הנס בלושק
התפתחות אמנותית (1894–1914)

התקופה העיקרית של התפתחותו האמנותית של בלושק החלה בשנת 1894 והתארכה במשך שני עשורים, עד לתחילת מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914. בלושק הזדהה עם התנגדות למסורתיים.
הוא הזדהה עם רעיונותיו ועבודותיו של מקס ליברמן. ציוריו של בלושק מתקופה זו מראים את החיים בפאתי ברלין, שם פרחה בניית מפעלים, מתחמי שיכונים ומסילות ברזל. הנושאים המועדפים עליו כללו מפעלים, בתי קברות ומעל לכל את חיי מעמד הפועלים בברלין. לדוגמה, עבודתו משנת 1894, "צהריים", מתארת נשים עם ילדים המביאות סלי ארוחת צהריים לגברים המועסקים במפעלים, ומתעדת את חיי מעמד הפועלים, עם חזרה מתמדת על המשימות היומיומיות. הציור "בערב ברכבת" משנת 1895, נושא המיוצג על ידי עובד בודד שחוזר מותש מהעבודה על רקע מתקני רכבת, ערימות עשן וכבלי החשמלית העיליים.
באותה תקופה בלושק ניהל מערכת יחסים ידידותית עם המשורר האוונגרדי ריצ'רד דהמל. בלושק הפיק איור לשיר "האשה והעולם" של דהמל, אוסף שירים שהופיע בשנת 1896. בלושק פיתח קשרים עם כמה סופרים שמאלניים, ביניהם המשורר והמחזאי ארנו הולץ, הידוע בעיקר בזכות "פנטסוס" (1898), אוסף שירה המתאר את האמנים הרעבים בברלין. הולץ היה עבור בלושק דמות מפתח של טבעיות ספרותית ומורה רוחני. בערך בתקופה זו פיתח בלושק סגנון ציור משלו, תוך שימוש בטכניקות צבעי מים וגואש. לעיתים רחוקות הוא צייר בצבעי שמן.
במחצית השנייה של שנות ה-90 של המאה ה-19 זכה בלושק בהכרה בעולם האמנויות בברלין, במיוחד לאחר תערוכות בשנים 1895, 1896 ו-1897 עם מרטין ברנדנבורג. אף שבלושק הוצג קודם לכן בגלריות קטנות, התערוכות היו חשיפתו הראשונה לציבור גדול יותר. בעוד ליברמן ואמנים אחרים ציירו נושאים פרולטריים, עבודתו של בלושק נתפסה כעת כחדשה ויוצאת דופן. אספן האמנות הברלינאי קארל ברוהאן ציין כי "הכנות הישירה" של תאורי החיים של בלושק הייתה "פרובוקטיבית באופן מטריד". הוא תיאור את סביבת המגורים הבלתי אנושית ותנאי העבודה העגומים מאחורי החזית הנוצצת של החברה.
בסוף המאה ה -19 התפצל עולם האמנות בברלין לשני מחנות עקב חוסר שביעות רצונם של אמנים חדשניים עם תערוכות רשמיות שנערכו במוזיאונים בעיר. בהנהגתו של האימפרסיוניסט ולטר ליסטיקוב, הוקמה קבוצת האמנות "XI" בשנת 1892, ובלושק הוזמן להשתתף בתערוכות שלה. בשנת 1898 הקימו רבים מחברי XI את הזצסיון הברלינאי - ביניהם בלושק, שהפך למזכיר הקבוצה. הזצסיון דגל באימפרסיוניזם צרפתי, פוינטיליזם וסימבוליזם. בלושק הציג לראשונה את עבודתו בתערוכות הזצסיון, וגרם לתסכול עבור מבקרים שמרניים, כמו הרוזן פון אוריולה, סגן הרייכסטאג שכינה את עבודתו כחריגה מהנורמות האסתטיות.
בשנת 1900 התאהב בלושק בשחקנית הבמה שרלוט פון פצאטקה-ליפינסקי. הוא צייר הצהרת אהבה אמנותית בדמות תמונת פנטזיה, בה הוא הופיע כשדון הנותן ורד לגברת הדומה לפצאטקה-ליפינסקי. הם נישאו בשנת 1902 ועברו להתגורר בבית ברובע טירגארטן בברלין. עם זאת, נישואיהם הרומנטיים בתחילה לא הוכיחו את עצמם והם התגרשו בשנת 1913.
בשנת 1908 נבחר בלושק לחבר בוועד המנהל של הזצסיון הברלינאי, ובמסגרתו הוא היה מעורב בדיונים על הופעתו של האקספרסיוניזם שהובילו לוויכוחים בין חברי הזצסיון. לדוגמה, מקס בקמן התלונן על החוצפה "זו אחר זו" של הציירים החדשים, וליברמן התנגד לתערוכה בהשתתפות אנרי מאטיס. בשנת 1910, נוצרה קבוצה נפרדת "הזצסיון החדש", בראשות גאורג טפרט ומקס פכשטיין, שערכה "תערוכת עבודות שנדחו על ידי הזצסיון הברלינאי". המחלוקת הפנימית הגיעה לשיאה בשנת 1913, מה שגרם להתפטרותם של 42 אמנים מזצסיון, כולל כלל הדירקטוריון, ביניהם בלושק. באותה שנה, בלושק, אז בן 43, התחתן עם אירנה דרסה (Drösse), סטודנטית לשעבר לאמנות בת 25. נישואיהם נמשכו ובמהלך מלחמת העולם הראשונה אירנה ילדה שתי בנות.