stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיפור נבל הכרמלי
הערות שוליים

↑  Tell נא How It Is. Placing הגד־נא within Biblical Hebrew, De Gruyter, 2023-06-19, עמ' 21–34, מסת"ב 978-3-11-106027-9
↑  שמואל א', כ"ה, ל"ז
↑  לפי התלמוד ירושלמי, מסכת ביכורים,  פרק ב', הלכה א', מת בט' בסיוון.
↑  P. Kyle McCarter, 1 Samuel, pp. 401-402.
↑  cited at Ralph W. Klein, 1 Samuel, p. 247.
↑  נח חכם, נקי וברוך עד עולם:למשמעותו של מוטיב שפיכות הדמים בסיפורי דוד, בתוך תשורה לעמוס: אסופת מחקרים בפרשנות המקרא מוגשת לעמוס חכם, עורכים: יוסף עופר ואחרים, ירושלים, תבונות, תשס"ז, עמ' 329.
↑  זאב ויסמן, סטירה פוליטית במקרא, ירושלים, מוסד ביאליק, 1996, עמ' 26.
↑  שמאי גלנדר, אמנות ורעיון בסיפורת המקראית : היחסים בין אמצעי עיצוב אמנותיים ובין הרעיונות, תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1997, עמ' 44-43.
↑  שמואל א', כ"ה, ט"ו.
↑  בר אפרת שמעון, העיצוב האמנותי של הסיפור במקרא, תל אביב, ספרית הפועלים, 1984, עמ' 80.
↑  גלנדר  שמאי, אמנות ורעיון בסיפורת המקראית, תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1997, עמ' 44-43.
↑  שמואל א', כ"ה, ב' - ג'
↑  אוריאל סימון, קריאה ספרותית במקרא: סיפורי הנביאים, ירושלים, מוסד ביאליק, 1997, עמ' 289.
↑  שמואל א', כ"ה, כ"ה
↑  משה גרסיאל, מדרשי שמות במקרא, רמת גן, רביבים, 1987, עמ' 60.
↑  שמואל א', כ"ה, ג'.
↑  ספר משלי, ל"א, כ"ו.
↑  מרטין בובר, דרכו של מקרא: עיונים בדפוסי סגנון בתנ"ך, ירושלים, מוסד ביאליק, 1997, עמ' 135.
↑  שמואל ב', י"א.
↑  שמואל א', כ"ה, ל"ט
↑  יאיר זקוביץ, מקראות בארץ המראות, תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1995, עמ' 58.
↑  שמואל ב',י"ב, ד'.
↑  יאיר זקוביץ, מקראות בארץ המראות, תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1995, עמ' 59.
↑  שמואל א', כ"ה, י"א.
↑  בראשית לא/טעמים – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  קטגוריה:בראשית לא מ – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  קטגוריה:שמואל א כה טז – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  Psalms 14:3, www.sefaria.org
↑  אמנון בזק, "ואת עבדו חשך מרעה" - בין פרשיות יעקב לפרשת דוד ונבל הכרמלי, מגדים כט, עמ' 31-39
↑  קטגוריה:רות ב י – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  קטגוריה:שמואל א כה כג – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  קטגוריה:רות ג ט – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  קטגוריה:שמואל א כה לא – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  קטגוריה:רות ג י – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  קטגוריה:שמואל א כה לג – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  אמנון בזק, שמואל א' מלך בישראל, ירושלים: מגיד, 2013, עמ' 355-357
↑  Niels Peter Lemche, "David's Rise", esp. p. 12
↑  שמואל ב', ב' ,ב': ג', ג'
↑  מדרש תנחומא, פרשת תולדות, דפוס ורשא.
אביגיל מטפלת בנבל. ציור משנת 1380
ע'סאן כנפאני

| --- | --- |

 לידה:  9 באפריל 1936 נפת עכו (המנדט), פלשתינה (א"י) 
 נהרג:  8 ביולי 1972 (בגיל 36) ביירות, לבנון 
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 מפלגה:  החזית העממית לשחרור פלסטין, תנועת הלאומיים הערבים 
 פרסים והוקרה:  פרס לוטוס לספרות (1975) 
 www.ghassankanafani.com
 
ע'סאן כנפאני (בערבית: غسان كنفاني‏; 9 באפריל 1936 – 8 ביולי 1972) היה סופר ומחזאי, חבר הארגון הפלסטיני החזית העממית לשחרור פלסטין ודוברו של הארגון.
ביוגרפיה

ע'סאן כנפאני נולד בעכו וגדל ביפו, שם התחנך בבית ספר הקתולי קולג' דה פרר. מוצא משפחתו מעכו. בשנת 1948 עבר עם משפחתו לעכו ולאחר מכן ללבנון ובהמשך, בעקבות מלחמת העצמאות, עברה המשפחה לסוריה והשתקעה בדמשק. לאחר לימודי התיכון קיבל תעודת הוראה מ-UNRWA ובתוך כך החל בלימודי ספרות ערבית באוניברסיטת דמשק, אך סולק מן האוניברסיטה לפני סיום התואר בשל פעילותו בתנועות פאן ערביות. מדמשק עבר כנפאני לכווית שם עבד כמורה וכעיתונאי.
בהיותו בן 18 פגש כנפאני את ג'ורג' חבש והשניים קשרו ידידות קרובה. לימים גם הפך כנפאני לאיש סודו של חבש. בשנת 1961 חזר כנפאני לביירות הפעם כאיש רוח ידוע. בביירות גברה פעילותו הפוליטית והוא מונה כדובר החזית העממית לשחרור פלסטין, כשבין תפקידיו בארגון הוא ייסד וערך את השבועון "אל-הדף" (המטרה) בשנת 1969. כנפאני שינה את השקפת עולמו בהשפעת ידידו מנהיג החזית העממית לשחרור פלסטין ג'ורג' חבש מן הפאן-ערביות למרקסיזם מהפכני.
ביוגרפיה > הריגתו

ימים ספורים לאחר הטבח בנמל התעופה לוד (30 במאי 1972) התפרסמה תמונתו של כנפאני עם אחת המחבלות היפניות. בעקבות הזעזוע מן הטבח, הגיבה ישראל בחריפות נגד הארגון המבצע - החזית העממית לשחרור פלסטין.
ב-8 ביולי 1972 התפוצצה מכוניתו של כנפאני ליד ביתו שבביירות. כנפאני ואחייניתו לאמיס כנפאני בת ה-17 נהרגו מיד. רוב האצבעות המאשימות הופנו כלפי "המוסד", אך הופצו שמועות שמותו של כנפאני נגרם על ידי פלגים פלסטינים יריבים.
יורשו של כנפאני בתפקיד דובר החזית ועורך אל-הדף, בסאם אבו שריף, נפצע כשבועיים אחר כך בביירות מפיצוץ ספר שנשלח אליו על ידי סוכני מוסד.
בשנת 2005 טען העיתונאי איתן הבר שהריגתו של כנפאני הייתה חלק ממדיניות התגובה של ישראל למעשי טרור, מדיניות שצברה תאוצה אחרי רצח הספורטאים הישראלים באולימפיאדת מינכן, שאירע חודשיים לאחר הריגתו של כנפאני, זאת על-אף שכנפאני עצמו לא עסק בטרור. על-פי הבר, "הבכיר והבולט בין אלה שנידונו למוות על ידי 'בית הדין' של גולדה אף שלא היה להם קשר ישיר לטרור בכלל ולמינכן בפרט הוא כנפאני".
לאחר מותו זכה כנפאני בפרס הלוטוס על ידי כנס הסופרים האפרו-אסיינים. בעזבונו נמצאו טיוטות של שלושה רומנים, ואלו פורסמו לאחר מותו. ע'סאן כנפאני המשיך להיות דמות אינטלקטואלית שנויה במחלוקת שנים רבות לאחר מותו. בשנת 1977 ביקשה קבוצת תיאטרון מקומית מנצרת להעלות מחזה על-פי ספרו "גברים בשמש". ההצגה נפסלה, ובעקבות זאת פרצו הפגנות בנצרת ובכפרים הסמוכים.
בדצמבר 2018 הוקמה אנדרטה לזכרו בבית הקברות המוסלמי בעכו. כעבור מספר שבועות הסיר הוואקף את האנדרטה בהוראת משרד הפנים. בתגובה לאירוע כתבה הסופרת והעיתונאית מיכל פלג: "כנפאני מעולם לא השתתף בלחימה. הוא היה הוגה ופעיל פוליטי במחתרת. אם מישהו ראוי לתואר מחבל, הרי זה מי ש"חיסל" אותו".
בשנת 2022 פרסם העיתונאי דני רובינשטיין ביוגרפיה של כנפאני, "מדוע לא דפקתם על דפנות המכלית?". לדעת עדי שוורץ, כפי שהובעה בעיתון "ישראל היום", הביוגרפיה של כנפאני "רוויה בשנאה, שאיפה לנקמה וביטויים של אלימות, ומודרכת על ידי שלילה מוחלטת של זכויות העם היהודי לפיסת אדמה משל עצמו". ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים כתב בעיתון לבנוני "בואו ונהרוס אותם". בהשראת התבוסה הערבית במלחמת ששת הימים ייסד כנפאני זרם ספרותי שקרא להתקוממות של העם הפלסטיני נגד ישראל והכיבוש הישראלי - למחוק "את החרפה של 1948".
דרכו הספרותית

הנושאים העיקריים עליהם כתב כנפאני הם חוויית העקירה, הזרות והגלות של הפליטים הפלסטינים ומאבקם להגדרה עצמית. עבודתו הושפעה מן המצב הפלסטיני ומפעילותו הפוליטית.
שני ספריו הראשונים של כנפאני נגעו לשפה וצורה ונחשבו לספרים המסובכים ביותר בשפה הערבית בזמן ההוא. ספרו הראשון "גברים בשמש" (1963) מספר את סיפורם של שלושה פלסטינים בני דורות שונים הבורחים ממחנות הפליטים במטרה למצוא תעסוקה בכווית, כשבמהלך מסעם הם מהרהרים בחייהם ובמאורעות שהביאו למצבם. לבסוף השלושה נספים בתוך מכלית מים על גבול עיראק-כווית עקב שחיתותם של פקידים שונים. הספר שימש כהשראה לסרט הדרמה הסורי של הבמאי המצרי תאופיק סאלח "הפתאים" (المخدوعون). הסרט נאסר להקרנה בארצות ערביות מסוימות, כיוון שביקר את השלטון במדינות ערב ואת תרבות השוחד הנהוגה בהן.
ספרו השני של כנפאני "כל מה שנשאר לכם" (1966) נחשב כספר הערבי המודרני ביותר של תקופתו. הספר מסופר על ידי מספר רב של מספרים בכללם עצמים דוממים כמו המדבר והשעון. גיבור הסיפור, חאמד, חולם על מפגש עם אמו ממנה נפרד כאשר נמלט לעזה עם פרוץ מלחמת העצמאות בעוד אמו ברחה לגדה המערבית. הגיבור מנסה למצוא את אמו אך נתקל בחייל ישראלי. למרות שחאמד מת כתוצאה מן המאבק עם החייל, הוא נקבר באדמת המולדת וכך זוכה להגשים את זכות השיבה. מעבר לכך עצם העובדה שהגיבור נאבק באויב ולא נמלט מפניו כפי שנעשה בעבר, משקף את המהפך התודעתי שחל בעם הפלסטיני עם תחילת המאבק הפלסטיני החמוש של הפת"ח ושאר הארגונים החמושים באמצע שנות השישים.
הספר "אום סעד" (1969) מתאר את מצב הפלסטינים לאחר תבוסת צבאות ערב במלחמת ששת הימים ועליית ארגון הטרור אש"ף. אום סעד היא אמו של טרוריסט.
ספרו האחרון של כנפאני "השיבה לחיפה" (1969) עוסק במפגש בין פליטים ערבים שחזרו לביתם שבחיפה אחרי מלחמת ששת הימים, שם הם מוצאים משפחה ישראלית של ניצולי השואה. זהו הספר הפלסטיני הראשון המתייחס לחוויית הפליטות של ניצולי השואה ולכן נחשב למהפכני. בספר נוטש המחבר טכניקות ספרותיות מודרניות כמו ההישענות על הזיכרון (פלשבק) והמונולוג הפנימי, ובמקומם נשען המחבר על הסיפור והדיאלוגים שבו. הסופר סמי מיכאל המשיך את עלילת "השיבה לחיפה" בספר "יונים בטרפלגר" שהתפרסם בשנת 2005.
פרט לכתיבת רומנים, התפרסם כנפאני גם ככותב מחזות, ביקורות ספרותיות, סיפורים קצרים, והיסטוריה פלסטינית. בין עבודותיו שאינן פרוזה: החיבור ההיסטורי "המרד בפלסטין 1936-1939" על המרד הערבי הגדול (אותו לא הספיק לסיים לפני מותו), ומחקרים בנושא ספרות ציונית. עבודות אלו נחשבות כאבני יסוד בגיבוש הנרטיב הפלסטיני. סיפורו הקצר "ארץ התפוזים העצובים" אף נכלל בתוכנית הלימודים של משרד החינוך ללימודי ספרות מורחב (5 יחידות לימוד) במסגרת נושא העוסק בזהות ישראלית.
יצירות שתורגמו לעברית

ע'אסן כנפאני (غسان كنفاني "ورقة من غزة") "מכתב מעזה", תרגם מערבית: יהודה שנהב-שהרבני אתר העוקץ, 2014
גברים בשמש. מה שנותר לכם. הוצאת מפרש, 1978.
השיבה לחיפה, בתוך: עמי אלעד- בוסקילה (עורך), החדרים האחרים, שלוש נובלות פלסטיניות.
ארץ התפוזים העצובים, בתוך: שמעון בלס. סיפורים פלסטיניים, תל אביב, הוצאת עקד, 1970.
נשק בכפר, בתוך: שמעון בלס. סיפורים פלסטיניים, תל אביב, הוצאת עקד, 1970.
הרחק מהגבול, בתוך: שמעון בלס. 1970. סיפורים פלסטיניים, תל אביב, הוצאת עקד, 1970.
העששית הקטנה
יצירות שעובדו לתיאטרון בישראל

גברים בשמש, על-פי הנובלה "גברים בשמש". מאת ריאד מסארווה ופואד עווד. אוניברסיטת ת"א (1982) במאי: פואד עוואד; מכללת סמינר הקיבוצים, במאי: מוניר בכרי (2001); תיאטרון האוניברסיטה חיפה - גרסה ערבית, במאי: מוניר בכרי (2002).
השיבה לחיפה, על-פי "חוזר לחיפה". מאת בעז גאון, במאי: סיני פתר. התיאטרון הקאמרי (2008).
לקריאה נוספת

לנא והבה, "השתקפות מלחמת 1948 ברומן 'חוזר לחיפה' מאת כּנפאני", בתוך: ניר מן (עורך), עלי זית וחרב: מפנה האימפריות, כרך י"ט, בן-שמן: מודן, משרד הביטחון והמרכז לחקר כוח המגן מייסודו של ישראל גלילי, 2019, עמ' 207–232
דני רובינשטיין, מדוע לא דפקתם על דפנות המכלית?, הוצאת עליית הגג ומשכל, 2022
הערות שוליים

↑  דניאל מונטרסקו ונטלי לוי, קולג' דה פרר: בית הספר השמרני וה"מיושן" שמלמד הכל על סובלנות, באתר הארץ, 13 ביוני 2017
1 2 3  גיל חובב, המבשר - ע'סאן כנפאני, מחשובי הסופרים הפלסטינים, כל העיר, 1 באפריל 1988
↑  יוסי גמזו, מה ריסן את כנפיו של רסאן כנפאני ?, על המשמר, 21 ביולי 1972
↑  מייקל פילד, עתון ביירותי מספר על סוכריות מורעלות שהובאו לדובר החזית, מעריב, 4 באוגוסט 1972
↑  מרב יודילוביץ', נאמן למקור, באתר ynet, 7 באפריל 2008
↑  ג'קי חורי, אנדרטה בעכו לזכר בכיר בחזית העממית הוסרה לבקשת דרעי, באתר הארץ, 20 בדצמבר 2018
↑  מיכל פלג, למה הורידו את האנדרטה של כנפאני, באתר הארץ, 27 בדצמבר 2018
↑  עדי אנגרט, דמותו החידתית של הסופר הפלסטיני שהיה דובר החזית העממית, באתר הארץ, 21 בדצמבר 2022
שירין פלאח סעב, סופר נערץ או פעיל טרור? החיים הטראגיים של ע'סאן כנפאני, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2022
מנחם קליין, המאבק נכשל, הספרות נשארה. ביוגרפיה חדשה על ע'סאן כנפאני, באתר "שיחה מקומית", 21 באוגוסט 2022
↑  עדי שוורץ, השיבה של כנפאני, ישראל השבוע, ישראל היום, 7.10.2022, עמ' 20-22
↑  אנטואן שלחת, מפגש ישן, סיפור חדש, באתר הארץ, 18 במאי 2005
↑  יעל לוטן, הקורבן של הקורבן, עמדה, 1 בנובמבר 1978
שמעון זנדבנק, אמא אדמה, דבר, 10 בנובמבר 1978
↑  שוש אביגל, הצייד הורג את היונה. ישראל היא הצייד, חדשות, 23 בספטמבר 1988
↑  אילן פפה, ברכט בנצרת, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2002
↑  ציפי שוחט, טרגדיה חיפאית, באתר הארץ, 10 באפריל 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263418605171  PLWABN: 9810614266705606  BNE: XX1099149  BnF: cb11909372q (data)  GND: 118720686  ICCU: RAVV076707  ISNI: 0000 0001 1025 1741  LCCN: n50046221  NKC: jn20011211041  NLG: 80456  NLK: KAC199614374  NTA: 071817484  SELIBR: 33059  SUDOC: 026944839  VIAF: 39379118   WorldCat (עם VIAF): 39379118 
הספר "המרד בפלסטין 1936-1939"
ע'רדקה

| --- | --- |

מתחם המלונות בדרום העיר
 מדינה:  מצרים מצרים
 מחוז:  הים האדום
 שפה רשמית:  ערבית 
 תאריך ייסוד:  1905
 שטח:  258 קמ"ר
 גובה:  14 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  214,247 (1 ביולי 2023)
  ‑ צפיפות:  831.3 נפש לקמ"ר (1 ביולי 2023)
 קואורדינטות:  27°15′28″N 33°48′42″E﻿ / ﻿27.257777777778°N 33.811666666667°E﻿ / 27.257777777778; 33.811666666667 
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.hurghada.com (הקישור אינו פעיל, 23 בספטמבר 2019)
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מצרים מוגדלת) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםע'רדקה(למפת מצרים רגילה) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםע'רדקה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ע'רדקה (בערבית: الغردقة; בערבית מצרית: الغردقه - מבוטא אֵלְעַ'רְדֵאַ'ה, תעתיק מדויק: אַלְעֻ'רְדַקַה; ידועה בעולם בשם הורגאדה) היא עיר תיירות השוכנת על הגדה המערבית של ים סוף במזרח מצרים ובירת מחוז הים האדום. העיר משתרעת על פני 258 קמ"ר לאורך החוף, ולפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 גרו בה 214,247 בני אדם.
היסטוריה

העיר הוקמה בראשית המאה ה-20, והייתה עד שנות ה-80 כפר דייגים קטן. בשנות ה-20 פעלה בקרבת העיר חברת נפט אנגלו-מצרית שכרתה נפט שלא הספיק לתצרוכת של מצרים עצמה.
בשנות ה-80 העיר גדלה משמעותית, לאחר שנבנו בה עשרות מלונות ואתרי נופש לתיירים מקומיים וזרים, אשר מגיעים בעיקר ממערב ומזרח אירופה.
בעיר אירעו מספר פיגועי טרור. ביולי 1990 נהרגו שתי תיירות מגרמניה וצרפת בשריפה שהוצתה על ידי עובד מלון מוסלמי קיצוני. שני תיירים מגרמניה ושני מצרים נהרגו במתקפת ירי בספטמבר 1994. בינואר 2016 שלושה תיירם נפצעו במתקפה של שני סכינאים עליהם. ביולי 2017 שני תיירים נהרגו וארבעה נפצעו במתקפת סכינאים בעיר.
בשנת 2007 נערכה בעיר תחרות יופי עולמית Top Model of the World, בה ניצחה הדוגמנית אלסנדרה אלורס מגרמניה.
אקלים

האקלים בעיר הוא אקלים צחיח (BWh לפי שיטת קפן). הטמפרטורות גבוהות במשך כל השנה, אך עלולות להגיע אל מתחת ל־5 מעלות צלזיוס בחודשי החורף. בשנה ממוצעת יורדים מעט מאוד משקעים (5.2 מילמטרים בממוצע).
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה בעיר היא 46 מעלות צלזיוס, והיא נרשמה ב־12 ביוני 2013. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה בעיר היא 0 מעלות צלזיוס, והיא נרשמה ב־2 בפברואר 1993.
| אקלים בע'רדקה> חודש.שיא טמפרטורה מרבית (C°).טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).שיא טמפרטורה מזערית (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים בע'רדקה> ינואר.28.21.5.11.0.0.4 | אקלים בע'רדקה> פברואר.30.7.22.6.11.4.0.0 | אקלים בע'רדקה> מרץ.34.3.25.2.14.7.5.0.3 | אקלים בע'רדקה> אפריל.41.3.29.1.17.8.9.1.1 | אקלים בע'רדקה> מאי.39.4.32.9.21.9.13.4.0 | אקלים בע'רדקה> יוני.46.35.3.24.8.18.8.0 | אקלים בע'רדקה> יולי.40.8.36.2.26.4.20.9.0 | אקלים בע'רדקה> אוגוסט.38.6.36.1.26.2.20.9.0 | אקלים בע'רדקה> ספטמבר.38.2.34.3.24.2.17.0 | אקלים בע'רדקה> אוקטובר.38.2.31.1.20.9.13.8.0.6 | אקלים בע'רדקה> נובמבר.34.4.26.8.16.6.9.2.2 | אקלים בע'רדקה> דצמבר.30.3.22.7.12.5.6.0.9 | אקלים בע'רדקה> שנה.46.29.5.19.0.5.2 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור:
תיירות

כבר בשנות ה-60 הייתה העיר יעד לחובבי צלילה. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הייתה העיר יעד זול לנופש לישראלים.
לצד השהות בחופי הים האדום, העיר מעניקה לנופשים אפשרויות רבות של ספורט ימי, כגון צלילה ושנורקלינג בשוניות האלמוגים הסמוכות לחוף ולאיים הקרובים, גלישת גלים, שיט ודיג. הטמפרטורות נעות באזור ה-30 מעלות צלזיוס במשך מרבית השנה, עובדה המושכת תיירים רבים מארצות אירופה בכל עונות השנה.
מבנה העיר

העיר מחולקת לשלושה חלקים עיקריים: א-דהאר, החלק הישן והשקט יותר של העיר, בו נמצא הבזאר ותחנות האוטובוס הבינעירוניות, וכן גרים מרבית תושבי הקבע; סיקאלה, החלק המרכזי של העיר, בו נמצאים מרבית המלונות, מתחמי הבילוי והמסעדות; ואל-ממשה, החלק החדש, בו נמצאים המלונות היוקרתיים של העיר.
תחבורה

בקרבת העיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי של ע'רדקה, אליו מגיעות טיסות ישירות ממספר ערים באירופה ומקהיר. בתחנת האוטובוס הבין-עירונית ישנם בין היתר אוטובוסים לקהיר (כ-7 שעות) וללוקסור (כ-4 וחצי שעות). מהורגאדה גם יוצאת מעבורת לשארם א-שייח' שבסיני.
לקראת מלחמת העולם השנייה סללו המצרים בשיתוף הבריטים כביש בבקעת היאור לנמל הורגאדה. בשנת 1976 התלונן יו"ר המועצה המקומית של ע'רדקה, אחמד חסאני עבד אלחק שהדרך מזעפראנה לע'רדקה, שאורכה כ־250 ק"מ, זרועה מהמורות וחצץ ועל כן הנסיעה ביום היא סיוט ובלילה לא ניתן כלל לנסוע בה.
מתקנים צבאיים

ע'רדקה שוכנת בכניסה הדרומית למפרץ סואץ. מיקום אסטרטגי זה הוביל להקמתם באזור, בשנות ה-60 וה-70, בעת שהורגאדה הייתה עדיין כפר דייגים, של מתקנים של הצבא המצרי. העיקריים שבהם היו נמל של חיל הים המצרי ושדה תעופה של חיל האוויר המצרי, בסיס חיל האוויר 286. בשלהי מלחמת ההתשה הוצבו באזור גם סוללות טילי קרקע-אוויר מדגם SA-2 ו-SA-3. בנוסף פעל מע'רדקה משרד של חיל המודיעין המצרי ששלח חוליות מודיעין לתוך סיני.
שדה התעופה הותקף על ידי חיל האוויר הישראלי במסגרת מבצע מוקד שפתח את מלחמת ששת הימים. מעגן חיל הים המצרי הותקף על ידי חיל האוויר הישראלי במלחמת ההתשה (מבצע זיקוקית ב), ועל ידי חיל הים הישראלי במלחמת יום הכיפורים (מבצעי מגבית). לא רחוק מהורגאדה נמצא האי שדואן, ששימש גם הוא יעד לתקיפה ישראלית במלחמת ההתשה (מבצע רודוס).
הערות שוליים

↑  Egypt: Governorates, Major Cities & Towns - Population Statistics, Maps, Charts, Weather and Web Information, citypopulation.de
↑  מידיעות הפלשטין, דואר היום, 16 בדצמבר 1923
↑  הסיכויים לתפוקת הנפט בא"י, הַבֹּקֶר, 20 במרץ 1938
↑  שפי גבאי, שתי תיירות נהרגו במצרים בהתקפה של קנאי מוסלמי, מעריב, 15 ביולי 1990
↑  Bahaa, Elkoussy, German, Egyptians killed by militants, UPI, SEPT. 28, 1994
↑  Egypt: 2 tourists killed, 4 injured in Hurghada knife attack, CNN, July 15, 2017
↑  "Hurghada, Egypt". Voodoo Skies. אורכב מ-המקור ב-21 בפברואר 2014. נבדק ב-13 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Weather Information for Hurghada". World Meteorological Organization. ארכיון מ-29 ביוני 2017. נבדק ב-17 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Hurguada (Hurghada) Climate Normals 1961–1990". מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי. נבדק ב-25 באוקטובר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  חברת תיירות גרמנית ביטלה סיורים במצרים, מעריב, 15 בספטמבר 1969
↑  נופש במצרים, החל מ־360 דולר, חדשות, 5 בנובמבר 1986
↑  מצרים מתכוננת לקראת התקפה איטלקית, המשקיף, 4 ביולי 1939
↑  דרך חתחתים בין זעפראנה לערדקה, דבר, 29 במרץ 1976
↑  דני שלום, "כרעם ביום בהיר", באוויר - פרסומי תעופה, 2002. עמ' 454.
↑  נלכדו עוד 2 חוליות מודיעין התחפשו כבדואים, על המשמר, 23 בדצמבר 1970
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557390705171  GND: 4445907-5  LCCN: n83152975  NKC: xx0118013  SUDOC: 120844427  VIAF: 133730401   WorldCat (עם VIAF): 133730401
עידן הקרח האחרון

טמפרטורת האוויר והצטברות הקרח כפי שנמדדה מליבות קרחונים בגרינלנד בתקופת היונגר דרייס, בסוף עידן הקרח האחרון
איור המתאר את עידן הקרח האחרון בשיאו.
עידן הקרח האחרון (באנגלית: Last Glacial Period) התקיים בכדור הארץ החל מלפני כ-115,000 שנה והסתיים לפני כ-11,700 שנים, חלק מסדרה של עידני קרח שהתקיימו לסירוגין ב-2.5 מיליון השנים האחרונות.
שיאו של עידן הקרח (אנ') האחרון התקיים לפני כ-22,000 שנה אז הגיעו הקרחונים לגודלם המקסימלי. בשלב זה התחיל אקלים כדור הארץ להתחמם באופן איטי, ולפני כ-16,000 שנה הואץ מאוד קצב ההתחממות. כ-14,500 לשנה לפני זמננו, חלה ירידה פתאומית בטמפרטורה העולמית למשך כ-1,500 שנה, במה שנקרא היונגר דרייס (Younger Dryas). במהלך התקופה צנחו הטמפרטורות בחצי הכדור הצפוני באופן חד לרמות הקודמות, לפני ששוב עלו בחדות. לפי הארכאולוגיה של המזרח התיכון, עולה שתופעה זו אירעה מיד לפני המהפכה החקלאית, במעבר מהתקופה האפיפלאוליתית לתקופה הנאוליתית.
מדענים מאוניברסיטת פוטסדם בגרמניה, שבחנו ב-2016 את התנאים שהובילו לשמונת עידני הקרח האחרונים, ובכללם עידן הקרח האחרון, מצאו שהתרחשותם נבעה מסטיות במסלול ההקפה של כדור הארץ סביב השמש, יחד עם ריכוז מסוים של פחמן דו-חמצני באטמוספירה.
סיום התקופה

סיומה של התקופה חל באותה פתאומיות כפי שהחלה, החל מ-11,700 שנה לפני זמננו חלה התחממות פתאומית, המסמנת את סוף עידן הקרח האחרון, סיום תקופת הפליסטוקן ותחילת ההולוקן (העידן הבין קרחוני הנוכחי).
לדעת הארכאולוג האוסטרלי ויר גורדון צ'יילד, שטבע את המונח "המהפכה הנאוליתית" בשנות ה-20 של המאה ה-20, האקלים הגלובלי בסוף עידן הקרח האחרון הפך לחם ויבש ובכך כפה את ההתיישבות לצד מקורות מים ובכך הביא ליעילות מוגברת בעיבוד תבואה והוביל לביות בעלי חיים ויצר מעבר ההדרגתי של בני אדם מחברות נוודיות של ציידים-לקטים לחברות חקלאיות נייחות באזור הסהר הפורה.
בתרבות

ב-BBC ובערוץ דיסקברי שודרה הסדרה הדוקומנטרית בת שלושה הפרקים, ענקי עידן הקרח (באנגלית: Ice Age Giants), ב-2013, מוגשת בידי החוקרת הבריטית ד"ר אליס רוברטס. סדרה זו מציגה במחקרים לצד הנפשה של היצורים הגדולים, המגה-פאונה, שחיה בסוף הפליסטוקן בעידן הקרח האחרון.
ראו גם

עידן הקרח הקטן
התחממות גלובלית
הערות שוליים

↑  Crowley, Thomas J. (1995). "Ice age terrestrial carbon changes revisited". Global Biogeochemical Cycles. 9 (3): 377–389. Bibcode:1995GBioC...9..377C. doi:10.1029/95GB01107. אורכב מ-המקור ב-1 בנובמבר 2012. נבדק ב-25 בפברואר 2012. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  נדחה: עידן הקרח | זווית
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעי כדור הארץ. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נוף מעידן הקרח של ספרד. בתמונה נראות ממותות צועדות ולצידן קרנף צמרירי, אריות מערה טורפים אייל צפון ועדר של סוסי בר.
פגר

אורובו שחור מנקר בפגר סנאי
נבלה, או פגר, היא גופת בעל חיים מת. זהו מקור מזון חשוב עבור טורפים גדולים ואוכלי-כל במרבית המערכות האקולוגיות. הניזונים מנבלות נקראים אוכלי נבלות או אוכלי פגרים.
נבלה מתחילה בתהליך הריקבון, החל ממותו של בעל החיים. היא מושכת חרקים ומתרבים בה חיידקים, וכתוצאה מכך מתפשט ריח עז ואופייני בקרבת הנבלה. פטריות וצמחים אחדים "מחקים" ריח זה, במטרה למשוך אליהם חרקים מפרים ומאבקים.
ישנם חיות כמו האופוסום המידמות לפגר כדי להינצל מטורפים שלא אוכלים נבלות.
נבלות הן כר פורה למחוללי מחלות שונים.
ראו גם

ריקבון גופה
טומאת נבלה
סקלפל

סקלפלים שונים. משמאל: הראשון, השני והרביעי הם בעלי להב הניתן להחלפה. החמישי הוא לנסט.
סקלפל (באנגלית: Scalpel) המכונה גם אזמל, לנסט או סכין מנתחים, הוא מכשיר חיתוך שבראשו להב חד קטן מאוד, המשמש לניתוח, לנתיחה אנטומית, ולסוגי יצירה שונים.
האזמלים יכולים להיות לשימוש חד פעמי או לשימוש חוזר. באזמלים לשימוש חוזר, הלהב מחובר באופן קבוע וניתן להשחזה, או האפשרות הנפוצה יותר, ניתנים להחלפה. אזמלים חד פעמיים מורכבים מפלסטיק עם להב נשלף, ומושלכים לפח במלואם בתום השימוש.
הרכב

להבי אזמל עשויים בדרך כלל מפלדה מוקשה ומחוסמת, נירוסטה או פלדת פחמן גבוהה; בנוסף, סכינים מטיטניום, קרמיקה, יהלום ואפילו אובסידיאן אינם נדירים. לדוגמה, בעת ביצוע ניתוחים בהנחיית MRI, להבי פלדה אינם שמישים (הלהבים היו נמשכים למגנטים, או עלולים לגרום להפרעה מגנטית). מבחינה היסטורית, החומר המועדף היה כסף. להבי אזמל מוצעים גם על ידי יצרנים נבחרים עם קצה מצופה זירקוניום ניטריד כדי לשפר את החדות ואת שמירת הקצה. אחרים מייצרים להבים מצופים פולימרים כדי לשפר את השימון במהלך החיתוך. אלטרנטיבות לאזמלים ביישומים כירורגיים כוללות חיתוך באמצעות לייזרים.
אזמלי מנתחים מורכבים לרוב משני חלקים, להב וידית. הידיות ניתנות לשימוש חוזר, כאשר הלהבים ניתנים להחלפה. ביישומים רפואיים משתמשים בכל להב פעם אחת בלבד (לפעמים רק לחיתוך קטן אחד).
הידית ידועה גם בשם "ידית BP", על שמם של צ'ארלס ראסל בארד ומורגן פרקר, מייסדי חברת ברד-פארקר. מורגן פרקר רשמה פטנט על עיצוב האזמל בעל 2 החלקים בשנת 1915 ובארד-פארקר פיתחה שיטת עיקור קר שלא תקהה את הלהבים, וכך גם השיטה מבוססת החום שבעבר הונהגה.
הרכב > אחיזות אזמל רפואי > אחיזת פלמר

נקרא גם אחיזת "סכין ארוחת הערב". הידית מוחזקת עם האצבעות השנייה עד הרביעית ומאובטחת לאורך בסיס האגודל, כאשר האצבע המורה מורחבת לאורך החלק האחורי של הלהב והאגודל לאורך הצד של הידית. אחיזה זו היא הטובה ביותר עבור חתכים ראשוניים וחתכים גדולים יותר.
הרכב > אחיזות אזמל רפואי > אחיזת עיפרון

משמש לחתכים מדויקים יותר עם להבים קטנים יותר וידית. האזמל מוחזק עם קצות האצבע הראשונה והשנייה וקצה האגודל כשהידית מונחת על הבסיס הבשרני של האצבע והאגודל. יש להקפיד שלא לאפשר לידית להישען רחוק מדי לאורך האצבע המורה שכן הדבר מקדם אחיזה לא יציבה ואצבעות צפופות.
להבי עיצוב גרפי ואומנויות

לשימושים גרפיים, דגמי האיזמלים נוטים להיות בעלי ידיות עגולות, עם אחיזות מחוספסות למניעת החלקה (מתכת מחורצת או פלסטיק רך). הלהב בדרך כלל שטוח וישר, ומאפשר להריץ אותו בקלות כנגד סרגל לייצור חתכים ישרים.
ישנם סוגים רבים של להבי אומנות גרפית; הנפוץ ביותר בסטודיו לעיצוב גרפי הוא מס' 11. צורות להב אחרות משמשות לגילוף בעץ, לחיתוך עור ובד כבד וכו'.
שימוש באזמל רפואי בעת העתיקה

אזמלים עשויים אובסידיאן המתוארכים ל-2100 לפנה"ס נמצאו ביישוב מתקופת הברונזה בטורקיה. בגולגולות מאותו מקום, נמצאו סימנים לניתוח מוח.
במצרים קדומים, החרטומים ביצעו חתכים עבור חניטה עם אזמלים מאובסידיאן מושחז, חומר שעדיין נמצא בשימוש.
מהכתבים הרפואיים הראשונים מתקופת יוון הקלאסית עולה כי הם השתמשו בדרך כלל בכלים זהים לאזמלים של היום.
רומאים קדומים השתמשו ביותר מ־150 מכשירים כירורגיים שונים, כולל אזמלים.
הרפואה האיורוודית ההודית מזכירה את השימוש במתיחי במבוק חדים.
פגיעות אזמל

בעשור האחרון, מודעות גוברת לסכנות פגיעה מחפצים חדים בסביבה רפואית הביאה להתפתחות של שיטות שונות להגנה על עובדי שירותי הבריאות מפני חתכים מקריים ופצעי ניקוב. על פי נתוני המרכז לבקרת מחלות ומניעתן, עד 1,000 איש בכל יום נתונים בסכנה לפגיעות מקריות תוך מתן טיפול רפואי. פגיעות להב אזמל הן מהפגיעות החדות ביותר בתכיפות, השנייה רק למחטים. פציעות אזמל מהוות 7 אחוז עד 8 אחוזים מכלל הפציעות ממכשירים חדים.
שימוש בטכניקות שונות להעברת האזמל ללא מגע יד, למשל בהנחתו על משטח משותף, או באזמלים עם להב מתקפל (בדומה לסכין יפנית) הפחית משמעותית את הסיכון.
ראו גם

מכשור רפואי