גלריה פריסקופ
המשך התערוכות בגלריה

לאחר עשור בהן נתנה פארן במה לעשרות מעצבים ותערוכות שעסקו בעיצוב עצמו החליטה פארן לתת בתערוכות מקום לדיאלוג בין האומנויות הדקורטיביות לעיצוב (Arts & Crafts).
מושג ה-ARTS & Crafts החל להתפתח בעולם ולאט לאט מיקם את עצמו בין האומניות המעשיות, אך מבחינת הצגתם בתערוכות - גלריה פריסקופ נחשבה לחלוצה. בתערוכות שהצוגו בגלריה ניתן ביטוי לתחומי עיצוב ועבודות קראפט שלא הוצגו בשום מקום אחר בארץ: צורפות, זכוכית, קרמיקה, נייר, טקסטיל ואפילו אופנה. המעצבים שהציגו בגלריה ניהלו דיאלוג בין האומנויות הדקורטיביות לעיצוב.
ב-2007 הוצגה תערוכות יחיד לאמן והמעצב תומר ספיר "תותבות" (Prostheses) שאצר אבי לובין. בתערוכה זו השתמש האמן בעלי סתיו, שנאספו מהאדמה לפני התייבשות והתפוררות. עלים אלו נמצאים במצב של חיים מושהים לאחר הפסקת כל התפקודים החיוניים, באזור אפור בין חיים למוות. האור, המתפקד הן כחומר פיזי והן כישות מטאפיזית, חושף את הוורידים והפיגמנטים של העלים וכך נראה כמצית בהם חיים ומשקם את התפקוד ה"טבעי" של העלים על ידי הצמדתם למבנים. אולם לאור יש גם אפקט הפוך לחלוטין. מתחת לאור זה לא נשאר שום דבר "טבעי" וההשפעה של החייאה זו מבהירה כי מדובר בהחייאה מלאכותית. רגע ההאצה מכריז על פטירתו.
תערוכה זו נתנה גילתה את "התנועה הקונסטרוקטיביסטית" שראתה בתעשייה ובעיצוב כלים לשינוי חברתי והאמינה ביכולת החברתית-תרבותית שלהם להתגייס ולהשפיע.
שני מאפיינים בסיסיים של הסגנון הקונסטרוקטיביסטי ניכרו ביצירתו של תומר ספיר: האחד הוא שימוש בשפה גאומטרית ובמבנים גאומטריים חשופים, המאופיינים באסתטיקה של המכונה והתעשייה; השני הוא היווצרות של אובייקטים פיסוליים באמצעות מכלול של חומרים.
ב-2008 אצרה שרי פארן תערוכה בגלריה פריסקופ בשם "אובססיה". תערוכה ששילבה שני מדיומים של עיצוב: עיצוב מוצר ועיצוב קרמי. התערוכה הציגה אוסף של אביזריים נשיים, אותם יצרה המעצבת ואמנית הקרמיקה קארין צור, בכלי חרס והן היו פרובוקטיביות על גבול המציצנות. פארן שמה דגש על הדקורטיביות האובססיבית שאינה משאירה חללים ריקים נפוצה באמנויות דקורטיביות ונאיביות, והחיקוי של חומרים שעושה שימוש חכם בקיטש עשוי היטב מספק הנאה לחושים של הצופים, עם חפצים יומיומיים מוכרים בקלות. הקשרים שיצרה האמנית בין הגבוה לנמוך - בין מלאכה לרישום, בין חיים לאמנות הזכירו את הפופ-ארט האמריקאי של שנות ה-60 שהעתיק במדויק חפצים יומיומיים ברישום ובפיסול ובכך גרם לצופה לחשוב על עולם הצרכנות בדרך ביקורתית וסרקסטית.
ב-2011 לקחה פארן את הגלריה צעד נוסף קדימה והכניסה לגלריה ממדים של אמנות עכשווית. בתערוכה "תערוכת יחיד" של האמנית והמעצבת אילנה אפרתי היא חילקה את התערוכה לשני חלקים: עבודת וידאו-ארט המתעדת מחזור מיניאטורי של שינויים עונתיים בגן ירק, ומיצב של בדים טבעיים. קולקציית הבדים ביקשה 'להקפיא' רגע במחזוריות העונתית של הגן. בדי משי, פשתן, צמר וכותנה הודפסו ביד עם צמחים, פרחים, עלים וניצנים, כולם נמצאים בסביבה הקרובה של גן הירק. כך הפכו הבדים המודפסים לזיכרון אסתטי ייחודי ובלתי ניתן לחזור עליו של רגע במעגל הטבעי האינסופי של שינוי עונתי. בשילוב הסרטון והבדים, אפרתי חקרה את היחסים בין הטבע ואת הניסיונות החוזרים ונשנים של האנושות לנכס ולארגן אותו. היא הציגה לקהל המבקרים סצנות ובדים שבהם הטבע הוא ככל הנראה הגיבור הבלתי מעורער, אך מבט מקרוב מגלה יד מסדרת ויוצרת המדגישה ופועלת לצד יופיו של הטבעי.
בתערוכה "זה מה יש" משנת 2015 של אלי צ'יסיק שילבה פארן אמנות / עיצוב שימושי עם רדי מייד ומיחזור. העבודות שהוצגו בתערוכה התבססו על שאריות חומרי גלם שנזרקו מנגריות, שמתחת לידיו של האמן הפכה האקלקטיות של החומרים והשאריות, חסרי תועלת כביכול לצלחות דו־ממדיות עשירות בגרפיקה ובטקסטורות, אותן הוא עיצב צ'יסיק לחפצים תלת־ממדיים – רהיטים עשירים בפירוט ועשויים בקפידה.