stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי החוץ של ישראל
אפריקה

היחסים בין ישראל למדינות אפריקה השונות מגוון: מדינות צפון אפריקה המוסלמיות ברובן אינן מקיימות יחסים עם ישראל, פרט למצרים ומרוקו, אך מרביתן קיימו יחסים במידה מסוימת עם ישראל בתקופות שונות. מדינות דרום ומרכז אפריקה מקיימות ברובן יחסים עם ישראל.
בשנותי הראשונות של ישראל היא קיימה יחסים עם משטר האפרטהייד הדרום-אפריקני, כברית מנודים.
קבוצה של מדינות אפריקאיות אשר ניתקו את קשריהן עם ישראל לאחר מלחמת יום כיפור בהשפעת מדינות ערב החלו לחזק את קשריהן עם ישראל מאמצע שנות השמונים. המדינות הראשונות בקבוצה זו היו זאיר, ליבריה, חוף השנהב וקמרון ולקראת סוף שנות השמונים הצטרפו אליהם אתיופיה וקניה. תהליך כינון הקשרים התקדם באיטיות בגלל העדר נחרצות ישראלית לכינון הקשרים מחד, חלקית בגלל חוסר הרצון של הממסד הביטחוני בקשרים רשמיים אשר עלולים להפריע לקשרים הביטחוניים החשאיים, ומאידך בגלל הקשרים של ישראל עם משטר האפרטהייד בדרום אפריקה. אולם בראשית שנות התשעים כוננו קשרים דיפלומטיים כמעט עם כל מדינות אפריקה.
בספטמבר 2011 נפתחה מחדש שגרירות ישראל בגאנה לאחר 38 שנות נתק.
אתיופיה וקמרון נוקטות במדינות פרו-ישראלית, ומלאווי וגינאה המשוונית הכריזו כי יעבירו את שגרירויותיהן לירושלים.
אמריקה הלטינית

מקרב מדינות אמריקה הלטינית, ישראל אינה מקיימת יחסים דיפלומטים עם ארבע מדינות בלבד: קובה, שניתקה את יחסיה עם ישראל בעקבות מלחמת יום כיפור ב-1973, ונצואלה, שניתקה את יחסיה עם ישראל בעקבות מבצע עופרת יצוקה ב-2009. בנוסף להם ניתקה בוליביה את יחסיה עם ישראל ב-2011, אך הם שוחזרו ב-2019, ונותקו שוב בעקבות מלחמת חרבות ברזל ב-2023. קולומביה שגם ניתקה את יחסיה עם ישראל בעקבות מלחמת חרבות ברזל ב-2024. כוננה קשרים דיפלומטיים עם מרבית מדינות יבשת אמריקה במהלך שנות החמישים, בעיקר לאחר מלחמת סיני, ורבות מהם הקימו שגרירויות בירושלים לפני מלחמת ששת הימים, שהועברו לתל אביב ב-1980 בעקבות החלטה 478 של מועצת הביטחון של האו"ם.
מקרב מדינות אמריקה גואטמלה, פנמה, ארגנטינה, פרו וקנדה נוקטות בעמדה פרו ישראלית.
קנדה הייתה המדינה הראשונה בעולם שהודיעה על החרמת החמאס לאחר ניצחונו בבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית בשנת 2006.
גואטמלה העבירה בעקבות ארצות הברית במאי 2018 את שגרירותה בישראל לירושלים.
אוקיאניה

אוסטרליה נוקטת במדיניות פרו-ישראלית, ומיקרונזיה, נאורו, פלאו ואיי מרשל תומכות לרוב באופן גורף בישראל בהצבעות האו"ם.
העולם הערבי-מוסלמי

ישראל שוכנת במרכז המזרח התיכון ומוקפת במדינות מוסלמיות-ערביות, ואף בשטחה חי מיעוט ערבי-מוסלמי גדול, ומראשיתה היא מצויה בסכסוך עם העולם הערבי.
העולם הערבי-מוסלמי > מקום המדינה עד לשנות התשעים

הכרזת העצמאות של ישראל במאי 1948 נתקלה בהתנגדות רחבה בעולם הערבי, שהביאה לפריצת מלחמת העצמאות, בה השתתפו שבע מדינות ערביות-מוסלמיות שפלשו לתחומי המנדט הבריטי. עם סיום מלחמת העצמאות סירבו מדינות ערב לחתום על הסכמי שלום והסכימו רק להסכמי שביתת נשק על מנת שהלחימה לא תעבור לגבולם (עיראק, שאין לה גבול משותף עם ישראל, סירבה לחתום על הסכמי שביתת הנשק).
כתוצאה ממצב זה לא קיימה ישראל יחסים משמעותיים עם מדינות ערב (למעט ירדן) עד לסוף שנות השבעים. במהלך השנים היו מגעים בלתי רשמיים מעטים בין הצדדים, בעיקר בוועדות שביתת הנשק שהוקמו כתוצאה מההסכמי שביתת הנשק.
עם ירדן קיימה ישראל קשרים משמעותיים, שהיו המשך לקשרים עם המלך עבדאללה הראשון לפני קום המדינה. קשרים אלו אף הבשילו בתחילת שנות החמישים לחתימה על הסכם שלום בראשי תיבות, אולם המגעים נפסקו לאחר רצח המלך עבדאללה בעת ביקורו בהר הבית ב-1951. לאחר הפסקה בת עשור, התחדשו המגעים עם ירדן בתחילת שנות השישים, ואף על פי שקשרים אלו לא הצליחו למנוע את השתתפות ירדן במלחמת ששת הימים, הרי שלאחריה נמשך שיתוף הפעולה וישראל אף סייעה לירדן למנוע פלישה סורית לתחומה במהלך ספטמבר השחור. כתוצאה מקשרים אלו נמנעה ירדן מהשתתפות משמעותית במלחמת יום כיפור ולאחר מכן קיימה שלום דה פקטו עם ישראל.
לאחר התבוסה במלחמת ששת הימים וחוסר ההצלחה של מלחמת ההתשה ניסתה מצרים להחזיר את כבודה, על ידי קבלת סיני מישראל. חוסר ההצלחה שלה להשיג זאת באמצעים מדיניים בשל המדיניות הקשוחה של ממשלת גולדה מאיר היה בין הסיבות לפרוץ מלחמת יום כיפור. לאחר המלחמה החלו מגעים מדיניים בין ישראל ומצרים שהתנהלו תחת המטרייה של שיחות הפרדת הכוחות. הסכם הביניים שהושג ב-1975, הביא להמשך המגעים, לביקורו של אנואר סאדאת בישראל ב-1977 ולבסוף להסכם השלום ב-1979. עם זאת מצב השלום החם יחסית של השנים הראשונות התדרדר במהלך מלחמת לבנון הראשונה לשלום קר.
בתקופה זו ישראל קשרה יחסים עם מדינות מוסלמיות שאינן ערביות כגון ניגריה, ניז'ר, מאלי וצ'אד. יחסים אלו נותקו בעקבות חרם של האיחוד האפריקני על ישראל. חלק מהיחסים שוקמו בשנות התשעים.
כמו כן, מדינות מוסלמיות כמו איראן (עד למהפכה) או קטר קיימו בעבר יחסים דיפלומטיים וקשרי מסחר משמעותיים עם ישראל.
מדינה מוסלמית נוספת שקיימה קשרים עם ישראל מ-1950 היא טורקיה, עמה יש ליישראל יחסים מורכבים מאז ועד היום.
העולם הערבי-מוסלמי > החל משנות התשעים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לאחר חתימת הסכמי השלום עם מצרים ועם ירדן והחתימה על הסכמי אוסלו חל שיפור מסוים ביחסיה של ישראל עם מספר מדינות ערביות. עם מצרים קיים שלום קר מאז פרוץ מלחמת לבנון הראשונה ב-1982. בין מצרים, ירדן והרשות הפלסטינית לבין ישראל קיימים הסכמים מסחריים מיוחדים הנותנים עדיפות לתוצרת משותפת, בעיקר בתחום הטקסטיל.
ישראל נמצאת ביחסי איבה מתוחים עם סוריה ועם לבנון.
בשנים אלו הוחרפו היחסים עם איראן, שלאחר המהפכה האיראנית ועליית רוחאללה ח'ומייני לשלטון ניתקה את יחסיה עם ישראל. איראן תמכה באופן פעיל בחזבאללה בזמן מלחמת לבנון השנייה. היחסים של ישראל עם הרשות הפלסטינית יודעים עליות וירידות, שחלקן מביאות לפרצי אלימות קשים.
מדינות ערב שאינן מקיימות קשרים עם ישראל הן אלג'יריה, לוב, תימן, ולא ניתן לבקר בהם עם דרכון ישראלי או דרכון שהוחתם בישראל. גם מדינות מוסלמיות שאינן במזרח התיכון כמלזיה ואינדונזיה אינן מקיימות יחסים עם ישראל. מדינות ערב שמקיימות יחסים חמים יותר עם ישראל הן ערב הסעודית, ג'יבוטי ועומאן.
אלבניה גם היא שדרגה את יחסיה עם מדינת ישראל בתקופה זו, כמו חלק מהמדינות המוסלמיות במרכז אסיה שנוצרו מהתפוררות ברית המועצות.
העולם הערבי-מוסלמי > המאה ה-21

היריבות הפנים-מוסלמית בין איראן ובעלות בריתה מול סעודיה ומדינות נוספות במזרח התיכון, הוביל ליצירת אינטרס משותף בין ישראל לבין יריבותיה של איראן. אינטרס משותף זה הביא לגל של חיבורים בין ישראל למדינות המפרץ.
בשנת 2020 החלו היחסים בין ישראל ומדינות ערביות שונות לצאת לאור בהדרגה (שעד כה היו חשאיים, אם בכלל קוימו באופן ישיר) ובכך שברו את המוסכמה הכוללת בעולם הערבי שהחרימה את ישראל. ראשונה לחתום על הסכם נורמליזציה הייתה איחוד האמירויות הערביות. לאחר מכן הצטרפה בחריין וחתמה על הסכם במקביל לזה עם האמירויות.
ב-4 בספטמבר 2020, קוסובו חתמה על הסכם סרביה–קוסובו, ובנוסף לכך חתמה על הסכם לנורמליזציה עם ישראל. ב-1 בפברואר, קוסובו כוננה יחסים דיפלומטיים מלאים עם ישראל בטקס וירטואלי. ב-14 במרץ, נחנכה שגרירות קוסובו בירושלים, ובכך הפכה קוסובו למדינה השלישית שפתחה שגרירות בירושלים (אחרי ארצות הברית וגואטמלה).
ב-23 באוקטובר 2020, הכריזו ישראל וסודאן על הסכם נורמליזציה בתיווך ארצות הברית. ב-6 בינואר 2021, סודאן הצטרפה להסכמי אברהם על ידי חתימת ההצהרה.
ב-10 בדצמבר 2020, הכריזה ארצות הברית על הסכם נורמליזציה בין מרוקו וישראל, בתיווכה. ב-22 בדצמבר 2020 ההסכם נחתם ברבאט, בירת מרוקו. ב-26 בינואר 2021 פתחה ישראל מחדש את משרד הקישור ברבאט (עליו מונה דוד גוברין), וב-9 בפברואר באותה השנה נפתח משרד הקישור המרוקאי בישראל.
בין הסיבות לשבירת החרם על ישראל הן:
הבחירות לנשיאות בארצות הברית - לחץ אמריקאי כבד הופעל על נסיכויות המפרץ תחילה ולאחר מכן באפריקה עקב הבחירות המתקרבות בארצות הברית ורצונו של הנשיא דונלד טראמפ להישגים מדיניים בעייני הציבור האמריקאי והתקשורת בטרם הגיעו של יום הבוחר בנובמבר.
הטבות אמריקאיות - מדינות רבות סבורות כי דרך ישראל, בעלת בריתה הקרובה של ארצות הברית, האמריקאים ייטיבו עימם ויעניקו להם הטבות שחשקו בהם לאורך השנים. בין היתר; מכירת נשק מתקדם לאמירויות (בין היתר מטוסי F-35 מתקדמים), הוצאת סודאן מרשימת המדינות המממנות טרור (הכללה ברשימה זו גוררת החרמה נוקשה וסנקציות בידי ארצות הברית ומדינות המערב), הכרה בסיפוח המרוקאי של סהרה המערבית והכרה בקוסובו כישות מדינית.
ישראל - המדינות חשקו ביצוא הישראלי הכולל טכנולוגיות מים, חקלאות וסייבר. מימד נוסף הוא שיתוף הפעולה האזורי והחזית האחידה נגד איראן.
בנוסף לכך, נוצרה התחממות ביחסי ישראל עם מצרים, ירדן וטורקיה.
בפברואר 2023 נחנכה שגרירות צ'אד בישראל, במעמד ראש ממשלת ישראל נתניהו ונשיא צ'אד מחמוד דבי איטנו.
באוגוסט 2023 דווח כי שר החוץ אלי כהן נפגש בחשאי עם שרת החוץ של לוב נג'לא אל-מנגוש. הפגישה התקיימה באופן חשאי ברומא שבאיטליה בתיווכו של שר החוץ האיטלקי אנטוניו טאיאני, והיא הפגישה הראשונה אי פעם בין שרי החוץ של שתי המדינות. בעקבות פרסום דבר הפגישה החשאית הושעתה השרה ואף נמלטה מארצה.
העולם הערבי-מוסלמי > טורקיה

לישראל היו יחסי מסחר וצבא מיוחדים עם טורקיה, שמהווה סיוע אסטרטגי מול השכנה המשותפת, סוריה. גם לאחר עלייתה לשלטון של מפלגת הצדק והפיתוח הפרו-אסלאמית בטורקיה, נותרו היחסים המיוחדים, שחלקם נעשו ישירות מול הצבא. ב-2010 יצא מטורקיה משט לעזה, שנעצר על ידי חיל הים הישראלי, ובעקבותיו הוקפאו היחסים בין ישראל לטורקיה כמעט לחלוטין, כשבין היתר, הוקפא קו הטיסות בין נמל התעופה בן-גוריון ואנטליה (שהיה פעיל במשך 20 שנה ברציפות ונחשב לאחד מקווי התעופה הישראלים הפעילים ביותר) וכן החלו חילופי האשמות חריפים בין ממשלת טורקיה לממשלת ישראל. ב-2016 נחתם הסכם פיוס בין המדינות, והחוזרו השגרירים. אולם במאי 2018 על רקע המהומות בגבול עזה במאי 2018, גרשה טורקיה את השגריר הישראלי, ובתגובה גרשה ישראל את קונסול טורקיה. היחסים שוקמו בתחילת שנות העשרים של המאה ה-21. אך התדרדרו לשפל, בשל מלחמת חרבות ברזל. ולהקפאת יחסי התיירות והמסחר בין שתי המדינות.
העולם הערבי-מוסלמי > החרם הערבי

החרם הערבי הוכרז בינואר 1946 על ידי הליגה הערבית, והוא כלל איסור על קשרים כלכליים ישירים של חברות הליגה עם ישראל וחרם שניוני על חברות המקיימות קשרים כלכליים עם מדינת ישראל. החרם הערבי הגיע לשיאו בשנות השבעים והשמונים, והוא פגע בסחר הישראלי. השפעת החרם על הסחר הישראלי התפוגגה בשנות ה-90, כשהתחילו להופיע בישראל מוצרים חדשים של מותגים בינלאומיים, כמו מכוניות מיצובישי וטויוטה, פחיות פפסי קולה וסניפים של רשת מקדונלד'ס וברגר קינג, ובראשית המאה ה-21 התפוררה השפעתו על מדינות ערב ונוצרו קשרי סחר בין מדינות ערב השונות וישראל.
מדינות העולם השלישי

עד מלחמת יום הכיפורים, ישראל עשתה ניסיונות להיחלץ מהבידוד העולמי ביצירת קשרים עם מדינות עולם שלישי מתפתחות בדרום אמריקה, אסיה ואפריקה כמו בורמה ואוגנדה. היחסים עם מדינות אפריקה נפסקו בין השאר בגלל מה שראו ככיבוש ישראלי באפריקה (כיבוש סיני במלחמת ששת הימים) ובשל הבטחות לסיוע ערבי. כדי להיחלץ מהבידוד ישראל קיימה יחסים מיוחדים עם מדינות מבודדות, כמו דרום אפריקה וטאיוואן. חלק מקשרים אלו, עם מדינות שפוגעות בזכויות אדם, גרמו לנזקים נוספים בהיבטים שונים. באופן מסורתי, ישראל נוטה לתמוך באו"ם באינטרסים של המעצמות הגדולות על חשבון מדינות העולם השלישי, ועל כך היא זוכה לביקורת באותן מדינות.
ארגוניים בין לאומיים > האו"ם

מאז הקמת המדינה ב-14 במאי 1948, ידעו יחסי ישראל והאומות המאוחדות עליות ומורדות. רוב המחלוקות נוגעות בסכסוך הערבי-ישראלי (והסכסוך הישראלי-פלסטיני). מצבה של ישראל באו"ם רחוק מלהיות נוח. בעצרת האו"ם חברות 60 מדינות מוסלמיות, מהן 24 מדינות ערביות. מדינות אלה מתייצבות לעיתים קרובות נגד עמדות ישראל. פעמים רבות מדינות העולם השלישי מתנגדות גם הן לעמדה הישראלית, הנתפשת קשורה לארצות הברית. בנסיבות אלה התקבלו במוסדות האו"ם החלטות רבות שנוגדות את עמדת ממשלת ישראל. ישראל נהנית מתמיכה עקבית בהצבעות באו"ם של ארצות הברית, המטילה לעיתים קרובות וטו במועצת הביטחון על החלטות שאינן אוהדות לישראל. מדינות אירופה מצביעות בנושאים שונים של הסכסוך הישראלי-ערבי על פי העניין העומד לדיון. לעיתים, הן תומכות בצד הישראלי, לעיתים נמנעות ולעיתים מצביעות נגד. בשנים 1961–2000 לא הייתה ישראל חברה באף קבוצה אזורית באו"ם, בשל התנגדות המדינות האסלאמיות בקבוצה האזורית של אסיה. בשנת 2000 קיבלה ישראל חברות מוגבלת בקבוצת מערב אירופה ואחרות (WEOG).
לאו"ם היה תפקיד מכריע בהקמת ישראל, כשבעקבות קבלת תוכנית החלוקה על ידי העצרת הכללית ב-29 בנובמבר 1947 פינתה בריטניה את המנדט והוקמה מדינת ישראל. התוכנית קראה לחלוקת שטחי המנדט בין שתי מדינות: יהודית וערבית ובינאום ירושלים. ההחלטה התקבלה בתמיכת 33 קולות, 13 מתנגדים ו-10 נמנעים. זו הייתה הפעם הראשונה שהוקמה מדינה בעקבות החלטת האו"ם.
במהלך מלחמת העצמאות פעלו בישראל שני מתווכים מטעם האו"ם, שניסו להשיג הפסקת אש בין ישראל לשכנותיה: פולקה ברנדוט, שנרצח בירושלים, וראלף באנץ', שנתמנה במקומו והביא לבסוף לחתימת הסכמי שביתת הנשק ב-1949.
היחסים הישירים בין ישראל לאו"ם החלו בדצמבר 1948, בדיון ראשון על קבלת ישראל לארגון. ב-17 בדצמבר נדחתה במועצת הביטחון בקשתה של ישראל להתקבל לאו"ם. במרץ 1949 אישרה מועצת הביטחון את קבלתה של ישראל לאו"ם בהחלטה 69 שלה, שאשרורה על ידי העצרת הכללית בהחלטה 273 ב־11 במאי 1949 קבלה את ישראל לאו"ם כחברה ה-59, ולמחרת הניפו שר החוץ משה שרת ושגריר ישראל באו"ם אבא אבן את דגל ישראל בפתח הבניין.
על אף שישראל חבה את קיומה להחלטת האו"ם, אין היא נהנית בו מתמיכה, ובישראל קיימת חשדנות קשה כנגד האו"ם, שהתבטאה באמרתו של דוד בן-גוריון, "או"ם שמום".
לשפל חסר תקדים הגיעו יחסי ישראל והאו"ם בהחלטה 3379 של העצרת הכללית, שהתקבלה בנובמבר 1975, בתמיכת המדינות הקומוניסטיות ומדינות ערב, שהגדירה את הציונות כגזענות. בדצמבר 1991 קיבלה העצרת הכללית את החלטה 4686 שביטלה את החלטה זו.
החלטות רבות של מועצת הביטחון של האו"ם עוסקות בישראל ובשכנותיה (החלטה 181, החלטה 242, החלטה 338 ועוד רבות אחרות).
האו"ם מחזיק במספר משלחות לישראל ושכנותיה: אונר"א (1949 - היום), כוח החירום של האומות המאוחדות (בין 1957 ו-1967), אונדו"ף (1974 - היום), יוניפי"ל (1978 - היום).
ארגוניים בין לאומיים > ארגונים נוספים

ישראל חברה באיחוד מדינות הים התיכון, והיא חברה מייסדת בפורום הגז של מזרח אגן הים התיכון.
ישראל הושעתה מקונפדרציית הכדורגל של אסיה (AFC) של פיפ"א ב-1974 בעקבות הצעה של כווית, והצטרפה ב-1994 לאופ"א.
גופים בינלאומיים וארגונים לא ממשלתיים רבים, כמו אמנסטי והצלב האדום, מבקרים את ישראל על הפרת זכויות אדם ביהודה ושומרון. בישראל קיימת ביקורת על גופים אלה.
יהדות העולם

יהדות העולם היא מוקד כוח פוליטי, דיפלומטי וכלכלי של ישראל בקרב מדינות רבות, בעיקר באלה שבהן שולטת שיטה דמוקרטית. יהדות ארצות הברית נחשבת לכוח מרכזי מאוד בפוליטיקה האמריקאית בזכות הלובי היהודי, שעוקב אחרי חברי סנאט, קונגרס ומועמדים לנשיאות ויחסם לישראל מול יחסם למדינות ערב.
יהדות העולם, שבמערב היא בעלת אמצעים רבים, מהווה מקור לתמיכה כספית בישראל וסייעה לבניית התעשייה הישראלית ולהכנסת כסף זר בתקופה שישראל הייתה זקוקה לו מאוד. לעיתים, יהדות העולם עומדת בפני דילמה בין נאמנות למדינה ונאמנותה לישראל. מקרים חריגים לכך הם פרשת פולארד או העסק הביש במצרים, פרשות שבסופן נפגעה הקהילייה היהודית המקומית בשל הסיוע לאינטרס הישראלי.
הכרה במדינת ישראל

מספר המדינות המכירות בישראל על פי שנים:
1949 – 47 (מתוך 89 מדינות, כ-53%)
1959 – 62 (מתוך 95 מדינות, כ-65%)
1965 – 98 (מתוך 130 מדינות, כ-75%)
1973 – 92 (מתוך 149 מדינות, כ-62%)
1979 – 94 (מתוך 163 מדינות, כ-58%)
1992 – 110 (מתוך 188 מדינות, כ-59%)
1998 – 163 (מתוך 191 מדינות, כ-85%)
2003 – 159 (מתוך 192 מדינות, כ-83%)
2009 – 157 (מתוך 192 מדינות, כ-81%)
2011 – 157 (מתוך 193 מדינות, כ-81%)
2017 – 159 (מתוך 193 מדינות, כ-82%)
2019 – 160 (מתוך 193 מדינות, כ-83%)
2020 – 164 (מתוך 193 מדינות, כ-85%)
קשרי מסחר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
שיתופי פעולה ביטחוניים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ישראל מפעילה שיתופי פעולה בינלאומיים רבים בתחום הביטחון, עם דגש על תחומי הסייבר, מודיעין ולוחמה בטרור.
שיתוף הפעולה הביטחוני מוביל במקרים רבים להידוק הקשרים הקיימים בין ישראל לאותן מדינות, ולעיתים אף מוביל ליצירת קשרים עם מדינות שקודם לכן סירבו לקיים קשרים כלשהן עם מדינת ישראל.
ביולי 2021 דלף מידע לשורה של כלי תקשורת בעולם, לפיו ממשלות שונות בעולם משתמשות בתוכנת "פגסוס" של חברת קבוצת אן. אס. או. טכנולוגיות הישראלית.
נציגויות ישראל בעולם

מדינת ישראל מפעילה ברחבי העולם כמאה משלחות דיפלומטיות, מתוכן 77 שגרירויות, 20 קונסוליות ו-5 משלחות מיוחדות ב-159 מדינות וארגונים בינלאומיים שיש להם יחסים רשמיים עם ישראל. רבות מהנציגויות מואמנות בנוסף למדינות שיש להן יחסים דיפלומטיים עם ישראל אך אין בהן נציגות ישראלית תושבת.
הנציגות הדיפלומטית הראשונה של ישראל הייתה הצירות הישראלית בוורשה (פולין) שנפתחה ב-26 בספטמבר 1948.
במשך השנים אירעו מספר תקיפות נגד נציגויות ישראל בעולם. המפורסם שבהם הוא הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה ב-1994 ותקיפת שלמה ארגוב, שגריר ישראל בממלכה המאוחדת ב-1982.
ראו גם

נציגויות דיפלומטיות בישראל
לקריאה נוספת

תעודות למדיניות החוץ של מדינת ישראל , גנזך המדינה, ירושלים:
גדליה יואב (עורך), כרך I (כרך מקדים): דצמבר 1947 – מאי 1948, גנזך המדינה, ירושלים, תש"מ 1979, שני כרכים.
יהושע פרוינדליך (עורך), כרך 1: 14 במאי – 30 בספטמבר 1948, גנזך המדינה, ירושלים, תשמ"א 1981, שני כרכים.
יהושע פרוינדליך (עורך), כרך 2: אוקטובר 1948 - אפריל 1949, גנזך המדינה, ירושלים, תשמ"ד 1984, שני כרכים.
ימימה רוזנטל (עורכת), כרך 3: שיחות שביתת הנשק עם מדינות ערב: דצמבר 1948 – יולי 1949, גנזך המדינה, ירושלים, תשמ"ג 1983, שני כרכים.
ימימה רוזנטל (עורכת), כרך 4: מאי – דצמבר 1949, גנזך המדינה, ירושלים, תשמ"ו 1986, שני כרכים.
יהושע פרוינדליך (עורך), כרך 5: 1950, גנזך המדינה, ירושלים, תשמ"ח 1988, שני כרכים.
ימימה רוזנטל (עורכת), כרך 6: 1951, גנזך המדינה, ירושלים, תשנ"א 1991, שני כרכים.
יהושע פרוינדליך (עורך), כרך 7: 1952, גנזך המדינה, ירושלים, תשנ"ב 1992, שני כרכים.
ימימה רוזנטל (עורכת), כרך 8: 1953, גנזך המדינה, ירושלים, תשנ"ו 1995, שני כרכים.
נעמי ברזילי (עורכת), כרך 9: 1954, גנזך המדינה, ירושלים, תשס"ד 2004, שני כרכים.
ברוך גלעד (עורך), כרך 11: ינואר – אוקטובר 1956, גנזך המדינה, ירושלים, תשס"ח 2008, שני כרכים.
נגה שגיא (עורכת), כרך 12: מלחמת סיני: המערכה המדינית: אוקטובר 1956 – מארס 1957, גנזך המדינה, ירושלים, תשס"ט 2009, שני כרכים.
ברוך גלעד (עורך), כרך 13: 1958 – 1959, גנזך המדינה, ירושלים, תשס"א 2001, שני כרכים.
ברוך גלעד (עורך), כרך 14: 1960, גנזך המדינה, ירושלים, תשנ"ז 1997, שני כרכים.
מיכאל מ' לסקר, רונן יצחק (עורכים), אתגרים ביטחוניים ומדיניים במבחן המציאות: ישראל בין העולם הערבי והזירה הבינלאומית, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשע"ג.
אורי ביאלר, צלב במגן דוד: העולם הנוצרי במדיניות החוץ של ישראל 1967-1948, ירושלים: יד יצחק בן-צבי ומכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2006.
Uri Bialer, Between East and West: Israel's Foreign Policy Orientation 1948-1956 (LSE Monographs in International Studies), Cambridge: Cambridge University Press, 1990.
Zach Levey, Israel and the Western Powers, 1952-1960, Chapel Hill and London: The University of North Carolina Press, 1997, 203 pp.
אורי ביאלר, לא לבדד : מדיניות החוץ של ישראל. קריית שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות - אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשפ"ב 2022.
עמנואל נבון, הכוכב והשבט: היסטוריה דיפלומטית של ישראל, הוצאת מודן, משרד הביטחון ומערכות, 2023.
משה יגר, ראשיתו של שירות החוץ 1948–1967, הוצאת כרמל, 2021.
מאמרים
מיכאל בריצ'ר, "מדיניות החוץ של ישראל: עשרים השנים הראשונות", תורגם על ידי חדוה ארליך, בתוך, בנימין נויברגר (עורך), דיפלומטיה בצל עימות (תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1984), עמודים 59–67.
יאיר בירן, "מעמדה המדיני המשתנה של ישראל בעולם המשתנה ארבעים שנה לאחר הקמתה", בעיות בינלאומיות כ"ז (50), 1988, עמ' ו-יט.
בנימין נויברגר, "ישראל והעולם השלישי", בעיות בינלאומיות כ"ז (51), 1988, עמ' ח-כא.
מיכאל בריצ'ר, "דימויים, החלטות והיזון-חוזר במדיניות-החוץ הישראלית: ירושלים", מדינה וממשל, כרך א', מס' 3, (תשל"ב, אביב 1972), עמודים 7–21.
משה פודהוצר

רבי אברהם יוסף משה פודהוצר (גם: פודהייצר, פודהורצר; ה'תק"ל, 1770 בערך - י' בתשרי תקצ"ו, 3 באוקטובר 1835) היה רב גליציאני, רבה של הרימלוב. אבי משפחת פודהוצר-פודהורצר-פדהצור.
ביוגרפיה

נולד לרב יעקב, כנראה היה יליד העיר פודהייץ וממנה כינויו פודהייצר, שהתקבע כשם המשפחה. כיהן כרבה של הרימלוב והתכתב בענייני הלכה עם גדולי דורו, כמו: רבי אפרים זלמן מרגליות, רבי יעקב לורברבוים, רבי יוסף שאול נתנזון, רבי יעקב משולם אורנשטיין והרב יהושע השיל באב"ד. היה ממקורביו של רבי משה לייב מסאסוב.
בסוף ימיו עזב את הרבנות, והשתקע כאדם פרטי בטרנופול, בה נפטר ביום הכיפורים, י' בתשרי תקצ"ו, 3 באוקטובר 1835.
ספריו נדפסו בידי צאצאיו שגרו בצפת.
משפחתו

דודו היה הרב אברהם רובינשטיין מחבר "עטרת זקנים".
לרב משה פודהייצר היו שני בנים ושתי בנות:
רבי אריה לייבוש - רבה של אוזיראן ואחריה של טרבליבה.
בנו יעקב היה שוחט בטרנופול ונפטר בגיל צעיר
נכדו יונה עלה כילד יתום לארץ ישראל והוא שהדפיס את כתבי סבו.
בנו של יונה פודהוצר היה הרב אלעזר יעקב פודהוצר, אבי משפחות לודמיר ושבדרון בארץ ישראל, ואביו של משה פדהצור הקרוי על שם סב סביו.
רבי יעקב - ירש את מקום אחיו ברבנות אוזיראן
בתו נישאה לרב ישראל אריה ליב וואהרמן, בנו של הרב אברהם דוד וואהרמן מבוטשאטש.
בת נוספת נישאה לר' שמשון שיפמאן.
הערות שוליים

↑  הנ"ל, ישועות יעקב, יורה דעה סי' יז.
↑  הנ"ל, ספר יהושע, סי' ס"א, וסי' קט"ו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304688605171  VIAF: 97346123   WorldCat (עם VIAF): 97346123
ליגת האלופות

ערך זה עוסק בתחרות כדורגל אירופית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ערך זה עוסק בתחרות כדורגל אירופית. אם התכוונתם לתחרות כדורסל שנקראה גביע אירופה לאלופות בשנים 1958–1991, ראו .
ערך זה עוסק בתחרות כדורגל אירופית שידועה גם בשם גביע האלופות. אם התכוונתם לטורניר משחקי ידידות בכדורגל שגם נקרא גביע האלופות, ראו .
| --- | --- |

 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1955
 ארגון מפעיל:  אופ"א 
 תקופת התחרות:  1955–הווה (כ־70 שנה)
 מספר מתמודדים:  36 (שלב בליגה)   81 (סך הכול)
 יבשת:  אירופה (אופ"א)
 שמות קודמים:  1955–1992 גביע אירופה לאלופות
 זוכה:  ספרד ריאל מדריד (15 זכיות)
 הכי הרבה זכיות:  ספרד ריאל מדריד (15 זכיות)
 מפעל נמוך יותר:  הליגה האירופית
 uefa.com/uefachampionsleague עונת 2024/2025 בליגת האלופות
 
ליגת האלופות של אופ"א (באנגלית: UEFA Champions League) היא טורניר כדורגל אירופי שנתי, שבו מתחרים המועדונים המצליחים ביותר במדינות המשויכות להתאחדות הכדורגל האירופית (אופ"א). הטורניר הוא המפעל היוקרתי ביותר למועדונים בכדורגל האירופי. בעבר נקרא "גביע אלופות אירופה למועדונים".
היסטוריה

הטורניר הפאן-אירופי הראשון היה "גביע האתגר" ששוחק בין מועדונים מקומיים באימפריה האוסטרו-הונגרית בין השנים 1897–1911. לאחר מכן, ב-1927 נוסד גביע מיטרופה שהיה הטורניר הרשמי הראשון שהפגיש קבוצות כדורגל אירופאיות בכירות ממרכז אירופה במסגרת בינלאומית, רעיון שהגה הוגו מייזל. ב-1930 נוסד "גביע האומות" (או "Coupe des Nations") שהיה הניסיון האמיתי הראשון ליצור גביע תחרותי בין אלופות המדינות של אירופה. הוא אורגן על ידי מועדון הכדורגל השווייצרי סרבט ז'נבה, והביא עשרה מועדונים בולטים באירופה לשחק בטורניר אחד, שהתקיים בז'נבה. בגביע האומות של 1930 זכתה אויפשט ההונגרית. ב-1949, אחרי מלחמת העולם השנייה, הקבוצות מהמדינות הלטיניות של אירופה ייסדו את הגביע הלטיני ששוחק עד 1957.
לאחר שקיבלו דיווח ממספר עיתונאים על האליפות הדרום אמריקאית לאלופות ("Campeonato Sudamericano de Campeones") שהחלה ב-1948, גבריאל הנו, שהיה כדורגלן בעצמו וגם העורך של עיתון הספורט ל'אקיפ – הציע כי יש ליצור גביע יבשתי בינלאומי באירופה לאלופות. לאחר שסטאן קוליס הכריז על וולברהמפטון וונדררס כ"אלופי העולם" בעקבות רצף מוצלח של משחקי ידידות בשנות ה-50 ובמיוחד לאחר ניצחון ה-3–2 הידידותי נגד בודפשט הונבד, הצליח לשכנע את אופ"א לקיים טורניר שכזה. הוא נוסד ב-1955 ושוחק בפריז כ"גביע האלופות האירופי לקבוצות".