stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי אוטבוצק
גורל יהודי הקהילה בשואה

ביום כ"ה באלול ה'תרצ"ט, קבוצת יהודים בראשות האדמו"ר מאמשינוב חשה שהגרמנים עומדים להיכנס לאוטבוצק, והם ברחו מהעיר. בטרם הספיקו להתרחק הרבה מאוטבוצק, כבר נשמע קול הפצצות שהטילו הגרמנים עליה.
ההוראות על הקמת גטאות בנפת ורשה ניתנו ביולי 1940. בקשתו של ראש עיריית אוטבוצק, יאן גדמסק (Jan Gademsk), לדחות את הקמת הגטו בעירו, היות שהיא עיר מרפא וכלכלתה מתבססת על הענף הרפואי, נענתה בסירוב. ההוראה להקמת הגטו בעיר החלה לצאת לפועל ב-26 בספטמבר 1940, במתן צו ליהודי המקום לעזוב את העיר תוך שבועיים בלבד (חלק מיהודים בעיר שהו בה רק תקופה קצרה פחות מחצי שנה ורובם הגיעו אליה מסיבות רפואיות ולמטרות החלמה, מיעוטם חיו באזורים היהודים כבר קודם לכן). ברנרד קרונברג (Bernard Kronenberg) שימש בתפקיד שירות סדר יהודי כאשר הוקם הגטו בעיר.
שני חלקים עיקריים היו לגטו שהוקם באוטבוצק אחד שמש למגורים והשני למרפא והחבור ביניהם היה באמצעות רחוב אחד. "הנהנים" משהייה ומגורים בשכונת המרפא היו כאלה שברשותם אשור רפואי, אף ששערי הגטו לא ננעלו לגמרי צו אסור יציאה חל על יהודי הגטו למן 19:00 בערב עד 8:00 בבוקר שלמחרת, וכן בסופי שבוע בימים שישי עד ליום שני.
עד 1941 לא היה הגטו מגודר, ובעזרת שוחד לשומרים פולנים הצליחו מבריחים יהודים להכניס לתוכו מעט דברי מזון. גם בגטו המשיכו הגרמנים לדרוש יהודים לעבודת כפייה. בגטו הוקם "גדוד עבודה" של כ-4,000 איש שיצאו כל יום לעבודת כפייה במחנות הצבא הגרמני.
כדי לסייע לנזקקים הקים היודנרט כמה מוסדות סעד, לרבות שלושה מטבחים ציבוריים, בית יתומים ובו כ-200 ילדים, ובית ילדים שחיו בו כ-100 ילדים עקורים. כמו כן הקים היודנראט מחלקה סניטרית לפיקוח על בית החולים. היה בגטו גם בית חולים לחולי נפש ובו כ-100 חולים. גם מערכת החינוך המשיכה להתקיים בגטו, נפתחו בו בתי ספר יסודיים וגני ילדים, התקיימו בו חוגים ללימוד תורה וניתנו הרצאות בספרות ובהיסטוריה. למרות ההתארגנות לעזרה לעניים הלך הפער החברתי בין תושבי הגטו וגדל: האמידים יכלו לקנות מוצרי מזון שונים ולפדות את עצמם מעבודת הכפייה, אבל כ-6,000 מתושבי הגטו נזקקו לעזרה לצורך קיום בסיסי.
בראשית 1941 הלך מצבם של תושבי הגטו והחמיר. ב-10 בינואר 1941 הוקמה סביב הגטו גדר, ומי שהעז לצאת נורה במקום. שוד רכושם של היהודים נמשך, ובחורף 1941/42 הוחרמו כל דברי הפרווה שלהם. ב-7 ביולי 1941 צומצם שטחה של שכונת המרפא והוצאה פקודה המתירה את מגוריהם של המחלימים ואנשי הצוות הרפואי בלבד רק בשלושה מוסדות מרפא בה.
בחורף 1942 נקראו היהודים להתייצב בתחנת איסוף, כביכול לשם רישום בעלי מקצוע. רק מעטים הגיעו. בעזרת שירות הסדר היהודי הוצאו מן הגטו כ-150 צעירים וגורשו לטרבלינקה. הגירוש הבא לטרבלינקה היה באפריל 1942, כשדרשו הגרמנים 400 צעירים – שוב באמתלה שישולחו לעבודה. גם הפעם הוצאו מהגטו כמה מאות יהודים בעזרת שירות הסדר היהודי וגורשו לטרבלינקה.
חיסול הגטו החל ב-19 באוגוסט 1942. בגטו אוטבוצק היו אז כ-12,000 יהודים. יום לפני תחילת החיסול הגיעו לאוטבוצק פלוגות ס"ס וכוחות אוקראינים, וכן הגיע מפקד יחידת הגירוש ברנט (Brandtt) ומינה את ברנרד קרוננברג לראש היודנרט. תפקידו הראשון של קרוננברג היה לדאוג בתוך 24 שעות לפירוק בתי החומר של הגטו ולהשתמש בחומרים כדי לבנות חומה סביבו. לפני הגירוש הכללי נרצחו כל החולים שבבתי החולים בגטו וכן צוות הרופאים והאחיות בבית החולים לחולי נפש. ביום חיסול הגטו נשלחו כ-8,000 יהודים לטרבלינקה ולאושוויץ. הפולנים תושבי המקום בזזו את רכושם. כמעט כל היהודים שהצליחו לברוח ליערות נתפסו ונרצחו. השוטרים היהודים נשלחו לווילנוב (Wilanow) ולמחנה טרחומין (Tarchomin), ושם נורו גם הם.
לאחר השואה

בינואר 1945, מיד לאחר שכבש הצבא האדום את ורשה וסביבותיה מידי הגרמנים, הגיעה לאוטבוצק פרנצישקה אוליבה, ניצולת השואה, לחפש קרובי משפחה. היא לא מצאה אף אחד מקרוביה, אך נתקלה שם באקראי בחייל סובייטי ולידו ילדים יהודים עזובים. החייל הפנה אותה למבנה נטוש – הבית שברחוב פְּרוּסָה 11, שבו פעל עד הפלישה הגרמנית ב-1939 פנסיון "זָאכֶנטָה" של המו"ל הוורשאי לשעבר בנימין שימין ואשתו רבקה. אוליבה זכתה לעזרתו של מפקד בית חולים שדה סמוך של הצבא האדום וכך החלה לטפל בילדים. בחודש מרץ 1945 לקח הוועד המרכזי של יהודי פולין את בית הילדים תחת חסותו, ולמנהלת הבית מונתה לובה בייליצקה בלום.
למוסד הגיעו ילדים ניצולי השואה. ביוני הגיע מספרם לכ-130. מרבית אנשי הצוות היו אף הם ניצולים. בית הילדים נתמך על ידי הג'וינט. הוא פעל עד סוף שת 1949. בין השוהים בבית הילדים היה שמעון ישראלי (אז פּוֹסֶסוֹרסקי), לימים זמר, שחקן, סופר ואיש קולנוע ישראלי.
אחרי השואה התיישבו באוטבוצק כ-400 יהודים, אך ככל הידוע, עזבו כולם את פולין תוך כמה שנים. בתקופה ההיא הקימו היהודים בעיירה בית יתומים ובית מרפא יהודי.
הערות שוליים

1 2 3 4  המכון הבינלאומי לחקר השואה, באתר יד ושם
↑  ישראל אידלמן, האדמו"ר מאמשינוב, הגה"ק ר' שמעון שלום קאליש זצ"ל, שערים, 7 באוגוסט 1955
↑  אליהו כיטוב, ר' שמעון שלום מאמשינוב, עיתון "שערים", כ' אב תשי"ד
↑  על אוליבה באתר יד ושם
↑  על בלום, באתר יד ושם
↑  "עת לרפוא": סיפורו של בית הילדים באוטבוצק, פולין, תערוכה באתר יד ושם.
↑  אוטבוצק, באתר מוזיאון "בית התפוצות"
אדמו"ר הריי"צ מחב"ד
קהילת יהודי בונהאד

צפורה ויעקב גלנדוואר ממכובדי הקהילה היהודית
יהודים מהעיירה בונהאד בדרך לעבודתם במכרות
הקהילה היהודית בבונהאד (בהונגרית: Bonyhád) שבמחוז טולנה בדרום הונגריה, שהיוותה כ-15% מכלל אוכלוסיית העיר, התקיימה החל מהמאה ה-18 עד להשמדתה בשואה. במקום הייתה ישיבה, שנודעה בשם "ישיבת בונהאד", וחכמים גדולים כיהנו במהלך השנים כרבני הקהילה. בשנת 1868 התפלגה הקהילה לקהילה אורתודוקסית וקהילה ניאולוגית. על אף שבמקום התקיימו החל מאותה השנה מוסדות נפרדים לשתי הקהילות, על פי העדויות היו קשרים בין בני הקהילות, ייתכן שבשל גודלה הקטן יחסית של הקהילה. לעומת זאת, גורלה של הקהילה הפריד בשנות השואה בין יהודי העיר: על אף שמבחינה מספרית הקהילה היהודית לא הייתה גדולה, הוקמו בעיר במאי 1944, עם הכיבוש הגרמני, שני גטאות נפרדים: אחד באזור בית הכנסת הניאולוגי, ואחד באזור בית הכנסת האורתודוקסי.[דרוש מקור][מפני ש...] כיום, לאחר שלא נותר אף יהודי במקום, מספרים שרידי בתי הקברות הנפרדים שבעיר כעדים דוממים על החיים היהודיים שהתקיימו במקום.
גורל יהודי הקהילה בשואה

במהלך מלחמת העולם השנייה יהודים היו נתונים במצבים מפלים קשים. רבים בקרב הגברים היהודיים גויסו לעבודות כפייה. לאחר כיבוש גרמניה במרץ 1944, היהודים היו מבודדים ורכושם הופקע.
משנת 1940 ואילך גויסו יהודים רבים מהעיר לשירות העבודה. במאי 1944, כחודש לאחר כיבוש הונגריה על ידי הצבא הגרמני, ניתן צו להקמת שני גטאות בבונהאד ויהודי העיר ויהודי יישובים נוספים עברו לתוכו. ביוני הוצאו היהודים מהגטאות וביולי הועברו לבסיס צבאי בפץ'.
במאי 1944 הוקמו בבונהאד שני גטאות: הגטו העליון לקהילה הניאולוגית, במבנים הקהילתיים של הקהילה; והגטו התחתון לקהילה האורתודוקסית, סביב בתי הכנסיות שלהם.
כ-60 יהודים חולים ממוסד לחולי נפש הועברו לגטו בונהאד.
אוכלוסיית הגטו הועברה לזירת ספורט מקומי ויומיים לאחר מכן נלקחו לבסיס צבאי.
היהודים גורשו לאושוויץ ב-4.7.1944 ביניהם היה הרב אהרון פרסבורגר שנספה שם.
ב-17.10.1944 כ-1200 יהודים, שהושארו עד אז לעבוד עבודת כפייה באזור בונהאד, נרצחו בידי האס-אס.
לאחר השואה

מיד לאחר המלחמה, בשנת 1945, נשארו בקהילה רק כ-350 איש, רובם אנשי צבא וניצולי המחנות, בני הקהילה הניאולוגית. הקהילות נעלמו זמן קצר לאחר המהפכה ההונגרית של שנת 1956. בשנת 1963 נשארו בבונהאד רק ארבע משפחות יהודיות, ובשנת 2015 נותרה במקום רק יהודייה אחת ערירית.
כיום אין בעיירה אף לא יהודי אחד. נותרו בה שרידיהם של שני בתי כנסת, בית קברות יהודי-אורתודוקסי ובית קברות יהודי נאולוגי.
שני בתי העלמין הנפרדים, האורתודוקסי והניאולוגי, מספרים על ידי המצבות את סיפור העיירה שהיו בה חיי קהילה תוססים.
לקריאה נוספת

"בּוֹנ'האַד" בתוך: פנקס הקהילות: הונגריה, יד ושם, ירושלים תשל"ו, עמ' 224–226.
"בונ'האד (בוניהאד, בוניהארד)", בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה – תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמ' 80–82.
הערות שוליים

↑  פנקס הקהילות: הונגריה, עמ' 224.
1 2  לאסלו בלאו (2008). בונ'האד: חורבן קהילה יהודיה.[דרושה הבהרה]
יוקובצ'י, אשתו וזוג חברים בעיירה בונהיאד לאחר המלחמה
הרב יהודה גרינוולד, רב הקהילה
שרידי בית הכנסת בעיירה
סלייסר (הדפסת תלת-ממד)

סלייסר (Slicer) הוא כלי תוכנה יוצר סימולציה, המשמש בהדפסה תלת-ממדית. הכלי מקל על ההמרה של מודל אובייקט תלת־ממדי לקובץ הנחיות ספציפיות למדפסת. הסלייסר ממיר דגם מפורמט STL (סטריאוליתוגרפיה) לפקודות מדפסת בפורמט G-code. הכלי שימושי במיוחד בטכניקת ההדפסה FDM וטכניקות הדפסה תלת-ממדית דומות.
תכונות

הסלייסר מחלק תחילה את האובייקט למקבץ של שכבות שטוחות. לאחר מכן הוא יוצר את תוכנית השכבות הללו באמצעות תנועות ליניאריות של ראש ההדפסה של מדפסת התלת־ממד, או לחלופין ראש הלייזר או רכיב מקביל. כל התנועות הללו, בצירוף כמה פקודות הדפסה ספציפיות כגון פקודות השליטה בטמפרטורת ראש ההדפסה או טמפרטורת מגש הבניה, מורכבות בסופו של דבר בקובץ הנקרא G-code. לאחר מכן ניתן להעביר קובץ זה למדפסת לביצוע.
להלן פירוט של תכונות נוספות של הסלייסר:
מילוי : הדפסת פריטים מוצקים דורשת כמות משמעותית של חומר (כגון פילמנט) ודורשת זמן. על מנת להביא לחסכון, הסלייסר יכול להמיר באופן אוטומטי נפחים מוצקים לחלולים, ובכך לחסוך בעלויות ולקצר את משך ההדפסה. ניתן לשפר את החוק והיציבות של פריטים חלולים אלה בעזרת מבנים פנימיים. הפרופורציה של מבנים אלה, המכונה ' צפיפות מילוי', היא פרמטר מפתח שניתן להתאים בסלייסר.
תמיכה : מכיוון שרוב תהליכי ההדפסה התלת־ממדית בונים אובייקטים שכבה אחר שכבה, מלמטה למעלה, כל שכבה חדשה נשענת ישירות על קודמתה. כתוצאה מכך, כל חלק של האובייקט חייב, במידה מסוימת, להיתמך על חלק אחר. עבור שכבות "מרחפות" - למשל, גג שטוח של בית או זרוע מורחבת אופקית באיור - הסלייסר יכול להוסיף אוטומטית תומכים. תומכים אלו נועדו לגעת באובייקט באופן המאפשר ניתוק קל לאחר השלמת ייצור האובייקט.
רפסודות , חצאיות ושוליים : ההדפסה של שכבת האובייקט הראשונה, הבאה במגע עם מגש הבניה, מציבה אתגרים ייחודיים, כגון בעיות היצמדות, גסות פני השטח וזרימה חלקה של השכבה הראשונה. כדי למתן את הבעיות הללו, הסלייסר יכול להוסיף אוטומטית מבנים הניתנים להסרה. סוגים נפוצים של מבני בסיס אלה כוללים:
חצאית : רצועה אחת המקיפה את בסיס החפץ, מבלי לגעת בו.
שוליים : קווים מרובים של פילמנט סביב בסיס האובייקט, נוגעים בו מן הצד ומתרחבים החוצה.
רפסודה : מספר שכבות של חומר היוצרות בסיס שניתן להסרה, עליו מודפס החפץ.
רשימה של תוכנות סלייסר

ישנו מגוון רחב של תוכנות סלייסר זמינות, כולל כמה חינמיים וקוד פתוח. חלק מהתוכנות הנפוצות ביותר הינן בין היתר:
| שם | רישיון | זיקה |
| --- | --- | --- |
| Ultimaker Cura | GNU LGPL |  |
| OrcaSlicer | GNU AGPL | BambuStudio |
| BambuStudio | GNU AGPL | PrusaSlicer |
| SuperSlicer | GNU AGPL | PrusaSlicer |
| PrusaSlicer | GNU AGPL | Slic3r |
| Slic3r | GNU AGPL |  |
| Simplify3D | Proprietary |  |
רמות שונות של צפיפות מילוי (בצהוב), כפי שנוצרו על ידי סלייסר Cura, מאטום ועד חלול.
מבנה תמיכה (בכחול) שנוצר על ידי תוכנת Cura .
השוואת שכבות בסיס (בכחול): א) חצאית; ב) שוליים; ג) רפסודה, שנוצרה על ידי תוכנת Cura
ראדיסאב נדלג'קוביץ'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1914  (בן 111 בערך) 
 מדינה:  סרביה 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (12 באפריל 2011) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ראדיסאב נדלג'קוביץ'
 
ראדיסאב נדלג'קוביץ' (בסרבית: Радисав Недељковић; נולד ב-1914) היה סרבי חסיד אומות העולם, שהציל משפחה יהודית בשואה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

ראדיסאב נדלג'קוביץ' נולד בכפר קטן בסומדיה, סרביה, למשפחת איכרים חקלאית מרובת ילדים. ראדיסאב היה חבר במחתרת הקומוניסטית בביסטריצה (היום חלק מבוסניה).
ג'וזף – יוסף אוג'ן ואסתר שוורצנברג התגוררו בדארובאר עם שני ילדיהם דן, יליד 1936, ורות (לימים נסים), ילידת 1938. ערב מלחמת העולם השנייה עברה המשפחה לגור בבלגרד, בה מונה שוורצנברג לנהל רשת חנויות בשם נאמה.
גרמניה פלשה ליוגוסלביה באפריל 1941 וסרביה נשלטה על ידי שלטון גרמני. הגרמנים פתחו ברצח היהודים, ובקיץ 1942 נרצחו רוב יהודי סרביה. אחיינו של שוורצנברג, שהיה חבר המפלגה הקומוניסטית, הבין את הסכנה הנשקפת לקרוביו היהודיים והחליט לסייע להם לברוח מבלגרד. נמצא עבורם מסתור אצל ראדיסאב נדלג'קוביץ', שהסתיר את ארבעת בני המשפחה. ראדיסאב סיפר לשכניו כי אורחיו הם קרובי משפחה מהעיר. ג'וזף ואסתר שוורצנברג אימצו שמות חדשים, לבשו בגדי איכרים ונרתמו לעבוד בעבודות החווה. החיים בכפר היו שונים מאוד ממה שהורגלו בני המשפחה האמידים והעירוניים ולפיכך קשיי ההסתגלות היו ניכרים. למרות הקשיים, נרקם קשר ידידות חזק ביניהם לבין ראדיסאב. כשג'וזף לימד את ילדיו, שלא יכלו ללכת לבית הספר, קרוא וכתוב, הוא סייע גם לראדיסאב לשפר את השכלתו. בשנת 1944 הצטרף ראדיסאב לפרטיזנים, ומשפחת שוורצנברג עזבה את המקלט בביתו ויצאה ללזרבק.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה, חזרו כל בני משפחת שוורצנברג לבלגרד. רות שוורצנברג זכרה שראדיסאב שהה אצלם זמן מה, אך בשנת 1948 היא ומשפחתה עלו לארץ. הם קיבלו מכתב מראדיסאב שהודיע להם שהוא התחתן ונולד לו בן ואז הופסק הקשר ביניהם.
הכרה והנצחה

ב-12 באפריל 2011, יד ושם הכיר בראדיסאב נדלג'קוביץ' כחסיד אומות העולם ושמו נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם בירושלים.
הערות שוליים

1 2  Nedeljkovič Radisav, באתר יד ושם (באנגלית)
קורט כריסטמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 ביוני 1907 מינכן, ממלכת בוואריה, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  4 באפריל 1987 (בגיל 79) מינכן, בוואריה, גרמניה המערבית 
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית, גרמניה הנאצית, גרמניה המערבית 
 השכלה:  אוניברסיטת מינכן 
 דרגה:  אובר-שטורמבאנפיהרר
 עיטורים
 צלב ההצטיינות במלחמה  צלב הברזל, דרגה שנייה 
 
קורט כריסטמן (בגרמנית: Kurt Christmann; מכונה דוקטור רונדה; 1 ביוני 1907, מינכן – 4 באפריל 1987) היה פושע מלחמה נאצי בתקופת גרמניה הנאצית, קצין בדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר (ראש יחידת SS 10a Sonderkommand). מהאחראים על השואה ברוסיה, מארגן הוצאות להורג המוניות בערים טגאנרוג, רוסטוב על הדון, קרסנודר, ייסק, נובורוסייסק ומאזיר. הוא אחראי באופן אישי למותם של עשרות אלפי יהודי אירופה במהלך השואה.
ביוגרפיה

קורט כריסטמן נולד ב-1 ביוני 1907 במינכן במשפחתו של פקח מינהלי. בתאריכים 8–9 בנובמבר 1923 במינכן, הוא השתתף בפוטש הנאצי. בשנת 1933 הצטרף ל-NSDAP. בשנת 1934 קיבל דוקטורט למשפטים וגם נכנס לספורט והפך לאלוף גרמניה בקאנו.
עם שחר ה-22 ביוני 1941 תקפה גרמניה את בעלת בריתה לשעבר, ברית המועצות ופתחה במבצע פלישה נרחב. על פי דברי הפיהרר אדולף היטלר, המלחמה נגד ברית המועצות פירושה מלחמת השמדה אידאולוגית והיה צורך לחסל את "האינטליגנציה היהודית-בולשביקית".בעקבות הצבאות הגרמנים המתקדמים, צעדו אנשי איינזצגרופן, שמטרתם לרצוח יהודים, צוענים, פרטיזנים, יריבים פוליטיים ואנשים אחרים שנחשבו לאיום על ביטחון הרייך השלישי. בנוגע לרציחתם ההמונית של יהודים, רק גברים נרצחו בתחילה, אך באוגוסט 1941 הורה רייכספהרר אס אס היינריך הימלר כי על הרצח ההמוני לכלול גם נשים וילדים ובין יוני לדצמבר 1941 נרצחו בין 500,000 ל-800,000 גברים, נשים וילדים יהודים. תחת מסגרת זו, ב-13 ביולי 1942 מונה כריסטמן לראש יחידת Sonderkommando SS 10a.‏ ב-24 ביולי 1942 נשלח לרוסטוב-על-דון והיה מעורב בהשמדת יהודים ושבויי מלחמה, כאשר Einsatzgruppe "D" בפיקודו של וולטר בירקאמפ הייתה אחראית לביצוע הפתרון הסופי כשמארגן ההוצאה להורג היה קורט כריסטמן עצמו. הוא גם הוביל את ההוצאות להורג בזמיובסקאיה באלקה. מאז אוגוסט 1942, עמד בראש "איינזאצקומנדו 10a" בקרסנודאר הכבושה והשתתף בהוצאות להורג של פרטיזנים ובני משפחותיהם (כולל ילדים). ידוע כי לאחר כיבוש העיר על ידי הנאצים ב-12 באוגוסט 1942 הגיע כריסטמן לעיר וב-21 באוגוסט וב-22 למחרת נאספו כ-13,000 גברים, נשים ויהודים ליער פרבומאיסק הסמוך ונרצחו, כשרובם המכריע היו יהודים. בפרט, בין דצמבר 1942 לתחילת פברואר 1943, הוא פיקח באופן אישי על השמדת אזרחים בחצר משרד המפקד, באמצעות משאיות גז ובקרב הקורבנות התמימים היו לפחות שני ילדים מתחת לגיל עשר. הוא ירה באופן אישי באנשים חפים מפשע, כולל אמהות עם ילדים קטנים, כדי "לשמש דוגמה טובה לכפופים".
בשנים 1943–1944 שימש כראש הגסטאפו של קלגנפורט. בשנים 1944 - 1945 עבד כראש הגסטאפו של העיר קובלנץ. לאחר תום מלחמת העולם השנייה נתפס כריסטמן ונכלא במרכז מעצר בדכאו, אך הוא נמלט משם בשנת 1946. לאחר מכן, הוא הסתתר ועבד תחת שם העט ד"ר רונדה וברח מרומא לארגנטינה. בארגנטינה, הוא המשיך לתמוך בנאצים על ידי השתתפות בארגון "קמרדנבורק".
משנת 1956 התגורר בגרמניה והיה אדם עשיר מאוד (מהעשירים במינכן). בשנת 1962 החליט בית משפט גרמני במינכן לפתוח בחקירת מעשי הזוועה של קורט כריסטמן. בשנת 1974 נעצר. כאשר ניסה להערים על התביעה ולהימנע מצדק, הציג כריסטמן לבית המשפט מסמך כוזב על מחלתו הקשה לכאורה.
הוא קיבל דחיית משפט. ב-19 בדצמבר 1980 גזר עליו בית המשפט בגרמניה 10 שנות מאסר בגין השתתפות בפשעי מלחמה שבוצעו בקרסנודאר. ב-11 בנובמבר 1982 גזר הדין אושר על ידי בית המשפט העליון הפדרלי בגרמניה.
הוא מת ב-4 באפריל 1987.
ראו גם

טבח הילדים בייסק
הלמוט אוברלאנדר
לקריאה נוספת

Безыменский Лев. Разгаданные загадки Третьего Рейха 1933—1941. — Издательство Агентства печати Новости, Москва, 1981. — С. 97-99.
Гинзбург Л. — Бездна, М.: Советский писатель, 1966.
Ernst Klee. Das Personenlexikon zum Dritten Reich. — 2. Auflage. — Frankfurt am Main: Fischer Taschenbuch Verlag, 2007. — S. 93. — ISBN 978-3-596-16048-8.
Arad, Yitzhak (2009). The Holocaust in the Soviet Union. Lincoln, Nebraska: University of Nebraska Press. ISBN 978-0-8032-2059-1
Browning, Christopher R.; Matthäus, Jürgen (2004). The Origins of the Final Solution: The Evolution of Nazi Jewish Policy, September 1939 - March 1942. London: Heinemann. ISBN 0-434-01227-0
Burleigh, Michael (2001). The Third Reich: A New History. London: Pan Books. sid. 600. ISBN 0-330-48757-4
Kershaw, Ian (2000). Hitler: 1936–1945: Nemesis. London: Allen Lane. Libris länk. ISBN 0-713-99229-8
Klee, Ernst (2007). Das Personenlexikon zum Dritten Reich (2). Frankfurt am Main: Fischer Taschenbuch Verlag. ISBN 978-3-596-16048-8
Weale, Adrian (2013). SS: en ny historia. Stockholm: Fischer & Co. ISBN 978-91-86597-41-2
הערות שוליים

↑  Гинзбург, Лев Владимирович. — Бездна, М.: Советский писатель, 1966.
↑  I, of Limited Mercy: A Maxine Kordell Novel
↑  A Moral Reckoning
1 2  KURT CHRISTMANN (ארכיון)
↑  Гинзбург Л. — Бездна, М.: Советский писатель, 1966.
↑  Crimes of War: A Novel
↑  Избирательный гуманизм: как американцы сначала вынесли приговор нацистским палачам, а потом их отпустили
↑  KURT CHRISTMANN (ארכיון)
↑  Murders from the Crimea to the Caucasus (אורכב 23.12.2019 בארכיון Wayback Machine) (באנגלית)
1 2  Поморин Юрген — Тайные каналы: По следам нацистской мафии. Читать книгу онлайн. Cтраница — 6
↑  Commemoration of Jewish Victims
↑  Observer-Reporter — Nov 14, 1979
↑  KURT CHRISTMANN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1140793098  VIAF: 448150748989216420005   WorldCat (עם VIAF): 448150748989216420005 
מינכן, העיר שבה נולד וגדל.
הפלישה הנאצית לברית המועצות
קולונה הנייקה

קוֹלוֹנֶה הֶנייקֶה (בהולנדית: Colonne Henneicke) הייתה קבוצת הולנדים ששיתפו פעולה עם הנאצים ופעלו כציידי יהודים בצנטרלשטלה, הלשכה המרכזית להגירת יהודים באמסטרדם בתקופת מלחמת העולם השנייה.
פעילות הקולונה הנייקה

הארגון התחיל את פעילותו ב-1942 תחת המחלקה לרכוש ביתי בצנטרלשטלה לאחר כיבוש הולנד על ידי גרמניה הנאצית. בשלב זה, תפקידם היה לערוך רישום של הרכוש שנותר בבתי היהודים לאחר שגורשו למחנה וסטרבורק. תחילה היו רק 12 אנשי רישום אך לאחר זמן קצר הורחבה מחלקת תפיסת הרכוש הביתי לכ-200 אנשים, מקצתם מארגונים נאציים הולנדים ומקצתם מחוגי העבריינות והפשע. בראש המחלקה עמד קצין ה-אס אס קרל ורליין (Karl Wörlein). בראש אחת הקבוצות עמד נהג המונית וים הנייקה, שעל שמו נקראה הקבוצה. בשלב זה היו חברי הקבוצה מחפשים יהודים לשם "הנאה", ללא תשלום מהנאצים. הם נהגו לדווח למשטרה ההולנדית בכל פעם שתפסו יהודים שנחשבו באותה עת ל"עבריינים", כלומר, כאלה שהסתתרו או לא התייצבו בהתאם להוראות הגרמנים, לא ענדו את הטלאי הצהוב, או הסתובבו עם תעודה מזהה מזויפת. כמו כן, דיווחו על הולנדים שנתפסו מסתירים יהודים.
בשל גנבות רבות שבוצעו מבתי היהודים בידי אנשי מחלקת הרישום ושוטרים הולנדים, החליט לאגס, ראש הסיפ"ו וה-אס דה באמסטרדם, לפרק את רוב יחידות מחלקת תפיסת הרכוש הביתי. רק חברי הארגון קולונה הנייקה הושארו וקיבלו תפקיד חדש: חיפוש יהודים מסתתרים. כך, החל ממרץ 1943, פעלו חברי הקבוצה כמו שוטרים, הגם שלא הייתה להם הרשאה רשמית לכך, עצרו את היהודים בעצמם והובילו אותם לצנטרלשטלה ולתיאטרון היהודי ובחלק מהמקרים אף חקרו אותם. להבדיל ממלשינים בודדים, מדובר היה בקבוצה מאורגנת, שהחזיקה משרד בלב אמסטרדם, ברחוב נורדר אמסטל-לאן 244, משם אנשיה יצאו למשימות שנקבעו מראש או לציד יהודים.
מלבד התשלום שקיבלו מה-אס-דה, נהנו חברי הקבוצה מהכנסה נוספת ששירתה את כיסם הפרטי: מעצר של יהודי "עבריין" או הגשת דו"ח על מסתיר יהודים. אנשי הקולונה הנייקה הרבו לחקור את היהודים שעצרו כדי להגיע ליהודים נוספים. במקרים רבים החליטו חברי הארגון לא לבצע את תפקידם עקב העובדה שישנן הלשנות שעליהן לא יקבלו אף גמול, למשל, הלשנה שנעשתה על ידי אזרח מחוץ לארגון ישירות לס"ד או למשטרת הולנד על יהודים "עבריינים". כל הלשנה מסוג כזה הייתה הלשנה שלא עניינה אותם ולכן לא מילאו עליה דו"ח.
לפי המחקר, כל פעילות הקבוצה נבעה מתוך הרצון לקבל גמול כספי. אנשי הקולונה הנייקה היו קשים לפיקוד, אופיים היה קשוח ורובם היו נוכלים שכל מה שעניין אותם היה הכסף. בשום שלב לא התעניינו חברי הארגון בקרבנות מהם גזלו רכוש, בתים ומשפחות מהיהודים ה"עבריינים". בהתחלה קיבלו 5 גילדן עבור על יהודי שתפסו לאחר מכן 7.5 גילדן ולבסוף הסכום גדל והם קיבלו 40 גילדן על כל יהודי שתפסו. אם אותו יהודי ביצע גם עבירה, הוכפל הסכום. רק כאשר קיבל איש הס"ס דוחות או פתקאות על תפיסה והעברה של יהודים אושר התשלום, לאחר כל התהליך, היה צריך לחתום ווים הנייקה, מקים הארגון, על קבלת הכסף.
בין "הציידים" נמנו חמישים ושלושה הולנדים וגרמני אחד שקיבלו תשלום על מצוד היהודים שהסתתרו באותה תקופה ברחבי המדינה. במהלך תקופת פעילותם צברו הקולונה הנייקה משתפי פעולה, כגון, אזרחים למיניהם, אנשי משטרה מקומיים ועוד, שהתנדבו לתרום מידע על יהודי "עבריין" כלשהו. במהלך חצי השנה שפעלו, הספיקו חברי הארגון לתפוס ולהסגיר מעל ל-8,000 יהודים ברחבי הולנד. הארגון פורק ב-30 בספטמבר 1943 בשל הצלחתם במשימה, לנקות את אמסטרדם מיהודים, וגם בשל חוסר היכולת של הנאצים להשתלט על האופי של חבריו.
דוחות הקולונה הנייקה

במהלך פעילותה של הקבוצה נכתבו 601 דוחות אשר מדווחים על תפיסתם ומעצרם של 875 יהודים שמתוכם 530 הסתתרו. על פי הדוחות, ניכר שעיקר פעילותם של הקולונה הנייקה הייתה בקיץ של 1943, ממש לפני שהתפרקו. בכל דוח ישנו פירוט לגבי המעצר של היהודי אשר נעצר. בדוחות מצוינים שמות היהודים שנתפסו, תאריך לידה, מקום לידה, כתובת מגורים אחרונה וכן פרטים כמו האם ענד טלאי צהוב, האם הלך עם תעודת זהות מזויפת, והמקום שבו נתפס היהודי: ברחוב, במסתור או בביתו. לעיתים היה מצוין גם שם מקום המסתור ואף שם המסתיר, ואם המסתיר נעצר גם הוא. עונשם של המסתירים היה לעיתים כבד מאוד. פעמים רבות לא עצרו את המסתיר כי היו משוכנעים שלא היה מודע לכך שהאנשים שהוא מסתיר אצלו הם יהודים.
עוד גורם לזלזול של הקבוצה במסתירים הוא שמעצרו של אדם לא יהודי לא היה מניב להם כסף, ולכן לא הייתה להם סיבה להסגיר אותו או לעצור אותו. במקרים אחרים ייתכן שבעל הבית הלשין כבר בעצמו בתקווה לקבל תגמול על היהודים "שלו", מה שהוריד מהשכר שאמורים היו לקבל הקולונה הנייקה, ולכן לא ביצעו את מעצר המסתיר. במקרים בודדים הקולונה הנייקה קיבלו או דרשו שוחד ולכן לא דיווחו על המסתיר. במקרים רבים ציינו בדוחות שהמסתיר לא נעצר עקב הדיווח שלו על הסתרת היהודים שאצלו או על יהודים מסתתרים אחרים. מעטות הפעמים שלא רצו אנשי הקולונה הנייקה לבצע מעצר מסיבות הומניות, אבל גם כאלה היו: לעיתים במקרה שהכירו את היהודי או את המסתיר לא הסגירו אותם. מן הדוחות עולה שכבר בחודשים הראשונים הצליחו למצוא מעל ל-4,000 יהודים.
פתקאות בקרה של הקולונה הנייקה

פתקאות הבקרה של הקולונה הנייקה נועדו לפקח על העברת היהודים לתיאטרון היהודי או לצנטרלשטלה לאחר מעצרם. כמו הדוחות, גם מהפתקאות עולה כי עיקר הפעילות של הארגון הייתה לקראת התפרקותו. עם השנים שעברו הצליחו חוקרים לאתר 630 פתקאות בקרה שבהן רשום על העברה של 2,939 יהודים: ילדים, מבוגרים, זקנים ונשים תוך חצי שנה. בניגוד לדוחות שמספרים את כל תהליך המעצר, בפתקאות לא מצוין האם נקטו באלימות כדי להעביר את היהודים או שמא דיברו עמם ואיימו עליהם בלבד.
בחלק מהפתקאות מצוינת האות S כדי לסמן שאכן היה זה עונש (עונש בגרמנית – Strafe), אם היה סימון שכזה על פתקה היה מקבל מחבר הדוח תגמול כפול מכיוון שהיהודי קיבל עונש על מעשיו. אם בפתקה מופעים שמות רבים זה אומר שמדובר במשפחה. במקרים אחרים היו כמה שמות שונים באותה הכתובת, מה שאומר שהיו כמה משפחות שהתגוררו באותו הבניין ולעיתים השמות של היהודים היו שמות של שכנים, מה שמראה על שיטתיות גאוגרפית בתפיסת היהודים. מהפתקאות עולה כי בסוף ספטמבר 1943 נותרו יהודים מעטים בכל רחבי אמסטרדם והקולונה הנייקה כמעט הצליחו במשימתם לגמרי.
גילוי מעלליהם של עובדי הקבוצה

לאחר המלחמה היה ידוע רק מעט על מעלליהם של אנשי הקבוצה. בסתיו 1947 נמצא בדרך מקרה ארכיון של הס"ס, שהיה חבוי בתוך ארגזים במרתף בית הכנסת ששכן בבניין הקהילה היהודית שברחוב טולפסטארט באמסטרדם, ובו חומר רב המתעד את פעילותה של הקבוצה. החומר הועבר למוסד הממלכתי לתיעוד המלחמה ושימש, בין היתר, גם למערכת המשפט בהולנד, והיא דלתה מתוכו את שמות אנשי קולונה הנייקה ומעשיהם ושפטה אותם על כך. ברישומים אלו יש רשימות של אלפי יהודים שנעצרו בידי אנשי הקבוצה, ולגבי 820 יהודים קיים גם מידע לגבי מי שאחראי למעצרם. המסמכים הועתקו ונמסרו ליד ושם. בין כל המסמכים ישנם כאלו הקשורים לרישום של רכוש יהודי לאחר התייצבות היהודים או לקיחת היהודים לקראת שילוחם למחנה וסטרבורק.
הערות שוליים

↑  Zentralstelle für jüdische Auswanderung in Amsterdam
1 2  בר-אפרת, פנחס, בין הלשנה להצלה, ירושלים: יד ושם, 2016, עמ' 170–171
↑  בר-אפרת, פנחס, בין הלשנה להצלה, ירושלים: יד ושם, 2016, עמ' 170–172, 191
↑  בר-אפרת, פנחס, בין הלשנה להצלה, ירושלים: יד ושם, 2016, עמ' עמודים 173–176
↑  בר-אפרת, פנחס, בין הלשנה להצלה, ירושלים: יד ושם, 2016, עמ' 186–189