stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דון טפסקוט

| --- | --- |

 לידה:  1 ביוני 1947 (בן 77) טורונטו, קנדה 
 מדינה:  קנדה 
 השכלה:  אוניברסיטת טרנט  אוניברסיטת אלברטה  Orillia Park Street Collegiate 
 מעסיק:  אוניברסיטת טורונטו 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  חבר במסדר קנדה 
 dontapscott.com
 
דון טפסקוט (Don Tapscott) (נולד ב-1 ביוני 1947) הוא סופר ויועץ קנדי, מהוגי הדעות החשובים בעולם לעידן הניו מדיה. הוא מרצה בכיר לניהול באוניברסיטת טורונטו וחבר בפורום הכלכלי העולמי.
לטפסקוט תואר ראשון בפסיכולוגיה ובסטטיסטיקה ותואר שני בחינוך עם התמחות בשיטות מחקר. הוא נושא בשלושה תוארי דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטאות קנדיות.
בשנת 1977, עם השלמת התואר בחינוך, התמודד על ראשות עיריית אדמונטון. הוא חבר בלהקת "גברים בחליפות", המופיעה באירועי התרמה בלבד.
טפסקוט חיבר (לבדו או בשיתוף עם מחברים אחרים) 14 ספרים בנושא יישום טכנולוגיות בעסקים ובחברה. הספר שכתב בשנת 2006, בשיתוף אנטוני ויליאמס, "ויקינומיקס: איך השיתוף ישנה הכל" היה לרב-מכר בינלאומי ותורגם ל-20 שפות. ספרו "לגדול בעידן דיגיטלי" תורגם ל-25 שפות.
בשנת 2013 הוא מונה לנשיא אוניברסיטה של אוניברסיטת טורונטו במקום תום ג'קסון.
טפסקוט מתגורר בטורונטו.
כל החלומות (שיר)

| --- | --- |
עטיפת האלבום, הלב על השולחן
עטיפת האלבום, הלב על השולחן
 שיר בביצוע אייל גולן
 מתוך האלבום הלב על השולחן
 יצא לאור:  18 במרץ 2013
 תאריך הקלטה:  2012–2013
 סוגה:  פופ מזרחי
 שפה:  עברית
 אורך:  4:39
 חברת תקליטים:  ליאם
 כתיבה:  אופיר כהן
 לחן:  אופיר כהן
 הפקה:  תמיר צור
"כל החלומות" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אייל גולן, מתוך אלבום האולפן השישה-עשר שלו, הלב על השולחן (2013). הוא יצא לאור ב-18 במרץ 2013, בהוצאת חברת התקליטים ליאם הפקות, ביחד עם שאר השירים מתוך האלבום. לאחר שהוחלט להוציא את "את" ו"סטטוס מאוהב" כסינגלים, חדל גולן מלהוציא נוספים, אך "כל החלומות" זכה להצלחה ארצית מבלי שהופץ כסינגל והפך לאחד משירי החותם שלו. את השיר כתב והלחין אופיר כהן להפקה מוזיקלית של תמיר צור.
אף על פי שלא הופץ כסינגל, זכה "כל החלומות" להצלחה רבה. הוא הוקלט בידי מספר מוזיקאים כדוגמת עומר אדם, תמיר גל, טהוניה רובל, דודו אהרון, ושרית חדד. בשל הצלחתו, בוצע השיר בעשרות מהופעותיו של גולן ונכלל במספר אלבומי הופעה כדוגמת הלב על השולחן: הופעה חיה בקיסריה (2013) ופעם בחיים (2014).
רקע וכתיבה

השיר נכתב והולחן על ידי אופיר כהן והופק על ידי תמיר צור. "כל החלומות" הגיע למיליון צפיות ביוטיוב בזמן קצר והצליח בהשמעות ברדיו, אף על פי שלא הופץ כסינגל. בשנת 2022, פתח אייל גולן את בית הספר למוזיקה "קול החלומות"; שמו של בית הספר נגזר משמו של "כל החלומות" באמצעות משחק מילים.
פרק זמן לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-750,000 אלף השמעות.
וידאו קליפ

האודיו הרשמי של "כל החלומות" פורסם ב-18 במרץ 2013. הוא כולל את עטיפת האלבום הלב על השולחן (2013), כמו גם ברקוד נלווה.
נכון לפברואר 2024 עומד מונה הצפיות של קליפ המילים על למעלה מ-27 מיליון צפיות.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2013)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2013)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2013)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2013)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | – |  |
היסטוריית יציאות לאור

| אזור | תאריך יציאה | פורמט | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| כלל העולם | 18 במרץ 2013 | הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטלית | ליאם |  |
יוסי סוקולסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 ביולי 1952 (בן 72)
 מדינה:  ישראל
 עיסוק:  שחקן
 מקום לימודים:  סטודיו למשחק ניסן נתיב, HB סטודיו
 פרופיל ב-IMDb
יוסי סוקולסקי (נולד ב-23 ביולי 1952) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה

סוקולסקי גדל בבני ברק ובימין משה. סוקולסקי דובר גם אנגלית, גרמנית, ויידיש. אביו של סוקולסקי הוא יעקב קרל היינץ סוקולסקי, שהיה מראשוני המתנדבים לצבא הבריטי, שירת בקומנדו פלסטיין שהיה מורכב ברובו מיוצאי גרמניה, השתתף בקרבות בצרפת, היה בין מפוני דנקירק, אחר כך יצא לקרבות במצרים ובלוב, משם עבר עם כח חלוץ ליוון, עם התמוטטותה של יוון הוא נסוג עם הצבא האנגלי לקלמטה בכרתים ושם נפל עם עוד 60 אלף בריטים בשבי הגרמנים, יחד עם גדוד החפרים (ברובו יהודים) ישב בשבי הגרמנים קרוב ל 4 שנים, כשהרוסים התחילו להתקרב הגרמנים העבירו את השבויים ואת היהודים ממחנות הריכוז לגרמניה (צעדת המוות) אביו של סוקולסקי שרד אבל היה חולה מאוד שוחרר על ידי האמריקאים והועבר לאנגליה והיה במצב קשה. מלך אנגליה ביקר את הנפגעים הבריטיים שהיו במצב קשה בבתי חולים הניח על חזהו מדליה כשהוא היה מחוסר הכרה, אבל הצליח להתאושש ואחרי כחצי שנה בבית חולים חזר לישראל.
הוריו אחיו ואחותו של קרל אביו של סוקולסקי, גורשו לוורשה בפולין, אחותו ברחה עם הפרטיזנים לרוסיה, אמו מתה בגטו ממחלות ורעב, אביו נהרג במרד גטו ורשה, ואחיו הקטן גורש לאושוויץ ושם נרצח. אחרי קום המדינה חבר של אביו של סוקולסקי שמע ברדיו, במדור לחיפוש קרובים, על בחורה בשם אווה סוקולסקי שמחפשת אותו. זו הייתה אחותו, היא נישאה לפרטיזן היהודי שהבריח אותה והקימו משפחה בישראל, גם בישראל אביו של סוקולסקי לחם במלחמות ישראל, כשיצא לפנסיה היה יוצא כל בוקר להתנדב בבתי חולים.
דודו של סוקולסקי, מאיר היה ספורטאי מצטיין, היה מתאגרף בברלין, ברח מגרמניה באמצע שנות ה-30 מכיוון ששכן נאצי העליב את אמו שהיא נשואה ליהודי, דודו מאיר ירד למטה ובאגרוף אחד שלח את הנאצי לחצי שנה לבית חולים, בעקבות כך נאלץ לברוח מגרמניה והצליח להגיע לארגנטינה בבואנוס איירס שם הקים משפחה, כשהמצב החמיר אביו של סוקולסקי נשלח להכשרה שאורגנה על ידי הסוכנות ליד הגבול הבלגי ומשם הוא הוברח לבלגיה, באנטוורפן עלה לאונית המעפילים דורה שהפליגה לישראל בפיקודו של צבי ספקטור (שהיה אחר כך מפקד ה כ׳ג) האניה חמקה מהבריטים והמעפילים הועברו לקיבוץ רמת הכובש, בלילה הודיעו לאביו של סוקולסקי שהבריטים עומדים לערוך חיפוש בקיבוץ, והוא חייב לשנות את שמו בעקבות כך שינה את שמו ליעקב קרל היינץ.
בן דוד של סוקולסקי הוא יוסי רודנסקי, שהיה אז מנהל ההפקות של תיאטרון הבימה.
בצבא סוקולסקי היה מפקד צוות בסיירת הנח"ל. סוקולסקי למד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב סוקולסקי למד באותה הכיתה עם השחקן ישראל טרייסטמן, והוא גם בוגר HB סטודיו, בניו יורק.
בעבר סוקולסקי ניהל את המחלקה ליידיש של בית הספר למשחק ניסן נתיב.
בשנת 1979 הגיע לראשונה לארצות הברית בניו יורק בכדי לטייל שם ובעקבות כך בשנת 1990 שב שוב לניו יורק והתגורר שם עד לשנת 2000 כששב שוב לארץ. כשהתגורר בניו יורק הנחה סוקולסקי ערבי שירה בציבור אותם הוא אירח במסעדת "מנדי'ס" שבמידטאון מנהטן.
קריירת משחק

"סופי לעת עתה" גילם דמויות שונות (1993)
"ארץ חדשה" בתפקיד גבר הרוס (1994)
"מי האבא?" בתפקיד איש מס הכנסה (1996)
"רמת אביב גימל" בתפקיד אורח גילם את אלון גרוסמן. (1999)
"שמש" בתפקיד אורח גילם מורה נהיגה (1999)
"סיטי טאוור" בתפקיד אורח גילם את קובי (2001)
"אהבה מעבר לפינה" השתתף בעונה השלישית גילם את יהושע אטינגר (2005)
"מינכן" בתפקיד עמיצור שפירא (2005)
"מקום בזמן" בתפקיד דוקטור גדות (2008)
בתיאטרון
סוקולסקי שיחק במגוון הצגות בניהם: "מלאכת החיים", "הדיבוק" שהועלתה בברודוויי, "מדיאה", "כתובה", "אלקטרה", "בן ערובה", "ג'רוזלם", "נשות טרויה", בטרילוגיה היוונית "בלה מאמא" שהועלת בניו יורק, "הגדה" שהועלתה גם בניו יורק, במחזמר "שולמית" שהועלת במיאמי. והשתתף בהצגה "שירי חומש" שהעולת בתיאטרון היידישפיל. סוקולסקי שיחק 18 שנים בתיאטרון היידישפיל.
סוקולסקי השתתף גם בכמה פרסומות בניהם: "מילקי", "בנק אגוד", ו"קורנפלקס".
חיים אישיים

נישא לראשונה לאשתו שאותה הוא הכיר במסיבה בניו יורק. בשנת 2000 התגרש וגרושתו חזרה עם שני ילדיו לניו יורק.
סוקולסקי מתגורר במכבים, ישוב ליד מודיעין, ונוסע לגיחות לניו יורק.
בעבר הדריך טיולים בחברת "מוטי טורס", טיולים למפלי ניאגרה, לוושינגטון די.סי, ולבוסטון. סוקולסקי הוא מנכ"ל ומדריך טיולים של חברת הטיולים "קול טורס".
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  מיכל דניאל, יוסי סוקולסקי, באתר ynet, 19 בדצמבר 2010
1 2 3 4  לביאה הון – סוקולסקי יוסי, באתר www.leviahon.co.il
ג'ון פרגוסון וייר

| --- | --- |

 לידה:  28 באוגוסט 1841 וסט פוינט, ארצות הברית 
 פטירה:  8 באפריל 1926 (בגיל 84) פרובידנס, ארצות הברית 
 צאצאים:  Edith Weir Perry 
 
ג'ון פרגוסון וייר (באנגלית: John Ferguson Weir;‏ 1841 – 1926) היה צייר, פסל, סופר ומחנך אמריקאי. הוא היה בנו של הצייר רוברט וולטר וייר, פרופסור לציור ותיק באקדמיה הצבאית בווסט פוינט. אחיו הצעיר, ג'וליאן אלדן וייר, שהפך גם הוא לאמן ידוע שצייר בסגנון האימפרסיוניזם האמריקאי.
ביוגרפיה

הוא נולד ב-28 באוגוסט 1841 בווסט פוינט, ניו יורק, ולמד אצל אביו רוברט וולטר וייר ובאקדמיה הלאומית, ניו יורק. בצעירותו עבד על ציורי טבע דומם והיה בקיא בציור נופים.
בשנת 1862, בערך ביום הולדתו ה-21, הוא הוזמן על ידי פטרון האמנות רוברט לייטון סטיוארט לצייר סצנת נוף של ווסט פוינט אותה כינה את "הרמות של ההדסון, ווסט פוינט, קיץ אחר הצהריים". ציור זה פרסם אותו בעולם האמנות של העיר ניו יורק, והביא לכך שהוא שכר חדר קטן בסטודיו ברחוב העשירי, שם התוודע לרבים מהאמנים הצעירים באותם ימים.
עבודתו העיקרית הבאה הייתה בסטודיו, שתארה את אביו בסטודיו שלו. הציור הושלם בשנת 1864 ואז הוצג באקדמיה הלאומית לעיצוב. היצירה הייתה הראשונה שנמכרה והביאה לבחירתו כחבר באקדמיה הלאומית.
ג'ון וייר היה מרותק ממפעל הפלדה והתותחים שבווסט פוינט, מפעל שייצר את מרבית התותחים הגדולים עבור צבא האיחוד במלחמת האזרחים. יצירתו העיקרית השלישית הייתה "מפעל התותחים" בשנת 1866. הייתה זאת סצנת פנים יוצאת דופן המתארת הרכבת תותח. עבודה זו זכתה להערכה בתערוכת האביב של האקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1866 והובילה לבחירתו כאקדמאי מן המניין.
הציור הרביעי העיקרי שלו היה גם ציור פנים של מפעל היציקה, בווסט פוינט ב-1868, לאחר תום מלחמת האזרחים. הציור הראה יצירת מדחף ענק של אוניית אוקיינוס. הוא הוצג באקדמיה בשנת 1868, וגם התקבל בהערכה רבה. הציור נהרס בשריפה בשנת 1869,וג'ון וייר צייר העתק ממנו בין 1874 ל-1877.
בשנת 1868 למד באירופה. לאחר שובו הוא נבחר למנהל הראשון (לימים דיקאן) של בית הספר לאמנויות יפות באוניברסיטת ייל. הוא כיהן בתפקיד זה משנת 1869 עד 1913.
תוך כדי הקמת יסודות בית הספר לאמנויות ייל, גייס ג'ון את לעזרה את אחיו ג'וליאן אלדן וייר, שבאותה העת למד בבית הספר לאמנות בפריז. ג'ון כתב לג'וליאן וביקש מידע על אופן ניהול בית הספר וכיצד נלמדו השיעורים. הוא גם ביקש מג'וליאן לשלוח לו דוגמאות ועותקים של ציורים של ראשים ודמויות שנעשו על ידי ג'וליאן או חבריו. ג'ון רצה לחקות את התרגילים האלה ולהשתמש בהם בשיעורים שלו בייל.
לפיכך, אף שג'ון עבד באוניברסיטה אמריקאית, תוכנית הלימודים וארגון בית הספר התבססו ברובם על שיטות אירופיות, אשר חפפו את האופי הרב-תרבותי של כל שלוש הקריירות לציור של משפחתם.
כשג'וליאן חזר לאמריקה לאחר שהתגורר בפריז במשך ארבע שנים, הוא המשיך את המורשת המשפחתית ונכנס לתפקיד הוראה בבית הספר לאמנות לנשים בקופר יוניון, בניו יורק.
הוא, כמו אחיו, השתתף בחינוך אמניות נשים בתקופה שבה הייתה להן מעט הזדמנויות ללימוד רשמי בארצות הברית.
לימודיו של ג'וליאן היו אולי הטובים ביותר במשפחתו, מאחר שהוא אימץ מקורות ישנים וחדשים כאחד, והרחיב את חשיבותם של ציורי הדור הישן, אך גם קידם את הסגנון הרדיקלי של האימפרסיוניסטים.
בשנת 1866 התחתן ג'ון עם מרי חנה פרנץ', בתו של פרופסור בווסט פוינט הכומר ג'ון פרנץ'.
בתם, אדית דין וייר (אשתו של ג'יימס דה וולף פרי) הייתה ציירת ידועה של מיניאטורות, למדה אצל לוסיה פיירצ'ילד פולר.
ג'ון וייר שירת בצבא האיחוד זמן קצר בתחילת מלחמת האזרחים.
הוא נפטר בפרובידנס, רוד איילנד ב-8 באפריל 1926.
הערות שוליים

↑  Gilman, D. C.; Peck, H. T.; Colby, F. M., eds. (1905). "Weir, John Ferguson". New International Encyclopedia (1st ed.). New York: Dodd, Mead.
↑  Fahlman, Betsy (1997). John Ferguson Weir: The Labor of Art. Newark NJ: University of Delaware Press.
↑  The Weir Family and the Flowering of American Art Education, New Britain Museum of American Art, ‏2012-06-27 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007324808805171  BnF: cb135380705 (data)  GND: 12054265X  ISNI: 0000 0000 7862 3890  LCCN: n86836118  NLA: 36584381  RKD: 83425  SNAC: w6zc8ggd  SUDOC: 050684523  ULAN: 500000669  VIAF: 1824149068441065730003   WorldCat (עם VIAF): 1824149068441065730003 
ג'ון פרגוסון וייר, יציקת תותחים,1866
חישול הפיר ,1874-77, במוזיאון המטרופוליטן לאמנות
ג'ון פרגוסון וייר, דיוקן של מרי פרנץ' אשתו, 1862
ג'ון פרגוסון וייר, מנוחה - ביתו אדית,1901
בית ספר מקצועי

תלמידי בית ספר מקצועי בפולין במכרה (כנראה בשנות ה-60)
כיתה בבית הספר למלאכה ע"ש לודביג טיץ, 1941
סדנה בבית הספר למלאכה ע"ש לודביג טיץ, 1941
בית הספר המקצועי ע"ש לודביג טיץ בקיבוץ יגור, 1942
סדנה בבית הספר למלאכה ע"ש לודביג טיץ, 1941
כרזה עבור בית ספר מקצועי לבנות, 1950
בסמת, שיעור שרטוט טכני בבית הספר המקצועי בסמ"ת, 1968
בית ספר מקצועי הוא בית ספר שבו התלמידים לומדים את הכישורים הנדרשים כדי לבצע עבודה מסוימת. באופן מסורתי בתי הספר המקצועיים אינם עוסקים בחינוך בתחומי מדעי הרוח, אלא מלמדים מיומנויות עבודה ספציפיות. הגישה הממוקדת התרחבה עם הזמן ונוספו אליה הכנה רחבה יותר ופיתוח אקדמי, תוך עידוד הכישורים הטכניים של התלמידים, בנוסף ללימוד המקצועות עצמם.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 החלה להישמע ביקורת נגד מתכונתם של בתי הספר המקצועיים.
בתי ספר מקצועיים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בעקבות המהפכה התעשייתית גברה הדרישה לפועלים מקצועיים, והחלו להשתלב במסגרות ההכשרה הפורמליות לימודים שמטרתם להעניק לנוער מקצוע, יחד עם חינוך עם בסיס חברתי ואזרחי. במחצית הראשונה של המאה ה-20, גברה הדרישה לבעלי מקצוע טכני עם פיתוחה של התעשייה מה שהוביל לגידול בבתי הספר שבחלקם לימדו תוכנית לימודים מלאה בנוסף למקצועית. החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20 חדר המחשב וההתפתחויות הדיגיטליות שהורידו את הצורך במיומנות עבודה טכנית והעלו את הצורך לעובדים עם ידע טכנולוגי, בעקבות תהליך זה נוספו תוכניות מקצועיות טכנולוגיות שבוססו על לימודים בתחומי המדעים.
בתי ספר מקצועיים בעולם > בישראל

החינוך המקצועי בישראל החל בתחומי הנגרות, חרטות, מכונאות, מסגרות פקידות וכדומה, כשבוגריו יצאו מיד לעבודה. תנועות כדוגמת הנוער העובד, החלו מדרישה כי נערי השוליה יוצמדו לעד 5 פועלים מבוגרים ויועסקו כפועלים בתחום המקצועי - היות שעד אז היו ה"שוליות" בעיקר נערי שליחויות ובתפקיד זה יכולתם ללמוד את המקצוע בפועל, תוך הסתכלות ועזרה למבוגרים הייתה מוגבלת.
הכנסת החשמל באופן מאסיבי לתעשייה הפכה את העבודה עם המכונות למסוכנת, ובעקבות הכנסת "חוק ההגנה לנוער בעבודה" שהנוער העובד נאבק עבורו - היה אסור לנוער לעבוד במכונות מבלי לרכוש לכך הכשרה מתאימה. שמואל מסטצ'קין הציע לכך פתרון בהקמת "חדרי מלאכה" בסניפי התנועה, בהם ירכוש הנוער את הכשרתו המקצועית. בסיוע גזבר הוועד הפועל של ההסתדרות, ישראל מרמינסקי-מרום, נרכשו המכונות והחלה הפעולה של "חדרי המלאכה ע"ש מקס פיין" בחנוכה תרפ"ט. המהנדס משה פדלשטיין מבריסק, חבָר למפעל זה להקמת בית הספר המקצועי הראשון של ההסתדרות בשנת 1933 ע"ש מקס פיין, בתל אביב. ברבות הימים הפך מפעל זה לרשת בתי ספר מקצועיים "עמל" הפועלת במסגרת "חוק החניכות" במדינת ישראל.
התיכון המקצועי בסמ"ת נוסד בחיפה ב-1933, במטרה להכשיר פועלים מיומנים לתעשייה העברית ולהכין את התלמידים ללמודים גבוהים בטכניון.
בשנת 1937 הוקם, במסגרת עליית הנוער בסמוך לקיבוץ יגור, בית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ, אחד ממנהיגי הנוער היהודי בגרמניה. מבנה בית הספר תוכנן על ידי האדריכל אריך מנדלסון. מבין בוגרי בית הספר נמנו קצינים בכירים בצה"ל כגון אהרון דורון, עוזי גל ואחרים.
רשת אורט ישראל, שכיום מפעילה בתי ספר לחינוך מדעי-טכנולוגי, הפעילה בעבר בתי ספר מקצועיים בתחומים שונים. בית הספר הראשון של "אורט" בישראל נפתח ביפו בשנת 1948.
בתי הספר המקצועיים נחלקו לבתי ספר של רשתות או עמותות ובתי ספר פרטיים שחלקם התקיימו עד לשנות ה-80. בעבר הועלתה ביקורת על החינוך ומונו צוותים בוועדות שבעקבות המלצותיהם החל משרד החינוך רפורמה בתחום שביטלה את שיטת המסלולים השונים, ריכזה מגמות מקצועיות וטכנולוגיות תוך צמצום מספרן, וכן הרחיבה את הלימוד המדעי-עיוני על חשבון חלק מההכשרה המעשית. הרפורמה אפשרה גמישות בבחירת מקצועות ובנגישות התלמידים ללימודים עבור תעודת בגרות.
כיום קיימות כ-70 מסגרות חינוכיות להכשרה מקצועית לנוער. חלקם ממוקמים בבסיסים צבאיים ונותנים מענה בעיקר לצורכי הצבא (פלמחים, תל השומר, תל נוף, צריפין, ג'וליס, רמת דוד, בן עמי, חיל הים- חיפה, שמשון), וחלקם הקטן ממוקם בחברות/מפעלים (אורמת, תעשייה אווירית, ישקר, קמ"ג דימונה). לאחרונה, נפתחו בתי ספר והכשרות מקצועיות עבור אוכלוסייה חרדית (אורט עפולה, עמל צפת, אורט טכנולוגי כפר זיתים, אורט צפת, טכנולוגי טל חרמון, מורשת גד- אשדוד, מורשת גד בני ברק, עמל מקס פיין) וגם עבור האוכלוסייה הבדואית (חורה)
ביקורת והתנגדות

יש המתנגדים לבתי ספר מקצועיים בישראל ובעולם, בטענה שהם חלק מהסללה.
אישי ציבור התנגדו לתוכניות משרד החינוך להפעיל בתי ספר כאלו בעיירות הפיתוח. בשנת 2013, התנגד השר דאז סילבן שלום בישיבת הממשלה להרחבת החינוך המקצועי והתנה את החזרתו לעיירות הפיתוח בחזרתו גם למרכז. הצטרפו לדבריו השרים דאז מאיר כהן ועמיר פרץ.
בעבר עלו טענות להסללה לבתי ספר מקצועיים, שלעיתים נקבעה גם לפי מוצא אתני או אזור גאוגרפי במדינה. לפי טענות אלו, בעשורים הראשונים להקמת המדינה, תלמידים ממשפחות אשכנזיות אמידות נשלחו לבתי ספר עיוניים, בעוד שהתלמידים ממשפחות מזרחיות במצוקה נשלחו לבתי ספר מקצועיים. כך גם תלמידים מזרחים מצטיינים נשלחו למגמות נמוכות, בעוד שהאשכנזים, גם כאלו בעלי הישגים נמוכים ביחס למזרחים נשלחו למגמות יוקרתיות.
טענה נוספת היא שהסללת מזרחים לחינוך מקצועי מנעה מאוחר יותר את השתלבותם במרכזי כוח והשפעה. ד"ר שלמה סבירסקי רואה בזה מכשיר להדרה חברתית.
מתרשים שפרסם מכון טאוב על התפלגות מסלול הלימודים לפי מוצא בכיתה ט' עבור גברים יהודים ילידי 1954, עולה כי 46 אחוזים מהתלמידים המזרחים למדו במגמות מקצועיות, בעוד שרק 23 אחוזים מקרב התלמידים האשכנזים למדו במגמות דומות. לפי אותו תרשים, במגמות עיוניות למדו 46 אחוזים מהתלמידים האשכנזים, ו-21 אחוזים מהתלמידים המזרחים.
טענות להסללה על בסיס מוצא זכו גם למערכון בעונה הרביעית של היהודים באים.
הערות שוליים

↑  מתוך פרסום למסלול טיול - סיפורו של יגור
↑  מתוך תמונת מצב עדכנית של בתי הספר המקצועיים.בארץ
↑   סמי פרץ, שהבן שלך יהיה מכונאי, לא שלי, באתר TheMarker‏, 19 בספטמבר 2013
↑   מוטי בסוק, הייתי מורה בבתי ספר מקצועיים; הם מיותרים, באתר TheMarker‏, 23 באוקטובר 2014
↑  יוסי שביט, החינוך המקצועי/טכנולוגי במחשבה שנייה (הקישור אינו פעיל)
↑  מצנפת ההסללה, סרטון באתר יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12110529x (data)  GND: 4069341-7  NKC: ph116318
פאול הייזה

| --- | --- |

 לידה:  15 במרץ 1830 ברלין, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  2 באפריל 1914 (בגיל 84) מינכן, הקיסרות הגרמנית 
 שם לידה:  Paul Johann Ludwig von Heyse 
 מדינה:  ממלכת פרוסיה 
 מקום קבורה:  ולדפרידהוף מינכן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בון, אוניברסיטת הומבולדט של ברלין, גימנסיום פרידריך-וילהלם 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 בן או בת זוג:  Margarete Heyse (?–30 בספטמבר 1862)  אנה הייזה 
 צאצאים:  ארנסט הייזה, Julie Baumgarten 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1910)  פרס שילר (1884)  אזרח כבוד של מינכן (1910)  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1871) 
 חתימה:   
 
פאול הייזה (בגרמנית: Paul Johann Ludwig von Heyse;‏ 15 במרץ 1830 – 2 באפריל 1914) היה סופר, משורר, מחזאי, בלשן ומתרגם יהודי-גרמני, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1910.
ביוגרפיה

הייזה נולד בברלין לאב פרופסור באוניברסיטה. סבו היה מדקדק נודע. הוא למד בלשנות קלאסית באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת בון וסיים את לימודיו בשנת 1852. עבודת הסיום שלו הייתה מחקר על שירת פרובאנס, שעורר את התעניינותו של מקסימיליאן השני מלך בווריה, שהזמין אותו לחצרו במינכן.
יחד עם חברו, המשורר עמנואל גייבל פרסם בשנת 1852 את האוסף שירים ספרדיים ובשנת 1860 את שירים איטלקיים (שהולחנו מאוחר יותר על ידי הוגו וולף). במהלך שנות יצירתו פרסם למעלה מחמישים רומנים.
בשנת 1910, בגיל 80, הוענק לו פרס נובל לספרות על "אמנותו המושלמת והאידיאליסטית, שבאה לידי ביטוי בפעילות ממושכת וראויה לשבח בשטח השירה, הדרמה, הרומן וסיפורים קצרים בעלי שם עולמי". הוא גם קיבל תואר אצולה.
נפטר במינכן ב-1914.
מספריו

העקשן, הסיפור הראשון שכתב. נחשב ליצירתו הטובה ביותר.
Franziska von Rimini 1850 פרנצ'סקה מרימיני
Spanisches Liederbuch 1852 ספר השירים הספרדיים
Novellen 1855 נובלות (כולל הסיפור "L'Arrabbiata" המרוגזת)
Vier neue Novellen 1859 ארבע נובלות חדשות
Die Sabinerinnen 1859 הסבינות
Der Centaur 1860 הקנטאור
Ludwig der Bayer 1862 לודוויג הבווארי
Andrea Delfin 1862 אנדראה דלפין
Meraner Novellen 1864 שומרי כרם מראן
Der letzte Centaur 1870 הקנטאור האחרון
Ein neues Novellenbuch 1871 אסופת נובלות חדשה
Gedichte 1872 שירים
Kinder der Welt 1873 ילדי העולם
Im Paradiese 1875 בגן עדן
Neue moralische Novellen 1878 נובלות מורליסטיות חדשות
Der Salamander 1879 סלמנדרה
Das Ding an sich 1879 הדבר עצמו
Das Buch der Freudschaft 1883 ספר הידידות
Verse aus Italien 1889 חרוזים מאיטליה
Merlin 1892 מרלין
Melusine 1895 מלוזינה
Victoria Regia und andere Novellen 1906 ויקטוריה רגיה ונובלות נוספות
Gegen den Strom 1907 נגד הזרם
Die Geburt der Venus 1909 לידתה של ונוס
ממחזותיו

Colberg 1865 קולברג.
Maria Maroni 1865 מריה מרוני (טרגדיה).
Hadrian 1865 אדריאן (טרגדיה).
Der Sohn des Vaters 1898 בן אביו (קומדיה).
Maria von Magdala 1899 מריה מגדלנה שנאסר על ידי הצנזורה.
ג'וזף בלנקינסופ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 באפריל 1927 דרהאם, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  22 במרץ 2022 (בגיל 94) סאות בנד, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אוקספורד  אוניברסיטת לונדון  המכון האפיפיורי למקרא 
 מוסדות:  אוניברסיטת ואנדרבילט  אוניברסיטת נוטרדאם  Heythrop College, University of London 
 
ג'וזף בלקינסופ (3 באפריל 1927 - 22 במרץ 2022) היה תאולוג אקדמי בתנ"ך, פרופסור למקרא בחוג לתאולוגיה באוניברסיטת נוטרדאם. מחקריו התמקדו בנביאים ובחמשת חומשי התורה.
לימודים וקריירה מדעית

בלנקינסופ נולד ב-3 אפריל 1927. הוא למד היסטוריה באוניברסיטת לונדון (תואר ראשון בהצטיינות). לאחר מכן הוא קיבל SSL (רישיון לעסוק בכתובים קדושים) מהמכון האפיפיורי למקרא בשנת 1958 ותואר דוקטור בברית הישנה ולשפות שמיות מאוניברסיטת אוקספורד בשנת 1967.
בלנקינסופ לימד במכללת הייתרופ בלונדון בשנת 1966 ובאוניברסיטת ואנדרבילט בשנת 1968. הוא לימד בסמינר התאולוגי בשיקגו בשנת 1968 ובקרן סמינר הרטפורד (1969-70) לפני שהגיע ללמד באוניברסיטת נוטרדאם בשנת 1970.
הוא היה רקטור במכון Tantur Ecumenical for Studies Studies בבית לחם בשנת 1978, והיה פרופסור אורח במכון האפיפיורי למקרא בשנים 1997–1998.
בלנקינסופ כיהן כנשיא האגודה התנ"כית הקתולית של אמריקה בין השנים 1988–1989 וכנשיא החברה לחקר הברית הישנה משנת 1999 עד 2000.
מחקריו

בלנקינסופ פרסם מספר פרשנויות והקדמות לספרי פרשנות של הברית הישנה, במיוחד לספרי הנביאים, תורה וספרי עזרא ונחמיה.
מבחר פרסומים

"ישעיהו 1-39": תרגום חדש עם מבוא ופרשנות (תנ"ך הוצאת אנקור; ניו יורק)
"ישעיהו 40-55" תרגום חדש עם מבוא ופרשנות (תנ"ך הוצאת אנקור; ניו יורק)
"ישעיהו 56-66" תרגום חדש עם מבוא ופרשנות (תנ"ך הוצאת אנקור; ניו יורק)
"החומש: מבוא לחמשת ספרי התנ"ך הראשונים" (ספריית עזר לתנ"ך הוצאת אנקור; ניו יורק)
"עזרא-נחמיה: פרשנות" (ספריית הברית הישנה; לואיוויל, קי.)
הערות שוליים

↑  Bailey, Sarah (15 במרץ 2014). "'Noah' Film Sparks Debate Over One Of Bible's Most Known And Beloved Stories". Huffington Post. נבדק ב-27 באוקטובר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Blenkinsopp, Joseph. "Gibeon and the Gibeonites from the Settlement to Solomon". Oxford University Research Archive (ORA).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258590805171  PLWABN: 9810649521705606  BIBSYS: 90210414  BnF: cb12037940g (data)  GND: 119076969  ICCU: SBLV188468  ISNI: 0000 0001 1061 3642  LCCN: n50014088  LNB: 000105118  NDL: 00433512  NKC: skuk0001728  NLK: KAC201414909  NTA: 06855186X  SUDOC: 028570073  VIAF: 49242377   WorldCat (עם VIAF): 49242377
ברטולד פרידלנדר

| --- | --- |

 לידה:  2 באוקטובר 1942 (בן 82) 
 צאצאים:  צבי פרידלנדר 
 
ברטולד (טולו) פרידלנדר (נולד ב-2 באוקטובר 1942, כ"א בתשרי ה'תש"ג), הוא ביוטכנולוג, מיקרוביולוג ואימונולוג ישראלי, יליד צ'ילה, נשיאה של המכללה האקדמית הדסה בירושלים. מכהן בתפקיד מאז אוגוסט 2012 ועד היום, ובעבר ייסד ועמד בראש התכנית ללימודי תואר ראשון בביוטכנולוגיה, הראשונה בישראל בתחום זה.
תחילת חייו

פרידלנדר נולד בסנטיאגו דה צ'ילה לגרגוריו וסטלה וגדל בעיירה קילפואה שבמרכז המדינה. החיבור של המשפחה לתרבות היהודית כלל ביקורים תכופים בעיר הסמוכה ולפראיסו שם הייתה קהילה יהודית קטנה, ובה נחשף פרידלנדר לפעילות ציונית ויהודית באדמות חופשיות (Free land).
תחילת חייו > לימודים אקדמיים

פרידלנדר סיים את לימודיו בהצטיינות בבית ספר התיכון כבר בגיל 16. מיד לאחר מכן, הוא החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת צ'ילה, שם סיים את התואר השני בביוכימיה (1965). את לימודי הדוקטורט במיקרוביולוגיה ואימונולוגיה קלינית, סיים בגיל 27 באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). את הפוסט דוקטורט סיים במכון לביולוגיה מולקולרית ו"הופמן לרוש" (Hoffman-La Roche) בנאטלי (NUTLEY) שבניו-ג'רזי. הוא קיבל דרגת פרופסור בכיר מטעם אוניברסיטת צ'ילה. בשנת 1972 החל לעבוד במעבדות של זוכה פרס נובל בכימיה, פרופ' לואיס פדריקו ללואר במשך 4 שנים בבואנוס איירס.
פרידלנדר חיבר יותר מ-50 פרסומים בכתבי עת אקדמיים יוקרתיים.
ישראל ותעשיית הביוטכנולוגיה

בשנת 1976 עלה עם אשתו, רוסי, ו-3 ילדיו לישראל. בשנים הראשונות הוא שימש כמרצה אורח באוניברסיטה העברית. לאחר מכן, פנה פרידלנדר למגזר הפרטי, מתוך תפיסה שצריך לפתח בישראל את התעשייה הביוטכנולוגית.
בתפקידו הראשון הוא הקים את המחלקה לדיאגנוסטיקה ויראלית בחברת "אימס יישום". לימים הפך להיות המנהל המדעי של החברה. בשנים שלאחר מכן הוא שימש כמנכ"ל של מספר חברות סטארט-אפ בתחום הביוטכנולוגיה בישראל, באיטליה ובארצות הברית. הוא ייעץ ושימש כחבר ועד מנהל במספר חברות ביוטכנולוגיה בארצות הברית, בישראל ובאיטליה.
מ-2005 ועד היום הוא משמש כפרופסור אורח באוניברסיטת ראטגרס, ניו-ג'רזי, וידוע בניסיונו הרב בתחום האקדמי והתעשייתי בכל הקשור לרפואה צמחית וביוטכנולוגיה, כולל תרופות, תוספי מזון ואוכל.
פרידלנדר היה גורם מוביל בפרויקט Bio-Explore - פרויקט מחקרי במימון האיחוד האירופי, לזיהוי צמחים ים-תיכוניים בעלי סגולות רפואיות. כיום הוא עומד בראש פרויקט המשך של משרד החקלאות המתמקד בתכונות מרפא של צמחים בישראל.