stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יניב רוזנאי
הערות שוליים

↑  נאום של יניב רוזנאי, טוויטר, 26 ביולי 2023
↑  פרופ' יניב רוזנאי, ‏לפסקת ההתגברות המוצעת ע"י הקואליציה העתידית אין אח ורע בעולם, באתר גלובס, 21 בנובמבר 2022;
פרופ' יניב רוזנאי, לא "ריכוך" אלא פוליטיזציה על מלא, באתר ynet, 22 במרץ 2023;
פרופ' יניב רוזנאי, ‏עקום, חפוז ופופוליסטי, באתר ‏מאקו‏, 30 ביולי 2023;
פרופ' יניב רוזנאי, ‏לבית המשפט יש סמכות לפסול חוקי יסוד, באתר גלובס, 23 באוגוסט 2023
↑   פרופסור יניב רוזנאי על הצעת החוק של ח"כ שמחה רוטמן: "זה קיים במדינה אחת בעולם, אל סלבדור", סרטון בערוץ "דמוקרטTV", באתר יוטיוב (אורך: 01:03);
 מלחמת הרשויות - פרופ׳ יניב רוזנאי ולוסי אהריש בדיון על המהפכה המשפטית, סרטון בערוץ "דמוקרטTV", באתר יוטיוב (אורך: 13:37);
 פרופ' יניב רוזנאי - יש להאט את חקיקת הרפורמה המשפטית, סרטון בערוץ "על המשמעות podcast", באתר יוטיוב (אורך: 01:04:47)
↑  איתמר אייכנר, הסכמות טכניות בהידברות על המהפכה המשפטית, המבחן האמיתי: אחרי פסח, באתר ynet, 10 באפריל 2023
↑  Book Prize - Public Law Book Award, באתר הארגון International Society of Public Law, ‏2018 (באנגלית)
↑  פרס גורני למשפט ציבורי, באתר העמותה למשפט ציבורי בישראל
↑  פרס חשין, באתר הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים
↑  רשימת זוכי אות אביר איכות השלטון לשנת 2020, באתר התנועה לאיכות השלטון, 11 באפריל 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007329312505171  NKC: mub20221151601  SUDOC: 201836270  VIAF: 305821856   WorldCat (עם VIAF): 305821856
עדנה לומסקי-פדר

| --- | --- |

 לידה:  23 במאי 1953 (בת 71) 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים (1 באוקטובר 1996)  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 בן או בת זוג:  יון פדר 
 מספר צאצאים:  2 
 אתר רשמי
 
עֶדְנָה לוֹמְסְקִי-פֶדֶר (נולדה ב-23 בפברואר 1953) היא מרצה וחוקרת ישראלית, פרופסור מן המניין במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה ובבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית. תחומי התמחותה העיקריים הם: צבא ומלחמה מנקודת מבט תרבותית, צבא ומגדר, זהות לאומית בהקשר ישראלי, סיפורי חיים, זיכרון ואירועים אוטוביוגרפיים, זהות והגירה, מעבר לבגרות ובוגרים צעירים במודרניות המאוחרת וטקסים בבית ספר.
ביוגרפיה

עדנה לומסקי-פדר גדלה בחיפה. לאחר שירותה הצבאי עברה להתגורר בירושלים ולמדה את שלושת תאריה באוניברסיטה העברית. בשנת 1976 סיימה בהצטיינות את לימודי התואר הראשון במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה ובחוג לגאוגרפיה. בשנת 1986 סיימה בהצטיינות את התואר השני במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה. בשנת 1994 הגישה את עבודת הדוקטורט בהנחיית פרופ' ראובן כהנא ופרופ' יורם בילו, בנושא: "דפוסי השתתפות במלחמה והשפעתם על תפיסת המלחמה ותפיסת מהלך החיים: ניתוח המקרה של "בוגרי" מלחמת יום כיפור".
בשנת 1996 מונתה למרצה בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית, בשנת 2003 קודמה לדרגת מרצה בכירה, בשנת 2010 קודמה לדרגת פרופ' חבר במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה ובי״ס לחינוך ובשנת 2016 לפרופסור מן המניין. החל משנת 2000 מילאה תפקידים מגוונים בבית הספר לחינוך, עמדה בראש התוכנית לסוציולוגיה של החינוך, הייתה חברה בוועדות מחקר ופיתוח ועמדה בראש הוועדה לתלמידי דוקטורט.
לומסקי-פדר נטלה חלק בקבוצות מחקר מגוונות ובתפקידים אקדמיים שונים. בין השנים 2003–2006 עמדה בראש קבוצת המחקר "הגירה וזהות" יחד עם תמר רפופורט במכון ון ליר. בין השנים 2005–2007 הייתה חברה בקבוצת המחקר "הצבא הישראלי", ובין השנים 2006–2008 הייתה חברה בקבוצת המחקר "השיח התרפויטי בישראל", גם הוא במכון ון ליר.
בין השנים 2006–2009 הייתה חברה בוועד המנהל של האגודה הסוציולוגית הישראלית ובוועדת הפרס למצוינות בכתיבת עבודת מאסטר. היא לקחה חלק בקבוצת המחקר "מגדר ופוליטיקה", במכון ון ליר בין השנים 2009–2011, והחל משנת 2011 משמשת כחברה בוועדה האקדמית של סדרת אשכולות בהוצאת מאגנס.
בספטמבר 2006 הנחתה את הסטודנטית טל ניצן מהאוניברסיטה העברית במחקר שלה "נדירותו של אונס צבאי בסכסוך הישראלי-פלסטיני" העוסק בטענה שחיילי צה"ל גזענים בכך שהם לא אונסים פלסטניות במהלך סכסוכים בעיירות פלסטניות בעוד הדבר אינו טבעי בהשוואה לסכסוכים אחרים בעולם לאורך ההיסטוריה.
לומסקי-פדר הייתה חברה באגודות מקצועיות רבות: האגודה הסוציולוגית האירופית, באגודה האמריקאית לסוציולוגיה, באגודה האמריקנית לאנתרופולוגיה, באגודה הסוציולוגית הישראלית, באגודה הישראלית לאנתרופולוגיה, ואגודה הישראלית ללימודי ישראל.
מאז 2022 היא עורכת יחד עם פרופ' תמר הרמן, את כתב העת האקדמי "קריאות ישראליות".
מחקריה

עדנה לומסקי-פדר היא סוציולוגית איכותנית ומתעניינת בקשרים בין סוכנים לחברה כפי שהם באים לידי ביטוי באמצעות יחסי הגומלין בין זהות אישית וקולקטיבית, ביוגרפיה פרטית וחברתית וזיכרון אישי ולאומי. תחומי התמחותה העיקריים הם: מעבר לבגרות, צבא ומלחמה, זיכרון ולאומיות, עלייה וזהות, סיפורי חיים ומחקר נרטיבי, מתודולוגיות איכותניות.
מחקריה > צבא וחברה

בשנת 1998 פרסמה את הספר "כאילו לא הייתה מלחמה: תפיסת המלחמה בסיפורי חיים של גברים ישראלים", המבוסס על הדוקטורט שלה. הספר מעורר שאלות ביחס ל'מיליטריזם הישראלי' מנקודת מבט של חוויית היחיד. בספר מנתחת לומסקי-פדר סיפורי חיים של גברים ישראלים בשלהי שנות השלושים לחייהם שהשתתפו במלחמת יום הכיפורים, ובוחנת את האופן שבו הם תופסים את חוויית המלחמה ואת המשמעות שהם מקנים לה בסיפור חייהם במהלך השנים. הממצא המרכזי העולה מתוך הספר הוא כי בניגוד להנחות הרווחות במחקרים על חיילים משוחררים, הגבר הישראלי אינו רואה במלחמה חוויה משברית. אמנם המלחמה היא בעבורו אירוע משמעותי, אך הוא משלב אותה במסלול החיים שלו – 'מנרמל' אותה בלשון הספר – בלי שיזהה השפעות כבדות שלה על מעשיו או על תודעתו.
בשנת 2018 כתבה יחד עם אורנה ששון-לוי מהמחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה באוניברסיטת בר-אילן את הספר Women soldiers and citizenship in Israel: gendered encounters with the State". בספר זה הן מבקשות לחקור את המשמעויות המגוונות והמשתנות שהנשים הישראליות מייחסות לשירותן הצבאי, על ידי ניתוח סיפורי חיים ועדויות של למעלה מ-120 נשים. הספר בודק כיצד עמדות אתניות מגדריות של נשים מעצבות את חוויות השירות הצבאי שלהן, כיצד מעצבים תפקידים צבאיים את המודעות המגדרית של נשים ואת תפיסותיהן בנוגע לאזרחות וכיצד עמדותיהן הספציפיות של נשים בצבא מעצבות את המודעות שלהן לתגובה של המדינה.
מחקריה > סוציולוגיה של הגירה ומהגרים

בשנת 2010 ערכה יחד עם תמר רפופורט את הספר "נראות בהגירה: גוף, מבט, ייצוג". הספר מציע מסגרת מושגית חדשה לחקר ההגירה בכלל וה"שיבה הביתה" האתנו-לאומית בפרט. הספר מכנס מגוון מאמרים של חוקרים מתחומי ידע שונים, הדנים בייצוגים התרבותיים והפוליטיים של תהליך התמקמותם של קבוצות מהגרים שונות (רוסים, קווקזים, אתיופים ומהגרי עבודה) בחברה הישראלית.
בשנת 2012 כתבה יחד עם תמר רפופורט את הספר "ישראלים בדרכם: סיפורי הגירה של צעירים מברית המועצות לשעבר". בספר הן מבקשות להתחקות אחר סיפורם של צעירים מברית המועצות לשעבר המפלסים את דרכם לישראליות, המבקשים לדבוק בזהותם הייחודית אך בו בזמן גם להשתייך למקום החדש. על בסיס ניתוח סיפוריהם מציעות המחברות פרספקטיבה חדשה בחקר הגירה, שעל פיה השתייכות מושגת לא דרך אימוץ של אתוסים לאומיים מכוננים אלא מעצם ההשתתפות בשיח המקומי על אודותיהם.
חיים אישיים

לומסקי-פדר נשואה לעיתונאי יון פדר, העורך הראשי של אתר ynet. לזוג שני ילדים.
מפרסומיה > מספריה

"כאילו לא הייתה מלחמה: תפיסת המלחמה בסיפורי חיים של גברים ישראלים", מאגנס ירושלים: 1998
"ישראלים בדרכם: סיפורי הגירה של צעירים מברית המועצות לשעבר" (יחד עם תמר רפופורט), מאגנס ירושלים: 2012
2017 ,Women soldiers and citizenship in Israel: gendered encounters with the State" (With Orna Sasson-Levy), London: Routledge"
מפרסומיה > ספרים בעריכתה

The military and militarism in Israeli society", edited by Edna Lomsky-Feder and Eyal Ben-Ari, University of New York Albany 1999"
"נראות בהגירה: גוף, מבט, ייצוג", עורכות עדנה לומסקי-פדר, תמר רפופורט, מכון ון ליר ירושלים: 2010.
עדנה לומסקי-פדר ותמר אלאור, "על מה כל הריקוד הזה: קריאות חברתיות במעשה המחול", סוציולוגיה ישראלית יג ב (גיליון מיוחד) 2012.
מפרסומיה > ממאמריה

מסוכן זיכרון לאומי לקהילת אבל מקומית: טקס יום הזיכרון בבתי ספר בישראל, מגמות מב, 3 (תשסג), עמ' 353–387
עדנה לומסקי-פדר ואייל בן ארי, מ'עם במדים' ל'מדים שונים לעם' ניהול שונות תרבותית וחברתית בצה"ל, בתוך: "בשם הביטחון: סוציולוגיה של שלום ומלחמה בישראל בעידן משתנה", פרדס הוצאה לאור: 2006
דור קנוני: בין הלאומי לבין הפרטי בזיכרונות של לוחמי תש”ח ויום כיפור אפרת בן־זאב ועדנה לומסקי־פדר
Tabib-Kalif, Y. and Lomsky-Feder, E. 2014. "Sybolic Boundary Work in Schools: Demarcating and Denying Ethnic Boundaries", Anthropology and Education Quarterly, 45(1): 22-38. View Article.
Lomsky-Feder, E. and O. Sasson-Levy. 2015. "Serving the Army as Secretaries: Intersectionality, Multi-level Contract and Subjective Experience of Citizenship", British Journal of Sociology, 66(1): 173-192. View Article.
הערות שוליים

↑  המחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה, האוניברסיטה העברית
↑  טל ניצן, נדירותו של אונס צבאי בסכסוך הישראלי-פלשתיני, ‏ספטמבר 2006
↑  קורות חיים
↑  האתר האישי של עדנה לומסקי-פדר
↑  "כאילו לא הייתה מלחמה", באתר הוצאת הספרים מאגנס
↑  עדנה לומסקי-פדר, באתר קטלוג הספרייה הלאומית
↑  נראות בהגירה: גוף, מבט, ייצוג, באתר מכון ון ליר
↑  תקציר הספר, באתר מתוך האתר של צומת ספרים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264623605171  GND: 1055793887  ISNI: 0000 0000 6653 7362  LCCN: nr91004454  NTA: 216089743  ORCID: 0000-0002-6006-0414  SUDOC: 125939582  VIAF: 17403104   WorldCat (עם VIAF): 17403104
אור רביד

| --- | --- |

 לידה:  ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  המכללה האקדמית עמק יזרעאל 
 
אור רביד (נולד ב-5 באפריל 1987) הוא עיתונאי ישראלי המשמש ככתב פלילים בחברת החדשות של ערוץ 12.
ביוגרפיה

רביד נולד וגדל בחיפה. במהלך לימודיו בבית הספר התיכון אליאנס נבחר להשתתף במשלחת חילופי התלמידים הראשונה במסגרת שותפות חיפה בוסטון וגם ייצג את חיפה במועצת הנוער המחוזית. בצה"ל שירת רביד בלשכת מפקד זרוע היבשה.
לרביד תואר ראשון בתקשורת במכללה האקדמית עמק יזרעאל. במהלך לימודיו הגיש תוכנית אקטואליה שבועית ברדיו האקדמי 106FM והיה עורך של עיתון אגודת הסטודנטים. במהלך הלימודים האקדמיים החל את דרכו העיתונאית כשעבד ככתב ספורט באתר חדשות 0404. עם סיום לימודי התואר הראשון, התקבל ללימודי תואר שני במסלול דיפלומטיה וביטחון באוניברסיטת תל אביב.
קריירה

בשנת 2016 החל לעבוד ברשות השידור כתחקירן במהדורת מבט. ב-2018 החל לעבוד ככתב אזור תל אביב באתר וואלה, במסגרת תפקידו סיקר גם את תחומי הבריאות והתחבורה. ב־-2020 הצטרף רביד לחברת החדשות הישראלית ככתב פלילים של אזור ת"א והמרכז באתר N12 לצד ברהנו טגניה.
לאורך השנים יצר רביד כמה פרסומים שהיוו חשיפה ראשונה:
בינואר 2020 פרסם לראשונה באתר N12 ובמהדורה המרכזית את עדותה של א', תלמידה לשעבר באולפנה חרדית בבני ברק שטענה שמורתה תקפה אותה מינית. בעקבות הפרסום פתחה המשטרה בחקירה ועצרה את המורה. כחמש שנים לאחר חשיפת הפרשייה הודיעה פרקליטות מחוז תל אביב כי הוגש נגד המורה כתב אישום חמור.
בדצמבר 2021 פרסם לראשונה את עדותה של אריאל נעים, צעירה שעברה תקיפה מינית בידי מי שהיה רופא הנשים שלה, ד"ר גיא רופא. בעקבות הפרסום פתחה המשטרה בחקירה והרופא נעצר. כשנתיים וחצי לאחר מכן הודיעה פרקליטות מחוז חיפה על כוונתה להגיש כתב אישום נגד רופא כשבמרכזו של כתב האישום עדותה של הצעירה שחשף רביד.
באוקטובר 2022 חשף לראשונה את פועלה של יחידת המעבדות הניידות במחלקה לזיהוי פלילי במשטרת ישראל.
בדצמבר 2022 פרסם לראשונה במהדורה המרכזית תיעוד ממצלמות שוטרים שהוזעקו לזירת תקיפה בנתיבי איילון.
באוגוסט 2023 במסגרת מגזין N12 חשף את פועלה של היחידה למשא ומתן במצבי משבר של משטרת ישראל.
בחודש מרץ 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל רביד התלווה ללוחמי גדוד 931 של חטיבת הנח"ל בפעילות במסדרון נצרים בעזה.
חיים אישיים

נשוי ואב לשלושה. מתגורר בחולון.
הערות שוליים

↑  אור רביד -כתב אזור המרכז והתחבורה וואלה! NEWS
↑  אור רביד, ‏התלמידה לשעבר שתובעת את המורה במוסד החרדי: "פגעה בי מינית", באתר ‏מאקו‏, 30 בינואר 2020
↑  אור רביד, ‏עימות בין הגינקולוג לאחת המתלוננות נגדו: "פגע בי מינית בקליניקה שלו", באתר ‏מאקו‏, 6 בינואר 2022
↑  אור רביד, ‏הטכנולוגיה המפתיעה שמשנה את כללי המשחק בחקירות המשטרה, באתר ‏מאקו‏, 13 באוקטובר 2022
↑  אור רביד, ‏"תפס את הקסדה וחבט בו, היא נשברה והתפרקה": תיעוד בלעדי ממצלמת גוף השוטר שהוקפץ לקטטה בנתיבי איילון, באתר ‏מאקו‏, 22 בדצמבר 2022
↑  אור רביד, ‏"למדנו את המכתב שהשאירו המחבלים, להבין אם יש להם מה להפסיד", באתר ‏מאקו‏, 10 באוגוסט 2023
↑  אור רביד, ‏פתאום בנו של מפקד בכיר בחמאס יצא מתוך הפיר - אל מול הלוחמים, באתר ‏מאקו‏, 7 במרץ 2024
תומאס צ'יטנדן

תומאס צ'יטנדן (באנגלית: Thomas Chittenden‏ 6 בינואר 1730 –  25 באוגוסט 1797) היה פוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, שכיהן כמושל רפובליקת ורמונט הראשון והשלישי בשנים 1778–1789 ובשנים 1790–1791, בהתאמה. כאחרון מושלי הרפובליקה, הוא נבחר כמושל ורמונט הראשון, כאשר זו התקבלה כמדינה בארצות הברית, וכיהן בתפקיד מ-1791 ועד מותו.
ראשית חייו

תומאס צ'יטנדן נולד באיסט גילפורד (כיום מדיסון) שבמושבת קונטיקט, כבנם של אבנעזר צ'יטנדן הראשון ושל מרי (לבית ג'ונסון) צ'יטנדן. בשל העובדה שהוא איבד את אחת מעיניו, כינו אותו יריביו הפוליטיים "טום בעל העין האחת" (one eye Tom). ב-1749 הוא נשא לאישה את אליזבת מייגס. לשניים נולדו ארבעה בנים ושש בנות בתקופה בה הם התגוררו בקונטיקט. אחד מבניו, מרטין צ'יטנדן, היה מושל ורמונט השביעי.
קריירה

בשנים 1765–1769 כיהן צ'יטנדן כשופט שלום וכחבר האספה הקולוניאלית של קונטיקט. הוא שירת ברגימנט ה-14 של המיליציה של קונטיקט בשנים 1767–1773, והגיע לדרגת קולונל.
צ'יטנדן היה אחד מתושבי סולסברי שבקונטיקט שרכשו קרקעות מחברת ארץ הנהר אוניון, שנוהלה על ידי אית'ן אלן, אירה אלן, הרמן אלן וריממבר בייקר. ב-1774 הוא עבר לשטח שנקרא אז "מענקי הקרקעות של ניו המפשייר" (New Hampshire Grants), וכיום מהווה את שטחה של ורמונט, שם הוא היה המתיישב הראשון בעיירה ויליסטון.
צ'יטנדן היה נציג לוועידת החוקה של 1777 שניסחה את חוקת רפובליקת ורמונט ואת הכרזת העצמאות שלה. ב-12 במרץ 1778 הוא נבחר כמושל הרפובליקה על ידי בית המחוקקים שלה, וכסגנו נבחר ג'וזף מארש.
במהלך המהפכה האמריקאית היה צ'יטנדן חבר בוועדה שהוסמכה לנהל משא ומתן עם הקונגרס הקונטיננטלי לאפשר לוורמונט להצטרף לאיחוד. הקונגרס דחה את העניין כדי להימנע מהתנגדות של המדינות ניו יורק וניו המפשייר, שתבעו שטחים שהיו בתחומי ורמונט. במהלך תקופת קיומה של רפובליקת ורמונט, כיהן צ'יטנדן כמושל הרפובליקה בשנים 1778–1789 ובשנים 1790–1791, והיה אחד ממשתתפי סדרת הדיונים הרגישים עם הרשויות של בריטניה הגדולה בקוויבק בנוגע לאפשרות של הקמת ורמונט כפרובינציה בריטית.
לאחר שוורמונט התקבלה כמדינה ה-14 של ארצות הברית ב-1791, המשיך צ'יטנדן לכהן כמושל ורמונט הראשון עד למותו.
מותו והנצחתו

תומאס צ'יטנדן נפטר בוויליסטון ב-15 באוגוסט 1797. הוא נטמן בבית הקברות הקרוי על שמו שבוויליסטון. על מצבתו נחקק: "מתוך סערה וסכנות רבות צמחה מדינה בת קיימא, מולדת החירות והאחדות".
ב-1894 החלו העבודות להקמת אנדרטה לזכרו של צ'יטנדן בכניסה לבית הקברות בו הוא טמון. האנדרטה נחנכה ב-1896. מחוץ ללשכת מושל ורמונט בבית המדינה של מדינת ורמונט שבמונטפלייר ניצב דיוקן חרוט של צ'יטנדן. הדיוקן מבוסס על דמותו של אחד מנכדיו של צ'יטנדן, שהייתה קיימת אמונה בדמיון ביניהם. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, הוצב פסל ארד בדמותו של צ'יטנדן, מעשה ידיו של פרנק גיילורד, בבית המדינה בסמוך לכניסה המערבית לבניין. פסל נוסף של צ'יטנדן, גם הוא מעשה ידיו של גיילורד, הוצב ב-1998 בחזית בית הספר המרכזי של ויליסטון. על שמו של צ'יטנדן קרוי מחוז בוורמונט, והעיירה צ'יטנדן שבמחוז ראטלנד.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 1561
הערות שוליים

1 2  Doyle, William (1992). The Vermont Political Tradition: And Those Who Helped Make It, p. 30.
↑  Doyle, William (1992). The Vermont Political Tradition: And Those Who Helped Make It, pp. 7-8.
↑  Doyle, William (1992). The Vermont Political Tradition: And Those Who Helped Make It, pp. 29-30.
↑  Smallwood, Frank (1997). Thomas Chittenden : Vermont's first statesman. Shelburne, Vt.: New England Press. p. 108.
1 2  Baynes, Luke (January 10, 2013). "Celebrating Williston's 250th Anniversary: The Thomas Chittenden Connection". Williston Observer. Williston, VT.
↑  Kelley, Kevin J. (May 5, 2010). "Portrait of a State: A walk through the "people's house" is a lesson in art history". Vermont Seven Days. Burlington, VT.
↑  CB (November 4, 2019). "Bronze Sculpture Conservation in Montpelier". Arts Management Services.org. Montpelier, VT: Arts Management Services.
↑  Gannett, Henry; Beck, Jürgen (2018). Encyclopedia of Place Names in the United States. North Charleston, SC: CreateSpace. p. 72.
↑  Chittenden History and the Chittenden Historical Society
| מושלי ורמונט ורמונט |
| --- | --- | --- |
| מושלי רפובליקת ורמונט | תומאס צ'יטנדן • מוזס רובינסון • תומאס צ'יטנדן |  |
| מושלי ורמונט | תומאס צ'יטנדן • פול בריגהאם • אייזק טיצ'נור • ישראל סמית' • אייזק טיצ'נור • ג'ונאס גלושה • מרטין צ'יטנדן • ג'ונאס גלושה • ריצ'רד סקינר • קורנליוס פ. ואן נס • עזרא בטלר • סמואל קרפטס • ויליאם פאלמר • סילאס ג'ניסון • צ'ארלס פיין • ג'ון מטוקס • ויליאם סלייד • הוראס איטון • קרלוס קולידג' • צ'ארלס ויליאמס • ארסטוס פיירבנקס • ג'ון רובינסון • סטיבן רויס • ריילנד פלטשר • הילנד הול • ארסטוס פיירבנקס • פרדריק הולברוק • ג'. גרגורי סמית' • פול דילינגהאם • ג'ון פייג' • פיטר וושבורן • ג'ורג' וייטמן הנדי • ג'ון וולקוט סטיוארט • ג'וליוס קונברס • עשהאל פק • הוראס פיירבנקס • רדפילד פרוקטור • רוזוול פרנהאם • ג'ון ברסטו • סמואל פינגרי • אבנעזר אורמסבי • ויליאם דילינגהאם • קרול פייג' • לוי פולר • אורבן וודברי • ג'וזאיה גראוט • אדוארד קרטיס סמית' • ויליאם סטיקני • ג'ון מקאלה • צ'ארלס בל • פלטשר פרוקטור • ג'ורג' פראוטי • ג'ון מיד • אלן פלטשר • צ'ארלס גייטס • הוראס גרהאם • פרסיבל קלמנט • ג'יימס הארטנס • רדפילד פרוקטור הבן • פרנקלין בילינגס • ג'ון ויקס • סטנלי וילסון • צ'ארלס מנלי סמית' • ג'ורג' אייקן • ויליאם הנרי וילס • מורטימר פרוקטור • ארנסט ויליאם גיבסון הבן • הרולד ארתור • לי אמרסון • ג'וזף ג'ונסון • רוברט סטאפורד • פ. ריי קייזר הבן • פיליפ הוף • דין דייוויס • תומאס סלמון • ריצ'רד סנלינג • מדלן קונין • ריצ'רד סנלינג • האוורד דין • ג'ים דאגלס • פיטר שמלין • פיל סקוט |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007369137905171  GND: 1185717056  ISNI: 0000 0000 3116 4412  LCCN: n88115536  SNAC: w6w95q85  VIAF: 40927967   WorldCat (עם VIAF): 40927967
גאורגה סטויקה

| --- | --- |

 לידה:  20 ביולי 1900 דורוהוי,  חבל מולדובה, ממלכת רומניה 
 פטירה:  10 באוגוסט 1976 (בגיל 76) בוקרשט, הרפובליקה הסוציאליסטית של רומניה 
 שם לידה:  Moscu Cohn 
 שם לידה: Moscu Cohn     מוסקו כהן:  רומניה 
 עיסוק:  פעיל פוליטי
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית הרומנית
 
 
 פרסים והוקרה
 אות המסדר הכוכב של רומניה  אות המסדר טודור ולדימירסקו  מסדר העמל  אות המסדר 23 באוגוסט  עיטור המסדר "ניצחון הסוציאליזם" 
 
גאורגה סטויקה (ברומנית: Gheorghe Stoica; במקור מוסקו כהן-Moscu Cohn;‏ 20 ביולי 1900 דורוהוי – 10 באוגוסט 1976 בוקרשט) היה פעיל ופוליטיקאי קומוניסטי יהודי-רומני, נמנה בצעירותו עם חבריה המייסדים של המפלגה הקומוניסטית הרומנית. גאורגה סטויקה כיהן במחתרת במזכירות הפנים של המפלגה בשנות ה-1930, היה פעיל מטעם הקומינטרן ברומניה, בספרד ובברית המועצות. אחרי עליית הקומוניסטים לשלטון ברומניה תחת הכיבוש הסובייטי, ניהל סטויקה את סניף המפלגה בבוקרשט ונמנה עם יועציו של גאורגה גאורגיו-דז' ושל ניקולאה צ'אושסקו, כשהאחרון קידם אותו בערוב ימיו בצמרת המפלגה. (חבר בוועד הפוליטי הפועל)
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

גאורגה סטויקה נולד בשנת 1900 בשם מוסקו כהן במשפחה יהודית בדורוהוי בצפון מולדובה ברומניה.
בילדותו למד שלוש שנים בבית הספר ומאוחר יותר השלים לימודים במסגרת שיעורי ערב ולמד הנהלת חשבונות. עבד כפועל ונמנה עם מייסדי המפלגה הקומוניסטית של רומניה, שלוחה של האינטרנצינול הקומוניסטי. הוא נסע לברית המועצות שזה עתה קמה, למד שם את השפה הרוסית והשתתף בשיעורי בית הספר של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, יחד עם עוד עסקנים קומוניסטים מארצו כמו יוסיף קישינבסקי, קונסטנטין פרבולסקו, ניקולאיה גולדברגר, פטרה בורילה, אלכסנדרו סנקוביץ', אקתרינה אברהם (לימים בורילה), אאוג'ן יאקובוביץ', ואנדה ניקולסקי ואחרים.
בשנים 1928–1929 השתתף בפולמוסים שפילגו את מפלגתו וכשצידד כנראה במרצ'ל פאוקר
ביוגרפיה > המשך פעילותו המפלגתית

בהתחלה היה מוסקו כהן פעיל באיגוד הנוער הקומוניסטי וגאורגה גאורגיו-דז', הדיקטטור של רומניה שלאחר מלחמת העולם השנייה, היה לדבריו אחד מחניכיו.בשנים 1932–1933 הוא פעל בחוגי פועלי הרכבת בבוקרשט ובפברואר 1933 היה מדריך אידאולוגי של ועד השביתה בימי שביתת הפועלים בסדנאות רשות הרכבות הרומנית בשכונת גריוויצה ודאג למימון הפעילות המהפכנית.
ב-3 בינואר 1935 יחד עם חברי מזכירות המפלגה (אנדריי ברנאט, אלכסנדרו סנקוביץ') השתתף מוסקו כהן בארגון בריחתם מבית המעצר המרכזי בקראיובה של שלושה מחבריו בקרה פועלי הרכבות ותעשיית הנפט, גאורגה וסיליקי, קונסטנטין דונצ'ה ודומיטרו פטרסקו.
הוא עצמו, שנידון ב-1934 בהיעדרות ל-20 שנות מאסר על פעילותו הקומוניסטית, נמלט לברית המועצות. שם הוא פעל במסגרת ארגון האיגודים המקצועיים הקומוניסטים "פרופ-אינטרן". הוא אימץ בהמשך את השם הרומני "גאורגה סטויקה".
בימי מלחמת האזרחים בספרד התנדב בצד הצבא הרפובליקני ושירת כקומיסר פוליטי בגדוד חטיבתי המסופח לדיוויזיה הבינלאומית 45
הצטייר כדברן ומאיר פנים, אך היה למעשה היה תככן, ובספרד, בדומה לוולטר אולבריכט, ארנה גרה וויטוריו וידאלי, היה פקיד אחראי על תיקי המהפכנים, ופעל בעיקר כצייד "כופרים" ומלשין. רבים מחבריו למאבק הקומוניסטי נעצרו בברית המועצות והוצאו להורג בימי הטרור הגדול של סטלין. בימי מלחמת העולם השנייה שוב בגלות מוסקבה עבד במנגוני התעמולה הסובייטית לצד אנה פאוקר, ולטר רומן, ואסילה לוקה ופטרה בורילה. נחשב לנאמן מאוד לשלטונות הסובייטיים ובדומה לאלכסנדרו ברלדיאנו הוא התחתן עם אישה רוסייה.
וחזר לרומניה בשנת 1944 יחד במסגרת יחידה מאורגנת על ידי הסובייטים בשם "דיוויזיית "הוריה, קלושקה וקרישאן"".
ביוגרפיה > פעילותו במסגרת השלטון הקומוניסטי ברומניה

בשובו לרומניה, בשנים 1945–1946 נשלחו סטויקה לנהל את שלוחת המפלגה בחבל דוברוג'ה (כולל הערים קונסטנצה וטולצ'ה) כשסגנו היה ניקולאה צ'אושסקו. שניהם התאמצו לעשות נפשות למען המפלגה לקראת הבחירות בשנת 1946. בין היתר פעלו להרגעת הרוחות בקרב המיעוטים הליפבני שביקשו את הפרדת הדלתא של דנובה מרומניה ובקרב הארומנים. כמו כן בבחירות הכלליות האלה שבה עשו הקומוניסטים זיופים רבים נבחר סטוקיה כחבר באספת הנבחרים (1948-1946) ואחר כך נבחר בפרלמנט הקומוניסטי - "האספה הלאומית הגדולה".
בשנת 1948 נבחר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית (אז "מפלגת הפועלים הרומנית") שעלתה לשלטון ברומניה בגיבוי הכיבוש הסובייטי. הוא כיהן בו עד שנת 1974. נמנה עם יועציו של מנהיג המפלגה גאורגה גאורגיו-דז' ושיתף איתו פעולה ב"הוקעת" הקבוצה האנטי-מפלגתית פאוקר-לוקה-ג'ורג'סקי" ובהדחתה. הוא כיהן זמן מה כראש סניף המפלגה השלטת בעיר בוקרשט (1953-1950) ובוועדת הבקורת של המפלגה יחד עם יון וינצה, פרבולסקו, דומיטרו קוליו ואלווירה גייסינסקי. בתפקיד האחרון הטיל אימה על נחקריו. בשנים 1953–1956 כיהן כשגריר רומניה בגרמניה המזרחית. בבעת כהונתו של יון גאורגה מאורר כראש המדינה (יושב ראש נשיאות האספה הלאומית הגדולה) בשנים 1958–1961, כיהן סטויקה כמזכיר הנשיאות. בשנת 1969 התמנה לתפקיד של מנכ"ל המנהלה הכללית למועצות העממיות (השלטון המקומי).
סטויקה ליווה את צ'אושסקו בביקוריו בברית המועצות וכן במפגשים עם מנהיגי המפלגות הקומוניסטיות ממערב אירופה.
ביוגרפיה > קידומו בימי צ'אושסקו

בעקבות הקונגרס התשיעי של המפלגה הקומוניסטית ביולי 1965 יחד עם ואסילה פטילינץ, ניקולאיה גואינה ויון פופסקו-פוצור, התמנה סטויקה בוועדת החקירה של המפלגה שהתבקשה על ידי המנהיג החדש ניקולאה צ'אושסקו לחקור את פשעי שלטונו של גאורגיו דז', בין היתר נסיבות מעצרו, משפטו והוצאתו להורג (בשנת 1956) של לוקרציו פטרשקנו ולגרום להדחתו של שר הפנים רב הכוח אלכסנדרו דרגיץ'
בשנים 1968–1974 בשנים הראשונות של שלטונו של צ'אושסקו כיהן גאורגה סטויקה בתפקיד הבכיר של חבר בוועד הפוליטי הפועל של המפלגה ובמועצת המדינה.
גאורגה סטויקה נפטר בבוקרשט בשנת 1976.
ביוגרפיה > חייו הפרטיים

יחד עם אשתו, מרוסיה, ילידת ברית המועצות, אימץ סטויקה בן בשם אלכסנדרו.
בערוב חייו נפרד מאשתו והתגורר בגפו בווילה בשכונת פרימוורי (Primăverii)
פרסים ואותות הוקרה

1961 - מדליית "יובל ה-40 של הקמת המפלגה הקומוניסטית הרומנית"
לקריאה נוספת

M.Mark Stolarik The Prague Spring and the Warsaw Pact Invasion of Czechoslovakia, 1968 Fourty Years Later Bolchazy Carducci Publishers, Mundelein, Illinois,2010
, Vladimir Tismaneanu - Stalinism for all seasons, A Political History of the Romanian Communism, University of California Press, Berkeley 2003,
Ștefan Bosomitu, Mihai Burcea (coord.) Spectrele lui Dej, Polirom, Iași 2012
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  V.Tismăneanu
↑  2003 V.Tismăneanu עמ'103
↑  2012 Ș.Bosomitu M Burcea
↑  M.Burcea 2013
↑  2011 Ilarion Țiu
↑  V.Tismăneanu 2003 עמ' 104
↑  M.Stolarik 2010 עמ' 240