stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וינסנט אדרייאנסן

| --- | --- |

 לידה:  1595 אנטוורפן, ארצות השפלה הספרדיות 
 פטירה:  1 באוגוסט 1675 (בגיל 80 בערך) רומא, מדינת האפיפיור 
 מדינה:  ארצות השפלה ההבסבורגיות 
 
וינסנט אדרייאנסן (בהולנדית: Vincent Adriaenssen;‏ 1595 – 1675) היה צייר בארוק פלמי, שבילה חלק חשוב מהקריירה שלו בפריז וברומא, שם נודע במיוחד בנופי סצנות מלחמה וסצנות ציד.
ביוגרפיה

הוא נולד למשפחה אמנותית באנטוורפן. אביו עמנואל אדרייאנסן היה נגן לאוטה ומלחין בולט. אחיו הגדול אלכסנדר אדרייאנסן היה צייר מצליח שהתמחה בטבע דומם ואחיו הצעיר ניקלאס אדרייאנסן היה צייר דיוקנאות. לימים הפך לחותנו של הצייר יאן דה מומפר.
ההערכה היא שהוא קיבל את הכשרתו הראשונה לציור מאחיו אלכסנדר. וינסנט הגיע לרומא סביב שנת 1625 ועד בערך שנת 1645. הוא עבד גם על פרויקטים בפריז בין השנים 1642–1645 ואז שוב ב־1648 שם עבד אצל הקרדינל מזרין והקרדינל רישלייה. הוא תועד שוב ברומא בשנת 1661 עד מותו.
יש הוכחות לכך שהוא איבד את זרועו וידו הימניים בערך בשנת 1663. אובדן זה מסביר את הכינויים הצרפתיים והאיטלקיים שניתנו לו שמשמעותם כולם "הנכה". לא ידוע אם הוא הצטרף לבנטפוכלס, אגודה של אמנים הולנדים ופלמיים שעבדו בעיקר ברומא, והיה להם נוהג לתת לחבריהם כינויים.
צייר הנוף הפלמי יאן דה מומפר שהיה פעיל ברומא התחתן עם בתו של וינסנט אגנס (נפטרה ברומא ב־19 באפריל 1684). אדרייאנסן היה גם המנטור המוקדם של יאן דה מומפר ברומא. לפעמים מבלבלים את אדרייאנסן עם הצייר וינסנט מלו (אנ').
וינסנט אדרייאנסן נפטר ברומא, כבן 80. הוא היה המורה של מיכלאנג'לו צ'רקואוצי ברומא ולואיג'י גרזי במהלך מגוריו בפריז.
יצירתו

וינסנט אדרייאנסן היה צייר קרבות פורה מאוד. ז'אנר זה היה פופולרי מאוד באמצע המאה ה-17 ברומא. הסגנון שלו ממקם אותו בין זה של קבאלאר ד'ארפינו לאנטוניו טמפסטה לבין הסגנון הבארוקי יותר של פטר פאול רובנס לבין החידושים הבארוקיים של צייר הקרב המוביל ברומא, הצרפתי ז'אק קורטוי. תכונות אלה ניכרות בקרבות הפרשים על גשר. בעבודה זו אדרייאנסן השיג תיאור חי של התנגשות פרשים על גשר. בתיאור הסוסים והרוכבים הרבים בסצנה יש דינאמיות בולטת אבל נותנת תחושה שתנועתם הוקפאה באופן מלאכותי.
הערות שוליים

1 2  Vincent Adriaenssen at the Netherlands Institute for Art History (בהולנדית)
↑  Vincent Adriaenssen, Battle with cavalry on a bridge at Hampel (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BPN: 05290567  GND: 12240842X  RKD: 211498  ULAN: 500064691  VIAF: 15651602   WorldCat (עם VIAF): 15651602 
וינסנט אדרייאנסן, קרב פרשים טורקיים ונוצרים
וליקו טרנובו

וֵלִיקוֹ טַרְנוֹבוֹ (בבולגרית: Велико Търново) היא עיר במרכז בולגריה, המשמשת כבירת מחוז וליקו טרנובו. העיר, השוכנת 196 קילומטרים מהבירה סופיה, בנויה על טרסות מעל הנהר יאנטרה המתפתל למרגלותיה. הבתים בנויים על שלוש גבעות: צארבץ, טרפיזה וסבטה גורה (ההר הקדוש).
היסטוריה

וליקו טרנובו היא מהעתיקות בערי בולגריה. בעיר ובפרבריה נמצאו שרידים מתקופת האבן הקדומה, תקופת האבן החדשה, תקופת הברונזה ותקופת הברזל. העיר הייתה מיושבת על ידי התראקים והרומאים. הקיסר יוסטיניאנוס השני בנה מבצר ביזנטיני על גבעת הצארים.
ב-1018 נכבשה בולגריה על ידי ביזנטיון. ב-1186 קמו שני אחים -אסן ופטר והכריזו בווליקו טרנובו על מרד כנגד השלטון הביזנטי. המרד הצליח ובעקבותיו נוסדה האימפריה הבולגרית השנייה כשוליקו טרנובו (אז נקראה טרנובו) כבירתה. במשך מאתיים שנים הייתה טרנובו העיר החשובה ביותר באימפריה, מרכז תרבותי, כלכלי, פוליטי ודתי. במצודת צַארֶבֶץ הנמצאת על גבעה בעלת אותו שם במרכז העיר נמצא ארמון הצאר וכנסיית הפטריארך.
ב-17 ביולי 1393 לאחר מצור שנמשך 3 חודשים, נפלה טרנובו בידי העות'מאנים ונותרה בחזקתם במשך כ-480 שנים. בימי הביניים העיר נקראה טרנובגראד. ב-1598 וב-1686 פרצו בטרנובגראד מרידות אך הן דוכאו באכזריות על ידי העות'מאנים.
ב-7 ביולי 1877, במסגרת המלחמה העות'מאנית-רוסית, נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית. במסגרת קונגרס ברלין הוכרה עצמאות בולגריה ובירתה טרנובו. ב-17 באפריל 1879 התכנסה המועצה הלאומית הראשונה בטרנובו ואשרה את החוקה הראשונה של בולגריה שכונתה חוקת טרנובו. אחת ההחלטות הייתה להעביר את עיר הבירה לסופיה.
ב-1965 שונה שם העיר מטרנובו לווליקו טרנובו (טרנובו הגדולה) מתוך הוקרה להיסטוריה ולחשיבותה של עיר הזאת.
הקהילה היהודית

לפי נתונים היסטוריים וממצאים ארכאולוגיים מבולגריה, קיימת סבירות שיהודים התיישבו באזור העיר במהלך המאה ה-2, עת היה המקום חלק מפרובינציה רומית. עם זאת, עדויות ממשיות לקהילה יהודית נמצאו מתקופת האימפריה הבולגרית השנייה, אז שלט בה המלך אסן השני (1218-1241). הוכחה לכך רואים במכתבו של האפיפיור גרגוריוס התשיעי למלך הונגריה בעת ההיא, על כך שהמלך אסן השני מארח כופרים יהודים בממלכתו והם חיים בחופש מוחלט בעיר טרנובו. בנוסף, נמצאו במקום שרידי מצבות וכתבים הנושאים שמות משפחה יהודיים. איוון אלכסנדר ששלט בין 1331–1371, נשא לאישה ב-1346, יהודיה מטרנובו בשם שרה, אשר בהמשך התנצרה והפכה למלכה תיאודורה. בנה הפך לימים לצאר איוון שישמן.
ב-1393 נכבשה טרנובו על ידי באיזיט הראשון אשר הורה לגרש את יהודי העיר בשל לחימתם לצד הבולגרים. לאחר הגירוש לא נותרו יהודים בעיר. ב-1886 נכתב ספר על העיר טרנובו על ידי סופר בולגרי בשם בָּארוֹן שהיה ידוע בנטיותיו האנטישמיות ובו מיתוס אנטישמי בדבר יהודי מטרנובו שהגיש לעות'מאנים את המפתח לאחד משערי העיר וכך היא נפלה בידיהם. עוד מספר המיתוס שסולימאן צ'לבי פאשה בנו של באיזיט הראשון ומפקד הצבא העות'מאני במקום הוציא להורג את היהודי ובמשך מאות שנים השליכו הנוצרים אבנים על מקום קבורתו עד שנוצר גל אבנים שכונה "קבר היהודי" (זִ'ידוֹבְ גְרוֹבְּ). הסיפור קנה לו קהל מאמינים רב ובשלב מסוים אף נכנס לנרטיב ההיסטורי הבולגרי אף על פי שלא הייתה לו כל אחיזה במציאות והאזור המדובר היה חלק מבית העלמין היהודי של העיר העתיקה.
יהודי טרנובו תועדו כעובדי כפייה שעסקו בשיקום קונסטנטינופול לאחר כיבושה על ידי מהמט השני וכונו בטורקית עות'מאנית Sürgün, דהיינו המגורשים. בהמשך מתועדים יהודי טרנובו כעדה נפרדת בתוך הקהילה היהודית באיסטנבול, שכונתה "קהל טרנובו" והם נטמעו לבסוף בתוך הקהילה הספרדית הגדולה שקמה בהגיע מגורשי ספרד ופורטוגל. מאוחר יותר, בני משפחות ספורות חזרו לטרנובו כנושאי תפקידים פקידותיים מטעם האימפריה העות'מאנית וכן עסקו במסחר וחלפנות כספים. החל מ-1878, מועד סיום המלחמה המלחמה העות'מאנית-רוסית ועד לראשית המאה ה-21, כמעט ולא התגוררו יהודים בעיר.
ערים תאומות

ספרד טולדו, ספרד.
צרפת באיון, צרפת.
יוון סרס, יוון.
הונגריה שופרון, הונגריה.
מקדוניה הצפונית ביטולה, מקדוניה הצפונית.
מקדוניה הצפונית אוחריד, מקדוניה הצפונית.
מלטה טאריקסיין, מלטה.
פולין קרקוב, פולין.
רומניה יאסי, רומניה.
איטליה אסטי, איטליה.
רוסיה טבר, רוסיה.
סרביה ניש, סרביה.
אוקראינה פולטבה, אוקראינה.
ונצואלה קולוניה טובאר, ונצואלה.
רומניה ברשוב, רומניה.
מונטנגרו צטיניה, מונטנגרו.
טורקיה טקירדא, טורקיה.
הערות שוליים

↑  שלמה רוזאניס, קורות היהודים בטורקיה וארצות קדם, כרך א', סופיה, 1934.
↑  חיים קשלס, דורות הראשונים, בתוך : אנציקלופדיה של גלויות, יהדות בולגריה, ירושלים, 1967.
↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בימי השלטון העותומני, בתוך:אנצקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 37.
↑  צבי קרן, תקציר ההיסטוריה של בולגריה ויהודיה, באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהודי בולגריה .
↑  בימינו, ישנם יהודים מתפוצות הבלקן הנושאים שם משפחה זה.
↑  צבי קרן, "תולדות יהודי בולגריה – היבטים חדשים במחקר המבוססים על מקורות עות'מאניים, יהודים ואחרים", סמוליאן, בולגריה, מאי 2006.
הכניסה לגבעת צארבץ
אנדרטה לאחים אסן ופטר, מייסדי האימפריה הבולגרית השנייה
בניין העירייה (אדריכל קוליו פיצ'טו)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559496905171  BnF: cb11948285c (data)  GND: 4059075-6  LCCN: n80015910  MusicBrainz: 340a7c0c-978c-4672-8bde-4dad26483f22  NKC: ge336587  VIAF: 245644102   WorldCat (עם VIAF): 245644102
וינצנץ קיפר

| --- | --- |

 לידה:  29 בינואר 1979 (בן 45) ויילבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1997 
 בן או בת זוג:  מאשה טוקארבה   Josefine Preuß 
 פרופיל ב-IMDb
 
וינצנץ גאורג קיפר (בגרמנית: Vinzenz Georg Kiefer ; נולד ב-29 בינואר 1979) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה גרמני.
ביוגרפיה

וינצנץ נולד בויילבורג, הסן, גרמניה וגדל בבראונפלס וסיים את בית הספר התיכון ויילבורג בשנת 1999. אביו של קיפר הוא כומר קתולי לשעבר ואמו זמרת גוספל. לוינסנץ אחות גדולה יותר, דוראקא קיפר, שהיא גם שחקנית.
קריירה

קיפר החל את קריירת הטלוויזיה שלו בשנת 1997 ללא השכלה במשחק וכיכב בסדרת הטלוויזיה הגרמנית בינינו. בשנת 2002 סיים את יום העיון במכון לי סטרסברג לתיאטרון וקולנוע בניו יורק.
על תפקידו בסרט הטלוויזיה "בשם האל" הוענק לו פרס גונתר סטרק במועמדות לקטגוריית השחקן הצעיר הטוב ביותר. בשנת 2008 קיבל וינצנץ תפקיד בסרט הדרמה "כנופיית באדר מיינהוף" בבימויו של אולי אדל, המספר את סיפור הולדתה והיווצרותה של סיעת הצבא האדום. באותה שנה שיחק את התפקיד של ליץ' בעיבוד הקולנועי לרומן מאת ג'ק לונדון, "זאב הים" מערוץ הטלוויזיה ProSieben.
בשנים 2014–2015 שיחק בתפקיד מפכ"ל המשטרה אלכס ברנד בסדרת הטלוויזיה המשטרתית יחידת קוברה 11.
בשנת 2019 שיחק את תפקידו של קלאוס יאגר בסרט הרוסי "T-34" וממנו בא לו עיקר פרסומו. בשנת 2020 שיחק במיני סדרה מבית נטפליקס, "המשחרר: מבצע אוולאנש" גילם תפקיד קטן כחייל בגדוד הלוחמה ההררית של הורמאכט. קיפר לוהק לסרט הקולנוע הצ'כי "Medieval" אודות חיו של המצביא הצ'כי יאן ז'יז'קה. הסרט עתיד לצאת לאקרנים במהלך 2022.
פילמוגרפיה נבחרת

ספיד רייסר (2008), נהג
כנופיית באדר מיינהוף (2008), פטר יורגן בואוק
GSG-9 (‏2008) סוון ראוטנברג
הפלא מברלין (2008), פריס
יחידת קוברה 11 (2009—2015), אלכס ברדנט/דניס קורטמן
רובין הוד (2013), טיל ייגר
הדרך לדמפוס (2014), נינו ניומן
ג'ייסון בורן (2016), כריסטיאן דסאלט
T-34‏ (2019), קלאוס יאגר
המשחרר: מבצע אוולאנש (2020), יוהאן פוס
Medieval (‏2022), קונראד
פרסים ומועמדויות

| פרסים ומועמדויות> שנה | פרסים ומועמדויות> פרס | פרסים ומועמדויות> קטגוריה | פרסים ומועמדויות> סרט | פרסים ומועמדויות> תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2004 | ‏פרס הטלוויזיה על שם גונתר סטראק | השחקן הצעיר הטוב ביותר | מקום הפשע: פרק Im Namen des Herrn | זכייה |
| 2008 | ‏פרס Undine | שחקן המשנה הצעיר הטוב ביותר | ניקוי מוח | מועמדות |
| 2014 | במבי | השחקן הלאומי הטוב ביותר | יחידת "קוברה 11" | מועמדות |
חיים אישיים

מסוף 2008 ועד סוף 2010 הוא נפגש עם השחקנית הגרמנית יוזפינה פרויס. בשנת 2011 נפגש ובספטמבר 2016 התחתן עם שחקנית הגרמנייה ממוצא רוסי מאשה טוקארבה.
הערות שוליים

↑  "Ich heirate, weil ich schwanger bin". נבדק ב-2017-11-08.
↑  "Home" (בגרמנית). Studio Hamburg GmbH. נבדק ב-2017-11-08.
↑  "Alarm für Cobra 11 Staffel 18, Folge 8: Revolution" (בגרמנית). נבדק ב-2017-11-08.
↑  "Josefine Preuss: „Mit Kindern lasse ich mir noch Zeit"". BUNTE.de (בגרמנית). נבדק ב-2017-11-08.
↑  "Vinzenz Kiefer hat geheiratet". GALA (בגרמנית). 2016-06-19. נבדק ב-2017-11-08.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 102717678X  ISNI: 0000 0000 7802 3107  LCCN: no2010060428  VIAF: 273943745   WorldCat (עם VIAF): 273943745
ז'אק הראשון, רוזן לה מרשה

| --- | --- |

 לידה:  1319
 פטירה:  6 באפריל 1362 (בגיל 43 בערך) ליון, ממלכת צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  ליון 
 בת זוג:  ז'אן דה שאטיון
 
ז'אק הראשון, רוזן לה מרשה, (בצרפתית: Jean Ier de Bourbon-La Marche;‏ 1319 - 6 באפריל 1362), היה בנו של לואי הראשון, דוכס בורבון ואב קדמון של אנרי הרביעי, מלך צרפת.
ביוגרפיה

ז'אק נולד בשנת 1319, ללואי הראשון, דוכס בורבון ולמארי דה אבסן, בתם של יאן השני, רוזן הולנד ופיליפה מלוקסמבורג. בשנת 1342 לחם ז'אק במלחמת הירושה הברטונית, ובשנת 1346 לחם בקרב קרסי ואף נפצע בו. בשנת 1349 הוא מונה לקפטן הכללי של לנגדוק, ובשנת 1350 הוא נלחם נגד כוחותיו של הנרי מגרוסמונט, דוכס לנקסטר הראשון. בשנת 1354 הוא מונה לקונסטבל של צרפת, אולם בשנת 1356 הוא עזב את תפקידו ויצא להילחם בקרב פואטייה. במהלך הקרב נפצע ז'אק ונפל בשבי האנגלי, שממנו שוחרר רק בהסכם ברטיני בשנת 1360. בשנת 1362 לחם ז'אק בקרב בריגנאי, ונפצע אנושות במהלך הקרב. ב-6 באפריל מת ז'אק בליון, וזמן קצר לאחר מכן מת גם בנו הבכור פייר השני, רוזן לה מרשה שנפצע במהלך אותו קרב, ובנו ז'אן הראשון, רוזן לה מרשה ירש את נחלותיו ותאריו.
משפחתו

בשנת 1335 התחתן ז'אק עם ז'אן דה שאטיון, בתם של איג דה שאטיון וז'אן דה ארגי, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
איזבל דה בורבון (1340–1371), התחתנה עם לואי השני, רוזן של ביומון-או-מיין, ולאחריו התחתנה עם בושאר השביעי, רוזן ונדום
פייר השני, רוזן לה מרשה (1342–1362)
ז'אן הראשון, רוזן לה מרשה (1344–1393)
ז'אק דה בורבון, הברון דה טורי (1346–1417)
ז'אק ז'אן לרמיט

| --- | --- |

 לידה:  20 בינואר 1877 מונט-סן-פר, צרפת 
 פטירה:  24 בינואר 1959 (בגיל 82) פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  הפקולטה לרפואה של פריז 
 מעסיק:  סורבון 
 תפקיד:  נשיא (1943–1943)  נשיא  נשיא 
 פרסים והוקרה:  מפקד בלגיון הכבוד (1955) 
 
ז'אק ז'אן לרמיט (בצרפתית: Jacques Jean Lhermitte; ‏20 בינואר 1877 - 24 בינואר 1959) היה נוירולוג צרפתי.
ביוגרפיה

לרמיט נולד במונט-סן-פר, במחוז אן שבצרפת, בנו של ליאון אוגוסטין לרמיט, צייר ריאליסטי צרפתי. לאחר שסיים את לימודיו בסנט אטיין, הוא עבר ללמוד בפריז ובשנת 1907 סיים שם את לימודי הרפואה. הוא התמחה בנוירולוגיה והפך לרופא מומחה בשנת 1908 ופרופסור לפסיכיאטריה 1922. במהלך מלחמת העולם הראשונה התמחה בפגיעות בעמוד השדרה והתחיל להתעניין בנוירופסיכיאטריה. התמחות זו הובילה לפרסומים על הזיות חזותיות של העצמי. כאדם מאמין, הוא חקר את ההקשר בין תאולוגיה לרפואה, והדבר הוביל אותו למחקרים מעניינים על איחוז וסטיגמטה.
מונחים רפואיים

לרמיט היה נוירולוג קליני ידוע ומספר מונחים רפואיים נושאים את שמו:
הסימן של לרמיט : מצב בו כיפוף הצוואר בקרב חולי טרשת נפוצה מייצר תחושות דומות לשוק חשמלי, המשתרעות לאורך עמוד השדרה ועלולות להתפשט לגפיים התחתונות.
תסמונת לרמיט: תסמונת נדירה של שיתוק בעיניים עם ניסטגמוס.
תסמונת לרמיט-לווי: תסמונת של שיתוק מתקדם באיטיות לאחר שבץ מוחי
ביבליוגרפיה

טכניקות anatomo-pathologiques du système nerveux . פריז, 1914.
Psycho-névroses de guerre . פריז, 1916.
Les blessures de la moelle épinière . פריז, 1917.
La section totale de la moelle épinière . פריז, 1918.
Les fondements biologiques de la psychologie . פריז, 1925.
Les hallucinations: clinique et physiopathologie . פריז, 1951.
Vrais et faux possédés. פריז, 1956.
הערות שוליים

↑  Bibliothèque nationale de France (n.d.). "Jean Lhermitte (1877–1959)". Retrieved August 1, 2019. Also archived here.
↑  Whonamedit? A Dictionary of Medical Eponyms (n.d.). "Jacques Jean Lhermitte". Retrieved August 1, 2019.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280180605171  BnF: cb12282320c (data)  CiNii: DA01388463  GND: 13275858X  ISNI: 0000 0001 0891 354X  LCCN: n85003741  Léonore: 234529  NDL: 00447625  NKC: xx0085679  NTA: 067798136  SUDOC: 031647472  Trove: 1499713  VIAF: 41901727   WorldCat (עם VIAF): 41901727
וינקו ילובאץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בספטמבר 1948  (בן 76) פאזין, יוגוסלביה
 עמדה:  סנטר
 גובה:  2.08 מטרים
 קבוצות כשחקן
 1969–1982:  אולימפיה ליובליאנה
 הישגים כשחקן
 ספורטאי השנה הסלובני (1973, 1974) השתתפות במשחק האולסטאר של פיב"א (1973, 1974) זכייה באליפות הליגה היוגוסלבית בכדורסל (1970)
 קבוצות כמאמן
 1993–1994 1994–1996 1997–1998 1998–2000 2001–2002:  פולה גרדין אוסייג'ק מכבי תל אביב ציבונה זאגרב ק.ק ספליט
 הישגים כמאמן
 זכייה באליפות ישראל בכדורסל (1998) זכייה בגביע המדינה בכדורסל (1998)
 
וינקו ילובאץ (בקרואטית: Vinko Jelovac; נולד ב-18 בספטמבר 1948) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל קרואטי-סלובני, בגובה 2.08 מטר, ששיחק בעמדת הסנטר. בעונת 1997/1998 אימן את מכבי תל אביב. בשנת 2012 נבחר להיכל התהילה של הספורטאים הסלובנים (אנ').
ביוגרפיה

ילובאץ נולד בפאזין, הרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה, יוגוסלביה. הוא שיחק לאורך כל הקריירה שלו באולימפיה ליובליאנה. בשנים 1973 ו-1974 נבחר לספורטאי השנה הסלובני, כן באותן שנים השתתף במשחק האולסטאר של פיב"א (אנ'). בשנת 1970 היה שותף לזכיית קבוצתו באליפות הליגה היוגוסלבית בכדורסל.
ילובאץ שיחק במדי נבחרת יוגוסלביה בכדורסל, והשתתף באולימפיאדת 1972 ובאולימפיאדת 1976 (מדליית כסף). זכה עם הנבחרת במדליית זהב באליפות העולם בכדורסל 1970 ובמדליית כסף באליפות העולם בכדורסל 1974. כמו כן זכה במדליית זהב עם הנבחרת בטורנירים אליפות אירופה בכדורסל 1973, אליפות אירופה בכדורסל 1975 ואליפות אירופה בכדורסל 1977 ובמדליית זהב באליפות 1971 של משחקי הים התיכון.
לאחר פרישתו הפך למאמן כדורסל, בעונת 1997/1998 אימן את מכבי תל אביב והיה שותף לזכייה בדאבל (אליפות וגביע). לאחר שעזב את מכבי תל אביב חתם בציבונה זאגרב, אך פוטר לאחר שנה וחודשיים בעקבות ארבעה הפסדים רצופים. לאחר מכן אימן בק.ק ספליט.
הערות שוליים

↑  מערכת וואלה! NEWS‏, וינקו ילובאץ פוטר מציבונה, באתר וואלה, 16 בינואר 2000
↑  וינקו ילובאץ מונה כמאמן ק.ק. ספליט, באתר ynet, 19 במרץ 2002
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורסלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זמנים קשים (סדרה, 1977)

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD של הסדרה
 מבוסס על:  זמנים קשים מאת צ'ארלס דיקנס
 סוגה:  דרמה
 יוצרים:  ארתור הופקרפט
 בימוי:  ג'ון אירווין
 שחקנים:  פטריק אלן רוזלי קראצ'לי מישל דיבנה אלן דובי ברברה יואינג  אדוארד פוקס אורסולה האוולס הארי מרקהאם ז'קלין טונג טימותי וסט ריצ'רד רן פיטר מרטין
 פסקול:  מלקולם ארנולד
 ארץ מקור:  ארצות הברית והממלכה המאוחדת
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  4
 הפקה
 מפיק:  פיטר אקרסלי, רונלד פ. מקסוול, ג'אק ונצה
 אורך פרק:  60 דקות
 שידור
 רשת שידור:  Granada Television WNET Channel 13 ניו יורק
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
זמנים קשים (באנגלית: Hard Times) היא סדרת טלוויזיה בריטית משנת 1977 המבוססת על רומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס. את הסדרה ביים ג'ון אירווין.
צוות השחקנים

פטריק אלן – תומאס גרדגריינד
רוזלי קראצ'לי – גברת ספרסיט
מישל דיבנה – סיסי ג'ופ
אלן דובי – סטיבן בלקפול
ברברה יואינג – רייצ'ל
אדוארד פוקס – קפטן ג'יימס הרטהאוס
אורסולה האוולס – גברת גרדגריינד
הארי מרקהאם – סלירי
ז'קלין טונג – לואיזה גרדגריינד
טימותי וסט – ג'ושייה באונדברי
ריצ'רד רן – טום גרדגריינד
שון פלנגן – ביצר
פיטר מרטין – מלצר
ז'אק ולוראן פורסל

ז'אק ולוראן פורסל (בצרפתית: Jacques et Laurent Pourcel ; נולדו ב-13 בספטמבר 1964) הם השפים והבעלים של מסעדת  ז'ארדן דה סאנס (בצרפתית: Le Jardin des Sens (משמעות השם היא גן החושים)) היא מסעדה ורלה א שאטו בעיר מונפליה, בירת חבל לנגדוק, צרפת, שלה היו שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום בשנים 2006-1998.
ביוגרפיה

ז'אק ולוראן פורסל  הם תאומים, בנים למשפחת כורמים. לוראן, שנמשך לבישול, עזב בגיל 16 את בית הספר התיכון והלך ללמוד בבית ספר למלונאות במונפליה, ז'אק הצטרף אליו כעבור שנה. ז'אק עבד שנתיים במסעדה מקומית בעלת כוכב במישלן, התלמד שנתיים במסעדתו של מישל טראמה, שנה אצל מארק מנו ולבסוף שהה שנתיים אצל פייר גאנייר במסעדתו הראשונה בסנט אטיין, השף שהשפיע עליו יותר מכל, שם התמחה בדגים וקינוחים. לוראן עבד ארבע שנים אצל מישל בראס שם התמחה בבשר, אחר כך התלמד אצל אלן שאפל ובכמה מסעדות קטנות בסביבה.
ב-1988 הקימו בחורבה נטושה את המסעדה ועם מימון של בעל הון הקימו את המלון. באוקטובר 1997 הכתיר אותם מדריך הגו מיו כ"טבחי השנה" 1998 ונתן להם 18 נקודות. במרץ 1998, בהיותם בני 33, קיבלו שלושה כוכבים במדריך מישלן לשנת 1998. ב-2006 הוריד להם המישלן כוכב, מאז ועד היום (2011) מחזיקה המסעדה בשני כוכבים במישלן. ז'ארדן דה סאנס נבחרה למקום 30 בטיבה בעולם במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם שערך המגזין רסטורנט בשנת 2002.

המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
ז'אק עוסק ביחסי הציבור ומנהל את המסעדה, לוראן מנהל את המטבח, את המנות הם יוצרים יחדיו. המסעדה מגישה מטבח עונתי, המדגיש את המוצרים, עם זיקה למתכוני ומנות האזור ובעל גישה יצירתית. ברלה א שאטו 12 חדרים ו-2 דירות.
הם הקימו בפריז את מסעדת מזון בלאנש (Maison Blanche). בראשית העשור הראשון של המאה העשרים ואחת הם פתחו את מסעדת Sens & Bund בשאנגחאי. בשלהי העשור הראשון הם פתחו את מסעדת D'Sens בבנגקוק ובבעלותם גם מסעדה בטוקיו.
ביבליוגרפיה

Jacques et Laurent Pourcel, Cuisine en duo, Hachette Littérature, Paris, 2001.
Jacques et Laurent Pourcel, Les calamars grillés à la plancha, Gerard Guy, coll. « La cuisine des poètes », 2001.
Jacques et Laurent Pourcel, "Transparences en duo ",Editeur Solar ,octobre 2008
Jacques et Laurent Pourcel, À Table ! par Jean Follain, Fata Morgana, St-Clément-de-Rivière, 2009.
Jacques et Laurent Pourcel, Une plume, deux toques, Glénat, 2010.
ספרם שתורגם לאנגלית
Pourcel Brothers Cookbook: Our Recipes from La Compagnie des Comptoirs, Hachette Illustrated UK (February 28, 2005).
לקריאה נוספת

אביטל ענבר, התענוגות של פרובאנס, 2000. עמ' 431-423.
שגיא כהן, מדריך מפה למסעדות הטובות בעולם, הוצאת מפה, תשס"ג 2003, עמ' 104.
Rudolph Chelminski, 2005. The Perfectionist : Life and Death in Haute Cuisine (Gotham/Penguin), pp. 320, 321, 332.
הערות שוליים

↑  ז'ארדן דה סאנס במקום ה-30 בעולם במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2002
↑  מסעדת ז'ארדן דה סאנס במדריך השולחנות הגדולים בעולם
השואה: 1939–1941

בשנים 1939–1941 התחולל שלב מכריע בתולדות השואה. בתקופה זו הוכחד חלק ניכר מיהדות אירופה על ידי כוחות גרמניה הנאצית, בעיקר בשטחי הכיבוש במזרח אירופה. השואה הייתה מסודרת בצורה כרונולוגית מלכתחילה. תחילה ביקשו הנאצים לגרום ליהודים לאבד צלם אנוש וזאת על ידי דחיסתם אל גטאות בדרך כלל ברובעי הערים הישנים, בשטח קטן בהרבה ממה שניתן להגדיר כאזור מחיה של בני אדם. לדוגמה: בדירה אחת ברובע סגור (גטו) נאלצו לחיות לעיתים ארבע או אף חמש משפחות. בתנאים כאלו, כאשר אין יוצא ואין בא מתוך הגטו (הכוונה לגטו סגור, אם כי היו מספר גטאות שהיו פתוחים), הרעב, הקור והעדר תנאי הגיינה גרמו למותם של אלפים. רבים ניסו לברוח מהגטאות. הם גם אולצו לשלם על נסיעתם למחנות ההשמדה ולמחנות העבודה.
1939

1 בספטמבר – פתיחת מלחמת העולם השנייה. גרמניה פולשת לפולין.
2 בספטמבר – הקמת מחנה הריכוז שטוטהוף ל'אסירי מלחמה אזרחיים' .
6 בספטמבר – כיבוש קרקוב בידי הגרמנים.
8 בספטמבר – כיבוש לודז', רָאדום וטַרנוּב בידי הגרמנים.
14 בספטמבר – כיבוש פשמישל בידי הגרמנים.
17 בספטמבר – פלישת הצבא הסובייטי למזרח פולין ובעקבותיה סיפוח מזרח פולין לברית המועצות.
21 בספטמבר – ריינהרד היידריך נועד עם מפקדי האיינזצגרופן ואדולף אייכמן.
27 בספטמבר – הקמת המשרד הראשי לביטחון הרייך.
28 בספטמבר – פולין נחלקת לשניים – מערבה לגרמניה ומזרחה לברית המועצות. המדינות הבלטיות כולן נכללות בתחום ברית המועצות.
8 באוקטובר – הקמת גטו פיוטרקוב טריבונלסקי, הראשון בפולין.
שטחים רבים מסופחים לגרמניה במערב פולין – הורטלנד, שלזיה העילית והמזרחית.
18 באוקטובר – תוכנית לובלין: גירוש כ-5000 יהודים ממריש-אוסטראו, מקטוביץ ומווינה לאזור לובלין במסגרת ניסיון להקים שם רזרווט (Reservat, שמורה) ליהודים.
26 באוקטובר – כינון הגנרלגוברנמן בפולין בראשותו של הנס פרנק ומושבו בקרקוב.
12 בנובמבר – התחלת גירוש יהודים מלודז' שסופחה לרייך, לשטח הגנרלגוברנמן.
15 בנובמבר – במשך יומיים נהרסים כל בתי הכנסת בלודז' בידי הגרמנים.
23 בנובמבר – פרסום צו של הנס פרנק המחייב את כל היהודים בגנרלגוברנמן לענוד אות קלון בצבע צהוב.
28 בנובמבר – פרסום צו בדבר הקמת יודנרטים בגנרלגוברנמן.
30 בנובמבר – פלישת הצבא האדום לפינלנד. המלחמה בין הסובייטים לפינים אשר ארכה עד 12.3.40.
5 בדצמבר – במשך יומיים נתפס רכוש היהודים בפולין על ידי הגרמנים.
1940

8 בפברואר – מתן הוראה בדבר הקמת גטו לודז'.
15 בפברואר – בוגדאן פילוב הפרו־גרמני מונה לראש ממשלת בולגריה.
9 במרץ – פלישת הגרמנים לדנמרק ולנורווגיה.
12 באפריל – הנס פרנק הודיע שעד נובמבר חייבת קרקוב להיות "יודנפרי" (נקייה מיהודים). עד מרס 1941 גורשו 40,000 מתוך 60,000 היהודים שישבו בעיר.
27 באפריל – הימלר הורה להקים מחנה ריכוז באושוויץ. בראשית יוני הובאו למחנה ראשוני האסירים, רובם פולנים.
30 באפריל – אטימת גטו לודז'.
10 במאי – פתיחת מתקפת הגרמנים ופלישתם לבלגיה, להולנד וללוקסמבורג. נוויל צ'מברלין התפטר, ווינסטון צ'רצ'יל מונה לראש ממשלת בריטניה.
14 במאי – כניעת צבא הולנד.
17 במאי – כיבוש בריסל בידי הגרמנים.
18 במאי – כיבוש אנטוורפן בידי הגרמנים.
25 במאי – הצעת הימלר בתזכיר להיטלר לגרש לאפריקה את היהודים מן השטחים הכבושים במזרח אירופה .
28 במאי – כניעת בלגיה לנאצים.
4 ביוני – פינוי נורווגיה מכוחות בעלות הברית.
10 ביוני – הצטרפותה של איטליה למלחמה לצידה של גרמניה. כניעת הצבא הנורווגי הנותר.
14 ביוני – כיבוש פריז בידי הגרמנים.
16 ביוני – מרשל אנרי פיליפ פטן מונה לראש ממשלת צרפת.
22 ביוני – כניעת צרפת לגרמנים עם חתימת הסכם שביתת הנשק.
30 ביוני –
חיילים רומנים נסוגים רצחו כ-200 יהודים בדורוחוי.
9 ביולי – כינון משטר אוטוריטרי בצרפת בראשות המרשל פטן.
16 ביולי – תחילת גירושם של היהודים מאלזס ומלורן לאזור הלא כבוש של צרפת.
19 ביולי – החרמת מכשירי הטלפון של היהודים בגרמניה.
30 באפריל – 'תכתיב וינה השני' של היטלר מסר את טרנסילבניה הצפונית לידי הונגריה. טרנסילבניה הדרומית נשארה בידי רומניה.
5 בספטמבר –
יוֹן אַנטוֹנֶסקוּ מונה לראש ממשלת רומניה.
מלך רומניה קרול השני נאלץ להתפטר ובנו מיכאי הומלך למלך.
7 בספטמבר –
רומניה נאלצה למסור את דרום דוברוג'ה לבולגריה.
20 בספטמבר – בואם של ראשוני האסירים למחנה ברנדונק שבבלגיה.
26 בספטמבר – הקמת 'מרכז היהודים' בסלובקיה.
27 בספטמבר – חתימת "הברית המשולשת" בין מדינות הציר: גרמניה-איטליה-יפן.
3 באוקטובר – פרסום "תקנון היהודים" הראשון של ממשלת וישי.
5 באוקטובר – חקיקה להחרמת רכוש היהודים ברומניה.
7 באוקטובר –
צבא גרמני נשלח לרומניה לפי הזמנת אנטונסקו.
אושר "החוק להגנת האומה" בבולגריה המגביל את זכויות היהודים.
22 באוקטובר –
רישום העסקים של יהודים בהולנד.
במשך שלושה ימים נמשך גירוש יהודי בדן, וירטמברג ופפאלץ למחנה המעצר גירס שבצרפת.
4 בנובמבר – סילוק כל העובדים היהודים מתפקידיהם בשירות המדינה ומוסדות הציבור בהולנד.
20 בנובמבר – הונגריה, רומניה וסלובקיה הצטרפו ל"מדינות הציר".
25 בנובמבר – טביעתה של "פאטריה" בנמל חיפה בעקבות חבלה כושלת של "ההגנה". 200 מעפילים טבעו למוות.
9 בדצמבר –
גירוש מעפילי 'אטלנטיק', 'מילוס' ו'פסיפיק' לאי מאוריציוס.