stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העלאה באוב
לקריאה נוספת

חננאל מאק, שלושה משלים של ריש לקיש על שאול המלך השואל באוב, בתוך: עיוני מקרא ופרשנות, כרך ה: מנחות ידידות והוקרה לאוריאל סימון. בעריכת משה גרסיאל ואחרים. רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשס-2000, עמ' 179–195.
הערות שוליים

↑  משנה, מסכת סנהדרין, פרק ז', משנה ד'.
↑  משנה, מסכת כריתות, פרק א', משנה א'.
↑  ספר שמואל א', פרק כ"ח, פסוק ט"ו.
| דיני נפשות ביהדות |
| --- | --- | --- |
| מיתה שלא בידי בית דין | מיתה בידי שמיים • הבא במחתרת • הבא להורגך השכם להורגו • רודף • מוסר • קנאים פוגעים בו • מורידין ולא מעלין • גואל הדם |  |
| מרכיבי הדינים | סנהדרין בלשכת הגזית • סנהדרין קטנה וסנהדרין גדולה • עדות • התראה |  |
| איסורים ומצוות | רצח במשפט העברי • לא תרצח • ייהרג ואל יעבור • מסירות נפש • קידוש השם • לא תעמוד על דם רעך • עדים זוממים • פיקוח נפש • קדושת החיים • שמירת הנפש • מאבד עצמו לדעת |  |
| שונות | כרת • הכנסה לכיפה • קם ליה בדרבה מיניה • עיר מקלט • שינוי הדין • המתת חסד בהלכה • הפלה • שור הנסקל • דיני בני נח |  |
| ארבע מיתות בית דין | ארבע מיתות בית דין |  |
| חייבי סקילה | עבודה זרה • נערה המאורסה • חילול שבת • מסית • מדיח • ברכת השם • קללת אב ואם • משכב בהמה • משכב זכר • שוכב עם אמו • שוכב עם אשת אביו • שוכב עם כלתו • בן סורר ומורה • מכשף • בעל אוב • ידעוני |  |
| חייבי שרפה | בת כהן שזינתה • שוכב עם אישה ובתה או אשה ונכדתה • שוכב עם בתו או נכדתו |  |
| חייבי הרג | עיר הנידחת • רוצח |  |
| חייבי חנק | אשת איש • הכאת הורים • גונב איש • זקן ממרא • נביא שקר |  |
| אלים במיתולוגיה הכנענית |
| --- | --- | --- |
| מפחרת האלים | אל • אשרה • בעל־הדד • ענת • עשתרת • דגן • אדון • בעלת גבל • בוהו • מוֹת • בעל פעור • ים • שמש • ירח  • כושר וחסיס • כושרות • רשף • חורון • קדש • אשמון • עשתר • כמוש • מלך • קוס • יהוה • שחר • שלם • צד • נכל ואב • שכמן ושנם • לויתן • תנין (אנ') • מלקרת • תנת • בעל חמון • פמי (אנ') • סכן • צדק (אנ') • מישור (אנ') • שלמן • גד • רפאים |  |
| אתרים מקודשים | מרום צפון • חכפת • כפתר • עשתרות • תותול |  |
| ספרוּת | שירה אוגריתית: עלילות בעל וענת ‧ עלילת אקהת ‧ עלילת כרת ‧ הולדת שחר ושלם ‧ חתונת ירח ונכל ‧ לחש עלילת האלים הנאבקים בנחש • כתבי סכניתן |  |
| פולחן | במות • מרזח • פסלים מצבות • מצבות נדר • בית אל • כס עשתרת • מקדש מגדול • תרפים • נסך וקטורת • מזבחות אבן ונחושת • קורבנות, זבחים, מנחות, זבח חלב, שלמים, כליל ועולות • העלאה באוב |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4185752-5  TDVİA: ruh-cagirma
מרדכי ניומן

| --- | --- |

מרדכי ניומן
 לידה:  19 ביוני 1896 ה' בסיוון תרנ"ו 
 פטירה:  16 ביולי 1980 (בגיל 84) ג' באב תש"ם 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  משמר העמק 
 ידוע בשל:  הוצאת מ' ניומן
 עיסוק:  מו"ל, עסקן
 
מרדכי ניומן (Newman;‏ 19 ביוני 1896, ה'תרנ"ו – 16 ביולי 1980, ה'תש"ם) היה מו"ל ועסקן ציבור ישראלי, מייסד הוצאת מ' ניומן (1945–1980~).
לקריאה נוספת

'ניומן מרדכי', בתוך: אליהו כרמל (עורך), אישים בישראל, ירושלים: המכון להוצאה לאור בישראל, תשכ"א 1960, עמ' 197.
מזכרת: פרקי ספרות ומחקר לזכרה של רחל ניומן, ירושלים – תל אביב: מ’ ניומן, תשל"ב.
דב סדן, 'אשת מו"ל כמו"ל – על בית ניומן', בספרו: ארחות ושבילים: מסה, עיון חקר, כרך א: אישים, תל אביב: עם עובד, תשל"ח 1977, עמ' 382 ואילך. (נדפס קודם בקובץ "מזכרת", תשל"ב.)
'לזכרו של מרדכי ניומן, תרנ"ה–תש"ם', שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום ד (תש"ם), 5.
אילה יהב, "הוצאת הספרים "מרדכי ניומן" (1945–1977): השפעתה של הוצאת ספרים על התרבות ועל הספרות בא"י", עבודת גמר לתואר מוסמך, אוניברסיטת תל אביב – הפקולטה למדעי הרוח – החוג לספרות עברית, תשנ"ה 1995. (173 ע')
'Newman, Mordechai,' in: The Near and Middle East who's who, vol. 2, Jerusalem: The Near and Middle East Who's Who Publishing Comp., 1949, p. 159.
'Newman, Mordechai,' in: Alexander P. Wales (ed.), Who is who in Publishing, London, A. P. Wales, 1965, p. 177.
'Newman, Mordechai,' in: Who's who in the State of Israel, 1967, p. 452.
'Newman, Mordechai,' in: Who's who in Israel and in the work for Israel abroad, Tel Aviv: Who's Who in the State of Israel, 1972, p. 247.
הערות שוליים

↑  גיסיה ליפסון באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  בר-לב ליפסון באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  תנ"ך ישראל ע"י מ' ניומן, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום, באתר המכון למדעי היהדות על שם מנדל, הפקולטה למדעי הרוח, האוניברסיטה העברית בירושלים; שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום כא (מרץ 2012), באתר הוצאת מאגנס.
↑  'לזכרו של בצלאל צ'ריקובר, תרפ"ז-תשמ"ט', שנתון למקרא ולחקר המזרח הקדום י (1990), 6.
↑  עדה ז"ל, דבר, מודעת אבל, 15 באוקטובר 1974.
↑  פסח טאוב, בפורטל ההנצחה של התנועה הקיבוצית.
↑  בבית המשפט המחוזי בירושלים, דבר, 21 באוגוסט 1972.
↑  הקבר של מרדכי ניומן בבית הקברות במשמר העמק, באתר BillionGraves.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012219458705171  VIAF: 6940167565617198750004   WorldCat (עם VIAF): 6940167565617198750004 
סמליל הוצאת מ' ניומן (ליגטורה של ראשי התיבות מ"נ)
גריגורי זינובייב

| --- | --- |

גריגורי זינובייב
 לידה:  23 בספטמבר 1883 יליזבתגרד, האימפריה הרוסית
 הוצאה להורג:  25 באוגוסט 1936 (בגיל 52) מוסקבה, ברה"מ 
 שם לידה:  Овсей-Гершон Аронович Радомысльский 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות דונסקויה החדש 
 ידוע בשל:  אחד ממייסדיה וממנהיגיה של המפלגה הבולשוויקית הרוסית
 השכלה:  אוניברסיטת ברן 
 מעסיק:  אוניברסיטת קאזאן, קומינטרן, Lensovet, סובייט פטרוגרד, Kommunist 
 תפקיד:  Candidate member of the Politburo of the CPSU Central Committee (25 במרץ 1919–16 במרץ 1921)  חבר הפוליטביורו של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (16 במרץ 1921–23 ביולי 1926)  חבר הפוליטביורו של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (10 באוקטובר 1917–23 באוקטובר 1917)  חבר פרלמנט באספה המכוננת הרוסית של 1918 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, מפלגת הלייבור הסוציאל-דמוקרטית הרוסית 
 בן או בת זוג:  זלטה לילינה  שרה רביץ' 
 
גריגורי יבסייביץ' זינובייב (ברוסית: Григо́рий Евсе́евич Зино́вьев;‏ 23 בספטמבר 1883 – 25 באוגוסט 1936) היה מהפכן רוסי יהודי, ממייסדיה וממנהיגיה של המפלגה הבולשוויקית הרוסית.
קורות חיים

זינובייב נולד בעיר יליזבתגרד שבאימפריה הרוסית (כיום קרופיבניצקי, באוקראינה), כהירש אפלבאום (ונודע גם כאובסיי-גרשון אהרונוביץ' רדומיסלסקי (Овсей-Гершон Аронович Радомысльский)) במשפחת בעלי חווה חקלאית.
זינובייב הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית בשנת 1901. למד כימיה ומשפטים בברן. בשנת 1903 הוא פגש בברן את ולדימיר לנין ומאז היה למקורבו. בשנים 1904–1908 פעל ברוסיה בארגון המפלגה ובהפצת חומר תעמולתי. בשנת 1908 נאסר, לאחר ששוחרר יצא את רוסיה והשתתף בפעילות ההנהגה הגולה של הפלג הבולשוויקי.
במרץ 1917, עם פרוץ המהפכה הקומוניסטית ברוסיה, חזר לסנקט פטרבורג ביחד עם לנין ומספר חברי מפלגה נוספים. הוא הועמד בראש סניף המפלגה בעיר. בעקבות משבר יולי נמלט ביחד עם לנין לפינלנד. לאחר מהפכת אוקטובר נתמנה לנשיא הקומינטרן וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1926. בתקופה זו היו לו מספר מחלוקות עקרוניות עם לנין בנושאי מדיניות שונים. לאחר מות לנין (1924) נמנה זינובייב עם השלישייה המובילה של ההנהגה, יחד עם סטלין וקמנייב. ואולם, במהלך השתלטות סטלין על ההנהגה, הורחק זינובייב מעמדות עוצמה, סולק מהמפלגה, ובשנת 1934 נאסר באשמת "פעילות קונטר-רבולוציונית", נשפט וקיבל עונש מאסר של 10 שנים. בשנת 1936 במהלך משפט נוסף הואשם ברצח סרגיי קירוב ובפשעים נוספים. לאחר משפט ראווה הוצא להורג באוגוסט של אותה שנה.
בשנת 1988 שמו טוהר מכל האשמות.
אחותו, ד"ר דינה ורלינסקי, עלתה לארץ ישראל. גיסה של דינה ורלינסקי, שלמה ורלינסקי, שהתייתם מהוריו בגיל שש, גדל אצל זינובייב, ועלה לארץ ישראל זמן לא-רב קודם להוצאתו של זה להורג.
הערות שוליים

1 2  מנחם רהט, גריגורי זינובייב - המהפכן שזנח מורשת אבות, באתר ערוץ 7, 19 בינואר 2023
↑  גרגורי זינובייב (1936-1883), באתר lib.cet.ac.il
| ראשי העיר סנקט פטרבורג |
| --- | --- | --- |
| האימפריה הרוסית | אלכסנדר מנשיקוב • כריסטופור מיניך • וסילי סלטיקוב • פיודור נאומוב • אלכסיי טטישצ'ב • ניקולאי קורף • ניקולאי צ'יצ'רין • דמיטרי וולקוב • אלכסנדר גוליצין • יעקב ברוס • ניקיטה רילייב • פיודור בוקסהוודן • פיוטר פאלן • מיכאיל גולנישצ'ב-קוטוזוב • מיכאיל קאמנסקי • פיוטר אלכסנדרוביץ' טולסטוי • סרגיי ויאזמיטינוב • דמיטרי לובאנוב-רוסטובסקי • אלכסנדר בלאשוב • מיכאיל הְראברנוביץ' • פאבל גולנישצ'ב-קוטוזוב • פיוטר אסן • אלכסנדר קאוולין • מאטוויי חרפוביצקי • דמיטרי שולגין • פאבל איגנאטייב • אלכסנדר סובורוב פיודור טרפוב • אלכסנדר זורוב • יוסיף רומייקו-גורקו • מיכאיל לוריס מליקוב • ניקולאי בראנוב • אלכסנדר קוזלוב • פיוטר גרסר • ויקטור פון ואל • ניקולאי קלייהלס • איוואן פולון • דמיטרי טרפוב • ולדימיר דדיולין • ולדימיר פון דר לאוניץ • דניאיל דראצ'בסקי • אלכסנדר אובולנסקי • אלכסנדר באלק | סמל סנקט פטרבורג |
| ברית המועצות | ניקולאי שכיידזה • לאון טרוצקי • גריגורי זינובייב • סרגיי קירוב • אנדריי ז'דאנוב • פיוטר פופקוב • וסילי אדריאנוב • פרול קוזלוב • איוואן ספירידונוב • וסילי טולסטיקוב • גריגורי רומנוב • לב זייקוב • יורי סולובייב • בוריס גידאספוב • אלכסנדר שצ'לקאנוב | סמל סנקט פטרבורג |
| הפדרציה הרוסית | אנאטולי סובצ'אק • ולדימיר יעקבלב • אלכסנדר בגלוב • ולנטינה מטוויינקו • גאורגי פולטאבצ'נקו • אלכסנדר בגלוב | סמל סנקט פטרבורג |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306687305171  PLWABN: 9810563668005606  BIBSYS: 97001359  BNE: XX1341212  BnF: cb12047506d (data)  CiNii: DA00524125  GND: 118904477  HDS: 028394  ICCU: IEIV017893  ISNI: 0000 0001 1028 827X  LCCN: n50069854  LNB: 000038441  NDL: 00477743  NKC: jn19981002444  NLA: 36333483  NTA: 06940867X  RERO: 02-A000182440  SELIBR: 103825  SNAC: w68642ms  SUDOC: 109301994  Trove: 1247604  VcBA: 495/271907  VIAF: 68947907   WorldCat (עם VIAF): 68947907 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גילדה

ערך זה עוסק באגודה מקצועית. אם התכוונתם לפירושים נוספים, ראו .
הוועד של אגודת הדרייפרים, רמברנדט, 1662
גִּילְדָּה היא אגודה של בעלי מקצוע העוסקים באותו תחום, שמטרתה להגן על האינטרסים המשותפים שלהם ולהבטיח כללי אתיקה בין חברי האגודה.
הגילדות התפתחו מאגודות עזרה הדדית או אגודות עסקים קטנים, שכל חבר בהן היה אוּמן או בעל מלאכה (ארטיזן) עצמאי או בעל סדנה או חנות. הגילדות התקיימו מאז ימי הביניים וממשיכות להתקיים בתחומי מקצוע שונים גם בימינו.
אטימולוגיה

מקובל כי המילה "גילדה" מקורה במילה כסף (כאמצעי תשלום) כנפוץ בשפות הגרמאניות הקדומות (בגרמנית: Geld), על שם תשלום דמי חבר שנדרשו חברי הגילדות לשלם לאיגוד.
התפתחות היסטורית

מימים עברו נחשבו בעלי מקצוע שונים לבעלי ידע ייחודי שאמון מיוחד ניטע בהם, וחוקות שונות קבעו כללי התנהגות ומגבלות חוקיות לעיסוק בתחומים מקצועיים שונים ולאופן ההתנהגות של בעלי המקצוע. עדות לכך ניתן למצוא בחוקי חמורבי שקבעו כי יוטל עונש מוות על בנאי או סתת שבניין שבנה יתמוטט על יושביו. שבועת היפוקרטס קובעת עד היום את בסיס הקוד האתי של רופאים. הגבלות נפוצות אחרות היו על כוחם של פוליטיקאים, שופטים, ובעלי כוח או ידע מיוחד אחרים.
גילדה ערבית נוצרה בפעם הראשונה במאה התשיעית תחת האימפריה המוסלמית. הוורקין, אלו שיצרו נייר וכתבו עליו ספרים שנקראו בפומבי במסגדים ובבתי הספר המוסלמיים, חששו מחדירת אחרים שיעתיקו את ספריהם ויעבירום הלאה כאילו נוצרו על ידם ולכן החלו לנסות להגן על קניינם ובמיוחד להגביל את הגישה לטכניקות, לחומרים ולשווקים למי שאינם וורקין כמותם.
באירופה, בראשית ימי הביניים, נעלמו רוב הארגונים של בעלי המקצוע, שהתארגנו כאחוות דתיות, לבד מאלו של חותכי האבנים ועושי הזכוכית. מאוחר יותר, בסביבות המאה התשיעית, הופיעו קהילות שוויוניות שכונו "גילדות" על שם הזהב שהפקידו בקרנות משותפות. קהילות אלו זכו לגינוי מהכמורה הקתולית משום ששבועות האמונים שבין בעלי המלאכה נחשבו ערעור על סמכותה העליונה, ובגלל הטקסים הפגניים והפרועים בהם נהגו לחגוג את שבועת האמונים לגילדה.
בראשית המאה האחת עשרה התפתחו הגילדות וחברות הליברי שהיו אגודות של חברות קטנות, לערך למקבילה של ארגונים עסקיים דמויי קונסורציום. לגילדות הייתה שליטה בהון הדרכתי—הידע שנגע להכשרת בעלי מקצוע חדשים, והחלו להתפתח המושגים המודרניים יותר של התקדמות בשלבים במיומנות במקצוע משוליה לבעל מלאכה, אומן יום ולבסוף אוּמן ורב-אוּמן. הופעתן של הגילדות בנוסח זה מקושרת על–ידי רבים להופעתה של כלכלה המבוססת על כסף ולעיור, שכן לפני כן לא ניתן היה להפעיל ארגון שיסודו בכסף, משום שרוב הסחר בוצע באמצעות סחר חליפין.
כמו עמותות הוורקין, גם הגילדות האירופיות כפו תקופות ארוכות של הכשרת שוליה והקשו או חסמו בפועל את הגישה לחומרים ולידע או את האפשרות למכור מוצרים בשווקים למי שאינם חברים בגילדה. במקביל, קיימה הגילדה קרנות שתמכו בחברי הגילדה המבוגרים או אלו שבריאותם התערערה, אלמנות ויתומים של חברי הגילדה, קבורה והקצבות לאלו שביקשו לנסוע כדי לתור אחר עבודה.
ארגון הגילדות

עם חברי הגילדות נמנו בעלי המקצוע הוותיקים והמיומנים בתחום, האוּמנים המומחים. כדי להגיע לדרגה זו ולהצטרף לגילדה היה על בעל המלאכה לעבור תקופה ארוכה של חניכות. השלב הראשון של החניכות כלל עבודה כשוליה, בה למד האומן לעתיד רק את הטכניקות הבסיסיות של המקצוע.
אחרי מספר שנים, כאשר ניתן היה לבטוח בשוליה כי ישמור על סודות הגילדה ואחרי שביצע עבודת מבחן ראויה, הוא הוסמך לדרגת "אומן יום", אומן שהכשרתו הושלמה אך אין באפשרותו לכונן עדיין סדנה או חנות משלו. אומני היום, כשמם, מצאו את פרנסתם בעבודה בשכר יומי אצל אוּמן אחר ובמעברם בין האומנים השונים סייעו להפיץ ידע וטכניקות חדשות באופן בלתי רשמי.
אחרי מספר שנות עבודה, מסע וניסיון ניתן היה להסמיך אומן יום לדרגת אוּמן. הסמכה זו דרשה אישור מצד כל החברים בגילדה, תרומת כסף ומתנות אחרות ובתחומי האומנות בהם נדרשה מיומנות מעשית גם הפקת "מעשה אומנות" שידגים את יכולותיו של האומן.
הגילדות היו חלק מהמשטר הקורפורטיבי, לכל גילדה בימי הביניים היה מכתב זיכיון (לרוב מהמלך) שהעניק לה שליטה בלעדית בתחום מקצועה בעיר בה פעלה. על בעלי המלאכה נאסר על פי חוק להפעיל עסק אלא אם כן הם חברים בגילדה, ורק לאומנים הותר להיות חברים בגילדה. לפני קביעתם בחקיקה נקראו אגודות בעלי מלאכה אלו פשוט "אגודות בעלי מלאכה".
רשויות העיר יוצגו בפגישות הגילדה והייתה להם לפיכך שליטה מסוימת בפעילויותיה. שליטה זו הייתה חשובה משום שערים רבות היו תלויות לעיתים קרובות במוניטין שלהן בייצוא מוצר או מגוון מוצרים שבו היה תלויים שמה של הגילדה ושל העיר עצמה. כך, לדוגמה, נודעו מחוזות כמו שמפיין או בורדו בצרפת ביינותיהם, נודעה החרסינה המעוטרת של ערים כמו דלפט, לימוז' או דרזדן, תחרה משנטילי, גבינה מחאודה (גאודה), קממבר, רוקפור, לימבורגר (מלימבורג שבבלגיה), וכן הלאה. במקרים רבים היה קישור זה הגרעין שממנו נבט הסימן הרשום המודרני.
בערים שונות בגרמניה ניסו הגילדות החזקות יותר להשפיע או אפילו לשלוט על ערים מסוימות ובמאה הארבע עשרה הייתה שורה של התקוממויות שלוו בשפיכות דמים בהן פיזרו גילדות מועצות עירוניות ואסרו אצילים בניסיון להגביר את השפעתן.
ארגון הגילדות > הגילדות היהודיות והלא-יהודיות באימפריה העות'מאנית

הגילדות חדרו לאימפריה במאות ה-15 וה-16, ולא ברור מאין הגיעו, אך הן היו בעלי השפעה מכרעת, בזכות שגשוגה של האימפריה מבחינה כלכלית, והן זכו אף לזכויות נרחבות מהסולטאנים בעצמם. הגילדות צמחו כארגוני פועלים משותפים, ורובם התארגנו לפי מוצא ודת, למרות קיומן של גילדות רב-דתיות (כולל יהודים). השלטון כלל לא יזם אותן, אלא נתן יד חופשית לתהליך ההתהוות שלהן, ואז מיסד את הקיים.
ליהודים היו מגוון גילדות: קצבים, צורפים, עובדי ניקיון במפעלי הצורפות, יצרני פנינים. הקשר בין הגילדות היהודיות להלכה היה רופף עד המאה ה-18, וזו הסיבה שהן כמעט ולא מוזכרות כלל בספרות ההלכתית. במאה ה-18, היה ניתוק דתי מלא, ולא היו יותר גילדות מעורבות. נראה כי היו לכך שלוש סיבות עיקריות: 1. התחזקותן. 2. ירידת כוחה הכלכלי של האימפריה. 3. ניצני הלאומיות הארמנית והיוונית. מרגע שהיו רק גילדות יהודיות – גדלה התלות שלהן בממסד הרבני. הן נעשו יותר מעורבות בקהילות, בנו בתי כנסת, מוסדות קהילה וצדקה, לראשיהם היה מעמד מכובד, והן כונו "האיסנאפ'יס".[דרוש מקור] היו גם קהילות שנקראו על שם הגילדה הדומיננטית בהן כמו "קהילת הדייגים" בסיציליה. המקצועות העיקריים של הגילדות היהודיות: צביעת אריגים, ניקור צמר, הכנת כפתורים ומכירת בדים שונים. בצפת, לדוגמה, הייתה תעשיית צמר משגשגת, ויצוא רב לאירופה. ברגע שהענף קרס, עקב כיבוש שוקי אירופה בצמר יותר זול מהתוצרת הצפתית – גם קהילת צפת כולה שקעה. קהילת סלוניקי, שספקה מאות שנים צמר איכותי לחיל היניצ'רים, וכן לבגדי הסולטאן, ספגה מכה אנושה במאה ה-19, עת הסולטאן פירק את החיל וגם הפסיק את הזמנת בגדיו משם. זה גרם לאבטלה קשה, הגירה לקהילות בטורקיה עצמה, ויצירת אבטלה ומשברים גם שם.
היחסים בין היהודים ללא-יהודים, הן בתקופת הגילדות המעורבות, והן בתקופות הגילדות הנפרדות, אבל בעיקר בתקופת המעורבות, התנהלו לרוב על מי מנוחות, וקשרים טובים נקשרו. הקשרים, לעיתים קרובות[דרוש מקור] גרמו גם לחילולי שבת, ישיבה בבתי קפה משותפים, פנייה לערכאות של גויים, ואף התבוללות. רבני הדור (הרב חיים בנבנישתי, הרב יצחק מולכו, ועוד) התריעו מפני "הרעה החולה הזאת". עצם פתיחת בתי המרזח היהודים, אף שהכניסה לנוצרים הייתה אסורה (עקב בעיות יין נסך), היה תוצאה של חיקוי התרבות הנוצרית. כל זה הופסק במאות ה-18 ו-19, עם הפרדת הגילדות, התגברות התחרות והמתח הבין דתי. היחסים הוחרפו עוד יותר במאה ה-19 עם התעוררות הלאומיות והחרפת המתח בין העדות באימפריה. התחרות גם גרמה להפסדים קשים לחלק מהגילדות היהודיות, וגם זה מופיע בכתבים הלכתיים של התקופה.
גילדות הסוחרים באימפריה הרוסית

באימפריה הרוסית, מתקופת הרפורמה של פיטר הגדול (תחילת המאה ה-17) ועד 1917, היו אלה איגודים של סוחרים עשירים, בעלי זכויות מוגדרות משלהם. לכן הם היוו סוג של מסדר שנחלק, לפי ההון העצמי של הסוחר, לשלושה מעמדות: סוחר של הגילדה הראשונה, של הגילדה השנייה, של הגילדה השלישית. והיה ניתן להעביר את שייכות לגילדה בירושה לילדים כסוג של תואר (כמו תואר אצולה רק בהקשר של סחר).
שקיעת הגילדות

הגילדות הצליחו לשרוד את התמוטטות השלטון הפיאודלי ושקיעתן החלה רק במאה השמונה עשרה, בעקבות מספר התפתחויות חשובות שכרסמו במקורות הכוח שלהן. החשובה שבהן הייתה הופעתו של ייצור ממוכּן, שאפשר ייצור מוצרים מוגמרים רבים על–ידי פועלים שאינם מומחים, בשבריר מן הזמן והעלות שנדרש לבעל המלאכה ליצרם. התפתחות זו הפכה את ההכשרה המודרגת והממושכת של בעלי מלאכה רבים למיותרת, כיוון שגם מי שלא עבר הכשרה כזו יכול היה לייצר מוצרים סופיים באיכות דומה. דבר זה גם הפחית במידה משמעותית את האטרקטיביות של חלק ניכר מבעלי המלאכה בעיני לקוחותיהם המסורתיים—האצולה ובעלי ההון.
התפתחות חשובה נוספת, אף היא תוצר של המהפכה התעשייתית הייתה התעצמות העיור והגברת תנועת האוכלוסייה מן הכפר אל העיר, שערערו את שליטתן המסורתית של הגילדות בעיסוק בתחום ההתמחות שלהן וגרמו לאובדן יכולתן לקיים שליטה אוליגופולית אפקטיבית באספקת המוצרים. בשורה ארוכה של מקצועות אבדה בעקבות זאת המשמעות של שטר הזיכיון שהוענק לגילדות.
התפתחות שלישית האופיינית לתקופה זו היא התרחבות והתפשטות ניכרת של ידע מקצועי, שהביאה לכך שחלק ניכר מסודותיהם המקצועיים של הגילדות נחשפו בפני ציבור רחב יותר. בתחומים כמו ציור, לדוגמה, נפתחה ההכשרה המקצועית בפני ציבור רחב יותר, ואופן הלימוד המסורתי הומר בבתי ספר, אסכולות וסטודיו פתוחים ללימוד סודות המקצוע. תרומה חשובה יותר כאן הייתה יצירת האפשרות לרשום פטנטים, שראשיתה באנגליה בשנת 1624. מערכות הפטנט הללו אפשרו בהדרגה לבעלי עסקים בודדים להבטיח את הבלעדיות שלהם על רעיונות מסוימים, כנגד הכורח להעביר לחברי הגילדה האחרים—המתחרים בבעל העסק—את סודותיו המסחריים.
השפעת הגילדות

הגילדות נחשבות לעיתים לגלגול מוקדם של ארגוני העובדים המודרניים, שכן פן משותף לשני סוגי הארגונים הוא היותם אגודה שמטרתה ליצור מונופול באספקת שירות חיוני. המתנגדים לטענה זו טוענים כי לגילדות דמיון רב בהרבה לאגודות של בעלי עסקים קטנים, שכל אחד מהם פועל באופן עצמאי ואינו נשלט על ידי "ראש ועד" כלשהו, ועל כן הדמיון בין שני סוגי הארגונים מצומצם מאוד.
השפעתם של רעיונות גילדאיים ניכרת גם בניסיונות שבוצעו מספר פעמים גם במאה העשרים ליצור מונופול גילדאי בחסות המדינה או אפילו על–ידי המדינה עצמה. מנהל השיקום הלאומי שהוקם במסגרת הניו דיל בשנת 1933 בארצות הברית דמה ברוחו לניסיון לכונן משטר גילדות במדינה מודרנית.
מספר גילדות קיימות עד היום בחסות חוקי מדינה האוסרים על עיסוק במקצועות מסוימים על–ידי מי שאינו חבר בגילדה. בישראל, ישנן למשל גילדות של רופאים, עורכי דין, אדריכלים ושמאים. בגילדות המודרניות נעשה שימוש בחוק המעניק להן מונופול על תחום העיסוק כדי לכפות על מי שרוצים להשתתף בגילדה לשמש מספר שנים בעבודה כשוליות ("סטאז'ר") תמורת שכר נמוך. הקבלה כחבר מן המניין לחברות אלו (גילדות) כרוכה במעבר מבחנים ממשלתיים (עורכי דין, רואי חשבון, רופאים, אדריכלים) ורישיון העיסוק ניתן אך ורק לעומדים בבחינות.
הרופאים יכולים לעסוק במקצועם גם ללא חברות בהסתדרות הרפואית וזו משמשת למעשה כארגון עובדים ולא במשמעות של "לשכה" כמו לשכת עורכי הדין.
בהשפעת הגילדות ההיסטוריות, במשחקי וידאו מרובי משתתפים שחקנים יכולים ליצור ולהצטרף לגילדות בכך להגדיל את כוחם כנגד שחקנים אחרים, כדוגמה, MapleStory או Guild Wars.
לקריאה נוספת

גבריאל בר, 'מבנה הגילדות הטורקיות: ומשמעותו להיסטוריה החברתית העות'מאנית', דברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ד (תשל"א), עמ' 201-186
Amnon Cohen. The Guilds of Ottoman Jerusalem, Leiden, Boston & Köln 2001
אמנון כהן, 'גילדות בירושלים העות'מאנית', בתוך: י' בן-אריה וא' ריינר (עורכים), וזאת ליהודה- מחקרים בתולדות ארץ-ישראל ויישובה מוגשים ליהודה בן פורת, ירושלים 2003, עמ' 427-423.
אמנון כהן, מה ליהודי במערכת הגילדות של ירושלים העת'מאנית?, קתדרה 151 (תשע"ד), עמ' 93-92.
אמנון כהן, 'מערכת הגילדות בירושלים העות'מאנית: צורה ותוכן', ד' מנשרי (עורך), דת ומדינה במזרח התיכון: מחווה לפרופ' שמעון שמיר עם פרישתו, תל אביב תשס"ו, עמ' 55-49.
הערות שוליים

↑  ד"ר קציעה אביאלי-טביביאן, גילדות, באתר מטח, ‏1997
↑  Amnon Cohen, The guilds of Ottoman Jerusalem, Leiden: Brill, 2001
↑  ירון בן-נאה, בין גילדה לקהל: החברות היהודיות באימפריה העות'מאנית במאות הי"ז-הי"ח, ציון סג (תשנ"ח), עמ' 318-277
↑  אמנון כהן, מה ליהודי במערכת הגילדות של ירושלים העות'מאנית?, קתדרה 151, תשע"ד, עמ' 100-83
↑  עדיין חיות ובועטות: הגילדות המקצועיות, באתר מידה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4157349-3  HDS: 016409
היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה

היינריך הרביעי (בגרמנית: Heinrich IV‏, 11 בנובמבר 1050 – 7 באוגוסט 1106) היה מלך גרמניה מ־1056 וקיסר האימפריה הרומית הקדושה מ־1084 ועד ויתורו על הכתר ב־1105.
תחילת דרכו

היינריך היה בנו הבכור של היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הטבלתו לנצרות נדחתה עד חג הפסחא הקרוב להיוולדו, כדי לאפשר לאב הוגו מקלוני להיות סנדקו, אך עוד קודם לכן ניסה אביו להשפיע על האצילים להכיר בילד כיורשו.[דרושה הבהרה] גם שלוש שנים לאחר מכן, ליתר ביטחון, כינס היינריך השלישי את האצילים שבחרו בהיינריך הצעיר להיות יורשו, וב־17 ביולי 1054 הוכתר היינריך כמלך על ידי הארכיבישוף הרמן מקלן.
כתוצאה מכך, לאחר מותו הפתאומי של היינריך השלישי ב־1056, ירש היינריך בן השש את מקומו ללא התנגדות, ואמו, אגנס מפואטייה, שימשה כעוצרת עד הגיעו לבגרות ב־1068.
באותה שנה דיכא היינריך מרד שארגנו נגדו הסקסונים בקרב לאנגנזאלצה הראשון. מרד של סקסונים החל מחדש לאחר מספר שנים. במהלך המרד היינריך ביטל מינוי של בנו ממייסן לבישוף העיר. בסופו של דבר, בשנת 1075 המרד הסתיים בניצחון של היינריך.
התנגשות עם האפיפיור

האפיפיור גרגוריוס השביעי, שביקש לערוך רפורמה (הרפורמה הגרגוריאנית) שתעמיד את סמכות האפיפיור מעל לזו של הקיסר בהיבטי מינוי והדחת בישופים חיבר מסמך בשם "דיקטטוס פפה" (התכתיב האפיפיורי). סעיף 12 בדיקטט קובע ש"מותר לו (לאפיפיור) להדיח קיסרים". היינריך הרביעי הגיב לפרסום המסמך בכינוס סינוד בוורמס בו הדיחו 24 בישופים גרמניים ושני בישופים איטלקיים את האפיפיור. בתגובה, נידה האפיפיור את היינריך ב־22 בפברואר 1076, ושחרר את הוואסאלים שלו מחובת הנאמנות כלפיו. כאשר היה האפיפיור בדרכו לוועידה באאוגסבורג, שמע כי היינריך בדרכו אליו. מאחר שחשש מהתקפה, מצא מחסה בטירת קנוסה, שהשתייכה למטילדה רוזנת טוסקנה. עם זאת, כוונתו של היינריך הייתה לבקש מהאפיפיור מחילה כדי לבטל את החרמתו. הוא שלח אליו שליחים מספר פעמים, אך האפיפיור סירב לקבלם. לבסוף בא היינריך בעצמו, בלוויית אחדים מאנשיו, אל שער הטירה, ובמשך שלושה ימים ניצב שם, בשלג, וביקש מהאפיפיור רחמים ומחילה. בסופו של דבר ניאות האפיפיור להסיר את החרם ולמחול לו, אירוע זה נודע כ"הליכה לקנוסה".
ב-1083 קרא גרגוריוס השביעי לרובר גיסקאר מנהיג הנורמנים לבוא לעזרתו נגד היינריך הרביעי שכרת ברית עם הביזנטים ואיים על רומא. ב-21 במרץ 1084 נכנס היינריך הרביעי לרומא, וכעבור עשרה ימים הוכתר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה על ידי האנטי-אפיפיור קלמנס השלישי שמונה על ידו במקום גרגוריוס השביעי. אך ב-24 במאי של אותה שנה עלה רובר גיסקאר על רומא בראש 36,000 איש, וכעבור שלושה ימים שחרר את גרגוריוס השביעי שהיה נצור במבצר סנט אנג'לו, והיינריך הרביעי נמלט לגרמניה.
בשנותיו האחרונות נאלץ היינריך להתמודד נגד מרידותיו של בנו קונרד, דוכס לוריין התחתונה, שהוכתר ב-1093 כמלך איטליה על ידי האפיפיור. בוועידת מיינץ ב-1098 הדיח היינריך הרביעי את בנו הבכור ממעמד היורש לטובת בנו הצעיר היינריך. הלה הדיח את אביו ב-1105 ועלה לשלטון כהיינריך החמישי. היינריך הרביעי עצמו מת שנה לאחר מכן, ב-1106, לאחר תשעה ימי מחלה.
היינריך והיהודים

בשנת 1095 העניק היינריך ליהודים שבתחום שלטונו כתב זכויות, בו נאסרה בין השאר הטבלה בכפייה לנצרות. היינריך גם ניסה לסייע ליהודים שבתחום שלטונו במהלך מסעות הצלב, וזאת לא בגלל חיבה ליהודים אלא בשל הערכתו את התרומה הכלכלית החשובה של היהודים לממלכתו ובגלל מאבק כוחות מול האפיפיורות ברומא.
ב-6 בינואר 1103 נשבע הקיסר יחד עם בני ביתו שבועת שלום לאוכלוסייה במיינץ, כשבאופן חריג כלל בתוכה גם את היהודים, כנראה כתגובה למסעות הצלב.
ב-1104 הוא הורה להשיב ליהודים את רכושם הגזול והתיר ליהודים שהוטבלו בכפייה במהלך מסעי הצלב לשוב לחיק היהדות – למרות התנגדות הכנסייה הקתולית, ואף קבע שיוטל קנס על המכריחים יהודי להתנצר. יש לראות גם מהלך זה כחלק ממאבקו לחיזוק כוחה של האוכלוסייה העירונית על חשבון הכנסייה והאפיפיורות.
היתר זה שנתן הקיסר ליהודים, עמד בניגוד לחוק הקנוני (הכנסייתי), שקבע כי מי שהתנצר, גם בטבילה בכוח (שאינה חוקית כשלעצמה), חייב להישאר נוצרי.
לקריאה נוספת

ז'אק לה גוף, אמנון לינדר (ע), תרגום: אהרן אמיר, ימי הביניים בשיאם, תל אביב: דביר, תשנ"ג 1993, עמ' 76–77