stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רומן הראשון, שליט מולדובה
שלטונו > שליט על מדינה מאוחדת ונרחבת

רומן מושאט עלה לשלטון בעקבות מות אחיו, השליט פטרו מושאט, ומנע מבניו של פטרו, רומן פטרילוביץ' ואיוואשקו, שהיו רכים בגילם, את האפשרות לרשת את כס המלכות. היה שותף לשלטון עם אחיו פטרו, כבר קודם לכן, מפברואר 1386 ומעמד זה היה מקובל גם על מלך פולין ולדיסלב יגיילו שהיה ביחסי קרבה איתו ועם כל המשפחה. בניו של פטרו מושאט מצאו מקלט ב-1391 אצל מלך פולין.
בזמן שלטונו הנסיכות מולדובה כללה את כל השטחים שבין הקרפטים המזרחיים ובין הדנייסטר. רומן הראשון היה השליט הראשון שקרא לעצמו "וויבוד מההר ועד הים" (כפי שתועד במסמך מ 30 במרץ 1392

רומן הצליח בתקופה הקצרה שבה מלך להשלים את איחוד כל הישויות המדיניות בחבל מולדובה ולהרחיב דרומה את גבולות הנסיכות. ייתכן כי בזמנו הגיעה למולדובה לשטחה המרבי - 92.922 קמ"ר. 
בתקופתו מוזכר לראשונה כשייך לנסיכות מולדובה המבצר בלגורוד או ברומנית - צ'טאטיה אלבה, (בימינו בלהורוד-דנייסטרובסקי, באוקראינה) .
את היחס המיוחד שהיה לרומן לנושאי הביטחון ולצבא ניתן להקיש מן המנהג של הענקת אחוזות ל"גבורים" או "אמיצים" (viteaz)
כפי שמעידה התעודה שלו מ-30 במרץ 1392.
בזמנו הטביע השלטון מטבעות כמו למשל גרושים מכסף, דבר ששיקף את רמת ההתפתחות הכלכלית של הנסיכות ואת ריבוי יחסי הסחר. לאחרונה סבורים כי מטבעות אלו שיוחסו לתקופת רומן הראשון הונפקו בימי רומן השני.[דרוש מקור]
מדיניות החוץ > היחסים עם הממלכה הפולנית-ליטאית

בן לאם קתולית, בדומה לשליטים המולדבים שקדמו קיבל רומן על עצמו את חסותו של מלך פולין, ולדיסלב יגיילו, ונשבע לו אמונים ב-5 בינואר 1393. הכרזת האמונים הוצאה לא בניכר אלא מבירתו סוצ'אבה וכללה סעיף שלפיו תשלח מולדובה חיילים לעזרת בחיילים פולין במקרה של עימות עם ההונגרים או הטטרים בלבד, ובתנאי נוסף ובו מגבלות בנוגע למרחק שאליו יגיע חיל משלוח כזה, למשל, לא מעבר לקרקוב, לא לליטא לפרוסיה הברית עם פולין נועדה לשרת, בדרך כלל, את הצורך להתגונן נגד מדיניות ההתפשטות של מעצמות שכנות אחרות כמו הונגריה או אורדת הזהב.
לגבי האירועים הצבאיים והפוליטיים בשנים 1393–1394 קיים חוסר בהירות. לפי "תסריט" אחד, חלה די מהר הידרדרות ביחסים בין פולין ומולדובה. סיבה עיקרית לכך הייתה אי החזרת הסכום שלווה המלך יגיילו בשנת 1388 משליט מולדובה. נטען שב-1393 תמך רומן בגיסו, הקניאז של פודוליה, תאודור קוריאטוביץ' במאבקו נגד ויטאוטאס, הדוכס הגדול של ליטא, לצורך השליטה על קמנץ פודולסקי שהוענקה לדוכס על ידי המלך ולדיסלב. במאבק זה הנסיך של פודוליה זכה בתמיכת מלך הונגריה, זיגמונד לבית לוקסמבורג. אחרי תבוסתם של תאודור (פיודור) ובני בריתו, כולל של כוח צבאי מולדבי, בקרב בברסלב,המשיך רומן במלחמה בפולנים וכבש ביולי 1394 את חבל פוקוציה שהיה הערבון שנקבע בהסכם ההלוואה בין פולין ובין מולדובה.
אולם בהמשך, הבויארים וחיל משלוח ליטאי-פולני בראשות סווידריגאילו, שפלש למולדובה בספטמבר-אוקטובר 1394 הדיחו את רומן והחליפו אותו בשליט אחר בשם שטפאן, שהיה אולי אחיין שלו (בן של אחת מאחיותיו
) או אח יותר קטן שלו או טוען לכתר ללא זכויות. רומן, היו סבורים בעבר ההיסטוריונים, נכלא אחרי הדחתו על ידי הפולנים.לאחרונה עם זאת שולטת הדעה כי כל סיפור השתתפותו הישירה של רומן במאבקים בין תאודור קוריאטוביץ' ובין המחנה של המלך יגיילו ויטאוטאס ועל הדחתו לא היו ולא נבראו, אלא התבססו על השערות ורמזים לא מבוססים על מקורות איתנים. יש סבורים כי החיילים המולדבים כביכול שלחמו בפודוליה היו למעשה רומנים ממחוז מרמורש שנשלחו על ידי מלך הונגריה
ייתכן אומנם כי רומן העניק מקלט לגיסו תאודור קוריאטוביץ' ולאנשיו בדרכו לגולת הונגריה.
אבל נראה לא סביר שחדשים ספורים אחרי כריתת ברית עם יגיילו, ינקוט השליט המולדבי במפנה כה עוין כלפי המלך הפולני.
בנוסף לכך נמצא מסמך מ-18 באפריל 1397, שבו יורשו החוקי, השליט שטפאן הראשון מושאט, שמסתבר כי היה בנו בכורו, מנישואיו הראשונים, מדבר במילים חמות על אביו המנוח, רומן, ואין בכתוב זכר להדחה כלשהי בנסיבות אלימות. 
יוצא מכך כי העברת השלטון נעשתה בדצמבר 1394 בדרכי שלום עקב מותו של רומן.
מדיניות החוץ > היחסים עם ולאכיה

ידוע כי רומן ניהל יחסים הדוקים עם שליט ולאכיה, מירצ'ה הזקן. בשלב מסוים שלח את שני בניו הקטנים, אלכסנדרו ובוגדאן, לחצר של מירצ'ה.
מדיניות החוץ > היחסים עם פטריארך קונסטנטינופול

בימי שלטונם של פטרו מושאט ורומן הראשון פרץ סכסוך בין שליטי מולדובה ובין הפטריארך האקומני בקונסטנטינופול לגבי הכרת המעמד של הארכיבישופות המטרופוליטנית המולדבית. הפטריארך לא הכיר במיטרופוליט יוסיף, שהיה מקובל על המולדבים. המיטרופוליט יוסיף הושבע בתפקיד בימי פטרו מושאט בעיר האליץ' ומושבו היה בצ'טאטיה אלבה. הפטריארך מחה בדרך זו על סירוב המולדבים למנות בארצם מיטרופוליטיים יוונים שנשלחו מקונסטנטינופול. כך בימי שלטונו של רומן הגיע למולדובה בישוף יווני בשם ירמיה, אך הוא לא קיבל את הסכמתם של המקומיים ובעזיבתו את המדינה, הטיל קללה על שליט הארץ ועל שני הבישופים המקומיים, יוסיף ומלטיה (שמושבו היה כנראה בסוצ'אבה או רדאוץ) ועל העם.
העיר רומן

רומן הראשון הקים את הכנסייה הראשונה "ספנטה וינר" (Sfânta Vineri - "יום שישי הקדוש") ואת ביצורים של העיר רומן, על הגדה השמאלית של הנהר מולדובה שנקראה לכבודו. (נקראה "טרגול לוי רומן" Târgul lui Roman, כלומר היריד של רומן, או "העיר של רומן וודה" (Oraşul lui Roman Vodă)
ככל הנראה העיר, שהייתה מרכז חשוב למסחר ותחנת מכס, הייתה מושבו עוד לפני עלייתו לכס המלכות.
ייתכן כי רומן ביקש להפוך את העיר הזאת לבירתו. העיר שמרה עשרות שנים על מעמדו כחצר מלכותית (או נסיכותית) לצדה של הבירה סוצ'אבה עד להעברת הבירה ליאשי על ידי השליט אלכסנדרו לפושניאנו.
שונות

אחת התעודות העתיקות של במולדובה שנשמרו עד ימינו (המקור נמצא ב"מנהלת הארכיונים הלאומיים ההיסטוריים המרכזיים בבוקרשט") היא ה"אוריק" של רומן משנת 1392. "אוריק" היא מילה רומנית שאולה מהונגרית (örök) המציינת תעודה לגבי בעלות על אדמה. "האוריק של רומן" נתן תוקף להחלטת השליט רומן ושניים מבניו, אלכסנדרו ובוגדאן, שהעניקו לאדם בשם איוונוש או יונאש האמיץ, שלושה כפרים על נהר סירט. התעודה כתובה בסלבונית כנסייתית ("סלבונית"), על קלף, עם חותם שעווה וחוט ממשי אדום.
במותו, נקבר רומן בכנסייה הבישופית ניקולאיה הקדוש במנזר בוגדאנה ברדאוץ. קבורתו במקום הזה היא עדות שרומן לא מת מחוץ לגבולות מולדובה - בקרב או בגלות.
באותו מנזר קבורים קודמיו - בוגדאן הראשון, לצקו ופטרו מושאט.
אשתו וצאצאיו

רומן היה נשוי פעמיים:
א. ככל הנראה - עם נסיכה ליטאית מהענף קוריאטוביץ' מפודוליה. ממנה נולדו לו 3 בנים:
ב.אנסטסיה (מתה לפני 1408) גם היא נסיכה ליטאית, ככל הנראה בתו של הנסיך קריוטס (או קוריאט) ובת דודה של המלך ולדיסלב יגיילו
שילדה לו שני בנים:
הנצחה

פרט לשם העיר רומן, המיוחס אליו, נקראת לפי שמו של רומן הראשון - המכללה הלאומית "רומן וודה" בעיר הזאת
פסל של רומן הראשון הוצב במרכז העיר רומן ברומניה
הדואר של הרפובליקה מולדובה הנפיק בול לזכרו כחלק מסדרה על שליטים של מולדובה.
ביבליוגרפה נוספת

Vasile Mărculeţ ,coordonator et al. Dicţionarul Domnilor Ţării Româneşti şi ai Moldovei Editura Meronia, Bucureşti 2009
, ,Constantin C.Giurescu, Dinu C. Giurescu- Istoria Românilor vol.II ,Editura stiinţifică şi enciclopedică, Bucureşti,1976
לקריאה נוספת

Gheorghe David, O domnie scurtă, un mare voievod: Roman I, în „Magazin istoric”, nr. 10, Bucureşti, 1981, p. 8
Tiberiu Ciobanu - Voievozi desăvârşitori ai statelor medievale Ţara Românească şi Moldova. De la Basarab I şi Bogdan I la Mircea cel Bătrân şi Alexandru cel Bun , Ed. Excelsior Art, Timişoara 2003
Jan Tęgowski- Powiązania genealogiczne wojewodów mołdawskich Bogdanowiczów z domem Giedyminowiczów w XIV-XV wieku, "Genealogia. Studia i materiały historyczne", t. 3, 1993, s. 52-53, 55.
גוטהילף וגנר

| --- | --- |

 לידה:  1887 שטוטגרט, האימפריה הגרמנית 
 נרצח:  22 במרץ 1946 (בגיל 59 בערך) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 
גוטהילף וגנר (בגרמנית: Gotthilf Wagner; ‏1887 - 22 במרץ 1946) היה גרמני איש תנועת הטמפלרים בארץ ישראל וממנהיגיה ונאצי פעיל. אנשי הפלמ"ח התנקשו בחייו.
ראשית דרכו

גוטהילף וגנר נולד בעיר שטוטגרט בשנת 1887. הוא היגר לארץ ישראל בהיותו בן שמונה. אביו ייסד מפעל ליציקת מתכת בשכונת הטמפלרים ולהאלה ביפו בשנת 1890, שנקרא בשם "האחים וגנר" - Brüder Wagner. המפעל, ששכן בבניין בן שלוש קומות שבו היה לימים מקומו הראשון של מפעל המעליות נחושתן, הופגז בשנת 1916, בזמן מלחמת העולם הראשונה, בתותחי ספינת מלחמה צרפתית, משום שעבד עבור הצבא הטורקי[דרוש מקור]. בעת כיבוש ארץ ישראל על ידי הצבא הבריטי הוגלו הטמפלרים על ידי הבריטים למצרים ושבו לארץ בשנת 1920. עם שובם ארצה הצטרף וגנר למפעל וניהל אותו יחד עם שני אחיו, אדולף וגאורג.
וגנר, אשתו ושני בניו התגוררו בשכונת הטמפלרים שרונה (כיום הקריה בתל אביב). במרוצת הזמן היה וגנר לראש המועצה של שרונה.
וגנר, אשר היה ידוע כאיש בעל עמדות אנטישמית ובמפעלו ייצר נשק עבור הכנופיות הערביות, הפך לנאצי מוצהר. במרוצת הזמן הפך לנציג המפלגה הנאצית בארץ ישראל. כל עובדי המפעל שלו, 45 במספר, היו חברי המפלגה. וגנר דיבר בכינוסים ובעצרות של הנאצים בארץ ובמסדרי נוער היטלר. לחתונת הכסף של הוריו קיבל מכתב ברכה אישי מהיטלר. המכתב מוסגר ושימש כמעין איקונין לחברי הקהילה.
בימי מלחמת העולם השנייה

לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה עזבו חלק מצעירי הקהילה הטמפלרית את הארץ והתנדבו לצבא הגרמני, בהם שני בניו של וגנר. עם פרוץ המלחמה ראו שלטונות המנדט הבריטי בטמפלרים נתיני אויב, מושבותיהם הוקפו בגדרות תיל ובמגדלי שמירה והפכו למחנות מעצר. עם התקרבות קורפוס אפריקה של הגנרל ארוין רומל מכיוון צפון אפריקה לארץ ישראל, החלו הבריטים בגירושם של חלק מאנשי הקהילה לאוסטרליה.
חלק מן הטמפלרים הוחלפו ביהודים נתיני ארץ ישראל ששהו בפולין בפרוץ המלחמה. אלה החזיקו בנתינות ובדרכון בריטיים.
כנתין מדינת אויב נאלץ וגנר לסגור את מפעל "האחים וגנר" ב-1 באפריל 1940.
וגנר הפך להיות למנהיגם של הטמפלרים שנותרו בארץ ושימש כנאמן לנכסיהם של הטמפלרים.
לתושבי המושבות הטמפלריות ניתנה רשות לצאת מהמושבות בליווי שוטרים, על מנת לנהל את עסקיהם ואת העבודה בשדותיהם ולהרגיל את היישוב היהודי כי חזרו לחיים נורמליים. לכאורה נועדו המשמרות של המשטרה הבריטית, שליוו את הטמפלרים לעבודתם, להוכיח כי הגרמנים אינם חופשיים ונמצאים תחת משמר אף בשעת עבודתם, אולם למעשה שימשו להם השוטרים הבריטים שומרי ראש, להגן עליהם מפני נקמת היישוב היהודי.
בימי המלחמה, בעת שכוחותיו של רומל התקרבו לארץ ישראל, רווחה סברה בקרב הטמפלרים כי אם יכבשו הגרמנים את ארץ ישראל, הם ימנו את בנו של וגנר לגאולייטר (Gauleiter; מפקד מחוז) של הארץ.
לאחר תום המלחמה

לאחר תום מלחמת העולם השנייה שכחו השוטרים והקצינים הבריטים בארץ ישראל עד מהרה את מלחמתם באויב הנאצי. לא חלפה חצי שנה מסיום המלחמה באירופה וכבר חזרו והתיידדו עם אויביהם לשעבר והשתתפו בשמחותיהם של תושבי מושבות הטמפלרים. בעקבות היחס הסלחני, הרבו הגרמנים בתביעות ודרישות, ואף דרשו ששוטרים יהודים לא יישלחו למושבותיהם.
וגנר הפך להיות לדוברם של הגרמנים שנותרו בארץ. השלטון הבריטי נשא ונתן עמו ואף נענה לחלק מתביעותיו החוזרות ונשנות. בשל מעמדו כראש מועצת שרונה וכתעשיין זכה וגנר, בתקופה זו שלאחר סיום המלחמה, למעמד מיוחד. הוא היה אחראי על עבודתם של הטמפלרים בשרונה ולתשלום שכרם, הכול בפיקוח ובהשגחה ובליווי משטרתי של הבריטים.
ההתנקשות בחייו

ביום שישי, 22 במרץ 1946, נסע וגנר בשיירה של שתי מכוניות מהמושבה וילהלמה (כיום בני עטרות) לשרונה כדי לשלם את שכרם של הטמפלרים שעבדו בשרונה. לכל אחת משתי המכוניות נלווה שוטר. וגנר ישב במכונית המובילה. כשחלפה השיירה על פני הכפר הערבי יהודייה (כיום יהוד) הבחינו נוסעי השיירה באופנוע עם סירה שחנה לצד הדרך ולידו עומד גבר. בחלוף השיירה על פני האופנוע, קפץ הגבר לסירה ונהג האופנוע התניע אותו, חלף על פני השיירה ונעלם.
זמן קצר לאחר השעה 9 בבוקר, כאשר השיירה פנתה להיכנס לרחוב לוינסקי בתל אביב, הופיעה לפניה מכונית שאילצה את השיירה להאט. לפתע קפצו שני אנשים אל שני צדי המכונית המובילה של השיירה שבה ישב וגנר. אחד מן השניים דחף את ידו האוחזת באקדח אל פנים המכונית, כדי להימנע מלפגוע ביתר יושבי המכונית, ירה כדור אחד שהיה עקר ואז ירה שוב ופגע בווגנר בראשו. וגנר מת במקום. יתר יושבי המכונית, אחותו של וגנר, מזכירה, גרמני נוסף ושוטר ליווי יהודי לא נפגעו. שני התוקפים ושניים נוספים שהיו בצד הדרך, לא נגעו במעטפה ובה 800 לירות ארץ ישראליות (סכום רב באותם הימים) שווגנר אחז בידו במותו. המכונית שבאמצעותה חסמו התוקפים את דרכה של מכוניתו של וגנר נגנבה על ידי התוקפים, בשעה מוקדמת יותר באותו בוקר, מנהג של חברת מוניות. המכונית נתגלתה בשעה 11:30 בפינת הרחובות יהודה הלוי והמגיד. המשטרה הבריטית לא הצליחה לגלות את מבצעי ההתנקשות.
זמן לא רב לאחר ההתנקשות הופץ בארץ כרוז האומר:
גם קול ישראל, תחנת הרדיו החשאית של ההגנה, הודיעה ליישוב כי הנאצי הידוע וגנר הוצא להורג וכי השלטונות מוזהרים כי "כף רגלו של גרמני לא תדרוך על אדמת ארץ ישראל".
התגובות ביישוב היהודי נטו בדרך כלל להצדקת ההתנקשות; הגרמנים בחרו לשמור על פרופיל נמוך.
זהותם של מבצעי ההתנקשות נשמרה בסוד, והנוגעים בדבר גזרו על עצמם שתיקה במשך שנים וזהותם ועובדות האירוע לא נחשפו אלא לאחר קום מדינת ישראל.
החשיפה

לאחר קום המדינה החלו העובדות הנוגעות להתנקשות ולמבצעיה להיחשף. בשנת 1953 הופיע ספרו של מפקד הש"י במחוז תל אביב, אפרים דקל "עלילות ש"י". בספרו נאמר:
בספר הפלמ"ח שראה אור בשנת 1955 נאמר כי בשנת 1946 הוברר כי יש בדעת ממשלת המנדט לבטל את מעצרם של הגרמנים תושבי הארץ, שהיו כלואים במושבותיהם, ולהחזיר ארצה את אלו שהוגלו לאוסטרליה. בהמשך נאמר:
הספר מספר כי הוחל בביצוע תוכנית ההתראה וחוליית אנשי מילואים של הפלמ"ח בתל אביב הרגה את וגנר. ב-17 בספטמבר 1946 ביצעה יחידה של הגדוד הראשון פעולה דומה נגד נאצים ממושבת הטמפלרים ולדהיים (כיום אלוני אבא).
במרוצת השנים הלכו והתרבו הפרטים שפורסמו על הפעולה ומבצעיה, במקורות שונים. ספר תולדות ההגנה דן בהם וכן אתר האינטרנט "פלמ"ח - פלוגות המחץ של ההגנה".
ב-18 בפברואר 2007, במסגרת משדר על הטמפלרים שהוקרן בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית, סופר סיפור הפעולה בהרחבה והתראיינו בו אחדים ממשתתפיה.
סיפור המעשה, כפי שהוא נגול במקורות השונים:
ההחלטה על ההתנקשות

לאחר סיום מלחמת העולם השנייה התברר כי הבריטים מתכוונים לשחרר את הטמפלרים ממעצרם במושבותיהם ואף להחזירם לבתיהם ולמושבותיהם בארץ ישראל, כדי להכניס לארץ יסוד אנטי-יהודי ולמנוע הפקעת רכוש הטמפלרים, שעשוי היה להתגלגל לידי היהודים. הפיקוד העליון של "ההגנה", באישור הנהגת היישוב, החליט למנוע זאת. הפור נפל על וגנר שהיה ראש הנאצים ומנהיג הטמפלרים שנותרו בארץ ישראל. יתרה מזו, וגנר התנגד למכירת אדמות הטמפלרים ליהודים, אדמות רבות ערך הקרובות למרכזי הערים, שהיו נחוצות לפיתוח הארץ ולהתיישבות יהודית.
ההחלטה נתקבלה בדרג העליון של ארגון "ההגנה", שכלל את יצחק שדה, מייסד הפלמ"ח שהיה אז הרמטכ"ל בפועל של "ההגנה" והדמות הצבאית המרכזית בתנועת המרי העברי, את משה סנה ראש המפקדה הארצית של "ההגנה" ואת ישראל גלילי שהיה האחראי על הפעולות המיוחדות של "ההגנה". הוחלט להטיל את ביצוע הפעולה על הפלמ"ח.
מבצעי ההתנקשות

יצחק שדה, הרמטכ"ל בפועל של ההגנה הטיל את ביצוע המשימה על יחידת מילואים ("רזרבה" בלשון התקופה) של הפלמ"ח במחוז תל אביב. בתדריך לקראת הפעולה מנה יצחק שדה בפני הלוחמים את הסיבות לפעולה:
וגנר הוא מנהיג הגרמנים בארץ ישראל.
המפעל של וגנר עזר לערבים במאורעות תרצ"ו - תרצ"ט.
עומדת לקום מדינה יהודית בארץ ישראל ואין בה מקום לגרמנים. הפעולה תרמוז לגרמנים שלא יישארו בארץ.
לאחר ניסיונות כושלים אחדים להתנקש בחייו של וגנר, שאורגנו על ידי עמירם בלינקוב (שנהרג מאוחר יותר בפשיטה על מחנה בשרונה של משטרת הפ.מ.פ., Police Mobile Force. יחידה זו הייתה יחידת המחץ של המשטרה הבריטית, ונודעה לשמצה בשל התנהגותה האכזרית נגד ארגוני המחתרת בתקופת המאבק), הצליחה הפעולה שבוצעה ב-22 במרץ 1946. ההכנות לפעולה היו מורכבות וכללו יצירת מערכת קשר, ביצוע האזנות, תצפיות, חסימות ומעקב אחרי וגנר עד לאירוע ההתנקשות. הפעולה עצמה ארכה שניות אחדות ומבצעיה הסתלקו ללא פגע ומבלי שנחשפה זהותם.
עם מבצעי הפעולה נמנו, בין היתר, הלוחמים יהודה אראל (שהתראיין אודות הפעולה בתוכנית הטלוויזיה ששודרה ב-2007 בערוץ הראשון), נעמי נוימן (לימים נעמי גורן, אשתו של האלוף משה גורן) שהסתירה את הנשק ומסרה אותו ליורים עם הגעת המכונית, אברהם לב ומאיר מירצקי (שני רוכבי האופנוע שארבו למכוניתו של וגנר בכפר יהודיה); שייקה ירקוני (מפקד מבצע ההתנקשות) וגדעון בנדל (שחקן כדורסל ידוע ב"ברית-מכבים-עתיד תל אביב"); מאיר מירצקי שימש גם כנהג המכונית שחסמה את מכוניתו של וגנר ברחוב לוינסקי, לאחר ניסיון ראשון עם כדור עקר של גדעון בנדל נורה לבסוף וגנר על ידי יהודה אראל ונהרג.
לפעולה היה עד ראייה, ילד מילדי השכנים. נוסעי מכוניתו של וגנר מסרו למשטרה על הילד שנכח בעת המעשה. הילד שמע משכניו שהמשטרה הבריטית מחפשת ילד שנכח באירוע. עוד באותו הלילה לקחו אנשי "ההגנה" את העד הצעיר והסתירו אותו בקיבוץ רמת הכובש.
הריגתו של גוטהילף וגנר הייתה אקורד הסיום של הטמפלרים בארץ ישראל.
לקריאה נוספת

אפרים דקל, עלילות ש"י. הוצאת מערכות, 1953.(הספר בקטלוג ULI)
ספר הפלמ"ח. הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1955.
ספר תולדות ההגנה. הוצאת מערכות. הופיע במספר חלקים לסירוגין החל משנת 1954.
חביב כנען, הגיס החמישי: הגרמנים בארץ ישראל: 1948-1933. הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1968.
שרגא פלד, ירושלים - "הסזון הקטן". הוצאת קווים 2006.
ניר מן, שרונה בשנות המאבק, 1939 - 1948; פרק חמישי: התנקשות ההגנה בווגנר. הצאת יד יצחק בן-צבי והעמותה לחקר המגן על-שם ישראל גלילי, 2009.
הערות שוליים

↑  יהודה אראל, באתר הפלמ"ח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009116383805171  VIAF: 4223160667824903560008   WorldCat (עם VIAF): 4223160667824903560008 
שרונה
חטיבת בנימין

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 סוג:  חטיבה מרחבית
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1987–הווה (כ־37 שנים)
 נוצרה מתוך:  מרחב בנימין
 מלחמות:  האינתיפאדה הראשונה האינתיפאדה השנייה מבצע חומת מגן
 פיקוד
 יחידת אם:  אוגדת אזור יהודה ושומרון אוגדת אזור יהודה ושומרון
 יחידות בת:  גדוד 43  גדוד 7035  גדוד 7114  גדוד הגמ״ר 8882
 דרגת המפקד:    אלוף-משנה
 מפקדים:  מפקדי החטיבה
חטיבת בנימין (ידועה גם כ"חטיבת מגיני ירושלים" או "חטיבת רמאללה") היא חטיבה מרחבית של צה"ל שתפקידה להגן על גזרות רמאללה, אל בירה ועוטף ירושלים.
היסטוריה

חטיבת בנימין הוקמה ב-4 בנובמבר 1981 בשם "מרחב בנימין", כאשר הממשל הצבאי הישראלי בשטחים, שהיה אמון הן על ההיבט הביטחוני והן על הטיפול באוכלוסייה האזרחית, פוצל. הוקם המנהל האזרחי שאחריותו לדאוג לצרכיה האזרחיים של האוכלוסייה הפלסטינית שבשליטת ישראל. המושלים הצבאיים בכל נפה הפכו לקציני המנהל האזרחי, סמכויותיהם צומצמו והם איבדו את השליטה על הנושא הביטחוני. במקביל, הוקמו שלושה מרחבים: יהודה, בנימין ושומרון, שמפקדיהם, קצין בדרגת סגן אלוף, עוסקים בביטחון שוטף וכפופים למפקד יהודה ושומרון בדרגת אלוף-משנה.
לאחר האינתיפדה הראשונה, הורחבה פריסת צה"ל והוקמה אוגדת אזור יהודה ושומרון (במקום חטיבת יהודה ושומרון) "מרחב בנימין" הפך ל"חטיבת בנימין" בראשות אלוף-משנה. באותה עת פוצלה גם חטיבת אפרים מחטיבת בנימין. חטיבת אפרים קיבלה את האחריות על אזור קלקיליה.
בינואר 2018, חטיבת בנימין קיבלה את האחריות לכל אזור עוטף ירושלים, לרבות שכונות ירושלים שמעבר לגדר וכן אבו דיס, עזריה וכפרים פלסטיניים נוספים שנמצאו באחריות חטיבת עציון. חטיבת אפרים קיבלה את האחריות לצפון ומערב האזור שלו הייתה אחראית חטיבת בנימין, אזור גוש טלמונים, כדי לאפשר לה לבצע את משימותיה החדשות.
היסטוריה > אירועים בולטים

הלינץ' ברמאללה - ב־12 באוקטובר 2000 נכנסו בטעות שני חיילי מילואים ישראלים לרמאללה. השניים נעצרו בידי המשטרה הפלסטינית ונלקחו לתחנת משטרה בעיר. המון ערבי פלש לתחנה, ויחד עם שוטרים פלסטינים הכה את שניהם למוות.
הפיגוע בוואדי חרמיה (2002) - פיגוע בו רצח צלף פלסטיני שבעה חיילים ושלושה אזרחים ב"צומת המשטרה הבריטית" שעל ציר 60.
מבצע חומת מגן - במהלך אביב 2002 התרחש ברחבי יהודה ושומרון מבצע "חומת מגן", שהכה קשות את תשתיות הטרור שהובילו את האינתיפאדה השנייה. בגזרת בנימין כבשו כוחות צה"ל את המוקטעה, מרכז השלטון של יאסר ערפאת, עם פתיחת המבצע. צה"ל תפס ברמאללה מבוקשים רבים ואמצעי לחימה רבים, וכך למעשה נפל מערך הלחימה של ארגוני הטרור ברמאללה. בעיירה ביתוניא הסמוכה הוטל מצור על מפקדתו המשוכללת של ג'יבריל רג'וב, ראש הביטחון המסכל בגדה, שחלש על כוח שמנה 4,000 חמושים, שלא השתתף בפיגועים. בסוף המצור נאלצו החמושים הפלסטינים במקום להיכנע והמפקדה נהרסה על ידי כוחות צה"ל. במסמכים שנתפסו במקום נמצא חומר מפליל רב.
תוכנית ההתנתקות - בינואר 2005 הודיעו 34 קציני מילואים של החטיבה, בהם ארבעה מפקדי גדודים, שיסרבו למלא את פקודת הפינוי. חמישה מהם, שארגנו את היוזמה, הודחו מצה"ל.
ב-7 בספטמבר 2011, חדרו אלמונים למפקדת החטיבה, ניקבו צמיגים של 12 כלי רכב, חתכו כבלים וריססו כתובות נגד המח"ט אל"ם סער צור.
ב-3 ביולי 2015 הותקף רכבו של מפקד החטיבה ישראל שומר באבנים על ידי פלסטינים סמוך לא-ראם. הוא יצא מרכבו וירה למוות באחד התוקפים. ב-10 באפריל 2016 החליט הפרקליט הצבאי הראשי לסגור את תיק החקירה בעניין.
מבנה וייעוד

חטיבת מגיני ירושלים אחראית על שטח המשתרע מירושלים בדרום ועד לאזור אריאל בצפון, וברוחב של כעשרים קילומטר. בתחום החטיבה נמצאת העיר רמאללה וכן כתשעים כפרים ערבים (ביניהם סילואד, ביר זית, כפר עקב ואל בירה) וארבעה מחנות פליטים. הגזרה כוללת גם למעלה משלושים יישובים יהודיים (ובהם בית אל, עלי, עפרה, שילה והגבעות, כוכב השחר, כוכב יעקב וענתות)
ב־2004, במהלך האינתיפאדה השנייה הוקמה חטיבה מרחבית שביעית באוגדת איו"ש, חטיבת מכבים, לצורך אחזקת קו התפר באזור מודיעין. כעבור מספר שנים מוזגה חטיבת מכבים עם חטיבת בנימין.
החטיבה מתאפיינת בכבישים משותפים רבים ליהודים וערבים - הבולטים בהם הם כביש 60 וכביש 465 - העשויים לשמש כזירת חיכוך של טרור עממי (יידויי אבנים ובקבוקי תבערה) וכן פיגועי דריסה ודקירה. במהלך השנים נאלצה הגזרה גם להתמודד עם פיגועים קשים יותר, ובמרחב ירושלים היא מתמודדת עם פלילים.
מבנה וייעוד > מבנה החטיבה

מפקדת החטיבה שוכנת ביישוב בית אל, סמוך לאוגדת איו"ש. המפקדה כוללת כשלוש מאות חיילים סדירים, המשרתים במחלקות שונות: מחלקת האג"ם (אגף המבצעים), מחלקת מודיעין, פלוגת התקשוב (פלחי"ק), רפואה, משא"ן, לוגיסטיקה, הנדסה וטנ"א, וכן פלוגות נהגים וגששים.
לחטיבה יש 4 גדודי מילואים תחת פיקודה. 3 גדודי חי"ר קל האחראים בחירום על הגזרות השונות בחטיבה - 7114, 7035, 43 וגדוד 8882 האחראי על הגנת היישובים. בנוסף ישנן 3 פלוגות מג"ב קבועות האחראיות על הביטחון השוטף בגזרת החטיבה. כמו כן מנהלת החטיבה את ההגנה-המרחבית במסגרת גדוד 8882 שתחת פיקודה, וכוח ההגנה האזרחית (רכזי ביטחון שוטף וסיירים יישוביים) הקיים בכל יישוב.
מבנה וייעוד > סמל החטיבה

בסמל חטיבת בנימין מצויר האריה, סמל פיקוד מרכז, וברקע נמצאים הרי בנימין, ופסים כחולים-לבנים כצבע דגל ישראל. בסמל מופיע הסולם מחלום יעקב, שהתרחש בבית אל, בה שוכנת מפקדת החטיבה. בנוסף ישנם שמש וירח כזכר לסיפור על יהושע בן נון על "שמש בגבעון דום וירח בעמק איילון".
מפקדי החטיבה

| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| חי אדיב | 1987–1989 | לימים ראש עיריית הוד השרון |
| יפתח רון טל | 1989–1990 | לימים מפקד זרוע היבשה |
| מוני חורב | 1990–1991 | לימים מפקד עוצבת עמוד האש |
| שמאי רן | 1991–1992 | לימים מפקד המפקדה למשימות מיוחדות |
| אבי רוטשטיין | 1992–1993 | לימים מפקד חטיבת ביסלמ"ח |
| נמרוד רן | 1993–1995 | לימים מפקד עוצבת ברעם וביסלמ"ח |
| אפי עידן | 1995–1997 | לימים מפקד עוצבת אדום וראש מטה פיקוד הדרום |
| יוסי היימן | 1997–1999 | לימים ראש החטיבה האסטרטגית באג"ת |
| גל הירש | 1999–2001 | לימים מפקד עוצבת הגליל |
| אילן פז | 2001–2002 | לימים ראש המינהל האזרחי באיו"ש |
| רוני נומה | 2002–2004 | לימים אלוף פיקוד המרכז |
| מיקי אדלשטיין | 2004–מאי 2006 | לימים נספח צה"ל בארצות הברית |
| אמיר אבולעפיה | מאי 2006–מאי 2008 | לימים ראש אגף התכנון |
| אביב רשף | מאי 2008–יולי 2010 |  |
| סער צור | יולי 2010–יולי 2012 | לימים מפקד מל"י |
| יוסי פינטו | יולי 2012–ספטמבר 2014 | לימים מפקד חטיבת החילוץ |
| ישראל שומר | ספטמבר 2014–אוגוסט 2016 | לימים מפקד עוצבת המפץ |
| יובל גז | אוגוסט 2016–מאי 2018 | לימים ראש חטיבת שילו"ח |
| שרון אסמן | מאי 2018–אוגוסט 2019 | לימים מפקד חטיבת הנח"ל |
| יהונתן שטיינברג | אוגוסט 2019–אוגוסט 2021 | לימים מפקד חטיבת הנח"ל, נהרג בקרב במהלך טבח שבעה באוקטובר |
| אליאב אלבז | אוגוסט 2021– אוגוסט 2023 |  |
| לירון ביטון | אוגוסט 2023– | מפקד החטיבה הנוכחי |
הערות שוליים

↑  רפיק חלבי, הסתאבות המושלים הצבאיים, ישראל, 1983, כותרת ראשית, 12 בינואר 1983
↑   יניב קובוביץ, צה"ל יחל לפעול בימים הקרובים בשכונות מזרח ירושלים שמעבר לגדר, באתר הארץ, 29 בינואר 2018
↑  אמיר בוחבוט והדס טסלר, הרמטכ"ל: קציני "חטיבת הסרבנים" יודחו, באתר nrg‏, 6 בינואר 2005
↑  אורי גליקמן, בכירי "חטיבת הסרבנים" הודחו, באתר nrg‏, 10 בינואר 2005
↑  אנשיל פפר ויהונתן ליס וחיים לוינסון, תג מחיר של פעילי ימין בבסיס צה"ל בשטחים, באתר הארץ, 9 בספטמבר 2011
אנשיל פפר וחיים לוינסון, נתפסו בחשד ל"תג מחיר" בבסיס צה"ל, ושוחררו, באתר הארץ, 7 בספטמבר 2011
↑  גילי כהן, תיעוד: מח"ט בנימין יורה בפלסטיני שיידה אבנים לאחר שנמלט; הקצין נחקר באזהרה, באתר הארץ, 12 ביולי 2015
↑  יואב זיתון, נסגר התיק נגד המח"ט שירה למוות במשליך סלע, באתר ynet, 10 באפריל 2016
↑  דני זאק, ריקי הראל, אירית חודורוב, חטיבה צבאית חדשה תפעל באזור, באתר ynet, 18 בפברואר 2004
↑  מפקד חטיבת הנח"ל, אלוף-משנה יהונתן שטיינברג ז"ל נהרג בהיתקלות, באתר ערוץ 7, 7 באוקטובר 2023
| ישראל חטיבות מרחביות בצה"ל  |
| --- | --- | --- |
| פיקוד הצפון | עוצבת ברעם  • עוצבת הגולן  • עוצבת חירם  • חטיבת ההרים  |  |
| פיקוד המרכז | חטיבת הבקעה  • חטיבת עציון  • חטיבת מנשה  • חטיבת אפרים  • חטיבת שומרון  • חטיבת בנימין  • חטיבת יהודה  |  |
| פיקוד הדרום | חטיבת יואב  • חטיבת פארן  • חטיבת הגפן  • חטיבת קטיף  |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007370729005171  VIAF: 32151715627213781341   WorldCat (עם VIAF): 32151715627213781341
לאקלן ווטסון

| --- | --- |

 לידה:  12 באפריל 2001 (גיל: 23) ארצות הברית ראלי, קרוליינה הצפונית, ארצות הברית
 שם לידה:  R. Watson 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-2013
 עיסוק:  שחקן/ית
 פרופיל ב-IMDb
 
לאקלן ווטסון (באנגלית: Lachlan Watson; תאריך לידה: 12 באפריל 2001) הוא/היא אישיות אמריקאית העוסקת במשחק, אשר ידוע/ה בעיקר בזכות תפקידו/ה כתיאו פוטנאם בסדרה של נטפליקס, "הרפתקאותיה המצמררות של סברינה".