מקומות מרכזיים
יישום התאוריה

במקומות שונים בעולם, כולל ישראל ובריטניה, כשתוכננו ערים חדשות, כמו ערי הפיתוח, לקחו בחשבון שיקולים של מדרג בין מרכזי קניות ושירותים. גם בתוך עיר חדשה עצמה המתכננים עיצבו מדרג של שירותים ועסקים בין השכונות השונות.
יישומה של התאוריה נבדק בצורה מעמיקה בעזרת ניתוח מיקום שירותי הבריאות בקליפורניה. לדברי מרגוט סמית שחקרה אותם, וולטר קריסטלר טעה בפיתוח של תאוריית המקומות המרכזיים. משום שהשתמש רק בנתונים של גודל האוכלוסייה ומספר הטלפונים לצורך קביעת החשיבות של העיר. סמית הכירה בכך שאף על פי שגודל האוכלוסייה חשוב לתחום שמשרתת העיר אבל מספר השירותים המוצעים שם חשוב יותר כמדד לחשיבותה של העיר במשיכת הצרכנים. סמית השתמשה בקריטריון אחר לחלוטין לשם קביעת חשיבות העיר – טיב וסוג הטיפול הרפואי. הרעיון נבדק בקליפורניה, כאשר נספרו מספר הרופאים המומחים כדי לקבוע את החשיבות של העיר בטיפול רפואי.
בטיפול רפואי המתוארים על ידי סמית', ישנו מדרג של שירותים. טיפול ראשוני (כרופא משפחה) נפוץ בכל רחבי האזור. הערים בגודל בינוני מציעות טיפול בדרג גבוה שני (רופאי ילדים, רופאי נשים, אורתופדים) ואילו במטרופולינים יתמקמו טיפולים רפואיים בסדר גודל גבוה מאוד – התמחויות רבות וטיפולים מגוונים. ההכנסה של תושבי העיר, גודל האוכלוסייה בה, הרכב הדמוגרפי של האוכלוסייה, המרחק למרכז השירות הבא, כל אלה השפיעו על מספר המומחים וסוגם הממוקמים במרכז אוכלוסייה.
המומחים עצמם מתפרשים בהתאם לשיקולים נוספים ולא רק גודל האוכלוסייה: מנתחים אורתופדיים נמצאים באזורי סקי, רופאים מיילדים בפרוורים העירוניים. התמחויות רפואיות כגון ניתוחים פלסטיים, פסיכיאטריה נוטים יותר להימצא באזורים בעלי הכנסה גבוהה. ניתן היה להעריך את גודל האוכלוסייה (סף הכניסה) הדרוש כדי לתמוך במומחיות, וכן לקשר בין התמחויות הדרושות לשיתוף פעולה ולאיתור זה ליד זה, כגון המטולוגיה, אונקולוגיה ופתולוגיה.
לתוך הנוסחה הזאת של מיקום שירותי רפואה ומגוונם, צריך להכניס גם שיקולי סובסידיות ממשלתיות או תמיכות אחרות, שיכולות לשנות את מיקומם של רופאים בלי קשר לגודל האוכלוסייה שהם משרתים.
בישראל, נושא המקומות המרכזיים בתכנון התיישבות בארץ הופיע בצורה סמוייה בתקופה שלפני קום המדינה ולעומת זאת אחרי הקמתה נעשה שימוש מסוים ברעיונות של תאוריה זו. מאז ראשית התיישבות הציונית בארץ, נוצרו ריכוזים של יישובים כפריים עבריים באזורים מסוימים בארץ. בסוף המאה ה-19, היה ריכוז של מושבות בגליל (ראש פינה, ייסוד המעלה) ריכוז אחר היה באזור ראשון לציון- רחובות. השלישי היה באזור זכרון יעקב-חדרה. מאוחר יותר, בזמן העלייה השנייה והשלישית, נוצרו גושי התיישבות כמו בעמק יזרעאל ובשנות השלושים בזמן חומה ומגדל גושי ההתיישבות התפרסו באזורים רבים בארץ כמו בעמק בית שאן, בגליל ובנגב.
התנועה הציונית בתקופת היישוב, לא שקלה שיקולי התיישבות על פי תאוריות קלאסיות של מיקום כמו זו של קריסטלר. כי צרכיה ואילוציה נבעו משיקולים פוליטיים, ביטחוניים, היצע הקרקעות ועוד. לצד גושי ההתיישבות הכפרית האלה, הוקמו פעמים רבות גם מושבות חצי עירוניות, שהיוו מרכזיים לדרג הנמוך של יישובים הכפריים – כעפולה, נהריה, נתניה ועוד.
רעיון של תכנון אזורי ומקומות מרכזיים, הדומה מאוד לרעיונות התאוריה של קריסטלר, כבר הועלו בספרו של האדריכל יוסף טישלר בשנת 1920. אבל נותרו על הנייר בלבד.
בשנות השלושים, פורום של אדריכלים יהודים בתל אביב, הוציא קול קורא שבו הוא מבקש מהמוסדות המיישבים, להכין תוכניות התיישבות מפורטות, אך קריאתם באה לידי ביטוי רק לאחר קום המדינה. במקביל מאז שהושלט בארץ המנדט הבריטי בסיום מלחמת העולם הראשונה, ניגשו הבריטים להכין תוכניות מתאר אזוריות, להסדיר את כל תחומי התכנון: הם הגדירו ייעודי קרקעות, אזורים חקלאיים ומיקום יישובים, שמורות טבע ואזורי חופים. הם סימנו במפות התכנון האזוריות שטחי יערות, שימושים צבאיים ואזורים אסורים לבנייה או התיישבות. בתוכניותיהם הוגדרו גם דרכים ויישובים במידרגים המיוחדים להם. התוכניות הבריטיות האלה יכולות להיחשב כתוכניות הראשונות שבהם נעשה ניסיון מרכזי לעצב את דמות הארץ ממבט על-מקומי. הקמת מדינת ישראל, הביאה לצורך לתכנן אזורי התיישבות חדשים עבור מאות אלפי העולים, וכן לענות על הצרכים הביטחוניים וצרכי פיזור האוכלוסייה היהודית בארץ. כך נולדו חבלי התיישבות שהמפורסם שבהם הוא חבל לכיש, שבו יושמו עקרונות תכנוניים שמזכירים בצורה מסוימת את יישום תאוריית המקומות המרכזיים.
בחבל לכיש, המשתרע מרצועת עזה ועד הגבול הקו הירוק באזור חברון, הוקמו בשנות החמישים 20 יישובים כפריים מצורות התיישבות שונות – קיבוצים, מושבים ומושבים שיתופיים. הוקמה עיר מרכזית שתתן שירותים – קריית גת. והוקמו שני מרכזי שירות נוספים ליישובים החקלאיים. דרומה יותר הוקמו חבלי ההתיישבות של הנגב המערבי עם קיבוציהם, מושביהם ועריהם: שדרות, נתיבות ובאר שבע כעיר מחוזית. כך היה גם התכנון באזור תענ"ך בשולי עמק יזרעאל ובעוד מקומות בארץ.
במבט שטחי וראשוני, אפשר לומר כי תאוריית המקומות המרכזיים יושמה בחלקה בישראל, על מעלותיה וחסרונותיה. כבר פרופ' יהושע כהן, עמד על הבעייתיות של התאוריה הזאת בבחינת קשרי המסחר בין היישובים הכפריים והעירוניים, ועל תפקודה הלקוי של המערכת היישובית – תפקוד שהביא לקפאון ולחולשת הערים. בין השאר בגלל המערכת הישראלית של קשרים סקטוריאליים (מושבים לעומת קיבוצים, תנועות התיישבות שונות) בין היישובים, ששונה לגמרי מהמערכת התאורטית שבה המרחק בין היישובים קבע את הקשרים והמדרג.
לאחרונה ביקרה ד"ר סמדר שרון, את כל רעיון ההתיישבות החבלית, ובגישה ביקורתית ביותר ניתחה את ההתיישבות וראתה בחבל לכיש: "תהליך יישוב של המהגרים כחלק מההנדסה הדמוגרפית במרחב הקולוניאלי ושל פרויקט התִרבות הציונית." היא לא ראתה בחבל לכיש, את המשמעות של יישוב הארץ וקליטת העלייה כפי שראו זאת הדור שיסד את התכנון האזורי הנ"ל, אלא רואה בו השתקפות של יחסי כוח בין השלטון החזק ובין חולשתם של העולים-המהגרים שהגיעו לארץ חסרי כל."
ניתוח משמעויות כאלה, הוא מחוץ למסגרת המחשבה הביקורתית של מודל המקומות המרכזיים ומידה היכולת ליישם אותו בתהליכי תכנון אזוריים.
.