בדואים בישראל
במאה ה-21 > הבדואים בנגב > עיור ומודרניזציה

רבים מהבדואים שחיו בנגב ברחו או גורשו במהלך מלחמת העצמאות או לאחריה לירדן או למצרים והפכו לפליטים לא נפקדים. הבדואים שנותרו במדינת ישראל רוכזו תחת ממשל צבאי באזור שכונה הסייג. השטח השתרע על פני 1,500 קמ"ר בין דימונה, ערד, קיבוץ שובל ובאר שבע. השבטים שהיו בשלטון הממשל הצבאי קיבלו טיפול ממסדי מזערי. המדינה חוקקה חוקים מיוחדים (חוק תפיסת מקרקעין-1950, חוק רכישת מקרקעין, אישור פעולות ופיצויים-1953), שאפשרו לה לקבוע את בעלותה על רוב קרקעות הבדואים ובתוכן קרקעות שישבו קודם לכן באזור הסייג.
חוק התכנון והבנייה שנחקק בשנת 1965 קבע כי מרבית אדמות הסייג הן אדמות חקלאיות, ובכך הובטח שכל בניית בית תיחשב בלתי חוקית, כולל בתים שכבר היו שם. באופן זה הפכה ההתיישבות הבדואית באזור לבלתי חוקית. כמו כן, הרשויות מסרבות להכיר בבעלות הבדואית על הקרקעות, ואינן מכירות בחוק הבדואי המסורתי או בהוכחות אחרות לבעלות הבדואית על הקרקעות בנגב.
כאשר רוכזו הבדואים בנגב בתחום הסייג, נוצר למעשה סכסוך הקרקעות המעצב את מציאות הקיום הבדואית עד עצם היום הזה.
כיום, חיים כרבע מיליון בדואים באזור הנגב בשלוש צורות יישוב: כ-35 כפרים בלתי מוכרים, שבע עיירות מתוכננות שהוקמו על ידי המדינה, ו-11 כפרים שהוכרו על ידי המדינה לפני 20 שנה. האוכלוסייה הבדואית בנגב מהווה 12% מאזרחי ישראל הערבים. אומנם, חלק מתהליך העיור שתוכנן על ידי המדינה הצליח במידה מסוימת, אך ישנה אוכלוסייה גדולה, שמונה עשרות אלפי אזרחים, המתגוררת בכפרים שאינם מוכרים על ידי המדינה.
העובדה כי אוכלוסיות רבות מעתיקות את מגוריהן ממקום למקום טומנת בחובה קשיים לא מעטים דוגמת היעדר תחושת שייכות, הזדהות ומחויבות למקום החדש. כמו כן, רבים מהם מרגישים מופלים כיוון שהתהליך לא נעשה ביוזמתם, לבקשתם או תוך מעורבות שלהם בתכנונו. לקשיים אלה יש השלכות שונות הנוגעות לאספקטים מגוונים בחיי הפרט והקהילה. ולכן, רבים אינם ממהרים לעבור לעיירות אלה, והן אינן משגשגות מבחינת כמות האוכלוסייה המגיעה אליהן.
המעבר ליישובים החדשים דרש את הסכמתם של הבדואים. רבים מהם סירבו לו, אולם זו הייתה הברירה היחידה עבורם לקבלת תנאי מחיה בסיסיים שנכללו בהתיישבות החדשה. עד לתחילת שנות האלפיים, המעבר למגורים בעיירה היה תנאי לקבלת הכרה בחוקיות ההתיישבות.
סיבה נוספת לחוסר הרצון לעבור לעיירות מוסדרות קשורה לאחד המאפיינים המשמעותיים בחברה הבדואית מאז ומתמיד והוא ההשתייכות השבטית. השתייכות זו היא מגדיר משמעותי בחייו של הפרט הבדואי, הן בעבר והן בהווה. מידת הניידות החברתית בין השבטים היא זעומה. במקביל, תהליכים אלה גרמו גם להיחלשות מעמד השייח'ים, זקני השבט הבדואים, שמשקלם היה רב בתוך הקהילות הבדואיות בהיבטים של גישור סכסוכים.
המעבר לעיירות גרר אחריו שינוי גם במעמדה החברתי של האישה בתוך הקהילה הבדואית. הנשים, שמילאו תפקיד מרכזי בקיום הכלכלי בחיים הנומאדיים, נותרו מנותקות עקב תהליכים אלה. עולמן הצטמצם לזירה הביתית והחמולתית בשלב העיור הראשון. לאחר מכן, דרך רכישת השכלה, הן החלו לשוב לעולם הכלכלי, זאת בזכות השתלבותן בשוק התעסוקה. עם זאת, לאור המבנה הפטריארכלי של החברה הבדואית, יציאת הנשים לעבודה תלויה עדיין בהסכמתו של הגבר.
בכפרים הלא מוכרים אין שירותים בסיסיים ותשתיות, דבר שמקשה על האוכלוסייה במקומות האלה לייצר סביבת אקלים נורמטיבית בהיבטים שונים כמו החינוך, חיי קהילה מיטביים וחיי משפחה הולמים.
אם כן, אנו רואים כי השינויים הפיזיים בתנאי המגורים הולידו גם שינויים במרקם החברתי והכלכלי של החברה הבדואית בנגב והם בעלי השפעה בתחומים רחבים מאוד, שאינם נוגעים רק למקום מגוריהם.
שירותים דיגיטליים במרפאה ראשונית במגזר הבדואי בדרום ישראל. מרפאת "שגב שלום" היא מרפאה ראשונית של שרותי בריאות כללית שנותנת שירותים בכפר שגב שלום וגם בפזורה הבדואית כולל ביישובים לא מוכרים, ללא תשתיות מים, חשמלף וכבישים. לפני כן נעשה מחקר (שנת 2024) בקרב מבוטחי המרפאה כדי לבדוק את רמת השירותים הדיגיטליים במרפאה. התברר כי רק 16.8% מזמינים תור בשירות הדיגיטלי. 38.8%מזמינים תור בטלפון והיתר מגיעים למרפאה כשצריך, ללא תור.
החסם העיקרי שמונע מהאוכלוסייה הבדואית להשתמש בשירותים הדיגיטליים הוא חוסר מודעות לשירות. חסמים נוספים הם קשיים טכניים וגם בגלל שהגורם המטפל לא המליץ על השחירות. מטרת המחקר הייתה ללמוד איך לפתור את בעיית החסמים.
המחקר נעשה על ידי שרותי בריאות כללית במחוז הדרום, מרכז סיאל למחקר ברפואת המשפחה, והמחלקה לניהול ומדיניות מערכות בריאות, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע.