stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המנון גינאה ביסאו
מילות ההמנון

| תרגום חופשי לעברית | פורטוגזית |
| --- | --- |
 שמש, זיעה, ירוק וים,  מאות שנים של כאב ותקווה,  זו ארץ אבותינו!  פירות מעשה ידינו,  מפרחי דמינו  זו ארץ מולדתנו האהובה.    פזמון:  תחי ארצנו הנהדרת!  דגל הקרב בשמיים פרח.  קדימה, נגד עול זר!  אנו נבנה  בארצנו הבלתי מנוצחת,  שלום ועלייה מתמדת!  אנו נבנה  בארצנו הבלתי מנוצחת,  שלום ועלייה מתמדת!    ענפי אותו גזע העץ,  אותן עיניים באור בוהק,  זה הוא כוח אחדותנו!  שירו הארץ והים,  זמרו זריחה וחמה,  באשר מאבקנו פורץ ומשגשג.    פזמון:  תחי ארצנו הנהדרת!  דגל הקרב בשמיים פרח.  קדימה, נגד עול זר!  אנו נבנה  בארצנו הבלתי מנוצחת,  שלום ועלייה מתמדת!  אנו נבנה  בארצנו הבלתי מנוצחת,  שלום ועלייה מתמדת!:  Sol, suor e o verde e mar,  Séculos de dor e esperança;  Esta é a terra dos nossos avós!  Fruto das nossas mãos,  Da flôr do nosso sangue:  Esta é a nossa pátria amada.    Coro:  Viva a pátria gloriosa!  Floriu nos céus a bandeira da luta.  Avante, contra o jugo estrangeiro!  Nós vamos construir  Na pátria imortal  A paz e o progresso!  Nós vamos construir  Na pátria imortal  A paz e o progresso!    Ramos do mesmo tronco,  Olhos na mesma luz:  Esta é a força da nossa união!  Cantem o mar e a terra  A madrugada e o sol  Que a nossa luta fecundou.    Coro:  Viva a pátria gloriosa!  Floriu nos céus a bandeira da luta.  Avante, contra o jugo estrangeiro!  Nós vamos construir  Na pátria imortal  A paz e o progresso!  Nós vamos construir  Na pátria imortal  A paz e o progresso!
ראו גם

דגל גינאה ביסאו
סמל גינאה ביסאו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 59e30844-96de-4f1e-9c79-d308acd6bffd
ה'תכ"ב

ה'תכ"ב (5,422) ובקיצור תכ"ב – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-24 בספטמבר 1661, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 13 בספטמבר 1662.
המולד של תשרי חל ביום השבת, 0 שעות ו-581 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג זשג. איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים.
זו שנה רביעית לשמיטה, ושנת 7 במחזור העיבור ה-286. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 18 (סימנה יחלדז) במחזור השמש ה-194.
שנה זו היא שנת 1,593 לחורבן הבית, ושנת 1,973 לשטרות.
אירועים

מגפה בעיר חברון
נולדו

רבי אליעזר נחום, אב בית דין וראש ישיבה באדריאנופול, ומאוחר יותר הראשון לציון (נפטר בחשון ה'תק"ה)
נפטרו

כ"ו בטבת - רבי יוסף איסקפה, מגדולי רבני איזמיר.
ב' באדר - רבי מאיר פופרש, מקובל, יליד פולין, עלה לארץ ישראל ולמד מפי תלמידי האר"י. (נולד בה'שפ"ד)
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זשג, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
י"ג באדר חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר.
היסטוריה של עם ישראל
הוקאידו

הוקאידו (ביפנית: 北海道, ברומאג'י: Hokkaidō) הוא האי הצפוני של יפן. הוקאידו מהווה חבל ארץ אחד ובו מחוז בודד - המחוז הגדול ביפן. האי הוא השני בגודלו ביפן (אחרי הונשו) וה-21 בגודלו בעולם. מצר צוגרו מפריד בין האי להונשו. מתחת למצר עוברת מנהרת סייקן, שאורכה 53.85 ק"מ והיא מנהרת הרכבת השנייה הארוכה ביותר בעולם לאחר מנהרת בסיס הגוטהארד. העיר הגדולה באי היא סאפורו, והיא משמשת גם כבירת המחוז.
האי נמצא בקצה הצפוני של יפן, ליד רוסיה, והוא מוקף על ידי האוקיינוס השקט, ים יפן וים אוחוצק. מרכזו של האי כולל מספר רכסי הרים וכן מישורים געשיים. האי פעיל מבחינה סייסמית, ורעידות אדמה פוקדות אותו תדיר. שטחו של האי 83,452.47 קמ"ר, קרוב לשטחה של אוסטריה. אוכלוסייתו מונה 5,702,131 תושבים (נכון ל-2003).
ב-25 בספטמבר 2003 פגעה באזור רעידת אדמה קטלנית בעוצמה 8 בסולם ריכטר.
גלריה

קורודאקה, הר בשמורת הטבע דאיסטסוזאן בשלכת
העיר והאגם בשמורת הטבע אקאן
מבט לכיוון מזרח מהלשון הצפונית של האי, ליד העיר ראוסו. במרחק משתקפים איים השייכים לטריטוריה רוסית
גינת פרחים "שיקיסאי נו אוקה" באזור ביאיי
היסטוריה קצרה של האנושות

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  טום פיליפס
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  היסטוריה-פסיכולוגיה
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  Wildfire
 תאריך הוצאה:  2018
 עורך:  נעה סמלסון
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת משכל
 תאריך:  2019
 תרגום:  נעה בן פורת
 סדרה
 מספר ספרים:  215
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 9789655648386
 הספרייה הלאומית:  005054536
עטיפת הספר בשפת המקור
היסטוריה קצרה של האנושות: או איך הצלחנו לדפוק את כל העסק (בשפת המקור: Humans: A brief history of how we f**ked it all up) הוא ספר מאת טום פיליפס המתאר באופן הומוריסטי למחצה כיצד "האנשים הבולטים בהיסטוריה של האנושות עשו שגיאות פטליות, שבמקרה הטוב גרמו לאובדנם האישי, ובמקרה הגרוע עלו במחיר חיי מיליונים".
פיליפס מתאר מספר הטיות קוגגינטביות אופיינויות כדי להסביר כיצד אנו שוגים פעמים רבות בהבנת המציאות, וכיצד שגיאות אלה עלולות לגרום למלחמות, אסונות סביבתיים, מקרי רעב המוניים ועוד.
הספר יצא לאור באנגלית בשנת 2018 בהוצאת Wildfire. התרגום לעברית מאת נעה בן פורת יצא לאור בשנת 2019 בהוצאת משכל.
הספר

הספר מורכב מעשרה פרקים:
"למה המוח שלכם כזה מטומטם"
"סביבה נחמדה יש לכם כאן"
"החיים תמיד ימצאו דרך"
"שלום אדוני המלך"
"שלטון העם"
"מלחמה, בשביל מה זה טוב?"
"מסיבת קולוניאליזם עליזה ומהנה במיוחד"
"המדריך לדיפלומטיה לגלמים או לנשיא הנוכחי"
"הלהט הדפוק של הטכנולוגיה"
"היסטוריה קצרה של אי־ראיית הנולד"
אחרית דבר - "לדפוק את העתיד"
לפי המחבר, הטעויות הנוראיות שאירעו בהיסטוריה מספקות סוג של נחמה:
סביר להניח שמתישהו בזמן האחרון - בלי קשר לדעותיכם האישיות או לעמדות הפוליטיות שלכם - הבטתם סביבכם על מצב העולם וחשבתם לעצמכם: אוי, שיט, מה עשינו? הספר הזה בא לספק לכם גרעין קטנטן וחלול של נחמה: אל תדאגו, תמיד היינו ככה. והיי, אנחנו עוד כאן!
לצד האירוניה וההומור, הספר מספק הסברים פסיכולוגיים לטעויות נפוצות של המין האנושי. על האירועים הבולטים בספר נמנים "המסע נגד ארבעת המזיקים" – מלחמת החורמה שהכריז מאו דזה-דונג נגד יתושים וחיות נוספות, המלך סינגוד שאויבו הרג אותו כמה שעות לאחר שסינגוד ערף את ראשו, אגן האבק, צבא שתקף את עצמו ובחירת כוכב תוכנית ריאליטי לנשיא.
הספר > למה המוח שלכם כזה מטומטם

בפרק הראשון מתאר הספר תכונות של החשיבה האנושית שגורמות לשגיאות נפוצות. פיליפס מציין כי המוח האנושי הוא תוצר של אבולוציה וכי זו עוסקת בעיקר בהשרדות בטווח הקצר ולא ביצירת מוח מתוכנן היטב. משום כך יש בו "קיצורי דרך" ואלתורים שיכולים לעזור במקרים מסוימים ובמקרים אחרים ליצור בעיות. בעיה אחת היא שהמוח האנושי מחפש דפוסים, ועלול למצוא דפוסים שגויים - לדוגמה הוא מציין כיצד דפוס מדומיין בזמן הפצצת לונדון גרם לתושבים לחשוד כי שכונות מסוימות הן בטוחות יותר לעומת אחרות. לפי הספר דבר זה גורם לאנשים לאמץ הסברים שגויים בתחומים שונים החל באמונות תפלות ועד אימוץ תאוריות מדעיות מוטעות, פייק ניוז או תעמולה. הנזק הגדול ביותר לפי פיליפס מתקיים כאשר מישהו מצליח לשכנע ב"תאוריית המחמד" שלו מספר גדול של אנשים כמו במקרים של דת ואידואלוגיות.
פיליפס מתבסס על מחקריו של דניאל כהנמן, לחשוב מהר, לחשוב לאט ומתאר שתי הטיות קווגטינביות נפוצות: הטיית העיגון - שגורמת לכך שמידע לא רלוונטי שמושמע סמוך לבחירה גורם להשפעה עליה והטיית האישוש הגורמת למתן משקל יתר למידע המאשש אמונות קודמות. הוא מציין כיצד הטיית אישוש גורמת לאנשים רבים לפחד מתאונות מטוסים או מעשי טרור, בעוד שסיבות מוות קטלניות יותר אבל משעממות יותר זוכות להתעלמות.
בעיות הנובעות מהטיות אלה מוחרפות על ידי שתי הטיות קווגטינביות נוספות - הטיה תומכת בחירה וחשיבה קבוצתית. הטיה תומכת בחירה פרושה שבני אדם נוטים להצדיק בדיעבד בחירות שהם ביצעו. לפי פיליפס יש ראיות לכך שבנסיבות מסוימות אם אומרים לאנשים שהם טעו הדבר גורם להם לתמוך אפילו ביתר שאת בטענה המקורית שלהם. חשיבה קבוצתית גורמת לנו לאמץ רעיונות שהפכו דומיננטיים ללא הבעת ביקורת כלפיהם ותוך חשדנות כלפי רעיונות המבקרים אותם.
בעיה מרכזית נוספת נגרמת בגלל עודף בטחוון עצמי, או היבריס. פיליפס מציין את אפקט דאנינג-קרוגר הגורם לכך שאנשים מבריקים נוטים להמעיט בערך עצמם, ומצד שני תכופות מי שכן מגיעים לעמדות כוח הם אנשים בעלי עודף ביטחון עצמי אבל לאו דווקא יכולת חשיבה מדהימה.
בעיות נוספות נובעות מהקושי הקיים בהערכת סיכונים, חיזוי ותכנון מראש. דבר זה מוחרף על ידי תאוות בצע, או רצון ברווח אישי. הסיכוי להתעשרות מהירה הוא גורם נפוץ לכך שאנשים שוכחים מההגיון. בעיה דומה נוספת היא הטרגדיה של נחלת הכלל - דבר שעוזר לכל אחד מחברי הקבוצה אבל הרסני לקבוצה כולה - שמשולבת לפעמים בהשפעה חיצונית - פעולה שמשרתת מישהו אחד או קבוצה עלולה לגרור תוצאות חמורות להרבה אנשים אחרים. בעיות נוספות נוגעות לקיום של דעות קדומות, גזענות או אימוץ אופנות. לדוגמה פיליפס מציין את בועת הים הדרומי משנת 1720 שבה אנשים השקיעו במיזמים מפוקפקים (הידוע בהם היא חברה שתוארה כ"חברה לביצוע משימות שיש להם יתרונות גדולים אבל איש לא יודע מה הם"), כדוגמה לבועה פיננסית הנובעת בחלקה מכך שאנשים נופלים לאופנה או חשיבה קבוצתית ובחלקה מכך שיש אנשים שלאו דווקא משוכנעים בקיומה של הדמנות עסקית אמיתית - די שהם חושבים שאנשים אחרים חושבים כך, ומנסים להצטרף כדי לנצל את המצב.
סביבה נחמדה יש לכם כאן

הפרק השני בספר מתאר מקרים של אסונות סביבתיים כמו אגן האבק בארצות הברית בשנות ה-30, הייבוש של ימת אראל, נהרות מזוהמים ובוערים בארצות הברית עד שנות ה-30 בארצות הברית, והאסון של התמוטטות הציבליזציה ששכנה באי הפסחא.
החיים תמיד ימצאו דרך

הפרק השלישי בספר מתאר אסונות סביבתיים שנגרמו עקב הניסיון של בני האדם לשלוט במינים אחרים ולכך שלדברים אלה עלולות להיות השפעות אקולוגיות לא צפויות. הפרק מתאר את הבאת הארנבונים לאוסטרליה - דבר שהחל במספר קטן של ארנבים שהובאו למטרות ציד, ותרם לבעיה עצומה של הרס צמחייה והכחדת מינים בכל היבשת.
בעיה בלתי צפויה נוספת הייתה בהכלאת מינים שונים של דבורים, דבר שיצר את הדבורים הקטלניות. בעיה נוספת נגרמה על ידי התעקשות של פקידים בריטים להכניס את דג נסיכת הנילוס לאגם ויקטוריה  במטרה להשיג יבול דיג משובח יותר - דבר שגרם להכחדת מינים רבים של בעלי חיים באגם.
הספר מתאר שני מקרים של אסונות שנגרמו עקב יחס מוטעה כלפי ציפורים. האחד הוא ההוראה להלחם בציפורי הדרורים בסין, דבר שתרם לבעיית ארבה ותרם לרעב המוני במדינה. בעיה אחרת הייתה של חובב ספרות של שייקספיר שבשל דבר זה הכניס ציפורי זרזיר לארצות הברית, אך אלו התרבו מאד ויצרו להקות ענק שיצרו נזקים לחקלאות, היו מעורבות בתאונת מטוסים וגרמו נזקים נוספים לסביבה.
ראו גם

לחשוב מהר, לחשוב לאט
התמוטטות (ספר)
מצעד האיוולת
מצעד האיוולת היהודי
המפלגה האגררית של רוסיה

| --- | --- |

 מדינה:  רוסיה 
 מייסד:  מיכאיל לאפשין
 תקופת הפעילות:  1993–2019 (כ־26 שנים) 
 אידאולוגיות:  סוציאליזם אגררי (עד 2008) קולקטיביזם (עד 2008) צנטריזם (2012-2019) אגרריאניזם
 מטה:  מוסקבה 
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל-מרכז 
 צבעים רשמיים:  צהוב
 агро-партия.рф
 
אולגה בשמצ'ניקובה - מנהיגת המפלגה בשנים 2012—2019.
המפלגה האגררית של רוסיה (ברוסית: Аграрная Партия России, בראשי תיבות: АПР) הייתה מפלגה פוליטית אגררית ברוסיה שהתקיימה משנת 1993 עד 2008 ולאחר מכן משנת 2012 ועד לפירוקה הסופי בשנת 2019. היא הוקמה בפברואר 1993 והייתה בין המפלגות הראשונות בפדרציה הרוסית ונועדה לקדם את זכויות החקלאים.
היסטוריה

המפלגה האגררית של רוסיה הוקמה ב-26 בפברואר 1993 על ידי ראש הרפובליקה של אלטאי, מיכאיל לפשין ו-וסילי סטארודובצב, מושל טולה וחבר לשעבר בוועדת המדינה של ברית המועצות לענייני חירום. בשנות הנהגתם (1993–2004), כרתה המפלגה ברית עם המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית ועם גוש "המזרח—כל רוסיה". עד 2008 האידאולוגיה של המפלגה הייתה סוציאליזם אגררי וקולקטיביזם.
מייסדה מיכאיל לפשין הוביל את המפלגה עד 2004. בבחירות לדומה הממלכתית בדצמבר 1993 השיגה המפלגה האגררית 37 מושבים בדומא וזכתה 8% מהקולות. בין 1994 ל-1996 היה אחד מחברי מפלגתו, איוון ריבקין, ליושב ראש הדומה הממלכתית, יו"ר הפרלמנט הרוסי. בבחירות לדומה בדצמבר 1995, היא לא עברה את אחוז החסימה שעמד על 5% והשיגה רק 3.78% מהקולות. בבחירות לרשות המחוקקת שהתקיימו ב-7 בדצמבר 2003 זכתה המפלגה ב-%3.6 מהקולות וקיבלה שלושה מתוך 450 מושבים בפרלמנט.
חבר המפלגה האגררית ניקולאי חאריטונוב התמודד כמועמד לנשיאות מטעם המפלגה הקומוניסטית בבחירות לנשיאות רוסיה 2004 וזכה ב-13.7% מהקולות, כשהוא שני רק לולדימיר פוטין.
בשנות התשעים צירי המפלגה היו בדרך כלל בעלי ברית של המפלגה הקומוניסטית פרלמנט ודוגלים בתמיכה גדולה יותר של הממשלה במגזר החקלאי.
המפלגה זכתה ב-2.30% מהקולות בבחירות 2007, לא עברה את מחסום 7% שהוגדר כאחוז החסימה וכך לא היו לה מושבים בבית התחתון.
המפלגה האגררית תמכה במועמדותו של דמיטרי מדבדב בבחירות לנשיאות 2008. מאוחר יותר היא התמזגה עם רוסיה המאוחדת - מפלגת השלטון.
היסטוריה > התאוששות

שנת 2012 סימנה תקופה בולטת במיוחד למפלגה עם הקמתה מחדש ומינויאולגה בשמצ'ניקובה למנהיגת המפלגה ולמנכ"ל האיגוד החקלאי ב-18 במאי. זה הוביל את המפלגה לנקוט כיוון חדש, כשהעא מתרחקת מהאידאולוגיות של סוציאליזם אגררי וקולקטיביזם לעבר צנטריזם. המפלגה נטשה את הברית עם המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית והיא מאוחדת כיום עם החזית העממית והמפלגה האקולוגית הרוסית "הירוקים".
על פי תוצאות הבחירות 2012, 2013 ו-2014, המפלגה לא הצליחה לנצח בבחירות לרשויות המקומיות ולא זכתה למושבים בפרלמנטים אזוריים ועירוניים.
ב-21 באוקטובר 2019 המפלגה פורקה בהחלטת בית המשפט העליון של רוסיה.
הערות שוליים

↑  Russia's Agrarian Party to merge with United Russia
↑  The program and Charter of the Agrarian Party of Russia on the website of the Ministry of Justice of Russia (ארכיון)
↑  Решение Верховного Суда РФ от 21.10.2019 N АКПИ19-796
המפלגה האגררית של טורקמניסטן

| --- | --- |

 מדינה:  טורקמניסטן 
 מנהיגים:  Recep Bazarov 
 תקופת הפעילות:  28 בספטמבר 2014 – הווה (10 שנים) 
 אידאולוגיות:  צנטריזם, תמיכה בחקלאות
 מטה:  אשגבאט 
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז (פוליטיקה) 
 
המפלגה האגררית של טורקמניסטן (בטורקמנית: Türkmenistanyň agrar partiyasy) היא מפלגה רשמית בטורקמניסטן, שנוסדה ב-28 בספטמבר 2014. היא אחת משלוש המפלגות הרשמיות הרשומות כחוק הקיימות בטורקמניסטן ומיוצגת במג'לס של טורקמניסטן - הפרלמנט במדינה.
בבחירות לנשיאות 2017, המפלגה האגררית של טורקמניסטן מינתה את המועמד, דורדיגליץ' אוראזוב. בעקבות תוצאות הבחירות, אוראזוב סיים במקום התשיעי האחרון מבין המועמדים וצבר 1,898 קולות (0.06%) מהמצביעים.
בחירות > תוצאות בבחירות לפרלמנט

| בחירות | מנדטים |
| --- | --- |
2018: 11 / 125
בחירות > בחירות לנשיאות

| שנה | מועמד מפלגה |  % |
| --- | --- | --- |
| 2017 | דורדיגליץ' אוראזוב | 0.06 |
הערות שוליים

↑  turkmenistan.gov.tm — В Туркменистане создана Аграрная партия (ארכיון)
האנלי

איור של הצוללת האנלי
האנלי (באנגלית: H. L. Hunley) הייתה הצוללת הראשונה בהיסטוריה שטיבעה ספינת אויב. "האנלי" נחשבת כדור השני של הצוללות, לאחר הצוללת צב מ-1775. "האנלי" נבנתה על ידי כוחות קונפדרציית המדינות של אמריקה. בנייתה הסתיימה ב-1863, והיא טבעה פעמיים באימונים תוך אובדן 13 אנשי צוות, כולל ממציא הצוללת הוראס האנלי עצמו. פעמיים נמשתה הצוללת ותוקנה, וב-17 בפברואר 1864, טיבעה האנלי את הסלופ "הוּסֶטוֹנִיק" (USS Housatonic) בהדחק 1,124 טון של צבא הצפון, שצרה על נמל צ'ארלסטון. "האנלי" טבעה בעצמה לאחר הפעילות מסיבות לא ברורות, ועימה שמונת אנשי צוותה.
"האנלי" מילאה תפקיד קטן במלחמת האזרחים האמריקאית, אך תפקיד גדול והיסטורי בלוחמה הימית. היא הראתה לעולם, לראשונה, את היכולת הטכנולוגית המתקדמת לבצע מהלכים צבאיים כלפי הצי היריב בלוחמה תת-מימית. "האנלי" הופעלה ידנית בכוח אנשי הצוות, שנדרשו לעבודה פיזית מאומצת בכל עת על מנת להניעה, ומערכת האוויר בה לא תוכננה להתקיים מתחת למים למשך זמן ממושך. בהתחשב בנתונים אלה ניתן לראות את הצלחתה הצבאית כמרשימה.
הצוללת "האנלי" כללה שמונה אנשי צוות שנדרשו להניע באופן קבוע גל ארכובה, שהיה מחובר למדחף באחורי הצוללת. בחרטום הצוללת הורכב מוט ובקצהו חבית ובה חומר נפץ. מוט זה ננעץ בספינת האויב על ידי ניגוחה, וחומר הנפץ בו פוצץ בעזרת כבל שנמשך מאחוריהם לאחר שהתרחקו.
לאחר שטיבעה את "הוּסֶטוֹנִיק" (USS Housatonic) ומסיבות שלא היו ברורות זמן רב, לא שרדה "האנלי" את הדרך חזרה לנמל וטבעה על כל צוותה. הסברה כיום היא כי מותם של אנשי הצוות אירע עקב חוסר האוורור והצטברות פחמן דו-חמצני, שגרם לחנק. הצוללת נמצאה ונמשתה מן המים בשנת  2002.
הערות שוליים

↑  A Civil War Time Capsule From the Sea U.S. news, 24.6.2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007383549805171  LCCN: n88119022  NKC: kn20051128005  VIAF: 261940919   WorldCat (עם VIAF): 261940919 
ערך זה הוא קצרמרבנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
החינוך האחיד

החינוך האחיד הוא שם שניתן לשיטת החינוך שהונהגה במחנות העולים מסוף 1948 ועד ל-1950, עת בוטלה בעקבות ועדת פרומקין. על החינוך האחיד הופקדה המחלקה להנחלת הלשון ולקליטה תרבותית (מחלקת התרבות) בראשותו של נחום לוין. השיטה הופעלה כחלק ממדיניות "כור ההיתוך", וספגה ביקורת, בטענה ששליחי המדינה הפעילו כפייה חילונית כנגד העולים החדשים, שכללה אף מקרים של גזיזת פיאות.
הרקע להנהגת החינוך האחיד

העולים החדשים שהגיעו בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל הופנו אל מחנות העולים כמקום מגורים זמני, שלעיתים השהות בו התארכה. החיים במחנות הוסדרו על ידי מנהליהם, שהיו אמורים לדאוג לצרכיהם של העולים, כולל פרנסה, חינוך ובריאות. כך, למרות שבתקופה שלפני חקיקת חוק חינוך ממלכתי ב-1953 הייתה נהוגה בישראל שיטת הזרמים בחינוך, לפיה בחרו תושבי ישראל את זרם החינוך עבור ילדיהם (הכללי, העובדים, המזרחי ואגודת ישראל), במחנות העולים הונהג "החינוך האחיד". דהיינו, להורים לא ניתנה בחירה, ובתי הספר שעמדו לרשות העולים היו האחידים. הדבר נעשה לפי סעיף בחוק חינוך חובה שהתקבל בספטמבר 1949. בתי הספר האחידים נועדו להקנות לילדי העולים השכלה בסיסית וכן מושגי יסוד בתולדות העם והארץ ברוח ציונית-חלוצית הנוטה לחילוניות. כפי שניסח זאת בן-גוריון בדיון בכנסת: "עלינו לקחת את העולה שהוא 'אבר מדולדל, מוזנח, מתנכר ומנוכר... ונקנה לו במהירות הלשון, אם אינו יודע עברית, וננחיל לו ... את ידיעת הארץ, ונכניס אותו למסגרת לאומית, בסביבה מחנכת, ונלמד אותו עבודת האדמה... וכך נבנה עם מאוחד בלשונו, בהכרתו, בעוז רוחו, דבק בארצו ובעצמאותו".
הנחת הבסיס שעמדה בהנהגת החינוך האחיד היא שהעולים החדשים חסרים ידע בסיסי הנדרש כדי לחיות במדינה, ושונים באופיים מתושבי הארץ ומעולי העליות שהגיעו לפני קום המדינה. זאת משום שהפעם מדובר בעלייה המונית ולא בעלייה של אנשים המושפעים יותר מהתנועה הציונית כפי שהיה בשנים קודמות, וכן בשל כך שרבים מהעולים הגיעו ממדינות ואזורים שבהם לא הייתה ההשכלה הכללית רווחת (בעיקר בני עדות המזרח - יוצאי ארצות אסיה ואפריקה - שהיוו כמחצית העולים באותה תקופה). הממסד והאוכלוסייה הוותיקים חששו משינוי בדמותה של המדינה. על אף התמיכה של רוב תושבי המדינה בעלייה, הייתה רתיעה מהעולים ומתרבותם, ובשל כמות העולים האדירה היה חשש שאופיה של המדינה ישתנה לכיוון לא רצוי לאוכלוסייה הקיימת. נוסף על–כך, היה חשש מוחשי יותר שכל עוד לא יקבלו העולים חינוך "צברי" ממורים שהם אזרחים ותיקים אלא חינוך דתי בלבד, שיבוא מבני העדה בלבד, תיפגע קליטתם, ויכולתם להשתלב במסגרת החיים בישראל תהיה מוגבלת. החינוך האחיד במקורו היה אמור למנוע היווצרות של פערים תרבותיים בין העולים לוותיקים. עוד מטרה, אם כי לא מוצהרת של החינוך האחיד הייתה להרחיק את ילדי העולים מהתרבות (שהדת היא חלק אינטגרלי ממנה) של הוריהם ולקרבם לתרבות הישראלית של ימי היישוב.
הטענות כלפי החינוך האחיד

עיקר התלונות על פגעי החינוך האחיד הגיע מיוצאי תימן שרבים מהם עלו באותה תקופה. טענה מקובלת גורסת כי יהודי תימן, בניגוד לשאר העולים, לא נפגשו מעולם עם שלטון אירופאי מערבי ועובדה זו גרמה ליוצאי תימן לדבוק בדת ובמסורת יותר מיוצאי ארצות אחרות. עם הגיעם למחנות העולים הם התקשו מאוד לקבל את העובדה שלא ניתן להם להמשיך בחינוך המסורתי, ולהפקיד את חינוך ילדיהם בידי המורי. הם קבלו כנגד הלימודים המעורבים (בנים ובנות) במוסדות החינוך האחיד, ומיעוט בלימוד תורה. יוצאי תימן שביקשו להמשיך ולדבוק בלימוד המסורתי נתקלו בהתנגדות עזה של נציגי המדינה שהתעקשו לדבוק בעקרונות החינוך האחיד. המצב התפתח ואף הפך לאלים - המדינה הפריעה ללימוד התורה של הילדים, בחלק מהמקומות דווחו על מקרים של גזיזת פיאות, ובמקרה אחד אף נורה ברגלו "מורי" שבא ללמד תורה לקבוצה של ילדים.
יוצאי תימן פנו לחברי הכנסת מהחזית הדתית המאוחדת בבקשה לעזרה. הם טענו שהמדינה מנסה בכוונה תחילה להעביר אותם על דתם ולכפות עליהם חינוך שבו אין הם חפצים, תוך נקיטה באמצעים אלימים. האמצעים היו לעיתים מוסווים ועקיפים (לחץ כלכלי - עיכוב במציאת דירה ובמתן עבודה), אך לעיתים ישירים וברורים, היינו, הפעלת אלימות. נקודה נוספת שהפריעה לעולים היא העובדה שבמנגנוני החינוך לא הועסקו יוצאי העדה או דתיים, אלא רק ישראלים ותיקים, חילונים.
הטענות כלפי החינוך האחיד > הדיון בכנסת

הטענות נפלו על אוזניהם הקשובות של חברי הכנסת הדתיים. בדצמבר 1949 הגיש חבר הכנסת דוד צבי פנקס (המזרחי) שאילתה לראש הממשלה, דוד בן-גוריון בנוגע לחינוך האחיד במחנות העולים. פנקס טען שהפעילות החינוכית במחנות העולים היא לא פחות מ"כפייה מצפונית ואינקוויזיציה נגד דת ישראל". הוא אף טען שמדובר במצב של "כפייה וניצול מצבם האומלל של אנשי המחנות", ושנחום לוין ועובדי החינוך האחיד מנסים להעביר את העולים "על דתם ועל דעתם". חבר הכנסת פנקס אף הלך צעד אחד קדימה כשטען שמדובר ברצח עם תרבותי ואיים בפירוקה של מדינת ישראל. פנקס איים בפתיחה במלחמת אחים ובפנייה ליהודי העולם.
בן-גוריון התעלם בתחילה מאיומי המפלגות הדתיות וניסה לשנות את הרכב הממשלה ובכך להתחמק מהלחץ הדתי. מאחר שלא נמצאו חלופות קואליציוניות ובציבור התחזק קול הזעקה, מינה בן-גוריון ועדת חקירה לבדיקת העניין.
ועדת פרומקין

ועדת פרומקין הוקמה ב-1950 בהוראתו של ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, כדי לבדוק את הסוגיה. הוועדה פעלה מתוקף פקודת ועדות חקירה שירשה המדינה מהמנדט הבריטי. לעיתים מכנים אותה כוועדת החקירה הממלכתית הראשונה, אולם חוק ועדות החקירה הממלכתיות חוקק רק ב-1968.
ועדת פרומקין > הרכב הוועדה

הוועדה מנתה חמישה חברים: שופט וארבעה חברי כנסת.
בראש הוועדה עמד השופט בדימוס גד פרומקין, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של המנדט הבריטי, אך לא התמנה לבית המשפט העליון של ישראל.
יצחק בן-צבי, באותה תקופה חבר כנסת מטעם מפא"י ומקורבו של בן-גוריון, ולימים נשיאה השני של מדינת ישראל.
אברהם אלמליח, מחנך ועיתונאי. באותה תקופה חבר כנסת מטעם סיעת הספרדים.
הרב אברהם חיים שאג (צוובנר), יושב ראש המועצה הדתית בירושלים. באותה תקופה חבר כנסת מטעם החזית הדתית המאוחדת (השתייך אידאולוגית לתנועת המזרחי).
הרב ד"ר קלמן כהנא, חוקר ומחנך. באותה תקופה חבר כנסת מטעם החזית הדתית המאוחדת (השתייך אידאולוגית לתנועת פועלי אגודת ישראל).
ועדת פרומקין > כתב המינוי של הוועדה

כתב המינוי של הוועדה כלל דרישה לבירור של שלושה סעיפים:
ועדת פרומקין > פעילות הוועדה

ב-25 בינואר נערכה ישיבתה הראשונה של הוועדה. בדיונה הראשון שמעה הוועדה את עדויותיהם של שרים בממשלה ואישי ציבור שונים מרחבי הארץ. מאוחר יותר ביקרה הוועדה בכמה מחנות עולים וראיינה מורים, תלמידים ועולים. ככלל נגבו העדויות כמעט ללא חקירה צולבת. העולים ואנשי המחנות העלו טענות על גירוש תלמידים שהחליטו ללמוד תורה, הפרעה למורים דתיים ולמורים בני העדה, ניסיון לשידול שלא להתפלל ולברך, איסור על גידול פאות, ועוד.
ועדת פרומקין > מסקנות הוועדה

נוסח מסקנותיה המלאות של הוועדה כפי שהוגשו לראש הממשלה בירושלים ב-9 במאי 1950.
1. הכפייה במחנות
2. הקטרוגים בעיתונות
3. מקורות התעמולה בחו"ל
ועדת פרומקין > ההתייחסות למסקנות הוועדה

עוד לפני שוועדת פרומקין פרסמה את מסקנותיה הושג הסכם בין מפא"י לבין החזית-הדתית על חינוך ילדי העולים במחנות. הוסכם להעביר את החינוך במחנות העולים ממחלקת התרבות למחלקת החינוך של משרד החינוך ולהפריד בין חינוך ילדי התימנים לבין חינוך ילדי שאר העדות. כל ילדי התימנים במחנות העולים הוגדרו כדתיים, ונקבע כי לכולם יוענק חינוך דתי. כחודשיים אחר כך, עם הגשת דו"ח ועדת פרומקין ומסקנותיה,
הודיע בן-גוריון לכנסת כי הממשלה לא קיבלה את הדו"ח של הוועדה, עקב חילוקי דעות, אולם היא כן קיבלה את מסקנות הוועדה. משמעות הדבר היה פיטורים לשלושת אנשי המחלקה לתרבות – לוין, אלדמע וזהבי (לכולם סודרה עבודה חלופית). מסקנות הוועדה עוררו זעם רב בחוגי הפועלים. בכנסת זכה הדו"ח לתמיכה מאנשי החזית הדתית ואף מחרות, אולם הותקף על ידי אנשי מפ"ם וכמה אנשי מפא"י והציונים הכלליים.
בקיץ 1950 הוחלט על סגירת מחנות העולים והפיכתם למעברות. מפא"י ראתה עצמה משוחררת מההסכם (שחל להשקפתה רק כשהיו מחנות עולים). נוצר משבר אמון בינה לבין החזית הדתית שהוביל בסופו של דבר להקמת הממשלה השנייה. ההרכב הקואליציוני היה דומה, אולם זלמן שזר הוחלף בדוד רמז כשר החינוך.
בעקבות ועדת פרומקין חוסר שביעות הרצון משיטת הזרמים בחינוך גבר, ולקראת מערכת הבחירות הבאה הן מפא"י והן החזית הדתית נטו להנהגת חינוך ממלכתי בשתי מערכות - חילונית ודתית.
ראו גם

מזרחים
לקריאה נוספת

צבי צמרת, ימי כור ההיתוך: ועדת חקירה על חינוך ילדי העולים (1950), המכון למורשת בן-גוריון, שדה בוקר, 1993.
מאמרים
אייל כפכפי, ועדת החקירה בראשות פרומקין – מכשיר לדיסקרדיטציה של תנועת העבודה, מדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים 40, 1995, עמ' 141–183.
צבי צמרת, על הקלות הבלתי נסבלת של האשמת בן-גוריון ו"הדתיים", מדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים 42, 1997, עמ' 218–236.
אריה מורגנשטרן, הרב קוק ו"ועדת החקירה בראשות פרומקין", מדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים 42, 1997, עמ' 237–240.
צבי צמרת, אמינותה של ועדת פרומקין (1950), בתוך: שמחה רז (עורך), קובץ הציונות הדתית ה, תשס"ב, עמ' 146–159.
צבי צמרת, ישראל בעשור הראשון: יחידה 7: התפתחות מערכת החינוך, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה.