וולדן – חיים ביער
כתיבת הספר > לימודים ותצפיות נוספות

בסתיו 1849, שנתיים לאחר שעזב את הבקתה ולאחר כישלון "שבוע על הנהרות" קיבל תורו החלטה ששינתה את חייו לחלוטין. הוא שינה כליל את אורחות חייו והטיל על עצמו שגרת ימיום פעלתנית ולמדנית. הוא למד ברצינות מדי בוקר וערב ויצא לשיטוט ממושך בשעות אחר הצהריים. המשטר החדש הזה ציין את ראשית המחקרים המדעיים שהוא ביצע. הוא כתב ביומנו מדי יום ותיאר את מה שראה בעת שטייל. הרשימות שהיו בעבר רק תצפית פה ושם שנועדו להיות חומר טיוטה למסות שכתב, הפכו אתה סדורות ותעדו את עונות השנה בצורה מדויקת. מה שפעם נתלש והודבק בכתבי ספרות שלו, הפך עתה ל"רשימות שדה". כעת הפך תורו לחוקר טבע – הוא השתמש בכובע כ"קופסת בוטניקה" לשימור טריות צמחים שאסף בטיולים וכבש צמחים בספר מוזיקה כבד. הוא השתמש גם במשקפת ובמקל הליכה ששימש אותו כסרט מדידה. התצפיות הבוטניות שלו הפכו מדוקדקות יותר ויותר, עד כדי כך שגם היום מדענים משתמשים בהן כדי לתעד השפעות של שינוי אקלים באזור – לדוגמה השוואה של תאריכי הפריחה הראשונים של פרחי בר שונים או את תאריכי ראשית השלכת של עצים לעומת המצב כיום.
תורו הושפע בצורה עמוקה מספריו של חוקר הטבע המפורסם אלכסנדר פון הומבולדט. הוא קרא את ספריו הפופאלארים ביותר - קוסמוס, "מראות הטבע" ו"סיפור אישי" ורשם רשימות רבות. שמו של הומבולדט מופיע רבות ביומניו ובספרים שהוא כתב. הוא אמר על ספרי טבע שהם "מעין שיקוי חיים". תורו ביצע השוואה בין הגבעות בפיטרבורו בהן שוטט לבין הרי האנדים שתוארו על ידי הומבולדט. את מה שהומבולדט תיאר בפינות פראיות ביערות הגשם של דרום אמריקה ובהרי האנדים תיאר תורו בנוף הסמוך לביתו - התפיסה לפיה כל הדברים שלובים יחדיו. כאשר תיאר חוצבי קרח שבאו לאגם בחורף כדי לשלוח אותו ליעדים רחוקים, כתב תורו על כך שתושבי צ'ארלסטון או אף כלכותה "ישת מבארי" וכיצד מי הוולדן "יתערבבו במימיו הקדושים של הגנגס". לפי תורו - אין צורך לצאת למסעות רחוקים כדי לצפות בטבע - אפשר לשוטט בקרבת הבית. הוא כתב כי אין זה משנה כמה תרחיק לכת "אלא עד כמה אתה חי". הוא יעץ להיות נוסע-חוקר "בנחליך ובאוקיינוסים שלך".
תורו חשש בתחילה כי המדע "מעשיר את ההבנה אבל גוזל את הדמיון". אבל חששותיו התפוגגו בהמשך כשקרא בספר "קוסמוס". הומבולדט כתב כי את הטבע יש לתאר בדייקנות מדעית אבל מבלי "לאבד אגב כך את נשימתו המחייה של הדמיון" תורו הלך בעקבות הומבולדט בחיבור בין מדע ודמיון, בין העובדתי והנפלא, בין הפרטני והשלם. הוא מצא הרמוניה בפרטים המוליכים אל השלם - או בלשונו "תיאור אמיתי של הממשי הוא השירה הצרופה ביותר". ההדגמה המוחשית ביותר לכך הייתה כאשר הפסיק להשתמש ביומנים נפרדים ל"שירה" ול"עובדות".
כבר כשחזר לקונקקורד, ב 1847 היה לתורו טיוטה ראשונה של וולדן. הוא עיבד מאוחר יותר מספר גרסאות אולם באמצע -1849 הפסיק לעבוד על כתב היד וחזר אליו רק לאחר 3 שנים, שבהן הפך את עצמו לחוקר טבע רציני בעקבות ספריו של הומבולדט. בינואר 1852 החל תורו בעבודה מחודשת על וולדן כשהוא משכתב את היצירה באופן גמור.
במהלך השנים שלאחר מכן הוכפל אורכו המקורי של וולדן, שהתמלא באמצעות התצפיות שערך במהלך השנים. באופן זה נעשה הספר שונה לגמרי מהטיוטה הראשונית. הוא כתב "אני חש שאני נכון במדיה יוצאת מן הכלל לקצת עבודה ספרותית". דוגמה לשינוי שעבר כתב היד הוא תיאור הפשרת סוללת העפר של מסילת הברזל שעברה סמוך לאגם וולדן. בכתב היד המקורי הקדיש לכך תורו פחות מ-100 מילים אך בסופו של דבר הוא תיאר זאת ב-1500 מילים וכיום הוא נחשב לאחד הקטעים החשובים בספר. תורו כתב כי החולות "הטרימו את העלה הצומח" והציג אותם כאבטיפוס. אם בכתב היד המקורי התופעה הייתה רק "מעניינת ויפהפייה באופן בלתי מובן" היא הפכה בהמשך להמחשת מה שתורו תיאר כ"העיקרון של כל מפעלות הטבע". הוא אמר כי השמש המחממת את הסוללה כמותה כמחשבות המחממות את דמו. הארץ אינה מתה אלא "חיה וצומחת". באביב 1854 כאשר השלים את הגרסה הסופית של וולדן כתב ביומנו כי הארץ היא "שירה חיה.. לא ארץ מאובנת - אלא מוצג חי".