stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרכז תורה ומדינה
הוצאת ספרי המכון

חסד שבמלכות - שימוש במשאבים של המדינה לשכבות האוכלוסייה הנמוכות ובעלי קושי כלכלי, והיחס למושג השוויון וערך החירות, לאור ההלכה היהודית. מאת הרב עזריאל אריאל.
יושביה עליה - היחס לנושאים: עלייה וקליטה, התיישבות, הרוב היהודי והיחס לבני מיעוטים במבט הלכתי. מאת רבני המכון.
בעל מלחמות מצמיח ישועות - אסופת מאמרים בנושא יחסה של תורה למלחמה. מאת הרב יעקב אריאל.
רש"י צריך עיון - דרכו של רש"י בפירושו על התורה. מאת הרב נריה גוטל.
קשר אמיץ - מבט הלכתי על אימוץ ילדים ומעמד ההורות. מאת הרב עזריאל אריאל.
שולחן מלכים - ביאור על פרק א מהלכות מלכים ומלחמות לרמב"ם. מאת רבני המכון.
עדרו ירעה - יחסי הגומלין בין מנהיג ובין העם. מאת רבני המכון.
ראויים לטוב - זכויותיהם וחובותיהם ההדדיות בקשר הזוגי, בתפיסה היהודית. מאת מרכז אחווה של המכון.
שיח הראויות - מושג ה"זכויות" בחקיקה, במשפט, בפוליטיקה, בתקשורת, בשיח הציבורי, ובמערכות היחסים החברתיות. מאת מרכז אחווה של המכון.
ממשפטי המלוכה - אחריות לאומית כשיקול הלכתי משמעותי להכרעה בסוגיות ציבוריות וממלכתיות. מאת הרב נריה גוטל.
ואשיבה שופטייך - מעמדו של משפט התורה במדינת ישראל. מאת רבני המכון.
בי מלכים ימלוכו - מלכות ישראל בהיבט תורני. מאת הרב יגאל קמנצקי.
תורת המדינה למלבי"ם - תפיסתו של המלבי"ם את עניינם של אזרח ומדינה, שלטון וממשל, צבא ומלחמה, מוסדות פוליטיים ויחסים בינלאומיים. מאת ד"ר אורי בגנו.
מכת מדינה - הלכות מדינה במשבר מגפת הקורונה. מאת רבני המכון.
לקריאה נוספת

יהודה זולדן, ‏כך תקימו מדינת הלכה, בעיתון מקור ראשון
הערות שוליים

↑  גיא עזרא, ‏סלומינסקי: זו הסיבה לאי הצלחתינו בבחירות האחרונות, באתר "סרוגים", 27 בספטמבר 2016
↑  עלון הסברה
אברהם אלקנה כהנא שפירא

.
הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא (כונה "רֵבּ אברום"; י"ד באייר ה'תרע"א, מאי 1911 – 27 בספטמבר 2007, ט"ו בתשרי ה'תשס"ח) היה ראש ישיבת מרכז הרב, פוסק, הרב הראשי לישראל בשנים ה'תשמ"ג–ה'תשנ"ג (1983–1993), דיין ואב בית דין בבית הדין הרבני בירושלים ובבית הדין הגדול, ממשפחת כהנים מיוחסים עד עזרא הסופר.
היה נחשב לבכיר רבני הציונות הדתית ומנהיגה הרוחני, לצד הרב מרדכי אליהו. נחשב בעיני רבים בציבור הציוני־דתי כ"אישיות התורנית ההלכתית החשובה ביותר בימיו". רבים מתלמידי הרצי"ה ראו בו את ממשיך דרכו של רבם.
הרב שפירא היה מייסד ונשיא מכון הרצי"ה, חבר הנשיאות המייסדת של איחוד הרבנים למען ארץ ישראל ונשיא רשת האולפנות צביה (מאז פטירת הרצי"ה) ותנועת קוממיות.
תולדות חייו > שנותיו הראשונות

נולד בירושלים לרב שלמה זלמן כהנא שפירא ולהענע רייזל (לבית זקס), למד בתלמוד תורה של ישיבת עץ חיים הירושלמית ב"חורבה" בעיר העתיקה, אצל הרב חיים מן והרב לייב רוחמקין (חותנו של הרב שלמה זלמן אוירבך). אחר כך למד בישיבת תפארת צבי אצל הרב אברהם חיים הקלמן, ובעידודו הדפיס בהיותו בגיל שתים עשרה את חיבורו הראשון "דרכי הקניינים" על גדרי הקניינים בהלכה. כן למד אצל הרב ראובן טרופ אליו התקרב מאוד. לאחר שעברה ישיבת חברון לירושלים בעקבות פרעות תרפ"ט עבר אליה ובה למד אצל ראש הישיבה הרב משה מרדכי אפשטיין, אשר קירב אותו, ואצל הרב יחזקאל סרנא, וכן למד בחברותא עם הרב משה חברוני – לימים ראש הישיבה. בהיעדר ספרים – נעזרו רבים ביכולתו לצטט ספרים על-פה. לפי עדות הרב שאר ישוב כהן והרב יעקב רוזנטל, ראשי הישיבה נהגו לומר עליו "הנה הולך וצומח גדול הדור הבא".
בצעירותו עמד בקשר עם רבנים בולטים כמו הראי"ה קוק; הרב מטשיבין, שאיתו היה נוהג להתייעץ בנושאים שונים, ושעל פי הרב חיים אביהוא שוורץ בספרו "באהל אברהם" אמר לאחר פטירת החזון איש: "איני יודע מה יאמרו בבני ברק, אבל אני אומר שר' אברום שפירא הוא גדול הדור הבא"; החזון איש שכתב לו "ניכר כי כל מגמתו לגלות אמת התורה"; הגרי"ז מבריסק, שבנו סיפר שאביו היה מבקש שיביאו לפניו קבצים תורניים אם הופיעו בהם מאמרים של הרב שפירא; הרב משה פינשטיין שכתב עליו "רב גוברייהו דחכמי ירושלים הראויין להורות בכל התורה כולה ומה אני נגדם"; הרב צבי פסח פרנק שביקש ממנו להעיר על דברים שכתב; הרב איסר זלמן מלצר שהביא את חילופי המכתבים עמו בספרו "אבן האזל"; הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב צבי יהודה הכהן קוק, שאיתו עסק – בין השאר – בדיונים הלכתיים על תשובותיו של הראי"ה. הרב יוסף שלמה כהנמן מפוניבז' הזמינו, בעידוד החזון איש, ללמד בישיבת פוניבז' שהקים בבני ברק (לפי עדויות שונות – כר"מ או כראש ישיבה). אך הרב שפירא לא חפץ לקבל את התפקיד, על אף לחצי החזון איש. לימים נימק לתלמידיו את הסירוב: "אני הולך בדרכו של מרן הרב זצ"ל". סיבות נוספות היו אהבתו לירושלים, ורצונו לעזור לאימו האלמנה שהתגוררה בה.
בשנת ה'תש"ט ההדיר את ספרו של רבי איצל'ה מפוניבז' – "זכר יצחק" – וצירף אליו "קונטרס אחרון" ובו מחידושי תורתו בעניינים הנידונים בספר. בסביבות תקופה זו היה רבה של ירושלים הרב צבי פסח פרנק מעביר לו שאלות בהלכה שנשלחו אליו על מנת שישיב עליהם במקומו.
בעת לימודיו בישיבה, למד בחברותא גם עם מי שהיה נשוי לבת דודתו – דוד רזיאל, שהפך בהמשך למפקד האצ"ל. בעת שברח רזיאל מפני הבריטים והחליף מקומות מסתור, היה מגיע לעיתים ללון בבית משפחת שפירא, והרב נהג לפנות לו את מיטתו וללמוד "משמר".
תולדות חייו > בישיבת מרכז הרב > כר"מ

בהתפללם יחדיו בשכונת מאה שערים, הכיר הרצי"ה קוק את הרב שפירא והתפעל מתפילתו. הוא החל לשוחח איתו בדברי תורה ונוצרה אצלו הערכה אל הרב שפירא. הוא שידך אותו עם פנינה, אחות גיסו הרב שלום נתן רענן, חתנו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק. ומיד לאחר מכן, בשנת תש"ה הזמין אותו ללמד בישיבת מרכז הרב, הרב שפירא נענה להזמנה ומאז לימד בה מעל שישים שנה. שם גם למד חברותא עם הרב הנזיר בתיקוני זוהר. בישיבה נעשה למקורבו של ראש הישיבה הרב יעקב משה חרל"פ, ובשנים אלו היה היחיד שלימד גמרא מלבדו. עם היחלשותו של הרב חרל"פ ביקש מהרב שפירא שימלא את מקומו ויחל במסירת השיעור כללי, וכך נעשה. לאחר הפטירה נעשה זה תפקידו הקבוע.
תולדות חייו > בישיבת מרכז הרב > כראש ישיבה תחת הרצי"ה

לאחר פטירת הרב חרל"פ, הזמין הרב צבי יהודה את הרב שפירא לשמש כראש הישיבה, בכפוף אליו. הרב שפירא כונה "ראש ישיבה", ואילו הרצי"ה כונה "ראש הישיבה". הרצי"ה ראה אותו כבר אז כ"ראש ישיבה" לענייני הוראת התלמוד וההלכה וכיד ימינו בניהול והנהגת הישיבה, ואת בחירתו בו הסביר בנימוק: "צריך שיהיה אנשים מתוכנו, החיים לפי התורה הגואלת ומרבים שלום בעולם". הרצי"ה רצה אף לערוך מעמד הכתרה חגיגי במעמד רבנים, אך הרב שפירא אמר שהוא "לא יכול לסבול את הפרסום". בשנת ה'תשי"ט הוזמן גם הרב שאול ישראלי על ידי הרצי"ה לשמש בראשות הישיבה, והחל אף הוא במסירת שיעור כללי, ביום חמישי, נוסף על השיעור הכללי של הרב שפירא בימי שלישי. שיעור נוסף העביר במוצאי שבתות בספר קצות החושן, שבו נהג לפלפל בסוגיה מדברי ה"קצות" שנבחרה על ידי התלמידים בשעת מעשה. כמו כן שהה בזמן הסדרים בישיבה כדי לשוחח עם הבחורים בסוגיות. הוא היה שם דגש על העמקה בדברי רש"י, ולימד להתבונן כיצד בלשון רש"י רמוזים התירוצים לכל הקושיות של תוספות כנגדו.
נהג לשנן ש"עיקר גדלות האדם מתגלית בישיבה" ובעמידתו בראשה ראה את גולת הכותרת של חייו ופועלו.
במשך חיי הרב צבי יהודה, הצניע הרב שפירא את עצמו, ולא הביע בפומבי עמדה שונה משל הרצי"ה. עם זאת, הרצי"ה היה מתייעץ עימו בעניינים ציבוריים ואישיים, וראה בדעתו דעת תורה מכרעת בעניינים שונים. כמו כן שלח הרצי"ה שאלות שהתחבט בהן להכרעת הרב שפירא, בפרט בשאלות הלכתיות – שבהן שלח אליו בקביעות, גם שאלות המושפעות מהתפיסה האידאולוגית כגון היתר להתגלח ביום העצמאות, אך לעיתים גם בענייני הכלל, כמו הנהגת הישיבה או הכרעות אם לצאת להפגנות בנושאים שונים. לאחר פטירת הרב מרדכי פרום בשנת תשל"ב, קרא הרצי"ה לרב חיים שטיינר ומספר נוספים ואמר להם: "צריך לקדם עוד יותר את ר' אברום בישיבה".
תולדות חייו > בישיבת מרכז הרב > בראשות הישיבה

בשנותיו האחרונות העביר הרצי"ה לאחריותו של הרב שפירא את ניהול הישיבה, וכן היה שולח שאלות בענייני הישיבה ובענייני הפרט לבירורו והכרעתו של ר' אברום. בתקופה זו הרצי"ה גם החל לשלוח אל הרב שפירא בקביעות את שאלות ההנהגה הציבורית. בשנתו האחרונה הסמיך הרצי"ה את הרב שפירא לנהל ולהדריך את אופי המאבק נגד פינוי סיני. בשנת ה'תשמ"ב (1982), לפני פטירתו, ציווה הרצי"ה שהרב שפירא ימשיך בראשות הישיבה, ועם פטירתו בוצע המינוי החוקי על ידי חברי עמותת ישיבת 'מרכז הרב', כשלצידו הרב שאול ישראלי. באותה תקופה ייסד הרב שפירא לזכרו של הרב צבי יהודה את מכון הרצי"ה, המוציא לאור את כתבי הרב אברהם יצחק הכהן קוק ובנו הרצי"ה. חרף העובדה שעיסוקו העיקרי של הרב שפירא באופן אישי היה בתלמוד ובהלכה, הקפיד שסדרי לימודי האמונה יימשכו כפי שהיו, שיבח לימודים אלו ואף עודד ודרבן את העיסוק בהם, וגם נהג לעסוק עם התלמידים בלימוד ועיסוק אמוני במוצאי שבתות, לאחר סיום השיעור בקצות החושן. לאחר פטירת הרב ישראלי בשנת ה'תשנ"ה נותר לבדו בראשות הישיבה.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | במשך עשרות שנים שלימד בישיבה ועמד בראשה, השתדל לגדל תלמידי חכמים אמיתיים שיודעים את התורה והלכותיה כראוי, ושלא יהיו כביכול רבנים שיודעים לדבר דיבורי אמונה ומחשבה בעוד שלימוד התורה לאמיתה, בדיני המעשה, בכל הנהגת הבית היהודי, וממילא – המדינה היהודית, יהיו חסרים להם. כי לא יכול להיות גדול בישראל בלא שידע את התורה כולה | “ |

|  – הרב אברהם יצחק כלאב, על הדגש בפועלו של הרב שפירא לגידול תלמידי חכמים |  – הרב אברהם יצחק כלאב, על הדגש בפועלו של הרב שפירא לגידול תלמידי חכמים |  |
מלבד השיעורים, הרב שפירא שם דגש על יצירת קשר אישי עם תלמידי הישיבה, בלט בקשריו עם כלל התלמידים ונהג לקיים שיחות ושיעורים גם בביתו. בנוסף, דרש מהר"מים ליצור קשר ושיחות אישיות עם בחורים כדי להתרשם ממצבם, באומרו שדבר זה נצרך אף לבחורים המצוינים, ולא רק לכאלו שנחשבים עם קשיים. בשיחות לצעירים בביתו הרבה להדגיש את חשיבות שקידת התורה והלימוד בהספק נרחב, באומרו "בתורה – כמות זו איכות", בהמריצו אותם להגביר את הקצב בלימוד העיון, ולהשקיע בלימוד התוספות בשעת לימוד הבקיאות, כשהוא מנמק: "שיטת הלימוד של 'ואם תאמר' 'ויש לומר' זה מה שבונה באדם שכל של תורה". עודד לעמול על הבנת דברי הראשונים בסוגיות, באומרו ש"זה עיקר ה'עיון'.
תלמידו הרב גדעון פרל תיאר ארבעה חלקים מרכזיים בחינוכו של הרב שפירא: א. – חמימות והאהבה לתלמידים. ב. – שליטה מקיפה בכל חלקי התורה, בניתוח מעמיק של כל סוגיא והשלכותיה להלכה, לצד עידוד "סקרנות" תורנית להכיר כל חלק בתורה המזדמן לתלמיד, יחד עם היכרות עם מנהגים של גדולי ישראל. ג. – הכרת ערכו של עם ישראל כבסיס ללימוד התורה. ד. – המחויבות לדברי גדולי התורה שבדורות הקודמים, שמתוך גדלותם התורנית קיבלו את סמכותם ש"מפיהם אנו חיים ואת תורתם אנו שותים".
תולדות חייו > בישיבת מרכז הרב > פיצול הישיבה

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא חלק מהמידע בפרק זה עשוי להיות מוטה ושגוי, יש לתקנו בהתאם להחלטות הבוררות בערך ישיבת מרכז הרב (פרטיה כאן).
בימי השבעה על הרצי"ה דרשה קבוצת רבנים – הר"מים מרדכי שטרנברג, עמיאל שטרנברג, עודד וולנסקי, יהושע צוקרמן ויעקב לבנון, וכן הרב שלמה אבינר – מהרב שפירא ומהרב ישראלי, למנות גם את הרב צבי ישראל טאו לראש ישיבה ולהעניק לו זכות הטלת וטו בקבלת והוצאת תלמידים ור"מים, ניהול כספי, עמדות הישיבה כלפי חוץ ועוד. דרישתם לא התקבלה ונוצר מולם מתח בישיבה. הפערים התבטאו גם בתחומים הקשורים בסוגיית הממלכתיות, שהרב טאו הוא אחד מנושאי דגלה, בעוד הרב שפירא התייחס באופן ביקורתי יותר לממשלה. חלק מתלמידי הרצי"ה הוותיקים – דוגמת הרבנים יעקב אריאל, דב ליאור, יעקב פילבר, חיים שטיינר, זלמן ברוך מלמד, איתן איזמן, מיכאל הרשקוביץ, אליקים לבנון, דוד חי הכהן יהושע רוזן ואריה שטרן – זוהו עם מחנהו של הרב שפירא.
בשנת ה'תשנ"ח (1997) עזבה קבוצה זו עם כמאתיים תלמידים את הישיבה והקימה את ישיבת הר המור. העזיבה התרחשה לאחר שהנהלת הישיבה הציעה בפני התלמידים אפשרות ללימודי הוראה במקביל ללימודי הישיבה. בעקבות זאת, טענו הרב טאו והרבנים הקשורים אליו, כי הנהלת הישיבה מתכוונת להקים מכון ללימודי הוראה שיפעל בישיבה – מה שעלול היה בעיניהם לפגוע בחירות הלימוד בה. הרב שפירא הכחיש את הדברים. בראיון שנערך עם הרב שפירא טען כי הוא נחשב כ"רבם המובהק" של הפורשים, ובשל כך היה אסור עליהם מצד ההלכה לחלוק עליו ולהקים ישיבה בעירו. הוא גם טען כי עד שישובו בתשובה על המעשה – הם אסורים להורות הלכה. כדין תלמיד החולק על ישיבתו של רבו.
במכתב שעליו חתמו כמה רבנים מבוגרי הישיבה נקראו הרבנים הפורשים ותלמידיהם לשוב לישיבה ולבקש מחילה מהרב שפירא. הרב מרדכי אליהו הוסיף בתחתית המכתב דברים בשבחו של הרב שפירא ובחומרת איסור ההתפלגות מהישיבה בראשותו. מכתב נוסף פורסם בעיתון הצופה הטוען שההתפלגות מנוגדת לחינוכו של הרצי"ה לאחדות, לכבוד תלמידי חכמים ולכבוד התורה. החותמים כתבו כי "מתוך אחריות ורצון לשמור על שלמותה של הישיבה, מחזקים אנו את ידי מורנו ורבנו הגאון הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא שליט"א, המוסר נפשו למען הגדלת התורה ושלמות עמנו וארצנו" וסיימו בעידוד ללומדי הישיבה ש"סופגים מרוחם של רבותינו הגדולים". בין החותמים על מכתב זה נמצאים הרבנים דוב ליאור, זלמן מלמד, יעקב אריאל, אמנון שוגרמן, גדעון פרל, יהודה פליקס, ישעיהו מייטליס, יהושע בן מאיר, שמואל יניב, מנחם פליקס, שבתי זליקוביץ, עמנואל זרביב, יוסף טולדאנו, שמחה שטטנר, שבתי סבתו, יוסף אלנקווה, חיים אביהוא שוורץ, דוד חי הכהן, ועוד. בראש החותמים הופיע הרב אליהו שלמה רענן (בנו של הרב שלום נתן רענן), בתואר "נכד מרן הראי"ה".
קבוצת רבנים מוותיקי תלמידי הרצי"ה המשיכה ללמד בישיבה אחרי הפיצול ואחרי פטירת הרב שפירא, בהם: הרב יהושע רוזן, הרב חיים שטיינר, הרב יעקב פילבר, הרב מיכאל הרשקוביץ, הרב יצחק בן שחר, הרב חיים אביהו שוורץ. כמו כן, תלמידיו הרב יעקב אריאל, הרב אריה שטרן והרב דוד חי הכהן שלימדו בעבר בישיבה והפסיקו, חזרו בתקופה זו ללמד בה כהבעת חיזוק.
בשנת ה'תשס"ג הורה לבנו הרב יעקב אלעזר כהנא שפירא למסור לצידו שיעור כללי בישיבה. לאחר פטירתו בשנת ה'תשס"ח, נמסר כי בצוואתו הוא הוריש את תפקידו לבנו זה. בן נוסף, הרב שמואל, הוא מנהל הישיבה.
תולדות חייו > דיינות, ועדות ומכונים תורניים

בצעירותו היה בין יוזמי התכנסות שבועית של תלמידי חכמים בביתו של הרב הראשי, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, לדון בדברי תורה ושאלות פסיקה מורכבות. בעקבות אותה התכנסות שבועית גברה הערכתו של הרב הרצוג אליו, והוא העניק לו כושר לדיינות. בשנת ה'תשט"ז (1956) ביקש ממנו שיתמנה כדיין בבית הדין הרבני בירושלים. לכך ניאות הרב שפירא בעקבות מאמצי השכנוע של ידידו הרב יוסף שלום אלישיב שכבר כיהן שם וביקשו שיצטרף אליו. בשנת ה'תשל"א מונה לאב בית דין. משנת ה'תשל"ד כיהן בבית הדין הרבני הגדול וכחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל. בעת שהתמנה לחבר בית הדין הגדול – סירב הרב מרדכי אליהו לעמוד בראש ההרכב, אף שמפני ותיקותו נועד לכך לפי הנהלים בבית הדין, והתנה את השתתפותו בכך שהרב שפירא הוא אשר יכהן כאב בית הדין.
בסביבות שנות ה-70 נענה לבקשת קבוצת סטודנטים לרפואה בהובלת הרב פרופ' אברהם שטיינברג ומסר להם במשך תקופה ארוכה שיעורים על ענייני רפואה בשבת. בין הנושאים שהועלו היו סוגיות כגון איך מבצעים בשבת זריקות, החדרת אינפוזיות וחבישות. באותה התקופה ההכרעות ההלכתיות בנושאים אלו טרם היו ברורות והוא חידש את הדברים.
בשנת תש"מ מונה לחבר במחלקת החקיקה שבמכון הרי פישל ולמבקר ראשי של מפעל 'אוצר הפוסקים'. עמד באותה תקופה גם בנשיאות מכון מהרש"ל המוציא לאור כתבי גאונים וראשונים.
בתקופה זו היה חבר בוועדות שונות, בהן הוועדה לפתרון בעיית ניתוחי מתים וועדת חינוך, שהוקמה על ידי השר משה חיים שפירא. מהחלטותיה הבולטות של ועדה זו הייתה ההחלטה להכיר בשנות הלימוד בישיבות כהכשרה הטובה ביותר להוראה.
תולדות חייו > ברבנות הראשית > מינוי, אופי כהונתו ופועלו

לקראת סיום כהונתם של הרבנים הראשיים, הרב שלמה גורן והרב עובדיה יוסף, פעל הרב שפירא להארכת כהונתם. לאחר שהמאמצים לא הצליחו, ובעקבות לחצים שהופנו כלפיו להתמודד בעצמו, הציג את מועמדותו לתפקיד אך סירב לפעול לקידום בחירתו. בא' בניסן ה'תשמ"ג (15 במרץ 1983) נבחר לכהונת הרב הראשי לישראל. זאת, למרות הוראת חוק הרבנות הראשית לישראל שבעת הבחירה על הרב הראשי להיות מי שטרם מלאו לו 70 שנה. הרב שפירא זכה ל-80 קולות מתוך 136 קולות המצביעים, כאשר המתמודדים האחרים, הרב יצחק קוליץ והרב שאר ישוב כהן זכו ב-36 קולות ו-17 קולות, בהתאמה. הרב שפירא כיהן בתפקיד 10 שנים, עד לניסן ה'תשנ"ג (1993) במקביל לרב מרדכי אליהו.
תקופת כהונתם התבלטה בשיתוף פעולה בין הרבנים הראשיים, בין השאר הנהיגו שישיבות מועצת הרבנות הראשית תתקיימנה לסירוגין – שבוע אצל האחד מהם ושבוע אצל עמיתו, כמו כן הציב כל אחד מהם בלשכתו כיסא תואם לשלו – עבור עמיתו. והקפידו להיפגש בכל שבוע ולדון יחדיו בנושאים שעל הפרק.
במהלך כהונתו פעל הרב שפירא לחיזוק מעמד הרבנים והדיינים ולשיפור וקידום מבחני הרבנות, מה שהעניק להן יוקרה עד כדי שתלמידי חכמים מארצות הברית הגיעו ארצה במיוחד להיבחן בהם, כולל מבני הציבור החרדי. בעקבות פעילותו עם הרב אליהו הופסקה היכולת למנות דיינים ללא מבחני הסמכה מסודרים של הרבנות. מלבד זאת פעל לביצור מעמדה של הרבנות באופן כללי, ובתקופת כהונתם נמנעה מערכת בתי המשפט מלהיכנס לעימות עם הרבנות. הם הנכיחו את הרבנות, מלבד העיסוק בנושאי רבנות קלסיים, כגון כשרות ונישואין, גם בנושאים ציבוריים שונים, כמו שביתת האחיות, ופעלו להגדלת סמכותה והשפעתה בתחומים שונים, בין השאר הכניסו נציג קבוע של הרבנות למשרד החינוך. כן הקפיד הרב שפירא להיפגש מדי תקופה עם ראשי הנהלת החינוך הדתי ולדון בנעשה בו. הרב שפירא ראה בפעילויות אלו שליחות חינוכית – ללמד ולהרגיל ש"לתורה יש מה לומר, בכל שטחי החיים, בפרט במדינה יהודית". כשיצא בשליחות הרבנות הראשית לפגישות ברחבי העולם, נהג לצום בשל כובד המשקל שבשליחותו של עם ישראל.
תולדות חייו > ברבנות הראשית > מערך הכשרות ומחלקת הייבוא

הוא והרב אליהו פעלו במיוחד להעלאת רמת הכשרות של הרבנות הראשית והקפידו להיות מעורבים בפרטיה, תוך שליחת שליחים ייעודיים ברחבי העולם, ובפרט למזרח הרחוק ומקומות חסרי רבנות מסודרת, זימונים מיוחדים של רבנים ואנשי מקצוע, ובדיקה אישית של רשימות מוצרים וחומרי גלם. הם יזמו כללים ותקנות חדשים, יצרו סדר מחודש לקבל אישורי כשרות, הכולל מעורבות עמוקה ביותר של הרבנות ומשגיחיה, ואף הפעילו ביקורת קפדנית ומעקב על מפעלים ורבנים מפקחים מחוץ לישראל שכבר הוכרו, מה שהביא לפסילת אלו שהתבררו כבלתי מהימנים ולשיפורם של אחרים. כדי להגיע לשליטה מוחלטת של הרבנות הראשית במתרחש יזם הרב שפירא פגישות עם ראשי רשתות השיווק ורתם אותם לשיתוף פעולה עם הרבנות, באופן שהן עצמן סירבו לקבל מיבואנים סחורה שאינה מאושרת בידיה, כך שנוצר ציר שמנע החדרת מוצרים שאינם כשרים לשוק. במעשיהם יצקו תשתית חדשה נרחבת ויצרו את מערכת הכשרות המסועפת כפי שהיא כיום.
הם פעלו לבסס את מעמדה של הרבנות כמופקדת על כלל הכשרות בארץ, כאשר לשם כך הרב שפירא יזם יחד עם הרב אליהו את החוק האוסר על נתינת כשרות כלשהי בארץ ללא פיקוח של הרבנות הראשית והביא לחקיקתו – מה שהצריך גם את הבד"צים הפרטיים דוגמת בד"ץ העדה החרדית ודומיו לתת דין וחשבון על פעולותיו ואישוריו, כדי לקבל את אישורה של הרבנות הראשית. בעקבות כך גורמים חרדיים מסוימים ואחרים החלו להשמיץ את הרבנות בפלטפורמות שונות, במטרה להניא אותה מהפיקוח ההדוק שהחילה, אך הרב שפירא סירב לחזור בו מהקריטריונים שהציב.
במסגרת הפעילות בנושא הכשרות ייסד הרב שפירא את "מחלקת הייבוא" של הרבנות הראשית, בנמקו שקיומה של מחלקת יבוא יעילה ישפיע רבות וירומם את קרנה של מערכת כשרות מודרנית, המשלבת תורה עם מדע וטכנולוגיות מזון, בעולם בכלל ובארץ ישראל בפרט. הם יזמו כללים ותקנות בענייני כשרות ארציים ובענייני היבוא ושחיטת הבשר מחוץ לישראל. והפעילו ביקורת תמידית וקפדנית על צוותי השחיטות היוצאים מחוץ לישראל, שהעלתה באופן משמעותי את רמת הכשרות של שחיטה מחוץ לישראל. בראשות המחלקה הועמד תלמידו המובהק הרב יצחק יעקובוביץ, לימים רבה של מועצה אזורית דרום השרון, והופקדה ועדת ייבוא מיוחדת שכללה את הרבנים שמחה הכהן קוק, פנחס קורח, אברהם רובין, יוסף גליקסברג ויוסף בר-שלום אשר לבקשת הרב שפירא הלכו ללמוד ולהתמחות בטכנולוגיית מזון. בין ההחלטות שהתקבלו בה הייתה לאסור כניסת מוצרים לארץ בלא שיעברו בדיקת מעבדה על ידי כימאי ירא שמיים, לוודא שאין בהם רכיבים שאינם כשרים.
תולדות חייו > ברבנות הראשית > סוגיית קביעת רגע המוות

אחת הפסיקות הבולטות של הרבנות הראשית בהנהגתם, הייתה הכרעת הרבנות בשנת ה'תשמ"ו בעניין קביעת רגע המוות. פסיקה זו סללה את ההכשר האתי להשתלת איברים בישראל. הפסיקה ניתנה לאחר שמשרד הבריאות פנה אל הרבנות בבקשה להכריע בסוגיה, והרב שפירא, שהכיר בחשיבות הנושא, הקדיש זמן וכוחות רבים כדי להגיע להכרעה ברורה בשאלה. הוא הקים ועדה שכללה מלבדו ומלבד הרב אליהו, את הרב שאול ישראלי, הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב דוד חיים שלוש והרב ישראל מאיר לאו, ואליהם צירף את המומחים לענייני רפואה והלכה – הרב פרופ' אברהם שטיינברג והרב ד"ר מרדכי הלפרין, על תקן יועצים רפואיים.
הוועדה קיימה התייעצויות עם רופאים בכירים בבית החולים הדסה עין כרם, ולמדה את סוגיית ההשתלות וההיבטים הרפואיים וההלכתיים הנוגעים לקביעת המוות, תוך ייעוץ רפואי מקצועי של מומחים בתחומי הנוירולוגיה, ההרדמה, הכירורגיה, הקרדיולוגיה, ועוד. לאחר שהסוגיה הרפואית הובנה כל צורכה, הם נכנסו להיבט ההלכתי והסיקו כי מוות מוחי, המתבטא בהיעדר נשימה באופן בלתי הפיך, נחשב למוות. מפני חששות הלכתיים הציבה הוועדה מספר תנאים לאישור המוות המוחי, בין היתר דרישה שרב מוסמך המתמחה בפסיקת הלכה רפואית יהיה נוכח בקביעת רגע המוות. את ההכרעה הסופית בסוגיה נתן הרב שפירא והחלטות הועברו ואומצו במועצת הרבנות הראשית.
התנאים שהציבה הוועדה לא התקבלו על ידי משרד הבריאות, ולכן לא התאפשר באותה עת להתיר את ההשתלות, מה שמנע משומרי מצוות לחתום על כרטיס אדי. כחודש לאחר פטירתו של הרב שפירא הגיש חבר הכנסת עתניאל שנלר את הצעת חוק מוות מוחי-נשימתי, המיוסד על החלטות הוועדה האמורה, וזו אושרה במליאת הכנסת במקביל לאישורו של חוק השתלת איברים, מה שהביא להכשר ההלכתי להשתלות, שאפשר לדתיים לקחת בהן חלק.
תולדות חייו > סוף ימיו

בסוף שנת ה'תשס"ז הידרדר מצבו הבריאותי, ולתפילות הימים הנוראים בישיבה הגיע על כיסא גלגלים ומחובר לבלון חמצן. בעשרת ימי תשובה נערכו עצרות תפילה רבות לרפואתו, ביניהן עצרת המונית בכותל המערבי.
הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא נפטר ביום טוב ראשון של סוכות, ט"ו בתשרי תשס"ח (27 בספטמבר 2007), במרכז הרפואי שערי צדק בירושלים. חרף המנהג הירושלמי שלא להלין את המת בעיר, נערכה הלווייתו למחרת על פי פסיקתו מספר שנים קודם לכן, שיש לדחות הלוויית תלמיד חכם כדי לאפשר לקהל רב להשתתף בה, מפני כבודה של תורה.
בהלווייתו השתתפו עשרות אלפים. הוא נטמן בבית הקברות בהר הזיתים, סמוך לקבריהם של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב דוד כהן (הנזיר) והרב שלמה גורן.
בהנהגה הציבורית > מנהיג ציבור

פעולתו הציבורית הבולטת החלה במאבק נגד פינוי סיני, שאותו הוביל לבקשת הרצי"ה שנחלש. לאחר מכן כרב ראשי, התבלט במאבק נגד פינוי שטחי ארץ ישראל מיהודים בכלל, וכן נגד צמצום כוחה של הרבנות. לאחר סיום כהונתו, לצד עמיתו הרב מרדכי אליהו, היווה מוקד סמכות תורני מרכזי בציבור הדתי-לאומי – בהכרעות הלכתיות ובהנהגה ציבורית. נחשַב לבכיר רבני הציונות הדתית ומנהיגה הרוחני. אנשי מפלגת איחוד הלאומי-מפד"ל נהגו להתייעץ בו וברב מרדכי אליהו.
כן פעל והשפיע במגוון תחומים, כמו בתחום הפוליטי-מדיני, החינוכי והמשפט העברי, וכן בחיזוק מעמדה וסמכותה של הרבנות, אשר על כך נאבק גם לאורך כל השנים שאחרי סיום כהונתו בה. מעמדו המרכזי הושפע בין השאר מכך שהיה רבם של אלפי בוגרים שהוציאה ישיבת מרכז הרב לאורך שנותיה, שעסקו בנושאים רבים ומגוונים, ורבים מהם הקפידו לשמור על קשר עם הישיבה בכלל והרב שפירא בפרט, כך שכמעט בכל תחום הייתה לדעתו השפעה על ידי העוסקים בתחום שהתייעצו איתו.
בהנהגה הציבורית > תורה וחינוך

הרב שפירא עודד וסייע להקמת ישיבות רבות, גבוהות ותיכוניות, אולפנות וכן כוללים בידי תלמידיו, ושלח אברכים לפעילות תורנית וחינוכית בחוץ לארץ. כן הדריך ושלח תלמידים רבים לתפקידי רבנות, דיינות וחינוך. תמך במפעל הישיבות הקטנות. הרב מרדכי אליהו אמר עליו: "יש היום בכל הארץ ישיבות עם ראשי ישיבות – כולם יצאו מבית מדרשו".
בהנהגה הציבורית > מערכת המשפט

ביחס למערכת המשפט החילונית כתב: "כאשר יש בתי דינים לפי דין תורה, וערכאות השופטים בניגוד לדין תורה, הוא דבר חמור מאוד. והרשב"א כתב שיש כאן משום מרים יד בתורת משה". אומנם, באשר להשתלבות במערכת זו התלבט הרב בין האפשרות לקדם את המשפט העברי, לבין החשש שמא השופט ייאלץ בעל כרחו לפסוק לפי חוק שהוא בבחינת גזל בעיני ההלכה.
בהנהגה הציבורית > מערכת המשפט > המאבק בהסכמי אוסלו

בזמן הסכמי אוסלו הוביל הרב שפירא את המאבק הרבני בהסכם, כשלצידו הרבנים שאול ישראלי ומשה צבי נריה. הוא והרב נחום אליעזר רבינוביץ הקימו "איחוד הרבנים למען ארץ ישראל" שהיה לגוף הרבני המוביל במאבק, באמצעות פרסום הוראות וכרוזים, יצירת לחצים ציבוריים, ארגון כנסי רבנים ועוד. האיחוד קבע שמסירת שטחים שבשליטת ישראל לנוכרים, אפילו תמורת הסכם שלום, מנוגדת להלכה, וכי יש לסרב לפקודה כזו (ראו להלן). פסיקה זו עוררה פולמוס רב. בהמשך התבלט גם במאבק בהסכם חברון כאחד הקולות הרבניים הנחרצים ביותר נגד מסירת שטחים.
בהנהגה הציבורית > מערכת המשפט > המאבק בתוכנית ההתנתקות

עם פרסום תוכנית ההתנתקות הוביל הרב שפירא, יחד עם הרב מרדכי אליהו, את המאבק הרבני בתוכנית. הוא השווה את ביצועה לכל איסורי דאורייתא אחרים שאין להישמע לפקודה המצווה לעשותם, ולפיכך קרא לסירוב פקודה. מאה וחמישים רבנים הצטרפו אליו וקראו להישמע לפסיקתו. כמו כן השתתף בעצרות תמיכה ביישובי ואנשי הגוש ובעצרות מחאה כנגד הממשלה. לאחר הפינוי שמר על קשר עם המגורשים לאורך השנים.
לקראת ההתנתקות פורסם ראיון עם הרב הצבאי הראשי ישראל וייס, שבו הוא התנגד לסירוב פקודה וקבע כי יש לשתף פעולה – זאת לאחר שהצהיר כי הוא תלמידו של הרב שפירא ופועל לפי התייעצות עימו. בעקבות הראיון, הרב שפירא שלח לרב ישראל וייס מכתב שבו הוא חוזר ומדגיש את דעתו כי מדובר באיסור תורה שאסור לבצעו, וביקש: "אם כפי שאתה טוען שאתה תלמידי, בבקשה ממך תשמע לדעתי ולא תורה הפוך ממני, ואם אינך כך, אל נא תשתמש בשמי למילוי משימותיך... אל תהיה שותף לדבר עבירה!".
מכתבו האחרון, שעליו חתם לצד הרב מרדכי אליהו ימים ספורים קודם לפטירתו, עוסק אף הוא באיסור על פינוי שטחי ארץ ישראל.