stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יובי בראון
שירות צבאי וקריירת משחק

בשנת 1952 התגייס בראון לצבא ארצות הברית ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה עד שחרורו בשנת 1958. לאחר מכן שיחק כרכז ברוצ'סטר קולונלס מ"ליגת ה-EPBL" (אשר הפכה בהמשך לליגת ה-CBA), בעונתה היחידה בטרם התפרקה הקבוצה. בשמונת משחקי קבוצתו קלע בראון 13.8 נקודות בממוצע למשחק.
קריירת אימון > השנים הראשונות

בין השנים 1958–1967 אימן בראון נבחרות בתי ספר תיכוניים בניו ג'רזי, ובעונת 1968 שימש כעוזר מאמן בקבוצת הכדורסל של מכללת ויליאם ומרי אשר במדינת וירג'יניה. לאחר מכן עבר להיות עוזר מאמן בקבוצת אוניברסיטת דיוק במשך 4 עונות.
לקראת עונת 1972/1973 החל את קריירת האימון ב-NBA, כאשר מונה לעוזרו של מאמן מילווקי באקס, לארי קוסטלו. בעונתו השנייה במילווקי הובילו כרים עבדול-ג'באר ואוסקר רוברטסון את הקבוצה למאזן הטוב בליגה (59–23) ולהעפלה לגמר ה-NBA, בו הפסידה לבוסטון סלטיקס בתוצאה 3–4.
קריירת אימון > קנטקי קולונלס

בעונת 1974/1975 מונה למאמנה הראשי של קבוצת קנטקי קולונלס מליגת ה-ABA, שבמדיה שיחקו חברי היכל התהילה לעתיד ארטיס גילמור, דן איסל ולואי דמפיר. כבר בעונתו הראשונה כמאמן ראשי הוביל בראון את קנטקי לזכייתה היחידה באליפות ה-ABA, וזכה בעצמו בתואר מאמן העונה. בעונת 1975/1976 הודח בראון עם הקולונלס בשלב חצי הגמר, ובסיום העונה התפרקה הליגה לאחר המיזוג עם ה-NBA. בראון מציין את הקולונלס כקבוצה הטובה ביותר שאימן אי פעם.
קריירת אימון > אטלנטה הוקס

לקראת עונת 1976/1977 מונה בראון למאמן קבוצת אטלנטה הוקס מה-NBA, שהייתה באותה עונה הקבוצה הצעירה ביותר בליגה וכן הקבוצה בעלת סך המשכורות הנמוך ביותר. בעונת 1977/1978 זכה בראון בתואר מאמן השנה ב-NBA לאחר שהוביל את קבוצתו לשיפור של 10 ניצחונות לעומת העונה הקודמת (41–41), ולהעפלה ראשונה לפלייאוף ה-NBA מזה 5 עונות. למעשה, ההוקס שיפרו את מאזנם לעומת העונה הקודמת בכל אחת מ-4 עונותיו הראשונות של בראון באטלנטה (31, 41, 46 ו-50 ניצחונות, בהתאמה),בהובלתם של שחקני האולסטאר ג'ון דרו, דן ראונדפילד ואדי ג'ונסון. לקראת סיום עונת 1980/1981, כאשר עמדה הקבוצה על מאזן ניצחונות שלילי 31–48, פוטר בראון מתפקידו והוחלף על ידי עוזרו מייק פראטלו.
קריירת אימון > ניו יורק ניקס

בפתיחת עונת 1982/1983 החליף בראון את רד הולצמן כמאמן הראשי של ניו יורק ניקס, והוביל אותה למאזן ניצחונות 44–38 הודות ליכולת טובה של ברנרד קינג (21.9 נקודות) שהצטרף לקבוצה. בפלייאוף 1983 עלו הניקס לשלב חצי גמר המזרח לראשונה מזה 5 שנים, אך הפסידו לפילדלפיה 76' של מוזס מלון וג'וליוס ארווינג בתוצאה 0–4. בעונה הבאה שיפרו הניקס את מאזנם ל-47–35, והודחו פעם נוספת בחצי גמר המזרח, הפעם מול בוסטון סלטיקס בתוצאה 3–4.
בעונת 1984/1985 הציג ברנרד קינג יכולת שיא כשהוביל את כל קלעי הליגה עם 32.9 נקודות בממוצע למשחק, אך הקבוצה ניצחה 24 משחקים בלבד בשל פציעות שונות של שחקני מפתח; הסנטר ביל קרטרייט נפצע בכף רגלו ונעדר מהעונה כולה; הפאוור פורוורד טראק רובינסון נפצע בבוהן והחמיץ 80 משחקים; כחודש לפני תום העונה סבל קינג עצמו מפציעה קשה בברכו אשר כללה קרע ברצועה הצולבת הקדמית, קרע בסחוס הברך ושבר בעצם השוקה. בעונה העוקבת המשיך "המזל הרע" של הניקס כאשר הבחירה הראשונה בדראפט 1985, פטריק יואינג, נפצע והחמיץ 32 משחקים, בעוד ברנרד קינג היה מושבת לכל העונה בעקבות פציעתו בברך. הניקס סיימו את העונה במקום האחרון באזור המזרחי, עם מאזן 23–59, וכחודש לאחר פתיחת עונת 1986/1987 פוטר בראון מתפקידו והוחלף על ידי עוזרו בוב היל.
קריירת אימון > ממפיס גריזליס

בתחילת עונת 2002/2003, לאחר שפתחה ממפיס גריזליס את העונה עם 8 הפסדים רצופים, מינתה הקבוצה את יובי בראון כמאמן הקבוצה במקומו של סידני לואו. עד סיום אותה העונה רשמה הקבוצה מאזן שלילי 28–46 תחת בראון, אך בעונה הבאה הפתיעה ממפיס עם שיא מועדון של 50 ניצחונות והעפלה ראשונה בתולדותיה לפלייאוף ה-NBA. בסיבוב הפלייאוף הראשון הפסידה ממפיס, המדורגת שישית במערב, לסן אנטוניו ספרס (שלישית) בתוצאה 0–4. בסיום העונה זכה בראון בתואר "מאמן השנה" בפעם השנייה בקריירה, 27 שנים לאחר זכייתו הראשונה.
בפתיחת עונת 2004/2005 היו חששות בקבוצה בשל מצבו הרפואי הלקוי של בראון בן ה-71, אשר האציל את חלק מעבודות האימון לעוזרי המאמן. לאחר המשחק ה-12 של העונה, כאשר עמדו הגריזליס על מאזן שלילי 5–7, הודיע בראון במפתיע על פרישתו מאימון בשל "בעיות רפואיות בלתי צפויות, אשר לא היו קיימות בתחילת העונה". עוזרו של בראון ליונל הולינס החליף אותו באופן זמני, לארבעה משחקים, עד מינויו של מייק פראטלו כמאמן הקבוע של הגריזליס.
קריירת פרשנות

בשנים 1981–1982, בין פיטוריו מאימון ההוקס לבין מינויו כמאמן הניקס, שימש בראון כפרשן משחקי כדורסל בערוץ USA Network וברשת CBS. במהלך פלייאוף 1985, בעת שאימן את הניקס אשר לא העפילו לפלייאוף, חזר באופן זמני לעמדת הפרשן ב-CBS, ובדצמבר 1986, לאחר פיטוריו מהניקס, מונה לפרשן משחקים קבוע ב-CBS. בראון נשאר בתפקיד זה עד סיום עונת 1989/1990, אז עבר לפרשן ברשתות מקומיות את המשחקים של פילדלפיה 76' ודטרויט פיסטונס, ובהמשך הצטרף לצוות השידור של ערוץ TNT.
לאחר התפטרותו מאימון הגריזליס בשנת 2004 מונה לפרשן ברשת הטלוויזיה ABC, ובהמשך החל לעבוד במקביל כפרשן ברשת ESPN.
הערות שוליים

↑  הדף של בראון, באתר היכל התהילה
↑  על הפילוסופיה של בראון, באתר deadspin.com,‏ 2 במרץ 2015
1 2  בראון מספר על הקריירה שלו, באתר newsok.com,‏ 18 באפריל 2015
1 2 3 4  ביוגרפיה, באתר הרשמי של ה-NBA
↑  ממפיס גריזליס ממנה את בראון למאמן הקבוצה, באתר הניו יורק טיימס, 13 בנובמבר 2002
↑  בראון זוכה בתואר מאמן השנה, באתר הרשמי של ה-NBA,‏ 21 באפריל 2004
↑  בראון מודיע על פרישתו מאימון, באתר USA Today,‏ 25 בנובמבר 2004
↑  בראון חותם על חוזה חדש ב-ESPN, באתר espnmediazone.com,‏ 15 באוקטובר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2015085056  VIAF: 316745465   WorldCat (עם VIAF): 316745465 
בראון (משמאל) בשנת 2008
יחיאל ברי"ל

| --- | --- |

 לידה:  3 במרץ 1836 ויניצה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  12 בנובמבר 1886 (בגיל 50) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 
עיתון הלבנון שיסד וערך ברי"ל
יחיאל ברי"ל (ראשי תיבות על שם אביו: בן רבי יהודה לייב; י"ד באדר תקצ"ו, 1836, פודוליה (רוסיה) – י"ד בחשוון תרמ"ז, 1886, לונדון) היה עיתונאי ועסקן. מייסד עיתון "הלבנון" ומראשוני העיתונות העברית בארץ ישראל.
קורות חיים

ברי"ל נולד בטולצ'ין שבפודוליה בי"ד באדר תקצ"ו. מגיל צעיר החל בנדודים ממקום למקום, דבר אשר אפיין את רוב חייו הבוגרים. אביו השיא אותו אישה בגיל צעיר, אך הם התגרשו. זמן מה שהה בבוקרשט והיה מקורב למלבי"ם. לאחר מכן שהה באיסטנבול. בסוף שנות החמישים של המאה התשע עשרה עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בירושלים חבר לעדת הפרושים ונשא לאישה בשנית את בתו של יעקב הלוי ספיר, מזכיר עדת הפרושים. בשנת 1860 (תר"כ) החל לשלוח ידו בעבודה עיתונאית כשהוא שולח במשך כשנתיים לעיתונות העברית בחו"ל, ובמיוחד לעיתון המגיד, כתבות על הנעשה בירושלים.
בשנת 1862 (תרכ"ב) ברי"ל הקים ביחד עם יואל משה סלומון ומיכל הכהן את בית הדפוס העברי השני בירושלים (בית הדפוס הראשון היה של ישראל ב"ק). בפברואר 1863 (אדר, תרכ"ג) החל להוציא לאור עם יואל משה סלומון ועורך נוסף את עיתון הלבנון כירחון בבית הדפוס שהקימו.
העיתון יצא לאור במשך שנה אחת בלבד שבמהלכה פעל גם עיתון "החבצלת", ביטאונם של הספרדים ושל החסידים בירושלים. העוינות בין שני העיתונים הביאה להלשנה הדדית בפני השלטון העות'מאני שסגר את שניהם. כשפסק העיתון מלצאת לאור עזב בריל את ירושלים ועבר לפריז. במשך מספר שנים הוציא-לאור את עיתון הלבנון בפריז, ומשם נשלח העיתון לארץ ישראל.
לאחר המצור הגרמני על פריז בשנת 1870 עזב בריל את פריז, ובשנת ה'תרל"א עבר למגנצא שבגרמניה. במגנצא הקים בריל בית דפוס עברי ובשנת 1872 חידש את הופעת הלבנון אך כמוסף לעיתון חרדי בשפה הגרמנית.
בשנת 1881 חל שינוי במגמה של עיתון הלבנון. הלבנון התנתק מהשבועון החרדי אליו היה מסונף. כמו כן החל הלבנון לתמוך בהתיישבות יהודית בארץ ישראל. לשינויים אלו היה אחראי יחיאל ברי"ל עצמו, ייתכן של"סופות בנגב" היה משקל בשינוי זה. תפנית אידאולוגית זאת הובילה את ברי"ל לפרק הבא בחייו: הקמת המושבה מזכרת בתיה, שבאותה העת נקראה 'עקרון'.
הקמת מזכרת בתיה

בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 החל ברי"ל לפעול למען הרעיון של הקמת מושבות של איכרים יהודים עובדי אדמה בארץ ישראל. ברי"ל, יחד עם הרב שמואל מוהליבר, פעל להקמת המושבה מזכרת בתיה. הוא חזר לארץ ישראל ביחד עם אחת עשרה המשפחות הראשונות של המושבה. ניסיונו האישי לקחת חלק בהקמת מזכרת בתיה לא עלה יפה שכן הוא לא הצליח לשתף פעולה עם הירש, מנהלו של מקוה ישראל. עקב זאת, ומסיבות נוספות הוא חזר לחו"ל. את קורות ניסיונו לייסד את המושבה מזכרת בתיה העלה על הכתב בספר בשם 'יסוּד המעלה'.
בשנת 1884 השתקע בלונדון והוציא לאור שבועון ביידיש בשם 'השולמית'. גם כאן ניסה לחדש את הוצאתו לאור של עיתון הלבנון והוציא לאור כאחד-עשׂר גליונות ממנו.
נפטר בלונדון בשנת תרמ"ז.
היה אב לארבעה בנים, מהם שלושה עיתונאים. בנו, יצחק ליפא בריל, היה סופר ומתרגם.
הערות שוליים

↑  ⁨הצבי⁩ | 31 דצמבר 1886 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  עליו ראו: בן-ציון אייזנשטט, בריל, יצחק ליפא, דור רבניו וסופריו, תרנ"ה-תרס"ה, חלק ה, עמודים 23–24, באתר היברובוקס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007502405805171  GND: 1057556807  ISNI: 0000 0000 6696 3476  LCCN: no2002055702  NTA: 300918925  VIAF: 41509933   WorldCat (עם VIAF): 41509933
יחיאל דומב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בדצמבר 1920 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  15 בפברואר 2012 (בגיל 91) ירושלים 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  מכללת פמברוק  אוניברסיטת קיימברידג' 
 מנחה לדוקטורט:  פרד הויל 
 מוסדות:  קינגס קולג' לונדון  אוניברסיטת קיימברידג'  אוניברסיטת בר-אילן 
 תלמידי דוקטורט:  Basil J. Hiley, David Wood, Michael Fisher, Renfrey Potts, Roger G. Bowers 
 פרסים והוקרה:  פרס מקס בורן (1981)  עמית החברה המלכותית 
 תרומות עיקריות
 פיזיקה של מעבר פאזה
 
יחיאל (סיריל) דומב (Cyril Domb, ‏9 בדצמבר 1920, לונדון - 15 בפברואר 2012) היה פיזיקאי בריטי-ישראלי, אשר זכה להכרה בזכות עבודתו בנושא מעבר פאזה. כתב ספרים ומאמרים המשלבים יהדות ומדע.
ביוגרפיה

פרופסור דומב נולד בסוף שנת 1920 בלונדון. שני הוריו היו יהודים אורתודוקסים שהיגרו מגליציה. לדוקטורט למד באוניברסיטת קיימברידג' בהנחיית פרופ' פרד הויל. שימש כפרופסור לפיזיקה בקינגס קולג' באוניברסיטת לונדון משנת 1954 עד ל-1981. בשנות ה-60 הגיע כמרצה אורח למכון ויצמן, ובשנת 1971 היה מרצה אורח בבר-אילן.
באותה שנה עלה לישראל, והחל ללמד באוניברסיטת בר-אילן, שם שימש כפרופסור אמריטוס עד מותו בשנת 2012. ב-1981 זכה בפרס מקס בורן לפיזיקה.
דומב שימש כנשיא אקדמי של המרכז האקדמי לב בירושלים בין השנים 1985-1993.
דומב התעניין בקשרי תורה ומדע. הוא קרא להקמת מוסד מדעי לבירור נושאים הלכתיים, השתתף בכנסים בענייני תורה ומדע ובשנת 1995 היה העורך המייסד של בד"ד, כתב עת לענייני תורה ומדע של אוניברסיטת בר-אילן ובהמשך שימש כעורך יועץ. על פועלו זה זכה ב-2005 בפרס לב.
הוא התגורר עם אשתו שירלי (אסתר), אב לשישה ילדים, בהם הרב יואל דומב, בירושלים. נפטר בגיל 91.
מספריו

Aryeh Carmell and Cyril Domb (Eds.), Challenge - Torah views on science and its problems.
Cyril Domb, The Critical Point: A Historical Introduction to the Modern Theory of Critical Phenomena, 1996.
Cyril Domb, Maaser Kesafim. Jerusalem, Feldheim, 1982
הערות שוליים

↑  פרופ' יחיאל (סירל) דומב, הצופה, 16 בספטמבר 1963
↑  סמינר בת שבע לפיסיקה ייפתח במכון וייצמן, מעריב, 20 בדצמבר 1966
↑  מינויים והעלאות באונ' בר אילן, דבר, 8 באוגוסט 1971
↑  סמינריון סוף־שבועי באנגליה, הצופה, 2 ביוני 1959
↑  450 מדענים שומרי מצוות - בוועידה לענייני מדע והלכה, מעריב, 28 ביולי 1980
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299987605171  BnF: cb12276935t (data)  CiNii: DA00007327  GND: 118995189  ISNI: 0000 0001 1678 0599  LCCN: n82235492  MGP: 32921  NKC: ntk2016915264  NTA: 070434905  SNAC: w6mq2mwh  SUDOC: 031582559  VIAF: 79085200   WorldCat (עם VIAF): 79085200 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יחסי הממלכה המאוחדת – כווית

| יחסי הממלכה המאוחדת – כווית |
| --- | --- |
הממלכה המאוחדת: כווית


הממלכה המאוחדת: כווית
שטח (בקילומטר רבוע)
243,610: 17,818
אוכלוסייה
69,242,094: 4,957,430
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,340,032: 161,772
תמ"ג לנפש (בדולרים)
48,237: 32,632
משטר
מונרכיה חוקתית: מונרכיה

שגרירות כווית בלונדון
יחסי הממלכה המאוחדת–כווית הם יחסי החוץ בין כווית ובריטניה. לכווית שגרירות בלונדון, ולבריטניה שגרירות בכווית סיטי. היחסים בין המדינות נחשבים לחזקים ביותר, למרות המרחק הגאוגרפי הגדול בין שתי המדינות וההבדל בדת, שפה, מנהגים ומסורות בין שני העמים, זה לא מנע כינון מערכת יחסים מובהקת ויוצאת דופן בין כווית לממלכה המאוחדת. כווית קשורה לבריטניה באופן הדוק לשדות הנפט, שחברות בריטיות בוחנות ומייצאות עבור כווית, כמו גם קשרי הגנה בתחום ההגנה והחימוש. כמו גם בהיבטים אחרים, כולל השקעות בכלכלה, סחר, חינוך וטכני, וכן יחסי תיירות.
היסטוריה

בשנת 1899 חתם השייח' הראשי של כווית (שהייתה אז מחוז של האימפריה העות'מאנית), מובארכ א-סבאח על חוזה חסות עם בריטניה, דבר שהביא לשלטון בריטי לא-רשמי בכווית. ההסכם אושר על ידי העות'מאנים ב-1913 בהסכם שנקרא האמנה האנגלו-עות'מאנית ובה סוכם כי תוענק לכווית אוטונומיה מסוימת וששתי האימפריות יהיו מעורבות בניהולה ובמדיניות החוץ שלה. האמנה בוטלה על ידי בריטניה לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה כשהיא החליטה לבטל את מעורבות העות'מאנים ולהשתלט בעצמה על מאגרי הנפט האדירים שהפכו את כווית לנכס אסטרטגי ולהכריז עליה כפרוטקטורט (מדינת חסות).
מיד לאחר המלחמה, בין 1919 ל-1920, פרצה מלחמה בין כווית לבין סולטנות נג'ד בראשות אבן סעוד. על מנת להפסיק את הלחימה כינס הנציג הבריטי הבכיר באזור, הממונה על המנדט הבריטי על מסופוטמיה, פרסי קוקס, ועידה לשרטוט הגבולות האזור בעוקיר. ב-2 בדצמבר 1922 נחתם פרוטוקול עוקיר, ללא נציגות כווייתית. הפרוטוקול הכיר בקיומה של כווית אך קבע גבול צפון-מזרחי של נג'ד עם עיראק וכווית והעניק לה את האזור הנייטרלי בין עיראק וערב הסעודית והאזור הנייטרלי בין כווית וערב הסעודית, כלומר קיצץ את שטחה של כווית בשליש.
בשנת 1952 הפכה כווית ליצואנית הנפט הגדולה ביותר במפרץ הפרסי. בשנות ה-50 של המאה ה-20 התפתחה כווית במהירות, כמדינת חסות בריטית, בזכות כמויות הנפט האדירות שהופקו מאדמתה ורמת החיים של תושביה, שהיו רובם ככולם בני שבטים בדואים זינקה. לכווית זרמו עובדים זרים ממצרים, מהודו ומקרב הפליטים הפלסטינים.
ב-1961 סיימה בריטניה את הסדר הפרוטקטורט והכירה בכווית כאמירות עצמאית בראשות עבדאללה א-סלים א-סבאח. ב-23 בינואר 1963 נערכו בכווית, לראשונה באזור, בחירות לפרלמנט, שתפקידו הראשון היה לאשרר את החוקה. הפריחה הכלכלית והתרבותית במדינה המשיכה לאורך שנות השישים והשבעים בהם הייתה המדינה המפותחת והמתקדמת ביותר באזור המפרץ ואחת המתקדמות והחופשיות בעולם. חופש הביטוי ששרר בה משך אליה יוצרים מרחבי העולם הערבי וראו בה אור פרסומים, כתבי עת וספרים שלא יכלו לראות אור בשום מקום אחר במרחב הערבי.
שנת 1975 הייתה שנה מכרעת ליחסי הנפט בין כווית לבריטניה, כאשר האספה הלאומית לחצה על הלאמת הנפט בכווית, וכווית לקחה את הבעלות על כל מניות חברת הנפט בכווית. כווית היא אחת המדינות הקשורות ביותר ללירה שטרלינג, לאחר גילוי הנפט, ולכן בריטניה חיזקה את מערכת היחסים שלה עם כווית על מנת להמשיך להפקיד את תשואותיה בליש"ט, מה שמחזק את כלכלת בריטניה.
ב-3 באוגוסט 1990 פלש צבא עיראק למדינה ושלט בה עד פברואר 1991. הפלישה למדינה ריבונית, בעלת זיקה מערבית ועתודות נפט הובילה את ארצות הברית להתערב, דבר שהוביל למלחמת המפרץ, שבה השתתפה גם בריטניה.
יחסי עיראק – ערב הסעודית

| יחסי עיראק – ערב הסעודית |
| --- | --- |
עיראק: ערב הסעודית


עיראק: ערב הסעודית
שטח (בקילומטר רבוע)
438,317: 2,149,690
אוכלוסייה
46,286,779: 34,113,889
תמ"ג (במיליוני דולרים)
250,843: 1,067,583
תמ"ג לנפש (בדולרים)
5,419: 31,295
משטר
רפובליקה: מונרכיה אבסולוטית

היחסים הדיפלומטיים בין עיראק לערב הסעודית הם היחסים בין שתי מדינות ערביות במזרח התיכון. אורך הגבול בין שתי המדינות הוא 811 ק"מ.
היסטוריה

יחסי סעודיה עם עיראק היו בתחילה בעייתיים, ונעו בין מתח למלחמה. במהלך שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, חשדה ריאד בבגדאד בתמיכה בתנועות פוליטיות בחצי האי ערב ובמקומות אחרים במזרח התיכון שהיוו איום על ביטחונה של סעודיה. סעודיה הגיבה בהידוק יחסים עם מדינות כגון איראן, כווית, סוריה וארצות הברית, אשר גם הביעו חוסר שביעות רצון ממדיניותה של בגדאד. מאז 1975 עיראק החלה לנקוט במדיניות מתונה יותר והיחסים עם סעודיה השתפרו. בשנת 1979 התחוללה באיראן המהפכה האסלאמית, אשר הביאה לראשונה להתקרבות רצינית בין עיראק לסעודיה, מכיוון ששתי המדינות הללו חשו מאוימות מהאירועים הללו.
אף על פי כן, בשנת 1980, ריאד הכריזה על נייטרליותה עם פרוץ מלחמת איראן–עיראק. למרות ההודעה הזו, סעודיה העניקה לעיראק הלוואות ומענקים בריבית נמוכה בכ-25 מיליארד דולר במהלך שמונה שנות העימות. למרות השקעה כספית משמעותית בבניית ברית פוליטית עם עיראק, סעודיה לא הצליחה לבנות יחסי ידידות עם אותה מדינה.
באוגוסט 1990, שנתיים בלבד לאחר סיום הלחימה עם איראן, הכוחות הצבאיים העיראקיים כבשו באופן בלתי צפוי את כווית. אירוע זה גרם לחששות קשים בריאד כי עיראק תלך בעקבות כווית ותתקוף את ערב הסעודית. ערב הסעודית פנתה לארצות הברית בבקשה לעזרה ולקחה חלק ישיר במבצע שיצא נגד עיראק מצד כוחות הקואליציה הבינלאומיים. למרות שארצות הברית הייתה הכוח הצבאי העיקרי בקואליציה, סעודיה סיפקה בסיסים צבאיים למטוסי הקואליציה כדי לפגוע ביעדים עיראקיים, וכוחות צבא סעודים לקחו חלק במבצע הקרקעי נגד עיראק. לאחר תום המלחמה, היחסים עם עיראק נהרסו כמעט לחלוטין, וערב הסעודית החלה במימון כוחות האופוזיציה העיראקיים להפלת סדאם חוסיין.
בשנת 2003 ארצות הברית פלשה לעיראק, סעודיה סיפקה תמיכה פוליטית לפלישה, אך לא השתתפה ישירות בלחימה. לאחר הדחתו של סדאם חוסיין, עיראק התקרבה לאיראן, וסעודיה נתפסה בחוסר אמון על ידי ההנהגה העיראקית החדשה. ב-1 בינואר 2016, סעודיה פתחה מחדש את שגרירותה בבגדאד, בשל הצורך לחזק את הברית האזורית נגד המדינה האסלאמית, שתפסה חלק מהשטח בעיראק ובסוריה.
בקיץ 2017 ביקרו פעמיים בריאד ראש ממשלת עיראק חיידר אל-עבאדי ומספר שרים. המשלחת העיראקית סיכמה עם שלטונות ערב הסעודית לפתוח את שגרירות סעודיה בבגדאד, ואת הקונסוליות בבצרה ובנג'ף.
אזור נייטרלי

בין השנים 1922–1991 היה אזור נייטרלי בין ערב הסעודית לעיראק. אמנת 5 במאי 1922 נועדה למנוע סכסוך בין בריטניה ששלטה אז בעיראק לבין סולטנות נג'ד, שהפכה לימים לסעודיה, וכבשה את ממלכת חג'אז. בשנת 1975 הושג הסכם על חלוקת האזור, והסכם גבול נחתם בשנת 1981 ואושרר ב-1983. מסיבה לא ידועה, האמנה לא נשמרה באו"ם ואף אחד מחוץ לסעודיה ולעיראק לא קיבל הודעה היכן נמצא הגבול החדש. בשנת 1991 במלחמת המפרץ עיראק ביטלה את כל ההסכמים הבינלאומיים עם סעודיה מאז 1968. ביוני 1991 רשמה סעודיה, בתורה, באו"ם אמנת גבולות עם עיראק משנת 1981. רק אז האזור הנייטרלי חדל להתקיים באופן רשמי.
נציגויות דיפלומטיות

עיראק מחזיקה בערב הסעודית שגרירות בריאד וקונסוליה כללית בג'דה.
ערב הסעודית מחזיקה בעיראק שגרירות בבגדאד וקונסוליה כללית בארביל.
יהדות לטביה

מוזיאון יהדות לטביה בריגה
יהדות לטביה היא אחת מהקהילות היהודיות של המדינות הבלטיות ומקום ישיבתה הוא בלטביה, המדינה המרכזית מבין שלוש המדינות הללו. רוב הקהילה מגיעה במקור מיהדות ליטא.
היסטוריה > ראשית ההתיישבות

היהודים הראשונים הגיעו לאזורי ליבוניה וקורלנד במהלך המאה ה-16. בתחילתה של המאה ה-20 נרשמו בלטביה כ-200,000 יהודים והם התרכזו בעיקר בערים דווינסק (דאוגבפילס), ריגה, רז'יצה, לוצין (לודזה), ליֶפָּאיָה (ליבאו) וויֶלְגַבָה.
יהודי מערב לטביה דיברו בעיקר גרמנית, ואילו יהודי מזרח לטביה דיברו יידיש ורוסית.
בשנת 1851 הקהילה קבלה רשות להקים את בית הכנסת הראשון בריגה.
היסטוריה > בין מלחמות העולם

לאחר גירושים נרחבים, וכן הגירה ובריחה מאתרי הקרב במהלך מלחמת העולם הראשונה שבאזור לטביה, נותרו בלטביה לאחר המלחמה בשנת 1920 רק כ-80,000 יהודים, אשר היוו כ-5 אחוזים מכלל האוכלוסייה. כמו כן נוצר שוני בגודלן היחסי של קהילות לטביה: קודם למלחמה הייתה קהילת דווינסק הגדולה ביותר, ולאחריה עברה הבכורה לריגה, כך שבשנות ה-30 חיו בריגה כמחצית מיהודי המדינה. לאחר המלחמה נאלצה לטביה, כמו עוד מדינות חדשות שהוקמו, להכיר במוסדות המיעוטים, ובהם היהודים, ולאפשר להם חופש דתי וכך היה עד לאמצע שנות ה-30. בסיים הלטבי כיהנו כ-5 צירים יהודים, שהבולטים שבהם היו מתתיהו לזרסון מצעירי ציון, הרב מרדכי נורוק ואחיו מהמזרחי ומרדכי דובין איש אגודת ישראל.
זמן קצר לאחר ההפיכה של קרליס אולמניס, ב-15 במאי 1934, בוטלה האוטונומיה התרבותית היהודית בלטביה. מנהיגי הבונד והתאחדות הפועל הצעיר וצעירי ציון, בהם מתתיהו לזרסון ועמנואל גיל, נאסרו והעיתונות היהודית ברובה נסגרה. מצב היהודים הידרדר ורבים היגרו מחוץ ללטביה. בין מלחמות העולם היגרו לארץ ישראל כ-5,000 מיהודי לטביה, ואלפים נוספים לדרום אפריקה ולארצות הברית.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה והשואה

בשלבים הראשונים של מלחמת העולם השנייה נכבשה לטביה על ידי הצבא האדום (בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב). תחת הממשל הסובייטי הורע מצב היהודים, וכ-5,000 מראשי הקהילה הוגלו לסיביר. בשנת 1939 נמנו בלטביה כ-94,000 יהודים ובסוף 1941 נמנו רק כ-85,000, בעיקר בגלל הגליות לברית המועצות וכן הגירת יהודים. עם פלישת הנאצים ללטביה ביוני 1941 (במסגרת מבצע ברברוסה) הצליחו להימלט עוד כ-15,000 מהיהודים, ובעת הכיבוש הנאצי נותרו רק כ-70,000 יהודים. בין יולי לאוקטובר 1941 רצחו הגרמנים כ-34,000 מיהודי לטביה, בעיקר בבורות ירי. בשלב השני רצחו הגרמנים את רוב יושבי הגטאות בגטו ריגה, בגטו דאוגבפילס ובמסגרת טבח לייפאיה (ליבאו). בשתי פעולות, ב-30 בנובמבר 1941 וב-8 בדצמבר באותה השנה נרצחו בסך הכול כ-25,000 יהודים בטבח יער רומבולה שבקרבת ריגה.
בשנת 1943 כבר נותרו בלטביה רק כ-5,000 יהודים בשלושה גטאות ובמספר מחנות עבודה. עם התקדמות הצבא הסובייטי נלקחו הנותרים מיהודי לטביה ברכבות ולאחר מכן ברגל בדרכם לגרמניה, ורובם נהרגו בדרך זאת. מהמחנות בגרמניה ניצלו רק כ-1,000 מיהודי לטביה. כמו כן ניצלו כ-150 יהודים בעזרת נוצרים לטבים, וכן שרדו מספר עשרות יהודים שנמלטו והצטרפו לפרטיזנים.
היסטוריה > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה נותרה לטביה בשליטה סובייטית, כאחת הרפובליקות שהרכיבו את ברית המועצות. כ-33,000 מיהודי לטביה שעזבו אותה במהלך המלחמה, שבו אליה מכל חלקי ברית המועצות. עם קום מדינת ישראל עלו חלק מיהודי לטביה לישראל. תהליך זה הופסק בשנת 1967. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 פעלו בריגה מספר קבוצות מחתרתיות של יהודים ללימוד עברית והפצת הציונות. בחלקם הם היו מבוססות על "הוותיקים" דוגמת עזרא רוסינק וחלקם על הצעירים דוגמת יוסף מנדלביץ'. בתחילת שנות השבעים עלו ארצה יהודים אשר היו קרובים לרעיון הציוני וחשו שאין ברצונם להיות שייכים לברית המועצות הקומוניסטית על הגבלותיה לדת ולציונות.
בשנת 1970 מנתה האוכלוסייה היהודית במדינה כ-36,600 נפש. עד לשנת 1987 עלו כשליש מהם למדינת ישראל, השאר נשארו בלטביה או עברו לאמריקה הצפונית ואוסטרליה.
בשנת 2018 נמצא, מאחורי קיר בבניין נטוש שליד הגטו בריגה, מטמון: צילומים, פמוטים וספרי תורה שהיו שייכים למשפחת ריטוב והוחבאו עד יעבור זעם. הפריטים הועברו למשמרת למוזיאון יהודים בלטביה.
היסטוריה > ברפובליקה הנוכחית

לאחר נפילת מסך הברזל וחידוש עצמאותה של לטביה, הכירה מדינת ישראל בלטביה, וכוננו יחסים דיפלומטיים בין המדינות. מצב היהודים השתפר, ולטביה, החברה באיחוד האירופי, הפכה להיות יעד אטרקטיבי למחיה ולעסקים. כיום (2018) חיים בלטביה כ-4,721 יהודים, רובם בבירה ריגה.
בית הכנסת הישן (פייטב שול) בעיר העתיקה של ריגה פעיל באופן קבוע וכיום רב בית הכנסת הוא הרב אליהו קרומר. בית כנסת זה משתייך לזרם הליטאי.
רב חב״ד הוא שליח חב"ד בלטביה מ-1992 הרב מרדכי גלזמן. יחד אתו פועלים הרבנים הרב שניאור קוט מ-1998 והרב עקיבא קרמר מ-2016. בספטמבר 2021 נחנך בית חב״ד במרכז ריגה ברחוב דזירנבו 29 ובו בית כנסת, מרכז קהילתי וחנות כשרה.
בסוף אוגוסט 2018 נחנך בית הכנסת "בית ישראל" בעיר הנופש יורמלה בביתו של איש העסקים עמנואל גרינשפון. בית הכנסת ממוקם בשכונת בולדורי, והוא בית הכנסת הפעיל היחיד בעיר והראשון מאז תום מלחמת העולם השנייה. רב העיר הוא הרב שמעון קוטנובסקי-ליאק, אשר משפחתו במקור מרזקנה אשר בלטביה. הוא עצמו יליד הארץ. לאחר לימודיו ושירותו הצבאי בצה״ל בשנת 2006 יצא לשליחויות בקהילות יהודיות בארה״ב ורוסיה, ומאז 2018 פועל בעיקר בלטביה ובאירופה גם כן. הרב קוטנובסקי ליאק הוא חבר בוועידת רבני אירופה ונציג המזרחי בלטביה. מוריו הם הרב אורי עמוס שרקי והרב פינחס גולדשמידט. בעל תואר דו חוגי במדעי המדינה, יחב״ל ויהדות.
יהודים מפורסמים

בלטביה נולדו וגדלו בין היתר הראי"ה קוק מייסד ישיבת מרכז הרב בירושלים, וכן הרב מרדכי נורוק, פרופסור ישעיהו ברלין, פרופסור ישעיהו ליבוביץ ופרופסור נחמה ליבוביץ.
ראו גם

יהדות ברית המועצות
העלייה מברית המועצות בשנות ה-70
העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים
מוזיאון יהודים בלטביה
לקריאה נוספת

פרופ' דב לוין (עורך), פנקס הקהילות: אנציקלופדיה של היישובים היהודיים למן היווסדם ועד לאחר שואת מלחמת העולם השנייה; לאטביה ואסטוניה, ירושלים: יד ושם, תשמ"ח
הערות שוליים

↑  על עמים ומדינות, דבר, 2 בנובמבר 1931
↑  המהפכה בלטביה והיהודים, דואר היום, 31 במאי 1934
↑  היהדות בלאטביה נבוכה, דבר, 15 ביולי 1934
↑  כוחו של רעיון, דבר, 17 באוגוסט 1934
| יהדות אירופה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה (סיציליה) • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בלגיה • בלארוס • בוסניה והרצגובינה • בריטניה (גיברלטר • סקוטלנד) • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • טורקיה • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סלובניה • סלובקיה •  סן מרינו • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קפריסין • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ • ברית המועצות • יוגוסלביה |  |
| מדינות שההכרה בהן מוגבלת | אבחזיה • קוסובו • צפון קפריסין • דרום אוסטיה • טרנסניסטריה |  |
| אזורים היסטוריים | אשכנז • מזרח אירופה • אוברלנד • אונטרלנד • אלזס • גליציה • טרנסילבניה • קטלוניה • הקרפטים |  |
כתובה מלטביה
יחסי אוסטריה–איסלנד

| יחסי אוסטריה–איסלנד |
| --- | --- |
אוסטריה: איסלנד


אוסטריה: איסלנד
שטח (בקילומטר רבוע)
83,871: 103,000
אוכלוסייה
9,118,988: 394,617
תמ"ג (במיליוני דולרים)
516,034: 31,020
תמ"ג לנפש (בדולרים)
56,589: 78,608
משטר
רפובליקה פדרלית: רפובליקה

שרת החוץ האוסטרית קארין קנייסל נפגשת עם מקבילה האיסלנדי גוד'לאוגור ת'ור ת'ורד'רסון בבריסל, 2018
יחסי אוסטריה–איסלנד הם יחסי החוץ בין אוסטריה לאיסלנד.