stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סולפיקיוס סוורוס
פועלו > מכתבים המיוחסים אליו

לצד שלושת המכתבים שהוזכרו לעיל, מיוחסים עוד שבעה אחרים לסוורוס. מבקרי המייחסים מכתבים אלו אליו טוענים כי אמינותם מוטלת בספק.[דרוש מקור] אך אחרים תומכים בטענה.
ספר לכרוניקה העולמית של מי שמכונה סולפיציוס סוורוס נכתב בספרד במאה השישית, ואין שום קשר בינו לסולפיקיוס סוורוס.
חיבוריו הנמצאים בידינו

הנוסח של הכרוניקה הנמצא אצלנו נשען על אחד מאוסף פלטינה שנמצא כעת בוותיקן, שהוא בן המאה ה-6 בוורונה. נמצאים שם גם כמה מכתבים מזויפים נושאים את שמו של סוורוס. הספר שנמצא במדריד הוא יצירה שגויה ככינוי של כרוניקה של סוורוס. המהדורות העיקריות של יצירותיו המלאות של סולפיקיוס הן מאת פראטו (ורונה, 1741) ועל ידי האלם (Halm) (היוצרות כרך א 'של Corpus scriptorum ecclesiasticorum Latinorum, וינה, 1866). יש מונוגרפיה על הכרוניקה מאת ג'יי ברנייס (ברלין, 1861). ראו גם Goelzer, Grammaticae ב-Sulp. תצפיות (Severum, 1884) (תזה).
ביבליוגרפיה

את חיבוריו של סולפיקיוס ניתן למצוא ב- PL 20, 95-248; מהדורה מאוחרת יותר מאת קארל הלם, אופרה, CSEL 1 (וינה, 1866) (ב- Google Books)
Bernays, Über die Chronik des Sulpicius Severus (ברלין, 1861)
Bardenhewer, tr. שאהן, פטרולוגיה (סנט לואיס, 1908), 451-53
בנט בדיקט. ישו. ביוג., sv Severus (18)
גודריץ ', ריצ'רד ג'יי 2015. סולפיציוס סוורוס: העבודות השלמות. מבוא, תרגום והערות. ניו יורק: פאוליסט העיתונות.
C. Stancliffe סנט מרטין והגיוגרף שלו. היסטוריה ונס בסולפיציוס סוורוס (אוקספורד) (1983)
GK van Andel התפיסה הנוצרית של היסטוריה בכרוניקה של סולפיציוס סוורוס (אמסטרדם) (1976)
לקריאה נוספת

בארנס, טימותי ד. 2010. ההגיוגרפיה הנוצרית הקדומה וההיסטוריה הרומית. טריא קורדה 5. טובינגן: מוהר זיבק.
ספר, קורטני מ '1997. "תנאי מוקדם לנס: בניית ההבחנה ויישומה ביצירותיהם של סולפיציוס סוורוס וגרגוריוס מטורס. אורפאוס. 18 (1): 182-195.
גודריץ ', ריצ'רד ג'יי 2007. "ויר מקסימה קתולוס: השימוש וההתעללות של סולפיציוס סוורוס בג'רום בדיאלוגי." כתב העת להיסטוריה קהילתית, 58 (2), 189–210. הוצאת אוניברסיטת קיימברידג '.
מטבח, ג'ון. 2005. "'מורם מהצללה': הגיוגרפיה, שחרור והתחתיות החברתית של הנצרות הקדומה של ימי הביניים." ברטוריקה ובמציאות בנצרות הקדומה. מחקרים בנצרות ויהדות 16. נערך על ידי ווילי בראון. ווטרלו, אונטריו: הוצאת אוניברסיטת וילפריד לורייר.
מקינלי, אלן סקוט. 2006. "שתי המאות הראשונות של סנט מרטין מטורס." אירופה הרפואית המוקדמת. 14 (1) : 173-200.
סטנסליף, קלייר. 1983. סנט מרטין והגיוגרף שלו: היסטוריה ונס בסולפיציוס סוורוס. אוקספורד: קלרנדון.
ואן אנדל, ג. 1980. סולפיציוס סוורוס ואוריגניזם. Vigiliae Christianae, 34 (3), 278-287.
רובינס, ויליאם. 2000. "רומנטיקה וויתור בראשית המאה החמישית." כתב העת ללימודי הנוצרים הקדומים 8 (4), 531-557.
ויליאמס, מייקל סטיוארט. 2011. "זמן וסמכות בכרוניקה של סולפיציוס סוורוס." בתקופה המערבית של ההיסטוריה העתיקה: מפגשים היסטוריוגרפיים עם התקופות היוונית והרומית. נערך על ידי אלכסנדרה ליאנרי. קיימברידג '; ניו יורק: הוצאת אוניברסיטת קיימברידג ', 280-297.
יוזווה, זכרי. 2014. "קריאת ז'אנר במכתבי סולפיציוס סוורוס." Journal of Late Antiquity 7 (2), 329-350.
הערות שוליים

↑  J. S. Reid, in 1902 Encyclopedia (from Encyclopædia Britannica), accessed 14 May 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267972905171  PLWABN: 9810667308405606  BIBSYS: 90378454  BNE: XX875554  BnF: cb119257472 (data)  CANTIC: a11043921  CiNii: DA01051109  GND: 118757806  ICCU: CFIV015712  ISNI: 0000 0001 1874 4639  LCCN: n79129029  LNB: 000108198  NKC: jn20020619001  NLA: 35840491  NLG: 88784  NSK: 000234848  NTA: 069661375  RERO: 02-A000158122  SELIBR: 94860  SNAC: w6q84fqd  SUDOC: 027151638  Trove: 1111036  ULAN: 500372051  VcBA: 495/25707  VIAF: 30332452   WorldCat (עם VIAF): 30332452 
עמוד מתוך "חיי מרטין הקדוש" מאת סולפיקיוס סוורוס, נכתב במינוסקולה קרולינגית.
רון ביטון

| --- | --- |

 לידה:  4 באוגוסט 1990 (בן 34) קריית טבעון, ישראל
 שם במה:  רון בי
 תקופת הפעילות:  מ-2009
 עיסוק:  פזמונאי, מלחין
 סוגה:  פופ • היפ הופ • מזרחית
 שיתופי פעולה בולטים:  רון נשר, עומרי סגל, איזי, נועה קירל, יהונתן מרגי, סטפן לגר, ג'וני גולדשטיין, איתי לוי, האולטראס, אנה זק, נוי פדלון
רון ביטון (נולד ב-4 באוגוסט 1990) הוא מוזיקאי, פזמונאי ומלחין ישראלי. בעבר פעל כראפר תחת שם הבמה רון בי.
ביוגרפיה

ביטון נולד ב-1990 בקריית טבעון. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, החל ביטון לפעול כראפר בהרכב "האידיוטים", לצד הראפרים רון נשר, איזי ועומרי סגל. ב-2011 הוציאו את אלבום המיקסטייפ הראשון והיחיד שלהם, "מי אידיוט?", המיקסטייפ כלל הופעות אורח של כלא שש והצל, בין היתר. באמצע העשור השני של המאה ה-21, החל ביטון לפעול כפזמונאי ומלחין. באותה התקופה הקים אולפן הקלטות יחד עם המפיק המוזיקלי מאור שטרית, בשם "אולפני B-Records".
ב-2017 השתתף בכתיבת שירם של האולטראס ושקד קוממי, "אל תכעס", שזכה למיליוני צפיות ביוטיוב. בהמשך השנה, כתב והלחין עבור איתי לוי את שיר הנושא מתוך אלבומו השלישי, "שורדים אהבה". ביוני השתתף בכתיבת השיר "הלו מאמי" של הראפר עומרי סגל יחד עם לוי. באוגוסט, כתב יחד עם דורון מדלי עבור שלומי שבת את השיר "שורפת רחבות". באוקטובר כתב והלחין את השיר "נשימה" מתוך אלבום הבכורה של אביאור מלסה.
במאי 2018 השתתף בכתיבה וההלחנה של שירה של השחקנית שירן סנדל, "בוא תישאר איתי פה".
ביוני 2019 כתב עבור איתי לוי את השיר "טכנו". ב-22 ביולי 2019 השתתף ביטון בכתיבת הלהיט של הזמרת נועה קירל, "פאוץ'". השיר זכה להצלחה רבה כאשר הגיע למקום הראשון במצעד הרשמי של גלגלצ, ולמקום הראשון במצעד השנתי של MTV ישראל. באותו החודש, כתב והלחין יחד עם ג'ורדי ואיתי שמעוני עבור כוכבת הרשת אלין כהן את השיר "Seven Sins". ב-15 בספטמבר 2019, השתתף בהפקת המיני-אלבום של הזמר יהונתן מרגי "מה יהיה", תוך שלקח חלק בכתיבת השירים "פלוס אחד" ו"זה הסוף שלנו". ב-3 בדצמבר השתתף גם בכתיבת שירם של יהונתן מרגי וסטפן לגר, "דיבור נגוע".
בפברואר 2020 כתב והלחין יחד עם ג'ורדי את השיר "בלוק" של אנה זק. באפריל כתב והלחין יחד עם ג'וני גולדשטיין את השיר "לא יוצא למסיבות" של יהונתן מרגי. ביוני כתב והלחין יחד עם גולדשטיין והמפיק הבריטי סקוט קין את השיר "זוט עני" בביצוע הזמרת אלה לי להב. באותו החודש כתב והלחין יחד עם ג'ורדי ואיתי שמעוני את השיר "מיליון דולר" של הזמרת נועה קירל באירוח הראפר שחר סאול. ב-24 ביוני יצא השיר "רק בנות" של איתי לוי וסטפן לגר שכתב והלחין יחד עם הצמד דולי ופן. באותה השנה, כארבעה שירים שכתב, "מיליון דולר", "זוט עני", "דיבור נגוע" ו"לא יוצא למסיבות" הגיעו למצעדי הפזמונים העבריים השנתיים של גלגלצ ו-ynet וכאן גימל בהתאמה. באותה השנה כתב יחד עם ג'ורדי את הלהיט של עדן בן זקן "אנא מג'נונה".
ב-2021 השתתף בכתיבת השירים "יהלומים – Bling Bling" של נועה קירל, "מועבט" של עדן בן זקן, "בית משוגעים" של רן דנקר שזכה גם כשיר השנה במצעד השנתי הישראלי השנתי של גלגלצ ואתר וואלה!, "טרילילי טרללה" של נועה קירל ואילן פלד, "וי כחול" של אייל גולן, "הטעות הכי יפה" של איתי לוי, "בוקר טוב עולם" של נסרין קדרי ואנה זק, "התקווה" של עומר אדם ונועה קירל, "אל תגלי" של אליעד נחום, "רובינזון קרוזו" של סטטיק ובן אל עם רן דנקר. כמו כן, כתב ביטון את שיר הנושא ושיר הפתיחה של פסטיגל 2021 יחד עם איתי שמעוני.
בשנת 2022 כתב את השירים "בשורות טובות" ו"יותר חזק מה" של הזמרת אגם בוחבוט.
ביוני 2023 יצא אלבומו השביעי של עומר אדם, סוף העולם, מתוכו כתב את השירים "טאפס וטריפונס", "נתפוצץ כמו ילדים" ו"מזליקו". באותו החודש, יצא השיר "לגעת בשמיים" של דודו אהרון, אשר נכתב במיוחד לרגל הצעת הנישואין וחתונתו של ביטון.
ב-12 בינואר 2025 התארח באלבום של רון נשר "אסיפת הורים" בשיר "זוז כמו אידיוט" לצד עומרי 69 סגל.
ביטון מתגורר בתל אביב.
הישגים ופרסים

בשנת 2020, זכה ביטון בתואר "כותב השנה" במצעד השנתי של נוי אלוש כתב וקריין גלגלצ לשעבר.
ביטון זכה בפרס "כותב השנה" במצעד השנתי של גלגלצ ואתר וואלה! לשנת 2021 פרס זה הוענק לראשונה בשנת 2021 וביטון הוא הראשון לקבלו, בנוסף ביטון זכה בפרס האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה על השתתפותו בכתיבת שיר הנושא לסדרה "PPS" בכיכובו של יהונתן מרגי.
שמואל טריגנו

| --- | --- |
צילום מאת קלוד טרונג-נוק ב-2013
צילום מאת קלוד טרונג-נוק ב-2013
 לידה:  1948 (בן 77 בערך) בלידה, צרפת 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת פנתאון-אסאס, אוניברסיטת פריז מערב נאנטר לה דפאנס 
 מוסדות:  אוניברסיטת פריז מערב נאנטר לה דפאנס 
 מונחה לדוקטורט:  Dan Jaffé, רונן שובל 
 תחומי עניין:  סוציולוגיה של הדת 
 עיסוק:  סוציולוג, פילוסוף, מרצה באוניברסיטה 
 מדינה:  צרפת, ישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס פרנסין ואנטואן ברנהיים לאמנות, ספרות ומדע (2011) פרס החוצפה (2013) 
 אתר רשמי
 
שמואל טריגנו (בצרפתית: Shmuel Trigano, נולד ב-1948 בבלידה, אלג'יריה) הוא סוציולוג ופילוסוף יהודי צרפתי, יליד אלג'יריה, פרופסור אמריטוס לסוציולוגיה של הדת, סוציולוגיה של הדעת ושל הפוליטיקה באוניברסיטת ננטר. הוא חוקר את חידת המודרניות ואת מהות היהדות ביחס למימד הפוליטי של העולם. טריגנו כיהן שנים רבות כיושב ראש האגודה "מצפה העולם היהודי" (Observatoire du monde juif) בפריז שהקים בשנת 2001.
קורות חיים

שמואל טריגנו נולד בבלידה (אנ'), באלג'ריה במשפחה יהודית. הוא היגר לצרפת בגיל 14, בשנת 1962 והתיישב בפריז. טריגנו למד לימודים קלאסיים (לטינית, יוונית ופילוסופיה) בתיכון ע"ש ביפון בפריז. מלחמת ששת הימים והשלכותיה ריתקו אותו והוא הרגיש רתיעה מתנועת הסטודנטים בצרפת משנת 1968. בשנת 1969 נסע לישראל וסיים בשנת 1973 תואר ראשון במדעי המדינה, יחסים בינלאומיים ופילוסופיה יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשובו לצרפת היה בשנת 1974 למזכיר הקבוצה הציונית הסוציאליסטית "חוג ברנאר לזר" בפריז.
טריגנו סיים גם תואר מ.א. במדעי המדינה באוניברסיטת פריז 2 ובשנת 1984 סיים עבודת דוקטורט בסוציולוגיה פוליטית באוניברסיטת פריז-ננטר (אנ'), תחת הכותרת "ההתפתחות הדתית של המודרנה הפוליטית ביהדות". הוסמך בהדרכת דוקטורנטים.
טריגנו כיהן כמנהל המכללה ללימודים יהודים של כל ישראל חברים שהוא ייסד בשנת 1986 ומנהל את המגזין האירופי ללימודים ותרבות יהודיים "פרדס" שהקים יחד עם מורתו, אני קריגל.
הוא היה פרופסור אורח מטעם קרן תקווה בהלכה ומחשבה יהודית, בבית הספר קרדוזו למשפטים, ניו יורק 2009, חוקר בכיר מטעם קרן טמפלטון במכון הרצל, ירושלים, בתוכנית פילוסופיה של התנ"ך, והתלמוד, 2012-2013 ו-2015-2017, הקתדרה האירופית ללימודים ספרדיים על שם אליה בן-אמוזג, ליבורנו, איטליה, 2002.
שמואל טריגנו פיתח שיטה המקשרת בין חקר המחשבה היהודית ושל העולם היהודי למטאפיזיקה, לפילוסופיה הפוליטית ולמדעי החברה. מהשילוב הזה בין מחקר ספקולטיבי ואקדמאי הגיע לתובנות מקוריות. בלב עבודתו נמצאים אתגר המודרנה היהודית והנוכחות של המחשבה היהודית.
שמואל טריגנו יסד וערך שני כתבי עת:
כתב עת בלימודי היהדות, "Pardes, Revue européenne d'études juives", (ב-In-Press Editions), 1985-היום
כתב עת לרעיונות פוליטיים " Controverses", (ב-Ed. De l’Éclat) (2006-2011)
הוא יסד וניהל שלושה מכוני מחקר:
המכללה ללימודי היהדות של כל ישראל חברים" בפאריס (Collège des Etudes Juives de l’Alliance Israélite Universelle) (1986-2013), מכללה הפתוחה למבוגרים המעוניינים בדו-שיח בין היהדות לבין מחשבת ימינו
המכון לחקר האנטישמיות החדשה Observatoire du Monde Juif (שנים 2001-2011)
האוניברסיטה העממית ליהדות Université Populaire du Judaïsme (2013-היום), אשר מציעה גישה לכל מקצעות היהדות אשר שמה את הדגש על המשמעות.
ב-2017 ייסד את דיאלוגיה, עמותה ישראלית שכוונתה לגשר בין המחשבה היהודית הצרפתית לבין השיח האינטלקטואלי הישראלי, ומאז משמש כמנהל העמותה. במסגרת העמותה אחראי ליסוד הכנס השנתי לאינטלקטואלים דוברי צרפתית בישראל, המהווה חידוש של הכנסים של האינטלקטואלים היהודים דוברי הצרפתית, זירת התרחשות מרכזית של הההגות היהודית-צרפתית, שהתקיימו בשנים 1957-2004.
תחומי מחקריו וספריו

טריגנו עסק בניסיון לבניית תאוריה גלובלית על היהדות, חקר את היצירתיות שבמחשבה היהודית, את האפיסטמולוגיה של מדעי היהדות, את הפילוסופיה והסוציולוגיה הפוליטית של היהדות. כמו כן עבד על בניית תאוריה של הסמכות ביהדות, חקר את המורופולוגיה של ההיסטוריה, החברה והתרבות היהודית, את האתוס של שלושה הזרמים המבניים של היהדות. התעניין בתאולוגיה, במחשבה התנ"כית, בפיתוח פרשנות יהודית חדשה, במודרנה והפוסט-מודרניזם היהודיים עם דגש על האמנציפציה היהודית והמודל הצרפתי, השקיע בניתוח אסטרטגי גלובלי של מצב העולם היהודי.
בשנת 1977 פרסם את הספר Le récit de la disparue (סיפור הנעלמת) ואחר כך La nouvelle question juive (השאלה היהודית החדשה) שבהם הציע לבחון מחדש את הזהות והערכים היהודים..
בין היתר, התעניין טריגנו במיוחד בחידת המודרניות הפוליטית ובבחינת האפשרות והאקטואליות של הקיום היהודי בעולם בן זמננו. בספריו - Le Récit de la disparue,La demeure oubliée, genèse religieuse du politique Philosophie de la Loi, l'origine de la politique dans la Tora ו-La séparation d'amour, une éthique d'alliance ערך בעזרת השיטה ההרמנויטית ניתוח אנתרופולוגי של היהדות.. חלק מהגותו מוקדש למהות הפוליטיקה ולמהות הדמוקרטיה וכן למבחן הדמוקרטיה ביחס ליהודים. הוא מותח בקורת על יישום הפוסט-מודרניזם ותורת זכויות האדם בהתמודדות עם זהויות קיבוציות ועם הטרנסצדנטלי. טריגנו מתמקד בהגותו באלוהות כבסיס למחשבה ולחברה היהודית. לדעתו ניתן לתקן את הטעויות של האמנציפציה ושל הציונות רק על ידי אימוץ הממד הדתי של הטרנסצנדנטיות המאפיין את העם היהודי.
טריגנו מצפה שהמסר של היהדות לעולם לא יהיה מסר של קרבנות אלא מסר חיובי ומעשיר. הוא הביע דאגה רבה בנוגע לעליית האנטישמיות בעלת הפן "האנטי-ציוני" באירופה בכלל ובצרפת בפרט והוא מאוכזב ובקורתי כלפי תגובות הממשלות לתופעה זו. הוא תקף גם את הגישה העוינת האנכרוניסטית מזווית אתאיסטית, נאו-פגנית או נוצרית, על המונותאיזם היהודי ועל ספרי התנ"ך, המוצגים כעדות ל"ברבריות" כביכול של העם היהודי לדורותיו.
בספרו "גבולות אושוויץ, נזקי חובת הזיכרון" מבקר טריגנו את החברה האירופית המערבית המצפה לדבריו מיהודים למלא תפקיד של קרבנות, שהוא ההכרה היחידה שלדבריו היא העניקה להם כקולקטיב.
בשנים 1993-1992 ערך טריגנו עם 60 מחברים סדרת 4 כרכים על "החברה היהודית לאורך ההיסטוריה" שבה שאף להדגים את ההתמדה, האחדות וההמשכיות של העם היהודי לאורך שלושת אלפים שנה. בשנת 2003 השתתף יחד עם הנוצרי גרגורי באום והמוסלמי סלאח סטטיה בכתיבת הספר "המונותאיזם" שהופיע תחת עריכתו של נעים קטן בקנדה.
טריגנו נמנה עם מבקרי תהליך אוסלו ובו בזמן נאבק רבות נגד הדה-לגיטימיזציה של מדינת ישראל ושל העם היהודי.
פרסים

1993 - פרס לחינוך יהודי אדמונד טנוג'י
2011 -פרס ברנהים למדעים של קרן יהדות צרפת
2013 -"פרס החוצפנים" של העיתון "לה פיגרו" לכבוד פרסום הספר האידאולוגיה הדומיננטית החדשה: הפוסט-מודרניזם.
ספרים > בעריכתו

Le second Israël (ישראל השנייה) ; Les Temps Modernes, n° 394 bis, Mai 1979
Penser Auschwitz (להגות את אושוויץ) ; Pardès n°9-10, 1989
La société juive a travers l'histoire (החברה היהודית לאורך ההיסטוריה) ; (ב-Fayard, 1992-1993), 4 כרכים:
La fabrique du peuple (מפעל העם)
Les liens de l’alliance (קשרי הברית)
Le passage d’Israël (מעבר ישראל)
Le peuple monde (עם-עולם)
L'école de pensée juive de Paris (אסכולת המחשבה הפריזאית) ; (ב-Pardès 23, 1997) L’exclusion des Juifs des pays arabes (הדרת יהודי ארצות ערב) ; (ב-Pardès 33, 2003)
La Cité biblique (הקיריה התנכית), Pardès, 40,2006
Le monde sépharade (העולם הספרדי), בשני כרכים Editions du Seuil (2007
L’Histoire (היסטוריה)
La Civilisation (תרבות)
Noirs et Juifs, mythes et réalités (שחורים ויהודים, מיתוס ומציאות), Pardès (42/2007)
La civilisation du judaïsme (הציוויליזציה של היהדות), L’Eclat, 2012.
La mémoire sépharade (הזיכרון הספרדי) (בשיתוף עם הלן טריגנו) ; In Press, 2000
לקריאה נוספת

ISBN 978900427962-9 Hava Tirosh-Samuelson and Aaron W. Hughes, Jewish Philosophy for the Twenty First Century, Personal reflections brill: Shmuel Trigano, "In search of eternal Israel: back to an intellectual Journey
Jonathan Judaken Jean-Paul Sartre and the Jewish Question:Anti-antisemitism and the Politics of the French Intellectual,University of Nebraska Press 2006,
הערות שוליים

↑  כתב העת בלימודי היהדות "Pardes, Revue européenne d'études juives"
↑  כתב העת "Controverses"
↑  COLLÈGE DES ÉTUDES JUIVES
↑  המכון לחקר האנטישמיות החדשה Observatoire du Monde Juif
↑  , האוניברסיטה העממית ליהדות Université Populaire du Judaïsme
↑  דף הבית של דיאלוגיה
↑  Jonathan Judaken 2006 הערה 126 עמוד 364
1 2  2008 P.Simon-Nahum
↑   קרולינה לנדסמן, "גבולות אושוויץ" סובל ממנת יתר של אנטישמיות, באתר הארץ, 20 בינואר 2017
↑  יואב שורק, ‏סקירת הספר, השילוח, 13, פברואר 2019
↑  דביר שוורץ, ‏סקירת הספר, השילוח, גיליון 1, אוקטובר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269030405171  PLWABN: 9810571486705606  BnF: cb11927090r (data)  GND: 131725025  ICCU: IEIV031596  ISNI: 0000 0001 1580 5037  LCCN: n82138940  NTA: 260292370  SUDOC: 027169340  VIAF: 114323178   WorldCat (עם VIAF): 114323178
גורן (מושב)

| --- | --- |
בכניסה למושב גורןמושב גורן, ולידו היישוב הקהילתי הסמוך גרנות הגליל
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: מעלה יוסף
גובה ממוצע: ‎368 מטר
תאריך ייסוד: 1950
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 428 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 409 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הגליל המערבי מוגדלת) גורן(למפת הגליל המערבי רגילה) גורן(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גורן(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גורן33°03′24″N 35°14′11″E﻿ / ﻿33.0566397118891°N 35.2363499935507°E﻿ / 33.0566397118891; 35.2363499935507  heמפת היישובים של מועצה אזורית מעלה יוסף באדום - גורן בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 2 מתוך 10

מושב גורן, ולידו היישוב הקהילתי הסמוך גרנות הגליל
גורן (גֹּרֶן) הוא מושב באזור הגליל המערבי ליד העיר מעלות תרשיחא השייך למועצה אזורית מעלה יוסף.
היסטוריה

היישוב שראשיתו כפר עבודה הוקם בשנת 1950 על ידי עולים מתימן שנשארו במקום כשנה. לאחר כשנה עברו חלק מהם לנתניה וחלק אחר לאזור ובודדים התפזרו למקומות שונים. חלק משמעותי מהמתיישבים עברו לבית עריף.
במקום התימנים הגיעו לכפר עולים יוצאי צפון אפריקה. הכפר הפך למושב והיום הוא מושב מצליח.
שמו של היישוב הוא שם סמלי, בהוראה שאולה, בעקבות הכתוב בספר מיכה: "כִּי קִבְּצָם כֶּעָמִיר גֹּרְנָה" ובתרגום שם המקום מ"בידר אלכואב" בערבית ל"גורן הכיפות" בעברית. משום תצורת הקרקע הגבנונית במקום.
כפרי עבודה הייתה צורת יישוב לפיה הביאו קבוצות עולים לעבד קרקע ולפתח חורש במקום שנבחר לכך, בדרך כלל באזורי ספר. כעבור מספר חודשים או שנים, בחרו אם להישאר או לעבור למקום אחר.
בראשית שנות החמישים היו כ-21 כפרי עבודה שמרביתם הפכו למושבים ועודם כאלה.
כפרי העבודה הוקמו על ידי המחלקה להתיישבות בסוכנות היהודית, בניהולו של רענן ויץ, על פי תפיסתו של יוסף ויץ (ראש הקרן הקיימת דאז ואביו של רענן) ולוי אשכול (השר הממונה על המחלקה להתיישבות).
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  ענבר שחר, ישובי מעלה יוסף פינה לתפארת על גבול הלבנון, מעריב, 3 בינואר 1988
↑  תימני גורן שבצפון עוברים לבית־עריף, הארץ, 9 באוקטובר 1951
בכפר גורן, הארץ, 16 באוקטובר 1951
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467858305171
נאמנות

ערך זה עוסק בערך מוסרי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
נאמנות היא ערך מוסרי, שבבסיסו דבקות ומסירות לבני אדם ולערכי החברה והתרבות אליהם הם משתייכים. מושאי הנאמנות רבים: אל הזולת הקרוב: בן זוג, ילד, הורה, משפחה, ואל הפחות קרוב: מקום מגורים, קבוצת התייחסות, ארץ, לאום, עבודה, מפלגה, אלוהים וערכים חברתיים. מגוון הנאמנויות הללו עלול ליצור קונפליקט בין הנאמנויות. המילה נאמנות נובעת מהמילה אמון והניגוד לנאמנות הוא הפרת אמון ובגידה.
הגדרה בסיסית

נאמנות קשורה לבני אדם וערכים חברתיים, לרגשות ולפעולות. אפשר להגדיר אותה בשני מובנים שונים זה מזה וכלליים:
נאמנות כערך הקשור באמות מידה מוסריות ביחסי בני אדם לזולת, לחברה, לדעות וערכים. היא נובעת מתוך שיקול דעת ובחירה מכוונת. הבחירה היא לשמור על ערכים קודמים משום שקיימת מחויבות כלפיהם, ומתוך כך נוצר ויתור על ערכים חדשים. זו חייבת להיות בחירה אקטיבית בין חלופות והנעה לפעולה. רק אם יש חלופה מתחרה לערך שבו מחזיקים, ובוחרים להמשיך ולהחזיק בו, יכולים להיחשב נאמנים. יוצא מכך שנאמנות היא לעיתים ויתור על חלופה טובה יותר. בוגד, לעומת זאת, הוא מי שבוחר בחלופה חדשה ולא נשאר צמוד ונאמן לערכים בהם דגל עד כה. והצד הפגוע, הנעזב, אם זה בן-זוג, לאום, מדינה רואה במעשיו בגידה.
נאמנות כרגש מולד וטבעי שפירושו היצמדות לספק הצרכים: נאמנות מתונה את מסגרת ההשתייכות בה שותפים ועמה יש הזדהות. היא מגדירה את הזהות העצמית. "התחושות והדבקות העזות הנלוות לעיתים קרובות לנאמנות מצדיקות טענה כי נאמנות היא רק או בעיקר תחושה או הרגשה – של היקשרות רגשית שעשויה להתבטא במעשים". "האדם הנאמן פועל למען, או נשאר מחויב למושא הנאמנות גם כאשר זה עלול להזיק לו, והוא מוכן לשלם את מחיר הנזק." ביולוגים ופסיכולוגים אבולוציוניים רואים בנאמנות מנגנון הסתגלותי גנטי של היקשרות לאחרים שיש לו ערך הישרדותי (ג'יימס וילסון, Wilson) באופן זה נאמנות אינה קשורה בהכרח למוסר אלא להעדפות הישרדותיות וליחסים, כמו חברות ואינטימיות וקרבה. נאמנות היא מרכיב באהבה ובעלת מנגנונים ביולוגיים והורמונליים המופרשים במצבי היקשרות, בין הורה לילד ובין בני זוג, כמו הורמון האוקסיטוצין, שתורמים ליצירת ההיקשרות בין בני הזוג ובשימור הקשר לאורך הזמן. הנאמנות למשפחה ולמסגרת ההתייחסות שלנו נובעת מאכפתיות ומהתחייבות לתמיכה במי ששייך לנו ואנו שייכים לו, ויש לנו אחריות וקרבה אליו. נאמנות תוחמת את המסגרת שבה אנו מיישמים העדפות מוסר פרטיות, כלומר, ניתן לומר שהיא מבוססת על המצפון האישי, הכולל את התפיסה המוסרית הפרטיקולרית. השייכות היא עניין פסיכולוגי ואינה תלויה בשפוט ערכי, היא אינה חופפת לתפיסה המוסרית שלנו בהכרח. ככל שהנאמנות היא רגש טבעי היא עשויה להיות פסיבית שאינה דורשת פעולה מודעת ושקולה.
נאמנות כמסירות ונכונות להקרבה

כאשר נאמנים למישהו או לערך מסוים, מוכנים להקריב למענו זמן, כסף ואף את החיים. במקרה של קונפליקט בין נאמנויות צריך לבחור בעדיפות הנאמנות הגבוהה יותר, כך מסדרים היררכיה של נאמנויות שלא בהכרח מודעות לגמרי, למשל גיוס לצבא ונאמנות למדינה לעומת נאמנות למשפחה.
דוגמה: משפט ידוע בערבית הוא "אוופא מן אלסמואל" - אין נאמן יותר מסמואל. הסיפור מאחורי האמרה הוא על שמואל בן עדיה, משורר יהודי שחי בערב הסעודית בסביבות שנת 560 לספירה, וקיבל מידי חברו, שהיה משורר ערבי ידוע, אמרוא אל-קייס, פיקדון של כסף לשמור עליו. סמואל סירב למסור את הפיקדון למושל עיראק שחטף את בנו והחזיקו כבן ערובה ולבסוף אף רצח אותו. סמואל לא מסר את הפיקדון, ושמר על נאמנותו לחברו במחיר חיי בנו. הסיפור משמש דוגמה לנאמנות, וכלל לא בוחנים את הנאמנות או הבגידה כלפי הבן שלו ומשפחתו. או הדוגמה הידועה ביותר בעולם היא של אברהם שהיה מוכן להקריב את בנו כדי להצהיר נאמנות לאלוהיו.
אנדרו אולדנקוויסט טוען שנאמנות נובעת בעיקר מנכונות להקרבה עצמית והתנהגות אלטרואיסטית, יותר מאשר מתכתיבים מוסריים. הצטרפות לקהילה ולחייה הפעילים, מתוך תחושת השתיכות לקבוצה, תחושת סולידיות לחבריה ורגש של נאמנות לשניהם, אמנם דורשות ויתורים, אך לדעת אולדנקוויסט הן תורמות לנאמן עצמו תרומה חשובה הרבה יותר מכל ויתור - את בריאותו הנפשית. אולדנקוויסט טען שתחומים קהילתיים מסוימים מוגדרים על ידי נאמנויותינו "כל המוסר הוא מוסר שבטי", שבתוכם עשויים לפעול שיקולי חוסר משוא פנים: "הנאמנויות הרחבות והצרות שלנו מגדירות קהילות מוסריות או תחומים שבהם אנו מוכנים לאוניברסליזציה, כמו שיפוטים מוסריים, יחס שוויוני, והגנה על טובת הכלל."
נאמנות כוללת הרגשת מחויבות. מחויבות היא מעין הסכם של תלות על בסיס סיפוק צרכים בעבר. המחויבות נובעת מהיותנו מודעים לציפיות ולתפקידים שהסביבה הקרובה מטילה עלינו. אם אין מחויבות, הנאמנות אינה רלוונטית. מטרתה של הנאמנות היא אי-פגיעה במחויבויות ובקרובים.
בניגוד לאולדנקוויסט, טוען אלן (Allen) שהנאמנות מפעילה אותנו, וחוסר נאמנות היא הימנעות מפעולה. וכך הנאמנות הופכת לחובה מוסרית ממשית. הנאמנות מבחינתו היא ספוק מה שראוי, גם אם אין התחייבות ממשית. הדרישה המוסרית קודמת לבחירה אישית. האם הכלב בוחר להיות נאמן? הוא שואל, למרות זאת הוא מהווה סמל לנאמנות. גם אם זו מבוססת על תלות רבה בבעליו, האין זו נאמנות לשמה? אלן טוען שהנאמנות היא לקשר ולא לאדם. נאמנים לקשר המחבר אותנו לאחר. ונאמנים לאיש רק דרך הקשר. נאמנים לקשר אהבה ולא לאהוב.
נוצרה מורכבות בהגדרת הנאמנות.
בחירה מוסרית מכוונת ואקטיבית.
רגש טבעי של דבקות בספק הצרכים ובקבוצת התייחסות – פסיבי.
נאמנות טבעית מתוך מסירות אקטיבית.
בחירה פסיבית להישאר עם הערכים תלויי תרבות.
נאמנות עצמית

נאמנות עצמית הוא מושג שמשמש בעיקר לציין את הדבקות בעמדותינו, בערכים ובאמת האישית שלנו כנגד החברה. הפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית עסקה במחויבות, בדאגה ובאחריות של האדם קודם כל כלפי עצמו, כנאמנות לעצמנו, לדבוק בערכים ובדרכים בהם בחרנו.
על פי אלבר קאמי בספרו "האדם המורד", האדם האומר 'לא', מורד בנורמות החברתיות כדי לעצב ולשמר את זהותו העצמית. "בכל מרד מופיעה, יחד עם דחיית הזר הפוגע, דבקות שלמה ומידית של האדם בחלק מסוים של עצמיותו".