יוניוניזם (אירלנד)
היסטוריה > "שלטון הבית"

בשנות הארבעים של המאה ה-19 התחולל רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד, שפגע בעיקר בחקלאים העניים בדרום ובמערב והוביל למותם ולהגירתם של אירים קתולים רבים. רק בשנות השישים של המאה ה-19 החלה הלאומיות האירית להתעורר ולהתגבש סביב תנועת "שלטון הבית" (Home rule), כלומר תנועה למען הפרדות ולמתן אוטונומיה לאירלנד. בשנת 1874 הפך צ'ארלס סטיוארט פרנל, פרוטסטנטי-אירי, לנציג מפלגת שלטון הבית (Irish Parliamentary Party או Home Rule Party) בפרלמנט הבריטי. פרנל תמך בגישה פרלמנטרית והפך את נושא "שלטון הבית" לקו שבר מרכזי במערכת המפלגתית בבריטניה. ב-8 באפריל 1886 הצליח להביא בפני הפרלמנט הצעת חוק לשלטון בית שגרמה לפיצול במפלגתו של ויליאם גלאדסטון, המפלגה הליברלית כאשר נציגים תומכי-איחוד בה פרשו וחברו למפלגה השמרנית ששמה הרשמי הפך ל"המפלגה השמרנית והיוניוניסטית" (Conservative and Unionist Party). החוק עבר בבית הנבחרים הבריטי (הבית התחתון של הפרלמנט) ב-1893, אך נדחה על ידי בית הלורדים.
התנגדותם של היוניוניסטים לחוק שלטון הבית נבעה ממספר מניעים: הם חששו מהלאמת רכוש השייך ליוניוניסטים (שהיו בחלקם הגדול בעלי קרקעות ורכוש רב בכל חלקי האי, עקב הפריווילגיות ההיסטוריות שלהם) על ידי המדנה האירית; הם חששו משלטון דתי-קתולי הנשלט על ידי האפיפיור ומפלה לרעה פרוטסטנטים; חלקם לא האמין שניתן לפתח שלטון רפובליקאי יציב במקום שלטון מלוכני וסברו שהסדר המחלק נחלות-כתר להמון הוא שערורייתי; הצפוניים שבהם חששו מפני השתלטות של הדרום העני והחקלאי על משאביו של הצפון המתועש בין היתר על ידי מיסוי תעשייה שיזרים הון צפוני למימון הדרום; אותם תעשיינים גם חששו מפגיעה בביטחון היצוא של סחורותיהם שהשוק העיקרי שלהן היה אנגליה.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 התבררה יותר ויותר החלוקה הטריטוריאלית באירלנד בין יוניוניסטים בצפון לבין אירים-לאומיים בדרום. ב-1905, במקביל ליצירת המפלגה הרפובליקאית שין פיין, נוסדה "מפלגת האיחוד של אלסטר" (Ulster Unionist Party). רוב נציגי האיחוד, ובעיקר דובריהם הראשיים החלו להגיע מהצפון (אולם מנהיגם, אדוארד קרסון, היה איש דבלין). ב-1911 הסיר בית הלורדים את הווטו שלו על חקיקת חוק לשלטון בית. בתגובה כוננה מפלגת האיחוד מיליציה בבלפסט בשם "מתנדבי אלסטר" (Ulster Volunteers), במטרה להגן על הרוב הפרוטסטנטי בצפון במקרה שתקום מדינה אירית-קתולית ולהילחם על צביונה של צפון אירלנד. ב-18 בספטמבר 1914, לאחר משבר פוליטי חריף, נחתם בצו מלכותי חוק שלטון הבית, אולם יישומו נדחה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה שפרצה ב-1 באוגוסט. ב-20 בספטמבר קרא קרסון למתנדבים להתגייס לשורות הרגימנטים האירים של הצבא הבריטי ובכך לסייע למאמצי המלחמה של מדינות ההסכמה. גם מתנדבים קתולים רפובליקאים לחמו לצד בריטניה במלחמה תחת השם "המתנדבים האירים".
עם זאת, הרפובליקאים סירבו להמתין לסיום המלחמה ופעלו להשגת שלטון עצמי וכינון פרלמנט אירי מיידי בדבלין במרידת חג הפסחא (1916) בראשותו של מנהיג ה"שין פיין", איימון דה ואלירה. בבחירות 1918 דחקה ה"שין פיין" הקיצונית את מפלגת שלטון הבית המתונה ממנה והשתלטה כמעט על 73 מתוך 105 המושבים האירים בפרלמנט בווסטמינסטר. לאחר סיום המלחמה, ב-21 בינואר 1919 התאספו עשרים ושבעה חברי הפרלמנט מסיעת שין פיין בבניין העירייה בדבלין, והכריזו על הקמתו של ה"דאיל" (Dáil Éireann) - הפרלמנט האירי. הם חזרו על ההצהרה שהוקראה על מדרגות בניין הדואר במרד הפסחא (1916), וקבעו כי הם מקימים את הרפובליקה האירית. עוד באותו היום נהרגו שני שוטרים בריטים במחוז טיפררי. הייתה זו תחילתה של מלחמת העצמאות האירית.
בתחילה נשאו בנטל הלחימה כוחות ה-RIC,‏(Royal Irish Constabulary, כוח משטרה בריטי סדיר) ומולם עמדו "המתנדבים האירים" שעתה החלו להזדהות כ-IRA, "הצבא האירי הרפובליקני" בראשות מייקל קולינס. עד מהרה התברר כי כוח ה-RIC כשלעצמו אינו מספיק. בינואר 1920 החלו הבריטים מגייסים כוחות מילואים, אשר קיבלו את הכינוי "Black and Tans" בשל צבע חאקי של מדיהם. עד מהרה הם נודעו באלימותם ובאכזריותם, והמלחמה הדרדרה למלחמת גרילה אכזרית במיוחד, כאשר כוחות מיליציונים יוניוניסטים פועלים לצד אנשי החוק הבריטים ומפעילים טרור נגדי. ב-21 בנובמבר 1920 אירע הטבח הידוע כ"יום ראשון העקוב מדם" עת פשטו אנשי ה"בלאק אנד טאנס" על משחק כדורגל אירי בדבלין, הרגו שנים עשר מן הצופים והשחקנים, ופצעו שישים. ב-10 בדצמבר 1920 הוכרז באירלנד ממשל צבאי.
פרוטסטנטים רבים היגרו מן הדרום לצפון או לאנגליה באותה תקופה, עקב רפורמה בחלוקת הקרקעות שחילקה אחוזות גדולות (שהיו בידי הפרוטסטנטים) ושחררה קרקעות אותן יכלו לרכוש קתולים ועקב הצקות מצד ה-IRA (בעיקר במחוז קורק). כמו כן, חלק מהפרוטסטנטים שחיו בדרום עברו במהלך שנות ראשית המאה ה-20 תהליך של התמתנות בעמדותיהם היוניוניסטיות בעיקר עקב ההשתתפות במלחמה, לעיתים לצד לוחמים אירים קתולים והקורבנות הרבים שסבלו שני הצדדים. נשיאה הראשון של הרפובליקה של אירלנד דגלאס הייד (Douglas Hyde), היה פרוטסטנטי.