stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בגרט השלישי, מלך גאורגיה
הערות שוליים

↑  אריסתווי - מושל
↑  שאדאדיד - שושלת מלוכה כורדית ששלטה על חלקים אחדים של ארמניה בשנים 951–1174
↑  אראן (آران) - אזור גאוגרפי המשתרע במשולש שבין נהר הקורה ונהר האראס וממערב הרי הקווקז הקטן (ראו גם אנציקלופדיה איראניקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1037833082  VIAF: 304961212   WorldCat (עם VIAF): 304961212 
פרסקו של בגרט השלישי מימי הביניים, נמצא כיום במנזר זרזמה שבמחוז סאמצחה-ג'אוואחתי.
קתדרלת בגרטי שבכותאיסי (אתר מורשת עולמית)
מהומות סטונוול

| --- | --- |

 תאריכי המאבק:  28 ביוני 1969 – 3 ביולי 1969 (6 ימים) 
 מקום:  סטונוול אין 
 קואורדינטות:  40°44′02″N 74°00′08″W﻿ / ﻿40.7338°N 74.0021°W﻿ / 40.7338; -74.0021
 
הבניין בו שכן הבר "סטונוול אין" בגריניץ' וילג', מנהטן שהיווה את אירועי מהומות סטונוול ביוני 1969 המוגדר כיום כאתר היסטורי לאומי
מהומות סטונוול (באנגלית: Stonewall riots, המכונות גם התקוממות סטונוול, פרעות סטונוול ומרד סטונוול) הייתה סדרת הפגנות ספונטניות של חברי הקהילה הגאה בתגובה לפשיטה משטרתית, שהחלה בשעות הבוקר המוקדמות של 28 ביוני 1969, בבר הסטונוול אין בשכונת גריניץ' וילג' במנהטן, ניו יורק. מבקרי הבר לצד מבקרי ברים אחרים עבור לסביות והומואים בשכונה ואנשי השכונה נלחמו לצד חברי הקהילה כאשר פשיטת המשטרה נעשתה אלימה. הפרעות נחשבות באופן נרחב כאחד האירועים החשובים ביותר שהובילו לייסוד התנועה לשחרור הגייז ולמאבק של המאה העשרים למען זכויות להט"ב בארצות הברית, ובהמשך היוו נקודת מפנה היסטורית אף לחברי הקהילה הגאה ברחבי העולם.
בשנות החמישים והשישים עמדו הומואים אמריקאים בפני מערכת משפט אנטי-הומוסקסואלית. קבוצות הומוסקסואליות מוקדמות בארצות הברית החלו להיאבק לקבלת הומוסקסואלים בחברה והעדיפו חינוך לא-עימותי עבור הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד. השנים האחרונות של שנות השישים היו עם זאת שנויות במחלוקת, מכיוון שתנועות חברתיות ופוליטיות רבות פעלו בהן, כגון התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, התרבות הנגדית של שנות השישים והתנועה נגד מלחמת וייטנאם. השפעות אלה, יחד עם הסביבה המתקדמת של שכונת גריניץ' וילג', שימשו כזרזים לפרעות סטונוול.
מעט מאוד מקומות עבודה קיבלו בברכה הומוסקסואלים בשנות החמישים והשישים. מי שכן עשו זאת היו לעיתים קרובות ברים הומוסקסואליים, שבשל אופיים הבלתי חוקי נוהלו על ידי קבוצות פשע מאורגנות; בעלי הברים והמנהלים היו לעיתים רחוקות הומוסקסואלים בעצמם. גם סטונוול אין היה בבעלות המאפיה האמריקאית. אף על פי שפשיטות המשטרה על ברים הומוסקסואליים היו שגרתיות בשנות השישים, השוטרים איבדו במהירות את השליטה במצב בבר סטונוול אין ב-28 ביוני. המתיחות בין משטרת ניו יורק לתושבים הומוסקסואליים בגריניץ' וילג' פרצה למחאות נוספות בערב למחרת ושוב מספר לילות יותר מאוחר. בתוך שבועות התארגנו תושבי השכונה בקבוצות פעילים כדי לרכז מאמצים בהקמת מקומות בילוי להומוסקסואלים ולסביות שיהיו פתוחים לגבי נטייתם המינית מבלי חשש שיעצרו אותם על כך.
גם לאחר פרעות סטונוול, גברים הומוסקסואלים ולסביות בניו יורק התמודדו עם מכשולים מגדריים, גזעיים ומעמדיים בהפיכתם לקהילה מגובשת. בתוך חצי שנה הוקמו שני ארגונים של פעילים הומואים בניו יורק, שהתרכזו בטקטיקות עימותיות, ושלושה עיתונים הוקמו כדי לקדם זכויות לגברים הומוסקסואליים ולסביות. שנה לאחר המרד, לציון יום השנה ב-28 ביוני 1970, התקיימו צעדות הגאווה הראשונות בניו יורק, לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו. יום השנה להתפרעויות הונצח גם בשיקגו וצעדות דומות נערכו בערים נוספות. תוך מספר שנים, נוסדו ארגוני זכויות הומוסקסואלים רבים ברחבי ארצות הברית והעולם. בשנת 2016 הוקמה האנדרטה הלאומית של סטונוול.
כיום מתקיימים מדי שנה אירועי גאווה להט"בים ברחבי העולם לקראת סוף חודש יוני לציון קיום מהומות סטונוול. בשנת 2019 התקיים אירוע הגאווה העולמי "WorldPride" תחת הכותרת "סטונוול 50" בניו יורק להנצחת 50 שנה למרד סטונוול עם אנשי העירייה לצד השתתפותם של כ-5 מיליון איש בהם תיירים ואזרחים מקומיים במנהטן. ב-6 ביוני 2019, מפקח משטרת ניו יורק, ג'יימס פ'ניל, התנצל רשמית מטעם משטרת ניו יורק על מעשי קציניה באירועי המהומות בשנת 1969.
רקע > הומוסקסואליות בארצות הברית של המאה העשרים

בעקבות המהפך החברתי של מלחמת העולם השנייה, אנשים רבים בארצות הברית חשו ברצון נלהב "להחזיר את הסדר החברתי לפני המלחמה ולהחזיק את כוחות השינוי", לדברי ההיסטוריון בארי אדם על ידי הדגש הלאומי של אנטי-קומוניזם. הסנטור ג'וזף מקארתי ערך דיונים בחיפוש אחר קומוניסטים בממשלת ארצות הברית, בצבא ובסוכנויות ומוסדות אחרים במימון ממשלתי, מה שהוביל לפרנויה לאומית. אנרכיסטים, קומוניסטים ואנשים אחרים שנחשבו לא אמריקאים וחתרניים נחשבו לסיכוני ביטחון. גברים הומוסקסואלים ולסביות נכללו ברשימה זו על ידי משרד החוץ האמריקני על פי התיאוריה כי הם רגישים לסחטנות. בשנת 1950, חקירת סנאט בראשות קלייד רהוי ציינה בדו"ח, "מקובל להאמין שמי שעוסק במעשי גלויים של סטייה מדובר על חסר יציבות רגשית של אנשים נורמליים", ואמר כי כל המודיעין של הממשלה הוא סוכנויות "שמסכימות לחלוטין כי סוטים במין בממשל מהווים סיכונים ביטחוניים". בין השנים 1947–1950 נדחו 1,700 בקשות למשרה פדרלית, 4,380 איש שוחררו מהצבא ו-420 פוטרו מעבודותיהם הממשלתיות בגין חשד לנטייה הומוסקסואלית. נאשמים על רקע "עבירת מין הומוסקסואלית" היו עלולים להישלח למוסדות לחולי נפש לכל חייהם, ובשבע מדינות ארצות הברית אחרות מותר היה למדינה לבצע בהם סירוס פיזי בכפייה. הטיפולים הרווחים על ידי הממסד הפסיכיאטרי בארצות הברית של שנות החמישים והשישים לצורך "ריפוי" של הומוסקסואלים, כללו בין השאר, סירוס, היפנוזה, טיפולים בחשמל וניתוח אונות מוחי.
לאורך כל שנות החמישים והשישים, לשכת החקירות הפדרלית של ארצות הברית (FBI) ומחלקות המשטרה ערכו רשימות של הומוסקסואלים ידועים ומפעלים וחברים המועדפים עליהם לצד שירות הדואר של ארצות הברית אשר עקב אחר כתובות בהן נשלח חומרים הומוסקסואליים. ממשלות מדינות ומדינות מקומיות הלכו בעקבותיה, ברים עם בעלים הומואים ולסביות הושבתו ולקוחותיהם נעצרו ונחשפו בעיתונים. ערים ביצעו "טיאטוא" כדי להיפטר משכונות, פארקים, ברים וחופים של הומוסקסואליים, הם הוציאו מחוץ לחוק את לבישת בגדי המגדר ההפוך (קרוס-דרסינג) ואוניברסיטאות גירשו מדריכים החשודים בהיותם הומואים. בנוסף לחוסר היכולת של עובדי המדינה ואנשי הציבור להזדהות כהומוסקסואלים או לתמוך ביחס הוגן כלפיהם, לא יכלו גם אנשי תקשורת, תיאטרון וקולנוע להזדהות או למחות כנגד היחס ההומופובי, על מנת שלא יוכנסו לרשימה השחורה של הוליווד.
בשנת 1952 איגוד הפסיכיאטרים האמריקני הציג את ההומוסקסואליות במדריך האבחון והסטטיסטי (DSM) כהפרעה נפשית. מחקר רחב היקף על הומוסקסואליות בשנת 1962 שימש כדי להצדיק הכללת ההפרעה כחשש נסתר פתולוגי לכאורה מהמין השני הנגרם על ידי יחסי הורים וילדים טראומטיים. תפיסה זו השפיעה רבות על מקצוע הרפואה. אולם בשנת 1956, הפסיכולוגית אוולין הוקר ביצעה מחקר שהשווה את האושר והטבע המותאם היטב של גברים הומוסקסואליים המזוהים עם גברים עם גברים הטרוסקסואליים ולא מצאה שום הבדל. המחקר שלה הדהים את הקהילה הרפואית והפך אותה לגיבורה של גברים הומוסקסואליים ולסביות רבות, אך הומוסקסואליות נותרה ב-"DSM" עד 1974.
רקע > אקטיביזם הומופילי

בתגובה למגמה זו, שני ארגונים התגבשו באופן עצמאי זה לזה כדי לקדם את עניינם של גברים הומוסקסואלים ולסביות ולספק הזדמנויות חברתיות בהן יוכלו להתרועע ללא חשש שייעצרו. הומוסקסואלים באזור לוס אנג'לס הקימו את אגודת מאטאשין בשנת 1950, בביתו של הפעיל לזכויות להט"ב וילדים הקומוניסטי, הארי היי. מטרותיהם היו לאחד הומוסקסואלים, לחנכם, לספק מנהיגות ולסייע ל-"סטיותיהן המיניות" בבעיות משפטיות. בהתמודדות עצומה עם גישתם הרדיקלית, בשנת 1953 העבירה מאטאשין את התמקדותם בהתבוללות ומכובדות. הם נימקו כי ישנו יותר דעת הציבור לגבי הומוסקסואליות על ידי הוכחתם של גברים הומוסקסואלים ולסביות כי הם אנשים נורמליים ולא שונים מהטרוסקסואלים. זמן קצר לאחר מכן נפגשו מספר נשים בסן פרנסיסקו בחדרי המגורים שלהן כבדי להקים את הארגון הבנות של ביליטיס עבור לסביות. אף על פי ששמונה הנשים שיצרו את הארגון התחברו יחד כדי שיהיה להן מקום בטוח לרקוד, ככל שהארגון גדל, הן פיתחו מטרות דומות לאגודת מטאצ'ין ודחקו בחברותיהן להיטמע בחברה הכללית.
אחד האתגרים הראשונים לדיכוי השלטון הגיע בשנת 1953. ארגון זכויות להט"ב בשם ".ONE, Inc" פרסם כתב עת בשם "ONE". שירות הדואר האמריקני סירב לשלוח את גיליון אוגוסט שלו, שעניינו הומוסקסואלים בנישואים כגון זוגות הטרוסקסואלים, בטענה שהחומר היה "מגונה" אף על פי שהיה מכוסה בעטיפת נייר חום. המקרה עבר לבסוף לבית המשפט העליון, שפסק בשנת 1958 כי הארגון יכול לשלוח את חומריו באמצעות שירות הדואר.
ארגונים הומופילים המזוהים כקבוצות למען זכויות להט"ב כיום, גדלו במספרם והתפשטו לחוף המזרחי. בהדרגה חברי הארגונים הללו התעצמו. הפעיל פרנק קמני היה למי שייסד את אגודת מאטאשין בעיר הבירה וושינגטון. הוא פוטר משירות המפות של צבא ארצות הברית בגין היותו הומוסקסואל ופנה לבית משפט ללא הצלחה להחזירו. קמני כתב בפנייתו כי הומוסקסואלים אינם שונים מהטרוסקסואלים, ולעיתים קרובות כיוון את מאמציו למקצוענים בתחום בריאות הנפש, שחלקם השתתפו בפגישות עם אגודת מאטאשין וארגון הבנות של ביליטיס ואמרו לחבריהם שהם "לא תקינים". בשנת 1965, חדשות על הומוסקסואלים הכלואים במחנות עבודה בקובה עוררו את אגודת מאטאשין בעיר הבירה וניו יורק לארגן הפגנות מול האו"ם והבית הלבן. הפגנות דומות נערכו אז גם בבנייני ממשלה אחרים. המטרה הייתה למחות על היחס הלא מוסרי להומוסקסואלים בקובה ואפליה בתעסוקה ברחבי ארצות הברית. במקביל, הפגנות של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח וההתנגדות למלחמת וייטנאם התגברו, בשכיחות ובחומרה לאורך כל שנות השישים, וכך גם עימותיהם עם כוחות המשטרה.
רקע > התנגדות מוקדמת והתפרעויות

בשוליים החיצוניים של כמה קהילות הומואים קטנות היו אנשים שקראו תיגר על הציפיות המגדריות. הם היו גברים נשיים ונשים גבריות, או אנשים שהתלבשו וחיו בניגוד למגדר שלהם שהוקצה בלידה, בין אם במשרה חלקית או במשרה מלאה. המינוח העכשווי סיווג אותם כטרנסווסטיטים והם היו הנציגים הגלויים ביותר של מיעוטים מיניים בזמנו. אגודת מאטאשין והבנות של ביליטיס ראו את האקטיביסטים שנעצרו בגין לבישת בגדים מהמין השני כמקבילה למאבקים של ארגוניהם, דומים אך נפרדים באופן ברור.
אנשים הומוסקסואלים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים ערכו מהומה קטנה בבית הקפה קופר דו-אגוזים בלוס אנג'לס בשנת 1959 בתגובה להתנכלויות המשטרה כלפיהם. באירוע גדול יותר בשנת 1966 בסן פרנסיסקו, מלכות דראג, הומלסים ונשים טרנסיות ישבו בקפיטריה של קומפטון, כשהמשטרה הגיעה לעצור אנשים שנראו כגברים מבחינה פיזית אשר לבושים כנשים. לאחר מכן התפתחה מהומה, כשפטרוני הקפיטריה זרקו כוסות, צלחות ושברו את חלונות הפרספקס בקדמת המסעדה וחזרו כעבור מספר ימים כדי לרסק את החלונות לאחר שהוחלפו. הפרופסורית סוזן סטרייקר מסווגת את מהומת הקפיטריה של קומפטון כמעשה של "אפליה טרנסג'נדרית, ולא כמעשה של אפליה נגד נטייה מינית". התקוממות זו סימנה את תחילתו של אקטיביזם טרנסג'נדרי בסן פרנסיסקו.
רקע > גריניץ' וילג'

בשכונות במנהטן בגריניץ' וילג' ובהארלם היו אוכלוסיות הומוסקסואליות ולסביות נכבדות לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר אנשים ששירתו בצבא ניצלו את ההזדמנות להתיישב בערים גדולות יותר. המובלעות של גברים הומוסקסואליים ולסביות, שתוארו בסיפור בעיתון כ-"נשים קצרות שיער וגברים ארוכי שיער", פיתחו תת-תרבות מובהקת במהלך שני העשורים הבאים. האיסור על שתיית אלכוהול הועיל בשוגג למפעלים הומוסקסואליים, שכן שתיית אלכוהול נדחקה מתחת לרדאר יחד עם התנהגויות אחרות שנחשבו "לא מוסריות". העיר ניו יורק העבירה חוקים נגד הומוסקסואליות בעסקים ציבוריים ופרטיים, אך מכיוון שהאלכוהול היה מבוקש מאוד, הדיבור המדויק ומוסדות השתייה המאולתרים היו כה רבים וזמניים שהרשויות לא הצליחו לפשוט על כולם. עם זאת, פשיטות המשטרה נמשכו, וכתוצאה מכך נסגרו מפעלים איקוניים כגון ה-"Eve's Hangout" בשנת 1926.
הדיכוי החברתי של שנות החמישים הביא למהפכה תרבותית בגריניץ' וילג'. קבוצה של משוררים, שלימים נקראו משוררי הביט, כתבה על הרעות של הארגון החברתי באותה תקופה, מהללת אנרכיה, סמים והנאות נהנתניות על רקע התאמה חברתית ללא עוררין, צרכנות וחשיבה סגורה. מתוכם, אלן גינסברג וויליאם ס. בורוז - תושבי גריניץ' וילג' אשר כתבו בישירות וכנות על הומוסקסואליות. כתביהם משכו אנשים ליברליים אוהדים, כמו גם הומוסקסואלים המחפשים קהילה להשתייך אלייה.
בתחילת שנות ה-60 של המאה הקודמת, מסע לטהר את העיר ניו יורק מברים הומוסקסואליים היה בתוקף מלא בפקודת ראש העיר רוברט פ. וגנר הבן, שהיה מוטרד מתדמיתה של העיר לקראת היריד העולמי ב-1964. העירייה ביטלה את רישיונות המשקאות החריפים של הברים ושוטרים סמויים פעלו כדי ללכוד כמה שיותר גברים הומוסקסואלים. שיטת המעצר כללה בדרך כלל קצין סמוי שמצא אדם בבר או בגן ציבורי, ועסק איתו בשיח פלירט. אם השיחה פנתה לעבר האפשרות שהם יעזבו יחד - או שהקצין קנה לאיש משקה - הוא נעצר על שידול. סיפור אחד בניו יורק פוסט תיאר מעצר בחדר הלבשה בחדר כושר, שם תפס הקצין את מפשעתו, נאנח ואיש בסביבה אשר שאל אותו אם הוא בסדר - נעצר. באותה תקופה עורכי הדין מעטים היו שיגנו על תיקים לא רצויים כמו אלה וחלק מאותם עורכי דין החזירו את שכר טרחתם לקצין המעצר.
אגודת מטאצ'ין הצליחה לגרום לראש העיר שנבחר לאחרונה ג'ון לינדזי לסיים את מסע לכידת המשטרה בעיר ניו יורק אשר בזמן פרוץ המהומות הייתה העיר נתונה במהלכו של מסע בחירות לראשות העירייה. ג'ון לינדזי, ראש העיר המכהן, הפסיד בבחירות המוקדמות במפלגתו ויצא בקריאה לנקות את העיר מברים, ובמיוחד כאלו מסוגו של "סטונוול אין" שפעל ללא רישיון למכירת משקאות, כלל גברברי גו-גו לבושים בלבוש מינימלי, ולטענת המשטרה היה בעל קשרים לפשע המאורגן. אף כי לא היו חוקים האוסרים לשירות הומוסקסואלים, בתי המשפט איפשרו את שיקול הדעת באישור וביטול רישיונות משקאות חריפים לעסקים שעלולים להפוך ל-"פרועים". למרות האוכלוסייה הגבוהה של גברים הומוסקסואלים ולסביות שקראו לגריניץ' וילג' כביתם, היו מעט מאוד מקומות מלבד ברים, שם הם הצליחו להתכנס בגלוי מבלי שהוטרדו או נעצרו. בשנת 1966 התקיים האגודת מטאצ'י "בניו יורק "לגימה" בבר בגריניץ' וילג' בשם "ג'וליוס", בו השתתפו גברים הומוסקסואליים, כדי להמחיש את האפליה בפניה עומדיה.
רקע > סטונוול אין

פונדק סטונוול, הממוקם ברחוב כריסטופר 51 ו-53, יחד עם כמה מפעלים אחרים בעיר, היה בבעלות משפחת הפשע בג'נוב. בשנת 1966, שלושה מחברי המאפיה השקיעו 3,500 דולר כדי להפוך את סטונוול אין לגיי בר לאחר שהיה מסעדה ומועדון לילה להטרוסקסואלים. אחת לשבוע שוטר היה אוסף מעטפות במזומן כתמורה המכונה "גייולה", מכיוון שלסטונוול אין לא היה רישיון למכירת משקאות חריפים, לא היו לו מים זורמים מאחורי הבר וכוסות מלוכלכות הועברו דרך אמבטיות מים והוחזרו מיד, לא היו יציאות אש והשירותים גברו באופן עקבי. אף על פי שהבר לא שימש לזנות, התקיימו מכירות סמים ופעילויות אחרות בשוק השחור. זה היה הבר היחיד לגברים הומוסקסואליים בניו יורק בו היה מותר לרקוד.
המבקרים בפונדק סטונוול בשנת 1969 התקבלו על ידי סדרן שבדק אותם דרך עינית בדלת. גיל השתייה החוקי היה 18 וכדי להימנע משירות לא חוקי של שוטרים סמויים (שנקראו "לילי חוק", "אליס בלו שמלה" או "תג בטי"), על העומד בכניסה חובה להכיר את המבקרים. דמי הכניסה בסופי שבוע היו 3 דולר, עבורם קיבל הלקוח שני כרטיסים שניתן היה להחליף בשני בקבוקי שתייה. פטרונים נדרשו לחתום את שמם בספר כדי להוכיח שהבר הוא "מועדון בקבוקים" פרטי, אך לעיתים נדירות הם חתמו על שמם האמיתי. בסטונוול היו שתי רחבות ריקודים. הפנים נצבע בשחור והפך אותו לחושך מאוד בפנים, עם אורות ג'ל פועמים או אורות שחורים. אם הבחינו במשטרה, נדלקו אורות לבנים רגילים, אשר סימנו שכולם חייבים להפסיק לרקוד או לגעת אחד בשני. בחלק האחורי של הבר היה חדר קטן יותר שאותו פקדו "מלכות" זה היה אחד משני הברים שאליהם יכלו ללכת גברים שהתאפרו וצבעו את שיערם (אם כי היו לבושים בבגדי גברים). הלקוחות היו "98 אחוז גברים" אך לעיתים כמה לסביות הגיעו לבר. גברים מתבגרים צעירים יותר אשר הוגדרו כחסרי בית, שישנו בפארק כריסטופר הסמוך, היו מנסים להיכנס לבר כדי שהלקוחות יקנו להם משקאות. גיל הלקוחות נע בין בני העשרה העליונים לתחילת שנות השלושים והתמהיל הגזעי הופץ באופן שווה בקרב פטרונים לבנים, שחורים והיספנים. בגלל שילוב האנשים השווה שלו, מיקומו ומשיכת הריקודים, פונדק סטונוול היה ידוע בעיני רבים כ-"בר ההומואים בעיר".
פשיטות משטרה על ברים הומוסקסואליים היו תכופות, והתרחשו בממוצע אחת לחודש לכל בר. ברים רבים החזיקו משקאות נוספים בלוח סודי שמאחורי הבר, או במכונית במורד הרחוב, כדי להקל על חידוש העסקים במהירות האפשרית אם נתפס אלכוהול. הנהלת עורכי הדין ידעה בדרך כלל על פשיטות מראש, ופשיטות התרחשו מספיק מוקדם בערב כדי שהעסק יוכל להתחיל לאחר סיום המשטרה. במהלך פשיטה אופיינית, האורות נדלקו והלקוחות עמדו בשורה ובדקו את תעודות הזהות שלהם. אלה ללא זיהוי או לבושים באופן מלא נעצרו. אחרים הורשו לעזוב. חלק מהגברים, כולל אלה שנגררו, השתמשו בכרטיסי הגיוס שלהם כזיהוי. נשים נדרשו ללבוש שלושה בגדים נשיים והיו נעצרות אם יימצאו שאינן לובשות אותן. בדרך כלל נעצרו גם עובדים והנהלת הברים. התקופה שמיד לפני 28 ביוני 1969, התאפיינה בפשיטות תכופות של ברים מקומיים - כולל פשיטה על פונדק סטונוול ביום שלישי לפני ההתפרעויות - וסגירת "Checkerboard", "Tele-Star", ושני מועדונים נוספים בגריניץ' וילג'.
ההיסטוריון דייוויד קרטר מציג מידע המצביע על כך שבעלי המאפיה של סטונוול והמנהל סחטו לקוחות עשירים יותר, במיוחד אלה שעבדו ברובע הפיננסי. כך שנראה שהיו מרוויחים יותר כסף מסחיטה מאשר מכירות משקאות בבר. קרטר הסיק שכאשר המשטרה לא הצליחה לקבל קיקבס (סוג של שוחד במשא ומתן בו משלמים עמלה למקבל השוחד בתמורה לשירותים הניתנים) מסחיטה וגניבת איגרות חוב סחירות (שהוקל על ידי לחיצה על לקוחות הומואים בוול סטריט), היא החליטה לסגור את סטונוול אין לצמיתות.
הפשיטה > פריצת עימותים אלימים

המשטרה ניסתה לרסן חלק מהאזרחים, והפילה מספר אנשים, מה שהסית את ההמון עוד יותר. חלק מהאזיקים בעגלה נעלמו כאשר המשטרה השאירה אותם ללא השגחה (בכוונה, על פי כמה מהעדים). כשהקהל ניסה להפוך את עגלת המשטרה ושתי מכוניות משטרה השוטרים - עזבו מיד, כשהמפקח אורן קורא להם לחזור בהקדם האפשרי. המהומה החלה למשוך יותר ויותר אנשים בעוד מישהו מהקהל הצהיר כי על הבר פשטו כי "הם לא שילמו לשוטרים", שאליו מישהו אחר צעק "בואו נשלם להם!". מטבעות נזרקו באוויר לעבר המשטרה כשהקהל צועק "חזירים!" פחי בירה הושלכו בנוסף והמשטרה התפרצה, ופיזרה חלק מהקהל שמצא אתר בנייה בסמוך עם ערימות לבנים. המשטרה, שנמצאה במספר גדול בין 500 ל-600 איש, תפסה כמה אנשים, בהם זמר העם (והמנטור של בוב דילן) דייב ואן רונק שנמשך למרד מבר שנמצא במרחק שתי דלתות מפונדק סטונוול. ואן רונק אמנם לא היה הומוסקסואל, אך הוא חווה אלימות משטרתית כשהשתתף בהפגנות נגד המלחמה בווייטנאם: "מבחינתי, כל מי שעמד נגד השוטרים היה בסדר איתי ובגלל זה נשארתי בכל בפעם שהסתובבת השוטרים עוררו זעם מסוים". ואן רונק היה אחד משלושה עשר המפגינים שנעצרו באותו לילה עשרה שוטרים.
מספר דיווחים על המהומה טענו כי לא היה שום ארגון או סיבה נראית לעין להפגנה, מה שנוצר היה ספונטני. מייקל פאדר הסביר כי:
"לכולנו הייתה תחושה קולקטיבית כאילו היה לנו מספיק חרא מסוג זה. זה לא היה משהו מוחשי שאיש לא אמר לאף אחד אחר, זה היה כאילו הכל במהלך השנים הגיע לשיא באותו לילה מסוים במקום מסוים וזו לא הייתה הפגנה מסודרת... כול הקהל הרגיש שלעולם לא נחזור. זה היה כמו הקש האחרון. הגיע הזמן להחזיר משהו שתמיד נלקח מאיתנו... כל מיני אנשים, כל הסיבות השונות, אבל בעיקר זה היה זעם מוחלט, כעס, צער, הכל בשילוב, והכל פשוט עבר את דרכו. המשטרה היא שעשתה את רוב ההרס. ניסינו לחזור ולהשתחרר. והרגשנו שיש לנו סוף סוף חופש, או לפחות חופש להראות שאנחנו דורשים חופש. לא היינו הולכים בשקט בלילה ונותנים להם לדחוף אותנו סביב - זה כמו לעמוד על מקומך בפעם הראשונה ובצורה ממש חזקה וזה מה שתפס את המשטרה בהפתעה. היה משהו באוויר, החופש איחר זמן רב ואנחנו נלחמנו עליו. זה התקיים בצורות שונות, אבל בשורה התחתונה - אנחנו לא הולכים להיעלם".
התצלום הידוע היחיד שצולם במהלך הלילה הראשון של ההתפרעויות, שצולם על ידי הצלם העצמאי ג'וזף אמרוסיניני, מראה את הנוער ההומלס חסר הבית שישן בפארק כריסטופר הסמוך, כשהוא מתחבט במשטרה בעוד ג'קי וטומי הורמונה נמצאים בקצה השמאלי.
עלון של אגודת מאטאשין חודש לאחר מכן הציע את ההסבר מדוע התרחשו הפרעות: "הוא פונה בעיקר לקבוצת אנשים שאינם רצויים במקומות אחרים של מפגש חברתי הומוסקסואלי או אינם יכולים להרשות לעצמם זאת... סטונוול הפך לביתם של אלה. כשזו פשטה, הם נלחמו עליו. זה והעובדה שאין להם מה להפסיד מלבד המקום הגאה הכי סובלני ורחב רוח בעיר, מסביר מדוע".
פחי אשפה, אשפה, בקבוקים, סלעים ולבנים הושלכו לעבר הבניין ושברו את החלונות. סילביה ריברה הגיבה לאירועים באומרה, "אתם מתייחסים אלינו כמו חרא כל השנים? אה-אה. עכשיו תורנו!... זה היה אחד הרגעים הגדולים בחיי". ההמון הדליק אשפה באש ודחף אותה דרך החלונות השבורים כשהמשטרה תפסה צינור אש. מכיוון שלא היה להם לחץ מים, הצינור לא היה יעיל בפיזור ההמון ונראה היה שהוא רק עודד אותם.
הפשיטה > הסלמה

כוח הסיור הטקטי (TPF) של משטרת ניו יורק הגיע לשחרור המשטרה הכלואה בבר סטונוול. עין של קצין אחד נחתכה ומספר אחרים נפגעו מפסולת מעופפת. בוב קולר, שהלך עם כלבו ליד סטונוול באותו לילה, ראה את ה-"TPF" מגיע באומרו: "הייתי בפרעות מספיק כדי לדעת שהכיף נגמר... השוטרים הושפלו לחלוטין. זה מעולם לא קרה. הם היו כועסים יותר. ממה שאני מניח שהם היו אי פעם, כי כל האחרים התפרעו... אבל הפיות לא היו אמורות להתפרע... אף קבוצה מעולם לא אילצה שוטרים לסגת לפני כן, אז הכעס היה פשוט עצום. כלומר, הם רצו להרוג". במספרים גדולים יותר, המשטרה עיכבה את כל מי שרק יכולה והכניסה אותם לעגלות סיור כדי להגיע לכלא, אף על פי שהמפקח אורן נזכר כי "פרצו קרבות עם הטרנסווסטיטים, שלא נכנסו לעגלת הסיור". זכרו אושר על ידי עד אחר מעבר לרחוב שאמר: "כל מה שיכולתי לראות היה טרנסווסטיטים נלחמים בזעם". ה-"TPF" יצר פלנקס וניסה לנקות את הרחובות על ידי צעדה איטית ודחיקת הקהל לאחור. ההמון לעג בגלוי לשוטרים. הקהל הריע, והתחיל קווי בעיטה מאולתרים ושר למנגינת השיר "Ta-ra-ra Boom-de-ay".
קרייג רודוול, הבעלים של חנות הספרים אוסקר ויילד, דיווח שצפה במשטרה רודפת אחרי המשתתפים ברחובות העקומים, רק כדי לראות אותם מופיעים מעבר לפינה הבאה מאחורי המשטרה. חברי ההמון עצרו מכוניות והפכו אחת מהן כדי לחסום את רחוב כריסטופר. חנותו, נחשבה לחזית המאבק של תנועת השחרור הלהט"בי למען זכויות להט"ב בארצות הברית. בתקופה בה הומואים ולסביות רבות השתמשו בשמות בדויים על מנת להימנע ממעצרים, פעל בחנות חדר אחורי ששימש לצורכי מפגש והתארגנות פוליטית ובו תוכננו מאבקים, פעולות ישירות והפגנות. במהלך השנים ספגה החנות גילויי הומופוביה כאשר חלונות המקום נופצו, התקבלו בה איומים לפיצוץ חבלני, וכתובות גרפיטי "להרוג את המתרוממים" רוססו על קירות החנות. היא הוקמה בשנת 1967 על ידי האקטיביסט קרייג רודוול שהיה בן זוגו של הארווי מילק, ואחד האישים הבולטים בקהילה הגאה של ניו יורק. הוא סייע, בין היתר, לארגן את מצעד הגאווה הראשון בעיר והשפעתו על המאבק לשוויון זכויות במדינה הייתה רבה.
בשעה 4:00 לפנות בוקר, הרחובות כמעט ונקו. אנשים רבים התאספו בקרבת המקום בפארק כריסטופר לאורך כל הבוקר, מבולבלים באי אמון ממה שהתרחש. עדים רבים זכרו את השקט הסוריאליסטי והמוזר שירד לרחוב כריסטופר, אם כי המשיך להיות "חשמל באוויר". אחד המפגנים תיאר זאת בכך: "היה יופי מסוים בעקבות ההתפרעות... היה ברור לי, לפחות בעיני, שהרבה אנשים באמת היו הומואים, ואתה יודע, זה היה הרחוב שלנו". שלוש עשרה אנשים נעצרו. חלק מהקהל אושפז, וארבעה שוטרים נפצעו. כמעט הכל בפונדק סטונוול היה שבור. המפקח אורן התכוון לסגור ולפרק את פונדק סטונוול באותו לילה. טלפונים בתשלום, שירותים, מראות, ג'וקבוקס ומכונות סיגריות נופצו כולם, הן בהתפרעות והן על ידי המשטרה.
הפשיטה > הלילה השני של הפרעות

במהלך המצור על סטונוול, קרייג רודוול התקשר לעיתונים ניו יורק טיימס, ניו יורק פוסט ולדיילי ניוז כדי לספר להם מה קורה. כל שלושת העיתונים כיסו את המהומות, העיתון היומי הניח סיקור בעמוד הראשון. הידיעה על המהומה התפשטה במהירות ברחבי גריניץ' וילג', מונעת משמועות כי היא אורגנה על ידי הסטודנטים למען חברה דמוקרטית, הפנתרים השחורים, או שהופעלה על ידי "שוטר הומוסקסואלי ששותפו לחדרו הלך לרקוד בסטונוול בניגוד לרצון הקצין". כל היום השבת, ב-28 ביוני, אנשים באו לבהות בפונדק סטונוול השרוף, כתובות גרפיטי הופיעו על קירות הבר באימרות של "כוח גרור", "הם פלשו לזכויות שלנו", "תומכים בכוח הומוסקסואלי" ו-"אפשרו לגליזציה של ברים הומוסקסואליים ", יחד עם האשמות בגזל השוטרים - ובנוגע למעמד הלשכה - "אנחנו פתוחים".
למחרת בלילה, התפרעו שוב סביב רחוב כריסטופר. רבים מאותם אנשים חזרו מהערב הקודם - הוסטלים, צעירי רחוב ו-"מלכות" - אך אליהם הצטרפו גם פרובוקטורים משטרתיים, עוברי אורח סקרנים ואפילו תיירים. עבור רבים ראויה לציון התערוכה הפתאומית של חיבה הומוסקסואלית בפומבי, כפי שתוארה על ידי עד: "מללכת למקומות שבהם היית צריך לדפוק על דלת ולדבר עם מישהו דרך עינית כדי להיכנס. היינו בחוץ. היינו ברחובות".
אלפי אנשים התכנסו מול סטונוול, שנפתח שוב, ומילאו את רחוב כריסטופר עד שההמון נמשך לגושים סמוכים. ההמונים הקיפו אוטובוסים ומכוניות, והפגינו מול אזרחים אלא אם הודו שהם הומואים או ציינו את תמיכתם במפגינים. מרשה פ. ג'ונסון, מלכת דראג אפרו-אמריקאית אשר יחד עם זאזו נובה וג'קי הורמונה, הוכרו כשלוש מפגינות שנודעו שהיו בחוד החנית "של הדחיפה נגד המשטרה", בעודן טיפסו על מנורה והפילו שקית כבדה על מכסה המנוע של ניידת משטרה, וניפצו את השמשה הקדמית.
כמו בערב הקודם, הושלכו פחי אשפה שרופים ברחבי השכונה. יותר ממאה שוטרים נכחו מהמתחם הרביעי, החמישי, השישי והתשיעי, אך לאחר השעה 2:00 לפנות בוקר הגיע כוח הסיור הטקטי (TPF) שוב. מרדפי משטרה התחממו ודעכו, כאשר המשטרה תפסה מפגינים, שרוב העדים תיארו כ-"סיסים" או "סווישים", ההמון זינק לכבוש אותם מחדש. קרבות הרחוב נמשכו שוב עד השעה 4:00 לפנות בוקר. המשורר היהודי-אמריקאי, אלן גינזברג, אשר גר במשך שנים רבות ברחוב, תוך כדי הליכה הביתה מביקורו בפונדק סטונוול, הצהיר בפני לוסיאן טרוסקוט, "אתה יודע, החבר'ה שם היו כל כך יפים - הם איבדו את המראה הפצוע הזה שהיה מזויף לפני 10 שנים". הפעילות בגריניץ' וילג' לא הייתה רציפה ביום השני והשלישי, בין היתר בגלל גשם. האירועים ביום רביעי בלילה נמשכו כשעה וסוכמו על ידי עד, "המילה נאמרה. רחוב כריסטופר ישוחרר".
תוצאות

תחושת הדחיפות התפשטה במהרה ברחבי גריניץ' וילג', אפילו לתושבים שלא היו עדים לפרעות. רבים שהתרגשו מהמרד השתתפו בפגישות ארגוניות וחשו כי זו הזדמנות לנקוט בפעולה. ב-4 ביולי 1969 ביצעה אגודת מאטאשין את המחאה השנתית שלה מול היכל העצמאות בפילדלפיה, המכונה "תזכורת השנתית". המארגנים קרייג רודוול, פרנק קמני, רנדי וויקר, ברברה גיטינגס וקיי לאהוזן, שהשתתפו במהלכה במשך שנים, נסעו באוטובוס יחד עם מוחאים אחרים מניו יורק לפילדלפיה.
תוצאות > חזית השחרור הגאה

אף על פי שאגודת מאטאשין הייתה קיימת מאז שנות החמישים, רבות מהשיטות שלהן נראו קלות מדי עבור אנשים שהיו עדים או קיבלו השראה מהפרעות. מאטאשין זיהה את שינוי הגישה בסיפור בעלון שלהם שכותרתו, "טיפת סיכת הראש שנשמעה ברחבי העולם". כאשר חבר מאטאשין הציע הפגנת נרות "חביבה ומתוקה" הקהל זעם וצעק, "מתוקה? בולשיט! זה התפקיד שהחברה אילצה את המלכות האלה לשחק".עד מהרה הוקמה החזית השחרור הגאה (חזית שחרור ההומואים באנגלית), הארגון ההומוסקסואלי הראשון שהשתמש במילה "הומו" בשמו.