stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אעדיף כל שמונה
השפעה > בספרי ההלכה

כמה קטעים מהפיוט צוטטו בקרב פוסקי ההלכה הראשונים, בעיקר שורות מפיוט ההרחבה ההלכתי. רבי יצחק מווינה מצטט בספרו אור זרוע את השורה מפיוטנו ”נֵר חֲנֻכָּה אָסוּר בּוֹ לְהִשְׁתַּמֵּשׁ” כסמך לפסיקתו שאסור להשתמש באור נרות חנוכה. רבי מאיר הכהן מרוטנבורג מצטט מהפיוט את השורה ”צָרוּר מִלְּהַדְלִיק בְּנֵר יָשָׁן” כראיה שאסור להדליק נרות חנוכה בנר חרס ישן. שורה זו מצוטטת באופן דומה גם בדברי ריבב"ן.
בספרו שיבולי הלקט מביא רבי צדקיה בן אברהם את השורה ”בְּאוֹר הַנֵּר בִּבְרוּר חַיִל אֹם בְּרִית מְגַנֶּבֶת” כראיה שהמעשה בתלמוד על הדלקת נרות בברור חיל מתייחס לברית מילה, ומכאן שיש להדליק נרות בזמן ברית מילה, ובניגוד לתלמוד הבבלי המפרש זאת על חתונה.
השפעה > קליטה במנהגי התפילה

הקרובה נאמרה באחד מימי חנוכה בחלק מקהילות המזרח בתקופת הגניזה, כמוכח מהמצאות עותקים ממנה בגניזת קהיר. מלבד זאת, הקרובה התגלגלה לאירופה כמו פיוטים קליריים רבים, והתקבלה למחזור התפילה של חלק מקהילות אירופה בימי הביניים כקרובה ליום הראשון של חנוכה. הקרובה מופיעה בכתבי יד של נוסח רומניא ושל נוסח אשכנז, והייתה נהוגה בחלק מקהילות אלה. סביר שבעבר נאמרה גם בחלק מקהילות איטליה, שכן היא מצוטטת בחיבורי חכמי איטליה. עם זאת, הקרובה לא הגיעה לאשכנז בשלמותה, ובכתבי היד האשכנזיים מופיעים רק חלקיה הראשונים, עד סוף הסילוק, בדומה לקדושתא רגילה (שאינה קדושתת י"ח).
למרות היותה מוכרת באירופה, הקרובה לא התקבלה למחזור התפילה במרבית קהילות אירופה, ואמירתה נעשתה כנראה מנהג של קהילות בודדות. בהגהה לספר מנהגי מהרי"ל מצוינת הקרובה כמנהג ייחודי של קהילת מגנצא בלבד. המנהגים הייחודיים של קהילת מגנצא נעלמו ברובם בגירושים שחוותה הקהילה במאה ה-15, ובימי הדפוס כבר לא הייתה הקרובה חלק משום מנהג קיים.
פיוטי הרחבה נוספים > "איד נכון לצלעי"

בחלק מכתבי היד משולב בתוך הקרובה, בברכת מודים פיוט הרחבה נוסף הפותח "איד נכון לצלעי". פיוט זה בא כנגד פסקת "מעין המאורע" שההלכה מורה לשלב בימי חנוכה בברכה זו. במנהגי התפילה כיום מקובל להוסיף בברכה זו את נוסח על הנסים, על פי מנהג בבל. בנוסח ארץ ישראל נוסח הפסקה המקבילה היה "וכנסי פלאיך", והפיוט בא להרחיב פסקה זו. הפיוט בנוי במבנה דמוי-קיקלר, דהיינו במחרוזות משולשות, כשאחר כל שלוש מחרוזות באה מחרוזת רפרן משולשת. האקרוסטיכון הוא אלפבית ולאחריו החתימה 'אלעזר', שמטה את הדעת לייחס אותו לרבי אלעזר בירבי קליר. אמנם, לא ברור האם הרחבה זו, גם אם היא קלירית, נתחברה כחלק מהקרובה "אעדיף", או שהיא פיוט נפרד או מקרובה אחרת.
בשונה מהמחרוזות הראשיות של "אעדיף" שתארו את גזרות אנטיוכוס וניצחון החשמונאים על פי רמזים למדרשים, "איד נכון לצלעי" הוא סיפור רציף של הגזרות ושל מרד החשמונאים. בסיפור כזה משתמש לא מסתפק הפייטן ברמיזות אלה, ומתאר בפרוטרוט את הקרבות והניצחון עד לטיהור המקדש. בתיאור מפורט זה משתמש הפייטן כנראה במסורות בעל פה שהיו בידו, וניתן ללמוד מהן אילו פרטים ידעו בארץ ישראל בתקופה זו על מרד החשמואים. הפייטן מזכיר בפירוש את שמו של מתתיהו הכהן ואת חמשת בניו, אף שאין מקורות רבים המזכירים את שמו. גם כאן הוא מציין את ייחוס החשמונאים למשמרת אמר, ומנגד את מיקום הקרב במודיעית. הוא מספר גם על קרב שהתרחש בעכו, ומצרף אליו את המסורת המוכרת על בת קול שנאמרה ליוחנן כהן גדול אודות ניצחון בקרב באנטיוכיה. בטיהור המקדש, מזכיר הפייטן הקמת "שבעה מנורות" באופן זמני ואת הדלקת הנרות, ומסיים באזכור מצוות הדלקת נרות חנוכה וקריאת ההלל, זכר לנס.
פיוטי הרחבה נוספים > "אתה אל איילותי" ו"כי זכר את דם נאמנים"

באחד מכתבי היד מן הגניזה מופיעים בקרובה, במקום הפיוט ההלכתי "נר חנוכה אסור בו להשתמש" והסילוק, פיוט הרחבה וסילוק אחרים. עדות זו מנוגדת לכל שאר כתבי היד, וייתכן שהיא נובעת ממנהג המעתיקים להעביר פיוטי הרחבה מקרובה לקרובה. מאחר שפיוטי ההרחבה בדרך כלל אינם חתומים בשם המחבר, לא ניתן לדעת אם שני פיוטים אלה הם קליריים או לא, ואף אם הם קליריים, ייתכן שהם שייכים במקורם לקרובה אחרת שלו לחנוכה. מאידך, יש הסבורים שניתן לראות פיוטים אלה כחלק מן הקרובה "אעדיף" בשל מקבילות לשוניות בין הפיוטים ובין הקרובה.
צמד פיוטים זה דומה בתוכנו ל"אעדיף כל שמונה" בעובדה שהוא עוסק בסיפור ההיסטורי של נס חנוכה. אולם, בניגוד ל"אעדיף" פיוטים אלה מספרים את סיפור המרד והנס כסיפור היסטורי רציף, המתאר את שלבי הסיפור החל מגזרות אנטיוכוס, דרך בריחת החשמונאים אל המדבר מחמת הגזרות ותחנונים לה' שיושיע אותם, מלחמתם ביוונים וניצחונם, טיהור המקדש, וכלה בקביעת חנוכה כמועד לדורות. יתר על כן, בשונה מ"אעדיף כל שמונה", שהתבסס בעיקר על פסוקים ומדרשי חז"ל בקשר לגזרות אנטיוכוס, הסיפור המסופר בפיוטים אלה אינו מתבסס על מדרשים, ולרבים מדבריו אין מקור בספרות חז"ל. נראה שהפייטן התבסס על מסורות בעל פה שרווחו בארץ ישראל, ובמקומות רבים יש דמיון בין מסורות אלה למסופר בספרי מקבים א' ומקבים ב'. למשל, בריחת החשמונאים אל המדבר מחמת הגזרות נזכרת בפיוט בפירוש, וכך גם תעניותיהם ותפילותיהם טרם המלחמה. תיאורים אלה דומים למסופר בספר מקבים א'. מאידך, לקביעה כי הגזרות נמשכו "שבוע וחצי שנים" אין מקור אחר ידוע, והיא מנוגדת לנאמר בספר מקבים. גם סיום הפיוט, המציין בפירוש שחג החנוכה נקבע כמקביל לחג הסוכות, מזכיר את הקבלת החגים בספר מקבים ב'. נראה אם כן, שבניגוד ל"אעדיף כל שמונה" שהסתמך בעיקר על ליקוט רמזים מספרות חז"ל, צמד פיוטים זה מספר את הסיפור לפרטיו על פי מסורות שרווחו בארץ ישראל, שאולי מקורן עוד בספרי המקבים מימי בית שני. ייתכן גם שהפייטן הסתמך על גרסה כלשהי של מגילת אנטיוכוס.
לקריאה נוספת

עזרא פליישר, "מבנים סטרופיים מעין אזוריים בפיוט הקדום", הספרות ב (תש"ל), עמ' 224–229, 238–239. כולל הדפסה של הקרובה וביאור קצר.
שולמית אליצור, "פיוטי החנוכה: סמל מול ריאליה", בתוך: דוד עמית וחנן אשל (עורכים), ימי בית חשמונאי, סדרת "עידן", כרך 19, יד בן-צבי, ירושלים 1995, עמ' 303–310.
אופיר מינץ-מנור, "זאת חנכת בית חשמוני: זכר החשמונאים בפיוטים מהתקופה הביזנטית", אוקימתא ה (תשע"ט), עמ' 101–124.
משה חיים לייטער, ממלכת כהנים, מודיעין עילית תשס"ו, עמ' קצז–רלא. כולל הדפסה של הקרובה עם ביאור נרחב ומקורות. (הספר בקטלוג ULI)
הרב מנשה ישראל רייזמאן, "ביאור קרובץ לרבי אלעזר הקליר 'אעדיף כל שמונה'", שיעורים לפרשת השבוע, כ"ד–כ"ה בכסלו ה'תש"פ (חלק א וחלק ב באתר קול הלשון).
גבריאל וסרמן, "Liturgical poems of Ḥanukka from Europe" (חלק א באנגלית וחלק ב בעברית), 2016 (דוקטורט). על אעדיף כל שמונה בעמ' 43, 58, 69-70, בחלק א, והפיוט עצמו עם פירוש ושינויי נוסחאות מופיע בעמודים 1–15 בחלק ב. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  בתקופה הביזנטית לא אמרו בארץ ישראל קדושה בכל יום, אלא רק בימים מיוחדים. מנהג אמירת קדושה בחנוכה מובא במסכת סופרים פ"כ ה"ז, וראו בהרחבה במאמרו של עזרא פליישר, "לתפוצתן של קדושות העמידה והיוצר במנהגות התפילה של בני ארץ ישראל", תרביץ לח [ג] (ניסן תשכ"ט), עמ' 255–266.
↑  עזרא פליישר, שירת הקודש העברית בימי הביניים, ספריית כתר, ירושלים 1975, עמ' 68 ועמ' 206–212.
1 2 3  אליצור, "פיוטי החנוכה: סמל מול ריאליה", עמ' 303–305
↑  פליישר, "מבנים סטרופיים מעין-אזוריים", עמ' 224.
↑  ראו לקמן שיש המערערים על מקוריות של פיוט זה בקרובה.
↑  ספר דניאל, פרק ח', פסוק כ"א; ספר דניאל, פרק ז', פסוק ו'.
1 2  ויקרא רבה, פרשה י"ג, פסקה ה'.
↑  משנה, מסכת מדות, פרק ב', משנה ג'.
↑  משנה, מסכת מדות, פרק א', משנה ו'.
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת מגילה,  פרק א', הלכה ט'; תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף ט', עמוד א'. וראו עוד מגילת תענית בתרא, ח' בטבת.
↑  ספר יואל, פרק ד', פסוק ו'.
↑  בספר מקבים א' ב', א נאמר שהחשמונאים הם בני משמרת יהויריב.
↑  מנחם זולאי, מאוצר השירה והפיוט: מי היכה את היוונים בימי החשמונאים?, הארץ, 4 בדצמבר 1953.
↑  כמו בשאר הפיוטים שמקורם בארץ ישראל, נס פך השמן אינו נזכר בפירוש בפיוט.
↑  ארבעה טורים, אורח חיים, סימן תרפ"א.
1 2  שולמית אליצור, פיוטי רבי פינחס הכהן, האיגוד העולמי למדעי היהדות, ירושלים תשס"ד, עמ' 55, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  אליצור, פיוטי רבי פינחס הכהן, עמ' 505–509, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  אליצור, פיוטי רבי פינחס הכהן, עמ' 116–117, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום); הנ"ל, "מבית מדרשם של פייטנינו הקדומים", דרך אגדה יב (תשע"ג), עמ' 306–307.
↑  אור זרוע, הלכות חנוכה, סימן שכב.
↑  הגהות מיימוניות, הלכות מגילה וחנוכה, פרק ד', אות א.
↑  שיטת הקדמונים – ריבב"ן, ניו יורק תשמ"ז, מסכת שבת דף כ:, באתר אוצר החכמה.
↑  שבלי הלקט השלם, מהדורת בובר, וילנא תרמ"ז, הלכות מילה, סימן ז, באתר היברובוקס. בתלמוד מופיע הציטוט במסכת סנהדרין, דף ל"ב, עמוד ב'
↑  דניאל גולדשמידט, "על מחזור רומניא ומנהגו", ספונות ח (תשכ"ד), עמ' רכד.
↑  פיטר לנרד, עיונים בהתהוותה של האסכולה הפייטנית באיטליה, עבודת דוקטורט, אוניברסיטת בן-גוריון תשס"ו, עמ' 138.
↑  שולמית אליצור, סוד משלשי קודש, האיגוד העולמי למדעי היהדות, ירושלים תשע"ט, עמ' 17, הע' 73.
↑  ספר מהרי"ל, הלכות חנוכה, באתר היברובוקס.
↑  יונה פרנקל, מבוא, מחזור לשבועות לפי מנהגי בני אשכנז לכל ענפיהם, ירושלים תש"ס, עמ' כד, באתר אוצר החכמה.
1 2  פליישר, "מבנים סטרופיים מעין-אזוריים", עמ' 238.
↑  ראה אליצור, "פיוטי החנוכה: סמל מול ריאליה", עמ' 305, המתייחסת לזה כפיוט נפרד; ומאידך גיסא מינץ-מנור, "זאת חנכת בית חשמוני", עמ' 107–108, הרואה בהם פיוט אחד.
↑  תוספתא, מסכת סוטה, פרק י"ג הלכה ה.
↑  אליצור, "פיוטי החנוכה: סמל מול ריאליה", עמ' 306–307; מינץ-מנור, "זאת חנכת בית חשמוני", עמ' 108–112.
↑  מינץ-מנור, "זאת חנכת בית חשמוני", עמ' 113–114.
↑  מקבים א', פרק ב', כח–ל; פרק ג', מד–נד.
↑  מקבים ב', פרק י' ח–יא.
↑  מינץ-מנור, "זאת חנכת בית חשמוני", עמ' 115–117.
ספינת אוסברג

| --- | --- |

ספינת אוסברג במוזיאון ספינות הוויקינגים, נורווגיה
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  ספינה ויקינגית 
 ציוני דרך עיקריים
 תקופת הפעילות:  ?–834
 מיקום:  59°54′00″N 10°41′00″E﻿ / ﻿59.9°N 10.683333333333°E﻿ / 59.9; 10.683333333333 
 מידות
 אורך:  22 מ' 
 
ספינת אוסברג (בנורווגית: Osebergskipet) היא ספינה ויקינגית שמורה היטב מהמאה ה-9 לספירה שהתגלתה בתל קבורה גדול בתחומי בחוות אוסברג אשר בקרבת העיר טונסברג שבמחוז וסטפול שלנורווגיה.
ספינת אוסברג והפריטים שנמצאו בה הם מהפריטים השמורים ביותר שהתגלו אי פעם מהתקופה הוויקינגית והיא סיפקה תובנות חשובות לגבי טכניקות בניית הספינות הוויקינגיות, האומנות הוויקינגית ושיטות הקבורה הוויקינגיות.
הספינה וחלק מתכולתה מוצגים כיום במוזיאון הספינות הוויקינגיות(אנ') באוסלו.
ספינת אוסברג התגלתה בשנת 1903 על ידי איכר שגילה במקרה חלק מתל הקבורה כאשר הוא חפר תעלות ניקוז. התגלית הובילה לחפירה ארכאולוגית גדולה שהתקיימה בין השנים 1904 עד 1905 שבוצעו על ידי הארכאולוג השוודי-נורווגי גבריאל גוסטפסון(אנ') והארכאולוג הנורווגי הוקון שטליג(אנ'). הספינה שהתגלתה בתל הקבורה הייתה כמעט שלמה משום שהיא הייתה קבורה בחימר אשר סייע בשימור מבנה העץ. לצד הספינה התגלו פריטים רבים ושרידיהן של שתי נשים ממעמד חברתי גבוה שזהותן לא ידועה.
התיארוך מדעי של הספינה מצביע על כך שהיא נקברה לכל המוקדם ב-834 לספירה, אם כי חלקים מסוימים במבנה הספינה מתוארכים לשנת 800 לספירה.
הספינה בנויה מלוחות עץ אלון. אורכה של הספינה הוא 21.58 מטרים, הרוחב שלה הוא 5.1 מטרים והתורן שלה הוא בסביבות 9 עד 10 מטרים. הספינה הייתה מסוגלת להגיע למהירות של עד 19 קמ"ש. לספינה 15 זוגות פתחים למשוטים אשר איפשרו לעד 30 אנשים לחתור בה. הספינה מכילה גם אלמנטים דקורטיביים שונים כולל ראשי חיות מגולפים בחרטום ובירכתיים של הספינה.
גלריית תמונות

ספינת אוסברג (מוזיאון ספינות הוויקינגים באוסלו).
החפירות באתר בו התגלתה ספינת אוסברג, 1904/5.
העברה שרידי הספינה על מסילות למיקומה הנוכחית באוסלו, ספטמבר 1926
ראש חיה מגולף שהיה ממוקם במקור בירכתיים של הספינה.
חלק מההגה של הספינה
גילופים על ספינת אוסברג
דגם של ספינת אוסברג במוזיאון הימי בסטוקהולם שבשוודיה
הערות שוליים

↑  הויקינגים זוכו בפרשיית רצח בת 100 שנים, באתר ynet, 29 באפריל 2008
עינאבוס

| --- | --- |

 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  שכם
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  2,840 (2016)
 קואורדינטות:  32°08′48″N 35°14′42″E﻿ / ﻿32.146666666667°N 35.245°E﻿ / 32.146666666667; 35.245 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צפון השומרון מוגדלת) עינאבוס(למפת צפון השומרון רגילה) עינאבוס(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עינאבוס(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עינאבוס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
עֵינַאבּ֫וּס (בערבית: عينابوس) הוא כפר פלסטיני במחוז שכם, כ 6 ק"מ (בקו אווירי) מדרום לשכם. בתי הכפר נושקים ממזרח לבתי העיירה חווארה. הכפר שוכן על המורדות הדרומיים של הר סלמאן אל-פארסי (בערבית: جبل سلمان الفارسي), בגובה של כ-480 מטר מעל פני הים.
מלבד חווארה שבמזרח, מהכפר יוצאות דרכים גם לעוריף (כ- ק"מ צפון מערבה), ג'מאעין (כ-3 ק"מ, לדרום מערב) ולכפר קוזה (כ-1.5 ק"מ, דרומה).
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מנתה העיירה כ-2,840 נפש באמצע שנת 2016.
מקור השם

על פי זאב וילנאי מקור השם אינו ידוע. תושבי הכפר סבורים שזה שמו של מעיין קטן בשם "עין-אבוס", שהכפר נבנה סביבו. ויש הסוברים ששם המעיין הוא "עין יאבוס" על שם בני העם העתיק - היבוסים.
היסטוריה

לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מתקופת הברונזה הקדומה. בפסגת ההר החולש על הכפר נמצאת "ח'ירבת עטרוד", שהייתה מיושבת בתקופת הברונזה הקדומה ומאז ראשית תקופת הברזל ועד התקופה הביזנטית. במערב הכפר נמצאת "ח'רבת סריסיה" בה שרידי מבנים ובורות מהתקופה הרומית בארץ ישראל.
לדברי תושבי הכפר, מוצא אבותיהם, מקימי היישוב הוא מתימן וחצי האי ערב.
היסטוריה > בתקופת המנדט הבריטי

במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 227 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-244 מוסלמים אשר שכנו ב-118 בתים.
ב-1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 340 מוסלמים, ואילו שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 4,011 דונם.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עברה עינאבוס משליטה בריטית לירדנית.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת הנשק של 1949, עברה עינאבוס לשליטה ירדנית. בסקר האוכלוסין הירדני משנת 1961 נמנו בכפר 524 תושבים.
היסטוריה > לאחר 1967

בעקבות מלחמת ששת הימים עברה עינאבוס משליטה ירדנית לישראלית ואז גרו בכפר 555 תושבים.
בעקבות הסכמי אוסלו הוגדרו 3,466 דונם שהם 85% מאדמות הכפר כשטח B, ו 623 דונם שהם 15% הנותרים הוגדרו כשטח C.
בעשור השני של המאה ה-21 החל הכפר לסבול באופן קבוע מהתנכלויות של מתנחלים במסגרת פעולות "תג מחיר", בין השאר אירועים של יידוי אבנים, הצתת בתים וכלי רכב, כריתת והצתת מטעי זיתים, הצתות של כלי רכב והתנכלויות שונות.
אדמות

על פי סקר שערכו שלטונות המנדט, בשנת 1945 נמצא ששטח הכפר עינבוס היה 4,011 דונם, מהם השטח הבנוי היה 29 דונם, השטחים החקלאיים 2,646 דונם ויתר השטח, 1,336 דונם, היה לא מעובד.
בשנת 2011 קבע הרש"פ את גבולות הערים, המועצות והכפרים והוכרז ששטח הכפר הוא: 4,089 דונם.
לצורך הקמת ההתנחלות יצהר, הופקע 114 דונם מאדמות הכפר.
תשתיות

הכפר חובר לרשת החשמל בשנת 1978 ולרשת המים של מקורות בשנת 1978. בשנת 2014 הכפר לא היה מחובר לרשת ביוב והתושבים מפנים שפכים לבורות ספיגה.
הערות שוליים

1 2  מפקד אוכלוסין 2016, באתר של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה
↑  , عينابوس- عينبوس  עינאבוס - עינָבּוּס, palqura, 2007
1 2  זאב וילנאי, אריאל, אנציקלופדיה לידיעת א"י, 1976, עמ' 5771
1 2 3 4 5 6  The Applied Research Institute – Jerusalem, Einabus Village Profile, 2014
↑  قرية عينابوس - כפר עינאבוס, באתר مدينة نابلس (הכפרים בנפת העיר שכם)
↑  Barron, 1923, Table IX, Sub-district of Nablus, p. 62
↑  Mills, 1932, p.60
↑  Government of Palestine, Department of Statistics, 1945, p. 18
↑  Government of Jordan, Department of Statistics, 1964, p. 25
↑  יותם ברגר, מספר האירועים שבהם מתנחלים תוקפים פלסטינים עולה, אך איש לא נתון במעצר, באתר הארץ, 28 במרץ 2018
↑  הארץ, שירות "", חשד: 3 תושבי יצהר הציתו מכוניות בכפר ליד שכם, באתר הארץ, 23 ביוני 2006
↑  ענת שלו ואפרת וייס, חשד: פעילי ימין הציתו בית ומכוניות של פלסטינים, באתר ynet, 6 בדצמבר 2009
↑  דיאנה בחור-ניר, שרון: לתפוס את האחראים לעקירת עצי זית פלסטינים, באתר ynet, 7 בנובמבר 2003
↑  חדשות נענע, שרון: יש להעניש את עוקרי עצי הזית של הפלסטינים, באתר nana10‏, 7 בנובמבר 2003
↑  אבי יששכרוף, חיים לוינסון, מאות עצי זית נשרפו בעת עימותים בין פלסטינים לבין מתנחלים מיצהר, באתר הארץ, 3 ביוני 2010
↑  הארץ, שירות "", חשד: 3 תושבי יצהר הציתו מכוניות בכפר ליד שכם, באתר הארץ, 23 ביוני 2006
↑  יהונתן ליס, הערכה במשטרה: יש ראיות להאשים מתנחל מיצהר בהרג פלשתינאי בן 17, באתר הארץ, 4 במאי 2005
↑  יואב זיתון ואלישע בן קימון, חשד: מתנחלים רעולי פנים שחטו כבשים והכו רועה צאן פלסטיני, באתר ynet, 21 בפברואר 2018
↑  יותם ברגר, צמיגי מכוניות הושחתו בכפר ליד שכם ורוססו כתובות "פינוי יצהר - תג מחיר", באתר הארץ, 13 ביוני 2019
אלון חכמון, ‏חשד לאירוע תג מחיר בכפר בשומרון: גלגלי רכבים נוקבו וכתובות רוססו על מבנים, באתר מעריב אונליין, 13 ביוני 2019
↑  אבי יששכרוף, תצלומים: דניאל בר און, צבא ההגנה למסיק, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2010
↑  Government of Palestine, Department of Statistics, 1945, p. 18
| Flag of Senegalיישובי נפת שכם |
| --- | --- | --- |
| ערים | שכם |  |
| מועצות מקומיות | עקרבה • עסירה א-שמאלייה • ביתא • חווארה • ג'מאעין • קבלאן • סבסטיה • בית פוריכ |  |
| כפרים | עסירה אל-קבלייה • עזמוט • עוורתא • אל-באד'אן • בלאטה אל-בלד • בית דג'ן • בית חסאן • בית איבא • בית אימרין • בית וזן • בזאריה • בורין • עיראק בורין • בורקה • ג'אלוד • דיר אל-חטב • דיר שרף • דומא • עינאבוס • פורוש בית דג'ן • איג'ניסיניא • ג'וריש • כפר קליל • לובאן א-שרקיה • מאדמא • מג'דל בני פדיל • א-נאקורה • ניסף ג'בייל • א-נסאריה • אודלה • עוסארין • קריות • קוסין • קוסרה • רוג'ייב • סאלם • סרה • א-סאוויה • תלפית • טלוזה • תל • עוריף • יאנון • יאסיד • יתמא • זאוואתא • זיתא ג'מעין • קריית לוזה |  |
| מחנות פליטים | בלאטה |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007582047005171
אמדן (סיירת, 1908)

| --- | --- |
הסיירת הקלה אמדן
הסיירת הקלה אמדן
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת קלה
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני
 דגל הצי:  
 סדרה:  Dresden-class cruiser 
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Kaiserliche Werft Danzig 
 תחילת הבנייה:  6 באפריל 1906
 הושקה:  26 במאי 1908
 תקופת הפעילות:  10 ביולי 1909 – 9 בנובמבר 1914 (5 שנים)
 אחריתה:  נפגעה קשה והועלתה על שרטון כדי להימנע מטביעה
 מיקום:  איי קוקוס
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  3,364 טון
 אורך:  118 מ'
 רוחב:  13.4 מ'
 שוקע:  5.3 מ'
 נתונים טכניים
 מהירות:  23 קשר (42.6 קמ"ש)
 גודל הצוות:  360
 מספר נוסעים:  18 
 טווח שיוט:  6,000 ק"מ
 הנעה:  12 דוודי קיטור, 16,000 כוחות סוס,  המניעים זוג מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  מגדל הפיקוד - 102 מ"מ גוף - 51 מ"מ   סיפון - 13 מ"מ
 חימוש:  10 תותחים 105 מ"מ ("4. אינץ')   8 תותחים 52 מ"מ (2 אינץ')   2 צינורות טורפדו 450 מ"מ (17.7 אינץ')
 
אמדן (בגרמנית: SMS Emden) הייתה סיירת קלה, השנייה בסדרת דרזדן של הצי הקיסרי הגרמני, ונקראה על שם העיירה אמדן. היא הונחה ב-Kaiserliche Werft (המספנה הקיסרית) בדנציג בשנת 1906, הושקה במאי 1908 ונכנסה לשירות ביולי 1909. הייתה לה אונייה אחות אחת, דרזדן. כמו הסיירות הקודמות מסדרת קניגסברג, אמדן הייתה חמושה בעשרה תותחים בקוטר 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') ושני צינורות טורפדו.
אמדן בילתה את רוב הקריירה שלה מעבר לים בשייטת מזרח אסיה, שבסיסה בצ'ינגדאו, בטריטוריה המוכרת של מפרץ ג'יאוז'ו בסין. בשנת 1913 קיבל קרל פון מילר את הפיקוד על האונייה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אמדן לכדה ספינת קיטור רוסית והסבה אותה לפושטת המסחר קורמורן. אמדן הצטרפה מחדש לשייטת מזרח אסיה, ואז נותקה לפשיטה עצמאית באוקיינוס ההודי. הסיירת פעלה כמעט חודשיים באזור, ולכדה כמעט שני תריסרי ספינות. ב-28 באוקטובר 1914 פתחה אמדן בהתקפת פתע על פננג; בקרב פננג, היא הטביעה את הסיירת הרוסית ז'מצ'וג ואת המשחתת הצרפתית מוסקט.
לאחר מכן לקח מילר את אמדן לפשוט על איי קוקוס, שם הנחית קבוצה של מלחים כדי להרוס מתקנים בריטיים. שם, אמדן הותקפה על ידי הסיירת האוסטרלית HMAS סידני ב-9 בנובמבר 1914. האונייה האוסטרלית החזקה יותר גרמה במהירות נזק חמור לאמדן ואילצה את מילר להעלות את ספינתו על שרטון כדי להימנע מטביעה. מתוך צוות של 376 איש, 133 נהרגו בקרב. רוב הניצולים נלקחו בשבי; אנשי פלוגת הנחיתה, בראשות הלמות פון מיקה, הצליחו להשתלט על ספינת מפרש ובסופו של דבר חזרו לגרמניה. שרידי אמדן נהרסו במהירות על ידי פעולת הגלים, והסיירת פורקה לגרוטאות בשנות ה-50.
תכנון

חוק הצי משנת 1898 אישר בניית שלושים סיירות קלות חדשות; התוכנית החלה עם סדרת גאצלה, שפותחה לסדרות ברמן וקניגסברג, ששילבו שיפורים מצטברים במהלך הבנייה. השינוי העיקרי בשתי הסיירות מסדרת דרזדן, שהוקצו לשנת הכספים 1906, כלל דוד נוסף למערכת ההנעה להגברת כוח המנוע.
אמדן הייתה באורך כולל של 118.3 מטר (388 רגל 1 אינץ'), רוחב של 13.5 מטר (44 רגל 3 אינץ') ושוקע של 5.53 מטר (18 רגל 2 אינץ') מקדימה. הדחק האונייה היה 3,664 טונות (3,606 טונות ארוכות) בתפוסה סטנדרטית ועד 4,268 טונות (4,201 טונות ארוכות) במעמס מלא. היה לה צוות של 18 קצינים ו-343 מלחים.
מערכת ההנעה שלה כללה שני מנועי קיטור תלת דרגתיים, שנועדו להעניק 13,315 כוחות סוס (9,929 קילוואט) למהירות מרבית של 23.5 קשרים (43.5 קמ"ש). המנועים הונעו על ידי שנים עשר דוודי צינור מים המונעים בפחם מסוג מארין והניעו זוג מדחפים בורגיים. אמדן נשאה עד 860 טון של פחם, שהעניקו לה טווח של 3,760 מיילים ימיים (6,960 ק"מ) במהירות של 12 קשרים (22 קמ"ש). אמדן הייתה הסיירת הגרמנית האחרונה שצוידה במנועי קיטור תלת דרגתיים; כל הסיירות הבאות השתמשו בטורבינות הקיטור החזקות יותר.
הסוללה הראשית של האונייה כללה עשרה תותחים 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') SK L/40 בצריחים בודדים. שניים הוצבו זה לצד זה קדימה על המצודה, שישה מוקמו באמצע האונייה, שלושה משני הצדדים, ושניים הוצבו זה לצד זה מאחור. התותחים יכלו לירות למטרות עד 12,200 מטר (40,000 רגל), וסופקו עם 1,500 פגזים, 150 לכל תותח. החימוש המשני כלל שמונה תותחים 5.2 ס"מ (2 אינץ') SK L/55, גם הם בצריחים בודדים. בנוסף, היו לה שני צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ') עם ארבעה טורפדות, שהותקנו מתחת לקו המים, וניא גם יכלה לשאת 50 מוקשים ימיים.
האונייה הייתה מוגנת על ידי סיפון משוריין בעובי של עד 80 מ"מ (3.1 אינץ'). למגדל הניווט היו דפנות בעובי 100 מ"מ (3.9 אינץ'), והתותחים היו מוגנים על ידי מגני תותחים בעובי 50 מ"מ (2 אינץ').
היסטוריית שירות

אמדן הושקה בשנת 1908 ונכנסה לשירות כשנה לאחר מכן. היא הייתה חמושה בעשרה תותחי 4.1 אינץ' ושני משגרי טורפדו. בשנת 1910 נשלחה "אמדן" למזרח הרחוק, ושם נשארה משך כל השנים עד השמדתה, כאשר נמל הבסיס שלה היה בצ'ינגדאו, מובלעת גרמנית בצפון-מזרח סין. פרט לסיורים ולהפגנות נוכחות, עסקה הסיירת עד מלחמת העולם במספר פעולות קרביות בעלות אופי של שיטור קולוניאלי. בשנת 1913 קיבל את הפיקוד על פלגת הסיירות, כולל "אמדן", ויצה-אדמירל גרף מקסימיליאן פון שפה. באותה שנה קיבל את הפיקוד על הספינה קורבטנקפיטן קרל פון מילר ולסגנו מונה קפיטן-לויטננט הלמוט פון מיקה (Mücke). שלושת אלה נותרו בפיקוד גם בפרוץ המלחמה.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ המלחמה, ובעיקר עם הצטרפות בריטניה, ברור היה שהאימפריה הגרמנית שמעבר לים בסכנה, כולל הנחלות והבסיסים שבמזרח הרחוק. כיוון שכך, הרימה פלגת הסיירות עוגן, ורוב ספינותיה, בפיקוד שפה, עשו דרכן מזרחה אל האוקיינוס השקט. עוד לפני הפלגת הסיירות, מיד עם פרוץ המלחמה, תפסה "אמדן" את שללה הראשון: אוניית הקיטור הרוסית "ריאזן", והביאה אותו לנמל הבית בצ'ינגדאו. בהמשך, ביוזמת מפקדה, קרל פון מילר, יחד עם ספינת עזר, נשלחה לפעולה כפושטת עצמאית לאוקיינוס ההודי.
במשך כעשרה שבועות של פעולה, לרוב תחת הסוואה, היא יירטה עשרות ספינות סוחר של מדינות ההסכמה. דרך פעולתה האופיינית הייתה איום על הספינה המיורטת, שנצטוותה לעצור, וצייתה, לנוכח ההפתעה ויחסי הכוחות הבלתי שווים. אז עלה עליה צוות השתלטות. ספינות מובילות פחם נשארו בפיקוד גרמני כ"תחנות דלק ניידות", ורוב האחרות הוטבעו לאחר שצוותן הורד מהן וכל סחורה מועילה נפרקה. הצוותים קיבלו יחס הוגן ושוחררו לאחר זמן קצר, דבר שהוציא שם להתנהגותה ה"אבירית" של ה"אמדן".
בין פעולות היירוט של אוניות סוחר, הפגיזה "אמדן" באמצע ספטמבר את מדרס שבהודו ופגעה באופן רציני במאגרי הדלק שבמקום. בסוף אוקטובר היא חדרה במסווה לנמל פנאנג (Penang) שבמלאיה (כיום בחלקה היבשתי של מלזיה) והטביעה את הסיירת הרוסית "ז'מצ'וג" (Жемчуг). לאחר צאתה מן הנמל הטביעה "אמדן" את המשחתת הצרפתית "מוסקט" (Mousquet), שרדפה אחריה, אך הוטעתה תחילה לחשוב שהמדובר בספינה בריטית.
פעולתה של "אמדן" באוקיינוס ההודי, שנחשב ל"אגם בריטי", אילצה את הבריטים להפנות חלק מהצי המלכותי הבריטי לשם סילוק האיום ושימשה כשלעצמה, לבד מן הנזק הישיר לספינות ולסחורות, הסחה מוצלחת. עם התחלת משלוח הכוחות מאוסטרליה ומניו זילנד לעזרת הבריטים, הפכה אבטחת דרכם, באותם ימים (תרתי משמע) בהם פעלה "אמדן", לחיונית.
קרב איי קוקוס

ב-9 בנובמבר 1914 פשטה "אמדן" על האי דיירקשן (Direction) שבאיי קוקוס, בו עברו מספר קווי תקשורת חשובים. צוות שהורד מן הספינה חיבל בקווי התקשורת ובתחנת האלחוט. בזמן שהות הצוות באי, נוצר מגע בין "אמדן" לסיירת הקלה האוסטרלית "סידני", בעלת תותחי 6 אינצ'ים. זו האחרונה, אשר שהתה באותו אזור לצורך אבטחת שיירות החיילים האוסטרלים והניו זילנדים שעשו דרכם באוקיינוס ההודי לעזרת בריטניה, קיבלה התרעה מן הבריטים שעל האי קודם להגעת ה"אמדן".
בקרב באה לידי ביטוי עליונותה של "סידני" בחימוש ובמהירות, ולאחר מספר שעות נאלצה "אמדן", שנפגעה קשות, לעלות על שרטון באי צפון קילינג, כדי שלא לטבוע. כיוון ש"סידני" המשיכה לירות, הניפה "אמדן" דגל לבן. "אמדן" ספגה 131 הרוגים ו-65 פצועים. יתר אנשי הצוות נפלו בשבי. כן נפלו בסופו של דבר בשבי צוותי ההשתלטות שיצאו מ"אמדן" לצורך תפיסת אוניות סוחר שיורטו אך לא טובעו.
קרב איי קוקוס > קורות הניצולים

צוות הנחיתה, בפיקודו של מיקה, שנותר באי דיירקשן, מצא בו ספינת מפרשים, השתלט עליה, ועשה דרכו לפדאנג (Padang) שבסומטרה באיי הודו המזרחיים ההולנדיים (כיום אינדונזיה. הולנד נותרה נייטרלית במלחמת העולם הראשונה). בפדאנג יצרו אלה קשר עם נציגים גרמנים ובעזרתם מצאו ספינה גרמנית שהוליכה אותם סמוך לחופי אל-חודיידה שבתימן, אז בשליטה של האימפריה העות'מאנית, בעלת בריתה של גרמניה. לאחר מסע תלאות, בים סוף וביבשה, וקרב עם מורדים או שודדים (הדבר לא הוברר), בו נהרגו ונפצעו כמה מהם, הגיעו באביב 1915 למסילת הברזל החיג'אזית ומשם לקונסטנטינופול, בירת האימפריה. דרכם מן האימפריה העות'מאנית לגרמניה הייתה רצופה קבלות פנים ואותות הוקרה שונים.