stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוצרות הגולה
רקע היסטורי > ה-ERR

אלפרד רוזנברג היה האידאולוג הראשי של התנועה הנאצית. הוא הציע להיטלר להקים מוסד אקדמי ללימודים נאציים (Hohe Schule der NSDAP) על מנת לחנך את הדורות הבאים ברוח המפלגה. בינואר 1940 אישר היטלר את הקמת המוסד לאחר המלחמה. בינתיים הוא הורה לרוזנברג להכין תוכניות בעיקר בתחום המחקר והקמת מערכת ספריות.
רוזנברג קיווה להקים 12 מכוני מחקר במסגרת ה-Hohe Schule. בזמן המלחמה הוקם רק מכון אחד, המכון לחקר השאלה היהודית (IEJ) בפרנקפורט. על מנת להעשיר את ספריית המכון מינה רוזנברג צוותי עבודה שכונו על שמו ה-Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg (ERR). תפקידם היה לעבור בעקבות הצבא הגרמני בארצות הכיבוש, לחפש אוספי ספרים חשובים ולהעבירם לפרנקפורט. חלק מהספרים הועברו גם לספרייה המרכזית שתוכננה עבור ה-Hohe Schule בברלין ולמרכז המיון שם.
בצרפת החרימו אנשי ה-ERR את ספריית כל ישראל חברים (אליאנס), ספריית בית המדרש לרבנים, ספריות משפחת רוטשילד ועוד. מהולנד לקחו את ספריית הרוזנטיליאנה וספריית בית מדרש עץ חיים. ה-ERR פעל גם ביוון, איטליה, בלגיה, יוגוסלביה ובארצות מזרח אירופה. עקב הכמות הגדולה של ספריות יהודיות ובתי מדרש שהתקיימו בווילנה, העסיק ה-ERR מלומדים יהודיים לצורך איסוף ומיון הספרים. הם הונחו לשלוח כ-30% מהספרים לפרנקפורט והיתר לגריסה. יהודים אלו, שכונו בידי חבריהם "בריגדת הנייר", ניסו להציל חלק מהספרים והחומר הארכיוני, להבריחם אל תוך הגטו או להחביאם במקומות אחרים.
רקע היסטורי > פינוי הספרים

בעקבות ההפצצות על ברלין, פרנקפורט וערים גרמניות נוספות, פינו הנאצים את הספריות לאזורים בטוחים יותר. חלק מהספרים היהודיים שבספריית המשרד הראשי לביטחון הרייך הועברו מברלין לצ'כוסלובקיה. חלקם הגיעו לגטו טרזיינשטט שם הם קוטלגו על ידי צוות יהודים אסירים במקום. ספרים אחרים אוחסנו בטירות בבוהמיה ומורביה. ספרי ה-ERR שבמרכזי האיסוף בברלין נשלחו לטנזנברג שבאוסטריה ולרטיבור שבשלזיה. הספרים שבמכון לחקר השאלה היהודית בפרנקפורט הועברו לעיירה הונגן (אנ) שם נשמרו בטירה, כנסייה, מחסנים ובצריפים.
רקע היסטורי > מציאת הספרים

חלק גדול מהספרים נפלו לידי הרוסים ששלחו אותם יחד עם פרטי אומנות, עתיקות ורכוש אחר שמצאו לברית המועצות. ספרים וחומר ארכיוני רב הגיע למוסקבה. כמיליון ספרים נשלחו גם למינסק. רוב החומר הזה נמצא שם עד היום ויש תיעוד רק לחלק קטן ממנו.
הכוחות האמריקאים שהגיעו להונגן, מצאו כ-1.5 מיליון ספרים שפונו מהמכון בפרנקפורט. חלק אחר מספריית המכון נשאר במבנה המקורי, ואף על פי שהופצץ, חומר רב נותר במרתף וניצל. את כל הספרים העבירו למחסן גדול באופנבך שליד פרנקפורט למיון וטיפול. מחסן זה שהיה שייך בעבר לתאגיד I.G.Farben כונה עתה ה-Offenbach Archival Depot (OAD). ספרים רבים החלו להימצא במקומות שונים ברחבי אזור השליטה האמריקאי וכולם נשלחו ל-OAD.
מפקדו הראשון של המחסן, סרן סימור פומרנץ, הצליח בזמן קצר להחזיר ספרים רבים לבעליהם המקוריים בעיקר בצרפת והולנד. מחליפו סרן יצחק בנקוביץ המשיך בעבודה ובסך הכל עד סוף 1946 הוחזרו כ-2 מיליון ספרים לארצות שמהם הם נגנבו. באופנבך נותרו כחצי מיליון ספרים שלא ניתן היה לזהות את בעליהם או שמקורם היה בארצות עליהם השתלטה רוסיה בניגוד לדעתה של ארצות הברית.
ה-JCR

בדצמבר 1943 התקיים בארצות הברית כנס בנושא החייאת חיי התרבות היהודית באירופה לאחר המלחמה. בעקבות הכנס הקים פרופסור סאלו בארון מאוניברסיטת קולומביה את ה-Commission on European Jewish Cultural Reconstruction לחקר ותיאום פעילות הקמה מחדש של התרבות היהודית באירופה. ה-CEJCR פעלה במרץ והשיגה השפעה רבה על השליטה בעתידה של אירופה היהודית.
נרקמו גם קשרים בין בארון לאוניברסיטה העברית, וחנה ארנדט, מנהלת המחקר ב-CEJCR, נעזרה ברשימותיו של דניאל גולדשמידט ובידיעותיהם של משכילים אחרים כדי להכין עבור ה-CEJCR רשימות מעודכנות ומלאות יותר של ספריות ואוספי תרבות יהודיים מלפני המלחמה. הרשימות כללו 430 מוסדות יהודיים כגון ספריות, ארכיונים ומוזאונים בעשרים מדינות. בנוסף הופיעו 264 מוסדות לא יהודיים עם אוספי ספרים יהודיים, 474 מו"לים יהודיים ו-15 מוסדות נאציים. הרשימות התפרסמו בכתב העת Jewish Social Studies והרשימו מאוד את נציגי משרד החוץ האמריקאי, מה שבסופו של דבר סייע לארגון לקבל נאמנות זמנית על הרכוש התרבותי היהודי באירופה.
בהמשך בארון קיצר את שם הוועדה ל-Jewish Cultural Reconstruction (JCR), ובעברית: תקומה לתרבות ישראל. בהורדת המילה European הוא ביטא את ההבנה שלא צפוי עתיד ליהדות מזרח אירופה ושהמרכזים היהודיים עברו לארצות הברית וישראל. ה-JCR היה תאגיד של ארגונים יהודיים ברחבי העולם והשתפו בו גם הוועדה לאוצרות הגולה ונציגיה הישראלים.
הספרים היתומים שבמחסן ה-OAD, נותרו על אדמת אירופה לעוד 3 שנים. בזמן הזה הפעילות להחזרת הספרים התבצע בעיקר בישיבות ועדים והתכתבויות בין חברי התאגיד. תאגיד ה-JCR הפך לזרוע התרבותית של ה-Jewish Restitution Successor Organization (JRSO) ארגון גג של מספר ארגונים יהודיים שטיפל בכלל הנכסים היהודים שנותרו באירופה ללא יורשים.
צבא ארצות הברית העביר את האחראיות על אופנבך ל-JCR ועתה היה עליהם לקבל החלטות לגבי חלוקת הרכוש. הוחלט לבסוף להעביר 40% מהם לאוניברסיטה העברית, כנציגת ישראל, 40% יועברו לארצות הברית והיתר למדינות אחרות בעולם בהם היו ריכוזים יהודיים. ה-JCR הכין תווית מיוחדת עם הלוגו של הארגון בעברית ובאנגלית וביקשו מכל הספריות שקלטו את ספרי אופנבך להדביקם בפנים. התוויות מעידה שהספר שבו היא נמצאת, נגנב על ידי הנאצים בשואה.
איסוף הספרים

הספרים מאופנבך היו הראשונים שהוועדה עסקה בעניינם, אך אלו לא היו הספרים היחידים שהגיעו במסגרת אוצרות הגולה. שלמה שונמי ונציגים נוספים של הספרייה ומשרד הדתות איתרו ספרים רבים במדינות רבות ברחבי אירופה. חלק גדול מהם נגנבו על ידי הנאצים אך לא נשלחו בזמן לפרנקפורט או ברלין. אחרים היו בבעלות של קהילות יהודיות שכעת מספר היהודים בהן היה קטן.
איסוף הספרים > גרמניה

ב־1949 נשלח לאופנבך שלמה שונמי, מבכירי הספרייה הלאומית, כדי לבחור ספרים עבור ישראל בכלל והספרייה בפרט. הוא הצטרף שם לגרשום שלום וביוני יצא משלוח ראשון לישראל ובו כ-30 אלף ספרים. באותו חודש הסתיימו עבודות הרישום והקיטלוג של הספרים והספרים שנותרו הועברו לוויסבאדן. לוויסבאדן הגיעו חומרים נוספים ביניהם ספרייתו הפרטית של הפילוסוף הרמן כהן, ואוסף של ארכיוני הקהילות היהודיות בבוואריה.
אוספים ידועים כגון אלה נתבעו גם על ידי גורמים נוספים, ביניהם ליאו בק, המנהל האחרון של בית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין, שטען כי יוצאי גרמניה ביבשת אמריקה זכאים לקבל את מורשתם התרבותית, הארכיון היהודי האמריקני בהיברו יוניון קולג', וגם הקהילות המתחדשות בגרמניה. גרשום שלום פעל בתקופה זו בצורה מאומצת מול ראשי ה-JCR להבטחת עדיפותה של הספרייה הלאומית, ואכן הספרייה הצליחה לקבל לידה את ספריית הרמן כהן וחלק ניכר מהארכיונים והספרים הנדירים. בסך הכל נשלחו מגרמניה לישראל כמעט 80,000 ספרים עד לסוף 1950.
החל משנת 1951 ביקשה הספרייה לקבל את כל הספרים שנותרו בויסבאדן או באוספים חדשים שנתגלו - ולא נתבעו על ידי אחרים. הפעם לא בוצע מיון, במטרה לחלק ספרים לספריות ברחבי הארץ. עד 1956 הגיעו לארץ למעלה מ-100,000 ספרים נוספים.
איסוף הספרים > ספרים מצ'כוסלובקיה

אחרי המלחמה ספרי המשרד הראשי לביטחון הרייך שהועברו לטרייזינשטאט, נשלחו למוזאון היהודי בפראג שם כבר נמצאו 46,000 ספרים שנלקחו מספריות יהודיות בצ'כוסלובקיה. המוזאון בפראג היה באחריות מועצת הקהילות היהודיות וממשלת צ'כוסלובקיה והוכר כנאמן על הקנין התרבותי היהודי. לעומת זאת הספרים שהועברו לטירות בבוהמיה ומורביה היו באחריות הספרייה הלאומית והאוניברסיטאית הצ'כית. בין הספרים שהועברו, היו האוספים של בתי המדרש לרבנים השונים בגרמניה, של קהילת ברלין ושל משפחות יהודיות.
התחנה הראשונה במסעו של גרשום שלום באירופה ב-1946, הייתה בפראג, שם ניסה לברר לגבי הוצאת הספרים מהמדינה ומצא התנגדות. בדו"ח שכתב להנהלת הספרייה הוא מציין שקל יותר להביא ספרים מברטיסלבה, בה נאספו כ-150 אלף ספרים, אך בעלי חשיבות פחותה. כדי לקדם את הבאת הספרים לישראל, נשלחו בזה אחר זה שלושה נציגים ילידי צ'כיה. תחילה נשלח הוגו ברגמן, יליד פראג ומנהל הספרייה הלאומית לשעבר, שניהל משא ומתן ארוך ומורכב עם הגורמים השלטוניים והקהילות היהודיות. תוך זמן קצר הוא הצליח להעביר את המלצת מועצת הקהילות בנוגע למשלוח הספרים לירושלים, אל משרד המדינה ומשרד החינוך, אבל עדיין היו קשיים רבים. אחיו של ברגמן, ארתור, הגיע אחריו לפראג, המשיך בטיפול בספרים והצליח להעביר את חלקם לאחסון זמני בבית העלמין היהודי בפראג. לבסוף הגיע מטעם ועדת אוצרות הגולה סטודנט באוניברסיטה העברית בשם זאב שק, שהצליח בסופו של דבר לסיים את המשא ומתן ולשלוח כ-45 אלף ספרים מצ'כוסלובקיה לירושלים.
ב-1950 הגיעו ספרים נוספים בדרכים בלתי רשמיות. לא אלו ולא הקודמים להם סומנו על ידי הספרייה במדבקות המציינות כי הם מאוצרות הגולה.
איסוף הספרים > ספרים מפולין

בסוף המלחמה התחילו להתגלות ברחבי פולין ארגזי ספרים שנגנבו מישיבות וקהילות יהודיות ונאספו על ידי ניצולי שואה. בוורשה הקים הוועד המרכזי של יהודי פולין ספרייה שעברה לבניין המכון למדעי היהדות ב-1948. הספרייה הכילה 120,000 ספרים בעברית ויידיש.
בדצמבר 1947 הגיע לפולין מנחם מנדל שניאורסון, המזכיר הכספי של האוניברסיטה העברית, בשליחות להעברת נכסים בעלי ערך כספי של קורבנות השואה לאוניברסיטה העברית. הוא לא נשלח במטרה לטפל בקניין התרבותי והרוחני, אך נקט יוזמה עצמאית ובירר את גורלן של הספריות היהודיות הגדולות והחשובות. בשל תקופת המלחמה הוא פעל באופן עצמאי, ללא תקשורת עם ראשי האוניברסיטה.
במשא ומתן הצליח לקבל את רשות הוועד היהודי לשלוח את הספרים לארץ אך גורמים רבים בממשל הקשו על הטיפול בטענה שמדובר בספרים יקרי ערך, וגם בקהילה היו שהתנגדו להוצאת הספרים. שניאורסון הבין שהוא חייב לפעול במהירות, ובמאמצים רבים, עבודה זריזה ותשלום הוצאות משלוח הצליח שניאורסון להביא את הספרים ארצה. בגלל לחץ הזמן, ודרישת המכון להשאיר אצלו את הספרים הנדירים, לא נעשה כמעט מיון של הספרים וחלק גדול מהם היו סידורים חומשים ומחזורים. רוב הספרים שהוצאו היו מספרייתה המפוארת של ישיבת חכמי לובלין.
בגלל המלחמה נתקעו הספרים תקופה ארוכה בקפריסין, וב-7 אוגוסט 1949 הגיעו הראשונים מספרי פולין שאסף שניאורסון, ברכבת הראשונה שנכנסה לירושלים לאחר המצור. סך הכל הגיעו 85,000 ספרים, רובם תורניים. יחסה של האוניברסיטה ליוזמה אישית זו היה אמביוולנטי, והרקטור שמחה אסף חשש שהוא יהווה מעמסה. עם הגעת הספרים פרסמה הספרייה הודעת ברכה ולקחה אחריות על שימור האוסף, אך סירבה לשלם את הוצאות ההעברה, ושניאורסון נאלץ למצוא מקורות אחרים.
איסוף הספרים > ספרים מאוסטריה

מאות אלפי ספרים שנשלחו מברלין, נתגלו על ידי הצבא הבריטי במנזר טנזנברג באוסטריה לאחר המלחמה. מאות אלפי ספרים אחרים נלקחו מהקהילות היהודיות בווינה ונותרו מאוחסנים שם. הגאוגרף משה ברוור, שבאותן שנים שימש ככתב העיתון הצופה, דיווח על הספרים ועל נכונות בני הקהילה ששרדו את המלחמה להעבירם לאוניברסיטה העברית. ב-1949 בסיועו של ציר ישראל בווינה, קורט לוין, נשלחו כמה אלפי ספרים לירושלים. ב-1950 דווח ל-JCR על מאות אלפי ספרים בארמון הופברג בווינה.
ב-1952 חתמה הספרייה על הסכם לשיתוף פעולה עם משרד הדתות לצורך הצלת הספרים, בו נקבע כי משרד הדתות יממן את הנסיעה והיא תוקדש גם לחיפוש ספרי תורה ותשמישי קדושה. מכוח ההסכם יצאו שלמה שונמי מטעם הספרייה הלאומית ויהודה ליב ביאלר ממשרד הדתות למסע בן 3 חודשים באוסטריה, איטליה, יוגוסלביה והולנד.
הקהילה בווינה הסכימה מיד לשלוח 9000 ספרים ו-100 ספרי תורה, אך הם נתקלו בחוסר רצון לסייע מטעם השלטונות שטענו שהספרים נמסרו לספריות ציבוריות כרכוש האויב (הגרמני) ונאסר עליהם אפילו לראות את האוספים. ב-1954 הצליחה הקהילה היהודית להשיג אישור לראות את האוספים, ביאלר ושונמי נסעו שוב, והצליחו לאתר כ-200 אלף ספרים נטושים. רובם (כ-150 אלף) נמצאו בספריית אוניברסיטת וינה, והשאר בספרייה הלאומית האוסטרית ובספריית משרד האוצר. לפי שונמי, היו אלה כולם ספרים חשובים באיכות הדפסה ושמירה גבוהה.
למרות שנמצאו הוכחות לגבי לפחות 110,000 מהספרים על כך שנשדדו מבעלים יהודיים, ספריית האוניברסיטה סירבה לוותר עליהם, והמאמצים להשגת הספרים עברו לאפיקים פוליטיים-דיפלומטיים בסיוע הקונסול בווינה, אריה אשל. בסופו של דבר, במסגרת הסכם השבת עצמאותה של אוסטריה, נאלצו האוסטרים לפצות את ניצולי השואה ולהשיב להם את רכושם. בעקבות לחץ של ועידת התביעות, הסכימו הרשויות באוסטריה כי הספריות צריכות להוכיח שהספרים נקנו כראוי, ואם לא יצליחו עליהן להעביר את הספר לתובעים היהודיים.
בסוף 1955 מנהל הספרייה הלאומית, קורט וורמן נסע מירושלים לווינה למשא ומתן בנוגע לחלוקת הספרים. בהסכם נקבע שהקהילה היהודית תקבל כמעט 110,000 ספרים שאת רובם היא תעביר לירושלים. בין 70,000-80,000 ספרים הגיעו לספרייה הלאומית והיתר נשארו בידי הספריות האוסטריות. הספרייה הלאומית הכינה תווית מיוחדת לספרים אלו המעידה עליהם כספרים שניצלו מהשואה.
חלוקת הספרים בישראל

חלוקת הספרים שהגיעו מגרמניה ומצ'כיה התעכבה זמן רב, ובינתיים הגיעה האוניברסיטה להסכם מהיר עם משרד הדתות והרבנות הראשית על חלוקת הספרים שהגיעו מפולין. הספרייה בחרה ראשונה את הספרים הנחוצים לה, אך רוב האוסף, 60,000 ספרים, הועבר למשרד הדתות שהקים ספריה לזכר יהדות פולין וחילק ספרים לישיבות ובתי כנסת ברחבי הארץ.
סביב הספרים התפתח סכסוך בין משרד החינוך ומשרד הדתות והחלוקה התעכבה. בסופו של דבר גם לאחר שהושגה הסכמה, משרד החינוך כשל בחלוקת הספרים וחלקם חזרו לספריה הלאומית. בסופו של דבר, כמעט כל הספרים שהגיעו דרך ה-JCR נשארו בידי האוניברסיטה העברית, הרבה מעבר לציפייתם הראשונית. מתוך 100,000 הספרים שהגיעו מגרמניה בהמשך שנות ה-50, כמחצית נותרו כנראה בידי האוניברסיטה, כשליש הועברו למשרד הדתות והשאר חולקו לספריות ולמוסדות.
הספרים שהובאו מצ'כיה ומאוסטריה נתורו כמעט כולם בידי הספרייה הלאומית.
ספרי אוצרות הגולה בספרייה הלאומית

שלמה שונמי שניהל את מחלקת אוצרות הגולה משנות ה-50, נסע פעמים רבות לאירופה בכדי לאתר ולהביא ארצה ספרים שמצא שם. בין היתר ביקר, לפעמים עם נציגי משרד הדתות, בהולנד, הונגריה, יוגוסלביה, איטליה ומקומות אחרים. פעילותו נמשכה עד שנות ה-70. לטענתו בסך הכל הצליח להציל כמיליון ספרים אבל נותרו עוד רבים על אדמת אירופה.
הספרייה הלאומית השאירה אצלה את העותקים שהיו חסרים לה ושאר הספרים שהגיעו לישראל התחלקו בין ספריות ציבוריות, ספריות של ישיבות, בתי ספר, בתי כנסת וספריות אקדמיות. הספרייה לאומית השתדלה לאסוף עותק של כל ספר בעברית או בשפות היהודיות אחרות, וגם מהדורות רבות ודומות של אותו ספר. הדבר היה גורם חשוב בייסוד ובהצלחת המפעל הביבליוגרפי של הספר העברי. ספרי אוצרות הגולה שנקלטו בספרייה הלאומית שימשו כתיעוד צורכי הקריאה, הלימוד והתפילה של יהדות אירופה לפני השואה במקומות ותקופות שונות.
גם ספרים לועזיים רבים הגיעו עם אוצרות הגולה. כולם שימשו את באי הספרייה הלאומית וחוקרי האוניברסיטה העברית. רובם הגיעו בין מלחמת השחרור למלחמת ששת הימים כאשר הספרייה והאוניברסיטה העברית בהר הצופים לא היו נגישים. הספרייה נאלצה לבנות את עצמה מחדש במערב ירושלים ושמחה לקבל את הספרים הרבים שהגיעו מאירופה.
בשנת 1966 דווח שחצי מיליון ספרים הובאו ארצה ומתוכם 200,000 נמצאים בספרייה. מספר זה כנראה לא מדויק וכלל גם את הספריות המחלקתיות השונות של האוניברסיטה. עם הזמן ספרים רבים בלו, אבדו ונגנזו. קשה לדעת כמה ספרי אוצרות הגולה נותרו כיום בספרייה הלאומית שכיום איננה חלק מהאוניברסיטה העברית. ניתן להעריך שמדובר בעשרות אלפים. בשנת 2021 נעשה מחקר בנושא ספרי אוצרות הגולה בספרייה הלאומית. במהלך המחקר נרשמו כ-10,000 מספרי אוצרות הגולה שנקלטו בזמנו בספרייה. מתוכם ניתן היה לזהות כ-8000. מידע אודות היותם ספרי אוצרות הגולה, נוסף לקטלוג הספרייה וניתן לחיפוש במערכת "מרחב" של הספרייה הלאומית. בסוף שנת 2022 חודש הפרויקט ובסך הכל אותרו וסומנו כ-35,000 רשומות של פריטים מאוספי הספרייה שהובאו לארץ במסגרת פעילות מחלקת אוצרות הגולה.
ראו גם

הספרייה הלאומית
גרשום שלום
מבצע רוזנברג
בריגדת הנייר
ביזת יצירות אמנות בידי הנאצים
לקריאה נוספת

דב שידורסקי, גווילים נשרפים ואותיות פורחות: תולדותיהם של אוספי ספרים וספריות בארץ ישראל ונסיונות להצלת שרידיהם באירופה לאחר השואה, ירושלים: מאגנס, 2008
דיוויד פישמן, מחתרת הנייר: המלחמה על אוצרות הרוח של ירושלים דליטא, מאגנס, 2020
אנה הולצר-קוואלקו ואנריקו לוקה, "ספריית הגולה: תקומת בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים וקיבוץ האוספים", תולדות האוניברסיטה העברית בירושלים: מדינת הלאום וההשכלה הגבוהה, עמ' 719–766.
דניאל ליפסון, מגרמניה הנאצית לאוניברסיטה העברית: קליטתם של ספרי "אוצרות הגולה" בספרייה הלאומית, אוניברסיטת בר-אילן, 2021
Mark Glickman, Stolen words : the Nazi plunder of Jewish books, University of Nebraska Press, 2016
Elisabeth Gallas, A mortuary of books : the rescue of Jewish culture after the Holocaust, New York University Press, 2019
Anders Rydell, The book thieves : the Nazi looting of Europe's libraries and the race to return a literary inheritance, Penguin Books, 2018
Patricia Kennedy Grimsted,, Returned from Russia : Nazi archival plunder in Western Europe and recent restitution issues, Builth Wells, Great Britain: nstitute of Art and Law, 2007
הפיגוע בכרמאן (2024)

| --- | --- |

האתר בו בוצע הפיגוע בדרך המובילה לבית הקברות בכרמאן
 תאריך:  3 בינואר 2024 15:50–16:00 (UTC+03:30)
 מקום:  כרמאן, איראן
 מטרה:  אזרחים איראניים
 קואורדינטות:  30°16′42″N 57°07′15″E﻿ / ﻿30.278333333333°N 57.120833333333°E﻿ / 30.278333333333; 57.120833333333
 סוג:  מתקפת טרור מתואמת, פיצוץ התאבדות
 נשק:  נשק חגורת נפץ
 הרוגים:  103
 פצועים:  284
 מבצע:  המדינה האסלאמית מחוז ח'וראסאן של המדינה האסלאמית
 מספר מפגעים:  2
 he
 
הפיגוע בכרמאן היה פיגוע טרור שביצעה המדינה האסלאמית (דאעש) ב-3 בינואר 2024 במהלך טקס יום השנה להתנקשות בחייו של קאסם סולימאני, בבית הקברות בכרמאן. בפיגוע נהרגו 84 אנשים ונפצעו 284 נוספים. מדובר במתקפת הטרור הקטלנית ביותר באיראן מאז המהפכה האיראנית ב-1979.
רקע > חיסול סולימאני

ב-3 בינואר 2020, נהרג בתקיפה אמריקאית בנמל התעופה הבין-לאומי בבגדאד קאסם סולימאני, מפקד "כוח קודס" של משמרות המהפכה האסלאמית. סולימאני היה בעל השפעה משמעותית באיראן ונחשב לדמות השנייה בעוצמתה במדינה אחרי המנהיג העליון של איראן, האייתוללה עלי ח'אמנאי. כמפקד כוח קודס, הוא מילא תפקיד מרכזי בעיצוב המדיניות האיראנית ברחבי המזרח התיכון. סולימאני פיקח על משימות חשאיות, בהן מתן הדרכה, מימון, נשק, מודיעין ותמיכה לוגיסטית לארגוני טרור שיעיים או פרו-איראניים, בהם חמאס, חזבאללה והחות'ים.
3 ימים לאחר החיסול, ב-6 בינואר, הגיעה גופתו לטהראן, ומאות אלפים באו לחלוק לו כבוד אחרון. בהלוויה שהתקיימה למחרת בכרמאן נרמסו למוות לפחות 56 בני אדם.
לקראת יום השנה הרביעי למותו, שררה מתיחות מוגברת במזרח התיכון על רקע טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל שנפתחה בעקבותיה. יום קודם לכן נהרג בכיר חמאס, סגן ראש הלשכה המדינית של חמאס, סאלח אל-עארורי, בתקיפה שיוחסה לישראל בביירות, עם כמה ממפקדי חמאס בלבנון.
הפיגוע

הפיגוע הכפול נעשה במהלכה תהלוכה של תומכי משטר שהגיעו לפקוד את קברו של סולימאני, לציון יום השנה הרביעי למותו. המטען הראשון התפוצץ במגרש חנייה כ-700 מטרים מקברו של סולימאני. המטען השני התפוצץ במרחק של קילומטר אחד מהקבר, באחד הרחובות הסמוכים לבית הקברות. המטענים הופעלו בהפרש של 10 דקות זה מזה.
על פי דיווחים בתקשורת האיראנית, הפיגוע נעשה באמצעות מטעני חבלה שהונחו בכניסה לבית הקברות והופעלו בשלט רחוק. סגן מושל פרובינציית כרמאן טען שמדובר בוודאות במתקפת טרור. 95 בני אדם נהרגו בפיגוע ונפצעו 284 נוספים, בהם שלושה פרמדיקים שהגיעו למקום בעקבות הפעלת המטען הראשון. על פי ההערכות, רוב ההרוגים נהרגו לאחר הפעלת המטען השני וכמה מהפצועים נרמסו בבהלה שבאה בעקבות הפיצוצים.
תגובות

באיראן הוכרז על יום אבל לאומי לקורבנות הפיגועים שיחל ב-4 בינואר. נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין הביע תנחומים לקורבנות הפיגועים.
ארצות הברית הכחישה מעורבות בפיגוע וטענה כי לדעתה לישראל אין כל קשר לפיגוע גם כן.
המדינה האסלאמית (דאעש) לקחה אחריות על הפיגוע.
ראו גם

מתקפת הטרור בטהראן
יחסי איראן–המדינה האסלאמית
הערות שוליים

1 2 3  David Gritten, Iran leader vows harsh response to deadly bombings that killed 84, BBC News, January 3, 2024.
1 2 3  AFP, Islamic State group jihadists claim Iran suicide bombings that killed 84, Courthouse News Service, January 4, 2024
1 2  אסף רוזנצוייג, ‏דאעש קיבל אחריות על הפיגוע באזכרת סולימאני באיראן, באתר ‏מאקו‏, 4 בינואר 2024
↑  Exclusive: US intelligence confirms Islamic State's Afghanistan branch behind Iran blasts, באתר רויטרס, 5 בינואר 2024
↑  רויטרס, ליאור בן ארי, איראן: 103 הרוגים ב"מתקפת טרור" סמוך לקבר סולימאני, ביום השנה לחיסולו, באתר ynet, 3 בינואר 2024
↑  דניאל סלאמה, נרמסו למוות: 40 הרוגים בהלוויית קאסם סולימאני, באתר ynet, 7 בינואר 2020
↑  ליאור בן ארי, עינב חלבי, איתמר אייכנר, יואב זיתון, סגנו של הנייה חוסל ברובע הדאחייה בביירות: "אדריכל 7 באוקטובר", באתר ynet, 2 בינואר 2024
↑  סוכנויות הידיעות, ‏ביום השנה לחיסול סולימאני: לפחות 100 הרוגים בפיצוצים בסמוך לקברו | תיעוד, באתר מעריב אונליין, 3 בינואר 2024
↑  "Iran says at least 73 killed in 'terror' blasts near grave of IRGC general Soleimani". Times of Israel.
↑  "Iranian official declares explosion near Soleimani's tomb was a 'terrorist attack'". i24 News. 3 בינואר 2024. נבדק ב-3 בינואר 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Iran says at least 103 people killed, 141 wounded in blasts at ceremony honoring slain general". Associated Press. 3 בינואר 2024. נבדק ב-3 בינואר 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Blasts reported as Iran commemorates assassinated general Soleimani". Al Jazeera. 3 בינואר 2024. נבדק ב-3 בינואר 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Iran says at least 103 people killed, 211 wounded in bombing at ceremony honoring slain general". Associated Press. 3 בינואר 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Deadly blasts rock ceremony for slain Iranian general Soleimani". France 24. 3 בינואר 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  ynet והסוכנויות, איראן: "האחראים לפיצוצים ישלמו מחיר כבד", ארה"ב: "לנו ולישראל אין קשר", באתר ynet, 3 בינואר 2024
קברו של קאסם סולימאני בבית הקברות בכרמאן
קאלב/קראמו

קאלב/קארמו (באסטונית: BC Kalev/Cramo) היא קבוצת כדורסל אסטונית מהעיר טאלין, המתמודדת בליגת העל האסטונית, בליגה הלטבית-אסטונית וביורופקאפ.
היסטוריה

הקבוצה הוקמה ב-1998 ואוטמטית העפילה לליגת העל האסטונית, לאחר מספר שנים בהם הקבוצה לא השיגה הישגים, זכתה הקבוצה באליפות הראשונה שלה בשנת 2005 ומאז הקבוצה הגיעה בכל שנה (למעט עונת 2019/2020 שהופסקה בגלל מגפת הקורונה) לטופ 3 בליגה האסטונית וכיום נחשב למועדון הטוב ביותר באסטוניה.
ההופעה האירופית הראשונה של הקבוצה הייתה בעונת 2005/2006 ביורוצ'לנג'. בעונות 2007/2008 ו2013/2014 הקבוצה השתתפה ביורוקאפ והודחה בשלב הבתים בשני העונות. כיום הקבוצה משתתפת במעפלים האירופאים של פיב"א, ב-2021 הפכה להיות הקבוצה האסטונית הראשונה שהעפילה לשלב הבתים של ליגת האלופות, כיום הקבוצה משתתפת ביורופקאפ ובעונת 2022/2023 הגיעה לשלב חצי הגמר.
לאורך השנים, הקבוצה השתתפה במספר תחרויות אזוריות, הקבוצה הצטרפה לליגה הבלטית ב-2005 והישג השיא שלה היה מקום 3 בעונת 2012/2013, לאחר פירוקה של הליגה הבלטית ב-2018, הצטרפה הקבוצה לליגה הלטבית-אסטונית, בעונתה הראשונה הגיעה הקבוצה למקום השלישי ובעונת 2021/2021 זכתה הקבוצה במפעל. ב-2009 השתתפה לראשונה הקבוצה בליגה המאוחדת של VTB ופרשה ממנה ב-2022 בשל מלחמת אוקראינה–רוסיה, הישג השיא של הקבוצה היה מקום 9. במקום הליגה המאוחדת של הVTB הקבוצה הצטרפה בעונת 2022/2023 לליגה הצפון אירופית.
בעונת 2023/2024 התמודדה במוקדמות ליגת האלופות והודחה בסיבוב הראשון ובעקבות זאת תשחק ביורפקאפ.
תארים והישגים

ליגת העל האסטונית:
אליפות (13): 2005, 2006, 2009, 2011, 2012, 2013, 2014, 2016, 2017, 2018, 2019, 2021, 2023
סגנות: 2007, 2008, 2015
הגביע האסטוני
זכייה (8): 2005, 2006, 2007, 2008, 2015, 2016, 2020, 2022
סגנות: 2009, 2011, 2013, 2021
הליגה הלטבית-אסטונית:
זכייה (1): 2021
האחים אברלי

| --- | --- |

דון ופיל אברלי, 1970
 מקום הקמה:  שננדואה 
 מוקד פעילות:  מחוז מולנברג, קנטאקי, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1956–1973 1983–2005
 סוגה:  קאנטרי, רוקבילי, רוק אנד רול
 חברת תקליטים:  Cadence, Warner Bros., RCA, Razor & Tie, Mercury
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי למפעל חיים (1997)  היכל התהילה של הרוק אנד רול (1986)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 האתר הרשמי
 חברים
 דון אברלי פיל אברלי
 
האחים אברלי (באנגלית: The Everly Brothers) היה צמד מוזיקלי אמריקני שהורכב מהאחים אייזק דונלד "דון" אברלי (1 בפברואר 1937 – 21 באוגוסט 2021) ופיליפ "פיל" אברלי (19 בינואר 1939 – 3 בינואר 2014). הצמד המוזיקלי אשר נוסד באיווה שבארצות הברית בשנת 1957 הגיע לשיא הצלחתו בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
היסטוריה

פיליפ ואחיו דון הקימו יחד את ההרכב בשנת 1956, אך הסינגל הראשון שהקליטו "Keep A Lovin Me" נכשל מסחרית.
הצמד פרץ לתודעת הציבור בשנת 1957 בזכות מספר ביצועים הרמוניים בולטים אשר לוו בגיטרה אקוסטית. בתחילת דרכם המוזיקה של הצמד הושפעה מאוד ממוזיקת הקאנטרי (הוריהם היו נגני מוזיקת קאנטרי), אף על פי כן, הסגנון המוזיקלי של הצמד השתנה בהדרגה לסגנון רוק. החזות ה"טובה" שלהם ושיריהם ההרמוניים גרמו לכך שבאותה העת הם לא נחשבו בקרב הקהל הרחב למוזיקאים שנויים במחלוקת בדומה למספר מוזיקאים אחרים בסגנון הרוק באותה העת כגון ריצ'רד הקטן ואלביס פרסלי, אף על פי כן הצמד צבר פופולריות רבה באותה העת והייתה לו השפעה גדולה על התפתחות מוזיקת הרוק.
הצמד היה בשיא הצלחתו בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ובמחצית הראשונה של שנות ה-60 של המאה ה-20, אך בהמשך, שילוב של שירות צבאי ותקופת הפלישה הבריטית, גרמו לכך שהצמד מעולם לא הצליח לשחזר את הפופולריות שלו כבעבר. על אף שהמשיך להוציא לשווקים תקליטים, בשנת 1973 הצמד התפרק באופן זמני. הצמד החל להופיע שוב יחד ב-1983, כאשר באותה העת הוציא לשווקים אלבום חדש אשר הופק בין היתר בשיתוף עם פול מקרטני ודייב אדמונדס.
לאורך השנים האחים אברלי הצליחו להביא בסך הכל 26 להיטים למצעד ה-Top 40 של בילבורד. האחים אברלי המשיכו להופיע באופן קבוע כצמד בכל רחבי העולם עד למותו של פיליפ בינואר 2014, כתוצאה מסיבוך של מחלת ריאות חסימתית כרונית, שנגרמה מעישון כבד.
ב-21 באוגוסט 2021, בגיל 84, מת דון בביתו בנאשוויל.
סינגלים נבחרים

"Bye Bye Love"
"Claudette"
"All I Have to Do Is Dream"
"Wake Up Little Susie"
"Crying in the Rain"
"Till I Kissed Ya"
"Let It Be Me"
"Walk Right Back"
"So Sad"
"Lucille"
"Cathy's Clown"
"On The Wings Of A Nightingale"