stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוכל-כול
בעלי חיים

בין היונקים נכללים מיני קיפודיים, חזיריים, דלשינאים, מכרסמים רבים כמו עכבר, חולדה, סנאי ואוגר, רוב הפרימטים לרבות האדם וכמה יונקי כיס. בסדרת הטורפים נכללים רוב הדוביים, מספר כלביים כמו שועל, תן וזאב הרעמה, ראקוניים שונים, גחניים ופנדה זנובה. ישנם עופות רבים אוכלי כול, זוחלים כמו לטאות, איגואניים, חרדוניים וכמה צבים וגם דגים שונים, כמו קרפיוניים, שפמנונאים, שפתוניים וגמבוזיים.
חסרי חוליות שונים אוכלי כול כוללים מיני סרטנאים, מרבית החרקים ביניהם זבובאים, נמלים וצרעות וחיפושיות רבות. גם כמה תולעים ורכיכות כמו חשופיות ושאר חלזונות ניזונים הן מהחי והן מהצומח.
ראו גם

טורפים – בעלי חיים הניזונים מבעלי חיים אחרים.
מסוקרניבורים – טורפים שתזונתם מכילה 30 עד 70% בשר והם אוכלי-כול.
היפוקרניבורים – טורפים שתזונתם מכילה פחות מ-30% בשר והם אוכלי-כול.
אוכלי-צמחים – בעלי חיים הניזונים ממזון מן הצומח.
הערות שוליים

↑  האבולוציה של הדב הצמחוני, באתר מכון דוידסון
| התנהגויות אכילה בעולם החי |
| --- | --- | --- |
| אוכלי בשר (היפרקרניבורים • מסוקרניבורים • היפוקרניבורים) | אוכלי חרקים • אוכלי נמלים • אוכלי דגים • אוכלי עופות • אוכלי רכיכות • אוכלי תולעים •  אוכלי נחשים • אוכלי ביצים • אוכלי אדם •  קניבלים • אוכלי נבלות • אוכלי קשקשת • מוצצי דם • הרג עודף |  |
| אוכלי צמחים | לוחכי עשב • לוחכי עלים • אוכלי פירות • אוכלי עלים • אוכלי פרחים • אוכלי זרעים • יונקי צוף • אוכלי אצות • אוכלי עצה |  |
| אחר | אוכלי כול • חומסנים • מתקפת זלילה • אוכלי צואה • אוכלי פלנקטון • אוכלי פטריות • אוכלי רקבובית • ניזוני קרקעית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4256952-7
אברהם מלמט

| --- | --- |

 לידה:  26 בינואר 1922 וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 פטירה:  21 בינואר 2010 (בגיל 87)
 ענף מדעי:  היסטוריה, מקרא
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 תלמידי דוקטורט:  בוסתנאי עודד 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד באוניברסיטת וינה
 תרומות עיקריות
 חקר תקופת המקרא, מארי
 
אברהם מלמט (26 בינואר 1922 - 21 בינואר 2010) היה היסטוריון של תקופת המקרא ופרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים. מלמט התמחה בחקר תרבות שבט יהודה ושבטי ישראל, וחיבר מספר מאמרים חדשניים על תרבות מארי בפרספקטיבה אובייקטיבית והשוואתית ביחס לשבטי ישראל.
ביוגרפיה

מלמט נולד לנתן ולאה מלמט בווינה ב-26 בינואר 1922. אביו, שהיה ציוני וחבר בציונים כלליים א', היה סוחר טקסטיל. אימו, שהייתה משכילה ואשת החברה הגבוהה, הייתה עיתונאית עצמאית. בסתיו 1935 עלתה המשפחה לארץ. בתחילה גרו תקופה קצרה בחיפה, ולבסוף עברו לגור לשיכון קבע בתל אביב.
בשנת 1941 החל לימודי לשון עברית, תנ"ך והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. במקביל, התגייס בשנה זו לחי"ש. במסגרת השירות יצא לאימונים בסופי שבוע בקריית ענבים, וכמו כן לקח חלק בפעילות הברחות נשק. בשנת 1946 סיים את לימודיו לתואר מוסמך, ובשנת 1947 החל לעבוד על עבודת הדוקטורט, בהנחייתו של פרופ' בנימין מזר מהאוניברסיטה העברית.
עם הקמת צה"ל במהלך מלחמת העצמאות, התגייס מלמט ושירת כקצין גאוגרפיה והיסטוריה צבאית.
בשנת 1950 השלים את עבודת הדוקטורט, תחת הכותרת "הארמים באזור ארם נהריים והתהוות מדינותיהם". הוא יקבל את התואר בשנת 1952.
בשנת 1951 נישא לנעמה שניידרמן ולימים נולדה בתם היחידה טליה. בשנת 1952 עברה משפחת מלמט להתגורר בשיקגו, ארצות הברית, למשך שנתיים, במסגרת עבודת פוסט דוקטורט במכון ללימודי המזרח הקדום (Oriental Institute), אשר באוניברסיטת שיקגו. ב-1954, עם שובו לארץ, חזר מלמט לעבוד באוניברסיטה העברית, ומונה לחבר סגל זוטר. בשנים אלו הרצה מלמט במספר מוסדות השכלה גבוהה, ביניהם ניתן למנות את האוניברסיטה העברית, סמינר הקיבוצים, סמינר למדריכי עליית הנוער של הסוכנות היהודית, אוניברסיטת חיפה בה לימד במשך 20 שנה (1955–1975) ועוד.
ב-1961 יצא לשנת שבתון במחלקת המזרח הקרוב באוניברסיטת פילדלפיה. בשנת 1964 התמנה לוועד המנהל של החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, בה שירת במשך כ-40 שנה. באותה שנה התקבל בתור פרופסור שלא מן המניין באוניברסיטה העברית, וב-1970 התקבל כפרופסור מן המניין, והתמנה לראש החוג להיסטוריה של עם ישראל.
ב-1974 נתמנה כחבר ועד של החברה הישראלית להיסטוריה צבאית, ושנתיים לאחר מכן נשלח לייצג את החברה בקונגרס בינלאומי להיסטוריה צבאית בטהראן. באותה שנה גם קיבל הזמנה להצטרף לשורות האקדמיה האוסטרית למדעים כחבר מן המניין, והשיב בחיוב.
בשנים 1976-1977 יצא לשבתון באוניברסיטת אוקספורד, בשנים 1985-1986 באוניברסיטת ייל ובשנת 1991 באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1991 הפסיק לעבוד באוניברסיטה העברית וזכה למעמד של פרופסור אמריטוס, ובמקביל המשיך במחקר אקדמי והוסיף לפרסם מאמרים. בשנים שלאחר מכן המשיך מלמט להרצות במקומות שונים בארץ ובעולם, דוגמת ה-Jewish Theological Seminary בירושלים בשנים 1995-1998.
בשנת 2002 הוענק לפרופ' מלמט תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת וינה..
בנוסף, מלמט היה חבר במספר אקדמיות זרות נוספות: האגודה המדעית של ריינלנד-ווסטפליה (Nordrhein-Westfälische Akademie), בגרמניה; האקדמיה למחקר יהודי של ארצות הברית (The World of Jewish Academy of Sciences) (חברות של כבוד); Society of Old Testament Studies, באנגליה; Society of Biblical literature, בארצות הברית; והארגון המקראי בדרום אפריקה (חברות של כבוד).
מחקריו

תחום המחקר העיקרי בו עסק מלמט הוא תקופת המקרא. מחקריו פורסמו בכ-300 מאמרים ו-8 ספרים. מלמט השתייך לזרם אשר חקר את המקרא באופן ביקורתי, ונחשב לפורץ דרך בתחום זה. במסגרתו, עשה שימוש במתודולוגיה השוואתית בין המקרא למקורות מידע נוספים, ביניהם מתחומי הפסיכולוגיה, הסוציולוגיה ומדעי הרוח. פריצות הדרך המרכזיות שלו היו במסגרת עבודות בהן השווה בין עם ישראל של תקופת המקרא, לעיר האכדית מארי (השוכנת במקום שכיום הוא על גבול סוריה-עיראק).
מפרסומיו

מווינה לירושלים ועד מארי, דוקוסטורי, 2004
ישראל בתקופת המקרא, מוסד ביאליק והחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, ירושלים, 1983
מארי וישראל - שתי תרבויות שמיות-מערביות, ירושלים: הוצאת מאגנס, 1991
Malamat, A. 1984. Mari and the Early Israelite Experience, Oxford
Malamat, A. 2001. History of Biblical Israel - Major Problems and Minor Issues, Liden
הערות שוליים

↑  216 תעודות גמר חלקה השנה האוניברסיטה העברית, חרות, 21 בדצמבר 1952
↑  אברהם מלמט, מווינה לירושלים ועד מארי, דוקוסטורי, 2004
↑  ביקורת: שמואל אחיטוב, ‏הרהורים על תקופות הראשית של עם ישראל, קתדרה 70, ינואר 1994, עמ' 197-193
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264943005171  PLWABN: 9810641328905606  BnF: cb11988013s (data)  CiNii: DA00479654  GND: 121443906  ISNI: 0000 0001 1838 6595  LCCN: n83300404  NKC: jn20020721267  NTA: 069096570  SUDOC: 027946622  VcBA: 495/293265  VIAF: 22151215   WorldCat (עם VIAF): 22151215
אדוארדו ורגאס

אדוארדו חסוס ורגאס רוחאס (בספרדית: Eduardo Jesús Vargas Rojas; נולד ב-20 בנובמבר 1989 ברנקה) הוא כדורגלן צ'יליאני, המשחק באתלטיקו מיניירו מליגת העל הברזילאית.
קריירה

ורגאס החל לשחק כדורגל בקבוצות נוער חובבניות, עד שהצטרף למועדון קוברלואה מהעיר קלאמה בשנת 2006. בראשית 2010 הצטרף לאוניברסידד דה צ'ילה, והיה שותף לזכייתה באליפות צ'ילה באפרטורה ובקלאוסורה של 2011. בנוסף, זכה במדי אוניברסידד דה צ'ילה בגביע סודאמריקנה בשנת 2011, ואף היה מלך השערים של הטורניר, לאחר שהבקיע 11 שערים במסגרתו, בהם שניים במשחק הגמר נגד ליגה דה קיטו.
בעקבות הופעתו בגביע סודאמריקנה, עורר ורגאס עניין במספר קבוצות אירופיות, ובראשית 2012 הצטרף לנאפולי מליגת העל האיטלקית, ששילמה עבורו 11.5 מיליון אירו. הוא זכה עמה בקופה איטליה בעונה זו. אף שהחל את עונת 2012/2013 במדי נאפולי, הושאל במהלכה לגרמיו מליגת העל הברזילאית. בדומה, הושאל במהלך עונת 2013/2014 לוולנסיה מליגת העל הספרדית. בעונת 2014/2015 הושאל לקווינס פארק ריינג'רס האנגלית.
ב-22 באוגוסט 2015 חתם ורגאס לארבע שנים בהופנהיים הגרמנית עבור 5 מיליון אירו.
בינואר 2017 חתם ורגאס בטיגרס מליגת העל המקסיקנית.
ב-9 בנובמבר 2020 חתם ורגאס לשנתיים באתלטיקו מיניירו הברזיליאית.
בנבחרת צ'ילה

ורגאס זומן לראשונה לנבחרת צ'ילה בשנת 2009, ובשנת 2011 הבקיע את שערו הראשון במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת ספרד בו הפסידה 2-3. במוקדמות מונדיאל 2014 הבקיע חמישה שערים לזכותה, יותר מכל שחקן אחר בנבחרת. במהלך 2013 הבקיע שערים בשישה משחקים רצופים במדי הנבחרת, ושבר את שיאם של שחקני העבר מרסלו סאלאס וקרלוס קאסלי.
ורגאס זכה יחד עם צ'ילה בקופה אמריקה שנתיים ברציפות בשנים 2015 ו-2016.
נכלל בסגל נבחרת צ'ילה לטורניר קופה אמריקה 2024.
הערות שוליים

↑  Nómina oficial – Selección Chilena – CONMEBOL Copa América EE.UU. 2024 באתר הרשמי של התאחדות הכדורגל הצ'יליאנית, 13 ביוני 2024 (בספרדית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אגוסטין סאוטו ארנה

אגוסטין סאוטו ארנה (11 במאי 1908 – 21 באוגוסט 1986), הידוע בקיצור כבאטה, היה כדורגלן ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ.
באטה שיחק את רוב הקריירה באתלטיק בילבאו, שם כבש 208 שערים בכל המסגרות וזכה בארבעה תוארי ליגה.
קריירת משחק

באטה נולד בברקלדו שבספרד ב-11 במאי 1908. הוא החל את הקריירה שלו בקבוצת ברקלדו שמעיר הולדתו. כינויו היה "באטה" בגלל העובדה שהוא נהג ללבוש אוברול (עטלף בספרדית) שיצרה אמו כדי למנוע ממנו להכתים את בגדיו הטובים יותר. הוא כונה גם "אל ברטה בילביינו" (ברטה של בילבאו), "אל טרור דה סן מאמס" (טרור מסן מאמס) ו"אל לאון enfurecido" (אריה סוער).
באטה חתם באתלטיק בילבאו בשנת 1929, ועשה את הופעת הבכורה שלו ב-22 בספטמבר בניצחון 1–4 נגד דפורטיבו אלאבס בטורניר אליפות חבל הבסקים. בעונתו הראשונה זכה באטה בלה ליגה וגם בגביע הספרדי. הוא היה החלוץ המרכזי בהתקפת אתלטיק שכללה אז את חוסה איראראגורי, צ'יררי השני, לפואנטה וגיירמו גורוסטיסה.
בעונתו השנייה במועדון זכתה הקבוצה עוד פעם ב"דאבל", תוך שהוא כבש 27 שערים באותה עונה בליגה וזכה בתואר הפיצ'יצ'י. ב-18 בפברואר 1931 כבש שבעה שערים בניצחון 1–12 נגד ברצלונה. הוא המשיך לשחק באופן קבוע עד עונת 1935/1936 אז זכתה הקבוצה באליפות בפעם הרביעית, אך הקריירה שלו הסתיימה למעשה רק בגיל 28 עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד.
בקיץ 1938, באטה הצטרף שוב לברקלדו, אך התחרות התחדשה רק בשנה שלאחר מכן לאחר סיום המלחמה. הוא פרש בגיל 35 לאחר ארבע עונות בליגה השנייה בספרד.
תארים

אליפות ספרד (4): 1929/1930, 1930/1931, 1933/1934, 1935/1936
הגביע הספרדי (4): 
 1930, 1931, 1932, 1933
תואר הפיצ'יצ'י: 1930/1931
אגוסטין רודריגס סנטיאגו

אגוסטין רודריגס סנטיאגו (בספרדית: Agustín Rodríguez Santiago; נולד ב-10 בספטמבר 1959 במרין שבספרד), הידוע בקיצור כאגוסטין, הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת השוער.
קריירת מועדונים

אגוסטין נולד במרין שבספרד וגדל במחלקת הנוער של ריאל מדריד. בעונת 1978/1979 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ריאל מדריד קסטיליה, ששיחקה בליגה הספרדית השנייה. ב-16 בדצמבר 1978 ערך אגוסטין את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כששיחק 90 דקות בניצחון 2-0 על אוסאסונה במסגרת המחזור ה-15 בליגה. בעונתו הראשונה ערך 23 הופעות ליגה, ובעונתו השנייה 26 הופעות נוספות.
בעונת 1980/1981 החל אגוסטין לשחק בריאל מדריד כשוער מחליף. ב-4 באפריל 1981 ערך אגוסטין את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, כשנכנס כמחליף בדקה ה-14 בניצחון 3-1 על סלמנקה במסגרת המחזור ה-31 בליגה בשל פציעתו של מריאנו גרסיה רמון. הוא סיים את העונה עם 4 הופעות ליגה, ובעונה הבאה ערך 16 הופעות ליגה. בעונת 1982/1983 ערך אגוסטין 29 הופעות ליגה, בהן ספג 25 שערים, דבר שהביא לזכייתו בפרס ריקרדו זאמורה, אך בעונות הבאות שימש כשוער מחליף לשוערי הקבוצה. בעונת 1985/1986 שיחק אגוסטין בשני משחקי הגמר של גביע אופ"א, בו זכתה ריאל מדריד לאחר שניצחה את פ.צ. קלן 5-1 והפסידה לה 2-0 במשחק הגומלין.
לקראת עונת 1990/1994 עבר אגוסטין לטנריפה, גם היא מליגת העל הספרדית, בה שיחק במשך 4 עונות וערך 55 הופעות.
בשנת 1994, כשהוא בן 35, פרש אגוסטין מכדורגל. הוא היה מאמן שוערים בטנריפה למשך תקופה קצרה.
תארים

שיחק בעונות המודגשות בלבד.
גביע אופ"א (2): 1984/1985, 1985/1986
אליפות ספרד (5): 1985/1986, 1986/1987, 1987/1988, 1988/1989, 1989/1990
הגביע הספרדי (2): 1981/1982, 1988/1989
הסופר קאפ הספרדי (2): 1988, 1989
גביע הליגה הספרדית (1): 1984/1985
פרס ריקרדו זאמורה (1): 1982/1983
אולגה האן-נוירת

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 ביולי 1882 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  20 ביולי 1937 (בגיל 55) האג, הולנד 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה 
 זרם:  פוזיטיביזם לוגי
 תחומי עניין:  פילוסופיה של המתמטיקה, פילוסופיה של הלשון
 עיסוק:  פילוסופית, מתמטיקאית 
 מדינה:  אוסטריה 
 בן או בת זוג:  אוטו נוירת 
 
אולגה האן-נוירת (בגרמנית: Olga Hahn-Neurath;‏ 20 ביולי 1882 –  20 ביולי 1937) הייתה מתמטיקאית ופילוסופית יהודייה-אוסטרית, חברת החוג הווינאי.
קורות חיים

האן, ילידת וינה, השלימה תואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטת וינה ב-1902. שנה אחר כך נרשמה כשומעת קבועה ללימודי מתמטיקה ופילוסופיה באוניברסיטה. בהמשך הפכה לתלמידת המחקר השלישית בתולדות האוניברסיטה בתחום הפילוסופיה. עבודתה, שפורסמה ב-1911, זכתה לשבחים מאדולף שטולר (מחליפו של לודוויג בולצמן), שהנחה אותה. ב-1911 עזבה את האוניברסיטה לטובת לימודים פרטיים. בתחום המתמטיקה עסקה בעיקר באלגברה בוליאנית.
ב-1912 נישאה לאוטו נוירת שאותו הכירה במהלך לימודיה. האן, שהתעוורה ב-1922, הפכה שנתיים לאחר מכן לחברה קבועה בדיוני החוג הווינאי. בפברואר 1934 בעת שהותה במוסקבה, נאסרה בגרמניה החברות בחוג הווינאי וב"חברת ארנסט מאך". עקב כך נמלטה, יחד עם בעלה, דרך פולין ודנמרק להאג שבהולנד, שם נפטרה שלוש שנים אחר כך.
האן הייתה אחותו של המתמטיקאי האנס האן.
אברהם מלבסקי

| --- | --- |

אברהם מלבסקי, 1951
 לידה:  1907 צ'חנוביץ פולין
 פטירה:  7 ביולי 1995 (בגיל 88 בערך) גבעתיים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקצוע:  צלם
 בת זוג:  אסתר מלבסקי
 מספר צאצאים:  3
 
אברהם מָלַבְסקי (בפולנית: Abraham Malavsky;‏ 1907 – 7 ביולי 1995) היה צלם ישראלי שתיעד את ההיסטוריה של ישראל טרום הקמת המדינה ואחריה. מעת עלייתו ארצה, עבד בעיקר עבור הקרן הקיימת לישראל וקרן היסוד, וצילומיו הוצגו בתערוכות רבות בישראל ומחוצה לה.
תחילת הדרך

אברהם מלבסקי נולד בעיירה צ'חנוביץ שבפולין. כבר מנעוריו מצא עניין רב בצילום והרבה לבקר בחנותו של צלם קרוב משפחה. כך נחשף למדיה זו שהפכה למקצועו בהמשך חייו. הוא גדל בבית חילוני ציוני ובהשפעתו עלה לארץ ישראל בשנת 1925. בהשפעתו עלו לארץ שניים מאחיו ואחותו. הוריו ואחיו הבכור שנשארו בפולין, הושמדו בשואה. בראשית דרכו בארץ עבד מלבסקי בסלילת כבישים ובחקלאות. בהמשך חזר לתחביבו הישן והחל לעסוק בצילום.
פעילותו בצילום

מלבסקי נימק את בחירתו בצילום כעיסוק עיקרי, מאחר שבאמצעותו יכול היה לקחת חלק בהנצחת תחיית החזון הלאומי, עליו התחנך. משנות העשרים המאוחרות עבד באופן אקראי עם קק"ל. משנת 1935 עבד עם קק"ל ועם קרן היסוד בקביעות, כאשר משנת 1950 הפך למעשה ל"צלם הבית" של הקרן הקיימת. את הסטודיו והמעבדה שלו מיקם בביתו המרווח ברחוב הנביאים בירושלים. במסגרת התקשרות רבת שנים זו, סייעה לו הקרן בעיקר בזמנים הקשים של מלחמת העולם השנייה, בהן פחת מאוד הביקוש להזמנת צילומים. אשתו אסתר סייעה בידיו ואף השתלמה כשנה בארצות הברית בענף, בעיקר בצילום צבע. עם שובה ארצה, העבירה לו את הידע שרכשה. בשנת 1962 סיימה קרן הקיימת את ההתקשרות עמו ולפיכך נטש מלבסקי את המקצוע לחלוטין ועבר להתגורר באילת, שם פתח יחד עם אשתו בית ההארחה לתיירים.
דרכו האמנותית

מלבסקי צילם חלוצים בעבודה, הקמת יישובים, פיתוח תשתיות הארץ, התפתחות התעשייה, נטיעות, ייעור הנגב, הווי-חיים, נופים וילדים. במסגרת עבודתו, נסע ברחבי הארץ ותיעד בין השאר את הקמת ישובי חומה ומגדל ושלוש הנקודות בנגב. יצירותיו מאופיינות בקומפוזיציות פשוטות, המדגישות את היחסים בין אור וצל ובבימוי התצלום ברוח "הצילום החדש". בשנת 1937 הוצגו רבות מעבודותיו בביתן הישראלי של התערוכה העולמית שנערכה אותה שנה בפריז. הביקורות תארו תמונות גדולות מאוד המתארות את "האדם החדש היוצר ארץ חדשה, המחדשת עלומים לאדם הבא לעבדה". נושאי התערוכה דנו בשלושה היבטים: הפיכת היהודי הגלותי לבונה ויוצר, שינוי פני הארץ כתוצאה מכך ושיפור מצבם הכלכלי של התושבים הערביים בארץ ישראל עקב התפתחות החקלאות, בעיקר הפרדסים.
עבודותיו של מלבסקי הוצגו בתערוכות רבות בארץ, ביניהן:
תערוכת העשור, שהתקיימה בשנת 1958 בבנייני האומה בירושלים לרגל מלאת עשר שנים להקמת מדינת ישראל
תערוכת "שי לילדנו – תרבות לילדים בקיבוצים" שהתקיימה ב־2012 בהמשכן לאמנות על שם חיים אתר, קיבוץ עין חרוד
תערוכת "דיוקן תימני: אוריינטליזם יהודי בצילום המקומי 1881–1948" שהתקיימה ב־2012 במוזיאון ארץ ישראל, רמת אביב, תל אביב
תערוכת "רואים שקוף" שהתקיימה ב־2014 בפסטיבל הצילום הבינלאומי בראשון לציון
תערוכת "הצלמים – ירושלים בעיני צלמיה 1900–1950", במוזיאון לתולדות ירושלים במגדל דוד, ירושלים (2016)
עד שנות החמישים, התמקדה עבודתו האמנותית של מלבסקי בצילומי חלוצים בעבודה, פיתוח תשתיות הארץ, חקלאות, ייעור הנגב וילדים בסיטואציות מגוונות. צילומו המפורסם "לעבודה!" שצולם ב-1937 במעלה החמישה, הפך לאייקון של ההתיישבות הציונית בארץ ישראל של אותה תקופה. בתצלום נראות נשים הצועדות במעלה ההר, חלקן נראות מאושרות ועל שכמן כלי עבודה מכל הסוגים. הצילום מכיל בתוכו אלמנטים של שוויון בין המינים, שמחת היצירה וגאולת הארץ. הצילום אומץ על ידי מחלקת התעמולה של הקק"ל,שהוסיפה לו את הכותרת "לעבודה!". לדעתה מגלם הצילום את התפתחות הישות הציונית ותרומתה לבניית חברה מתקדמת, המבצעת הלכה למעשה את קידומה הכלכלי והחברתי של הארץ החדשה ישנה. משנות החמישים ואילך התרכזה עבודתו של מלבסקי בתיעוד חגיגות, אירועים וטקסים בכל רחבי המדינה. כן סיפק לקרן הקיימת לישראל שרותי מעבדה.
לצד תיאורי היישובים העבריים צילם גם דיוקנאות של ראשי היישוב ואישים מפורסמים, ביניהם דוד בן-גוריון, מנחם אוסישקין, חיים נחמן ביאליק, הנרייטה סאלד, נחום סוקולוב, אברהם הרצפלד, חנה סנש, יהושע חנקין, יוסף שפרינצק ועוד רבים אחרים.
חייו האישיים

אברהם מלבסקי נישא לאסתר חכים בשנת 1929 ונולדו להם שני בנים ובת. בנם הבכור שלום מלבסקי נפל בקרבות ההגנה על גוש עציון במלחמת העצמאות, בהיותו בן 17. נכדם איל פרס, טייס בחיל האוויר, נספה בתאונת מסוק בשנת 1982
אברהם מלבסקי נפטר בגבעתיים ביולי 1995.
הערות שוליים

1 2 3 4  מרכז מידע לאמנות ישראלית | מוזיאון ישראל, ירושלים, באתר museum.imj.org.il
1 2 3 4  גדי דגון, קרן קיימת ומצלמת תמונות מהקופסה הכחולה 1903 - 2003, ירושלים: קרן קיימת לישראל, 2003
1 2 3 4 5  קרן קימת ומצלמת: תמונות מהקופסה הכחולה 1903–2003 : בתחנת הכוח ההיסטורית רדינג א של חברת החשמל, אפריל 2003 / [אוצר התערוכה ועורך הספר - גדי דגון | תערוכת קרן קימת ומצלמת (2003 : תל אביב) (דגון, גדי, 1957 -) | הספרייה הלאומית], באתר www.nli.org.il
1 2 3  tsipiso, הצלם אברהם מלבסקי, באתר ספריית עיצוב ומידע חזותי, ‏2020-01-22
1 2  גיא רז, צלמי הארץ מראשית ימי הצילום ועד היום, תל אביב: מפה - מיפוי והוצאה לאור הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003
↑  רונה סלע, רונה סלע, אוצרת, על מחלקת התעמולה של הקק"ל, באתר www.ronasela.com
1 2  ארכיון הצילומים של קק"ל, באתר salkkl.kkl.org.il
↑  חללי חיל האוויר, אייל פרס, באתר izkor.iaf.org.il, ‏17.8.1982
↑  בית עלמין סגולה פתח תקוה, באתר www.sgula.org
לעבודה! 1937 צילום: אברהם מלבסקי
דייגים בכנרת 1950 צילום: אברהם מלבסקי
אדלה קורצווייל

| --- | --- |

 לידה:  31 בינואר 1925 גראץ, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 פטירה:  9 בספטמבר 1942 (בגיל 17) 
 מדינה:  אוסטריה 
 
אדלה "דלה" קורצווייל (בגרמנית: Adele "Dele" Kurzweil ‏ 31 בינואר 1925 - 9 בספטמבר 1942) הייתה נערה יהודיה, שנרצחה במחנה הריכוז אושוויץ עם הגעתה. גורלה נודע ברבים לאחר שמזוודות הנושאות את שמה התגלו בשנת 1990 במקום המסתור האחרון של משפחתה בעיירה אווילר (Auvillar) שבדרום צרפת.
ביוגרפיה > ילדות בגראץ

אדלה קורצווייל נולדה בבירת שטיריה, גראץ כבת יחידה של עורך הדין של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית ברונו קורצווייל (נולד ב-1891 במבצר יוזפוב, בוהמיה) ואשתו ג'יזלה טרמר (נולדה ב-1900 בבוהומין), שניהם ממוצא יהודי. באמצע 1926 עזבו גם האם וגם הבת את הקהילה היהודית. בתמונות שצולמו בשנים 1928 ו-1929 ניתן לראות אותה עם ילדים בני אותו גיל משחקים בגינה הממוקמת כקילומטר מביתם.
אדלה, שנקראה בפי חבריה "דלה", למדה בבית ספר העממי (Volksschule) ליד דירת משפחתה ובגימנסיה לבנות בעיר העתיקה של העיר עד להגירתה בשנת 1938. למרות החרדות של המשפחה בשל חוקי נירנברג, מכתבים בספר החברות שלה מראים שמורים וחברים לכיתה חשו אהדה כלפיה. הסוציולוגית האנה פאפאנק (1927–2017) שהכירה את אדלה בפריז תיארה אותה כ"רגועה ומופנמת".
ביוגרפיה > הגירה ורצח

ברונו קורצווייל שימש כעורך דין של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית במשך שנים רבות, עד שביוני 1938, כחלק מהאנשלוס, נאסר עליו לעבוד במקצועו. לאחר שאדלה סיימה את שנת הלימודים עזבה המשפחה את אוסטריה ונסעה דרך שווייץ לפריז, צרפת. בערך בחג המולד 1938 הוקמה קבוצת נוער בשם "Freundschaft" ("ידידות") במסגרת נציגות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בפריז, שקיימה התכנסויות שבועיות. בקיץ שלאחר מכן בילתה אדלה חודש אחד עם 13 ילדים ובני נוער נוספים שנולדו בין 1924 ל-1930 באכסניה בלה פלסיס-רובינסון. לדברי האנה פפנאק, חברי הקבוצה יצאו לטיולים בסביבה הקרובה ולמדו תיאוריות מרקסיסטיות. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה ברונו קורצווייל נכלא זמנית במחנה Meslay-du-Maine. בינתיים נשלחה אדלה למחנה פליטים לילדים במונמורנסי בהנהגת אוז"ה ועלתה לכיתה ד'. האם ג'יזלה נשארה בפריז, אך המשיכה להתכתב עם בתה. החל מפברואר 1940 סיימה הילדה את מכתביה במשפטים "יותר מכך שום דבר חדש אצלנו אבל הרבה בעולם. ובכל זאת, אני משוכנעת שהכל יהיה בסדר".
בזמן שאביה עזר לרבים מחבריו על ידי ארגון אשרות יציאה לארצות הברית ולמקסיקו, אדלה קיבלה בברכה פליטים חדשים בתחנת הרכבת של העיירה. עם הפתרון הסופי שנראה באופק, השלטונות הגרמניים אכפו את החיפוש אחר פליטים יהודים בצרפת של וישי ובסופו של דבר איתרו את אדלה והוריה. ב-26 באוגוסט 1942 נעצרו ברונו, ג'יזלה ואדלה קורצווייל באווילר יחד עם 120 אנשים נוספים ונכלאו במחנה בספטפונס. בתחילת ספטמבר הועברה המשפחה למחנה הריכוז דראנסי. ב-9 בספטמבר הם גורשו לבסוף לאושוויץ ונרצחו בהגיעם.
המזוודה של אדלה קורצווייל

בשנת 1990, סטודנט להיסטוריה באוניברסיטת טולוז-ז'אן ז'ורס גילה כמה מזוודות וחפצים אחרים, בהם רהיטים בתחנת המשטרה בעיירה אווילר. המזוודות הכילו דרכונים וניירות חשובים אחרים ופריטים נוספים כמו מברשות שיניים ומגבות. לאחר המלחמה אוחסנו החפצים במחסן של משרד העירייה במשך עשרות שנים. ההיסטוריונים המקומיים פסקל קאילה וז'אק לאטו הצליחו לשחזר את סיפורה של משפחת קורצווייל על סמך המסמכים שמצאו. כל המסמכים נמסרו למטרות שימור למוזיאון ההתנגדות והגירוש (Musée de la résistance et de la deportation) במונטאובן, שם התגוררה המשפחה בין השנים 1940 עד 1942.
מורה להיסטוריה ב-Montauban Lycée Michelet יזמה פרויקט המתמקד בנושאי השואה ורדיפה של מיעוטים ב-1994. תלמידיה יצרו תערוכה על אדלה קורצווייל, ובסופו של דבר נקראה חצר בית הספר על שם אדלה. התלמידים קיבלו את פרס קורין מטעם אוניברסיאת סורבון על פועלם. לאחר מכן, התלמידים שיתפו פעולה עם עמיתים בגראץ, מה שהוביל לפרויקט נוסף בעיר הולדתה של אדלה, כולל מחקר ארכיון בתוספת שיחות עם ניצולי שואה. התוצאה הייתה תערוכה בבית הכנסת של גראץ שנפתחה בנובמבר 2001 והפכה לפופולרית עד כדי כך שהוצגה במספר יישובים ברחבי אוסטריה.
הפדגוג פיטר גטטנר כינה את המזוודות "כמכלול – שריד תרבותי המהווה הצצה להקשר האישי של הבריחה ובכך תרומה חשובה לזיכרון הקולקטיבי. תכולת המזוודה של קורצווייל ממחישה את האלימות של הפליט ואת חווית הגירוש".
אמנות לזכרה

בשנים שלאחר עיבודו ההיסטורי הפך גורלה של אדל קורצווייל למודל פופולרי ליצירות אמנותיות. בשנת 2009 הקדיש הסופר הגרמני מנפרד תאיזן לאדלה רומן עם הכותרת "Der Koffer der Adele Kurzweil" שבו שילב את הרקע האמיתי של הילדה עם סיפור בדוי. רות קאופמן, נשיאת החברה להנצחת השואה ולקידום סובלנות, פרסמה וריאציה לסיפור חייה של אדלה בצורת יומן.
על סמך ספרו של תאיזן הוא ותילו רפרט כתבו מחזה שהוצג בבכורה ב-24 בינואר 2020 בבימת תיאטרון הילדים והנוער בגראץ.
לזכרה של אדלה קורצווייל נקבעה אבן נגף מול ביתה בגראץ ב-2014.
ביבליוגרפיה

Ehetreiber, Christian; Halbrainer, Heimo; Ramp, Bettina, eds. (2001). Der Koffer der Adele Kurzweil. Auf den Spuren einer Grazer jüdischen Familie in der Emigration (בגרמנית). Graz: CLIO. ISBN 3-9500971-2-0.
Ehetreiber, Christian; Ramp, Bettina; Ulrych, Sarah, eds. (2009). … und Adele Kurzweil und … Fluchtgeschichte(n) 1938 bis 2008 (בגרמנית). Graz: CLIO. ISBN 978-3-902542-19-9.
Kaufmann, Ruth (2018). Im Netz der Ameisenspinne: Adeles Tagebuch (בגרמנית). Createspace Independent Publishing Platform. ISBN 978-1-72974-547-2.
Theisen, Manfred (2009). Der Koffer der Adele Kurzweil (בגרמנית). Aarau: Sauerländer. ISBN 978-3-7941-8089-9.