stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלמה ליבוביץ-ליש
ביוגרפיה

שלמה ליבוביץ נולד ב-1927 בבוטושאן שברומניה. בגיל 13 הצטרף לתנועת נוער ציונית. למד בבית ספר יהודי שבניהולו של תאודור לווינשטיין-לבאי. בשנים 1944–1947 היה למנהיג בני עקיבא ברומניה וחבר בהנהגת החלוץ המקומית בין השנים 1944 ל-1949. הוא למד בסמינר למורים ביידיש, עלה לישראל (תחת זהות בדויה) בשנת 1950. ליבוביץ-ליש היה חבר בקיבוץ ניר עציון ועבד כמורה בכפר סבא. בין השנים 1953 ל-1983 הוא עבד במשרד החוץ ובמסגרת עבודתו טיפל בשחרור אסירי ציון מרומניה ובאיחוד משפחות. ליבוביץ-ליש סיים תואר ראשון בהיסטוריה יהודית, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה, תואר שני בהיסטוריה יהודית ודוקטורט באוניברסיטת בר-אילן בנושא "יהודי רומניה 1944–1950 מול משטר משתנה".
תחת השם "עמנואל-ליש" ליבוביץ -ליש יחד עם אסיר ציון לשעבר משה מוסקוביץ'-עמנואל חיבר את המילון העברי-רומני ורומני-עברי ששימש במשך עשרות שנים דורות של יהודי רומניה שעלו לישראל.
נודע בין היתר בתרומתו להפצת ידע על תולדות העם היהודי והציונות בשידורי קול ישראל בשפה הרומנית.
נפטר בישראל ב-9 ביולי 2014, והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול.
בנו ישראל אריאל הוא מראשי ישיבת עוד יוסף חי, וערך מספר ספרים של הרב יצחק גינזבורג.
פרסים ואותות הוקרה

פרס נימירובר
פרס גרופר לספרות
פרס ינקולוביץ'
מדליית בנב מרנטי
התואר פרופסור לשם כבוד של אוניברסיטת באבש-בויאי בקלוז'-נאפוקה
כתבים

עמנואל - ליש - המילון עברי-רומני ורומני עברי (חובר על ידי שלמה ליבוביץ' ליש יחד עם משה מוסקוביץ'-עמנואל)
לקסיקון של מונחים יהודיים, ציוניים וישראלים (במהדורה הראשונה - עם משה מאור)
Şabat: cununa creaţiei - שבת כתר בראשית
Reflecţii despre Iudaism מחשבות על היהדות
Între legendă şi realitate (lumea hasidică) - 'בין אגדה למציאות: העולם החסידי
Comitetul Democratic Evreiesc "הוועד הדמוקרטי היהודי
Evreimea Botoşăneană, mini-monografie -יהודי בוטושאני
2013 - יהודי רומניה בשנים 1950-1944
הערות שוליים

1 2 3  לוצ'יאן-זאב הרשקוביץ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264301205171  GND: 1192519582  ISNI: 0000 0000 6935 9581  LCCN: no2006100612  SUDOC: 233795189  VIAF: 97239428   WorldCat (עם VIAF): 97239428 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מרדכי-חיים שטרן

מדרכי-חיים שטרן, 1965
מרדכי-חיים שטרן (16 באוקטובר 1914 - 21 בפברואר 1975), היה חבר הכנסת מטעם גח"ל בכנסת השישית.
ביוגרפיה

שטרן נולד בווינה שבאוסטריה. לפני עלייתו לארץ ישראל, בשנת 1934, החל בלימודי רפואה באוניברסיטת וינה.
בארץ ישראל למד שטרן ביקורת חשבונות והחל לעבוד במוסד העברה, שפעל להצלת הון יהודי מגרמניה הנאצית. לאחר מכן שימש כפקיד בכיר בבנק אנגלו-פלשתינה ובשנת 1941 מונה לחשב המועצה לביטוח מפני סיכוני המלחמה. לפני הקמת המדינה היה מפקח מס הכנסה בממשלת המנדט הבריטי ומשנת 1945 סגן מנהל רסקו. בשנת 1957 מונה למנהל רסקו. בתקופתו של שטרן הורחבה פעילות החברה והיא נקלעה לחובות כבדים. שטרן ספג ביקורת והתפטר מתפקידו בשנת 1966. בשנת 1967 פרסם מבקר הסוכנות דו"ח ביקורת על התנהלותו של שטרן ושטרן הגיב בטענו שהביקורת חד צדדית ואינה נכונה.
ביוגרפיה > פולטיקה

פעילותו הציבורית החלה כחבר מייסד של מפלגת עלייה חדשה.
במקביל נמשכה פעילותו הציבורית והפוליטית כחבר המפלגה הפרוגרסיבית. בשנת 1959 הוצב בראש רשימת המועמדים של המפלגה בבחירות למועצת העיר תל אביב. בסוף 1961 התפטר ממועצת העיר, על רקע משבר פנימי בתוך המפלגה הליברלית.
בבחירות לכנסת החמישית, לאחר הקמת המפלגה הליברלית, הוצג ברשימה לכנסת והוצג במודעות של המפלגה: "מהכלכלנים החשובים של המדינה בהלכה וגם במעשה". בשנת 1965, בעת שחבריו, יוצאי המפלגה הפרוגרסיבית, פרשו מהמפלגה הליברלית על רקע השיחות להקמת גח"ל, בחר שטרן להישאר במפלגה הליברלית, נבחר מטעמה לכנסת השישית והיה חבר ועדת הכלכלה. לקראת הבחירות לכנסת השביעית לא שובץ שוב ברשימה לכנסת. התמוטטות רסקו לא הטיבה עם תדמיתו הציבורית, ובעיתונות נכתב שהוא לא השכיל להתחבר אל אף אחת מהסיעות של הליברלים.
על שמו נקראת רחבת הכניסה הראשית אל גני התערוכה בתל אביב.
היה אחיינו של דוד צבי פנקס.
הערות שוליים

↑  צרות השיכון, מעריב, 22 ביולי 1949
↑  מנהלי רסקו על פעולות החברה, הצופה, 22 בספטמבר 1953
↑  מונה כמנהל כללי לרסקו, חרות, 9 באוגוסט 1957
↑  מרדכי חיים שטרן, ח"כ שטרן דוחה הביקורת על רסקו, מעריב, 8 באוגוסט 1967
↑  מנהל רסקו בראש הפרוגרסיבים בת"א, דבר, 25 בספטמבר 1959
↑  המשבר אצל הליברלים במועצת עירית תל־אביב - לשיאו, חרות, 21 בדצמבר 1961
↑  באלה אתה בוחר, מעריב, 4 באוגוסט 1961
↑  מאמין באיחוד מחודש של הליברלים, מעריב, 22 במרץ 1965
↑  יהושע ביצור, הכיסאות המתפנים של גח"ל, מעריב, 28 במרץ 1969
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012473876805171  ISNI: 0000 0005 0069 6500  LCCN: no2019114392  VIAF: 3105156565720923500009   WorldCat (עם VIAF): 3105156565720923500009 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארנסט-שארל לאסג

| --- | --- |

 לידה:  5 בספטמבר 1816 פריז, צרפת 
 פטירה:  20 במרץ 1883 (בגיל 66) פריז, צרפת 
 לימודי רפואה:  תיכון לואי הגדול 
 תפקידים:  רופא, רופא פנימי, פסיכיאטר, נוירולוג 
 פרסים והוקרה:  אות לגיון הכבוד בדרגת אביר חבר באקדמיה לרפואה של צרפת
 
ארנסט-שארל לאסג (בצרפתית: Ernest-Charles Lasègue; ‏5 בספטמבר 1816 פריז – 20 במרץ 1883 פריז) היה רופא פנימי, נוירולוג ופסיכיאטר צרפתי. הוא נודע, בין השאר, בשל תיאור "הפסיכוזה המשותפת", תסמונת שכינה בצרפתית, יחד עם עמיתו פאלרה, "פולי א דה" (folie á deux – "שגעון בשניים"; 1877). כן נודע בשל תיאור "האנורקסיה ההיסטרית" וכן בשל המבחן הקרוי על שמו המשמש לאבחנה המבדלת של כאבי הגב התחתון.
לאסג כיהן כפרופסור לרפואה קלינית בבית החולים סלפטרייר-פיטיה בפריז.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

לאסג נולד בפריז בשנת 1816 כבנו של אנטואן לאסג, בוטנאי, וספרן בספרייתו של התעשיין בנז'מן דלסר ושל רוזאלי שרלוט סקולסטיק לבית לה-אריסי. (Le Hericy)
מכיוון שגדל בתנאי מחסור שאף לאסג להגיע למעמד ולפרנסה נאותים. נשלח על ידי אביו לתיכון לואי הגדול והיה תלמיד מצטיין שזכה במבחן היוקרתי של "קונקור ז'נרל" . דיבר לטינית שוטפת, הפגין שליטה טובה ביוונית, בפילוסופיה וברטוריקה.
בשנת 1838 סיים תואר ראשון לספרות. המורה שלו לפילוסופיה, ויקטור קוזן שהתיידד איתו, הציע לו לעבוד כמדריך בכיתה שבו למד בתיכון. כדי לשפר את מצבם הכלכלי, יחד עם אמו, פתח פנסיון שנועד לתלמידי תיכון ולהוריהם. עם תלמידיו של לאסג שהתארחו בפנסיון נמנה המשורר לעתיד שארל בודלר שכתב מאוחר יותר מילים חמות עליו ועל אמו.
לאסג היה מעורה בחיי הסטודנטים של הרובע הלטיני. התוודע באותה תקופה לרופא הצעיר קלוד ברנאר שהיה גר ברחוב ל'אנסיין קומדי, לא רחוק מביתו ברחוב דו וייה קולומבייה. ברנאר התקבל ב-1839 כרופא בשרות למחלות נפש של ז'אן-פייר פאלרה בבית החולים סלפטרייר.
השיחות שניהל אם קלוד ברנאר ועם בנדיקט אוגוסטן מורל שעבדו שניהם כמתמחים אצל פאלרה, עשו עליו רושם עז.
הוא הוזמן להשתתף בביקורי המנהל במחלקתו בסלפטייר ובהזדמנות זו הבחין פאלרה ב"פוריות שכלו ושפע רעיונותיו".
בהשפעת רשמיו מבית החולים ומעודד מהיכרותו עם פאלרה השתכנע לאסג להירשם ב-4 באוקטובר 1839 ללימודי רפואה באוניברסיטת פריז. התלהב מהלימודים אבל לא התקבל להתמחות בבתי החולים. בסופו של דבר המפגש עם הפנימאי המפורסם ארמן טרוסו היווה עבורו ציון דרך. לאסג הפך לתלמידו המועדף של טרוסו שהיה לו למנטור וידיד. בהדרכתו עבר ב-25 בפברואר 1845 את בחינת הדוקטורט ברפואה עם עבודה על "שטאל ותורתו הרפואית". על בסיס עבודה שפרסם ב-1844 עם מורל על "האסכולה הפסיכולוגית הגרמנית".
ביוגרפיה > המשך הקריירה הרפואית

פחות משנה אחרי סיום לימודיו, נכשל לאסג במבחנים להוראה עם תזה על "השינויים בדם במחלות הדלקתיות ובהפרעות הקרויות "טיפואידיות"". בעקבות נושא התזה בחר לצאת למסע מחקר בדרום רוסיה על מנת לחקור מגפת כולרה. בהזדמנות זו ביקר שם במוסד לחולי נפש. הדו"ח שערך במסע הזה הביא לו בצרפת את המינוי לסגן מפקח על המוסדות לחולי נפש תחת ניהולם של פריס (Ferrus) ופרשאפ (Parchappe) .בתוקף תפקיד זה סייר לאסג במתקני אשפוז שנועדו לחולי נפש בערים שונות בפרובינציה.: בדיז'ון, בור (Bourg), סנט אלבאן, אוריאק, לה סלט, קלרמון, ריום, מולן, לה שאריטה ובורז'.
ב-1850 ארגן לאסג את המרכז העירוני לחולי נפש שליד פרפקטורת המשטרה של פריז, התמנה (עם מינוי מיוחד בשנת 1873 -) לרופא הראשי הראשון שלו (Médecin chef de l'Infirmerie spéciale du Dépot) וכיהן בתפקיד זה עד יום מותו, כשירש ממנו את התפקיד עמיתו לגראן די סול. מתוקף תפקיד זה היה מעורב בהערכות רפואיות משפטיות של חולי הנפש.
בשנים 1852–1854 היה למנהל מחלקה תחת ניהולו של טרוסו, וב-1853 עמד הפעם בהצלחה במבחן ה"אגרגציה" - הסמכה להוראה -, עם עבודה על "השיתוקים הכלליים". . והתקבל כרופא של המשרד המרכזי (Bureau central) של בתי החולים של פריז. אותה שנה ירש מז'אק רז'-דלורם את תפקיד העורך ראשי של העיתון הרפואי "Archives générales de la médecine". הוא נשאר בתפקיד עד יום מותו. בעת ניהולו הגיע העיתון לרמה מדעית גבוהה.
בשנים 1858–1860 החליף לאסג את גבריאל אנדראל בקתדרה לפתולוגיה כללית (בה לימד "מחלות העצבים והנפש") וב-9 בפברואר 1867 ירש רשמית את המשרה. בשנים 1859–1862 היה מנהל מחלקה בבית החולים לורסין, בבית החולים סלפטרייר (1859), בבית החולים סנט אנטואן (1859) ואחר כך בבית החולים נקר (1861) . והפיטיה (1869)
ב-11 בדצמבר 1869 התמנה לאסג פרופסור לקליניקה רפואית ותרפאוטיקה כללית כשמושבו הקבוע (עד יום מותו) היה בבית החולים פיטייה.
נרתע בדרך כלל מהתקהלויות ורק ב-1876 הצטרף לאקדמיה לרפואה. הופיע לאחרונה בציבור כיושב ראש חבר השופטים במבחני אגרגציה בשנת 1883. סבל מהחמרה מואצת של הסוכרת ונפטר בהתחלת האביב של אותה שנה בדירתו בפריז.
לאסג הובא לקבורה בחלקה המשפחתית בשאטיון -סו-באנייה (במחוז או דה סן), בה נטמן לצד אשתו והוריו. על המצבה הוצב מדליון ברונזה שנוצר על ידי דסוש. (1884)
ביוגרפיה > חייו האישיים

לאסג היה נשוי למארי ויקטורין לבית פרוטן (Perrotin), בת של מו"ל, ונולדו להם שתי בנות: מרגריט לאסג (1918-1851), נשואה לכירורג היהודי אלבר בלום (1914-1844), פרופסור בפקולטה לרפואה, וז'אן סברון (Cesbron) (1914-1856) נשואה למהנדס פול אלכסיס סברון,
כדברי הסופר ז'ול קלארסי, הצטיין לאסג כמרצה בחסד, בעל כישורים ספרותיים, בקיא הודות לתפקידיו בסודות האפלים של תושבי פריז וכן כמורליסט שהילל את חיי המשפחה מסביב לסיר הבישול הביתי.
תרומתו לרפואה

לאסג התעניין בתחומים מגוונים של הרפואה וראה את הפיזיולוגיה והפסיכיאטריה כתחומים משלימים זה את זה. מתוך גישה זו גילה עניין מיוחד בהפרעות הפסיכוסומטיות.
ב-1849 יחד עם טרוסו פרסם מאמרים על המחלות הפריחתיות, על הדיפתריה
על הרככת, על הטיפול במחולית סיידנהם ("הריקוד של גי הקדוש"). ב-1852 תיאר את האירועים המוחיים המתרחשים בעת אי-ספיקת הכליות הכרונית ("מחלת ברייט") תוך הוספת תצפיותיו האישיות. כעבור שנה פרסם " מחקרים חדשים על מחלת ברייט" . מתח בקורת קשה על מחקריו של רודולף וירכו בנוגע לפתולוגיה התאית (1858) . בעקבות בקורת זו פרץ פולמוס שנמשך כמה שנים. ב-1868 פרסם ספר לימוד על ה"אנגינות". לאחר מכן כתב על האלכוהוליזם, על ההיסטריה ועל השיתוק הכללי.
מחקרו הראשון על האלכוהוליזם הופיע בשנת 1853 והאחרון ב-1882. ביניהם פרסם על הקשר בין הפרעות עיכול להפרעות נפשיות ועל הדיפסומניה - בולמוסי השתייה החריפה. כמו כן במאמרו Le délire alcoolique n est pas une délire mais un rêve הבחין בין דליריום שהיה בעיניו חוויה כמו חלומית (אונירית) למחשבות שוא
ב-1852 תיאר את מחשבות השוא של רדיפה, הידועות אז כ"מחלת לאסג" מאוחר יותר כמחשבות פאראנואידיות או פאראנויות.
מקום חשוב בפרסומיו תפסה גם מחלת ההיסטריה, הידועה כיום בכמה שמות: הפרעוה קונברסיבית, הפרעה דיסוציאטיבית וסומטיזציה ושנכללו בה בעבר התקפי הפאניקה החמורים : ב-1854 תיאר לאסג את השיעול ההיסטרי, אחר כך ב-1864 - את האטקסיה ההיסטרית. בשנת 1873 תיאר לראשונה (במקביל לויליאם גאל) באופן מקיף אל האנורקסיה נרבוזה, לתסמונת של הימנעות מאכילה, אל-וסת ופעלתנות, לה קרא בשם "אנורקסיה היסטרית". אישאר שינה את שם המחלה הזאת ל"אנורקסיה נפשית" (Anorexie mentale).
נושא אחרי שעורר את סקרנותו היה השיתוק הכללי שבעגבת, עליו נסובה עבודת האגרגציה שלו. מאוחר יותר שינה את רעיונותיו וקיבל את זה שפתולוגיה זאת היא מגוונת יותר, והיא כוללת מגוון רחב של מחלות מוחיות כרוניות
בשנותיו האחרונות לא הרפה בקצב הכתיבה: פרסם עיונים על האקסהיביציוניזם, הקלפטומניה, המלנכוליה ההמומה, "השגעון בשניים" (פולי א דה), הכפיון על רקע מומים של הגולגולת וכו'.
בשנים 1846-1846 הדגיש את חשיבות הקשר רופא - חולה נפש במסגרת הטיפול הפרטני של החולה שהיה ידוע כ"טיפול המוראלי" (cure morale) או cura singularis וגילה תובנות לגבי מה שיוגדרו לימים בפסיכואנליזה כ יחסי העברה וברית טיפולית.
בשנת 1881 פרסם לאסג את ספר הלימוד על האאוסקולטציה -שיטות השמיעה של הרעשים בראות - עבור התלמידים לרפואה. ב-1882 פרסם עוד ספר לימוד על טכניקת המישוש וההקשה בגוף האדם עבור התלמידים לרפואה.
החתן שלו, אלבר בלום, פרסם אחרי מותו, ב-1884, את הספר "מחקריו הרפואיים של הפרופסור ש. לאסג", שבו שיתפו פעולה עוד רופאים רבים.
עם תלמידיו הידועים נמנו הפסיכיאטרים בנדיקט מורל. וז'ול קוטאר.
מושגים רפואיים הקשורים לשמו (אפונימים)

גנגרנה על שם לאסג
גנגרנה (נמק) של הגפיים אצל חולי ברונכיאקטזיס תשושים. מתלווה בדלקות סימפונות וראות. טיפולה אנטיביוטי וכירורגי.
תמרון לאסג - לבדיקת התרחבות הראות בנשימה (מושג היסטורי)
הרופא היה מניח יד על חזה הנבדק ואת היד השנייה מאחורי גבו ומבקש שישאף אוויר. בביצוע דו-צדדי - ניתן היה להשוות את התרחבות הראות בשני הצדדים.
סימן לאסג - תואר על ידי תלמיד של לאסג, ז'. פורסט (1881) ועל ידי רופא סרבי, לאזה ק. לזרביץ'. הוא מופק כשהנבדק בשכיבה. נקרא מבחן הרגל הישרה. נחשב חיובי אם כאב מורגש בעצב הסיאטי בהרמה של הרגל בין 30 עד 70 מעלות. נגרם כאב וכיווץ שריר בחלק האחורי של הירך. הוא מופיע בפגיעה בעצב השת או בשורשים העצביים המותניים. הרמת רגל כפופה אינה כרוכה בכאב שכן בתנוחה זו העצב רפוי. משתמשים בו באבחנה המבדלת עם מקרי התחזות למשל. עם זאת קיים לפעמים סימן לאסג חיובי גם הפרעות קונברסיביות (היסטריה לשעבר) אך שם מתלווה בריבוי בלתי מוסבר של סימנים נוירולוגיים נוספים.
תסמונת לאסג I (מושג ארכאי) (1852) - שגעון הרדיפה, או "מאניית הרדיפה" - מתארת את מחשבות השוא של רדיפה ומעקב, המכוונות כלפי אנשים קרובים או רחוקים, רשויות, הנחשבים אויבים, רודפים, עוקבים, מצלמים בסתר וכו'. מחשבות השוא אלה הידועות גם כמחשבות שוא פאראנואידיות, מתלוות בחרדה, מצב רוח ירוד, ובמיעוט המקרים באלימות או התאבדויות. התסמונת היא לרוב ביטוי למצבים פסיכוטיים ב-סכיזופרניה, הפרעה דלוזיונלית, הפרעה דו־קוטבית מאנית פסיכוטית, הפרעה פסיכוטית קצרה חולפת, הפרעה פסיכוטית ממקור "אורגני" כולל הרעלות סמים וכו', דמנציה וכו'. לאסג תיאר שלבים בהתפתחות מערכת של מחשבות שוא של רדיפה- מהשלב הראשון "של הספקות" ועד לגיבוש מחשבות הוא או המצב הפלורידי. (periode d'état)
תסמונת לאסג II או תסמין לאסג (מושג ארכאי) (1864) - תופעת חולשה או "שיתוק" בגפיים, כשעוצמים את העיניים או בהשפעתה אלחוש . מצד שני גם בעיניים עצומות סוגסטיות משרות תנועות של הגפיים.
תסמונת לאסג-פאלרה או פולי א דה (1877) - שבה התנהגויות פתולוגיות כולל פסיכוזה של אחד מבני המשפחה "מדביקים" בדרך פסיכולוגית בן משפחה אחר.
פרסים ואותות הוקרה

1871 - אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת אביר
1876 - נבחר כחבר באקדמיה לרפואה של צרפת,
הנצחה

רחוב ביישוב שאטיון נושא את שמו
מחלקה פסיכיאטרית סגורה בבית החולים לה פיטיה - סלפטרייר נשואת את שמו - "Unité Lasègue"
ספרים ומאמרים

De Stahl et de sa doctrine médicale 1846, הטקסט השלם.
(על שטאהל ותורתו הרפואית)
« Du délire des persécutions », in: Archives générales de médecine, 1852, Vol. 28, pp. 129–50,
טקסט שלם (על מחשבות השוא של רדיפה)
De la paralysie générale progressive, Thèse présentée et soutenue en mars 1853 pour le concours pour l'agrégation en médecine, Faculté de médecine de Paris], Impr. Rignoux (Paris), 1853, טקסט שלם.
« L'École de Halle: Fréd. Hoffmann et Stahl », in: Conférences historiques faites pendant l'année 1865 à la Faculté de médecine de Paris, G. Baillière (Paris), 1866, p. 33-59,. - על השיתוק הכללי המתקדם
Traité des angines, P. Asselin (Paris), 1868,טקסט שלם
(ספר לימוד על האנגינות)
1872 - Traité de psychiatrie (ספר לימוד לפסיכיאטריה)
« De la migraine », in: Archives générales de médecine, 1873,Sixième série, t. XXII, p. 580-597, טקסט שלם.
De l'épilepsie par malformation du crâne, impr. de A. Parent (Paris), 1877, 16 p., in-8°, (על הכפיון בעקבות מום של הגולגולת)
Le Délire alcoolique n'est pas un délire mais un rêve, Asselin (Paris), 1881. (הדליריום האלכוהולי אינו מחשבות שוא ("דליר") אלא הזיה
Études médicales du professeur Ch. Lasègue, [Publié par Albert Blum (1844-1914)], Asselin (Paris), 1884: (במחקרים הרפואיים של פרופ' ש. לאסג)
La technique de l’auscultation pulmonaire, à l'usage des étudiants en médecine, Asselin et Cie (Paris), 1881, (על טכניקת האאוסקולטציה של הראות, עבור תלמידי רפואה)
עם ז'אק-ז'וזף גראנשה - Jean Joseph Grancher - La Technique de la palpation et de la percussion, à l'usage des étudiants en médecine, Asselin (Paris), 1882,.
לקריאה נוספת

Jules Claretie - La vie à Paris année 4, Paris, V. Havard, 1881-1886, p. 139-145: 1880-1885
Ginette Raimbaud, Caroline Eliacheff Les Indomptables: figures de l'anorexie, Odile Jacob 1989
Constantin Gorgos (red.) Dicționar enciclopedic de psihiatrie Editura medicală, București 1988
, Michael H. Stone - Healing the Mind - A History of Psychiatry from Antiquity to the Present, Pimlico, Random House, London 1997
הערות שוליים

1 2  באתר geni
1 2 3 4 5  Michel Caire
↑  באתר geneanet
↑  Jules Claretie
↑  M.Cadogan, A.Vu 2019
↑  על ביקורים במחלקות הפסיכיאטריות בבית החולים ל הפיטיה - סלפטרייר, 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1338364  BnF: cb126185589 (data)  ISNI: 0000 0000 0063 2260  Léonore: 213954  NTA: 068201257  RERO: 02-A003498323  SUDOC: 035672684  VIAF: 73973095   WorldCat (עם VIAF): 73973095 
סימן לאסג או סימן לזרביץ'
משנתו של דון חואן

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  קרלוס קסטנדה
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספר הרפתקאות ומסעות
 נושא:  כישוף 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת אוניברסיטת קליפורניה 
 תאריך הוצאה:  1968
 מספר עמודים:  208
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת זמורה ביתן
 תאריך:  1977
 תרגום:  יהודה רגבים
 סדרה
 הספר הבא:  מציאות נפרדת
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001799645
 
משנתו של דון חואן (כותרת משנה דרך היאקי אל הדעת) הוא ספרו הראשון של הסופר והאנתרופולוג קרלוס קסטנדה, מתוך סדרה של 12 ספרים הנסובים סביב מפגשיו של קסטנדה, בהיותו סטודנט לאנתרופולוגיה, עם מכשף אינדיאני-מקסיקני בשם דון חואן. קסטנדה נהפך לחניכו של דון חואן ומתוודע אל דרך חיים ומחשבה שונה מהגישה המערבית המקובלת.
הספר מתאר את תחילת מסעו של קסטנדה אל "אינסוף הים האפל של המודעות"[דרוש מקור]. מטרת הלימוד היא להפוך את הלומד ללוחם ואיש דעת. אחת הדרכים שבהן משתמש דון חואן להעביר את הדעת לחניכו היא באמצעות "צמחי עוצמה" - צמחים הלוצינוגניים המשפיעים על ראייתו הקוגניטיבית של האדם וכן על הבנתו ותפיסתו את העולם. כך, למשל, תפיסה מרחבית יכולה להשתנות בהשפעתם, כמו גם כל תפיסה אנוש ההגיונית בכללותה.
בספר מתוארים 3 סוגי צמחים כאלו:
"דטורה אנוקסיה" ("התפוח הקוצני", "עשב השטן"): הדטורה היא צמח שכיח הנמצא בשטחים ריקים, הוא בעל פרח לבן ופרי המוקף בקוצים.
"פיוטה" ("מסקלין", "מסקליטו"): קקטוס הגדל במקסיקו, צבעו ירוק והוא כמעט נטול קוצים, הוא בעל ניצנים לבנבנים.
"פסילוסיבה מקסיקנה" ("העשן הקטן"): פטרייה שגדלה בדרום אמריקה.
לאורך התנסויותיו של קסטנדה בצמחים משני תודעה הוא נחשף אל עולם חבוי אשר גרם לו להבין את המציאות בדרכים אחרות נוסף על הדרך בה היה רגיל עד אז.
הספר יצא לאור בארצות הברית בשנת 1968, ובעברית בשנת 1977.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יומג'אגין טסדנבאל

יומג'אגין צדנבאל (במונגולית: Юмжаагийн Цэдэнбал;‏ 17 בספטמבר 1916 – 20 באפריל 1991) היה מנהיג קומוניסטי במונגוליה משנות ה-40 ועד שנות ה-80 של המאה ה-20. בחייו הפוליטיים כיהן כראש ממשלה, נשיא והמזכיר הכללי של המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה.
צנדבאל מונה למזכ"ל כבר ב-1940, אך המפלגה נשלטה בידי המנהיג הטוטליטרי הורלוגין צ'ויבלסאן. עם מותו של צ'ויבלסאן ב־1952, הפך צנדבאל לראש הממשלה וכיהן בתפקיד זה 22 שנים, עד 1974.
ב-1984 פרש מתפקידו כמזכ"ל המפלגה, ועקר לברית המועצות עם אשתו, שהייתה ממוצא רוסי. הוא נפטר ברוסיה ב-1991.
המטבח ביוון העתיקה

קיליקס, כלי השתייה המקובל ביותר ביוון העתיקה, 500 לפנה"ס לערך, אוספי המוזיאון הבריטי
המטבח ביוון העתיקה הוא מונח המתאר את התרבות הקולנרית בתקופת יוון העתיקה.
המטבח התאפיין בעיקר בסגפנותו שהתפתחה על רקע הקשיים בהפקת המזון. קשיים אלה נבעו ממבנה השטח ומשיטות החקלאות של יוון העתיקה. המטבח התבסס על מה שמכונה "השלישייה הים תיכונית": קמח, שמן זית ויין.
הארוחות היומיות

היוונים נהגו לאכול שלוש ארוחות ביום:
ארוחת בוקר המכונה אקראטיסמוס (ἀκρατισμός). ארוחה זו כללה בעיקר לחם שעורים טבול ביין (אקרטוס - ἄκρατος). לעיתים נלוו ללחם גם תאנים או זיתים.
ארוחת צהריים המכונה אריסטון (ἄριστον). בתקופת הומרוס ארוחה זו נחשבה הארוחה הראשונה של היום. באיליאדה מסופר כי אכילס וחבריו שחטו כבש לארוחת בוקר - שנאכלה בשעות הצהריים. הכוונה הייתה לארוחה זו.
ארוחת ערב המכונה דייפנון (δεῖπνον), הייתה הארוחה העיקרית של היום. הארוחה נאכלה בשעות הערב.
אנשים אמידים נהגו לאכול ארוחה נוספת בשם הספריסמה (ἑσπέρισμα) בשעות אחר הצהריים המאוחרות (שעת המנחה).
היוונים נהגו לאכול את ארוחתם בהיותם יישובים. ארוחה בשכיבה (מסובים) הייתה נהוגה רק בסעודות חגיגיות (סימפוזיון). השולחן היה שולחן גבוה (שולחן רגיל של ימינו) לארוחות הרגילות, ובסעודות נהגו לאכול על שולחנות נמוכים מלבניים.
החל מהמאה הרביעית לפנה"ס נעשה שימוש גם בשולחנות עגולים, להם רגליים בדמות רגלי בעלי חיים. רהיטים מיניאטוריים עשויים טרקוטה שנמצאו בקברים של ילדים איפשרו לארכאולוגים ולהיסטוריונים של ימינו ללמוד על צורות הריהוט ביוון העתיקה.
ליוונים היו צלחות עשויות טרקוטה או מתכת, אולם הם נהגו "לנגב" את האוכל בפיתות. עם השנים הפכו הכלים מפוארים יותר, והחל מהתקופה הרומית נעשה שימוש בכלי זכוכית.
ביוון העתיקה לא היו מזלגות. האכילה נעשתה בידיים. כלי האוכל היחידים היו הסכין ששימש לחיתוך הבשר, וכף ששימשה לאכילת מרק.
הארוחות היומיות > לחם

הדגנים (סיטוס - σῖτος) העיקריים בהם נעשה שימוש הם החיטה והשעורה. את הגרעינים נהגו להשרות במים על מנת לרככם וליצור דייסה או לטחון אותם לקמח (אליאטה -ἀλείατα). מהבצק יצרו פיתות שנקרא ארטוס (ἄρτος). לעיתים נאפו פיתות עשירות הממולאות בגבינה או דבש.
תפיחה של לחם הייתה ידועה, אולם לחם מבצק שתפח היה יקר ביותר מאחר שתנורי אפייה לא היו מקובלים עד התקופה הרומית (האפייה נעשתה על קירות של התנור או על גבי כלי מתכת - בדומה לאפיית פיתות בימינו), והלחם נאפה רק על ידי מאפיות מתמחות. המחוקק האתונאי סולון מהמאה השישית לפנה"ס הורה כי לחם תפוח יאכל רק בימי חג.
לחם (פיתות) משעורה היה מקובל באתונה בשל הקלות היחסית בגידולה. כדי למנוע מלחם השעורים להיות קשה ביותר, השעורה נקלתה באש (פעולה המכונה בתנ"ך: "קלי") ונוצר קמח המכונה אלפיטה (ἄλφιτα), ממנה נעשתה מנה שנקראה מאזה (μᾶζα) שהייתה קמח טחון שממנו נעשו כופתאות, מרק סמיך או הקלי נאכל כמות שהוא בתוספת דבש, מזון שהיה מקובל מאוד גם בארץ ישראל בסוף תקופת בית ראשון.
הארוחות היומיות > פירות וירקות

התוספת ללחם שהיווה את מרכז הארוחות נקראה אופסון (ὄψον) - כינוי זה שימש לכנות כל תוספת. תוספת זו הייתה בדרך כלל תבשיל שהוכן על האש. באיליאדה הכינוי משמש רק תבשילי בשר. באודיסאה הכינוי משמש גם תבשילי דגים. בתקופה הקלאסית הורחבה משמעות הביטוי לכנות כל תבשיל - ובין היתר גם תבשילי ירקות (כרוב, בצל, שעועית, אפונה). תבשיל זה היה נזיד שעועית שנקרא אטנוס (ἔτνος) ותובל לרוב בשמן זית, חומץ ורוטב דגים שנקרא גרון (γάρον).
על פי אריסטופאנס במחזה "הצפרדעים", מרק שעועית זה היה האוכל האהוב על הרקולס. לצד התבשיל והלחם הוגשו זיתים.
בערים היווניות הירקות היו נדירים ויקרים ביותר. עניי העיר לא אכלו ירקות או אכלו ירקות מיובשים (בעיקר בצלים יבשים). אריסטופאנס במחזה "שלום" מציין כי ריח הבצלים הוא הריח של החיילים. בסוף המחזה שרה המקהלה: "אה! הידד, הידד! לא עוד קסדות! לא עוד גבינה ולא בצלים".
הפירות (הן טריים והן יבשים) וכן אגוזים נאכלו כקינוח הארוחה. הפירות הנפוצים היו תאנים, צימוקים ורימונים. לעיתים נהגו לאכול דבלים ביין כמנה ראשונה (מתאבן). בבתי העשירים הגישו כמתאבן דבלים עם אגוזים קלויים, פירות האשור ואפונה.
הארוחות היומיות > בשר ודגים

אכילת בשר ודגים השתנתה בהתאם לרווחה הכלכלית ומיקום המגורים ביוון. במרכזה של יוון צייד של ציפורים וארנבות היווה מקור הבשר העיקרי שנאכל. באזורים הכפריים נהגו החקלאים לגדל תרנגולות ואווזים. בעלי האמצעים גידלו עיזים, חזירים וכבשים לבשר. בערים, למעט בשר החזיר, היה הבשר נדיר ונאכל על ידי השכבות האמידות ביותר. בתקופת אריסטופאנס חזיר קטן עלה שלוש דרכמאות - משכורת של שלושה ימי עבודה של עובד ציבור.
בתקופת יוון המינואית גידלו בקר לבשר, אולם בתקופה הקלאסית פחת גידול הבקר לבשר ואכילת הבשר פחתה. בדרך כלל הייתה אכילת הבשר חלק מטקסים דתיים בהם נאכל הבשר על ידי מקריב הקורבן (הקורבן עצמו כלל בעיקר את השומן והעצמות, ואילו הצלי נאכל על ידי המקריב בדומה לקורבן הפסח ביהדות). על אף האמור היה בערים היווניות בתקופה הקלאסית מסחר בבשר מבושל ומומלח.
המזון העיקרי בספרטה, לעומת זאת, היה צלי של בשר חזיר שנקרא מלאס זומוס (μέλας ζωμός). דיכאארכוס (המצוטט על ידי אתנאיוס) מתאר נזיד שחור זה כמכיל: חזיר, מלח, חומץ ודם. מנה זו הוגשה עם תאנים ועם גבינה.
קלאודיוס אאליאנוס שחי במאה השלישית מספר כי על טבחים ספרטנים נאסר לבשל כל מנה שאין בה בשר.
באיים היווניים ובאזור החוף היוו הדגים (בעיקר סרדינים ואנשובי) ומאכלי הים (בעיקר רכיכות ותמנון) מרכיב עיקרי של המזון. דגים גדולים יותר (טונה וצלופח מאגם קופאיס שבאזור בויאוטיה) היו יקרים ביותר.
משקאות

המשקה המקובל והנפוץ ביותר ביוון העתיקה היה מים. הבאת המים הייתה מטלה יומית שהוטלה על הנשים. אף שהיו בערים ובכפרים בארות רבות, העדיפו היוונים לשתות מי מעיינות - שלפי סברתם הם מזינים יותר (מאחר שהם גרמו לצמחים ולעצים לגדול). פינדארוס כתב כי מי מעיינות "טובים לגוף כמו דבש".
היוונים סיווגו את המים ששתו בתארים כגון: כבדים, יבשים, חומציים, מתוקים, חמוצים, דמויי יין וכו'. באחת הקומדיות של אנטיפאנס טוענת אחת הדמויות כי היא מסוגלת לזהות את הטעם של כל מימי המעיינות באטיקה. צמחונים נהגו לשתות רק מים. משקה נפוץ נוסף היה חלב עיזים. כלי השתייה העיקרי היה הסקיפוס, שהיה עשוי עץ, טרקוטה או מתכת. קותון היה כלי שתייה ששימש את החיילים הספרטנים. כלי שתייה נוסף היה הקיליקס - קערה נמוכה. במשתאות נהגו לשתות עם קנתרוס - כלי חרס עמוק ולו שתי ידיות או רייטון - קרן שתייה.