גיוס חובה באיראן
היסטוריה > ההפיכה של 1925

בשנת 1925 חולל הקצין האיראני רזא שאה פהלווי. הפיכה צבאית ועלה לכס השלטון. ב-16 ביוני אושר חוק בן 36 סעיפים שכותרתו "חוק שירות צבאי חובה" במושב ה-178 של הישיבה החמישית של הפרלמנט האיראני, וביטל את "חוק החובה" שאושר ב-1916. על פי הסעיף הראשון בחוק,כל גבר מעל גיל 21 היה חייב לשרת בצבא במשך שנתיים. בעלי תעודת בגרות או השכלה גבוהה יותר שירתו שנה אחת בלבד. החוק קבע את משך השירות הצבאי הכולל לכל גבר איראני ל-25 שנה וחילק אותו לשלושה שלבים: שירות צבאי פעיל במשך 6 שנים (2 שנים בשירות פעיל ו-4 שנים במילואים), מילואים 13 שנים (6 שנים מילואים קדמי ו-7 שנים מילואים שני), ושירות ביטחון פנים 6 שנים. כמו כן, בחוק זה נשקלו פטורים לחולים, מוג'טהידים סטודנטים ללימודי דת, יחידים במשפחה וחיילים בשירות מילואים. עריקים נשפטו בבית משפט צבאי. ב-23 באוגוסט 1931 חוקק הפרלמנט האיראני חוק ענישה לפושעים בענייני שירות צבאי במטרה להחמיר את העונש על אלו המנסים לקבל פטור משירות צבאי בדרכים לא חוקיות או מסייעים להם בכך.
עם גיוסם של כל הגברים הצעירים באיראן לשירות צבאי, צומצם משמעותית השימוש בקשרים אישיים לצורך קבלת פטור משירות. באותה תקופה, כיוון שמיליון גברים עמדו בתנאי הגיוס, בעוד צורכי הצבא הסתכמו ב-100 אלף חיילים בלבד, הוחלט שרק אחד מכל 10 מגויסים ישרת בצבא, והדבר ייקבע בהגרלה. החוק קבע את כללי ההגרלה, כולל מספר המשתתפים בכל אזור. בנוסף, בוטל השימוש בשיטת "בניצה" (מערכת גיוס שהתבססה על חלוקת גברים לפי גיל), למעט באזורים בהם עדיין לא יושמה מערכת רישום האוכלוסין.
חוק גיוס החובה נתקל בהתנגדות מצד אנשי דת באיראן, שראו בו סתירה לשריעה. כתוצאה מכך, התרחשו הפגנות אלימות בערים קום ומשהד. בתגובה הורה רזא שאה לפזר את ההפגנות בכוח ואף באלימות.
ב-29 ביוני 1938, חוקק הפרלמנט האיראני את החוק המקיף ביותר בנושא שירות צבאי, הידוע בשם "חוק שירות צבאי". חוק זה כלל 19 פרקים ו-166 סעיפים, וקבע את אופן גיוס החיילים, פטורים רפואיים ולימודיים, גיוס חירום, עונשים לחיילים וקנסות על נפקדים. משך השירות הצבאי נקבע ל-2 שנים בשירות פעיל, 4 שנים במילואים, 14 שנים במילואים ראשון ו-5 שנים במילואים שני. גיל הגיוס נקבע ל-21. בניגוד לחוק משנת 1925, לא התקיימה הגרלה לקביעת מי ישרת. טקסים לגיוס חיילים התקיימו בפומבי והיו פתוחים לקהל. על פי חוק זה, איראנים תושבי חוץ היו צריכים להתייצב בפני נציגים פוליטיים וקונסולריים של איראן בגיל הגיוס. נציגים אלו היו מחויבים לנהל רשימה של גברים ברי-גיל, הכוללת את פרטיהם האישיים. בתחילת כל שנה פרסית, הם היו מזמינים את המגויסים באותה שנה להתייצב בשגרירות או בקונסוליה. אלו שנקבעו כשירים לשירות צבאי היו צריכים לנסוע לאיראן עם מכתב הפניה. כל מי שלא שירת עד גיל 46 וחזר לאיראן היה חייב להתייצב לשירות פעיל.
נעדרים משירות צבאי נענשו באופן הבא: בפעם הראשונה, שירות חוזר עם תוספת של 6 חודשים. בפעם השנייה, שירות חוזר עם תוספת של שנה. בפעם השלישית, 4 שנות שירות ובפעמים הבאות 6 שנות עבודות בנייה וכבישים. במהלך תקופת העונש, קיבלו הנעדרים משכורת דומה לשאר החיילים. מי שהשתמט משירות צבאי במשך יותר מ-5 ימים בזמן מלחמה, נגזר עליו עונש מאסר של 6 עד 15 שנים עם עבודות פרך. בקו החזית, העונש היה עונש מוות. מי שהעסיק ביודעין ובאופן מכוון מגויסים, נגזר עליו עונש מאסר של 10 עד 30 יום (ניתן לרכוש חנינה). על פי החוק, כל רכושם של נעדרים ושל אלו שנסעו לחו"ל ולא חזרו למקום שירותם תוך שנה אחת, הוחרם.
ב-20 ביולי 1953, ממשלת מוחמד מוסאדק העבירה חוק המאפשר פטור משירות צבאי בתשלום סכום קטן, עבור ילידי השנים 1927-1932. אלו לא גויסו לשירות פעיל בשל חוסר צורך, ומצבם נותר בלתי מוגדר. סכום הפטור עבור עניים נקבע ל-1000 ריאל.
בשנת 1956 הועברה האחריות לגיוס חיילים מצבא איראן למשרד הפנים. עם זאת, יישום החוק נדחה עד ספטמבר 1962 בשל חוסר מוכנות מצד משרד הפנים. חוק גיוס החובה נותר ברובו ללא שינוי עד המהפכה האסלאמית בשנת 1979.