stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הכנסת קהל גדול בפאזארג'יק
הערות שוליים

↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בעשרים השנים הראשונות לאחר שחרורה מעול העותומנים (1878-1898), בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 48.
↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בעשרים השנים הראשונות לאחר שחרורה מעול העותומנים (1878-1898), עמודים 54-53.
↑  יוסף קונפורטי, להפוך לבולגרים - יהדות בולגריה בשנים 1878–1918, הוצאת מכון בן צבי, ירושלים, 2020, ISBN 9789652352125, עמוד 47.
↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בעשרים השנים הראשונות לאחר שחרורה מעול העותומנים (1878-1898), עמוד 65.
↑  חיים קשלס, תעודות ומסמכים, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 849.
1 2 3  צבי קרן, הקהילה היהודית בפאזארדז'יק, באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהודי בולגריה.
↑  .Dimana Trankova, Anthony Georgieff, A Guide to Jewish Bulgaria, Vagabond Media Ltd, 2011, ISBN 9549230635, page 133.
בארי המפריז

| --- | --- |

 לידה:  17 בפברואר 1934 Kew, מלבורן, אוסטרליה 
 פטירה:  22 באפריל 2023 (בגיל 89) דרלינגהרסט, סידני, אוסטרליה 
 מדינה:  אוסטרליה 
 פעילות בולטת:  המופע של דיים עדנה
 השכלה:  בית הספר למשפטים של מלבורן 
 תקופת הפעילות:  1955–2023 (כ־68 שנים) 
 בן או בת זוג:  ברנדה רייט (1955–1957)  דיאן מילסטד (1979–1989)  רוזלינד טונג (1959–1970)  ליזי ספנדר (1990–2023) 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר האימפריה הבריטית (17 ביוני 2007)  חבר במסדר אוסטרליה (12 ביוני 2023)  פרס מיוחד של עולם התאטרון (2000)  פרס ג'יימס ג'ויס (29 בספטמבר 2009)  קצין במסדר אוסטרליה (14 ביוני 1982)  מדליית יובל המאה האוסטרלית (1 בינואר 2001)  PEN/Ackerley Prize  אוצר לאומי חי של אוסטרליה  Sydney Theatre Awards 
 
ג'ון בארי המפריז (באנגלית: John Barry Humphries;‏ 17 בפברואר 1934 – 22 באפריל 2023) היה קומיקאי, שחקן, סופר וסאטיריקן אוסטרלי. עיקר פרסומו הוא על הדמויות שיצר בתוכניות הטלוויזיה שלו, ובראשן דיים עדנה וסר לס פטרסון.
ביוגרפיה

המפריז נולד ב-17 בפברואר 1934 בפרבר מודרני של מלבורן, בנם של מנהל הבנייה אריק המפריז (1905–1972), ואשתו לואיזה אגנס לבית בראון (1907–1984). סבו, ג'ון ג'ורג' המפריז, היגר לאוסטרליה ממנצ'סטר בסוף המאה ה-18.
בנעוריו החל המפריז לגלות חיבה לאומנות, למורת רוחם של הוריו. הוא אסף ספרים נדירים, צייר, ויצר את דמותו הראשונה, "ד"ר אהרון אזימוט", דאדאיסט גנדרן ופרובוקטיבי, שהתהדר בגלימה שחורה, כובע הומבורג שחור ועיניים מאופרות במסקרה.
במשך שנתיים למד משפטים, פילוסופיה ואמנויות באוניברסיטת מלבורן, ובמקביל שירת תקופה של שירות לאומי במשמר האזרחי של הצבא האוסטרלי. הוא לא סיים את לימודיו באוניברסיטה (אם כי קיבל תואר דוקטור לשם כבוד, כמעט 50 שנה מאוחר יותר). במהלך תקופה זו הוא הפך לחסיד תנועת האמנות הדקונסטרוקטיבית והאבסורדיסטית, דאדא.
ב-1959 עבר ללונדון, שם חי ועבד לאורך שנות ה-60. הוא התחבר עם כמה מהשמות הבולטים בקומדיה הבריטית, בהם דאדלי מור, אלן בנט וג'ונתן מילר. בזכות היכרותו עם דאדלי מור קיבל המאפריז בשנת 1967 את תפקידו הקולנועי הראשון, בסרט Bedazzled בכיכובו של מור ובבימויו של סטנלי דונן. שנה לאחר מכן השתתף בסרט The Bliss of Mrs Blossom לצד שירלי מקליין.
קריירה מקצועית > בתיאטרון

המפריז כתב וביצע שירים ומערכונים בהופעות באוניברסיטה, ולאחר שעזב את לימודיו הצטרף לקבוצת התיאטרון של מלבורן (MTC). שם, בהופעה ב-13 בדצמבר 1955, גילם לראשונה את דמותה של דיים עדנה. באוטוביוגרפיה שלו שהתפרסמה בשנת 1992 כתב המפריז כי הבסיס לדמותה של עדנה עלה במוחו כשהיה בן 20, כנשסע עם הפקת "הלילה השנים עשר" של ה-MTC ברחבי מדינת ויקטוריה. הוא הוסיף כי ללא העידוד שקיבל מהמנטור שלו, פיטר אושונסי, "דמותה של עדנה אוורג' הייתה נגדעת באיבה לאחר 1956 ולא הייתה זוכה ללבלב לעולם".
ב-1957 עבר לסידני והצטרף לתיאטרון פיליפ סטריט, שם החיה מחדש את דמותה של עדנה, למרות שבמקור חשב כי תהיה חד-פעמית, וכך הזניק קריירה שנמשכה 50 שנה בתור עקרת הבית הסופרסטארית (ומאוחר יותר מגסטארית, ואז ג'יגאסטארית). אושונוסי נתן להמפריז גם הזדמנויות נוספות, כמו דמותו של אסטרגון בהפקה האוסטרלית הראשונה של "מחכים לגודו".
בשנת 1958 הוציא המפריז מיני אלבום בשם Wild Life in Suburbia, שאת החוברת המצורפת אליו עיצב חברו, האדריכל והסופר המודרניסטי רובין בויד.
לאחר שעבר ללונדון הופיע המפריז בהפקות תיאטרון רבות בתיאטראות וסט אנד, ובראשן המחזמר "אוליבר!" בשנת 1960, שבו לוהק לתפקיד הקברן מר סווורברי. הוא גילם תפקיד זה גם כשההפקה עלתה בתיאטראות ברודוויי ב-1963, ועבר לגלם את פייגין בהפקה המחודשת בתיאטרון פיקדילי שבה השתתף גם פיל קולינס הצעיר בתפקיד דודג'ר. המפריז חזר לדמותו של פייגין גם בהפקה עטורת הפרסים של קמרון מקינטוש בתיאטרון הפלדיום בלונדון ב-1997.
רבים מהמופעים של המפריז שעלו בלונדון הפכו לאחר מכן לסיבובי הופעות בינלאומיים. ההופעות נמשכו בדרך כלל שעתיים וחצי, וכללו מונולוגים סאטיריים מתחלפים, אלתורים והשתתפות של הקהל. המפריז הופיע בעיקר לבדו, אך מדי פעם הצטרפו אליו רקדני ליווי. השחקנית היחידה שחלקה בקביעות את הבמה עם המפריז הייתה אמילי פרי, שגילמה את השושבינה הניו זילנדית של עדנה, מאדג' אלסופ, ודמותה מעולם לא דיברה. המפריז המשיך להעלות את מופעי היחיד שלו, בהם כיכבו דיים עדנה, לס פטרסון וסנדי סטון במשך למעלה מ-60 שנה, עד שהודיע ב-2012 על פרישה מהבמה.
בשנות ה-60 כתב המפריז טקסטים לרצועת הקומיקס The Wonderful World of Barry McKenzie במגזין הסאטירי Private Eye, שהגחיכו התנהגויות של אוסטרלים בחו"ל בליווי איורים של הקריקטוריסט יליד ניו זילנד ניקולס גרלנד. כשאוגדו רצועות הקומיקס לספרים בסוף שנות ה-60 הם נאסרו למכירה באוסטרליה בטענה ש"השתמשו בתועבה לקידום הומור".
קריירה מקצועית > בקולנוע ובטלוויזיה

לאחר שהיה חלק מ-The Late Show של ה-BBC בשנים 1966–1967, החליט המפריז להתמקד במופעי היחיד שלו שבהם הופיע כדיים עדנה, סנדי סטון ודמויות אחרות. המבקרים היו חלוקים בדעותיהם לגבי המופעים, אבל ההצלחה שלהם בקרב הקהל הובילה לסדרת טלוויזיה קצרת מועד ב-BBC בשם The Barry Humphries Scandals.
ב-1970 המפריז שב לאוסטרליה וכיכב כדיים עדנה בסרט The Naked Bunyip. בשנים 1971–1972 הוא חבר למפיק פיליפ אדמס ולבמאי ברוס ברספורד כדי ליצור גרסה קולנועית לקומיקס של בארי מקנזי. הסרט צולם באנגליה ובאוסטרליה, זכה לקטילה בקרב המבקרים אך ללהיט ענק בקרב הקהל, והיה לסרט העלילתי האוסטרלי הראשון שהרוויח יותר ממיליון דולר בקופות. באותה שנה הוציא המפריז גם אלבום של דיים עדנה, שבו הקריאה בקולה פואמות כשברקע מוזיקה שהלחין נייג'ל באטרלי.
המפריז השתתף בתוכניות טלוויזיה רבות באוסטרליה, בריטניה וארצות הברית. בין היתר כיכב בקומדיה האוסטרלית לילדים The Bunyip, והנחה את תוכנית האירוח הבריטית The Dame Edna Experience בה ראיין בין היתר את לייזה מינלי, שון קונרי, רוג'ר מור, דאסטי ספרינגפילד, צ'רלטון הסטון, לורן באקול וג'יין סימור. התכנית זכתה להצלחה גדולה ושודרה בשידורים חוזרים ברחבי העולם. ב-1991 הוא כתב לרשת ABC תסריט מקורי שבו גם כיכב בתפקיד הראשי - The Life and Death of Sandy Stone, וב-1998 הנחה את הסדרה ההיסטורית Barry Humphries' Flashbacks.
בשנת 2007 חזר המפריז להנחות תוכנית אירוח קומית נוספת ברשת ITV בדמותה של דיים עדנה, והפעם זכה לראיין כוכבים כמו טים אלן, מישה ברטון, סיגורני ויבר, דבי הארי ושירלי באסי.
במרץ 2008 הצטרף המפריז הצטרף לפאנל השופטים בתוכנית הכישרונות של ה-BBC I'd Do Anything שבה התחרו מועמדות על תפקידה של ננסי בהפקה מחודשת בווסט אנד של המחזמר "אוליבר!".
חיים אישיים

המפריז היה נשוי ארבע פעמים. הוא נישא לאשתו הראשונה, ברנדה רייט, כשהיה בן 21, והתגרש ממנה לאחר פחות משנתיים. מנישואיו השניים והשלישיים, לרוזלינד טונג ודיאן מילסטד, נולדו לו שתי בנות, טסה ואמילי, ושני בנים, אוסקר ורופרט. בנו אוסקר היה עורך במגזין האמנות אפולו וב-The Spectator. אשתו הרביעית (משנת 1990 ועד מותו ב-2023), ליזי ספנדר, היא בתם של המשורר הבריטי סר סטיבן ספנדר ופסנתרנית הקונצרטים נטשה ספנדר. המפריז וספנדר התגוררו בבית פרטי בווסט המפסטד.
במהלך שהותו בלונדון בשנות ה-60 התמכר המפריז לאלכוהול, וחבריו ובני משפחתו חששו שההתמכרות תפגע בקריירה שלו, או אפילו בחייו. לימים הודה כי האלכוהוליזם היה אחת הסיבות העיקריות לכישלון נישואיו הראשונים, ותרם גם לקריסת נישואיו לאשתו השנייה. ב-1961, בעת שהיה בחופשה בקורנוול עם אשתו, נפל המפריז מצוק בגובה 50 מ' וחולץ במסוק. צוות חדשות של ITN צילם את החילוץ אולם המפריז לא צפה בצילומים אלה עד שהתארח בתוכנית Turn Back Time של ה-BBC ב-2006. במהלך ביקור באוסטרליה בתחילת שנות ה-70 אשפזו אותו הוריו בבית חולים פרטי לגמילה, לאחר שמצאו אותו מוכה ומחוסר הכרה בתעלה בצד הרחוב. לאחר אותה תקרית הוא נגמל מאלכוהול לחלוטין, השתתף מדי פעם במפגשי אלכוהוליסטים אנונימיים, ואף היה אחד מהחברים הרבים שניסו לשווא לעזור לפיטר קוק, שבעצמו מת לבסוף ממחלות הקשורות לאלכוהול.
בשנת 2018 ספג המפריז ביקורת ברשתות החברתיות על התבטאויות שנתפסו כטרנספוביות. התבטאויות אלה כללו התייחסות לניתוח להתאמה מגדרית כ"הטלת מום עצמית" ולזהות טרנסג'נדרית בכללותה כ"אופנה - כמה סוגים שונים של תאי שירותים אפשר שיהיו?". בעקבות התבטאויות אלה פרס ה"בארי", פרס פסטיבל הקומדיה במלבורן שנקרא על שמו של המפריז, שונה לפרס פסטיבל הקומדיה הבינלאומי של מלבורן.
להמפריז היו שני אחים ואחות במלבורן. אחיו כריסטופר עבד כאדריכל, אחיו מייקל (1946–2020) היה מורה והיסטוריון, ואחותו ברברה הייתה מורה.
חיים אישיים > מוות

המפריז נפטר בעקבות סיבוכים מניתוח ירך בבית חולים בסידני ב-22 באפריל 2023, לאחר שסבל מנפילה בפברואר אותה שנה. הוא היה בן 89 במותו.
בין הסופדים להמפריז היו בני משפחת המלוכה הבריטית - המלך צ'ארלס השלישי, ושרה, הדוכסית מיורק; ראש ממשלת אוסטרליה אנתוני אלבניזי וראש ממשלת אוסטרליה המערבית, מארק מקגוון, וכן מכריו מתחום הבידור כמו אריק איידל וריקי ג'רווייס.
בצלאל יעקב דבליצקי

בצלאל יעקב דבליצקי (Dwelaitzky; כ"ז בכסלו תרל"ג, דצמבר 1872 – ה' בשבט תשכ"ג, 30 בינואר 1963) היה תעשיין ישראלי, מייסד ובעל מפעל השוקולד צ. ד..
ביוגרפיה

נולד בזאגר שבליטא, בנם של מנחם מנדל ודבורה דבליצקי. קיבל חינוך דתי. בצעירותו התגורר בבויסק שבלטביה, והיה מקורב לרב העיר הרב אברהם יצחק קוק. בעיר ניהל בית מרקחת ובית מסחר לתרופות. לאחר מכן עבר להתגורר במוסקבה והתעשר מעסקיו. לבסוף התיישב בריגה וניהל מפעל לצבעים שסניפיו הסתעפו בליטא ואסטוניה.
ביקר בארץ ישראל כמה פעמים. בביקוריו רכש קרקעות ופרדסים בתל אביב, רמת גן, חדרה וחיפה. בשנת 1933 עלה עם בנו לישיבת קבע בארץ והתיישב בתל אביב. אשתו ובתו עלו כעבור שלוש שנים. בארץ היה ממייסדי וראשי בית הכנסת הגר"א בתל אביב, היה ממקורבי הרב יוסף צבי הלוי ותמך כלכלית בישיבת "כנסת הרבנים" בעיר בראשות הרב שמעון אמוראי. בנה מתחם בתים בהדר הכרמל בחיפה.
יסד וניהל את מפעל "פלאניל" לצבעים. בשנת 1954 ייסד את המפעל לשוקולד "צ.ד." ברמת-גן (ראשי תיבות של שמו: צלאל דבליצקי).
נודע כבעל צדקה. בארץ התיידד עם הסופר חיים נחמן ביאליק, ובעקבות המלצתו תמך כספית במשך שנים בלימודיו התורניים של הנער שלמה גורן. נישא פעמיים. מאשתו הראשונה, רוחמה, נולדו לו שישה ילדים, מאשתו השנייה, דבורה, נולדו לו שני בנים ובת.
דבליצקי נפטר בשנת 1963 ונקבר בבית הקברות קריית שאול בתל אביב. בנו הרב שריה דבליצקי פרסם לזכרו את הספר "זיכרון בצלאל", הכולל חידושים ופסקים בהלכות אבלות.
לקריאה נוספת

הרב שריה דבליצקי, זיכרון בצלאל, בני ברק תשס"ט (מהדורה חדשה)
הערות שוליים

↑  הנעלמים/בתי חרושת שהיו. צ.ד, באתר ישראל היום
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526282805171  VIAF: 310741407   WorldCat (עם VIAF): 310741407
בית המלוכה העיראקי

| --- | --- |

 מדינה:  ממלכת עיראק
 מייסד:  חוסיין בן עלי
 השליט האחרון:  פייסל השני
 תקופת השושלת:  23 באוגוסט 1921 – 14 ביולי 1958 (36 שנים)
בית המלוכה העיראקי הוא ענף של השושלת ההאשמית, שמוצאה הנטען ממשפחת הנביא מוחמד. ראשיתו של בית המלוכה במלך חג'אז חוסיין בן עלי. בנו פייסל הראשון, מלך עיראק הומלך על ידי האימפריה הבריטית על עיראק בשנת 1921. בן נוסף עלי בן חוסיין מחיג'אז הגיע לעיראק לאחר שאיבד את כתר חג'אז במלחמה עם אבן סעוד בשנת 1925. ילדיהם של שניים אלו נישאו זה לזה, והיוו את בית המלוכה העיראקי.
קורותיו של בית המלוכה רצופות בטרגדיות משפחתיות, ובסך הכל מלכו על עיראק שלושה מלכים, שאיש מהם לא האריך ימים. ב-1958 ביצע קצין עיראקי בשם עבד אל-כרים קאסם הפיכה בבגדאד, ובמסגרתה נרצחו שני השרידים האחרונים לבית המלוכה העיראקי, המלך פייסל השני והעוצר לשעבר עבד אל-אילה. כיום קיים טוען לכתר, הנסיך רעד בן זיאד (رعد بن زيد), אך סיכויו לזכות בכתר קלושים.
רקע היסטורי ומוצא

מקורו של בית המלוכה העיראקי הוא בשושלת ההאשמית, אשר בניה נשאו, מאז המאה ה-13 בתואר "שריף" של ערי הקודש מכה ומדינה, ומוצאם הנטען הוא ממשפחתו של הנביא מוחמד.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה ראש השושלת חוסיין בן עלי ששימש כשריף של מכה מאז 1908. חוסיין בן עלי הסתכסך עם שליטי האימפריה העות'מאנית, כרת ברית עם בריטניה, והניף את נס המרד הערבי. לאחר המלחמה, כאשר חולקו נכסי האימפריה העות'מאנית במזרח התיכון, התחייבה בריטניה לחוסיין ולצאצאיו על פי מכתבי חוסיין-מקמהון ליצירת ממלכה ערבית גדולה שתשתרע על פני חצי האי ערב, עיראק, סוריה וארץ ישראל. הסכמות אלו עמדו בסתירה להסכם חשאי בין בריטניה וצרפת, הסכם סייקס–פיקו לפיו יחולק אותו שטח עצמו בין המעצמות. מייד לאחר המלחמה החלו חוסיין ובניו, פייסל, עבדאללה ועלי לנסות ולקבל את המובטח להם, ולהקים ממלכות בסוריה, עבר הירדן, חצי האי ערב ועיראק.
המלכתו של פייסל על סוריה ועיראק

באפריל 1920 החליטה ועידת סן רמו על הענקת מנדט לצרפת לשלטון מטעם חבר הלאומים בסוריה. במקביל הכתיר עצמו פייסל כמלכה של סוריה, על מנת למנוע מהלך שיעביר את השטח לשלטון צרפתי. ביולי 1920 גירש הצבא הצרפתי את פייסל מסוריה, והשית עליה את המנדט הצרפתי.
הבריטים, שחשו כי הם חבים לפייסל, לאביו ולאחיו, חוב של כבוד בשל שירותם במלחמת העולם, ושלא רצו בסכסוכים עם צרפת, ראו עצמם כמחויבים לפצות את בניו של חוסיין על אובדן השלטון בסוריה. לעבדאללה נמסר השלטון בעבר הירדן, ואילו לפייסל נמסר השלטון בשטחי המנדט הבריטי על מסופוטמיה, שהתגבשו לכלל מדינה עצמאית למחצה הקרויה "עיראק". ביולי 1921 נערך משאל עם ובו החליט העם העיראקי לקבל את פייסל כמלכו. באוגוסט 1921 הוכתר פייסל כמלך עיראק.
המשאל, בו זכה פייסל ברוב של 96% לא היה אלא מתן "חוות דעת של נכבדים", ונראה כי התוצאה נקבעה מראש על ידי השלטונות הבריטים. מנקודת פתיחה זו, נראה היה לאורך כל שלטונם של פייסל ויורשיו, כי בית המלוכה ההאשמי הוא נטע זר בעיראק, וכי הוא שולט בניגוד לרצון נתיניו, ותוך תלות מוחלטת במעצמות הזרות, ובראשן בריטניה.
מלכותו של פייסל הראשון

פייסל הצליח לשלוט היטב בממלכתו החדשה. ב-1922 נחתם ההסכם האנגלו-עיראקי שביסס את יחסי הממלכה העיראקית עם בריטניה על בסיס עצמאי יותר, מאשר הבסיס של שלטון באמצעות מנדט. הסכם זה הוחלף ב-1930 בהסכם חדש שהעניק לעיראק עצמאות מלאה, אך קבע כי בריטניה תחזיק בה בסיסי צבא, וכי היא מחויבת להיוועץ עם בריטניה בשאלות כלכלה, חוץ וביטחון. ב-3 באוקטובר 1932 הוכרז על ביטול המנדט, וקבלת עיראק כחברה בחבר הלאומים.
המלך שלט באמצעות חוקה, שהתקבלה ביולי 1924 שביססה פרלמנט דו-ביתי, בחירות לפרלמנט, ומשטר של מונרכיה פרלמנטרית. עם זאת, משטר זה לא השיג יציבות, היה נתון לזעזועים קשים, ובמיוחד לשרירות ליבו של המלך שפיזר את הפרלמנט, מינה שרים וראשי ממשלה, לפי רצונו. במדינה התפתח ימין קיצוני אנטי-האשמי ואנטי בריטי, ובמהלך הזמן גם פרו-נאצי, והתפתח מאבק בין סיעות שבטיות ואתניות, קציני צבא, ופעילים אידאולוגיים מימין ומשמאל. עם זאת, במהלך כהונתו של פייסל, הצליח פייסל בכוח אישיותו לשלוט מבלי שמאבקי הכוח יקבלו את הצורה האלימה שקיבלו לאחר מותו.
התפתחות חשובה אירעה באמצע שנות ה-20 כאשר התגלה נפט בשפע באדמות עיראק. הזיכיון לחיפוש הנפט ולהפקתו ניתן לתאגיד רב לאומי שכונה חברת הנפט העיראקית אשר החזיקה במונופול על הפקת הנפט בעיראק במשך כל התקופה בה התקיימה הממלכה. כספי הנפט היוו חלק ניכר מהכנסת המדינה העיראקית, והם איפשרו את פיתוחה. עם זאת, בעיות המיעוטים האופייניות לעיראק היוו גם בתקופה זו עילה למשברים תמידיים, ולחימה בכורדים ומעשי טבח במיעוט האשורי הכתימו את תקופת כהונתו של פייסל.
בשנת 1925 איבדה משפחתו של חוסיין, אביו של פייסל, את השליטה בנחלותיה שבחג'אז עליה השתלט בית סעוד מייסד המדינה ערב הסעודית. עלי בן חוסיין מחיג'אז, אחיו של פייסל הגיע לבגדאד והשתקע בה. ביחד עמו הגיעו בתו עליה ובנו עבד אל-אילה.
ב-8 בספטמבר 1933 מת פייסל במפתיע, והוא כבן חמישים. בנו ראזי הוכתר כמלך, ובתוך חודשים ספורים נישא לעליה, בת דודתו.
מלכותם של ראזי ופייסל השני

ראזי קיבל לידיו את השלטון בעיראק, והוא כבן עשרים ואחת שנים. לו ולרעייתו עליה נולד בן בשנת 1935, ונקרא בשם פייסל. ראזי לא נהנה מהסמכות האישית שהייתה לאביו, ויכולתו לשלוט בסיעות השונות המתמודדות על השלטון בעיראק הייתה פחותה. ב-1935 החלה שורה של מרידות שאותה היה צורך לדכא באופן צבאי, ושהובילה להפיכה צבאית בראשותו של בכר צדקי. צדקי נרצח ב-1937 והשלטון שב לידי הממסד האזרחי. ראזי מת בתאונת דרכים ב-4 באפריל 1939.
את מקומו של ראזי ירש בנו, פייסל, שהיה אך בן 4. משום כך מונה בן דודו של ראזי, עבד אל-אילה בנו של עלי, כעוצר.
בעת מלחמת העולם השנייה הייתה עיראק מחויבת לסייע לבריטניה, על פי ההסכם האנגלו-עיראקי, אך למעשה פסחה על שתי הסעיפים, לא הכריזה מלחמה על גרמניה ואיטליה, ובאפריל 1939 עלה לשלטון בהפיכה צבאית המנהיג הפרו נאצי רשיד עאלי אל-כילאני. אל-כילאני גירש את עבד אל-אילה, והמשיך לשלוט בשמו של הפעוט פייסל, לו מינה עוצר חדש, קרוב משפחה רחוק של השושלת ההאשמית בשם שריף שראף בין פואז. אל-כילאני דרש כי הבריטים יסלקו את חייליהם מעיראק. המשבר התפתח לכלל מלחמה, היא המלחמה האנגלו-עיראקית בסיומה כבשו הבריטים את עיראק, הדיחו את אל-כילאני שיצא לגלות, והחזירו את עבד אל-אילה לתפקיד העוצר ואת הפוליטיקאי הפרו בריטי נורי סעיד לתפקיד ראש הממשלה.
בשנת 1950 מתה עליה, ששימשה בתפקיד המלכה האם, בטרם עת, לאחר מאבק במחלת הסרטן. בשנת 1953 כאשר הגיע פייסל לבגרות, התפטר עבד אל-אילה מתפקיד העוצר, ופייסל המשיך לשלוט בעצמו. בתקופה זו התרחשה מהפכת הקצינים החופשיים במצרים, ובתי המלוכה ברחבי המזרח התיכון נראו כעומדים בסכנה. במיוחד היה מדובר בבתי המלוכה ההאשמיים, שנתפסו כנטע זר הנתון לחסות בריטית.
פייסל השני ניסה לחזק את בריתו עם שליטי המדינות השכנות ועם בריטניה. ב-1955 חתם על ברית בגדאד, עם בריטניה, טורקיה, פקיסטן ואיראן, וב-1958 הכריז על איחוד בינו ובין ממלכת ירדן, בנוסח הרפובליקה הערבית המאוחדת שהוכרזה על ידי מצרים וסוריה.
ב-14 ביוני 1958 ביצעו קצינים נאצריסטים בראשותו של הקולונל עבד אל-כרים קאסם הפיכה צבאית. במהלך ההפיכה נרצחו פייסל ועבד אל-אילה, וההמון התעלל בגופותיהם.
לאחר מותו של פייסל המשיכו צאצאיו של חוסיין בן עלי לשאת את התואר "הטוענים לכתר מלכות עיראק". בתחילה נשא את התואר בנו הצעיר של חוסיין, זייד, ולאחריו נשא את התואר בנו רעד. לתואר זה אין משמעות של ממש.
ראו גם

היסטוריה של עיראק
הערות שוליים

↑  י. שמעוני, מדינות ערב, פרקי היסטוריה מדינית, הוצאת עם עובד, 1994, עמ' 126
↑  שמעוני, עמ' 195
בישופות אאוגסבורג

| --- | --- |
סמל

 
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  888? 
 תאריכי פירוק:  1803 
 ישות קודמת:   דוכסות שוואביה
 ישות יורשת:   נסיכות הבוחר מבוואריה
 
הנסיכות-בישופות של אאוגסבורג (בגרמנית: Fürstbistum Augsburg‏; Hochstift Augsburg) הייתה אחת מהנסיכויות-בישופויות של האימפריה הרומית הקדושה, והשתייכה לחוג השוואבי. אין לבלבל אותה עם הבישופות הגדולה יותר של אאוגסבורג, שעליה הפעיל הנסיך-הבישוף סמכות רוחנית בלבד.
העיר אאוגסבורג עצמה, לאחר שזכתה למעמד קיסרי חופשי, הייתה ישות נפרדת ובלתי תלויה מבחינה חוקתית ופוליטית מהנסיכות-בישופות בעל אותו השם. הנסיכות-בישופות כיסתה כ-2,365 קמ"ר והיו בה כ-100,000 תושבים בזמן שסופחה לבוואריה במהלך החילון הגרמני.
היסטוריה > המהפכה הצרפתית והחילון

במהלך שלטונו החל המהפך העולמי שחולל על ידי המהפכה הצרפתית. המהלך נועד לשים קץ לכוחה החילוני של הכנסייה בגרמניה, ולהביא בין השאר לביטול כוחה של אאוגסבורג כנסיכות קיסרית. בשנת 1802, על ידי המשלחת של הדיאט הקיסרי התמידי ("Reichsdeputationsrezess") נמסר שטחה של דיוקסיית אאוגסבורג לנסיכות הבוחר מבוואריה, שהשתלטה עליו ב-1 בדצמבר 1802.
מועצת הקתדרלה, יחד עם ארבעים קנוניקטים, ארבעים ואחת אחוזות כנסייה, תשעה קולג'ים, עשרים וחמישה מנזרים, שלושים וארבעה מנזרים של המנדיקנטים ושני מנזרים היו הקורבנות של מעשה חילון זה. בשל התנהלותם הלא מתחשבת של הנציבים שמונו על ידי השר הבווארי, מונטגלאס, הושמדו אוצרות אמנות, ספרים יקרי ערך ומסמכים רבים. במשך חמש שנים לאחר מותו של הנסיך-בישוף האחרון (1812) נותר כס הבישופות פנוי; חלקי הבישופות השוכנים מחוץ לבוואריה הופרדו ממנה וסופחו לדיוקסיות אחרות. רק בשנת 1817, שיחזר הקונקורדט בין הכס הקדוש לממשלת בוואריה את דיוקסיית אאוגסבורג והפך אותה למטרופוליטן של מינכן – פרייסינג. בשנת 1821 הוגדל השטח הכפוף לסמכות הכנסייתית של אוגסבורג על ידי הוספת חלקים מדיוקסיית קונסטנץ, ולאחר מכן הוגדרו הגבולות הנוכחיים.
הערות שוליים

↑  Gerhard Köbler, Historisches Lexikon der Deutschen Länder: die deutschen Territorien vom Mittelalter bis zur Gegenwart, 2007 revised edition, p. 31.
↑  Lins, Joseph. "Augsburg." The Catholic Encyclopedia Vol. 2. New York: Robert Appleton Company, 1907. 22 August 2021
↑  Schmid, Ulrich. "St. Ulrich." The Catholic Encyclopedia Vol. 15. New York: Robert Appleton Company, 1912. 22 August 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565383405171  GND: 4079869-0  LCCN: n91068594  VIAF: 265521173   WorldCat (עם VIAF): 265521173 
טריטוריה של הנסיכות-בישופות
הבישוף פרידריך פון צולרן (1486–1505)
קריאת "הווידוי אוגוסטנה" מאת הקיסר קרל החמישי בדיאט של אוגסבורג, 1530
הנסיכות-בישופות והדיוקסיה של אוגסבורג
הבישוף אוטו פון ולדבורג (1543–1573)
אאוגסבורג, פרלאכפלאץ 1550
קתדרלת אאוגסבורג
מבט חלקי על דילינגן עם הטירה האפיסקופלית בתחילת המאה ה-20
ארמון הקיץ של הבישוף ומנזר סנט מאנג בפיסן c. 1910
בריטני בראון

בריטני בראון (באנגלית: Brittany Brown; נולדה ב-18 באפריל 1995) היא אתלטית אמריקאית, סגנית אלופת העולם (דוחה 2019) בריצת 200 מטר ואלופת ארצות הברית באולם (2019) בריצת 300 מטר.
ביוגרפיה > 2019

באליפות ארצות הברית באולם שנערכה בסטטן איילנד, ניו יורק בפברואר 2019 זכתה בראון במדליית זהב בריצת 300 מטר בתוצאה של 35.95 שניות.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסוף יולי אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.61 שניות.
ביוגרפיה > 2019 > סגנית אלופת עולם

באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר ב-2 באוקטובר היא זכתה במדליית כסף בריצת 200 מטר, בשיא אישי חדש של 22.22 שניות אחרי דינה אשר-סמית' שקבעה שיא בריטי חדש של 20.88 שניות ולפני מוג'ינגה קמבונדג'י משווייץ (22.51 שניות).
ביוגרפיה > 2024 > אולימפיאדת פריז

באולימפיאדת פריז שנערכה ב-3 באוגוסט  היא זכתה במדליית ארד בריצת 200 מטר בזמן של 22.20 שניות, אחרי ג'וליאן אלפרד מסנט לוסיה (22.08 שניות) ובכך שיפרה את שיאה האישי.
שיאים אישיים > אצטדיון

ריצת 100 מטר: 11.28 שניות (2018)
ריצת 200 מטר: 22.20 שניות (2024)
ריצת 300 מטר: 35.91 שניות (2019)
שיאים אישיים > אולם

ריצת 60 מטר: 7.39 שניות (2017)
ריצת 200 מטר: 22.86 שניות (2017)
ריצת 300 מטר: 35.95 שניות (2019)
בסיס פוליארני

| --- | --- |

אוניות מלחמה בפוליארני
 פרטים
 מדינה:  רוסיה
 סוג:  בסיס ימי
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  צוללות וספינות טילים
 פיקוד
 יחידת אם:  הצי הצפוני
הנחתת "קונדופוגה". יולי 2018.
צוללת מפרויקט 877 בחגיגות יום הצי בשנת 2007.
בסיס פוליארני (Полярный) הוא הבסיס הימי הרוסי הגדול ביותר שמשרת את הצי הצפוני של רוסיה. ממוקם במחוז מורמנסק, במרחק 35 ק"מ צפונית לעיר מורמנסק בעיר פוליארני. מרבית אוניות הצי הצפוני עוגנות בפוליארני. פוליארני הוא בסיסם של ספינות וכלי השייט של שייטת קולה של הצי הצפוני.
יחידות וספינות מלחמה

חטיבה 2 ללוחמת צוללות
"אדמירל צ'בננקו" - ספינה נגד צוללת מפרויקט 11551. משרתת בצי מאז 1999.
"אדמירל לבצ'נקו" - ספינה נגד צוללות. בצי מאז 1988.
"אדמירל חרלמוב" - ספינה נגד צוללת. בצי מאז 1989.
"סגן אדמירל קולאקוב" - ספינה גדולה נגד צוללת. בצי מאז 1981.
"סברומורסק" - ספינה גדולה נגד צוללת. בצי מאז 1987.
חטיבת הנחיתה ה-112 של חיל הנחתים
"גאורגי המנצח". ספינת נחיתה גדולה מפרויקט 775. בצי מאז 1985.
"אלכסנדר אוטראקובסקי". נחתת. בצי מאז 1978.
"הכורה מאולנגורסק". נחתת. בצי מאז 1976.
"קונדופוגה". נחתת. בצי מאז 1976.
"מיטרופן מוסקאלנקו"נחתת. שירתה בצי מאז 1989. כיום מוצבת לשימור.
חטיבת הצוללות 161
"ליפצק" - צוללת דיזל מפרויקט 877. בצי מאז 1991.
"נובוסיבירסק" - צוללת דיזל. בצי מאז 1984.
"וולוגדה" - צוללת. בצי מאז 1984.
"ולדיקווקז" - צוללת דיזל. בצי מאז 1990.
"מגניטוגורסק" - צוללת דיזל מפרויקט 877. נמצאת בצי מאז 1990.
"קלוגה" - צוללת דיזל. בצי מאז 1989. הועברה לשיפוץ.
"ירוסלבל" - צוללת דיזל. בצי מאז 1988.
בסיס חטיבת הצוללות 478.
חטיבת ספינות הטילים 108
"אייסברג" - ספינת טילים קטנה מפרויקט 1234. בצי מאז 1979.
"נאקאט" - ספינת טילים. בצי מאז 1987.
"ראסבט" - ספינת טילים. בצי מאז 1988.
הערות שוליים

1 2 3 4  "Ъ-Власть — Северный флот". אורכב מ-המקור ב-2008-12-05. נבדק ב-2008-10-29.
בנות הזוג של מלכי בריטניה

| --- | --- |

 איוש נוכחי:  קמילה
 תאריך כניסה לתפקיד:  6 במאי 2023
 תחום שיפוט:  הממלכה המאוחדת
 ייסוד המשרה:  28 באוקטובר 1708
 איוש ראשון:  הנסיך ג'ורג'
 
בת הזוג המלכותית או בן הזוג המלכותי (באנגלית: royal consort) הם בת או בן הזוג של המלך או המלכה השולטים. לבני הזוג של מלכי ומלכות הממלכה המאוחדת וקודמיהם אין ולא היו מעמד חוקתי או סמכות חוקתית, אך לרבים מהם הייתה השפעה מרובה. המושג מלכה רעיה מנוגד למושג מלכה מושלת (Queen regnant). המושג "נסיך בן זוג" (Prince consort) מנוגד למושג מלך. מאז איחוד הכתרים של בריטניה ב-1707 כיהנו בתפקיד 11 בני ובנות זוג מלכותיים, שמונה נשים ושלושה גברים.
הנסיך פיליפ, האדם שכיהן כבן הזוג המלכותי במשך התקופה הארוכה ביותר, נפטר בגיל 99 לאחר שכיהן בתפקיד במשך כמעט 70 שנה. חמותו, אליזבת, המלכה האם, שנפטרה בגיל 101, האריכה ימים יותר מכל בני ובנות הזוג המלכותיים, אך בעת פטירתה, היא לא החזיקה בתפקיד המלכה הרעייה, שכן בעלה, המלך ג'ורג' השישי, נפטר 50 שנה לפניה.
לאחר מותו של הנסיך פיליפ, ב-9 באפריל 2021, היה תפקיד בן הזוג המלכותי בלתי מאויש עד למותה של המלכה אליזבת השנייה ב-8 בספטמבר 2022. המלכה קמילה הפכה למלכה רעייה עם עלייתו לכס המלכות של בנה הבכור של המלכה אליזבת השנייה, צ'ארלס השלישי.