נצרות פרוטסטנטית
עקרונות ומאפיינים > כהונת כל המאמינים

ההדגשה על הישועה באמצעות החסד, המגע הישיר עם ישו עצמו וסמכות הכתבים לבדם, כולם היוו הצדקה לאחד מהעקרונות המארגנים המרכזיים של הפרוטסטנטיות – שלילת ההבחנה בין הכמרים שנסמכו להמון המאמינים, והקביעה כי לפחות ברמה האידיאלית, כל נוצרי היה יכול וראוי להיות שווה לכל היתר ומעין איש דת לעצמו. ללא מסורת ותקדימים מחייבים, ועם ההצהרה שניתן היה לפרש את המקרא מתוכו, לא היה צורך במבנה כנסייתי מוסדר שיספק ביאור מוסמך לכתבים; מאחר שהצידוק בפני האל נקנה בזכות החסד ומעשים טובים לא הועילו בעדו, אורח החיים של הנזירים ואנשי הכמורה היה חסר תועלת ומיותר; בברית החדשה מתוארים היחסים בין ישו לשליחיו ותלמידיו כחופשיים למדי, ולא מוזכרים נדרים, מסדרים והיררכיה. לבסוף, לותר, קלווין והאחרים לא הכירו בטרנסובסטנציאציה ובכך שהלחם והיין בסעודת האדון הופכים באמת לבשרו ודמו של ישו, והשתתפות הכומר בטקס מרכזי כל כך המגלם את הקרבן הפכה לסמלית יותר מאשר לחיונית. בהשראת ציטוטים מן הברית החדשה כמו ”הִנְּכֶם זֶרַע נִבְחָר מַמְלֶכֶת כֹּהֲנִים וְגוֹי קָדוֹשׁ וְעַם סְגֻלָּה לְמַעַן תְּסַפְּרוּ תְּהִלּוֹת הַקּוֹרֵא אֶתְכֶם” (הראשונה לפטרוס, ב' ט') קבעו הרפורמטורים כי מכל הנוצרים מצופה להשתתף באופן מלא בחיי הדת, וליטול אחריות על עצמם וחבריהם. אי-לכך הכנסייה הקיימת הייתה סילוף מושחת.
לרעיונות אלה היו השלכות מרחיקות לכת באופן פוטנציאלי, ונגנזה בהם האפשרות להעביר לידי האדם הפרטי את ההכרעה בחיי הדת בפועל. אך הן ראשוני הרפורמציה והן ממשיכיהם בדורות הבאים הוסיפו לעמוד על הצורך בהנהגה רוחנית ובהיררכיה מסוימת. גם הכיתות הפרוטסטנטיות הקיצוניות ביותר, בהן בוטל כל שריד לטקס סמיכה לכמרים ובידול כלשהו בינם למאמינים, נדרשו למשמעת וסדר כדי לקיים חיי קהילה, והעבירו את ממשלתם לידי מועצות זקנים קרואים. ברבות מהכנסיות הממסדיות יחסית, בייחוד הלותרניות, נותרה על כנה אף דרגת הבישוף כערכאה שהסכמתה נדרשה למינוי ואשרור אנשי דת (במסורת הקלוויניסטית נשללה הבישופות עקרונית באופן נחרץ) – אם כי לעיתים קרובות הופקע הצורך בשימור שלשלת הסמיכה מן השליחים, עליה מתבססת הלגיטימציה של ההיררכיה הקתולית, לפעמים מטעמים אידאולוגיים, אך תכופות בשל הדחת הכמרים הסמוכים שכיהנו טרם הרפורמציה.
ההשקפה הלותרנית פתרה את המתח המובנה בין צורך במשמעת וסדר לבין יסודות הפרוטסטנטיות, כשקבעה כי המבנה הכנסייתי המשוכלל הישן אמנם נעדר ביסוס בכתבי הקודש, אך צוין שם בבירור כי בכל זאת יש צורך במי שעליהם לְהַשְׁמִיעַ אֶת־הַבְּשׂוֹרָה ולהטיף; גם קלווין, עוד בספרו "מוסדות הדת הנוצרית", קבע כי הכרח שיהיו אדוקים מלומדים שיפיצו את האמונה וידחקו באחיהם לשמור עליה. רוב הזרמים הפרוטסטנטיים הלכו בעקבותיהם. אך תוארם והגדרת תפקידם של הסמוכים לשירות כזה שונו תכלית שינוי: במסורת הקתולית הכומר הוא "כוהן" (presbyter) שתפקידו חיוני ונובע מסמיכת הממסד, ובפרוטסטנטיות הוא "קרוא" או "משרת העדה" (minister) שנצרך מכוח למדנותו והכריזמה שלו, ותפקידו בעיקר לפנות אל הקהל. אחד הצעדים השטחיים, אך המפורסמים והבולטים, שנבעו מכך היה ביטול האיסור על אנשי דת להינשא, שהכנסייה ניסתה לאכוף (במידות שונות של הצלחה) מאז ועידת לטראנו הראשונה ב-1123. צופה מכמרים פרוטסטנטיים להתחתן ולהקים משפחות. כמו כן, הדרשה הפונה אל לב המאמינים החליפה את המיסה כעיסוק החשוב ביותר של הכומר.
באופן כללי, הרפורמציה וענפיה יצרו שוויון רב יותר בין אנשי הדת לקהלם. משקל העדה בהתנהלות הכנסייה גדל, והוכרה חשיבות התודעה הדתית הפרטית, אך בכל זאת נשמר בידול בין אנשי דת מלומדים ליתר. בזרמים הרדיקליים צומצם הבידול, בעוד שבשמרניים קיימת היררכיה מפותחת יותר. ברמה המעשית והפוליטית, רעיון "כהונת כל המאמינים" אפשר את פירוק הממסד הכנסייתי מעושרו וכוחו, וביטול הכפיפות לאפיפיור ולרומא לטובת ציבור המאמינים מחד ורשויות המדינה החילוניות מאידך. השלכה משמעות נוספת, מאוחרת יותר, של עקרון "כהונת הכל" הייתה יישומו אף לגבי נשים, נקודה שתאולוגיות פמיניסטיות עמדו עליה רבות במאה ה-20. עוד במאה ה-17 התירו הקווייקרים לנשים להטיף, ובמהלך המאה ה-19 החלה הסמכת נשים לכמורה. הנושא היה ועודנו שנוי במחלוקת עזה, אך כיום רוב דחוק מקרב הזרמים הפרוטסטנטיים מסמיך נשים.
לצד החלשת ההיררכיה המתווכת בין הנוצרים לאל עלי אדמות, הפרוטסטנטים ביטלו אף את מקבילתה השמימית. מרים הבתולה נותרה דמות קדושה ואהודה, אך פנייה אליה בתפילה כדי שתעתור אל בנה גונתה בתוקף כגובלת בעבודת אלילים או אמונה תפלה. יחס דומה הופגן לתפילה אל הקדושים או המלאכים כעותרים אל אלוהים. כנסיות פרוטסטנטיות ממסדיות יותר, כמו האנגליקנים והלותרנים, הוסיפו להכיר במעמד הקדוש אך לא העריצו ורוממו את קדושיהן כמקובל אצל הקתולים (וכן האורתודוקסים ויתר הכנסיות המסורתיות) כפטרונים של מקצועות מסוימים, מחוללי נסים וכדומה. הרוב ביטלו מעמד זה מכל וכל וביקרו בתוקף את הערצת הבתולה, הקדושים, המלאכים והשרידים המקודשים כפגניות וכפירה. בהתאמה, מאחר שהמקרא אסר על עשיית כל פסל ותמונה והברית החדשה לא סתרה ציווי זה, הסירו או השמידו הפרוטסטנטים את התמונות והעיטורים בכנסיות ואף את דמויות ישו הממומסר לצלב. רק צלבים פשוטים הותרו לשימוש. אחד ההבדלים השטחיים אך הבולטים לעין עם הקתוליות הוא הפשטות והיעדר הקישוטים בכנסיות.