stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניהול זמן
גישות מוקדמות לניהול זמן > שיטת פארטו

רעיון זה מקביל במהותו לעקרון פארטו ולפיו ניתן להשלים 80% מהמשימות ב-20% מהזמן. שאר ה-20% מהמשימות ידרשו הקצאה של 80% מהזמן. על פי שיטה זו, יש למיין את המשימות לאחת משתי הקטגוריות הללו, ולתת לקטגוריה הראשונה עדיפות גבוהה יותר. מכיוון שמטרת ניהול הזמן היא הגדלת הפריון, ניתן להצדיק זאת על ידי הטענה שניתן להשיג 80% מהפריון על ידי השלמת 20% מהמשימות.
גישות מוקדמות לניהול זמן > שיטת הדומינו

שיטה זו מציגה רעיון כי קיימות פעולות מסוימות שמשקיעים בהן פעם אחת והן מייצרות תפוקה בכמה ערוצים שונים ולאורך זמן. שימוש בפעולות אלו חוסך זמן בצורה משמעותית ובראייה רחבה מאפשר לעסוק בדברים אחרים אשר דורשים טיפול. כתיבת ספר היא דוגמה טובה לשימוש בשיטת הדומינו משום שהיא דורשת מאמץ חד-פעמי, ומשעה שהספר נכתב ופורסם הוא עשוי לשרת את המחבר פעם אחר פעם ולמשך שנים, ידאג לפרסמו, לבנות את תדמיתו ואף יתגמל את המחבר בתגמול כספי.
גישות מאוחרות לניהול זמן > הרגלים של אנשים אפקטיביים

סטיבן קובי סוקר בספרו "שבעת ההרגלים של אנשים אפקטיביים מאד" מערכות לניהול זמן, ומחלק אותן לארבעה "דורות":
הדור הראשון - משתמש ברשימת משימות, ומתאפיין בכך שהוא מתחיל להכיר בפריטים הרבים המעמיסים על הזמן וצריכת האנרגיה.
הדור השני - משתמש ביומן וברשימת פגישות, ומתאפיין בהכרה בצורך לתכנן קדימה ולצפות אירועים ופעילויות בעתיד.
הדור השלישי - בונה נדבך נוסף על הדורות הקודמים, ומוסיף את הרעיונות של סדר עדיפויות, מטרות וערכים, ואת הצורך לבחון את סדר העדיפויות לאור הערכים והמטרות.
קובי מציין שלמרות התרומה הרבה של השיטות המבוססות על הדור השלישי, רבים החלו לחוש כי הבקרה הרבה המושגת באמצעותן על הזמן והמשאבים, באה על חשבון הצרכים האנושיים, על היכולת לפתח מערכות יחסים בעלות משמעות, ועל היכולת ליהנות מדי פעם מרגעים ספונטניים. תחושה זו גרמה לרבים להתרחק משיטות אלה לניהול זמן. לכן, מציע קובי דור רביעי של ניהול זמן אשר לפיו במקום להתמקד בזמן ובדברים שיש לעשות, להתמקד במערכות יחסים, ובדברים חשובים, תוך ניסיון להתעלם מהדברים שאינם חשובים, ולצמצם את הדברים הדחופים.
גישות מאוחרות לניהול זמן > לגרום לדברים לקרות

דייוויד אלן פיתח גישה נוספת הנקראת "לגרום לדברים לקרות" (Getting Things Done - GTD). על פי שיטה זו, בעולם המודרני החיים דינמיים מכדי לנסות ולתכנן מראש את כל סדר היום ולתחזק רשימות יומיות של משימות. לכן, התוצאה של ניסיון לקיים סדר יום מוחלט מראש תהיה זהה לתוצאה של חוסר מוחלט בתכנון זמן, כך שבמקום להיות עסוקים במשימה שיש לבצע עלולים להיות מוטרדים ממחשבות פנימיות, ליצור תחושה מדומה של עומס ולחץ, ולפגוע בסופו של דבר בפריון.
על מנת להימנע מן התוצאות השליליות הללו מציע אלן לפשט את מערכת ניהול הזמן באופן הבא:
הפרעות ומידע שאין מה לעשות איתו - להתעלם, לתייק תחת רשימה לביצוע עתידי, ולבצע כאשר יש זמן לבחון את הנושא לעומק.
משימות שניתן להשלים תוך פחות משתי דקות - לבצע מיד.
משימות שניתן להעביר לאדם אחר לביצוע - להעביר לאותו אדם ולתייק תחת רשימה למעקב.
משימות שיש לבצע באופן אישי - יש לתייק תחת רשימת הצעדים הבאים לביצוע, או אם יש להן זמן ספציפי לביצוע לרשום ביומן כתזכורת.
משימות שדורשות מספר פעולות מורכבות - יש לתייק תחת רשימת פרויקטים.
בצורה זו נשמרות רק מספר קטן של רשימות מרוכזות שניתן לעבור עליהן במהירות ובכל עת כדי לראות מהם הנושאים החשובים ביותר בכל רגע. רשימות אלה קלות לשינוי לפי הצרכים והמאורעות המשתנים מרגע לרגע, ועצם קיומן על הכתב משחרר מן הצורך לנסות לזכור את כולן או לתהות אם באמת עושים את הדברים החשובים ביותר.
כלים נפוצים לניהול זמן

לתכנון ובקרה של ניהול זמן משמשות תוכנות כמו Microsoft Dynamics Time Managemen, Trello, Timely, Toggl, Asana, ביזמו ואחרות.
ראו גם

תפקודים ניהוליים
הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות
הערות שוליים

↑  "14-Day Action Challenge". 14-Day Action Challenge. נבדק ב-10 ביוני 2012. {{cite web}}:  (עזרה).
↑  שיטת הדומינו מוצגת בספרו של עמית אופיר - 24/8 - איך ליצור יום נוסף בשבוע ולהיות מגה-אפקטיבי.
↑  Stephen R. Covey, "The 7 Habits of Highly Effective People", Free Press, 1990
↑  David Allen, "Getting Things Done", Penguin, 2001
↑  אמיר שטוקהמר ואסף אביר, סדרת השראה: האיש היעיל ביותר בעולם, דיוויד אלן, באתר כלכליסט, 29 בנובמבר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536563705171  GND: 4117707-1  LNB: 000098860  NKC: ph122602 
ארבעת הרבעונים של שיטת אייזנהאואר - דוגמאות לחלוקת משימות על פי הקריטריונים המתאימים
ג'ו-און: רוח שחורה

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  מארי אסאטו 
 הופק בידי:  מארי אסאטו 
 תסריט:  מארי אסאטו 
 שחקנים ראשיים:  מריה טאקאגי האנה מאטסומוטו יונו נאקאזונו קאנה טסוגיהרה קוניטארו שיגיאמה ריוטה מאטסושימה מאסאנובו קאטסומורה
 מדינה:  יפן 
 חברת הפקה:  Kadokawa Daiei Studio
 חברה מפיצה:  Kadokawa Daiei Studio
 הקרנת בכורה:  27 ביוני 2009
 משך הקרנה:  60 דק' 
 שפת הסרט:  יפנית 
 סוגה:  סרט אימה 
 סרט קודם:  ג'ו-און: הטינה 2
 סרט הבא:  ג'ו-און: רוח לבנה
 דף הסרט ב־IMDb
 
ג'ו-און: רוח שחורה (מיפנית: 呪怨: 黒い少女) הוא סרט אימה יפני שנוצר בשנת 2009 לציון עשור ליצירת סרטי ג'ו-און המקוריים. בדומה לרוב סרטי הסדרה, עלילת הסרט מחולקת לפרקים המוצגים בסדר לא ליניארי. עלילת הסרט עוקבת אחר נערה מתבגרת המתאשפזת בבית החולים לאחר שציסטה מתגלה בגופה. הציסטה היא בעצם השאריות של אחיה התאום, שמת ברחם.
סרט זה, ביחד עם הסרט הבא בסדרה עוסקים בקללה שלא קשורה לקללת משפחת סא'אקי, ולכן דמותה של קיאקו סא'אקי לא מופיעה בהם (מלבד דמותו של טושיו שמופיע בהופעת קמע).
עלילה

עלילת הסרט היא לא ליניארית, אך פה היא תוצג לפי הסדר.
לאחר שהתעלפה בבית הספר, נערה צעירה בשם פוקי יוקוטה נשלחת לבית החולים. לאחר שחרורה, פוקי חוזרת הביתה ביחד עם אמה, קיוואקו. בהגיען לבית, פוקי מתחילה להשמיע ייללות חתול וחרחורי גסיסה מפיה ומביטה על אביה, יוקוטה ואומרת לו משום מקום שהוא "ירצח אישה בידיו".
פוקי נשלחת שוב לבית החולים ומראויינת על ידי פסיכולוג. לאחר הריאיון, פוקי נשארת לאשפוז בבית החולים ואחות בשם יוקו משגיחה עליה. הרופא בבית החולים מסביר לקיוואקו שבתוך גופה של פוקי יש ציסטה. הציסטה מתגלה להיות שאריות מאחיה התאום של פוקי, שנספג על ידה בזמן ההיריון (אנ'). קיוואקה מבינה שמצבה של פוקי הוא על טבעי ויוצרת קשר עם אחותה, מאריקו הרגישה לעל טבעי על מנת שזאת תבדוק את פוקי. השתיים מסיקות שהתאום בגופה של פוקי הוא תאום טפיל (אנ'). מאריקו מקיימת טקס גירוש שדים על מנת לגרש את הרוח מגופה של פוקי, אך הרוח מערימה עליה וגורמת לה לגרש את רוחה של פוקי במקום. הרוח, ששולטת על גופה של פוקי, מגיעה לביתה של מאריקו ורוצחת אותה, את בעלה ואת בנה.
הרוח, ששולטת על גופה של פוקי נשלחת לבית החולים ובמאמץ אחרון, קיוואקו קופצת ביחד איתה מגג בית החולים במטרה לסיים את הקללה והשתיים מוצאות את מותן. למרות זאת, הרוח משתחררת מגופה המת של פוקי וגורמת ליוקוטה לרצוח את איינו, אחת העובדות בחברה בה הוא עובד. במעשיו, יוקוטה מגשים את הנבואה של פוקי. לאחר מכן, הרוח מגיעה אל ביתה של יוקו, האחות מבית החולים והורגת אותה ואת שכנה, טאטסויה.
שחקנים

איי קאגו (אנ') - יוקו.
קוג'י סאטו (אנ') - טאטסויה.
יורי נאקאמורה (אנ') - מאריקו.
מריה טאקאגי (אנ') - קיוואקו.
האנה מאטסומוטו - פוקי.
יונו נאקאזונו - איינו.
קאנה טסוגיארה (אנ') - מאטסומי.
קוניטרו שיגיאמה - ריוטה.
מאסאנובו קאטסומורה - יוקוטה.
שוסיי אוטו - טושיו סא'אקי (הופעת קמע).
הפצה

הסרט הופץ ביחד עם הסרט "ג'ו-און: רוח לבנה" על גבי תקליטורי DVD בממלכה המאוחדת ב-26 באפריל 2010, ולאחר מכן הסרטים הופצו גם באיכות DVD ובלו-ריי בארצות הברית ב-17 במאי 2011.
הערות שוליים

↑  Steve Barton, RiffTrax Live: Birdemic Dive-Bombing Theatres on October 25th, Dread Central, ‏2012-08-23 (באנגלית אמריקאית)
↑  Ju-On: White Ghost / Black Ghost (ביפנית), נבדק ב-2023-01-20
↑  Ju-On White Ghost / Black Ghost (ביפנית), נבדק ב-2023-01-20
חרם דרבנו גרשום

חרם דרבנו גרשום (בראשי תיבות: חדר"ג) הוא שם כולל למספר תקנות שתיקן רבנו גרשום מאור הגולה, מגדולי חכמי לותרינגיה וראש ישיבת מגנצא, בקהילות אשכנז, וגזר על הפרתן עונש של חרם.
כפי שעולה מתשובת הרשב"א שנכתבה בברצלונה יותר ממאתיים שנה אחר זמן רבנו גרשום, כבר אז היו ספקות לגבי איך, מי ומה בדיוק נתקן, ואם רבינו גרשם עצמו תיקן תקנות אלו או חלקן המיוחסות לו. בנוגע למספר תקנות ישנן מחלוקות רבות.
בתקופתו של רבנו גרשום וביוזמתו, התאספו רבים מקהילות אשכנז וראשיה על מנת לתקן תקנות דתיות הנוגעות לחיי החברה והמשפחה. עיקרן של התקנות עסק במבנה הנישואין, בעיקר כאלה הנוגעים למעמד האישה, בהתאמה לחברה בה חיו. התקנות עצמן לא נודעו במקורן, אלא מובאות בספרי הפוסקים המאוחרים יותר, בחלק מהמקורות הן מובאות באותה צורה, ובחלק מהם ישנם שינויים. מספר התקנות המרכזיות הוא עשר, ובמקורות אחרים הובאו עוד שש תקנות.
עניין החרם עצמו מוזכר בספרות התורנית המאוחרת לרבנו גרשום, ואין בידינו מקור אחיד מזמנו של רבנו גרשום. בין הרבנים שהזכירו את החרם: רש"י, רבנו ניסים, הרא"ש, רבי יוסף קארו ועוד, מהם מצדדים ומהם שמזכירים אותו ככזה שלא התקבל בכל קהילות ישראל.
מניעים להתקנת התקנות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
במהלך השנים הוצגו בדיעבד מניעים שונים להתקנתן של התקנות בנושאי הנישואין.
הבעל מחויב לספק לאשתו שאר כסות ועונה, ומובן שככל שירבה לו נשים כן יקשה עליו לעמוד במחויבות זו. קושי זה מוצג כבר בתלמוד, ומוזכר בדבריו של הרב מאיר קצנלנבוגן (מהר"ם פדובה), בן המאה ה-16.
ריבוי נשים יגרור קטטות ומריבות בין הנשים (בעיה שמוזכרת כבר בתורה). וכך מסביר הר"ן, בן המאה ה-14: ”שמא חרם זה לא לתקנת נשים לבד נעשה אלא אף לתקנת האנשים כדי שלא יכניסו מריבה לתוך ביתם.”
בתקופת רבנו גרשום, רבים מיהודי גרמניה (ומערב אירופה בכלל) עסקו במסחר, ועיסוק זה הצריך אותם לצאת מביתם לפרקי זמן ארוכים. במציאות זו התפתחה תופעה של סוחרים שהיו נושאים אישה נוספת (או כמה נשים נוספות) בערי המסחר בהן היו עוברים. עקב כך, אותם סוחרים הרשו לעצמם לעכב עוד יותר את חזרתם הביתה. התלמוד אסר את הדבר כי בגללו יכל להיווצר מצב שאח ישא את אחותו, מכיוון שהם נולדו במקומות אחרים והם לא היו יודעים שהם היו אחים והיו מגיעים לאיסורי עריות. חלק מן התקנות מתייחסות למציאות זו, בין השאר התקנות על איסור נשיאת שתי נשים אפילו במקומות קרובים, בגלל אותו חשש, איסור על הבעל להיעדר מביתו יותר מ-18 חודשים וכן חובת הקהילה לפרנס אישה שבעלה נעדר זמן רב. על רקע נתונים אלו ניתן להסביר את התקנות הללו ולראות בהן ניסיון של רבנו גרשום להילחם בתופעה זו, או לכל הפחות להקל על צערן של נשות הסוחרים שנשארו לבדן למשך תקופות ארוכות.
פירוט התקנות

רובה של פסקה זו אינו כולל מקורות או הערות שוליים, וככל הנראה, הקיימים אינם מספקים. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפסקה באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפסקה בצורת קישורים חיצוניים והערות שוליים.
שלוש התקנות הידועות ביותר שמיוחסות לרגמ"ה הן:
איסור על נשיאת יותר מאישה אחת.
איסור על גירוש אישה בעל כורחה.
איסור על קריאת דברים השייכים לאחר ללא רשות.
נוסף על אלו, כלולות בחרם תקנות נוספות של רבנו גרשום, בהן:
אישות
חרשת יוצאת בגט, אפילו שנישאה כשהייתה בריאה.
בעל שאשתו נפטרה בתוך השנה הראשונה לחתונה מחזיר את הנדוניה (תקנת הנדוניה מיוחסת גם לרבנו תם)
על הקהילה לפרנס אישה שנעזבה מבעלה או שלבעלה אין במה לפרנסה.
שלא יתרחק אדם מאשתו יותר משמונה עשר חודשים.
כתובה דאירכסא (כתובה הניתנת במקרה של איבוד הכתובה המקורית).
בעל לא יהנה מגזל שגזלה אשתו.
בית כנסת
קנס מסוים למכה את חברו, וכפול למכהו בבית הכנסת.
איסור להוציא תשמישי קדושה מבית הכנסת ללא רשות.
איסור להפוך את ביתו למקום תפילה (התקנה נועדה לאסור מיחיד להתפלל שם).
מותר על כל יחידים לבנות עוד בית כנסת בעיר, ואין יכולים מתפללי בית הכנסת הקודם לעצור בידם.
במקרה של מניין מדויק (בדיוק עשרה גברים), אסור לעזוב את התפילה, ואם עזב אחד המתפללים, ממשיכים בלעדיו.
משפט וקהילה
זכותו של מאבד אבדה לדרוש מהציבור לחייב את כל היודע על האבדה ליידע אותו.
רשות לחייב נתבע לעמוד לדין במקום שבו תבעו אותו.
אדם לא יוכל למנוע משונאו להתפלל בבית כנסת שאותו הקדיש עבור הרבים.
על המיעוט להיכנע לרצון "רוב טובי העיר".
על עוברי אורח להשתתף במתן מתנות לאביונים בפורים.
איסור לעכב ספרים שניתנו בפיקדון כערבות לתשלום חוב.
שלא לשכור מגוי דירה שגר שם יהודי בשנה האחרונה (על מנת שלא יעלה את דמי השכירות).
שונות
איסור להזכיר לאנוסים שחזרו ליהדות את עברם (תקנה זו לא הוזכרה בכל המקורות, אך נראה שהיא מתאימה לשיטתו של רבנו גרשום שפסק כי אין להזכיר לחוזר בתשובה את חטאו).
שלא לקנות אביזרים המשמשים תשמישי הנוצרים.
איסור הגהת ספרים על-פי סברה (תקנה זו נזכרת על ידי רבנו תם ואינה מופיעה ברשימות אחרות, אך קדמות דבריו של רבנו תם מעידה על אמינותה).
שלא לקרוע מספר על מנת לכתוב עליו.
במחקר

יש שטענו[דרושה הבהרה] כי התקנות העיקריות בענייני אישות אינן של רבנו גרשום עצמו, שכן יש מקורות שבהם תקנות אלו אינן מיוחסות לו, והדבר עדיין שנוי במחלוקת החוקרים. יצחק בער סבר שרק האיסור לשאת שתי נשים, הוא לבדו תקנה של רבנו גרשום, ואילו השאר לא.
פרופ' אברהם גרוסמן כותב על הרקע לתקנות האישות:
"בפועל נהגו היהודים בדרך כלל לשאת רק אישה אחת וחוק כזה אף קיים היה בסביבתם הנוצרית עוד מן התקופה הקארולינגית. אף על פי כן הייתה לתקנה זו, בייחוד לאיסור לגרש אישה בעל כורחה, חשיבות רבה ביותר. אם מוסיפים שתי תקנות אלו לתקנתם של גאוני בבל, שכל אישה הטוענת שאינה חפצה עוד בבעלה, כופין אותו לגרשה מיד - תקנה שנתקבלה גם על דעתו של רבנו גרשום - ברור שמעמדה של האישה בחברה היהודית באשכנז השתפר עוד יותר והודגשו כבודה ומעמדה"
גרוסמן משער שיש קשר בין עליית מעמדם הכלכלי של היהודים לבין תחושת חובה שהרגישו לדאוג למעמד בנותיהם. דבר דומה אירע בחברה הנוצרית.
פרופסור זאב פלק שיער שהאיסור לשאת שתי נשים כלל לא תוקן על ידי רגמ"ה, אלא המונוגמיה חדרה לבתי ישראל באשכנז וצרפת בהדרגה, עד שבדור רבותיו של הראבי"ה, תלו את המנהג החדש בחרם שתוקן על ידי "רבם של כל חכמי אשכנז וצרפת", דהיינו רגמ"ה. לדבריו זהו מקרה של נוהג שנשמר על ידי חלק מהאוכלוסייה מרצונם וללא כפייה, אך אט אט פושט את צורתו החופשית ולובש צורת כלל חוקי והחלטי הקיים, כביכול, זה עידן ועידנים. כסימוכין לכך הוא הביא תשובות הלכתיות של רגמ"ה, העוסקות, בהקשרים שונים, בגברים הנשואים לשתי נשים; אך הרגמ"ה לא הסתייג מנישואיהם השניים ובדבריו אף ציטט את ההיתר התלמודי לישא מספר נשים.
מאידך, ד"ר שלמה אידלברג תירץ את תשובת רגמ"ה בהשערה שייתכן שהתשובה קדמה לחרם ולהתפשטותו, או שהנישואים השניים היו באחת הנסיבות בהן רגמ"ה לא אסרם.
תוקף התקנות בזמננו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תוקף התקנות בזמננו > איסור נשיאת יותר מאישה אחת

על פי ההלכה, לשיטת הספרדים ועדות המזרח, תקנה זאת מעולם לא התקבלה אצלם, אם כי הספרדים כיום נוהגים להתחייב בכתובה שלא לשאת אישה אחרת שלא ברשות בית דין. לשיטת הקהילות שקיבלו על עצמן את חרם דרגמ"ה, בעיקר קהילות אשכנז, יש שאומרים שגזירתו לא להתחתן עם שתי נשים הייתה רק עד סוף האלף החמישי במניין השנים בלוח העברי, דהיינו עד שנת 1240 לספירה, ומובא ברמ"א, אלא שכתב שלא נוהגים כן. יש שדחו טענה זאת ולדעתם התקנה עדיין בעינה, עם זאת לאחר עליית התימנים לארץ בעליית אעלה בתמר, העלייה הראשונה והעלייה השנייה, הבינו התימנים כי בארץ לא מקובל לקדש שתי נשים, על כן דין זה נכנס לאיסור "עונתה", האומר שבעל מחויב לצורכי אשתו, וכיון שבארץ ישראל לא מקובל לקדש שתי נשים, זה נחשב באיסור זה. בקרב יהדות תימן תקנה זאת לא התקבלה מעולם, ויוצאי העדה המשיכו בפוליגמיה גם לאחר עלייתם לארץ ישראל.
לאחר קום המדינה, בשנת תש"י, החליטה מועצת הרבנות הראשית, שאיסור שתי נשים יחול על כל העדות בשווה.
חיזוק התקנות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
רבנו תם חיזק את התקנות, והוסיף עליהן.
ראו גם

פוליגמיה ביהדות
הערות שוליים

↑  חכמי אשכנז הראשונים, אברהם גרוסמן, ירושלים תשמ"א, עמודים 132-149
1 2  גרשום מאור הגולה, באתר דעת
↑  מתיה קם, חרם דרבנו גרשום, באתר "תרבות•il"
↑  מנחם ברונפמן, מה זה חרם דרבנו גרשום? ומיהו רבנו גרשום?, באתר חב"ד
↑  תשובת רש"י, הובאה במרדכי בב"ק סימן רי'
↑  שו"ת הר"ן סימן ל"ח
↑  שו"ת הרא"ש כלל מ"ג סימן ח'
↑  שולחן ערוך, אבן העזר, סימן א', סעיפים י'-י"א
↑  חלק מהמקורות ניתן לראות בתשובת הרב עובדיה יוסף ב"יביע אומר" חלק ח', אה"ע סימן ב'
↑  למשל רבי יעקב עמדין, שו"ת שאילת יעב"ץ חלק ב סימן טו
↑  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ס"ה, עמוד ב'; דף מ"ד, עמוד א'
↑  שו"ת מהר"ם פדובה סימן יד
↑  ספר דברים, פרק כ"א, פסוק ט"ו
↑  שו"ת הר"ן סימן מח
↑  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ל"ז, עמוד א'
↑  שו"ת שואל ומשיב מהדו"ק, ח"א, סי' קע"ח
↑  שולחן ערוך, אבן העזר, סימן קי"ט, סעיף ו'
↑  שו"ת מהר"ם מרוטנבורג, דפוס פראג, אלף כב
חרם דרבנו גרשום- צנעת הפרט
↑  כל בו סימן קט"ז, שלטי גיבורים פרק ה' דשבועות. באר הגולה יו"ד סימן של"ד, הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, יורה דעה, סימן של"ד, סעיף כ"א; שו"ת הלכות קטנות סימנים נ"ט, קע"ג, רע"ז; ברכ"י יו"ד סימן של"ד אות י"ד, רוח חיים פלאג'י ח"מ סימן כ"ז, אנציקלופדיה תלמודית כרך יז עמוד תנ"ב.
↑  זאב פלק, נשואין וגירושין : תקונים בדיני המשפחה ביהדות אשכנז וצרפת, עמודים 14–19
↑  "ראובן נשא אשה ואחר כך נשא אחרת והראשונה הקפידה ותבעה גט וכתובה, וענה ראובן רוצה אני לנהוג בך משפט הנשים ומה שנשאתי אחרת להיבנות ממנה, שאת זקנה ואין את ראויה לבנים ולא אתן לך גט ולא כתובה [נראה דהדין עמו] דאמר רבא נושא אדם כמה נשים על אשתו והוא דאית ליה למיקום בספוקיה. [...] ואם רוצה להתגרש בלא כתובה והוא אינו רוצה לגרשה צריכים לכופו שיתן לה גט". מתוך: "תשובות רבנו גרשֹם מאור הגולה", סימן מ"ב
↑  שם, הערה 1.
↑  שו"ת יביע אומר חלק ח' אה"ע סימן ב', חלק ה - אבן העזר סימן א
↑  מנוסח הכתובה הספרדית "ולא ישא ולא ישדך ולא יקדש שום אשה אחרת עליה כי אם ברשות בית דין הצדק"
↑  שולחן ערוך, אבן העזר, סימן א', סעיף י'.
↑  שו"ת מהרש"ל סימן יד
↑  הרב יצחק רצאבי, שולחן ערוך המקוצר, אבן העזר סימן קצ"ח סעיף ד'
↑  פניני הלכה, שמחת הבית, פרק י, הלכה ט, באתר פניני הלכה
טירת חמה

| --- | --- |

 מיקום
 מדינה:  סוריה 
 קואורדינטות:  35°08′11″N 36°45′00″E﻿ / ﻿35.1365°N 36.75°E﻿ / 35.1365; 36.75
 he
 
טירת חמה (בערבית: قلعة حماة, תעתיק מדויק: קלעת חמאה) היא טירה מבוצרת, הרוסה ברובה, בעיר חמה שבסוריה, סמוך לנהר האורונטס העובר בעיר.
היסטוריה

הטירה מתוארכת לתקופת הממלכה הסלאוקית. מאוחר יותר היא נלקחה על ידי הרומאים, ולאחר מכן נכבשה על ידי אבו עוביידה בן אל-ג'ראח. בהמשך הטירה נשלטה על ידי הקרמטים, המירדאסידים (אנ') והסלג'וקים. הטירה נהרסה במהלך רעידת האדמה בחמה בשנת 1157. לאחר מכן היא נבנתה מחדש על ידי הזנגידים והאיובים ונהרסה שנית על ידי המונגולים בשנת 1258.
הסולטאן ביברס בנה אותה מחדש, אולם בתקופה העות'מאנית היא איבדה את חשיבותה האסטרטגית וכמעט ולא נותר ממנה דבר.
חפירות ארכאולוגיות

בשנים 1931–1938 משלחת ארכאולוגית דנית בראשותו של הרולד אנגולט, ביצעה באתר חפירות ארכאולוגיות שהצביעו על כך שמיקומה הנוכחי של המצודה היה מרכז האוכלוסין הראשון בעיר, והאוכלוסייה התרחבה מאוחר יותר לאזורים אחרים בעיר.
החפירות הצביעו גם על נוכחותן של שכבות ארכאולוגיות רבות, שהעתיקה שבהן היא מהאלף החמישי לפני הספירה והחדשה שבהן מהתקופה הממלוכית. התגליות במרכז הטירה ובדרומה אישרו את ההיקף העירוני והקידמה התעשייתית בחמה בתקופות קדומות. בנוסף נמצאו באתר אריה ומזבח מאבן בזלת, וכן קנקנים וקישוטים רבים המייצגים את הציוויליזציות השונות שהתיישבו בחמה במהלך השנים.
הערות שוליים

↑  Shaw, Ian; Jameson, Robert (2008). A Dictionary of Archaeology. John Wiley & Sons. ISBN 978-0-470-75196-1., p. 267
ערך זה הוא קצרמרבנושא סוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מראה אווירי של הטירה משנת 1936.
מריה מאדי

| --- | --- |

 לידה:  14 במאי 1898 בודפשט, ממלכת הונגריה
 פטירה:  4 בדצמבר 1970 (בגיל 72) יוסטון, טקסס, ארצות הברית
 מדינה:  הונגריה
 מקצוע:  רדיולוגית
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (21 בספטמבר 2015)
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  מריה מאדי
ד"ר מריה קיש מאדי (בהונגרית: Mádi Kiss Mária;‏ 14 במאי 1898 – 4 בדצמבר 1970) הייתה רופאה אמריקאית ילידת הונגריה, חסידת אומות העולם.
ביוגרפיה

מאדי נולדה וגדלה בבודפשט, הונגריה. התחנכה בלידס, בריטניה והוסמכה כרופאה ב-1922. לאחר מכן, התמחתה ברדיולוגיה. ב-1920 נישאה לאורתופד בשם לאיוש פלשובוקי (Lajos Felsöbuki) ובאותה שנה נולדה להם בת משותפת אחת, הילדה. הזוג התגרש ב-1924.
ביוגרפיה > במלחמת העולם השנייה

בפברואר 1944, חודש לפני הפלישה הגרמנית להונגריה, מאדי שובצה לעבוד במרפאת חוץ שהופעלה על ידי המוסד ההונגרי לביטוח לאומי (Országos Társadalombiztosító Intézet (הו')). אחד משני הרופאים של המחלקה גויס לצבא ההונגרי, והיא מונתה לשמש כמחליפתו הזמנית. חודשיים לאחר מכן, הרופאה היהודייה שעבדה איתה הודחה מתפקידה לצמיתות ומאדי נהפכה לרופאה היחידה במרפאה.
בסתיו 1944 החביאה בביתה שבבודפשט את חברתה היהודייה איירין לאקוש, ואת האחיין שלה אלפרד שהיה בן 7, והשניים שהו בדירתה עד לסוף מלחמת העולם השנייה. תחילה הוחבאו על ידי מאדי בחדר השירותים ובשלב מאוחר יותר מאחורי מסתור שבנתה מאחורי מראה גדולה. בסיום המלחמה התאחדו השניים עם אביו של אלפרד שגורש למחנה עבודה אך שרד את המלחמה. האם נספתה באושוויץ.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

מאדי שרדה את המלחמה, היגרה לארצות הברית בשנת 1946 והתאחדה עם משפחתה. למרות הסמכתה היא נדרשה להיבחן בבחינות הרישוי האמריקניות מחדש ובחרה לעבוד כפסיכיאטרית. היא נפטרה ביוסטון, טקסס ב-1970, בגיל 72.
היומנים

בשנת 1939 נישאה הבת הילדה לגאולוג אמריקאי שעבד ברומניה. הזוג היגר לארצות הברית ב-1941 והתיישב בלואיזיאנה, כשמאדי תכננה להצטרף אליהם בשלב מאוחר יותר. כשארה״ב הצטרפה למלחמה, ניתק הקשר בין השתיים. מאדי החליטה לכתוב יומנים שמתארים את שגרת חייה בבודפשט בימי המלחמה כתכתובת חד-צדדית ביניהן.
עם הכיבוש הנאצי של הונגריה, המשיכה לתעד מאדי את שהתחרש בבודפשט באותם ימים – ההפצצות האוויריות, המחסור הכבד ומנגנוני התעמולה. מרגע שהתוודעה לרדיפה המתמשכת של היהודים החליטה שהיומנים יהפכו למסמך עדות וכתבה רבות על ההגבלות, האלימות והגירושים. לתיעוד היא הוסיפה תמונות, גזירי מידע וקטעי עיתונות שאספה. בשנים שלאחר המלחמה נוספו ליומנים גם הערות בכתב ידה.
מאדי לא חשפה את סיפור ההצלה והיומנים הוסתרו. בסוף שנות ה-80 נוצר קשר בין אלפרד לאקוש, הילד שהצילה מאדי, לבין המשפחה וכך הם התגלו. ב-2013, 16 היומנים נתרמו למוזיאון ארצות הברית לזכר השואה, וכיום הם מוצגים בו בשלמותם. היומנים נחשבים למסמך נדיר ביחס לתיעודים כתובים אחרים מתקופת השואה, מפני שנכתבו על ידי אישה שאינה יהודייה ובאנגלית רהוטה.
הכרה והנצחה

בשנת 2015, הכיר יד ושם במריה מאדי כחסידת אומות העולם על מעשה ההצלה של בני משפחת לאקוש. שמה נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם.
הערות שוליים

↑  Elliott, Karena, 70-Year-Old Diary Earns Woman Posthumous Righteous among Nations Award, The Times of Israel, ‏13 May 2016
1 2  Michael E. Ruane, Defiant Hungarian doctor hid Jewish boy as Nazis scoured Budapest during Holocaust, The Washington Post, 2014
↑  על פי תיק חסידי אומות עולם, יד ושם, מספר M.31.2/13059
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מריה מאדי".
ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס

| --- | --- |

 לידה:  29 בנובמבר 1338 אנטוורפן, בלגיה 
 פטירה:  17 באוקטובר 1368 (בגיל 29) אלבה (פיימונטה), איטליה 
 מדינה:  ממלכת אנגליה 
 מקום קבורה:  Clare Priory 
 בן או בת זוג:  Elizabeth de Burgh, 4th Countess of Ulster (15 באוגוסט 1342–?) ויולנטה ויסקונטי (28 במאי 1368–?) 
 פרסים והוקרה
 מסדר הבירית 
 
ליונל מאנטוורפן (באנגלית: Lionel of Antwerp;‏ 29 בנובמבר 1338 - 17 באוקטובר 1368) היה בנו השלישי של אדוארד השלישי מלך אנגליה ושל פיליפה מאנו. ליונל היה השני מבין שני הבנים שהגיעו לבגרות (אחד מאחיו נפטר בינקותו). ליונל כונה "מאנטוורפן" מאחר שנולד בעיר זו.
ביוגרפיה

עוד בהיותו ילד הוחלט שליונל ינשא לאליזבת דה בורג, רוזנת אלסטר, בתו ויורשתו של ויליאם דון דה בורג, רוזן אלסטר. ליונל ואליזבת נישאו בשנת 1352, אבל בשל האירוסים הוא הוכרז כרוזן אלסטר כבר בשנת 1347. לבני הזוג נולדה בת אחת - פיליפה.
בשנת 1345 הכריז עליו אביו כנציגו הרשמי, ובשנת 1355 נסע ליונל לצרפת כנציג המלך, אולם פרט לביקור זה שהה באירלנד כנציגה של אנגליה. בשנת 1361 מונה למושל אירלנד, ובנובמבר באותה שנה קיבל את התואר דוכס קלרנס.
בשנת 1363 נפטרה אליזבת בעת שבני הזוג שהו בדבלין.
ליונל ניסה לבסס את השלטון האנגלי באירלנד אולם זכה להצלחה מועטה. לאחר שקיים פרלמנט (כינוס אצילים) בקילקני שהעביר את חוק קילקני בשנת 1367 הפסיק בניסיונותיו ושב לאנגליה.
ב-28 במאי 1368 נשא ליונל לאישה את ויולנטה (1353 לערך - נובמבר 1386) בתו של גלאצו ויסקונטי השני, שליט פאביה. ליונל נסע לאיטליה על מנת לפגוש את רעייתו, טקס הנישואין נערך ברוב פאר במילאנו והחגיגות נמשכו מספר חודשים. במסגרת החגיגות הוגשו המנות לשולחן מוזהבות באמצעות משחה של חלמון, זעפרן וקמח מעורב בעלי זהב אמיתיים. למוזמנים חולקו מתנות כגון סוסים, כלבי ציד, שריונות, גלימות יקרות ועוד. עם המוזמנים נמנו המשוררים פטרקה וג'פרי צ'וסר וההיסטוריון ז'אן פרואסאר. ארבעה חודשים לאחר החתונה, בעת ששהה באלבה חלה ליונל ונפטר. ישנה סברה לפיה ליונל הורעל על ידי אביה של ויולנטה. היא נישאה מאוחר יותר לבן-דודה, לודביקו ויסקונטי.
צאצאיו של ליונל

בתו היחידה, פיליפה, נישאה בשנת 1368 לאדמונד מורטימר, רוזן מרץ', ונכדתם אן מורטימר נישאה לריצ'רד מקוניסבורג, רוזן קיימברידג'. טענת בנם, ריצ'רד, דוכס יורק ויורשיו לבית יורק לכתר האנגלי התבססה למעשה על היותו של ליונל בנו של מלך אנגליה.וכשאדוארד הרביעי עלה לשלטון, הוא התבסס בעצם על ייחוסו לליונל.
הערות שוליים

↑  ברברה טוכמן, ראי רחוק עמ' 245-246
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1126272922  VIAF: 6236148814311245330004   WorldCat (עם VIAF): 6236148814311245330004 
גרסה משוערת של שלט האצולה של ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס
ג'ו-און: הקללה האחרונה

| --- | --- |

 בימוי:  מאסאיוקי אוצ'יאיי 
 הופק בידי:  טאקאשי איצ'ס
 תסריט:  מאסאיוקי אוצ'יאיי טאקאשי איצ'ס
 שחקנים ראשיים:  אירי טאירה ראן קירייאמה נאוקו אונו יורינה יאנאגי מיאבי מאטסורה
 מדינה:  יפן 
 הקרנת בכורה:  20 ביוני 2015
 משך הקרנה:  90 דק' 
 שפת הסרט:  יפנית 
 סוגה:  אימה על טבעי
 סרט קודם:  ג'ו-און: תחילתו של הסוף
 סרט הבא:  סאדאקו נגד קיאקו
 www.juon-movie.jp
 דף הסרט ב־IMDb
 
ג'ו-און: הקללה האחרונה (ביפנית: 呪怨 -ザ・ファイナル-) הוא סרט אימה יפני שעלה לאקרנים בשנת 2015 ומשמש כסרט האחד עשר בסדרת הסרטים "ג'ו-און". הסרט הוא המשך ישיר לסרט "ג'ו-און: תחילתו של הסוף" ונכתב ובוים בשיתוף פעולה בין הבמאי מאסאיוקי אוצ'יאיי לבין טאקאשי איצ'ס. הסרט עלה לאקרנים ב-20 ביוני 2015