אנה וינטור
ביקורות נוספות > תגובות לביקורות עליה

להגנתה של וינטור יוצאים בדרך כלל אחרים. אמנדה פורטיני אמרה לעיתון סלייט שהיא חשה בנוח עם האליטיזם של וינטור מכיוון שזה טבעו של עולם האופנה ובכללו של דבר הוא טוב בשביל קוראי המגזין: "רובנו קוראות את ווג לא כיוון שאנחנו מתכוונות לרכוש את הבגדים היקרים מאוד, אלא היות שבעשותנו כך אנו מחנכות את עינינו ומחדדות את טעמנו, בדומה לאכילת אוכל גורמה שמעדנת את החיך. זהו עונג שמתאפשר בגלל האסתטיקה הבלתי מתפשרת של וינטור וסירובה להשתתף בנטיות דמוקרטיות של רוב המתחרים שלנו. למנוע ממנה את הזכות הזאת היא למנוע מקוראינו את הזכות ליהנות מהפנטזיה של תצלומי עולם האופנה הפריזאיים."
אמה ברוקס (Emma Brockes) רואה כל זאת בווינטור עצמה: "ליכולתה הבלתי מעורערת להיראות כאילו היא חיה בתוך דפי המגזין שלה יש סוג של כנות כשלעצמה ומוכיחה, שלא משנה מה שאנחנו חושבים על כך, סגנון החיים שווג מוכר הוא לפחות אפשרי פיזית."
כמה מחבריה רואים בקרירות המיוחסת לה פשוט איפוק בריטי מסורתי.
ברוקס ציינה מאוחר יותר שייתכן שזה הדדי: "...זהו באופן חלקי שיקוף של איך שאנשים מגושמים מתנהגים איתה, במיוחד נשים, שמתנהגות בגסות כאמצעי התגוננות כשהן עומדות בפני הסיכוי לפגוש את האישה שמסמלת יותר מכל את האופנה."
וינטור מתארת את עצמה כביישנית, והארי קוניק ג'וניור, שליווה אותה ואת בתה בי לתצוגה ב-2007, מסכים עם כך.
כשמורלי סיפר (Morley Safer) שאל את וינטור על התלונות בקשר לאישיותה, היא אמרה: "כל כך הרבה אנשים עבדו איתי לתקופות של 15, 20 שנים ואתה יודע, אם אני באמת כזאת כלבה, הם בטח מזוכיסטיים אם הם עדיין פה... אם מישהו רואה בי לפעמים קרירה או גסה, זה פשוט מפני שאני שואפת לבצע את העבודה על הצד הטוב ביותר."
היוצאים להגנתה האשימו את מבקריה באפליה מינית. "נשים חזקות בכלי התקשורת תמיד נבחנות בקפדנות רבה הרבה יותר מאשר מקביליהן הגברים." נכתב בבלוג בניו יורק טיימס על וינטור זמן קצר שהסרט "השטן לובשת פראדה" יצא לבתי הקולנוע.
כשהיא התמנתה לעורכת ווג האמריקאי, כתבת הרכילות ליז סמיט דיווחה על שמועות שלפיהן היא זכתה במשרתה מפני שהיא ניהלה רומן עם ניוהאוז. נמסר שווינטור רתחה וכעסה הורגש בישיבת הצוות הראשונה שלה.
היא עדיין זעמה על כך והתלוננה על כך כשקיבלה את פרס המדיה בשנת 2002.
כינו אותה פמיניסטית ששינוייה בווג שיקפו, הכירו ודחפו לקידום מעמדן של הנשים. קריסטינה לארסון, מנהלת המערכת של העיתון The Washington Monthly, מציינת בסקירה לספרו של אופנהיימר, מציינת שהווג, שלא כמו הרבה מגזיני נשים אחרים, ..."אינו מפגין בפני קהל קוראיו תחושה של חולשה... במקום זאת, הוא מזכיר לנשים לדאוג לסיפוק מאווייהן, ועורך מפגן של מוצרי מותרות (בגדים, רהיטים, אתרי תיירות) שאישה מצליחה צריכה לרכוש, או לפחות להעריץ. בעוד שהוא בוודאי קיים על מנת למכור פרסומות.. הוא עושה זאת בעיקר על ידי קידום שאפתנות, לא חוסר ביטחון.
וינטור, שלא כמו פרילנד, "...הזיזה את המיקוד של ווג מפולחן היופי לפולחן יצירת היופי."
עבורה, ההתמקדות בידוענים הוא התפתחות מבורכת כי זה אומר שנשים מעטרות את עטיפת הווג לפחות באופן חלקי בשל מה שהן השיגו, לא רק בשל איך שהן נראות.
תלונות על תפקידה כיועצת הסתרים של התעשייה נפטרות בידי אלו המכירים אותה בהסבירם איך באמת היא מתנהגת. "היא הוגנת. היא אומרת לך מה היא חושבת. כן הוא כן ולא הוא לא," אומר קרל לגרפלד. "היא אינה שתלטנית מדי" מסכים פרנסואה הנרי-פינו (François-Henri Pinault), מנכ"ל של חברת PPR, חברת האם של גוצ'י. "היא נותנת לך להבין שזו אינה בעיה אם אתה לא יכול למלא אחר רצונה." מקורות יודעי דבר מציינים שהיא המשיכה לתמוך בגוצ'י למרות אמונתה החזקה ש-PPR לא צריכה לאפשר לטום פורד ללכת. מעצבים כמו אליס רוי ואיזבל טולדו פרחו בלי שווינטור או ווג תמכו בהם.
נכונותה להטיל את מלוא כובד משקלה בהחלטות סייעה לשמור על עצמאותו של ווג למרות הסתמכות כבדה על הכנסות מפרסומות. וינטור הייתה עורכת מגזין האופנה היחידה שסירבה להיכנע לאולטימטום של ארמאני להציג יותר את הבגדים שלו על עמודי המערכת של המגזין.