stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרכז הכרמל
שלהי מלחמת העולם הראשונה והכיבוש הבריטי

בשלהי מלחמת העולם הראשונה החלו הגרמנים להרגיש שהאדמה נשמטת מתחת לרגליהם, והם החלו למכור את אדמותיהם על הכרמל.
משפחת קלר (יורשיו של פריץ ואחיו) החלה למכור את אדמותיה. בתחילה ניסו למכור את המגרשים לפרידריך בירינג (מיסיונר שוודי פרוטסטנטי) ואלכס אנגלהרדט שתכננו לקנות את שלוחת בתי הזיקוק בשדרות הצבי של היום ולבנות במקום כפר נופש. בירינג כבר הביא צריפים שוודיים שיהוו את מגורי כפר הנופש, אך המלחמה תפסה אותו לפני שהשלים את תוכניתו. בתכנונם היה לבנות גם רכבל (תוכנית הרכבל לא הייתה חדשה לחיפה והוצגה גם בספרו של הרצל "אלטנוילנד" ובתכנונים מאוחרים יותר של פטריק גדס וריכרד קאופמן). במהלך המלחמה גורשו השניים וככל הנראה הופסקו התשלומים על הקרקע. הפסקה זאת גרמה למוכרי הקרקע לראות בכך הפרת ההסכם.
אפ"ק והכשרת היישוב, באמצעות יחיאל ויצמן, יהודה גרזובסקי וארתור רופין החלו בקניית השטחים במאמץ בין-לאומי והצליחו לבסוף לקנות את רוב שטחי קלר, אונגר (אחד מעשירי המושבה הגרמנית שביתו נמצא ברחוב יפו ושנרצח על רקע סכסוכי קרקעות על ידי תושב טירה) ויונג. כאן הופיע לראשונה השם "כרמל מרכזי" כשם שמייצג את האדמות הללו. מקור המימון היהודי היה ביתרות מזומנים שנשארו בסניף החיפאי של בנק אנגלו-פלשתינה שנותק מסניפיו האחרים בדרום הארץ ועל מנת שהכסף לא יאבד את ערכו השתמשו בו לרכישת קרקעות על הכרמל.
רכישות נוספות בוצעו על ידי משפחת גבריאלוביץ ויצחק לייב גולדברג שקנה את ביתה של פון באנוורט. גולדברג הרס את הבית המקורי ובנה תחתיו בית חדש ושמו "בית רחל". בית זה עמד שנים שומם ונהרס בשנות ה-90‏. על שמו של גולדברג נקרא רחוב שדרות יצחק הניצב לרחוב קלר ובו בתים רבים שנבנו על ידי היהודים קוני המגרשים. בבניין ליד בית רחל נפתח ב-1934 "קפה פרנק". במלחמת העולם השנייה נסגר בית הקפה ובמקומו נפתח בית קפה ומועדון ריקודים בשם "טברנה".
על פי התוכנית של צבא בריטניה, אמור היה הגדוד ההודי של חטיבה 15 של צבא הוד מלכותו, לכבוש את התותחים הגרמניים (שנמצאו באזור הכניסה לגנים הבהאים של היום) מכיוון נשר של היום לאורך ה"דרך העליונה" עד כרמלהיים. העלייה הקשה נתנה אותותיה בסוסים ורק 15 מהם הבקיעו את המערך הגרמני על הכרמל. הבריטים נתקלו בהתנגדות באזור כיכר הקיסר.
ימי המנדט > הבאת המים לשכונה

ההתיישבות בשכונה חייבה הבאת מים לתושבים. לחלק מן הבתים היו בורות מים, אך מספרם היה מועט. מושלי, עובד הרכבת, הכיר את הספקת המים לתחנה הראשית ממעיין שיח. בתחילה תכנן למשוך מצינור זה אל בריכת אגירה שניצבה במרומי ההר. מאוחר יותר הוקמה האגודה ההדדית להספקת מים, והוקם ועד ששיתף בתוכו ניצים כגברת ניוטון וספקטור, שכן בעיית המים הייתה משותפת לכולם. ב-1937 הקים מושלי מערכת שאיבת מים מנחל שיח למרומי הכרמל, אל מגדל מים שניצב כיום בכיכר היינריך היינה אותו תכננו יוחנן רטנר ועמנואל ילן (וילנסקי). כמו בהדר הכרמל גם כאן שימשו המים "שוט" בידי ועד השכונה על מנת לכפות על התושבים לשלם את מסי הוועד ובכלל זה את "הגרוש הנוסף", ששימש לפיתוח השכונה. בהמשך, בשנות ה-40, היווה עניין הבאת המים לשכונה על ידי מקורות מוקד לסכסוך בין האגודה לוועד הדר הכרמל. לבסוף הוחלט שוועד הדר הכרמל יסכים להזרמת מים מצינור בעמק זבולון, שהיה בבעלות מפעל המים של הדר הכרמל, וגבול הרשויות יהיה ברחוב יפה נוף.
ימי המנדט > שירותי כיבוי האש

שירות כיבוי אש החל לפעול באזור מגדל המים של השכונה כרמליה בכיכר היינריך היינה. השירות התבסס על מתנדבים, חברי ההגנה, שהורשו לשאת נשק על ידי השלטונות הבריטיים. כתוצאה מהרשאה זאת גדל באופן ניכר מספר ה"מתנדבים", ביניהן נשים, לשירות. התחנה (והמתנדבים שבה) שהייתה כפופה לתחנה ברחוב פבזנר, היוותה גורם חשוב בקרב על חיפה ב-1948. התחנה נסגרה בשנות ה-50, ונפתחה מאוחר יותר על ידי כבאים בשכר חלק משירותי הכבאות וההצלה לישראל.
ימי המנדט > התיישבות חסידות גור

בשנים אלו החלה התיישבות עליית חסידות גור בחיפה. חסידים אלו שלא רצו כל מגע עם הגופים הציוניים החלו להתיישב גם בכרמל המרכזי. חלקם עסקו במלונאות, כמשפחת סגל על סעיפיה השונים (באחד מבתיה, מלון לובה סגל, נוסד לימים בית החולים "מולדה"). חלק אחר ניסה את כוחו בתחבורה ציבורית ובמסחר. משפחת שוירץ, אף היא מן המשפחות החסידיות הראשונות על הכרמל, ניסתה אף היא לפתוח במקום בית מלון, ופתחה את בית הכנסת הראשון בשכונה (שדרות הנשיא 67 כיום). בבתיהם של החסידים הראשונים על הכרמל, התאכסנו באותן שנים האדמו"ר מגור בביקורו בארץ ישראל, והרב אברהם יצחק הכהן קוק. ההיאחזות בכרמל המרכזי של חסידות גור כשלה אמנם, אך מקצת מיורשיה עדיין מתגוררים במתחמים ההיסטוריים של המשפחה בכרמל, כיום אין קהילה חסידית בשכונה אך בית הכנסת עודנו פועל ותוסס.
ימי המנדט > פינוי ילדי הקיבוצים במלחמת העצמאות

במסגרת פינוי כ-4,000 ילדים מקיבוצי ספר (כמו מאזור עמק הירדן וכדומה) לחיפה בימי מלחמת העצמאות, השתמש ועד הקהילה בחיפה גם בבתים ציבוריים בכרמל מרכזי לאכלוס הילדים ומלוויהם. ילדי קיבוץ שער הגולן פונו למלון זלצמן, ילדי אילון פונו לבית ניוטון וילדי מעגן פונו לפנסיון וולשטיין.
לאחר קום המדינה

לאחר קום המדינה הפך אזור מרכז הכרמל לאזור מגורים יוקרתי, שבמרכזו מרכז קניות ועסקים שכונתי הכולל בתי קפה רבים בסגנון מרכז אירופאי.
לאחר קום המדינה > מלונות

בשנות ה-50 חלה אמנם האטה בפיתוח הפעילות המלונאית על הכרמל, אך מספר רב של פנסיונים ומלונות עדיין היו קיימים. אף על פי כן נבנה באותה עת ברחוב יפה נוף מלון "דביר" (לימים מלון "גני דן"), על בסיס מלון "פנורמה" הוותיק. במלון פועל מרכז להכשרה מקצועית בתחום המלונאות וההסעדה. מוסד חינוכי זה הופעל בעבר תחת חסות משרד העבודה והרווחה, עד שב-2002 הועבר לניהולה המלא של רשת מלונות דן.
את הקמתו של מלון דן כרמל ליווה ויכוח בשאלה האם ניתן לשבור את מראה קו הרכס, אולם זה נחנך לבסוף במרץ 1963. את המלון ומסעדת הרונדו שבו תכנן האדריכל שמואל רוזוב (אשר תכנן גם את בית רוטנברג ואת "בריכת האיילה" הסמוכה, והיה ממתכנני תוכנית המתאר של העיר בשנות ה-60). "שבירת הרכס" המשיכה עם בנייתו של מלון "נוף".
בשנות ה-70 הוקם בית ההארחה "בית שלום". פנסיון זה הוקם על ידי מיסיונרים משווייץ בראשות וים מלגו (Wim Malgo), שמאמינים שחזרת היהודים והקמת מדינת ישראל היא סמל ברור לחזרת ישו. הקבוצה ייעדה אותו במקור לשימוש צליינים אשר יבקרו בארץ ישראל ויראו את תחיית ישראל.
בקיץ 1986 נחנך מלון דן פנורמה. המלון, אשר תוכנן על ידי שלמה גלעד, הוא חלק ממגדלי פנורמה, הבנויים מעל מרכז הקניות "מרכז פנורמה". ברחוב יפה נוף נבנה מלון מיראבל פלאזה (גם הוא מרשת "דן"). בית משפחת שניידר היה בשנת 2016 למלון "כרמלה".
בפברואר 2009 נחנך מלון-הבוטיק "וילה כרמל" בבניין אשר בו שכן בשנות ה-40 המלון "ורד הכרמל".
לאחר קום המדינה > גנים

בשנות ה-50 תוכננו גם גנים נוספים (כדוגמת הגן ברחוב יפה נוף ב-1951 וגן שמואל כהן בכיכר המגדל ב-1950), והרחבת הקיימים כדוגמת גן האם.
בגן האם, שגודלו היה 400 דונם, עלתה שוב תוכנית הפוניקולר, אך שוב לא צלחה. הגן שולב עם גן החיות ונבנתה בו במה אקוסטית שמשמשת להופעות חיות (בעיקר בתקופת הקיץ). שמו של הגן ניתן לו על ידי אבא חושי כחלק מתפיסת עולמו שדגלה בסולידריות חברתית ומיקומה של האם במשפחה. בתחילה הותקנו משאבות ובריכה קטנה על מנת להזרים מים לנחל לוטם, אך לאחר זמן מה הופסקה פעילות המשאבות, מחמת חיסכון במים, והמבנה נשאר בשיממנו עד היום. בתקופת אריה גוראל, נבנתה במקום שדרת בתי קפה, שהרסה, לדעת חלק מהתושבים, את יופיו של הגן.
לאחר קום המדינה > מוזיאונים

עיריית חיפה, בראשות אבא חושי, רכשה את ביתו של פרדריק קיש בשדרות הנשיא 89 (הוא עצמו התגורר בבית בין השנים 1934–1939) והקימה את מוזיאון טיקוטין ב-1959 במתחם.
מאנה כ"ץ קיבל מהעירייה את הבית ברחוב יפה נוף 89, על מנת שישמש כסדנתו, ובתנאי שלאחר מותו יוענק עזבונו לטובת עיריית חיפה. כ"ץ התגורר בבית בשנותיו האחרונות (1958–1962).
במסגרת המכון הביולוגי על שם פנחס כהן הוקם, בפברואר 1962, המוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס. המוזיאון הוקם כמוזיאון עירוני. במוזיאון מוצגים ממצאים ארכאולוגיים פרה-היסטוריים מחפירות בכרמל, בעיקר מנחל אורן ומערת כבארה, וממצאים מחפירות תת-ימיות כמו הכפר הנאוליתי בעתלית-ים.
בשנת 2012 נפתח מוזיאון מוניו גיתאי וינרויב לאדריכלות בסטודיו שבו גר וגם עבד האדריכל פרופ' מוניו גיתאי-ויינרויב בשדרות הנשיא 135, סמוך לסינמטק.
לאחר קום המדינה > מבנים נוספים

ב-31 במאי 1949 נפתח, בסמוך לבית חולים בלומנטל, בית החולים אלישע ביזמת ד"ר הירשוביץ (ממייסדי בית חולים אסותא בתל אביב) ובתכנונו של זאב רכטר. מקומו הנוכחי וכן של בית ספר חוגים הסמוך לו (שהוקם בתחילה בהדר) הם בהתאם לתוכניות קאופמן ל"שטח ציבורי". חצי מבעליו של בית החולים היו רופאיו ושאר המימון הגיע מאחיו של הירשוביץ.
ב-1952 הוקם גן החיות הלימודי חיפה.
ליד גן האם נפתחה בסוף שנות ה-50 התחנה העליונה של הכרמלית. כך, בוצעה לבסוף תוכנית הרכבל שיוביל נוסעים מהדר הכרמל אל הכרמל המרכזי, כפי שחזו מתכנני השכונה.
"כרמל" המרכז הבין-לאומי להכשרה ע"ש גולדה מאיר (ברחוב פינסקי 12) הוקם ב-1961. מכון זה, שהוקם על ידי מש"ב (המרכז לשיתוף בינ"ל במשרד החוץ), שם לו למטרה להכשיר נשים (בעיקר ממדינות מתפתחות), לתפקידי מנהיגות וחינוך. המרכז שוכן בבניין ששימש כמלון "ארמון הכרמל" (ראו לעיל בתי המלון היהודים בתקופת המנדט) שנבנה ב-1934–1935 ותוכנן על ידי בנימין אוראל-זוהר.
יוסף מילר, מהנדס בן למשפחת אנשי עסקים ויו"ר התאחדות בעלי המלאכה, קבע את ביתו בתחילת רחוב שושנת הכרמל. הבית תוכנן כשאר הבתים בשכונת מושלי על עמודים. מילר היה חבר מועדון רוטרי חיפה, לאחר מותו הוריש מילר את ביתו למועדון רוטרי חיפה וציווה אותו כמרכז לחינוך נוער. בצוואתו ביקש, גם, שאשת המשק של הבית תישאר להתגורר בבית עד ליום מותה. כך הוקם "בית מילר", הקיים עד היום. בית מילר מופעל על ידי אגף התרבות בעיריית חיפה ומועדון רוטרי חיפה, בבית פועלת מכללת ניו מדיה לצעירים ונוער, אולפן רדיו וטלוויזיה, מוזיאון רוטרי ומשרדי מועדון רוטרי חיפה.
במרכז הכרמל הוקם ב-1974 מתחם אודיטוריום חיפה (במסגרת מרכז ברוך ורות רפפורט לתרבות ואמנות) וב-1975 הוקם במתחם סינמטק חיפה.
לאחר קום המדינה > טיילת לואי

ב-1992 הוקמה ברחוב יפה נוף טיילת שגבולותיה הם מלון נוף ואנדרטת הקיסר. הטיילת נתרמה על ידי פול ומאי גולדשמידט, תושבי חיפה שעלו מדרום אפריקה, לזכר בנם לואי (אריאל) שנהרג בתאונת דרכים. פול גולדשמידט היה הקבלן הראשי של הגנים הבהאיים והטיילת שולבה ככניסה לגנים. אורכה של הטיילת כ-400 מטרים ונכללים בה גן "יפה נוף" ו"בריכת האיילה והעופר". לימים תרמה משפחת גולדשמידט לשיפוץ גן החיות ובכלל זה קרוניות חשמליות שהפכו את הגן לזמין גם לאנשים עם מוגבלויות. כהוקרה גם גן החיות נקרא על שמו של לואי גולדשמידט. בקצה הטיילת הוקמה אנדרטה לזכר אסון המסוקים (בין בית מיינץ לבין מגדלי פנורמה).
סוף המאה ה-20 ועד היום

בסוף המאה ה-20, תכננה העירייה לשנות את אופיו של מרכז הכרמל. כחלק משינוי אופיו של האזור הוקמו לאורך ציר שדרות מוריה בתי קפה רבים ומסעדות, ואזור מרכז הכרמל הפך לאזור בילויים. באזור מרכז הכרמל נערך מדי שנה פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה. בעקבות השינויים באזור, הוקם פורום כרמל שמטרתו לשמור על זכויות התושבים.
סוף המאה ה-20 ועד היום > תחבורה

מרכז הכרמל נהנה מתחבורה ציבורית זמינה בכל ימות השבוע, לכל רחבי העיר חיפה. תחילת התחבורה הציבורית הסדירה במרכז הכרמל החלה עם קו 4 שתחנותיו היו ליד מלון הרצליה ובכיכר חמרה (היא כיכר פריז כיום). בשנות ה-60 נסלל רחוב האסיף/ביכורים שאפשר לאלו הרוצים לנסוע מהדר הכרמל לאחוזת שמואל לעקוף את מרכז הכרמל. עד סלילת דרך פרויד/וינשל/פלימן בשנות ה-80 היה מרכז הכרמל ציר תנועה יחיד לאלו שרצו לנסוע מחוף הכרמל לכרמל (וחזרה). עובדה זו גרמה לעומס תחבורה רב שהוקל לאחר פתיחת ציר פרויד. במרכז הכרמל עוברים קווי אוטובוס רבים, אשר מגיעים לכל שכונות חיפה, גם בשבתות וחגים. נעשו שינויים מינוריים במסלולי האוטובוסים כך שחלקם כבר לא עוברים דרך מרכז הכרמל, אולם גם שינוי זה לא פתר את בעיית העומס. הכרמלית, שפועלת במקום, מסיעה אלפי אנשים ביום אל העיר התחתית ופותרת רבות מבעיות הפקקים באזור.
סוף המאה ה-20 ועד היום > חינוך

במרכז הכרמל מספר גני ילדים, בית הספר היסודי על שם דוד ילין, כיתות היסוד וחטיבת הביניים של בית הספר הריאלי, חטיבת הביניים ובית ספר התיכון חוגים (שהחל את פעילותו בראשות אלן ויאיר כ"ץ בהדר הכרמל), וחטיבת הביניים ובית הספר התיכון "עירוני ה'". כן פועל בכרמל המרכזי בית ספר למלונאות המסונף לרשת מלונות דן.
בית הספר התיכון היחיד שפעל במרכז הכרמל והשכונות הגובלות בו עד 1963 היה בית הספר "חוגים", ובסמוך לשכונה פעל בית הספר ויצו לאומנויות. באותה שנה נפתח בית הספר "עירוני ה'", בשנות ה-80 נפתח בית ספר מקצועי במתחם עירוני ה', בית ספר שהתפתח ל"אורט אסיף", העביר את משכנו אל מול בית ספר ויצו ושינה את שמו ל"אורט חנה סנש-חיפה". בית ספר ויצו לאמנויות ולעיצוב עצמו שולב במערך בית הספר השש שנתי לאמנות רעות.
בשנים 1993–2007, פעל בבית רוטנברג בית ספר תיכון דתי לבנים. בית ספר זה החל את דרכו כחלק מרשת אמי"ת, ובשנותיו האחרונות נפרד מהרשת ועבר לחסותו של הפילנתרופ השווייצרי ברנקו וייס במסגרת מכון ברנקו וייס.
סוף המאה ה-20 ועד היום > תרבות ופנאי

מרכז הכרמל הוא מרכז לתרבות ולפנאי. מצעד הגאווה, פסטיבל העצמאות, פסטיבל הסרטים ואירועים נוספים מתרחשים במרכז הכרמל ומושכים אליו תיירים רבים. גן החיות, טיילת לואי וחנויות המסחר הם חלק נוסף ממרכז הכרמל.
סוף המאה ה-20 ועד היום > תרבות ופנאי > תיאטרון

במתחם בית הכט הוקם תיאטרון סטודיו בשנת 2007 המעלה הצגות מקוריות, ושל תיאטרון הטכניון, תיאטרוני פרינג' אחרים בחיפה והצגות מיובאות מתל אביב. התיאטרון מארח את פסטיבל ACT2 (פסטיבל אקט2); פסטיבל לתיאטרון מקורי ותחרותי, ובו משתתפים רק שני שחקנים על הבימה.
סוף המאה ה-20 ועד היום > תרבות ופנאי > מופעים וסרטים

בתי הקולנוע "אורלי" ו"שביט" נסגרו, אולם באודיטוריום ובסינמטק חיפה מתקיימים אירועי תרבות, מופעים והקרנות סרטים. במתחם מתקיים מדי שנה, מאז שנות ה-80, פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
מדי פעם מתקיימים מופעים בקונכייה האקוסטית של גן האם, בעיקר בחגי ישראל ובחופשת הקיץ.
סוף המאה ה-20 ועד היום > תרבות ופנאי > מוזיאונים

חלק ממוזיאוני חיפה שוכנים במרכז הכרמל:
המוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס נמצא בגן החיות הלימודי חיפה בסמוך לגן האם.
מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בשדרות הנשיא.
מוזיאון מאנה-כץ ברחוב יפה נוף (סגור זמנית).
מוזיאון מוניו גיתאי וינרויב לאדריכלות בשדרות הנשיא.
סוף המאה ה-20 ועד היום > תרבות ופנאי > מסעדות, בתי קפה וקונדיטוריות

במרכז הכרמל כמעט מראשיתו היו מספר רב של בתי קפה, קונדיטוריות ומסעדות ששימשו מרכז בילוי לאוכלוסיית המקום ולכאלו שהגיעו למרכז הכרמל לצורך בילוי. כמקובל בענף יש תחלופה גבוהה של בעלויות ונוספו מקומות בהם נמכר מזון מהיר.
סוף המאה ה-20 ועד היום > תרבות ופנאי > גנים ציבוריים

במרכז הכרמל יש מספר גנים ציבוריים לרווחת התושבים:
גן האם, לידו גם גן החיות, ממנו יוצא נחל לוטם.
גן מניה שוחט על שם מניה שוחט, בין האודיטוריום למתחם אורנים.
גן אלנבי.
סוף המאה ה-20 ועד היום > תרבות ופנאי > ספורט

בריכת השחייה של מכבי, חדר הכושר והמתחם הצמוד לה מהווים מוקד לפעילות ספורט. בנוסף לפעילויות ספורט אשר מקודמות על ידי העירייה בגן האם.
סוף המאה ה-20 ועד היום > תרבות ופנאי > בתי כנסת

מספר בתי כנסת הפתוחים כל ימות השבוע עומדים לרשות הציבור בכרמל המרכזי, בית הכנסת המרכזי של השכונה, הוקם ב-1957 בתכנון האדריכל ישראל קומט ונמצא ברחוב דרך הים. בית הכנסת שוירץ (הראשון בשכונה – ראו התיישבות חסידות גור) עדיין פועל בשכונה. בנוסף, נפתחים בשבתות ומועדי ישראל בתי כנסת בבתי המלון הגדולים.
בשכונת כרמלהיים נמצא בית הכנסת "אבות ובנים" אשר נפגע מרקטה ששיגר ארגון הטרור חזבאללה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
סוף המאה ה-20 ועד היום > תרבות ופנאי > מועדונים ודיסקוטקים

ברחוב יפה נוף 120, בבנין בו התגוררה ליידי דאונס, גיסתו של אלנבי, פעל במשך שנים רבות דיסקוטק בשם "מועדון 120" ולצידו "בית תה".
ברחוב התשבי 130 (בית הכומר שניידר) פתח רפי שאולי מועדון חברים בשם "המועדון" שנסגר כעבור מספר שנים. 
בשדרות הנשיא 124 נפתחו ונסגרו מספר מועדונים ובמרתף המבנה פעל הבאולינג הראשון בצפון הארץ. מ-2007 פועל במקום מועדון ה"ביט", המקיים מופעי מוזיקה ובידור רבים, "במה פתוחה" לאמנים מקומיים, ודיסקוטק לצעירים.
אן נוויל

אן נוויל (באנגלית: Anne Neville; ‏11 ביוני 1456 - 16 במרץ 1485) הייתה מלכת אנגליה, רעייתו של ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה.
ילדותה

אן נוויל נולדה ב-11 ביוני 1456 בטירת ווריק, שבמרכז אנגליה, הבת הצעירה מתוך שתיים של ריצ'רד נוויל, הרוזן מווריק ורעייתו אן דה בושמפ. ריצ'רד נוויל היה באותה התקופה בעל האדמות העשיר והמשפיע ביותר בכל ממלכת אנגליה. הוא היה דמות מרכזית במלחמות השושנים והיה אחראי לעלייתו של המלך אדוארד הרביעי לשלטון בשנת 1461. אן בילתה את רוב ילדותה בטירת מידלהאם שבצפון יורקשייר יחד עם אחותה הבכורה, איזבל ושם הכירה את בניו הצעירים של ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, נינו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה, ביניהם בעלה לעתיד, ריצ'רד.
נסיכת ויילס

כשהייתה בת 14 התארסה אן, במצוות אביה, לאדוארד, נסיך ויילס, בנו ויורשו המיועד של הנרי השישי, מלך אנגליה המודח. למרות שאביה תמך במהלך המלחמה בבית יורק ועזר לאדוארד הרביעי לתפוס את הכתר הוא היה מאוכזב מכך שלא קיבל תמורה מספקת לתמיכתו ולכן עבר לצדם של בית לנקסטר והפך לבן בריתה של מרגרט מאנז'ו, רעייתו של הנרי השישי. מרגרט הסכימה לאירוסי בנה לאן נוויל למרות שפקפקה במניעיו של ריצ'רד נוויל שחיתן לפני כן את בתו הבכורה, איזבל, לאחיו של המלך המכהן, אדוארד הרביעי.
אן והנסיך אדוארד התארסו רשמית בטירת אמבואז שבצרפת ונישאו ב-13 בדצמבר 1470 בקתדרלת אנז'ה. לאחר החתונה שלחה המלכה מרגרט את נוויל לאנגליה כדי שיסייע להשיב את בעלה, הנרי השישי, לכס המלוכה. רוזן ווריק הצליח במשימה זו אך נהרג בקרב בארנט (אנ') מספר חודשים לאחר מכן על ידי כוחותיו של אדוארד הרביעי. עם הנרי השישי בשלטון יכלו אן, בעלה יורש העצר וחמותה המלכה לשוב בבטחה לאנגליה.
דוכסית גלוסטר

ב-4 במאי 1471 נהרג הנסיך אדוארד בן ה-17 בקרב טיוקסברי (אנ') ואן וחמותה מרגרט נשבו ונלקחו לביתו של ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס, אחיו של אדוארד הרביעי. דוכס קלרנס, שהיה נשוי לאחותה של אן, איזבל, ושאף לרשת את כל עושרה של משפחת נוויל, החזיק בגיסתו כאסירה. אולם אחיו הצעיר, ריצ'רד, דוכס גלוסטר, שביקש להנשא לאן כדי לקחת לעצמו חצי מהירושה של נוויל, לקח את אן מביתו של אחיו והביא אותה למקלט בכנסייה. דוכס קלרנס הוצא להורג מספר שנים מאוחר יותר באשמת בגידה באחיו המלך.
אן וריצ'רד נישאו ב-12 ביולי 1472 במנזר ווסטמינסטר ללא אישור האפיפיור ועברו להתגורר בטירת מידלהאם (אנ'), שם בילו יחד זמן רב בילדותם. ריצ'רד מונה למושל צפון אנגליה על ידי אחיו, המלך אדוארד. לזוג נולד בן אחד, אדוארד, שמת בגיל 11.
מלכת אנגליה

ב-9 באפריל 1483 מת המלך אדוארד הרביעי וריצ'רד מונה כעוצר בשמו של אחיינו הקטין, אדוארד החמישי. חודש וחצי לאחר מכן הכריז הפרלמנט לבקשתו של ריצ'רד כי אדוארד ואחיו היו ילדים לא חוקיים תחת הטענה שאדוארד הרביעי היה מאורס לאלינור טאלבוט כשנישא לאימם של הנסיכים, אליזבת וודוויל. אדוארד החמישי ואחיו הצעיר, ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק, נלקחו למצודת לונדון ולא נראו שוב (יש הטוענים כי דודם ריצ'רד ציווה על מותם). ריצ'רד ירש את הכתר כריצ'רד השלישי, מלך אנגליה ואן הוכתרה כמלכת אנגליה. בנם אדוארד קיבל את התואר נסיך ויילס השמור ליורש העצר אולם מת שנה לאחר מכן. אן, שהייתה שבורת לב ממותו של בנה היחיד, אימצה את בנה של אחותה המתה, אדוארד, והמלך ריצ'רד אף הכריז עליו כיורשו.
שייקספיר, במחזהו "ריצ'רד השלישי" מציג את אן נוויל כמתאבלת על מות הנרי השישי ואדוארד, ארוסה. היא וריצ'רד מנהלים דו-קרב מילולי, שבסופו של דבר מציע ריצ'רד לאן להתחתן עימו. במחזה ריצ'רד מורה להפיץ שמועה שאן חולה וגוססת, על מנת להרוג אותה בחשאי, וזאת כדי לחזר אחר אליזבת' וודוויל כדי להבטיח את מלוכתו.
מותה

המלכה אן מתה ב-16 במרץ 1485 בארמון ווסטמינסטר בגיל 28. באותה התקופה היו שמועות בממלכה כי לאחר מותו של נסיך ויילס תכנן המלך ריצ'רד להתגרש מאשתו כדי להינשא לאחייניתו, אליזבת מיורק, ולכן הרעיל את אן. אולם אין שום הוכחות לכך והמלכה מתה ככל הנראה ממחלת השחפת.
הערות שוליים

↑  אן נוויל באתר www.englishmonarchs.co.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007457929005171  PLWABN: 9810609942005606  BIBSYS: 6008355  GND: 131589725  ISNI: 0000 0000 2102 7676  LCCN: n50051925  NKC: xx0185016  NLG: 94677  NTA: 290151759  SUDOC: 13304923X  VIAF: 35592992   WorldCat (עם VIAF): 35592992
כלכלת אפריקה

| --- | --- |
כלכלת אפריקה

אוכלוסייה: 1,000,000,000 נפש (2009)
שטח: 30,244,050 קמ"ר (2009)
מס' מדינות: 54 (2010)
סטטיסטיקה
תוצר מקומי גולמי: 2.2 טריליון דולר (2009)
גידול בתמ"ג: 5.16% (2004-2006)
תמ"ג לנפש: 1968 דולר (2009)
אוכלוסייה המשתכרת בפחות מדולר אחד ליום: 36.2% (2003)
חוב חיצוני כאחוז מהתמ"ג: 60.7% (1998), 25.5% (2007)
סיוע חוץ כאחוז מהתמ"ג: 3.2% (2001)
השוואה בין מדינית
תמ"ג גבוה: דרום אפריקה 524 מיליארד דולר (25 בעולם),  ניגריה 377 מיליארד דולר (31 בעולם), אלג'יריה 251 מיליארד דולר (48 בעולם)
תמ"ג נמוך: סאו טומה ופרינסיפה 311 מיליון דולר (211 בעולם),  קומורו 800 מיליון דולר (204 בעולם), סהרה המערבית 900 מיליון דולר (201 בעולם)
תמ"ג לנפש גבוה: סיישל 23,019 דולר (55 בעולם),  מאוריציוס 13,853 דולר (83 בעולם), בוטסואנה 13,794 דולר (84 בעולם)
תמ"ג לנפש נמוך: קונגו הדמוקרטית 322 דולר (226 בעולם),  בורונדי 333 דולר (225 בעולם), ליבריה 447 דולר (224 בעולם)
כלכלת אפריקה מבוססת בעיקר על חקלאות ובאופן מועט יותר גם על תעשייה וכרייה וקידוח. השקעות, בנקאות, תקשורת וטכנולוגיות מידע, לא מפותחות דיין. נכון לשנת 2011, יש באפריקה כ-1,000,000,000 נפש החיים ב-54 מדינות שונות. אפריקה היא הענייה ביבשות העולם מכל בחינה. עם זאת, אזורים שונים ביבשת (כגון אפריקה הדרומית ומפרץ גינאה), חוו התפתחות כלכלית מהירה ומרשימה במהלך השנים האחרונות. מתוך 187 מדינות הנסקרת בדו"ח של האו"ם על מדד הפיתוח האנושי 2011, 30 המדינות בתחתית הרשימה, כולן אפריקניות, מלבד שלוש. כל זה, נובע במידה רבה מההיסטוריה הסוערת שלה. היסטוריה זו הייתה כרוכה בחוסר יציבות נרחב לצד סכסוכים ומלחמות בקנה מידה נרחב אף הם; ולזה, יש להוסיף את רמת השחיתות הגבוהה.
היסטוריה > העת העתיקה וימי הביניים

מצרים העתיקה הייתה אחת הציוויליזציות המתקדמות המשגשגת ביותר בעולם העתיק. היא החלה את קיומה בסביבות 3150 לפנה"ס, עם איחוד פוליטי של מצרים עילית ומצרים תחתית תחת שלטונו פרעה הראשון. נמל אלכסנדריה, שנוסד על ידי אלכסנדר מוקדון בשנת 334 לפנה"ס, היה מרכז חשוב לסחר בינלאומי בים התיכון במשך מאות שנים. עד המאה ה-19 לפנה"ס, נותרה מצרים אחד האזורים המפותחים ביותר בעולם. בסודאן התקיימו החל מ-1700 לפנה"ס, ממלכות שונות באופן רצוף, כגון כוש ונוביה. גם בצ'אד השכנה החלה לשגשג באותה התקופה, ולצד זאת, החלו להגביר את השפעתן הכלכלית באזור ערי המדינה של חצי האי-ערב. באותן השנים התהוותה מערכת מסחרית בחלקה הצפון מזרחי של אפריקה - סומליה ונוביה היו מקבלות סחורות וחומרי גלם מפנים היבשת, ואתן היו מעבריות הסומלים בעיקר דרך הים, ואנשי נוביה בעיקר באמצעות היבשה למזרח התיכון (לרבות מצרים), ומשם - לאירופה, להודו ולמזרח אסיה.
ממלכת אקסום החלה לצבור עוצמה כלכלית לצד כוח צבאי בתקופה זו. אקסום סחרה עם הודו והאימפריה הרומית (ויותר מאוחר האימפריה הביזנטית) בשנהב, שריוני צבים, זהב וברקת וייבאה משי ותבלינים. אקסום הייתה ממוקמת על הים האדום והנילוס וזה איפשר לה לסחור עם המדינות לחופי ים סוף כדוגמת המדינות הדרום ערביות (תימן המודרנית) ומדינות תת-היבשת ההודית ומדינות הנילוס כגון נוביה. במאה השלישית, אקסום שלטה על חופו המזרחי של הים האדום ובשנת 350 כבשה את ממלכת כוש ולמעשה השמידה אותה לחלוטין.
רווחים הנובעים מעסקאות זהב ומלח במערב אפריקה יצרו אימפריות רבות עוצמה כגון אימפריית מאלי, אימפריית גאנה ועוד, אשר נוסעים דיווחו על עושר עצום בהן. במזרח אפריקה, במהלך המאה ה-7, בעיקר על ידי סיוע בהשקעות של סוחרים עומאנים, התפתחו באזור ערי מדינה כגון מומבסה, לאמו, קילווה קיסיוואני, זנזיבר וקומורו, אשר עסקו לפרנסתם בסחר ימי בשנהב, תבלינים, זהב ועבדים. משאבים אלו הועברו בעיקר למזרח התיכון ולאירופה ואולי אף להודו ולמזרח.
החל מהמחצית הראשונה של המאה ה-11 ועד למחצית הראשונה של המאה ה-15, התקיימה לה ישות מדינית בזימבבואה של ימינו, בשם זימבבואה הגדולה. הראיות הארכאולוגיות שנחשפו בחפירות במקום, מצביעות על כך שזימבבואה הגדולה הייתה אחד ממרכזי הסחר החשובים ביבשת ושבשיאה הגיעה רשת קשרי המסחר שלה עד מקומות כמו קילווה, מלינדי ומוגדישו, ואפילו לנמלים בהודו ובסין. ענפי היצוא העיקריים של מעצמת סחר זו היו בקר וזהב.
היסטוריה > העת החדשה

במאה ה-15, סוחרים פורטוגזים החלו לסחור ישירות עם גינאה. לאחר מכן, סוחרים אחרים באירופה, החלו מייסדים סחר עם ישויות אחרות באפריקה, ובעיקר במערבה. הסחר הביא לפריחה כלכלית באזור, וגרמה לעלייתן כמעצמות של עמי האזור, לרבות ממלכת בנין, שבטי היורובה והאוסה. עם זאת, עושר זה היה מבוסס בעיקר על סחר העבדים, אשר קרס עם ביטול העבדות בשנים שלאחר מכן.
במאות השנים הבאות, עם הקולוניזציה של אפריקה, הפכה היבשת למנת חלקם של מעצמות אירופה. בתחילה הבכורה השלטונית באזור הייתה בבעלותם של ההפורטוגזים שהחלו מקימים מושבות ביבשת, בעיקר לשם סחר. לאחר מכן, הצרפתים, האנגלים וההולנדים גם הצטרפו לבחוש ביבשת, ולבסוף הצטרפו גם הגרמנים והבלגים, האיטלקים והספרדים. מעצמות אלו, בתחילה חקרו את היבשת, לאחר מכן שלחו מיסיונרים ומתיישבים, ולבסוף כבשו את האזור. עד אמצע המאה ה-19, כבר כל היבשת למעט אתיופיה וליבריה, היו תחת שלטון זר, בין אם אירופאי או עות'מאני. השלטון הזר ניצל את משאבי היבשת לצרכיו. הוא החל לסחור ברבים מאנשי היבשת כעבדים, וביצע כרייה ענפה של משאבי הטבע ביבשת. עם זאת, הוא גם תרם רבות לפיתוחה ולתהליכי המודרניזציה שלה.
כלכלות אפריקה החלו תופסים מקום חשוב ובולט יותר במערכת הבינלאומית, בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה ולאורך שנות ה-50. באותן השנים, חווה הסחר הבינלאומי צמיחה משמעותית, והביקוש עבור חומרי גלם בשווקים של אסיה, אירופה וצפון אמריקה. מחיר חומרי הגלם המריאו לשחקים. ומדינות אפריקה חוו צמיחה כלכלית אשר בלמה באופן כללי את המשברים שצפו ליבשת בשנים שלאחר העידן הקולוניאלי. למרות זאת, כבר בשנות ה-60, החלה אפריקה להראות סימני שבירה, והמדינות העצמאיות החדשות החלו לווים בכבדות ממדינות מחוץ ליבשת.
המשבר בכלכלה העולמית של שנות ה-70, לצד העלייה במחירי הנפט, שחיתות וחוסר יציבות פוליטית באופן נרחב ביבשת, הובילו את אפריקה לעוני נרחב יתר על המידה בהשוואה לשאר העולם. לדברי הפורום הכלכלי העולמי, בשנת 1970, עשרה אחוז מהעניים בעולם היו בני היבשת, בשנת 2005, הנתון הזה עלה ל-51 אחוזים וירד בשנת 2012 ל-39%. בנוסף, בין השנים 1974 ל-2000, ההכנסה הממוצעת ירדה ב-200$. עם כל זאת, בשנים האחרונות ישנה עליה בצמיחה של כמה מכלכלות היבשת ולפי הבנק לפיתוח אפריקה כשליש ממדינות אפריקה צומחות בקצב שנתי של יותר מ-6%.