stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שונרוקו האטא

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
פילדמרשל שוּנְרוֹקוּ הָאטָא (ביפנית: 畑俊六;‏ 26 ביולי 1879 – 10 במאי 1962) היה מפקד בצבא היפני הקיסרי, אשר שירת במהלך מלחמת רוסיה–יפן, מלחמת סין–יפן השנייה והמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט. האטא שירת במספר תפקידי מפתח כגון שר המלחמה ובמלחמת סין–יפן השנייה היה תחילה המפקד העליון של צבא אזור מרכז סין ומאוחר יותר הפך לראש מטה הכוחות בסין. לאחר כניעת האימפריה היפנית האטא הואשם בפשעי מלחמה ונשלח למאסר עולם אותו ריצה עד מותו בשנת 1962.
ביוגרפיה

שונרוקו האטא נולד במחוז פוקושימה באימפריה היפנית לסמוראי לשעבר של שבט אייזו-האן. בשנת 1891 עברה משפחתו להקודאטה, הוקאידו, בצפון יפן. בשנת 1893 הוא התקבל לבית הספר התיכון היוקרתי הראשון בטוקיו, אך מותו הפתאומי של אביו הביא לכך שלמשפחתו לא היה ההון לשלם עבור שכר הלימוד. במקום זאת הוא נרשם לבית הספר לצוערים של הצבא היפני הקיסרי.
בשנת 1901 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית והפך סגן משנה במוצב תותחנים. הוא השתתף במלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904–1905 שם לראשונה השתתף בפעולה צבאית על אדמת סין. בנובמבר 1910 סיים את לימודיו במכללת מטה הצבא. במרץ 1912 שירת כנספח צבאי בקיסרות הגרמנית ונשאר באירופה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא הועלה לדרגת מייג'ור בספטמבר 1914, ולאחר מכן לוטננט קולונל ביולי 1918. בפברואר 1919 הוא השתתף בועידת השלום בפריז כחבר המשלחת היפנית. ביולי 1921 הוא מונה למפקד גדוד הארטילריה ה-16.
במרץ 1926 הועלה לדרגת לוטננט גנרל והוצב לפיקוד על חטיבת התותחנים הרביעית. ביולי 1927 הוא מונה לראש הלשכה הרביעית של המטה הכללי של הצבא היפני הקיסרי; באוגוסט 1928 הפך לראש הלשכה הצבאית הראשית. באוגוסט 1931 הועלה לדרגת גנרל ושימש בתפקיד המפקח הכללי על הכשרת התותחנים. באוגוסט 1933 הוא הפך לקצין הפיקוד של האוגדה ה-14 ובדצמבר 1935 היה ראש השירות האווירי של הצבא היפני. בשנת 1936 מונה למפקד הכוחות היפנים המוצבים בטאיוואן.
ביוגרפיה > מלחמה בסין

לאחר שמזרח אסיה צללה לתוך מלחמת סין–יפן השנייה בשנת 1937, אשר התרחשה בין האימפריה היפנית ומדינות החסות שלה מנצ'וקוו ומנגג'יאנג מצד אחד לחזית המאוחדת של סין הלאומנית תחת מפלגת הקוומינטנג והמפלגה הקומוניסטית של סין, האטא נקרא חזרה מטאיוואן ליפן ב-2 באוגוסט 1937 כדי לשמש כיועץ להנהגת הצבא היפני בחסות הנסיך קאנין קוטוהיטו.
בהמשך אותה שנה שימש כמפקח הכללי על ההכשרה הצבאית באקדמיה הצבאית הקיסרית. בפברואר 1938 הוא מונה לקצין הפיקוד של צבא המשלחת המרכזי בסין, והחליף את הגנרל איוונה מטסוי לאחר טבח ננקינג אך הושב ליפן בתוך מספר חודשים. בחודשים אשר פיקד על הכוחות בסין הותיר שונרוקו לחיילים תחת פיקודו להמשיך את ביצוע מעשי הטבח באוכלוסייה האזרחית הכבושה כפי שהיה תחת קודמו מטסוי, העובדה שלא מנע את הטבח באוכלוסייה האזרחית שימשה נגדו מאוחר יותר במשפטים על פושעי המלחמה היפנים.
במאי 1939 הוא הפך לעוזר בכיר לקיסר יפן שׁוֹוָּה (הירוהיטו). בין אוגוסט 1939 ליולי 1940 הוא היה שר המלחמה תחילה תחת ראש הממשלה נובויוקי אבה ומאוחר יותר תחת יונאי מיצומאסה. במרץ 1941 הוא הפך למפקד הראשי של כלל הצבא היפני בסין. ביוני 1944 הוא הועלה לדרגת פילדמרשל והשתתף במערכה באוקיינוס השקט. האטא שינה דעתו והחליט כי על יפן להיכנע כאשר היה עד להטלת פצצות האטום על הירושימה ב-6 באוגוסט 1945 ובהמשך פעל לשכנע מנהיגים יפנים אחרים להיכנע.
בין צווי המלחמה הסופיים שלו ביקש הורדה בדרגה עקב תבוסה צבאית; בקשה זו מעולם לא אושרה על ידי מטה הצבא היפני בגלל המצב בימי המלחמה האחרונים.
ביוגרפיה > משפט

לאחר כניעת האימפריה היפנית נפתח בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק אשר החל להתחקות אחר מפקדים יפנים במהלך המלחמה ומשתפי פעולה עם מדינות הציר. האטא נעצר והועמד לדין בגין פשעי מלחמה זמן קצר לאחר הכניעה. בשנת 1948 הוא נידון על ידי בית הדין למאסר עולם בגין:
תמיכה ושותפות לגיבוש מלחמה תוקפנית
ניהול מלחמה אגרסיבית נגד סין
ניהול מלחמה אגרסיבית נגד ארצות הברית
ניהול מלחמה אגרסיבית נגד חבר העמים הבריטי
ניהול מלחמה אגרסיבית נגד ממלכת ארצות השפלה
התעלמות מחובה לנקוט בצעדים נאותים למניעת זוועות
מאסרו הוטל על תנאי בשנת 1955. בשנת 1958 הפך במסגרת מאסרו לראש קרן צדקה לרווחת ותיקי המלחמה. האטא נפטר בשנת 1962 בגיל 82, במותו היה הקצין האחרון מהמטה הכללי בדרגת פילדמרשל (גנסוי).
על הפשעים שנעשו במלחמה טען:
סוג השחיטה והאלימות שראינו במלחמה זו היה מניסיוני נדיר מאוד במהלך מלחמת רוסיה–יפן. במלחמה מודרנית, כל העם מגויס. מכאן שרוב הכוחות תואמים לאזרחים מן המניין. צבא בו שערוריות וזוועות מתרחשות בכמויות גדולות, ודאי צריך לשקף ירידה במוסר הציבורי?
הערות שוליים

↑  איי הודו המזרחיים ההולנדיים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb166160282 (data)  CiNii: DA02463950  GND: 1026801494  ISNI: 0000 0000 8225 8849  LCCN: n82201599  NDL: 00008710  NTA: 315704063  VIAF: 48121966   WorldCat (עם VIAF): 48121966
הג'ימה סוגיאמה

הג'ימה סוגיאמה (יפנית: 杉山 元‏; 1 בינואר 1880 – 12 בספטמבר 1945) היה פילדמרשל (גנסוי) בצבא היפני הקיסרי, אשר פעל כאחד מהמפקדים הצבאיים החשובים ביותר של האימפריה היפנית במהלך רוב מלחמת העולם השנייה. הג'ימה היה מבין התומכים המרכזיים במטה הכללי היפני להתפשטות צבאית אל דרום-מזרח אסיה ומלחמת מנע נגד ארצות הברית. הג'ימה שירת בתור ראש המטה הכללי לאורך רוב המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט עד שפוטר בשנת 1944 בידי ראש ממשלת יפן, הידקי טוג'ו. עשרה ימים לאחר כניעת האימפריה היפנית, הג'ימה התאבד.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

הג'ימה סוגיאמה נולד בקוקורה, מחוז פוקואוקה, האימפריה היפנית, למשפחה סמוראים לשעבר. הג'ימה החל לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית, בעוד היה בקורס קצינים גויס לפעולה במלחמת רוסיה–יפן ואחריה שב ללימודיו.
בשנת 1912 נשלח לפיליפינים (דאז בשליטת ארצות הברית) וסינגפור (דאז חלק מהאימפריה הבריטית) כנספח צבאי. הוא הועלה לדרגת מייג'ור בשנת 1913 והועבר לראג' הבריטי. הוא חזר ליפן בשנת 1918 וקודם לדרגת לוטננט קולונל. בדצמבר 1918 הודות לידע שלו על חיל האוויר הקיסרי של צבא הקיסרות הגרמנית לשעבר, הג'ימה הפך למפקד הרגימנט האווירי השני. הג'ימה הועלה לדרגת קולונל בשנת 1921, ובשנה שלאחר מכן הפך לראש השירות האווירי של הצבא הקיסרי היפני. במאי 1925 הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
ביוני 1930 הוא הוצב בידי המטה הכללי בתור ממלא מקום סגן שר המלחמה, וכעבור חודשיים הפך רשמית לבעל תפקיד זה, עם זאת, העלאתו לדרגת סגן גנרל. במרץ 1933 שירת בתפקיד סגן שר המלחמה ומפקד שירות האוויר של הצבא היפני הקיסרי. במרץ 1936, לאחר תקרית 26 בפברואר, ניסיון הפיכה צבאית, הוא הפך לשר המלחמה. בהמשך, בנובמבר 1936, הג'ימה הועלה לדרגת גנרל.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

כאשר פרצה, עקב תקרית גשר מרקו פולו והקרב על שאנגחאי, מלחמת סין–יפן השנייה בשנת 1937, שהחלה למעשה את מלחמת העולם השנייה באסיה, פיקד הג'ימה בין השנים 1938–1939 על חיל המוצב בצפון סין ומדינת החסות היפנית במונגוליה הפנימית, מנגג'יאנג. הוא ניבא בביטחון מלא כי סין תיפול בתחילת 1938, עם הקרב על נאנג'ינג, אך הופתע מההתנגדות הנחרצת של ממשלת סין הלאומית (תחת מפלגת הקוומינטנג). בדצמבר 1939 הושב ליפן ופיקד על המוצב בארמון הקיסרי.
ב-3 בספטמבר 1940 הוא מונה לראש המטה הכללי של הצבא והחליף את הנסיך קאנין קוטוהיטו. עם התגברות המתח בין יפן למערב, הג'ימה היה בין הקצינים שתמכו במלחמה. בשנת 1943 הוא הועלה לדרגת פילדמרשל. הג'ימה תמך במתקפה על פרל הארבור ולפלישה אל דרום-מזרח אסיה נגד צרפת של וישי, האימפריה הבריטית והאימפריה ההולנדית.
עם התמוטטות החזיתות מצידה של יפן במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, הג'ימה הודח מתפקידו כראש המטה הכללי של הצבא ב-21 בפברואר 1944 על ידי הידקי טוג'ו; הוא מונה למפקח על האקדמיה הצבאית הקיסרית. ביולי 1945 החל הג'ימה לפקד על ארמיית שדה שנפרשה ברחבי הונשו למנוע פלישה אמריקאית למרכז יפן במסגרת תוכנית מבצע נפילה.
לאחר כניעת האימפריה היפנית, הורו להג'ימה לפרק את הצבא הקיסרי היפני כדרישת בעלות הברית. עשרה ימים לאחר הכניעה הרשמית של יפן הג'ימה התאבד במשרדו.
ראו גם

הצבא היפני הקיסרי
כניעת האימפריה היפנית
הנסיך קאנין קוטוהיטו
צבי בן-יעקב (מפקד)

| --- | --- |

צבי בן יעקב ב-1938 בחניתה
 לידה:  1904 ריגה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית (1883–1917)
 פטירה:  9 בנובמבר 1956 (בגיל 52 בערך)
 תאריך עלייה:  1925
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  נשר
 השתייכות:   ההגנה  צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1926–1952 (כ־26 שנים)
 דרגה:    סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד "גוש חפר" והגליל  "נַשָק ארצי"  מפקד "שירות החימוש"
 פעולות ומבצעים
 המרד הערבי הגדול  מלחמת העולם השנייה   מלחמת העצמאות
 
צבי בן יעקב (1904 – 9 בנובמבר 1956) היה מבכירי ההגנה וצה"ל. 22 שנה איש "הגנה" בתפקידים בכירים. בין היתר: מפקד גוש חפר, מפקד קבוצת כיבוש חניתה, מפקד הגליל, נַשָק ו"סליקר" ארצי. סיים את שירותו בצה"ל בדרגת סגן-אלוף כמפקד "שירות חימוש" (שלימים הפך לחיל חימוש).
ביוגרפיה

בן יעקב נולד ב-1904. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל מריגה שבלטביה. הוא נדד בארץ בחיפוש אחר עבודה, עד שהגיע לבנימינה. בשנת 1926 צורף לארגון ההגנה. כבר אז נשלחו אליו "כלים" (אקדחים ורובים) לתיקון. בסוף אותה שנה עבר לחיפה, שם מוּנה לנַשָק, מחסנאי נשק ו"סליקר", מדריך בכלים קטנים ות"ס (תרגילי סדר). ארגן את הקבוצה הימית, שנקראה "דולפין" ושעסקה כלפי חוץ רק בספורט ימי, אך למעשה גם בהעברת נשק בלתי-ליגאלי מאוניות שהגיעו לנמל.
בשנת 1929 התקבל כעובד קבוע בהגנה. בשנת 1932 הוּטל עליו הפיקוד על "גוש חפר", והמשפחה הֶעתיקה את מגוריה לנתניה. בשנים הבאות, בנוסף לפיקוד על הגוש, הדריך קורסים רבים ושונים ב"כלים קטנים", אימוני שדה (א"ש) וקורסים נוספים.
כמפקד הגוש היה אחראי על הורדת מעפילים בלתי-ליגאליים, שהגיעו בספינות לחופי כפר ויתקין, נתניה, מצפה-הים ואחרים.
המשפחה עברה למושב "עין העובד", שעם השנים אוּחַד עם מושב "אביחיל" השכן.
בשנת 1938 מוּנה על ידי אליהו גולומב למפקד קבוצת כיבוש חניתה לקראת העלייה למקום ונשאר במקום כאחראי על הביטחון במשך כשמונה חודשים. לפני העלייה התארגנו כובשי חניתה ב"משמר זבולון" (כפר מסריק) שבמפרץ חיפה, שם הכין אותם להגנת היישוב.
ביום 21 במרץ 1938 עלו ל"חניתה תחתית". לאחר כשלושה שבועות עלו ל"חניתה עילית" - המקום בו שוכן הקיבוץ היום.
בסוף שנת 1938 נתמנה למפקד הגליל. דאג לצד הביטחוני של עליות לקרקע נוספות, כמו "מצודות אוסישקין", ול"סליקים" (מחסני נשק מוסתרים), ועמד בקשר עם אנשי הביטחון בכל יישובי האזור. המשפחה הֶעתיקה את מגוריה לקיבוץ איילת השחר.
בסוף שנת 1940 מוּנה ל"נַשָק ארצי". הארץ חולקה לשני אזורים, צפוני ודרומי, וצבי קיבל אחריות על האזור הצפוני. התפקיד כלל גם את העברת העולים הבלתי-לגאליים מהאוניות ופיזורם בין היישובים. המשפחה חזרה לביתה באביחיל, ומאז זה היה מִשכָּנה הקבוע.
במשך כל השנים מאז ועד קום מדינת ישראל עסק בהעברות נשק לכל יישובי האזור, באחסונו ובטיפול בו. העברת הנשק בימי המנדט הבריטי הייתה כרוכה בסיכון רב. הנשק הועבר בין מחסומי המשטרה הבריטית בכל מיני דרכים מוסוות. גם במכונית ה"טוּסיטֶר" של בן יעקב היה "סליק".
משנת 1947 ועד ההכרזה על הקמת המדינה היו באות אוניות, שבהן היו מזוודות ענקיות, ובתוכן - "כלים קטנים". הכלים הוסתרו מתחת לבגדים, או כלי מטבח, או בצל, או כדומה. ערב ערב היו האוניות מורידות את שללן וחוזרות לים. בין ההפוגות של מלחמת העצמאות הגיעו המקלעים (מגל"ד) ומכונות הירייה ("הבֶּזות") מצ'כיה. העברתם ליחידות הלוחמות התאפשרה רק לאחר טיפול יסודי, שכלל ניקוי מן הגריז וניסוי הכלים.
מפאת ריבוי הבעיות הובאו שני מומחים מצ'כיה, שפתרו את רובן. הטיפול בנשק היה באחריות המחלקה, שליָמים נקראה "שירות חימוש" ואחר-כך - "חיל חימוש". בכל "סליק", וכן גם בכל מפעל שהיה מייצר כדורי ירי, רימונים, תת-מקלעים מסוג "סטן", מכָלי "סליק" ואביזרים שונים להעברת נשק - בכל אלה הייתה לו נגיעה.
עם הקמת צה"ל, בשנת 1948 השתבץ צבי בן יעקב ב"שירות חימוש", והיה למפקדו השני בשנים 1949–1950. בשנת 1952 השתחרר ופתח בית מסחר לנשק בנתניה, שהפך למועדון לכל הציידים ולכל האוחזים והמשתמשים בנשק.
צבי בן יעקב נפטר ממחלה ממארת בשנת 1956 והוא בן 52 שנים. נקבר בבית העלמין באביחיל. הוא הותיר אחריו את אשתו מרים (מרי) ושני ילדים - דיתה ואלעזר (לזי).
שני ילדיו שירתו גם הם בחיל החימוש - בתו שימשה כקצינת נשק ובנו מילא תפקידים בכירים בחיל, בהם מפקדו הראשון של ב"מ 10 להרכבת טנק המרכבה וראש מש"א רכב (7200 לשעבר).
הסליקים בביתו

במסגרת הקמת הבית באביחיל כלל צבי בתכנון גם תשתית למספר סליקים:
סליק מתחת לרצפת הבטון של המוסך הצמוד לבית. הכניסה לסליק הייתה דרך פתח שהוסתר ברצפה אולם היו לו מספר פתחים נוספים. בתקופת מלחמת העולם השנייה הורחב הסליק ושימש כמקלט ולאחר המלחמה לא שימש עוד כסליק.
ברצפה של חדר השינה הותקן כד חלב ששימש לאחסון רובה ותחמושת.
ברצפת הלול של המשק נבנה סליק קטן. הסליק נתגלה ב-1969 ובתוכו רובה וכדורים.
במערה מול הבית (כנראה מערת קבורה עתיקה).
לקריאה נוספת

רפי קיטרון, ארץ ישראל הנסתרת, הוצאת אריאל, 2010, עמוד 97
הערות שוליים

↑  משה גבעתי, בידיהם חושלה הפלדה: סיפורו של מרכז שיקום ואחזקה 7100, 1948–1996, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ח 1997, פרק י"א: מפעל המרכבה; פרק ט"ו: טנק המרכבה, באתר חיל החימוש.
↑  נתגלה "סליק" בכפר אביחיל, מעריב, 7 בספטמבר 1969
↑  נמצא "סליק" ישן באביחיל, דבר, 8 בספטמבר 1969
| קציני הטכנולוגיה והאחזקה  |
| --- | --- | --- |
| קציני חימוש ראשיים | אשר פלד • צבי בן יעקב • דב שמר • עמנואל פרת • עמוס חורב • ינון עזרוני • עמוס חורב • חיים דומי • אלעזר ברק • בן-ציון בן-בשט • טוביה מרגלית • משה קידר • צבי אורן • עמי סגיס • מיכאל דיין • שלום קורן • זכריה חי • חיים רונן • איל אלוק • צביקה קראוס • אליעזר בן הרוש • מישל ינקו |  |
| קציני הטכנולוגיה והאחזקה | אילן אליה • אריאל שימה |  |
יהושע בר און

| --- | --- |

בר און בעת קבלת עיטור המופת מראש המטה הכללי מוטה גור, 9 במאי 1975
 לידה:  31 במאי 1949 ג' בסיוון ה'תש"ט נהלל
 נהרג:  24 באוגוסט 1977 (בגיל 28) י' באלול ה'תשל"ז סיני
 מקום קבורה:  בית הקברות הצבאי בבאר טוביה
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  אוגוסט 1967 – 24 באוגוסט 1977 (כ־10 שנים)
 דרגה:  
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
   עיטור המופת
 
יהושע (שוקה) בר-און (31 במאי 1949 – 24 באוגוסט 1977) היה קצין שריון בצה"ל בדרגת סגן אלוף. על מעשיו כמפקד פלוגה ח' בגדוד 409 של חטיבה 600 במלחמת יום הכיפורים עוטר בעיטור המופת.
ביוגרפיה

בר-און נולד ב-31 במאי 1949 בנהלל לחיה ולאורי בר-און. גדל במושב אורות ולמד בבית הספר היסודי "מבואות" שבבאר טוביה. התחנך במחזור י"ג של הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה. באוגוסט 1967 התגייס לצה"ל ולאחר קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון שובץ כמפקד מחלקה בקורס מפקדי טנקים. בשנת 1972 סיים את שירותו הסדיר בתפקיד מפקד פלוגת טנקים.
לאחר שחרורו החל ללמוד גאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים התייצב בר-און בשדה תימן וחבר לחטיבה 600. בר-און שימש כמ"פ ח' בגדוד 409. ב-9 באוקטובר נפגע הטנק עליו פיקד מטיל נגד טנקים, ובר-און נפגע. על אף פגיעתו חזר אל הטנק, פינה את אנשי הצוות ולאחר מכן חבר לטנק אחר והמשיך לפקד על הפלוגה. ב-18 באוקטובר, במהלך קרב החווה הסינית, נפגעו ארבעה מטנקי הפלוגה. בר-און ארגן את חילוץ הטנקים, וכאשר נודע לו שאחד החיילים נעדר רץ אל תוך שדה מוקשים על מנת לחלצו. על מעשים אלו הוענק לו לאחר המלחמה עיטור המופת.
באפריל 1974 שוחרר בר-און משירות מילואים וחזר ללימודים. בסוף שנת 1976 השתתף בקורס מפקדי גדודים וחזר לשרת בקבע כמפקד גדוד.
ב-24 באוגוסט 1977 נהרג בר-און בתאונת דרכים בכביש נח"ל ים-רפידים. הוא הובא למנוחות בבית הקברות הצבאי בבאר טוביה.
הערות שוליים

↑  יהושע (שוקה) בר און, באתר "בהשקט ובבטחה"
↑  בני הרטמן, בני הרטמן, יומן מלחמה, באתר המרכז למלחמת יום הכיפורים
↑  סא"ל יהושע בר-און נספה בתאונת־דרכים, על המשמר, 25 באוגוסט 1977
מרים בת-יוסף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 בינואר 1931 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  8 באוקטובר 2023 (בגיל 92) איברי-סיר-סן, צרפת 
 שם לידה:  Marion Hellerman 
 
מרים בת-יוסף (31 בינואר 1931 - 8 באוקטובר 2023) הייתה ציירת ופסלת יהודיה אשר התגוררה בישראל, בצרפת ובאיסלנד.
אודות

נולדה בברלין בשם מאריון הלרמן למשפחה יהודית ממוצא ליטאי. בשנת 1933 ברחה המשפחה לארץ ישראל והתגוררה ביפו. בשנת 1936 השתתף אביה בהגנה בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, נפצע וכעבור 9 חודשים נפטר בבית חולים. בשנת 1936 עברה עם אמה להתגורר בפריז. בשנת 1939, עם עליית הנאצים, המשפחה חזרה לישראל והתגוררה בתל אביב. היא החלה ללמוד אמנות בגיל צעיר ואימצה את השם מרים בת-יוסף כמחווה לאביה יוסף.
בשנת 1952 החלה ללמוד אמנות בפריז ובשנת 1956 החלה ללמוד אמנות בפירנצה. הציגה במוזיאונים ברחבי העולם, ובישראל הציגה במוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל ובמוזיאון רמת גן.
בת-יוסף נפטרה ב-8 באקוטובר 2023. הותירה אחריה בעל, ארו, מבכירי האמנים באיסלנד, ובן. התגוררה בפריז.
רנסוקה איסוגאי

| --- | --- |

 לידה:  3 בספטמבר 1886 היוגו, יפן 
 פטירה:  6 ביוני 1967 (בגיל 80) יפן 
 מדינה:  האימפריה היפנית, יפן 
 השכלה:  מכללת המטה של הצבא היפני 
 פרסים והוקרה
 מסדר השמש העולה  מסדר האוצר הקדוש 
 
רנסוקה איסוגאי (ביפנית: 磯谷 廉介 - "איסוגאי רנסוקה"; 3 בספטמבר 1886 - 6 ביוני 1967) היה גנרל בצבא היפני הקיסרי במהלך מלחמת העולם השנייה ובמהלך הכיבוש היפני של הונג קונג כיהן כמושל הונג קונג בין ה-20 בפברואר 1942 ועד ה-24 בדצמבר 1944.
קורות חיים

איסוגאי נולד במחוז היאוגו, ולמד באקדמיה הצבאית הקיסרית, אותה סיים בשנת 1904. לאחר מכן למד במכללת הצבא היפני.
בין השנים 1928–1930 פיקד על גדוד חיל הרגלים השביעי. בין השנים 1931–1937 כיהן בתפקידי מטה בצבא יפן, ועם פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה בשנת 1937 החל לפקד על הגדוד העשירי של חיל הרגלים בסין.
בשנת 1938 עבר למנצ'וקוו וכיהן כראש המטה צבא קוואנטונג. בעקבות כישלונו בקרב חלקין גול נקרא בשנת 1939 לשוב ליפן והוצא לגמלאות.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה בזירת האוקיינוס השקט, בדצמבר 1941, נקרא איסוגאי בשנת 1942 לשוב לשירות צבאי, וב-20 בפברואר 1942 מונה לתפקיד מושל הונג קונג מטעם שלטונות הכיבוש היפני ובהמלצת ראש ממשלת יפן הידקי טוג'ו.
במהלך כהונתו כמושל הונג קונג הייתה המושבה הבריטית הכבושה נתונה לממשל צבאי. איסוגאי מיקם את מפקדתו במלון פנינסולה שבחצי האי קאולון. בתקופה זו היה מצבה הכלכלי של המושבה הכבושה בשפל, ורבים מתושביה סבלו מרעב. מתקפות אוויריות של חיל האוויר של ארצות הברית, אינפלציה שנגרמה בשל השימוש בין צבאי יפני ומחסור בדלק הביאו להפסקת התחבורה הציבורית במושבה ועצירת המסחר בה.
בשל מצבם של תושבי הונג קונג, היה איסוגאי שנוא על ידי תושביה. במטרה לשפר את המורל ייסד איסוגאי את מנהג מרוצי הסוסים מדי יום ראשון - מנהג הקיים עד ימינו. כמו כן, בתקופתו שופץ בית הממשלה של הונג קונג ונוספו לו אלמנטים אדריכליים יפנים.
איסוגאי פרש מתפקידו כמושל ב-24 בדצמבר 1944 ושב ליפן. בתום המלחמה נאסר, ונשפט בבית הדין הסיני הצבאי לפשעי מלחמה בנאנג'ינג. איסוגאי נידון למאסר עולם אולם שוחרר בשנת 1952 והורשה לשוב ליפן. הוא נפטר בשנת 1967.
הערות שוליים

↑  שם יפני - איסוגאי הוא שם המשפחה, אולם ביפנית נכתב שם המשפחה בראשית השם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb166441870 (data)  ISNI: 0000 0000 5216 8631  LCCN: no2001043071  NDL: 00835137  VIAF: 4578488   WorldCat (עם VIAF): 4578488
הנסיך קאנין קוטוהיטו

הנסיך קָאנְיִן קוֹטוֹהִיטוֹ (ביפנית: 閑院宮載仁親王;‏ 10 בנובמבר 1865 – 21 במאי 1945) היה בן משפחת הקיסרות היפנית (בנו המאומץ של קומיי, קיסר יפן), אשר שירת בין השנים 1931–1940 כראש המטה הכללי של הצבא היפני הקיסרי. במהלך שירותו השתתף במלחמת סין–יפן הראשונה, מלחמת רוסיה–יפן ומלחמת סין–יפן השנייה. ביחד עם הידקי טוג'ו היה מבין התומכים הראשיים של ההסכם התלת-צדדי עם גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית להקמת מדינות הציר.
ביוגרפיה

הנסיך קוטוהיטו נולד בקיוטו, ביפן של שוגונות טוקוגאווה, בנו ה-16 של הנסיך קוני מסניף פושימי של המשפחה הקיסרית היפנית. הוא אומץ על ידי קומיי, קיסר יפן, ובכך הפך ליורש פוטנציאלי לכס קיסר יפן, אולם בסופו של דבר בנו של קומיי, מוצוהיטו, הפך לקיסר עם מות אביו.
בשנת 1868, כשהיה בן שלוש, נשלח ללמוד במקדש הבודהיסטי של סמבו-אין לאריסטוקרטים, אך בשנת 1872 חזר לביתו כדי לשרת בתור ראש ענף קאנין של המשפחה הקיסרית עקב מות אביו הביולוגי. בשנת 1877 נכנס לאקדמיה הצבאית היפנית וסיים את לימודיו בשנת 1881. בשנת 1882 לאחר שעבר בהצלחה את לימודיו והפך לצוער, הוא נשלח על ידי הקיסר מייג'י (מוצוהיטו), אחיו החורג, לרפובליקה הצרפתית השלישית כנספח צבאי.
בשנת 1891 הוצב בגדוד הפרשים הקלים היפני השביעי. בדצמבר 1891 התחתן עם צ'יקו סנג'ו, בתו של הנסיך סנטומי סנג'ו וממנה נולדו לו שבעה ילדים. הוא סיים את לימודיו במכללת מטה הצבא בשנת 1894 כמפקד פרשים, ולאחר מכן השתתף בקרב באזור נהר יאלו במהלך מלחמת סין-יפן הראשונה.
בין השנים 1897–1899 היה קצין הפיקוד של גדוד חיל הפרשים הראשון. בשנת 1901 קיבל את הפיקוד על חטיבת הפרשים השנייה; מאוחר יותר באותה שנה הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל. הוא השתתף בפעולה צבאית נוספת במלחמת רוסיה-יפן.
הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל בשנת 1904 וקיבל את הפיקוד על אוגדת הפרשים הראשונה בשנת 1906. בשנת 1911 מונה למפקד אוגדת המשמר הקיסרי. בשנה שלאחר מכן הועלה לדרגת גנרל והפך לחבר במועצת המלחמה העליונה. בשנת 1919 הועלה לדרגת פילדמרשל. בשנת 1921 סייר באירופה ביחד עם יורש העצר הירוהיטו.
בשנת 1931 הפך לראש המטה הכללי של הצבא היפני, וכיהן בתפקיד זה עד 1940. בשנת 1937 החלה מלחמת סין–יפן השנייה, במהלכה אישר משרדו שימוש בנשק כימי בסין ובמונגוליה הפנימית. הנסיך קוטוהיטו, יחד עם פוליטיקאים נאצים, התנגד למיסוד היחסים עם ארצות הברית והאימפריה הבריטית ותמך בחתימה על ההסכם התלת-צדדי להקמת מדינות הציר.
אף על פי שפרש מהצבא באוקטובר 1940, קוטוהיטו נשאר חבר במועצת המלחמה העליונה. הוא נפטר בבית הקיץ של משפחת קאנין באודווארה, קנאגאווה, כשלושה חודשים לפני כניעת האימפריה היפנית ולא הספיק לעמוד לדין בבית הדין הבין-לאומי הצבאי למזרח הרחוק. הנסיך קוטוהיטו נקבר בהלוויה ממלכתית ביוני 1945, שהייתה אמורה להיות ההלוויה הממלכתית האחרונה של יפן הקיסרית. בנו, הנסיך הרוהיטו ירש אותו כראש סניף קאנין של המשפחה הקיסרית.
אקאשי מוטוג'ירו

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

 לידה:  1 בספטמבר 1864 פוקואוקה, יפן 
 פטירה:  26 באוקטובר 1919 (בגיל 55) פוקואוקה, יפן 
 מדינה:  יפן 
 מקום קבורה:  Linsen Park 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית הקיסרית  מכללת המטה של הצבא היפני 
 פרסים והוקרה
 מסדר השמש העולה, דרגה ראשונה  מדליית הכבוד הצבאית  Victory Medal  Taishō Enthronement Commemorative Medal  Crosses of Military Merit  Crown Prince's Voyage to Korea Commemorative Medal  מסדר האוצר הקדוש  Imperial Constitution Promulgation Medal  מסדר השמש העולה  מסדר דיית הזהב  מפקד בלגיון הכבוד 
 
אקאשי מוטוג'ירו (ביפנית: 明石 元二郎; ‏ 1 בספטמבר 1864 בפוקוקה, שביפן – 26 באוקטובר 1919 בפוקוקה, שביפן) היה גנרל יפני, המושל הכללי של טייוואן בשנים 1918 – 1919. במהלך מלחמת רוסיה–יפן ארגן אספקת הנשק לבדלנים הפינים והקווקזים.
ביוגרפיה

בשנת 1889 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הגבוהה של הצבא הקיסרי. בשנת 1894 נשלח ללמוד בגרמניה. עם פרוץ מלחמת סין-יפן, הוזעק ליפן, שירת במטה אוגדת המשמר בפורמוזה.
הוא היה משקיף צבאי בפיליפינים במלחמת ארצות הברית-ספרד. בשנת 1900 נשלח לסין להשתתף במשא ומתן בסיום מרד הבוקסרים.
בינואר 1901 מונה לנספח צבאי בצרפת. ב-15 באוגוסט 1902 התמנה לנספח צבאי ברוסיה. הגיע לפטרבורג ב-1 בנובמבר 1902.
עם פרוץ מלחמת רוסיה-יפן ב-10 בפברואר 1904 הוא מונה לנספח צבאי בסטוקהולם, אך נסע ברחבי אירופה ואסף מידע. באמצעות אקאשי מומנו מהפכנים רוסים, בדלנים פיניים, פולנים וקווקזים ברוסיה. כסף יפני קיבל גם מנהיג מפלגת ההתנגדות הפעילה, העיתונאי קוני ציליאקוס, מנהיג מפלגת הפדרליסטים הסוציאליסטים הגאורגיים גאורגי דקנושישווילי. ביולי 1904 נפגש אקאשי עם פלחנוב ולנין בז'נבה. באמצעות ציליאקוס הוא מימן את ועידת פריז של מפלגות האופוזיציה הרוסיות בשנת 1904 ואת ועידת ז'נבה בשנת 1905. בסך הכל, כמיליון ין (כ-35 מיליון דולר במחירי 1990) שהוקצו על ידי המטה הכללי היפני הושקע בפעילות חתרנית ברוסיה דרך אקאשי.
ב-11 בספטמבר 1905, זמן קצר לאחר כריתת הסכם השלום בפורטסמות', הוטל על אקאשי לחזור ליפן. ב-28 בדצמבר הגיע לטוקיו.
לאחר מסירת דיווח על עבודתו מונה אקאשי לנספח צבאי בגרמניה. עם זאת, בשנת 1906, עיתון ברוסיה פרסם את היקף פעילותו של אקאשי, בעיקר המבצעים החשאיים למימון תנועות בדלניות. הדיווח פורסם גם על ידי עיתוני אירופה ובשנת 1907, אקאשי שוב הוחזר מאירופה.
באוקטובר 1907 מונה אקאשי לראש המשטרה הצבאית בקוריאה. בדצמבר 1913 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ובאפריל 1914 מונה לסגן רמטכ"ל. בתפקיד זה הוא התעקש לכבוש את צ'ינגדאו ולהעלות 21 תביעות לסין.
בשנת 1918 התמנה למושל הכללי של טייוואן. מת באוקטובר 1919.
לקריאה נוספת

Akashi Motojirō, Rakka ryusui: Colonel Akashi’s Report on His Secret Cooperation with the Russian Revolutionary Parties during the Russo-Japanese War, O. Fält and A. Kujala (eds), Studia Historica 31 (Helsinki, 1988), 202 pp
Busch, Noel F. (1969). The Emperor's Sword; Japan vs Russia in the Battle of Tsushima. New York: Funk & Wagnall.
Ching, Leo T.S. (2001). Becoming Japanese: Colonial Taiwan and the Politics of Identity Formation. Oakland: University of California Press. ISBN 0-520-22553-8.
Cook, Andrew (2011). Ace of Spies: The True Story of Sidney Reilly. Stroud: History Press. ISBN 978 0 7524 6954 6.
Deacon, Richard (1986). A History of the Japanese Secret Service. New York City: Berkley Publishing Company. ISBN 0-425-07458-7.
Lockhart, Robin Bruce (1986). Reilly: Ace of Spies. New York City: Hippocrene Books. ISBN 0-88029-072-2.
פטריק ואן אנהולט

פטריק ג'ון מיגל ואן אנהולט (נולד ב-29 באוגוסט 1990) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת המגן שמאלי בספרטה רוטרדם ובנבחרת הולנד.
קריירה

ואן אנהולט החל לשחק במחלקת הנוער של הקבוצה וגדל בה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-24 במרץ 2010 בניצחונה של צ'לסי על פורטסמות' 5-0 כשנכנס במקומו של יורי ז'ירקוב. הוא כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד של צ'לסי לניוקאסל בגביע הליגה 4-3.
בקיץ 2009 הושאל לקובנטרי סיטי לחצי שנה, ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה ב-9 באוגוסט בניצחון 1–2 נגד איפסוויץ' טאון.
ב-29 בינואר 2010 הושאל בפעם השנייה לניוקאסל יונייטד. ב-26 בינואר 2011 הושאל ללסטר סיטי. ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה ב-1 בפברואר בניצחון 0–1 נגד שפילד יונייטד. ב-31 באוגוסט 2011 הושאל לויגאן את'לטיק לעונה אחת, בה כבש את שערו הראשון בפרמייר ליג. ב-17 בינואר 2012 הושאל בפעם החמישית והאחרונה לויטסה ארנהם ההולנדית.
ב-25 ביולי 2014 עזב את צ'לסי וחתם בסנדרלנד על חוזה לארבע שנים. ב-30 בינואר 2017 חתם בקריסטל פאלאס לארבע וחצי שנים. ב-28 ביולי 2021 חתם בגלאטסראיי לשלוש שנים. ב-27 בפברואר 2022 כבש את שערין הראשונים במועדון, כשכבש צמד שערים בניצחון 2-4 על ריזספור. ב-1 בפברואר 2023 חזר לאחר 15 וחצי שנה לפ.ס.וו. איינדהובן והושאל עד לסוף העונה. ב-12 בנובמבר 2024 חתם בספרטה רוטרדם.