stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדולף אריק נורדנשלד
ביוגרפיה

נורדנשלד נולד בהלסינקי, בירת פינלנד, אולם את מרבית ילדותו בילה באחוזה משפחתית במנטסלה. הוא למד בבית ספר בפורבו, עיר קטנה בחופה הדרומי של פינלנד. הוא למד מתמטיקה, כימיה, מינרלוגיה וגאולוגיה, וקיבל את תואר מסטר ב-1853 מאוניברסיטת הלסינקי. שנתיים אחר כך פרסם את עבודת המחקר שלו Om grafitens och chondroditens kristallformer (על צורות גביש של גרפיט וכונדרודיט).
נורדנשלד מונה למרצה למינרלוגיה באוניברסיטה. מסיבות פוליטיות היה עליו להימלט שנה לאחר מכן לשוודיה, שם נקרא למשרד המנהל של המחלקה המינרלוגית של המוזיאון השוודי להיסטוריה של הטבע ולפרופסורה במינרלוגיה באקדמיה השוודית למדעים.
נורדשלנד זכה לתהילת עולם בשל משלחות המחקר שבראשן עמד באזור הארקטי. בין השנים 1864–1873 הוא הוביל מספר משלחות מחקר לאי הארקטי שפיצברגן, שם חקר את הצמחייה, בעלי החיים והקרחונים. ב-1870 ניהל משלחת מחקר למערב גרינלנד. בין השנים 1878–1879 ערך את מסעו המפורסם ביותר, כשהפליג על גבי ספינת הקיטור וגה וגילה את המעבר הצפון-מזרחי. הספינה יצאה לדרכה ב-21 ביולי 1878 מנמל טרומסה שבנורווגיה מזרחה דרך המעבר הצפוני באוקיינוס הקרח הצפוני מצפון לסיביר, לכיוון אלסקה. ב-19 באוגוסט 1878 הגיע לכף צ'ליושקין בסיביר, שם נאלץ להמתין בשל הים הקפוא. לאחר שחצה את מצר ברינג המשיך דרך יוקוהמה ביפן, סינגפור, ציילון (סרי לנקה), תעלת סואץ, איטליה, מצר גיברלטר וחזרה לשוודיה. את המסע הוא סיים בקיץ 1879 בנמל סטוקהולם. בין לבין, לאור התעכבותו הרבה נשלחו אוניות לחפש אחריו, ביניהן האוניה שנט שטבעה וכל מלחיה נספו. בסיום המסע העניק לו המלך אוסקר השני תואר אצולה, ברון.
על שמו קרוי ארכיפלג נורדנשלד.
נורדשלנד היה דודם של קארל גוסטף אמיל מנרהיים ושל אוטו נורדנשלד.
הערות שוליים

↑  תרי קטב הצפוני, הצבי, 27 במרץ 1896
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007398098505171  PLWABN: 9810648720605606  BIBSYS: 90326751  BNE: XX1263436  BnF: cb12112136k (data)  Botanist: Nordensk.  CANTIC: a10130949  CiNii: DA02375365  GND: 118588613  ICCU: SBLV203906  ISNI: 0000 0001 2142 9883  KulturNav: 1536c448-cd6a-484f-9266-74de9627b8c1  LCCN: n80160192  NDL: 00472354  NKC: js20050606006  NLA: 36230869  NLG: 69135  NSK: 000488030  NTA: 068652844  RERO: 02-A000122763  SELIBR: 80496  SUDOC: 029508495  Trove: 1233586  VcBA: 495/226704  VIAF: 121710157   WorldCat (עם VIAF): 121710157
SU-100

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  דגם כלי רכב 
 מדינה מייצרת:  ברית המועצות
 משתמשים עיקריים:  קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית   וייטנאם וייטנאם   תימן תימן   סוריה סוריה   מצרים מצרים
 שנת ייצור:  1944
 מערכה מרכזית:  מלחמת העולם השנייה, מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים
 יחידות שיוצרו:  2,335 
 מידע טכני
 אורך:  9.45 מטר (כולל תותח)
 רוחב:  3.00 מטר
 גובה:  2.25 מטר
 משקל:  31.6 טון
 מהירות:  50 קמ"ש
 טווח פעולה:  310 ק"מ
 מנוע:  מנוע דיזל, 500 כוחות סוס
 שריון:  קדמי – 75 מ"מ, צד – 45 מ"מ
 צוות:  4
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  תותח 100 מ"מ
 חימוש משני:  מקלע 12.7 מ"מ בדגם המשופר
 
SU-100 (ברוסית: СУ-100) הוא משחית טנקים מתוצרת ברית המועצות, שנבנה על בסיס שלדת הטנק T-34/85 בתקופת מלחמת העולם השנייה.
משחיתי SU-100 היו בשימוש הצבא הסובייטי בשלבים האחרונים של המלחמה ונשארו בשירות פעיל עד לסוף שנות ה-80. בנוסף לצבא הסובייטי סופק גם למדינות ברית ורשה ולבעלות ברית של ברית המועצות בכל רחבי העולם. כלים מסוג זה הופעלו על ידי מצרים וסוריה במהלך מבצע קדש, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
פיתוח וייצור

משחית הטנקים הראשון שיוצר באופן סדרתי בברית המועצות היה SU-85, בעל תותח בקליבר של 85 מ"מ, אשר נבנה על שלדת טנק T-34/76. במהלך קרב קורסק בקיץ 1943 התברר כי תותח זה מסוגל להתמודד עם הטנקים הגרמנים הכבדים (פנתר וטיגר) רק בטווחים של עד 500 מטר, כאשר פנתר או טיגר יכלו לפגוע ב-SU-85 ממרחק של 1.5–2 ק"מ.
כבר באוגוסט 1943 החלו עבודות לפיתוח משחית טנקים בעל תותח בקליבר גדול יותר להתמודדות עם הטנקים הגרמנים הכבדים. ההצעות הראשונות למשחית טנקים התבססו על SU-85 הקיים וכללו אך ורק החלפת התותח ללא שינוי בשלדה, מזקו"ם או צריח של הכלי עצמו. הוגשו שלוש הצעות עיקריות לסוג התותח – תותח שדה 122 מ"מ, תותח הוביצר 152 מ"מ ותותח נ"ט 85 מ"מ בעל קנה ארוך ומהירות לוע גבוהה.
ההצעות להתקנת תותחים כבדים (122 ו-152 מ"מ) נדחו, כיוון שהתקנת תותח כזה בכלי קיים הייתה גורמת לפגיעה בניידות הכלי ובכמות התחמושת שניתן להחזיק בתוכו. ההצעה להתקנת תותח 85 מ"מ ארוך הקנה נדחו בשל הבעיות שהתגלו בתותח עצמו. מהירות לוע גבוהה גרמה לשחיקה מהירה של הקנה ובנוסף לכך התברר, כי הפגז של תותח זה מסוגל לחדור דרך השריון הקדמי העבה של טנק טיגר רק מטווח קצר.
לכן התקבלה ההחלטה לפעול בשני מישורים – לפתח גם תותח מתאים וגם גוף מתאים למשחית טנקים החדש. הקליבר שנבחר לתותח החדש היה 100 מ"מ. טנק T-34-85 נבחר כבסיס לייצור הגוף של משחית הטנקים החדש.
אבטיפוס הראשון יוצר במפעל Uralmash בעיר סברדלובסק בפברואר 1944. במרץ אותה שנה הוא עבר בהצלחה את סדרת ניסויי שטח ואושר לייצור. במהלך ניסויי שטח הוכח כי פגז שלו מסוגל לחדור את שריון טנק טיגר ממרחק של כ-1,500 מטר ללא קשר לנקודת הפגיעה. עם זאת, ממרחק כזה הוא לא היה מסוגל לחדור את השריון הקדמי של משחית הטנקים הכבד "פרדיננד".
הייצור הסדרתי החל במפעל Uralmash בספטמבר 1944. תחילה יוצרו SU-100 במקביל ל-SU-85, עד שייצורו של האחרון הופסק לגמרי בחודש דצמבר. הכלים הראשונים סופקו לצבא בספטמבר 1944 לצורך ניסויים קרביים. אך השימוש המאסיבי בהם התחיל רק בדצמבר. הסיבה העיקרית לכך – קצב ייצור נמוך של פגזים חודרי שריון בקוטר 100 מ"מ עבורם.
במהלך המלחמה נבנה ה-SU-100 אך ורק במפעל Uralmash, וקצב הייצור החודשי שלהם עמד על כ-200 יחידות. לאחר תום המלחמה הורד קצב הייצור לכ-150 יחידות בחודש. הייצור הופסק לגמרי במרץ 1946. בין ספטמבר 1944 עד למרץ 1946 נבנו בסך הכול 3,037 משחיתי טנקים SU-100.
בשנים 1951–1956 יוצרו כ-1,400 יחידות של SU-100 ברישיון בצ'כוסלובקיה.
היסטוריה מבצעית > בצבא הסובייטי

השימוש הקרבי הראשון (להוציא את הניסויים הקרביים) של SU-100 היה במהלך כיבוש בודפשט. ה-SU-100 הופעלו באופן מאסיבי במהלך הקרבות באזור אגם בלטון במרץ 1945 להדיפת התקפת הנגד של ארמיית הפאנצר השישית, והוכיחו את יעילות כנגד הטנקים הגרמנים הכבדים טיגר וטיגר II. הגובה הנמוך של SU-100 איפשר להסוות אותם בקלות יחסית בשטח, כך שהם יכלו לפגוע בטנקים הגרמנים מטווחים של 1,000–1,300 מטרים מבלי להתגלות. בבחינת הטנקים הגרמנים הפגועים לאחר הקרב, התברר כי די היה בפגיעה בודדת של פגז מ-SU-100 כדי להוציא טנק כבד (טיגר או פנתר) מכלל פעולה. פגיעת הפגז בטנק בינוני כמו פאנצר סימן 4, גרמה להשמדה מוחלטת של הטנק.
כתוצאה מלקחי הקרב הוחלט להתקין על הצריח של SU-100 מקלע 7.62 מ"מ להגנת הכלי מפני ח"יר.
SU-100 השתתפו גם בכיבוש וינה ובכיבוש ברלין. במהלך הקרבות הללו הם תפקדו בעיקר כתותחי סער במתן סיוע לח"ר.
לאחר תום המלחמה באירופה הועברו שתי חטיבות SU-100 למזרח הרחוק, שם השתתפו בקרבות מול היפנים במנצ'וריה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נשארו SU-100 בשירות פעיל בצבא הסובייטי עד לשנת 1980. הם הופעלו בדיכוי המרד ההונגרי ב-1956 ובפלישה לצ'כוסלובקיה ב-1968.
היסטוריה מבצעית > בצבא הסובייטי > מבנה ארגוני

מבחינה ארגונית, הייתה היחידה העיקרית של תותחי SU-100 אגד ארטילרי.
לפי התקן של שנת 1944 הורכב כל אגד כזה הורכב מארבע סוללות (בנות חמישה כלים כל אחת), פלוגת ח"יר, מחלקת הנדסה ויחידות עורפיות (אספקה, חימוש, תובלה ורפואה).
מרבית האגדים הארטילריים של SU-100 הופעלו במסגרת בריגדות של משחיתי טנקים. כל בריגדה הורכבה מ: שלושה אגדי ארטילריה, פלוגת סיור (עם שלושה תומ"תים קלים מסוג SU-76), פלוגת מפקדה (עם שני SU-100), פלוגת נ"מ ויחידות עורפיות. בסך הכול היו בחטיבה כ-1,492 חיילים, 65 SU-100 ו-3 SU-76.
היסטוריה מבצעית > במדינות אירופה

הצבא הזר הראשון שקיבל מברית המועצות SU-100 היה הצבא הפולני. במאי 1945 הועברו לו זוג SU-100 לצורך הכשרת אנשי הצוות. בסה"כ קיבלו הפולנים 25 כלים. במהלך שנות ה-50 וה-60 סופקו SU-100 לצבאות רומניה, בולגריה, אלבניה, יוגוסלביה ומזרח גרמניה. כל אחת מהמדינות הללו קיבלה עשרות בודדות של כלים. הצבא היחיד לו סופקו כמה מאות SU-100 היה צבא צ'כוסלובקיה, הודות לייצור המקומי שלהם.
בכל המדינות הללו הם הוצאו מן השימוש במהלך שנות ה-80, חוץ מאלבניה, בה הוצאו משירות בשנת 1995.
במהלך מלחמת האזרחים ביוגוסלביה הופעלו כמה SU-100, שנלקחו ממחסני החירום של צבא יוגוסלביה, הן על ידי הסרבים והן על ידי הקרואטים.
היסטוריה מבצעית > במזרח התיכון > בצבא מצרים

לראשונה, סופקו SU-100 לצבא מצרים בשנת 1955, במסגרת עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית. במבצע קדש פעלו כמה עשרות נגד כוחות צה"ל, ללא הצלחה מרובה. שישה כלים נתפסו כשלל. ארבעה SU-100 נוספים השתתפו בהגנת פורט סעיד מפני הכוחות הבריטיים והצרפתים. צנחנים בריטיים הצליחו להוציא אותם מכלל פעולה בעזרת בזוקות.
SU-100 השתתפו גם במלחמת ששת הימים. לפי הנתונים הרשמיים, הסתכמו אבדותיהם בכ-50 יחידות.
במלחמת יום הכיפורים כללה כל אחת מחמש דיוויזיות ח"ר מצריות שהשתתפו בצליחת תעלת סואץ גדוד משחיתי טנקים SU-100. מרביתם הושמדו בקרבות. הכלים הנותרים הוצאו משימוש מיד לאחר המלחמה.
היסטוריה מבצעית > במזרח התיכון > בצבא סוריה

בשנים 1964–1967 סופקו כ-80 SU-100 לצבא סוריה. אחד מהם נלקח שלל על ידי צה"ל בחודש יוני 1970 במהלך מבצע קיתון 10. נכון לשנת 1973, לפי התקן הסורי, כללה כל חטיבת שריון או חטיבה ממוכנת בצבא סוריה פלוגת SU-100. בשלב הראשון של מלחמת יום הכיפורים ברמת הגולן נעו פלוגות אלה בחוד ההתקפה הסורית על קווי ההגנה של צה"ל. רובם הושמדו כבר ביומה הראשון של המלחמה.
היסטוריה מבצעית > מדינות אחרות

SU-100 סופקו כמעט לכל מדינה שהייתה ידידותית לברית המועצות (בתקופה כלשהי) – סין, קוריאה הצפונית, וייטנאם, קובה, אלג'יריה, אתיופיה, אנגולה ותימן.
SU-100 נטלו חלק בהדיפת הפלישה למפרץ החזירים ובמלחמת האזרחים באנגולה.
SU-100 שהשתמרו עד היום

SU-100 רבים השתמרו עד היום, בעיקר הודות לכך שיוצרו בכמויות גדולות ונכנסו ללחימה רק בשלב אחרון של מלחמת העולם השנייה, כך שאבדותיהם היו נמוכות ביחסת לכמותם. כמו כן הם נשארו בשירות פעיל בכמה מדינות עד ימינו אלו.
הצבא הרוסי מחזיק כ-10 SU-100 במצב שמיש (מבחינת יכולת הניוד) לצורך השתתפות במצעדים. במצעד החגיגי לכבוד 65 שנה לניצחון על גרמניה הנאצית, שנערך במוסקבה ב-9 במאי 2010, נטלו חלק שמונה SU-100.
ברחבי ברית המועצות לשעבר מוצבים כמה עשרות SU-100 כאנדרטאות לזכר הנופלים במלחמת העולם השנייה.
ניתן גם למצוא אותם במוזיאונים צבאיים בכל רחבי העולם:
מוזיאון הצבאי בבובינגטון, מחוז דורסט, בבריטניה
מוזיאון הצבאי האימפריאלי בדקספורד, בבריטניה
מוזיאון חיל השריון הצרפתי בסומיור, בצרפת
מוזיאון הארטילריה של צבא ארצות הברית באברדין שבמרילנד
מוזיאון גרמני-רוסי בקרלסהורסט, בברלין
מוזיאון ההיסטוריה הצבאית בווינה, באוסטריה
מוזיאון המהפכה בהוואנה, בקובה
מוזיאון הצבא הפולני
מוזיאון הארטילריה בסנקט פטרבורג, ברוסיה
מוזיאון הצבאי בקישינב, במולדובה
מוזיאון המבצר ברסט, בברסט
מוזיאון מלחמת העולם השנייה בקייב שבאוקראינה
בארץ ניתן לראות SU-100 (שנפלו בידי צה"ל) ב:
מוזיאון יד לשריון בלטרון
מוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל בתל אביב
כחלק מהפסל "ביג צ'יף", בכניסה הדרומית לקריית שמונה, מעשה ידי הפסל יגאל תומרקין
משחית טנקים SU-100 מצרי במוזיאון יד לשריון בלטרון
SU-100 במהלך המצעד הצבאי במוסקבה. 9 במאי 2010
משחיתי טנקים SU-100 בפסל "ביג צ'יף" (1968) מאת יגאל תומרקין בכניסה הדרומית לקריית שמונה
אדולף בולם

| --- | --- |

אדולף בולם ב-1937
 לידה:  25 בספטמבר 1884 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  16 באפריל 1951 (בגיל 66) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ארצות הברית 
 השכלה:  אקדמיית וגנובה של הבלט הרוסי 
 www.adolphbolm.com
 
קרסבינה ובולם ב"תמר"
אדולף רודולפוביץ' בולם (ברוסית: Адольф Рудольфович Больм ‏ 25 בספטמבר 1884 - 16 באפריל 1951) היה רקדן בלט וכוריאוגרף רוסי-אמריקאי, ממוצא גרמני.
ביוגרפיה

בולם סיים את לימודיו בבית הספר האימפריאלי לבלט בסנקט פטרבורג בשנת 1904 (מורו היה פלאטון קרסבין). ובאותה שנה היה לרקדן בבלט מריאינסקי. בשנים 1908 ו-1909 ארגן מסע הופעות באירופה עם אנה פבלובה.
בהמשך עבד בשיתוף פעולה עם בלט רוס של דיאגילב בפריז, לצד כמה רקדנים אחרים ממריאינסקי. ב-1917, במהלך חלקו השני של מסע הופעות אמריקאי בן שני חלקים שארגן בלט רוס (ללא דיאגילב, אבל עם וצלב ניז'ינסקי, נפגע בולם בהצגת הבלט "תמר". הפגיעה הייתה חמורה, והוא אושפז בבית חולים לזמן ממושך, פרש ממסע ההופעות ונשאר בארצות הברית. ב-1917 גם הדריך את הבלרינה הצעירה רות פייג'. בהמשך דרכו ארגן את "בלט אינטיים" בניו יורק ויצר כוריאוגרפיה למטרופוליטן אופרה. בולם ורות פייג' הופיעו יחד בסרט מחול נסיוני בשם "מחול המוות" (1922) שביים דדלי מרפי..
ב-191/9 עבר לשיקגו, ששימשה לו בסיס יציאה להוראת בלט ברחבי ארצות הברית. מ-1921 עד 1923, למשל, הזמינה אותו נלי קורניש לנהל את תוכנית הקיץ המרוכזת בבית ספרה (כיום קורניש קולג' לאמנויות) בסיאטל.
הוא הפיק שם יצירות מקוריות, כגון "הגרגוילים של נוטר דאם" ב-1922.
בשנת 1929 עבר בולם לקליפורניה. ב-1933, עם פתיחת בית האופרה - יד זיכרון לנופלים, ייסדה האופרה של סן פרנסיסקו את בלט האופרה של סן פרנסיסקו בניהולו של בולם כמנהל בלט. ב-2 ביוני 1933, עוד לפני שהחלה להפיק מחולות לאופרות, התחילה להקת בלט סן פרנסיסקו להציג תוכניות עצמאיות של מחול בלבד.
בולם המשיך לעבוד בקליפורניה ובניו יורק עד 1947. הוא היה אחד מחמשת הכוריאוגרפים שלקחו חלק בעונת 1940 של תיאטרון הבלט החדש של ניו יורק. הופעתו האחרונה על הבמה הייתה ב-1943, בתפקיד המור בפטרושקה בהוליווד בול עם תיאטרון הבלט. הכוריאוגרפיה האחרונה שלו הייתה לבלט סן פרנסיסקו: "מפיסטו" ב-1947, למוזיקה של "ואלס מפיסטו" מאת פרנץ ליסט, בלט שהוחזר לבמה בשנת 1948.
הערות שוליים

↑  ru: Biographies of figures of ballet ביוגרפיות של דמויות בבלט
↑  New York Public Library Archives - Ruth Page Collection 1918-70 at the New York Public Library for the Performing Arts - Jerome Robbins Dance Division, New York City, USA on archives.nypl.org ארכיבי הספרייה הציבורית של ניו יורק - אוסף רות פייג' 1918–1970 בספרייה הציבורית של ניו יורק לאמנויות הבמה - מחלקת המחול ע"ש ג'רום רובינס, ניו יורק
↑  ג'אנט פרקר: "רקדן נודד: חומרים של אדולף בולם נתרמו למחלקת המוזיקה" ספריית הקונגרס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1763011  BnF: cb148492359 (data)  GND: 1240282176  ISNI: 0000 0000 8356 3087  LCCN: no92032412  NKC: xx0234213  SNAC: w6930vdc  VIAF: 10116448   WorldCat (עם VIAF): 10116448
איזבל דאסר

| --- | --- |

 לידה:  1844 ליאמינגטון ספא, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  1933 (בגיל 89 בערך) 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן 
 
סוזן איזבל דאסר (באנגלית: Susan Isabel Dacre; ‏1844 – 1933) הייתה אמנית אנגלית מהתקופה הוויקטוריאנית.
ביוגרפיה

דאסר נולדה בלימינגטון, ווריקשייר, והתחנכה בבית ספר במנזר בסלפורד. במשך העשור של 1858–1868 התגוררה בפריז, למדה תחילה בבית ספר ואחר כך עבדה כאומנת. לאחר חורף באיטליה (1869), חזרה לפריז, והייתה נוכחת בזמן מלחמת צרפת–פרוסיה ובקומונה של פריז. חזרה לאנגליה ב־1871 והחלה ללמוד אמנות בבית הספר לאמנות במנצ'סטר, שם זכתה בפרס המלכה בשנת 1875.
התחילה חברות לכל החיים עם האמנית אנני סווינרטון – שתי הנשים המשיכו בלימודי האמנות ברומא ובפריז בין השנים 1874–1880.
בסביבות שנת 1872, הלורד לייטון כתב הערות על התצפיות שלו בשיטות הציור שלה וביקר את תמונותיה במהלך שהות באי קאפרי.
דיוקנאות

בשנים 1877–1880 הייתה שוב בפריז ולמדה באקדמיה ז'וליאן. דאסר נקשרה באטלייה של ז'וליאן בשתי הזדמנויות: 1878–1879 כאשר השלימה ציור שחור לבן דיוקן "נערה צעירה בכובע סאטן", בבעלות אוסף אנדרה דל דביו, פריז; מאוחר יותר היא השלימה מספר יצירות שאפשרו לה להציג בסלון בפריז. לאורך הקריירה שלה העריצו וביקשו את דיוקניה באיטליה, אנגליה ופריז.
לאחר שגרה תקופה מסוימת בלונדון, חזרה למנצ'סטר בשנת 1883 ושיתפה סטודיו עם האמנית מרי פלורנס מונקהאוס. לאחר הרבה קמפיינים של דאסר ומונקהאוס בשנת 1897, נעשתה חברה במועצה של אמניות במנצ'סטר, ומונקהאוס מונתה למבקרת.
בתערוכת היובל המלכותית, מנצ'סטר 1887, הציגו את עבודותיה ועזרה לפורד מדוקס בראון בעיטור כיפת התערוכה.
פמיניזם

דאסר הייתה פמיניסטית. עם אנני סוויננרטון הקימה את האגודה של פמיניסטיות במנצ'סטר בשנת 1876; דאסר כיהנה גם כנשיאת הארגון. במשך עשור (1885–1895), הייתה חברת הוועד המנהל של האגודה הזאת במנצ'סטר. דיוקנה של דקרה של העורכת הפמיניסטית לידיה בקר היא אחת העבודות הידועות ביותר שלה.
גלריה

דיוקן לידיה בקר
דיוקן אנני רוני
נערה איטלקית
נשים איטלקיות
ילדות
הערות שוליים

↑  S. Isabel Dacre". Manchester Art Gallery. Retrieved 12 August 2012.
↑  Deborah Cherry, Painting Women: Victorian Women Artists, London, Routledge, 1993.
↑  Elizabeth Crawford, The Women's Suffrage Movement, London, Routledge, 2001; pp. 156-7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKD: 19596  SNAC: w6zp5m2n  ULAN: 500013845  VIAF: 95765673   WorldCat (עם VIAF): 95765673
אילון ויקלנד

| --- | --- |

 לידה:  5 בפברואר 1930 (בת 94) טרטו, אסטוניה 
 מדינה:  אסטוניה, שוודיה 
 תקופת הפעילות:  1950–2014 (כ־64 שנים) 
 פרסים והוקרה:  מלגת ראבן וסיוגרן (1980)  מסדר הכוכב הלבן, דרגה 3 
 www.ilon.ee
 
מאיירה-אילון ויקלנד (נולדה ב-5 בפברואר 1930) היא אמנית ומאיירת שוודית ילידת אסטוניה אשר נודעת במיוחד בזכות האיורים הרבים שלה לספרי ילדים.
ביוגרפיה

נולדה בשם מאיירה-אילון פאבו בעיר טרטו שבאסטוניה. הוריה היו המהנדס האזרחי מקס (מקסים) פאבו והאמנית וידה יוסה. כשהייתה בת שמונה התגרשו הוריה. אביה נישא בהמשך בשנית בעוד שאימה עברה לגור באיטליה. בעקבות כך, פאבו עברה לגור יחד עם סבה וסבתה בעיר האפסלו.
עקב נסיגת הכוחות הגרמנים מאסטוניה בשנת 1944 והכיבוש הסובייטי המתקרב, החליט אביה למלט אותה עם חברת כיתתה והוריה לשוודיה, כאסטונים רבים אחרים מהאפסלו. הם נמלטו בסירות ולאחר הגיעם לשוודיה קיבלו שם מקלט מדיני. אביה נמלט גם הוא לשוודיה.
בשנת 1951 נישאה למלח שוודי. לשניים ארבע בנות.
בשנים 1952–1953 ו-1956 למדה ויקלנד בבית הספר לציור של סיגנה בארת'.
בשנת 1953 הגישה מועמדות לעבודה כמאיירת בהוצאה לאור השוודית ראבן וסיוגרן (Rabén & Sjögren). בפגישה עם סופרת הילדים אסטריד לינדגרן, שזה עתה סיימה לכתוב את הספר "מיו, מיו שלי", לינדגרן הבינה שלויקלנד יש את הכישורים "לצייר אגדות". ויקלנד יצרה בעקבות כך איורים לספר וכך החל שיתוף הפעולה המתמשך בין ויקלנד ולינדגרן. ויקלנד ציינה בעבר שהכתיבה של לינדגרן גורמת לה לראות תמונות פנימיות. בנוסף ויקלנד ציינה גם שהיא שואבת השראה לאיורים שלה מהחיים האמיתיים.
ויקלנד היא האמנית שאיירה את רוב הספרים של לינדגרן, ביניהם:
האחים לב-ארי
קארלסון המעופף
מיו, מיו שלי
רוניה בת השודד
ויקלנד יצרה גם את האיורים לספרי תמונות רבים של לינדגרן וסופרים רבים אחרים, בהם איורים לספר הלקחנים של הסופרת הבריטית מרי נורטון.
בשנת 2004 החליטה ויקלנד לתרום כ-800 מאיורי הספרים המקוריים שלה לאסטוניה, אשר מוצגים כיום בגלריית ויקלנד בעיר האפסלו בה גדלה. ביולי 2009 נחנך בעיר האפסלו גם "ארץ הפלאות של אילון" אשר כולל גלריה ומרכז פעילות לילדים המבוסס על יצירותיה ואיוריה של ויקלנד.
פרסים

עיטור הוקרה מטעם איגד המו"לים השוודי (Svenska Förläggareföreningen), 2018
בשנת 2002 העניק הממשל השוודי לויקלנד את פרס איליס קוורום(אנ') על "יכולתה יוצאת הדופן להפיח חיים בסביבות ודמויות מהכתבים שלה ושל אסטריד לינדגרן".
פרס אלזה בסקאו, 1969
הערות שוליים

↑  "Ilon Wikland". Nationalencyklopedin (בשוודית). נבדק ב-13 במאי 2010. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
↑  "Regeringens belöningsmedaljer och regeringens utmärkelse: Professors namn". Regeringskansliet (בשוודית). בינואר 2006. אורכב מ-המקור ב-2021-11-02. נבדק ב-2022-05-18. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007378744605171  PLWABN: 9810668956405606  BIBSYS: 90089819  BNE: XX978621  BnF: cb119291806 (data)  CiNii: DA05021551  GND: 119094703  ISNI: 0000 0000 7829 0774  KulturNav: 39d1a5cc-4cf6-4786-87fa-544ad251bb7e  LCCN: n79148813  NKC: xx0072876  NLK: KAC200207359  NTA: 068552742  RKD: 437051  SELIBR: 101927  SUDOC: 027196852  Trove: 1279201  VIAF: 85774821   WorldCat (עם VIAF): 85774821 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
VNV Nation

| --- | --- |

חברי להקת VNV Nation
 מקום הקמה:  לונדון 
 מוקד פעילות:  לונדון, אנגליה
 תקופת הפעילות:  מ-1990
 סוגה:  סינת'-פופ, אינדסטריאל, EBM, טראנס
 חברת תקליטים:  דיפנדנט רקורדס, ווקס טראקס! רקורדס 
 www.vnvnation.com
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 רונאן האריס מארק ג'קסון
 חברים לשעבר
 Mark Jackson 
 
VNV Nation הוא הרכב אלקטרוני המשלב בתוכו אלמנטים של סינתפופ, אינדסטריאל ו-EBM למה שההרכב מגדיר כ-פיוצ'רפופ.
פירוש השם VNV הוא "Victory Not Vengeance" (פירושו בעברית הוא "ניצחון לא נקמה"), מקור ההרכב הוא בלונדון אך כרגע הוא מתבסס בהמבורג שבגרמניה.
חברי ההרכב

רונאן האריס - מוזיקה, מילים, שירה.
מארק ג'קסון - תופים.
ביוגרפיה

ב-1990, עבר רונן האריס מארץ מולדתו דבלין שבאירלנד ללונדון, שם הוא הוציא 2 תקליטי ויניל ראשונים - Body Pulse ו-Strength of Youth. ב-1994, חזר האריס לאירופה, כדי להשלים חומרים עליהם עבד בעבר.
שנה מאוחר יותר, חתמו VNV Nation על חוזה עם חברת תקליטים גרמנית בשם "Discordia", והוציאו = את האלבום המלא הראשון שלהם "Advance and Follow" שהוא שילוב של מלודיות סינטיסייזר ומקצבים אלקטרונים חזקים. באותה תקופה, הצטרף המתופף מארק ג'קסון ללהקה.
בשנת 1998, חתמו VNV על חוזה עם חברת תקליטים בשם "Off-Beat", וביולי של אותה שנה, הוציאו את האלבום "Praise the Fallen". חודשיים מאוחר יותר, הוציאה הלהקה את המיני-אלבום "Solitary", ויצאו לסיבוב הופעות ראשון בגרמניה.
בשנת 1999, עזבה הלהקה את "Off-Beat", וחתמה על חוזה עם חברת התקליטים "Dependent Records". לקראת סוף השנה, הם הוציאו את האלבום "Empires" הנחשב למצליח ביותר שלהם, וזכה להישאר במקום הראשון ב-DAC (המצעד האלטרנטיבי הגרמני) במשך 7 שבועות. עם האלבום, זכתה הלהקה גם ב"אלבום השנה" באותו המצעד. ב-2001, הוציאה הלהקה הוצאה מחודשת של האלבום "Advance and Follow V2".
ב-2002, יצא אלבומם "Futureperfect", שסוגתו המוזיקלית דומה יותר לסינת'פופ ונעשה בו שימוש נרחב באלמנטים של מוזיקת הטראנס.
בשנת 2003, הקימה הלהקה חברת תקליטים בשם "Anachron Sounds" והוציאה דרכה סינגל מחודש שנקרא Honour 2003.
ב-2005, יצא האלבום החמישי של הלהקה שנקרא "Matter & Form" מתוכו יצא הסינגל Chrome. האלבום התאפיין בהרחבת הסגנונות המוזיקליים של הלהקה, תוספת של מוזיקה כבדה יותר עם הרגשה של רוק ושימוש בצלילים מכנים ושימוש פחות באפקטים על השירה.
בשנת 2007, יצא האלבום Judgement. באותה תקופה, הכחיש סולן הלהקה את השמועות שזהו אלבום האחרון של הלהקה.
ב-26 באוגוסט אותה שנה, בפסטיבל אלטרנטיבי בברדפורד, רונאן הקדיש את השיר "Illusion" לסופי לנקסטר שנרצחה ושלח תנחומים למשפחה.
ב-2009 יצא ה-DVD‏ Reformation 1 והאלבום Of Faith, Power and Glory.
ב-2 בנובמבר 2012 הופיעה הלהקה במועדון הבארבי בתל אביב. הלהקה חזרה להופעה בישראל ב-2016.
ב- 16 בנובמבר 2017, מארק ג'קסון, שהיה מתופף בלייב בקונצרטים מאז אמצע שנות התשעים, עזב את ההרכב.
דיסקוגרפיה > אלבומים ואיפי

1990 Body Pulse
1990 Strength of Youth
1995 Advance and Follow
1998 Praise the Fallen
1998 Solitary - EP
1999 Empires
2000 Standing / Burning Empires - סט של 2 דיסקים המכיל את הסינגל Standing ו-EP של רמיקסים לשירים מהאלבום Empires
2001 Advance and Follow V2 - הוצאה מחודשת
2002 Futureperfect
2005 Matter + Form
2007 Judgement
2009 Of Faith, Power and Glory
2011 Automatic
2013 Transnational
2015 Resonance: Music For Orchestra Vol. 1
2018 Noire
2023 Electric Sun
דיסקוגרפיה > Box Sets

2004 Pastperfect (2xDVD + CD-ROM Special Edition)
2009 Reformation 1 (2xCD + DVD)
VNV NATION
איזבל דינואר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1967 מובוז', צרפת 
 פטירה:  22 באפריל 2016  (בגיל 49 בערך) אמיין, צרפת 
 שם לידה:  Isabelle Christiane Dinoire 
 מדינה:  צרפת
 מקום מגורים:  ואלנסיין, צרפת
 ידועה בשל:  מושתלת הפנים הראשונה בעולם
 
איזבל דינואר (בצרפתית: Isabelle Dinoire; ‏1967 - 22 באפריל 2016) הייתה מושתלת הפנים הראשונה בעולם, לאחר שכלב מסוג לברדור רטריבר השחית את פניה במאי 2005.
חיים אישיים

דינואר גרה בואלנסיין שבדרום צרפת, והייתה אם לשני ילדים.
תקרית הפציעה

איזבל נפגעה מכלבה של דינואר "שלעס את פניה לאחר שהיא התעלפה ממנת יתר של כדורי שינה." בדיווחים שקדמו לניתוח נכתב כי בתה של דינואר אמרה כי הלברדור ניסה להעיר את דינואר לאחר שזו ביצעה ניסיון התאבדות. בהצהרה שנתנה דינואר ב-6 בפברואר 2006 נאמר: 
"...לאחר שבוע קשה במיוחד, רווי בעיות אישיות רבות, לקחתי כמה גלולות כדי לשכוח ... התעלפתי ונפלתי לרצפה ונחבטתי ברהיט." בתה של דינואר הוסיפה כי הכלב היה להוט להעיר את אימה, אך זו לא התעוררה והכלב נשך ושרט את פניה.
השתלת פנים חלקית

השתלת הפנים החלקית הראשונה בעולם התרחשה ב-27 בנובמבר 2005 על ידי פרופסור ברנרד דאוואושל בעזרת פרופסור ז'אן מישל דוברנרד באמיין, צרפת. שתל העור הכולל אף ופה נלקח מתורמת שהייתה שרויה במוות מוחי. מומחים אומרים כי אף על פי שהשתלת קרקפת ואוזן בוצעו כבר בעבר, השתלות פה ואף הן הקשות ביותר. בדינואר הושתל גם מח עצם כדי למנוע את דחיית השתל.
בדיוק שנה לאחר הניתוח דינואר הצהירה שהיא יכולה לחייך שוב.
דינואר נפטרה ב-22 באפריל 2016 עקב סיבוכים שנגרמו לה על ידי התרופות שקיבלה למניעת דחיית הרקמות המושתלות.
ראו גם

עימות חזיתי
הערות שוליים

↑    Peter Allen, ‏World's fifth face transplant: Man gets new nose, mouth and chin after shooting accident, The Telegraph, 27 March 2009
↑  "French hospital performs face, hand transplants." Associated Press. 11 April 2009. . Retrieved on 11 April 2009.
↑  "Newsmakers of the week: October 22." Macleans. 22 October 2007. . Retrieved on 11 April 2009.
↑  The Independent Face transplant recipient Isabelle Dinoire faces the world Published: 7 February 2006
↑  "Woman has first face transplant". BBC News. 30 בנובמבר 2005. ארכיון מ-2005-12-02. נבדק ב-2013-12-07. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "French woman receives world's first face transplant: surgeon". Breitbart.com. 30 בנובמבר 2005. אורכב מ-המקור ב-2005-12-02. נבדק ב-2013-12-07. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  IHT article, 30 Nov. 2005
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
אאלפוולד, מלך סאסקס

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־8 
 פטירה:  המאה ה־8 
 
אאלפוולד (באנגלית: Ælfwald) היה מלך או דוכס ממלכת סאסקס בשלהי המאה השמינית.