חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו
היסטוריית החוק

עוד מראשית ימי המדינה נידון הצורך בחקיקת חוקים המגנים על זכויות האדם. בדיון בוועדת חוקה חוק ומשפט ביולי 1949 הציג ראש הממשלה דוד בן-גוריון את עמדתו, שלפיה יש מקום לחוקי יסוד בתחומים שונים, אולם אין לתת להם מעמד משפטי שונה מזה של כל חוק אחר.
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 יזם חבר הכנסת בנימין הלוי מגח"ל חקיקת חוק יסוד זכויות האדם. בשנת 1974 עבר החוק בכנסת בקריאה ראשונה. המפלגות הדתיות התנגדו לחוק, ותהליך החקיקה לא המשיך.
עם הקמת ממשלת ישראל ה-23, שהייתה ממשלת אחדות לאומית, בסוף שנת 1988 הקים שר המשפטים דן מרידור צוות שיגבש הצעה ל"חוק יסוד זכויות האדם". באפריל 1989 הובאה הצעת הצוות בפני הממשלה שאישרה אותה. ההצעה כללה שריון לחוק, כך שניתן לשנותו רק ברוב של שני שלישים מחברי הכנסת. בנובמבר 1989 עברה הצעת החוק בקריאה טרומית. תמיכת "הליכוד" בהצעת החוק עוררה את זעמן של הסיעות החרדיות. סיעת אגודת ישראל פרשה מהקואליציה וש"ס ואגודת ישראל החלו לדון עם "המערך" על הקמת ממשלה צרה בראשות שמעון פרס. בעקבות כך, במה שמכונה "התרגיל המסריח" התפרקה הממשלה והוקמה תחתיה ממשלה על בסיס קואליציה של הליכוד, המפלגות הדתיות ומפלגות הימין בראשות יצחק שמיר. הממשלה הצרה הוצגה לכנסת ב-11 ביוני 1990, ובמסגרת ההסכמים הקואליציוניים התחייבה סיעת "הליכוד" שלא לקדם את החוק ללא הסכמת שותפיה בקואליציה.
במרץ 1991 סיכמו יו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט מטעם הליכוד, אוריאל לין, וחבר הוועדה, אמנון רובינשטיין, כי ינסו לחוקק חוקי יסוד בנושא זכויות האדם. על פי הצעתו של רובינשטיין שהוא יפרק את ההצעה האמורה (הצעת חוק היסוד: זכויות היסוד של האדם) לארבעה חוקי יסוד נפרדים: כבוד האדם וחירותו; חופש העיסוק; חופש הביטוי; חופש ההתאגדות. כל החוקים הללו הונחו כהצעות חוק פרטיות של ח"כ רובינשטיין, ועברו כולן בקריאה טרומית. במהלך החקיקה החליט ח"כ לין שלא לנסות ולהקים בית משפט לחוקה, להבטיח שמירת דינים מוחלטת ולהסכים להצעה שהתגבשה בין ח"כ יצחק לוי לח"כ אמנון רובינשטיין, שערכיה של ישראל יוגדרו כערכיה של מדינה יהודית ודמוקרטית. כדי להחליש את עמדת המפלגות החרדיות, הורדו מההצעה המקורית חופש התנועה והזכות לבחור את מקום המגורים כזכויות יסוד מוחלטות. כמו כן, הוסיף את סעיף 10, שהוא סעיף שמירת הדינים מתוך חוק היסוד של זכויות האדם שהוכן במשרד המשפטים. לנוסח המקורי הוסף סעיף שמירת דינים, שקבע כי לא תהיה פגיעה בתוקפה של חקיקה שהייתה קיימת בעת קבלת חוק היסוד. כך הובטח, למשל, כי לא ניתן יהיה לערער על תוקפה של החקיקה המייחדת את השיפוט בענייני נישואין וגירושין לבתי הדין הדתיים.
הצעת החוק המקורית הוגשה על ידי חבר הכנסת רובינשטיין באפריל 1991, ולאחר שהועברה לוועדת החוקה, חוק ומשפט, פורסמה ההצעה על ידה בנובמבר 1991. החוק התקבל בשלהי ימי הכנסת השתים עשרה, ב-17 במרץ 1992.
כשהציג את חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו בפני הכנסת, אמר ח"כ לין:
החוק הזה הוכן, מתוך הבנה שעלינו ליצור הסכמה רחבה של כל סיעות הבית. היינו מודעים לכך, שאין אנחנו יכולים להעביר חוק-יסוד, שמעגן את ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, אם לא נגיע להסכמה רחבה של כל סיעות הבית. [...] אנחנו לא מעבירים את המשקל לבית-המשפט העליון. אנחנו לא עושים כפי שהוצע בחוק-יסוד: החקיקה, או בחוק-יסוד: זכויות האדם, שהוגשו בזמנם. אין מוקם בית-משפט לחוקה ואין מוקם בית-משפט לחוקה שמקבל כוח מיוחד לבטל חוקים.
לין אמר בשנת 1999, כי סבר אז, כי רעיון הקמת בית משפט לחוקה, אינו צריך להיות כלול בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אלא בחוק יסוד: החקיקה. לין סבר כי פיתוח הביקורת החוקתית בהדרגה, על ידי בית המשפט העליון, הוא המצב הרצוי ביותר.
בדיונים אמר לין:
ואני אומר לחברי הבית: בואו נעשה את הניסיון. הכוח לא הועבר למערכת בתי­ המשפט. הכוח נשאר בבית הזה. ואם חלילה יסתבר מהניסיון עם החוק הזה שאנחנו טעינו, והפרשנות הניתנת לחוק אינה על­ פי כוונתו האמתית של המחוקק, יש בידי הכנסת הכוח לשנות את החוק. אני אומר: בואו נעשה את הניסיון ובואו נביא את הבשורה הזו לעם ישראל.
כששר המשפטים מרידור הציג את החוק אמר:
תפקידה של הכנסת איננו רק לדאוג לניהול השלטון במדינה. את זה היא עושה באופן די מוצלח. הרבה חוקי יסוד וחוקים אחרים דואגים לממשלה, דואגים לדרכי תפקודה ותפעולה. תפקידה של הכנסת איננו רק לשרת את רוב העם. גם סמכותה של הכנסת לחוקק איננה בלתי מוגבלת, מפני שבכל משטר דמוקרטי יש גבול למה שמותר לרוב לעשות. אחד מתפקידיה היסודיים של הכנסת, שעד היום היא לא מילאה אותו בצורה מפוארת, הוא לדאוג לזכויות האדם. הייתי שמח יותר אילו הבאנו היום לכאן הצעת חוק-יסוד: זכויות היסוד של האדם. לצערי נתקלה ההצעה ההיא בקשיים, שלא הסכמתי אתם, ואנחנו עומדים היום עם הצעה מצומצמת הרבה יותר, שהושגה, כפי שאמר היושב-ראש של ועדת החוקה, מתוך רצון להגיע להסכמה רחבה מאוד, גם מתוך ויתור על עניינים שלדעתי אפשר היה לעמוד עליהם עוד. אבל זו ההצעה שלפנינו. היא חשובה מאוד, מפני שהיא קובעת איזון בין הרשויות בישראל, והיא קובעת בהחלט תחום או גבול שמעבר לו אין לפגוע בזכויות האדם. ההצעה איננה מהפכנית במובן זה שהיא קובעת, שגם בזכויות האלה, הקבועות כאן, ניתן לפגוע, ניתן להגביל אותן. איך? בחוק ההולם את ערכיה של המדינה, בחוק שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש.
בדומה לחוק יסוד חופש העיסוק, הצעת החוק כללה סעיף 'נוקשות' המצריך רוב מוחלט לשינויו, אולם במועד אישורו בקריאה שנייה ושלישית התקבלה על חודו של קול הסתייגות לפיה בוטלה דרישה זו.

יוזם החוק רובינשטיין הביע את אכזבתו על כך שרוב חברי סיעת העבודה נעדרו מההצבעה בגלל הפריימריז הקרוב. מרידור ציין בנאומו שהיו קיזוזים בין שתי סיעות גדולות. בחוק תמכו 32 חברי כנסת ממפלגות הליכוד, העבודה, מרצ וחד"ש וכן יצחק לוי מהמפד"ל, התנגדו 21 חברי כנסת ונמנע אחד.
באוקטובר 1992, בכתב העת המשפט, הציג אוריאל לין (שסיים את כהונתו כחבר הכנסת), במילים קצרות, את הראייה שלו, כמי שהוביל כיו"ר ועדת החוקה את הליכי החקיקה:
סעיף 8 קובע כי אין פוגעים בזכויות שהוגדרו בחוק יסוד זה אלא בחוק ספציפי ההולם את ערכיה של מדינת ישראל. מכאן שעל אף העדר סעיף השריון, לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו מעמד עליון לעומת חוקים רגילים.
בשנת 2017 פורסם ספרו של אוריאל לין "לידתה של מהפיכה", המפרט את השתלשלות החקיקה של פרק זכויות היסוד של האדם בישראל מיום הקמת המדינה ועד להשלמת החקיקה. בהקדמה לספרו זה אומר אוריאל לין: "הטענה השטחית המועלית מדי פעם, כאילו חברי הכנסת לא היו מודעים למשמעות החוקתית של שני חוקי היסוד המהפכניים, יש בה לא רק משום עלבון לכנסת, אלא התעלמות מהעובדות ומן האמת. הטענה המוטעית והמטעה הזו עומדת בסתירה מוחלטת לתוכנם של הדיונים הארוכים, המקיפים, הממצים, אפילו מתישים. ידענו גם ידענו שאנחנו משנים את חוקי המשחק. לא היה דיון בוועדת החוקה חוק ומשפט או במליאת הכנסת, שבו ההתייחסות אל החוקים האלה לא יצאה מנקודת ההנחה שהם יעמדו מעל לחוקים רגילים. לא היה דיון אחד שבו לא הובהר כי אנו מעניקים לבתי המשפט את סמכות הביקורת השיפוטית, על מנת להגן על זכויות היסוד של הפרט."
מאז חקיקתו בשנת 1992, החוק תוקן פעם אחת בלבד בשנת 1994, בתיקון עקיף במסגרת חקיקת חוק יסוד: חופש העיסוק. סעיף זה התקבל בקריאה השנייה פה אחד (75 – 0).  התיקון כלל שני חלקים:
הפיכת סעיף 1 לחוק לסעיף 1א, והוספת סעיף 1 חדש לפניו, שכותרתו "עקרונות יסוד", הקובע כי "זכויות היסוד של האדם בישראל מושתתות על ההכרה בערך האדם, בקדושת חייו ובהיותו בן-חורין, והן יכובדו ברוח העקרונות שבהכרזה על הקמת מדינת ישראל".
תוספת לסעיף 8 (פסקת ההגבלה), לפיה ניתן יהיה לפגוע בזכויות שלפי חוק היסוד לא רק בחוק אלא גם "לפי חוק כאמור מכוח הסמכה מפורשת בו".