stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הטורקמנים בארץ ישראל
המעבר מנוודות ליישובי קבע

במאה ה-16 כבר היה קיים היישוב אל-רבייה ברמות מנשה, כחוות אריסים מוסלמים, ולידו היו יישובים קטנים הקשורים ליעבד ואום אל-פחם. בשלהי התקופה העות'מאנית החל תהליך של מעבר מנוודות ליישובי קבע. הטורקמנים היוו חלק מקבוצות נוודים שהתיישבו במדרונות הכרמל ורמות מנשה. היישוב מנסי הטורקמני, היה מרכז לתהליך הזה שהתהווה מצירוף של כפרים קטנים. בתקופת המנדט הבריטי, התגבר תהליך ההתיישבות והקמת בתי אבן, והם התיישבו והקימו את הכפרים: ליד אל-עואדין, אל רבייה (אל פוקה), אבו שושה, מנסי, אבו זריק ונע'נע'יה, ומספר משפחות התיישב בכפר הגדול אום אל-פחם. השלטון הבריטי עזר בפיתוח תשתיות, כמו: קידוח בארות מים, בניית בתי ספר, הכנת תוכניות מים, ריסוס וסיוע לחקלאים, ייבוש הביצות, סניטציה, חלוקת תרופות כינין נגד קדחת, חיסול מוקדי דגירה של היתושים, נטיעת עצים בכפרים.
הטורקמנים הפכו מרצונם ומיוזמתם ליושבי קבע וזרעו בשדות שלהם: חיטה ושעורה, דורה, שומשום, חומוס, אבטיחים, עדשים ופול. בשנים 1943–1944 נטעו עצי זית רבים בשטח ההררי ליד אבו זריק. אולם, גם הטורקמנים יושבי הקבע, המשיכו לנדוד, ובקיץ היו נודדים לכיוון כרכור ויישובים נוספים בשפלה, כי בביצות שם היו שטחי מרעה. מחזור הנדידה של הטורקמנים היה תלוי במזג האוויר, עונות השנה ומחזור העיבוד של החקלאים היהודים ושל הפלאחים ובעלי הקרקעות מ: כפר קרע, כפר עארה ובקה אל-גרבייה. יתרונם של הטורקמנים, לעומת הבדואים, שלטורקמנים היו כפרי קבע, הם היו בעלי קרקעות וזכויות אריסות, וכך הם התפרנסו כחקלאים. פיתוח יחסי השכנות אפשר להם לעלות עם עדריהם על החלקות החקלאיות, לאחר הקציר. טווח הנדידה שלהם היה קצר וקבוע, מלבד קבוצה טורקמנית בראשות עבד אל-רחמן, שנשארה באופן קבוע באזור כרכור ובקרבת גדרות היישובים היהודיים, ללא כל הפרעה. מנגנון נדידה ייחודי זה, התאפשר בזכות מערכת היחסים התקינה עם היהודים בעמק יזרעאל ובאזור צפון השרון.
לאורך ציר הנדידה מכפריהם במערב עמק יזרעאל לצפון השרון, יצרו הטורקמנים קשרי שכנות ונישואין, כתוצאה מצרכי הנוודות למחצה. בעל העדר זקוק למרעה, למים ולמקום למאהל - וקשרי הנישואין יצרו מחויבות הדדית וחסות כנגד אויבים. מכלול זה הביא ליצירת יחסי שכנות עם הערבים המוסלמים לצד יחסים מורכבים עם השכן היהודי.
לאחר מאות שנים, שבהם הטורקמנים התמידו ושמרו על השפה הטורקמנית, עברו לדבר בלשון הערבית ואימצו גם את המנהגים והלבוש של שכניהם הערבים. הם לקחו חלק בחיים הלאומיים של שכניהם הערבים, לא קיימו את זהותם הנפרדת והתבוללו, למרות שהם התרכזו בשטחים שלהם, כי הטורקמנים היו מיעוט קטן ולא היו בשכנותם קבוצות נוספות בעלות אותו ייחוד לאומי. שכונת שג'אעייה ידועה בהיותה מאוכלסת בתושבים ממוצא טורקמני ומהכורדים שהתיישבו בארץ ישראל.
היחסים בין היהודים והטורקמנים > היחסים המורכבים של השכנות

יחסי היהודים והטורקמנים היו מורכבים ממערכות של עימות וממערכות של יחסי שכנים. אדמות כרכור נרכשו בשנת 1913 אולם הרוכשים לא הספיקו ליישב אותן לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ואדמות אלה הוחכרו לאריסים טורקמנים. כאשר נדרשו הטורקמנים לעזוב את האדמות האלה, התעוררו חיכוכים ובית המשפט דן בנושא ופסק תשלום פיצויים בלבד לאריסים הטורקמנים. גם אדמות בעמק יזרעאל הוחכרו לטורקמנים, אך הן הוחזרו לבעלות יהודית רק לאחר שהטורקמנים נמלטו מיישוביהם במהלך מלחמת העצמאות. העימותים בין הטורקמנים ליהודים היו בעיקר על רקע הצורך במציאת מרעה, ושם נפגשו עם שומרי השדות היהודים. יכולתם של השומרים לדבר ערבית, להכיר את התרבות והמנהגים המקומיים, להכיר את המשפחות ואת המנהיגות המקומית ולסייע אצל השלטון הבריטי, הפכה אותם לחלק מן הסביבה הטורקמנית ויצרה קרבה אישית. למעשה הם שימשו כנציגי היישוב היהודי אצל הטורקמנים. החיכוכים גרמו לעיתים לאלימות ואף לשפיכות דמים בין הטורקמנים לחברי המושבים: כפר ברוך, כפר יהושע, כפר חסידים ואנשי שייח' אבריק.
לעומת זאת, חברי "השומר הצעיר" מהקיבוצים משמר העמק והזורע שהיו בעלי אידאולוגיה של "אחוות עמים", יצרו יחסי שכנות טובה עם הטורקמנים. תושבי הקיבוץ חשבו כי אם הם יהיו בקשרים טובים עם הפלאחים, יבינו אלה כי אויבם המעמדי הוא האפנדי. הנשים ממשמר העמק סייעו לנשים הטורקמניות, בחיזוק מעמדה של האישה המוסלמית. חברי משמר העמק חרשו בטרקטורים בחינם את שדות הטורקמנים, מילאו את בורות המים שלהם בשנות בצורת וטיפלו בהם בתרופת כינין נגד קדחת במרפאת הקיבוץ. הטורקמנים למדו מחקלאי הקיבוץ: לנטוע מטעים ולגדל ירקות באופן מסחרי, להקים משתלות, להשתמש בחומרי הדברה נגד מזיקים. בחג הפועלים באחד במאי, הוזמנו השכנים המוסלמים ושותפו במסיבות. למרות זאת, כאשר ב-28 באוגוסט 1929 הותקף קיבוץ משמר העמק על ידי הכנופיות הערביות, חברי הקיבוץ התאכזבו מ-אי התערבות השכנים מאבו שושה לטובתם. גם מוכתר הקיבוץ, שהיה בעל גישה מפוכחת יותר, הזהיר את מנהיגי הקיבוץ מפני התקרבות יתר לשכנים.
בצפון השרון, מכלול היחסים שיקף יחסי שכנות טובה, שיש בה עימותים שניתן לגשר עליהם. האינטרס הקיומי של הטורקמנים שחיו במרחב הפתוח, גרם להם לחיות בצמוד ליישוב היהודי שהעניק להם שירותי: מים, מרעה, עבודה ורפואה. הפעילות הכלכלית של הטורקמנים הסתמכה על מכירת זיפזיף לתושבי האזור, על חכירת אדמות שבהם גידלו: חיטה, שעורה, שומשום ואבטיחים. כמו כן, עדרי הפרות והכבשים שלהם, רעו בקיץ בשדות השלף של היישובים היהודיים, והתאפשר להם לקחת מים לעדריהם מברזים בפרדסים. נוצרו קשרי מסחר עם היהודים וחברת פיק"א החכירה אדמות לטורקמנים במחיר זול יחסית ולעיתים בחינם. היהודים לא גבו כסף מהטורקמנים עבור שטחי המאהל שהקימו, ועבור עבודה שכירה שילמו סכום כפול מהסכום ששילמו בעלי קרקעות ערביים.
היחסים בין היהודים והטורקמנים > תקופת המרד הערבי

בתקופת המרד הערבי בשנים 1936–1939, תקפו כנופיות ערביות את היישובים היהודיים שבשכנותם היו המאהלים הטורקמנים. מכלל האירועים, היו רק ארבעה אירועים של גנבה או פגיעה בשדות שנעשו על ידי טורקמנים אשר נתפסו והובאו למשפט. לעומת זאת, היה אירוע קשה של  חטיפת ורציחת שלושה צעירים מגבעת עדה. באזור החטיפה נמצאו רועים טורקמנים, שטענו שהם לא ראו דבר, למרות שידוע שרועים צופים על השטח ורואים את כל מי שבשטח. בזמן המאורעות, הנוטרים היהודים בצפון השרון, לא נאלצו להתמודד עם בעיות ביטחון מצד הטורקמנים, אלא רק עם אנשי הכנופיות הערביות. בנוסף, בשנת 1937 הזהיר שומר טורקמני את שני עובדי מפעל המים בכרכור, כי יש באזור מארב של הכנופיות. העובדים לא שמעו לדבריו, ונרצחו. טורקמנים גם הזהירו את אנשי עין שמר והסביבה, מפני פעילות הכנופיות. למרות ההתקפות של הכנופיות והשביתה הכללית של הערבים, המשיכו הפועלים הטורקמנים לעבוד אצל היהודים. הטורקמנים גם סייעו לאנשי הש"י בצפון השרון, במידע שעזר מפני הכנופיות. למרות המאבק הפוליטי עם השכנים הערבים, הטורקמנים לא נטלו חלק במאבק הערבי, ויש עדויות כי סייעו ליישוב היהודי. עם זאת דו"חות הש"י מעידים כי היו אלמנטים טורקמניים בכנופיות המרד הערבי. למשל, חסן מנצור, מנהיג הטורקמנים בצפון השרון, שהיה בעבר בקשרים טובים עם היהודים, הפך להיות אחד ממנהיגי המרד הערבי במערב עמק יזרעאל. הוא גם עמד בראש בית הדין של המרד, שהחליט על הריגתם של שלושת החטופים מגבעת עדה. גם יוסף חמדאן שהיה טורקמני מאום אל-פחם, היה ראש כנופיה ושימש סגנו של אבו דורה (מפקד אזור הצפון של הכנופיות).
נראה כי עם פרוץ המרד הערבי, עמדו הטורקמנים בדילמה של זהות פוליטית. מצד אחד, המשך היחסים הרגילים עם היהודים היה גורם לבידודם מהחברה הערבית. מאידך, התנתקות מהיישובים היהודיים ולחימה בהם הייתה גורמת לאובדן הקשרים הכלכליים עם היהודים, לאובדן שטחי המרעה היהודיים ולאובדן זכויות האריסות על פי החוק הבריטי. בנוסף לכך, טורקמנים שהועסקו באופן קבוע או מזדמן על ידי היישוב היהודי, היו מאבדים את פרנסתם. כמו כן, אין ספק כי היישובים היהודיים היו מפסיקים את הזרמת המים ומתן השירותים הרפואיים לטורקמנים. לכן, ההתנהגות הכללית של הטורקמנים בזמן המאורעות, מאפיינת התנהגות מיעוטים חלשים המוקפים בחברה דומיננטית. אסטרטגיה מקובלת במצבים כאלה היא שחלק מהמיעוט פועל עם אחד מן הצדדים לעימות, וחלק אחר נשאר מקורב לצד השני.
היחסים בין היהודים והטורקמנים > מלחמת העצמאות

עזיבת תושבי צפון השרון. אחרי מהומות שאירעו ביפו ותל אביב, נערך ניסיון באוגוסט 1947 ליצור ברית שלום בין היהודים, הערבים והטורקמנים באזור. פגישה התקיימה ב-29 באוגוסט 1947 ובה דובר על הרצון של היהודים והערבים, לשמור על המשך היחסים הטובים. נבחרה ועדה שמטרתה ליישב כל סכסוך רציני בין יהודים וערבים בסביבה, אולם הסיכומים לא יושמו. לאחר פרוץ מלחמת העצמאות, בעקבות אירוע ירי ביום 10 בדצמבר 1947, שבו שומר יהודי מכפר גליקסון, ירה והרג ערבי מכפר קרע, החל תהליך הסתה בכפר קרע. אנשי כפר קרע קנו נשק, והחלו עימותים באזור בין יהודים וערבים. עם הידרדרות המצב הביטחוני והכלכלי באזור, עוד לפני הקרבות ב-1948, עקרו הטורקמנים מאזור צפון השרון ועברו אל בקה אל-גרבייה. לאחר מכן הם עברו אל הגדה המערבית ועבר הירדן, ורק מיעוטם נשאר בתחומי מדינת ישראל.
עזיבת הכפר קירה. תושבי הכפרים הטורקמנים בעמק יזרעאל, חכרו את אדמותיהם מגורמי התיישבות יהודיים. יוסף ויץ, שהיה ממונה על רכישת קרקע והקמת יישובים חדשים, הבין כי תנאי המלחמה והאנרכיה ששררו בתחילת 1948, עשויים לאפשר את פינוי האריסים והשתלטות על קרקעות אלה. ויץ ניסה לקבל ממטה "ההגנה" הסכמה עקרונית לנישול האריסים, ומשנכשל בכך, ארגן גירושים אחדים תוך ניצול קשריו האישיים ביישובים וביחידות ההגנה המקומיות. ב-11 במרס 1948 נרצחו שני חברי קיבוץ הזורע, ועל פי הנחייתו של ויץ, יהודה בשן מיקנעם סיפר לתושבי קירה כי יש בהזורע כעס רב וייעץ להם לנטוש את המקום. מיד לאחר הנטישה, חברי הזורע עלו ליישוב קירה ופירקו את הגגות והקירות של המערות והחושות שבהן התגוררו האריסים.
קרב משמר העמק. קיבוץ משמר העמק נמצא על כביש חיפה - ג'נין, והיה מוקף בכפרים ערביים וטורקמנים. היישוב חלש על ציר ואדי מילק, דרכו עברה התחבורה היהודית לצפון הארץ. קאוקג'י שפיקד על צבא ההצלה שתוגבר בלוחמים מהאזור, פתח בהתקפה על משמר העמק ב-4 באפריל 1948, במטרה לכבוש את היישוב ולחבור לכוחות הערביים בחיפה. גם טורקמנים הצטרפו לכנופיות הערביות שנלחמו עם קאוקג'י כנגד משמר העמק. המערכה נמשכה עשרה ימים והסתיימה בתבוסה של קאוקג'י. יחידות של ההגנה והפלמ"ח ערכו התקפות נגד על כל הכפרים שהקיפו את הקיבוץ. מרבית התושבים נמלטו עוד לפני ההתקפות או בעיצומן. הכפרים שנכבשו כללו את יישובי הטורקמנים שבסביבה: אבו שושה, אבו זריק, מנסי, נע'נע'יה. מעט התושבים שנותרו בכפרים גורשו לעבר ג'נין, ובתי הכפרים נהרסו לחלוטין במהלך הקרבות ומיד לאחריהן.
סיום התיישבות הטורקמנים. מרבית הטורקמנים נמלטו אל הגדה המערבית, עבר הירדן וסוריה, ונטמעו בקרב אוכלוסיית הפליטים הפלסטינים. בעבר הירדן, בהרי הגלעד, שוכן הכפר רומאן שתושביו הם טורקמנים. ברמת הגולן ישבו טורקמנים רבים, עד כיבושה בשנת 1967 בידי צבא הגנה לישראל. זכר לטורקמנים נותר במספר אתרים: חורבת "א-תורכמן" בהרי ירושלים, סמוך לכביש מבוא ביתר - עמק האלה; חורבה בשם תורכמניה בפטרה; מעבר על נהר הירדן שנקרא: "מח'אדת א-תורכמניה" שמשמעותו - מעבר התורכמנית.
ראו גם

מיעוטים בישראל
טורקמנים
ערביי ישראל
ערביי ארץ ישראל
הערות שוליים

↑  אריה יצחקי, הטורקמנים בארץ ישראל, בתוך: אוכלוסיות לא מוכרות ויישובים מיוחדים בישראל, עמודים: 79-75, הוצאת אריאל 204–205, ירושלים, 2014
↑  זאב וילנאי, טורקמנים, בתוך: אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל, עמודים: 8063-8062, הוצאת אריאל, תל אביב, 1980
↑  צבי אילן, טורקמנים צ'רקסים ובוסנים בתקופה העות'מאנית בשרון, בתוך: השרון בין ירקון לכרמל, עורכים: אבי דגני, דוד גרוסמן, אבשלום שמואלי, עמודים: 287-279, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1990
↑  זאב וילנאי, טורקמנים, בתוך: אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל, עמודים: 8064-8063, הוצאת אריאל, תל אביב, 1980
↑  רועי מרום, העלייה הראשונה? הגירות טרנס-לאומיות לצפון השרון בשלהי התקופה העות'מאנית, מי היה כאן קודם: עולים ומתיישבים בזכרון יעקב וסביבתה. כנס לציון 20 שנה למוזיאון העלייה הראשונה ע"ש משה ושרה אריזון, 2019.
1 2  אריה יצחקי, הטורקמנים בארץ ישראל, בתוך: אוכלוסיות לא מוכרות ויישובים מיוחדים בישראל, עמוד 77, הוצאת אריאל 204–205, ירושלים, 2014
↑  לורנס אוליפנט, חיפה, כתבות מארץ ישראל 1882–1885, עמוד 128, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 1976
↑  חיים ג'יבלי, תורכמאנים ויהודים בצפון א"י בתקופת המנדט: שכנות בצל סכסוך, עבודת גמר המוגשת כמילוי חלק מהדרישות לקבלת התואר "מוסמך האוניברסיטה", אוניברסיטת חיפה, הפקולטה למדעי הרוח, החוג ללימודי ארץ ישראל, עמודים 35–40, יוני 2004
↑  חיים ג'יבלי, תורכמאנים ויהודים בצפון א"י בתקופת המנדט: שכנות בצל סכסוך, עבודת גמר המוגשת כמילוי חלק מהדרישות לקבלת התואר "מוסמך האוניברסיטה", אוניברסיטת חיפה, הפקולטה למדעי הרוח, החוג ללימודי ארץ ישראל, עמודים 13–21, יוני 2004
↑  Gaza’s Shujaya: Stronghold of Palestinian resistance, www.aa.com.tr
↑  חיים ג'יבלי, תורכמאנים ויהודים בצפון א"י בתקופת המנדט: שכנות בצל סכסוך, עבודת גמר המוגשת כמילוי חלק מהדרישות לקבלת התואר "מוסמך האוניברסיטה", אוניברסיטת חיפה, הפקולטה למדעי הרוח, החוג ללימודי ארץ ישראל, עמודים 40–44, יוני 2004
↑  חיים ג'יבלי, תורכמאנים ויהודים בצפון א"י בתקופת המנדט: שכנות בצל סכסוך, עבודת גמר המוגשת כמילוי חלק מהדרישות לקבלת התואר "מוסמך האוניברסיטה", אוניברסיטת חיפה, הפקולטה למדעי הרוח, החוג ללימודי ארץ ישראל, עמודים: 44, 58, 64, יוני 2004
↑  חיים ג'יבלי, תורכמאנים ויהודים בצפון א"י בתקופת המנדט: שכנות בצל סכסוך, עבודת גמר המוגשת כמילוי חלק מהדרישות לקבלת התואר "מוסמך האוניברסיטה", אוניברסיטת חיפה, הפקולטה למדעי הרוח, החוג ללימודי ארץ ישראל, עמודים 68–69, יוני 2004
↑  יעקב שמעוני, ערביי ארץ ישראל, עמודים 100–101, "מכורה" - הוצאת עם עובד, תל אביב, 1947
↑  חיים ג'יבלי, תורכמאנים ויהודים בצפון א"י בתקופת המנדט: שכנות בצל סכסוך, עבודת גמר המוגשת כמילוי חלק מהדרישות לקבלת התואר "מוסמך האוניברסיטה", אוניברסיטת חיפה, הפקולטה למדעי הרוח, החוג ללימודי ארץ ישראל, עמוד 69, יוני 2004
↑  חיים ג'יבלי, תורכמאנים ויהודים בצפון א"י בתקופת המנדט: שכנות בצל סכסוך, עבודת גמר המוגשת כמילוי חלק מהדרישות לקבלת התואר "מוסמך האוניברסיטה", אוניברסיטת חיפה, הפקולטה למדעי הרוח, החוג ללימודי ארץ ישראל, עמודים 72–74, יוני 2004
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים  1947–1949, הוצאת עם עובד, עמודים 83–85, תל אביב, 1991
1 2  זאב וילנאי, טורקמנים, בתוך: אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל, עמוד 8065, הוצאת אריאל, תל אביב, 1980
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים  1947–1949, הוצאת עם עובד, עמודים 160–164, תל אביב, 1991
1237

שנת 1237 היא השנה ה-37 במאה ה-13. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד.
כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני.
אירועים

המונגולים בפיקוד באטו ח'אן פולשים לרוסיה.
פלישת המונגולים לגאורגיה וארמניה.
מוחאמד איבן אל-חאמאר מעביר את בירתו לגרנדה.
הקמת המסדר הליבוני כשלוחה של המסדר הטווטוני.
25 בספטמבר – ברית יורק נחתמה בין אנגליה לבין סקוטלנד, להגדרת גבול משותף בין שתי המדינות
נפטרו

רבי אליעזר ממיץ - מחבר ספר יראים
יורי איגורייביץ', נסיך ריאזאן
27 במרץ – ז'אן דה בריין, מלך ירושלים (נולד ב-1170 או 1148)
ראו גם

ילידי 1237‎
נפטרים ב-1237‎
עמי ב.ס.ר סיטי

| --- | --- |


המרכז במהלך בנייתו
 מידע כללי
 סוג:  מרכז מסחרי 
 מיקום:  פתח תקווה
 מדינה:  ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2017–2022 (כ־5 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  2022 
 עלות:  1.6 מיליארד שקל
 קואורדינטות:  32°05′29″N 34°51′39″E﻿ / ﻿32.091299329989°N 34.860726146413°E﻿ / 32.091299329989; 34.860726146413
 dan-town.co.il
  (למפת גוש דן מוגדלת) עמי ב.ס.ר סיטי(למפת גוש דן רגילה) עמי ב.ס.ר סיטי(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עמי ב.ס.ר סיטי(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עמי ב.ס.ר סיטי
 
עמי ב.ס.ר סיטי הוא מרכז עסקים, מסחר ובילוי הנמצא על ציר ז'בוטינסקי שבפתח תקווה ונפתח ב-2022. המרכז כולל כ-27 דונם של מסחר וכארבעה מגדלים המתנשאים לגובה 30 קומות. עלות הקמתו נאמדת בכ-1.6 מיליארד שקל.
המרכז ממוקם באזור התעשייה רמת סיב, ונמצא בקרבת הקניון הגדול, הפארק הגדול, בית משפט השלום, Y סנטר, מגדלי "גלובל טאוורס", המרכז המסחרי שופ טיים וכן, ליד תחנת הרכבת הקלה שחם, ועל יד מסוף יותם ויואב. בעתיד עתיד להיפתח מול המרכז מתחם ביג.
במרכז נמצאים למעלה מ-54 חנויות בניהן: דקטלון, טבע נאות, מקדונלד'ס ועוד.
מבחר תמונות

המרכז והמגדלים בעת בנייתם
המרכז לצד מתחם הקניות "שופ טיים" ומגדל "גלובל טאוורס"
המרכז (במרכז התמונה) כפי שהוא משתקף בקו הרקיע של פתח תקווה
שדה יעקב

| --- | --- |

הכניסה למושב
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: עמק יזרעאל
גובה ממוצע: ‎64 מטר
תאריך ייסוד: 1927
תנועה מיישבת: הפועל המזרחי
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,102 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הכרמל מוגדלת) שדה יעקב(למפת הכרמל רגילה) שדה יעקב(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שדה יעקב(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שדה יעקב32°41′53″N 35°08′28″E﻿ / ﻿32.6979372403413°N 35.1412036418133°E﻿ / 32.6979372403413; 35.1412036418133  heמפת היישובים של מועצה אזורית עמק יזרעאל (in English: Jezreel Valley Regional Council) באדום - שדה יעקב בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10

שְׂדֵה יַעֲקֹב הוא מושב עובדים שהוקם על ידי תנועת הפועל המזרחי במערב עמק יזרעאל, כ-2 ק"מ דרומית מזרחית לקריית טבעון, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל.
היסטוריה

המושב נוסד בשנת 1927 והוא היישוב הראשון של הפועל המזרחי. הוא קרוי על שם הרב יעקב ריינס, ממייסדי התנועה וממנהיגיה וכן נקרא על שם המאמר בהפסוק בספר בראשית פרשת תולדות שיעקב ריחו כריח השדה הקמת היישוב לוותה בקשיים רבים שהערימו המוסדות המיישבים, שלא התלהבו מיישוב דתי, בפני המתיישבים, והנוער המקסים בפועל בצורה יוצאת דופן משאר יישובי העמק.
המושב נוסד בידי חלוצים ועובדי אדמה, עולים ממזרח אירופה. בתחילה הם עלו לקרקע באדמת שייח אבריק הסמוכה ולאחר מכן עברו להתיישבות קבע במקום מושבם הנוכחי. לאחר מותו של הרב שמואל חיים לנדוי (שח”ל) נטעו חברי המושב את היער לזכרו כביטוי להערכתם אליו כמחולל תנועת ההתיישבות הדתית בארץ ישראל.
במושב קיימים ענפי חקלאות רבים: מטעים (בפרט זיתים), מחלבות ודשא מוכן. בפאתי המושב הוקם מבוך צמחים ענק לאוהבי המבוכים והבילוי למשפחה.
בשנת 2008 החלה במושב בנייתה של שכונת הרחבה קהילתית, אשר תושביה הם חלק מן הקהילה.
מבני ציבור

במושב בית-ספר יסודי ממלכתי-דתי אחד, שני בתי-ספר על-יסודיים: הישיבה התיכונית בני עקיבא תקוות יעקב וכפר הנוער הדתי מרחבים נוה עמיאל. כן שוכנת בו המועצה הדתית של עמק יזרעאל.
במושב בית כנסת מרכזי (בתכנון האדריכל ישראל קומט), אשר בנייתו החלה בשנות הארבעים ונסתיימה בשנות החמישים במאה העשרים. בית הכנסת היווה את המרכז הרוחני של המושב עד שנת 2010, בה הוכרז כמבנה מסוכן והכניסה אליו נאסרה.
במאי 2019, לאחר הרחבה ושיפוץ, וכן קבלת תואר מבנה לשימור, נחנך מחדש בית הכנסת, ומתקיימים בו שני מניינים במקביל בשני אולמות שונים, נוסח עדות המזרח ונוסח ספרד.
בית הכנסת המרכזי (חזית מזרחית) לפני השלמת השיפוץ ב-2019
חזית הכניסה הראשית לבית הכנסת (חזית מערבית) לפני השלמת השיפוץ ב-2019
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוגוסט 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  על שם הפסוקים בספר בראשית (בראשית כז כב, כז כז) הנאמר אצל יעקב; וַיִּגַּ֧שׁ יַעֲקֹ֛ב אֶל־יִצְחָ֥ק אָבִ֖יו וַיְמֻשֵּׁ֑הוּ וַיֹּ֗אמֶר הַקֹּל֙ ק֣וֹל יַעֲקֹ֔ב וְהַיָּדַ֖יִם יְדֵ֥י עֵשָֽׂו׃ וַיִּגַּשׁ֙ וַיִּשַּׁק־ל֔וֹ וַיָּ֛רַח אֶת־רֵ֥יחַ בְּגָדָ֖יו וַֽיְבָרְﬞכֵ֑הוּ וַיֹּ֗אמֶר רְאֵה֙ רֵ֣יחַ בְּנִ֔י כְּרֵ֣יחַ שָׂדֶ֔ה אֲשֶׁ֥ר בֵּרְﬞכ֖וֹ יְהֹוָֽה׃
↑  על שם הפסוקים בספר בראשית (בראשית כז כב, כז כז) הנאמר אצל יעקב; וַיִּגַּ֧שׁ יַעֲקֹ֛ב אֶל־יִצְחָ֥ק אָבִ֖יו וַיְמֻשֵּׁ֑הוּ וַיֹּ֗אמֶר הַקֹּל֙ ק֣וֹל יַעֲקֹ֔ב וְהַיָּדַ֖יִם יְדֵ֥י עֵשָֽׂו׃ וַיִּגַּשׁ֙ וַיִּשַּׁק־ל֔וֹ וַיָּ֛רַח אֶת־רֵ֥יחַ בְּגָדָ֖יו וַֽיְבָרְﬞכֵ֑הוּ וַיֹּ֗אמֶר רְאֵה֙ רֵ֣יחַ בְּנִ֔י כְּרֵ֣יחַ שָׂדֶ֔ה אֲשֶׁ֥ר בֵּרְﬞכ֖וֹ יְהֹוָֽה׃
↑  יואל יעקובי, נוער הגבעות של שייך אבריק, באתר ערוץ 7, 11 בספטמבר 2007
↑  בית הכנסת בשדה יעקב באתר המועצה לשימור אתרים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467841705171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לנארט מרי

לנארט גאורג מרי (באסטונית: Lennart Georg Meri‏; 29 במרץ 1929 – 14 במרץ 2006) היה סופר, במאי קולנוע ופוליטיקאי אסטוני. כיהן כנשיא אסטוניה השני, והראשון לאחר עצמאותה המחודשת בשנים 1992 עד 2001.
חייו > נעוריו ותחילת דרכו

מרי נולד בטאלין בירת אסטוניה. לאמו אליס-בריגיטה אנגמן (ממוצא שוודי) ולאביו גאורג מרי, דיפלומט ומתרגם. עקב עבודתו של אביו עזבה המשפחה את אסטוניה ושהתה במדינות שונות, לכן החליף מרי במהלך ילדותו תשעה בתי ספר שונים בארבע שפות שונות. בנוסף לאסטונית למד מרי גם פינית, גרמנית, צרפתית, רוסית ואנגלית. התקופה בה שהה בפריז ולמד בגימנסיה הותירה בו זכרונות נעימים במיוחד.
מרי ומשפחתו התגוררו בארצם בעת בה אסטוניה יחד עם לטביה וליטא סופחה לברית המועצות ביוני 1940. ביוני 1941 גורשו הוא ומשפחתו יחד עם כ-10,000 תושבי אסטוניה אחרים מן המעמד הבורגני לסיביר.
כיוון שהאב הופרד ממשפחתו ונשלח למחנה עבודה, מרי החל מגיל 12 לעבוד כחוטב עצים כדי לכלכל את משפחתו. בנוסף עבד גם כמשיט מעבורות.
בתקופה זו של גלות כפויה התעניין בשפות פינו-אוגריות אליהן התוודע במקום שהותו. קרבת האסטונית לשפות אלה נשארה כמוטיב חוזר ביצירותיו.
מרי ומשפחתו הצליחו לחזור לאסטוניה והוא התחיל את לימודיו האקדמיים בפקולטה להיסטוריה ושפות של אוניברסיטת טרטו.
במהלך לימודיו נעצר אביו שוב על ידי השלטונות ועל כן מרי עבד בכתיבה במקביל ללימודיו. אחיו הצעיר סולק מלימודיו האקדמיים על ידי השלטונות ועבד כנהג מונית.
בשנת 1953 סיים את לימודיו בהצלחה, אך כיוון שהשלטונות הסובייטים לא התירו לו לעבוד כהיסטוריון, מצא משרה כמחזאי בתיאטרון ואנמוינה (Vanemuine), התיאטרון האסטוני הוותיק ביותר.
בשנים 1955–1961 הפיק תסכיתים עבור הרדיו האסטוני.
חייו > סופר ובמאי קולנוע

את רומן הביכורים שלו כתב בשנת 1958 בעקבות ביקור בהרי טיין שאן (במרכז אסיה) ובמספר ערים מוסלמיות עתיקות במדבר קאראקום (בטורקמניסטן). הרומן התקבל בעניין רב בקרב ציבור הקוראים.
בשנת 1963 הצטרף לאגודת הסופרים האסטונית ובשנת 1964 פרסם את "אל ארץ הרי האש" (Tulemägede Maale) שהוא סיפור המסע שערך יחד עם גאולוגים, בוטנאים, צלם ואמן בקמצ'טקה.
הוא האמין ש"המדע ישחרר אותנו מכבלי העיר הגדולה ויחזיר אותנו לטבע".
בשנת 1963 החל לעבוד כתסריטאי באולפן הסרטים האסטוני (Tallinnfilm) ומאוחר יותר הפך גם למפיק. את עיסוקו באולפן סיים ב-1971. ב-1974 פרסם את הספר "בשער אורות הצפון" (Virmaliste Väraval) על מסע שערך במסלול ימי מן האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט לאורך החוף של רוסיה במזרח הרחוק וסיביר (המעבר הצפון-מזרחי). ספר זה זכה לפרסום רב בכל רחבי ברית המועצות ותורגם לפינית כחלק מסדרת ספרים על הספרות הסובייטית. ביצירה זו חיבר מרי בין ההווה לפרספקטיבה ההיסטורית כאשר השתמש בממצאים שנתגלו על ידי חוקרים מפורסמים כגון ג'יימס קוק, פרדיננד וראנגל, גאורג פורסטר, קוקרן ואחרים.
יצירתו הנודעת ביותר היא, קרוב לוודאי, "לבן כסוף" (Hõbevalge) משנת 1976. ספר זה משחזר את ההיסטוריה של אסטוניה ושל הים הבלטי, עוסק בימאות ומנסה לפתור את תעלומת האי האגדי ת'ולה (Thule). ביצירה זו שילב מרי, כמו ביצירות אחרות שלו, מחקר מדעי ומקורות היסטוריים בתוכן דמיוני. בשנת 1977 סיפוריו תורגמו לפינית ופורסמו בפינלנד באוסף ספרות אסטונית לצד יצירות של לילי פרומט וסופרים אסטונים נוספים.
הסרט "רוחות שביל החלב" (Linnutee tuuled) משנת 1977, שהיה הפקה משותפת של אסטוניה, פינלנד והונגריה, נאסר להקרנה בברית המועצות, אך זכה בפרס הכסף בפסטיבל ניו יורק לפרסום.
במאמר שכתב טען שתרומות האסטונים לתרבות האירופית בעת העתיקה היו גילוי ועיבוד הענבר, עיבוד עורות והפצת חיטה שעברה ייבוש בתנור ליבוני. חיטה זו נשתמרה לתקופות ארוכות ושימשה לזריעה בכל רחבי אירופה בעיתות בצורת.
חלק מיצירותיו וסרטיו נכללו בתוכנית הלימודים של בתי הספר בפינלנד.
בשנות ה-70 נבחר כחבר לשם כבוד באגודת הספרות הפינית (SKS) וב-1986 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת הלסינקי.
בשנת 1988 הקים מרי את "המכון האסטוני" (Eesti Instituut), שהוא מוסד ללא כוונת רווח בלתי-ממלכתי, במטרה ליצור קשרי תרבות עם מדינות במערב ולאפשר לסטודנטים אסטונים ללמוד באוניברסיטאות זרות באמצעות חילופי סטודנטים.
חייו > פעילותו הפוליטית

בסוף שנות ה-70 נאותו השלטונות הסובייטים, לאחר שנים של סירוב, לאפשר למרי לצאת לביקורים מעבר ל"מסך הברזל".
מרי ניצל הזדמנויות אלה להזכיר למערב את קיומה של אסטוניה ויצר קשרים עם פוליטיקאים, עיתונאים ואסטונים גולים.
הוא גם פרסם במערב את פעולות המחאה של אסטונים כנגד הכוונה לכרות פוספטים באסטוניה.
המחאה בענייני הסביבה הפכה למחאה לאומית אנטי-סובייטית ב"מהפכה המזמרת" שאותה הובילו אנשי רוח אסטונים.
מרי פנה בנאום לאוכלוסייה האסטונית וביקש מהם לא לאבד תקווה, נאום זה זכה לתהודה רבה במערב.
בשנת 1988 נמנה מרי על מייסדי "החזית העממית האסטונית" תנועה זו תיאמה את פעולותיה עם תנועות דומות שקמו בלטביה ובליטא.
לאחר הבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות באסטוניה בשנת 1990 נבחר מרי לשמש כשר החוץ.
בתפקידו זה הקים למעשה את משרד החוץ האסטוני. הוא אסף סביבו עובדים צעירים, רבים מהם דוברי אנגלית, על מנת לקיים תקשורת יעילה עם מדינות המערב ולאפשר ייצוג הולם למדינה בזירה הבינלאומית. ללא ספק[דרוש מקור] עזרו לו מאוד ידיעת השפות וקשריו הדיפלומטיים משנות ה-80 לקידום האינטרסים של אסטוניה. במסגרת תפקידו ייצג את אסטוניה בפגישות הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה וכן בוועידת היסוד של מועצת המדינות הבלטיות.
מרי זכה להיות הנציג הראשון של מדינה מזרח-אירופאית שהופיע בפני מטה נאט"ו בבריסל.
בשנת 1992 שימש מאפריל עד אוקטובר כשגריר בפינלנד.
מרי התמודד על משרת הנשיאות מול ארנולד רוטל והפסיד בסיבוב הראשון, אולם זכה בסיבוב ההצבעה השני, שנערך בפרלמנט, בעקבות הצבעתם של חברי המפלגה השמרנית "פרו-פאטריה" בעבורו. ב-6 באוקטובר 1992 נבחר לנשיא השני של אסטוניה ומילא תפקיד זה במשך שתי תקופות כהונה (ב-1996 נבחר לכהונה שנייה) עד שנת 2001.