stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות בולגריה
עלייה לארץ ישראל

כמו מרבות מתפוצות ישראל, היו מיהודי בולגריה שעלו לארץ ישראל, במהלך התקופה העותמנית (המאות ה־16 עד ה־19). במפקד מונטיפיורי שנערך בתקצ"ט 1839 מופיעים יהודים מבולגריה ביפו.
התנועה הציונית הייתה פעילה מאוד בבולגריה בקרב מרבית הקהילות המאורגנות. בראשית שנות התשעים של המאה ה־19 התעוררה בין יהודי בולגריה שאיפה לעלות לציון. שליחיה של אגודה בשם אגודת אחים ליישוב ארץ ישראל הגיעו בראשית 1895 לארץ ישראל, והוצעה להם אדמה בערטוף (הר טוב). לאחר משא ומתן עם המיסיון נרכש המקום. בדצמבר 1895 עלו למקום ראשוני המתיישבים והתיישבו בבית המיסיון. נקבע שמתוך שישים המשפחות שנרשמו בבולגריה יעלו בשלב ראשון שתים עשרה משפחות, כמניין שנים עשר השבטים, בנוסף אליהן הייתה עליית בודדים ומשפחות ספורות לארץ ישראל שהתיישבו בחורן. בהמשך נמנו עולי בולגריה עם מייסדי יבנאל וכפר חיטים. הגעתו של יוסף מרקו ברוך לבולגריה חשפה את צעירי קהילות פלובדיב וסופיה למשנתו האקטיביסטית והובילה רבים מהם לתמוך בה ולהצטרף לחוגי הציונים. ב־17 ביוני 1896, הגיע בנימין זאב הרצל לביקור קצר בבולגריה בדרכו למסע שתדלנות למען הרעיון הציוני באיסטנבול. הרצל התקבל בהתלהבות על ידי המוני יהודים בעיר צאריברוד, (בימינו העיר דימיטרובגראד שבסרביה). משחזר ממסעו לאיסטנבול הגיע ב־30 ביוני לעיר סופיה, נישא על כתפי יהודים, הובא לבית הכנסת המרכזי ושם נאם בפני הקהל המשולהב, כשנאומו מתורגם מצרפתית ללאדינו על ידי אחד מבני הקהילה. ב־1897 השתתפו 3 מנציגי יהדות בולגריה בקונגרס הציוני הראשון וב־29 בדצמבר 1898 נפתחה בפלובדיב הוועידה הציונית הראשונה במסגרתה גם נבחר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בבולגריה.
בשנת 1921 ביקר אלכסנדר גולדשטיין בבולגריה במסגרת גיוס כספים לקרן היסוד. בעוד הפעילים הציונים בבולגריה בקשו להרים תרומה נכבדה לקרן היסוד הם דיווחו שהציבור בבולגריה אינו מוכן לתרום מפני שהם מקבלים תלונות מקרוביהם שעלו לארץ ישראל שההסתדרות הציונית לא נותנת דבר לעולי בולגריה. בעקבות זאת הוחלט להקים יישוב לעולי בולגריה ובשנת 1923 נשקלה האפשרות ליישב עולי בולגריה בתל עדשים. בינואר 1924 הגיעה לארץ ישראל משלחת של יהודי בולגריה במטרה למצוא מקום להקמת מושבה של יהודי בולגריה שתשלב מסחר וחקלאות. בתחילת 1926 כבר נקבע מיקום המושב ליד נס ציונה, אולם הדיונים סביב הקמת המושב התארכו עד שלבסוף הוקמה בית חנן בשנת 1929. בין לבין התיישבו שלוש משפחות מעולי בולגריה במושב הספרדי של כפר ברוך. בשנת 1929 עלתה לארץ ישראל קבוצת הכשרה ראשונה של חברי השומר הצעיר מבולגריה, שהצטרפו לקיבוץ ג' של התנועה ששהתה זמנית בחיפה. בשנת 1929 גם הוקם מרכז "החלוץ" בבולגריה, שעודד עליה, הפנה נוער להכשרה וסייע בעלייה לארץ ישראל.
במקביל, בשנת 1924 הקימו עולי בולגריה בחיפה ארגון על שם קרל הרבסט שמטרתה לעזור לעולים מבולגריה. הארגון ביקש לרכוש אדמה דרומית מזרחית לעכו ולהקים עליו יישוב של יהודי בולגריה, אך הדבר כנראה לא יצא אל הפועל. בשנת 1927 הארגון תרם ספר תורה למושב הספרדי בכפר ברוך.
עלייה לארץ ישראל > בשנות הארבעים

בדצמבר 1944, לאחר השתלטות חזית המולדת על השלטון בבולגריה, ביקר דוד בן-גוריון בבולגריה ועשה נפשות בקרב בני הקהילה למען העלייה לישראל. בן-גוריון סייר ונאם בערים חסקובו, פלובדיב וסופיה וזכה ליחס חם ואוהד גם מצד השלטונות הבולגרים. הממשלה החלה לחדש בהדרגה את אישורי העלייה לישראל ועד לסיומה הרשמי של מלחמת העולם השנייה, עלו לישראל כ־1,000 עולים מבולגריה.
בשלהי 1947 השלימו הקומוניסטים את השתלטותם על בולגריה ועמיתיהם לחזית המולדת, נכלאו, הוגלו או הוצאו להורג. ב־26 בנובמבר 1947 הודיע נציג ברית המועצות לאו"ם כי מדינתו מצדדת בהקמת מדינה יהודית עצמאית ומספר ימים מאוחר יותר הודיעה הממשלה הבולגרית כי היא מתירה הגירת יהודים מבולגריה לישראל. סגן ראש הממשלה הבולגרי טרייצ'ו קוסטוב הופקד על תיק הגירת יהודי בולגריה והוא הפך לדמות מפתח במתן אישורי העלייה ליהודי בולגריה, ודרך בולגריה לאלפים רבים מקרב שארית הפליטה תושבי הארצות השכנות. קוסטוב אישר את הפלגת הפאנים ובהמשך החלו מגעים בין שייקה דן לממשלה הבולגרית בנושא מתן היתרי עלייה לכל דורש. מאוחר יותר, הצטרפו לפעולות ארגון העלייה אפרים שילה ובנימין ירושלמי. חברי המנגנון נעזרו בקשריו הטובים של ברוך קונפינו עם גופי ביטחון הפנים וב־25 בפברואר 1948 יצאו מבולגריה 940 עולים לישראל בגינם שולם לממשלה הבולגרית סכום של 20 דולרים אמריקניים לכל נוסע. אף על פי שעלה בידי הקומוניסטים היהודים להשתלט על הקונסיסטוריה ובאמצעותה על מנגנון העלייה לישראל, לא עלה בידיהם לשבש אותו משום שקוסטוב ואנשיו עבדו בפועל מול שייקה דן.
בהמשך, הגיע שייקה דן לסיכום עם הממשלה הבולגרית על מתן היתרי עלייה ל־20,000 מיהודי בולגריה עד סוף 1948 ומאוחר יותר הורחב אישור זה לעוד 15,000 מבני הקהילה. הממשלה הבולגרית הורתה לחברת הספנות הבולגרית להעמיד לרשות נציגי הסוכנות היהודית ספינות אשר סייעו למבצע העלייה. הדחתו של קוסטוב במרץ 1949 הקשתה על המשך מבצע העלייה, אם כי עד להוצאתו להורג כבר הסתיים השלב המרכזי בעליית יהודי בולגריה לישראל.
בהגיעם לישראל, התיישבו עולי בולגריה בעיקר בערים יפו, רמלה ולוד וכן בקיבוצים ומושבים ברחבי הארץ. במלחמת העצמאות נפלו 70 חיילים וחיילות מעולי בולגריה. בני הקהילה התערו בחברה הישראלית המתגבשת, חלקם עסקו בפעילות ציבורית כגון חברי הכנסת בנימין ארדיטי, ויקטור שם־טוב ועמנואל זיסמן, חלקם נרתמו לבניין צה"ל, כגון האלוף יעקב פרי, עוד נמנו אנשי אקדמיה כגון מיכאל קונפינו וחלקם היו רופאים ובעלי מקצועות חופשיים. ב־1949 ייסדו עולי בולגריה את אגודת הכדורגל מכבי יפו, אשר זוהתה בכל שנות פעילותה עם הקהילה. רבה של הקהילה ושל קבוצת הכדורגל שלה היה הרב אברהם בכר. במקביל, חידשה את פעילותה בישראל גם מקהלת צדיקוב שאף היא נחשבה לאחד מסמלי הקהילה.
עליית יהודים מבולגריה הותרה רשמית עד שלהי 1952, אך גם לאחר מועד זה הגיעו יהודים מבולגריה לישראל חלקם דרך "מדינה שלישית". ב־1989, בעקבות קריסת השלטון הקומוניסטי, החל גל עלייה מבולגריה לישראל שהתרחש במקביל לעלייה הגדולה מחבר המדינות ובמהלכו עלו לישראל כ־3,500 מיהודי בולגריה.
עלייה לארץ ישראל > יישובים שבני התפוצה השתתפו בהקמתם

אורים: הוקם על ידי עולים מבולגריה ב־1946
בית-חנן: הוקם על ידי עולים מבולגריה ב־1929
בית עריף: הוקם על ידי עולי בולגריה ב־1949
גאליה: הוקם על ידי עולים מבולגריה ב־1948
גנתון: הוקם על ידי עולים מבולגריה ב־1952
הר-טוב: מושבה שהוקמה על ידי עולים מבולגריה ב־1895 וננטשה ב־1948
חוגלה: היישוב הוקם על ידי עולים מבולגריה, רוסיה ופולין
יבנאל: מושבה שהוקמה על ידי עולים מבולגריה ורומניה מקבוצת מתיישבי חורן. ב־1901
כפר ברוך: הוקם על ידי עולים מבולגריה, הקווקז, כורדיסטן ורומניה ב־1926
כפר הנגיד: הוקם על ידי עולים מבולגריה ב־1949
כפר חיטים: הוקם על ידי עולים מבולגריה ב־1936
מסילות: הוקם על ידי עולים מבולגריה ופולין ב־1938
מעברות: הקיבוץ הוקם על ידי עולים מרומניה ובולגריה חברי השומר הצעיר ב־1933
ספסופה: הוקם על ידי עולים מבולגריה ב־1949
עברון: עולים מבולגריה הצטרפו ליישוב זמן קצר לאחר הקמתו
צור משה: היישוב הוקם על ידי עולים מיוון שאליהם הצטרפו עולים מבולגריה
ציפורי: היישוב הוקם על ידי עולים מבולגריה וטורקיה ב־1949
רמת השופט: הוקם על ידי עולים מבולגריה, פולין, ליטא והונגריה ב־1941
תלמי יחיאל: הוקם על ידי עולים מבולגריה ורומניה. ב־1949
לקריאה נוספת

מיכאל בר זוהר הרכבות יצאו ריקות: ההצלה הנועזת של יהודי בולגריה מהשמדה, אור יהודה: הד ארצי, 1999.
יוסף קונפורטי, להפוך לבולגרים – יהדות בולגריה בשנים 1878–1918, הוצאת מכון בן צבי, ירושלים, 2020, ISBN 9789652352125
שלמה שאלתיאל, מארץ הולדת למולדת – עלייה והעפלה מבולגריה ודרכה בשנים 1939–1949, הוצאת עם עובד, 2004, ISBN 9651317118
שלמה שאלתיאל, שני דגלים לציונות, תכלת וגם אדום, הוצאת מערכות, קיבוץ דליה, 2015, ISBN 9789655181395
ניר ברוך, השמדה והישרדות בבולגריה המאוחדת ומסקנות ועדת בייסקי, תל אביב: העמותה למורשתן של קהילות בבלקן ולהנצחתן, 2003.
משה מוסק, מוטי כנרי, הישרדות או הצלה? יהודי בולגריה בתקופת השואה – היסטוריה וכתיבת היסטוריה, הוצאת בית מורשת יהדות בולגריה ביפו, ישראל, 2023, ISBN 9789655984590
"קהילת מונסטיר – מיקרוקוסמוס של העולם היהודי – ספרדי שחרב בשואה", פעמים, 107, עמ' 151–158, אביב תשס"ו, ביקורת על ספרו של‏ Mark Cohen, Last Century 0f a Sephardic Community – The Jews of Monastir, 1839–1943, New York 2003
Jacky Comforty, Martha Aladjem Bloomfield, The Stolen Narrative of the Bulgarian Jews and the Holocaust, Rowman & Littlefield, 2021, ISBN 9781793632913
Mezan, Saul, Les juifs espagnols en Bulgarie, Sofia, Hamishpat publishers, 1925, (בצרפתית).
Diana Trankova, Anthony Georgieff, A Guide to Jewish Bulgaria, Vagabond Media Ltd, 2011, ISBN 9549230635
רות דנון: אחות ציון, הוצאת סטימצקי, 2014
צבי קרן, קהילת יהודי רוסצ'וק, מ"ירכתי תגרמה" לבירת מחוז הדנובה, הוצאת יד בן צבי, 2005
מגילת מלחמת בני אור בבני חושך

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | ל[.. ...] המלחמה, ראשית משלוח יד בני אור להחל בגורל בני חושך: בחיל בליעל, בגדוד אדום ומואב ובני עמון, וה[.. ...] פלשת, ובגדודי כתיי אשור, ועמהם בעזר מרשיעי ברית. בני לוי ובני יהודה ובני בנימין – גולת המדבר – ילחמו בם ?כ?[.. ...] לכול גדודיהם, בשוב גולת בני אור ממדבר העמים לַחֲנוֹת בְּמדבר ירושלים. ואחר המלחמה יעלו משם [...] הכתיים במצרים. ובקצו יצא בחמה גדולה להלחם במלכי הצפון, ואִנּוּ להשמיד ולהכרית את קרן [..]ראל. ?וה?[.]אה עת־ישועה לעם־אל, וקץ־ממשל לכול אנשי גורלו, וכלת עולמים לכול גורל בליעל. והייתה מהומה ג[... .]בני יפת, ונפל אשור ואין עוזר לו, וסרה ממשלת כתיים, לה?כניע? רשעה לאין שארית ופלטה לוא תהיה ל[.]ול ?בנ?י חושך. | “ |

|  – ראשית המגילה בתוספת פיסוק וניקוד חלקי |  – ראשית המגילה בתוספת פיסוק וניקוד חלקי |  |
מגילת מלחמת בני אור בבני חושך
היכל הספר – משמאל הכיפה הלבנה המסמלת את בני האור, ומימין קיר הבזלת השחור המסמל את בני החושך.
מגילת מלחמת בני אור בבני חושך, הידועה גם בשם מגילת המלחמה, היא אחת ממגילות מדבר יהודה. נתגלתה יחד עם שבע המגילות הראשונות שנמצאו במערה מספר 1 בקומראן, והיא אחת משלוש המגילות שרכש אלעזר ליפא סוקניק עבור האוניברסיטה העברית בירושלים.
במגילה מופיעה נבואה אפוקליפטית על המלחמה האחרונה והסופית בין כוחות הטוב – בני האור, לכוחות הרוע – בני החושך, ובסופה ינצחו בני האור ויביאו לביעור הרוע מן העולם. ראשית המלחמה במתקפה של בני האור על בני החושך, ולאחריה תבוא המלחמה כנגד "מלכי הצפון". המגילה מפרטת על אירועי המלחמה, וכן על הארגון והאסטרטגיה בהם יש לנקוט.
שם המגילה הפך ברבות השנים לניב שגור בעברית לתיאורה של מלחמה טוטאלית בה יש רע וטוב מוחלטים.
המגילה נשתמרה בכמה עותקים ופרגמנטים, כולל 1QM, 4Q491–496. הארכיטקטורה של היכל הספר במוזיאון ישראל, שם מוצג חלק קטן מהמגילות, אמורה לשקף את הנאמר במגילה זו – הכיפה בה נמצאת התצוגה היא בצבע לבן בוהק (בני אור) ומולה ניצב קיר שחור (בני חושך).
בשל הסגנון הלשוני ובשל השקפות דומות המובעות בהן[דרושה הבהרה], משייכים את כתיבתן לאותה כת.
תוכן המגילה

עיקר תוכנה של המגילה הוא תיאור המלחמה העתידה להתרחש כשישובו בני האור ממדבר העמים אל ירושלים. המלחמה תיערך בין בני האור לבני החושך: "בני האור" הם בני לוי, יהודה ובנימין ושאר בני ישראל, והם יזכו לעזרת כוחות הצדק והמלאכים. כנגדם יעמדו "בני החושך", אויבי ישראל בראשות השד בליעל: אדום, מואב, בני עמון, העמלקים, הפלשתים, וכתיי אשור (ייתכן שהם יוונים, סלווקים או רומאים). בני החושך מכונים בכללות כתיים או בני בליעל, ואלו יזכו לעזרת "מרשיעי ברית" מבני ישראל. מערכה זו תימשך שש שנים, ולאחריה תבוא המערכה כנגד "מלכי הצפון" שתימשך עשרים ותשע שנים. בתוספת חמש שנות שמיטה, בהן לא יילחמו, הרי אלו ארבעים שנה המקבילות לתקופת נדודי בני ישראל במדבר. שלוש פעמים יגברו בני האור ושלוש בני החושך, ובפעם השביעית תכניע "יד־אל הגדולה" את בליעל וכל מלאכי ממשלתו.
המגילה מחולקת לשלושה חלקים: החלק הראשון עוסק ב"מועד הנקם" ובאויביהם של אנשי האור: "באויבנו להפיל גדודי בלייעל שבעת גוי והבל" (יד [11] 7–9). בהמשך המגילה מתברר שהאויבים העיקרים הם הכתיים. החלק האמצעי מתאר בצורה מפורטת ובסגנון עובדתי וחוקי את חוקי המלחמה והטקטיקה, בהם משולבים גם חוקי התורה ומצוות משה. החלק האחרון, הקרוי "סדרת שבעת הגורלות" או "סדרת הקרבות מול הכתיים", מוקדש לתיאור המלחמה הממשית ביתר דיוק.
עיקר תפקידה של המגילה הוא לפרט את חוקי המלחמה הנזכרים בתורה, לפרשם הלכה למעשה ולחייב את קוראי המגילה לקיים את הכתוב בה כלשונה. כותב המגילה מושפע ממספר ספרים חיצוניים בצורה מובהקת.
גילוי המגילה

המגילה נרכשה על ידי הארכאולוג אליעזר סוקניק שקנה את מגילת "מלחמת בני האור בבני החושך" יחד עם מגילת ההודיות, מסוחר עתיקות בבית לחם ב־29 בנובמבר 1947. סוקניק פרסם תעתיק חלקי של המגילות ולאחר מכן בנו יגאל ידין השלים את עבודת אביו ופרסם תעתיק מלא עם פירושיו. מאז פרסמו חוקרים שונים פירושים שונים למגילות אלו.
מגילת "מלחמת בני האור בבני החושך", או "מגילת המלחמה" (1OM), היא יחידה במינה ואין לה אח ורע בכתבים. הטקסט נכתב על ארבע יריעות גוויל עדין, הכוללת שמונה עשר טורים, אורכה כ־2.30 מטר וגובהה כ־16 ס"מ. עם זאת, לא כל המגילה השתמרה. בקרב מרבית החוקרים מקובל כי למגילה היו בין עשרים לעשרים ושלושה טורים. בשנת 1949 התגלה קטע נוסף ממגילת המלחמה במערות קומראן, דבר שחיזק את האמונה כי המגילות לא השתמרו במלואן.[דרושה הבהרה]
תיארוך המגילה

הפולמוס בנוגע לתיארוך המגילה מתרחש עד ימינו. על פי המחקרים השונים, טווח התאריכים המקובל של המגילה העתיקה ביותר (4Q493), נקבע בין המחצית הראשונה של המאה הראשונה לפני הספירה, לבין הזמן שבו נכתבו רוב הטקסטים האחרים המתוארכים למחצית השנייה של המאה הראשונה לפני הספירה.
תיארוך המגילה מתבסס בעיקר על זיהוי הכתיים. יש חוקרים אשר טוענים שהכתיים המוזכרים במגילה הם "כתיי אשור" ו"כתיי מצרים" מכאן ניתן להסיק כי הכתיים שהגיעו ממצרים היו ככל הנראה רומאים[דרושה הבהרה]. ידין סבר שמחבר המגילה שאל ביטויים מספר דניאל פרק יא ושילב אותם בחיבור, אך התבסס רק על ביטויים לשוניים ולא על התוכן. חוקר אחר בשם פוליסר טען לעומתו, שניתן להסיק שהמחבר ידע על הנבואה שטרם התקיימה בספר דניאל וכך החליט על הנוסח שלה. על פי גישה זו הכתיים היו סלווקים או יוונים. בנוסף, תיאור הקרבות במגילה לא שונה רבות מתיאור הקרבות בזמן התקופה ההלניסטית.
כותבי המגילה

על־פי יגאל ידין אין אנו יודעים מי חיבר את המגילה, על כן מכנים אותה או את קוראיה בשם "אנשי הכת". מחקרים מאוחרים יותר טוענים כי באזור קומראן, במקום שנמצאו המגילות היה מנזר איסיי – עדה דתית הנודע בקיצוניותה הדתית ובחיים משותפים של חבריה. לא רק מיקומן של המגילות מעיד על כותביהן אלה גם מנהג חייהם ואורח חייהם שמתבטא הן באמצעים ארכאולוגים והן בעדותם של היסטוריונים בני אותה התקופה. על פי הממצאים, אנשי הכת האיסיית שללו את המשטר היהודי שהיה קיים באותה תקופה, שבו התנהלה עבודת המקדש ושאר ענייני המדינה שלא כמצוות התורה, לדעתם. תפיסתם של אנשי הכת הייתה שרק על ידי קיום כלל המצוות בתוכן מצוות המלחמה יגיעו לגאולה וינצחו בני אור את בני החושך ביום המיועד לכך. דבר זה יקרה רק אם בני האור ישובו מן המדבר (מטאפורה לאבדון) לירושלים וישמרו את תורת משה על־פי פירושי הכת. מתוך כך ניתן לחשוב שהמגילות, בתוכן מגילת "מלחמת בני האור בבני החושך", נכתבו על־ידם.
קיים מיעוט בקרב החוקרים אשר מאמין כי המגילות נכתבו על ידי הצדוקים, כוהני בית המקדש או אפילו הנוצרים הראשונים, וזאת בשל שונות באופן תיארוך ומחלוקת בנוגע לכמות האנשים שישבו בקומראן. על פי רחל אליאור, בספרה "זיכרון ונשיה: סודן של מגילות מדבר יהודה", כותבי המגילה היו קבוצה כוהנית מבני צדוק. כותבי המגילה הם בני האור (בשל אמונתם בלוח שנה שמשי) ומלחמתם היא בבני החושך – קבוצות כהנים אחרות והפרושים (בשל אמונתם בלוח שנה ירחי).
לקריאה נוספת

מגילת המלחמה: מגילות מדבר יהודה באתר מוזיאון ישראל
מגילת מלחמת בני אור בבני חושך, באתר המילון ההיסטורי ללשון העברית
מגילת מלחמת בני אור בבני חושך, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
יגאל ידין, מגילת מלחמת בני אור בבני חושך: ממגילות מדבר יהודה, ירושלים: מוסד ביאליק, 1955
יגאל ידין, ‏"מגילת מלחמת בני אור בבני חושך", באתר "דעת", מחניים מא, תש"ך (1950/1951)
בצלאל בר-כוכבא, ‏"הקרב בין תלמי לתירוס לאלכסנדר ינאי בבקעת הירדן ושאלת זמנה של מגילת מלחמת בני אור", קתדרה 93, ספטמבר 1999, עמ' 7–56
מנחם קיסטר (עורך), מגילת קומראן: מבואות ומחקרים , ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2009
מגן ברושי, "אורחות חיים בקומראן" (עמ' 25–26)
בריאן שולץ, "מגילת מלחמת בני האור בבני החושך: הצד הספרותי" (עמ' 321–323)
חנן אשל, מגילות קומראן והמדינה החשמונאית, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2004 (פרק תשע: זיהוי כתיים, עמ' 145–147)
Steven Weitzman (2009). "Warring against Terror The War Scroll and the Mobilization of Emotion". Journal for the Study of Judaism. 40 (2): 213–241. doi:10.1163/157006309X410653.
ביאורים

↑  סימני שאלה מקיפים אותיות מטושטשות/חלקיות, נקודות בסוגריים הן אותיות/מילים חסרות.
הערות שוליים

↑  על פי מוזיאון ישראל והמילון ההסיטורי, וביאורים על פי יגאל ידין ועוד: ראו פרק "לקריאה נוספת".
↑  יגאל ידין, מגילת מלחמת עמ' 321, ראו פרק "לקריאה נוספת"
↑  יגאל ידין שם עמ' 4
↑  יגאל ידין שם עמ' 5–7
↑  בריאן שולץ, ראו פרק "לקריאה נוספת"
↑  מגילות קומראן עמ' 145, ראו פרק "לקריאה נוספת"
↑  מגילות קומראן, ראו פרק "לקריאה נוספת"
↑  יגאל ידין שם עמ' 3–4
↑  "אורחות חיים" ראו פרק "לקריאה נוספת"
↑  עדנה אולמן־מרגלית, הקסם הנצחי של המגילות הגנוזות, באתר הארץ, 24 בנובמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286491605171  LCCN: n85200909  VIAF: 181071467   WorldCat (עם VIAF): 181071467
מפרץ רניק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מפרץ 
 מידע נוסף
 קואורדינטות:  70°06′00″S 161°19′59″E﻿ / ﻿70.1°S 161.333°E﻿ / -70.1; 161.333
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימפרץ רניק(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימפרץ רניק
 
מפרץ רניק (באנגלית: Rennick Bay) הוא מפרץ המצוי בשפכו של קרחון רניק אל הים בחוף פנל שבאנטארקטיקה.
קצהו המערבי של המפרץ הוא נקודת בלוסוב, וקצהו המזרחי הוא הדום הקרח סטאלינגר.
היסטוריה

חלקו המזרחי של המפרץ התגלה מהספינה "טרה נובה", של משלחת טרה נובה, שחקרה את האזור בין השנים 1910–1913.
המפרץ מופה על ידי תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית במהלך מבצע קפיצה גבוהה (מבצע היי ג'אמפ) בשנת 1947, וכן על ידי משלחת החקר האנטארקטית הסובייטית בשנת 1958.
לקריאה נוספת

• Edmund Stump, , P 7
הערות שוליים

1 2 3  מידע גאוגרפי והיסטורי
מרכז הזוחלים המדברי

| --- | --- |

 סוג:  חוות זוחלים
 מיקום:  ישראל שדה בוקר, ישראל
 תקופת הפעילות:  שנות ה-70 – הווה
 תצוגות עיקריות:  נחשים
 קואורדינטות:  30°50′58″N 34°46′51″E﻿ / ﻿30.8495°N 34.780972222222°E﻿ / 30.8495; 34.780972222222
 אתר רשמי
 
  (למפת צפון הנגב מוגדלת) מרכז הזוחלים המדברי(למפת צפון הנגב רגילה) מרכז הזוחלים המדברי(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מרכז הזוחלים המדברי(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מרכז הזוחלים המדברי
 
מרכז הזוחלים המדברי הוא גן זואולוגי במדרשת שדה בוקר ובו אוסף של זוחלי ארץ ישראל בדגש על זוחלי הנגב. המרכז הוקם בשנות ה-70 על ידי צוות מדריכי בית ספר שדה שדה בוקר, ועבר שיפוץ כללי בשנות ה-90.
המרכז הוקם למטרות חינוכיות-לימודיות על מנת לאפשר לקהל הרחב לפגוש ולשמוע הסברים על זוחלי ישראל תוך דגש על חשיבותם למערכת האקולוגית והצורך בשימורם. רוב בעלי החיים במרכז מוגנים, ונדרש רישיון מיוחד כדי לגדלם. רוב בעלי החיים הנמצאים באוסף אינם יכולים לחיות בטבע מסיבות שונות, ולכן משמשים בתצוגה חינוכית.
בנוסף לזוחלים כולל המרכז גם עקרבים, חדר פוחלצים ואוסף חרקים וגולגולות.
מיני הנחשים במרכז

מיני הנחשים במרכז הם:
אפעה מגוון
חנק משריץ
מטבעון מדבר
פתן שחור מצוי
שפיפון הנגב
צפע מצוי
זעמן מלכותי קליפורני
כרכן תירס
עכן חרטומים
מצודת באשטאביא

| --- | --- |

 היסטוריה
 עשוי מ:  סלע 
 מיקום
 מדינה:  עיראק 
 קואורדינטות:  36°21′19″N 43°07′18″E﻿ / ﻿36.3554°N 43.1216°E﻿ / 36.3554; 43.1216
  (למפת מוסול מוגדלת) מצודת באשטאביא(למפת מוסול רגילה) מצודת באשטאביא
 
מצודת באשטאביא, 2014
מצודת באשטאביא (בערבית:  باشطابيا, ידועה גם בשמות: מצודת באש טאפיה, באש טאביה, באש טאביא ובאשטאביה) הייתה מצודה מהמאה ה-12 ששכנה על הגדה המערבית של החידקל, והייתה חלק מחומת העיר מוסול בעיראק. המצודה נהרסה על ידי ארגון המדינה האסלאמית באפריל 2015.
היסטוריה

מצודת באשטאביא נבנתה במאה ה-12 והייתה אחת משבע מצודות בחומת העיר מוסול. המצודה נפגעה ב-1393 על ידי המנהיג המונגולי טימור לנג, ונבנתה מחדש על ידי האימפריה העות'מאנית.
למצודה היה תפקיד חשוב במצור על מוסול במהלך המלחמה שהתרחשה בין השנים 1743–1746 בין האימפריה העות'מאנית והשושלת האפשארית האיראנית (אנ'). המצור החל ב-14 בספטמבר 1743 כשהשאה הפרסי, נאדר שאה (אנ') הגיע אל העיר. הפאשא של מוסול, חאג' חוסיין אל ג'אלילי, הגן בהצלחה על העיר והמצור הוסר ב-23 באוקטובר 1743.
שרידי המצודה נחשבו כאתר ארכאולוגי, וחשיבותו הייתה משמעותית משום היותו אחד מהשרידים המעטים מחומת העיר מוסול. המצודה הייתה נקודת ציון בעיר וחלק מסמלה, והיא נחשבה אתר תיירות פופולרי אצל תושבי עיראק והמדינות השכנות. לאחר תחילת מלחמת עיראק ב-2003, סבלה המצודה מהזנחה.
הריסת המצודה

העיר מוסול נכבשה על ידי ארגון המדינה האסלאמית ב-10 ביוני 2014, והמצודה נפגעה כתוצאה מהירי והמלחמה. ב-10 ביולי נפל טיל ליד המצודה ופגע בקירותיה. ב-23 ביולי ירה מזל"ט שני פגזים על המצודה.
על פי דיווח של משרד התיירות העיראקי, באפריל 2015 פוצצה המצודה על ידי ארגון המדינה האסלאמית במסגרת פעילותם להרס נכסי תרבות.
הערות שוליים

1 2 3  ISIS blow up Bashtabiya Castle in Mosul hafaaq News ‏ 8 באפריל 2015
↑  History of the city of Mosul
↑  The Islamic World in Decline, מאת Martin Sicker, הוצאת Greenwood Publishing Group, שנה 2001, עמ' 63
↑  Mosul Eye
יורם קניוק

| --- | --- |

 לידה:  2 במאי 1930 תל אביב-יפו, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  8 ביוני 2013 (בגיל 83) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל, ארצות הברית 
 שם עט:  יוסף שרארה, רויטל בק 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 שפות היצירה:  עברית, אנגלית 
 תקופת הפעילות:  1947–2013 (כ־66 שנים)
 צאצאים:  איה קניוק 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (1999)  פרס ברנר (1987)  יקיר העיר תל אביב-יפו (2008)  פרס קוגל (2008)  פרס נשיא המדינה לספרות (1998)  פרס ספיר (2010)  פרס זאב לספרות ילדים ונוער (1980)  קצין מסדר האמנויות והספרות (2012)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב 
 
שלט רחוב יורם קניוק בתל אביב
לוחית זיכרון ליורם קניוק ברחוב ביל"ו 13 בתל אביב
יורם קַנְיוּק (2 במאי 1930 – 8 ביוני 2013) היה סופר, צייר, עיתונאי, תסריטאי ופובליציסט ישראלי.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

קניוק נולד, גדל והתחנך בתל אביב בימים שלפני קום המדינה. משפחתו התגוררה בקריית מאיר ולאחר מכן ברחוב בן יהודה.
אביו, משה קניוק, יליד טרנופול שבגליציה, עלה לארץ מברלין והיה למזכירו האישי של מאיר דיזנגוף ומנהלו האדמיניסטרטיבי הראשון של מוזיאון תל אביב לאמנות בשנים 1932–1948 ו-1950–1962. למד בבית הספר היסודי לדוגמה ולאחר מכן בתיכון חדש. היה חבר בתנועת הנוער המחנות העולים.
ביוגרפיה > מלחמת העצמאות

בנובמבר 1947, בגיל 17 וחצי, פרש מלימודיו בתיכון, הצטרף לשורות הפלמ"ח והתאמן עם הפלוגה הימית (הפלי"ם) בקיסריה. במלחמת העצמאות השתתף במספר קרבות. בקרב נבי סמואל השתתף כחייל בפלוגה ד' של הגדוד הרביעי - "הפורצים" של חטיבת הראל, בפיקודו של יוסף טבנקין, לא בהתקפה על הכפר עצמו אלא בכוח של משוריינים שנשלח כתגבורת. באזור גבעת הרדאר נפגעו המשוריינים והתהפכו בשולי הדרך והלוחמים נפצעו, מפקד פלוגה ד', מיכה פרי עזב את המקום במטרה להזעיק עזרה, אך קניוק וחבריו חשו שהוא מילט את עצמו והפקיר אותם. הוא תיאר אירוע זה בסיפורו "עיטים" ובספרו "תש"ח". שבוע מאוחר יותר השתתף בקרב על מנזר סן סימון ונפצע תוך כדי לחימה בהר ציון. לאחר שהחלים מפציעתו השתתף בהפלגה של אוניית המעפילים לשעבר פאן יורק, שהשיטה ניצולי שואה מאירופה לישראל.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

קניוק למד ציור בבצלאל. בעידודו של מרדכי ארדון המשיך לימודיו במשך כשנה בפריז. לאחר מכן היה ימאי על אונייה בה הפליג לקנדה ואחר כך לניו יורק. הוא שהה כעשר שנים בארצות הברית, שם עסק באמנות ובעבודות מזדמנות. היו לו הרפתקאות רבות - השתתף בחיפושי זהב במקסיקו, חיפש יהלומים בגואטמלה וביקר בבתי הקזינו של לאס וגאס. פקד את הבוהמה הניו יורקית בחברתם של צ'ארלי פארקר, מרלון ברנדו, ג'יימס דין, בילי הולידיי ואחרים. היה לו קשר רומנטי במשך מספר שנים עם הרקדנית לי בקר. החליט לבסוף להתמסר לכתיבה. בשנת 1958 הכיר את מירנדה, בת למשפחה אריסטוקרטית אמריקאית-נוצרית, ושב עמה לישראל. לזוג נולדו שתי בנות, אחת מהן איה, פרסמה את הרומן הראשון שלה בשם "ממלכת האי רצון" בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2017. בשנת 1968 הכיר את יונה וולך וגם איתה קיים קשר רומנטי. ב-1980, לאחר שהתגורר כעשור בשכונת מורשה ברמת השרון, חזר לגור בתל אביב.
ב-1969 השתתף בכתיבת התסריט לסרט "לפני מחר" של הבמאית אלידע גרא.
ב-1981 הוצב במקום ה-15 ברשימת רצ בבחירות לכנסת העשירית. ב-1996 הוצב במקום ה-115 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת הארבע עשרה.
בחודש מאי 2011 ביקש קניוק לשנות את סעיף הדת ברישום שלו במנהל האוכלוסין מ"יהודי" ל"חסר דת", לאחר שנכדו נרשם ככזה, וב-27 בספטמבר של אותה השנה קבע בית המשפט (סגן הנשיא, השופט גדעון גינת מבית המשפט המחוזי בתל אביב) שיש לקבל את בקשתו.
ב-8 ביוני 2013 נפטר קניוק בבית החולים איכילוב מסרטן. הוא תרם את גופתו למדע.
בשנת 2021 נקרא רחוב על שמו בתל אביב.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון במקום בו עמד הבית בו התגורר ברחוב ביל"ו 13.