stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סחר בנשים בישראל
מאפיינים של הסחר בנשים בישראל > סחר בנשים דרך גבול מצרים

הסחר בנשים בישראל במתכונת של הסתננות דרך גבול ישראל-מצרים התקיים מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. תופעת הסחר בנשים החלה להיות נפוצה עקב תהליכים גלובליים, כגון התפרקות ברית המועצות, שהובילו לתוצאות כלכליות וחברתיות שהשפיעו על הביטחון הסוציאלי של מיליונים, עד לכדי איום על פרנסתם וקיומם. נוסף על כך, התמוטטו רשתות התמיכה החברתיות בארצות הגוש הקומוניסטי לשעבר, יחד עם חקיקה ואכיפה מועטות כנגד סחר בבני אדם בארצות רבות, ובהן ישראל. לפיכך, הגירה נובעת בעיקר ממצוקה כלכלית ומרצון לשרוד. אדישות רשויות האכיפה והציבור בארצות אלה מאפשרות את שגשוג הסחר בנשים למטרת זנות.
על פי ההערכות, גילן הממוצע של הנשים שנסחרו למטרות זנות הוא 23, ורובן הובאו ממזרח אירופה: מולדובה, אוקראינה ורוסיה. רק 9% מהן דיווחו כי עבדו בזנות גם לפני הגעתן לישראל. 29% דיווחו כי היו מובטלות במדינת מוצאן; ואלו שעבדו, שימשו מזכירות, מורות, תופרות וכדומה, בשכר ממוצע של 38 דולר בחודש.
נכון ל-2009, מרבית הנשים שנסחרו הועברו לישראל דרך גבול ישראל-מצרים. לרוב הועברו מארץ מוצאן למוסקבה ומשם למצרים. הן הוברחו אל גבול ישראל-מצרים ברכב או ברגל, לעיתים במסעות מפרכים. דווח כי לעיתים הן נאנסו והוכו בדרך על ידי הבדואים המופקדים על ההברחה. עם כניסתן לישראל הן נמכרו לסרסורים; חלקן במכירה פומבית, חלקן במכירה פרטית יותר, וחלקן נכנסו כבר כשהן תחת בעלותו של סרסור אשר מימן את הבאתן.
בישראל עמד המחיר לאישה על סך של בין 4,000 ל-10,000 דולר, המחיר מותנה במראה ובאיכות התיעוד שברשות האישה, בגילהּ, בפגמי עור, בלידות ובניסיון עבר בזנות. ישנם סרסורים שמחוסר תקציב, התחלקו בבעלות על האישה עם סרסור נוסף, כשהרווחים מעבודתה מתחלקים ביניהם. לאחר מכירתן מגיע שלב העסקתן, שבו הדרכונים שלהן כבר לא ברשותן, מה שמהווה מכשול לבריחה אפשרית.
חלק ניכר מהנשים הועסקו בתנאים קשים של התנכרות, צפיפות והרעבה; הן עבדו במשך שבועות רצופים, וניתן להן יום חופש אחד בחודש במקרה הטוב. הן עבדו גם בתקופת הווסת, ובממוצע עבדו 13 שעות ביום. ענף הזנות מגלגל סכומי עתק, שמהם קיבלו הנשים עצמן שכר זעום. חלק מהנשים דיווחו כי סוחרים גבו מלקוח 100 עד 600 ש"ח, כשמתוכם הן זכו ל-20 ש"ח בלבד. אחוז לא מבוטל של נשים לא קיבלו את שכרן כלל. סוחרים וסרסורים נקטו לא פעם בצעדים של הטלת קנסות על הנשים כשהן ביצעו "עבירה" (שעלולה להיות גם לעיסת מסטיק) בסכום מופרז של אלפי דולרים, כשעיקר מטרתם הייתה להימנע מתשלום לנשים או לצמצם אותו.
מאפיינים של הסחר בנשים בישראל > סחר בנשים החל משנת 2012

משנת 2006 הצטמצם במידה ניכרת מספרן של הנשים הנסחרות שהובאו לישראל. בשנת 2012 דו"ח מחלקת המדינה האמריקאית בנושא ציין את ישראל לחיוב. עם זאת, בשלב זה החל הסחר להופיע שוב, אם כי באופן פחות אלים מאשר בעבר. נכון לשנת 2016, הנשים שעסקו בזנות והובאו מחו"ל היו מבוגרות יותר, הובאו לכאן לפרקי זמן קצרים, האלימות כלפיהן היא נמוכה יותר, הן יכולות להסתובב באופן חופשי ולהרוויח סכומי כסף מסוימים.
בשנת 2018 נמסרה הערכה של המטה למאבק בסחר בנשים ובזנות לפיה אלפי נשים מחבר המדינות ומזרח אירופה נכנסות מדי שנה לישראל כתיירות במטרה לעסוק בזנות. במהלך השנה סורבה כניסתן של 288 נשים ממדינות מזרח אירופה לישראל, לאחר שנחשדו כי בכוונתן לעסוק בזנות – עלייה של 87% לעומת השנה הקודמת. המשטרה חשפה רשת סחר בנשים שהובאו במרמה מבלארוס וציינה שזו אחת הפעולות למאבק בתופעה. תעשיית הזנות בדירות פרטיות בישראל מגלגלת כ-220 מיליון שקלים בשנה.
התמודדות עם תופעת הסחר בנשים בישראל

עד שנת 2000 מדינת ישראל התעלמה כמעט לחלוטין מתופעת הסחר בנשים. במהלך מאי 2000 נחקק בראשונה תיקון לחוק העונשין, שלפיו קיים איסור מפורש על סחר בנשים למטרות זנות. צעד זה נעשה בעקבות דו"ח שפרסם ארגון אמנסטי אינטרנשיונל על אודות הפרת זכויות אדם של הקורבנות. ביולי 2001 פורסם דו"ח של משרד החוץ האמריקני, שבו סווגה ישראל ב"רשימה השחורה" – רשימת מדינות שאינן עומדות במדדים הבסיסיים של החוק האמריקני למאבק בסחר בבני אדם ושאינן פועלות למיגור הסחר בנשים. איומהּ של ארצות הברית לבטל את הסיוע הכלכלי למדינות מרשימה זו הוביל לשינוי במדיניותהּ של ישראל בנוגע לתופעה. כחלק מהשינוי במדיניות החקיקה בישראל עלתה ישראל בדו"ח זה לשנת 2002 מרמה 3 לרמה 2, המעידה על מדיניות טובה יותר, אך עדיין טעונה שיפור.
צעד המשמעותי לתכלול כל הגורמים הממשלתיים להתמודד עם התופעה, נעשה בשנת 2000, על ידי היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, שיזם פנייה לרשויות הנוגעות לעניין וביקש להקים צוות בין משרדי, בראשות נציג משטרת ישראל, שיבחון את ההתמודדות של המדינה עם התופעה, וישמש כצוות מעקב. בין המלצות הצוות, שאומצו על ידי הממשלה, הייתה ההמלצה להקים מקלט לקורבנות הסחר, במסגרת משרד העבודה והרווחה. מקלט זה החל לפעול ב-15 בפברואר 2004, ובמהלך שלוש השנים הראשונות לקיומו הופנו אליו כ-240 נשים.
הכנסת החליטה על הקמת ועדת חקירה פרלמנטרית בראשותה של ח"כ זהבה גלאון. בהיבט הכלכלי-הגלובלי, נקטה הוועדה בשני מהלכים מרכזיים: אפשרות לתביעת פיצויים של אישה הנסחרת לזנות מן הסרסורים, וביקורת על הפחתת הפיקוח של מדינת ישראל.
לפי הערכה של משטרת ישראל, בשנת 2000 היו בישראל כ-3,000 קורבנות סחר למטרות זנות, ואילו בשנת 2009 היו בישראל רק עשרות בודדות של קורבנות, וזאת גם בזכות האכיפה המשטרתית בתחום. בדו"ח של מרכז המחקר והמידע של הכנסת נאמר על שינוי זה: "האכיפה בתחום, שהובילה למספר רב של מעצרים וכתבי-אישום לעומת העבר, הובילה גם לשינוי באופי הסחר בנשים, והוא נעשה גלוי פחות. כתוצאה מכך, גם המאבק בסוחרי נשים למטרות זנות מצריך שינויים. את הירידה במספר הקורבנות שנמצאו אפשר, לפיכך, להסביר בכמה סיבות: צמצום ממדי התופעה; שינויים בדפוס הסחר בנשים, שלא זוהו; ירידה בפעילות האכיפה."
בציבוריות הישראלית, נערך דיון בלגיטימיות שבהעסקת הנשים הנסחרות בזנות, גם במטרה להעלות את המודעות לתנאי העסקתן באמצעות תיאור ניצולן הקשה והפגיעה בהן. מטרתו הוא לשנות את דימוין במגזרים רחבים כנשים עצמאיות חברתית וכלכלית, המרוויחות כסף רב. לפיכך, יש שינוי הגדרתי מ"עובדים" ל"עבדים", כמו גם שינוי מ"שוהות בלתי חוקיות" ו"פושעות", ל"קורבנות עבירה" ואף ל"נאנסות". השינוי בהגדרה אינו סמנטי בלבד, אלא מבטא מציאות ענישה שונה לחלוטין. בעבר היה נענש סרסור לעבירות זנות וניהול מכון זנות במאסר, כשהעונש המרבי היה חמש שנות מאסר; בשנת 2006 שונה הסעיף לעבירת סחר בבני אדם, כאשר שהענישה המרבית על כך היא 16 שנות מאסר. בנוסף, בעבר נהג מעצר נשים על היותן שוהות בלתי חוקיות, ואילו עתה מקובל להפנותן למקלט ארעי לקורבנות סחר.
בשנת 2012 עלתה ישראל לדרגה הראשונה בדו"ח משרד החוץ האמריקאי בנושא סחר בבני אדם, המעידה על כך שהיא עומדת בקריטריונים למאבק בסחר בבני-אדם ופועלת למיגור התופעה. עם זאת, הדו"ח מותח ביקורת על קולת הענישה הנהוגה בישראל כלפי סרסורים.
בדצמבר 2018 נחקק חוק איסור צריכת זנות, שעשוי לתרום למאבק בסחר נשים בישראל.
התמודדות עם תופעת הסחר בנשים בישראל > תוכנית לאומית למאבק בסחר בבני אדם 2019–2024

ב־13 בינואר 2019, קיבלה ממשלת ישראל את החלטה 4463, שעניינה "תוכנית לאומית למאבק בסחר בבני אדם 2019–2024". התוכנית התייחסה לכל סוגי הסחר בבני אדם, לרבות סחר לזנות, לעבדות ולעבודת כפייה, סחר לנטילת איברים מן הגוף, סחר למטרת הולדת ילד ונטילתו, סחר לביצוע עבירת מין ועוד. מטרת ההחלטה הייתה לגבש דרך פעולה למאבק בתופעת הסחר בבני אדם והעבדות המודרנית.
התוכנית כוללת ארבעה מישורי פעולה – מניעה, הגנה על קורבנות, אכיפה ושיתוף פעולה, והוחלט שבכל אחד מהמישורים תהיה התמקדות בהגנה על קטינים ועל נפגעי העבירה כעקרון ראשון במעלה.
בתחום האכיפה – לפי התכנית צריך לצמצם פערים וחסמים, להגביר את השימוש בכלי אכיפה נוספים מתחומים חלופיים לדין הפלילי לרבות כלים מנהליים, פיסקאליים ואזרחיים. כמו כן, יש לשפר את ההתמודדות עם זירת הסייבר והשימוש בסייבר ככלי חקירתי, לפתח מענים טכנולוגיים חדשים לשיפור האכיפה, ובנוסף להתמקד באכיפת סחר למטרות עבודה ועבודות כפייה, תוך דגש על אכיפה יזומה.
בתחום ההגנה על הקורבנות – יש לפתח מענים מתאימים להגנה על קורבנות, למקד מאמצים באוכלוסיות פגיעות לרבות בעלי מוגבלות, נשים וקטינים. וכן לשפר את הליכי הזיהוי של קורבנות ובניית מנגנון הפניה כלל-מערכתית.
בתחום המניעה – התוכנית מציעה לקדם הסכמים בילטראליים להבאת עובדים זרים ולגבש הסדרים רגולטוריים באשר לתנאי העסקתם וכן לפקח עליהם, בדגש על תחום הסיעוד והחקלאות ותחומים פגיעים אחרים. יתר על כן, נדרש להעביר הכשרות לזיהוי וטיפול בקרבנות סחר בבני אדם לגורמים הרלוונטיים במשרדי הממשלה ורשויות המדינה, להעלות מודעות בציבור הרחב, להפעיל דרכי קבלת דיווח מהציבור, להרחיב את תשתית הידע והמחקר אודות מופעי הסחר בבני אדם ולקדם מענים הולמים כגון חקיקה מניעתית, לרבות בתחום הפריון וההולדה.
במישור שיתוף הפעולה – קידום שיתופי פעולה עם המגזר העסקי, לרבות מגזר התיירות ועם השלטון המקומי, אנשי דת, אנשי אקדמיה וגופים רלוונטיים נוספים, המשך שיתוף פעולה עם ארגוני החברה האזרחית הרלוונטיים.
נכון לאוגוסט 2020, לפי "דו"ח מעקב – תוכנית לאומית למאבק בסחר בבני אדם 2019–2024 ותיקון להחלטת ממשלה" מרבית סעיפי ההחלטה לא יושמו כלל.
ראו גם

דודו דגמי
מעמד האישה בישראל
ע"פ מיכאל פרודנטל נגד מדינת ישראל
המטה למאבק בסחר בנשים ובזנות
סחר בבני אדם
לקריאה נוספת

אילנה המרמן, במחוזות זרים - סחר בנשים בישראל, תל אביב: עם עובד, 2004.
נעמי לבנקרון, "לחיות בין זאבים", כתב-עת לתרבות, חברה וחינוך 26, 2003, עמ' 54–62.
נירית בר, "השמות מתחלפים, העבדות נשארת", כתב-עת לתרבות, חברה וחינוך 33, 2005, עמ' 85–93.
אליעזר ויצטום ויעקב מרגולין, "מין ממוסחר – היבטים חברתיים ורפואיים", הרפואה, 143 (1), 2004, עמ' 26–27.
אנה שם בדוי, הצד המואר של הירח - מעולמה של אישה צעירה במעגל הזנות בישראל, תל אביב: רסלינג, 2009.
אסתר הרצוג ואראלה שדמי (עורכות), בשר ודמים: זנות, סחר בנשים ופורנוגרפיה בישראל, חיפה: פרדס הוצאה לאור, 2013, מסת"ב 978-1-61838-047-0
הערות שוליים

↑  נעמי לבנקרון ויוסי דהאן, אישה עוברת לסוחר – סחר בנשים בישראל, 2003, דוח מטעם "מוקד סיוע לעובדים זרים", "אשה לאשה" – מרכז פמיניסטי חיפה ו"מרכז אדוה"; ראו גם פסק-הדין של בית-הדין הארצי לעבודה, ע"ע 111/07 ,210/07.
↑  עו"ד נעמי לבנקרון, סחר בנשים בישראל 2016
↑  יהושע בריינר, מאוניברסיטת מינסק ל"דירה דיסקרטית": כך הובאו סטודנטיות מבלרוס לתעשיית הזנות בבת ים, באתר הארץ, 12 באוקטובר 2018
↑  Trafficking in Persons Report, Department of State, June 2009, p. 166
↑  יונתן ארליך, יישום מסקנות ועדת החקירה הפרלמנטרית למאבק בסחר בנשים 2004-2000, באתר הכנסת, ינואר 2006
↑  גלעד נתן, ‏טיפול המשטרה בקורבנות סחר בבני-אדם למטרות עבודה וזנות, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, 10 בנובמבר 2009
↑  חוק איסור סחר בבני אדם (תיקוני חקיקה), התשס"ז-2006, ס"ח 2067 מ-29 באוקטובר 2006
↑  סקירת פעילות של מדינת ישראל בתחום המאבק בסחר בבני-אדם: הטיפול בתופעת הסחר בנשים, באתר הכנסת, ‏20 באוקטובר 2013
↑   ורד לי, מאדאם בסך הכל הפעילה עסק, באתר הארץ, 29 בינואר 2017
1 2 3 4 5 6  תוכנית לאומית למאבק בסחר בבני אדם 2019 - 2024 ותיקון החלטת ממשלה | מספר החלטה 4463, באתר GOV.IL
↑  אריאל לוי, דו"ח מעקב- תכנית לאומית למאבק בסחר בבני אדם 2019–2024 ותיקון להחלטת ממשלה, ‏אוגוסט 2020
משרד התחבורה נגד חברת החדשות הישראלית בע"מ

עע"מ 6013/04 מדינת ישראל – משרד התחבורה נגד חברת החדשות הישראלית בע"מ הוא פסק דין שבו בית המשפט העליון בשבתו כבית משפט לערעורים מנהליים דן בשאלה האם דו"ח של מבקר פנימי ברשות ציבורית נכנס תחת חסותו של חוק חופש המידע ועליו להיות מוצג לציבור. חברת החדשות הייתה מעוניינת לעיין בדוחות של המבקר הפנימי של משרד התחבורה ביחס לתפקודו של מנהל התעופה האזרחי ושל מערך חקירת תאונות ותקריות אוויר. ביהמ"ש העליון פסק כי הנחת המוצא של חוק חופש המידע היא שחומר המצוי בידי רשות ציבורית – חובה על הרשות לגלותו לציבור, כך גם דו"ח ביקורת פנימית. על ידי חשיפה וגילוי, הרשות מקיימת את זכות הציבור לדעת ואת חופש הביטוי המהווה זכות חוקתית.
בית המשפט הכריע כי אף שמדובר בדוח שערך מבקר הפנים של הרשות, חוק חופש המידע מחייב את פרסומו ולא ניתן לטעון כאילו מדובר בענייניה הפנימיים של הרשות. לא די בטענה כי הליקויים שפורסמו בדוח יתוקנו, אלא זכותו של הציבור לקבל את הדוח ולבקר את פעולת הרשות בעצמו.
פסק הדין העניק פרשנות משמעותית לסייג העוסק ב"דיונים פנימיים" והבהיר כי גם מידע הנוגע לפעולות ביקורת בתוך הרשות, הוא לא מידע השמור לרשות עצמה אלא לציבור כולו וזאת מתוך תפיסה כי המידע שייך לציבור. כמו כן, הבהיר בית המשפט כי לא די בפיקוח של הרשויות על עצמן, אלא כי יש לאפשר לציבור לפקח באופן בלתי-אמצעי על המתרחש ברשויות השלטוניות.
רקע > חוק חופש המידע

ערך מורחב חוק חופש המידע
חוק חופש המידע נחקק בשנת 1998 ונכנס לתוקף ב-1999, החוק מאפשר לכל אזרח או תושב ישראל לפנות בבקשה לרשות ציבורית לקבל מידע אותו היא מחזיקה, בכפוף למגבלות מסוימות המפורטות בו, שנועדו לאזן בין חופש המידע לבין זכויות ואינטרסים מסוגים שונים, לדוגמה פגיעה בביטחון המדינה, שיבוש תפקוד תקין של רשות ציבורית, מידע שגילויו יפגע בפרטיותו של אדם.
מטרתו העיקרית של החוק לפי דברי ההסבר ברשומות הצעת החוק משנת 1997:
הזכות לקבל מידע מרשויות ציבוריות היא אחת מזכויות היסוד במשטר דמוקרטי. היא תנאי בסיסי להגשמתו של חופש הביטוי ולמימוש זכויותיו הפוליטיות והאחרות של אדם בכל תחומי החיים. נגישות רבה יותר למידע תסייע לקידומם של ערכים חברתיים ובהם שוויון, שלטון החוק וכיבוד זכויות האדם, ותאפשר גם בקרה טובה יותר של הציבור על מעשי השלטון.
חוק זה מהווה מרכיב של זכות הציבור לדעת ולרכוש מידע. לדעת תומכיו הוא מגשים את האינטרסים בדבר גילוי האמת והגשמה עצמית של הפרט וקידום תרבות השלטון ואמון הציבור ברשויות הציבוריות.
שכן, ללא זרימה חופשית של מידע לגבי פעולות הרשויות לא יוכלו הבוחרים להשפיע על המדינה בצורה מושכלת ולממש את ערכי הדמוקרטיה.
רקע > ביקורת פנימית

ביקורת פנימית היא פעילות המתבצעת על ידי מבקר פנימי בארגון ציבורי. פעילות זו נועדה להפנות קשב של מנהלים ועובדים בארגון לסיכונים בתפקוד הארגון ולצורך בשיפור הבקרות הניהוליות כדי לצמצם את הסיכונים הללו. ניתוח הסיכונים והצעת הבקרות הניהוליות המתאימות נועדו להבטיח קידום מועיל, יעיל ומוסרי של יעדי הארגון, ולשמור על כספו ורכושו.
הבקרות הניהוליות כוללות, בין השאר, אמצעים כמו יצירת תרבות ארגונית מתאימה, קביעת מדיניות, חלוקת אחריות וסמכויות, יצירת איזונים ובלמים, כתיבת הוראות ונהלים ועדכונם ועוד.
בישראל מעוגנת פונקציית הביקורת הפנימית בגופים ציבוריים בחוק הביקורת הפנימית. כשתפקידה של הרשות הציבורית הוא להפיק לקחים מן הדו"ח אותו מוציא המבקר הפנימי, ולתקן את הליקויים העולים מדו"ח הביקורת הפנימית.
פסק הדין של ביהמ"ש המחוזי בשבתו כבית משפט לעניינים מנהליים

חברת החדשות של הערוץ השני התעניינה בתאונות האוויריות שקרו בישראל, וביקשה לבצע תחקיר מקיף בנושא. לאחר התחקיר הראשוני שבוצע על ידה, העותרת (חברת החדשות) רצתה לעיין בדוחות הביקורת הפנימיים השייכים למשרד התחבורה מתוך רצון לבחון אם קיימת אכיפה יעילה של חוקי הטייס ואם חקירת תאונות האוויר הן חקירות יעילות שמניבות תוצאות, שבעקבותיהן מפיקים לקחים וכמות התאונות יורדת.
הדיון נסב סביב השאלה אם זכאית חברת החדשות לעיין בדוחות המבקר הפנימי של משרד התחבורה ביחס לתפקודו של מנהל התעופה האזרחי ושל מערך חקירת תאונות ותקריות אוויר. בית המשפט לעניינים מנהליים פסק לטובת חברת החדשות והורה על גילוי דו"ח חקירת תאונות אוויריות ודו"ח אגף יחסים בינלאומיים, כאשר סקר את עקרונות היסוד בחוק חופש המידע, ובהן הגשמת חופש הביטוי, מימוש עקרונות המשטר הדמוקרטי ותפיסת הרשות השלטונית כנאמן הציבור. ביהמ"ש קבע כי הכלל הוא שרשות ציבורית צריכה למסור מידע, וכי הסייגים לחוק הם היוצאים מן הכלל. לביהמ"ש סמכות לפרש את הסייגים על פי תכליתו של החוק וכן להעמיד את שיקול דעתו תחת שיקול דעתה של הרשות.
בית המשפט בחן את הוראות חוק הביקורת הפנימית, התשנ"ב-1992, המסדיר את פעולות מבקר הפנים במשרדי הממשלה, אשר מטרתו היא בדיקת תקינותו של הגוף המבוקר. המדינה טענה כי סעיף 9(ה) תקף במקרה דנן. לפי הסעיף, ”בכפוף להוראות סעיף 10 חייב המבקר הפנימי לשמור בסוד כל מסמך ומידע שהגיעו אליו עקב מילוי תפקידו, זולת אם הגילוי נחוץ למילוי תפקידו כנדרש בחוק או אם הגילוי נדרש על פי כל דין”.
כמו כן, בחן בית המשפט את טענות המדינה שהתנגדה לחשוף את הדוחות מתוך הטענה כי מתוקף הוראות הסעיפים 9(ב)(4) ו-9(ב)(1) לחוק חופש המידע, הקובעים כי ”רשות ציבורית אינה חייבת למסור מידע שהוא אחד מאלה: (1) מידע אשר גילויו עלול לשבש את התפקוד התקין של הרשות הציבורית או את יכולתה לבצע את תפקידיה;... (4) מידע בדבר דיונים פנימיים, תרשומות של התייעצויות פנימיות בין עובדי רשויות ציבוריות, חבריהן או יועציהן, או של דברים שנאמרו במסגרת תחקיר פנימי, וכן חוות דעת, טיוטה, עצה או המלצה, שניתנו לצורך קבלת החלטה, למעט התייעצויות הקבועות בדין.”
לבסוף, ביהמ"ש הדגיש כי הביקורת הפנימית פועלת בתוך הארגון ותפקידה לאסוף נתונים, להסיק מסקנות ולהמליץ המלצות לעתיד. כך ניתן לקבל מידע אובייקטיבי, מקצועי ומהימן, המסייע לשפר את השירות ולהשיא את איכותו ורמתו של המנהל הציבורי. עוד פסק כי בהשוואה לדו"ח מבקר המדינה ודו"ח מבקר העירייה אשר מפורסמים ברבים, כך נכון הדבר גם לגבי דו"ח המבקר הפנימי של משרד התחבורה. הוא הדגיש כי דווקא משום שכוחו של המבקר הפנימי פחות מזה של מבקר המדינה, יש צורך להעצימו באמצעות פרסום דוחותיו. הדו"ח נוגע לבטיחות הציבור ולכן לציבור יש עניין בו ומשכך סע' 9(ה) לחוק הביקורת הפנימית אינו אוסר לפי דין את גילוי המידע.
הדיון בערעור > טענות משרד התחבורה

במשרד התחבורה טענו כי מוסד מבקר הפנים הוא כלי עזר ניהולי פנימי למנהל הגוף המבוקר, ובשל זאת הוא חלק מהגוף המבוקר שנועד לשפוט את פעולתו מתוכו ולשרת את הנהלתו; בשונה ממוסד מבקר המדינה שהוא גוף עצמאי ובלתי תלוי שאחראי על הכנסת והציבור בכללותו ומקיים ביקורת חיצונית על גופים ציבוריים ומשום כך מפרסם זאת ברבים. לכן, סבורה המדינה כי דו"ח הביקורת הפנימית צריך להימסר לממונה עליו ולשר או למנכ"ל הגוף הציבורי ולא להתפרסם ברבים. טענתם הייתה כי פרסום גורף של דו"חות ביקורת פנימיים יגרע משיתוף הפעולה של הגוף המבוקר עם המבקר, יפגע ביחסי האמון שבין המבקר לממונה, ישפיע על אופן כתיבת הדו"ח ועל הנושאים שיעמדו לביקורת, ויפחית את האפקטיביות של הליך הביקורת.
לדעת המערערת דו"חות ביקורת הפנים נופלים תחת הסייגים הקבועים בחוק חופש המידע. ס'9(ב)(1) לחוק חופש המידע קובע כי רשות יכולה שלא למסור מידע אשר גילויו עלול לשבש את התפקוד התקין של הרשות הציבורית או את יכולתה לבצע את תפקידיה. וכי יש להחיל בגדר הסעיף את "מבחן החשש הסביר לתפקוד התקין של הרשות" ולא את "מבחן הוודאות הקרובה" הבוחן קיומה של אפשרות קרובה, אם קיימת סכנה גבוהה לשיבוש חמור ורציני של הרשות, והוא מבחן דווקני יותר ממבחן החשש הסביר.
טענה נוספת שהעלתה המדינה בערעורה הוא כי המידע נופל תחת הסייג המצוי בסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע. הסעיף קובע כי רשות ציבורית רשאית שלא למסור מידע הנוגע לדיונים פנימיים, תרשומות של התייעצויות פנימיות בין עובדי רשויות ציבוריות, חבריהן או יועציהן, או של דברים שנאמרו במסגרת תחקיר פנימי, וכן חוות דעת, טיוטה, עצה או המלצה, שניתנו לצורך קבלת החלטה, למעט התייעצויות הקבועות בדין. המדינה טענה כי דו"ח המבקר הפנימי בא בגדר הסעיף בהיותו חלק מתהליך עבודת המטה וקבלת ההחלטות בתוך הארגון. ועל כן, הכלל בכל הנוגע לדו"חות של ביקורת פנימית צריך להיות מניעת גילוי, ואילו רק במקרים מיוחדים וספציפיים, שבהם יש אינטרס רב בגילוי צריך להתירו לפי סע' 17(ד) לחוק חופש המידע, דבר שאינו מתקיים בעניינו.
הכרעה משפטית

בית המשפט העליון קבע, במסגרת פסק הדין שכתב השופט אליעזר ריבלין ואליו הצטרפו השופטים סלים ג'ובראן והשופטת אסתר חיות כי יש למסור את המידע המבוקש.
פסק הדין התמקד בשתי נקודות מרכזיות: תכלית חוק חופש המידע בכלליות ותחולתו; וחופש המידע בדוחות הביקורת הפנימית.
בית המשפט קבע כי נקודת המוצא של חוק חופש המידע היא שהרשות מהווה נאמן המחזיק במידע עבור הציבור ולכן, מחובת הרשות לגלותו. עם זאת כאשר ישנה התנגשות בין זכות חוקתית לבין אינטרס ציבורי, האחרון יגבר רק כאשר קיימת הסתברות ראויה לפגיעה ממשית באותו אינטרס.
ההכרעה מכניסה למסגרת תחולתו של החוק את דוח הביקורת הפנימי ומשכך, לא תהיה חובת גילוי כללית ובלתי מבוקרת או לחלופין חיסיון גורף, אלא נדרש מהרשות תמיד לבחון את "התכלית הראויה" לפי סע' 8 ו-9 לחוק חופש המידע וכן, לעמוד בדרישת המידתיות לפי סע' 10 ו-11 לחוק חופש המידע. כלומר, נטל ההוכחה מוטל על הרשות לצורך עילת חיסיון, אך זו כמעט שאינה מהווה עילה כאשר כבר התפרסמה כתבה בעבר בעיתון "גלובס". לבסוף, ככל שמתאפשר לרשות לפעול לפי עקרון "העיפרון הכחול" על ידי השמטת שמות ופרסום תמצית ממצה, עליה לפעול לפיכך ולא לבחור בחיסיון מוחלט, אלא כאשר מלווה בנימוק משכנע לחיסיון.
נושא פסק הדין מהווה אינטרס ציבורי בעל עניין רחב מאוד כאשר מדובר ב"בטיחות הציבור" והגילוי מהווה תועלת גדולה יותר מחיסיון בכמה מובנים של עקרונות, אינטרסים וזכויות. בעוד שתפקידה של הרשות הציבורית הוא להפיק לקחים ולתקן ליקויים העולים מדוח הביקורת הפנימית וחזקה שפועלת כך; חובת הגילוי מאפשרת לקיים את זכות הציבור לדעת וחופש הביטוי (אין הציבור מחויב לקבל כ"מובן מאליו" הצהרה שהלקחים יושמו). בנוסף, הגילוי מאפשר הגשמת אינטרסים בדבר גילוי האמת והגשמה עצמית של הפרט, מימוש עקרון שקיפות השלטון וקידום תרבות השלטון והסדר, הרחבת אמון הציבור ברשויות כאשר הפיקוח של הציבור על ידי חשיפת המידע מהווה זרז ותמריץ ליישום מסקנות המבקר.
בפן דוחות הביקורת הפנימיים – ביהמ"ש אינו מקבל את טענת המדינה בדבר "אפקט מצנן" שעשוי להוביל אליו פרסום המידע וזאת כיוון שאין חשש לפגיעה ממשית ומהותית בתפקוד התקין של הרשות הציבורית או של הליך הביקורת הפנימית. ביהמ"ש מציין שלשם כך ישנם חוקים דו-כיווניים מהמשפט המנהלי המבטיחים שעבודת המבקר הפנימי לא תושפע מפרסום הדו"חות וכן, גם על המבקר הפנימי חלה החובה למלא אחר תפקידו הקבוע בחוק; לבסוף, ביהמ"ש מכיר בכך שיש בפרסום הליך של שיפור וקידום מוסד הביקורת הפנימית מצד הציבור. משכך, הסייגים אינם חלים.
בעקבות פסק הדין

פסק הדין משפיע על הדין הנוהג עד היום, ויש בו שימוש נרחב לאורך השנים. חשיבותו הרבה של פסק הדין באה לידי ביטוי, בין היתר, בגבולות שהוא יוצר לשימוש בסייגים האמורים לעיל ובכך שהוא מבהיר את חשיבותו של חוק חופש המידע. ניתן לראות זאת במספר נקודות מהעתירה המבהירות את האופן שבו יש להגן על הזכות למידע, גם במפגש מול זכויות אחרות –
רק מקום שבו קיימת ודאות קרובה לפגיעה בתקינות פעולתה של הרשות תקום עילה מספקת להגבלת חופש המידע מטעם זה, בכפוף לחובת הרשות אמצעים שפגיעתם בחופש המידע פחותה ; הזכות לחופש מידע היא זכות יחסית ויש לאזנה עם אינטרסים וזכויות מתנגשים, כפי שבא לידי ביטוי בחופש המידע
קביעות חשובות נוספות מתוך הפסק דין מתקשרות למטרות חוק חופש המידע:
חופש המידע נועד להגשים כמה אינטרסים עיקריים, וביניהם חופש הביטוי וזכות הציבור לדעת, תרבות השלטון ושקיפות פעולתו והעיקרון שלפיו הרשות מחזיקה במידע כנאמן עבור הציבור
בנוסף, ישנה התייחסות חיובית מתמשכת לפרסום דוח ביקורת פנימי –
פרסום של דוחות ביקורת פנימיים מגשים את השיקולים העומדים ביסוד חופש המידע
סעיף 10 לחוק הביקורת הפנימית קובע אי-קבילות של דוח הביקורת הפנימית, ואין הוא עוסק בחיסיון או בחופש המידע
ראו גם

ביקורת פנימית
חוק חופש המידע
חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו
חוק יסוד: מבקר המדינה
שקיפות שלטונית
לקריאה נוספת

דיני רשויות מקומיות, מאת השופט (בדימוס) אליהו וינוגרד, עמ' 317- פרסום תמצית דו"ח מבקר פנימי לפי התנאים שנתקבלו בפסק דין זה.
ז' סגל הזכות לדעת באור חוק חופש המידע (תש"ס), עמ' 5, 199, 200-202.
בלהה כהנא, אין מנוס משינוי ההלכה ב'עניין גלעד'- ההכרח בהחזרת החיסיון לוועדות הבדיקה הרפואיות הפנימיות, מאזני משפט יא 159, תשע"ז 2017- עמ' 168–169.
הערות שוליים

1 2  חוק חופש המידע
↑  הצעת חוק חופש המידע, עמוד 397
↑  חוק הביקורת הפנימית
↑  נוהל ביקורת פנימית במשרדי ממשלה וביחידות הסמך, ס' 2
1961 בספרות

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | 1961  בספרות |  |
< · 1959 · 1960 – 1961 – 1962 · 1963 · >
כל ערכי השנים בספרות במאה ה-20 · כל ערכי השנים בספרות במאה ה-21 · פורטל הספרות
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1961 ונוגעים לתחום הספרות.
אירועים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
8 באוגוסט – יוצא לאור הגיליון הראשון של סדרת הקומיקס ארבעת המופלאים מאת סטן לי וג'ק קירבי. אבן דרך זו נחשבת באופן כלל לתחילת עידן גיבורי העל המודרניים של מארוול קומיקס בתקופת שלאחר מלחמת העולם השנייה.
ספרים נבחרים חדשים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ספרים נבחרים חדשים > סיפורת

שילה ברנפורד – המסע המופלא
איאן פלמינג – כדור הרעם
רוברט היינלין – גר בארץ נוכרייה
ג'וזף הלר – מלכוד 22
ג'ון לה קארה – חיוג אל השאול
סטניסלב לם – סולאריס
ג'יי די סלינג'ר – פראני וזואי
מיוריאל ספארק – אביבה של מיס ברודי
אירווינג סטון – חיי מיכלאנג'לו
ליאון יוריס – מילא 18
ריצ'רד ייטס – חלון פנורמי
ספרים נבחרים חדשים > ספרי ילדים ונוער

רואלד דאל – ג'יימס והאפרסק הענק
רנה גוסיני ואלבר אודרזו – אסטריקס הגאלי (ספר הקומיקס הראשון בסדרת ספרי אסטריקס)
נורטון ג'סטר – המגדל הפורח באוויר
דוקטור סוס – הסניצ'ים וסיפורים אחרים
טומי אונגרר – שלושת השודדים
ספרים נבחרים חדשים > מחזות

סמואל בקט – אח, הימים היפים
פרידריך דירנמאט – הפיזיקאים
מקס פריש – אנדורה
טנסי ויליאמס – ליל האיגואנה
ספרים נבחרים חדשים > ספרי עיון

ג'יין ג'ייקובס – מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות
נולדו

11 בינואר – ג'ספר פורד, סופר ספרי פנטזיה בריטי
12 בינואר – סיימון ראסל ביל, שחקן, סופר והיסטוריון מוזיקה אנגלי
22 במאי – אנדריאה דאנבר, מחזאית אנגלית (נפטרה ב-1990)
9 ביוני – אהרן סורקין, מחזאי, תסריטאי, במאי, ומפיק קולנוע יהודי-אמריקאי
24 ביוני – רבקה סולניט, סופרת אמריקאית
20 באוגוסט – גרג אגן, סופר מדע בדיוני אוסטרלי
24 בנובמבר – ארונדהטי רוי, סופרת, פובליציסטית ופעילה חברתית הודית
8 בדצמבר – אן קולטר, פרשנית פוליטית, סופרת ועורכת דין אמריקאית
30 בדצמבר – דאגלס קופלנד, סופר, מחזאי ואמן ויזואלי קנדי
נפטרו

10 בינואר – דשיל האמט, סופר בלשי אמריקאי (נולד ב-1894)
30 בינואר – דורותי תומפסון, עיתונאית ושדרנית רדיו אמריקאית (נולדה ב-1893)
2 ביוני – ג'ורג' קאופמן, מחזאי, סופר, במאי תיאטרון, סאטיריקן ומבקר תיאטרון יהודי אמריקאי (נולד ב-1889)
2 ביולי – ארנסט המינגוויי, סופר ועיתונאי אמריקאי (נולד ב-1899)
18 באוגוסט – לאונהרד פרנק, סופר גרמני (נפטר ב-1882)
27 בספטמבר – הילדה דוליטל, משוררת, סופרת וסופרת זכרונות אמריקאית (נולדה ב-1886)
19 באוקטובר – מיכאיל סדוביאנו, סופר, פובליציסט ופוליטיקאי רומני (נולד ב-1880)
2 בנובמבר – ג'יימס ת'רבר, סופר הומוריסטן, מחזאי, עיתונאי, מאייר וקריקטוריסט אמריקאי (נולד ב-1894)
פרסים

פרס נובל לספרות: איוו אנדריץ'
ארנסט המינגוויי