43 years". Reuters. 25 באוקטובר 2020. ארכיון מ-26 באוקטובר 2020. נבדק ב-25 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1204019665  VIAF: 8848158127399915150007   WorldCat (עם VIAF): 8848158127399915150007 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דני פילת'

| --- | --- |

 לידה:  25 ביולי 1973 (בן 51) הרטפורד, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Daniel Lloyd Davey 
 שם במה:  Dani Filth 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1989 
 סוגה:  בלאק מטאל 
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  Tombstone Records 
 theorderofthedragon.com
 פרופיל ב-IMDb
 
דני פילת'
דניאל לויד דייבי (Daniel Lloyd Davey), המוכר בשם הבמה דני פילת' (Dani Filth) זמר בלאק מטאל אנגלי, סולן להקת קריידל אוף פילת'. קנה לעצמו שם בעולם המטאל, בזכות צרחותיו המתבצעות בקול דק וגבוה באופן קיצוני.
ביוגרפיה

דני פילת' נולד ב-25 ביולי 1973 בהרטפורד שבאנגליה, תחת השם דניאל לויד דייבי.
דני פילת' היה חבר במספר להקות, ביניהן The Lemon Grove Kids, PDA ו-Feast of Excrement.
בשנת 1991 הקים את להקת הבלאק מטאל קריידל אוף פילת', אשר לכבודה הוא לקח לעצמו את שם הבמה "פילת'". פילת' הוא כותב המילים והסולן של קריידל, והוא גם חבר הלהקה היחיד שנשאר מהקמתה.
דני פילת' כתב ספר עם גאבין באדילי בשם The Gospel of Filth: A Black Metal Bible. בשנת 2001 שיחק פילת' בסרט קריידל אוף פיר ("Cradle Of Fear").
אריזציה

אָריזציה (בגרמנית Arisierung; 'הפיכה לארי') היא הכינוי שהוטבע במהלך השלטון הנאצי בגרמניה לתהליך ההדרה הכפויה של "לא-ארים", ברובם יהודים, מתחומי הכלכלה (מסחר, עסקים ועבודות) בגרמניה ובאזורים שבשליטתה. המונח כולל העברה של רכוש המצוי בבעלות יהודית או "בני גזע נחות אחר" לבעלות של בני הגזע הארי. התהליך התבסס על האידאולוגיה הנאצית, התומכת בגזע עליון ארי.
אריזציה התבצעה בעיקר בשטחי גרמניה, אוסטריה ופולין, אך התקיימה גם במדינות אחרות שהיו נתונות תחת הכיבוש הנאצי. ערכו של הרכוש היהודי שנבזז בכ-20 ארצות באירופה נאמד ב-2003 בסכום שבין 90 ל-140 מיליארד דולר.
אריזציה בשנים 1933–1939

תהליך האריזציה בתוך שטחי גרמניה גופא החל כבר בשנת 1933, עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון וחקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי. על פי חוק זה, סולקו ממשרותיהם כל עובדי המנגנון הממשלתי והשירות הציבורי במדינה, אשר לא היו בני הגזע הארי על פי הגדרות מפורשות שנקבעו בלשון החוק, ואת מקומם תפסו עובדים טהורי גזע בעלי "דם גרמני" לתפקידים בשירות הציבורי.
במסגרת חוק זה פוטרו או הוצאו לגמלאות כל פקידי הממשל, המרצים באוניברסיטאות, המדענים, אנשי התרבות והרוח, וכל אדם אחר שהייתה לו השפעה ציבורית בתחומי הממשל התרבות או הרוח, ואשר נראה לנאצים כמאיים על "התרבות הארית" האמיתית.
אריזציה בשנים 1933–1939 > האריזציה בנוגע ליהודים

מצבם של אזרחי גרמניה ה"לא אריים" היה קשה, אך היהודים ספגו פגיעה קשה במיוחד. עם חקיקתם של חוקים נאציים אידאולוגיים אשר הגיעו לשיא בחקיקתם של חוקי נירנברג, הודרו היהודים מהמרחב הציבורי. הושארו להם מספר תחומים בודדים בכלכלה. לאחר השלמת תהליך האריזציה, הורחקו היהודים גם מתחומים בודדים אלו. תחילה לא נכפה על היהודים להעביר את רכושם ל"ארים", ולא היה פיקוח ממשלתי על מחירי העברה של הנכסים אולם החל משנת 1938 מצב זה השתנה.
ב-1 בינואר 1938 נאסר על יהודים לסחור ולהפעיל עסקים וכן לשווק סחורות ושירותים. ב-26 באפריל 1938 נצטוו היהודים על פי חוק לדווח על רכושם במידה והוא עולה על שווי 5000 רייכסמארק והוגבלה גישתם לחשבונות הבנק. ב-14 ביוני 1938 הורה משרד הפנים הגרמני על רישום כל העסקים היהודיים. נקבעו מחירי מכירה נמוכים עבור עסקים יהודים ונעשה שימוש במגוון טקטיקות לחץ כדי לוודא שהעסקים יימכרו רק לאנשים רצויים. בין המכירות הגדולות שנעשו נכללו העסקים אי גה פארבן ועסקי Flick family (אנ') וכן בנקים גדולים. רווחי המכירות מהפירמות שהועברו לידיים אריות, הוכנסו לחשבונות חיסכון והיו נגישים למפקידים היהודיים רק בסכומים קטנים ומוגבלים, כך שהסיכום בסוף תהליך האריזציה היה קרוב מאוד להחרמה ללא פיצוי של הרכוש היהודי.
בסתיו 1938, רק 40 אלף מתוך 100 אלף העסקים המקוריים שהיו בבעלות יהודיות נותרו תחת בעלות זו. האריזציה הושלמה על ידי חקיקתה של רגולציה, ה-Verordnung zur Ausschaltung der Juden aus dem deutschen Wirtschaftsleben (רגולציה למען הרחקתם המוחלטת של יהודים מכלכלת גרמניה) מתאריך 12 בנובמבר 1938. על פי חקיקה זו, כל יתר הרכוש (אשר עדיין נותר בבעלות יהודית) יועבר לבעלים לא-יהודים, והרווחים יועברו לממשלה. תכשיטים, מניות, נכסי מקרקעין ורכוש יקר ערך אחר חויבו במכירה. בין אם בהפעלת כוח ובין אם בהתערבויות ממשלתיות כגון תביעות מס פתאומיות, או אף בשל משקל האירועים שאירעו באותו זמן, הרכוש היהודי שינה בעלות תחת מחירים נמוכים בהרבה ממחירי השוק ההוגנים. עובדים יהודים פוטרו, ועל בעלי מקצועות חופשיים נאסר לעסוק במקצועם.
לאחר פוגרומי ליל הבדולח הוגבר לחץ האריזציה באופן משמעותי. ב-12 בנובמבר 1938 נאסר על יהודים לשמש כמנהלי עסקים, צו אשר הכריח בעלים יהודים להעסיק ממלאי-מקום "ארים". ממלאי מקום אלו, שלרוב קודמו בידי המפלגה, השתלטו ראשית על המשרה ולאחר מכן המשיכו בהשתלטות על העסק כולו. על "ארים צייתנים" (Gefälligkeitsarier) הופעלו איומים בענישה בהתאם לרגולציה נגד שותפות לפשע בשל הסוואת עסקים יהודים (22 באפריל 1938). יהודים חויבו בתשלומי "כפרה" כבדים בשל הנזקים שחולל האס אה וההמון האנטישמי במהלך ליל הבדולח, כך שמכירת הרכוש היהודי שנותר הייתה רק שאלה של זמן. ב-3 בדצמבר 1938 הוקפא שווי הנדל"ן היהודי בערכו הנמוך ביותר ורכוש יקר ערך ותכשיטים הותרו למכירה רק דרך משרדים ממשלתיים. התרוששות האוכלוסייה היהודית, אשר נגרמה כתוצאה מתהליך האריזציה, הפריעה לעיתים קרובות למטרת האריזציה - קידום הגירת היהודים החוצה מגרמניה דרך רדיפות - כיוון שההתרוששות גרמה למחסור באמצעים כלכליים להגר מגרמניה. יהודים אלה הפכו לקורבנות הפתרון הסופי.
האריזציה במהלך מלחמת העולם השנייה

עם הפלישה לפולין ב-1 בספטמבר 1939, החלו הנאצים בביצוע תהליך ה"אריזציה" גם בשטחים שנכבשו על ידם.
הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, קבע כי גרמניה תקבל שני שלישים משטחה של פולין (החלק המערבי) ואילו ברית המועצות תקבל את השליש הנותר (החלק המזרחי). את החלק שנכבש על ידם חילקו הנאצים לשני חלקים. החלק המערבי סופח לגרמניה, ובו יושבו כמיליון גרמנים במהלך המלחמה ("אריזציה של המקום"). את החלק המזרחי הפכו לאזור הממשל הכללי שבו התקיים משטר כיבוש צבאי מלא. גם בשטח זה התנהל תהליך מסוים של "אריזציה" כאשר קצינים נאצים, או אנשי מינהל מטעם המפלגה הנאצית ששירתו באזור, השתלטו על רכוש של יהודים שגורשו ממקומות מגוריהם ומבתי העסק שלהם.
האריזציה במהלך מלחמת העולם השנייה > האריזציה בשאר המדינות הכבושות

בשאר המדינות שכבשו הנאצים, בוצע תהליך של אריזציה בדומה לזה שהתנהל בשטח פולין. במדינות בעלות גבול משותף עם גרמניה אשר נחשבו ל"נחותות" (כמו צ'כוסלובקיה) סופחו החלקים הקרובים לגרמניה, ובחלק הלא מסופח בוצע "טיהור" בבתי התושבים כמו בפולין. 
במדינות ברית המועצות שנכבשו (כמו ליטא ואוקראינה) הנאצים היו מבצעים רק את שיכון הקצינים, כיוון שלא יכלו לספח את השטח ישירות לשטח מדינת האם.
ראו גם

ביזת יצירות אמנות בידי הנאצים
לקריאה נוספת

Hector Feliciano, The Lost Museum, New York, 1997.
מיכאל ורהובן (במאי): כישלון אנושי (Menschliches Versagen). סרט תיעודי, 90 דק'.
הערות שוליים

↑  מאטיס ודגה ניצלו בשואה, דורית דיקשטיין-שומרון, הארץ
↑  Blog,‏ 26 באפריל 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533614405171  GND: 4219952-9  LCCN: sh85070316  NKC: ph205094 
| גרמניה הנאצית |
| --- | --- | --- |
| האידאולוגיה הנאצית | מיין קאמפף • הסדר החדש • קהיליית העם • דם ואדמה • פיהרר • עקרון הפיהרר • ההתפשטות הגרמנית מזרחה |  |
| תורת הגזע | איגניקה נאצית • מישלינג • ראסנשאנדה • לבנסראום • חוקי נירנברג • לבנסבורן • המשרד הראשי לגזע והתיישבות • משרד מדיניות הגזע |  |
| השלטון הנאצי | חוק ההסמכה • האחדה • התעמולה הנאצית: דר שטירמר, היהודי הנצחי, היהודי זיס, אולימפיאדת ברלין • אריזציה • אנשלוס • גנרלגוברנמן |  |
| ארגונים נאציים | אס אס • אס אה • ואפן אס אס • גסטפו • איינזצגרופן • אס דה • משטרת גרמניה הנאצית • המשרד הראשי לביטחון הרייך • ורמאכט • הנוער ההיטלראי • משרד התעופה של הרייך • משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם • המשרד המרכזי של הרייך למאבק בהומוסקסואליות ובהפלות • משרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח |  |
| נאצים בכירים | אדולף היטלר • מרטין בורמן • יוזף גבלס • הרמן גרינג • היינריך הימלר • ריינהרד היידריך • היינריך מילר • ארנסט קלטנברונר • הנס פרנק • אדולף אייכמן • רודולף הס • באלדור פון שיראך • אלברט שפר • ארנסט רהם • לני ריפנשטאהל • יוליוס שטרייכר • יוזף מנגלה • רודולף פרנץ הס • אמון גת • יירגן שטרופ • פרנץ שטנגל • יוזף ביהלר • ריכרד ולטר דרה פושעי מלחמה נאצים נוספים |  |
| קבוצות נרדפות | יהודים • הומוסקסואלים • צוענים • נכים • קתולים • עדי יהוה • קומוניסטים • אחרים |  |
ראו גם פורטל השואה • פורטל גרמניה ציר זמן מאוחד לתקופת הרייך השלישי ומלחמת העולם השנייה
טבעות: רכוש שנבזז מהאסירים בבוכנוואלד ומויין למחסני הרייך השלישי
אלכסנדר מילראן

מילראן ב-1900.
אלכסנדר מילראן (בצרפתית: Alexandre Millerand;‏ 10 בפברואר 1859 – 6 באפריל 1943) היה פוליטיקאי, עיתונאי, עורך דין ומדינאי צרפתי בכיר בתקופת הרפובליקה השלישית, יהודי במוצאו. ראש ממשלת צרפת ב-1920 ונשיא צרפת בין 1920 ל-1924, ראש הממשלה הצרפתי הראשון (מתוך שבעה), שהיה יהודי במוצאו והיחיד עד כה שכיהן כנשיא צרפת.
מילראן, יליד פריז, למד משפטים והיה לתובע במקביל לעבודתו כעורך בעיתון "ז'סטיס" ("צדק") של ז'ורז' קלמנסו. הוא החל בדרכו הפוליטית כחבר באספה הלאומית ושירת במספר משרות קבינט כגון שר המסחר, התעשייה, התשתיות הציבוריות והטלגרפים. הוא נודה מהמפלגה הסוציאליסטית הצרפתית ועם הזמן החל לנוע ימינה במפה הפוליטית. בין 1912 ו-1913 כיהן כשר המלחמה ושב למשרה זאת בתחילתה של מלחמת העולם הראשונה. ב-20 בינואר 1920 ירש את קלמנסו בראשות הממשלה ומשרד החוץ ונשא בתפקיד ראש הממשלה עד ל-23 בספטמבר, עת נבחר לנשיא הרפובליקה לאחר התפטרותו של פול דשאנל אשר כיהן מאז ינואר.
כנשיא ניסה להתערב במנהל המערכת הפרלמנטרית ולהוריד מהשפעתה של האספה הלאומית. ב-1922 קיים משלחת ראשונה מסוגה לביקור במושבות של מרוקו, אלג'יריה ותוניסיה בצפון אפריקה. בבחינה פוליטית הזדהה עם 'הסיעה הלאומית' השמרנית. מעורבותו הרבה בפוליטיקה על אף היות משרד הנשיא סמלי ברובו, הובילה לשערוריות ולהדחתו מהנשיאות והחלפתו בגסטון דומרג ב-1924 בידי הממשלה הסוציאליסטית החדשה. ב-1925 נבחר לסנאט וכיהן בתפקיד עד לכיבוש צרפת בידי גרמניה הנאצית. מילראן נפטר ב-1943 בורסאי.
קורות חיים > רקע, לימודים, משפטים וחיי משפחה

מילראן נולד ב-10 בפברואר 1859 בפריז, הקיסרות הצרפתית השנייה. אביו היה בן למשפחת בעלי קרקעות שאיבדו את רוב הונם במהלך המהפכה הצרפתית ואמו הייתה יהודיה, בת למשפחה יהודית בורגנית בשם קאהן. האם התנצרה עוד בטרם לידתו והוא עצמו הוטבל עם לידתו, כנוצרי. הוריו הכירו בעבודתם במסחר בדים ואלכסנדר נולד מחוץ לנישואים. הוריו נישאו ב-1861, עת היה בן שנתיים, והוא הוכר כבנם החוקי ולא כממזר. לאלכסנדר היו שתי אחיות צעירות ממנו, אמיליה ילידת 1862 ומרתה ילידת 1864 שנפטרה בגיל שש. אלכסנדר למד תחילה בתיכון מיכלת שברמות הסן ובהמשך בתיכון לואי הגדול שברובע החמישי של פריז ובתיכון אנרי הרביעי. לאחר שכשל בהשגת תואר ראשון במדעים השלים תואר ראשון באומנויות ב-1877. לאחר מכן למד בפקולטה למשפטים בפריז לצד רמון פואנקרה. ב-1879 השלים תואר שני במשפטים וב-1881 היה לעורך דין מוסמך. בין 1879 ל-1880 השלים שירות צבאי ברגימנט חי"ר ה-48, המוצב בגנגאן. הוא סיים שירות חובה בדרגת סמל, אך דרך שירות מילואים עלה לדרגת לוטננט (Lieutenant) עד לשנת 1903.
ב-1886 התארס עם לורן דונה, בתו של חבר במועצת העיר של פריז, אך ביטל את שבועת האירוסין בתוך שבועיים בלבד. בהמשך החל בפרשת אהבים עם ז'אן לאבייה, בתו החורגת של הפוליטיקאי הרדיקלי ז'אן דה בוטלר, אשר היה מקורב למילראן. ב-1889 עברו להתגורר בדירה משותפת במקביל למינויו של מילראן לתובע של בית החולים "תמיכה ציבורית" בפריז. הזוג נישא לבסוף ב-1898 ונולדו להם ארבעה ילדים: ז'אן (1899–1972) - לימים תעשיין ומהנדס, אליס (1902–1980), ז'אק (1904–1979) - הלך בצעדי אביו והיה גם הוא לעורך דין ומרתה (1909–1975) - אשר נישאה לפרופסור למשפטים.
ב-16 במאי 1881 הושבע מילראן לעורך דין בבית המשפט לערעורים בפריז. בתוך שנה התמנה למזכיר משרד עורכי הדין של פריז ולסגן נשיא ישיבת עורכי הדין מולה-טוקוויל (Molé-Tocqueville). מילראן היה מקורב לעורך הדין ז'ורז' ל'גר והתייעץ עמו במספר תיקים. הוא ייצג פעמים רבות מיעוטים ופועלים אשר שבתו. הוא נטה לייצג עמדה סוציולוגית בכך שהצדיק את השביתות של הפועלים בתנאים הקשים שבהם עליהם לעבוד. גם לאחר שנבחר לפרלמנט הצרפתי המשיך לייצג פעילים סוציאליסטים כגון ז'יל גֵד ופול לפארג במשפטים. ב-1890 ייצג חברים בארגון הטרור הרוסי נרודניה ווליה, האחראי לרצח אלכסנדר השני, קיסר רוסיה. במקביל, עוד מ-1882, החל לכתוב במדור המשפטים של העיתון "הצדק" (La Justice) שברשות ז'ורז' קלמנסו. מילראן היה לעורך בעיתון עד 1889, ועסק בעיקר בתיקים שנגעו לפעילים סוציאלים ולמעורבות הכנסייה הקתולית בחברה, לה התנגד בחריפות. לאחר נפילת ממשלת פייר ולדק-רוסו ב-1902 פרש באופן זמני ממעורבות פוליטית ונטה להתעסק במשפטים עסקיים. נכון ל-1914 היו 8 עובדים במשרד עורכי הדין שלו. בערוב ימיו שב למעורבות במשפטים אך בקנה מידה קטן יותר מאשר עשה בצעירותו.
קורות חיים > פוליטיקה מוקדמת: סוציאליסט > במפלגה הרדיקלית

מילראן הביע לראשונה את טעמו הפוליטי ב-1870, כאשר התמרמר מאי-העמדתו לדין של נפוליאון השלישי והתלהב מהקמתה של הרפובליקה הצרפתית השלישית. עמדותיו כפי שהביע אותם כעורך עיתון תחת קלמנסו הציבו אותו בשמאל הקיצוני של המפה הפוליטית, בפלג הסוציאליסטי של הסיעה הרדיקלית. ב-1880 הצטרף לתנועה פוליטית שקראה לשינוי חוקתי. מילראן קידם את תדמיתו הציבורית דרך רישום אודות שערוריית בחירות מקומיות בפריז, קידום אוטונומיה עירונית ברובעי העיר ועמידה בראש איגוד הנוער הרפובליקני. ב-1884 התחרה בבחירות המחוזיות למועצה העירונית מטעם מחוז לה מואט ברובע השישה-עשר של פריז. הוא קרא להעצים את השירותים הציבוריים של הבירה ואת המעורבות הממשלתית וניצח לבסוף עם 50.7% מהקולות.
מילראן הצטרף למועצה העירונית של פריז במקביל לבחירתו לחבר האספה הלאומית של הפרלמנט הצרפתי. בעוד החינוך הוא נושא המעורבות העיקרי שלו, הוא פעל למימון ציבורי של בתי ספר עירוניים וליצירת בית ספר על-יסודי לנערות. הוא גם הציע להשיק מאפיות שיתופיות על מנת לאפשר למעמדות הנמוכים גישה רבה יותר ללחם, תמך באמצעים לטובת עסקים קטנים ומתן סכום התחלתי לכל עסק מתחיל מטעמה של המועצה העירונית.
מילראן התחרה ב-1885 בבחירות המוניציפליות לאספה הלאומית, אך פרש לנוכח התוצאות המוצלחות של המועמדים הרפובליקנים בסיבוב הבחירות הראשון. חודשיים מאוחר יותר התקיימו בחירות חוזרות בהם ניצח ונבחר בגיל 26 לחבר האספה הלאומית מטעם הסיין. מילראן התיישב בספסלי הסיעה הקיצונית של הרדיקלים ותקף ממשלות מתונות בשיתוף פעולה עם הימין. לקראת הבחירות לנשיאות ב-1887 תמך מילראן בבחירתו של מארי פרנסואה סדי קארנו. מילראן הצביע בעד "חוק הגלות" שאסר על ישיבת בני שושלות ששלטו בצרפת להישאר במדינה וזאת על רקע החנינה הנשיאותית של קארנו לאנרי, דוכס אומאל, שאפשרה לו לשוב ולהתגורר בצרפת. מילראן תמך בחילון המוחלט של כל מוסדות החינוך. במהלך שביתת עובדי הכורים ב-1887 האשים את הממשלה ב"התערבות מגושמת". עוד באותה השנה התמנה לוועדת התקציבים של ממשלת מוריס רובייה, אך עקב האידיאלים הקיצוניים שלו לא הוענקו לו סמכויות בפועל.
קורות חיים > פוליטיקה מוקדמת: סוציאליסט > מרדיקלי לעצמאי

קרע נפער בין מילראן והמפלגה הרדיקלית לראשונה עם עלייתו של ז'ורז' בולנז'ה להנהגת המפלגה. זה האחרון נטה לתמיכה בתנועה המלוכנית וקידם הצעות חקיקה שנועדו לצמצם את חופש העיתונות. מילראן התנגד בתוקף לכל פגיעה בזכויות אזרחיות. ב-10 במאי 1889, בכנס פוליטי במקון, הביע מילראן את עמדותיו הפוליטיות והרחיק עצמו מקלמנסו ומבולנז'ה. הוא פרסם רישומי תעמולה שתמכו בממסד הפרלמנטרי הקיים, פרש מהעיתון "הצדק" והקים את העיתון "הקול" (La Voix). ב-1889 התחרה מטעם הרפובליקנים-הסוציאליסטים במחוז הבחירה הראשון של הרובע השנים-עשר של פריז וניצח את המתחרה הרדיקלי עם 55% מהקולות. ב-1890, לאחר ירידתו הפוליטית של בולנז'ה, הכריז על עצמו כסוציאליסט ונטש את המפלגה הרדיקלית. הגורם הישיר לפנייתו הפוליטית היה אירוע הירי של שוטרים על פועלים שובתים שהפגינו עבור יום עבודה בן 8 שעות. עקב הכישלון המסחרי של "הקול", סגר מילראן את העיתון ופנה להיות עורך בעיתון "לה פטיט רפובליק" (La Petite République).
במהרה לקח מילראן את ההנהגה על הסוציאליסטים העצמאיים ודגל בסוציאליזם רפורמי, אשר הבדיל עצמו מהתנועה המרקסיסטית. ב-1893 פנה למועמדות לבחירות מטעם מחוז בחירה בעל רוב תמיכה סוציאליסטי, וניצח ברוב מוחץ מול מועמד הסתדרות העובדים הסוציאליסטית הצרפתית. מילראן היה מתנגד חריף של הנשיא ז'אן קזימיר-פרייה אותו האשים בהיותו: ”צאצא גאה של השודדים ה'חוקתיים' הגדולים ששדדו את אבותינו באמצעות רוע.” בינואר 1895 השפיע על נפילת ממשלת שארל דופוי שבעקבותיה ירד קזימיר-פרייה מהנשיאות והוחלף בפליקס פור. הוא תמך בממשלה הרדיקלית החדשה שהוקמה, ובעיקר הביע תמיכה נלהבת בהצעתו של השר פול דומר להציג מס הכנסה. כל אותה העת השתתף מילראן במספר דו-קרבות.
ביחד עם רנה ויויאני ייסד בשנת 1893 את הפדרציה הסוציאליסטית הרפובליקנית של נהר הסיין. מילראן נודע באותה העת כאחד הסוציאליסטים הקולניים ביותר בצרפת, לצד ז'אן ז'ורס. מילראן פעל לאחד את הפלגים הסוציאליסטים הרבים של הפוליטיקה הצרפתית לכדי זרם פוליטי אחיד. עמדתו הפוליטית בקרב הסוציאליסטים נחלשה כאשר תקף את המהפכנים הקיצוניים, קידם התמתנות פוליטית עבור השגת קולם הרחב יותר של בני מעמד הביניים ולא נקט בעמדה תקיפה כאשר נשאל לעמדתו בעניין שביתה כללית. לבסוף מצא עצמו ז'ורס בהנהגת התנועה הסוציאליסטית הצרפתית.
אף על פי כן, מילרן ניצח ברוב גדול במחוז הבחירה שלו בבחירות הפרלמנטריות ב-1898 ונותר מנהיג הסוציאליסטים הפרלמנטרים. הוא נטש את העיתון "לה פטיט רפובליק", בטענה שלא ניתן לו חופש ביטוי כנדרש ועבר לערוך בעיתון "לה לנטרן" (La Lanterne) אשר נוהל בידי אריסטיד בריאן. בכתיבתו שם הטיף מילראן לסוציאליזם פטריוטי והתנגד למהפכנות. בהתחשב בקריאה להתכנסות מחדש של הסיעות הפוליטיות הרפובליקניות מתחילת שנת 1899, נראה כי מילראן הניח בצד הדרך את פעילותו לאיחוד סיעות הסוציאליסטים וזאת עבור ייחוס רב יותר בעבור דיאלוג עם הרדיקלים.
קורות חיים > פוליטיקה מוקדמת: סוציאליסט > ממשלת ולדק-רוסו ופרשת דרייפוס

ב-23 ביוני 1899, לאחר שהוסדרה פשרה בין המחנות הסוציאליסטים, מילראן הצטרף לממשלת ולדק-רוסו בתור שר המסחר, התעשייה, הדואר והטלגרף. היה זה המינוי הראשון של סוציאליסט מובהק למשרת קבינט ברפובליקה השלישית. רבים מחבריו הסוציאליסטים נטשו אותו וגינו אותו בעקבות מעורבותו ב"ממשלה הבורגנית" בטענה שנטש את מלחמת המעמדות. גורם נוסף לקרע שנוצר בין מילראן ושאר התנועה הסוציאליסטית היא העובדה שסירב להכפיש את גסטון אלכסנדר אוגוסט, מרקיז דה גאליפה. היקף מחלקת המשרדים של מילראן כללה תעשייה, סחר פנימי, מכס, חינוך ימי, טכני, תעשייתי ומסחרי כמו גם תערוכות. הוא ריכז את פעילותו בניסיונות מניעת סכסוכים חברתיים והגנה על מעמד הפועלים. הוא תמך בהקמת בית דין תעשייתי והעדיף צווים זמניים על חקיקות ארוכות בפרלמנט.
ב-30 במרץ 1902 נקרא על שמו חוק שסבסד זמן עבודה מרבי בכל צרפת ולפיו הזמן המרבי היה 10 שעות עבודה ביום במקום 12. באופן יוצא דופן הצליח להביא לתמיכת הסנאט (צרפת) בחקיקה זאת, וזאת על אף שהסנאט צידד כמעט תמיד במעסיקים. מילראן קבע את זמן העבודה היומי בן שמונה שעות ברוב מגזרי הדואר והטלגרף ואישר הקמת איגודי עובדים. בעוד שארגונים מקצועיים עדיין לא התפתחו, הוא דגל בפיתוח איגודי עובדים המוניים כדי למסגר את פעולות העובדים ולקדם משא ומתן בין מעסיקים לעובדים, מהלך שפגע בהתפתחותם של האיגודים הקטנים והכפיף את האיגודים הגדולים לממשלה. האגף המתון של הקואליציה, שתמך ביוזמה פרטית וצמצום הוצאות, הוביל את מילראן לנטוש את שאיפותיו להצעת חוק על פנסיה נרחבת לעובדים.
מחוץ למחויבויותיו המשרדיות היה מילראן מעורב פעיל בפרשת דרייפוס. תחילה היה אדיש לפרשה, בהמשך הצטרף לערוך עיתון אנטי-דרייפוזרי ובקיץ 1898 פנה לתמוך במחנה דרייפוס והאשים בעיקר את המערכת המשפטית ולא את הצבא במשבר שנוצר. ב-1899 הוא שכנע את מתייה דרייפוס לנסות ולהשיג חנינה נשיאותית. בנקודה מסוימת איים מילראן להתפטר מהממשלה אלמלא הנשיא אמיל לובה יעניק לאלפרד דרייפוס חנינה. לובה לבסוף העניק חנינה עבור דרייפוס, ובכך הביא את הפרשה לסופה. במהלך הבחירות לאספה הלאומית ב-1903, גורמים סוציאליסטים האשימו את מילראן על היותו מקורב למעסיקים. מעורבותו בטקס קבלת הפנים של ניקולאי השני, קיסר רוסיה ב-1901 פגעה גם היא במעמד שלו בקרב הסוציאליסטים. הוא ניצח בהפרש זעום וזאת לאחר פרישת שני מתמודדים סוציאליסטים אחרים. על אף ניצחונו לא נכלל במשרה ממשלתית בממשלתו החדשה של אמיל קומב.
קורות חיים > הנטייה לימין המתון > הפנייה הפוליטית

מילראן נקט בעמדות שונות אשר סתרו את המצע המאוחד של הסיעה הסוציאליסטית. עוד ב-1902 הקים ביחד עם ז'ורס את המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת, אך שנה מאוחר יותר נזפה בו הנהגת המפלגה על התנהלותו ועל כך שהוא לא עומד בקו אחד עם מצע המפלגה. לערך מחצית מחברי המפלגה צידדו בהדרתו של מילראן ובראשם גוסטב אֶרוֶוה, אך ז'ורס נותר תומך במילראן. מילראן — שמונה ליו"ר ועדת הרווחה - המשיך במקביל לבקר את ממשלת קומב על סירובה להעביר חוקים חברתיים, ומתבטא נגד מצע סוציאליסטי שמטרתו לגנות את המדיניות ההתקפית של הצבא בדבר הפציפיזם. בינואר 1904, על אף תמיכתו האדוקה בהפרדת הדת מהמדינה (שהייתה ערך יסוד של המפלגה), מילראן הודר מהמפלגה הסוציאליסטית.
הוא הודר לאחר שנכנס ליריבות מול ז'ורס בעניין שאלת התמיכה או ההתנגדות לממשלת קומב. האידיאלים ה"סותרים" של מילראן כללו התנגדות לגיל פרישה בגיל 60 אך תמיכה בקצבאות העובדים ובסמכות האזרחית של איגודים. במהלך הבחירות לנשיאות ב-1906 תמך במועמד הימין פול דומר במקום במועמד גוש השמאל, ארמאן פלייר (אשר ניצח בסופו של יום). בבחירות הפרלמנטריות באותה השנה התחרה מול פול לפראג על מושב נאנט אשר בפיי דה לה לואר. בסופן של הבחירות ניצח, ועל אף שקוטלג רשמית כסוציאליסט עצמאי, העניק את תמיכתו למספר מועמדים מטעם הימין המתון. לאחר שסירב להצעה לתפקיד שר המשפטים בממשלת קלמנסו, נשאר בספסלי האופוזיציה. בשנת 1907 הצטרף למפלגה הסוציאליסטית העצמאית (PSI), אך הוא היה מעורב מעט מאוד בהתנהלות הפנימית של המפלגה, שכן לדבריו היא הייתה נטויה יותר מדי שמאלה.
קורות חיים > הנטייה לימין המתון > שר בממשלת בריאן

כאשר ניצח הסוציאליסט העצמאי בריאן בבחירות ב-1909 והיה לראש הממשלה, הוא מינה את מילראן לשר התשתיות הציבוריות, הדואר והטלגרפים. במשרד הדואר והטלגרפים קידם מילראן האצה בפיתוח בעוד ביטל את משרת תת-מזכיר המשרד בטענה כי היה לבזבוז בירוקרטי שאין בו צורך. בבחינה חברתית פעל לשנות את הלך הרוח הקודר מהשביתות הנרחבות שהתרחשו באביב 1909 בכך שהשיב לעבודתם את כל עובדי הדואר שפוטרו במהלך השביתות. כדי לחזק את האטרקטיביות של צרפת, הוא החליט להקים את משרד התיירות הלאומי (ONT), אמצעי חדשני ברמה העולמית.
בתגובה להלאמת מסילות הברזל המערביות של צרפת בידי הממשלה, הוא קידם הפרטה של כורי פחם וברזל רבים עבור חברות פרטיות, וזאת על אף התנגדות נחרצת מצד גורמים באספה הלאומית. לאחר שיטפון 1910 בפריז קידם בניית תקן חדש עבור בתים אשר יעמדו בפני הצפות עתידיות מסוג זה והעניק לנמלי מסחר פעילות אוטונומית מההתערבות של הממשלה, עבור קידום פיתוח פרטי של צי סוחר. לקראת הבחירות לאספה הלאומית ב-1910 הציע בריאן לדחות את מועד הבחירות בכדי להשלים את תהליך ההחלפה של מערכת הבחירות המחוזית במערכת בחירות לפי הצבעות לאומיות ורישום חברי מפלגות, הצעה שמילראן היה תומך נלהב שלה. בעוד רוב הוויכוחים בפרלמנט פנו נגד ראש הממשלה, לא נפלה האחריות על מילראן, דבר שהוביל למתיחות בינו לבין בריאן. המתיחות בין השניים גדלה כאשר האחד האשים את השני שהוא לא פתוח מספיק למשא ומתן בעת שביתת אוקטובר 1910.
שביתת עובדי הרכבות של אוקטובר 1910 נסובה סביב שאלת שכר המינימום ובמהלכה גינו השובתים את מילראן, שר התשתיות הציבוריות, כ"גנב". מתוך רצון להקים ממשלה חדשה, החליט בריאן להתפטר ולקדם את הבחירות במספר חודשים. מילראן ספג ביקורת על התנהלותו במהלך השיטפון בפריז והיה נתון בלב שערורייה שנסובה אודות מעצרו של עורך דין אשר הוריד את הכנסייה מרכושה. לבסוף נבחר מילראן עם 48% מהקולות בלבד כאשר התחרה מול מועמד הימין הלאומני. לאחר הבחירות השביתות המשיכו. בריאן רצה שמילראן יהיה חלק מהקבינט החדש שלו על מנת להקל על אימוץ חקיקה שלו האוסרת על שביתות בשירותים הציבוריים, אך מילראן ראה בכך אמצעי קיצוני מדי, והעדיף הכנסת בוררות מדינה, וסירב להתמנות מחדש לאחר הבחירות. הוא נמנע במהלך הצבעת אי-האמון מול בריאן.