טורקים (עם)
היסטוריה > פרהיסטוריה, העידן העתיק וימי הביניים המוקדמים > סוגיית היווצרות העם הטורקי

לפי נ.א. בסקאקוב אפשר לדבר על טורקים כעם החל משלהי המאה ה-13. לדעת א.ד. נוביצ'ב הטורקים התחברו לעם אחד בשלהי המאה ה-15. ד.א. ירמייב ממקם את השלמת היווצרות העם הטורקי בסוף המאה ה-15 – המחצית הראשונה של המאה ה-16.
הטורקים בני זמננו התהוו על יסוד שני מרכיבים: שבטים של רועים נוודים דוברי שפות טורקיות (אוע'וזים וטורקמנים) שנהרו ממרכז אסיה ואיראן במאות 11–13 והתיישבו באסיה הקטנה ואוכלוסייה מקומית מאסיה הקטנה.
באנציקלופדיית ברוקהאוס-אפרון נכתב ש"העות'מאנים (השם "טורקים" נחשב בזמנו ללעגני או שרירותי) היו תחילה עם של שבטים אוראלו-אלטאים, אולם תוך כדי נדודיהם ההמוניים הם שינו את אופיים האתני. במיוחד בחלק האירופי של האימפריה העות'מאנית הטורקים המודרניים הם במידה רבה צאצאי היוונים, הבולגרים, הסרבים והאלבנים שהמירו את דתם לאסלאם או שנולדו מקשרי תערובת בין טורקים לנשים בלקניות או קווקזיות.
בכנס הבינלאומי לאתנוגרפיה ולאנתרופולוגיה במוסקבה בשנת 1964 תיאר לב גומיליוב את האתנוגנזה של הטורקים כ"תופעה היסטורית עולמית, תגובה להתפשטות הצרפתים והאיטלקים, ואמצעי בפני היוונים להימנע משיעבוד קולוניאלי". הטענה המרכזית נגד גומיליוב היא שהתאוריות שלו, על אף הטרמינולוגיה שלהן הן פסאודו-מדעיות ואינן ניתנות לבחינה או להפרכה מדעית. הטרמינולוגיה בה הוא משתמש נועדה להסוות את שטחיות הטענות והמתודולוגיה.
החאן ארטואורול, מייסד המדינה החדשה (1231–1288), הביא מח'וראסאן צבא של כ-50,000 אנשים וקיבל מידי הסולטן מקוניה, עלא-א-דין כיי-קובאד הראשון אדמות בגבול עם האימפריה הביזנטית. כוחותיו הצבאיים לא היו גדולים אך הוא הכריז ראזווה, בטורקית "גזוואט" שמשך אליו לוחמים מכל הסביבה המוסלמית: כורדים, ערבים, פרסים וצ'רקסים שהתאסלמו. השפה ששלטה בצבאו הייתה טורקית כשפת הפקודות. כך החלה התהוותה של קבוצה חדשה של בני אדם, שמוצאם בערב רב של שבטים, שהתאחדו לשם מטרה אחת ופעילות אחת
האימפריה הביזנטית הצליחה לעמוד בפרץ כל עוד לא התערב המערב. ההרס האכזרי של קונסטנטינופול בשנת 1204 וה המאבק נגד האימפריה הלטינית, נגד הקומפניה הקטלנית, נגד ונציה ומדינות קתוליות אחרות, ייאשו כל כך את היוונים, עד שהפסיקו, לא לחינם, להחשיב את הקתוליים לאחיהם לאמונה. כשנפל המגן האחרון של האורתודוקסיה, יוחנן קנטקוזנוס, והפאלאולוגים אימצו מגמה איתנה לכיוון האיחוד מחדש הופיעה בקרב הביזנטים משיכה מסוימת אל האסלאם. לכך תרמה מאוד התפשטות רעיונותיו  של ג'לאל א-דין רומי לפיהם אין בין האסלאם לנצרות פער תהומי שהוא בלתי ניתן לגישור. תוך המרת הדת (אך לא של האידאולוגיה, שנשארה מיסטית ואקסטטית) והתגייסות לשירות הסולטאן, הפכו תושבי אסיה הקטנה ל"טורקים", זאת כשבאותו מקום וזמן לא היה קיים המושג "לאום".
התקדמות כוחותיו של אורהן מעבר לדרדנלים הרחיב את מאגר הנתינים החדשים. נערים סרבים ובולגרים הפכו ליניצ'רים, יוונים או איטלקים מומרים חיזקו את הצי, הרפתקנים צרפתים וגרמנים עשו קריירה של קצינים בצבא הסולטאן, והונגריות, פולניות וצ'רקסיות הצטרפו להרמונות לוחמיו המנצחים של האסלאם. וכל אלה נקראו "טורקים"
ד.א. ירמייב מתח בקורת על עמדתו זו של גומיליוב, והעיר שהיווצרות העם הטורקי הייתה תהליך מורכב וארוך, ולא "התאחדות שרירותית של אנשים שונים לתוך קיבוציות אחת".
בקווים כלליים מאוד האתנוגנזה של הטורקים התאפיינה בהיווצרות מתוך מרכיבים אתניים רבים, אבל המרכיב הקובע ביותר היו שבטים טורקיים – אוע'וזים, טורקמנים, ע'וזים (האוע'זים המערביים), פצ'נגים, קומנים וכו'. המרכיב השני בחשיבותו היו בני האוכלוסייה המקומית באסיה הקטנה – יוונים, ארמנים, כורדים, לאזים, גאורגים, וכו' שנטמעו בתוך הפולשים הטורקיים.
להתבוללות הזאת תרמה במידה רבה הקמתה באסיה הקטנה של מדינה פאודלית טורקית חזקה -הסולטנות הסלג'וקית (בשנות ה-70 של המאה ה-11 עד ל-1307) שבה למרכיב הטורקי הייתה שליטה פוליטית.
ההיסטוריון הטורקי חליל אינאלג'יק שהתמחה בתולדות האימפריה העות'מאנית ומוצאו היה בטטרים של קרים, סבר שהיסוד הילידי שהומר לאסלאם בהיווצרות האתנוס הטורקי היווה כ-30% בעוד המרכיב השבטי הטורקי גרידא היווה 70%. ירמייב משער כי אחוז תרומת המרכיב השבטי הטורקי היה נמוך בהרבה.