stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דאגלס C-47 דקוטה
שירות בחיל האוויר הישראלי > במלחמת סיני

בתחילת שנות ה-50, מספר מטוסים שימשו לטיסות מחוץ לישראל ולאימונים של הצנחנים. לקראת מבצע קדש, טייסת הדקוטה תוגברה במטוסים נוספים שהושאלו מחיל האוויר הצרפתי. ב-29 באוקטובר 1956, המריאו מטוסי הדקוטה מבסיס עקרון, ועל סיפון כל מטוס 25 צנחנים. המטוסים טסו במהירות גבוהה ובגובה נמוך עד תחילת ההצנחה, ואז עלו לגובה 450 מטר לצורך ההצנחה. במבצע קדש, ביצעו מטוסי הדקוטה גיחות אספקת ציוד, פינוי פצועים וטיסות סיור. בנוסף השתתפו בפעילויות לוחמה פסיכולוגית כאשר טסו בגובה נמוך מעל אבו עגילה והפעילו רמקולים רבי עוצמה שקראו למצרים להיכנע.
שירות בחיל האוויר הישראלי > שנות ה-70

בשנות ה-70, מטוסי הדקוטה שימשו את טייסת 122 למשימות תובלה, סיור, ומשימות מיוחדות. במלחמת יום הכיפורים, בוצע שימוש במטוסים למשימות תובלת כוח אדם וציוד, פינוי נפגעים ולוחמה אלקטרונית. מטוסי הדקוטה שימשו את טייסת 122 עד לאוגוסט 2000, שאז הוצאו משימוש. במקומם, החלו להשתמש בשנת 2002, במטוסי הנחשון מסוג גאלפסטרים 5.
בכל מטוס דקוטה, מול הדלת הראשית, היה מותקן שלט מתכת שעליו נכתב: "התחליף היחידי לדקוטה הוא מטוס דקוטה אחר" (ראו תמונה משמאל).
מטוס הדאגלס C-47 (דקוטה) היה בשירות חיל האוויר הישראלי במשך 52 שנים ויצא משירות בשנת 2001.
ראו גם

מטוס תובלה צבאי
תובלה אווירית
מטוס מטען
DC-3 דקוטה
הערות שוליים

↑  בלדה לדקוטה, בעמוד הפייסבוק של מוזיאון חיל-האוויר, 22 בינואר 2021
↑  פליקס פריש, אחרי 53 שנה - חיל האוויר נפרד מה"דקוטה", באתר ynet, 17 בינואר 2001
| תעופה צבאית  • תעופה • תעופה אזרחית |
| --- | --- | --- |
| סוגי כלי טיס | מטוס קרב • מטוס תובלה צבאי • מטוס תקיפה • מטוס קרב רב-משימתי • מפציץ • מטוס ריגול • מטוס תובלה • מסוק קרב • מסוק סער • מטוס שליטה ובקרה • כטב"ם | מטוס F-16I של חיל האוויר הישראלי מסוק קרב מטוס ספיטפייר מדגם 22 |
| כלי נשק | פצצה (שימוש כללי ומונחית) • טיל אוויר-אוויר • טיל אוויר-קרקע • טיל שיוט • חימוש משוטט (כטב"ם מתאבד) • רקטה • תותח אוטומטי/מקלע כבד (כגון M2 בראונינג ו-M61A1 וולקן) | מטוס F-16I של חיל האוויר הישראלי מסוק קרב מטוס ספיטפייר מדגם 22 |
| מושגים עיקריים | לוחמה אווירית • קרב אוויר • הפצצה אסטרטגית • הפצצה טקטית • תובלה אווירית • מודיעין אוויר | מטוס F-16I של חיל האוויר הישראלי מסוק קרב מטוס ספיטפייר מדגם 22 |
| מערכות עיקריות | לוחמה אווירית במלחמת העולם הראשונה • לוחמה אווירית במלחמת העולם השנייה • לוחמה אווירית במלחמת קוריאה • לוחמה אווירית במלחמת וייטנאם • לוחמה אווירית במלחמת המפרץ | מטוס F-16I של חיל האוויר הישראלי מסוק קרב מטוס ספיטפייר מדגם 22 |
| מושגים משניים | טייסת • אלוף הפלות • גיחה • נ"מ • יעף • חמקנות  • לוחמה אלקטרונית | מטוס F-16I של חיל האוויר הישראלי מסוק קרב מטוס ספיטפייר מדגם 22 |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph369326
ארקנסו (BB-33)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  ויומינג
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  New York Shipbuilding Corporation 
 תחילת הבנייה:  25 בינואר 1910
 הושקה:  14 בינואר 1911
 תקופת הפעילות:  17 בספטמבר 1912 – 29 ביולי 1946 (33 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה כמטרה בניסויים בנשק גרעיני באטול ביקיני
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 26,000 טון, מקסימלי: 27,680 טון
 אורך:  171 מטר
 רוחב:  28.42 מטר
 שוקע:  8.69 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  20.5 קשרים
 גודל הצוות:  1,063 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  15,000 ק"מ במהירות 10 קשרים
 הנעה:  12 דוודים המזינים 2 טורבינות קיטור בהספק 28,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 5–11 אינץ' (127–279 מ"מ)   ברבטות: 11 אינץ' (279 מ"מ)   צריחים: 12 אינץ' (305 מ"מ)   מגדל הניווט: 11.5 אינץ' (292 מ"מ)   שריון הסיפון: 1.5–2.5 אינץ' (38–64 מ"מ)
 חימוש:  12 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)   21 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)   4 תותחי 3 פאונד (1.85 אינץ' (47 מ"מ))   2 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניית המערכה ארקנסו (BB-33) הייתה אוניית מערכה דרדנוט, השנייה מסדרת ויומינג, שנבנתה על ידי הצי של ארצות הברית. היא הייתה הספינה השלישית של הצי האמריקני שנקראה לכבוד המדינה ה-25, והיא נבנתה על ידי התאגיד לבניית ספינות של ניו יורק. היא הונחה בינואר 1910, הושקה בינואר 1911 ונכנסה לשירות בספטמבר 1912. ארקנסו הייתה חמושה בסוללה ראשית של 12 תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) ויכלה להגיע למהירות מרבית של 20.5 קשרים (38.0 קמ"ש).
ארקנסו שירתה בשתי מלחמות העולם. במהלך מלחמת העולם הראשונה, היא הייתה חלק מפלגת אוניות המערכה התשיעית, שצורפה לצי הגדול הבריטי, אך היא לא ראתה שום פעולה במהלך המלחמה. במהלך השנים שבין המלחמות, ארקנסו ביצעה מגוון תפקידים, כולל הפלגות הכשרה לצוערים וביקורי רצון טוב מעבר לים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, ארקנסו ערכה סיורי נייטרליות באוקיינוס האטלנטי לפני כניסתה של ארצות הברית למלחמה. לאחר מכן, היא ליוותה שיירות לאירופה עד 1944; ביוני היא תמכה בפלישה לנורמנדי, ובאוגוסט סיפקה תמיכה בירי לפלישה לדרום צרפת. ב-1945 היא עברה לאוקיינוס השקט, והפגיזה עמדות יפניות במהלך הפלישות לאיוו ג'ימה ואוקינאווה. לאחר תום המלחמה, היא העבירה חיילים חזרה לארצות הברית במסגרת מבצע מרבד קסמים. ארקנסו הוצבה כמטרה במבצע צומת דרכים, צמד ניסויים בנשק גרעיני באטול ביקיני ביולי 1946.
תכנון

ארקנסו הייתה באורך כולל של 562 רגל (171 מטר), רוחב של 93 רגל 3 אינץ' (28 מטר) ושוקע של 28 רגל 6 אינץ' (9 מטר). הדחק האונייה היה 26,000 טונות ארוכות (26,417 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 27,243 טונות ארוכות (27,680 טונות) במעמס מלא. האונייה הונעה על ידי טורבינות קיטור של פארסונס עם ארבעה צילינדרים ושנים עשר דוודי צינורות מים של Babcock & Wilcox שדורגו ב-28,000 כוחות סוס (21,000 קילוואט), והעניקו לה מהירות מרבית של 20.5 קשרים (38 קמ"ש). לאונייה היה טווח שיוט של 8,000 מיילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של 12 תותחי 12 אינץ'/50 קליבר Mark 7 בשישה צריחי תותחים תאומים Mark 9 על קו האמצע, שניים מהם הוצבו בזוג ירי-על מקדימה. ארבעת הצריחים האחרים הוצבו מאחורי המבנה העילי בשני זוגות ירי-על. הסוללה המשנית כללה 21 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) /51 קליבר המורכבים בקזמטים לאורך דופן הגוף. חגורת השריון הראשית הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מ"מ), בעוד שבצריחי התותחים היו חזיתות בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ). למגדל הניווט היו דפנות בעובי 11.5 אינץ' (292 מ"מ).
תכנון > שינויים

בשנת 1925, ארקנסו עברה מודרניזציה במספנת הצי של פילדלפיה. ההדחק שלה גדל באופן משמעותי, ל-26,066 טונות ארוכות (26,484 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-30,610 טונות ארוכות (31,101 טונות) עומס מלא. הרוחב שלה הורחבה ל-106 רגל (32 מטר), בעיקר מהתקנת בליטות נגד טורפדו, והשוקע גדל ל-29 רגל 11.75 אינץ' (9 מטר). שנים-עשר הדוודים הפחמיים שלה הוחלפו בארבעה דוודי נפט של White-Forster אשר נועדו לאוניות שבוטלו על פי תנאי האמנה הימית של וושינגטון; הביצועים נשארו זהים לביצועים של הדוודים הישנים. שריון הסיפון של האונייה חוזק בתוספת 3.5 אינץ' (89 מ"מ) של שריון לסיפון השני בין הברבטות הקיצוניות, בתוספת 1.75 אינץ' (44 מ"מ) של שריון על הסיפון השלישי בחרטום ובירכתיים. שריון הסיפון מעל המנועים והדוודים הוגדל ב-0.75 אינץ' (19 מ"מ) ו-1.25 אינץ' (32 מ"מ), בהתאמה. חמישה מתותחי ה-5 אינץ' הוסרו ושמונה תותחי נ"מ 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר הותקנו. התורן המרכזי הוסר כדי לספק מקום למעוט מטוסים המותקן על הצריח מספר 3 באמצע האונייה.
היסטוריית שירות > לפני מלחמת העולם הראשונה

ארקנסו הונחה ב-25 בינואר 1910, בבניית ספינות ניו יורק בקמדן, ניו ג'רזי. היא הושקה ב-14 בינואר 1911, ולאחר מכן בוצעו עבודות אבזור. האונייה הושלמה בספטמבר 1912, ונכנסה לשירות בצי האמריקני ב-17 בספטמבר, במספנת הצי של פילדלפיה, בפיקודו של קפטן רוי סי סמית'. לאחר כניסתה לשירות, ארקנסו השתתפה בסקירת צי ב-14 באוקטובר 1912, עבור הנשיא ויליאם הווארד טאפט. האונייה העלתה את טאפט באותו יום לסיור בפנמה כדי לבדוק את תעלת פנמה, שעדיין הייתה בבנייה. ארקנסו החלה את שיוט הניסויים שלה לאחר שהורידה את טאפט ופמלייתו באזור התעלה. במהלך הפלגה זו, נבחנה בהצלחה מערכת הטלגרפיה האלחוטית למרחקים ארוכים, גלים מתמשכים, עם שידורים רגילים שהתקבלו על ידי ארקנסו ממתקן שידור מסוג Poulsen-arc הממוקם בארלינגטון, וירג'יניה. ב-26 בדצמבר היא חזרה לאזור התעלה כדי לקחת את טאפט לקי וסט, פלורידה. לאחר השלמת המסע, ארקנסו שובצה לצי האטלנטי והשתתפה בתמרוני הצי מול החוף המזרחי של ארצות הברית. השייט הראשון של ארקנסו לחו"ל, לים התיכון, החל בסוף אוקטובר 1913. במהלך המסע, היא עצרה במספר נמלים, כולל נאפולי, איטליה ב-11 בנובמבר, שם חגגה האונייה את יום הולדתו של מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השלישי.
בתחילת 1914, תקרית בינלאומית עם מקסיקו הגיעה לשיאה בכיבוש האמריקאי של וראקרוס. ארקנסו השתתפה בכיבוש, ותרמה ארבע פלוגות של כוחות נחתים, שהסתכמו ב-17 קצינים ו-313 מלחים. הכוחות האמריקאים פילסו את דרכם בעיר בלחימה עד שאבטחו אותה. שניים מאנשי הצוות של ארקנסו נהרגו בקרבות, ושניים נוספים, ג'ון גריידי וג'ונאס ה. אינגרם, קיבלו את מדליית הכבוד על פעולות במהלך הכיבוש. צוות האונייה חזר ב-30 באפריל; ארקנסו נשארה במימי מקסיקו עד שעזבה ב-30 בספטמבר, כדי לחזור לארצות הברית. בעודה מוצבת בווראקרוס, ביקרו על האונייה קפטן פרנץ פון פאפן, הנספח הצבאי הגרמני לארצות הברית ומקסיקו, ואדמירל משנה כריסטופר קראדוק, מפקד שייטת הסיירות הרביעית הבריטית, ב-10 במאי וב-30 במאי 1914, בהתאמה.
ארקנסו הגיעה להמפטון רודס, וירג'יניה, ב-7 באוקטובר, ולאחר מכן השתתפה בתרגילים במשך שבוע. לאחר מכן היא הפליגה למספנת הצי של ניו יורק לצורך תחזוקה תקופתית. לאחר שהסתיימו התיקונים, האונייה ירדה לאזור הכפים של וירג'יניה לתמרוני אימון. היא חזרה למספנת הצי של ניו יורק ב-12 בדצמבר, לתחזוקה נוספת. התיקונים הושלמו תוך חודש, וב-16 בינואר 1915 יצאה ארקנסו לכפים של וירג'יניה לתרגילים ב-19–21 בינואר. לאחר מכן ירדה הספינה אל מפרץ גואנטנמו, קובה לתרגילים עם הצי. ארקנסו חזרה לאימונים מחוץ להמפטון רודס ב-7 באפריל, ולאחריה תקופת תחזוקה נוספת במספנת הצי של ניו יורק, החל מ-23 באפריל.
ב-25 ביוני, התיקונים הושלמו, וארקנסו יצאה לניופורט, רוד איילנד, לאימון טורפדו ותמרונים טקטיים במפרץ נראגנסט, שנמשכו עד סוף אוגוסט. ב-27 באוגוסט, האונייה חזרה להמפטון רודס. שם, היא השתתפה בתרגילים מחוץ לנורפוק עד 4 באוקטובר. לאחר מכן חזרה לניופורט, שם השתתפה בתמרונים אסטרטגיים ב-5–14 באוקטובר. היא הפליגה למספנת הצי של ניו יורק ב-15 באוקטובר, שם שהתה במבדוק היבש לצורך תחזוקה מקיפה. העבודה הסתיימה עד 8 בנובמבר, כאשר ארקנסו חזרה להמפטון רודס. האונייה שהתה בברוקלין לצורך תיקונים ב-19 בנובמבר, שנמשכו עד 5 בינואר 1916, כאשר היא יצאה דרומה לים הקריבי, דרך המפטון רודס, לתרגילי חורף. היא יצאה ל-Mobile Bay ב-12 במרץ, לאימון טורפדו, לפני שחזרה למפרץ גואנטנמו. היא חזרה למספנת הצי של ניו יורק ב-15 באפריל, לצורך שיפוץ.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

ארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה ב-6 באפריל 1917, והצטרפה למדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה. ארקנסו שובצה באותה עת לפלגת אוניות המערכה ה-7 שהוצבה בווירג'יניה. האונייה סיירה בחוף המזרחי ואימנה צוותי תותחים במשך 14 החודשים הבאים. האונייה נשלחה לבריטניה ביולי 1918 כדי להחליף את אוניית המערכה דלאוור, אשר הוטלה לפעול עם הצי הגדול בשייטת אוניות המערכה השישית מאז דצמבר 1917. ארקנסו עזבה את ארצות הברית ב-14 ביולי; תוך כדי התקרבות לבסיס הצי המלכותי ברוזית', אוניית המערכה ירתה על מה שנחשב כפריסקופ מצוללת גרמנית. המשחתות שליוו את ארקנסו הטילו מטעני עומק אך לא פגעו בצוללת לכאורה. ארקנסו הגיעה לרוזית' ב-28 ביולי, והצטרפה לשאר פלגת אוניות המערכה ה-9 שהוצבה שם. במשך שאר המלחמה, פלגת אוניות המערכה ה-9 פעלה כשייטת אוניות המערכה ה-6 של הצי הגדול.
ב-11 בנובמבר נכנסה לתוקף שביתת הנשק עם גרמניה שסיימה את מלחמת העולם הראשונה. תנאי שביתת הנשק חייבו את גרמניה לכלוא את מרבית צי הים הפתוח בסקפה פלו, בפיקוח הצי הגדול. ארקנסו ושאר ספינות המלחמה האמריקאיות השתתפו במעצר; צי משולב של 370 ספינות מלחמה בריטיות, אמריקאיות וצרפתיות פגש את צי הים הפתוח בים הצפוני ב-21 בנובמבר, וליוו אותו לסקפה פלו. ב-1 בדצמבר, פלגת אוניות המערכה התשיעית נותקה מהצי הגדול, ולאחר מכן יצאה ארקנסו מלשון הים של פורת' לאי פורטלנד. לאחר מכן היא יצאה לים לפגוש את אוניית הקו האוקיינית ג'ורג' וושינגטון שהובילה את וילסון לאירופה. ארקנסו ושאר כוחות הצי האמריקאי באירופה ליוו את הספינה לתוך ברסט, צרפת ב-13 בדצמבר. לאחר השלמת הליווי, הפליגה ארקנסו לעיר ניו יורק, והגיעה ב-26 בדצמבר, לשם השתתפה הצי בסקירה ימית עבור מזכיר הצי ג'וזפוס דניאלס.
היסטוריית שירות > תקופת בין המלחמות > 1919–1927

משטר האימונים בזמן שלום לארקנסו כלל אימוני יחידה, תמרון צי שנתי ותחזוקה תקופתית במבדוק היבש. היא השתתפה גם בתחרויות ירי והנדסה. לאחר שחזרה לארצות הברית, ארקנסו נכנסה למבדוק יבש במספנת הצי של נורפוק לצורך שיפוץ מקיף. לאחר מכן היא הצטרפה שוב לצי כדי לבצע אימונים מול קובה, ולאחר מכן חצתה את האוקיינוס האטלנטי, לכיוון אירופה. היא הגיעה לפלימות', ב-12 במאי 1919, ולאחר מכן ביצעה תצפיות מזג אוויר ב-19 במאי, ומאוחר יותר שימשה כספינת ייחוס להדריך את הסירות המעופפות של הצי קרטיס NC שטסו ממפרץ טרפאסי, ניופאונדלנד, לאירופה. לאחר שסיימה את המשימה, היא יצאה לברסט, ב-10 ביוני, ואספה את האדמירל ויליאם ס. בנסון, ראש המבצעים הימיים, ואשתו. ארקנסו נשאה אותם בחזרה לניו יורק, לאחר שבנסון סיים בוועידת השלום בפריז, והגיעה ב-20 ביוני.
ב-19 ביולי, ארקנסו עזבה את המפטון רודס, כדי להצטרף למשימתה החדשה, צי האוקיינוס השקט האמריקאי, לכיוון סן פרנסיסקו. היא הגיעה ב-6 בספטמבר, דרך תעלת פנמה, והעלתה את המזכיר ג'וזפוס דניאלס ואשתו. היא לקחה את דניאלס ואשתו לבלייקלי הארבור, וושינגטון, ב-12 בספטמבר, ולמחרת השתתפה בסקירה ימית עבור הנשיא וילסון. ב-19 בספטמבר, ארקנסו נכנסה למספנת הצי פוגט סאונד לצורך שיפוץ כללי. היא חזרה לצי במאי 1920 לצורך אימון פעולות ליד קליפורניה. הצי אימץ מערכת סיווג גוף, וב-17 ביולי הקצה לארקנסו את הכינוי "BB-33". היא יצאה להוואי, בספטמבר, בפעם הראשונה שהיא הפליגה לאיים. בתחילת 1921, ארקנסו ביקרה בוואלפראיסו, צ'ילה, שם קיבל אותה הנשיא ארתורו אלסנדרי פלמה; צוות האונייה אייש את המסילה כדי לכבד את נשיא צ'ילה.
באוגוסט 1921 חזרה ארקנסו לצי האטלנטי, שם הפכה לאוניית הדגל של המפקד, כוח אוניות המערכה, הצי האטלנטי. לאורך שנות ה-20 של המאה ה-20, ארקנסו נשאה צוערים מהאקדמיה הימית של ארצות הברית להפלגות קיץ. היא יצאה לסיבוב הופעות באירופה ב-1923; שם, ב-2 ביולי, היא עצרה בקופנהגן, שם ביקר אותה כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק. היא גם עצרה בליסבון ובגיברלטר. שייט נוסף של צוערים לאירופה נערך ב-1924; השייט לשנה הבאה היה לחוף המערבי של ארצות הברית. ב-30 ביוני 1925, היא עצרה בסנטה ברברה, קליפורניה כדי לסייע לאחר רעידת האדמה בסנטה ברברה ב-1925. ארקנסו, המשחתת מק'קולי, וסירת הסיור PE-34 שלחו יחידות לחוף כדי לעזור למשטרה בסנטה ברברה. הם גם הקימו בעיר תחנת רדיו זמנית.
לאחר שחזרה מהשיוט של 1925, האונייה עברה מודרניזציה במספנת הצי של פילדלפיה. היא הורידה את שנים-עשר הדוודים הישנים שלה המונעים בפחם והחליפה אותם בארבעה דווים מונעים על ידי נפט, שנפלטו לארובה אחת גדולה יותר. כמו כן הוסיפו לה שריון סיפון נוסף כדי להגן עליה מפני ירי, ותורן חצובה קצר הותקן במקום תורן הכלוב האחורי. המודרניזציה הושלמה בנובמבר 1926, ולאחר מכן ערכה ארקנסו שייט ניסויים באוקיינוס האטלנטי. היא חזרה לפילדלפיה, שם ניהלה ניסויי קבלה לפני שהצטרפה שוב לצי. ב-5 בספטמבר 1927, ארקנסו נכחה בטקסים של חשיפת לוח זיכרון לכבוד החיילים והמלחים הצרפתים שמתו במהלך מערכת יורקטאון ב-1781.
היסטוריית שירות > לאחר המלחמה

לאחר תום המלחמה, ארקנסו השתתפה במבצע מרבד קסמים, החזרת אנשי שירות אמריקאים מהאוקיינוס השקט. היא לקחה כ-800 חיילים חזרה לארצות הברית, עזבה ב-23 בספטמבר והגיעה לסיאטל, וושינגטון ב-15 באוקטובר. היא ערכה עוד שלוש הפלגות במסגרת המבצע בין פרל הארבור לארצות הברית כדי להעביר חיילים נוספים הביתה. במהלך החודשים הראשונים של 1946, ארקנסו עגנה בסן פרנסיסקו. בסוף אפריל, האונייה יצאה לדרך להוואי. היא הגיעה לפרל הארבור ב-8 במאי, ועזבה את פרל הארבור ב-20 במאי, לכיוון אטול ביקיני, לשם שימוש כמטרה לניסוי פצצת אטום במבצע צומת דרכים. ב-1 ביולי, ארקנסו נחשפה להתפרצות אוויר בניסוי ABLE, אך שרדה עם נזקי הלם נרחבים למבנים העליונים שלה, בעוד שהגוף והצריחים המשוריינים שלה ניזוקו קלות.
ב-25 ביולי, אוניית המערכה הוטבעה על ידי הניסוי הגרעיני התת-ימי BAKER באטול ביקיני. ללא גל הלם באוויר, ההלם "הועבר ישירות לגופים תת-מימיים", וארקנסו, רק 250 יארד (230 מטר) ממרכז הרעש, נראתה כאילו "נמחצה במכת פטיש אדירה מלמטה". נראה שגל המים מהפיצוץ התהפך על האונייה, שהוקפצה לאחר מכן אל הקרקעית הרדודה על ידי ירידת נד המים שהושק מהפיצוץ. ארקנסו, שהושבתה ב-29 ביולי, נמחקה מרשימות הצי ב-15 באוגוסט. האונייה שוכנת הפוכה בעומק 180 רגל (55 מטר) בערך של מים בתחתית אטול ביקיני, שם היא משמשת כשונית מלאכותית. ישנן תמונות רבות של שרידי האונייה באתר שירות הפארקים הלאומיים.
מערכת היחסים עם דגל ארקנסו

ארקנסו הייתה הזרז ליצירת דגל ארקנסו. בשנת 1912 החליטו בנות המהפכה האמריקנית (DAR) שהן יציגו שלושה דגלים לאוניית המערכה כשהיא מתקרבת לתאריך הקבלה שלה. שלושת הדגלים שה-DAR בחר להציג היו הדגל האמריקני, דגל גדוד הצי ודגל המדינה. כאשר ל-DAR נודע משר החוץ של ארקנסו, ארל וו. הודג'ס, שלארקנסו אין דגל רשמי של המדינה, הם החליטו לקיים תחרות כלל-מדינתית כדי להמציא כזה. העיצוב המנצח היה של וילי קוואנו הוקר מפיין בלאף, ארקנסו, שהיה גם חבר ב-DAR. ב-26 בפברואר 1913, עם כמה שינויים, העיצוב של הוקר הפך לדגל הרשמי של ארקנסו, וזמן קצר לאחר מכן הוצג ל-USS ארקנסו על ידי ה-DAR.
ארקנסו בהפלגה ב-15 באוקטובר 1912
ארקנסו בלב ים בשנת 1920
ארקנסו מבקרת בקיל, גרמניה ביולי 1930. התמונה צולמה מאוניית המערכה שלזוויג-הולשטיין.
ארקנסו בלב ים ב-1927
ארקנסו בלב ים ב-11 באפריל 1944
ארקנסו יורה על סוללות חוף ליד חוף אומהה
ארקנסו שוקעת בניסוי הגרעיני בייקר. הסימן השחור בצד ימין של העמוד מסמן את המיקום של ארקנסו המתהפכת.
המשחתות מסדרת זומוואלט

|  תיאור כללי |
| --- | --- |
 סוג אונייה:  משחתת טילים מונחים
 צי:   צי ארצות הברית
 דגל הצי:  
 סדרה קודמת:  המשחתות מסדרת ארלי ברק
 אוניות בסדרה:  USS Zumwalt‏ (DDG-1000)  USS Michael Monsoor  USS Lyndon B. Johnson
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Huntington Ingalls Industries 
 מחיר:  4.24 מיליארד דולר
 תקופת הפעילות:  2016 – בשירות פעיל (כ־9 שנים)
 מידות
 הֶדְחֶק:  14,798 טון
 אורך:  180 מטר
 רוחב:  24.6 מטר
 שוקע:  8.4 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  56 ק"מ/שעה
 גודל הצוות:  140 אנשי צוות כולל קצינים
 הנעה:  2 טורבינות גז בהספק של 35.4 מגה וואט כל אחת   2 גנרטורים חשמליים בהספק של 3.8 מגה וואט כל אחת   סך הכל: 78 מגה וואט
 אמצעי לחימה
 חימוש:  80 תאי VLS (מערכת שיגור אנכי) טיל נ"מ RIM-162  BGM-109 טומהוק  רקטה נגד צוללות RUM-139 2 תותחי 155 מ"מ 2 תותחי 30 מ"מ
 אמצעי גילוי ול"א:  מכ"ם לטווח של 200 ק"מ מכ"ם מערך מופע בתדר X-BAND
 מסוקים:  מסוק SH-60 (גרסה ימית של UH-60) 3 מסוקי MQ-8 לא מאוישים
 
המשחתות מסדרת זומוואלט (באנגלית: Zumwalt-class Destroyer) היא סדרת משחתות של צי ארצות הברית החמושות בטילים מונחים (סימול נאט"ו למשחתות: DDG). המשחתות מסדרת זומוואלט מתוכננות כספינות רב-משימתיות עם מבנה בטכנולוגיה חמקנית. הן מיועדות ללוחמה קרקעית, לוחמת נ"מ ולוחמה ימית.
למשחתות מסדרת זומוואלט חתימת מכ"ם נמוכה במיוחד. מותקנת עליהן מערכת חשמל אינטגרלית המספקת חשמל למנועים החשמליים ולמערכות הנשק, ומערכות אלה עשויות לכלול בעתיד תותחי לייזר, תותחי מסילה, או חימוש חשמלי אחר.
המשחתת הראשונה שיוצרה נקראת "USS Zumwalt" (מכונה בנאט"ו: DDG-1000) על שם האדמירל אלמו זומוואלט. היא נכנסה לשירות באוקטובר 2016. המשחתת השנייה הושקה ונכנסה לשירות ב-26 בינואר 2019, היא נקראת "Michael Monsoor" על שם מעוטר מדליית הכבוד. המשחתת השלישית "Lyndon B. Johnson" הנקראת על שם הנשיא לינדון ג'ונסון הושקה בדצמבר 2018 וצפויה להיכנס לשירות במהלך 2024.
עלות הייצור חסרת תקדים ועומדת על 4.24 מיליארד דולר למשחתת בודדת. בתחילה תוכננו 32 משחתות, אולם בשל קיצוצים תקציביים נבנו שתיים ואחת נוספת נמצאת בבנייה, ובוטלה ההזמנה עבור 29 הנותרות.
מבנה > חמקנות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מבנה > מכ"ם

במקור תוכננה המשחתת להצטייד במכ"ם מסוג SPY-4 אולם ביוני 2010 הודיע הפנטגון כי הוא לא ישולב במשחתת הראשונה, DDG-1000 כדי להפחית עלויות. לאור זאת נעשו שינויים במכ"ם SPY-3 כדי להתאימו כדי שיוכל לבצע חיפוש נפח. במכ"ם החיפוש הרוחבי מוגבל, אולם הוא עדיין נותן מענה לצורכי הגנה אווירית מקומית. מערכת כזו אמורה לתת ביצועים מעולים לגילוי ולנטירול חסימות במיוחד בשימוש עם CEC ‏(Cooperative Engagement Capability).
דיאגרמה של תצורת אלומות מכ"ם AN/SPY-3
רכיבים מתוכננים ל DDG-1000
ראו גם

המשחתות מסדרה 55
החבלה במפעל הצנטריפוגות בנתנז (2021)

חבלה במפעל הצנטריפוגות בנתנז התרחשה באיראן ב-11 באפריל 2021, פחות מיממה לאחר שהכריזה על הפעלת צנטריפוגות מתקדמות. מערכת החשמל במתקן הגרעין בנתנז שבאיראן נפגעה, ונזק ניכר נגרם מפיצוץ רב-עוצמה שהרס לחלוטין את מערכת החשמל הפנימית במתקן הצנטריפוגות התת-קרקעי. באיראן חוקרים את הנסיבות. סוכני מודיעין אנונימיים אמרו שייקח לאיראן לפחות תשעה חודשים כדי לחדש את ייצור האורניום במתקן. שר החוץ של איראן האשים את ישראל בחבלה ואיים בנקמה.
בעבר נפגע המתקן בנתנז מפעילויות תקיפה: ב-2011 התקפת הסייבר סטקסנט פגעה במערכות בקרה תעשייתיות ששולטות בצנטריפוגות במתקן בנתנז. ב-2 ביולי 2020, אירע פיצוץ במפעל לייצור צנטריפוגות במתקן העשרה הגרעיני בנתנז.
הפעלת הצנטריפוגות

ב-10 באפריל 2021 הנשיא האיראני חסן רוחאני הופיע בטלוויזיה הממלכתית והורה על הזרקת גז ל-164 צנטריפוגות מדור חדש, מדגם IR-6, במתקן העשרת הגרעין בנתנז במסגרת "יום הגרעין" שנחגג במדינה. לצד המגעים לחידוש הסכם הגרעין עם איראן. על פי רוחאני, איראן מפתחת גרעין אך ורק לטובת מטרות אזרחיות. הצנטריפוגות החדשות בנתנז בעלות יכולות להעשרת אורניום באופן מהיר ואיכותי יותר מהצנטריפוגות מהדגם הישן.
במסגרת הפעלת הצנטריפוגות, הוזרק להן האורניום והחל תהליך של סיבוב מהיר.
הפעלת הצנטריפוגות > התקלה

ב-11 באפריל 2021, כיממה לאחר ההפעלה, התפרסמה בסוכנות הידיעות האיראנית ידיעה על תקלה במתקן. דובר הסוכנות, בהרוז קמלבנדי, ציין כי אין נפגעים, אין חשש לדליפת קרינה, ונסיבות המקרה נחקרות. המקרה תואר בטלוויזיה הממלכתית כ"תאונה" ו"תקרית". הנזק נגרם מפיצוץ רב-עוצמה שהרס לחלוטין את מערכת החשמל הפנימית במתקן הצנטריפוגות התת-קרקעי.
תגובה

יומיים לאחר התקרית הודיע סגן שר החוץ האיראני עבאס אראקצ'י שאיראן תתחיל להעשיר אורניום לרמה של 60%. לפי AP מדובר ברמת העשרת האורניום הגבוהה אי פעם בתוכנית הגרעין האיראנית. כמו כן יתווספו למתקן בנתנז 1,000 צנטריפוגות שיכולות להעשיר אורניום ביעילות גבוהה ב-50% מהצנטריפוגות הקודמות.
הערות שוליים

↑  מערכת כאן חדשות, שר החוץ האיראני זריף מאשים את ישראל בחבלה במתקן בנתנז: "ננקום בציונים", באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 12 באפריל 2021
↑  ערן איצקוביץ, שר החוץ האיראני מאיים על ישראל: "ננקום בציונים על התקרית בנתנז", באתר ישראל היום, 12 באפריל 2021
↑  עדו בן פורת, גורמי מודיעין במערב מספרים כי המוסד הישראלי הוא שביצע את המתקפה שגרמה לנזק חמור במתקן העשרת האורניום בנתנז שבאיראן. ראש תוכנית הגרעין: זו פעולת טרור., באתר ערוץ 7, 11 באפריל 2021
↑  יוסי הטוני, ההיסטוריה (בסייבר) חוזרת? הפסקת חשמל מסתורית במפעל צנטריפוגות באיראן, באתר אנשים ומחשבים, ‏2021-04-11
↑  סוכנויות הידיעות, אחרי נתנז: איראן תעשיר אורניום לרמה של 60%, באתר ynet, 13 באפריל 2021
דלאוור (BB-28)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 דגל הצי:  
 סדרה:  דלאוור
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ניופורט ניוז שיפבילדינג 
 תחילת הבנייה:  11 בנובמבר 1907
 הושקה:  6 בפברואר 1909
 תקופת הפעילות:  4 באפריל 1910 – 10 בנובמבר 1923 (13 שנים)
 אחריתה:  נגרטה ב-1924
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה USS Delaware vs La Croyable 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 20,380 טון, מקסימלי: 22,400 טון
 אורך:  158 מטר
 רוחב:  26 מטר
 שוקע:  9 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  933 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  11,000 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  14 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור תלת-דרגתיים בהספק 25,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 גלי הנע
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 9–11 אינץ' (229–279 מ"מ)   ברבטות: 4–10 אינץ' (102–254 מ"מ)   צריחים: 12 אינץ' (305 מ"מ)   מגדל הניווט: 11.5 אינץ' (292 מ"מ)   שריון הסיפון: 2 אינץ' (51 מ"מ)
 חימוש:  10 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)   14 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)   2 תותחי 3 פאונד 47 מ"מ (1.85 אינץ')   4 תותחי 1 פאונד 37 מ"מ (1.46 אינץ')   2 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניית המערכה דלאוור (BB-28) הייתה אוניית מערכה דרדנוט של צי ארצות הברית, האונייה המובילה בסדרה שלה. היא הונחה בבניית ספינות ניופורט ניוז בנובמבר 1907, הושקה בינואר 1909 והושלמה באפריל 1910. הספינה השישית שנקראה על שם המדינה הראשונה, דלאוור הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) כולם על קו האמצע, מה שהפך אותה לאוניית המערכה החזקה ביותר בעולם בזמן בנייתה. היא גם הייתה אוניית המערכה הראשונה של הצי האמריקני שהייתה מסוגלת להפליג במלוא המהירות במשך 24 שעות רצופות מבלי לסבול מתקלות.
דלאוור שירתה בצי האטלנטי לאורך כל הקריירה שלה. במהלך מלחמת העולם הראשונה, היא הפליגה לבריטניה הגדולה כדי לתגבר את הצי הגדול הבריטי, בשייטת אוניות המערכה השישית. עם זאת, היא לא ראתה שום פעולה במהלך המלחמה, מכיוון שגם הבריטים וגם הגרמנים נטשו את העימות הישיר ביניהם. לאחר תום המלחמה, היא חזרה לתפקידיה בזמן שלום של תמרוני צי, הפלגות ביניים וביקורי רצון טוב בנמלים זרים. על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון, דלאוור נשמרה עד שאוניית המערכה החדשה USS קולורדו הושלמה בשנת 1924, ואז היא פורקה לגרוטאות בהתאם לאמנה.