יהדות דנמרק
היסטוריה > הפריחה היהודית

יהודי דנמרק היו משכילים ותאבי דעת ותעיד על כך גם העובדה שכאשר משה מנדלסון פרסם את הכרך הראשון של תרגומו לתורה, ב-1780, היו בין מזמיניו 57 יהודים דנים. נפתלי הרץ וייזל ויצחק אייכל, מהדמויות המובילות בתנועת ההשכלה, גדלו בקופנהגן. עם התפשטות תנועת ההשכלה היהודית ברחבי דנמרק בסוף המאה ה-18, ביצע מלך דנמרק מספר רפורמות על מנת להקל על היהודים להשתלב בחברה ובתרבות הדנית. היהודים הורשו להצטרף לגילדות, ללמוד באוניברסיטאות, לרכוש אדמות ולהקים בתי ספר. ב-1805 הוקם בית ספר מודרני לבנים, לפי הדגם ה"חופשי" של יהדות ברלין וכעבור חמש שנים נפתח בית ספר דומה לבנות. בעקבות ההשכלה התחילו היהודים לערוך רפורמות במנהגים וב-1811 נרשמו המקרים הראשונים של הלנת המת. בהשפעתו של מנדל לוין נתנזון, מפרנסי הקהילה, מונה יצחק נוח מנהיימר כמורה בבתי הספר לבנים ולבנות ובהמשך היה הבודק בבחינות בהן חויבו הצעירים היהודים, בחינות שקיבלו את הכינוי "קונפירמציה".
בשנת 1814 קיבלו 2000 היהודים של דנמרק שוויון זכויות מלא פרט לסעיף אחד בחוק שחייב את הצעירים היהודים לעמוד במבחן בדת היהודית לפני קבלת האזרחות (כשלעומת זאת, במדינה השכנה נורווגיה נקבע בחוקה החדשה איסור על כניסת יהודים למדינה) ובשנת 1849 זכו באזרחות דנית מלאה. המבחן בו עמדו הצעירים היהודים נערך על פי ספר לימוד שחיבר שלום כהן והושמטו ממנו רוב עיקרי האמונה היהודית והפולחנים היהודים המיוחדים. האופי האוניברסלי תאם את דעותיהם של הפרנסים היהודים של התקופה בקופנהגן.
ב-19 במאי 1817 נערכה לראשונה הבחינה של הצעירים היהודים, באולם קונצרטים, בטקס רב רושם, בנוכחות קהל, לאחר דרשה של מנהיימר בדנית, הושרו פזמונים בדנית, בליווי עוגב. הטקס הרשים מאוד את הנוכחים והקהילה היהודית החליטה ליזום, באותו אולם, טקסים חודשיים של "הגיגים", בימי רביעי, לאחר סגירת הבורסה לניירות ערך. הגברים נכחו בטקס ללא כיסוי ראש. חלק מהיהודים התחילו להתייחס לטקסי ה"הגיגים" כתחליף לתפילות הרגילות וזה גרם לתסיסה בקהילה היהודית. המסורתיים יותר, שהשלימו עם טקס הקונפירמציה, שהיה כרוך בהוראה שלטונית, התמרמרו מאוד על טקסי ה"הגיגים". הנושא גרם לפילוג בקהילה ואפילו משפחות התפלגו על כך. התסיסה נמשכה שלוש שנים, שבמהלכן היו הורים שסירבו לתת לילדיהם ללמוד אצל מנהיימר ומנהיימר התלונן בפני השלטונות על מנהגים יהודים מסוימים. הממשל נמנע מהתערבות ופרעות אנטישמיות שהתחילו ב-1818 ציננו את המחלוקת הפנימית ולבסוף בוטלו טקסי ה"הגיגים", אך טקס הקונפירמציה נמשך. מנהיימר קיבל ב-1821 חופשה ונסע להמבורג ולברלין, לבקר בהיכלים ולקחת חלק בריטואל שלהם.
על אף שוויון הזכויות, אירעו בדנמרק בשנת 1819 מספר פרעות אנטישמיות אשר נמשכו מספר חודשים, אך ללא נפגעים בנפש ככל הידוע. הפרעות היו מקרה יוצא דופן למדי, ובתחילת המאה ה-19 חיי התרבות היהודים-דנים הגיעו לשגשוג גדול. יהודים רבים היו לגדולי התרבות הדנית, ביניהם הפסל קורט האראלד איזנשטיין, הבוטנאי נתנאל ואליך, מבקר וחוקר הספרות גאורג ברנדס, אחיו העיתונאי אדברד ברנדס, המדענים לודוויג לוין יעקובסון, אדולף הנובר וקרל יוליוס סלומון והסופר מאיר ארון גולדשמיט. מספר יהודים היו פעילים בממשלה הדנית במאה ה-19: אדברד ברנדס כיהן כשר הכלכלה, הרמן טרייר כחבר פרלמנט וגאורג קוהן כיועץ משפטי.
הקהילה היהודית גדלה ביציבות עד אמצע המאה ה-19, אז הגיעה למספר תושבים של 4,200. התבוללות ואחוז ילודה נמוך הותירו את האוכלוסייה עם 3,200 חברים בשנת 1901. לאחר פרעות קישינב בשנת 1903 ומלחמת רוסיה יפן בשנת 1904 הגיעו אל דנמרק כ-200 פליטים יהודיים ממזרח אירופה. בשנת 1921 מנתה הקהילה כ-6,000 חברים.
הציונות פרצה אל דנמרק בשנת 1902 עם ייסוד התנועה הדנית הציונית. בשנת 1912 נוסד הסניף הדני של ארגון בני ברית, ובין השנים 1914–1918, התאכלס הקונגרס הציוני בקופנהגן, בעקבות מלחמת העולם הראשונה שבה שמרה על נייטרליות.
במאה ה-19 נכנסה היהדות הרפורמית אל דנמרק על ידי מנדל לוין נתנזון, אשר הושפע מהתנועה בגרמניה, ובאופן טבעי אירעו חיכוכים בין שני הזרמים. מינויו של הרב אברהם אלכסנדר וולף לרב הראשי של דנמרק ב-1829 הצליח להפחית במידת מה את החיכוכים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ולאחריה הגרו לדמרק אלפי יהודים ממזרח אירופה. אלו התפרנסו בעיקר מחייטות.