תעשיית הקרמיקה בישראל
היסטוריה > שנות ה-70-50

בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה בישראל פריחה של התעשייה הקרמית. ממדיניות הקיצוב שהפעילה ממשלת ישראל בשנים אלו, דרשה מן היבואנים הוצאה של רישיונות ייבוא במטרה לצמצם את הייבוא ולחסוך בהוצאת מטבע חוץ. מדניות זו אפשרה קיום למפעלים הצעירים, לצד המשך ייבוא מוצרים שנתפשו כאיכותיים יותר בעיני הציבור.
בעידן בו נדרשה המדינה לבנייה בסגנון מודרני ובהיקפים גדולים שיענו על הצורך בשיכון העולים הרבים, הוקמו מפעלים רבים במסגרת הסתדרותית או פרטית. אלו ניסו לענות על הביקוש ההולך וגובר למוצרים אלו. הממשלה השקיע בענף זה משאבים רבים באמצעות הלוואות, מכסי מגן ופעולות אחרות שהשפעתם ניכרה במהלך זמן קצר. כתוצאה ממאמצים אלו גדל, בין 1950 ל-1959, מספר הפועלים בתעשייה זו מ-420 ל-1316 ואילו ייבוא המוצרים הקרמיים קטן מסך של כ-3.300.000 ל"י לכ-120.000 ל"י.
מניע נוסף להתפתחות הקרמיקה בארץ היו אפשרויות חדשות להפצתה דרך מגוון של חנויות עירוניות. חנויות הכלבו שפתח "המשביר לצרכן" בשנת 1959 בתל אביב, חיפה ובאר שבע, היוו מודל השלמה ירושלים נפתח המשביר לצרכן, דבר, 2 בספטמבר 1947
אחד מן המאמצים המרכזיים לעידוד התעשייה נעשה במהלך שנות ה-50–60 של המאה באמצעות ה"איגוד למחקר קרמי" בטכניון. המכון עסק בבחינת מרבצי החומרים שהתגלו בנגב בשנים אלו ובהתאמתם לתעשייה. בנוסף, עודד האיגוד הפצת ידע על תהליכי עבודה, באמצעות מומחים שהזמין מחוץ לארץ. גם הממשלה עסקה בפיתוח הענף באמצעות הקמה חברה ממשלתית בשם "חרסית וחול זך בנגב", שעסקה בפיתוח ובשיווק מרבצי המחצבים בנגב. הערכה שפורסמה בשנת 1952 הצביעה על מאגר של 20 אלף טון חרסיות בנגב. במאי 1954, לדוגמה, מכרה החברה 860 טון חרסית לתעשייה המקומית. למרות אלו לא הצליחה המדינה לספק לאורך זמן את כל חומרי הגלם שנדרשו לייצור, והיצרנים השונים נזקקו לייבא של חומרים אלו. בשנת 1954, לדוגמה, 50% מחומרי הגלם ששימוש את מפעל "חרסה" היו חומרי גלם שהופקו בנגב. שאר החומרים כללו פצלת השדה, חרסית וחומרים אחרים שיובאו מחוץ-לארץ. השימוש בחרסית שנחצבה בישראל היה בעייתי. הדבר נבע מחוסר אחידות בייצור ובעיבוד החומר, שגרמו לתקלות בייצור. ראו: צ. בן-דוד, המאבק על הצלחת, חרות, 14 במרץ 1955 כמויות כריית החרסית בשנים 1953–1955, השנים הראשונות בהן נמדדה כריית החרסית על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, מעידה כבר על חוסר רציפות ותוכנית עבודה מסודרת. בשנת 1953 נכרו 5,001 טון, בשנת 1954 נכרו 8381 טון ואילו בשנת 1955 נכרו 6,414 טון.
כלי הקרמיקה המקומיים נתפשו בעיני הציבור כנחותים למוצרים דומים מייבוא הן באיכותם והם בעיצובם. חברי ממפעל "קרנת", למשל, שהוקם בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 כקואופרטיב של ניצולי שואה לאחר מלחמת העולם השנייה, נתקל עם הקמתו בקושי לשיווק של כלי הקרמיקה מתוצרתו בשל היבוא מצ'כוסלובקיה. אחד המענים לבעיה זו נעשה במסגרת מכון הייצוא הישראלי והמכון לפריון העבודה והייצור, שניסו לשלב בין התעשייה הקרמית הצעירה, לבין מעצבים ואומנים ישראלים, מתוך מטרה לקידום הענף והעלאת קרנה של תעשייה זו. אחד הכלים המשמעותיים היה שורה של תחרויות עיצוב, שנועדו להכניס לייצור מוצרים בעלי ערך אמנותי.
עם זאת, המאמץ העיקרי של המפעלים התרכז בייעול הייצור ובתיעושו. בשנת 1953 חנך מפעל "לפיד" כבשן-מנהרה באורך 150 מטר ושהגיע לטמפרטורה של 1300 מעלות צלזיוס. בשנת 1955 עבדו ב"לפיד" כ-100 עובדים. עם זאת, התמודדות עם היבוא ועם התחרות עם "חרסה" גרמה לתפוקה חלקית בלבד של המפעל. בשנת 1957 נרכשה מחצית מבעלות המפעל על ידי "כור", שיצרה מונופול בתחום הייצור הקרמי בארץ. בהדרגה אוחדו קווי היצור של "לפיד" עם אלו של "חרסה". במקביל החלה "כור" גם בייבוא של כלי סניטציה, במטרה לענות על הביקוש לתוצרת חוץ שיובאה על ידי מתחרים שונים.
בשנת 1970 אוחדו מפעל "חסין אש", שייצר לבני בניין, עם מפעל "חרסה" בבאר שבע תחת הנהלה אחת. המפעל המאוחד כלל כ-340 עובדים שייצרו מוצרים בכ-11 מיליון ל"י. היה זה חלק מתהליך ייעול שעשתה חברת כור בכלל מפעליה וכלל איחוד מפעליה השונים תחת חברות-בת על פי תחומי העיסוק. בסוף שנת 1970 הוקמה "כור קרמיקה וזכוכית בע"מ".
תחום קרמי נוסף שפותח בתקופה זו היה ייצור אריחי קיר לחיפוי. בית החרושת "ברבור" שהוקם בשנת 1953, ייצר אריחי קיר מקרמיקה והעסיק כ-100. תוצרתו הראשונה של המפעל הייתה באיכות גרועה והוא סבל מתחרות עם ייבוא מאירופה. אלו הביאו לסגירתו בשנת 1962 הוא נרכש ונפתח מחדש בשנת 1963 על ידי אברהם קריניצי, ש. בצרי ו-א. סבידסקי, שהיה בעל מפעל קרמיקה אחר, עד שנרכש אף הוא על ידי "כור".
מפעל קדר היה שרוי במשך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 בקשיים כלכליים, שהביאו למחסור בהשקעות בתשתית מודרנית לייצור.
בשנת 1952 ייצר מפעל "נעמן" כמיליון צלחות לשנה. ראו: סכנת שיתוק לתעשייה הישראלית, על המשמר, 29 באוקטובר 1952
חרסה התקין 2 תנורים באורך של 34 מ' (כ"א)
בשנת 1955 הקימה מחלקה לקרמיקה שימושית ומחלקה לייצור אריחים.
התוצרת המקומית עשתה שימוש בעיקר ב"אדמית" - חומר הנשרף בטמפרטורה נמוכה יחסית של עד 1050 מעלות צלזיוס. מגמות של תיעוש והשקעות בקווי יצור איפשר לעשות שימוש ב"אבנית", הנשרפת בטמפרטורה גבוהה יותר של עד 1300 מעלות צלזיוס.
"פלקרמיק" העסיק בשנת 1957 70 עובדים ומחזורו השנתי היה כ-500 אלף ל"י.
כבר מראשית הקמתה התמודדה תעשיית הקרמיקה עם הייבוא. "קדר", לדוגמה, פנתה בשנת 1938 לממשלת המנדט הבריטי בבקשה להטיל מכסים על תוצרת קרמית המיובאת, במטרה לשמור על המפעלים המקומיים.
בשנת 1942 הוצא צו תועלת ל"קדר" ולצבי ויצחק המר (ביח״ר א״י לתעשיית קרמיקה) ראו: צו הגנה (סחורות תועלת), תוספת מס׳ 2 לעיתון הרשמי, גיליון מס' 1329 מיום 13 במרץ 1944, עמ' 293
חוץ מן הירודה בייצור בשנת 1967 - שנת תקופת ה-"המתנה" ו-"מלחמת ששת הימים" - שמר המשק הישראלי על קצב ייצור יציב של מוצרי קרמיקה. בין היתר יוצרו בממוצע כ-30,800 אריחי קרמיקה מזוגגים וכ-37,400 כיורי מטבח ו-88,000 אסלות.