stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הצבא הסורי
היסטוריה

שורשי הצבא הסורי המודרני מגיעים מצבא הלבאנט שהוקם בשנת 1920 על ידי שלטון המנדט הצרפתי בשטחי סוריה ולבנון. כוח זה מנה כ-8,000 חיילים, לרוב לא סדירים, אשר שימשו בעיקר בתפקידי סיוע לכוחות הצרפתיים באזור, קצינים מדרגת קפטן ומעלה היו לרוב צרפתים. בשנת 1946, כאשר סוריה קיבלה עצמאות, כוחות אלו הפכו הבסיס לצבא הסורי עם הקמת 'החטיבה הראשונה' אשר הורכבה משני גדודי חיל רגלים וגדוד משוריין אחד. בהמשך הוקמו גם חטיבה 2 וחטיבה 3, החטיבות אורגנו לפי שלושת המחוזות שנקבעו בסוריה עם הקמתה; מחוז דרום שמרכזו דמשק, מחוז צפון שמרכזו חלב ומחוז המזרח שמרכזו דיר א-זור.
במאי 1948 הצטרפה סוריה ללחימה כנגד ישראל לצד מדינות ערב נוספות במלחמת העצמאות. מצב הצבא הסורי שנתיים לאחר הקמתו היה קשה, הצבא סבל מבעיות אספקה, אימון, חימוש ומשמעת. עם זאת, במהלך המלחמה הלך הצבא והתרחב לכדי כוח של כ-12,000 חיילים המאורגנים בשלוש חטיבות חיל רגלים וכוח שריון בסדר גודל של גדוד.
כוחות הצבא הסורי פלשו לישראל ב-15 במאי 1948, בעיקר באזור שמדרום לכנרת בעמק הירדן. ב-18 במאי הם כבשו את תחנת המשטרה בצמח ולאחר מספר ימי קרבות כנגד המגינים הישראלים, נפלו גם קיבוץ מסדה וקיבוץ שער הגולן. ב-20 במאי המשיכו הכוחות הסורים מערבה ותקפו את דגניה א' ודגניה ב'. מגיני דגניה א' הצליחו לעצור את אחד הטנקים בסמוך לשער הקיבוץ. הכוחות הסורים התקדמו בסיוע טנקים והפגזה ארטילרית כנגד המגינים הישראלים. הכוחות הישראלים הצליחו לבלום את ההתקפה ובסיוע אש ארטילרית מאזור פוריה, הביאו לאחר יממה של לחימה את הכוחות הסורים לידי נסיגה מרוב השטחים שנכבשו.
לאחר הכישלון בקרב עמק הירדן, עברו הסורים להתקפות נקודתיות, כאשר הותקפו עין גב בצד המזרחי של הכנרת והמושבה משמר הירדן. הכוחות המגינים בעין גב הצליחו לבלום את ההתקפה, אך משמר הירדן נפלה ב-10 ביוני, תושביה נשבו והיא הוחרבה. המשך הלחימה בין ישראל לסוריה התרכז באזור משמר הירדן שבצד המערבי של נהר הירדן.
סוריה סיימה את המלחמה ללא הישגים משמעותיים והצבא היה זקוק לארגון מחודש, אימונים ושרשרת פיקוד ומטה איכותיים כדי להביא אותו לרמה האזורית. עם זאת, לאחר המלחמה ובמהלך שנות ה-50 וה-60, עברה סוריה סדרה של הפיכות וניסיונות הפיכה שברובם שיחק הצבא תפקיד חשוב; כך היה בהפיכה הצבאית של 1949 ו-1951 כאשר עלה משטר צבאי בהנהגתו של הקולונל אדיב א-שישכלי, עד שנפל בהפיכה נוספת בשנת 1954. משום חוסר היציבות הפוליטית במדינה, בין 1958 ל-1961 למעשה אוחדה סוריה עם מצרים, איחוד שפסק עם הפיכה צבאית נוספת. במרץ 1963 לאחר מספר הפיכות נוספות, עלתה לשלטון מפלגת הבעת' הסורית בהנהגה של מספר קצינים ופקידים אזרחיים, לאחר תקופה של חוסר שקט פנים-מפלגתי, ב-1970 תפס את השלטון שר הביטחון דאז חאפז אל-אסד.
במהלך שנות ה-50 התקרבו סוריה וברית המועצות ונחתמו מספר הסכמי סיוע. בדומה למדינות רבות באזור, בהם מצרים, וכחלק ממדיניות של בניית מדינות "חסות" למען אינטרסים סובייטים באזור, ברית המועצות התקרבה מאוד לסוריה כשהיא מעניקה לה תמיכה דיפלומטית, סיוע צבאי נרחב ותמיכה בתחומים נוספים.
היסטוריה > מלחמת ששת הימים

ב-19 השנים שבין מלחמת העצמאות ופרוץ מלחמת ששת הימים ביוני 1967, הצבא הסורי לא השכיל לבצע את השינויים ההכרחיים על מנת להיערך למלחמה הבאה. ערב המלחמה, אורגן הצבא לשלוש 'מג'מועות' (יחידה בעלת מספר חטיבות), יחידות אלו לא היו קבועות ולא תיפקדו עדיין כדיוויזיות. כלל כוחות הצבא מנו חמש חטיבות חיל רגלים, שתי חטיבות שריון, חטיבה ממוכנת, חטיבה להגנת החוף ושש חטיבות חיל רגלים מילואים. בנוסף היו 2–3 רגימנטים של כוחות מיוחדים ו-2 רגימנטים סיור. כלומר סך הכול תשע חטיבות סדירות, שש חטיבות מילואים ו-4–5 רגימנטים קלים.
למרות הגודל הקטן יחסית של הצבא הסורי ערב המלחמה, הושקע רבות בפיתוח של מערכי ביצורים במספר שכבות לאורך הגבול עם ישראל, מהחרמון ועד הירמוך. מבין ביצורים אלו ניתן למנות את המוצבים באזור צפון רמת הגולן והבניאס, בהם תל פאחר ותל עזזיאת; אזור הביצורים במרכז הרמה בית המכס ומצפה גדות; ומוצבי דרום הרמה לאורך מצוקי און והגדה המזרחית של הכנרת.
היסטוריה > מלחמת יום הכיפורים

ב-6 באוקטובר 1973 סמוך לשעה 14:00, החל הצבא הסורי במבצע באדר בתיאום עם צבא מצרים, זאת לאחר מבצע הטעיה נרחב ומוצלח (מבצע ניצוץ). בשנים שבין מלחמת ששת הימים למלחמת יום הכיפורים, התפתח הצבא הסורי לכדי גוף מקצועי ומאומן הרבה יותר, בעיקר הודות לסיוע, הכוונה והדרכה של ברית המועצות. כחלק מתהליך זה, הוכנסו מערכות נשק חדשות לצבא והוא אורגן מחדש לכדי שבע דיוויזיות לוחמות, זאת לצד מערך סיוע ויחידות שונות (בהם ראוי לציין את כוחות הקומנדו שהתפתחו גם הם עד מאד).
פתיחת האש של סוריה לאורך הגבול עם ישראל ברמת הגולן תפסה את צה"ל בהפתעה כמעט מוחלטת ובמצב מוכנות חלקי בלבד. לאחר הרעשה ארטילרית כבדה, התקדמו שלוש דיוויזיות הקו (הדיוויזיה החמישית, התשיעית והשביעית) אל עבר כוחות צה"ל שנערכו לאורך הגבול, אלה כללו שתי חטיבות שריון שניצבו במחלקות ופלוגות לאורך עמדות הטנקים השולטות באזור הגבול ומספר יחידות חיל רגלים שהוצבו במוצבי הקו. שלוש דיוויזיות הקו תקפו את קו הגבול בשישה מאמצים עיקריים (שניים לכל דיוויזיה), כאשר הדיוויזיה הראשונה נותרה בעתודה במטרה לתגבר כל הצלחה בהבקעת ההגנה של צה"ל.
עיקר מאמץ ההגנה של צה"ל התרכז בצפון ומרכז רמת הגולן, משום שאזורים אלו הוערכו כנקודות ההבקעה העיקריות משום הקרבה והתנאים הטופוגרפיים שיאפשרו לצבא הסורי להגיע מהר יותר למרכז הרמה וגשרי הירדן. מנגד, הצבא הסורי תכנן כאמור מספר מאמצים מפוזרים על פני כל קו הגבול וגמישות בבחירת נתיבי הבקעה עיקריים על סמך הצלחות בשטח. לפי כך, ההבקעות המוצלחות התרחשו דווקא בדרום רמת הגולן היכן שהוצבו בעיקר טנקי גדוד 53 ו-74 של עוצבת ברק; סך הכול 24 טנקים במרחב הגבול שבין תל סאקי וחושנייה.
היסטוריה > מלחמת האזרחים בלבנון (1975–1990)

כחלק מהלקחים שלמד הצבא הסורי במהלך מעורבותו בלבנון, אורגנו בשנת 1985 הדיוויזיות הלוחמות של הצבא לתוך שלושה קורפוסים.
היסטוריה > נפילת ברית המועצות עד שנות ה-2000 (1991–2011)

נפילת ברית המועצות, סיום המלחמה הקרה וכך דעיכה בפטרונותה הצבאית של ברית המועצות, הביאו את הצבא הסורי לבחינה מחודשת של הצבא ואופן הפעלתו. אחד השינויים הגדולים שהוכנסו הוא תורת הלחימה של "הקרב הקרוב", זאת במיוחד נוכח עליונות יכולות התמרון והאש של צה"ל.
היסטוריה > מלחמת האזרחים בסוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מבנה > שינוי מבנה הצבא במהלך מלחמת האזרחים

בחודשי הפתיחה של מלחמת האזרחים ב-2011–2012, אלפי חיילים סדירים ערקו משורות הצבא הסורי מה שפגע בכוח הלחימה של יחידות סוריות רבות. בנוסף לכל הלחימה הקשה לאורך מלחמת האזרחים הביאה יחידות רבות להתפרקות של ממש, כדוגמת החטיבה העצמאית ה-61 שהתפרקה למעשה תחת לחץ הלחימה כנגד מורדים באזור הגבול הדרומי של רמת הגולן. נכון לאוקטובר 2015 גודל הכוח הסדיר של הצבא הסורי הוערך בכשליש מגודלו לפני הלחימה – בין 80,000 ל-100,000 חיילים
בסוף שנת 2015 החלה רוסיה לשלוח כוחות צבא ואוויר לסיוע כוחות השלטון הסורי, כחלק משיתוף הפעולה בלחימה בסוריה ונוכח חוסר הסדר הפיקודי, לוגיסטי ומבני בכוחות השלטון - הוקמו שני קורפוסים חדשים; הקורפוס הרביעי שאיחד מספר יחידות פרא-צבאיות ושלוש דיוויזיות חדשות שהוקמו (ה-2, ה-6 וה-8); וקורפוס התקיפה החמישי שאיגד את יחידות המתנדבים ויחידות סיוע ממדינות האזור.
אמצעי לחימה

אמצעי הלחימה המשמשים את הצבא הסורי מקורם לרוב ממדינות הגוש הסובייטי לשעבר, כאשר חלקים נרחבים בציוד הלחימה היבשתי מיושן ונמצא בשירות הצבא מתקופת המלחמה הקרה.
רכבים קרביים משוריינים: סך הכול כ-10,885 רכבים.[ דרוש מקור]
4,950 טנקי מערכה (כ-1,150 באחסון). מהם כ-2,250 מסוג T-55, ‏1,700 מסוג T-72, ו-1,000 מסוג T-62.
1,125 רכבי סיור משוריינים (מסוג BRDM-2).
2,950 נגמ"שי לחימה (כ-500 באחסון). הם כוללים את ה-BMP-1 עם כ-2,600 כלים וה-BMP-2 עם 350 כלים.
1,860 נגמ"שים. הם כוללים את ה-BTR-152 (‏300 כלים), ה-BTR-40 (‏100), ה-BTR-50 (‏550), ה-BTR-60 (‏650), ה-BTR-70 (‏550), ה-MT-LB (‏560), ה-OT-62 TOPAZ (‏560) וה-OT-62 SKOT (‏300 כלים).
ארטילריה נגררת מעל 4,815 כלים. הם כוללים תותחי שדה, מרגמות נגררות ותותחי הוביצר בקטרים שונים.
ארטילריה מתנייעת סך הכל כ-1,136 רכבים. בעיקר מסוג 2S1 'גווזדיקה' (122 מ"מ).[דרוש מקור]
מערכות נשק נגד טנקים מעל 6,890 מערכות.[דרוש מקור]
ארטילריה רקטית רב-קנית מעל 500 כלים.[דרוש מקור]
מערכות טילי קרקע-אוויר מעל 4,235 מערכות.[דרוש מקור]
דרגות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

סדירים ונגדים

| סמל | אין |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| דרגה | ג'ונדי | ג'ונדי-אוול | עריף | רקיב | רקיב-אוול | רקיב-תאני | מֻסיד | מֻסיד-תאני | מֻסיד-אוול |  |
| שם בערבית | جندي | جندي أول | عريف | رقيب | رقيب أول | رقيب ثاني | مساعد | مساعد ثاني | مساعد أول |  |
| מקבילה בצה"ל | טוראי | טוראי ראשון | רב-טוראי | סמל | סמל ראשון | רב-סמל מתקדם | נגד ג' | נגד ב' | נגד א' |  |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

דרגות קצונה
סמל: 
| דרגה | מֻלאזם | מֻלאזם-אוול | נקיב | ראא'ד | מֻקדם | עקיד | עמיד | לִואא' | עמאד | עמאד-אוול | מֻשיר |  |
| שם בערבית | ملازم | ملازم أول | نقيب | رائد | مقدم | عقيد | عميد | لواء | عماد | عماد أول |  |  |
| מקבילה בצה"ל | סגן משנה | סגן | סרן | רב-סרן | סגן-אלוף | אלוף-משנה | תת-אלוף | אלוף | רב-אלוף | אין | אין |  |
לקריאה נוספת

פסח מלובני, מצפון תפתח הרעה: צבא סוריה - עלילותיו ומלחמותיו - מבט מדמשק, תל אביב: המכון לחקר מלחמות ישראל, 2014
הערות שוליים

↑  Sh, Assad Appoints Chief of Staff After 4 Years of Vacancy - The Syrian Observer, ‏2022-05-02 (באנגלית אמריקאית)
↑  מלובני, 2014, עמ' 57
↑  אהוד יערי, ‏על הכוונת: החטיבה הסורית שמגנה על הגולן, באתר ‏מאקו‏, 23 ביוני 2014
↑  Abdulrahman al-Masri, "Analysis: The fifth corpse and state of the Syrian Army", Janurary 11, 2017, NewsDeeply.
↑  דו"ח המרכז לחקר המזרח התיכון קרנגי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007401868105171  LCCN: nr91023175  VIAF: 158714880   WorldCat (עם VIAF): 158714880 
הטנק בדגניה – טנק רנו R-35 סורי בקיבוץ דגניה א' שננטש בקרבות מלחמת העצמאות
מוצב תל עזזיאת – חלק ממערך הביצורים שהקימו הסורים לאורך הגבול ברמת הגולן, בשנים שקדמו למלחמת ששת הימים
קציני הצבא הסורי, ינואר 2012
חיילים סורים עם מערכת מילאן נגד טנקים במהלך מלחמת לבנון, 1982
מבצע ענבי זעם

מבצע "עִנְבֵי זַעַם" (כשמו של ספר מאת ג'ון סטיינבק) הוא מבצע צבאי שביצע צה"ל בדרום לבנון במשך 17 יום בין 11 באפריל ל-27 באפריל 1996, בעקבות ירי רקטות של ארגון חזבאללה לכיוון יישובים בגבול הצפון. במהלך המבצע ישראל ביצעה מעל 1,100 גיחות אוויריות וירתה כ-25,000 פגזים. כ-639 רקטות של החזבאללה נורו לעבר יישובים בצפון ישראל. ב-27 באפריל הושג הסכם הפסקת אש בין הצדדים. היה זה המבצע הנרחב והארוך ביותר שנערך בתקופת המערכה ברצועת הביטחון.
רקע > גישת צה"ל לזירה הלבנונית

במשך שנים, ההתייחסות למערכה ברצועת הביטחון כאל לוחמה בביטחון שוטף, הגבילה את צה"ל בלימוד שדה הקרב, התנהלות האויב והטקטיקה שלו, והאריכה משמעותית את תהליך הלימוד של הזירה. מערך המודיעין לדוגמה, היה בעל ידע דל בדבר ארגון חזבאללה ומערך הפעילות שלו, כך שמאות הפשיטות שנערכו נגד המחבלים הפיקו תוצאות דלות ובסופו של דבר לא פגעו משמעותית בתשתית הטרור של הארגון. צה"ל חווה שחיקה בזירה הלבנונית, דרך חזרה על אותם נתיבי תנועה פעם אחר פעם, מה שאפשר לחזבאללה לבצע מארבים לכוחות צה"ל, דרך התעסקות בפרטים הטקטיים ומעט מאוד עשייה והתקדמות ברמה האסטרטגית וגם דרך הזנחה של הזירה הלבנונית בידי הדרג המדיני, שבמשך שנים התייחס אליה כאל המצב המיטבי ופעל לשמר את הסטטוס קוו. לפי חוקר ההיסטוריה הצבאית ד"ר רס"ן ישראל בן-דור: "חוליות החזבאללה הקטנות נהנו מהיתרונות של ניידות ומהירות, זיהו את כוחות צה"ל בטרם עת, ולכן לרוב הם הפתיעו במכת האש הראשונה וגרמו לכוחות צה"ל אבדות כבדות. גם עבודת המודיעין סבלה מהשאיפה להימנע מסיכונים."
בשנים 1994 ו-1995 התמנו עמירם לוין לאלוף פיקוד צפון ואמנון ליפקין-שחק לראש המטה הכללי, ושינו את הגישה האסטרטגית של צה"ל בהתייחס למערכה ברצועת הביטחון. עם מינויו לרמטכ"ל, שינה ליפקין-שחק את גישת ההתייחסות לזירה הלבנונית מביטחון שוטף למלחמה לכל דבר. הוא הזרים משאבים ללמידה מדוקדקת יותר של שיטות הלוחמה של חזבאללה, להכנות לקראת פעולות רחבות ולחדירה מודיעינית מאחורי המערך של המחבלים. במסגרת ההכנות הללו הורה הרמטכ"ל להקים מחדש את יחידת אגוז, יחידה מובחרת שהתמקצעה בפעילות טקטית ובהתחקות אחר שיטות הלחימה של חזבאללה. רא"ל ליפקין-שחק ואלוף לוין רצו להביא למהפך במשוואה של המאבק מול חזבאללה דרך פיתוח שיטות לוחמה חדשות ותורת לחימה. ליפקין-שחק ולוין העניקו תמיכה גם לחשיבה מחוץ לקופסה של מפקדים בשטח, וגיבו אותם בנקיטת יוזמה. כתוצאה מגישה זאת, ב-1995 כוחות צה"ל שברו שיא בחיסול מחבלים של חזבאללה, כאשר חלק גדול מהפעולות נעשו בידי היחידות המובחרות כגון אגוז ומגלן.
רקע > ההסלמה שקדמה למבצע > הכנות למבצע

בהכנות למבצע רחב היקף בלבנון, היו גישות חלוקות בין פיקוד הצפון למטה הכללי. בעוד בפיקוד הצפון הייתה ההערכה כי שורש הבעיה הוא בחזבאללה, ועל כן במבצע רחב היקף ניתן לרסק את ארגון הטרור ולשנות את המשוואה הביטחונית בזירה הלבנונית למספר שנים הבאות, במטה הכללי התייחסו לתמונה האסטרטגית רבתית, לפיה לבנון כולה נתונה בידיים של סוריה, עמה מנהלת ישראל משא ומתן לשלום. כדי לעצור את הטרור של חזבאללה, יש להפעיל לחץ על סוריה וממשלת לבנון הסרה למרותה. לפיכך, במטה הכללי נתנו חשיבות פחותה לפגיעה בחזבאללה עצמו. המשמעות האופרטיבית הייתה שבפיקוד הצפון תמכו בפעולה קרקעית נרחבת, בעוד הרמטכ"ל התנגד לכך משני טעמים: ראשית כיוון שהפחית בחשיבות האסטרטגית של פגיעה בחזבאללה גופה, ושנית, כיוון שברמה הטקטית העריך שכוחות היבשה, במיוחד כלי רכב ממוכנים ושריון, לא יתפקדו בצורה מיטבית בשטח ההררי הלבנוני. לפי גישת המטה הכללי, המבצע תוכנן להפעיל כמה שיותר לחץ על לבנון ודרך כך על הפטרון סוריה, כדי שזאת תוביל לבלימה מסוימת של הפעילות החבלנית של חזבאללה.
לגבי התוצאות הכדאיות למבצע, בכירי המטה הכללי היו חלוקים בדיונים. היה מובן כי המבצע יסתכם בהסדר הבנות מדיני, ולא בהכרעה צבאית שתמוטט את חזבאללה. בעוד האלוף לוין תמך בהסכם הבנות בכתב, שיהיה מחייב יותר מהסכם ההבנות בעל-פה של מבצע דין וחשבון, עוזר ראש אג"ם אלוף איתן בן-אליהו טען שהסכם כללי ככל הניתן יאפשר מרחב פעולה גדול לצה"ל בהמשך הדרך. מתאם פעולות הממשלה בלבנון, אורי לוברני, תמך בסיום המבצע בעצירה חד-צדדית של צה"ל, וללא הסכם הבנות עם חזבאללה, מהלך שיחליש את מעמדו של הארגון ברמה המדינית. מבחינת הדרג המדיני, ראש הממשלה ושר הביטחון פרס רצה לבלום את הירי מלבנון, ולא תכנן להרחיב את המבצע לשם השגת תוצאות צבאיות גדולות או תוצאות מדיניות שישפיעו על השדה האסטרטגי במשא ומתן המדיני. "אינני רוצה ליצור ציפיות מוגזמות", אמר פרס, "הפסקת אש תיחשב להישג בעיני".
מפקד חיל האוויר דאז, האלוף הרצל בודינגר, עמד על מטרת המבצע: "הרעיון שעמד מאחורי מבצע 'ענבי זעם' הוא יצירת התנאים הטובים ביותר עבור הדרג המדיני, בבואו למשא ומתן עם הלבנוניים והסורים. הדרך למימוש רעיון זה הייתה תקיפת תשתיות, כדי ליצור נזק כלכלי שילך ויגדל עם הזמן, ויתחיל להשפיע על התושבים ועל ממשלת לבנון. במקביל, הוחלט שלא יכול להיות מצב בו תסבולנה שתי ממשלות, לבנון וסוריה, ואילו החזבאללה, שבגללו החל המבצע, ייצא בלי שריטה. לכן נקבע כי כל מקום שידוע בזיקתו לחזבאללה והתפנה מאזרחים - ייהרס." ישראל ניסתה להפעיל לחץ על ממשלת לבנון, שבתורה תלחץ על סוריה, שבפועל ממשלת לבנון פעלה בחסותה, להביא את החזבאללה להפסקת אש. את חזית הלחימה ניהל אלוף פיקוד הצפון, עמירם לוין, כאשר תחתיו פעל תא"ל גיורא ענבר, מפקד יחידת הקישור ללבנון. הזירה חלקה בין גזרה מערבית, באחריות עוצבת הגליל, וגזרה מזרחית, באחריות עוצבת הגולן. המבצע החל בשעות הבוקר של 11 באפריל 1996. העילה ליציאה למבצע הייתה מטח הפגזה של חזבאללה על קריית שמונה ב-9 באפריל שבו נפצעו 36 תושבים.
מהלך המבצע > מבצעי איכות

במהלך כל אותה התקופה המשיך חזבאללה לירות קטיושות לעבר שטח ישראל כאשר צה"ל הגיב בירי על מתקני השיגור. ההתקפות של צה"ל על משגרי הטילים והשימוש הרב בפגזים לא הצליח להביא לעצירת הירי הרקטי של חזבאללה. מבחינת הפיקוד של צה"ל היה לישראל טווח זמן לקיום המבצע לפי הצורך, והיא לא נדרשה למהר. להפך, כדי שהמבצע ישיג את מטרותיו, נדרש זמן כדי שייווצר לחץ של פליטים לבנונים בביירות ועד שהבירוקרטיה הסורית תפעיל לחצים על החזבאללה ותסכים לדרישות הדיפלומטיות של ישראל. במקביל לא היה לחץ בינלאומי כבד על ישראל עם יציאתה למבצע, וגם העורף האזרחי צידד ביציאה למבצע, ועל כן לא התקיים לחץ זמן. כבר בתחילת המבצע העריך אמ"ן שיש צורך בפעולה ארוכה לשם הצלחת מטרות המבצע: "צריך זמן גם כדי שתהיה מסה קריטית של אזרחים בביירות וגם כי מנגנוני קבלת ההחלטות בביירות ובדמשק פועלים לאט."
במבצע פעלו גם כוחות מיוחדים של צה"ל במבצעים חשאיים בעומק לבנון. במבצעים אלו בלטו במיוחד יחידת אגוז, עליה פיקד ארז צוקרמן שאף הוביל ארבע פעולות של היחידה בעומק לבנון במהלכו, סיירת גולני, יחידת מגלן, עליה פיקד רוני בלקין, ויחידת שלדג בפיקודו של סא"ל גל הירש, שאף קיבלה על פעילותה במבצע את צל"ש הרמטכ"ל. היחידות המיוחדות הרבו במבצעים בעומק לבנון, בעיקר לשם ציד מחבלים ופגיעה בתשתיות של ארגון הטרור. שיטות הפעולה שלהן התאימו לחדירה לעמדות בעורף החזבאללה. כמו כן, הפעילות של היחידות המיוחדות נועדה גם כדי להעביר מודיעין מדויק מהשטח לחיל האוויר לשם הפעולות הכירורגיות. לוחם מגלן תיאר, שנים מאוחר יותר, את הפעילות: "אנחנו תופסים עמדות תצפית במקומות שולטים, ומאומנים לשהות בשטח ימים ארוכים. המטרה היא לאתר כוחות אויב ולהפנות אליהם אש אווירית וארטילרית באופן מדויק, ולהשמיד כל מטרת אויב שנמצאת בשטח."
מהלך המבצע > מבצעי איכות > תקרית כפר קאנא

ב-18 באפריל ירתה סוללת תותחנים צה"לית "אש לחילוץ" לטובת כוח מיחידת מגלן, אשר הובל על ידי רס"ן נפתלי בנט, שהיה בפעילות באזור כפר קאנא ונתקל במארב. דובר צה"ל דיווח שנורתה אש מרגמות סמוך למתחם של האו"ם, בו הסתתרו אזרחים וביניהם ילדים רבים ושצה"ל השיב לשם אש. סרט לבנוני אף תיעד מורים לבנונים אשר אימתו את הדבר וטענו שחיילי חזבאללה העוינים אותם ירו מהמקום בכוונה תחילה[דרוש מקור]. בעת ירי "אש לחילוץ", טווח הביטחון מוקטן, וארבעה פגזים פגעו בריכוז של פליטים ובכוח האו"ם ששהה בבסיס הסמוך. לפי מקורות לבנוניים, מההפגזה נהרגו 102 אזרחים ביניהם ילדים רבים, ו-100 נפצעו, מתוכם ארבעה חיילים מהאו"ם.
צוות של דובר צה"ל שניתח את התמונות פקפק באמיתות היקף הנפגעים והפגיעות, וטען שחלק מהצילומים נראים כזיוף מכוון[דרוש מקור]. משה תמיר, שבזמן המבצע כיהן כקצין המבצעים של פיקוד צפון ואף ישב בחדר המצב של הפיקוד שניהל את המבצע, טען בספרו מלחמה ללא אות שמניתוח כל הצילומים והמידע שברשותו - ישנה סבירות גבוהה שחלק ניכר מהאזרחים לא נהרגו מהפגזים אלא מקרבות בין חיילי האו"ם של המחנה לבין המחבלים שנסו אליו כדי להתגונן מההפגזות.
באותו יום הותקפו גם מטרות אחרות באזור אל-נבטיה שם נהרגו 11 אזרחים נוספים, ביניהם אישה ושבעת ילדיה. ישראל הביעה צער על הפגיעה בחפים מפשע אך ההרג עורר בעולם תגובות נזעמות והחל לחץ בינלאומי להפסקת המבצע. בעקבות האירוע בכפר קאנא, אמר ראש הממשלה שמעון פרס במסיבת עיתונאים: "אנו מאוד מצטערים אך איננו מתנצלים".
הזירה המדינית

ב-15 באפריל דנה מועצת הביטחון של האו"ם בפעולותיה של ישראל. ככלל הייתה הבנה למניעיה של ישראל, והמועצה ניסתה לגשר בין הצדדים על מנת להפסיק את העימות. ממשלת לבנון הסכימה לחזור להבנות דין וחשבון, חזבאללה מצדו לא היה מוכן לפנות למשא ומתן, וישראל הצהירה שהפסקת המבצע תלויה בהפסקת ירי הקטיושות לעבר גבולותיה. צרפת גינתה את הפגיעה הישראלית בתשתיות אזרחיות לבנוניות, וגם מפקד צד"ל, אנטואן לאחד, התנגד לתקיפת התשתיות בבירות שפגעו בתושביה הנוצרים. במקביל החלה ארצות הברית במאמצי תיווך, אותם ניהל מזכיר המדינה וורן כריסטופר. סוריה וחזבאללה הציגו עמדה אחידה במגעים, והתנגדו להסכם הבנות בכתב, כפי שדרשה ישראל.
מיד לאחר תקרית כפר קאנא, הנשיא האמריקאי ביל קלינטון שלח את מזכיר המדינה כריסטופר למסע דילוגים נוסף במזרח התיכון. נוכח הלחץ הבינלאומי שנוצר, ראש הממשלה ושר הביטחון שמעון פרס הורה על הפסקת אש חד צדדית. למחרת ההצהרה הישראלית על הפסקת האש, חזבאללה פתח במטח רקטי שהיה כפול מהממוצע בימים הקודמים. הציפייה הייתה בפיקוד הדרג הצבאי שלאחר המטח ינצור ארגון הטרור את האש ויכנס למשא ומתן שבסופו תושג רגיעה בת מספר חודשים. אלא שלא כך היה הדבר, וחזבאללה המשיך בירי רקטי לעבר יישובי צפון ישראל גם בימים הבאים. נוצר הרושם שהמבצע נקלע למבוי סתום. נוכח הלחץ הדיפלומטי לא יכלה ישראל להרחיב את הפגיעה בתשתיות, והרמטכ"ל ליפקין-שחק התנגד להסלמת המבצע דרך פעולה קרקעית רחבה עקב דמותו של האויב, ארגון גרילה חבלני ולא צבא סדיר: "אנחנו לא נלחמים פה בצבא סדיר, אין לו קו הגנה ואין לו קו עצירה, שבהבקעתו נכשל החזבאללה. כיבוש השטח לא יביא להפסקת הקטיושות אלא הם יירו מיותר רחוק, ואז ניסוג והם יגידו שברחנו. אם נכנסים זה כדי לסרוק בית-בית ולפוצץ בתים חשודים." הרמטכ"ל הוסיף בדיוני המטה הכללי להבהיר שבמערכה מוגבלת כפי שמתקיימת במבצע, לא ניתן להגיע להכרעה, והמשתנה המרכזי הוא הסיבולת והעמידה של תושבי ישראל נוכח לחצים ונוכח עימות מתמשך ולוחמת שחיקה.
הזירה המדינית > סיום המבצע והסכם הפסקת האש

ב-25 באפריל התקבלה במועצת הביטחון של האו"ם החלטה שכללה גינוי מפורש לישראל, ודרישה להפסיק את הפעילות בדרום לבנון. ישראל המשיכה בפעילות יומיים נוספים, והמבצע הסתיים בחתימת הסכם הבנות חדש בין ישראל, סוריה ולבנון ב-27 באפריל 1996 (הבנות ענבי זעם). למעשה הייתה זאת היענות למטרה המקורית של מדינת ישראל ביציאתה למבצע.
במהלך המבצע נורו לעבר שטח ישראל 777 רקטות, מהן נפגעו 24 אזרחים ו-31 חיילים. קצינים בפיקוד הצפון, ובהם משה תמיר, העריכו כי כשם שאירע בעקבות הבנות דין וחשבון, למעשה חזבאללה הוא המרוויח האמיתי מהבנות מבצע ענבי זעם, משום שלמעשה אשרר את הלגיטימציה לפעולותיו ולא חל פיחות במוטיבציה שלו לבצע פעולות כנגד חיילי צה"ל ויישובי הצפון. מועצת הביטחון של האו"ם קראה להסכם הפסקת אש ב-18 באפריל 1996, בהחלטה 1052. לבסוף הסכם הפסקת האש נכנס לתוקפו ב-04:00 ב-27 באפריל. הסכם הפסקת האש כלל מספר סעיפים עיקריים:
איסור מוחלט של ירי קטיושות או נשק אחר משטחי לבנון לתחומי מדינת ישראל.
איסור על צה"ל וצד"ל לפגוע באזרחים בשטח לבנון.
צה"ל וצד"ל לא יתקיפו אזורי אוכלוסייה ותשתיות בלבנון ושטחים אלו לא ישמשו לצורך פגיעה בישראל.
תוקם ועדת מעקב שתפקח על ביצוע ההסכם ותורכב מנציגי ארצות הברית, ישראל, סוריה, לבנון וצרפת.
להלן מסמך ההבנות שהוסדר בתיווך אמריקאי (מתורגם לעברית):
חזבאללה בתקופת המבצע

בבחירות 1996 זכתה המפלגה ב-7 מנדטים ובעוד שלושה חברי פרלמנט אוהדים בלבד. הארגון פרס רשת של שירותי רווחה בדרום לבנון ובמקומות אחרים, וראה את עצמו כמגן השיעים. לאחר מבצע "ענבי זעם" היה הראשון שהתייצב כדי לשקם את בתיהם של הנפגעים שנאלצו לנטוש את ביתם, כתוצאה מן המבצע ולנדוד צפונה. הוא הכריז אז על "ג'יהאד השיקום" ובנה מחדש 5,000 בתים ב-82 כפרים, תוך שיקום יסודי של התשתית אשר נפגעה. התוצאה הייתה שתשתית התמיכה האזרחית בחזבאללה נשמרה ואף התחזקה כתוצאה מהמבצע.
ראו גם

רצועת הביטחון
צבא דרום לבנון
מבצע דין וחשבון
מלחמת לבנון הראשונה
מבצע חוק וסדר
לקריאה נוספת

אהד לסלוי, ‏מבצע "ענבי זעם", יסודות ‏2, 2020
Rosmary Hollis and Nadim Sheadi, Lebanon on Hold London: The Royal Institute of International Affairs 1996
מיכאל ששר, הביצה הלבנונית: משל"ג לענבי זעם ירושלים: הוצאת ששר 1996
גל הירש, "סיפור מלחמה סיפור אהבה", הוצאת ידיעות אחרונות, 2009, עמודים 112–124.
משה תמיר, מלחמה ללא אות, מערכות, 2005, עמודים 132–140.
ליאור אבני, "מיקוח אילם בין מדינה לארגון תת-מדינתי: ישראל וחזבאללה מהבנות "דין וחשבון" ועד "ענבי זעם" 1993-1996" פוליטיקה 21 (קיץ 2012) עמודים 4–33
הערות שוליים

1 2   ישראל בן דור, רס"ן בדימוס, היסטוריון, חוקר עצמאי, עוסק במחקר ובעריכת ספרים בהיסטוריה., לבנון איננה "משולש ברמודה" – מהו "סינדרום לבנון" וכיצד ראוי להתמודד עימוֹ - ד"ר רס"ן (בדימוס) בן דור, באתר צה"ל, 1 באוקטובר 2019
↑  אייל זיסר, לבנון דם בארזים: ממלחמת האזרחים עד מלחמת לבנון השנייה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009, עמ' 218
↑  חסר תאריך מדויק
↑  ריאיון עם מפקד חיל האוויר האלוף הרצל בודינגר, כפי שהתפרסם בביטאון חיל האוויר מאפריל 1996, כפי שהועלה בפורום צבא וביטחון של אתר פרש.
↑  אהד לסלוי, מבצע "ענבי זעם" (ציטוט מופיע בעמוד 2, מתוך סיכום דיון מטכ"ל, 1995.7.10), באתר "יסודות" - עיונים בחקר ההיסטוריה של צה"ל, מחלקת ההיסטוריה של צה"ל, ‏2020
1 2  עפר שלח, עונש ועוד עונש, עד שהפלסטינים יבינו, באתר nrg‏, 2 בינואר 2009.
↑  לסלוי, מבצע "ענבי זעם" (עמ' 4–5), באתר יסודות, ‏2020
1 2  מלחמות ומבצעים: מבצע "ענבי זעם", באתר חיל האוויר
↑  אביחי בקר, מלחמות ישראל, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2001
↑  דניאל סובלמן, ניהול סכסוך בין מדינה לשחקן לא-מדינתי באמצעות כללי משחק: יחסי ישראל חזבאללה ,2006-1993 חיבור לשם קבלת תואר דוקטור לפילוסופיה, האוניברסיטה העברית, עמ' 146.
↑  מבצע ענבי זעם, באתר חיל התותחנים ועמותת יד לתותחנים
↑  לסלוי, מבצע "ענבי זעם" (עמ' 11), באתר יסודות, ‏2020
↑  עפר שלח ויואב לימור, "שבויים בלבנון, האמת על מלחמת לבנון השנייה", הוצאת ידיעות ספרים, 2007, עמוד 132.
↑  עפר שלח ויואב לימור, "שבויים בלבנון, האמת על מלחמת לבנון השנייה", הוצאת ידיעות ספרים, 2007, עמוד 358.
↑  תעודת הערכה מטעם אלוף פיקוד הצפון לסיירת גולני, מתוך האתר הרשמי של סיירת גולני.
↑  אליענה שפר, נפתלי בנט מדבר על הכל: על ביבי, על הטייקונים ועל יוקר המחיה, באתר nrg‏, 28 באוקטובר 2012.
↑  שלום ירושלמי, המאבקים של יאיר לפיד מול נערי האוצר, באתר nrg‏, 29 במרץ 2013.
↑  איל דורון, הדס ועופר רגב, "בהשקט ובבטחה - מורשת  יחידת מגלן", פורת הוצאה לאור, מאי 2012, עמודים 61-63.
↑  גל הירש, "סיפור מלחמה סיפור אהבה", הוצאת ידיעות אחרונות, 2009, עמוד 124.
↑  יואב לימור ואלון בן–דוד*, מקום שלישי: שלדג, באתר ynet, 14 בפברואר 2008
↑  עקיבא ביגמן, נפתלי בנט וכפר קאנא: הסיפור האמתי, באתר מידה, ‏5 בינואר 2015
↑  משה תמיר, "מלחמה ללא אות", מערכות, 2005, עמודים 135-137.
↑  כתבה בערבית על תמונות מ"טבח כפר קנא" שלא הוצגו לתקשורת
↑  לסלוי, מבצע "ענבי זעם" (עמ' 13), באתר יסודות, ‏2020
↑  עפר שלח, נקודת רתיחה, באתר nrg‏, 9 בדצמבר 2011.
↑  מסמך הבנות לסיום מבצע "ענבי זעם" (Israel - Lebanon Ceasefire Understanding), ‏26 באפריל 1996
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561244205171  LCCN: sh97003316 
רא"ל אמנון ליפקין-שחק עם אל"ם בני גנץ, מח"ט צנחנים, בתרגיל חטיבתי, 10 במאי 1996 (צילום: דובר צה"ל).
מטוס קרב F-16 פייטינג פלקון חוזר מהפצצת מטרות חזבאללה, 16 באפריל 1996 (אוסף דן הדני).
חיילי חיל התותחנים מטעינים פגזים במהלך המבצע (אוסף דן הדני).