stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מערך השליטה הימית
בעלי תפקידים במערך > תפקידי הדרכה

מפקדת בקורס אחמ״שיות-מפקדות צוות של בק״שיות שנמצאות בתהליך ההכשרה לתפקיד האחמ״שית. מפקדות אלה עוסקות בבניית הזהות הפיקודית של חניכות הקורס, ובהכנתן במישור המקצועי לפיקוד על משמרת במוצבי השליטה.
מפקדת בקורס בק״שיות- חיילת זו מפקדת על צוות בק״שיות בשלב הטירונות וההכשרה הראשונית. חיילת זו בונה את היסודות המקצועיים והערכיים של הבק״שיות העתידות להגיע למוצבי השליטה.
אורן זיני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 באוגוסט 1974 (בן 50) אשדוד, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1992–2020 (כ־28 שנים)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד צבר בחטיבת גבעתי  מפקד גדוד הדס  מפקד גדוד גפן  קצין אג"ם עוצבת האש  מפקד חטיבת מנשה  מפקד המרכז לאימונים באש במל"י  מדריך יבשה במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון   האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן   מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים   מבצע צוק איתן
 
אורן זיני (נולד ב-30 באוגוסט 1974) הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל ששימש בתפקידו האחרון כמדריך יבשה במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. בעבר שימש בין היתר מפקד המרכז לאימונים באש (מא"ש) במל"י, מפקד חטיבת מנשה, מפקד גדוד גפן בבה"ד 1 ומפקד גדוד צבר בחטיבת גבעתי. שימש כרמ״ט חטיבת גבעתי במיל׳ וכיום משמש כרמ"ט חטיבה צפונית באוגדת עזה.
ביוגרפיה

זיני נולד, גדל והתחנך באשדוד. בנעוריו למד בתיכון "מקיף ה'" שבעיר מגוריו.
ביוגרפיה > שירותו הצבאי

התגייס לצה"ל ושובץ בגדוד שקד שבחטיבת גבעתי. עבר הכשרה כלוחם, כמפקד כיתה ובהמשך יצא לקורס קצינים. לאחר קורס הקצינים, שימש כמפקד צוות בבה"ד 1. בהמשך שב לגדוד שקד, ושימש כמפקד מחלקת סיור בפלוגה המסייעת. לאחר מכן מונה לסגן מפקד הפלוגה המסייעת. בהמשך שימש כמפקד פלוגת מסלול בגדוד. בעת שכיהן בתפקיד זה, סייע לשחקן אקי אבני, לקבל השראה לדמות המ"פ בסדרת הדרמה הידועה, "טירונות". לאחר מכן מונה למפקד פלוגת החוד בגדוד שקד, שם לקח חלק בין היתר בלחימה בדרום לבנון. בהמשך שימש כסגן מפקד גדוד צבר. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של חטיבת גבעתי, ושימש בתפקיד בין היתר במהלך מלחמת לבנון השנייה.
ביולי 2007 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד צבר, אותו הוביל בלחימה ברצועת עזה, בין היתר במהלך מבצע עופרת יצוקה, את תפקידו סיים בשנת 2009. בהמשך מונה למפקד גדוד הדס בבה"ד 1 בשנים 2009–2010. לאחר מכן מונה למפקד גדוד גפן בין השנים 2010–2011. לאחר שסיים את תפקידו יצא ללימודים במכללה לפיקוד ומטה "ארמי" בקנזס, ארצות הברית. בשנת 2012 מונה לקצין אג"ם של עוצבת האש, ושימש בתפקיד עד שנת 2013. ב-1 באוגוסט 2013 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת מנשה, ושימש בתפקיד עד 17 באוגוסט 2015. בסיום תפקידו יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי. באוגוסט 2016 מונה למפקד המרכז לאימונים באש (מא"ש) במל"י, ושימש בתפקיד עד יולי 2017. ב-26 בספטמבר 2016 הוחלט על מינויו למדריך יבשה במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה וב-2017 מונה לתפקיד. בשנת 2020 פרש מצה"ל. בשירות המילואים מכהן כרמ״ט החטיבה הצפונית של אוגדת עזה במיל׳.
חיים פרטיים

זיני בעל תואר ראשון בלימודי הנדסת תעשייה וניהול ותואר שני בביטחון לאומי מהמכללה לביטחון לאומי. נשוי ואב לשישה ילדים. מתגורר עם משפחתו בגן יבנה.
לאחר פרישתו משירות הקבע עשה הסבה מקצועית להוראה והוא משמש מורה למתמטיקה בתיכון. כמו כן מתחרה בריצות ארוכות והקים קבוצות ריצה בגן יבנה ובאשדוד.
הערות שוליים

1 2  מיכל קליין ונעמי נידם, 25 שנה לגבעתי לחטיבה הסגולה, במחנה, 18.08.2008, כפי שהועלה באתר "שב"וז חיילים".
↑  רון בן ישי, עופרת יצוקה - תיעוד מיוחד: יום עם חיילי צה"ל הלוחמים ברצועת עזה, באתר הארץ, 8 בינואר 2009.
↑  אופיר ששון, "הכושר הקרבי והידע המקצועי שלובים זה בזה", אתר זרוע היבשה, ‏ 13.06.2010.
↑  אבי יששכרוף ואמיר בוחבוט‏, 3 מבוקשים פלסטינים נהרגו בפעילות צה"ל וימ"מ בג'נין, באתר וואלה, 22 במרץ 2014
↑  שורת מינויים בדרגות אל"ם וסא"ל; תקן מפקד יהל"ם הועלה מסא"ל לאל"ם, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 19 בינואר 2015.
↑  רונן דמארי, הוונדר-וומן מאשדוד: אם ל-6 וטריאתלוניסטית בזמנה הפנוי, באתר nrg‏, 27 במאי 2010.
המדינה הרוסית (1918–1920)

המדינה הרוסית (ברוסית: Российское государство) היא מדינה שהוכרזה על ידי המחנה האנטי-בולשוויקי בוועידה הממלכתית באופה ב-23 בספטמבר 1918 ("חוקת הממשלה הזמנית הכל-רוסית") בשם "שיקום אחדות המדינה ועצמאותה של רוסיה" שנחשבו לניזוקים  בעקבות הקמת הממשלה הסובייטית והחתימה על ידה  על הסכם ברסט-ליטובסק.
ריכוזיות המשטר

ב-9 באוקטובר 1918, הממשלה הזמנית הכל-רוסית עברה מהעיר אופה לאומסק בעקבות התקרבות הצבא האדום לאופה.
ב-4 בנובמבר פנתה הממשלה הזמנית לכל הממשלות האזוריות בבקשה לפירוק מיידי ללא יוצא מן הכלל של כל הממשלות האזוריות ולהעביר את כל הסמכויות לניהול הממשלה הרוסית. באותו יום, על בסיס המשרדים והממשלות המרכזיות של ממשלת סיביר הזמנית, הוקם הגוף הביצועי של המדינה הרוסית - מועצת השרים הכל-רוסית, בראשות פיוטר וולודסקי. ריכוזיות כזו של כוח המדינה נבעה מהצורך, קודם כל, "ליצור מחדש את הכוח הקרבי של המולדת, כה נחוץ במאבק להחייאת רוסיה הגדולה ואיחודה, תוך יצירת התנאים הדרושים לאספקת הצבא וארגון העורף ברוסיה כולה".
בזכות זה ניתן היה להשיג את ביטול כל הממשלות האזוריות, הלאומיות והקוזאקים במזרח רוסיה ובכך לאחד את כוחות ההתנגדות האנטי בולשביקית תחת גוף ניהולי מאוחד.
ההפיכה ב-18 בנובמבר

ב-18 בנובמבר 1918 נעצרו חברי הדירקטורט שפעל באומסק, מועצת השרים הודיעה על נטילת הכוח והחליטה להעביר אותה לאדם אחד, תוך שהיא מעניקה לו את התואר המנהיג העליון. האדמירל אלכסנדר קולצ'אק נבחר בהצבעה חשאית של חברי מועצת השרים לתפקיד זה. האדמירל נענה להצעה והוקמה ממשלה רוסית חדשה, אשר ידועה בהיסטוריה כממשלת אומסק, או ממשלת קולצ'ק, שהתקיימה עד 4 בינואר 1920.
כל מפקדי הצבאות הלבנים בדרום ומערב רוסיה, כמו גם בסיביר והמזרח הרחוק הכירו בשליט העליון, אדמירל קולצ'אק; בתחילת מאי-יוני 1919, הגנרלים אנטון דניקין, יבגני מילר, ניקולאי יודניץ' הכירו רשמית בפיקודו העליון על כל הצבאות ברוסיה. המפקד העליון אישר באותו זמן את סמכויות המפקדים. בהוראת המנהיג העליון מילר ויודניץ' קיבלו את מעמד המושל הכללי במחוזות שליטתם.
מכאן ואילך פעלו כוחות הצבא של דרום רוסיה, הצבא הצפון-מערבי, צבא הצפון והחזית המזרחית בחזיתות כצבא מאוחד.
אלכסנדר קולצ'אק המשיך במסלול הכלכלי והפוליטי של ממשלת סיביר הזמנית, שראשו לשעבר - פיוטר וולודודסקי, שהפך עבור השליט העליון לסמל ללגיטימיות שלטונו, נותר כיו"ר מועצת השרים. בהצהרות הראשונות לאחר "ההפיכה ב-18 בנובמבר", אישרו גם ממשלת רוסיה, המנהיג העליון עצמו, וגם השליטים והממשלות הלבנות של אזורים רוסים אחרים שהכירו בסמכותו את הצורך לכנס אספה מכוננת לאומית כדי להיות מרכז מאחד באמת, ללא כל השתתפות "רדיקלים מהפכניים". לשם כך פותח חוק בחירות חדש.
סמלי מדינה > ההמנון

ב-19 בנובמבר 1918 אימצה מועצת השרים החלטה לפי הצעת שר החוץ, יורי קליוצ'ניקוב, לשקול את ההמנון הישן של האימפריה הרוסית, "אם אדוננו מפואר בציון" (מאת מיכאיל חרסקוב, מוזיקה מאת דמיטרי בורטנינסקי), להיות ההמנון הלאומי של רוסיה. כללי ההמנון חזרו על סדר המנון "אל, נצור את הצאר!".
סמלי מדינה > סמל

בינואר - אפריל 1919 נערכו באומסק, ביוזמת אגודת האמנים וחובבי האמנות היפה בשטח סטפה, תחרויות ליצירת טקסט חדש של ההמנון הלאומי ועיצוב סמל המדינה החדש. הוכרז כי בתנאי התחרות, יש לחבר את הסמל הממלכתי, תוך "שמירה על דמות הנשר הדו-ראשי, בצורות אמנותיות יותר, ביסודות הסגנון הרוסי העתיק, ועליו להתאים להבנה המודרנית של הדקורטיביות" ו"במקום הסמלים שהוסרו מהתקופה הצאריסטית (כתרים, שרביט), יש לקשט את הסמלים האופייניים למדינה החדשה המחודשת".
במהלך התחרות הוצעו 210 גרסאות לטקסט ההמנון ו-97 פרויקטים לסמל המדינה. המתמודד הסביר ביותר לניצחון נחשב הפרויקט שיצר אמן מקאזאן, גלב אילין, נשר דו ראשי, שמעליו צלב עם המוטו "ננצח עם זה!". הסמלים האזוריים של האימפריה הרוסית הוסרו מכנפי הנשר, אך סמל מוסקבה עם גאורגיוס הקדוש נותר, הכתרים נעלמו גם הם, אך את השרביט החליף חרב. אף על פי שאף אחד מהפרויקטים שהוגשו לא אושר סופית על ידי חבר השופטים, הפרויקט של גלב אילין נמצא לעיתים קרובות על חותמות נייר מכתבים, על דפי העיתונות הסיבירית והוא שימש על שטרות כסף.
ב-9 במאי 1919, מועצת השרים של ממשלת רוסיה אישרה את סמליל המנהיג העליון כדגל ודבורה עם נשר דו-ראשי, אך ללא סימני "המלוכה".
מבנה מדיני-פוליטי

המדינה הייתה מורכבת משלוש רשויות נפרדות ורק ממשלות אומסק וארכנגלסק במשך תקופה מסוימת הצליחו לחבר את שטחה. החוקים שהתקבלו באומסק הפכו למחייבים על כל שטחי המדינה הרוסית. ממשלת אומסק סיפקה סיוע כספי לדרום. ממשלת הצפון של מילר, כדי לטפל בנושא חוסר הלחם, ביצעה רכישות בסיביר.
מבנה השלטון כלל גופים ממשלתיים זמניים. רשויות אלה הוגבלו למשך תקופת המלחמה עד לשיקום הסדר המלא במדינה.
מבנה מדיני-פוליטי > ממשלה

המנהיג העליון הוא ראש המדינה הבלעדי, עם סמכויות החקיקה, הביצוע והשיפוט העליונים. הוא היה המפקד העליון של כל הכוחות המזוינים היבשתיים והימיים של רוסיה. האדם היחיד שמילא תפקיד זה היה האדמירל אלכסנדר קולצ'אק. ב־4 בינואר 1920 הוא חתם על הצו האחרון שלו, בו הודיע על כוונתו להעביר את סמכויות "המדינה הכל-רוסית העליונה" לאנטון דניקין. בהמתנה לקבלת ההנחיות מאת אנטון דניקין, "הרשות הצבאית והאזרחית המלאה בכל אזור המזרחי הרוסי" נמסרה לסגן אלוף גריגורי סמיונוב. אנטון דניקין לא נכנס רשמית לתפקיד זה.
מועצת השרים הייתה הרשות המחוקקת והמבצעת הגבוהה ביותר של המדינה הרוסית, הערבה לכוח העליון של ראש המדינה.
הרכב:
יו"ר מועצת השרים;
שר הפנים;
שר המלחמה;
שר החוץ;
שר ההתיישבות והחקלאות;
שר הצי;
שר החינוך;
שר המזון והאספקה;
שר הרכבות;
שר המסחר והתעשייה;
שר העבודה;
שר הכלכלה;
שר המשפטים;
מבקר המדינה של המנהיג העליון;
ניהול ענייני המנהיג העליון ומועצת השרים.
מועצת המנהיג העליון היה גוף מייעץ בנושאי המדינה החשובים ביותר תחת המנהיג העליון של המדינה הרוסית.
הישיבה הכלכלית של מצב החירום הייתה גוף מייעץ בנושאים כלכליים במועצת השרים. ביצעה את תפקידי הייצוג "התעשייתי-שיתופי".
הישיבה הכלכלית הממלכתית הייתה גוף מייעץ מיוחד בנושאים כלכליים עיקריים תחת מועצת השרים, שהוקמה ב-2 במאי 1919 עסקה בפיתוח פרויקטים לשיפור המדיניות הכלכלית שהוגשו לאחר מכן למנהיג העליון לבדיקה ואישור.
ועדת מועצת השרים בנושא קיום החוק והסדר בניהול הייתה הגוף השולט של מועצת השרים, אשר פיקחה על תפקידי הבקרה בתחום קיום החוק וכללי הסדר.
משרד המנהיג העליון היה גוף ממלכתי שביצע תפקידים על מנת להבטיח את פעילות המנהיג העליון כראש המדינה.
כלכלה

לאלכסנדר קולצ'אק היו עתודות זהב ברוסיה בצורה של מטבעות זהב ומטבעות, כמו גם תכשיטים, פלטינה, כסף וניירות ערך, שנלקחו על ידי צבא העם של ועד חברי האספה המכוננת בקאזאן באוגוסט 1918 ואחר כך הועבר לאומסק. עתודות הזהב נאמדו בכ־650 מיליון רובל בזהב בשיעור שלפני המלחמה. ממשלת קולצ'ק הוציאה 240 מיליון רובל זהב לתשלום חובות הצאר ולאספקת בעלות הברית. אי אפשר היה להסתדר בלי אספקה זו, מכיוון שבאווירה של כאוס כלכלי במהלך מלחמת האזרחים, מפעלי תעשייה הפחיתו את הייצור מספר פעמים.
מדיניות חוץ

במדיניות החוץ דבק אלכסנדר קולצ'אק בהתמדה בשימור בעלות בריתה לשעבר של רוסיה במלחמת העולם הראשונה. כשליט העליון ויורש ממשלות רוסיה לפני אוקטובר 1917 בהכרזה מ-21 בנובמבר 1918, הוא הכיר בחובות החיצוניים ובהתחייבויות חוזיות אחרות (עד סוף 1917, החוב החיצוני של רוסיה עלה על 12 מיליארד רובל).
הנציג הראשי של הממשלות הלבנות בחו"ל היה שר החוץ הצארי לשעבר, הדיפלומט המנוסה סרגיי סזונוב, שהיה בפריס. כל השגרירויות הרוסיות בחו"ל שנשארו מהתקופה שלפני המהפכה, פעלו תחתיו תוך שמירה על המנגנון, הרכוש והתפקיד שלהם.
מדינת רוסיה הוכרה בינלאומית על ידי מדינה אחת בלבד - ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. בסוף יוני 1919 הגיעו נציג ממשרד החוץ היוגוסלבי ג'ובאן מילנקוביץ' לאומסק. וסילי סטרנדמן מונה לשגריר בבלגרד. המדינה הרוסית הוכרה בפועל על ידי מדינות ההסכמה המשולשת והמדינות שקמו לאחר קריסת האימפריות האירופיות - צ'כוסלובקיה, פינלנד, פולין והמדינות הבלטיות.
הכרזת ממשלת רוסיה מיום 7 בדצמבר 1918 על תום מלחמת העולם הביעה את התקווה להשתתפות רוסיה בועידת השלום בפריס. הממשלה הקימה ועדה מיוחדת במשרד החוץ שלה להיערך לוועידת שלום בתקווה שרוסיה תיוצג בורסאי כמדינה גדולה שספגה הפסדים עצומים ובמשך שלוש שנים החזיקה חזית שנייה, שבלעדיה הניצחון הסופי של בנות בריתה יהיו בלתי אפשריות. הדבר הבטיח על ידי רוסיה, בפרט, על ידי ראש המשימה הצבאית הצרפתית, הגנרל מוריס ג'נין, כשהוא נואם עם בואו לוולדיווסטוק בנובמבר 1918. ההנחה הייתה שאם טרם כינוס הוועידה, ממשלת רוסיה החדשה אינה מוכרת כחוק על ידי בעלות הברית, הרי שאף אחד מהדיפלומטים של רוסיה הישנה ייצג את האינטרסים שלה בהסכמה עם הממשלות הלבנות. עם זאת, עמדתם של בעלות הברית בעניין זה השתנתה במהרה. הטענה המכריעה הייתה היעדרה של ממשלה מוכרת כחוק בכל רוסיה.
כתוצאה מכך, הוועידה החליטה לדחות את ההתייחסות לשאלת רוסיה, מעמדה הבינלאומי וגבולותיה עד תום מלחמת האזרחים, אז תוקם ממשלה יחידה בכל שטחה ואז לכנס ועידה בינלאומית מיוחדת בנושא.
בינואר 1919, נשיא ארצות הברית וודרו וילסון וראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג' פתחו ביוזמה לכנס ועידה בינלאומית מיוחדת בשאלה הרוסית באיי הנסיכים, אליה הוזמנו נציגי שני הצדדים היריבים: הבולשביקים והלבנים. הממשלה הסובייטית הגיבה להצעה זו. ואולם בקרב הלבנים, הצעת בעלות הברית לנהל משא ומתן עם הבולשביקים גרמה לגל של התמרמרות. קולצ'אק ודניקין סירבו לשלוח את נציגיהם לאיי הנסיכים.
צבא

הצבא הרוסי (1919)
הצבא העצמאי של אורנבורג
הלגיון הצ'כוסלובקי
הכרה משפטית בינלאומית

המדינה הרוסית הוכרה על ידי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים (יוגוסלביה העתידית). ב-19 במאי 1919 פרסם ראש ממשלת הממלכה סטויאן פרוטיץ' הודעה רשמית לפיה הוא הודיע לממשלת כל רוסיה כי הממלכה מכירה בו כסמכות רוסית לגיטימית. רוסיה הכירה גם בממלכה זו. באומסק מונה יובאן מילנקוביץ' לשגריר בעוד את האינטרסים של הממשלה הזמנית הכל-רוסית בבלגרד ייצג בשנת 1919 וסילי שטרנדטמן.
הערות שוליים

↑  "№104. Акт об образовании всероссийской верховной власти, принятый на государственном совещании, имевшем место в городе Уфе с 8 по 23 сентября 1918 г. // Документы". www.scepsis.ru. נבדק ב-2018-11-15.
↑  Журавлев В. В. (2007-02-20). "Государственное совещание: к истории консолидации антибольшевистского движения на востоке России в июле — сентябре 1918 г." Сибирская Заимка. נבדק ב-2018-11-15.
↑  Г. К. Гинс, «Сибирь, союзники и Колчак. Поворотный момент русской истории 1918—1920 гг.», М., изд. Айрис-пресс, 2013, ISBN 978-5-8112-4563-5, стр. 148. (глава VIII: Уфимское Совещание — Ход работ в Уфе)
↑  Мати Граф, «Эстония и Россия 1917—1991: Анатомия расставания», Таллинн, 2007 г., изд. Арго, ISBN 9789949415984, стр. 182
↑  Российское Государство с 1918 г. לפני 1920 г.
↑  Государственные образования на территории России, 1917—1922
↑  Десять мифов о Колчаке. Часть вторая
1 2  "№ 140. Положение о временном устройстве государственной власти в России, утвержденное советом министров 18 ноября 1918 г. // Документы". scepsis.ru. נבדק ב-2018-11-15.
1 2 3 4 5 6 7  "СОЮЗНИКИ И БОРЬБА ЗА ПРИЗНАНИЕ". kolchak.sitecity.ru. נבדק ב-2018-11-15.
↑  Новиков П. А. Гражданская война в Восточной Сибири. — М.: ЗАО Центрполиграф, 2005. — 415 с. ISBN 5-9524-1400-1, стр.101
↑  Москва — Сербия, Белград — Россия. Сборник документов и материалов. Т. 4. Русско-сербские отношения. 1917—1945 гг. — М., Белград: Б.и. — С. 116.
↑  Москва — Сербия, Белград — Россия. Сборник документов и материалов. Т. 4. Русско-сербские отношения. 1917—1945 гг. — М., Белград: Б.и. — С. 116—117.
אחד הפרויקטים של סמל המדינה. 1918
דון קישוט בירושלים

| --- | --- |

שמואל וולף וגבי עמרני מתוך "דון קישוט בירושלים" בבימוי דני רוזנברג. צילום: משה שי
 בימוי:  דני רוזנברג 
 שחקנים ראשיים:  גבי עמרני שמואל וולף 
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  2005 
 משך הקרנה:  5 דק' 
 שפת הסרט:  עברית 
 דף הסרט ב־IMDb
 
דון קישוט בירושלים הוא סרט ישראלי עלילתי קצר משנת 2005 שבוים על ידי דני רוזנברג, בהפקת בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים. הסרט זכה בציון לשבח בתחרות דוב הזהב לסרט הקצר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, וזכה להקרנה בטקס פרסי האקדמיה האירופאית. הוקרן בקביעות בקולנוע דיזנגוף שבתל אביב.
עלילת הסרט מתארת את קורותיהם של דון קישוט וסנצ'ו פנשה (שמואל וולף וגבי עמרני), הנוחתים בנתב"ג 2000. הם מגיעים אל גבעה בציר עוקף ירושלים הצופה אל גדר ההפרדה בין ישראל לרשות הפלסטינית ומתבוננים ביעד. הם כבר בעשור השביעי לחייהם. לדון קישוט כבר קשה לעלות על הסוס, וכלי העזר כבדים לפנצ'ו, אך דון קישוט נחוש להסתער.
צוות

תסריט ובימוי: דני רוזנברג
שחקנים: שמואל וולף וגבי עמרני
הפקה:  דנה בלנקשטיין
צילום:  איתמר מנדס-פלור
עריכה:  נטע דבורקיס
ציורים: מיכאל פאוסט
מוזיקה: גיל אוונס
פרסים ופסטיבלים נבחרים

ציון לשבח דוב הזהב בתחרות הרשמית, פסטיבל ברלין, גרמניה 2005
פרס ראשון - פסטיבל Social justice ירושלים 2005
פרס ראשון לסרט עלילתי, הביאנלה בפיזה, איטליה 2005
פרס ראשון לסרט הקצר, פסטיבל מיאמי, ארצות הברית 2006
הסרט הטוב ביותר, EUROMED 2006
פסטיבל פיפ"א-ביאריץ, צרפת, 2006
פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, קנדה, 2006
פסטיבל קראקוב, פולין, 2006
פסטיבל מוסקבה לבתי ספר לקולנוע, רוסיה, 2006
אמנה בדבר תמרורים ואותות בדרכים

האמנה בדבר תמרורים ואותות בדרכים (נקראת גם אמנת וינה בנושא תמרורים וסימני דרך, (באנגלית: Vienna Convention on Road Signs and Signals) היא אמנה בינלאומית בעניין תימרור ורימזור אשר נחתמה בווינה, בירת אוסטריה, בשנת 1968. האמנה נועדה להגביר את הבטיחות בדרכים באמצעות ניסוח תקנים בינלאומיים אחידים.
האמנה התקבלה בוועידת האו"ם, לאחר שאומצה על ידי המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות בוועידה שנערכה בתאריכים 7–8 בנובמבר 1968. האמנה נכנסה לתוקפה מקץ עשר שנים, ב-6 ביוני 1978, היא מתבססת על החלטות קודמות מ-1931 ומ-1949, ובשנת 2003 התקבלו לה תיקונים.
ארצות הברית אינה צד לאמנה ובמדינותיה מוצבים תמרורים השונים משמעותית מתקני הוועדה. רוסיה התאימה את מערכת התמרורים שלה לדרישות האמנה בשנת 2006. בעקבותיה הלכו מספר מדינות נוספות במרחב הפוסט-סובייטי, למשל אזרבייג'ן.
במדינת ישראל, מרבית התמרורים דומים לתקנים אלה, אך יש יוצאי דופן בולטים כמו תמרור ה"עצור" הישראלי המכיל איור של יד.
טבלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
| שם | ישראל | ועדת וינה תקן אירופאי | ארצות הברית |
| --- | --- | --- | --- |
עצור!: 
תן זכות קדימה: 
אין כניסה: 
אין פניה ימינה: 
אין מעבר להולכי רגל: 
אין מעבר לרוכבי אופניים: 
אין חניה: 
הגבלת מהירות: 
דוכן מכס: 
| זהירות מפולת |  |  |   |
סכנת החלקה: 
ירידה תלולה: 
הצרות בכביש: 
פניה חדה שמאלה: 
פניה שמאלה ומיד ימינה: 
צומת הסתעפות ימינה: 
צומת הסתעפות שמאלה ולאחר מכן ימינה: 
דרך מפותלת: 
חיות חוצות: 
רכב חקלאי חוצה: 
הולכי רגל בקרבת מקום: 
תנועת אופניים: 
מעגל תנועה: 
עבודות בדרך: 
שביל לאופניים: 
דרך מהירה: 
חניה לכלי רכב: 
חניה לרכב של נכה: 
x: 
x: 
מספרה של דרך:
ראו גם

תמרורים בישראל
סימוני תנועה בכביש
טימו ורנר

טימו ורנר (בגרמנית: Timo Werner; נולד ב-6 במרץ 1996 בשטוטגרט שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני, המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת טוטנהאם הוטספר ובנבחרת גרמניה.
קריירת מועדונים > שטוטגרט

ורנר ערך את הופעת הבכורה שלו בשטוטגרט ב-1 באוגוסט 2013 במשחק נגד באייר לברקוזן. ב-22 בספטמבר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון במשחק נגד איינטרכט פרנקפורט. ב-10 בנובמבר 2013 הבקיע צמד שערים במשחק קבוצתו נגד פרייבורג והפך לשחקן הצעיר שעושה זאת בהיסטורית הבונדסליגה. ביום ההולדת ה-18 שלו חתם ורנר על חוזה מקצועי בשטוטגרט עד ליוני 2018. הוא שיחק במועדון במשך 3 עונות, בהן ערך 95 הופעות ליגה והבקיע 13 שערים.
קריירת מועדונים > ר.ב. לייפציג

ב-11 ביוני 2016 חתם ורנר על חוזה ל-4 שנים בר.ב. לייפציג מהבונדסליגה. ב-20 באוגוסט ערך ורנר את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את נבי קייטה בדקה ה-89 בהפסד לדינמו דרזדן בדו-קרב בעיטות עונשין במסגרת הגביע הגרמני. ב-28 באוגוסט ערך ורנר את הופעת הבכורה שלו בליגה, כששיחק 86 דקות בתיקו 2-2 נגד הופנהיים במסגרת המחזור הראשון בליגה. ב-17 בספטמבר הבקיע ורנר את שערי הבכורה שלו במועדון, צמד שערים בניצחון 0–4 על המבורג במסגרת המחזור השלישי בליגה.
בעונת 2019/2020 ורנר כבש 28 שערי בונדסליגה והיה לסגן מלך השערים בליגה, שני לרוברט לבנדובסקי. יכולת מצוינת זו עזרה ללייפציג לסיים במקום השלישי בליגה.
קריירת מועדונים > צ'לסי

ב-18 ביוני 2020 צ'לסי מהפרמייר ליג קנתה את טימו ורנר תמורת 50 מיליון אירו, העברה שתצא לפועל ביולי 2020 לאחר סיום העונה בבונדסליגה. ורנר חתם על חוזה לחמש שנים בצ'לסי.
את הופעת הבכורה ערך ב-14 בספטמבר בניצחון קבוצתו 1–3 על ברייטון אנד הוב אלביון.
את שעריו הראשונים בקבוצה כבש ב-17 באוקטובר כאשר כבש צמד והוסיף בישול בתיקו 3-3 נגד סאות'המפטון. בסיום העונה זכה עם צ'לסי בליגת האלופות, כשהוא כובש ארבעה שערים ב-12 הופעות.
קריירת מועדונים > חזרה ללייפציג

ב-9 באוגוסט 2022 חזר לר.ב. לייפציג לאחר שנתיים בצ’לסי וחתם על חוזה ל-4 שנים.
קריירה בינלאומית

במרץ 2017 ערך ורנר את הופעת הבכורה במדי נבחרת גרמניה, בניצחון 0–1 על נבחרת אנגליה, במשחק הפרישה של לוקאס פודולסקי. במשחק זה נפצע ורנר כשקרע שריר.
ורנר הופיע במדי נבחרתו במסגרת מונדיאל 2018.
תארים > צ'לסי

ליגת האלופות: 2020/2021
הסופר קאפ האירופי: 2021
גביע העולם למועדונים: 2021
ר.ב. לייפציג
הגביע הגרמני: 2022/2023
הסופר קאפ הגרמני: 2023
תארים > נבחרת גרמניה

גביע הקונפדרציות: 2017
תארים > אישיים

מדליית זהב במסגרת פרס פריץ ואלטר עד גיל 17: 2013
מדליית כסף במסגרת פרס פריץ ואלטר עד גיל 19: 2015
הערות שוליים

↑  רשמי: עסקת טימו ורנר לצ'לסי הושלמה סופית, באתר ONE, ‏18.6.2020
| נבחרת גרמניה – גביע הקונפדרציות 2017 |
| --- | --- | --- |
|  1 טראפ •  2 מוסטפי •  3 הקטור •  4 גינטר •  5 פלטנהארדט •  6 הנריכס •  7 דראקסלר •  8 גורצקה •  9 וגנר •  10 דמירביי •   11 ורנר •  12 לנו • 13 שטינדל •  14 ג'אן • 15 יונס • 16 רודיגר • 17 זולה • 18 קימיך • 20 בראנדט • 21 רודי • 22 טר שטגן • מאמן: לב |  1 טראפ •  2 מוסטפי •  3 הקטור •  4 גינטר •  5 פלטנהארדט •  6 הנריכס •  7 דראקסלר •  8 גורצקה •  9 וגנר •  10 דמירביי •   11 ורנר •  12 לנו • 13 שטינדל •  14 ג'אן • 15 יונס • 16 רודיגר • 17 זולה • 18 קימיך • 20 בראנדט • 21 רודי • 22 טר שטגן • מאמן: לב | גרמניה |
| נבחרת גרמניה – מונדיאל 2018 |
| --- | --- | --- |
|  1 נוייר •  2 פלטנהארדט •  3 הקטור •  4 גינטר •  5 הומלס •  6 ח'דירה •  7 דראקסלר •  8 קרוס •  9 ורנר •  10 אוזיל •   11 רויס •  12 טראפ • 13 מילר •  14 גורצקה • 15 זולה • 16 רודיגר • 17 בואטנג • 18 קימיך • 19 רודי • 20 בראנדט • 21 גונדואן • 22 טר שטגן • 23 גומז • מאמן: לב |  1 נוייר •  2 פלטנהארדט •  3 הקטור •  4 גינטר •  5 הומלס •  6 ח'דירה •  7 דראקסלר •  8 קרוס •  9 ורנר •  10 אוזיל •   11 רויס •  12 טראפ • 13 מילר •  14 גורצקה • 15 זולה • 16 רודיגר • 17 בואטנג • 18 קימיך • 19 רודי • 20 בראנדט • 21 גונדואן • 22 טר שטגן • 23 גומז • מאמן: לב | גרמניה |
| נבחרת גרמניה – יורו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 נוייר •  2 רודיגר •  3 הלסטנברג •  4 גינטר •  5 הומלס •  6 קימיך •  7 האברץ •  8 קרוס •  9 פולאנד •  10 גנאברי •   11 ורנר •  12 לנו • 13 הופמן •  14 מוסיאלה • 15 זולה • 16 קלוסטרמן • 17 נויהאוס • 18 גורצקה • 19 זאנה • 20 גוזנס • 21 גונדואן • 22 טראפ • 23 ג'אן • 24 קוך • 25 מילר • 26 גונטר • מאמן: לב |  1 נוייר •  2 רודיגר •  3 הלסטנברג •  4 גינטר •  5 הומלס •  6 קימיך •  7 האברץ •  8 קרוס •  9 פולאנד •  10 גנאברי •   11 ורנר •  12 לנו • 13 הופמן •  14 מוסיאלה • 15 זולה • 16 קלוסטרמן • 17 נויהאוס • 18 גורצקה • 19 זאנה • 20 גוזנס • 21 גונדואן • 22 טראפ • 23 ג'אן • 24 קוך • 25 מילר • 26 גונטר • מאמן: לב | גרמניה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811300378005606  GND: 1128337843  VIAF: 6141149068628865730008   WorldCat (עם VIAF): 6141149068628865730008
הוביט

ערך זה עוסק בגזע בדיוני בספרות הפנטזיה של טולקין. אם התכוונתם לספר של טולקין, ראו .
| --- | --- |

ההוביט בילבו בגינס לצידו של גנדלף הקוסם.
 הופעה ראשונה:  ההוביט
 יוצרים:  ג'ון רונלד רעואל טולקין
 נתונים
 טריטוריית מגורים:  צפון מערב הארץ התיכונה,  באזור הפלך וביישובים סמוכים.
הוביט (באנגלית: Hobbits) הוא גזע בדיוני זעיר דמוי אנוש החי בארץ התיכונה בספריו של ג'.ר.ר. טולקין. הם מכונים גם בני מחצית או זוטונים (Halflings). ההוביטים הופיעו לראשונה בספר ההוביט, אשר גיבורו בילבו בגינס הוא הוביט. כמה מן הדמויות המרכזיות בספר ההמשך, שר הטבעות, היו הוביטים גם כן - פרודו בגינס, סמוויז גמג'י, פרגרין טוק ומריאדוק ברנדיבאק. ההוביטים מוזכרים בקצרה בסילמריליון ובסיפורים שלא נשלמו.
לדברי המחבר בפרולוג לשר הטבעות, ההוביטים הם קרובי משפחה של בני האדם. ההוביטים נראים דומה לבני אנוש קטנים, ולכן הם מכונים לפעמים "האנשים הקטנים". עם זאת, הם רואים את עצמם כעם נפרד. במהלך אירועי שר הטבעות ההוביטים חיים בפלך ובברי, בצפון מערב הארץ התיכונה, אך בסוף הסיפור כמה מהם עוברים לגונדור ורוהן.
פיתוח

טולקין האמין שהוא המציא את המילה הוביט, אם כי שנים לאחר מותו התגלה שהמילה הייתה קיימת כבר, אך עם משמעות שונה. נראה כי את ההשראה להוביטים קיבל טולקין מהספרים "הארץ המופלאה של הסנרגים" (שנכתב בידי אדוארד וויק סמית') והספר "בביט" שנכתב על ידי סינקלר לואיס. הסנרגים היו, במילותיו של טולקין, "גזע של אנשים הגבוהים אך במעט משולחן ממוצע, אך כתפיהם רחבות וכוחם כשל עשרה אנשים". טולקין כתב שהארץ המופלאה של הסנרגים הייתה "ככל הנראה מקור השראה תת-הכרתי להוביטים", ואמר בראיון כי "ייתכן שהמילה הוביט קשורה לספרו של לואיס" (כמו ההוביטים, ג'ורג' בביט נהנה מנוחות הבית שלו). עם זאת, טולקין טוען שהתחיל לכתוב את ההוביט בלי תכנון מראש, באמצע תקופת בחינות, ברשמו על דף נייר: "בתוך חור באדמה חי לו הוביט". רק בשר הטבעות פיתח טולקין את ההיסטוריה והחברה של בני הגזע.
בנספח בשר הטבעות מציג טולקין אטימולוגיה בדיונית עבור השם, לפיו המילה הוביט נגזרה מהמילה holbytlan, "שוכן-מחילה" בשפתם העתיקה של הרוהירים.
מראה

בפרולוג לשר הטבעות כותב טולקין כי גובהם של ההוביטים הוא בין שניים לארבעה רגל (בין 61 ל-122 סנטימטרים), כשהגובה הממוצע שלוש רגל ושישה אינץ' (107 סנטימטרים), והם מתלבשים בצבעים בהירים, עם עדיפות לצבעי צהוב וירוק. רגליהם מכוסות בשיער (לרוב חום, כמו השיער על ראשם), אוזניהם מחודדות, הם אינם נועלים נעליים ואינם מגדלים זקנים. תוחלת החיים הממוצעת של הוביט היא 100 שנים. הוביט מגיע לפרקו בגיל 33 ולגיל העמידה בגיל 50. הוביטים נוטים להיות מוצקים (אם כי פחות מגמדים).