stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
את'נס
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה במטרופולינים לפי מפקד 2010 והערכות אוכלוסייה ב-2011, לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
| דגל ג'ורג'יה מדינת ג'ורג'יה |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | אטלנטה |  |
| אזורים גאוגרפיים | מישור החוף האטלנטי • הרי בלו רידג' • המטרופולין של אטלנטה • עמק טנסי |  |
| היישובים הגדולים ביותר | אטלנטה • אוגוסטה • קולומבוס • סוואנה • את'נס • סנדי ספרינגס • רוזוול • מייקון • ג'ונס קריק • אולבני • וורנר רובינס • אלפארטה • מריאטה • ולדוסטה • סמירנה • דאנוודי • רום • איסט פוינט • מילטון • גיינסוויל |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות ג'ורג'יה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564218805171  BnF: cb12525840c (data)  GND: 4195479-8  LCCN: n80040493  MusicBrainz: 29d7853f-28be-4114-8a5b-5dd95d162d69  NARA: 10045392  NKC: ge383685  VIAF: 157101632   WorldCat (עם VIAF): 157101632
מספר הופכי

מספר הופכי (לעיתים נקרא הופכי כפלי) למספר נתון הוא מספר שמכפלתו במספר הנתון שווה ל-1 (איבר היחידה ביחס לכפל). לדוגמה: המספר ההופכי של 3 הוא  {1 \over 3}, והמספר ההופכי של  {1 \over 3} הוא 3. היחס "הופכי של" הוא יחס סימטרי, ולכן ניתן לדבר על זוג מספרים הופכיים, שהם זוג מספרים שכל אחד מהם הוא ההופכי של משנהו. במספרים הממשיים (ובכל שדה) קיים הופכי כפלי לכל מספר למעט המספר 0 (אפס).
מסמנים את המספר ההופכי ל-x כך:
x^{-1}={1 \over x}
הופכי קיים לא רק בכפל רגיל, אלא גם בחשבון מודולרי כאשר בסיס המודול הוא מספר ראשוני. וזאת משום שבמקרה זה המודול הוא שדה. למשל, בחשבון מודולו 7, ההופכי של 3 הוא 5 (כי 15 שקול ל-1 מודולו 7). הופכי כזה נקרא הופכי כפלי מודולרי.
תכונות של מספרים הופכיים

לכל מספר מלבד 0 קיים מספר הופכי אחד ויחיד.
1 הוא ההופכי של 1. כל מספר חיובי גדול מ-1 הוא הופכי למספר קטן מ-1 וגדול מ-0.
ההופכי להופכי של מספר נתון – הוא המספר הנתון עצמו.
הסיבה של-0 אין הופכי היא שכפל של כל מספר באפס הוא אפס (זה נובע מהתכונה שאפס נייטרלי לחיבור, כלומר שכל מספר ועוד אפס שווה לעצמו), ועל כן לא קיים מספר שמכפלתו ב-0 תיתן 1.
איבר הופכי

במבנה אלגברי כלשהו, ובפרט בחבורה בה הפעולה הבינארית היא כפל, ההכללה של המושג מספר הופכי היא  איבר הופכי: לכל איבר במבנה קיים איבר הופכי לו, כך שמכפלתם היא איבר היחידה של החבורה.
גם במבנה הנקרא חוג, לכל איבר, פרט לאיבר האפס, יכול להתקיים הופכי ביחס לכפל. חוג קומוטטיבי, שלכל איבר ששונה מאפס בו קיים הופכי כפלי, נקרא שדה.
ראו גם

מספר נגדי
יחס הפוך
הופכי כפלי מודולרי
ויליאם רייבן

ויליאם רייבָּן (באנגלית: William Rabun;‏ 8 באפריל 1771 –  24 באוקטובר 1819) היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-29 בשנים 1817–1819. לפני כן הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה וכחבר הסנאט שלה.
ראשית חייו

ויליאם רייבן נולד במחוז הליפקס שבפרובינציית קרוליינה הצפונית, וב-1785 עבר עם הוריו למחוז הנקוק שבג'ורג'יה (אז חלק ממחוז גרין). ביתו של רייבן בעיירה פאולטון ממוקם 16 ק"מ מצפון-מזרח לעיר ספרטה. ב-1793 הוא נשא לאישה את מרי בייטל, ולזוג נולדו בן אחד ושש בנות. רייבן היה בפטיסט באמונתו ואוטודידקט.
קריירה פוליטית

רייבן היה חבר בשני בתי האספה הכללית של ג'ורג'יה. ב-1805 הוא נבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה, וב-1810 לסנאט המדינתי, בו הוא כיהן עד 1817 כנשיא הסנאט. ב-4 במרץ 1817, כאשר התפטר מושל ג'ורג'יה דייוויד בירדי מיטשל מתפקידו כדי לקבל את מינויו על ידי הנשיא ג'יימס מדיסון לנציג לאינדיאנים מאומת המוסקוגי, היה רייבן למושל מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט. בנובמבר אותה שנה נבחר רייבן לתקופת כהונה מלאה כמושל מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
במהלך מלחמת הסמינול הראשונה (אנ'), גייס רייבן את המיליציה של ג'ורג'יה תחת פיקודו של הגנרל אדמונד פנדלטון, כתגובה לפלישות בדרום ג'ורג'יה. אדוארד פ. טאטנאל כתב לרייבן על הצורך בסיוע להקמת כוח בקרבת נהר סנט מרי ב-20 במרץ 1817. רייבן הורה ששני כפרים יוחרבו על השתתפותם בפלישות. עקב טעות, כפר של שבט המוסקוגי הועלה באש, ועשרה מתושביו נהרגו. הגנרל אנדרו ג'קסון, לימים נשיא ארצות הברית, זעם על כך, והוא דרש שקפטן עובד רייט יועמד לדין על רצח. רייבן דחה את סמכות הממשלה הפדרלית להתערב בענייני המדינה, בעיקר בנוגע למיליציה שלה. הוא העיר הערה כלפי ג'קסון, "כאשר החירויות של אנשי ג'ורג'יה יפלו לרגליה של העריצות הצבאית, אז, והרבה לפני כן, הדוקטרינה הרודנית שלך תיושם". רייבן מתח ביקורת על ג'קסון על כישלונו בהגנה על ג'ורג'יה מפני הסמינול והמוסקוגי, ובכך יצר קרע מר אתו, אך זכה לחיבה מצד המדינה ובית המחוקקים שלה.
רייבן היה מעורב בפרשה של 1820 בה הוברחו עבדים אל שטחי המוסקוגי ולטריטוריה של ארצות הברית, תוך הפרה של החוק נגד יבוא של עבדים (Act Prohibiting Importation of Slaves). ג'ון ווטסון, סגן שופט השלום של ג'ורג'יה, מחה על התערבותו של רייבן בביצוע תפקידיו המשפטיים בתיק, בו 59 אפריקאים נחטפו לכאורה על פי הוראתו ומאוחר יותר נמכרו. המקרה גרם להתעניינות רבה. תגובתו של רייבן הייתה שהחוקים נגד עבדות הופרו באופן תדיר, ושרבים עסקו בהם.
מותו

ויליאם רייבן נפטר באופן פתאומי, בביתו בפאולטון כאשר שהה בו בפגרה שבין שני מושבי חקיקה, ב-24 באוקטובר 1819. הוא נטמן בתחילה בבית הקברות של משפחת מרטין, אך ב-1985 הועברה קבורתו לכנסייה הבפטיסטית של פאולטון. חודשיים לאחר מותו, נוסד מחוז רייבן בשטחים שהועברו משבטי הצ'רוקי בצפון-מזרח ג'ורג'יה.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 286-287.
הערות שוליים

↑  "Gov. William Rabun historical marker". Digital Library of Georgia.
↑  Tattnall, Edward F. "Letter, 1817 Mar. 20, Savannah, Georgia to William Rabun, Governor of Georgia, Milledgeville, Georgia". Southeastern Native American Documents, 1730-1842. Digital Library of Georgia.
↑  Nester, William R. (2013). The Age of Jackson and the Art of American Power, 1815-1848. Lincoln: University of Nebraska Press. p. 65.
↑  Lowrie, Walter (1832). American State Papers: Documents, Legislative, Volume 5. Washington: Gales and Seaton. p. 776.
↑  Northen, William J. (1906). Men of mark in Georgia. Atlanta: A.B. Caldwell. p. 386
↑  Rabun, William. "Address to the Georgia state Senate and House of Representatives, 1818 Nov. 3, Milledgeville, Georgia / William Rabun, Governor of Georgia". Keith Read, Hargrett Rare Book and Manuscript Library, The University of Georgia Libraries. Digital Library of Georgia.
↑  Rabun, William. "Legislative report, 1818 Nov. 3, State House, Milledgeville, Georgia to the fellow citizens of the Senate and of the House of Representatives / William Rabun". Telamon Cuyler, Hargrett Rare Book and Manuscript Library, The University of Georgia Libraries. Digital Library of Georgia.
↑  Watson, John. "Letter from John Watson, Deputy Magistrate, Milledgeville, Baldwin County, Georgia, to Acting Governor William Rabun, Milledgeville, Georgia, August 17, 1818". Acumen. University of Alabama Library Archives.
↑  Shingleton, Royce Gordon (1973). "David Brydie Mitchell and the African Importation Case of 1820". Journal of Negro History. 58 (3): 332.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1192778812  ISNI: 0000 0000 4948 1897  LCCN: nr2003019189  VIAF: 54092190   WorldCat (עם VIAF): 54092190 
קברו של רייבן
ג'יימס בוינטון

ג'יימס סטודרד ביונטון (באנגלית: James Stoddard Boynton;‏ 7 במאי 1833 –  22 בדצמבר 1902) היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-51 ממרץ ועד מאי 1883.
ביוגרפיה

ג'יימס בוינטון נולד במחוז הנרי שבג'ורג'יה. ב-1852 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. במלחמת האזרחים האמריקאית הוא שירת כטוראי ברגימנט הרגלים ה-30 של ג'ורג'יה. הוא נפצע בקרב אטלנטה (אנ'), ובמהלך המלחמה הוא קודם עד לדרגת קולונל. ב-1865, לאחר המלחמה, עבר בוינטון לעיר גריפין שבג'ורג'יה.
קריירה פוליטית

בשנים 1866 כיהן בוינטון כשופט מחוזי בג'ורג'יה. בשנים 1869–1872 הוא כיהן כראש עיריית גריפין.
בשנים 1880–1884 כיהן בוינטון כחבר הסנאט של ג'ורג'יה. ב-1883 הוא כיהן כנשיא הסנאט. מתוקף תפקידו, על פי חוקת ג'ורג'יה דאז, כאשר נפטר מושל ג'ורג'יה אלכסנדר סטיבנס ב-4 במרץ אותה שנה, הושבע בוינטון כמושל במקומו, וכיהן בתפקיד עד 10 במאי, עת הושבע המושל החדש שנבחר ב-24 באפריל הנרי דיקרסון מקדניאל.
ג'יימס בוינטון נפטר בביתו שבגריפין ב-22 בדצמבר 1902. הוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבעיר. על שמו קרוי רחוב בעיר צ'יקמגואה שבג'ורג'יה.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 305
קולומבוס (ג'ורג'יה)

קולומבוס (באנגלית: Columbus) היא עיר בירת מחוז מסקוגי במדינת ג'ורג'יה בארצות הברית. העיר שוכנת על גדות נהר צ'טהוצ'י (Chattahoochee), המשמש כגבול בין ג'ורג'יה ואלבמה, במרחק של 160 קילומטרים דרום-מערבית לאטלנטה, בירת ג'ורג'יה. בעיר מתגוררים 189,885 תושבים (נכון ל-2010), ובמטרופולין של העיר מתגוררים 294,865 תושבים (נכון ל-2010).
היסטוריה

קולומבוס נוסדה ב-1828 בהוראת האספה הכללית של ג'ורג'יה (הגוף המחוקק של ג'ורג'יה). המתיישבים קראו להתיישבות החדשה על שמו של מגלה הארצות כריסטופר קולומבוס, ככל הנראה לאחר שהתרשמו מספרו של וושינגטון אירווינג על קולומבוס שיצא באותה שנה. בשנותיה הראשונות כלכלת קולומבוס התבססה על גידול וייצוא כותנה דרך נהר צ'טהוצ'י.
חשיבותה הכלכלית של העיר עלתה בשנות ה-50 של המאה ה-19 כשהיא קושרה במסילות לערים אחרות בג'ורג'יה. במקביל החלו להיפתח בה מפעלי טקסטיל וכבר ב-1860 היא הפכה לאחד המרכזים התעשייתיים החשובים ביותר בדרום ארצות הברית.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית ב-1861 קולומבוס הפכה לאחד המרכזים התעשייתיים החשובים ביותר של קונפדרציית המדינות של אמריקה והייתה ספקית גדולה של צבא הקונפדרציה. ב-16 באפריל 1865 התרחש בעיר קרב קולומבוס בין כוחות צבא האיחוד וצבא הקונפדרציה, אשר עדיין לא הגיעו אליהם השמועות על כניעת הקונפדרציה שבוע לפני כן ורצח אברהם לינקולן יומיים לפני כן. צבא האיחוד ניצח בקרב, שנחשב לקרב האחרון במלחמה, ולאחריו השמיד כמה מפעלים בעיר.
קולומבוס החלה להשתקם מיד לאחר מכן. תהליך התיעוש בה הואץ, העיר גדלה באופן משמעותי והיא נכנסה לעידן שגשוג חדש. בהמשך הוקם בקרבת העיר הבסיס הצבאי פורט בנינג, שמאז הקמתו הוא גורם חשוב בכלכלה המקומית.
חינוך

בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת המדינה קולומבוס והמכללה הטכנית קולומבוס.
תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה קולומבוס מטרופוליטן, הנמצא במרחק של 6 קילומטרים צפון-מזרחית למרכז העיר.
ערים תאומות

גאורגיה זוגדידי, גאורגיה
יפן קיריו, יפן
רומניה ביסטריצה, רומניה
טאיוואן טאיג'ונג, טאיוואן
הערות שוליים

1 2  אתר American FactFinder של לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
1 2  אוכלוסייה במטרופולינים לפי מפקד 2010 והערכות אוכלוסייה ב-2011, לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
| דגל ג'ורג'יה מדינת ג'ורג'יה |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | אטלנטה |  |
| אזורים גאוגרפיים | מישור החוף האטלנטי • הרי בלו רידג' • המטרופולין של אטלנטה • עמק טנסי |  |
| היישובים הגדולים ביותר | אטלנטה • אוגוסטה • קולומבוס • סוואנה • את'נס • סנדי ספרינגס • רוזוול • מייקון • ג'ונס קריק • אולבני • וורנר רובינס • אלפארטה • מריאטה • ולדוסטה • סמירנה • דאנוודי • רום • איסט פוינט • מילטון • גיינסוויל |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות ג'ורג'יה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550525705171  BNE: XX5544270  GND: 4229344-3  LCCN: n81086380  MusicBrainz: dd15cf45-87f4-4891-b955-c26fe4fa3847  NARA: 10045484  SUDOC: 195946340  VIAF: 298872475   WorldCat (עם VIAF): 298872475
חמת ארמטורות ויציקות

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 תקופת הפעילות:  1944–הווה (כ־80 שנה)
 חברת אם:  קבוצת חמת (100%)
 משרד ראשי:   אשדוד, ישראל ישראל
 מוצרים עיקריים:  ברזים
 רווח:  26.0 מיליון ש"ח (2013)
 מנכ"ל:  רועי רגרמן
  
 hamat.co.il
 
חמת ארמטורות ויציקות בע"מ (ידועה בקיצור כחמת) היא חברה ישראלית המתמחה בייצור ברזים. בעבר הייתה פעילה בתחומים נוספים בתעשיית המתכת (ראו להלן). החברה היא חברה בת של קבוצת חמת הנסחרת בבורסה בתל אביב.
היסטוריה > הקמת המפעל והתרחבותו

החברה החלה את דרכה כ"חמת חברת יצרני מכשירים ומכונות" בדירה שכורה בגבעת הרצל בתל אביב, כמפעל שייצר ברזים ופרזול לנגרות בניין. בשנת 1944 היא אוחדה עם מפעל ברזל של "סולל בונה" בנחלת יצחק, שהוקם בימי מלחמת העולם השנייה לצורך ייצור נשק ומוקשים עבור הצבא הבריטי, וייצר בנוסף קונסטרוקציות ברזל לבניינים. המפעל המאוחד התמקם בנחלת יצחק וקיבל את השם "חמת". בשנת 1944 הוכללה החברה בחברת הבת של "סולל בונה", "כור".
המפעל עסק בין השאר בעיבוד ברזים שנוצקו במפעלי וולקן. בשנת 1949 היו במפעל שלוש מחלקות: מחלקה לברזל בניין, כולל מסגרות לחלונות, עמודי חשמל, מריצות, ארגזי בניין, ומכלים שונים כמו דליים וכדי חלב, מחלקת מכונאות המייצרת ברזים ושסתומים ומחלקת פרזול שייצרה בין השאר מסמרים וצירים. כן יוצרו במפעל מנעולים. באותה שנה נפתחה מחלקה רביעית, שהייתה לחברת הבת חמה, שעסקה בציפוי ניקל כרום והייתה כוונה להתחיל לייצר סכו"ם. עד שנת 1952 נוספו למוצרי המפעל גם אתים ומעדרים.
בשנים 1947–1949 התקיים במפעל בנחלת יצחק מכון הציפויים של התעשייה הצבאית בו עסקו בציפוי והשחרה של כלי נשק שיוצרו על ידי מפעלי התעשייה הצבאית.
באמצע 1947 הועסקו במפעל 170 עובדים, ב-1949 כ-210 עובדים, ובשנת 1952 הועסקו במפעל כ-430–450 עובדים, כולל כ-40 עובדים של חמה, ותוצרתו היוותה 60% משוק הפרזול והאינסטלציה בישראל באותה עת.
היסטוריה > המעבר לחולון

בשנת 1952 החלה העברת המפעל לשטח של 84 דונם הממוקם בחולון. בשנת 1956, בשיתוף עם משקיעים מסקוטלנד ועל פי הסכם עם חברת אליונט הבריטית, הוקמה חברת בת בשם "סימת" לייצור מכונות, כגון מקצועות, משחזות, מחרטות, מכונות ניקוב ומכבשים. בשנת 1957 זכתה חמת בפרס קפלן על העלאת הפריון במחלקת המסמרים. בשנת 1958 הופרדה חברת האם, "כור", מ"סולל בונה". בשנת 1960 החל במפעל מהלך של שיתוף העובדים בהנהלה. בשנה זאת חמת רכשה את מפעל ב. פורטנוב ושילבה את עסקיו במפעלה בחולון. כן הוקם מפעל לסכו"ם בשם "חמה" בשיתוף עם משקיע יהודי מאנגליה. המחלקה הגדולה ביותר בתקופה זו הייתה מחלקת הקונסטרוקציה שביצעה עבודות, בין השאר, עבור המוביל הארצי, חברת החשמל, חברת פוספטים בנגב, נמל אשדוד ומפעלי ים המלח. עם זאת, המחלקה הבולטת ביותר הייתה מחלקת האינסטלציה שהצליחה לייצא לארצות הברית ברזים בהיקף משמעותי.
היסטוריה > קשיים כלכליים

בשנים 61–1963 בוצעו בחמת השקעות גדולות, שמומנו על ידי הלוואות ומענקי פיתוח של הממשלה, שהרחיבו את הייצור של חמת ל-400 טון לחודש לעומת 30 טונות בלבד שש שנים קודם לכן. חלק מההשקעות התבררו כלא כלכליות, והוצאות המימון שהגיעו עד כדי 50% מהוצאות החברה הפכו אותה מחברה שהייתה מהיסודות הרווחיים של "כור", לחברה הנתמכת על ידי "כור". דו"ח של מבקר ההסתדרות מצא שעל כל פועל ייצור מעסיק המפעל עובד בשירותים ומנהל, שאין לחברה תוכנית ארגונית, ושאין פרוטוקולים של ישיבות הנהלה שהחליטו על השקעות, שחלקן היו מועדות מראש לכישלון. מחלקת הקונסטרוקציה הייתה המפסידה ביותר, בעוד מחלקת הברזים הייתה הרווחית ביותר ומחלקת יציקות לחץ (פרזול) שמרה גם היא על רווחיות. לאחר תקופה של הזמנות גדולות בראשית שנות ה-60 מצאה את עצמה מחלקת הקונסטרוקציה במצב של אבטלה סמויה וחוסר יכולת להתחרות, עד שמפעלים הסתדרותיים קנו תוצרת ממפעלים אחרים ולא מחמת. רבות מהעבודות שבכל זאת התקבלו נעשו במחירי הפסד. המפעל פיטר 120 עובדים וירד לגודל של 470 עובדים. בשנת 1967 הוחלט להפוך את "חמה" לחברה עצמאית ולהיפטר ממפעל הפרזול, ולרכז את חמת סביב מחלקות הקונסטרוקציה, הברזים והמכונות (בחברת הבת סימת). לגבי מחלקת הקונסטרוקציה הושג הסכם לשיתוף פעולה וחלוקת שוק עם "וולקן".
היסטוריה > התמקדות בתחום הברזים

בסוף שנות ה-60 הוחלט למזג את מפעלי המתכת השונים של "כור", בהם מפעל הקונסטרוקציה של חמת, לחברה אחת: "כור מתכת". בעקבות זאת, נשארה חמת ממוקדת בייצור ברזים בלבד.
בשנות ה-60 הייתה מתחרתה העיקרית של חמת בתחום הברזים חברת "דמט", שמוצריה נחשבו ליותר איכותיים. מוצרי "חמת" שווקו על ידי "סולכור", חברת השיווק של "כור", ולקידום מכירותיה של "חמת" נהגו אנשי "סולכור" להצמיד את מכירת הברזים של "חמת" עם אמבטיות של "וולקן". במשך השנים קמו מתחרים רבים ל"חמת" - יצרנים מקומיים ויבואנים.
היסטוריה > תחת חברת "מרחב"

כור הכלילה את חמת ביחד עם חרסה בחברת בת בשם "מרחב-מרכז חומרי בניה וקרמיקה", שבשנת 2013 שינתה את שמה ל"קבוצת חמת". בתחילת 1993 הנפיקה "כור" את "מרחב" בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ובשנת 1999 מכרה את יתרת החזקותיה ב"מרחב" לחברת ליפסקי.
היסטוריה > חברת בת בטורקיה

מפעל "חרסה" הועבר לייצור אסלות וכיורי חרס בטורקיה, ובנוסף עסקה חברת הבת ביבוא מוצרים מטורקיה.
היסטוריה > שינויים בשנת 2024

במחצית הראשונה של 2024 פוטרו כ-40 עובדי הקבוצה בעקבות ההאטה בענף הבנייה עקב מלחמת חרבות ברזל, ובעקבות החרם שהטיל ארדואן נשיא טורקיה, על יצא סחורות לישראל.
הערות שוליים

↑  דוח תקופתי ושנתי לשנת 2013, עמוד 125, באתר מאי"ה של הבורסה לניירות ערך
1 2 3  איך התפתחו מפעלי כור, דבר, 15 בינואר 1947
1 2 3 4  חרושת סולל בונה, דבר, 15 ביוני 1949
↑  סולל בונה, תנועת העבודה הישראלית
↑  חרושת כלל הפועלים, דבר, 4 ביוני 1947
1 2  י. אבי עמוס, ביקור בחמת, דבר, 8 באפריל 1952
↑  יוסי רנרט, תעש במחתרת / ארגון "ההגנה", אתר סיורים בנחלת יצחק
↑  סיכום החרושת של כלל ההסתדרות, דבר, 4 ביוני 1947
↑  סולל בונה, דבר, 3 ביוני 1955
1 2 3  גידול ניכר בייצור של "חמת", דבר, 18 בדצמבר 1963
↑  כור מיצר מכונות לעיבוד מתכת, דבר, 22 בנובמבר 1956
↑  שנתון הממשלה לשנת תש"ך, עמ' 248, בארכיון המדינה
↑  ביח"ר חמת בין מקבלי פרס קפלן, דבר, 4 ביולי 1958
↑  פועלי חמת ישותפו בהנהלה, דבר, 15 במרץ 1960
↑  יוקם מפעל לחישול כלי שולחן בקרית גת, דבר, 31 במרץ 1960
↑  עליה ניכרת בייצוא כור, דבר, 31 ביולי 1963
↑  חברת "חמת" הופכת מתומכת לנתמכת, מעריב, 10 במאי 1968
↑  ירידה תלולה ברווחיות של "חמת" שהפך מפעל נתמך על ידי כור, דבר, 10 במאי 1968
↑  ידלין לעובדי חמת: תקבלו עבודה אם תעמדו בתחרות, דבר, 11 בנובמבר 1966
↑  עמוס כרמלי, פחות ימי עבודה ופחות שכר, דבר, 22 בפברואר 1967
↑  דוד ליפקין, תנופה חדשה ב"כור", דבר, 27 בספטמבר 1967
↑  דוד ליפקין, מפעלים ענפיים גדולים, דבר, 6 בדצמבר 1967
↑  דוד ליפקין, ארבעה מפעלים ימוזגו בחברת המתכת של כור, דבר, 22 בינואר 1969
↑  מיכאל שפר, כלכלת תעשייה, יחידות 4–6, האוניברסיטה הפתוחה, עמוד 255
↑  אליהו בורוכוב, חיסול חברת העובדים, עיונים בתקומת ישראל 18, כרך 18, (2008) עמ' 158
↑  כור - ליפסקי רכשה את אחזקותיה במרחב, באתר גלובס, 15 באפריל 1999
1 2  נווית זומר, בעקבות ההאטה בענף הבנייה: קבוצת חמת מפטרת עשרות עובדים, באתר ynet, 26 ביוני 2024
רופוס בולוק

רופוס בראון בולוק (באנגלית: Rufus Brown Bullock;‏ 28 במרץ 1834 –  27 באפריל 1907) היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-46 בשנים 1868–1871, בתקופת השיקום. הוא קרא לשוויון הזדמנויות כלכלי ולזכויות פוליטיות לשחורים וללבנים בג'ורג'יה. הוא גם קידם את החינוך הציבורי לשני הגזעים, ועודד את סלילתן של מסילות ברזל ואת הקמתם של בנקים ומפעלי תעשייה. במהלך תקופת כהונתו כמושל, ביקש בולוק סיוע צבאי פדרלי כדי להבטיח את זכויות העבדים המשוחררים. מהלך זה הפך אותו ל"אדם השנוא ביותר במדינה", והוא נאלץ להימלט ממנה מבלי שהשלים את תקופת כהונתו. לאחר שובו לג'ורג'יה הוא נמצא "לא אשם" בהאשמות בשחיתות, ובמשך שלושה עשורים לאחר מכן הוא היה אזרח פרטי מוערך.
ראשית חייו

רופוס בולוק נולד בעיירה בית לחם שבמדינת ניו יורק. ב-1857 הוא עבר לאוגוסטה שבג'ורג'יה כדי לעבוד עם חברת הטלגרף אדמס אקספרס.
קריירה פוליטית

בולוק כיהן כמושל ג'ורג'יה ה-46 בשנים 1868–1871, במהלך תקופת השיקום, והיה המושל הרפובליקני הראשון של המדינה. לאחר שג'ורג'יה אשררה את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, הוכרז בחוק הכוללני שמדינות הדרום זכאיות לייצוג בקונגרס כמו שאר מדינות האיחוד. בשל העובדה שהאספה הכללית של ג'ורג'יה הרחיקה 28 נציגים שחורים ומנעה משחורים מלהצביע בבחירות לנשיאות של 1868, איבדה המדינה את זכותה לייצוג בקונגרס. בתגובה לפנייה מצדו של בולוק, הושמה שוב ג'ורג'יה תחת ממשל צבאי כחלק מ"חוק ג'ורג'יה" שנחקק ב-22 בדצמבר 1869. מהלך זה הפך את בולוק לדמות שנואה. לאחר כמה האשמות בשערוריות ולעג שהיו מנת חלקו, הוא אולץ ב-1871 על ידי הקו קלוקס קלאן להתפטר מתפקידו כמושל, והוא חש שיהיה זה נכון עבורו לעזוב את המדינה. במקומו הושבע כמושל נשיא הסנאט המדינתי, הרפובליקני בנג'מין קונלי, שכיהן כמושל בחודשיים האחרונים לכהונתו המתוכננת של בולוק. לאחר תום כהונו של קונולי הושבע הדמוקרט ג'יימס מילטון סמית', ועד לכהונתו של סאני פרדו ב-2003, לא כיהן אף מושל רפובליקני בג'ורג'יה.
פעילות עסקית

בולוק שימש כנשיא חברת הרכבות מייקון ואוגוסטה ב-1867, והקים את הבנק הלאומי הראשון של אוגוסטה. מאוחר יותר הוא היה לנשיא לשכת המסחר של אטלנטה, וב-1895 שימש כראש הטקס של תערוכת מדינות הכותנה הבינלאומית. בולוק הציג את בוקר טי. וושינגטון, לפני שנשא את נאום "פשרת אטלנטה" (Atlanta Exposition Speech) המפורסם שלו.
מותו

רופוס בולוק נפטר באלביון שבמדינת ניו יורק ב-27 באפריל 1907. הוא נטמן בבית הקברות מאונט אלביון שבעיר. הוא המושל היחידי מאז 1850 שלא מוצג דיוקן רשמי שלו בקפיטול של מדינת ג'ורג'יה.
לקריאה נוספת

Entrepreneur for Equality: Governor Rufus Bullock, Commerce, and Race in Post-Civil War Georgia (1994), Russell Duncan, University of Georgia Press.
Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 301
הערות שוליים

↑  Smith, W. Calvin (1968). "The Reconstruction 'Triumph' of Rufus B. Bullock". The Georgia Historical Quarterly. 52 (4): 414–425.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007383864305171  GND: 119203472  ISNI: 0000 0000 3777 3681  LCCN: n88071932  SNAC: w6df7s3j  SUDOC: 133471675  VIAF: 22946089   WorldCat (עם VIAF): 22946089
סנדר לוין

סנדר מרטין "סנדי" לוין (בשם מלא באנגלית: Sander Martin "Sandy" Levin; נולד ב-6 בספטמבר 1931) הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת מישיגן משנת 1983. חבר המפלגה הדמוקרטית. אחיו הבוגר של הסנאטור קארל לוין.
ביוגרפיה

לוין נולד בדטרויט. הוא סיים את תיכון סנטרל בדטרויט, קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת שיקגו ב-1952, תואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת קולומביה ב-1954 ותואר LLB במשפטים מבית ספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד ב-1957. אחרי שעשה התמחות במשפטים, הוא כיהן בסנאט המדינתי של מישיגן בין 1965–1970 והיה בתפקיד מנהיג המיעוט בסנאט (המדינתי) בין 1969–1970. נכשל בניסיונו להיבחר לתפקיד מושל מישיגן ב-1970 ו-1974 והיה חבר בבית ספר קנדי לפוליטיקה באוניברסיטת הרווארד ב-1975. הוא היה עוזר אדמיניסטרטיבי של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID), ארגון פדרלי ממשלתי האחראי לרוב סיוע החוץ הלא-צבאי, בין 1977–1981.
ב-1982, חבר הקונגרס מהמחוז ה-18, ג'ים בלצ'רד, לא רץ לכהונתו החמישית, כשבמקום הוא עשה מרוץ מוצלח למשרת המושל. לוין ניצח בפריימריס של המפלגה הדמוקרטית למחוז זה, אשר מוספר מחדש כמחוז ה-17 כתוצאה מהגדרה מחדש של מחוזות (המחוז שוב הוגדר מחדש ב-1993 כמחוז ה-12). הוא נבחר בקלות בנובמבר ונבחר מאז מחדש 11 פעמים. הוא עמד מול יריב רפובליקני רציני רק שלוש פעמים. ב-1992 ו-1994, לוין הצליח בקושי להביס את איש העסקים ויוצא מלחמת וייטנאם ג'ון פאפאג'ורג' אחרי שהמחוז שלו קלט את מחוז אוקלנד הנוטה לכיוון הרפובליקנים באופן בולט בתיחום מחדש של מחוזות. ב-2000, איש העסקים ברט ברון השיג את התמיכה הרשמית של הגוף שנקרא עובדי המכוניות המאוחדים.
לוין נבחר בפעם השנים עשר ב-2006 עם 70% מהקולות. לוין מכהן בוועדה לענייני מיסים ("Ways and Means") של בית הנבחרים, ועם השעייתו של ראש הוועדה צ'ארלי רנגל בשל בעיות אתיקה בתחילת 2010 הוא עומד בראשה. עם כינוס הקונגרס ה-116 של ארצות הברית עזב את בית הנבחרים והוחלף בבנו אנדי לוין.
ביוגרפיה > חייו האישיים

לוין בא ממשפחה בולטת בפוליטיקה של מישיגן. הדוד שלו, תיאדור, היה שופט פדרלי. הבן דוד שלו מדרגה ראשונה, צ'ארלס, היה שופט בבית המשפט העליון של מישיגן, אחרי שכיהן כשופט בבית המשפט לערעורים של מישיגן. בן דודו מדרגה ראשונה, ג'וזף לוין, היה מועמד לבית הנבחרים של ארצות הברית. הבן שלו, אנדי לוין, היה מועמד מטעם הדמוקרטים ב-2006 לסנאט המדינתי של מישיגן במחוז ה-13 של הסנאט של מישיגן, כשהוא מפסיד במרוץ צמוד לג'ון פאפאג'ורג'.
לסנדר לוין ואשתו, ויקי, שנפטרה ב 2008, ארבעה ילדים ושבעה נכדים. ב 2012 התחתן עם פמלה קול.
בוזבאש

| --- | --- |

 
 מאכלים
 מרכיבים עיקריים:  בשר טלה 
 
בוזבאש (בפרסית: آبگوشت بزباش; באזרית: Bozbaş; בארמנית: բոզբաշ) הוא מאכל מהמטבח הפרסי המורכב מנזיד בשר (מתואר גם כמרק) הפופולרי בארמניה, אזרבייג'ן ואיראן.
היסטוריה ואטימולוגיה

בוזבאש היא מילה ממקור טורקי אזרי. ייתכן שהוא נגזר מהמילה "בוז" הטורקי אזרי ("אפור בהיר") ובאש ("ראש"), אשר בתורם עשויים להצביע על הצבע הבהיר של המנה בעת בישולה. עם זאת, הפרופסור מוחמד ריזה גנונפארוואר (אנ') מציין ש"אין אטימולוגיה מדעית" לכך.
בוזבאש הוא השם הטורקי האזרי של המאכל האיראני abgousht-e sabzi. גנונפארוואר מציין כי בוזבאש הוכנס "מאוחר יחסית" למטבח האיראני. מירזה עלי-אכבר חאן, השף של נאסר א-דין שאה קאג'אר (1848–1896), לפי הדיווחים, היה הראשון שהזכיר זאת. הוא סיווג אותו כחלק מקבוצה של תבשילי בשר ומרקים, הנאכלים לעיתים קרובות קרים.
מרכיבים והכנה

גנונפארוואר מציין ביחס לבוזבאש:
"הוא עשוי מבשר (בדרך כלל כבש), שעועית אדומה או לבנה, ירקות ירוקים, עשבי תיבול (למשל, פטרוזיליה, חילבה, נענע), בצל וכרישה, לימון פרסי (līmū-ye ʿomānī), ותבלינים (בעיקר מלח, פלפל, וכורכום). מרכיבים אלה מבושלים יחד במים על אש נמוכה במשך מספר שעות. כמו ברוב האבגושטים, כאשר החומרים מבושלים היטב, בדרך כלל מוציאים את המוצקים ומועכים לעיסה, המכונה gūšt-e kūbīde. לאחר מכן המרק והעיסה מוגשים בנפרד עם לחם שטוח ותבלין ירוק-ירקות כבוש."
במטבח הארמני, יש סוג מיוחד של בוזבאש שלא נפוץ, Shoushin bozbash, העשוי מכבש, חבוש, תפוח ונענע. וריאציה זו של בוזבאש "לא ידועה כמעט מחוץ לקווקז".
באזרבייג'ן ישנם סוגים אחדים של בוזבאש, כמו küftə bozbaşı ו-parça bozbaşı, שעשויים מבשר טלה. במטבח האזרבייג'ני יש בוזבאש שעשוי מדגים במקום כבש.
לקריאה נוספת

Bender, David A. (2014). "Bozbash". A Dictionary of Food and Nutrition (4 ed.). Oxford University Press. ISBN 978-0191752391.
Davidson, Alan (2014).  Jaine, Tom (ed.). The Oxford Companion to Food (3 ed.). Oxford University Press. ISBN 978-0199677337.