המהפכה החוקתית
ביקורת על המהפכה החוקתית > טענת הטעיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היו שהעלו שאלה לגבי האם התכוונו חברי הכנסת להעניק לחוקי היסוד מעמד על-חוקי, והאם ציפו שהפרשנות שתינתן להם על ידי בית המשפט תהיה כפי שהתבררה לאחר מכן. חלק מחברי הכנסת טענו כי הוטעו על ידי יוזמי החוקים, בהם לין.
טענת ההטעיה בגרסתה החריפה היא שחברי הכנסת אמנון רובינשטיין ואוריאל לין הטעו את חברי הכנסת והעלימו מהם את המשמעות המכוונת של החוקים. כך לדוגמה תיאר חבר הכנסת מיכאל איתן את הליך חקיקתם:
פה אני שומע על דבר מוזר מאוד. בכל המהפכות יש מהפכנים, יש להם מטרה, הם שמים אותה באופן גלוי, העם כולו יודע, ומתבצעת מהפכה. המהפכה שמדובר בה פה היא מוזרה מאוד. באיזה יום, נכון יותר לילה, באווירה נטולת חגיגיות לחלוטין, הביאו שני חוקים להצבעה, פחות מחצי מחברי הבית נכחו פה; ברוב של 28 נגד 27 התקבל חלק גדול מאוד מהסעיפים. איש לא דיבר על כך שיש פה אסיפה מכוננת, איש לא דיבר על כך שמדובר במהפכה, ואיש לא אמר שמבצעים שינוי קונסטיטוציוני כלשהו. הצביעו. לאחר חודשים מספר מודיעים לעם ישראל: התחוללה מהפכה. נו, המהפכה הראשונה שנעשתה בלי שהציבור ידע עליה [...] אלה מחברי הכנסת שאולי ידעו שבעצם יש כאן איזה מעשה מרחיק לכת, בכוונה הסתירו את המידע משאר חברי הכנסת [...] כך בונים חוקה? [...] למה היה צריך להטעות את חברי הכנסת?
הטוענים להטעיה מציינים אמירה של חבר הכנסת לין במהלך החקיקה, בהם דברים שהשיב למיכאל איתן בדיון לקריאה שנייה ושלישית במליאת הכנסת:
אנחנו לא מעבירים את המשקל לבית המשפט העליון. אנחנו לא עושים כפי שהוצע בחוק יסוד: החקיקה או בחוק יסוד: זכויות האדם, שהוגשו בזמנם. אין מוקם בית משפט לחוקה ואין מוקם בית ­משפט לחוקה שמקבל כוח מיוחד לבטל חוקים.
מנגד, חברי הכנסת רובינשטיין ולין דחו את הטענות בדבר הטעיה או טָעות של חבר הכנסת. רובינשטיין מביא ציטוטים של הטוענים להטעייה מהדיונים על החוק בוועדה ובמליאה, בהם התייחסות מפורשת לנושא הביקורת השיפוטית על החקיקה כראיה לכך שחברי הכנסת היו ערים למשמעות החקיקה בעניין זה. לדברי לין, כדי שבית משפט יהיה במעמד היכול לבטל חוקים של הכנסת, עליו להיות בעל משקל רב, ונהנה מאמון הציבור. לין אמר:
היה לי ברור שרק לבית המשפט העליון יש המעמד הזה, כך שניסיון ליצור גוף חדש שיש לו הכוח הזה, יכול להיכשל. בית משפט לחוקה, מכניס את הכנסת למצב שמחייב הגדרת הרכב אישי וסמכויות, ואין כל בטחון שגוף כזה יוכל לקבל את המעמד הציבורי ולזכות באמון הציבור, כפי שזוכה לו בית המשפט העליון.
לין אמר שסבר אז כי רעיון הקמת בית משפט לחוקה אינו צריך להיות כלול בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אלא בחוק יסוד: החקיקה.
בדיונים אמר לין:
ואני אומר לחברי הבית: בואו נעשה את הניסיון. הכוח לא הועבר למערכת בתי­ המשפט. הכוח נשאר בבית הזה. ואם חלילה יסתבר מהניסיון עם החוק הזה שאנחנו טעינו, והפרשנות הניתנת לחוק אינה על­ פי כוונתו האמתית של המחוקק, יש בידי הכנסת הכוח לשנות את החוק. אני אומר: בואו נעשה את הניסיון ובואו נביא את הבשורה הזו לעם ישראל.
בדיון אמר לין גם כי "החוק צריך להיעשות לתכלית ראויה, לא סתם חוק שרירותי, משום שאלה חירויות היסוד של הפרט, שכולנו מאמינים בהן". אחר כך המשיך לין: "באנו וקבענו באופן מפורש שהחוק הזה לא פוגע בתוקפו של דין קיים ערב תחילתו של חוק יסוד".
לפי רובינשטיין:
הטענה שהכנסת לא הייתה מודעת לאפשרות שמדובר בחוק-על אשר יאפשר ביקורת שיפוטית אין לה על מה להתבסס.
לין חיבר ספר שמתאר את חקיקת חוקי היסוד ובו התייחס לטענות ההטעיה ושלל אותן בתוקף. לשיטתו יש בהן "לא רק משום עלבון לכנסת אלא התעלמות מהעובדות ומן האמת".
פרופ' יניב רוזנאי סבר: "כמובן שהפרשנות הרואה בחוקי היסוד מ-1992 כמעניקים סמכות לבית המשפט לבטל חוקים היא הקריאה ההגיונית ביותר של פסקת ההגבלה, המגבילה את סמכות החקיקה של הכנסת לחוקק חוקים הפוגעים בזכויות אדם מוגנות, ושל סעיף שמירת הדינים המגן על תוקפם של חוקים ישנים שנחקקו לפני חוקי היסוד, גם אם הם סותרים".
פרופ' גדעון ספיר העלה הצעה שמאמצת גרסה מרוככת של טענת ההטעיה. לפי הצעה זאת, מקדמי החוק השרו עמימות מכוונת ונקטו בהתבטאויות דו-משמעיות באשר לפוטנציאל המהפכני של חוקי היסוד, מה שהקל את ההתנגדות לחוקי היסוד, בפרט על רקע עמימות הדוקטרינות החוקתיות וחוסר המודעות הכללית לעניינים חוקתיים באותה תקופה. בנוסף, גם בין המשפטנים האפשרות של ביקורת שיפוטית שיטתית על בסיס חוק יסוד משוריין (כמו חוק יסוד: חופש העיסוק) נחשבה לספקולטיבית, ולגבי חוק יסוד שאיננו משוריין (כמו חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו) שררה הסכמה כי אין לו כל מעמד עליון.
דן מרידור שלל טענות מסוג זה בזמן המהפכה ואמר במרץ 1994 במהלך דיון בכנסת:
אני חושב שלא מתוך כוונה, אבל לפי התוצאה, היום אנחנו עושים צעד חשוב מאוד במהפך הקונסטיטוציוני [חוקתי] שישראל החלה לעבור לפני שנתיים ... הפעם מסמיכה הכנסת לא ברוב קטן, אלא ברוב גדול של כמעט שני-שלישים מחבריה, את בית-המשפט העליון לפסול חוקים של הכנסת. לולא יוזמתה של סיעת ש"ס ולולא הסכמתו של ראש הממשלה - שניהם ידועים בהערכתם את מסורת המשפט הישראלי ואת חשיבותו של בית-המשפט - לולא מעשיהם אלה היינו ממשיכים לשמוע טענות, שהיתה תאונה בשנת 1992, שבחשאי העבירו חוקים שמקפחים את זכות הכנסת.
במרץ 1994, בעקבות סיכום עם מפלגת ש"ס, אישרה הכנסת גרסה חדשה של חוק יסוד: חופש העיסוק, ונוספה לו 'פסקת ההתגברות' שהתייחסה להתנהלות בעת פסילת חוקים הסותרים חוק זה. גם לחוק כבוד האדם וחירותו נוסף סעיף העוסק בישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית. הוא אושר ברוב של מעל שישים חברי כנסת.