stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השיטפון הגדול של צפון קוריאה (1995)
נזקי השיטפון והשפעותיו > הרעב

בחודשים לאחר השיטפון, החל רעב המוני בכל רחבי המדינה ודיווחים מערביים על אוכלוסיות עשירות שאכלו 'קלחי תירס שטרם הבשילו' תועדו בהרחבה. שיעור התת-תזונה באוכלוסייה עלה ל-14% בשנת 1997 וכמות המזון שחולקה הצטמצמה מממוצע של 700 גרם ליום ב-1987 ל-128 גרם ליום בלבד בשיא המשבר בשנת 1997. בניסיון ממושך להקל על המצוקה הציעה ממשלת קוריאה הצפונית לאזרחיה את קיומו של משטר "מזונות חלופיים" כדי שיוכלו לשרוד. לדוגמה, קוביות קטנות של קליפות עצים, עלים ודשא. עד היום לא ידוע כמה אנשים מצאו את מותם ברעב ההמוני בקוריאה הצפונית, אך ההערכות מדברות על בין 330,000 ל-3,500,000 בני אדם.
בשנת 1996 היו כמה שיטפונות נוספים ובשנים 1997, 2000 ו-2001 הייתה בצורת.
קוריאה הצפונית טוענת עד היום כי השיטפון הגדול היה אירוע בלתי טבעי והסיבה המרכזית אשר הובילה לרעב הגדול. מנגד, מומחים טוענים כי הרעב הגדול היה בלתי נמנע ונבע כתוצאה מנפילת ברית המועצות, המשבר הפנימי של דגן בסין, חוסר תכנון וסוציאליזם לקוי ולפיכך השיטפון הגדול החמיר את הרעב אך לא היה הסיבה המרכזית לפריצתו.
נזקי השיטפון והשפעותיו > סיוע חיצוני

בשנת 1995 הגישה צפון קוריאה, שכמעט ולא הייתה חברה בשום מוסד בינ"ל, בקשה רשמית לסיוע הומניטרי והקהילה הבינ"ל נענתה. בין השנים 1995–2005, הוענק סיוע של כ-2.3 מיליארד דולר לצפון, 67% ממנו כמזון כאשר עיקר המסייעים היו ארצות הברית, יפן, סין, קוריאה הדרומית, אירופה וארגוני סיוע בתחום המזון מרחבי העולם. צפון קוריאה לא התאוששה עד היום מהשטפונות ונעזרת במומחים חיצוניים לשיקום רשת החשמל ותכנון המזון בשטחה.
ראו גם

הרעב הגדול בסין
הולודומור
עליית נהר הארנו על גדותיו (1966)
הנהר הצהוב
הערות שוליים

1 2  Daniel Goodkind, Loraine West, The North Korean Famine and Its Demographic Impact, Population and Development Review 27, 2001-06, עמ' 219–238 doi: 10.1111/j.1728-4457.2001.00219.x
↑  Andrea M. Savada, Area Handbook Series: North Korea, A Country Study, 1993-06-01
1 2  J. Kopp, R. Beaujean, N.L. Grigorov, M.A. Kondratyeva, Measurements of solar heavy ions inside the earth's magnetosphere, Radiation Measurements 25, 1995-01, עמ' 307–310 doi: 10.1016/1350-4487(95)00102-k
↑  Marcus Noland, Stephan M. Haggard, Famine in North Korea Redux?, SSRN Electronic Journal, 2008 doi: 10.2139/ssrn.1284487
↑  Chung-Ming Chen, Zang-Hee Cho, Cheng-Yi Wang, A fast implementation of the incremental backprojection algorithms for parallel beam geometries, IEEE Transactions on Nuclear Science 43, 1996, עמ' 3328–3334 doi: 10.1109/23.552746
1 2 3  Masood Hyder, Book Review: Hazel Smith, Hungry for Peace: International Security, Humanitarian Assistance and Social Change in North Korea (Washington DC: United States Institute of Peace, 2005, 368 pp., $19.95 pbk.), Millennium: Journal of International Studies 35, 2007-09, עמ' 786–788 doi: 10.1177/03058298070350030712
↑  Philip Hwang, The Impossible State: North Korea Past and Future by Victor Cha, American Foreign Policy Interests 36, 2014-05-04, עמ' 212–214 doi: 10.1080/10803920.2014.925343
↑  David F. Von Hippel, Peter Hayes, Engaging North Korea on Energy Efficiency, Korean Journal of Defense Analysis 8, 1996-12, עמ' 177–221 doi: 10.1080/10163279609464564
↑  Douglas James Noble, Public health in Democratic People’s Republic of Korea, BMJ Global Health 4, 2019-03, עמ' e001440 doi: 10.1136/bmjgh-2019-001440
↑  Daniel J. Schwekendiek, South Korea, New Brunswick: Transaction Publishers, [2016]: Routledge, 2017-07-05, ISBN 978-1-315-13007-1
↑  Kjell Magne Bondevik, Kristen Abrams, The Responsibility to Protect, Oxford University Press, 2011-11-25, עמ' 346–371, ISBN 978-0-19-979776-9
↑  {{{מחבר}}}, Nevin Scrimshaw: (January 20, 1918 — February 8, 2013), Food and Nutrition Bulletin 34, 2013-03, עמ' 3–5 doi: 10.1177/156482651303400101
חותם המדינה

ערך זה עוסק בחותם מדינת ישראל. אם התכוונתם לחותם ארצות הברית, ראו .
| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  ישראל 
 תאריך אימוץ:  1949 
 
חותם המדינה הוא חותמה הרשמי של מדינת ישראל. במדינות רבות בעולם ישנו חותם רשמי (שנקרא לעיתים בשם "חותם גדול"), המשמש לחתימה על מסמכים רשמיים של המדינה, ומסמל את ריבונות העם או המלך. חותם המדינה מוטבע על המסמכים הרשמיים של מדינת ישראל, וזאת בהתאם לחוק חותם המדינה, התש"ט-1949 ולתקנות חותם המדינה התשל"ד-1974 שהותקנו מכוח החוק.
עיצוב החותם

החותם הוא עגול, סמל המדינה במרכזו, מסגרתו הפנימית מורכבת ממגן דוד מלא בראשה, מענפי עץ זית (הזהים לאלו שבסמל המדינה) בחציה העליון ומן המלים "חותם המדינה" בחציה התחתון; ומסגרתו החיצונית מורכבת משוליים מעוצבים.
הטבעת החותם

על פי סעיף 3 בחוק חותם המדינה, התש"ט-1949:
חותם המדינה יוטבע באחת משתי הדרכים:

(א) על גוף המסמך;

(ב) על דונג או על כל חומר אחר שיחובר לגוף המסמך.
השמירה על החותם והשימוש בו

על פי חוק חותם המדינה והתקנות הנלוות לו, שר המשפטים הוא הממונה על שמירת חותם המדינה, וכל שימוש בו מחייב רישום מפורט על המסמך הנחתם. אין לזייף את החותם, ועל המזייף יוטל עונש של עד 7 שנות מאסר; אין לייצר חותם בדמות חותם המדינה, אלא בהוראת שר המשפטים.
הערות שוליים

↑  תקנות חותם המדינה, תשל"ד-1974, באתר www.nevo.co.il
חותם המדינה על חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל
ז'ול ברבה ד'אורביי

| --- | --- |

 לידה:  2 בנובמבר 1808 סן-סובה-לה-ויקון, צרפת 
 פטירה:  23 באפריל 1889 (בגיל 80) פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  סן-סובה-לה-ויקון 
 מקום לימודים:  קולז' סטניסלס בפריז, אוניברסיטת קן נורמנדי 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 זרם ספרותי:  ספרות ריאליסטית, על-טבעי, דנדי, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 יצירות בולטות:  Les Diaboliques, The Bewitched, מאהבת זקנה, The Story Without a Name 
 הושפע מ:  אונורה דה בלזק, לורד ביירון, ז'וזף דה מסטר 
 חתימה:   
 
ז'ול ברבה ד'אורביי
ז'ול -אָמֵדֵה בַּרְבֶּה ד'אוׂרְבִי(אִ)י  (בצרפתית: Jules-Amédée Barbey d'Aurevilly; ‏2 בנובמבר 1808 - 23 באפריל 1889) היה סופר צרפתי.
ביוגרפיה

ברבה ד'אורביי נולד בעיירה סן-סובה-לה-ויקון במחוז מאנש (כיום בחבל נורמנדי תחתית בצרפת) למשפחה נורמנית עתיקה. מילדותו התחנך ברוח הקתוליות והמונרכיזם, מאוחר יותר עבר להתגורר עם דודו שהיה רופא ושהפיח בו רעיונות ליברליים. ב-1827 עבר לפריז כדי ללמוד ופגש במשורר והסופר הצרפתי מוריס דה גרן שהפך לידידו. לאחר שעבר את בחינות הבגרות החל ללמוד משפטים באוניברסיטה של קאן שבחבל מולדתו ושם ניסה לפרסם כתב עת לספרות (1832.
בהשפעת הסופר והפילוסוף ז'וזף דה מסטר הפך ברבה ד'אורביי מדמוקרט רפובליקני למלוכני חסר מעצורים הבז לקדמה ולערכים הבורגניים של המאה התשע עשרה. הוא קיים אורח חיים ראוותני, נשבע אמונים לכנסייה הקתולית (1846) והפך לאחד מדובריו של האבסולוטיזם.
הרומן הראשון שלו "אהבה לא אפשרית" (1841) לא זכה להצלחה בציבור. הצלחתו הספרותית החלה ב-1852 כאשר כתב מאמרים בכתבי עת שונים שבהם שיבח את יצירותיהם של אונורה דה בלזק, של סטנדל, של גוסטב פלובר ושל שארל בודלר.
ברבה ד'אורביי נחשב לנציג של הרומנטיזם הקיצוני. הוא החזיק בדעות קתוליות ובכל זאת כתב רומנים ונובלות שלא עלו בקנה אחד עם עמדותיה של הכנסייה הקתולית. אנשים לא הבינו כיצד אדם שדגל בקתוליות יכול היה לכתוב סיפורי מסתורין שבהם גיבוריו מבצעים מעשים מנוגדים לחוקים.
בין ספרים אלה ניתן למנות את "המאהבת הזקנה" (1851), "המכשפה" (1854), "הפרש הממשש" (1864), "הכומר הנשוי" (1865), "השדות" (1874) ו- "סיפור ללא שם" (1882).
לברבה ד'אורביי נודעה השפעה על סופרים רבים ובהם הנרי ג'יימס ומרסל פרוסט.
ברבה דאורביי נפטר בפריז ונקבר בבית הקברות מונפרנאס שבעיר. ב-1926 הועברו עצמותיו לחצר הכנסייה של עיירת מולדתו, סן-סובה-לה-ויקון.
הערות שוליים

↑  היה  צריך לתעתק ד'אורביאי, אבל ללא ניקוד גם תעתיק זה מטעה מאוד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272691905171  PLWABN: 9810624785605606  BIBSYS: 90082724  BNE: XX1721315  BnF: cb118901433 (data)  CANTIC: a10955434  CiNii: DA01400693  GND: 118506498  ICCU: PUVV313963  ISNI: 0000 0001 2131 7806  LCCN: n50038290  LNB: 000132366  MusicBrainz: ef3cb79a-db54-484d-919f-d8a8c821be1c  NDL: 00432270  NKC: jn19990000437  NLA: 35446961  NLG: 260226  NLK: KAC199632761  NSK: 000166520  NTA: 06864146X  RERO: 02-A002967935  SELIBR: 176754  SNAC: w6030b00  SUDOC: 026704331  Trove: 955920  VcBA: 495/89348  VIAF: 49221211   WorldCat (עם VIAF): 49221211
זכויות מגדבורג

זכויות מגדבורג (בגרמנית: Magdeburger Recht) היא כינוי לזכויות ממשל עצמי שניתנו לתושבי ערים רבות ברחבי מרכז אירופה, בהתאם לדגם שהנהיג אוטו הראשון, קיסרה הראשון של האימפריה הרומית הקדושה ב-1188 במגדבורג המבוסס על החוק הפלמי. כתב זכויות זה התבסס על חוקי "המראה הסכסונית" (Sachsenspiegel), ולאחר מכן היווה בסיס לקובצי חוקים אזרחיים שהתגבשו בעקבותיו ברחבי האימפריה הרומית הקדושה וגם מחוצה לה, בבוהמיה, הונגריה, ובאיחוד הפולני - ליטאי. זכויות מגדבורג מהוות אבן דרך בהתפתחות ערים וכפרים ובתופעה העיור בכלל.
הזכויות הקנו לעיר שקיבלה אותן אוטונומיה בנושאים של זכויות נכסים, זכויות קהילתיות, פוליטיות וכלכליות. בין השאר הן הגדירו מעמד של ארגון בעלי מלאכה, סוחרים, ואיגודי אומנים, וכן את אופן הבחירה של ראשי העיר.
עיר שקיבלה את זכויות מגדבורג, קיבלה איתן את החוקים של מגדבורג כפי שנהגו בעת קבלת הזכויות. לרוב, בעת קבלת הזכויות, היו פונים פרנסי העיר שקיבלה את הזכויות אל פרנסי מגדבורג ומבקשים מהם עותק של החוקים הנוכחיים שלהם. לעיתים קרובות היו פונים השופטים של העיר מקבלת הזכויות אל שופטי מגדבורג בבקשה לפסוק בתיק מסוים.
חוקי מגדבורג היו חוקי הערים שאומצו באופן הרווח ביותר ברחבי מרכז ומזרח אירופה, אך לא היו היחידים. גם חוקי פרנקפורט, המבורג, פרייבורג וליבק אומצו כל אחת על ידי עשרות ערים אחרות.
זיגמונט השלישי, מלך פולין ושוודיה, קבע שהיהודים כפופים ישירות למלך ואינם כפופים לשלטונות ערים שנקבעו על פי זכויות מגדבורג.
היהודים נהנו מזכויות מגדבורג רק בעיר טרקאי שבליטא, וכן בקז'ימייז'. בשאר המקומות היו נהוגים חוקים אחרים ביחס אליהם, שבהם הייתה אפליה מסוימת[דרוש מקור].
הערות שוליים

↑  Harold Joseph Berman, Law and revolution: the formation of the Western legal tradition, Harvard University Press, 1983, page 376
↑  Mordechai Nadav, The Jews of Pinsk, 1506 to 1880, Stanford University Press, page 69
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4168496-5  LNB: 000304414 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
התבוננות

התבוננות, במובנה האחד היא עיון, מחשבה חוקרת ומעמיקה, הסתכלות פנימית, אל תוכיותם של הדברים; במובנה השני, היא חוויה מיסטית, קונטמפלציה, התנסות רוחנית של אנשי סוד ומסתורין – מיסטיקנים. במדעים ובאמנות בעת החדשה התבוננות עשויה להשתמע כתצפית מסודרת בתופעות.
המונח העברי התבוננות משמש גם לתיאור מצב נפש של התעמקות בעצמי, אינטרוספקציה בלעז, לפעמים תוך כדי פרישות.
בפילוסופיה המערבית

התבוננות היא מונח מפתח בפילוספיה היוונית. הפילוסוף אפלטון, אשר טען שבאמצעות ההתבוננות, עשויה הנשמה להגיע לידע והבנה של הטוב. הסוקרטס האפלטוני יוצא מנקודת הנחה שאינו יודע דבר, ולומד באמצעות התבוננות (ללא ידע אפריורי).
פלוטינוס, אבי הנאופלטוניזם, המשיך בדרכו של אפלטון, והגדיר את ההתבוננות כמרכיב עיקרי על מנת להגיע להנוסיס.
פלוטינוס טען שההתבוננות הנעלה ביותר היא התבוננות באלוהים, ושהוא עצמו עבר חוויה כזו כמה פעמים. קביעה זו סללה את הדרך לשילוב המושג בתאולוגיה הנוצרית, שקשורה קשר הדוק אל הנאופלטוניזם. בתאולוגיה הנוצרית המזרחית (התאולוגיה של הנצרות האורתודוקסית) נוצר המונח "תיאוזיס", שמשמעותו דומה למשמעות המושג אצל פלוטינוס. התיאוזיס פירושו התבוננות באלוהים, והוא מוביל, על פי התאולוג ג'ון קלימקוס, לטיהור מהחטאים.
בתאולוגיה הנוצרית המערבית ההתבוננות באלוהים אינה מונח מפתח, והיא מוצגת בדרך כלל בהקשר של מיסטיקה. ה"התבוננות באלוהים" אצל המיסטיקנים אינה באופן מטאפורי, אלא באופן ישיר, באמצעות התגלויות מיסטיות. מיסטיקנים רבים כמו תרסה מאווילה וג'ון הקדוש הציגו את המוצג "קונטמפלציה" בהגותם בהקשרים שונים.
בפילוסופיה המזרחית

בהינדואיזם ובבודהיזם, כמו בנצרות, ההתבוננות תופסת מקום מרכזי. בהינדואיזם קיים המונח ג'נאגה יוגה, ששם דגש על חשיבה והתבוננות כדרך חיבור ל"כוח העליון".
בבודהיזם מושם דגש על הצורך במדיטציה על מנת להגיע להארה. המדיטציה כוללת התבוננות פנימית, אך בניגוד למשמעות המושג המקובלת, ההתבוננות אינה כוללת התמקדות, אלא דווקא הרפיה ורוגע. דרך מדיטציה השמה דגש מיוחד על ההתבוננות היא הוויפאסאנה, ששמה דגש על התבוננות עצמית, והתמקדות. למשל: הוויפאסנה כוללת לעיתים קרובות התבוננות פרטנית בכל אחד מאיברי הגוף בנפרד, תוך העברת המודעות מאיבר לאיבר.
בהגות היהודית

בימי הביניים עסקו חכמים רבות בהתבוננות כפעולת הכרה של האדם בכל דבר, ובמיוחד בעניינים הרוחניים. ההתבוננות שובחה בדרך כלל כפעילות ראויה; כך כתב רבי יעקב אנטולי, אשר חי במאה ה-13 באיטליה ובצרפת, בספרו מַלְמַד התלמידים על חשיבות ”השתדלות בלמוד ובהתבוננות”.
חכמים ניסו להגדיר את מהותה של ההתבוננות, את תהליך ההתבוננות האנושית ואת הכשלים העלולים להפריע לה; כך למשל, הגדיר רבי משה בן-מימון, הרמב"ם, בספרו מורה נבוכים את ההתבוננות כהִתעמקות, בכותבו:
”כי אין הדבר כמו שחשבתו בתחלת המחשבה, אבל כמו שיתבאר עם ההתבוננות לזה הדבר”. והוא התריע על ”טעות בהתבוננות”.
ההתבוננות נבחנה בדברי חכמים מן הבחינה המוסרית; רבי הלל בן שמואל מורונה שחי במפנה המאה ה-12 כתב בספרו "תגמולי הנפש" על התשוקה אל
”התבוננות מופשטת מתאוה וקנאה”.
כמו כן, נבחנה ההתבוננות מן הבחינה המהותית; כך למשל, הרמב"ם, רבי משה בן-מימון, הבדיל בין התבוננות בדמיוני שאינו קיים, לבין ההתבוננות במציאות.
בעת החדשה, בעברית החדשה המדוברת והנכתבת במדינת ישראל נעשה שימוש ממשיכני במונח; התבוננות היא שם למחקר מעמיק; ולפעמים הוא מחקר, שיש בו תובנות שגם מעבר ומחוץ לדיסיפלינה המחייבת, ההלכתית או האקדמית.
ראו גם

תצפית
אינטרוספקציה
מדיטציה
לקריאה נוספת

יעקב קלצקין, הערך: הִתבוננות, אוצר המונחים הפילוספיים, א-ד, ברלין:
דן מירון, בין התבוננות לבינה : בעקבות מסעו של עמוס עוז "פה ושם בארץ ישראל", ידיעות אחרונות (27 במאי 1983), עמ' 1–2, 7
אריק גלסנר, תוכחה או התבוננות : ברנר המבקר מול ברנר הסופר, עמדה, 17, 2007, עמ' 106–111
יוסף וייס, ראשית צמיחתה של הדרך החסידית, ציון, א' (ט"ז), תשי"א, עמ' 46–105
יצחק גינזבורג, מבחר שעורי התבוננות, (עורך: עמרם לידא), כפר חב"ד תשס"ח.
הערות שוליים

↑  יעקב אנטולי, מלמד התלמידים, סימן פר"ה
↑  משה בן-מימון, מורה נבוכים, א', ב'
↑  משה בן-מימון, מורה נבוכים, ב', ל"ט
↑  הלל מווירונה, תגמולי הנפש. הקדמה
↑  משה בן-מימון, מורה נבוכים, א', ע"ד
↑  ראו למשל: ענת בסר, עקדת יצחק : התבוננות בפסלו של קדישמן, באתר מט"ח.
↑  אפרת רתם, אנשים בצרות - איידס, קווירים והומופוביה : התבוננות על כתיבה מתוך מחויבות פוליטית מתוך הרומן של שרה שולמן People in trouble, עבודת דוקטור, אוניברסיטת תל אביב, 2009.
↑  מאיר חדש, דברי התבוננות כהכנה להקמת הבית, 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557970105171  BnF: cb13162673b (data)  GND: 4032275-0  LCCN: sh85031530  NKC: ph121815  TDVİA: fikir
השושלת הקאג'ארית

מלכי השושלת הקאג'ארית לפי סדרם
דמות של נסיך קאג'ארי
אישה איראנית מסוף התקופה הקאג'ארית
עותק של שאה נאמה מהתקופה הקאג'ארית (1837)
השושלת הקאג'ארית (בפרסית: سلسله قاجاریه, או: دودمان قاجار) היא שושלת ממוצא טורקמני, ששלטה באיראן של היום ובחלק משכנותיה בשנים 1794–1925.
מוצא

השושלת הקאג'ארית צמחה מתוך שורות הקיזילבאש (ראש אדום בטורקמנית), ברית שבטי נוודים טורקמנים שמלאה תפקיד חשוב בפוליטיקה האיראנית החל מתקופתה של האימפריה הספווית. במאה ה-15 התיישבו אבות השושלת באזור הים הכספי. הם היו שבט של רועים נודדים. פתח עלי ח'אן קאג'אר היה מצביא נודע בתקופתם של השאהים הספאווים שאה חוסיין ושאה תהמאספ השני. בשנת 1726 הוא הוצא להורג בפקודת נאדיר שאה, המצביא שהפך לימים לשאה מייסד השושלת האפשארית, בנו מוחמד חסן ח'אן קאג'אר (1722–1758) נהרג בפקודת שליט איראן, קארים ח'אן זנד.
עליית השושלת

בשנת 1779 בעקבות מותו של השאה, מוחמד כרים ח'אן זנד משושלת זנד (אנ'), ששלטה בדרום איראן, אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר, מנהיג השבט הקאג'ארי החל במאמצים לאיחודה של איראן. אע'א מוחמד ח'אן נודע כשליט אכזר שטבח בערים שלמות והשתמש בעונשים אכזריים כמו ניקור עיניים של 20,000 מתושבי העיר כרמאן, כיוון שנלחמו נגד כוחותיו. הצבא הקאג'ארי הורכב מכוחות טורקמניים ועבדים גאורגים. בשנת 1794 גבר אע'א מוחמד ח'אן על כל יריביו כולל לוטף עלי ח'אן, השאה האחרון לשושלת זנד. הוא חידש את השלטון הפרסי בקווקז. אע'א מוחמד ח'אן מיקם את בירתו בכפר קטן בשם טהראן, ליד חורבות העיר ריי. בשנת 1796 הוכרז באופן רשמי כשאה. בשנת 1797 נרצח בעיר שושה בירת ח'אנות קרבך. ירש אותו אחיינו, פתח עלי שאה.
מלחמה עם רוסיה

בשנת 1803, תחת פתח עלי שאה, יצאו הקאג'ארים למלחמה נגד האימפריה הרוסית במלחמת רוסיה–פרס (1804–1813), בעקבות התפשטותה של רוסיה אל תוך הקווקז, שהיה ברובו בשליטה איראנית. איראן סבלה תבוסה קשה. בעקבות הסכם גוליסטן בשנת 1813, נאלצה איראן להכיר בכך שגאורגיה ומרבית הקווקז יעברו לשליטת רוסיה. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-19 פרצה מלחמת רוסיה–פרס (1826–1828) שוב הובסה איראן. העיר טבריז נכבשה בידיה רוסיה. לפי הסכם טורקמנצ'אי בשנת 1828 הועבר דרום הקווקז לריבונות רוסיה. בשנת 1834 עלה לשלטון מוחמד שאה ניסה בהשפעה רוסית לכבוש את הראת, ללא הצלחה. בשנת 1848 עלה לשלטון נאסר א-דין שאה קאג'אר, שנחשב למוצלח בשליטים הקאג'אריים.
תקופת נאסר א-דין שאה

בתקופת נאסר א-דין שאה החלו להגיע לפרס טכנולוגיה, מדע ושיטות חינוכיות מהמערב והחלה המודרניזציה של המדינה. נאסר א-דין שאה ניסה לעורר יריבות בין רוסיה לבין בריטניה, שתי המדינות שניסו להפעיל את השפעתן על פרס, כדי לשמור על עצמאותה של פרס. למרות זאת התגברה התערבותן הפוליטית והטריטוריאלית של מעצמות אירופה בפרס בתקופתו.
נאסר א-דין שאה לווה כסף כדי לממן נסיעות לאירופה בהן ניסה להוכיח שלפרס תרבות עתיקה. למרות זאת לא הצליח למנוע את התערבותן של רוסיה ובריטניה באזורי ההשפעה האיראניים לשעבר. בעקבות המלחמה האנגלו-פרסית בשנים 1856–1857 העבירו הבריטים את העיר הראת, שהייתה תחת השפעה פרסית, לשלטון אפגניסטן. הבריטים יעדו את אפגניסטן לחצוץ בין הטריטוריות של רוסיה במרכז אסיה לטריטוריות של בריטניה בהודו. בריטניה הרחיבה את השפעתה גם לאזור המפרץ הפרסי. בשנת 1881 הרחיבה רוסיה את שליטתה לאזורים במרכז אסיה הגובלים בפרס כמו אוזבקיסטן וטורקמניסטן, וכך מנעו קשר של פרס עם ערים שעימן היו לה יחסי מסחר מסורתיים כמו סמרקנד ובוכרה. בריטניה החלה לבחוש יותר ויותר בענייניה הפנימיים של פרס ואף שלטה בחלק ניכר מהכלכלה הפרסית. ההתערבות הבריטית עוררה את מורת רוחם של איראנים רבים, והגבירה את האמונה ששליטי המדינה משרתים אינטרסים זרים.
אמיר כביר

הנסיך, מחמד תאקי ח'אן, המכונה אמיר כביר. נשלח בידי השאה עבאס מירזא לאיסטנבול, שם הושפע מרפורמות התנזימאת, שהונהגו באימפריה העותמאנית. כשחזר לאיסטנבול היה יועצו של נאסר א-דין שאה. עם מותו של מוחמד שאה בשנת 1848 הוא דאג לכך שנאסר א-דין שאה יירש את השלטון, מונה לראש הממשלה ולכינוי אמיר כביר – שליט גדול. בתקופת כהונתו של אמיר כביר הונהגו באיראן מספר רפורמות ברוח התנזימאת. החלה מודרניזציה בצבא, הוקמה תעשייה. עיתון איראני ראשון נוסד. אולם החשובה ברפורמות של אמיר כביר הייתה הקמת מוסד ההשכלה הגבוהה, דאר אל-פונון (אנ'), שהוקם על פי מודל של מוסדות אותם ראה אמיר כביר בביקורו ברוסיה. מוסד זה היה המוסד הראשון באיראן שפעל על פי מודלים מערביים. תיקונים אלה עוררו התנגדות בקרב גורמים שונים באיראן, בהם גורמים דתיים שיעים. בעקבות כך הודח אמיר כביר מתפקידו בשנת 1851 והוצא להורג.
מרד הטבק

תקופת שלטונו של נאסר א-דין שאה קאג'אר (1848–1896) התאפיינה בשקיעתה של איראן בחובות קשים בעקבותיהם נמכרו רבים מהאינטרסים של איראן לגורמים זרים. בשנת 1872 הוענקו לברון הבריטי ג'וליוס דה רויטר זיכיונות להקמת הבנק הממלכתי של איראן, זכויות על המכס, על מרבית המחצבים באיראן, הקמת דרכים ומסילות ברזל וזכויות נוספות. זיכיונות אלו נמכרו לו תמורת 40 אלף לירות שטרלינג בשנה ו-60% מרווחי המכסים. כעבור שנה בוטל הרישיון אבל נאסר א-דין שאה המשיך במדיניות של הענקת זיכיונות לזרים. מדיניות זו עוררה את זעמם של גורמים רבים באיראן.
בשנת 1890 הוענקו הזכויות על רווחי הטבק באיראן לבריטי מייג'ור טלבוט, תמורת 25 אלף לירות שטרלינג ששולמו לכיסו הפרטי של השאה, בתוספת דמי חכירה שנתיים של 15 אלף לירות שטרלינג, דמי חכירה והעברת רבע מהרווחים לקופת השאה. זיכיון זה עורר את זעמם של רבים באיראן שענף הטבק הווה מרכיב חשוב של כלכלתה. בשנת 1891 החלה מחאה נגד הזיכיון בהשפעת אנשי דת שיעים ומשכילים ברוח מערבית. המחאה החלה בשיראז והתפשטה בכל רחבי איראן. כל שדרות העם האיראני כולל מיעוטים לא מוסלמיים הפסיקו לחלוטין את השימוש בטבק. המחאה הגיעה גם לארמון, כאשר גם נשות השאה הצטרפו לחרם. בשנת 1892 נכנע השאה למחאה ובטל את הזיכיון על הטבק.
המהפכה החוקתית

מרד הטבק היה רק אחד מהסממנים לתסיסה שחלה בפרס בשנות ה-90 של המאה ה-19. בשנת 1896 נרצח נאסר א-דין שאה בידי מירזא רזא כרמאני, מתלמידיו של הוגה הדעות האסלאמי, ג'מאל א-דין אל-אפגאני. במקומו עלה לשלטון בנו מוזפר א-דין שאה קאג'אר. מוזפר א-דין עורר את זעמם של רבים בפרס, כאשר לקח מרוסיה שתי הלוואות כדי לממן את מסעותיו הראוותניים באירופה. בנוסף על כך המשיך את מדיניותו של אביו בכך שמכר זיכיונות לזרים. בתקופתו גדלה השפעת מדינות אירופה ובמיוחד השפעת רוסיה. בתקופה אורח החיים הראוותני של השאה עמד בניגוד למצב הכלכלי הקשה ששרר באיראן. קולות רבים בפרס החלו לקרוא למשטר חוקתי שבו יהיו סמכויות השאה סמליות בלבד. בדצמבר 1905 החל גל מחאה בקרב הסוחרים בפרס בעקבות קביעת מחיר אחיד לסוכר. בקיץ 1906 הונהגה בבזארים ברחבי פרס שביתה כללית. באותה שנה התקיימה הפגנה של למעלה מ-10,000 מפגינים מול השגרירות הבריטית, שסימלה את התערבותם של האירופים בעניינים איראניים פנימיים. בסופו של דבר נכנע מוזפר א-דין לדרישות המפגינים. ב-31 בדצמבר 1906 התכנס בטהראן המג'לס (פרלמנט). בנוסף על כך הונהגה חוקה המבוססת על החוקה הבלגית, שהגבילה את בית המלוכה. בחוקה נקבע שיונהגו מג'לס וסנאט ותונהג הפרדת רשויות. המג'לס החליט למנות את עורך הדין האמריקאי מורגן שוסטר לטפל בבעיותיה הכלכליות של איראן. בינואר 1907, זמן קצר לאחר כינוס המג'לס, מת מוזפר א-דין שאה מהתקף לב, ובמקומו עלה בנו מוחמד עלי שאה קאג'אר, וביטל את מינויו של שוסטר. בשנת 1908 הורה מוחמד עלי שאה לקצינים הרוסים שעמדו בראש בריגדת הקוזאקים האיראנית לירות בתותחים על בניין המג'לס בטהראן. בנוסף על כך ביטל באותה שנה את החוקה, אסר התארגנות פוליטית וביקורת על משטרו והגביל את חופש העיתונות. בעקבות כך כינסו תומכי החוקה מג'לס זמני בעיר טבריז. בנוסף על כך השתלטו תומכי החוקה על אזורים באיראן, בהם הערים החשובות אספהאן ומשהאד. תומכי החוקה זכו לתמיכתם של הנוודים הבחטיארים. מיליציות של תומכי החוקה התקדמו לעבר הבירה טהראן. בעקבות כך נמלט מוחמד עלי שאה בשנת 1909 לאודסה שברוסיה ובמקומו עלה לשלטון בנו בן ה-12 אחמד שאה קאג'אר. איראן נותרה מחולקת בין תומכי המהפכה, בתמיכה בריטית, ובין אזורים בשליטת השאה, בתמיכה רוסית. בשנת 1911 חזר מוחמד עלי שאה עם תומכיו לאיראן דרך הים הכספי. כוחותיו כבשו את מחוזות אסטרבד ומאזנדראן, אך בסופו של דבר הובס בידי תומכי החוקה. בעקבות תבוסתו יצא לגלות סופית.
נפילת השושלת

אי הסדר באיראן נמשך. בשנת 1914 אחרי מרד במחוז גילאן, הוקמה מדינת גילאן העצמאית (אנ') בהנהגת מירזא קוצ'אכ ח'אן (אנ'). מדינת גילאן התקיימה עד שנת 1921. המרד דוכא בעזרת המעצמות, מה שהראה בעיקר על חולשתו של הצבא האיראני באותה תקופה. בתקופה זו בעקבות מהפכת אוקטובר ירדה ההשפעה הרוסית באיראן ועלתה ההשפעה הבריטית. ב-19 באוגוסט 1919 נחתם הסכם בין בריטניה לאיראן. אולם ההסכם נפל בהצבעה בפרלמנט ולא אושר. באותה תקופה עלתה קרנו של ריזא פהלווי, קצין ביחידת הקוזאקים האיראנית. ב-21 בפברואר 1921 מונה ריזא פהלווי לשר ההגנה. הוא ניצל את תפקידו הבכיר, ובמרץ אותה שנה פרסם ריזא שאה כרוז מהפכה נגד אחמד שאה. בכרוז קרא ריזא פהלווי לרפורמה מדינית וכלכלית באיראן. כמו כן מחה נגד השפעת הזרים במדינה. ריזא פהלווי הפך לשליטה של איראן בפועל. בשנת 1923 עזב אחמד שאה עם משפחתו לצרפת. בשנת 1925 הודח אחמד שאה באופן רשמי וכך הגיעה לסופה תקופת שלטונה של השושלת הקאג'ארית ועלתה שושלת פהלווי.
מלכי השושלת ושנות שלטונם

אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר (1794–1797)
פתח עלי שאה קאג'אר (1797–1834)
מוחמד שאה קאג'אר (1834–1848)
נאסר א-דין שאה קאג'אר (1848–1896)
מוזפר א-דין שאה קאג'אר (1896–1907)
מוחמד עלי שאה קאג'אר (1907–1909)
אחמד שאה קאג'אר (1909–1925)
צאצאי השושלת

מוחמד מוסאדק, ראש ממשלת איראן 1951–1953
מרג'אן סטראפי, יוצרת קומיקס
ראו גם

קרב קרצניסי
הסכם גוליסטן
הדת הבהאית
אנוסי משהד
התבוללות

ערך זה עוסק בהתבוללות תרבותית של יהודים. אם התכוונתם להתבוללות תרבותית של עמים אחרים, ראו .
סדרת הטלוויזיה האמריקאית "ברידג'ט אוהבת את ברני" (Bridget Loves Bernie) עלתה לאוויר ב-1972 ותיארה את חיי הנישואים של איש יהודי ואישה קתולית. הסדרה ירדה לאחר עונה אחת עקב מחאה מצד הממסד היהודי-אמריקני.
התבוללות היא היטמעות יהודים בקרב הגויים, באמצעות הטמעה תרבותית או נישואי תערובת. ההתבוללות על כל סוגיה אסורה לפי התורה והלכות שונות נועדו למנוע אותה. בשל גודלו של העם היהודי והיותו מושמץ ונרדף לאורך ההיסטוריה, ההתבוללות נתפסת באופן מסורתי כאיום ממשי על המשך קיומו של העם היהודי, התרבות היהודית והאמונה היהודית.
איסור ההתבוללות

ההלכה אוסרת על יהודי להינשא לגויה וליהודייה להינשא לגוי. באשר לצאצאים, לפי ההלכה, היהדות נקבעת לפי האם, למעט במקרי גיור. לכן כאשר גבר יהודי נישא לגויה, הילדים גויים כמותה ואינם מיוחסים אחריו. כאשר אישה יהודייה מתחתנת עם גוי, הילדים שנולדים מנישואים אלו הם יהודים שאינם מיוחסים אחר אביהם.
על מנת למנוע התבוללות, גזרו חז"ל גזרות רבות המרחיקות יהודי מקרבה לשאינו יהודי ובתוך כך האיסור על פת גויים ותבשילי גויים ויין גויים ועוד.