stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שביתת הטקסטיל של לורנס
השביתה > התגבשות ההנהגה ודרישות השביתה

ג'וזף אטור, מארגן עבודה מה-IWW, שהה בלורנס זמן מה לפני השביתה כדי לארגן עובדים להצטרף לארגונו. אטור, יחד עם ארתורו ג'ובניטי (חבר בסיעת האיטלקים הסוציאליסטים של מפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה) במהרה תפסו את ההנהגה על השביתה והקימו ועד פעולה אשר הורכב משני נציגים מכל קבוצה אתנית מבין העובדים. ועד הפעולה הוא שקיבל את כל ההחלטות לניהול השביתה. הוועד דאג לתרגם את פגישות השובתים ל-25 שפות שונות, והציב כמה דרישות בפני המעסיקים:
העלאה של 15% במשכורות לשבוע עבודה של 54 שעות
תשלום כפול עבור שעות נוספות
הבטחה שלא יהיו אפליות ויחס רע כלפי עובדים אשר היו מעורבים בשביתה.
תגובת הנהגת העיר כלפי השובתים הייתה לצלצל בפעמון העיר, שנועד להזהיר מסכנה, בפעם הראשונה מאז ייסוד העיר. ראש העיר הזמין חברה של אנשי מיליציה מקומיים לפטרל ברחובות. השובתים הגיבו בהקמת משמרות שובתים ברחבי העיר. כאשר בעלי המפעלים השתמשו בזרנוקי מים כדי לסלק את השובתים מהכניסה למפעל, הגיבו השובתים בזריקת גושי קרח ששברו חלק מחלונות המפעל. בית המשפט המקומי דן 36 שובתים לשנה בכלא עבור זריקת הקרח על חלונות המפעל. המושל של האזור שלח את כוחות המיליציה המקומיים ואת משטרת המדינה, ומעצרים רבים החלו בקרב השובתים.
במקביל לאירועים אלו, ניסה ארגון פועלי הטקסטיל (UTW) לשבור את השביתה, בתואנה שהם מייצגים את הפועלים של לורנס. מפעילי השביתה (אנשי ועד הפעולה) התעלמו מנוכחותם של אנשי ה-UTW. המנהיגים המקומיים של קבוצות המיעוט אשר נמנו על ועד הפעולה, היו צינור תקשורת חשוב בין מסריו של ג'וזף אטור לקהל השובתים. אטור בעיקר התמקד בהצהרות ובקשות חוזרות לשובתים לנקוט אך ורק באמצעים לא-אלימים בזמן השביתה. יחד עם זאת, אטור לא החשיב הפחדה מילולית ופיזית של פועלים מפירי-שביתה כאמצעי לא-אלים. הודות להתבטאויות לא זהירות של איש פדרציית העבודה האמריקאית (AFL), דעת הציבור נטתה לטובת השובתים וה-IWW.
השביתה > ניסיון חבלה והאשמה כוזבת של השובתים

במשך השבוע הראשון לשביתה, ב-17 בינואר מצאה המשטרה שלושה מטעני דינמיט שהושמו במקומות שונים בעיר. העיתונות והמשטרה מיהרו להאשים את ה-IWW בניסיון לחבלה מסוכנת. מעצרים של חברי IWW נעשו ביום למחרת העיתונות הארצית נטתה לראות בחברי ה-IWW אחראיים למעשה מנגד טענו הוובליז שהטמנת הדינמיט היא קונספירציה נגד הארגון והשובתים.
לאחר כמה ימים, המשטרה המקומית עצרה את ג'ון ברין, קברן מקומי וחבר של מועצת בית הספר בלורנס, והאשימה אותו בניסיון להפליל את השובתים על ידי שתילת הדינמיט. ברין הועמד לדין ונמצא אשם. נגזר עליו לשלם קנס של 500$ בלבד, ללא מעצר. בעל חברת הטקסטיל האמריקאית, ויליאם מדיסון ווד, הואשם אף הוא במעורבות בפרשה, אולם זוכה בבית המשפט מחוסר ראיות, אף על פי שלא הצליח להסביר מדוע העביר סכום כסף גדול לברין זמן קצר לפני הטמנת הדינמיט.
השביתה > מעצר מנהיגי השובתים

ב-29 בינואר, הוביל אטור את ההפגנה הגדולה ביותר עד לאותו הרגע, ופנה לשובתים להתנהג באופן רגוע ולא-אלים. אטור אחר כך הוביל את השובתים למצעד ברחבי העיר. כאשר נתקלו בשוטרים שסירבו לתת לשובתים לעבור ברחוב, אטור שינה את כיוון המצעד כדי להימנע מהקונפליקט. יום למחרת, בזמן שאטור וג'ובניטי נאמו בפני קבוצת פועלים ממוצא גרמני, נורתה למוות אחת מהמפגינות בשם אנה לופיצו. למרות ששהו במרחק של 4.5 ק"מ ממקום האירוע, הרשויות עצרו את אטור וג'ובניטי באשמת התססה וקשירת קשר לרצח. אטור וג'ובניטי נשארו כלואים במשך 8 חודשים ללא משפט.
בעקבות המעצרים הוכרז חוק צבאי בעיירה, והרשויות קבעו כי התכנסויות פומביות הן לא חוקיות. עוד חברות מיליציה פרטיות הוזמנו לעיר כדי לתגבר את כוחות הפטרול בעיר. בתגובה שלחו ה-IWW את ביל הייווד, אליזבת גורלי פלין, ויליאם טראוטמן ומאוחר יותר הצטרף אליהם קרלו טרסקה, כדי לתפוס את מקומם של אטור וג'ובניטי בהנהגת השביתה. הייווד בעיקר התמקד בגיוס תרומות מפועלים אחרים באזור ניו-אינגלנד כדי להאכיל את השובתים. במקביל שאר חברי ההנהגה המשיכו לדבר אל השובתים והמציאו דרכי מחאה לא אלימות חדשות לפי חוקי המשטרה המגבילים.
ה-IWW ביסס שיטה יעילה של בתי תמחוי מאולתרים ותחנות לחלוקת אוכל וגייסה רופאים שעברו בין הפועלים בהתנדבות לטפל במחלות שונות. בנוסף גויסו תרומות מרחבי ארצות הברית כדי לתמוך בפועלים, ולאפשר להם לחיות את חייהם ללא חשש מהמצוקה הכלכלית שנוצרה עקב הפסקת העבודה הממושכת.
השביתה > שליחת ילדי השובתים מחוץ לעיר

אחת מהפעולות הדרמטיות ביותר של השביתה הייתה שליחת ילדי פועלים מחוץ לעיר. רבות מהשובתות התקשו לשמור על ילדיהן במהלך השביתה, הן מבחינה כלכלית (מאחר שלא קיבלו שכר) והן מבחינה פרקטית (הן בילו את רוב היום בשביתה ולא יכלו לדאוג לילדיהם בבית). ה-IWW הציעו לשלוח את הילדים לגור אצל משפחות אומנות עד תום השביתה, וכך להקל על הקושי של האמהות. הרעיון הופץ על ידי אנשי IWW באזור ניו-יורק ופילדלפיה. הציבור הרחב התנדב לסייע ולקלוט ילדים, ובכך אף גברה האהדה הציבורית לשובתים ומטרתם. שיירות של ילדים התחילו לעבור למשפחות אומנות דרך רכבות מלורנס לניו-יורק. ב-10 בפברואר, הגיעו 120 ילדים לניו-יורק, ונקלטו על ידי קהל של 5,000 אנשים פעילים ב-IWW ובסיעת האיטלקים הסוציאליסטים של מפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה אשר שרו בקולי קולות את האינטרנציונל והמרסייז עם בואם לתחנה. כמה שבועות לאחר מכן, 92 ילדים נוספים הגיעו לניו-יורק, ולפני קליטתם בבתים המאמצים שלהם ערכו מצעד ברחבי העיר.
השביתה > ביקורת ציבורית, מעורבות הממשל וסיום השביתה

מהחשש שהתמיכה הציבורית תגדל בצורה משמעותית בעקבות פעולה זו, לאחר שבוע וחצי של שליחת ילדים, המשטרה הגיעה לרציפים ומנעה את שליחתם של 150 ילדים מחוץ לעיר ללא ליווי. טענת המשטרה הייתה שפעילות זו נחשבת להזנחת ילדים, ועלולה לגרום להורים לאיבוד זכויותיהם על ילדיהם. השוטרים שניסו לעצור את הילדים מלעלות על הרכבות, פגעו באלות גם בילדים וגם באמהות. אשה בהריון עברה הפלה בעקבות העימותים, והתקשורת שהגיעה לנקודה דיווחה בהרחבה על המקרה. לאחר המעצרים, נשים רבות בחרו שלא לשלם קנס אלא ללכת לבתי הסוהר יחד עם ילדיהם. הפרשה עוררה עניין רב במקרה ותפסה גם עיניה של הלן הרון טאפט אשת הנשיא ויליאם הווארד טאפט. במהרה החלו להתערב בנושא הבית הלבן והסנאט, והוקמה ועדה בתחילת חודש מרץ כדי לחקור את מצב העניינים בעיירה. עדויות התקבלו מאת העובדים והרשויות. הוועדה של הבית הלבן, יחד עם העניין הגודל מצד העיתונות נתנו אותותיהם במעסיקים אשר הציעו לראשונה פשרה ב-1 במרץ שכללה העלאה של 5% בשכר לכל העובדים. העובדים דחו את ההצעה. לאחר כמה ימי דיונים, העבירה חברת הטקסטיל האמריקאית הצעה שקיבלה את כל דרישות העובדים ב-12 במרץ. העובדים קיבלו את ההצעה. מנהלי שאר המפעלים הלכו במהרה בדרכה של חברת הטקסטיל האמריקאית, וגם חברות טקסטיל מחוץ ללורנס החליטו לאמץ את תנאי התעסוקה שהתקבלו במקום כדי להימנע מפריצה של שביתה בסדר גודל כזה אצלם. הילדים שהתגוררו בניו-יורק בחודש וחצי האחרונים, נסעו בחזרה להוריהם ב-30 במרץ, ובכך הסתיימה השביתה עם ניצחון מוחץ של הפועלים.
ראו גם

רוז שניידרמן
שביתת עובדות הטקסטיל בניו יורק ב-1909
לקריאה נוספת

Donald Cole, Immigrant City: Lawrence, Massachusetts 1845-1921. Chapel Hill: University of North Carolina Press, 1963.
Bruce Watson, Bread and Roses: Migrants, and the Struggle for the American Dream. New York: Penguin Books, 2005.
Howard Zinn, A People's History of the United States. Revised Edition. New York: HarperCollins, 2005.
Bread and Roses, Too a young adult historical novel about the Lawrence Strike by Katherine Paterson
כתבות מהעיתונות
שובתי לורנס מסרבים להצעת הפשרה של בעלי המפעלים כתבה מתוך ה-הניו יורק טיימס מתאריך ה-21 בינואר 1912
הייווד נשלח להוביל את שובתי לורנס כתבה מתוך ה-הניו יורק טיימס מתאריך ה-22 בינואר 1912
כישלון בסיום השביתה בלורנס כתבה מתוך ה-הניו יורק טיימס מתאריך ה-27 בינואר 1912
מלחמת פועלים אמיתית בלורנס כתבה מתוך ה-הניו יורק טיימס מתאריך ה-29 בינואר 1912
השובתים של לורנס כתבה מתוך מגזין אאוטלוק מתאריך ה-10 בפברואר 1912
השביתה של לורנס: מחקר כתבה מתוך מגזין האטלנטיק מתאריך ה-10 בפברואר 1912
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Kornbluh, Joyce L., Rebel Voices: An IWW Anthology, University of Michigan Press, p.158-196
↑  Foner, Philip (1965). History of the Labor Movement in the United States, vol. 4. New York: International Publishers. p. 307.
↑  זהו משחק מילים אשר מתבסס על העובדה שהמילה "Short" יכולה להתפרש באנגלית גם כ"נמוך" וגם כ"קצר".
↑  מדובר בפועלים שניסו להיכנס למפעל כדי לעבוד. עובדים אלו הפרו את השביתה בדרך כלל בגלל הבטחות למשכורות גבוהות יותר מבעלי המפעל, או בגלל שנשכרו על ידי בעלי המפעל ויובאו מחוץ לעיר כדי להפעיל את המכונות.
↑  תפיסת דינמיט בשביתה בלורנס כתבה מתוך ה-הניו יורק טיימס מתאריך ה-20 בינואר 1912
↑  מאמר דעה, הניו יורק טיימס, מתאריך ה-26 בינואר 1912
↑  The I.W.W.: Its First Seventy Years, Fred W. Thompson & Patrick Murfin, 1976, page 56.
↑  שובתת אחת נהרגה - שני מנהיגים נעצרו כתבה מתוך הניו יורק טיימס, מתאריך ה-30 בינואר 1912
↑  אופן התנגדות שהיה אהוב על אנשי ה-IWW היה יצירה של קו ארוך של מפגינים אשר הולכים בידיים משולבות, וכך מונעים את הכניסה למפעל מעובדים מפירי שביתה או מאנשי המשטרה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531717405171  LCCN: sh85134407 
ילדים מחכים עם הוריהם כדי לנסוע לניו יורק בגפם לשכון אצל משפחות מארחות. טקטיקה אשר הפחיתה את העול הכלכלי של גידול ילדים בזמן השביתה, והגבירה את מעורבות הציבור הרחב ותמיכתו בשובתים
רפורמה אגררית

רפורמה אגררית (רפורמת קרקעות) היא העברת בעלות על אדמה חקלאית, שיזומה או נתמכת על ידי השלטון. המונח מציין בדרך כלל העברת קרקעות מבעלות של קבוצה קטנה של בעלי קרקעות, או אצילים (למשל, מטעים וחוות גדולות) לבעלות פרטית או קולקטיבית של האנשים שמעבדים אותה קרקע. העברת הקרקעות יכולה להיעשות ללא הסכמת בעלי הקרקע וללא פיצוי עבורה. מלבד חלוקת הקרקעות, הרפורמה האגררית עוסקת גם בתנאי פארצלציה של חלקות הקרקע, תנאי החכירה, גובה תשלומי החכירה, חוקי בעלות על הקרקע וחוקי ירושה, שיטות מיסוי ועוד. מס שבח מקרקעין, ובמיוחד כזה שמוטל על קרקעות, הוא צורה מודרנית של רפורמה אגררית.
כדי לסבך מעט יותר את מגוון השימושים שנעשה במושג, נביט בחוות קולקטיביות. בכמה מקרים בהיסטוריה, רפורמה אגררית העבירה קרקעות מבעלות פרטית, כולל זו של איכר, לחוות קולקטיביות בבעלות ממשלתית. במקרים אחרים, המונח שימש לפעולה הפוכה לחלוטין, חלוקת אדמת חוות קולקטיביות בבעלות ממשלתית לנחלות פרטיות קטנות.
רפורמה אגררית יושמה בקנה מידה רחב, החל במהפכה הצרפתית וממנה לכל אירופה, דרך מהמהפכה המקסיקנית, סין הקומוניסטית ועד לזימבבואה ונמיביה. רפורמה אגררית הייתה כלי דה-קולוניזציה פופולרי באפריקה ובעולם הערבי, כחלק ממה שנקרא סוציאליזם אפריקני וסוציאליזם ערבי. רפורמה אגררית הייתה צעד חשוב בדרך להשגת פיתוח כלכלי במדינות רבות בעולם השלישי בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, במיוחד אצל הנמרים האסיאניים[דרושה הבהרה], כולל טאיוואן, קוריאה הדרומית, מלזיה ובסין העממית בתקופת דנג שיאופינג.
רפורמה אגררית ברומא העתיקה

אחד מהמרכיבים של המאבק הבין מעמדי בין הפטריקים (מעמד האצולה) ובין הפלבים (השכבות הנמוכות) ברומא העתיקה הייתה המחלוקת על השימוש באדמות המדינה. הפלבס באופן כללי, דרשו כחלק ממאבקם לזכויות ולשוויון, שאדמות  שבעלות המדינה יחלקו ביניהם. הפטריקים, בהנהגת הסנאט פחדו מאבדן כוח וכסף אם האדמות של המדינה שהיו נתונות תחת פיקוחם, יעברו לידי הפלבס. בנוסף לכך הרבה מאוד אדמות של המדינה הוחכרו לאצולה  ולשכבות העשירים מהפלבס, או שנלקחו על ידיהם בלא רשות ובאופן לא חוקי. שכבה זו של העם הרומי, שמרה בקנאות על הרכוש הגנוב שלה, בעוד רפורמים רומאים שונים ניסו לתקן את המצב על ידי חלוקת האדמה באופן הוגן יותר. חלק מאדמות המדינה הרומית גם ניתנו בהחכרה לבנות בריתה הלטיניות והאיטלקיות, והדרישות לחלוקת בין אזרחי רומא העלו בעיות דיפלומטיות קשות.
מספר מנהיגים עממיים ופופולריים, כגון האחים הגרקכים ניסו במהלך הזמן להשתמש במאבק לחלוקת האדמות מחדש, כאמצעי להגביר את כוחם והשפעתם, ולפעמים אך כיד לשמש כעילה למהפכה.
הראשון שהביא את ההצעה לפני אספת האזרחים לרפורמה בקרקעות המדינה היה הקונסול ספוריוס קאסיוס בשנת 486 לפנה"ס. הצעתו כלל אומדן וקביעת קרקעות המדינה, והחכרת חלק מהם, וחילוק חלק מהם לעניים. 
קאסיוס, שניסה למעשה לגזול מן הסנאט את אחריותו על שטחי המדינה לא הצליח לעמוד מול כוחם המשותף של האצולה הרומית, והשכבה העשירה של הפלבים והוצא להורג.
ב-462 לפנה"ס הציע הטריבון גאיוס טרנטילוס ארסה למנות ועדה שתפקידה יהיה להציע רפורמה אגררית מקיפה, הצעה שנפלה. ב456  לפנה"ס חולקה אדמת האונטין, עד אז חורש קדוש בבעלות המדינה, בין האזרחים העניים של העם.
ב-454 לפנה"ס לאחר מאבקים קשים בין שני המעמדות, הגיעו הצדדים לפשרה לפיה יוטל השלטון על עשרה אנשים הדצימרים שיסדרו את ענייני החוקה הרומית, סידורים שיכללו גם ובעיקר יצירת חוק קרקעות חדש שיעסוק בחלוקה מחודשת של האדמה הרומית הציבורית. שלטון עשרת האישים נמשך מ-451-450 לפנה"ס ובמהלכו חוקקו בין השאר גם חוקי קרקעות.
הרפורמות האגרריות מאז המהפכה הצרפתית

המהפכה הצרפתית ביטלה את חלוקת הקרקע הפאודלית בצרפת ומשנת 1793 האיכרים הפכו לבעלי הקרקע שעיבדו. בנוסף לכך, השלטונות המהפכניים מכרו לכל החפץ לקנות את האדמות שהוחרמו מידי המלך, הכנסייה והמהגרים שברחו מצרפת. בשנת 1798 הוחרמו בשווייץ הקרקעות מידי האצולה, תמורת פיצוי, והועברו לידי האיכרים. אותו דבר נעשה בקיסרות ההבסבורגית ב-1848. בין השנים 1807-1850 הועברו הקרקעות החקלאיות בפרוסיה לידי איכרים אמידים, בעלי אמצעים לעבד אדמות אלו. ברוסיה בוטלה הצמיתות ב-1861 ולאיכרים ניתנה אפשרות לקנות או לחכור אדמות בעזרת הלוואות ממשלתיות.
עם מהפכת אוקטובר, הלאים השלטון המהפכני הסובייטי את כל קרקעות המדינה וחילק אותן לאיכרים (1917). בארצות שכנות - רומניה, צ'כוסלובקיה, המדינות הבלטיות, הונגריה ופולין - חולקו אדמות רבות לאיכרים, לאחר שהוחרמו מידי האצולה האגררית חלקן תמורת פיצוי כספי וחלקן ללא פיצוי.
לאחר מלחמת העולם ה-2 בוצעו רפורמות אגרריות בכל מדינות אירופה ואסיה שהפכו לדמוקרטיות עממיות. ברוב ארצות אלו הבעלות הפרטית על קרקעות בוטלה כמעט לחלוטין ובמקומה הוקמו צורות שונות של קואופרטיבים חקלאיים. באותה תקופה בוצעה רפורמה אגררית גם בהודו שם צומצמו מאוד היחסים המסורתיים הישנים של בעלות על קרקע. רפורמות דומות בוצעו גם ביפן, מצרים, יוון, איטליה ועוד.
בעלות על הקרקע

מגוון השיטות לרפורמה אגררית נובע ממגוון השיטות לבעלות ולזיכיון על הקרקע. בין שיטות אלה נציין את:
בעלות מסורתית על קרקע, כפי שהייתה נהוגה בצפון אמריקה הפרה-קולומביאנית
פיאודליזם
זיכיון לכל החיים – שתוקפו פג עם מות בעל הזיכיון
בעלות פשוטה – מוגנת בחוק
חכירה או השכרה
בעלות משותפת על היבול (אריסות) – האיכר מעבד את האדמה ומשלם לבעליה חלק מהיבול
זכויות דרך – הזכות לעשות שימוש ברכוש הזולת, נפוץ בעיקר עבור נסיעה בדרכים שעברו על אדמה פרטית
בנוסף קיימת עבודה שכירה בחקלאות ובעלות קולקטיבית, בדרך כלל תחת קואופרטיב או באמצעות מניות בתאגיד. סוגים מעורבים של הצורות הנ"ל היו נפוצות במדינות קומוניסטיות, כשהבעלות הממשלתית על כל הקרקע במדינה הועברה לחקלאים דרך קולקטיבים חקלאיים מסוגים שונים.
רפורמה אגררית מכוונת להיטיב עם האיכרים והפועלים החקלאים, שלפני הרפורמה היו שייכים למעמד הנמוך, בעלי נחלה זעירה או חסרי נחלה כליל, צמיתים ואפילו עבדים.
תוצאות הרפורמות האגרריות

הרפורמות האגרריות השפיעו רבות על ארגון המשק החקלאי, על כוח העבודה החקלאי ועל השקעות ההון בחקלאות. כמו כן, השפיעו על ההתפתחות הטכנולוגית בתחומים רבים ועל מידת שילוב החקלאות במשק הלאומי. השפעות נוספות היו בגיבוש מעמדות ושכבות סוציאליות חדשים, מעברי אוכלוסייה מהכפר אל העיר (וגם מהעיר אל הכפר), רמת ההשכלה והתרבות באזורים החקלאיים והתפתחות תעשייתית באותם אזורים.
באזורים רבים של העולם השלישי, באפריקה ודרום אמריקה, רפורמות אגרריות עזרו בפיתוח חקלאות וטכנולוגיות פרימיטיביות וכן שיפרו את רמת התזונה של האוכלוסייה.
הרעיון שמאחורי הרפורמה

טיעונים בעד רפורמה אגררית:
מבנה בעלות מורכב מקטין את אפשרויות השימוש בקרקע
הבעלות על הקרקע הושגה במרמה, לעיתים בחסות החוק
הרפורמה תיטיב עם מרבית האנשים
הצדק דורש העברת הקרקע אל מי שמעבד אותה בפועל
עם זאת, רבים מהטיעונים האלה מתנגשים עם הזכות לרכוש, שהיא זכות אדם יסודית, במרבית החברות והארצות. למעט הדוגלים בכלכלה חופשית לחלוטין, בה ניתן להעביר קרקע רק ממי שמוכר מרצונו למי שקונה מרצונו, כל צורות הרפורמה האגררית מעלות שאלות בדבר תפקיד החברה בעיצוב זכויות הפרט והמקום הראוי לממשלה בחייהם של אזרחיה.
שאלות אלה כוללות:
האם רכוש פרטי הוא לגיטימי?
אם כן, האם בעלות על קרקע היא לגיטימית?
אם כן, האם זכויות רכוש כפי שהתפתחו במדינה או חברה מסוימים הן לגיטימיות?
אם כן, האם הן מגינות על בעל הרכוש באופן מוחלט נגד הפקעה, או שהן מתירות הפקעה שכזו בתמורה לפיצוי חלקי או מלא?
כיצד יש לשקול זכות לרכוש כנגד הזכות לחיים ולחופש?
מי בורר סכסוכים בדבר בעלות על הקרקע?
מי הבעלים של קרקע משותפת?
מה פירוש רפורמה אגררית צודקת?
ראו גם

אגרריות
שדות תעופה ימיים בארץ-ישראל

לאורך מחצית הראשונה של המאה ה-20 ובעיקר בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל פעלה בארץ תחבורה אווירית במטוסים אמפיביים, שהשתמשו בחופי הכנרת, ים המלח, מפרץ חיפה ועזה כמנחתים ימיים.
מטוס ימי של חברת אימפיריאל איירווייז בדרכו מאוסטרליה דרך הודו ללונדון, מתדלק במימי הכנרת, 1938
רקע היסטורי

כבר בימי מלחמת העולם הראשונה נחתו אווירוני ים במי הים התיכון מול חופי עזה, מפרץ חיפה ומפרץ אילת.
בשנת 1924 התאחדו חברות התעופה הבריטיות והקימו את חברת אימפיריאל איירווייז (באנגלית: Imperial Airways) הבריטית. בשנת 1931 החליטה החברה לחנוך קו תעופה בין נמל התעופה קרוידון בלונדון להודו דרך ארץ ישראל. הטיסה בקו זה הייתה משולבת במטוס ימי ובמטוס רגיל.
ים כנרת כשדה תעופה ימי (1931 - 1942)

בין השנים 1931 - 1942 שימש ים כנרת כשדה תעופה ימי. הטיסה הייתה משולבת במטוס ימי ובמטוס רגיל. ב-21 באוקטובר 1931 נחת המטוס הימי הראשון מסוג "s-17 scipio short" על פני הכנרת, הנוסעים הועברו מטבריה אל שדה התעופה צמח ומשם המריאו להודו דרך בגדאד במטוס יבשתי.
נוסעי הטיסות הראשונות המשיכו מטבריה להודו במטוס יבשתי מסוג "H P 42" אשר כונה "hanno".
בשגרת הנחיתות בכנרת, הנוסעים הובלו אל החוף בסירות משוטים, בזמן שהמטוס היה מתודלק בלב הכנרת, וצוות הקרקע הכין את המטוס לקראת המשך טיסה להודו. נוסעי הטיסות הראשונות שנחתו בכנרת המשיכו את דרכם מטבריה להודו בהמתנה לנוסעים לקראת הקטע הבא בדרכם: טבריה - בגדאד. בטיסות מאוחרות יותר אוכסנו הנוסעים ללינת לילה במלון טברייני. היו טיסות שנחתו על הכנרת רק לתדלוק ומיד המשיכו את דרכן.
בשנת 1938 הוכנסו לקו לונדון - בומביי מטוסי ים משוכללים מדגם "Empire", אשר נחתו מול "מלון לידו", שהיה ממוקם על חוף הכנרת.
נתיב המטוסים בין אנגליה לאוסטרליה כלל נחיתת ביניים בכנרת.
כאשר התרסק אחד המטוסים הימיים בכנרת בשנת 1942 בגלל סופה עזה, פסקו הנחיתות הימיות. אחרי שהנחיתות הימיות בכנרת פסקו, הועברו ה"שדות הימיים" אל ים המלח (ובעקבות המנחת גם עבר השם "לידו") ומפרץ חיפה.
ים כנרת כשדה תעופה ימי (1931 - 1942) > סוגי המטוסים שנחתו בכנרת

Short S.17 Kent
Kent Satyrus
Empire (בין 16 - 24 נוסעים, כולל המחלקה הראשונה)
Calcuta (מטוס ימי תלת מנועי)
ים המלח כשדה תעופה ימי (1939 - 1947)

בתחילת מלחמת העולם השנייה הוקם נמל תעופה ימי בקליה, בצפון ים המלח, כנמל תעופה רזרבי במטרה למנוע ריכוז גדול מדי של מטוסים במקום אחד בזמן המלחמה. בשנים 1945 - 1947 חברת British Overseas Airways Corporation הפעילה טיסות להודו ולמזרח הרחוק שעצרו לחניית ביניים בקליה.
לאחר הקמת המדינה > מטוסים אמפיביים בשרות חיל האוויר

בשנותיו הראשונות של חיל-האוויר הישראלי, הופעלו לזמן קצר שלושה מטוסים אמפיביים בשורותיו: "סי-בי" (דבורת הים), "וידג'ן" ו"קטלינה". המטוסים שימשו לסיורי ים ופטרולים לאיתור ניצולים וספינות שאבדו בלב ים. ביוני 1948 הגיע זוג מטוסים אמפיביים מדגם "וידג'ן" מתוצרת חברת גראמן, לחיל-האוויר, במסגרת מבצע רכש של נדבן יהודי בשם וילהלם ואן-ליר, אשר מסר את המטוסים במתנה לחיל. אחד מהמטוסים התרסק בכנרת בדצמבר 1948 וצוותו נספה.
לאחר הקמת המדינה > אילת

בשנת 1985 ניתן רישיון להפעלת מנחת ימי במפרץ אילת (מול חוף הדקל) לחברת "סנונית".
החל משנת 2018 מופעל מנחת ימי באילת על ידי חברת "סקיי-דייב" באמצעות מטוס ימי בודד.
לאחר הקמת המדינה > שנת 2019

ב-8 בפברואר 2019 נחת מטוס אזרחי קל מסוג ססנה U206B (אנ') (ברישום 4X-CWD) על הכנרת לראשונה זה 77 שנים. ראש העיר רון קובי השתתף בטיסת הפיילוט והצהיר: "קו תעופה יוצא לדרך - באוויר, בים וביבשה!".
לאחר הקמת המדינה > בול השירות הבולאי של דואר ישראל לנחיתת מטוס אזרחי בטבריה

דואר ישראל הוציא ב-2 באפריל 1985 סדרת בולים לציון "ראשית התעופה בארץ ישראל". אחת הבולים הוקדש לנחיתת מטוס הנוסעים בטבריה.
גלריה

תושבי טבריה ממתינים לנחיתת המטוס הימי הראשון בכנרת, אוקטובר 1931
מטוס "Hanno" נוחת בצמח, אוקטובר 1931
מטוס "Hanno" לאחר נחיתה בצמח, אוקטובר 1931
מטוס "Hanno" לאחר נחיתה בצמח, אוקטובר 1931
מפת קווי התעופה של "אימפיריאל איירווייז" נכון לאפריל, שנת 1935 (כולל הנתיב: אנגליה - ארץ ישראל - הודו - אוסטרליה)
הערות שוליים

↑  חברת התעופה הבריטית "Imperial Airways" פעלה בין השנים 1924-1939
↑  עלון ראשית התעופה בארץ ישראל, באתר התאחדות בולאי ישראל
↑  הארץ, 20 באוקטובר 1931, ט' חשוון תרצ"ב, עמוד 1(4) "האווירון אנגליה - הודו יגיע היום לא"י"
↑  מטוס יבשתי H P 42  יו-טיוב
↑  מטוס מסוג "Short S.17 Kent" afleetingpeace.org/index.php/gallery/gallery/i/imperial-airways-g-abfc-short-kent-satyrus
↑  נחנר קו טיסה ישיר לוד-פאריס, המשקיף, 9 בנובמבר 1947
↑  מים ושמיים - אתר חיל האוויר
↑  ילקוט הפרסומים מס' 3258 מתאריך 17.10.1985, עמוד 499.
↑  סדרת בולי דואר ישראל לציון "ראשית התעופה לארץ ישראל" - הטיסה המסחרית הראשונה בארץ ישראל
מטוס ימי של חברת אימפיריאל איירווייז בים כנרת
מטוס ימי בים כנרת, ברקע הר החרמון, צולם בין השנים 1939–1934
נוסע שעצר בנמל התעופה הימי בקליה בשנת 1946, עומד ליד שלט עם כיתוב באנגלית
שישיית ברמינגהאם

שישיית ברמינגהאם הוא הכינוי שניתן לשישה אירים – יו קלהאן, פטריק היל, גררד הנטר, ריצ'רד מקילקני, ויליאם פוור וג'ון ווקר – שהורשעו בשנת 1975 בפיצוץ בפאבים בברמינגהאם שבבריטניה ב-1974, שבו נהרגו 21 איש מפצצות שהטמין ה-IRA. השישה נידונו למאסר עולם, בעקבות הודאות שווא שלהם. ההרשעה בוטלה ב-14 במרץ 1991, ולכל אחד מהשישה נפסקו פיצויים בסכום של 840 אלף עד 1.2 מיליון לירות שטרלינג.
פיגוע הפאבים בברמינגהאם (אנ') התרחש ב-21 בנובמבר 1974 בשעות הערב: בשני פאבים בברמינגהאם הוטמנו מטעני חבלה, שהתפוצצותם גרמה ל-21 הרוגים ו-182 פצועים.
השתלשלות הפרשה > מעצר חשודים

בעקבות הפיגוע נאסרו שישה אירים - יו קלהאן, פטריק היל, ג'ררד הנטר, ריצ'רד מקילקני, ויליאם פאוור וג'ון ווקר. חמישה מהם נולדו בבלפסט ואחד (ווקר) נולד בדרי. כל השישה התגוררו בברמינגהאם מאז שנות ה-60 של המאה ה-20. השישה (פרט לקלהאן) יצאו מברמינגהאם לבלפסט זמן קצר לפני הפיצוץ, כדי להשתתף בהלוויות של ג'יימס מקדייד, חבר ה-IRA שהכירו. מקדייד נהרג בתאונה, כאשר ניסה להטמין מטען חבלה בתא טלפון בקובנטרי.
כאשר הרכבת הגיע להיישאם (אנ') נערכה בה ביקורת משטרתית, וכאשר הגיעה לשוטרים הידיעה על הפיצוץ בברמינגהאם, החמישה נלקחו בהסכמתם לבדיקת זיהוי פלילי. בבוקר למחרת, כאשר הגיעו תוצאות הבדיקה, ולאחר שנחקרו, נלקחו החמישה למעצר. באותו יום בערב נעצר גם קלהאן.
בעת שהייתם במעצר נמנעו מהם מזון ושינה, הם נחקרו במשך 12 שעות ברציפות ועברו עינויים.
פאוור, קלהאן, ווקר ומקילקני הודו בחקירתם באשמות שיוחסו להם.
השתלשלות הפרשה > המשפט

ב-12 במאי 1975 הוגש נגד השישה כתב אישום באשמת רצח. משפטם החל ב-9 ביוני בפני השופט נייג'ל ברידג' (אנ') וחבר מושבעים. לאחר מחלוקת משפטית ההודאות שמסרו במשטרה לאחר מעצרם הוכרו כעדות קבילה. אחד מעדי התביעה מסר ראיה נסיבתית על קשריו של ווקר עם חברי הצבא האירי הרפובליקני הזמני. ד"ר פרנק סקוס (אנ'), מומחה זיהוי פלילי מטעם התביעה העיד שבדיקה שערך הראתה שהיל ופאוור החזיקו חומרי נפץ, ולא נמצאו ראיות כאלה לארבעת הנאשמים האחרים. עד מומחה מטעם ההגנה סתר את עדותו של סקוס, אך השופט העדיף את עדותו של סקוס.
חבר המושבעים מצא את ששת הנאשמים אשמים ברצח. ב-15 באוגוסט 1975 נגזר דינו של כל אחד מהם ל-21 מאסרי עולם.
השתלשלות הפרשה > תביעות פליליות נגד סוהרים ותביעה אזרחית נגד המשטרה

ב-28 בנובמבר 1974 הופיעו השישה בבית המשפט, לאחר שנעצרו עד תום ההליכים. כולם היו חבולים וניכר שסבלו מיחס גרוע. בעקבות זאת 14 סוהרים הואשמו בתקיפה ביוני 1975, אך כולם זוכו במשפטם.
ב-1977 הגישו השישה תביעה לפיצויים נגד משטרת וסט מידלנדס (אנ'), אך תביעתם נדחתה בנימוק של השתק.
השתלשלות הפרשה > ערעורים

העיתונאי כריס מולין (אנ') חקר את הנושא לתוכנית התחקירים World in Action, וב-1985 שודרה הראשונה מבין סדרת תוכניות שהטילה ספק באשמתם של השישה. ב-1986 יצא לאור ספרו של מולין "Error of Judgment: The Truth About the Birmingham Pub Bombings", שהכיל תמיכה נרחבת בגרסתם של השישה שהם חפים מפשע. מולין טען בספר שפגש אחדים מהאחראים האמיתיים לפיגוע. מזכיר הפנים, דאגלס הרד, הורה להביא את העניין בפני בית המשפט לערעורים (אנ'). בינואר 1988, לאחר שישה שבועות של דיונים, נפסק שההרשעות תקינות. במשך שלוש השנים שלאחר מכן כתבות בעיתונים, תוכניות תיעודיות בטלוויזיה וספרים הביאו ממצאים נוספים שמערערים את צדקת ההרשעה.
ערעור נוסף נדון בשנת 1991, והוצגו בו ראיות חדשות לבידוי ראיות בידי המשטרה ולהסתרת עדויות. בעקבות זאת נפסק שההרשעה אינה מבוססת, וב-14 במרץ 1991 השישה יצאו לחופשי.
בשנת 2001 נפסקו לכל אחד מהשישה פיצויים בסכום של 840 אלף עד 1.2 מיליון לירות שטרלינג.
בעקבות הפרשה

עקבות פרשה זו ומקרים נוספים שהתבררו כעיוות דין הורה מזכיר הפנים בשננת 1991 על הקמת ועדה ממלכתית לבדיקת המשפט הפלילי. הוועדה הגישה המלצותיה בשנת 1993, ואלה הובילו לחקיקת Criminal Appeal Act 1995, שבמסגרתו הוקם בשנת 1997 גוף עצמאי - Criminal Cases Review Commission - CCRC, הבודק טענות להרשעה של חף מפשע, מבצע חקירות משלו ומעביר מדי שנה עשרות מקרים להכרעה חוזרת של בית המשפט, ורבים מהם מסתיימים בזיכוי.
ראו גם

רביעיית גילפורד