stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מערכת הפצצה במסלול כבידתי חלקי

תיאור מסלול המערכת
מערכת הפצצה במסלול כבידתי חלקי הייתה מערכת טילים שפותחה בברית המועצות שניצלה מסלול לווייני נמוך להגעה ליעד. מכיוון שטיל לא היה משלים סיבוב שלם סביב כדור הארץ היה קושי להבחין ביעד לאחר שיגור הטיל.
פיתוח מערכות מסוג זה החל בברית המועצות בשנות ה-60 של המאה ה-20. סרגיי קורוליוב פיתח מערכת על בסיס טיל תלת-שלבי עם ראש נפץ בודד. המערכת הוצגה לניקיטה חרושצ'וב. לפי הערכת המפתחים מערכות מכ"ם היו יכולים לגלות את היעד כ-2 דקות לפני הפגיעה.
משרד תכנון של ולדימיר צ'לומיי הציע תכנון על בסיס טילים מדגם UR-200 ו-UR-500. פיתוח על בסיס UR-200 קיבל אישור להמשך התכנון. אמנם לאחר נפילת ניקיטה חרושצ'וב שהיה מיודד עם צ'לומיי פרויקט איבד את תמיכת השלטונות. על בסיס UR-500 בהמשך פותח משגר לוויינים וחלליות מדגם פרוטון.
משרד תכנון בראשות מיכאיל יאנגל פיתח מערכת על בסיס טיל R-36. בשנת 1965 סוכם להמשיך לתכנון מפורט וייצור. במהלך שנת 1965 כני שיגור בקוסמודרום בייקונור עברו הסבה למערכת חדשה. ב-16 בדצמבר 1965 בוצע שיגור ראשון. בנובמבר 1968 המערכת הוכרזה כמבצעית ו-18 כני שיגור היו בפעולה. עד לשנת 1971 בוצעו 24 ניסויים שיגור לכיוון חצי האי קמצ'טקה.
על בסיס מערכת זו בהמשך פותח משגר לוויינים וחלליות מדגם ציקלון.
לדעת ראשי צבא ברית המעוצות למערכת היו יתרונות לעומת טיל בליסטי. הגעה לשטח ארצות הברית הייתה מכיוונים שונים וזמן התרעה היה קצר. לעומת זאת היקף חומר נפץ היה קטן משמעותי ודיוק היה לא גבוה.
ארצות הברית בדקה שימוש במערכת זו אך הוחלט שאין לה יתרון משמעותי לעומת מערכות אחרות שבידי צבא ארצות הברית.
בשנת 1979 בהתאם להסכם סאל"ט מערכות אלו היה אסורות. בשנת 1983 המערכת יצאה משימוש.
קיימת השערה שסין מפתחת מערכת דומה
רשימת שיגורים לניסוי המערכת

כל השיגורים בוצעו מקוסמודרום בייקונור
| --- | --- |
תאריך שיגור: לוויין
17 בספטמבר 1966: ללא שם
2 בנובמבר 1966: ללא שם
25 בינואר 1967: קוסמוס 139
22 במרץ 1967: שיגור נכשל
17 במאי 1967: קוסמוס 160
17 ביולי 1967: קוסמוס 169
31 ביולי 1967: קוסמוס 170
8 באוגוסט 1967: קוסמוס 171
19 בספטמבר 1967: קוסמוס 178
22 בספטמבר 1967: קוסמוס 179
18 באוקטובר 1967: קוסמוס 183
28 באוקטובר 1967: קוסמוס 187
25 באפריל 1968: קוסמוס 218
2 באוקטובר 1968: קוסמוס 244
15 בספטמבר 1969: קוסמוס 298
28 ביולי 1970: קוסמוס 354
25 בספטמבר 1970: קוסמוס 365
8 באוגוסט 1971: קוסמוס 433
הערות שוליים

↑  Wayback Machine, web.archive.org, ‏2013-04-01
↑  Mark Zastrow, How does China’s hypersonic glide vehicle work?, Astronomy Magazine, ‏2021-11-04 (באנגלית אמריקאית)
מערכת העצבים הפאראסימפתטית

| --- | --- |

העצבוב של מערכת העצבים הפאראסימפתטית
 שיוך:  מערכת העצבים האוטונומית 
 מזהים
 לטינית (TA98):  pars parasympathica 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A14.3.02.001 
 TA2 (2019):  6661 
 FMA:  9907 
 קוד MeSH:  A08.800.050.600 
 מזהה MeSH:  D010275 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0030510 
 
מערכת העצבים הפאראסימפתטית היא תת-מערכת של מערכת העצבים האוטונומית. היא אחראית לפעולות הרגעה ושימור כשהגוף נמצא במנוחה. בנוסף, אחראית על האטת פעולות גופניות בעת לחץ או מצבים מאיימים על מנת לאפשר לגוף להגיב כראוי. כמו כן, היא מעכבת את פעולות התת-מערכת המנוגדת לה - מערכת העצבים הסימפתטית.
על מנת לבצע את תפקידיה השונים המערכת עושה שימוש בקבוצת עצבים המשחררים מוליך עצבי בשם אצטילכולין.
ראו גם

מערכת העצבים ההיקפית
לקריאה נוספת

קרול הווארד, מסע שלא ייאמן, הד ארצי 2000.
מייקל רמירז

מייקל פטריק רמירז (באנגלית: Michael Ramirez; נולד ב-11 מאי, 1961), הוא קריקטוריסט אמריקאי ב-לאס ווגאס רוויו ג'ורנל (אנ'). הקריקטורות שלו מציגות בעיקר נקודות מבט שמרניות. הוא זכה פעמיים בפרס פוליצר, ובפרסים רבים אחרים.
ביוגרפיה והישגים עיתונאיים

רמירז נולד בטוקיו, יפן, לאב מקסיקני-אמריקאי ולאם יפנית-אמריקאית. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה, אירווין ב-1984 עם תואר ראשון באמנויות יפות. במהלך עבודתו עבור The Commercial Appeal of Memphis(אנ'), הוענק לו ב-1994 פרס פוליצר לעריכת קריקטורות(אנ'), "על הקריקטורות הנועזות שלו בנושאים עכשוויים". לאחר מכן עבר לעבוד עבור הלוס אנג'לס טיימס. במהלך עבודתו עבור ה"אינווסטור ביזנס דיילי"(אנ'), הוא זכה שוב, בשנת 2008, בפרס פוליצר לעריכת קריקטורות "על הקריקטורות הפרובוקטיביות שלו הנשענות על מקוריות, הומור ואמנות מפורטת". הוא זכה ארבע פעמים בפרס סיגמה-דלתא-חִי(אנ') של איגוד העיתונאים המקצועיים(אנ') על מצוינות בעיתונאות: בשנת 1997 "על אוסף של 10 קריקטורות בנושאים שונים" וגם בשנת 2007 ובשנים נוספות. בשנת 1996, הוא קיבל את פרס Mencken לעריכת הקריקטורה הטובה ביותר.
הוא מפרסם באופן קבוע ב-USA Today וב-ויקלי סטנדרד, ולעבודתו יש הפצה של למעלה מחמש מאות וחמישים עיתונים ומגזינים באמצעות ה- סינדיקט היוצרים(אנ'). הוא גם היה העורך המשותף של ה-Investor's Business Daily(אנ'). בשנת 2018, הוא הצטרף ל-Las Vegas Review-Journal.
הוא מחברם של שני ספרים: "לכל אחד יש את הזכות (לקרוא את) לדעה שלי" ו-"תן לי חירות או תן לי אובמה-קֶר". הראשון כולל אוסף מקיף של הקריקטורות עטורי הפרסים שלו, בליווי דברי מבוא לתמונות. בספר הוא מביע את הפרשנות שלו על כל דבר: החל מהכלכלה ו"השווקים" ועד לפוליטיקה ועניינים בינלאומיים; השני גם הוא אוסף קריקטורות, אך כולן מתמקדות בביקורת על 8 שנות כהונתו של ברק אובמה.
קריקטורות שבמחלוקת > קיר של שנאה

באוקטובר 2000 פרסם הלוס אנג'לס טיימס קריקטורה של רמירז שנראתה כמתארת גבר יהודי חרדי שסוגד למילה "שנאה" המוטבעת בכותל המערבי. הקריקטורה הופיעה במהדורה המודפסת והאינטרנטית של העיתון, וכעבור ימים ספורים גם בעיתונים רבים ברחבי ארצות הברית. למחרת הפרסום בעיתון, פרסם "הפוסט" מכתב מטעם הליגה נגד השמצה שלפי העורכת עמיתה של הטיימס, נרדה זצ'ינו, ששימשה גם כנציבת תלונות הציבור, הקריקטורה עוררה תגובות שלילית "חסרות תקדים". התלונות טענו שהקריקטורה מגנה באופן חסר רגישות וחד-צדדי יהודים ופעולות מדינת ישראל בסכסוך במזרח התיכון. רמירז טען שהקיר בקריקטורה לא ייצג את הכותל אלא "חומה לא מוגדרת של שנאה", ושהוא כיוון את פרשנותו הפוליטית ל"גורמים ישראלים ופלסטיניים כאחד, שמנסים לערער את תהליך השלום". לביסוס טענתו הראה שלְצד היהודי החרדי, מצוירת דמות מוסלמית חובשת כפייה שכורעת בתפילה לאותו קיר של שנאה, אך הדמות הזו הייתה קטנה מאד בהשוואה לדמות היהודי, וקשה היה להבחין שיש כפייה לראשה. בתגובה נוספת של נרדה זצינו נאמר ש"ברור שהקריקטורה לא הצליחה להעביר את המסר שלו (של רמירז). בנוסף, כמעט אף אחד לא ראה בתמונה משהו מלבד הכותל המערבי, שהשימוש בו בקריקטורה היה רשלני וחסר רגישות".
קריקטורות שבמחלוקת > "הוצאה להורג" של הנשיא בוש

ביולי 2003 פרסם הלוס אנג'לס טיימס קריקטורה מאת רמירז המתארת אדם מכוון אקדח לעבר ראשו של הנשיא ג'ורג' בוש. הקריקטורה צוירה בהשראת התמונה זוכת פרס פוליצר לשנת 1969 מאת אדי אדמס, שהראתה את הגנרל הדרום ווייטנאמי, נגויין נגוק לואן(אנ') מוציא להורג אסיר וייטקונג מטווח אפס. כוונתו של רמירז הייתה לתמוך בבוש שמציגה אותו בקריקטורה כקורבן שנרצח פוליטית בשל תקיפתו בעיראק. השירות החשאי של ארצות הברית פתח בחקירה מכיוון שראה בקריקטורה איום אפשרי על הנשיא, למרות שצוירה כתמיכה במדיניותו בעיראק. הטיימס פרסם הצהרה שמדובר בדעתו של הקריקטוריסט ולא של העיתון. לחקירה לא היו השלכות מעשיות ולא הוגשו כתבי אישום.
קריקטורות שבמחלוקת > תיאור איראן באפיונים הדומים לתיאור היהודים על ידי הנאצים

בספטמבר 2007 פרסם ה-Columbus Dispatch קריקטורה של רמירז המתארת את איראן כביוב (שסומן במילה "קיצוניות"), כאשר ג'וקים מתפשטים ומדביקים את עיראק, אפגניסטן, לבנון, פלסטין, סוריה, ומדינות אחרות במזרח התיכון. הקריקטורה עוררה סערה בקרב גורמים אירניים ברחבי העולם וכמה פרשנים השוו זאת לאפיונים של יהודים בגרמניה שלפני השואה ושל הטוטסי ברואנדה לפני רצח העם ב-1994, שגם אז הושוו אנשים לג'וקים.
קריקטורות שבמחלוקת > תיאור המטיף השחור אל שרפטון כמבצע לינץ' באמת

ביולי 2013 פרסם ה-Investor's Business Daily קריקטורה של רמירז שתיארה את המטיף הבפטיסטי השחור אל שרפטון כעץ לינץ' שמבצע לינץ' בַּ-אמת. הקריקטורה צוירה בהשראת מבקריו הימניים שרואים בו כמלבה מחלוקת ואחד הגורמים להתדרדרות היחסים בין הגזעים בארצות הברית. הקריקטורה תיארה את שרפטון כעץ לינץ', שארבע גופות שעברו לינץ' תלויות על הענף המרכזי שבו, ושעל גב כל אחת מהן כתובה המילה "אמת", ומתחת לכל אחת מהן כתובים מקרים משפטיים שבהם נאשמו לבנים בהרג שחורים כמו למשל "משפט צימרמן"(אנ').
קריקטורות שבמחלוקת > ההקבלה בין תקלות "חבלי הלידה" של אתר האובמה-קר לאסון הצ'לנג'ר

באוקטובר 2013, ה-Investor's Business Daily והניו יורק פוסט פרסמו קריקטורה של Ramirez שציירה הקבלה בין בעיות הבכורה של אתר האינטרנט של "חוק ה-אובמה קר" לבין אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר. הקריקטורה יצרה הדים שליליים רבים, לרבות באתר הרשמי של נאס"א שקבל על כך שרמירז והעיתונים לועגים לאסון הצ'לנג'ר.
קריקטורות שבמחלוקת > תיאור ארגון החמאס במהלך מלחמת חרבות ברזל

בנובמבר 2023, הוושינגטון פוסט חזר בו, עם התנצלות, מקריקטורה מאת רמירז שפורסמה כהערה סאטירית על מלחמת חרבות ברזל. תחת הכותרת "מגנים אנושיים", הוא תיאר גבר פלסטיני מארגון החמאס שנוהם: "איך ישראל מעזה לתקוף אזרחים...", וזאת כשהוא חגוּר עם ארבעה ילדים ואישה לבושת חיג'אב על גופו. פרסום הקריקטורה עורר תגובות חריפות, כאשר המבקרים גינו את הקריקטורה כגזענית, מה שהוביל לנסיגת הפוסט מהפרסום, אך הקריקטורה נותרה מפורסמת בעיתון הבית של רמירז, לאס ווגאס ריוויו ג'ורנל. בראיון לעיתון הארץ סיפר רמירז שההשראה שלו שלקריקטורה הייתה ראיון עם אחד מבכירי החמאס בבירות, ראזי חמד, ששיבח בראיון את הטבח של ה-7 באוקטובר ואמר שיהיו עוד כאלה. אכן, הדמות בקריקטורה דומה לראזי חמד. כדי להבהיר שאיש לא ישתיק אותו, פרסם רמירז כעבור מספר ימים קריקטורה בלאס ווגאס רוויו ג'ורנל, המציגה אדם מבוגר מהנהגת החמאס, שיושב במלון ארבע העונות בקטאר, ותוך כדי טיפול מדיקור נותן הוראות לאנשי החמאס בעזה להקריב את עצמם.
ביאורים

↑  החל משנת 2021 הפרס נקרא "פרס פוליצר לדיווח ופרשנות מאוירים".
↑  ב-וושינגטון פוסט כתוב שזכה 4 פעמים, אך ברשת נמצאו סימוכין רק לפעמיים.
↑  ניתן לצפות בקריקטורה בקישור לכתבה זו.
↑  הקריקטורה מופיעה במראה המקום בסוף הפיסקה.
↑  ניתן לצפות בקריקטורה בקישור הזה (האיור התחתון משמאל).
↑  ניתן לצפות בקריקטורה בקישור הזה לכתבה בנושא.
↑  ניתן לצפות בקריקטורה בקישור הזה "לאינווסטור".
↑  ניתן לצפות בקריקטורה בקישור הזה ללאס ווגאס ריוויו ג'ורנל.
↑  בקריקטורה זו ניתן לצפות בקישור לכתבה בעיתון "הארץ" שבהערת השוליים שלפנינו - הקריקטורה השנייה מלמעלה.
הערות שוליים

1 2  The 2008 Pulitzer Prize Winner in Editorial Cartooning, The Pulitzer Prizes., ‏2008
↑  Merrily Helgeson, Drawing blood, U.C. Irvine.
↑  1994 Pulitzer Prizes JOURNALISM - Editorial Cartooning, The Pulitzer Prizes 1994.
↑  2008 Pulitzer Prizes Jurnalism - Editorial Cartooning, Pulitzer Prizes. 2008.
1 2  Michael Ramirez, The Wahington Post.
↑  Journalism's 1997 Sigma Delta Chi Awards Announced, Society of Professional Journalists, 3/27/1998.
↑  2007 Sigma Delta Chi Award Honorees, Society of Professional Journalists.
↑  Mencken Award Winners, 1982–1996, Mencken Awards.
↑  Bailey Schulz, Pulitzer Prize-winning Cartoonist Michael Ramirez Joins RJ Staff, Las Vegas Review Journal, September 14, 2018.
↑  Everyone Has the Right to My Opinion: Investor's Business Daily Pulitzer Prize - Winning Editorial Cartoonist., Wiely & Sons, 2012.
↑  Give Me Liberty or Give Me Obamacare Hardcover, Amazone, October 27, 2015.
↑  David Mikkelson, Hate Cartoon, Snops, Jul 1, 2002
↑  Message About LA Times Cartoon Outdated, WayBack Machine
↑  Critic Wednesday, L.A. Times Cartoonist Investigated by the Secret Service, Los Angeles Indymedia : Activist News, Jul. 23, 2003
↑  Omid Memarian, US cartoon no joke to Iranians, Asia Times, Sep 20, 2007
↑  National Review Cartoon Depicts Sharpton as a Lynching Tree, TheGrio, July 23, 2013
↑  Keith Cowing, New York Post / Michael Ramirez Cartoon Mocks Challenger Accident, NASA Watch, October 24, 2013
↑  Elahe Izadi and Will Sommer, Washington Post Deletes Editorial Cartoon Criticized as Racist, Washington Post, November 8, 2023
↑  Kelby Vera, Washington Post Deletes 'Racist' Hamas Cartoon, Apologizes After Intense Backlash, Huffpost, Nov 15, 2023
↑   צח יוקד, "אם ננסה לא לפגוע בכולם לא יהיו לנו קריקטורות", באתר הארץ, 22 בנובמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 4592 5286  LCCN: no97010290  VIAF: 26665355   WorldCat (עם VIAF): 26665355 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מייקל רמירז".
מפעלי המלח המלכותיים בארק-א-סנאן

מפעלי המלח המלכותיים בארק-א-סנאן (בצרפתית: Saline royale d'Arc-et-Senans) הם מתחם של מבנים בשטחה של הקומונה ארק-א-סנאן (אנ') במחוז דו בחבל פראנש-קונטה במזרח צרפת. המפעלים, ששימשו לייצור מלח בישול, הושלמו ב-1779. הם תוכננו על ידי האדריכל קלוד-ניקולא לדו (1736–1806), אדריכל פריזאי בולט באותה תקופה, בהוראת לואי החמישה עשר, מלך צרפת. אבן היסוד הונחה ב-15 באפריל 1775. העבודה ארכה שלוש שנים. המתחם הוא דוגמה חשובה לפרויקט מוקדם של עידן הנאורות בו האדריכל ביסס את תכנונו על פילוסופיה שהעדיפה סידור מבנים על פי גאומטריה רציונלית ויחס היררכי בין חלקי הפרויקט. מאוחר יותר, תכנן לדו להפוך את מפעלי המלח שקמו לבסיס לעיר אידיאלית (אנ') בשם שו (Chaux) - אולם פרויקט עיר אידיאלית זה מעולם לא יושם.
מכון קלוד-ניקולה לדו (Institut Claude-Nicolas Ledoux) נטל על עצמו את משימת השימור ומנהל את האתר כמונומנט. בשנת 1982 נוספו המפעלים לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. בשנת 2009 הורחב אתר המורשת התרבותית ונכללו בו מפעלי המלח בסאלן-לה-בן.
כיום האתר פתוח לרוב לקהל הרחב. הוא כולל, בבניין שבו ייצרו חביות עץ תצוגות של מוזיאון לדו על פרויקטים עתידניים אחרים שלא נבנו מעולם. כמו כן, בבנייני ייצור המלח מוצגות תערוכות זמניות.
קו הרכבת מבזאנסון לבורק-אן-ברס עובר ממש ליד מפעלי המלח. התחנה של ארק-א-סנאן נמצאת במרחק של כמה עשרות מטרים בלבד מהאתר.
מיקום

הקומונה ארק-א-סנאן שוכנת בחבל בורגון-פראנש-קונטה, 35 קילומטרים דרומית-מערבית לבירת החבל בזאנסון. הנוף הררי שמתמזג לכיוון דרום-מזרח עם הרי היורה התלולים חלקית. מצפון מערב, לעומת זאת, משתרע העמק השטוח של הנהר דו (אנ') ויובליו. העמק הוא חלק מתעלת הריין-רון (אנ'), המשתרעת מפרנקפורט כמעט עד מרסיי ולכן הייתה תמיד דרך חשובה למרחקים ארוכים. במרחק בינוני, סביב ארק-א-סנאן, ישנן ערי מסחר חשובות כמו בזל, דיז'ון, ליון, לוזאן וז'נבה.
בפראנש-קונטה התושבים חיים מעסקים תעשייתיים קטנים, גידול פירות, ייצור יין וגבינות ותיירות. הבסיס לאתרי הספא הרבים הם מקורות מים מלוחים, שבעבר היו גם הבסיס למפעלים רבים להפקת מלח.
היסטוריה > רקע

במאה ה-18 היה מלח בישול מצרך חיוני ובעל ערך רב. באותה תקופה נעשה שימוש נרחב במלח לשימור מזונות כמו בשר או דגים. השימוש הנפוץ במלח גרם לממשלת צרפת להטיל את הגאבלה, מס על צריכת המלח. הממשלה חייבה שכל אדם מעל גיל 8 שנים יקנה כמות מלח בשנה במחיר שקבעה הממשלה. הפרם ז'נרל היה אחראי על איסוף הגאבלה.
אזור פראנש-קונטה ניחן יחסית בכמות גדולה של מעיינות מים מלוחים בגלל עורקים תת-קרקעיים של הליט. מלח הופק בלון-לה-סונייה (Lons-le-Saunier) ובסאלן-לה-בן (Salins-les-Bains), למשל, עוד מתקופת הרומאים. כתוצאה מכך, היו מספר מפעלי מלח קטנים, כמו אלה בסאלן-לה-בן (אנ') ובמונמורו (אנ'), שהפיקו מלח על ידי אידוי המים מעל מדורות עצים. מפעלי המלח הוקמו קרוב למעיינות והסתמכו על עצים שהובאו מיערות סמוכים. מפעלי המלח הורחבו ונבנו כל העת. הגידול יצר בעיה, שכן מפעלי המלח היו מוקפים תמיד בחומה כדי למנוע את גניבת המלח. התוצאה הייתה תנאי היגיינה ואוורור לקויים, הסיכון לשריפה היה גדול ותהליכי העבודה הפכו קשים יותר ויותר. לאחר שנים רבות של ניצול, הלכו שטחי היערות ונחשפו, וכתוצאה מכך היה צריך להביא עצים ממרחק גדול יותר ויותר, ובמחיר גדול שהלך ועלה. יתר על כן, עם הזמן תכולת המלח של מי המעיין הולכת וצונחת. זה הביא את מומחי של הפרם ז'נרל לשקול לנצל אפילו מעיינות קטנים, יוזמה שמועצת המלך עצרה באפריל 1773. חלק מהבעיה היה שאי אפשר לבנות בנייני אידוי מכיוון שסאלן-לה-בן שוכנת בעמק קטן.
ב-2 בספטמבר 1771 מינה לואי החמישה עשר, מלך צרפת את האדריכל קלוד-ניקולה לדו למפקח על מפעלי המלח של לורן ופרנאש-קונטה. כמפקח כללי היה לדו אחראי על בדיקת מפעלי המלח השונים במזרח צרפת. בתפקיד זה הוא יצא לסיור פיקוח בשנת 1771. הבעיות העצומות של מפעלי המלח לא נעלמו מעיניו, אדריכלות המפעל, "ערימה של רכיבים לא מתאימים (...), שהודבקו באופן שרירותי מחומרים עלובים", לא סיפקה אותו. חלק לא מבוטל מחוסר הפרודוקטיביות נגרם מהדרך המסובכת שבה סופקו עצים למפעלים. כל היערות סביב מפעלי המלח של סלין נכרתו, ואת חומר הגלם היה צריך להביא ממרחק של כמה קילומטרים. לדו הציע אפוא בנייה של מפעלי מלח חדשים במרחק של 17 קילומטרים ממקור התמלחת, בחזית יער שו (Forêt de Chaux) בוואל ד'אמור (Val d'Amour), כאשר התמלחת הייתה אמורה לזרום למפעל בתעלה שתיחפר, מכיוון ש"קל יותר לשלוח את המים למסע מאשר לשנע יער באזור בול עץ אחר בול עץ".
שנתיים לאחר מכן תמכה מאדאם דו בארי במועמדותו של לדו לחברות באקדמיה המלכותית לאדריכלות. זה העניק לו מעמד של אדריכל מלכותי (הוא כבר היה האדריכל של הפרם ז'נרל, סוכנות המכס והבלו הפרטית שגבתה מיסים רבים מטעם המלך, תחת חוזים ל-6 שנים). היה זה על בסיס מעמדו כמפקח על מפעלי המלח וכאדריכל מלכותי שהוא קיבל באפריל 1773 את המינוי מהמלך לואי ה-15, הבעלים של כל מפעלי המלח, לתכנן את מפעלי המלח המלכותי בארק-א-סנאן. שנה לאחר מכן, באפריל 1774, הציג לדו למלך את התוכנית הראשונה למפעל המוצע.
היסטוריה > התוכנית הראשונה

הפרויקט לא היה מוגבל מכל שיקול מעשי, היה שאפתני, חדשני ומנותק מהגישות המסורתיות. מה שלדו עשה היה לכפות גאומטריה נוקשה על העיצוב הכללי. הבניינים הוצבו סביב חצר פנימית ריבועית עצומה, ונקשרו זה לזה על ידי פורטיקו, אף בניין לא היה מבודד. כדי לזרז את החיבורים בין בניינים, הוסיף לדו ארקדות מקורות שקישרו את נקודות האמצע של הצדדים הסמוכים ויצרו ריבוע בתוך הכיכר. עמודים היו בשפע. הבניינים עצמם היו מלאים בהם, ו-144 עמודים דוריים תמכו בארקדות המקורות.
התוכנית של לדו חזתה שהחצר המרובעת המרכזית תהיה המקום בו המפעל ישמור על עצי הסקה שלו. בכל פינה בכיכר ובמוקדי האמצע של כל צד ניצבו מבנים מרובעים דו-קומתיים שיאכלסו את חלקי המפעל השונים. מלפנים היו מגורי השומרים, קפלה ומאפייה. בצדדים היו סדנאות לנפחים ולעובדים אחרים. מול השער נמצא מפעל המלח עצמו. באגפים יש דירות למגורי עובדים בצורה של חדרים בודדים הפונים לחדר משותף עם אח מרכזי. גנים היו אמורים להקיף את האתר כדי לספק לעובדים תוספת להכנסותיהם. לבסוף, חומה תקיף את כל המתחם כדי להגן עליו מפני גניבה.
החזון הגרנדיוזי של הפרויקט הוא שבלם את מימושו. שום בניין תעשייתי של התקופה לא היה מרשים באותה מידה. המלך דחה את הפרויקט. הוא התנגד במיוחד לשימוש הנרחב בעמודים, פרט אדריכלי שלדעתו מתאים יותר לכנסיות ולארמונות. הוא גם התנגד לכך שהקפלה תידחק לפינה.
בסקירתו הביקורתית של הפרויקט, הצהיר לדו כי הוא שם משקל רב מדי על מוסכמות, והוא הזניח את ההיבטים הסמליים. התוצאה הייתה עיצוב אחיד שטוח המבוסס על סימטריה, ולא כזה שיהיה לו מרכז כובד מוחשי. התכנון גם הזכיר את המבנים הקהילתיים המסורתיים של אז כמו מנזרים, בתי חולים, חוות גדולות וכדומה. יתר על כן, מאז ימי קדם אדריכלים הכירו בכך שתוכניות כמו זו של לדו פגיעות להתפשטות האש ולא היגייניות במיוחד, כאשר לאורך כל היום חלק מהאתר נמצא בצל. לבסוף ציינו המבקרים כי הפרויקט לא לקח בחשבון את האילוצים הגאוגרפיים או הגאולוגיים.
היסטוריה > התוכנית השנייה

בשנת 1774 שרטט לדו את התוכנית השנייה שלו. רק עכשיו תוקן אתר הבנייה המדויק והוא עסק שוב בפירוט בתהליכי העבודה של מפעלי מלח. נראה שגם לדיון על שיקום בית החולים בפריס, אוטל דיה (Hôtel-Dieu), שנשרף בשנת 1772, היה השפעה רבה. נדרש תכנון שיפחית את הסיכון לשריפה וישפר את האוורור. הרופא אנטואן פטי (אנ') פרסם תוכנית בסיסית לבניית בתי חולים בשנת 1774. הוא תכנן מערכת מעגלית, עם מבנים שהיו מסודרים כמו חישורי גלגלים סביב ביתן מרכזי עם מטבח וקפלה. פטי היה כנגד צורה מרובעת, שלא רק שאווררה בצורה גרועה, אלא גם הקשתה על האספקה. משום כך תכנן לדו מתחם חצי-מעגלי כך שישקף ארגון עבודה היררכי. התוכנית השלמה כללה בנייה של עיר אידיאלית המהווה מעגל מושלם, כמו השמש. לואי החמישה עשר חתם על הצו המאשר את בניית מפעלי המלח ב-29 באפריל 1773, ולאחר אישור התוכנית השנייה של לדו, החלה הבנייה בשנת 1775. העיר המתוכננת מעולם לא הוקמה. כל מה שהושלם היה הקוטר ומחצית המעגל של הבניינים של מפעל המלח.
היסטוריה > סקירה אדריכלית

לדו לא רק בנה מפעל מלח פשוט בשו. המטרה הייתה נעלה יותר. בנוסף לחלוקה הרציונלית לתפקודים בודדים, שדרוג משימת הבנייה שנתפסה בעבר כנחותה והארכיטקטורה החדשה עם המוטיבים הכפריים שלה והצורה הגדולה המאופיינת בגופים פשוטים, מבוסס מפעל המלח גם על רעיונות חברתיים ופוליטיים. ניתן לראות בו את צורת השלטון והאבסולוטיזם. בית המנהל במרכז מייצג גם את מרכז הכוח הבלתי מוגבל. כל התהליכים מתואמים ומפוקחים מכאן בצורה טוטליטרית, העובדים כנתינים אינם כפופים למנהל כשליט רק פיזית, מכיוון שהם אינם מורשים לעזוב את המתחם, אלא גם ברמה הרוחנית: התפילות, מתקיימות בפיקוח המנהל, בביתו ובתנאים משפילים מרחבית. ההתמקדות אינה בידיעה של העובדים שהם אינם מלח הארץ, אלא משרתי המלח.
העיצוב המורכב יותר ויותר של השערים חושף היררכיה של חלקי מפעל המלח: מנהל - שומרים - מנהל - ייצור - עובדים.
עם זאת, לדו שאף לכבד כיאות כל רמה של החברה. לדעתו יש לשדרג את חיי העובדים באמצעות חווית הקהילה. חיים אלה על פי חוקי הטבע צריכים להתאפשר על ידי מסגרת מבנית תובענית הן של הדירות והן של מקומות העבודה. בפועל השאיפה לאידיאלים מתנגשת עם המציאות הבלתי אנושית: מסיבות אמנותיות, חדרי המגורים לארבעה אנשים מוארים ומאווררים רק עם חלונות זעירים בצורת כד. מאותן סיבות לדו לא כלל ארובות בחדרים שבהם הרתיחו את מי המלח, בהם העובדים היו צריכים לבצע את משמרותיהם במשך שתים-עשרה שעות, מה שהוביל למחלות בדרכי הנשימה ולמוות מוקדם בקרבם.
היסטוריה > מפעלי המלח לאחר סיום פעילותם

מפעלי המלח ייצרו בשיאם 4,000 טון מלח בשנה, כולם יוצאו לשווייץ. כל הייצור נפסק בשנת 1895 בעקבות תביעה שיזמו תושבי ארק-א-סנאן, שהביעו מחאה על זיהום הבארות הסמוכות. במקביל, מפעלי המלח התקשו מול התחרות ממלח ים שהובא ברכבת. עם התמוטטות מונופול המלח ומס המלח, לא יכלו עוד מפעלי המלח להיות רווחיים כלכלית. תכולת המלח במי המעיינות בשימוש הייתה נמוכה מכדי להפיק מלח במחירים תחרותיים.
כאמור לעיל, הרס ברק בשנת 1918 את הקפלה. באפריל 1926 פוצצו חלק מהבניינים בדינמיט ורבים מהעצים במקום נכרתו. ובכל זאת, ב-30 בנובמבר 1926, לאחר סקירה שהחלה בשנת 1923, הכריזה הוועדה למונומנטים על הבניין המרכזי ועל הכניסה כמונומנטים היסטוריים. החברה של מפעלי המלח המזרחיים, עדיין הבעלים של אתר ארק-א-סנאן, לא הייתה מרוצה מההחלטה. ב-10 ביוני 1927 רכש מחוז דו את מפעלי המלח והחל בעבודות שיקום בשנת 1930.
במהלך שנת 1938 שכן במקום מחנה לפליטים מהרפובליקה הספרדית השנייה. ואז, במהלך אוקטובר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התקין הצבא הצרפתי התקין סוללה נגד מטוסים באזור החצר. כמו כן, יחידת מהנדסים תפסה חלק מהבניינים. ובכל זאת, ב-20 בפברואר 1940 התפרסמה ההודעה הרשמית על הכרזת מפעלי המלח והחומה סביבם כמונומנטים היסטוריים.
ביוני 1940 השתכנו באתר חיילים גרמנים. ממאי 1941 עד ספטמבר 1943 הקימו השלטונות הצרפתיים מממשל וישי מחנה לצוענים מהאזור ואחרים ללא כתובת קבועה (Centre de Rassemblement des tziganes et nomades).
לאחר המלחמה התקיימה מערכה ציבורית נרחבת של אמנים, עיתונאים וסופרים מהאזור לעידוד הרשויות להגן על האתר.
ב-1965 השתמש הבמאי מרסל בלוול (Marcel Bluwa) בבית המנהל לקברו של המפקד בעיבוד לטלוויזיה של המחזה דון ז'ואן מאת מולייר.
מאז 1973, חברים מפעלי המלח המלכותיים ומכון קלוד-ניקולה לדו ברשת אתרי התרבות האירופית. ואז בשנת 1982, צרפה אונסק"ו את מפעלי המלח לרשימת אתרי המורשת העולמית. כיום פועל באתר מרכז מחקר על שם לדו, מוזיאון על מיצוי מלח ומוזיאון על עבודותיו ורעיונותיו של האדריכל קלוד-ניקולה לדו, כמו גם חדרי אירוח כנכס תרבותי עולמי. שני מבני סדנאות המלח לשעבר משמשים כיום כמרכז אירועים לתערוכות וכדומה.
הערות שוליים

1 2  From the Great Saltworks of Salins-les-Bains to the Royal Saltworks of Arc-et-Senans, the Production of Open-pan Salt
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb121447308 (data)  MusicBrainz: 8980769d-2960-4053-8b5d-e4d23ce8cbec  NKC: kn20120910003  VIAF: 263185071   WorldCat (עם VIAF): 263185071 
צילום אווירי של מפעלי המלח
התוכנית הראשונה של לדו שנדחתה על ידי לואי ה-15
התוכנית השנייה של לדו שהתקבלה
בית השער
בתוך בית המנהל
בית מס המלח
מוזיאון קלוד-ניקולה לדו בתוך מפעלי המלח המלכותיים
ממברנה חדירה למחצה

תיאור סכמטי של ממברנה חדירה למחצה בזמן המודיאליזה. דם מסומן באדום, הנוזל המבצע דיאליזה בכחול, והממברנה בצהוב
ממברנה חדירה למחצה (ידועה גם בשמות "ממברנה חדירה סלקטיבית" או "ממברנה חדירה חלקית"), היא ממברנה המאפשרת למולקולות או יונים מסוימים לעבור דרכה בתהליך של דיפוזיה, או בתהליך של דיפוזיה מסתייעת. קצב המעבר תלוי בלחץ, ריכוז וטמפרטורת המולקולות או המומסים בשני צידי הממברנה, ובחדירות הממברנה לכל סוג מומס. בהתאם לממברנה ולמומס, החדירות יכולה להיות תלויה בגודל המומס, מסיסותו, תגובות כימיות של החומר ועוד. דוגמה לממברנה חדירה למחצה היא דו-שכבה ליפידית, עליה מבוסס קרום התא בתאים ביולוגיים. קיימים חומרים טבעיים ומלאכותיים רבים חדירים למחצה, בעלי עובי רב מעובי ממברנה מסוג זה. דוגמה נוספת לכך היא הקרום הדק בצידה הפנימי של ביצה.
סוג אחד של דו-שכבה ליפידית מבוסס על פוספוליפידים (המורכבים מראש פוספט ושני זנבות חומצת שומן), המסתדרים בשכבה כפולה, כאשר הפוספטים ההידרופיליים חשופים לתמיסה המימית בתוך התא ומחוצה לו, והזנבות השומניים ההידרופוביים פונים אחד לשני באמצע השכבה הכפולה. שכבת הפוספוליפידים חדירה ביותר למומסים קטנים ולא טעונים. בשכבת הפוספוליפידים צפות תעלות חלבונים ותעלות יונים.
בתהליך אוסמוזה הפוכה, משתמשים בממברנה דקות מרוכבות (TFC או TFM), המיוצרות בעיקר לתהליכי טיהור והתפלת מים. הן משמשות גם ביישומים כימיים אחרים, כמו סוללות ותאי דלק. ביסודו, החומר TFC הוא מסננת מולקולרית, בצורת קרום דק הבנוי משתי שכבות (או יותר) של חומרים שונים. ממברנות לאוסמוזה הפוכה מיוצרות בעיקר מפוליאמיד (פולימר עשיר בקבוצות אמיד), שנבחר למטרה זו בזכות חדירות גבוהה למים, ונמוכה למגוון זיהומים מומסים, כמו מלחים ומולקולות קטנות אחרות, שמצליחות לעבור תהליך סטנדרטי.
ראו גם

אוסמוזה
דיאליזה