stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נועה גרומן
ביוגרפיה

גרומן למדה בצעירותה פסנתר וצ'לו והשתתפה בהרכבים ובתזמורות. בשנת 2004 הפכה משפחתה של גרומן ללהקה בשם "קול המשפחה". בשנת 2015 זכתה הלהקה המשפחתית במקום הראשון זכתה בתוכנית משפחה בהופעה בערוץ 24. "קול המשפחה" ניגנה במגוון סגנונות ביניהם רוק, פופ, פולק ומוזיקה ווקאלית.
בהיותה נערה החלה גרומן לקחת שיעורי פיתוח קול. לאחר שירותה הצבאי למדה טכניקות שירה וגראולינג מפלור ינסן. בנוסף, למדה באקדמיה המוזיקלית של אורוס בדנמרק.
בשנת 2012 הפיקה את מחזמר הפרינג' "אוטוקו בנזאי". בשנת 2013 השתתפה בשחזור של הפרויקט המוזיקלי משנות ה-70 ארץ טרופית יפה בשיתוף פעולה עם ביג בנד מודיעין, צמד הפרברים ויוריק בן דוד. בשנת 2014 הצטרפה לאנסמבל האקפלה 2for6.
בשנת 2015 הקימה גרומן את להקת המטאל Scardust יחד עם המוזיקאי אור דידי.
בשנת 2016 הצטרפה כסולנית להופעות החיות של להקת המטאל הישראלית אורפנד לנד, בין היתר הופיעה איתם בפסטיבל ואקן.
לקראת סוף 2016 ייסדה גרומן את מקהלת המטאל Hellscore.
ב-2017 התארחה כסולנית ב-"Pawn and Prophecy", אלבומו של מייק לפונד (בסיסט להקת סימפוני אקס) ולהקתו, "Mike Lepond's Silent Assassins.
בשנת 2018 התארחה כסולנית באלבומה של Amorphis, "Queen of Time".
ביוגרפיה > מקהלת המטאל Hellscore

גרומן מנצחת על מקהלת המטאל Hellscore, שמונה כיום כ-40 זמרי מטאל ישראלים. במסגרת המקהלה היא עיבדה רפרטואר שירי מטאל לביצועי א-קפלה. כמו כן, Hellscore משתתפת באופן קבוע באלבומים והופעות של להקות מטאל, כגון Amorphis, Ayreon, Therion, אורפנד לנד, Scardust והזמרת פאטי גארדי. במהלך שנות פעילותה הפיקה המקהלה מספר קליפים לביצועי האקפלה שלה. הבולטים מביניהם הם הקאבר לשיר "Unsainted" של להקת סליפנוט ומחרוזת שירי נייטוויש.
גרומן פועלת להפצת הסגנון מטאל-אקפלה על ידי קיום סדנאות בנושא ברחבי העולם. היא הוזמנה להרצות בדנמרק, נורווגיה, גרמניה ומדינות נוספות.
גלריה

2016
2018
Hellscore, Unsainted. 2019.
Scardust, Strangers. 2020
הערות שוליים

↑  ראיון ביו-טיוב
↑  יוסי שיפמן, המנצחת הישראלית שמשלבת בין רוק כבד, א-קפלה והביטלס, באתר ynet, 30 ביוני 2021.
↑   Scardust, ברשת החברתית פייסבוק
↑  Hellscore - Metal a Capella, Hellscore (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 7947 0573  MusicBrainz: 053aa8e7-551f-497a-8fb2-adec36ac4aa5  VIAF: 187163707050429422536   WorldCat (עם VIAF): 187163707050429422536 
נועה גרומן בצילום יח"ץ ללהקת Scardust.
מקהלת Hellscore בשנת 2021
הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית

הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית (בצרפתית: Gouvernement provisoire de la République française) הייתה הממשלה ששלטה בצרפת בין שחרור צרפת על ידי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה ונפילת משטר צרפת של וישי בשנת 1944 לבין הקמת הרפובליקה הצרפתית הרביעית בשנת 1946.
הקמת הממשלה הזמנית

עם שחרור צרפת על ידי בעלות הברית, לא היה גוף שלטוני מוסמך שבידו ליטול את השלטון האזרחי. ממשלת צרפת של וישי הוכתמה בשיתוף פעולה עם הגרמנים, והייתה חשופה לטענתו של שארל דה גול כי כינונה לא היה חוקתי מלכתחילה. ראשיה - המרשל פטן ופייר לאוואל נסו לגרמניה. יש מאנשי הרפובליקה הצרפתית השלישית כגון הנשיא לשעבר אלבר לברן שטענו כי יש לקיים רציפות שלטונית עם מוסדותיה של הרפובליקה, אך היה ברור כי גם פתרון זה אינו ראוי. אנשי דה גול התאגדו לגוף המכונה צרפת החופשית שבתחילה הקים מעין ממשלה בשם "הוועד הלאומי" ולאחריה הרחיב את המסגרת כדי לכלול גם את תומכיו של הגנרל אנרי ז'ירו למסגרת בשם "Comité français de la Libération nationale". עם שובם של אנשים אלו לאדמת צרפת בעקבות צבאות בעלות הברית, ניתן היה לאחד כוחות עם הלוחמים בכיבוש הנאצי במסגרת הרזיסטאנס ולהקים ממשלה.
הבעיות שעמדו בפני הממשלה החדשה היו רבות. לאחר הכיבוש והלחימה העזה על שטחה, הייתה המדינה חרבה. היה צריך להקים את המוסדות מלכתחילה, לבסס את שיקום המדינה על בסיס כלכלי מוצק, לקבוע את הדרך בה ינהגו במשתפי הפעולה, לבסס יחסים עם מעצמות החוץ.
ב-11 בספטמבר 1944 כינס דה גול לראשונה את הממשלה שהרכיב, וב-12 בספטמבר 1944 כינס דה גול כנס בן 8,000 משתתפים בארמון שאיו בפריז, והציג את מדיניותו בפני הנוכחים.
המאזן הפוליטי וחלוקת הכוחות בממשלה

הבחירות הראשונות בצרפת לאחר המלחמה היו בחירות מוניציפליות, שנערכו בשני סיבובים, ב-29 באפריל 1945 וב-13 במאי 1945. בבחירות אלו זכו שלוש מפלגות במרבית הקולות, התנועה הרפובליקנית העממית, מפלגה נוצרית דמוקרטית בעלת נטייה קתולית, המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית והמפלגה הקומוניסטית של צרפת. תוצאות הבחירות נתפסו כניצחון של השמאל.
לאחר הבחירות המוניציפליות היה ברור כי יש לקיים בחירות כלליות, וכי מאזן הכוחות הפוליטי החדש חייב להשתקף בהרכב הממשלה. כן עלתה השאלה בדבר שיטת הממשל העתידית. האם תמשיך לחול חוקת הרפובליקה השלישית או שהאסיפה שתיבחר תהיה גם אספה מכוננת שתנסח חוקה חדשה. הבחירות התקיימו ב-21 באוקטובר 1945, ובהן התקיימה הצבעה בשתי קלפיות. באחת נבחרה האספה, ובשנייה ענו הבוחרים במשאל עם על השאלה האם להמשיך בהסדר החוקתי מימי הרפובליקה השלישית, או לנסח חוקה חדשה. לראשונה בתולדות צרפת הצביעו בבחירות אלו גם נשים. בבחירות השתתפו 85% מהבוחרים, 24 מיליון איש, מתוכם 13 מיליון נשים. בבחירות זכו הקומוניסטים בכרבע מן הקולות, 159 צירים, המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית ב-142 צירים, והתנועה הרפובליקנית העממית ב-152 צירים. במשאל העם הוכרע כי האספה תהיה אספה מכוננת שתנסח חוקה חדשה לרפובליקה הרביעית. האספה הטילה על דה גול להרכיב ממשלה.
ב-21 בדצמבר 1945 הציג דה גול את ממשלתו, שכללה בפעם הראשונה גם קומוניסטים ובהם מוריס תורז כשר בלי תיק. אך ממשלה זו החזיקה מעמד כחודש אחד בלבד, וב-26 בינואר התפטר דה גול. הסיבה הרשמית שנתן הייתה כי הוא חפץ במשטר נשיאותי וההסדר החוקתי המתגבש נטה יותר לכיוון משטר פרלמנטרי. עם זאת פעלו גם גורמים נוספים - היו ויכוחים על התקציב, והייתה תחושה כי דרישותיו של דה גול במישור הבינלאומי אינן מתקבלות על ידי נציגי המעצמות הגדולות.
את מקומו של דה גול תפס הסוציאליסט פליקס גואן, ששימש בתפקידו עד יוני 1946. ממשלת גואן המשיכה לנסות ולנסח חוקה, ובסופו של דבר העמידה למשאל עם הצעה לחוקה שהייתה מבוססת על ממשלה הנסמכת על בית אחד, הבוחר בראש ממשלה על בסיס קואליציוני. במשאל עם שהתקיים ב-5 במאי 1946 נדחתה ההצעה ברוב קטן.
ביוני 1946 נבחרה אספה לאומית חדשה, שבה הסיעה הדומיננטית הייתה התנועה הרפובליקנית העממית, מפלגה נוצרית דמוקרטית בעלת נטייה קתולית, כאשר ל"ברית שלוש המפלגות" של הרפובליקנים הקתולים, הסוציאליסטים והקומוניסטים רוב מוחלט, כשהם דוחקים אל הצד גורמים רדיקלים ושמרנים. ז'ורז' בידו, ראש הממשלה החדש, הביא לניסוח חוקה חדשה, שהייתה דומה מאוד לחוקת הרפובליקה השלישית, והתבססה על פרלמנט בן שני בתים, שבו עיקר הכוח הפוליטי נמצא בידי "נשיא האספה" (הוא ראש הממשלה) ולצדו מכהן נשיא בעל סמכויות סמליות בעיקרן. החוקה התקבלה ברוב קטן במשאל עם שנערך ב-13 באוקטובר 1946. האספה הלאומית החדשה, שנבחרה ב-10 בנובמבר 1946, הביאה להמשך שליטת ברית שלוש המפלגות - הרפובליקנים הקתולים, הקומוניסטים והסוציאליסטים, שיחד זכו לרוב מוחלט, ודחקו מהשלטון גורמים רדיקלים ושמרנים. בין דצמבר 1946 לינואר 1947 כיהן לאון בלום כראש ממשלה לתקופה קצרה. לאחר הבחירות לנשיאות נבחר וינסן אוריו לנשיא הרפובליקה, בלום התפטר, ופול רמדיה כיהן כראש הממשלה הראשון של הרפובליקה הרביעית.
הישגי הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית

הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית משלה בתקופה קשה וסוערת. המלחמה עדיין לא הסתיימה וכוחות צבא צרפת המחודש השתתפו בלחימה על אדמת צרפת וגרמניה עד סיום המלחמה.
במישור הבינלאומי השתתפו נציגי צרפת בוועידות הבינלאומיות ששרטטו את דיוקן העולם לאחר המלחמה. נציגי צרפת השתתפו בועידת סן פרנסיסקו שייסדה את האומות המאוחדות. בדצמבר 1944 כרתה הממשלה ברית צבאית עם ברית המועצות שתוקפה 20 שנה. בתקופת הממשלה הזמנית החלה המעורבות הצרפתית במלחמת הודו-סין הראשונה.
במישור הכלכלי ניסתה הממשלה לבסס מדיניות של צנע. פייר מנדס פראנס, ששימש כשר הכלכלה בממשלת דה גול הראשונה, תמך בצעדים אלו, אך התפטר משאלו לא התקבלו על ידי דה גול. הממשלה עמדה בפני משבר כלכלי, כאשר בשנות המלחמה איבדה צרפת 620 אלף חללים, והנזק לרכוש נאמד בכ-20 מיליארד דולר. הממשלה הצליחה להתמודד עם מצב קשה זה, ואמצעי השיקום הראשוניים הצליחו. השיקום קיבל תנופה רק במהלך תקופת הרפובליקה הרביעית, בין היתר הודות לקבלת הסיוע האמריקאי בתוכנית מרשל.
במישור מדיניות הפנים היה על הממשלה להתמודד עם בעיית משתפי הפעולה ומורשת צרפת של וישי. מכיוון שביטול למפרע של כל החוקים, התקנות והצווים של ממשל וישי לא היה מעשי, הוחלט להכריז על מספר חוקים כבטלים, ובהם החקיקה האנטישמית נגד היהודים, החוקים נגד 'אגודות סתר', חוקים להקמת בתי דין מיוחדים וכיוצא באלה. אגודות וארגונים המזוהים עם הממשל, כדוגמת המיליס, פורקו. ננקטו צעדים מיידיים לטיהור כל דרגי הממשל, לרבות הממשל המקומי, מאנשי וישי.
ניתן להבחין בארבע תקופות שונות ביחס לאנשי וישי ומשתפי הפעולה:
"הטיהור הפראי" (épuration sauvage), שכלל הוצאה להורג ללא משפט של משתפי פעולה. דה גול העריך כי 10,842 איש נהרגו בצורה זו, מהם 6,675 איש במהלך הקרבות בתקופת השחרור ולמעלה מ-4,000 איש לאחר מכן.
"הטיהור החוקי" (épuration légale), שבו נשפטו משתפי הפעולה באמצעות בתי דין מיוחדים. עוד ב-24 ביוני 1944 הוציא דה גול צו המורה על משפטם של משתפי הפעולה. ב-13 בספטמבר 1944 הורה דה גול בצו נוסף על הקמת בתי דין מסוג זה בכל מחוז, ובהם שופט וחבר מושבעים שהורכב מאנשים מהימנים שלא הוכתמו בשיתוף פעולה. בתי דין אלו דנו ב-120,000 מקרים והורו על הוצאתם להורג של 779 איש.
השלב השלישי היה משפטם של ראשי וישי, פטן, לאואל ודרנאן. שלב זה נחשב לרחום יותר כלפי משתפי הפעולה. פטן לא הוצא להורג, וכמותו גם אישים כלואי פרדינן סלין.
בשלב הרביעי העניקה ממשלת הרפובליקה הרביעית חנינה לרבים מראשי המשטר שנידונו לעונשי מאסר, כגון קסאבייה ולה שנידון לעשר שנות מאסר אך בפועל ישב בכלא כשנתיים, או רנה בוסקה, ראש המשטרה החשאית, שזכה לטיהור וללגיטימציה ואף המשיך בפעילות פוליטית.
פטן, ז'וזף דארנן ולאוואל נידונו למוות ביולי 1945. עונשו של פטן הומתק על ידי דה גול, והוא בילה את שארית ימיו במאסר. לאוואל ודרנאן הוצאו להורג. רבים אחרים נחונו, המשיכו בקריירות שהיו להם בשירות המדינה או במנגנון הפוליטי כלפני המלחמה. אישים כמוריס פאפון הצליחו לחמוק מעונש, ופאפון אף שירת כשר בממשלת דה גול הראשונה.
הערות שוליים

↑  Resistance leaders in new cabinet, פלסטיין פוסט, 13 בספטמבר 1944
↑  שארל דה גול, המאבק לחרות, כרך שלישי, "עם נושע", הוצאת עם הספר, תשי"ח, עמ' 12
↑  נצחון רשימות השמאל בצרפת, דבר, 15 במאי 1945
↑  הבחירות בצרפת, דבר, 22 באוקטובר 1945
↑  שארל דה גול, המאבק לחרות, כרך שלישי, עם נושע, הוצאת עם הספר, תשי"ח, עמ' 274
↑  שארל דה גול, המאבק לחרות, כרך שלישי "עם נושע", הוצאת עם הספר, תשי"ח, עמ' 285
↑  ד"ר ש.י. בלוך, ארצות אירופה המערבית אחרי מלחמת העולם השנייה, תולדות המאה ה-20, הוצאת יזרעאל, 1963, כרך ב', עמ' 98
↑  חיים מסינג, אנציקלופדיה היסטורית של מדינות העולם, הוצאת עמיחי, 1966, עמ' 936.
↑  ד"ר ש.י. בלוך, ארצות אירופה המערבית אחרי מלחמת העולם השנייה, תולדות המאה ה-20, הוצאת יזרעאל, 1963, כרך ב', עמ' 98
↑  ד"ר ש.י. בלוך, ארצות אירופה המערבית אחרי מלחמת העולם השנייה, תולדות המאה ה-20, הוצאת יזרעאל, 1963, כרך ב', עמ' 98
↑  שארל דה גול,מאבק לחירות, כרך שלישי - "עם נושע", הוצאת עם הספר, תש"ך, עמ' 43
↑  שארל דה גול,מאבק לחירות, כרך שלישי - "עם נושע", הוצאת עם הספר, תש"ך, עמ' 42 - 43
| היסטוריה של צרפת |
| --- | --- | --- |
| גאלים | גאליה • גאלים • גאליה נארבוננסיס • גאליה אקוויטניה • מלחמת גאליה • גאליה בלגיקה |  |
| פרנקים | פרנקים • האימפריה הפרנקית • השושלת המרובינגית • השושלת הקרולינגית • האימפריה הקרולינגית • פרנקיה המערבית |  |
| צרפת המלוכנית | ממלכת צרפת • צרפת בימי הביניים • צרפת בעת החדשה המוקדמת • המהפכה הצרפתית |  |
| קיסרות צרפת | הרפובליקה הראשונה • הקיסרות הראשונה • הרסטורציה של ממלכת צרפת • המונרכיה של יולי • הרפובליקה השנייה • הקיסרות השנייה • הרפובליקה השלישית • צרפת של וישי |  |
| צרפת אחרי מלחמת העולם השנייה | צרפת החופשית • הממשלה הזמנית • הרפובליקה הרביעית • הרפובליקה החמישית |  |
פורטל צרפת צרפת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2001029405  SUDOC: 15727277X  VIAF: 297464658   WorldCat (עם VIAF): 297464658
זימפליציסימוס
ראו גם

"יוגנד"
לקריאה נוספת

הנס יאקוב כריסטופל פון גרימלסהאוזן, ההרפתקן סימפליציסימוס התם, תרגם מגרמנית עדו אברבאיה, הוצאת מאגנס, 2022
הערות שוליים

↑   נתן רון, היה שלום, עולם, כי בך אין לבטוח, ואף לא לצפות ממך למאום, באתר הארץ, 24 בספטמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4136924-5  NKC: kn20010710613  VIAF: 181520161   WorldCat (עם VIAF): 181520161
שלמה קפלנסקי

| --- | --- |

שלמה קפלנסקי
 לידה:  5 במרץ 1884 ביאליסטוק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  7 בדצמבר 1950 (בגיל 66) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
שלמה קַפְּלַנְסקי (קאפלאנסקי; 5 במרץ 1884 – 7 בדצמבר 1950, כ"ח בכסלו תשי"א) היה ממנהיגיה של מפלגת "פועלי ציון" ומנהל הטכניון בחיפה.
ביוגרפיה

נולד בביאליסטוק לשרה לבית שפירא ונחמן, סוחר. למד בחדר ובבית ספר עממי, ואחר כך המשיך ללימודים בגימנסיה. בעת לימודיו היה פעיל בעבודה ציונית ולמד עברית. עם תום לימודיו נסע בשנת 1903 ללמוד בפוליטכניון בווינה, שם התגורר עד 1913. בשנת 1912 הוסמך שם כמהנדס.
בווינה הקים את הסניף האוסטרי של מפלגת "פועלי ציון". בשנת 1906 נבחר בוועידת היסוד של המפלגה בווינה כמנהיג הסניף. היה מראשי הפעילים בייסוד הברית העולמית של "פועלי ציון" בשנת 1907.
במרץ 1907 השתתף קפלנסקי כנציג מפלגת "פועלי ציון" בכנס של ארגון האינטרנציונל השני בווינה, והגיש בקשה לקבל את המפלגה בארגון. בבקשה הרשמית כתב בין השאר:
המפלגה הסוציאליסטית של הפועלים היהודים "פועלי־ציון" מסרה יפוי־כוח לחתומים מטה, מרכזי הפדרציות שלה ברוסיה, באוסטריה ובאמריקה, לבקשכם לקבל אותה לאינטרנציונל הפועלים. מפלגת הפועלים היהודית פועלי־ציון מבוססת על העקרונות הסוציאליסטיים, שואפת להלאמת אמצעי־הייצור ורואה בשריון המעמד הכלכלי והמדיני ובהשגת השלטון המדיני ע"י הפרולטריון. הדרך למיגורם הגמור של המשטר הקפיטליסטי ושל שלטונה המעמד של הבורגנות. המפלגה פועלי ציון היא הסתדרות סוציאליסטית עולמית של הפרולטריון היהודי, ולה פדרציות בכל הארצות שבהן מרוכזים פועלים יהודים במספר רב, ובעיקר ברוסיה, באוסטריה, ובארצות־הברית של צפון־אמריקה, וגם בקנדה, באנגליה ובארץ־ישראל. אין הסתדרותנו מצומצמת בגבולות מדינה אחת, אלא כוללת פועלים מכל העולם שהם בני העם היהודי. העם היהודי יושב במדינות רבות, תחת שלטונן של ממשלות שונות, והוא מפוזר ומפורד על פני כל העולם, ואף־על־פי־כן הוא מאוחד מבחינה לאומית ע"י תנאי־התפתחות שווים של חיי־הייצור, על־ידי תולדותיו, מנהגיו ותרבותו. מתוך תנאים אלו התהווה מעמד הפועלים היהודי, שיש לו בכל מקום תפקידים משותפים שהנם תוצאה מהניצול הקפיטליסטי
.
מפלגת "פועלי ציון" הציונית אכן התקבלה לארגון וכך גם מפלגת "הבונד" היהודית, שהייתה לא-ציונית.
בשנת 1912 עלה לארץ ישראל והיה בין חברי הקבוצה הראשונה שהתיישבה במרחביה.
נבחר מטעם מפלגת "אחדות העבודה" לחבר באספת הנבחרים השנייה, וכיהן כחבר הוועד הלאומי.
בשנים 1929–1927 היה מנהל מחלקת ההתיישבות של ההנהלה הציונית. בשנת 1932 התמנה למנהל הטכניון. הוא שירת בתפקיד עד מותו ב-1950. בימיו נקבע מעמדו של הטכניון כמוסד לימודים אקדמי, הוקמו הפקולטות להנדסת מכונות, הנדסת חשמל והנדסה כימית, ובתקופה זו צמח הטכניון וקלט מדענים רבים שברחו מאימי השלטון הנאצי בגרמניה. הוא אף דאג להכשרה ברמות שונות, ב-1933 נפתח בית הספר המקצועי בסמ"ת ונתנו קורסים להכשרת נוער עובד. היה ממניחי היסודות לבית הספר הימי שעל יד הטכניון וחבר ועד הנאמנים שלו מאז הקמתו ב-1938.
על יחסו לערבים החיים בא"י, ניתן ללמוד מנאומו ביולי 1937, בפני מועצת האחוד העולמי של “פועלי־ציון־התאחדות”, אותו סיים במילים:
תכנית החלוקה יכולה להיות ראשית הקץ לרעיון הציוני כפתרון לשאלה היהודית, או ראשית הגשמתה של הציונות באמצעים ממלכתיים. אבל יזכרו גם מחיבי המדינה היהודית, כי היא תוכל לפתוח תקופה חדשה בתולדות הציונות, רק אם נתגבר על האידיאולוגיה של סכסוך מתמיד בינינו ובין הערבים ונבנה את המדינה מתוך שאיפה לברית המדינות היהודית והערבית בארץ ישראל השלמה.
מבחינה מדינית, תמך קפלנסקי ברעיון המדינה דו-לאומית, אם כי כתב כי ייתכן שתוצע ליהודים מדינה דו-לאומית בתנאים בהם נאלץ לדחותה ולדרוש עצמאות מלאה והיה מאושר כאשר הוכרז על עצמאות מדינת ישראל.
חיים אישיים

היה נשוי לגרטרוד לבית מנהיים ואב לרפאל קפלנסקי ולשלומית ברזני.
נקבר במרחביה.
הנצחה

זמן קצר לאחר מותו הוענק לו פרס רופין על ספרו "חזון והגשמה". על שמו של קפלנסקי נקראו רחובות בערים רבות בישראל, ובייחוד רחבת הטכניון בהדר הכרמל.
כתביו

שלמה קאפלאנסקי, פון אנזאג צו פארווירקלעכונג: א באנד שריפטן / מיט א פארבאמערקונג פון ב' לאקער, ורשה: אלוועלטלעכער אידישער סאצ. ארבעטער-פארבאנד פועלי-ציון (פאראייניקט מיטן צ.ס. פארבאנד), תרצ"ב. (התוכן: חלק 1: אידישער סאציאליזם און ארץ-ישראל; חלק 2: די אידנפראגע פארן סאציאליסטישן אינטערנאציאנאל; חלק 3: ענגלאנד, אידן און אראבער; חלק 4: פראבלעמען פון דער ארץ-ישראל-קאלאניזאציע.) (ביידיש)
חזון והגשמה: מבחר כתבים, הרצאות ונאומים, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר (ספרית פועלים: לכל), 1950.
Solomon Kaplansky, Probleme der Palästina-Kolonisation, Berlin: F. Ostertag, 1923 (Ausgaben des Jüdischen Sozialistischen Weltverbandes Poale-Zion). (בגרמנית)
Realitäten und Möglichkeiten Palästinas / Mit einem Vorwort von Franz Oppenheimer, Berlin: E. Laub, 1931. (בגרמנית)
לקריאה נוספת

מנדל זינגר, שלמה קפלנסקי: חייו ופעלו (עריכה לשונית: שמשון מלצר) (2 כרכים), ירושלים: הספרייה הציונית על יד הנהלת ההסתדרות הציונית ירושלים, תשל"א 1971.
אנשל רייס, שלמה קפלנסקי, תל אביב: הקונגרס היהודי העולמי - ההנהלה הישראלית, תשל"ב 1972. ('אישים בעם היהודי', 10)
גצל קרסל, לקסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים, מרחביה: ספרית פועלים, תשכ"ה-תשכ"ז, עמ' 789.
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "שלמה (קפלן) קפלנסקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ו (1955), עמ' 2630
↑  זאב כ"ץ, האינטרנציונל הסוציאליסטי בעולם של היום, הארץ, 27 באפריל 1960
↑  יובל דרור, ראשית הטכניון העברי בחיפה 1902–1950, מרכזים, כרך 6, 1996.
↑  שלמה קפלנסקי, "מדינה יהודית בארץ־ישראל מחולקת" בפרויקט בן-יהודה
↑  ד"ר יוסף קרוק, שלמה קפלנסקי (ליום השנה למותו), דבר, 26 בדצמבר 1951, המשך.
↑  פרס רופין לספרו של ש. קפלנסקי ז"ל ולספרו של מץ מוהר, דבר, 4 בינואר 1951
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007527254505171  PLWABN: 9810538023705606  GND: 101290170X  ISNI: 0000 0001 2053 215X  LCCN: n87810595  NTA: 133533603  VIAF: 302582891   WorldCat (עם VIAF): 302582891
פטר אלטנברג

| --- | --- |

 לידה:  9 במרץ 1859 וינה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  8 בינואר 1919 (בגיל 59) וינה 
 שם לידה:  Richard Engländer 
 מדינה:  אוסטריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 מקום לימודים:  האקדמיה הצבאית הטרזיאנית, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 תקופת הפעילות:  1896–1919 (כ־23 שנים) 
 חתימה:   
 
פטר אלטנברג (במקור ריכרד אנגלנדר, בגרמנית: Peter Altenberg; ‏9 במרץ 1859 – 8 בינואר 1919) היה סופר ומשורר יהודי-אוסטרי וינאי, שהתפרסם ב"סקיצות בפרוזה", קטעים קצרצרים שפרסם. הוא נולד בשם ריכרד אנגלנדר, ואימץ לעצמו את הפסבדונים "אלטנברג" על שם עיר קטנה על נהר הדנובה - על פי השמועה, בעקבות רומן שהיה לו עם אישה מאותה עיר.
ביוגרפיה

אלטנברג נולד למשפחה יהודית בורגנית (אביו היה סוחר) אך הלך והתרחק ממשפחתו ואימץ לעצמו אורח חיים בוהמי; עד מהרה יצאו לו מוניטין בווינה כרודף שמלות ובטלן. אחרי כמה ניסיונות נפל למצוא לעצמו עבודה נורמלית, ולאחר שנשר מלימודי משפטים ורפואה, השיג לעצמו אישור בכתב מרופא כי אינו יכול לעבוד במשרה קבועה בשל "רגישות-יתר של מערכת העצבים". מאז לא עבד עוד, והיה מעביר את רוב זמנו בבית הקפה הווינאי, "קפה צנטרל", לשם אף נשלחו דברי הדואר שלו. פסל דמותו של אלטנברג אף מוצב כיום בכניסה לקפה זה, כסמל ל"אורח הקבוע".
באותן שנים, שנות מפנה המאה העשרים, הייתה וינה מרכז תרבותי חשוב, ואלטנברג מצא עצמו במרכזו של חוג אמנים מפורסמים (הידוע בכינוי וינה הצעירה), שעימם הוא עמד ביחסי ידידות קרובים - ביניהם היו קרל קראוס, גוסטב מאהלר, ארתור שניצלר, גוסטב קלימט, אלבן ברג ואדולף לוס, שהיה חברו הקרוב.
באותם ימים החל לכתוב את ה"סקיצות בפרוזה" (Prosaskizzen) שלו, מכתמים, קטעים וסיפורונים קצרים המציגים תמונה אימפרסיוניסטית של חיי התרבות בווינה. כמה מכתמים פואטיים שכתב על גב גלויות דואר הולחנו על ידי אלבן ברג בשם חמישה שירים על טקסטים של גלויות דואר מאת פטר אלטנברג.
את תהליך החיבור הוא תיאר במכתב לידידו ארתור שניצלר:
ובכן, כיצד אני כותב?!
בחירות מוחלטת, ללא מחשבה כלל. לעולם לא ידוע לי מראש הנושא שעליו אכתוב, ולעולם איני מהרהר בכך. אני נוטל לי נייר וכותב. אפילו את הכותרת אני כותב מיד ומקווה שייצא משהו שיש לו קשר כלשהו עם הכותרת. אדם חייב לתת בעצמו אמון מלא, לא לפגוע בעצמו, להניח לעצמו ליהנות נורא מהחיים, להימלט... מה שיוצא מכל זאת ללא ספק הוא הדבר שאצלי הוא אמיתי ועמוק. אם לא יוצא כלום, הרי שמלכתחילה לא היה שם שום דבר עמוק ואמיתי, ואם כך אין הדבר נורא.
הטקסטים של אלטנברג לעיתים קרובות נראים שטחיים ומנותקים רגשית, והמספר מצטייר כצופה מן הצד שאינו מעורב בנעשה. כמעט ואין ביצירותיו עלילה, כיוון שאין בהן דמויות ראשיות; נוסף לכך אין ביצירותיו כל "מסר", או הקשר חיצוני רחב.
רוב יצירתו של אלטנברג מורכבת מטקסטים קצרים אלה, שאינם בנויים במתכונת של שום ז'אנר ספרותי מוכר, ולעיתים קרובות מכונים "שירה בפרוזה". הם מזכירים תמונות רגעיות המציגות באופן תמציתי ודחוס פיסות מחיי החברה הווינאיים במפנה המאה. גאונותו הגדולה של אלטנברג מתבטאת בכך שהוא הצליח ב"משיחות מכחול" מעטות בלבד ליצור תמונה מדויקת ועשירה; באמצעות רמזים קצרים שהוא מפזר לקורא המוכן לקרוא גם בין השורות, הוא יוצר פנורמה של החברה ורשת שלמה של קשרים בין דברים מנותקים זה מזה לכאורה.
אלטנברג אינו מנסה להתאים את החיים לאידאולוגיה כלשהי, אלא מראה אותם בכל צבעוניותם ומורכבותם רבת-הסתירות. בסקיצות שלו יש תפקיד נרחב לביטויים חושיים - צבעים, ריחות, קולות. בכך הוא מתגלה כאחד ממייצגי האימפרסיוניזם החשובים ביותר בספרות.
למרות הצלחתו הרבה נשאר מצבו הכלכלי של אלטנברג תמיד רעוע, וחבריו נדרשו לבוא לעזרתו - בין השאר גם לוס וקראוס. בעשר שנותיו האחרונות הוא בילה את רוב זמנו במוסדות לגמילה מאלכוהוליזם ובבתי-מרפא למחלות נפש. הוא נפטר ב-1919. מבחר מיצירותיו תורגם לעברית בידי גרשון שופמן, שהושפע ממנו עמוקות.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
ספרו בעברית

"כתבים נבחרים", תרגם גרשון שופמן, הוצאת שטיבל, ניו יורק, תרפ'א 1921.
הערות שוליים

↑  ארכיון אוסף פטר אלטנברג, בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257781505171  PLWABN: 9810628292305606  BIBSYS: 90242810  BNE: XX1267174  BnF: cb11888573v (data)  CANTIC: a10275083  CiNii: DA01938123  GND: 118502255  ICCU: RAVV023704  ISNI: 0000 0001 0871 7012  LCCN: n80046441  LNB: 000045645  MusicBrainz: 6d67659d-4e68-44f1-a0a3-fece9672f8c8  NDL: 00671126  NKC: jn19981000092  NLA: 35003986  NLG: 117593  NSK: 000287324  NTA: 06981001X  RERO: 02-A000006304  RKD: 381986  SNAC: w6t445r3  SUDOC: 026683415  Trove: 786031  VcBA: 495/204588  VIAF: 14765396   WorldCat (עם VIAF): 14765396 
חתימתו של אלטנברג
מורטימר דורמר לגט

| --- | --- |

 לידה:  19 באפריל 1821 אית'קה, ניו יורק
 פטירה:  6 בינואר 1896 (בגיל 74) קליבלנד, אוהיו
 מקום קבורה:  Lake View Cemetery
 מדינה:  ארצות הברית 
 השתייכות:  צבא האיחוד
 דרגה:  מייג'ור גנרל
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים האמריקנית 
 תפקידים אזרחיים
 עורך דין ומנהל בית ספר
 
מורטימר דורמר לגט ( 19 באפריל 1821 – 6 בינואר 1896) היה עורך-דין, מנהל בית ספר, פרופסור וגנרל בצבא האיחוד בזמן מלחמת האזרחים האמריקאית.
ביוגרפיה

לגט נולד ב-19 באפריל 1821 באית'קה, ניו יורק. בגיל 15 עברה משפחתו למחוז גאוגה (geauga), אוהיו. לאחר שעזר לאביו להקים חווה במדבר, למד לגט רפואה ולאחר מכן את משפטים. בסופו של דבר הקים פרקטיקה פרטית באקרון, אוהיו.
כדי לעזור להשלים את הכנסותיו מהפרקטיקה המשפטית שלו, לימד לגט בבית ספר בוורן, אוהיו. שם הוא עזר לבסס את היסודות של מה שאנו מכירים בימינו בשם "מערכת החינוך היסודי". בשנת 1855 שימש בתפקיד פרופסור לנושא כתיבת "כתבי טענות" ופרקטיקה במכללת אוהיו למשפטים. הוא כיהן בתפקיד עד 1858. בשנת 1858 התמנה למפקח על בתי ספר בזנסוויל, אוהיו.
מלחמת האזרחים

עם פרץ מלחמת האזרחים האמריקנית, הצטרף לגט לצבא האיחוד, ושירת תחילה בצוותו של חברו האלוף ג'ורג' ב. מקללן בויריג'ניה המערבית. לגט עזר להקים את חיל הרגלים המתנדב ה-78 של אוהיו ומונה להיות קולונל ביחידה. הוא הוביל את היחידה בכמה קרבות מלחמת האזרחים, ביניהם קרב פורט דונלסון, קרב שילה, ובמצור על קורינת'.
בשנת 1862 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל ביחידת המתנדבים והשתתף בקמפיין ויקסבורג. במהלך המערכה הוא נפצע ונאלץ להתפנות לצורך החלמה.. כשחזר קיבל פיקוד על הדיוויזיה השלישית של חיל ה-XVII במהלך המערכה באטלנטה ו"הצעדה אל הים" של גנרל ויליאם שרמן. הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ביחידה בשנת 1864 וקיבל את הפיקוד בהמשך אותה שנה.
קריירה לאחר המלחמה

לאחר המלחמה חזר לגט לזנסוויל לזמן קצר והמשיך בקריירה משפטית. הנשיא יוליסס ס. גרנט מינה אותו לממונה על משרדהפטנטים של ארצות הברית בשנת 1871; לגט מילא את התפקיד עד 1881, אז התפטר, שב לאוהיו כדי לחדש את העיסוק הפרטי שלו. בשנת 1884 הקים לגט חברה מצליחה שהפכה מאוחר יותר לחלק מחברת ג'נרל אלקטריק.
משפחתו

בנו של לגט, מורטימר מ. לגט, נהרג בשנת 1873 במהלך טקס החניכה של אחוות "אלפא קאפה" באוניברסיטת קורנל. בנו של לגט היה מכוסה עיניים והלך על פסי רכבת עם חניכים אחרים, הוא מעד ונפגע בראשו. לגט הצעיר זכור כאדם הידוע הראשון שמת במהלך טקס חניכה לאחווה במכללה.
מורטימור דורמר לגט נפטר ב-6 בינואר 1896 בקליבלנד אוהיו, ונקבר בבית העלמין "לייק וויו" ( Lake View Cemetery).
לגט היה אח בלשכת -Amity מס' 5, של הבונים החופשים בזנסוויל, אוהיו.
הערות שוליים

↑  Today in Masonic History - Mortimer Dormer Leggett is Born, www.masonrytoday.com
↑  Ratna Ghosh, John T. Hubbell, Biographical Dictionary of the Union: Northern Leaders of the Civil War, Greenwood Publishing Group, 1995, ISBN 978-0-313-20920-8. (באנגלית)
↑  "THE DEATH OF MORTIMER M. LEGGETT.; INVESTIGATION INTO THE CAUSE OF THE ACCIDENT DIVIDED OPINIONS ON THE MATTER". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 1873-10-14. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-05-23.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3523 6970  LCCN: n96026069  SNAC: w61554gp  VIAF: 23860076   WorldCat (עם VIAF): 23860076 
דיוקן של לגט בפארק הצבאי הלאומי בויקסבורג
יעקב ג'יי לביא

אין תמונה חופשית
יעקב (ג'יי) לביא (נולד בשנת 1952) הוא מומחה לכירורגיית לב-חזה, פרופסור מן המניין אמריטוס בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. הקים וניהל את היחידה להשתלות לב במחלקה לניתוחי לב במרכז הרפואי שיבא בתל השומר, ויו"ר ועדת השתלות הלב והראות במרכז הלאומי להשתלות.