stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רופרט ונסיטרט
ביוגרפיה

ונסיטרט נולד בקרנלי שבמחוז סארי. הוא למד משחק ב-"Central School of Speech and Drama".
ב-1995 הופיע ונסיטרט בתפקיד מר הרסט, הגיס של קרוליין וצ'ארלס בינגלי, במיני-סדרה "גאווה ודעה קדומה". בהזדמנויות אחדות עבד עם רואן אטקינסון, וכיכב בתפקיד אורח בשני פרקים בסדרה "מיסטר בין" וב-"The Thin Blue Line", כמו כן השתתף בסרט "ג'וני אינגליש חוזר" סרט ההמשך של "ג'וני אינגליש".
ב-1993 שיחק ונסיטרט בסרט "שארית היום" בתפקיד סר ג'פרי רן, דמות המבוססת על סר אוסוואלד מוסלי מייסד המפלגה הפשיסטית הבריטית.
ב-1994 הופיע ונסיטרט בסרט "לב אמיץ" בתפקיד לורד בוטומס. ב-1995 השתתף בסרט "ארבע חתונות ולוויה אחת". ובסרט אי הפיראטים בתור קפטן פרקינס. ב-2003 שיחק בהפקה של המחזה "רעל ותחרה" בווסט אנד.
ב-2005 שיחק ונסיטרט בפרק "Market for Murder" בסדרה "רציחות במידסומר", ובאותה שנה גילם את גנרל אסקווית' בפרקים "Aliens of London" ו-"World War Three" בסדרה "דוקטור הו". ב-2006 גילם ונסיטרט את דמותו של תומאס ג'יי דוד בדרמה דוקומנטרית של ה-BBC בת שלושה חלקים בשם "Nuremberg: Nazis on Trial". ב-2008 שיחק בתפקיד הקונסול לנטולוס במיני-סדרה "ספרטקוס" של ה-BBC.
ב-2009 גילם בסרט "מרגרט" את פיטר מוריסון, ושנתיים לאחר מכן הופיע בתפקיד השר ג'ון ביפן בסרט עטור השבחים "אשת הברזל" בכיכובה של מריל סטריפ. גם על הבמה גילם דמויות פוליטיות, ב-2014 היה אחד השחקנים במחזה "Great Britain" בתיאטרון הלאומי. עוד הופיע במחזה "This House" בתפקיד קצין בצבא שהפך לפוליטיקאי.
ב-2009 הופיע ונסיטרט פעם נוספת בסדרה "רציחות במידסומר" בפרק בשם "The Dogleg Murders". ב-2010 שיחק בסדרה "רופאים" בדמות אנתוני צ'יפינגטון חבר של צ'ארלי. בסדרה "How Not to Live Your Life" גילם את האריסון אשטון לארד. הוא דיבב בתוכנית "World's Craziest Fools". עוד הופיע בשתי העונות האחרונות של הסדרה "המלחמה של פויל" בתפקיד סר אלק מיירסון, הבוס של פויל ב-MI5. ונסיטרט שיחק בתפקיד מר המפייג' בקומדיה "Bad Education" של BBC Three. ב-2014 החל לגלם את לורד יון רויס בסדרת הפנטזיה "משחקי הכס" של רשת HBO, והופיע מדי פעם בפרקים בעונות 4, 5, 6 ו-7.
ב-2016 שיחק בסדרה של ה-BBC "האב בראון" בפרק "The Missing Man" בתפקיד ארתור לה ברוק. בינואר 2016 גילם את הדמות של פיטר ג'נינג בפרק בסדרה "חדר מיון".
חיים אישיים

ונסיטרט נשוי לאמה קייט ווטסון מאז 1987. לבני הזוג יש שני ילדים. בשנת 2000 שינתה את שמה לאמה ונסיטרט כשם משפחתו של בעלה, אחרי ששחקנית צעירה אחרת באותו שם החלה לככב בסרטי הארי פוטר.
תיאטרון

The Revengers' Comedies (1989)
Taking Steps (1990)
The Revengers' Comedies (1991)
A Westwood Diary (1996)
Arsenic for Old Lace (2003)
This House (2013)
Great Britain (2014)
הערות שוליים

↑  Rupert Vansittart – Rotten Tomatoes
↑    Roya Nikkhah,Royanikkhah, ‏The Iron Lady: Thatcher's men deliver verdict on film, The Telegraph, 14 January 2012
↑    Dominic Cavendish, ‏Great Britain, National's Lyttelton Theatre, review: 'Laughter gives way to shame', The Telegraph, 1 July 2014
↑    Tim Walker, ‏Duck island MP makes a comeback in This House, The Telegraph, 26 March 2013
↑    Richard Eden, ‏Look out! The original Emma Watson stages a comeback, The Telegraph, 22 April 2012
↑  Jay Robert Nash (1988). "Motion Picture Guide Annual 1988". p. 78, 690. נבדק ב-12 במאי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jay Robert Nash, Stanley Ralph Nash, Stanley Ralph Ross (1989). "Motion Picture Guide Annual 1989". Cinebooks. p. 32, 550. נבדק ב-12 במאי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  R Barton Palmer (2016). "Shot on Location: Postwar American Cinema and the Exploration of Real Place". Rutgers University Press. p. 27. נבדק ב-12 במאי 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Brian True-May, John Nettles, Daniel Casey, Jane Wymark, Ann Bell (2004). Midsomer Murders, Set Four. All 3 Media International.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  Anthony Horowitz (2013). Folye's War, Series 8, The Cold War Files. Acorn Media International.
↑  G K Chesterton (2016). "Arthur Le Broc in Father Brown TV Series". נבדק ב-12 במאי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Rupert Vansittart - Filmography". נבדק ב-11 במאי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  OUTLANDER SEASON 3: EVERYTHING WE KNOW SO FAR
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1287099211  LCCN: no00018520  VIAF: 51228724   WorldCat (עם VIAF): 51228724
רחוב הדסון 30

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים 
 כתובת:  30 Hudson Street 
 מיקום:  ג'רזי סיטי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בעלים:  גולדמן זקס 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2004
 תאריך פתיחה רשמי:  2004 
 אדריכל:  Herzog & de Meuron Goldstein, Hill & West Architects
 סגנון אדריכלי:  High-Tech
 מידות
 גובה:  238 מ' 
 קומות:  42 
 קואורדינטות:  40°43′04″N 74°00′23″W﻿ / ﻿40.71767°N 74.00637°W﻿ / 40.71767; -74.00637
 he
 
30 Hudson Street, הידוע גם כמגדל גולדמן זאקס, הוא מגדל בגובה 238 מטרים בן 42 קומות בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי. זהו הבניין השני בגובהו בניו ג'רזי. גורד השחקים הושלם בשנת 2004, המגדל תוכנן על ידי האדריכל הארגנטינאי סזאר פלי, והיה הבניין הגבוה ביותר במדינה במשך 14 שנים. הוא מכיל משרדים, קפיטריה, יחידת בריאות ומכון כושר בשירות מלא הכולל מרפאה לפיזיותרפיה.
הבניין נמצא באזור מתחם המסחר של ג'רזי סיטי קרוב לתחנת PATH ונגיש באמצעות הרכבת הקלה של Hudson-Bergen בתחנת רחוב אסקס והמתחם.
המגדל נמצא על קו המים של נהר הדסון ומשקיף על מנהטן תחתית ונראה מכל חמשת הרבעים של ניו יורק. ביום בהיר, הבניין עשוי להיות גלוי מדרום ניו ג'רזי.
במקור המגדל נועד להיות ייעודי עבור יחידות הביניים והמשרד האחורי של גולדמן זקס, רמת כוח אדם נמוכה מהצפוי בבנק בעקבות המשבר הפיננסי העולמי אילצה את גולדמן לבקש אכלוס מדיירים אחרים כדי להימנע מהכנסות משכירות. רויאל בנק אוף קנדה חולק את השטח עם המגדל.
היסטוריה

המגדל נועד להוות מרכז קמפוס שלם של גולדמן זאקס שהיה אמור לכלול מרכז הדרכה, אוניברסיטה ומתחם מלונאות גדול. רבים מסוחרי המניות של החברה במנהטן סירבו להתרחק מוול סטריט, מה שעיכב את האכלוס של 13 הקומות העליונות של הבניין, שנותרו פנויות עד תחילת 2008 ממש לפני המשבר הכלכלי העולמי של אותה השנה.
הבניין שימש את הקמפיין הנשיאותי של ברני סנדרס בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 כדי לסמל את הקשרים של גולדמן סאקס והילרי קלינטון עם החברה.
ניתן לראות את הבניין בקצרה בסרט "הנוקמים" כאשר איירון מן מונע מניו יורק להיפגע מטיל, וב"ספיידרמן: השיבה הביתה", כאשר טוני סטארק עומד לבטל את חליפת ספיידרמן של פיטר פרקר.
ראו גם

ג'רזי סיטי
נהר ההדסון
הערות שוליים

↑  "Bernie Sanders Ad Attacks Goldman Sachs, Wall Street Contributions". RealClearPolitics. 29 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
ריאליזם (אמנות)

המלקטות (1857) ציור של מילה
ריאליזם הוא זרם באמנות, בספרות ובתיאטרון אשר צמח במאה ה-19 ומנסה לתאר את החיים כפי שהם. הריאליסטים בחרו את תיאור המעמדות הנמוכים כנושא מרכזי ביצירותיהם, בעלי אופי חברתי וביקורתי. נושאי ההתייחסות אינם אצילים ורוזנים ושאר מפורסמים אלא פשוטי העם. אין בריאליזם ייפוי של המציאות ולא כיעורה, אלא הצגתה כפי שהיא.
מקור השם ריאליזם הוא בביקורת הצרפתית על ציוריו של גוסטב קורבה, שהעורכים האומנותיים דחו את ציוריו בטענה כי הם ריאליסטיים מדי. כפי שקרה פעמים רבות בתולדות האומנות כינוי הגנאי אומץ על ידי הצייר והפך לתואר חיובי.
עקרונותיו של הזרם הריאליסטי תועד במניפסט הריאליסטי אשר נכתב על ידי קורבה. מבחינה אידאולוגית התנגדו הריאליסטים לרעיון ולהלך המחשבה של הזרם הרומנטי. הם שאפו לחקות את המציאות בדרכים שונות, לעסוק באומנות קונקרטית המציגה תמונה אמיתית ואובייקטיבית המבוססת על התבוננות מדויקת בחיי התקופה. במניפסט שלו טען קורבה שרומנטיקה היא דימוי מושלם של הדברים וריאליזם לעומת זאת, הוא הדבר עצמו.
הריאליזם התפתח בין השאר בעקבות המצאת הצילום אשר אפשר לתפוס רגע מסוים בחיים האמיתיים. מן הבולטים בציירים הריאליסטיים הוא הצייר הצרפתי אדגר דגה.
בתיאטרון התפתח זרם זה במקביל וכמו באומנות הפלסטית שאף להציג מחזה כתשקיף של המציאות על פי עקרונות של המחזה העשוי היטב. התיאטרון הריאליסטי ישאף ליצור אצל הצופים אשליית מציאות והזדהות וישמור על מוסכמת "הקיר הרביעי", קיר שקוף לכאורה המפריד בין השחקנים לקהל.
זרם זה הוביל לנאטורליזם, שעניינו היה בתיאור הטבע כאמיתי, ריאליסטי ומדויק ביותר.
בספרות ניתן לראות את אונורה דה בלזק כאמן ריאליסטי מובהק, הן במושאי יצירתו והן בדרך החדשנית בה הוא מתאר כל פרט ופרט, ולו גם הפרט הדוחה ביותר. כמו כן לב טולסטוי ופיודור דוסטויבסקי נחשבים מגדולי הסופרים הריאליסטים.
בתיאטרון, מחזות בסגנון ריאליזם מציגים את המציאות כפי שהיא. הנריק איבסן, המחזאי הנורווגי, נחשב לחלוץ המחזאים הריאליסטיים. אחריו באו אוגוסט סטרידנברג ואנטון צ׳כוב.
בקולנוע, מיוחסים לזרם הריאליסטי אישים כגון אנדרה באזאן, והוא מזוהה עם שימוש בעדשה רחבה, עומק שדה, ועריכה איטית תוך שמירה על שוטים ארוכים ומפורטים. כן הריאליזם שימש בהמשך כבסיס להתפתחות הנאו-ריאליזם האיטלקי.
רומולה

ערך זה עוסק בספר מאת ג'ורג' אליוט. אם התכוונתם לסרט על פי הרומן, ראו .
| --- | --- |

עטיפת המהדורה הראשונה של הספר
 מידע כללי
 מאת:  ג'ורג' אליוט 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  רומן 
 מקום התרחשות:  פירנצה 
 תקופת התרחשות:  המאה ה־15 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1862 
 סדרה
 ספר קודם:  סילס מרנר 
 הספר הבא:  George Eliot, the Radical 
 
רוֹמוֹלָה (באנגלית: Romola) הוא רומן היסטורי פרי עטה של ג'ורג' אליוט, שעלילתו מתרחשת בפירנצה של המאה ה-15. הרומן הוא מחקר מעמיק של החיים בפירנצה מנקודת מבט אינטלקטואלית, אמנותית, דתית וחברתית. הרומן פורסם לראשונה בהמשכים בכתב העת "קורנהיל מגזין" החל מיולי 1862 ועד אוגוסט 1863. בסיפור משולבים אירועים אמיתיים ודמויות מתקופת הרנסאנס בפירנצה.
דמויות

רומולה דה ברדי - בתו של המלומד ברדו ד'ברדי החי בפירנצה. היא גדלה מבודדת, החינוך שלא אינו דתי, וכולל לימודים קלאסיים. היא מתאהבת בטיטו מלמה ומתחתנת איתו. כשהיא מגלה את אופיו האמיתי של טיטו היא מתמרדת. מאוחר יותר היא מושפעת רבות מג'ירולמו סבונרולה.
טיטו מֶלֶמָה - צעיר יפה תואר, ממוצא איטלקי-יווני מגיע לפירנצה לאחר שספינתו נטרפה. הוא מפקיר את אביו המאמץ, שנפל בשבי, ובונה לעצמו חיים חדשים בפירנצה. הוא נושא לאישה את רומולה, ומצליח לפלס את דרכו לחוגים בעלי השפעה בפירנצה. הוא גם "מתחתן" עם טסה בטקס מדומה. תחושת החובה שלו כלפי אחרים מתחלפת בשאפתנות וברצון להגן על עצמו. בעקבות כך רומולה חשה כלפיו בוז, ואביו המאמץ, בלדסארה, חש כלפיו כעס ורצון לנקום.
בלדסארה קאלבו - אביו המאמץ של טיטו מלמה. בהתקפה על הספינה בה שטו טיטו ואביו, בלדסארה נתפס נמכר לעבדות באנטיוכה. בסופו של דבר הוא מגיע לפירנצה כאסיר כבול בשלשלאות, ומצליח להימלט. הוא נתקל בטיטו המתכחש לו ומכנה אותו משוגע. בלדסארה חלוש אך עדיין נלהב, נשבע להתנקם בטיטו.
ג'ירולמו סבונרולה - מטיף דומיניקני כריזמטי. הוא מטיף לאדיקות דתית, ומנבא מהפך קרוב בכנסייה ובפירנצה. יש לו השפעה רבה על רומולה והיא מקבלת על עצמה את הנחייתו. בהתחלה סבונרולה מעורר השראה באנשי פירנצה, אך עד מהרה בעקבות המצוקה הנמשכת, הם פונים נגדו.
טסה - בת איכרים צעירה ותמימה. חייה היו טרגיים עד שפגשה את טיטו. הוא "מתחתן" איתה בטקס נישואים מדומה, אך אחר כך מתייחס אליה כאל אשתו. ככל שדועכת מערכת היחסים בין טיטו ורומולה, הוא מבקש יותר את חברתה של טסה, ולבסוף מעדיף אותה על פני רומולה המוסרית והאינטליגנטית.
ברדו דה בארדי - אביה העיוור של רומולה. הוא מומחה בלימודים קלאסיים וחי בפירנצה. בנו דינו התנכר אליו והפך נזיר. בתו רומולה חיה איתו. ברדו הוא צאצא למשפחת בארדי שהייתה פעם בעלת השפעה. הוא חי בעוני עם בתו, העוזרת לו בלימודיו. ברדו הוא בעל ברית של משפחת מדיצ'י. ברשותו ספרייה גדולה, ומטרתו לשמר את הספרייה אחרי מותו.
נלו הספר - סַפָּר פלורנטיני המחשיב את המספרה כמקום מפגש לאינטליגנציה של פירנצה ופורום לדיון בנושאים פוליטיים ופילוסופיים. הוא תומך נלהב בטיטו מלמה.
פיירו די קוזימו - אמן אקסצנטרי המתגורר בפירנצה. הוא מצייר את טיטו ורומולה בדמותם של בכחוס ואריאדנה (שונה בסגנונו מהציור "בכחוס ואריאדנה" של טיציאן). הוא אינו בוטח בטיטו, במיוחד אחרי שכבש את לבם של פלורנטינים רבים ובעיקר נלו הספר. הוא נשאר חבר טוב של רומולה.
דינו דה ברדי (ידוע גם בשם האח לוקה) - בנו של ברדו דה בארדי שהתנכר לאביו. ברדו קיווה שדינו יעסוק אף הוא בלימודים קלאסיים, אך הוא הפך לנזיר דומיניקני, והתרחק ממשפחות הלא-דתית. לפני מותו, הוא מזהיר את רומולה מפני נישואים עתידיים שיסכנו אותה.
בְּרָטִי פֶרָבֵקִי - סוחר גרוטאות ברזל (מכאן שמו). הוא פוגש את טיטו מלמה עם הגיעו לפירנצה. דמויות שונות בסיפור קונות ומוכרות דרכו חפצים, ביניהם טיטו.
ניקולו מקיאבלי - ברומן, מקיאבלי משוחח לעיתים קרובות עם טיטו ואנשי פירנצה אחרים (בעיקר במספרה של נלו) על אודות נושאים פוליטיים ופילוסופיים. בהערותיו ניתן למצוא פרשנות לאירועים המתרחשים בעיר.
כתיבה והוצאה לאור

"רומולה" הוא הרומן הרביעי שכתבה ג'ורג' אליוט. רומן זה שונה משאר ספריה כי העלילה בו מתרחשת באיטליה של תקופת הרנסאנס, בעוד שמקום ההתרחשות של האחרים הוא באנגליה של המאה ה-19. בנוסף לכך הספר יצא לאור ופורסם בהמשכים אצל "סמית', אלדר ושות", מו"ל אחר מזה שפרסם את שאר ספריה. ההוצאה שילמה לאליוט 7,000 פאונד עבור הספר, אך בסופו של דבר לא היו מרוצים מסך המכירות. ריצ'רד האטון, מבקר מהמאה ה-19, כתב במגזין "The Spectator" ש"רומולה" לא יהיה מהרומנים הפופולריים ביותר. עם זאת הוא תיאר את הרומן כ"אחד היצירות הגדולות של הספרות המודרנית... כנראה היצירה הגדולה ביותר של הסופרת".
אליוט עצמה תיארה את הקושי בכתיבת הרומן, במכתב היא אומרת "יכולתי להשבע בכל משפט שהוא נכתב במיטב דמי, כפי שהוא, ובהקפדה מרובה לשמירה על אמיתות הדברים כמיטב יכולתי".
היא הקדישה 18 חודשים של מחשבה ומחקר עבור הרומן. בתקופה זו נסעה פעמים אחדות לפירנצה. תשומת הלב לפרטים ברומן גרר שבחים וגם ביקורת. אנתוני טרולופ, אחרי שקרא את החלק הראשון של הרומן, הביע התפעלות מהעמל שהייתה אליוט צריכה להשקיע בכתיבה, אך גם הזהיר אותה מפני למדנות יתר שמא תכוון את דבריה מעל לראשי הקוראים.
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה

בשנת 1924 עובד הרומן לסרט אילם בכיכובם של ליליאן גיש, ויליאם פאוול, רונלד קולמן ודורותי גיש.
הערות שוליים

↑  מלחמת צרפת איטליה 1494-98
1 2  George Eliot, Romola, ed. Andrew Brown (Oxford: Oxford University Press, 1998), x, http://www.questia.com/read/42447341/romola.
↑  Richard Hutton, The Spectator, 18 July 1863 in George Eliot: Godless Woman by Brian Spittles (Basingstoke, Hampshire; London: Macmillan Press, 1993) ISBN 0-333-57218-1
↑  George Eliot, George Eliot's Life as Related in Her Letters and Journals, ed. J. W. Cross, vol. 3 (New York: Harper & Brothers, 1885), 218, http://www.questia.com/read/60248027/george-eliot-s-life-as-related-in-her-letters-and.
↑  Nestor, Pauline (2002). George Eliot. Critical Issues. Basingstoke, Hampshire; New York: Palgrave. pp. 96–8. ISBN 0-333-72201-9.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11935000p (data)  GND: 4298991-7  VIAF: 215337927   WorldCat (עם VIAF): 215337927
רחוב האוסטון

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  ויליאם האוסטון 
 אורך:  2 מיל 
 מיקום
 עיר:  מנהטן 
 רחובות מסתעפים:  רחוב אלן, השדרה הראשונה 
 קואורדינטות:  40°43′29″N 73°59′41″W﻿ / ﻿40.7248°N 73.9946°W﻿ / 40.7248; -73.9946
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מנהטן מוגדלת) רחוב האוסטון(למפת מנהטן רגילה) רחוב האוסטון  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רחוב האוסטון, מבט מזרחה מרחוב אורצ'רד
רחוב האוסטון ב-1974
רחוב האוסטון (באנגלית: Houston Street) הוא רחוב ראשי במנהטן תחתית, ניו יורק שעובר לכל רוחב האי בציר מזרח-מערב. הרחוב מהווה את הגבול בין שכונות איסט וילג', נוהו, גריניץ' וילג' ווסט וילג' מצפון, ושכונות לואר איסט סייד, נוליטה וסוהו מדרום. כך העניק הרחוב את שמו לשכונות על פי מיקומן ביחס אליו: נוהו, היא ראשי תיבות של "North of Houston Street" וסוהו היא "South of Houston".
מספור הרחובות של מנהטן שפותח בתוכנית חברי הוועדה (1811) מתחיל צפונית לרחוב זה, כלומר, רחוב מס' 1 הוא הרחוב הצפוני הראשון אחרי האוסטון. דרומית לו, נקראים הרחובות בשמות ולא במספרים.
אף על פי ששם הרחוב נכתב באנגלית באותה צורה כשמה של העיר יוסטון שבטקסס, שני השמות מבוטאים בצורה שונה. דבר זה נובע ממקורות שונים לשמות: בעוד הרחוב נקרא על שמו של ויליאם האוסטון (Houstoun), העיר נקראת על שמו של סם יוסטון (Houston). בזמן כלשהו באמצע המאה ה-19, השתבש השם המקורי ונרשם בצורה זהה לזו של העיר, אם כי ההגייה נשארה.
היסטוריה

כשהוקם הרחוב בתחילת המאה ה-19, הוא היה הרחוב הצפוני ביותר במנהטן שנע בציר מזרח-מערב ונבנה ברוחב התקני של 50 רגל. בשנות ה-20 של המאה ה-19, כשנבנו כנסיית תומאס וכנסיית הרפורמציה הגרמנית צפונית לו, גברה חשיבותו והוא היה ליעד אטרקטיבי בסמיכות להן ומחוץ לצפיפות של מנהטן תחתית. ב-1832, עם התפתחות הבנייה צפונה לכיוון רחוב 14, היה הרחוב לגבולו הדרומי של האזור החדש. בהמשך נבנו בתים אלגנטיים ומרווחים לאורך הרחוב וכן הכנסייה הפרסביטריאנית השלישית בפינת רחוב תומפסון.

בשנות ה-30 של המאה ה-20, עם העבודות לבניית קו השדרה השישית, הורחב קטע הרחוב שבין השדרה השישית ורחוב אסקס. העבודות כללו הריסה של בתים משני צידי הרחוב ופינוי של 5,000 תושבים. חלק מהמגרשים נבנו מחדש או עברו לשימוש מסחרי, בעוד אחרים נשארו ריקים והפכו למגרשי משחקים וגינות עירוניות.
תיאור

בקצהו המזרחי מתחבר הרחוב לכביש המהיר דרך פרנקלין רוזוולט סמוך לפארק איסט ריבר ובהמשך לכיוון מערב מצטלב הרחוב עם תחילתן של שדרה D והשדרה הראשונה, וחוצה את הרחובות באורי, לאפייט וברודוויי. ההצטלבות עם ברודוויי היא הגבול בין האוסטון-מזרח להאוסטון-מערב. הרחוב הוא רחב ודו-כיווני ומופרד באמצעות אי-תנועה עד למפגשו מערבה יותר, עם השדרה השישית, שם הוא הופך לחד כיווני כשהתנועה בו היא לכיוון מערב בלבד. הרחוב מסתיים בכביש המהיר "רחוב המערב" סמוך לרציף 40 של נהר ההדסון.
הערות שוליים

↑  משמעות שמות רחובות בניו יורק
↑  כתבה על הרחוב בניו יורק טיימס
1 2  בניינים חדשים ברחוב האוסטון באתר ניו יורק טיימס
↑  רחוב האוסטון באתר עיריית ניו יורק
| תחבורה בניו יורק |
| --- | --- | --- |
| שדרות אורכיות | השדרה הראשונה • השדרה השנייה • השדרה השלישית • שדרת לקסינגטון • השדרה הרביעית (שדרת פארק) • שדרת מדיסון • השדרה החמישית • השדרה השישית (שדרת האמריקות) • השדרה השביעית • השדרה השמינית / סנטרל פארק וסט • השדרה התשיעית • השדרה העשירית • השדרה ה-11 • השדרה ה-12 • שדרה A • שדרה B • שדרה C • שדרה D |  |
| רחובות רוחביים | וול סטריט • רחוב קאנאל • רחוב 34 • רחוב 42 • רחוב 52 • רחוב 57 • רחוב 59 • רחוב 110 • רחוב 125 • רחוב 155 |  |
| רחובות אחרים | ברודוויי • רחוב בליקר • רחוב האוסטון |  |
| כיכרות | כיכר טיימס • גראנד ארמי פלאזה • כיכר וושינגטון • כיכר יוניון • כיכר קולומבוס |  |
| גשרים | גשר רוברט פ. קנדי • גשר ברונקס וייטסטון • גשר וראזאנו נארוז • גשר ת'רוגס נק • גשר הנרי הדסון • גשר קווינסבורו • גשר ברוקלין • גשר מנהטן • גשר ויליאמסבורג • גשר ג'ורג' וושינגטון • גשר מארין פארקוויי גיל הודג'ס ממוריאל • גשר קרוס ביי וטרנס ממוריאל |  |
| מנהרות | מנהרת ברוקלין בטרי • מנהרת קווינס מידטאון • מנהרת הולנד • מנהרת לינקולן |  |
| נמלי תעופה | נמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי • נמל התעופה הבינלאומי ניוארק ליברטי • נמל התעופה לה גוארדיה |  |
| כללי | תחנת גרנד סנטרל • הרכבת התחתית של ניו יורק • תוכנית חברי הוועדה (1811) |  |
קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט

קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט (בגרמנית: Karl August Fürst zu Waldeck und Pyrmont; 24 בספטמבר 1704 - 29 באוגוסט 1763), היה נסיך ולדק ופירמונט בין השנים 1728–1763, ומפקד הצבא ההולנדי במלחמת הירושה האוסטרית.
ביוגרפיה

קרל אוגוסט נולד ב-24 בספטמבר 1704 בהנאו לפרידריך אנטון אולריך, נסיך ולדק וללואיזה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד, בתם של כריסטיאן השני, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד וקתרינה אגתה, רוזנת ראפולשטיין.
בשנת 1725 החל קרל אוגוסט בשירות צבאי, ולאחר תקופת שירות קצרה בצבא הצרפתי התגייס לצבא הפרוסי. בשנת 1728 פרש קרל אוגוסט מהצבא וטייל באיטליה, ובאותה שנה מת אביו פרידריך אנטון אולריך, נסיך ולדק ופירמונט, וקרל אוגוסט עלה לשלטון במקומו. במהלך מלחמת הירושה הפולנית שירת קרל אוגוסט כגנרלוואכטמייסטר בצבא האוסטרי, ולחם תחת פיקודו של אויגן, נסיך סבויה במערכה על הריין בשנת 1735. במהלך מלחמת הירושה האוסטרית פיקד קרל אוגוסט על הצבא ההולנדי, ואף הצטיין בכמה קרבות, אולם לבסוף הוחלף על ידי וילם הרביעי, נסיך אורנז'. בשנת 1746 הועלה קרל אוגוסט לדרגת גנרל-פלדמרשל בצבא האימפריה הרומית הקדושה.
קרל אוגוסט ניסה לכסות את הגירעונות הגדולים שהיו בנסיכות, אולם מאידך שיפץ והרחיב את טירת ארולזן. בנוסף התיר קרל אוגוסט כניסה של יהודים לנסיכות, ובלבד שיש להם סכום של 1,000 טאלר.
במהלך מלחמת שבע השנים הייתה הנסיכות תחת כיבוש צרפתי, וטירת ולדק אף נהרסה בהפגזות. ב-29 באוגוסט 1763 מת קרל אוגוסט, ובנו פרידריך קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

ב-19 באוגוסט 1741 התחתן קרל אוגוסט עם כריסטיאנה הנרייטה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן, בתם של כריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן וקרולינה מנסאו-זארבריקן, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
קרל, נסיך ולדק ופירמונט (1742–1756)
פרידריך קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט (1743–1812)
כריסטיאן אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט (1744–1798)
גאורג הראשון, נסיך ולדק ופירמונט (1747–1813)
קרולינה, נסיכת ולדק ופירמונט (1748–1782), התחתנה עם פטר פון בירון
לואיזה, נסיכת ולדק ופירמונט (1751–1816), התחתנה עם פרידריך אוגוסט, דוכס נסאו
לודוויג, נסיך ולדק ופירמונט (1752–1793)
קרל אוגוסט, נסיך נסאו-ויילבורג

קרל אוגוסט, נסיך נסאו-ויילבורג (בגרמנית: Karl August von Nassau-Weilburg‏, 17 בספטמבר 1685 - 9 בנובמבר 1753), היה נסיך נסאו-ויילבורג בין השנים 1719–1753.
ביוגרפיה

קרל אוגוסט נולד בויילבורג ב-17 בספטמבר 1685, ליוהאן ארנסט, נסיך נסאו-ויילבורג ולמריה פוליקסנה מליינינגן-הארטנבורג, בתם של גאורג אוגוסט, רוזן נסאו-אידשטיין והנרייטה דורותיאה מאטינגן-אטינגן. בצעירותו הוא עבד כדיפלומט של סקסוניה, ובמשך זמן מה הוא היה השגריר הסקסוני בפריז.
בשנת 1719 מת אביו קרל אוגוסט, נסיך נסאו-ויילבורג, וקרל אוגוסט עלה לשלטון במקומו. בשנים 1733 ו-1734 פיקד קרל אוגוסט על הכוחות הקיסריים על הריין במהלך מלחמת הירושה הפולנית, כגנרל חיל הפרשים הקיסרי.
בשנת 1737 הוא קיבל את תואר הנסיך, אשר הוענק למשפחתו בשנת 1688, אולם רק מעתה ואילך הוא הפך לרשמי והקנה לו מקום בדיאט הקיסרי.
ב-9 בנובמבר 1753 מת קרל אוגוסט בוויילבורג, ובנו קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג עלה במקומו לשלטון.
משפחתו

ב-17 באוגוסט 1723 התחתן קרל אוגוסט עם אוגוסטה, נסיכת נסאו-אידשטיין, בתם של גאורג אוגוסט, רוזן נסאו-אידשטיין והנרייטה דורותיאה מאטינגן-אטינגן, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
הנרייטה מריה דורותיאה מנסאו-ויילבורג (1724)
הנרייטה אוגוסטה פרדריקה מנסאו-ויילבורג (1726–1757)
פוליקסנה לואיזה וילהלמינה מנסאו-ויילבורג (1728–1732)
כריסטיאנה לואיזה שרלוטה מנסאו-ויילבורג (1730–1732)
לואיזה פוליקסנה מנסאו-ויילבורג (1770–1828), התחתנה עם זימון אוגוסט, רוזן ליפה-דטמולד
קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג (1780–1857), התחתן עם קרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו
ריאליזם חדש

ריאליזם חדש (או נובו ריאליזם, מצרפתית: Nouveau Réalisme) הוא זרם אמנותי אשר נוסד בשנת 1960.
הזרם נוסד על ידי מבקר האמנות פייר רסטאני והאמן איב קליין במהלך התצוגה הקולקטיבית הראשונה בגלריית אפולינר שבמילאנו. פייר רסטני כתב את המניפסט המקורי של הקבוצה. על המניפסט חתמו תשעה אנשים ב-27 באוקטובר 1960. חברי קבוצת הריאליזם החדש ראו את העולם כתמונה אשר מתוכה ניתן לקחת חלקים ולהוסיפם ליצירותיהם. במעשים אלו למעשה קירבו האמנים בין אמנות לחיים.
ראמה החמישי, מלך תאילנד

רָאֲמָה החמישי, צ'וֹלְאַלוֹנְגקוֹרֶן (בתאית: จุฬาลงกรณ์;‏ 20 בספטמבר 1853 – 23 באוקטובר 1910) היה מלך תאילנד (דאז סיאם) החמישי משושלת צ'אקרי. כשליט דגל ברפורמות ופעל כמו אביו ראמה הרביעי, מלך תאילנד, כל שביכולתו למנוע את סיפוחה של ממלכתו בידי האימפריה הצרפתית והאימפריה הבריטית.
הוא בנה קשרים עם מעצמות אירופאיות, הביא לטיפוח מערכת ממשל המבוססת על דגמים אירופאים בדומה לרסטורציית מייג'י, הביא לתיעוש נרחב ולבסוף אף על פי שאיבד שטחים נרחבים לידי הודו-סין הצרפתית, שמר על עצמאית עמו מול הכוחות האירופאים שסבבו אותה. על פועלו זכה מידי עמו לתואר פָּרָה פִּיהָ מָהָרָט (ปิมหาราช; המלך האהוב הגדול).
שנותיו הראשונות

נולד במקדש הגדול בבנגקוק, תאילנד (סיאם), ב-20 בספטמבר 1853, צ'ולאלונגקורן היה ילדו התשיעי של מונגקוט (ראמה הרביעי, מלך תאילנד) אך הבן הראשון שנולד לבת הזוג המלכותית של המלך.
לפיכך הוא נחשב מגיל צעיר כיורש העצר הלגיטימי, כך גם הועבר למשמע השגרירים האירופאים במדינה.[דרושה הבהרה]. הוא חונך למשפטים והועמד עם שניים מאחיו למושל בית משפט בין 1862–1867.[דרושה הבהרה].
שנותיו הראשונות > ליקוי החמה

כאביו המלך, היה צ'ולאלונגקורן תומך נלהב של אסטרונומיה [דרושה הבהרה] . ב-18 באוגוסט 1868 התרחש ליקוי חמה מלא בחצי האי המלאי. על כן יצא המלך עם בנו ויורשו, עם מספר משרתים וציוד תצפית אירופאי דרומה לצפות בליקוי החמה. בדרכם לשם וחזרה חלו האב והבן במלריה חשוכת מרפא.
ב-1 באוקטובר 1868 נפטר המלך ראמה הרביעי עקב המחלה וסיכוייו של צ'ולאלונגקורן לשרוד היו נמוכים. [דרושה הבהרה] פקיד הממשלה החזק ביותר של הימים, "ראש הממשלה" צ'ואנג בונאג, הביא את המועצה המלכותית שבסמכותה לבחור יורש, להכתיר את צ'ולאלונגקורן על כס המלוכה בתור עוצר.
הוא גם סידר את המינוי שלו כעוצר בצורה עצמאית וגם מנע את מינויו של הנסיך וויצ'איצ'אן, בן דודו של צ'ולאלונגקורן, כיורש העוצרות, בביטחון שניתן יהיה לתמרן את וויצ'איצ'אן לאחר מותו של צ'ולאלונגקורן.
נגד כל הסיכויים בריאותו של צ'ולאלונגקורן השתפרה, והוא חונך בענייני ציבור, נסע לג'אווה (איי הודו המזרחיים ההולנדיים) ולהודו (הראג' הבריטי) כדי להתבונן בממשל המודרני [דרושה הבהרה], והוכתר רשמית כמלך לזכות עצמו (דה פקטו) ב-16 בנובמבר 1873.
שלטון > רפורמות

בתמיכת אחיו וחבריו הצעירים, החל המלך, בשנת 1873, לתקוף את עוולות הסדר הישן ואת כוחם של יריביו הפוליטיים על ידי ניסיון להטיל תקצוב וחשבונאות ריכוזית, לייעל מערכת שיפוטית אשר רגליים בגלגליה עקב עיכובים ושחיתות וחניכת מועצות חקיקה מייעצות הנשלטות על ידי חבריו הצעירים ואנשי סודו הקרובים עליהם היה יכול לסמוך. בכך הפכה סיאם ממדינה פדרלית למדינה ריכוזית.