stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמים אדומים (ספר)
תקציר העלילה

הספר מתאר את יחסיהם של סהר ועלי – ישראלי ופלסטיני שגדלו יחדיו כחברי ילדות, לאחר שהכירו במחנה קיץ בינלאומי בארצות הברית בשם 'מנהיגי המחר' (המבוסס על ארגון 'זרעים של שלום' אשר מארגן מחנות קיץ לילדים מישראל ומדינות ערב, בו השתתף שנער בצעירותו).
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, סער ועלי מוצאים את עצמם משני צידי המתרס לאחר שאחיו של עלי נהרג, מה שמוביל אותו לטפס בסולם הדרגות של ארגון גדודי חללי אל-אקצא. סהר מתגייס למודיעין, ועומד בראש צוות משימה מיוחד המחפש אחר מחבל מסתורי המכונה 'הדוכס', בסופו של דבר, תוך כדי שהוא מונע מהדוכס לבצע פיגוע בשגרירות ארצות הברית בגרמניה הוא מגלה שהדוכס הוא חבירו מנוער עלי. לאחר הגילוי, הוא מתעמת איתו עלי מכה אותו ובורח למאוריטניה, בשלב זה האמריקאים מחפשים אחריו ומגלים אותו, סהר נשלח להיפגש אותו, עלי יורה בחזה של סהר, סהר ניצל בזכות שכפ"ץ שעטה קודם לכן, עלי נכלא על ידי האמריקאים.
צנזורה והוצאה לאור

בתחילה, הספר לא עבר את אישור הצנזורה הצבאית וועדת השרים למתן היתר לפרסומים. לאחר דין ודברים במשך קרוב לשנה הספר אושר לפרסום.
בשנת 2018 הספר הפך לרב-מכר וזכה בתואר 'ספר זהב' (מכירה של מעל 20,000 עותקים), ובשנת 2022 הוא הפך ל'ספר פלטינה' לאחר מכירת יותר מ-40,000 עותקים.
ספר המשך

בשנת 2021 יצא לאור ספר ההמשך 'בית הפגודה', אשר מתרחש כעשור לאחר תום האירועים ב'שמים אדומים'. הספר זכה גם הוא לתואר 'רב מכר' ברשימות רבי המכר בסטימצקי וגם ברשת 'עברית'.
עיבוד טלוויזיוני

בשנת 2023 יצאה בערוץ רשת 13 סדרת טלוויזיה הנושאת את שם הספר ומתבססת על עלילתו.
הערות שוליים

↑  דניאל שנער, "הבנתי שמישהו אחר אוחז במפתחות", באתר ישראל היום, 22 בספטמבר 2023
1 2  שמים אדומים, באתר חדשות 13, 28 במאי 2023
↑  בספר בשונה מבסדרה הוא נקרא סהר בה'
↑  קובי פינקלר, ספר חדש: שמים אדומים, באתר ערוץ 7, 11 במרץ 2018
↑   גיא הורוביץ, אחרי עשור במגירה ושנה בצנזורה, "שמים אדומים" מתגלה כמותחן מרתק, באתר הארץ, 28 במרץ 2018
↑  רשימת זוכי אות ״ספר פלטינה״ באתר התאחדות בעלי הוצאות הספרים בישראל.
↑   גילי איזיקוביץ, דניאל שנער: "אין עוד מדינה שיש בה סיפורי ריגול מטורפים כל כך", באתר הארץ, 19 ביולי 2021
↑  תמר גורפינקל, בית הפגודה - דניאל שנער | ביקורת ספר, באתר חדשות 13, 19 באוגוסט 2021
↑   קצין המודיעין שהפך למחבר רבי מכר: "הייתה לי זכות מעניינת לראות מקרוב איך חיים טרוריסטים", סרטון בערוץ "reshettv", באתר יוטיוב (אורך: 05:01)
רפי גינת

| --- | --- |

רפי גינת, 2015
 לידה:  25 בפברואר 1949 (בן 75) כ"ו בשבט ה'תש"ט ירושלים, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1968
 בת זוג:  נאוה גינת
רפי גינת (נולד ב-25 בפברואר 1949) הוא עיתונאי, מגיש טלוויזיה ורדיו וזמר ישראלי. כיהן כמנכ"ל ערוץ 10 וכעורכו של העיתון "ידיעות אחרונות".
ביוגרפיה

גינת נולד בירושלים לרחל (מגרמניה) ואברהם (מגאורגיה) ג'אנה. גדל בקריית טבעון. בנעוריו למד בתיכון בבית הספר הריאלי בחיפה.
לפני עיסוקו בעיתונות ובתקשורת התפרנס כזמר. מסוף שנות ה-60 שר כסולן בלהקת "הברושים" ולאחר פירוקה הקליט כמה שירי סולו אשר צעדו במצעד הפזמונים העברי של גלי צה"ל. שיריו "פונדק האהבה" ו"צמד חמד" אף הגיעו למקומות הראשונים במצעד.
החל מ-1974, ולמשך 31 שנים, היה גינת הכרוז של מכבי תל אביב ושל נבחרת ישראל בכדורסל בהיכל הספורט יד אליהו.
בשנת 1974, בעקבות מודעה בעיתון על פתיחת קורס כתבי ספורט, הגיע גינת לטלוויזיה הישראלית. במשך ארבע שנים היה שדר ועורך במחלקת הספורט, ולאחר מכן הגיש את תוכנית התחקירים והצרכנות "כלבוטק", שזכתה לאחוזי צפייה גבוהים ביותר בימי הערוץ היחיד. תוכנית זו חשפה מחדלים של הרשויות ושל עסקים פרטיים, ובעיקר זכורים התחקירים אודות קוליפורמים במסעדות החומוס. כמו כן כיהן גינת כראש מחלקת הבידור בערוץ, ומ-1986 ערך והגיש את התוכנית "בשידור חוקר", ששחזרה פשעים פליליים בשיתוף משטרת ישראל. התוכנית זכתה 4 פעמים בפרס בטקס "מסך הזהב".
בשנת 1989 נקשר שמו בפרשה פלילית, בה נחשד בקבלת שוחד מיני וטובות הנאה. במרץ 1990 הוחלט להגיש נגדו כתב אישום רק על קבלת טובות הנאה כעובד ציבור (הנחה על אופנוע ו-2 תווי חניה). בעקבות הפרשה עזב את תוכניות הטלוויזיה בהגשתו בערוץ הראשון. לאחר כשנתיים, ב-1991 הסתיימה פרשה זו בזיכויו המלא של גינת מכל אשמה.
ביוני 1990 מונה לעורך השבועון "העולם הזה" במקום אורי אבנרי. ביולי 1992 בעל השבועון "העולם הזה", איש העסקים אריה גנגר (שרכש אותו שנתיים קודם מאורי אבנרי) העביר את השליטה בשבועון לגינת. לאחר שהשבועון סבל מהפסדים. בתחילת 1993 פרש גינת מהשבועון והעביר את הבעלות בו לקבוצת "מוניטין תקשורת", המוציאה לאור של העיתון "גלובס".
בדצמבר 1991 חזר לטלוויזיה והחל להגיש שוב את התוכנית "בשידור חוקר", הפעם בערוץ 2 הניסיוני. רשות השידור ניסתה למנוע את שידור התוכנית ופנתה לבית המשפט ללא הצלחה, בטענה ששימוש בשם זהה לתוכנית ששודרה בערוץ הראשון היא פגיעה במוניטין שלה והטעיית הציבור. במרץ 1993 החל להגיש בערוץ 2 הניסיוני את התוכנית "כלבודק" שהייתה דומה במתכונתה ל"כלבוטק" (שעדיין שודרה במקביל בערוץ הראשון). לאחר מכן הגיש את תוכנית הפלילים "מדור" בערוץ 3 בכבלים. בשנת 1997 שב להגיש את התוכנית "בשידור חוקר" בזכיינית "רשת" בערוץ 2 המסחרי, ובשנים 1998–2000 הגיש בה גם את התוכנית "פוקוס", שעסקה בצילומים אותנטיים של אסונות ומבצעי הצלה נועזים, וזכתה לאחוזי צפייה גבוהים.
ביוגרפיה > במאה ה-21

בשנת 1999 היה אמור לשוב לערוץ הראשון עם התוכנית "כלבוטק". אולם שידור התוכנית בערוץ בוטל עקב מחלוקת פנימית, ולבסוף עלתה התוכנית בערוץ 2 בזכיינית "רשת" בשנת 2000. מתקופה זו של התוכנית זכורים התחקירים על תיבול בשר מקולקל והימצאות חתולים במשטחי הבשר בטיב טעם.
בשנת 2004 הוציא אלבום בשם "בחירות אישיות" שכלל 11 חידושים לשירים שאהב, בהם: "16 טון", "החוטא" ו"חוזה לך ברח". מן האלבום נמכרו עותקים רבים, הודות לשיטת שיווק ייחודית שהוזילה את מחירו. את האלבום הפיק חברו של גינת, דדי בורוביץ'. ההכנסות מן האלבום נתרמו למען ילדי וראייטי ישראל. באותה שנה הגיש את התוכנית "מדינה על המשקל".
בשנת 2005 מונה על ידי חברו ארנון מוזס לעורך העיתון "ידיעות אחרונות". בשנה זו פרש מתפקיד הכרוז של מכבי תל אביב ונבחרת ישראל בכדורסל בהיכל הספורט יד אליהו - תפקיד שמילא במשך 31 שנה. את העיתון ערך במשך כשנתיים, במקביל להגשת התוכנית "כלבוטק".
בשנת 2009 הוציא גינת אלבום שני, "בגובה העיניים", שהורכב גם הוא כמעט כולו מגרסאות כיסוי.
בסרט הדוקומנטרי "שיטת השקשוקה" מועלות טענות כי גינת ניסה למנוע חשיפת פרשת שחיתות הנוגעת למשפחת עופר, איתה הוא ביחסי ידידות קרובים, בעת שהיה העורך הראשי של "ידיעות אחרונות".
בינואר 2013 מונה גינת למנכ"ל ערוץ 10. בשל כך סיימה "כלבוטק" את דרכה בערוץ 2 לאחר מעל 12 שנים רצופות, ועברה לערוץ 10. ביולי 2014 התפטר מתפקידו.
ביולי 2015 יצא אלבומו השלישי, "רפי Raf".
ב-2015 החל לשמש כפרזנטור של חברת תנובה.
בשנת 2023 השתתף בעונה השלישית של תוכנית המציאות "הזמר במסכה", בתור "מצנפת הקסמים", אשר היוותה כתפקיד ג'וקר לעונה.
בשנת 2024 חזר לעונה חדשה בתוכנית כולבוטק, המשודרת בערוץ קשת 12, עשור לאחר שידורה האחרון.
גינת גר ברמת השרון. הוא נשוי לנאווה ואב לשתי בנות ובן.
דיסקוגרפיה

בחירות אישיות (2004) - אלבום פלטינה
בגובה העיניים (2009)
רפי Raf ‏(2015)
הערות שוליים

1 2  דידי יזרעאלי, בולדוזר, חדשות, 20 בנובמבר 1986
↑  אירית ורד, בתיה פלדמן, רונית אנטלר, האשמה: גינת קיבל הנחות על אופנוע I־2 תווי חנייה, חדשות, 7 במרץ 1990
↑  הגר רם, עכשיו, החברים ברשות השידור רוצים את רפי גינת בחזרה, חדשות, 19 ביוני 1991
↑  אפי לנדאו, רונית אנטלר, רפי גינת עורך "העולם הזה" אורי אבנרי פורש, חדשות, 14 ביוני 1990
הדס מנור ואילנה באום, אורי אבנרי פורש; רפי גינת עורך 'העולם הזה', מעריב, 14 ביוני 1990
↑  יגאל רביב, גנגר מכר לגינת את "העולם הזה", חדשות, 8 ביולי 1992
↑  רון מיברג, פה יתנו כבוד למילה הכתובה, חדשות, 4 במרץ 1993
↑  אתי חסיד, בשבילי זה קאמבק, חדשות, 25 בדצמבר 1991
↑  הגר רם, ענת אבניאלי, רפי גינת: אס בראל לא היה – היה צריך להמציא אותו, חדשות, 26 בדצמבר 1991
↑  רון מיברג, גימיק שחוק, חדשות, 24 במרץ 1993
↑  אביבה קרול, ‏עלייה גדולה לרמת אביב ג', באתר גלובס, 25 במרץ 1998
↑  אביבה קרול, ‏רפי גינת יקבל 31 אלף דולר לכל תוכנית "כלבוטק" בערוץ 1, באתר גלובס, 14 בדצמבר 1999
↑  שלומית לן, ‏מי יכול עלי?, באתר גלובס, 2 באפריל 2000
רוני קורן-דינר, ערוץ 2 ממשיך להדק את השורות: רשת חתמה עם רפי גינת ל-4 שנים נוספות, באתר הארץ, 3 באוגוסט 2004
↑  איילה צורף ורוני לינדר-גנץ, טיב טעם: כלבוטק שפכה את דמנו, באתר הארץ, 15 באוקטובר 2007
↑  שגיא בן נון, אלבום לרפי גינת, באתר הארץ, 14 בינואר 2004
↑  גידי אביבי, גבר שר אצלו באמבטיה, באתר הארץ, 24 בינואר 2004
עמוס אורן, בקרוב בחנויות התקליטים: רפי גינת, באתר ynet, 22 בדצמבר 2003
↑  ענת באלינט, הקיץ ברשת: סאטירה, אדיר מילר ורפי גינת על עודף משקל, באתר הארץ, 17 ביוני 2004
↑  יעל גאוני, ‏רפי גינת עומד להתמנות לעורך "ידיעות אחרונות" במקום ורדי, באתר גלובס, 12 בדצמבר 2004
רוני קורן-דינר, רפי גינת מונה רשמית לעורך "ידיעות אחרונות", באתר הארץ, 11 במרץ 2005
↑  יעל גאוני, ‏עורך "ידיעות אחרונות", רפי גינת, עוזב - שנה לפני תום החוזה, באתר גלובס, 12 במרץ 2007
↑  רותה קופפר, רפי גינת התפטר מתפקידו כמנכ"ל ערוץ 10, באתר הארץ, 1 ביולי 2014
↑  דוד אברהם‏, הפתעה בבית הוורד: רפי גינת ישמש כמנכ"ל ערוץ 10; כלבוטק עוברת ל-10, באתר וואלה, 24 בינואר 2013
לי-אור אברבך, ‏רפי גינת מונה למנכ"ל ערוץ 10; גם "כלבוטק" עוברת, באתר גלובס, 24 בינואר 2013
↑  רותה קופפר, רפי גינת התפטר מתפקידו כמנכ"ל ערוץ 10, באתר הארץ, 1 ביולי 2014
דוד אברהם‏, טלטלה בערוץ 10: רפי גינת מסיים את תפקידו, באתר וואלה, 1 ביולי 2014
↑   נתי טוקר, רפי גינת שפירסם תחקיר נגד תנובה - עובר צד, באתר TheMarker‏, 16 ביולי 2015
אילנית חיות, ‏קמפיין הדגים של תנובה בהובלת רפי גינת מטריף את המתחרים, באתר גלובס, 9 בספטמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007500937205171  MusicBrainz: 5d4721f3-1177-4169-bb60-33cf494fc936  VIAF: 308279143   WorldCat (עם VIAF): 308279143 
רפי גינת עם צוות חוקרי המשטרה בתוכניתו "בשידור חוקר"
רפי גינת בהיכל הספורט יד אליהו
רפיק וסלי

| --- | --- |

 לידה:  1926 קרויה, אלבניה 
 פטירה:  2000 (בגיל 74 בערך) טירנה, אלבניה 
 מדינה:  אלבניה, סרביה 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (23 בדצמבר 1987) 
 
רפיק וסלי (באלבנית: Refik Veseli;‏ 1925 - 2009) היה צלם מוסלמי מהכפר קרויה באלבניה. חסיד אומות העולם האלבני הראשון שזכה לתואר זה, הציל במלחמת העולם השנייה שתי משפחות יהודיות מידי השלטון הנאצי.
קורות חיים

רפיק וסלי נולד בשנת 1925 בקרויה שבאלבניה כבן הבכור למשפחה בת שלושה בנים. אביו היה צלם ומורה לצילום. עוד בילדותו התעניין רפיק בצילום ובגיל 17 נשלח ללמוד את מקצוע הצילום בחנות צילום בבעלותו של נשאד פריזריני בבירת המדינה - העיר טירנה. רפיק היה לעוזרו של פריזריני ושימש כמדובב לקצינים הגרמנים שבאו להצטלם בחנות.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

במהלך הכשרתו בחנות הצילום בטירנה, פגש רפיק את משה מנדיל- מורו לשעבר של פריזריני בעל החנות. מנדיל, יחד עם אשתו אלה ושני ילדיהם-גברא ואירנה, ברחו מסרביה לקוסובו עם פלישת הגרמנים באפריל 1941. מקוסובו, שהייתה תחת שלטון איטלקי, פונתה המשפחה יחד עם פליטים רבים ברכבת לאלבניה, שהייתה מוגנת עד כניעת איטליה לבעלות הברית בספטמבר 1943, אז ריחפה על היהודים סכנה.
רפיק חונך על פי הקוד האתי האלבני - ה"בסה", שמשמעותו "לקיים הבטחה". קוד זה מחייב כל אלבני להעניק מחסה לכל מבקש מקלט המגיע לביתו. בהתאם לקוד זה, רפיק הזמין את משפחת מנדיל להתחבא בבית הוריו בקרויה עד נסיגת הנאצים מאלבניה. רפיק ומשפחת מנדיל יצאו, לבושים בבגדים אלבנים מסורתיים על גבי פרידות, למסע בן שלושה לילות שארך כ-70 ק"מ. כדי להתחמק מתצפיות של חיילים גרמנים, הם התקדמו בלילות בדרכים צדדיות בלבד ואילו בימים הסתתרו במערות. כשהגיעו לקרויה, החביאו בני משפחת וסלי את משה ואלה בחדר קטן מעל לאסם, ושני הילדים גודלו יחד עם שאר ילדי משפחת וסלי. זמן קצר לאחר בואם הביא אחיו של רפיק, ג'מאל, משפחה יהודית נוספת מטירנה, ושתי המשפחות חיו בשיתוף בבית וסלי. לקראת סוף המלחמה, התעצמה הפעילות הצבאית בסביבה עקב פעילות משמעותית של הפרטיזנים באזור. הכפר הופצץ והחיפושים באזור אחר פרטיזנים ויהודים גברו. המשפחות שהסתתרו בבית משפחת וסלי לא התגלו בחיפושים והן המשיכו להתגורר שם עד לשחרור אלבניה בנובמבר 1944.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה, חזרה משפחת מנדיל לסרביה. משה פתח חנות צילום משלו בעיר מגוריהם החדשה, נובי סאד. וסלי הוזמן לגור בביתם ולהמשיך בלימודי הצילום שנקטעו עקב המלחמה. רפיק חי בחיק משפחת מנדיל עד עלייתם לישראל בשנת 1949, ולמרות המרחק נשמר הקשר בין משפחת מנדיל לרפיק וסלי ומשפחתו. רפיק העביר את הידע שרכש בצילום לבנו, פטמיר, והוריש לו את סטודיו הצילום שלו.
הכרה והנצחה

בשנת 1987 כתב גברא מנדיל ליד ושם את סיפורו. רפיק וסלי ומשפחתו היו לאלבנים הראשונים שזכו להכרת חסידי אומות העולם ביד ושם, והם הוזמנו לטקס בישראל. אלבניה באותם הימים הייתה מדינה קומוניסטית מבודדת ובלתי נגישה, אך רפיק, אשתו וילדיו קיבלו היתר מיוחד מנשיא המדינה לנסוע לישראל ולהשתתף בטקס ביד ושם.
בשנים 1992–1993 ייסדו רפיק וסלי וגברא מנדיל את אגודת הידידות אלבניה-ישראל במטרה לחזק את הקשרים בין שני העמים בכל התחומים.
בשנת 2014, הוחלף שמו של אחד מבתי הספר בברלין לבית ספר על שמו של רפיק וסלי (Refik-Veseli-Schule) (גר'), לאחר שמורי בית הספר עברו סמינר ביד ושם בנושא חסידי אומות העולם המוסלמים.
הערות שוליים

↑  וסל ופטימה וסלי ושלושת ילדיהם, באתר יד ושם
↑  מכתבו של גברא מנדיל, באתר יד ושם
↑  ריאיון עם דריטה וסלי (אשתו של רפיק), באתר "כאן ביתי"
↑   עופר אדרת, סיפור ההצלה שהונצח בעדשת המצלמה, באתר הארץ, 26 באוקטובר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008073090005171  PLWABN: 9810681224205606  ISNI: 0000 0000 2772 5168  LCCN: n84090852  NKC: xx0155448  NTA: 070097747  SUDOC: 131570951  VIAF: 74272038   WorldCat (עם VIAF): 74272038
אורי מיכאל עקביה

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  22 בינואר 1952 חיפה
 נהרג:  6 באוקטובר 1973 (בגיל 21)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1970–1973 (כ־3 שנים)
 דרגה:   סרן
 תפקידים בשירות
 קצין מבצעים, גדוד 74 מפקד פלוגה ז', גדוד 74
 פעולות ומבצעים
  מלחמת ההתשה  מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
  עיטור המופת
 
אורי (מיכאל) עקביה (22 בינואר 1952 – 6 באוקטובר 1973) היה מפקד פלוגה בגדוד 74 במהלך קרבות הבלימה ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, במהלכם נהרג. על מעשיו ופיקודו במהלך הקרבות בגזרה הדרומית של רמת הגולן הוענק לו לאחר מותו עיטור המופת על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור.
אורי נולד בחיפה ב-22 בינואר 1952, הוא למד בבית הספר הריאלי. הוא היה בנו של אברהם עקביה, מלוחמי פלגות הלילה המיוחדות במהלך מלחמת העולם השנייה. במהלך לימודיו היה פעיל בתנועת הצופים ובגדנ"ע, שם אף עבר הכשרת מפקד. בתקופה שלאחר סיום לימודי התיכון שלו ולפני גיוסו לצבא, הספיק אורי ללמוד לימודי כלכלה למשך כשנה בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל במסגרת העתודה האקדמית.
באוגוסט 1970 הפסיק את לימודיו והתגייס לחיל השריון שם עבר מסלול טנקיסט בתור תותחן בטנק השוט, מעט לאחר מכן נשלח לקורס מפקדי טנקים ולאחר מכן גם לקורס קצינים. לאחר שהצטיין במהלך הקורס, הוצב אורי כמפקד מחלקה וסגן קצין מבצעים בגדוד 74 של חטיבה 188, לאחר מכן הועלה לדרגת סגן ושימש קצין מבצעים באותו הגדוד, הוא נחשב על ידי מפקדיו "קצין לדוגמה, מוכשר במיוחד, יעיל בכל מצב, מסור, שקדן, המבצע תפקידו בהצטיינות". לאחר תקופה זו נשלח לקורס מפקדי פלוגות של חיל השריון, שאף אותו עבר בהצטיינות. סמוך לראש השנה תשל"ד (1973) מונה למפקד פלוגה ז', גדוד 74, חטיבה 188, והחליף בתפקידו את צביקה גרינגולד שהיה מפקד הפלוגה לפניו.
מלחמת יום הכיפורים

עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, פיקד אורי על פלוגה ז', אשר המחלקות שלה הוצבו לאורך הגבול עם סוריה באזור תל פרס, פתחת כודנה (ממזרח לחושניה) ובאזור תל חזקה (מדרום לקוניטרה), כאשר אורי בתור המ"פ הוצב במרכז באזור כודנה ליד מוצב 111. באזור זה ליד המוצב, היו הטנק של שמואל אסקרוב סגן מפקד גדוד 53 וסג"ם דני אוברלנד מפקד מחלקה בפלוגה, השלושה צפו בהתקדמות החטיבה ה-33 הסורית והחלו לנהל נגדה אש מטווח רחוק.
לקראת השעה 15:00 שלושה טורי שריון סוריים נכנסו לטווח של כקילומטר ושלושת הטנקים יחד עם אחרים בגזרה ניסו לעצור את התקדמותם, אך בשלב זה כוחות חי"ר ראשונים הגיעו כבר למרגלות המוצב. כשעה מאוחר יותר דיווח המוצב שכוחות סורים מגיעים מכיוון דרום והטנקים באזור התכנסו לכיוון המוצב כדי להגן עליו, כשהם מבינים שהאזור מדרום למוצב הוא כנראה יעד הפריצה המועדף של הכוחות הסורים. אורי נשלח אף הוא כשהוא חשוף לאש לעמדה חדשה הפונה דרומה. תוך כדי הנסיעה נתקל בכוח טנקים סורי הממוקם בעמדה אליו נסע והחל לנהל איתו אש. בשלב זה, כשהם בעמדה חשופה אל מול פלוגת טנקים, נפגע הטנק של אוברלנדר אשר נהרג יחד עם איש צוות נוסף. מספר דקות לאחר מכן נפגע ונהרג גם אורי כאשר פלג גופו העליון חשוף מחוץ לפתח הצריח. התותחן אשר פרץ תפס פיקוד והמשיך לנהל אש מעמדת מפקדו ההרוג. מספר רגעים לאחר מכן נפגע גם הטנק שלהם ושלושת אנשי צוותו של אורי רצו לכיוון המוצב למחסה ובהמשך פונו לכיוון חושניה.
ציטוט מתיאור המעשה בתעודת העיטור:
ביום 6 באוקטובר 1973 שימש סרן אורי עקביה ז"ל כמפקד פלוגת-טנקים ברמת-הגולן. עם פרוץ הקרבות תפס עמדות באזור מוצב החולש על ציר "כודנה" - ציר פריצה מיועד של האויב. הכוח אכן נתקל ביחידת-טנקים של האויב, ותוך-כדי ניהול קרב-אש נכון ומהיר הצליח סרן אורי עקביה ז"ל להביס אותו. בקרב זה שלח האויב כוחות אחרים לאגוף את המוצב. סרן אורי עקביה ז"ל נשלח, על ידי הסמג"ד, לחסום מאמץ זה, הוא יצר מגע עם האויב ובמהלך קרב זה נפגע ונהרג. בפעולותיו אלה גילה אומץ-לב, כושר-מנהיגות ותושייה.
הערות שוליים

↑  מתוך אתר 'יד לשריון'.
↑  אבירם ברקאי, על בלימה, תל אביב:ספריית מעריב, 2009, עמ' 127-200.
אזור הקרבות מכיוון חושניה. ברקע תל א-שעף מקום נפילתו של אורי.
קלפי המיקוח הלבנונים

קלפי המיקוח הלבנונים הוא כינוי לקבוצה של 21 אזרחים לבנונים שנכלאו בישראל לתקופות של בין 10 ל-14 שנים כבני ערובה האמורים לשמש "קלפי מיקוח" במשא ומתן עתידי לשחרורו של רון ארד.
המוכרים מבין "קלפי המיקוח" הם עבד אל-כרים עובייד, בכיר בחזבאללה שנחטף ב-1989, ומוסטפא דיראני, שהיה פעיל באמל, החזיק ברון ארד לתקופה מסוימת, ונחטף ב-1994. שניהם הוחזקו במתקן הכליאה 1391.
שאר בני הערובה נכלאו בין השנים 1994-1986, רובם נעצרו כשהם בני פחות מ-20, כך לפי פסק הדין בעניינם. כולם נכלאו באגף מיוחד בכלא רמלה.[דרוש מקור]
במשך השנים, עשרה מהם הועמדו למשפט בגין "חברות בארגון עוין", וקיבלו עונשי מאסר קצרים של בין שנה וחצי לארבע שנים. לאחר תום תקופת העונש לא שוחררו העשרה מהכלא, אלא נותרו בו במעצר מנהלי. שאר "קלפי המיקוח" לא הועמדו מעולם למשפט.
הביקורת כלפי המאסר

במהלך השנים ארגוני זכויות אדם שבו והעלו את הטענה כי החטיפה והמאסר אינם חוקיים ואינם מוסריים. ארגונים אלו עשו את ההבחנה בין עובייד ודיראני לבין שאר בני הערובה, אשר רובם - לטענתם - שמעו על רון ארד לראשונה בכלא הישראלי. לטענתם, העובדה כי במהלך השנים חזבאללה מעולם לא הביע בהם התעניינות ולא דרש את שחרורם - גם במסגרת עסקות חילופי שבויים - מעידה על חוסר התועלת שבהחזקתם. לפי גישה זו, פרשת "קלפי המיקוח" לא רק שלא הצליחה לפתור את תעלומת רון ארד, אלא גם יצרה 19 אנשים נוספים במצבו.
מתוך גישה זו הגיש צבי ריש, עורך דינם של הלבנונים, מספר עתירות לבתי המשפט בישראל, הנוגעות לחוקיותם ומוסריותם של המאסרים. ב-1999 אמר עמי אילון, ראש השב"כ דאז, כי "המשך החזקתם במעצר מנהלי של 19 לבנונים כקלף מיקוח כדי לשחרר שבויים ונעדרים לא תרם או יתרום לכך. מדובר בהחזקה בלתי מוסרית שאין בה תועלת". איילון לא התייחס בהודעתו זו אל עובייד ודיראני. גם אליקים רובינשטיין, היועץ המשפטי לממשלה דאז, תמך בשחרורם של בני הערובה.
השחרור

בדצמבר 1999 שוחררו שישה מהחטופים, ובאפריל 2000 פסק בג"ץ כי גם המשך מאסרם של השאר אינו חוקי, מאחר שאינם מהווים סכנה מיידית לביטחון המדינה. בעקבות פסיקה זו שוחררו רוב העצורים, אך המדינה, שהייתה מעוניינת להמשיך ולהחזיק בדיראני ועובייד, העבירה בכנסת בדיעבד חוק בשם "חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים", שאפשר לה להמשיך ולהחזיק בהם. בסופו של דבר שוחררו גם הם במסגרת עסקת חילופי שבויים ב-2004, בתמורה לאלחנן טננבוים ולגופותיהם של שלושת החיילים שנחטפו בהר דב.
ראו גם

פרשת קלפי המיקוח
לקריאה נוספת

אביב לביא, קלפי מיקוח אנושיים, הארץ, 17 בדצמבר 1999
הערות שוליים

↑  פסק דין, דנ"פ7048/97
1 2  אביב לביא, קלפי מיקוח אנושיים, הארץ, 17 בדצמבר 1999
אבי רוניס

| --- | --- |

 לידה:  12 בפברואר 1951 רעננה
 נהרג:  6 באוקטובר 1973 (בגיל 22) רמת הגולן
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1970–1973 (כ־3 שנים)
 דרגה:   סרן
 תפקידים בשירות
 מפקד פלוגה ו' גדוד 74
 פעולות ומבצעים
  מלחמת ההתשה  מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
  צל"ש הרמטכ"ל
 
אבי רוניס (12 בפברואר 1951 – 6 באוקטובר 1973) היה מפקד פלוגה ו' בגדוד 74 במהלך קרבות הבלימה ברמת הגולן, במהלכם הוא נהרג. רוניס עוטר בצל"ש הרמטכ"ל עבור תפקודו ביום הלחימה הראשון וסיוע בבלימת המאמץ הראשוני של הצבא הסורי.
אבי רוניס נולד ברעננה ב-12 בפברואר 1951. הוא התחנך במספר בתי ספר בקריית מוצקין וחיפה ואף למד כשנתיים בבית הספר החקלאי בקיבוץ חפציבה. לאחר שסיים את לימודיו, נשאר רוניס לגור בחפציבה שם היה פעיל בתנועת השומר הצעיר ועובד משק.
בפברואר 1970 התגייס רוניס לצה"ל ושירת בחיל השריון, הוא עבר טירונות והמשיך לקורס מפקדי טנקים, קורס סיירי שריון וקורס קציני שריון. לאחר מספר חודשים בהם שירת רוניס בתור מדריך שריון, הוא ביקש לשרת בחטיבה 188 והוא הוצב בתור סגן מפקד פלוגה ו' של גדוד 74. בפברואר 1973 קיבל את הפיקוד על הפלוגה. רוניס בילה את רוב החופשות שלו מהצבא בעבודה במשק בחפציבה. מספר שבועות לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים התחתן עם זהר, חברת קיבוץ חפציבה.
מלחמת יום הכיפורים

עם פרוץ המלחמה ב-6 באוקטובר 1973, הייתה פלוגה ו' בפיקודו מפוצלת לאורך עמדות בגזרה הדרומית של רמת הגולן. מחלקה 1 הוצבה באזור צומת רפיד מזרחית לתל פארס, מחלקה 3 הוצבה בקצה הדרומי של הגזרה בין תל סאקי למוצב 116 ומחלקה 2 הוצבה באזור הג'וחדר דרומית למוצב 115. טנקו של רוניס ביחד עם שני טנקי מפקדת הפלוגה ניצבים בעמדות סמוכות למוצב 115 במרכז הגזרה הפלוגתית, לצד אחת מחלקה 2 בפיקודו של סג"ם נתי לוי.
סמוך לשעה 14:00 מגיע רוניס עם טנקי פלוגתו לרמפות הגנתיות לאורך הגזרה, מעמדת השליטה שלו צופה רוניס אל עבר טורי השריון הסורי שהתקדמו לגבול הישראלי. תחת הפגזה קשה ומדויקת של הארטילריה הסורית, ניהל רוניס את פלוגתו ודיווח למפקד הגדוד על התנהלות הקרב. לאחר כשעה טנקי הפלוגה מתחילים לירות פגזים על הטנקים הסורים המתקדמים ולקראת 16:00 כוחות סוריים קדמיים מתחילים להגיע לקווי ההגנה ומוצבי צה"ל בגזרה. בשעה זו נפגע טנקו של רוניס במתלים, מה שמנע ממנו להניע את הטנק ימינה ושמאלה, אך רוניס נותר בעמדתו השלטת וממשיך לנהל את הקרב.
בסביבות השעה 17:15, לאחר רדת החשיכה, נלחם טנקו של רוניס בעמדה חשופה בסמוך למוצב 115. סביב המוצב מתחילים טנקים סורים לפרוץ את עמדות ההגנה ואף לעבור את מוצב 116 מצפון. לאחר שחזר וביקש תגבורות לאזור כדי לסייע למאמצי הבלימה, נשלח כוח מגדוד 82 של חטיבה 7. בינתיים המשיך רוניס לעלות ולרדת מעמדות חשופות בניסיון להילחם בטנקים סורים ולדווח על התנהלות הקרב. לקראת השעה 17:45 נפגע טנקו של רוניס בשנית, הוא קפץ ממנו ועבר לטנק אחר איתו הוא עלה שוב לעמדת תצפית חשופה, שם הוא נפגע שוב על ידי פגז חודר שריון ונהרג במקום.
ציטוט מתיאור המעשה בתעודת העיטור:
ביום 6 באוקטובר 1973 שימש סרן אבי רוניס ז"ל כמפקד פלוגת-טנקים. עם פרוץ המלחמה הייתה פלוגתו מפוצלת בגזרה הדרומית של רמת-הגולן, בעמדות-בלימה. סרן אבי רוניס ז"ל היה הראשון, שאיכן את מאמצי החדירה הסורית, ובהתאם לכך ניהל את הקרב והכוין את התגבורות שהגיעו למרחב. הוא איכן את מאמץ-ההתקפה על מוצב כוחותינו ובלם אותו. בניסיון סורי נוסף לכיבוש המוצב ומחוסר אפשרות אחרת לבלימה - עלה הטנק של סרן אבי רוניס ז"ל לעמדה חשופה, פגע ב-6 טנקים סוריים שתקפו את המוצב, ובכך גרם לנסיגת האויב. בקרב זה - נפל. במעשיו אלה גילה סרן אבי רוניס ז"ל אומץ-לב, קור-רוח, תושיה וכושר מנהיגות.
הערות שוליים

↑  אבירם ברקאי, על בלימה: סיפורה של חטיבה 188 במלחמת יום כיפור, ספריית מעריב, 2009, עמ' 115.
↑  ברקאי, 2009, עמ' 199.
↑  ברקאי, 2009, עמ' 222, 226.
גזרת הלחימה בה נפל רוניס, בין גבעת אורחה ותל פארס.
נאג' חמאדי (להקה)

| --- | --- |

להקת נאג' חמאדי מופיעה בבית הנשיא בחלוקת פרס ירושלים לאחדות ישראל,  מימין לשמאל: אור הלר, טל לזר, דרור גלוברמן, דרור פויר ואראל סג"ל, יוני 2017
 מקום הקמה:  מערכת עיתון מעריב
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2005
 סוגה:  רוקנ'רול
 חברים
 דרור פויר, אראל סג"ל, דרור גלוברמן, אור הלר, טל לזר
נאג' חמאדי היא להקת רוקנ'רול ישראלית, המורכבת מעיתונאים ואנשי תקשורת ישראלים.
היסטוריה

הלהקה הוקמה בשנת 2005 במערכת העיתון "סופשבוע" של "מעריב" על ידי טל לזר, עמרי אסנהיים ואראל סג"ל, היא נקראה על שם פעולת התגמול של פלס"ר צנחנים בעיר נגע חמאדי שבמצרים בסוף שנות ה-60.
בלהקה חברים דרור פויר (סולן), אראל סג"ל (בס), דרור גלוברמן (קלידים), אור הלר (גיטרה), טל לזר (תופים). בעבר היו חברים בה גם עמרי אסנהיים, יותם ירקוני ודן ויצמן (עורך The Voice ישראל). המפיק המוזיקלי הוא ברוך בן יצחק, גיטריסט להקת רוקפור. את רוב הטקסטים כותב הסולן פויר ואת רוב הלחנים מלחין סג"ל.
חברי הלהקה הם עיתונאים פעילים משני צדי המפה הפוליטית בישראל, והם משתמשים במוזיקה לשם העברת מסרים פוליטיים וחברתיים. במילות השירים יש מחאה וביקורת, לעיתים בסגנון סרקסטי, על נושאים שונים בחברה ובחיים בישראל. הלהקה מופיעה מאז 2005 במועדונים, בתל אביב ובשאר רחבי הארץ. המופע משלב מוזיקה ושיח סביב אירועים אקטואליים בישראל.
בעבר הקליטה הלהקה שלושה סינגלים שנגנזו. באוקטובר 2014 הלהקה הוציאה לאור את הסינגל הראשון "אל תלכי לישון", בהמשך הוציאה לאור 3 סינגלים נוספים.
בפברואר 2015 חיממה הלהקה את ההופעה הבינלאומית של הפרויקט של אלן פרסונס בהיכל נוקיה בתל אביב.
באוקטובר 2015 הוציאה לאור את אלבום הבכורה "להיטי הזהב ששינו את העולם (חלק א')". בהפקת ברוך בן יצחק גיטריסט להקת רוקפור. האלבום כולל 10 שירים בהקלטה אולפנית ושלושה נוספים שהוקלטו בהופעה חיה במועדון האוזן בר. האלבום זכה להשמעות בתחנות הרדיו השונות בישראל.
ביוני 2017 השתתפה בפרויקט פרס ירושלים לאחדות ישראל, במסגרתו ערכה מספר הופעות ברחבי הארץ ושיאן בהופעה חגיגית בטקס חלוקת הפרס בבית הנשיא.
ב-2019 הלהקה הוציאה לאור סינגל בשם "תוציאי את זה עלי".
בתחילת 2023, על רקע הרפורמה המשפטית וההתנגדות לה, נקלעה הלהקה למשבר, כאשר דרור פויר הודיע לחברי הלהקה שהוא מוותר על המשך דרכו בלהקה, לאור קושי להכיל התבטאויות של אראל סג"ל. סג"ל חשף את ההתכתבות במסגרת טור אישי מצולם בערוץ 14 בו הגיב לדברים וציין כי מבחינתו "הנר עוד דולק". בתגובה צייץ אור הלר בחשבונו בטוויטר כי הלהקה אינה מתפרקת.
דיסקוגרפיה

להיטי הזהב ששינו את העולם (חלק א') (2015)