stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בנו גרינפלדר
הערות שוליים

↑  ילקוט הפרסומים 522, י' באדר א' תשי"ז, 7 בפברואר 1957, עמוד 555
↑  קונצרט של הגבירות: מירה בן-עמי, פרידל בראוער, טראוטה גרינפלדר, אתר הספרייה הלאומית
↑  בשנת 1925 פעילות בית החולים הדסה התבצעה מבית החולים מאיר רוטשילד. בנובמבר 1918 נפתח בית החולים מחדש תחת הניהול של ארגון נשות הדסה, בשמו החדש "בית החולים רוטשילד- הדסה". לאחר מלחמת העולם הראשונה שופץ בית החולים בעזרת משפחת רוטשילד, ונוספו שני בניינים חדשים ותוקנה מערכת הביוב. בית החולים הכיל 90 מיטות, ב-1935 הגיע מספרן ל-190. בשנת 1939 עבר בית החולים למשכנו החדש והיה קרוי בית החולים הדסה הר הצופים
↑  בנו גרינפלדר באתר GRAVEZ
↑  קונצרטים קאמרים שונים 1932 אתר הספרייה הלאומית
↑  מוזה בירושלים - למה מוזה? ויקאנד
↑  לטרלית - פירוש : צדדית
↑  על חזיון הבוהן הגדולה <GR .Z .PH> והרפלקס של גרינפלדר <G.R> בדלקת האוזן התיכונית ובליקויים בבקעת הגולגולת האחורית" בנו גרינפלדר, תרפ"ג, תל אביב, מוציא לאור לא ידוע (העתקה מ"הרפואה" חוברת ו', כרך ד')
↑  Мать и дитя : учебник по гигіенѣ материнства и грудного ребенка
↑  ספרית בית-הבריאות של ההסתדרות מדיצינית "הדסה" על שם לינה ונתן שטראוסירושלים, תל אביב : אמנות, 1931
↑  מורה דרך לטפול בתינוקות / מאת בנו גרינפלדר. ספרית בתי הבריאות של הסתדרות מדיצינית הדסה על שם נתן ולינה שטראוס גרינפלדר בנו
↑  הטפול בילד הבריא והחולה בארץ-ישראל : ספר שימושי לאחיות ולאמהות ... / מאת בנו גרינפלדר. תש"ה, 1944, ירושלים: עבר
↑  "מורה דרך לאם ולמטפלת" (בהשתתפות רחל גרינפלדר רסיס  1953, ירושלים, ר. מס
↑  וועג-ווייזער פאר יונגע מוטערס / פון בענא גרינפעלדער, מיט דער באטייליגונג פון רחל גרינפעלדער רסיס, (איבערזעצט פון אהרן צפנת), גרינפלדר, בנו, צפנת אהרן, גרינפלדר-רסיס, רחל, (1952) מו"ל: ירושלים : ר' מס
↑   مرشد الامهات الى العناية فى الاطفال / تأليف بنو غرونفلدر، ترجمة فايز يونس الحسيني. [نشرات دار الصحة لينا وناتان شتراوس التابعة لجمعية هداسا الطبية ] غرونفلدر، بنو الحسيني، فايز يونس
מוציא לאור: القدس : مطبعة هاؤمان، ١٩٤٢
↑  בין המשתתפים (לפי א'-ב'): הנרי אונגר, יצחק איצקוביטש, מקס בוכמן, יחיאל קרל גוגנהיים, אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף), בנו גרינפלדר, אברהם דרוקמן, פריץ דרייפוס, פנחס וייל, חיים ארנסט ורטהיימר, פליכס זולמן, יעקב זס, רפאל משה חפץ, לודוויג פרדיננד מאייר, פליקס מנדל, דוד מרגלית, מכס מרכוס, אריה סדובסקי, רוברט פישר, יוסף פרגר, ברנרד צונדק, גאורג צונדק, הרמן צונדק, יוליוס קליברג, שמעון רוזנבאום, יהודה לייב רוקח, משה רחמילביץ'
↑  תוכנית הכינוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בא"י לשנת ה'תרצ"ט 1939, 30 במאי – 1 ביוני בבית הבריאות ע"ש שטראוס
קרב דיין ביין פו

קרב דיין ביין פו (בצרפתית: Bataille de Diên Biên Phu; בוייטנאמית: Chiến dịch Điện Biên Phủ) היה מערכה מכריעה, שהתנהלה במחצית הראשונה של שנת 1954, בין הצבא הצרפתי הקולוניאלי בהודו-סין (וייטנאם) לבין כוחות ארגון המחתרת הקומוניסטי וייט מין. הקרב, שארך כחודשיים, הסתיים בתבוסה מוחצת של הצבא הצרפתי, ובכניעת שרידי הכוח הצרפתי במתחם דיין ביין-פו. התבוסה הצרפתית במערכה הביאה לנסיגת הצבא הצרפתי משטח צפון וייטנאם, והאיצה את המהלכים המדיניים שהובילו לסיום מלחמת הודו-סין הראשונה (ועידת ז'נבה).
הרקע לקרב וההכנות לקראתו

באוקטובר 1953 פלשו כוחות הוייט מין, שפעלו מבסיסים בצפון וייטנאם, לשטח לאוס הסמוכה, שהייתה שטח חסות צרפתי. העיירה דיין ביין פו, כ-300 ק"מ מערבית להאנוי, סמוך לגבול וייטנאם-לאוס, ישבה על ציר ההספקה המרכזי של הוייט מין לצפון לאוס, בתוך עמק מוקף הרים גבוהים. מפקד הכוחות הצרפתיים בווייטנאם, גנרל נוואר, החליט להשתלט על אזור זה, ולהקים בו מתחם מבוצר, במטרה למנוע את המשך הסתננות כוחות הוייט מין לשטח לאוס, ולהפגין את מחויבותה של צרפת להגן על הריבונות של לאוס, בעלת בריתה. הפיקוד הצרפתי רצה גם לפתות את כוחות הוייט מין לתקוף את המתחם המבוצר החדש, ובכך לאפשר לצבא הצרפתי לנצל את כוח האש העדיף שלו, כדי להנחיל תבוסה לכוחות המורדים הקומוניסטיים בהודו-סין.
על הקולונל כריסטיאן דה קאסטרי הוטל להפוך את דיין ביין פו למתחם מבוצר. במהלך חודש נובמבר 1953 הוצנחו במתחם, שאורכו היה כ-11 קילומטרים, קרוב ל-10,000 חיילים צרפתים שחלקם השתייכו ללגיון הזרים, בעוד שבהאנוי נשארו כ-5,000 חיילים נוספים, ששימשו כעתודה לשיגור מיידי, וחלקם אכן הוצנחו באזור במהלך הקרבות. את מוצבי החוץ של הבסיס כינה הקולונל דה קאסטרי בשם אהובותיו: ביאטריס, גבריאל, אן-מארי, דומיניק, איגט, פרנסואז, אליין, נטשה, סימון, קלודין ואיזבל.
בשלב הראשון הכשירו הצרפתים שדות תעופה (שכן ניתן היה להעביר הספקה למתחם רק בדרך האוויר) וכן הקימו טבעות מוצבים מבוצרים, שהיו אמורים לחפות זה על זה, הן באמצעות אש נשק קל והן באש ארטילרית. הנשק הכבד שעמד לרשות המגינים כלל, בין השאר, 24 תותחי שדה מתוצרת ארצות הברית בקוטר 105 מילימטר. קצין הצרפתי הראשי של התותחנים במתחם התרברב שיש לו תותחים הרבה מעבר לדרוש.
הפיקוד הצרפתי לא האמין שניתן יהיה להציב ארטילריה כלשהי על ההרים הסובבים את דיין ביין פו, שהיו מכוסים צמחיית ג'ונגל עבותה ובלתי חדירה. אך הוא לא העריך נכונה את נחישותם של לוחמי הוייט מין. במאמץ אנושי כביר הצליחו כוחות הוייט מין בפיקודו של הגנרל וו נגויין גיאפ, להציב 48 תותחים סיניים בני 105 מילימטרים ולפחות עוד כ-150 קני ארטילריה קטנים יותר, בעמדות בהרים מסביב למתחם הצרפתי, משם הם יכלו לשלוט על כל שטחו, כולל שדות התעופה, ולטווח אותו ללא הפרעה. כרבע-מיליון פועלים ולוחמים וייטנאמיים השתתפו ברכבת האנושית שהובילה את כל הציוד לשטח השולט על המתחם הצרפתי.
מהלך הקרב

במהלך חודש מרץ שנת 1954, סיים גנרל גיאפ את ריכוז כוחותיו ואת ההכנות לתקיפת המתחם הצרפתי, וכוחות הוייט מין פתחו בהפגזה כבדה על דיין ביין פו. כבר בתחילת ההפגזה הוצאו שדות התעופה הצרפתיים בתוך המתחם מכלל שימוש, והכוח הצרפתי בדיין ביין פו נותק והפך להיות תלוי באספקה מוצנחת בלבד. קצין התותחים הראשי שלפני המערכה התרברב שיש לו יותר מדי תותחים מהדרוש, מצא עצמו בנחיתות ארטילרית ומרוב המבוכה החליט להתאבד כבר בתחילת המערכה.
בניסיון להציל את הכוח הצרפתי במתחם, הוצנחו באזור כוחות מוצנחים של לגיון הזרים הצרפתי, כולל רגימנט הזרים המוצנח השני. הכוח המוצנח הורכב ברובו מוותיקי מלחמת העולם השנייה מן הוורמאכט אשר גויסו ממחנות מעצר בגרמניה, אך הוא לא הצליח לשנות את פני המערכה. קרוב למאה לגיונרים מרגימנט הזרים המוצנח השני נשבו על ידי הכוחות הקומוניסטים. כוחות הוייט מין כרסמו בהדרגה את שטח מתחם ההגנה הצרפתי, למרות התנגדותם הנואשת של המגינים, וכבשו את המוצבים הצרפתיים בזה אחר זה. ב-8 במאי 1954 נכנעו לבסוף שרידי הכוח הצרפתי בדיין ביין פו. למעלה מ-4,000 חיילים צרפתיים נהרגו או נרשמו כנעדרים במהלך הקרב (החל מנובמבר 1953). 11,720 חיילים וקצינים, מתוכם כ-4500 פצועים נפלו בשבי. 860 פצועים קשה נמסרו לידי הצלב האדום זמן קצר לאחר תום הקרב. מתוך השבויים הנותרים רק כ-3300 שרדו את תקופת השבי, שארכה למעלה משלושה חודשים, לאחר שאולצו לצעוד מאות קילומטרים בתנאים קשים למחנות שבויים בצפון וייטנאם, והוחזרו לצרפת לאחר תום המלחמה. הוייט מין הודו שספגו כ-14 אלף אבדות (מתוכם כ-5000 הרוגים ונעדרים) במהלך המערכה הקשה, אך הצרפתים העריכו שאבדותיהם היו כבדות הרבה יותר והגיעו לכ-23 אלף נפגעים.
דיין ביין פו היוותה את נקודת הסיום במלחמת צרפת בווייטנאם, ושמה קץ לשלטון זה, אשר נמשך מאז שנת 1858. בוועידת ז'נבה הוסכם על ידי הצדדים, כי הצרפתים יצאו מווייטנאם עד שנת 1956 ואכן, כפי שהבטיח ראש ממשלת צרפת פייר מנדס פראנס, כך קרה.
לקריאה נוספת

ז'אן לארטגי / "הצנטוריונים"
אנדריי פופוב

| --- | --- |

 לידה:  13 באוקטובר 1832 (יוליאני) טולה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1896 (בגיל 63 בערך) 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1858) 
 תחום יצירה:  ציור 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב גדולה של האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1860)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
אנדריי פופוב (ברוסית: Андрей Попов;‏ (13 באוקטובר 1832–1896) היה צייר ז'אנר רוסי בסגנון ריאליסטי.
ביוגרפיה

את שיעורי האמנות הראשונים שלו קיבל מאביו, שהיה צייר אייקונים מקומי.  בשנת 1846, הוא נכנס לאקדמיה הקיסרית לאמנויות יפות, שם למד אצל מקסים וורובייב ובוגדן וילוולדה.
בשנת 1849 הוענק לו מענק מטעם החברה לעידוד אמנים. לתערוכה שם ב-1857, הוא זכה להצלחה ביקורתית ראשונה עם "מרק הדגים של דמיאן", המבוסס על אגדה מאת איוואן קרילוב.
מ-1858 עד 1859, הוא עבד באקדמיה כעוזר לאיוון ויסטליוס (1802–1872), שהיה מורה של ג'יימס מקניל ויסלר הצעיר במהלך שהותו בסנט פטרסבורג.
בשנת 1860, עבודתו, "מחסן התה ביריד ניז'ני נובגורוד" זיכתה אותו במדליית זהב ובתואר "אמן", מדרגה ראשונה. הוא גם קיבל מענק שאיפשר לו להמשיך את לימודיו בפריז (1863–65) וברומא (1865–67).
הוא חזר לרוסיה ב-1867, בתחילה התיישב בקלוגה אך בסופו של דבר עבר לניז'ני נובגורוד. בשנות השבעים של המאה ה-19, בריאותו החלה להתדרדר - אולי סוג של שחפת, ולעיתים קרובות הוא היה חלש מכדי לעבוד. כתוצאה מכך, הוא צייר מעט והתייאש לחלוטין מציור בתחילת שנות ה-80.
התערוכה הידועה האחרונה שלו הייתה הפאן-רוסית לאמנות ותעשייה במוסקבה בשנת 1882.
הוא מת בעוני.
הערות שוליים

↑  Kenneth, Andrei Andreyevich Popov, www.rusartnet.com (באנגלית בריטית)
↑  Русские художники. Попов Андрей Андреевич., www.artsait.ru
↑  Whistler and Russia | The Tretyakov Gallery Magazine, www.tretyakovgallerymagazine.com, ‏2016-01-09 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810661971505606  LNB: 000314927  VIAF: 757151778249818130007   WorldCat (עם VIAF): 757151778249818130007
קרל הראשון, מרקיז באדן-באדן

| --- | --- |

 לידה:  1425 פפורצהיים, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  24 בפברואר 1475 (בגיל 50 בערך) פפורצהיים, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  באדן-באדן 
 בן או בת זוג:  קתרינה מאוסטריה (1420–1493) (24 ביולי 1447, 1 ביולי 1447–?) 
 
קרל הראשון, מרקיז באדן (1427 – 24 בפברואר 1475) היה מרקיז באדן-באדן בשנים 1454–1475.
ביוגרפיה

קרל נולד בשנת 1427, והיה בנם הבכור של יאקוב, מרקיז באדן-באדן, ואשתו קתרינה מלורן, בתו של קרל השני, דוכס לורן. בשנת 1462 הוא היה מעורב במלחמת בוואריה (1459–1463) נגד פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ. מלחמה זו הסתיימה באותה שנה עם תבוסתו ותפיסתו של קרל בקרב סקנהיים. הוא שוחרר לאחר ששילם 25,000 גילדן. ב-24 בפברואר 1475 מת קרל בפפורצהיים, ובנו כריסטוף הראשון, מרקיז באדן-באדן ירש את נחלותיו ותאריו.
משפחתו

ב-1 ביולי 1447, הוא התחתן עם קתרינה מאוסטריה, בתו של ארנסט, דוכס אוסטריה. נולדו להם שישה ילדים:
קתרינה (15 בינואר 1449 – לפני 8 במאי 1484), התחתנה עם גאורג השלישי, רוזן ורדנברג-זארגנס
זימבורג (15 במאי 1450 – 5 ביולי 1501), התחתנה עם אנגלברט השני, רוזן נסאו-דילנבורג
מרגרטה (1452 – 1495)
כריסטוף הראשון, מרקיז באדן (13 בנובמבר 1453 – 19 באפריל 1527)
אלברט, מרקיז באדן-האכברג (1456 – 1488)
פרידריך (9 ביולי 1458 – 24 בספטמבר 1517), בישוף אוטרכט
מיכאיל קלודט

| --- | --- |

 לידה:  30 בדצמבר 1832 (יוליאני) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  16 במאי 1902 (יוליאני) (בגיל 69) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1858) 
 תחום יצירה:  ציור 
 הושפע על ידי:  מקסים וורוביוב 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב גדולה של האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1858) 
 
מיכאיל קלודט (ברוסית: Михаил Константинович Клодт; ‏1832–1902) היה צייר רוסי אימפריאלי ריאליסטי.
ביוגרפיה

מיכאיל קלודט נולד למשפחה האמנותית של הברונים קלודט פון יורגנבורג, אביו קונסטנטין קלודט היה חרט העץ הרוסי הראשון, דודו פיטר קלודט פון יורגנבורג היה פסל רוסי מפורסם.
הוא למד ציור בסנט פטרבורג, ולאחר מכן באקדמיה הקיסרית לאמנויות (1851–1858). לאחר שקיבל מדליית זהב גדולה הוא קיבל מלגה לשלוש שנים ללימודי ציור בצרפת, שווייץ ואיטליה אך נטש אותם תוך שנה. הוא התלונן שהנופים הזרים לא עוררו בו השראה ושאסכולת הציור הצרפתית והאיטלקית נחותה מהרוסית. לאחר חזרתו קיבל קלודט רשות להשתמש בשאר כספי המלגה למסעות ברוסיה.
בשנת 1863 קיבל קלודט הכרה על ציורו "דרך בסתו". שבחים רבים זכתה יצירתו "בשדה" (1872) ו"נוף היער בצהריים" (1878). מבקרים ציינו את התמסרותו לנוף הרוסי, תשומת הלב לפרטים קטנים ולפרספקטיבה הטובה. מנגד, מבקר האמנות ולדימיר סטאסוב ציין את הנטורליזם הקטנוני ואת "המעקב האובססיבי אחרי המציאות" ביצירות רבות של קלודט. כדוגמה לאובססיה כזו הוא ציין את הציור "פרות שותות" (1879). בהתמסרותו לנוף הרוסי והן בנטורליזם קלודט היה כנראה הושפע מהצייר איוואן שישקין.
בשנת 1871 קלודט התחיל ללמד באקדמיה לאמנות ובשנת 1873 מונה לפרופסור. בין תלמידיו היה מיכאילו ברקוס וציירים נוספים.
מיכאיל קלודט היה חבר מייסד של תנועת הנודדים (פרדוויז'ניקי), אך הם לא ראו בו לחלוטין אחד מהם. הפער נבע בחלקו מהביקורות הנוקבות מצד קלודט ובחלקו בגלל שהוא שמר על פרופסורה באקדמיה הקיסרית לאמנויות (1871–1886). לאחר הביקורת הנוקבת במיוחד של קלודט על ארכיפ קוינג'י, קלודט נאלץ להיפרד מהנוודים. עד מהרה פרש גם מהאקדמיה.
קלודט לא צייר שום דבר בעל ערך לאחר שנות ה-70. הוא היה חצי עיוור ושבור כלכלית, ומת ב-1902.
הערות שוליים

↑  Клодт фон-Юренсбург (художники), www.rulex.ru
↑  КЛОДТ Михаил Константинович. Портрет Е. С. Авдулиной. 1822. Масло, staratel.com
↑  Digital Museums Canada Decommissions the Virtual Museum of Canada Website, Digital Museums Canada (ב־Canadian English)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810645379605606  GND: 138913188  ISNI: 0000 0001 1690 2883  LCCN: n2010013818  RKD: 44863  ULAN: 500060657  VIAF: 95524230   WorldCat (עם VIAF): 95524230 
מיכאיל קולדט, בשדה, 1872
מיכאיל קלודט, פרות שותות, 1879
3 (שיר)

3 הוא השיר הראשון שיצא כסינגל מאלבום האוסף השלישי של בריטני ספירס, The Singles Collection. הסינגל יצא ב-6 באוקטובר 2009, והגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד.
רקע והצלחה

"3" נכנס עם יציאתו היישר למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, ובכך הפך לסינגל הראשון מזה שלוש שנים שהגיע להישג זה. בנוסף, היה זה השיר ה-15 בהיסטוריה לעשות זאת. השיר הפך לשיר השלישי של ספירס שהגיע אל המקום הראשון במצעד. השיר מספר על יחסים עם 3 אנשים, ונמשך 3:33 דקות. הסינגל שהה במקום הראשון במשך שבוע אחד, בין היתר מכיוון שספירס לא הוציאה את הווידאו קליפ לשיר במקביל להוצאת הסינגל. השיר זכה ל-255,000 הורדות דיגיטליות בשבוע הראשון ליציאתו. בכתיבת השיר השתתף מקס מרטין, שהיה שותף גם בכתיבת להיטים קודמים של ספירס, כגון "Oops!... I Did It Again", "‏If U Seek Amy", "‏...Baby One More Time" ו-"Stronger".
בארצות הברית הסינגל הגיע למעמד פלטינה ומכר מעל 1.6 מיליון עותקים שם.
הסינגל זכה להצלחה במקומות רבים בעולם, הגיע למקום הראשון במצעד הקנדי ול"עשרת הגדולים" במצעדי הסינגלים של אוסטרליה, בריטניה, אירלנד, בלגיה, נורווגיה ושוודיה.
ספירס שברה שיא גינס עם השיר בשנת 2011, כאשר הפך השיר לשיר היחיד בהיסטוריה שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד, ללא כל קידום, מלבד הווידאו קליפ שלו.
במאי 2015 הועלה לערוץ 442oons פרודיה מונפשת לשיר ובה מככבים שלישיית ההתקפה של ברצלונה דאז "MSN" הכוללת את ליונל מסי, לואיס סוארס וניימאר ז'וניור, הסרטון מציג את משחק חצי הגמר בין ברצלונה למועדון הגרמני באיירן מינכן (הנגמר בתוצאה 3-2 לברצלונה) במסגרת עונת 2014/2015 בליגת האלופות. הסרטון זכה למעל ל-33 מיליון צפיות והיה לסרטון בעל מספר הצפיות הגבוהה ביותר של הערוץ.
וידאו קליפ

לשיר וידאו קליפ ובתחילתו נראית ספירס מתיזה על עצמה את הבושם "Circus Fantasy" ומתאפרת. לאחר מכן רואים את ספירס מתחילה לשיר כשהמצלמה בקלוז אפ על פניה, אחר כך נראית ספירס נמרחת על זכוכית עם תסרוקת ובגדים שונים, אך הסצנה בשחור לבן. סצנות אלו נמשכות לאורך כל הקליפ. בחלקים מן הקליפ נראית ספירס בבגד לבן עם רקדניות הלבושות בבגדים בצבע שחור כשהן רוקדות בעזרת מעקה. בחלק אחר בקליפ ספירס לבושה בבגד שחור ורוקדת עם קבוצת בנים. כמו כן, נראית ספירס רוקדת עם שני בנים ולבושה בבגד תואם.
עדי אופיר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בספטמבר 1951 (בן 73) 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת בראון 
 זרם:  פילוסופיה קונטיננטלית
 תחומי עניין:  אתיקה, פילוסופיה פוליטית, תאוריה ביקורתית
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה 
 הושפע מ:  מישל פוקו, ז'אן פרנסואה ליוטר, חנה ארנדט, עמנואל לווינס, ג'ורג'ו אגמבן
 מדינה:  ישראל 
 בן או בת זוג:  אריאלה אזולאי 
 
עדי אופיר (נולד ב-22 בספטמבר 1951) הוא פרופסור אמריטוס במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב, עמית בכיר במכון ון ליר בירושלים, חוקר אורח במרכז לחקר המזרח-התיכון באוניברסיטת בראון, ועמית במרכז ללימודים מתקדמים מכון הרטמן ירושלים.
ביוגרפיה

אופיר קיבל תואר ראשון בפילוסופיה ובפסיכולוגיה ב-1976 מהאוניברסיטה העברית, וב-1980 קיבל תואר שני בפילוסופיה קונטיננטלית. לאחר מכן עבר לאוניברסיטת בוסטון, שם קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה קונטיננטלית ב-1984. מיד לאחר קבלת תואר שלישי החל ללמד היסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות במכון כהן שבאוניברסיטת תל אביב. החל מ-2001 פרופסור חבר במכון.
ב-1991 ייסד עם קבוצה של אינטלקטואלים את כתב העת "תיאוריה וביקורת". אופיר כיהן כעורך כתב העת מרגע הקמתו ועד שנת 2000, אז החליפו יהודה שנהב.
אחד מפרסומיו הבולטים, שמהווה מסמך מרכזי בהגדרת העמדה הפוסטמודרנית, הוא פוסטמודרניזם: עמדה פילוסופית, חלקו המצוטט של המאמר הוא סעיף 3 - תשעה עקרונות של עמדה פוסט מודרנית, בו מסביר אופיר מדוע בבסיס עמדת הפוסטמודרניזם יש להביא את שלילת המוניזם כגורם מלכד לכדי עקרון אחד. הוא מדגים את עיקריו באופן בין תחומי, דרך קשת רחבה של בחינות שונות, כגון אפיסטמולוגיה, אונטולוגיה, אתיקה, סמנטיקה, פסיכולוגיה ועוד.
תחומי העניין העיקריים של אופיר הם פילוסופיה קונטיננטלית מודרנית ובת זמננו, אתיקה, פילוסופיה פוליטית ותאוריה ביקורתית. הוא כתב על הוגים בולטים במאה העשרים כמישל פוקו, ז'אן פרנסואה ליוטר, חנה ארנדט, עמנואל לווינס וג'ורג'ו אגמבן, וכן על היבטים שונים של תרבות וחברה בישראל. בספרו לשון לרע הוא הציג קווי מתאר ל"אונטולוגיה מוסרית" המבוססת על הבנת ייצורן של "רעות" (אובדן, נזקים, פגיעות, סבל וסיכונים) והפצתן בחברה, ומציע פרשנות חדשה למושגי הרוע והעוול. ספרו עבודת ההווה הוא אסופת קריאות דה-קונסטרוקטיביות של טקסטים ואירועים שהותירו את רישומם על התרבות הישראלית בת זמננו. ב-2002 פרסם יחד עם בת זוגו אריאלה אזולאי את ימים רעים – אסופת מאמרי ביקורת על המצב הפוליטי בישראל כיום. בשנת 2008 הוציא עימה את הספר משטר זה שאינו אחד – כיבוש ודמוקרטיה בין הים לנהר העוסק בבחינה מחודשת של מבנה המשטר בישראל.
בשנים 2000–2003 ניהל מחקר בין-תחומי על "פעולות הומניטריות בעתות אסון: עיצוב הדמיון הפוליטי והרגישויות המוסריות בימינו". עם ד"ר סרי חנפי מהמרכז לחקר הפזורה הפלסטינית ברמאללה הוא מרכז קבוצת מחקר ישראלית-פלסטינית על תהליכי "קטסטרופיזציה" בשטחי יהודה ושומרון ועל תגובות הארגונים ההומניטריים וארגוני זכויות האדם, מקומיים ובינלאומיים, להיבטים שונים של האסון הכרוני המתמשך בשטחים. אופיר מרכז גם סמינר חוקרים בנושא "מושג הפוליטי במחשבה הפילוסופית במאה העשרים".
ב-2010 ייסד את מפתח: כתב עת לקסיקלי למחשבה פוליטית.
אופיר נשוי לאריאלה אזולאי ומתגורר עמה בפרובידנס, רוד איילנד.
עמדותיו ופעילות ציבורית

בשנת 1987, במלאת 20 שנים למלחמת ששת הימים, ייסד אופיר ביחד עם חנן חבר את תנועת המחאה "השנה ה-21" שהתנגדה להמשך שליטת ישראל בשטחי יהודה והשומרון וחבל עזה. ביולי 1989 נכלא בשל סירובו לשרת ב"שטחים הכבושים".
חלק מכתיבתו עוסקת גם היא בנושאים אלו. בספרו "לשון לרע" העוסק בשאלות מוסר בעידן פוסט מודרני דן אופיר במהות הרוע ובין השאר כתב: "לא הסכמתי לקבל את הציווי המעין דתי, שאוסר להשוות בין אושוויץ לאתרי רוע אחרים... חיפשתי דרך אחראית, שקולה, מנומקת, נטועה בדיון תורת-מוסרי שיטתי, לשקם רצף מושגי שיאפשר להשוות בין הרוע שהתחולל באושוויץ לרוע שמחוללים צאצאי הקורבנות ויורשיהם לאנשים שאותם הפכו לגרים בארצם, לנתינים תחת משטר כיבוש צבאי, וגם ללוחמי חירות במאבק אנטי-קולוניאלי, לטרוריסטים, לרוצחים".
בשנת 2001 יצא לאור הקובץ "זמן אמת: אינתיפאדת אל-אקצה והשמאל הישראלי" בעריכתו של אופיר. בספר קובצו 29 מאמרים של סופרים, אנשי אקדמיה ועיתונאים ממחנה השמאל בישראל, אשר דנו בסיבות לפרוץ האינתיפאדה השנייה ובהתייחסות השמאל אליה. בהקדמה לספר קבע אופיר כי ללא חזרה לקווי שביתת הנשק של 1948, פינוי כל היישובים היהודיים שהוקמו לאחר 1967, ובכלל זה הבנייה בירושלים, ופתרון של שאלת הפליטים לא יהיה פיוס עם הפלסטינים. אופיר צפה כי אם יושג הסכם יהיה זה "במחיר של מה שהימין מכנה 'קרע בעם'" ולדעתו "המחיר הזה ראוי". בסוף דבריו הזהיר אופיר מפני הפסקת המשא ומתן עם הפלסטינים בעקבות פרוץ האינתיפאדה ומפני הרצון "לשכוח את הכיבוש" ולפנות לסדר יום אזרחי פנימי של החברה הישראלית:
...תפקידו של השמאל: לא לחדול מלהעניק לכיבוש קול, נוכחות וביטוי בכל מקום שבו מבקשים הישראלים להתעלם ממנו; להזכיר שהטרור הפלסטיני אינו מצדיק את הכיבוש אלא הוא תוצאה שלו... ישראל צריכה להוסיף לנהל משא ומתן, גם תחת אלימות הטרור, בדיוק כשם הפלסטינים מנהלים משא ומתן תחת אלימות הכיבוש... הסיכוי לשלום, לפיוס בין העמים, לשיקומה של חברה אזרחית בישראל, לחלוקה צודקת יותר של העושר, לתמיכה בקבוצות החלשות - כל אלה תלויים בסיום הכיבוש. תמיכה בכל עניין אחר, צודק וראוי כשלעצמו... מותנית בתרומתו למאבק נגד המשך הכיבוש ונגד מיסוד האפרטהייד.
בשנת 2010 נמנה עם מייסדי ארגון "אנו פליטים" המעניקה סיוע משפטי לפליטים ומבקשי מקלט מאפריקה המגיעים לישראל.
פרסומים נבחרים

תשעה עקרונות של עמדה פוסט מודרנית. בתוך אילן גור זאב (עורך) חינוך בעידן השיח הפוסטמודרני, י-ם, מאגנס, תשנ"ז, עמ' 148–160
עורך, 50 ל-48: מומנטים ביקורתיים בתולדות מדינת ישראל – תיעוד אירועים, מכון ון ליר בירושלים והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999
לשון לרע: פרקים באונטולוגיה של המוסר, הוצאת עם עובד, 2000
עורך (יחד עם יואב פלד), ישראל: מחברה מגויסת לחברה אזרחית? הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001
עורך (יחד עם מיכל גבעוני, חגי כתריאל וארז ויס), זמן אמת: אינתיפאדת אל-אקצה והשמאל הישראלי, הוצאת כתר, 2001
עבודת ההווה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002
יחד עם אריאלה אזולאי ימים רעים, רסלינג, 2002
אזולאי, אופיר, משטר זה שאינו אחד - כיבוש ודמוקרטיה בין הים לנהר, הוצאת רסלינג, 2008
אלימות אלוהית, הקיבוץ המאוחד, מכון ון ליר, 2013
Plato's Invisible Cities: Discourse and Power in the 'Republic', London, Routledge 1991.
From Pharaoh to Saddam Hussein: Deconstruction of the Passover Haggadah, in: The Other in Jewish Thought and History, ed. by Laurence Silberstein and Robert Cohn, New York, New York University Press, 1994.
Between Kant and Eichmann: Thinking of Evil After Arendt, History and Memory, 8:2, 1996, pp. 89-136.
Adi Ophir, Ishay Rosen-Zvi, Goy: Israel's Others and the Birth of the Gentile, Oxford University Press, 2018
הערות שוליים

↑  אבנר שפירא, עיינו ערך: הכל פוליטי, באתר הארץ, 12 בינואר 2010
↑   שני ליטמן, הם הובילו כאן תנועות שמאל, אך התייאשו ונדחקו להגר. סיפורם של הגולים החדשים, באתר הארץ, 21 במאי 2021
↑  עד כאן! עדויות של סרבנים, חרגול, 2004, עמ' 79-76
↑  לשון לרע, עמ' 4
↑  זמן אמת, עמ' 10-9
↑  זמן אמת, עמ' 15
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302224405171  PLWABN: 9810612972405606  BIBSYS: 90549536  BNE: XX1053653  BnF: cb12247908j (data)  CiNii: DA05536868  GND: 1033255440  ICCU: BVEV006222  ISNI: 0000 0001 1083 5990  LCCN: n80003258  NKC: jo20181004921  NLG: 68395  NTA: 088195880  RERO: 02-A025035546  SUDOC: 031221645  VIAF: 111816353   WorldCat (עם VIAF): 111816353
הסכם ג'נטלמני (סרט)

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD
 מבוסס על:  הסכם ג'נטלמני 
 בימוי:  איליה קאזאן 
 הופק בידי:  דריל זאנוק 
 תסריט:  לורה הובסון (נובלה) מוס הארט (תסריט)
 עריכה:  פרד סרסן 
 שחקנים ראשיים:  גרגורי פק דורותי מקגוויר ג'ון גרפילד סלסט הולם
 מוזיקה:  אלפרד ניומן 
 צילום:  ארתור סי. מילר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  11 בנובמבר 1947
 משך הקרנה:  118 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט המבוסס על יצירה ספרותית, social problem film 
 תקציב:  1,985,000‏$
 הכנסות:  7,800,000‏$
 פרסים:  פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (איליה קאזאן)  פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (סלסט הולם)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הסכם ג'נטלמני (באנגלית: Gentleman's Agreement) הוא סרט קולנוע אמריקאי, שביים איליה קאזאן על פי ספרה של לורה הובסון, העוסק בבעיית האנטישמיות הסמויה והגלויה בחברה האמריקאית.
ראשי אולפנים שונים בהוליווד, בעיקר מפיקים ובעלי אולפנים יהודים, התנגדו להפקתו, מחשש שהוא יעורר נושאים שמוטב לא לעורר. אותה תקופה הייתה כשנתיים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, שבה נחשף פרצופה המכוער של השנאה ליהודים ברוב מדינות אירופה, תקופה שהייתה רגישה גם עבור יהודי ארצות הברית. אולפני פוקס החליטו להפיק את הסרט בשנת 1947, החלטה שבדיעבד התבררה כנכונה. סרט זה צוין לשבח על ידי המבקרים, זכה בפרסים, ואף היה לסרט המכניס ביותר של אולפני פוקס בשנה שבה הוקרן.
תקציר העלילה

הסרט מספר על עיתונאי (גרגורי פק) שקיבל משימה לכתוב סדרה של מאמרים על אנטישמיות בחברה האמריקאית. כדי לבחון את הבעיה באופן בלתי אמצעי, בוחר העיתונאי להתחזות ליהודי. הדבר מביא אותו לחשוף את פרצופה המכוער של האנטישמיות ומגלה מהי ההרגשה של קורבן חף מפשע. בקשת עבודה שלו נענית בשלילה, מסרבים להכניסו לבית מלון מסוים, ובנו (דין סטוקוול) מותקף בבית הספר. גם יחסיו עם ארוסתו (דורותי מקגוויר), אחייניתו של עורך העיתון אשר יזמה את התחקיר בעצמה, מתערערים בעקבות חוויותיו כ"יהודי". הסרט מפנה את עיקר הביקורת לא כלפי אנטישמיים, אלא כלפי החברה הנאורה והליברלית לכאורה אשר מאפשרת בשתיקתה את קיומה של האנטישמיות.
הפקה

התפקיד הראשי הוצע לקרי גרנט אך הוא דחה את ההצעה והתפקיד הוצע לגרגורי פק וזה הסכים על אף שסוכנו אמר לו שהסרט לא יצליח.
פרסים

הסרט זכה בשנת 1948 בפרס אוסקר בשלוש קטגוריות: פרס הסרט הטוב ביותר, פרס לבמאי הטוב ביותר - לאיליה קאזאן ושחקנית המשנה הטובה ביותר - לסלסט הולם.
יעקב דוד פרידמן

יעקב דוד פרידמן (ה'תרנ"ד - כ"ב באב ה'תשט"ו אוגוסט 1955) היה האדמו"ר השני לשושלת חסידות פאשקאן ביפו בין השנים ה'תש"ז - ה'תשט"ו.
תולדותיו

יעקב דוד פרידמן נולד בעיר בוהוש שברומניה בשנת ה'תרנ"ד, בנו של הרב משה יהודה לייב פרידמן שהיה האדמו"ר הראשון של שושלת חסידות פאשקאן ומייסד החצר. סבו של הרב יעקב דוד היה הרב יצחק פרידמן, מייסד חסידות בוהוש. הסבא-רבא של הרב דוד פרידמן היה הרב שלום יוסף פרידמן שהיה מייסד חסידות סדיגורה, בנו של הרב ישראל פרידמן (הרוז'ינר) שהיה מקים חסידות רוז'ין ואב לכמה חצרות חסידיות.
הרב ישראל פרידמן מרוז'ין היה בנו של הרב שלום שכנא מפראהביטש (רבי שלום הגדול), בנו של הרב אברהם המלאך שהיה תלמידו של אביו, המגיד ממזריטש (המגיד ממזריטש) שהיה יורשו של הרב ישראל בן אליעזר (הבעל שם טוב), אבי תנועת החסידות. אמו של הרב יעקב דוד פרידמן הייתה הרבנית אלטא נחמה גיטל בת הרב מנחם נחום דוב בער פרידמן מסדיגורה.