stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שיקגו טריביון

| --- | --- |
הלוגו של השיקגו טריביון

 תדירות:  עיתון יומי
 פורמט:  ברואדשיט
 מו"ל:  טוני וו. האנטר
 מייסד:  ג'יימס קלי 
 בעלים:  טריביון קומפני
 עורך ראשי:  פול א. סטייגר
 תאריכי הופעה:  10 ביוני 1847 – הווה (177 שנים)
 שפה:  אנגלית
 מערכת:  Freedom Center (Chicago), שיקגו, אילינוי
 תפוצה:  106,156 תפוצת העיתון המודפס נכון לספטמבר 2022
 מדינה:  אילינוי, ארצות הברית
 ISSN:  1085-6706
 עמוד ראשון:  עמוד ראשון מהיום
 
 
השיקגו טריביון (באנגלית: Chicago Tribune) הוא עיתון יומי גדול הממוקם בשיקגו שבאילינוי, ארצות הברית והפרסום שמהווה את ספינת הדגל של חברת הטריביון. הטריביון, שבעבר הגדיר את עצמו כ"העיתון הגדול ביותר בעולם", נשאר העיתון היומי הנקרא ביותר באזור המטרופולין של שיקגו ובאזור הימות הגדולות של אמריקה הצפונית (אזור הכולל את שמונה מדינות ארצות הברית: אילינוי, אינדיאנה, מישיגן, מינסוטה, ניו יורק, אוהיו, פנסילבניה וויסקונסין, כמו גם את פרובינציית אונטריו שבקנדה). הטריביון מדורג כעיתון התשיעי בגודלו בארצות הברית ותפוצתו ב-2019 הייתה 238,103 עותקים. באופן מסורתי יוצא לאור הטריביון כברואדשיט, אך ב-13 בינואר 2009 הודיע הטריביון כי הוא ימשיך להיות מופץ כברואדשיט במשלוח הביתה, אך יפורסם בפורמט טבלואיד לדוכני העיתונים, תיבות למכירת עיתונים ובנקודות מכירה בתחנות בהן עוברים נוסעים.
ב-2 באפריל 2007 הודיעה חברת הטריביון על תוכנית מיזוג בראשות איל הנדל"ן משיקגו, סאם זל, ששוויו אז עמד על כ-8.2 מיליארד דולר, לצד רכישה חוזרת של מניות ב-34 דולר למניה ותוכנית בֵעלות של מניות עובדים. העסקה נסגרה ב-20 בדצמבר 2007 עם זל כיו"ר החדש של החברה. במסגרת העסקה מכרה החברה את השיקגו קאבס ואת נכסיה, בכלל זה אצטדיון ריגלי ונתח מ-Comcast SportsNet Chicago למשפחתו של ג'יי גוזף ריקטס. פחות משנה לאחר השלמת העסקה הביא היחס בין ההון לחובות התופחים את הטריביון לפנות לבית המשפט כדי לקבל הגנה מפני נושיה על בסיס צ'פטר 11, ב-8 בדצמבר 2008.
במאי 2021 נרכש העיתון על ידי אלדן גלובל קפיטל תמורת 633 מיליון דולר.
היסטוריה > הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1948

העיתון זכה לפרסום גם בזכות טעות שעשה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1948. באותה התקופה, רוב הסגל העיתונאי של הטריביון היה בשביתה ותוצאות מוקדמות הובילו את העיתון להאמין שהמועמד הרפובליקני תומאס דיואי ינצח בבחירות. מהדורה מוקדמת של העיתון נשאה למחרת את הכותרת "Dewey Defeats Truman" (אנ') ("דיואי מביס את טרומן") והפכה את העיתון פריט לאספנים כאשר התברר שהארי טרומן ניצח ונופף בגאווה בעיתון, בתמונה המפרסמת שצולמה בסנט לואיס יוניון סטיישן.
עורך הספורט האגדי של הטריביון, ארץ' וורד, יצר את משחק האולסטאר של המייג'ור ליג בייסבול ב-1933, כחלק מהתערוכה העולמית של שיקגו (1933).
היסטוריה > העידן שלאחר מקורמיק - שנות ווטרגייט

על אף העובדה שבעידן מקורמיק סירב הטריביון במשך שנים להשתתף בתחרות פרס פוליצר, זכה העיתון ב-25 פרסים כאלו במהלך השנים, כולל פרסים רבים בגין כתיבת מאמרי מערכת. בעידן שלאחר מקורמיק זכה הטריביון בפרס הפוליצר הראשון שלו ב-1961, כאשר קארי אור זכה בפרס בעבור הקריקטורות שלו. הכתב ג'ורג' בליס זכה בפרס בשנה העוקבת בעבור דיווחיו, והכתב ביל ג'ונס גרף פרס אחד בשנת 1971, גם הוא בעבור דיווחיו. צוות דיווח זכה בפרס ב-1973, ולאחריו הכתב ויליאם מאלן והצלם אובי קארטר זכו בפרס הפוליצר בעבור דיווח בינלאומי ב-1975. צוות דיווח מקומי זכה בפרס ב-1976 ומבקר האדריכלות פול גאפ זכה בפוליצר ב-1979.
ב-1969, תחת הנהגתו של המוציא לאור הארולד גרומהאוס והעורך קלייטון קירקפאטריק, נזנחה ההזדהות המפלגתית של הטריביון עם השמרנים. אף שהעיתון שמר על נקודת המבט הרפובליקנית והשמרנית במאמרי המערכת שלו, הוא החל לפרסם נקודות מבט של פרשנות רחבה יותר, שייצגה קשת של דעות פוליטיות מגוונות, בעוד שהדיווח החדשותי שלו פסק מלהיות תחת השפעה שמרנית כפי שהיה בתקופת מקורמיק.
בראשית 1974, בהישג עיתונאי גדול, פרסם הטריביון את הטקסט המלא בן 246,000 המילים של הקלטות הבית הלבן בפרשת ווטרגייט במוסף בן 44 עמודים שיצא לרחובות כ-24 שעות בלבד לאחר שחרור התמלילים על ידי הבית הלבן של ריצ'רד ניקסון. לא זאת בלבד שהטריביון היה העיתון הראשון שפרסם את התמלילים, אלא שהוא אף הקדים את הדפוס הממשלתי הרשמי של ארצות הברית וזכה להגיע לכותרות הראשיות בעשותו כן.
שבוע לאחר מכן, לאחר שבחן את התמלילים, ציין מאמר המערכת של הטריביון כי "המסירות הגבוהה לעקרונות נשגבים שיש לאמריקנים הזכות לצפות מנשיאם, נעדרת מרשומות התמלילים". העורכים של הטריביון סיכמו כי "אף אחד שפוי בדעתו לא יכול לקרוא (את התמלילים) ולהמשיך לחשוב שמר ניקסון דבק בסטנדרטים ובכבוד הראוי לנשיאות" וקרא להתפטרותו של ניקסון. הקריאה של הטריביון להתפטרותו של ניקסון חוללה רעש תקשורתי, ששיקף לא רק את השינוי בסוג השמרנות בה נהג העיתון, אלא כאירוע שהיווה את קו פרשת המים בשאיפתו של ניקסון לשרוד בתפקידו. על פי הדיווחים, הבית הלבן ראה את מאמר המערכת של הטריביון כאובדן של תומך ותיק וכמכה לתקוות של ניקסון לשרוד את הסקנדל.
ב-7 בדצמבר 1975 הודיע קירקפאטריק באחת העמודות של עמוד המערכת שריק סול, "בעל טור צעיר ומוכשר", אשר עבודתו "זכתה להוקרה בקרב רבים מקוראי הטריביון בשנתיים האחרונות", התפטר מהעיתון לאחר שאישר כי טור שכתב ב-23 בנובמבר 1975, הכיל קטעים שהועתקו מילה במילה מטור שכתב בעל טור אחר בשנת 1967 ואשר פורסמו באוסף מאוחר יותר. קירקפאטריק לא ציין את זהותו של בעל הטור. הקטעים האמורים, כתב קירקפאטריק, היו במחברת שממנה העתיק סול מילים, ביטויים ושברי שיחה שהוא ייחל לזכור. על אף שהעיתון השעה בתחילה את סול למשך חודש ללא שכר, קירקפאטריק ציין עדות נוספת שנודעה באותה העת, אודות עמודה אחרת שהכילה מידע שסול ידע שהוא מופרך. בשלב זה, כתב קירקפאטריק, החליטו עורכי הטריביון לקבל את ההתפטרות שסול הציע כאשר החלה החקירה.
במרץ 1978 הודיע הטריביון כי הוא שכר את שירותיו של בוב גרין מהשיקגו סאן טיימס.
היסטוריה > העשור השני של המאה ה-21

ב-8 בפברואר 2010 כיווץ הטריביון את רוחב העמוד שלו באינץ'. בטריביון ציינו כי הפורמט החדש הפך לסטנדרט בתעשיית העיתונות וכי המהלך ילווה בשינויי תוכן מינימליים.
ביולי 2011 עבר הטריביון את סבב הפיטורים המערכתי הראשון מזה יותר משנתיים, כאשר שחרר כעשרים עורכים וכתבים.
ב-26 באוקטובר 2012 הביע העיתון את תמיכתו במועמדותו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה בהתמודדותו בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012.
במאי 2021 נרכש העיתון על ידי אלדן גלובל קפיטל תמורת 633 מיליון דולר. מייד לארח הרכישה צומצם מספר עובדי העיתון ב-25%.
מדיניות עריכה

בהצהרת עקרונות משנת 2007 שפורסמה במהדורת הדפוס ובמהדורה המקוונת של הטריביון, מערכת העיתון תיארה את הפילוסופיה של העיתון, ממנה לקוח הקטע הבא:
השיקגו טריביון מאמין בעקרונות המסורתיים של ממשלה מוגבלת; אחריות מקסימלית של הפרט; והגבלות מינימליות על יזמות, הזדמנויות וחירויות הפרט. הוא מאמין בשווקים חופשיים, רצון חופשי וחופש הביטוי. עקרונות אלו, שהם באופן מסורתי שמרניים, הם קווים מנחים ולא דוֹגמות אינסטינקטיביות.
הטריביון מביא רגישות של המערב התיכון לדיון הציבורי. הוא חושד ברעיונות שלא נבדקו.
הטריביון שם דגש רב על היושרה של הממשל והמוסדות הפרטיים שמשחקים תפקיד חשוב בחברה. העיתון עושה זאת באמונה שהאנשים לא יוכלו להסכים לכך אלא אם כן יהיה להם ידע אודות ואמונה במנהיגים והפעולות של הממשלה. הטריביון מאמץ את המגוון של האנשים ונקודות המבט בקהילה שלו.
הטריביון נותר בעמדה שמרנית מהבחינה הכלכלית בהיותו ספקן לגבי הגדלה של שכר המינימום. על אף שהטריביון ביקר את הרקורד של ממשל בוש לגבי חירויות האזרח, איכות הסביבה והיבטים רבים של מדיניות החוץ שלו, הוא המשיך לתמוך בנשיאותו, בזמן שקרא לסילוקם מהתפקיד של דמוקרטים כגון מושל אילינוי רוד בלאגוייביץ' ונשיא מחוז קוק (אילינוי), טוד סטרוגר.
ב-2004 הטריביון תמך במועמדותו של ג'ורג' ווקר בוש לכהונה נוספת, החלטה שעולה בקנה אחד עם תמיכתו ארוכת השנים במפלגה הרפובליקנית. ב-2008 תמך הטריביון בפוליטיקאי מאזור שיקגו, הסנאטור הזוטר דאז ברק אובמה בריצתו למשרת נשיא ארצות הברית.
הטריביון תמך בעבר במועמדים עצמאיים. ב-1872 הוא תמך בהוראס גרילי, עורך עיתון לשעבר חבר המפלגה הרפובליקנית, בהתמודדותו למשרת נשיא ארצות הברית (גרילי הובס על ידי יוליסס ס. גרנט) וב-1912 תמך העיתון בתאודור רוזוולט שרץ תחת חסות המפלגה הפרוגרסיבית נגד הנשיא המכהן, הרפובליקני ויליאם הווארד טאפט ונגד מי שזכה במירוץ, הדמוקרט וודרו וילסון.
במהלך השנים, הטריביון הביע תמיכה במועמדים דמוקרטים שרצו למשרות קטנות יותר, כולל מתן חסות בשנים האחרונות לביל פוסטר, לריצתו של ברק אובמה לתפקיד סנאטור, ולדמוקרטית מליסה בין אשר ניצחה את פיליפ קריין, הרפובליקני שכיהן במשך הזמן הארוך ביותר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. למרות תמיכתו של הטריביון בג'ורג' ראיין במירוץ לתפקיד מושל מדינת אילינוי ב-1998, העיתון חקר לאחר מכן ודיווח אודות השערוריות שסבבו את ראיין בשנים שקדמו למירוץ, בעת שכיהן כמזכיר המדינה. ראיין סירב לעמוד לבחירה מחדש ב-2002 ולאחר מכן הוגש נגדו כתב אישום והוא הורשע ונכלא כתוצאה מהשערוריות.
טריביון קומפני

השיקגו טריביון הוא היחידה העסקית המייסדת של הטריביון קומפני אשר כוללת תחנות טלוויזיה ועיתונים רבים בכל רחבי המדינה. בשיקגו, הטריביון היא הבעלים של תחנת הרדיו WGN ושל ערוץ הטלוויזיה WGN-TV (ערוץ 9). הטריביון קומפני מחזיקה גם בלוס אנג'לס טיימס - שנעקר מהטריביון כנכס הגדול ביותר של החברה - ובקבוצת הבייסבול שיקגו קאבס. הקאבס נמכרו בשנת 2009.
הטריביון קומפני הייתה גם הבעלים של הניו יורק דיילי ניוז מאז נוסד ב-1919 ועד מכירתו לרוברט מקסוול ב-1991. מייסדי הניו יורק דיילי ניוז, קפטן ג'וזף פטרסון וקולונל רוברט מקורמיק, היו שניהם צאצאיו של העורך האחראי לשעבר ג'וזף מדיל. ב-2008 מכרה הטריביון קומפני את העיתון שמושבו בלונג איילנד, Newsday.
מאז 1925 שוכן הטריביון בשיקגו טאואר בצפון שדרות מישיגן שב-Magnificent Mile. הבניין מעוצב בסגנון נאו-גותי ועיצובו זכה בתחרות בינלאומית שהתקיימה בחסות הטריביון.
ב-25 ביוני 2008 הודיעה הטריביון קומפני כי שכרה חברת נדל"ן לצורך איסוף הצעות למכירת הטאואר טריביון בשיקגו כמו גם הטיימס בילדינג שבלוס אנג'לס. הטיימס בילדינג הוא מקום מושבו של הלוס אנג'לס טיימס שנמצא גם הוא בבעלות הטריביון קומפני.
טריביון קומפני > בעלי טורים > בעלי טורים בהווה

בראד ביגס
סטיב צ'פמן
דייוויד Haugh
ג'ון קאס
קלארנס פייג'
דון טרנר טרייס
פיל רוזנטל
מארי שמיץ'
אריק זורן
טריביון קומפני > בעלי טורים > בעלי טורים בעבר

רינג לארדנר
אן לאנדרס
מארק רויקו
ארץ' וורד
דייוויד קונדון
בוב גרין
בוב ורדי
סקיפ באיילס
טרי ארמור
צ'ארלס מדיגן
ג'ון מרגוליס
מייק דאוני
ג'ין סיסקל
ויליאם ארמסטרונג
סטיב דיילי
העיצוב מחדש של 2008

העיצוב מחדש של 2008 היה שנוי במחלוקת ונתפשׂ במידה רבה כמאמץ לקצץ בעלויות. מאז חזר העיתון לסגנון מתון יותר. הסגנון הוא שילוב של הסגנון הישן וסגנון מודרני חדש.
הגנה מפשיטת רגל על בסיס צ'פטר 11

לאחר הפסדים בסך 124 מיליון דולר ברבעון השלישי של 2008, הגישה הטריביון קומפני בקשה להגנה מפני פשיטת רגל על פי צ'פטר 11, ב-8 בדצמבר 2008. החברה הגישה את בקשתה לבית המשפט של ארצות הברית לפשיטות רגל שבמחוז דלאוור, כשהיא טוענת לחוב של 13 מיליארד דולרים ולנכסים בשווי של 7.6 מיליארד דולרים.
כחלק מתוכנית פשיטת הרגל של הטריביון, הבעלים סאם זל התכוון למכור את השיקגו קאבס לצורך הפחתת החוב. מכירה זו הפכה להיות מקושרת לעבירות השחיתות שהביאו, ב-9 בדצמבר 2008, למעצרו של רוד בלאגוייביץ', מושל אילינוי לשעבר. ספציפית, המושל לשעבר בלאגוייביץ' הואשם במאמץ להביא לפיטורם של מספר עורכים, תוך ניצול המצוקה הכלכלית של הטריביון.
מחירים

מחירי הטריביון הם: דולר אחד לעיתון היומי, 1.99$/1.75$ לעיתון של יום ראשון/לעיתון חג ההודיה. מחיר העיתון בימי חול היה 75 סנט עד ה-18 בינואר 2010, אז הועלה מחירו לדולר אחד.
הערות שוליים

↑  Turvill, William (24 ביוני 2022). "Top 25 US newspaper circulations: Print sales fall another 12% in 2022". Press Gazette. נבדק ב-28 ביוני 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  https://www.cision.com/us/2019/01/top-ten-us-daily-newspapers/
1 2  Hedge fund's bid to buy Chicago Tribune, other papers approved, Chicago Tribune, ‏2021-05-21
↑
↑  מיכל רמתי, "שיקגו טריביון" הצטרף לעיתונים התומכים בבחירה מחדש באובמה, באתר TheMarker‏, 27 באוקטובר 2012
האימפריה המקסיקנית הראשונה

האימפריה המקסיקנית הראשונה (בספרדית: Imperio Mexicano) הייתה המדינה הריבונית המקסיקנית הראשונה שנוצרה לאחר מלחמת העצמאות כנגד השלטון הספרדי. ביחד עם האימפריה הברזילאית והאימפריות של האיטי הייתה זו אחת מארבע ממלכות אמריקאיות בסגנון שלטון אירופאי. האימפריה קמה עם הכרזת העצמאות של מקסיקו בשנת 1821 והתפרקה כאשר החוקה הרפובליקנית נכנסה לתוקף בשנת 1823 והקימה את הרפובליקה המקסיקנית הראשונה.
אוגוסטין דה איטורבידה שימש כקיסר מקסיקו לאורך קיומה של האימפריה. האימפריה המקסיקנית הייתה אחת המדינות הבודדות ביבשת אמריקה (האחרות הן ברזיל והאיטי) שכוננו משטר מלוכני ולא רפובליקני לאחר שהשתחררו מהשלטון הקולוניאליסטי הקודם.
הקמה

בתחילתה של המאה ה-19 מדינות אמריקה הלטינית ניהלו מלחמות עצמאות מול השלטון הספרדי. במקסיקו המורדים ניהלו מלחמת עצמאות ארוכה נגד ספרד בשנים 1810–1821. ב־1821 החליט מנהיג לוחמי העצמאות אוגוסטין דה איטורבידה לזנוח את דרך המלחמה ובמקום זאת פנה לגנרל גררו, ראש הכוח הספרדי הלוחם, והזמינו לדון בתנאי העצמאות המקסיקנית. השניים סיכמו על שלושה עקרונות מנחים:
מקסיקו תישלט על ידי נסיך אירופי.
בני המיעוטים והילידים יזכו לשוויון זכויות מלא.
הכנסייה הקתולית תשמור על כוחה.
העקרונות בתחילה לא היו מקובלים על חייליו של איטורבידה, אולם זה הצליח לשכנע אותם להתגמש ולנטוש את דרך החרב.
כינון ההסכם, שכונה הסכם איגואלה על שם העיירה איגואלה בה נעצרו שני הצבאות, הוכרז ב-24 בפברואר 1821. באופן אירוני, הצטרף גררו לאיטורבידה לצבא חדש שכונה "צבא שלוש ההבטחות", שנועד לאכוף את עקרונות הסכם איגואלה. ההסכם היה כה כללי, כך שאחרי שהסכים אחרון חייליו של איטורבידה לעקרונות ההסכם, לא היה כל קושי לשכנע את הבודדים שלא הסכימו בתחילה להסכם. לאחר זמן קצר נועדו ההסדרים ומקסיקו קיבלה ריבונות רשמית בעוד איטורבידה הפך לקיסר.
חוקה

הקונגרס החוקתי של מקסיקו יצר את החוקה הסדירה שפורסמה לקהל הרחב ב-22 ביוני 1822 בחוקה נקבע מקומו של בית המלוכה ולפיה:
סעיף 1 - המלוכה המקסיקנית, בנוסף להיותה מתונה וחוקתית, היא גם תורשתית.
סעיף 2 - כתוצאה מכך [סעיף 1] האומה קובעת את רציפות הכתר לאחר מותו של הקיסר הנוכחי והעברתו אל בנו הבכור דון אגוסטין חרונימו דה איטורבידה. חוקת האימפריה תחליט על סדר הירושה של כס המלוכה לגבי כל יורש.
סעיף 3 - נסיך הכתר ייקרא "הנסיך הקיסרי" ויזכה למעמד ולתואר קיסריים.הקיסר אוגוסטין דה איטורבידהסעיף 4 - בנים ובנות לגיטימיים של בית המלוכה ייקראו "נסיכים מקסיקנים", ויזכו למעמד ולתואר אצולה.
סעיף 5 - דון חוסה חואקין דה איטורבייד, אביו של הקיסר הנבחר, יקבל את התואר "נסיך האיחוד" ויזכה למעמד אצולה לכל ימי חייו.
סעיף 6 - דונה מריה ניקולאסה דה איטורבידה, אחותו של הקיסר הנבחר, תקבל את התואר "נסיכת איטורבידה" ותזכה למעמד אצולה לכל ימי חייה.
איטורבידה

גנרל אוגוסטין דה איטורבידה אשר הנהיג את צבא העצמאות המקסיקני במלחמה הושם בתפקיד של עוצר הכס (אשר שלט בתפקידים המלוכניים) בזמן שנבחר קיסר. לאחר הניצחון במלחמת העצמאות הפך איטורבידה לפופולרי מאוד בקרב העם עד אשר ב-18 במאי 1822 יצאו מאות מפגינים לרחובות מקסיקו סיטי וזה נענה לקריאותיהם והכתיר עצמו כקיסר מקסיקו.
יום לאחר ההפגנות הכיר הקונגרס בגנרל כקיסר החוקתי ולאחר יומיים נקבע הדבר מבחינה חוקתית. תוארו המלכותי של איטורבידה היה "בהשגחה האלוהית והקונגרס הלאומי, הקיסר החוקתי הראשון של מקסיקו".
באוגוסט 1822 התגלתה מזימה להפלת שלטון המלוכה וב-25 באוגוסט נעצרו חשודים למזימה, בהן 16 חברי קונגרס. מכיוון שהפלגים בקונגרס החלו לבקר ביקורת חריפה על איטורבידה ומדיניותו, החליט הקיסר ב-31 באוקטובר לפרק את הגוף השלטוני של הקונגרס. המעשה הוביל להתקוממויות מחוזיות, שהחשובה שבהן הייתה בעיר וראקרוס בראשות אנטוניו לופס דה סנטה אנה. סנטה אנה וכוחותיו התמרדו נגד איטורבידה וקראו להשבת הקונגרס ב-1 בדצמבר 1822. סנטה אנה שכנע בחשאי את הגנרל אכוואררי, מפקד הכוחות הקיסריים, להחליף צדדים ולתמוך במהפכה כשהיה מוכן אנה להכריז על השבת הקונגרס. ברחבי מקסיקו, גיבורי העצמאות ויסנטה גררו, ניקולאס בראבו וגוואדלופה ויקטוריה הצטרפו במהרה, כשהם חתמו על תוכנית קאסה מטא ב-1 בפברואר 1823, שקראה להשבת הקונגרס.
ההפיכה

תוכנית קאסה מטא, עליה חתמו עד מהרה גנרלים מקסיקניים, מושלים ואנשי ממשל בכירים, לא הכירה באימפריה המקסיקנית הראשונה וקראה לכנס קונגרס מכונן חדש. אנשי התקוממות שלחו את הצעתם לממשלות המחוז וביקשו את דבקותם בתוכנית. במהלך שישה שבועות בלבד נסעה תוכנית קאסה מטה למקומות מרוחקים כמו טקסס, וכמעט כל הפרובינציות תמכו בתוכנית.
כל ממשלה פרובינציאלית שקיבלה את התוכנית משכה בכך את נאמנותה מהממשלה הקיסרית והתחייבה בריבונות במחוזה שלה. זה השאיר את הקיסר אגוסטין בודד עם מעט תמיכה מחוץ למקסיקו סיטי וכמה פלגים של הצבא הקיסרי. כתוצאה מכך, הוא התקין מחדש את הקונגרס, שביטל בעבר, ביטל את כס המלוכה ונמלט מהמדינה ב-19 במרץ 1823. סנטה אנה ושאר תומכיה של תוכנית קאסה מטה המשיכו לפקח על ניסוח חוקה חדשה הקמת הרפובליקה המקסיקנית הראשונה בשנה שלאחר מכן.
טריטוריות

שטחה של האימפריה המקסיקנית כולל את שטחה של מלכות המשנה של ספרד החדשה,[דרושה הבהרה] למעט קובה, סנטו דומינגו והפיליפינים. אדמות מרכז אמריקה של הקפטן הכללי לשעבר של גואטמלה סופחו לאימפריה זמן קצר לאחר הקמתה. תחת האימפריה הראשונה, מקסיקו הגיעה להישגה הטריטוריאלי הגדול ביותר, ונמתחה מצפון קליפורניה למחוזות מרכז אמריקה (למעט פנמה, שהייתה אז חלק מקולומביה), שלא הצטרפה לאימפריה המקסיקנית עם כינונה, אך הצטרפה אליה כאמור תוך זמן קצר לאחר עצמאותה.
המלחמות הטריטוריאליות לאחר מכן של מקסיקו במהלך העשורים הבאים (בעיקר המלחמה עם ארצות הברית) תפחית בסופו של דבר את שטחה של מקסיקו עד פחות ממחצית ההיקף המרבי שלה בתקופת האימפריה הראשונה.
חלוקה גאוגרפית ומחוזית של האימפריה המקסיקנית הראשונה.
שיגעון המוזיקה

| --- | --- |

כרזת הסרט "שיגעון המוזיקה"
 מבוסס על:  מאמר במגזין "ניו יורק" מאת ניק כהן
 בימוי:  ג'ון בדהאם
 הופק בידי:  רוברט סטיגווד
 תסריט:  נורמן וקסלר
 עריכה:  דייוויד רולינס
 שחקנים ראשיים:  ג'ון טרבולטה   קרן לין גורני (אנ')  דונה פאסקו (אנ')  פראן דרשר
 מוזיקה:  בי ג'יז
 צילום:  ראלף ד. בוד 
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי פרמאונט
 חברה מפיצה:  פרמאונט, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 בדצמבר 1977
 משך הקרנה:  118 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  וידאו-ארט, מחזמר
 מקום התרחשות:  ברוקלין 
 תקציב:  3,500,000$
 הכנסות:  237,100,000$
 הכנסות באתר מוג'ו:   saturdaynightfever
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 סרט הבא:  להישאר בחיים 
 דף הסרט ב־IMDb
 
שיגְעון המוזיקה (באנגלית: Saturday Night Fever) הוא סרט קולנוע מסוגת ריקוד-מחזמר משנת 1977, שביים ג'ון בדהאם, בכיכובם של ג'ון טרבולטה, קרן לין גורני ודונה פאסקו.
הסרט מבוסס על מאמר בשם "Tribal Rites of the New Saturday Night" שהתפרסם במגזין "ניו יורק", מאת ניק כהן. הסרט העלה לגדולתה את מוזיקת הדיסקו והפך במהירות להצלחה קופתית, תוך זכייה בפרסים רבים. ג'ון טרבולטה נחשב בזכות הסרט לשחקן פופולרי מאוד. פסקול הסרט, שכלל שירים של להקת הבי ג'יז, הפך לאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
שנה לאחר הסרט, השתתף טרבולטה עם אוליביה ניוטון-ג'ון בסרט הריקודים המצליח "גריז". בשנת 1983 יצא סרט המשך לסרט "שיגעון המוזיקה", בשם "להישאר בחיים", בכיכובו של טרבולטה ובבימויו של סילבסטר סטאלון.
עלילה

הסרט עוסק בטוני מנרו (מגולם על ידי ג'ון טרבולטה), צעיר המבלה את סופי השבוע באולם הדיסקוטק בברוקלין, וקורותיו עם חבריו ועם בנות זוגו לריקוד, סטפני מנגנו (המגולמת על ידי קרן לין גורני) ואנט (מגולמת על ידי דונה פאסקו). מנרו הוא מלך רחבת הריקודים, וסופי השבוע המוצלחים משכיחים ממנו את עבודתו המשמימה, המתח העדתי בשכונה וחיי היום-יום הלחוצים.
צוות השחקנים

ג'ון טרבולטה
קרן לין גורני
דונה פאסקו
פראן דרשר
פסקול

פסקול הסרט הורכב ברובו משירים שנכתבו ובוצעו על ידי להקת הבי ג'יז. סינגלים מתוכו הושמעו עוד לפני הקרנת הבכורה של הסרט, וכן במהלך תקופת הקרנתו, ותמכו ביחסי הציבור של הסרט.
סינגלים מהפסקול זכו לדירוגים גבוהים במצעדי הפזמונים. בין יתר השירים, נכללו בו:
"Stayin' Alive", בי ג'יז – 4:45
"How Deep Is Your Love", בי ג'יז – 4:05
"Night Fever", בי ג'יז – 3:33
"More Than a Woman", בי ג'יז – 3:17
"You Should Be Dancing", בי ג'יז – 4:14
ביקורת

הסרט קיבל ביקורות חיוביות רבות ונחשב בעיני רבים לסרט הטוב ביותר לשנת 1977. האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט תוצאה של 82%, המבוססת על ביקורות של 50 מבקרים.
מועמדויות לפרסים

ג'ון טרבולטה - פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר
בי ג'יז - פרס באפט"א למוזיקה הטובה ביותר בסרט
פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי
נכלל ברשימות

מאה שנים... מאה סרטים (מועמד)
מאה שנים... מאה שירים: Stayin' Alive – #9
הערות שוליים

↑  מוגבל מתחת לגיל 18 - "שיגעון המוזיקה" - קולנוע חן, תל אביב, "העולם הזה", גיליון 2131 מ-5 ביולי 1978, עמוד 45
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 12033841  BnF: cb164586667 (data)  CANTIC: a12009763  GND: 7656149-5  VIAF: 187263973   WorldCat (עם VIAF): 187263973
הנכס

ערך זה עוסק בספר מאת רותו מודן משנת 2013. אם התכוונתם לעיבוד קולנועי של הרומן, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  רותו מודן
 איורים:  רותו מודן
 שפת המקור:  עברית
 תורגם לשפות:  אנגלית, צרפתית, פולנית, פורטוגזית
 סוגה:  קומיקס
 מקום התרחשות:  ורשה 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת עם עובד
 תאריך הוצאה:  2013
 מספר עמודים:  222
 פרסים
 Eisner Award for Best Graphic Album — New (2014)  פרס חבר השופטים של פסטיבל הקומיקס הבין־לאומי באנגולם (2014) 
 סדרה
 ספר קודם:  קרוב רחוק
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003534622
 
"הנכס" הוא רומן גרפי מאת רותו מודן, שיצא בהוצאת עם עובד בשנת 2013 וכולל 222 עמודים. הספר זכה בשלל פרסים וביניהם גם פרס אייזנר, שנחשב לפרס החשוב ביותר בתחום הקומיקס (מקביל לטקס פרסי האוסקר של הקולנוע או לנובל בתחום הספרות). הספר תורגם לשפות אחדות, בהן אנגלית, פולנית וצרפתית. ב-2024 יצא לספר עיבוד קולנועי בבימויה של דנה מודן.
עלילת הספר

הספר מתאר ביקור בן שבוע בפולין של סבתא ונכדתה, הנוסעות לאתר נכס שהיה שייך למשפחה לפני מלחמת העולם השנייה. הטיול, שבמשך שנים נמנעה הסבתא לקיים בגלל זכרונותיה מהשואה, לבסוף יצא לפועל כדי להחזיר את רכושה האבוד של המשפחה. לטיול מגיע במקרה גם "קרוב רחוק" של אביה המנוח של הנכדה, ששומע על התוכניות להחזיר את הרכוש ומפתח מזימה כדי לקחת אותו לעצמו. מלבד זאת, בזמן שהנכדה שוטטה ברחובות ורשה היא פגשה במקרה צייר קומיקס שעובד כמדריך סיורים בעקבות השואה, ומתפתח ביניהם קשר רומנטי. הקשר הרומנטי הזה מתנגש עם סיפור רומנטי נוסף, הפעם מכיוון הסבתא - מתברר כי סיבת הטיול הייתה כדי שתוכל למצוא את אהובה מלפני המלחמה, שהמשיך לחיות בפולין ללא ידיעה שאהובתו עוד חיה.
פרסים וביקורות

הספר יצא לאור בשנת 2013 בשתי מהדורות בו זמנית: באנגלית תחת השם "The Property" בהוצאת "Drawn and Quarterly" ובעברית בהוצאת עם עובד. לאחר זמן לא רב הוא זכה בפרס ספר הקומיקס הזר הטוב ביותר בפסטיבל לוקה שבאיטליה, פסטיבל שבין היתר מדרג ומעניק פרסים לספרי קומיקס מרחבי העולם. בשנת 2013 נבחר על ידי אתר אמזון לאחד מעשרת ספרי הקומיקס הטובים של השנה, ובשנת 2014 זכה הספר בפרס חבר השופטים בפסטיבל אנגולם ה-41 לקומיקס בצרפת. שיא התהילה של הספר הגיע באותה שנה כאשר זכה בפרס אייזנר,  הפרס היוקרתי ביותר שספר קומיקס יכול לקבל, בקטגוריית "Best Graphic Album—New".
גם מבקרי ספרות וקומיקס רבים היללו את הספר. עופרה עופר אורן כתבה באתר "סופרת סופרים" כי "מי שרגיל לסיפורים מסופרים, לא מצוירים, עשוי לחשוב שציורים של מקומות, הבעות פנים, תנוחות גוף, נופים, הופכים אותם לקונקרטיים ומוחשיים מדי, וכי מראה העיניים עלול לשלול מהקורא את היכולת לראות הכול בעיניי רוחו. לא כך בספר הזה. הציורים שבו משאירים מידה לא מעטה של חופש. הם שטוחים, לכאורה כמעט סכמתיים, ועם זאת גם ספציפיים מאוד. לא רק שאינם שוללים את האפשרות לדמיין, אלא אפילו מעוררים אותה – לא כמו בקולנוע, למשל, ששם פניו של השחקן ומראה גופו המסוים משתלטים לגמרי על הדמות וכובשים אותה." רייצ'ל קוק כתבה באתר אובזרוור על הספר "אני יודעת שאנחנו רק ביולי אבל אני בטוחה שבסופו של דבר זה יהיה הרומן הגרפי של השנה".
עיבוד קולנועי

בשנת 2024 יצא לאקרנים הסרט הנכס המבוסס על הספר. התסריט נכתב על ידי האחיות רותו ודנה מודן שאף ביימה את הסרט.
הערות שוליים

↑  הילה אלפרט, זיכרונות אהבה מפולניה: האחיות רותו ודנה מודן במסע בוורשה בעקבות "הנכס", באתר ישראל היום, 5 בדצמבר 2024
↑  http://www.comic-con.org/toucan/2014-will-eisner-comic-industry-award-winners
↑   מיה סלע, רותו מודן זכתה בפרס אייזנר בפעם השנייה, באתר הארץ, 28 ביולי 2014
↑  עופרה עופר אורן, "הנכס": איך נראים ציורים שאינם מסתירים את האמת, בבלוג "סופרת ספרים", 1 בספטמבר 2014
ג'סטין לופה

| --- | --- |

 לידה:  31 במאי 1989 (בת 35) דנוור, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-2010 
 מקום לימודים:  בית הספר ג'וליארד  Denver School of the Arts 
 פרסים והוקרה:  פרס גילדת שחקני המסך למשחק מצוין לאנסמבל שחקנים בסדרת דרמה (2022) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'סטין לופה-שומפ (באנגלית: Justine Lupe-Schomp; נולדה ב-31 במאי 1989) היא שחקנית אמריקאית. היא התפרסמה בזכות תפקידה כווילה פריירה בסדרה "יורשים". בנוסף, היא מוכרת מתפקידיה בסדרות "קריסטלה" (2014–2015), "מר מרצדס" (2017–2019) ו"גברת מייזל המופלאה" (2017–2023). לופה השתתפה גם במספר סרטים, בהם "לא מתפוגג" (2012), "פרנסס הא" (2013), "חלום ליל קיץ" (2017) ו"הנערה הכי בת-מזל בעולם" (2022).
ראשית חייה

ג'סטין לופה נולדה בדנוור, קולורדו.היא בוגרת שנת 2007 מתוכנית התיאטרון של בית הספר לאמנויות בדנוור, ובשנת 2011 סיימה את לימודיה בבית הספר ג'וליארד בניו יורק. סבתה, קיי שומפ, היא בעלת תיאטרון הנושא את שמה בבית הספר לאמנויות בדנוור.