חניתה בן ז'נו
התפתחות אמנותית

התפתחותה של חניתה כאמנית בזכות עצמה אינה ניתנת להפרדה מעיסוקיה בהוראת האמנות במסגרות השונות. ניתן לעמוד על שתי מגמות עיקריות שהעסיקו אותה במהלך הקריירה שלה. באחת הפגינה אמירות פמיניסטיות בדרכים חתרניות ולא מקובלות, ובאחרת חשפה שוב ושוב עיסוק אובססיבי בזיכרונות ילדותה בסטודיו של אביה, שבא לביטוי בשילוב תצלומיו הדוקומנטריים בציוריה שלה. בעבודותיה אלה היא משלבת ביטויים, מילים ומשפטים שניתן לפרשם באופנים שונים: החל בזיכרונותיה שלה או בתקוותיה לעתיד, וכלה בנאומים, קלישאות ואמירות ריקות של אנשי ציבור.
את פריצת הדרך בקריירה שלה כאמנית עשתה בשלהי שנות השבעים של המאה ה-20, כשפנתה לעסוק בתכנים פמיניסטיים ובחרה להשתמש במבחר אמצעים וחומרים - שבחלקם מזוהים עם עמלנות נשית סיזיפית. ניתן לעמוד על גישתה זו בחטיבת עבודותיה משנות השמונים, לה העניקה את השם: "סמרטוט מחפש משמעות". לצורך כך בחרה בסמרטוט הרצפה כמצע ייחודי, אותו הציגה בדרכים שונות כשהוא מייצג ומסמל את יחסה של החברה אל נשים ואל "תפקידיהן".
חניתה עשתה שימוש דקורטיבי בסמרטוטי הרצפה, שאותם מסגרה במסגרת זכוכית ותלתה על הקיר. היא לא ציירה ולא צבעה אותם, אלא השתמשה בסמרטוטים שקנתה כפי שהם, בדרכים מגוונות. הוציאה חוטים מהסמרטוטים באופן יצירתי; לקחה תמונות דיוקן (פספורט) של שכנותיה, הדפיסה אותן על סמרטוטי רצפה וכתבה בצד התמונה את המקצוע שלהן. היא בחרה בחומר ה"נמוך" ביותר, והרימה אותו מעלה כיצירת אמנות, כדי שכולם יתבוננו ויקדישו זמן לסוגיות כמו הדרת נשים וסטיגמות חברתיות.
בעקבות ביקורו בתערוכתה של חניתה בשנת 1980 בבית אריאלה בתל אביב, כתב רוני סומק: "בתערוכת סמרטוטי הרצפה שלה תולה חניתה בן ז'נו רצף סמרטוטי רצפה על קירות הגלריה, ובכך משנה, בבת אחת, את כל הפרופורציות הסמרטוטיות שלנו. הסמרטוט הופך ליצירה אמנותית שהגוון הדומיננטי שלה הוא אפור בהיר, ושיש בה מטחים של צבע וצורה, ליצירה אמנותית עם קומפוזיציות סימטריות ומשטחי צבע רחבים וסינתטיים. הוא ממשיך ואומר, שניתן לראות בבחירה זו ניסיון להכניס את סמרטוט הרצפה למחזור הדם של מיתוס מוצרי הצריכה של החברה בה אנו חיים. והמעשה של חניתה דומה מעט לעבודתו של אנדי וורהול שתיעד בקבוקי קוקה קולה, או לעבודתו של ג'ספר ג'ונס שתיעד 'שתי פחיות בירה'. ובאותה מידה שהמעשה דומה, הוא שונה בכך שחניתה בחרה במוצרי צריכה הרבה פחות הרואיים מאלה של וורהול או ג'ונס. בבחירת סמרטוטי הרצפה הדגש הוא על קסם האמנות הענייה; קסם האמנות הנמצאת בטווח קצות האצבעות מבלי שאנו נותנים דעתנו לכך. ובכלל, בתערוכה מעניינת זו הצליחה חניתה בן ז'נו לנטרל את הסמרטוט מסביבתו הטבעית ולהציג בפרופורציות נכונות את מה שנראה בתחילה כעיוות פרופורציות".
בצד השפעת אמנות הפופ על אמנים רבים שפעלו בארץ בשנות השמונים, נראתה באמנות הישראלית גם נטייה לעסוק ב"אמנות ענייה", על היבטיה השונים, בהשפעת והשראת האמנות האיטלקית המכונה "ארטה פוברה". את המגמה הזו הובילו אמנים דוגמת רפי לביא, שעמד אז במרכז העשייה האמנותית במדרשה למורים לאמנות, ועודד לכך דור שלם של אמנים צעירים, ביניהם כלת פרס ישראל מיכל נאמן.
בחירתה של חניתה בחומרים לא שגרתיים השפיעה על אמנים ואמניות בני הדור הבא. הגלריסטית והאוצרת טובה אוסמן מתייחסת גם היא לתערוכה "סמרטוט רצפה" של חניתה בן ז'נו, בצד התייחסותה לסדרות שעוסקות בשילוב צילומיו של אביה בציוריה - שאותם אצרה והציגה בגלריה שלה בתל אביב בשתי תערוכות נפרדות. היא מספרת שאת חניתה בן ז'נו הכירה לראשונה דרך התערוכה ״סמרטוט רצפה" בשנת 1980, תערוכה שהקדימה את תפיסת לימודי המגדר ותופעת האמנות הפמיניסטית. לדבריה, סמרטוטי רצפה היוו חומר חריג ואחר, והשימוש בהם כמצע בוטה וישיר במקום הקנבס הקלאסי עורר טלטלה בחוגי האמנות - שבזכותה היא נכנסה להיכל האוונגרד הישראלי. תערוכת ״סמרטוט רצפה״ הייתה תחילתן של תערוכות מאתגרות, טעונות, ומתריסות על מצבן של נשים.
סדרה נרחבת אחרת שלה נקראת "פה בארץ חמדת אבות", בה היא מתדיינת בדרכים שונות עם תצלומים של אישים מפורסמים מימי קום המדינה – שצילם אביה, ועם מותו עמדו בארכיונו עשרות ארגזים עמוסים בצילומים שחור-לבן. מרביתם הושלכו לפח, ורק כמות מעטה מהם החליטה חניתה לשמור. לאחר שנים חזרה אליהם והשתמשה בהם כחומר גלם בעבודותיה. הדמויות המצולמות, מרביתן בתנוחות מלאכותיות שהוקפאו במצלמתו של אביה, ניבטות מתוך עבודותיה של חניתה. חלק קטן מהן מוכרות: זאב ז'בוטינסקי, לוי אשכול, משה שרת, פנחס לבון, יגאל אלון, גולדה מאיר, יצחק בן אהרון, משה דיין ומנחם בגין, אך רובן – אנונימיות לחלוטין.
אורנה פיכמן – מנהלת הגלריות בבית "יד לבנים" ברעננה, ואוצרת התערוכה "פה בארץ חמדת אבות", כתבה בדף התערוכה שחניתה "משחקת בתצלומים במשחק אישי בו היא מרשה לעצמה לחבל בהם, לחתוך אותם, או להדביקם על פי רצונה על גבי מצעי דיקט או נייר. יש והיא תשאיר את פני המצולמים גלויות, יש ותמחק אותן בברוטליות בקווים גליים, תחסום אותן בסורגים בעזרת קווי שתי וערב, תדמה אותן לצלליות, תעלה על תווי פניהן בשלל צבעים, ותערוך בהם פעולות של פציעה או שריטה [...]. באופן דומה ובציניות מזוקקת, היא נותנת דרור לעצמה גם לשנות את הדמויות עד כדי גיחוך. כך למשל היא מאפרת בשפתון אדום עז את שפתותיו של גבר אנונימי מצולם, שמחייך, לדעתה, חיוך אווילי".
עבודותיה של חניתה הוצגו ומוצגות בתערוכות רבות בארץ ובעולם, וזכו להדים נרחבים.
1961 – בוגרת סמינר בית הכרם, ירושלים.
1963 – בוגרת בית הספר הגבוה לציור, תל אביב.
1968 – בוגרת מכון אבני.