stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבי בוסקילה
הערות שוליים

↑  אסף זגריזק, עשרות גאים צעדו יד ביד: "לא פרובוקציה", באתר ynet, 15 באוגוסט 2015
1 2  מנכ"ל "שלום עכשיו" החדש: "בישראל יש רק אליטה אחת - המתנחלים", באתר גלובס, 5 בינואר 2017.
1 2 3  נבו זיו, למחנה השמאל קשה לבלוע אותי. הוא רוצה להמשיך בדרך שהובילה מכישלון לכישלון. יש לי חדשות בשביל האנשים האלה – הם הולכים לאבד את השליטה, באתר ynet, 20 באוקטובר 2016
↑  עמוס הראל, גרעין פלאפון, הארץ, ‏ 11.11.1998, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  אלון רזניק, ‏הקצין שמנע טבח ב-97': "חייבים לקחת אחריות", באתר ‏מאקו‏, 10 בנובמבר 2014.
↑  אייל לוי, ‏הקצינים הגאים יוצאים למחאה: "מוכנים למות למען מדינה שמפנה לנו עורף", באתר מעריב אונליין, 13 במרץ 2016
↑  יגאל סרנה, גונבים מלחמה, ציפי ודולי פרטון וקצין אחד חכם. הטור "עד ראייה", ידיעות אחרונות, 15 בינואר 2015
1 2  עתליה, לדמן, בארון של אבי בוסקילה: קצין וג'נטלמן, באתר הארץ, 28 בינואר 2011
↑  משה בנימין, מ'דוד ויהונתן' ל'מגזרים': אבי בוסקילה מונה לסמנכ"ל לקוחות במשרד הפרסום, באתר אייס, 2 במרץ 2015
↑  , אבי בוסקילה - לילה כלכלי גדי סוקניק 2014 09 08, באתר יוטיוב.
↑  יש עתיד, יו”ר סיעת יש עתיד ח”כ עפר שלח כינס דיון מיוחד שעסק במצבם של משרתי המילואים העצמאיים, באתר יש עתיד, ‏25 נובמבר 2014
↑  גדעון דוקוב, 'שלום עכשיו': יריב אופנהיימר פורש מתפקיד המנכ"ל, באתר nrg‏, 1 באפריל 2016.
↑  אריק בנדר, ‏הקרב על ראשות מרצ מתחמם: מנכ"ל שלום עכשיו הודיע כי ירוץ, באתר מעריב אונליין, 14 בינואר 2018
↑   יוסי ורטר, כל האמצעים כשרים במלחמתו של ליברמן על השבת של מצביעיו, באתר הארץ, 26 בינואר 2018.
↑  גיא עזרא, ‏תמר זנדברג נבחרה לראשות מרצ; הישג גדול לבוסקילה, באתר "סרוגים", 22 במרץ 2018
↑  גיא פרחי, "אני מותקף בעיקר על ידי טרולים שזה עיקר העשייה שלהם", באתר טיים אאוט תל אביב, ‏28 בדצמבר 2017.
↑   שי פוגלמן, אבי בוסקילה, באתר הארץ, 31 באוגוסט 2017.
אליקים-גוסטב בדיאן

אליקים-גוסטב בדיאן (12 בדצמבר 1925 - 13 בפברואר 2000) היה פעיל ציבורי ישראלי וחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד.
ביוגרפיה

בדיאן נולד בצ'רנוביץ שברומניה, בה סיים את לימודיו התיכוניים והחל בפעילות בתנועה הציונית המקומית. במהלך לימודיו פעל כחבר נשיאות אגודת הסטודנטים הציונים ”חשמוניאה” וכחבר הנהגה של תנועת הציונים הכלליים ”דור חדש”.
לאחר מלחמת העולם השנייה ניסה לעלות לארץ ישראל, אולם עוכב על ידי שלטונות המנדט ונשלח למחנה מעצר בקפריסין, בו שהה בין השנים 1947–1949 והיה חבר (מטעם הציונים הכלליים) בוועד העליון של יושבי מחנות המעצר בקפריסין.
עם פינוי המחנות והעלאת תושביהם לישראל, עלה גם בדיאן לישראל והשתקע בחיפה, בה סיים את לימודי ההנדסה בטכניון. לימים השלים גם תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
פעילותו הציבורית בארץ החלה במסגרת מפלגת הציונים הכלליים. אחרי שהציונים הכלליים התאחדו עם הפרוגרסיבים למפלגה הליברלית, היה חבר בהנהלה הארצית של המפלגה הליברלית משנת 1964 ומטעמה כיהן כחבר מועצת העיר חיפה (בשנים 1965–1969, 1972–1978). מלבד זאת שימש מזכיר הסתדרות המהנדסים הארצית (1968 - 1972, 1974–1977) ויו"ר הסתדרות המהנדסים (1977 - 1980).
במקביל, בדיאן נבחר מטעם הליכוד לכנסת התשיעית והיה חבר בוועדת הכלכלה, ועדת העבודה והרווחה והוועדה לענייני ביקורת המדינה.
נפתלי בלומנטל

נפתלי בלומנטל (1 במרץ 1922 – 1 במאי 2022) היה איש ציבור ופוליטיקאי ישראלי. כיהן כמנכ"ל תאגיד "כור", מבקר ההסתדרות וחבר הכנסת.
ביוגרפיה

בלומנטל נולד בשנת 1922 בסטניסלב שבפולין (בתחומי אוקראינה של ימינו). בנעוריו היה חבר תנועת בני עקיבא ובשנת 1934 עלה ארצה מגרמניה.
בשנת 1938, בגיל 16, הצטרף לארגון "ההגנה".
עבד במשרד רואה החשבון האפט בחיפה. במלחמת העצמאות שירת כמפקד פלוגה בחטיבת כרמלי והשתחרר בדרגת סרן. בלומנטל השלים בחינות ראיית חשבון והחל לעבוד בשנת 1951 בסולל בונה. במרוצת השנים כיהן בתפקידים ניהוליים וכלכליים: מרכז המחלקה לביקורת והדרכה של מפעלי התעשייה, חשב החטיבה התעשייתית ב"כור", ראש אגף הכספים בהנהלת "כור", סמנכ"ל כספים ומסחר ב"כור" ומנכ"ל "כור סחר". בשנים 1977–1982 כיהן בלומנטל כמנכ"ל תאגיד "כור" ולאחר מכן המשיך לשמש כיו"ר מועצת המנהלים בחברה.
בשנת 1950 הצטרף בלומנטל לשורות מפא"י ובשנת 1981 נבחר במסגרת המערך לכנסת העשירית וכיהן כחבר ועדת הכספים. בפעילותו המפלגתית היה חבר במוסדותיה השונים ושימש כגזבר המפלגה.
בשנת 1986 מונה למבקר ההסתדרות.
בלומנטל המשיך בפעילות מקצועית ושימש כדירקטור במספר חברות (פיטק טכנולוגיות, אלול, פלמר, שיפר מגם תעשיות) עד יום מותו.
בלומנטל נפטר ב-1 במאי 2022, בגיל 100, והשאיר אחריו שני ילדים.
פולגורה/פאלצ'אנו

מועדון ספורט פולגורה/פאלצ'אנו (באיטלקית: Società Sportiva Folgore / Falciano, בקיצור SS Folgore / Falciano או פשוט פולגורה), הוא מועדון כדורגל מהכפר פאלצ'אנו, בעיר סראוואלה שבצפון מזרח סן מרינו. צבעי המועדון הם אדום, צהוב ושחור.
המועדון הוקם ב-1972, והוא אחד מהמועדונים הבכירים בסן מרינו, וכיום משחק בליגת העל של סן מרינו. למועדון 5 זכיות באליפות הליגה הבכירה (ו-4 סגנויות), ובנוסף זכה פעם אחת בגביע של סן מרינו, ו-3 זכיות בתואר הסופרקאפ החדש של סן מרינו.
היסטוריה

הקבוצה נוסדה ב-1972, והיא הייתה הקבוצה הראשונה של סן מרינו שהשתתפה בסיבוב המקדים של גביע אופ"א ב-2001, מול בזל והפסידה 5-1 בבית ו-7-0 בחוץ, עם השער ההיסטורי היחיד שהבקיע אלסנדרו זאנוטי.
אחרי שנים שבהן נעלמה מבחינה ספורטיבית, ב-2013/2014, עם הגעתו של המאמן ניקולה ברארדי, הקבוצה מהכפר הקטן פאלצ'אנו הצליחה להגיע לגמר האליפות מול לה פיוריטה, אך הפסידה 2-0 באצטדיון סן מרינו. ההגעה לגמר, לעומת זאת, מזכה אותו בכרטיס להשתתף במוקדמות הליגה האירופית שם היא פגשה את המונטנגרים של בודוצ'נוסט ובסיבוב הראשון הפסידה 1-2 בבית, עם שער של פרנצ'סקו פרוטה, ו-3-0 בחוץ.
בשנה שלאחר מכן, ב-2014/2015, הוא זוכה בדאבל היסטורי על ידי זכייה גם בגביע טיטאן (גביע המדינה של סן מרינו) וגם באליפות.
המועדון השתתף במשחקי המוקדמות של הליגה האירופית לעונת 2018/2019, אבל הדרך נקטעה עד מהרה על ידי המועדון האנדורי UE Engordany עם תבוסה 2-1 מחוץ לבית ותיקו בבית.
בעונת 2020/2021, פולגורה חוזרת לזכות באליפות סן מרינו לאחר שש עונות. לאחר שהגיעה למקום השלישי במהלך העונה הסדירה, הקבוצה של פלצ'יאנו, בהדרכתו של עומר לפרי, ניצחה את מוראטה ולברטאס בפלייאוף, לפני שניצחה בגמר מול לה פיוריטה הודות לשער של פאביו סוטיל בתוספת הזמן.
בליגת האלופות של אופ"א לעונת 2021/2022 הודחה הקבוצה בסיבוב המקדים על ידי אלופת קוסובו פרישטינה, בתוצאה 0-2. כאשר בקונפרנס ליג של 2021/2022, הודחה פולגורה על ידי פאולה היברניאנס המלטזית, לאחר שהפסידה 1-3 בסן מרינו ו-4-2 במלטה.
תארים והישגים

ליגת העל של סן מרינו:
הגביע של סן מרינו (הקופה טיטאנו):
סופר קופה:
הנריק ארליך

קברם הסמלי של ויקטור אלטר והנריק ארליך
הנריק (הרש וולף) ארליך (בפולנית: Henryk Ehrlich; ‏1882 לובלין - 1942 סמרה) היה פעיל בבונד ואחד ממארגני הוועד היהודי האנטי פשיסטי.
קורות חיים

ארליך נולד במשפחה חסידית, אך אביו התרחק מן החסידות והתקרב אל חוגי ההשכלה.
בשנת 1902 למד משפטים באוניברסיטת ורשה, ב-1903 הצטרף אל הבונד, ב-1904 נעצר על ידי השלטונות וסולק מן האוניברסיטה בגלל השתתפותו בהפגנה מהפכנית. זמן קצר לאחר מכן שוחרר ונסע לברלין, שם למד באוניברסיטה מקומית. בין השנים 1908-1906 למד משפטים באוניברסיטת פטרבורג, ב-1909 נעצר שוב, לאחר שחרורו נסע לצרפת. כשפרצה מלחמת העולם הראשונה השתקע ארליך בפטרבורג, שם השתתף במערכת העיתון די צייט של הבונד. בזמן המלחמה הוא היה חלק מקבוצת סוציאל-דמוקרטים שרצו בניצחונה של רוסיה במלחמה, יחד עם משה רפס הם היו חברי מועצה צבאית-תעשייתית שנוצרה לצורך הספקת צרכים צבאיים. הוא לקח חלק פעיל במהפכת פברואר והיה חבר בסובייט פטרוגרד.
ב-1918 חזר לוורשה, השתתף במערכת של היומון פאלקסצייטונג, היה עורך של העיתון.
ארליך נהיה חבר בוועדה המרכזית של הבונד בתחילת שנות העשרים וב-1935, הוא ניהל את הבונד ביחד עם ויקטור אלטר. עקב פעילותו הענפה בארגון זה, ארליך הפך לאחד הפוליטיקאים היהודים הפולנים החשובים ביותר בתקופה זו.
לאחר הפלישה הגרמנית לפולין ברח לאזור הכיבוש הסובייטי. הוא נעצר על ידי הנ.ק.ו.ד. ב-1939, וב-1941 נידון למוות יחד עם ויקטור אלטר. עוד באותה שנה עונשו הומר למאסר של עשר שנים. הוא שוחרר זמן קצר לאחר מכן יחד עם אלטר, כדי להקים את הוועד היהודי האנטי פשיסטי. הוא ואלטר נעצרו שוב ב-4 בדצמבר 1941 ונידונו למוות באשמת ריגול לטובת גרמניה. על פי גרסת הנ.ק.ו.ד., בעודו בכלא, ב-14 במאי 1942, שם ארליך קץ לחייו. ואולם מבדיקת התיק של ארליך בארכיון הק.ג.ב. שערכה ויקטוריה דובנוב, אחייניתו של ארליך, לא עלו ראיות להתאבדות.
משפחתו

ארליך היה נשוי לסופיה (1885–1986), בתו של ההיסטוריון היהודי הנודע שמעון דובנוב. בשנת 1941 הצליחו אשתו ובניו של ארליך, אלכסנדר וויקטור, להימלט מליטא לארצות הברית דרך יפן בזכות האשרות שנתן להם הקונסול צ'יאונה סוגיהארה. אלכסנדר ארליך (1912–1985) היה לימים פרופסור לכלכלה באוניברסיטת קולומביה, וּויקטור ארליך (1914–2007) (רו') היה פרופסור לספרות רוסית באוניברסיטת ייל.
דרכי הנהגתו של ארליך

היו מספר מקרים לאורך שנותיו כראש הבונד בפולין שהצביעו עליו כפרגמטיסט. לדוגמה, ארליך היה משוכנע ששאיפות נציגי התנועה הציונית של השנים האלה סתרו ואף איימו על המטרות של הבונד. הציונות שללה את הגלות ולפי ארליך, עידוד הגירה לפלשתינה, ארץ שלא יכלה לקלוט הגירה של מיליוני יהודים וגם מצבה הביטחוני היה לא יציב, לא היוותה אופציה רצינית עבור רוב יהודי פולין. לכן ארליך ראה בתפקידו של הבונד לאפשר ליהודי פולין לחיות במולדתם מתוך שיתוף פעולה עם השלטון ומתוך תקוות שיזכו בעתיד לחיות בשוויון ומתחת לשלטון דמוקרטי.
דוגמה נוספת לפרגמטיזם של ארליך נמצאת בפרשנותו להצלחת הבונד בבחירות יהודיות מקומיות בשנות 1938-1939. כשהבונד הפך להיות הכוח הפוליטי העיקרי בקרב יהודי פולין. ארליך, כפעיל ותיק בתנועת הבונד, נקט בעמדה זהירה יחסית וטען שהניצחון בבחירות לא העיד על היסחפות אידאולוגית של יהודי פולין לערכי הבונד, אלא העיד על הרצון של יהודים מקומיים להתחבר למפלגה שנלחמה למען שוויון זכויות פוליטי וחברתי. הוא הבין שגם אם היו ליהודי פולין רגשות ציוניים, הם הצביעו עבור מפלגה מקומית על מנת לייצג את הצרכים שלהם ולקדם את מעמדם בחברה הפולנית.
לפי סטטיסטיקות הבחירות שהביא דניאל בלטמן בספרו 'למען חירותנו וחירותכם', ארליך צדק בהערכתו. בלטמן קבע שם שהצלחתו של הבונד בבחירות בשנת 1938-39 נבעה ממצב של יהודי פולין בסוף שנות ה-1930, והצבעה זו לא ביטאה הזדהות אידאולוגית אלא נבעה בעיקרה משיקולים פרגמטיים.
הערות שוליים

1 2  YIVO | Erlich, Henryk, yivoencyclopedia.org
↑  Daniel Blatman, דניאל. בלטמן, Lemaʻan ḥerutenu ṿe-ḥerutkhem : ha-Bund be-Polin, 1939-1949, Yerushalayim: Yad ṿa-shem, Rashut ha-zikaron la-Shoʼah ṿela-gevurah, 1996, ISBN 965-308-052-0
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260973705171  PLWABN: 9810530469605606  BnF: cb10948867z (data)  GND: 119055430  ISNI: 0000 0000 6678 0063  LCCN: n89106343  SELIBR: 137229  SNAC: w6gr01dj  VIAF: 59885755   WorldCat (עם VIAF): 59885755
33

ערך זה עוסק בשנת 33 לספירה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
שנת 33 היא השנה ה-33 במאה ה-1. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. ספירת הנוצרים, המקובלת כיום, החלה בשנת 525, ולכן המספר הסודר של שנת 33 ניתן לה בדיעבד.
כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני.
אירועים > לפי תאריך

3 באפריל – המועד המיוחס לצליבתו של ישו
אירועים > לפי מיקום > ארץ ישראל

רעידת אדמה חזקה בירושלים, שככל הנראה קשורה לאירוע המתואר בברית החדשה, בסמוך למותו של ישו. חוקרים גורסים כי עוצמת הרעש הגיעה ל-8.2 בסולם ריכטר, או פחות.
נולדו

גאיוס רובליוס פלאוטוס (אנ'), אציל רומאי שהיה יריבו של נירון קיסר ונינו של טיבריוס (נפטר ב-62)
נפטרו

3 באפריל – תאריך אפשרי לצליבת ישו (נולד ב-4 לפנה"ס)
18 באוקטובר – אגריפינה הזקנה, אצילה מן השושלת היוליו-קלאודית (נולדה ב-14 לפנה"ס)
ראו גם

ילידי 33‎
נפטרים ב-33‎
הערות שוליים

↑  סער הס, ירושלים, 33 לספירה: רעש בעוצמה 8.2, באתר ynet, 13 בפברואר 2014
↑  
Jefferson Williams, Markus Schwab and Achim Brauer (July 2012). "An early first-century earthquake in the Dead Sea". International Geology Review. doi:10.1080/00206814.2011.639996
עמי שלף

| --- | --- |

 לידה:  20 בספטמבר 1936 חיפה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  24 בדצמבר 1988 (בגיל 52) 
 עמדה:  סנטר 
 גובה:  1.94 מטרים
 
עמי שלף (20 בספטמבר 1936 – 24 בדצמבר 1988) היה כדורסלן ישראלי ששיחק בעמדת הסנטר בהפועל גבעת ברנר, הפועל תל אביב ונבחרת ישראל. שלף, שהיתמר לגובה של 1.94 מטר, הופיע 56 פעמים במדי נבחרת ישראל.
קריירה

שלף נולד בחיפה, ובצעירותו היה שחיין מצטיין. הוא שיחק כדורסל ובמקצועו היה מורה לחינוך גופני.
בשנים 1958–1964 היה שלף מהשחקנים הבולטים של הפועל גבעת ברנר. בעונת 1959 הוכתר כמלך הסלים של הליגה. בשנת 1961 הגיע לגמר גביע ריד לאחר שקבוצתו גברה במפתיע על הפועל תל אביב. באוקטובר 1964 עבר שלף להפועל תל אביב. שלף שיחק במשך 11 עונות בליגה הלאומית, בהן שש עונות בגבעת ברנר, וחמש עונות בהפועל תל אביב, עימה זכה באליפויות בשנים 1965–1966. הוא רשם 190 הופעות בליגה, בהן קלע 2,740 נקודות.
במקביל שיחק שלף במדי נבחרת ישראל בשנים 1960–1967. בשנת 1962 הוא צורף למכבי תל אביב כשחקן חיזוק במשחקה נגד פולין.
בשנת 1968 פרש ממשחק והחל לאמן נבחרות שונות. בתחילת 1969 החל לאמן את נבחרת ההתיישבות העובדת. באוקטובר 1969 הוא אימן את שער הנגב. ביולי 1970 נתמנה למאמן הפועל פתח תקווה. בשנת 1972 החל שלף לאמן את הפועל תל אביב. באוקטובר 1975 החל לכהן כרכז הכדורסל של הפועל ובמקביל כיהן כיושב ראש הוועדה המקצועית באיגוד הכדורסל, ויושב ראש ועד העובדים של הפועל. בשנת 1985 מונה לנציג ישראל בוועדת פיב"א לקט סל.
בשנת 1985 מונה למנהל אגף הספורט באיגוד הפועל ובנובמבר 1985 נבחר ליו"ר התאחדות הספורט.
בניו אורי וגור שלף היו כדורסלנים אף הם, ובתו, אלה, נשואה לכדורסלן העבר אורן אהרוני. בנו הבכור ענבל שלף הוא בנו מנישואיו הראשונים. שלף נפטר ממחלת הסרטן בגיל 52.
דוראיאקי

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  חביתית, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 על שם:  luo 
 מוצא:  יפן 
 מרכיבים עיקריים:  קסטלה, ממרח שעועית אדומה 
 
דוֹרָאיָאקִי (יפנית: どら焼き) הוא ממתק חביתיות יפני, עשוי בלילת קמח, ביצים ודבש, במילוי מתוק.
למאכל שתי גרסאות, נפוצה ומסורתית. בגרסה הנפוצה מצמידים זו לזו שתי חביתיות (עם הצד השחום כלפי חוץ) וביניהן מניחים מילוי מתוק. אף על פי שהמילוי המסורתי והנפוץ ביותר הוא אנקו, ממרח שעועית אזוקי, מילויים אחרים הרווחים כיום כוללים גם שוקולד, קרם וניל וריבת חלב. בגרסה המסורתית ממלאים חביתית אחת ומקפלים אותה לשניים, כך שמתקבלת צורת חצי עיגול.
המשמעות המילולית של השם היפני "דוראיאקי" היא "מצילה אפויה", על שום הדמיון בצורה ובצבע של החביתית למצילה (דורה) המסורתית. האגדה מספרת, שהדוראיאקי הראשון נוצר, כאשר סמוראי בשם בינאקי שכח את המצילה שלו בביתו של כפרי אחד, והכפרי השתמש בה לטיגון חביתיות (״יאקי״ ביפנית: "צלוי" או "אפוי") .
באזור קנסאי המאכל קרוי לעיתים מיקאסה (三笠 ביפנית) בעקבות הדמיון של מראהו להר מיקאסה בנארה.
בתרבות

דוראיאקי מופיע בהקשרים רבים, בעיקר בספרים, תוכניות טלוויזיה וסרטי ילדים. המפורסם שבהם הוא דוראמון, חתול-רובוט כחול, הידוע באהבתו לפנקייקים. בסרט ״אן״ (Sweet Bean) של הבמאית נאומי קאוואסה, טבחית מבוגרת מכינה דוראיאקי ממולאים ב״אן״, ממרח שעועית אזוקי.
במם האינטרנטי Oolong Rabbit, מופיע ארנב יפני שאולף לאזן חפצים על ראשו, בניהם דוריאקי.
חני שטרנברג

| --- | --- |

 לידה:  1956 (בת 68 בערך) נווה שאנן, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 סוגה:  שירה 
 מספר צאצאים:  2 
 
חני שטרנברג (נולדה ב–1956) היא משוררת, סופרת ועורכת.
ביוגרפיה

חני פרומן שטרנברג נולדה בנווה שאנן חיפה, להורים ניצולי שואה יוצאי פולין וטרנסילבניה. בנעוריה הייתה חברה בתנועת הנוער המחנות העולים. בצבא שירתה באגף המודיעין ביחידה 8200. לאחר שירותה, למדה תנועה ומחול באקדמיה למוסיקה ולמחול ע"ש רובין בירושלים. בשנים 1983–1985 הציגה שתי עבודות כוריאוגרפיות בהן שילבה בין תנועה, לשירים ולקטעי פרוזה אותם כתבה. אחת העבודות זכתה לביקורת משבחת של המשורר ומבקר המחול חזי לסקלי בעיתון העיר בתל אביב.
בשנת 1986, בעקבות נישואיה ולידת שני ילדיה, שבה להתגורר בחיפה שם נולד בהמשך בנה הצעיר. שטרנברג עשתה הסבה להוראת הערבית, מקצוע בו עסקה לפרנסתה. בשנת 1998 עברה להתגורר עם משפחתה בזכרון יעקב, וב-1999 ראה אור ספר שיריה הראשון. בשנת 2005 החלה לכתוב שירה וסיפורים על חפצים אותם הציגה בתערוכות קבוצתיות ובתערוכות יחיד. בשנת 2012 יזמה את כתב העת הספרותי "מקף", אותו ערכה והוציאה לאור יחד עם יואב איתמר בין השנים 2012–2015. במסגרת כתב העת ראו אור שישה גליונות שבהם פרסמה שירים, תרגומים, מסות וראיונות. לצד כתב העת פעלה "הוצאת מקף" בה ראה אור ספרה "קפקא ואני".
יצירתה

המשורר והעורך עמוס לויתן כתב על יצירתה של שטרנברג: "שירתה של המשוררת טוטלית: משפחה, מלחמה, נסיעה, אהבה, הואדי וההרים, בדרך להוצאת הספרים, גוגל ושיטוטים אחרים, הם כולם חומרים ביצירתה. שיריה משוחררים מעכבות ומאיסורים: חירותם הגדולה לומר הכול מרתקת, ויכולתם להנכיח ניגודים מענגת. אפילו המעשה של הוצאת ספר שירים הוא עבורה סוג של מחאה או תסכול, כפרה על רצון לעשות מעשים אחרים, שאינם נעשים."
אביטל אפרת, אוצרת ומנהלת מוזיאון העלייה הראשונה, תיארה את יצירתה כך: "המאפיין המרכזי ביצירתה של חני שטרנברג הוא חופש פנימי. חירות להביע את עצמה במילים, בשורות מזוקקות של שיר." "שיריה רוויים געגועים לשושלת הגדועה שמוצאה במזרח אירופה. היצירה שלה חושנית ופרועה. הקצוות הפרומים של הבד, הרהיט הבלוי והאריח השבור בפינה הם השתקפות של עולם אמיתי, לא מושלם, קצת פגום בפינה, אבל שמח, אוהב ומקבל."
הגר אלון ברשימה בעיתון 77: "האישי תובע פתרון של אמת בלתי מתפשרת, מכאיבה ככל שתהיה, שמתוכה מצליחה המשוררת להעלות לנו ולעצמה ארוכה. יחסיה המורכבים והנוקבים עם הוריה, דין וחשבון אהבתה כרעיה וכאם, מדרבנים את הקורא לפשפש במעשיו ולבחון את המקום בו הוא עצמו עומד."
אמיר אוריין ברדיו 88fm: " חני כותבת את חייה במקטעים מרוכזים עם דימויים מדויקים כמו בקליפ משובח, ויש כאן תובנות אישיות בעלות אופי אוניברסלי. ספר מומלץ המקרב אותנו אל מצבי קיום, שיש בהם סודות אפלים מהעבר, וגם הדרך אל התיקון האישי באמצעות היצירה. כתוב בפרוזה, אבל הסגנון המרוכז הופך אותה לפיוט."
ספריה

"שירי מעבר", ספריית פועלים, 1999
"עונות", ספריית פועלים, 2000
"עכשיו הזמן לומר אמת", גוונים, 2009
"קפקא ואני" בהוצאת "מקף", 2014
" אפשר לקרוא לכל זה אושר", מהדורה דיגיטלית בהוצאת "מקף",2014
לקריאה נוספת

מנחם לורברבוים, קול כבודה בת מלך, שירת נשים חדשה ( 1999-2000) דימוי, גיליון 21, עמ' 9–13
חני פרומן – שטרנברג, כל הגודל הענקי הזה ריק מבפנים, 10 פתיחות, ידיעות אחרונות, 8.10.2000
הגר אלון, כשריח השרפה באוויר. עיתון 77, גיליון 343 (כסלו-טבת תש"ע, נובמבר-דצמבר 2009), עמ' 12–13
שיר בשבוע, משלים קטנים. Time Out תל אביב, גיליון ה-12–19 ביולי 2012
שיר ביום, משיח, הארץ, גלריה, 17 באפריל 2013, עמ' 16
שיר ביום, "השמש אינה זקוקה להכרה", ידיעות אחרונות, 13.1.2014
וירטוס

אסוצ'אציונה קאלצ'ו וירטוס (באיטלקית: Associazione Calcio Virtus; בקיצור: AC Virtus) לשעבר סוצ'יאטה ספורטיבה וירטוס (באיטלקית: Società Sportiva Virtus; בקיצור S.S. Virtus) הוא מועדון כדורגל מהעיירה אקואוויווה שבסן מרינו המשחק בליגת העל של סן מרינו ולו זכייה אחת באליפות. המועדון נוסד בשנת 1964 וצבעיו הם ירוק ושחור. המועדון מארח את משחקיו באצטדיון אקואוויווה המכיל 2,000 מקומות.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1964 ושיחק בליגות הנמוכות של איטליה עד הקמתה של ליגת העל של סן מרינו ב-1985, כאשר בעונתה הראשונה של הליגה עונת 1985/1986 סיימה וירטוס במקום האחד לפני אחרון וירדה לליגת המשנה. בעונת 1987/1988 סיימה וירטוס במקום הראשון בליגת המשנה וחזרה לליגה הבכירה, ובעונת 1988/1989 זכה המועדון בתואר הראשון שלו, הגביע הפדרלי. בסיום עונת 1990/1991 לאחר שלוש עונות בליגה הבכירה ירד המועדון שוב לליגה השנייה. בעונה הבאה סיים המועדון במקום השני בליגת המשנה ושב לליגה הבכירה אך לעונה אחת בלבד כאשר שוב ירד לליגת המשנה בסיום עונת 1992/1993, כשבעונה הבאה בליגת המשנה סיים המועדון במקום השני וחזר לליגה הבכירה, והחל מעונת 1994/1995 משחק המועדון בליגה הבכירה.
ב-2017 מספר שחקנים מהמעודון היו מעורבים בפרשיית הימורים שכונתה קאלצ'וסקומסה (באיטלקית:calcioscommesse) שאילצה את המועדון לבנות את הקבוצה כמעט מחדש.
בעונת 2022/2023 זכה המועדון בגביע של סן מרינו בפעם הראשונה לאחר שניצח בגמר שנערך ב-27 במאי 2023 את טרה פנה 1−3. ב-1 בספטמבר 2023 זכה המועדון גם בסופר קאפ של סן מרינו לשנת 2023 לאחר ניצחון 0−2 על האלופה טרה פנה. בסיום עונת 2023/2024 זכה המועדון באליפות היסטורית.
תארים

זכייה (1): 2023/2024
זכייה (1): 2022/2023
זכייה (1): 1988/1989
זכייה (1): 2023
תוצאות במסגרת האירופית > משחקים

בכל התוצאות (בית וחוץ) מספר השערים של וירטוס מוצג ראשון.
| עונה | תחרות | שלב | יריבה | בית | חוץ | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2024/2025 | ליגת האלופות | שלב המוקדמות הראשון | רומניה סטיאווה בוקרשט | 1–7 | 0–4 | 1–11 |
| 2024/2025 | הקונפרנס ליג | שלב המוקדמות השני | אסטוניה פלורה טאלין |  |  |  |
הערות שוליים

↑  Calcioscommesse
↑  San Marino Rtv, I 4 calciatori deferiti rischiano 2 anni di squalifica, San Marino Rtv, ‏2017-07-04 (באיטלקית)
פופ סמוק

| --- | --- |

פופ סמוק, 2019
 לידה:  20 ביולי 1999 ברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית
 פטירה:  19 בפברואר 2020 (בגיל 20) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 שם לידה:  בשאר ברקה ג'קסון
 שם במה:  Pop Smoke 
 מקום קבורה:  בית הקברות גרינווד 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  2018–2020 (כשנתיים)
 מקום לימודים:  תיכון ריצ'מונד היל 
 עיסוק:  ראפר, פזמונאי
 סוגה:  היפ הופ • דריל
 שפה מועדפת:  אנגלית אפרו־אמריקנית 
 חברת תקליטים:  ריפבליק רקורדס
 realpopsmoke.com
 פרופיל ב-IMDb
 
בשאר ברקה ג'קסון (באנגלית: Bashar Barakah Jackson;‏ 20 ביולי 1999 – 19 בפברואר 2020), ידוע בשם הבמה פופ סמוק (Pop Smoke), היה ראפר ופזמונאי אמריקאי.
ביוגרפיה

בשאר ברקה ג'קסון נולד ב-20 ביולי 1999 בברוקלין, לאם ג'מייקנית ולאבא פנמני. אקסון למד בתשעה בתי ספר שונים בצעירתו בשכונת קנרסי, ברוקלין. הוא ניגן בתופים אפריקאים בכנסייה המקומית כילד. בכיתה ח' הוא סולק מבית הספר לאחר שהביא איתו אקדח.  ג'קסון שחק כדורסל ועבר לפילדלפיה כדי ללמוד בבית ספר תיכון עם מגמת כדורסל - Rocktop Academy. הוא נאלץ לעזוב לאחר שאובחן עם אוושה בלב. החל להשתמש בסמים ובגיל 16 קנה לעצמו מכונית ב.מ.וו סדרה 5 ובילה שנתיים במעצר בית לאחר שנתפס על אחזקת נשק.
הוא החל את קריירת המוזיקה שלו בשנת 2018, בעודו מסתובב עם אמני הקלטות אחרים במהלך הפעלות האולפן שלהם.
ב-19 בפברואר 2020 פופ סמוק נורה בביתו שבהוליווד הילס על ידי ארבעה רעולי פנים. מותו נקבע בבית החולים.
קריירה

באפריל 2019 הוציא סמוק את סינגל הפריצה שלו, "Welcome to the Party", הסינגל הראשי מתוך מיקסטייפ הבכורה שלו, Meet the Woo, אשר יצא לאור ב-2019. השיר הגיע למקום ה-5 במצעד השירים מתחת להוט 100 וזכה לרמיקס בהשתתפות ניקי מינאז' וסקפטה.
בפברואר 2020, הוציא לאור את המיקסטייפ השני שלו Meet the Woo 2. האלבום הגיע בשיאו למקום ה-2 במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ.
ביולי 2020 יצא לאור אלבום הבכורה שלו, Shoot for the Stars, Aim for the Moon, שיצא כחמישה חודשים לאחר מותו. האלבום הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200, עם 251,000 יחידות שקולות לאלבום. הסינגל "For the Night", מתוך האלבום, הגיע למקום השישי במצעד הבילבורד הוט 100. בנובמבר 2020, קיבל השיר "Dior" של פופ סמוק מועמדות לפרס גראמי, בקטגוריית "ביצוע הראפ הטוב ביותר" בטקס פרסי גראמי ה-63.
בשנת 2021 יצא לאקרנים סרט הדרמה "בוגי" בו השתתף בדמותו של מונק, לצדם של חורחה לנדבורג ג'וניור ודומיניק לומברדוזי. ביוני של אותה השנה, הכריזו חברות התקליטים ויקטור ויקטור וורלדווייד וריפבליק רקורדס על צאתו של אלבום האולפן השני שלו לאחר המוות, Faith, שיצא ב-16 ביולי 2021.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2020: Shoot for the Stars, Aim for the Moon
2021: Faith
דיסקוגרפיה > מיקסטייפים

2019: Meet the Woo
2020: Meet the Woo 2
הערות שוליים

↑  Caramanica, Jon (2019-09-06). "The Rapid Rise of Pop Smoke, Brooklyn Rap's Homecoming King". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-03-30.
↑  Danny Schwartz, Pop Smoke Should’ve Been New York’s Next Great Rapper, The Ringer, ‏2020-02-20 (באנגלית)
↑  Pop Smoke Breaks Down The Meaning Of "Welcome To The Party", Genius (באנגלית)
↑  Sam Sodomsky. "Pop Smoke Shot Dead at 20". Pitchfork. February 19, 2020
↑  The Associated Press, "Rapper Pop Smoke slain in Hollywood Hills, reports say". Las Vegas Review Journal. February 20, 2020
↑  Ethan Herlock, 8 UK drill artists pushing the sound forward. Redbull.com. January 22, 2020
↑  Meet the Woo 2 by Pop Smoke (באנגלית אמריקאית), נבדק ב-2020-03-30
↑  Pop Smoke, Billboard
↑  Pop Smoke's "Shoot For The Stars, Aim For The Moon" Sales Projections Increase, HotNewHipHop (באנגלית)
↑  Zellner, Xander (13 ביולי 2020). "All 19 Songs From Pop Smoke's New LP Chart on Billboard Hot 100". Billboard. נבדק ב-14 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pop Smoke offers advice to fans in ‘Outro’ to second posthumous album, NME, ‏2021-07-04 (באנגלית בריטית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1205149309  ISNI: 0000 0004 7947 4048  LCCN: no2020074464  MusicBrainz: 253c9ae7-850b-46be-8fbb-65e9fa621058  SUDOC: 250894769  VIAF: 684158261772002540008   WorldCat (עם VIAF): 684158261772002540008
שמיים (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  מציאות 
 בימוי:  איגור קופילוב 
 הופק בידי:  אינסה יורצ'נקו
 שחקנים ראשיים:  איגור פטרנקו אלכסנדר בוכארוב Ilya Shakunov מריה מירונובה איליה נוסקוב ניקולאי קוזאק בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מדינה:  רוסיה 
 חברת הפקה:  Triiks Media
 חברה מפיצה:  רוסיה-1 VGTRK סנטרל פרטנרשיפ
 הקרנת בכורה:  רוסיה 18 בנובמבר 2021
 משך הקרנה:  110 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט מלחמה, סרט דרמה 
 הכנסות:  74 מיליון רובל רוסי
 cplineup.com/film/3012
 דף הסרט ב־IMDb
 
שמיים (ברוסית: Небо) הוא סרט דרמה ומלחמה רוסי בבימויו של איגור קופילוב, המבוסס על אירועים אמיתיים שהתרחשו בסוריה. הפקת הסרט נעשתה בתמיכת משרד ההגנה של רוסיה. הסרט תוכנן לצאת לאקרנים ב-7 באוקטובר 2021, אך בשל מגפת הקורונה ברוסיה ועליית התחלואה מאוקטובר 2021 יציאתו נדחתה ל-18 בנובמבר 2021.
בסוף השבוע הראשון להקרנתו הסרט הכניס למעלה מ-50 מיליון רובל רוסי.
רקע

הסרט מבוסס על אירועים אמיתיים שהתרחשו ברפובליקה הערבית הסורית, כאשר מפציץ טקטי רוסי מסוג סוחוי Su-24 הופל על ידי מטוס קרב טורקי מסוג f-16 בצפון המדינה ב-24 בנובמבר 2015. הנווט קונסטנטין מורחטין פלט והצליח לשרוד ולהינצל, אך הטייס אולג פשקוב, שצנח, נורה באוויר על ידי חמושים. מאוחר יותר נהרגו כל המחבלים המעורבים במות הטייס הרוסי והטייס קיבל לאחר מותו את עיטור גיבור רוסיה.