stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וינסלו הומר
נופים וצבעי מים

לפני שהציג באקדמיה הלאומית לעיצוב, הומר נסע לפריז, צרפת בשנת 1867, שם נשאר במשך שנה. הציור המוקדם ביותר שלו, ״שבוי מהחזית״, הוצג בתערוכה בפריז באותו זמן. הוא לא למד באופן רשמי אך הוא עסק בציור נוף כשהמשיך לעבוד עבור המגזין הרפר, תוך שהוא מתאר סצנות מחיי פריז.
הומר צייר כתריסר ציורים קטנים במהלך שהותו בפריז, ואפילו שהגיע לצרפת בתקופה של אפנות חדשות באמנות, הנושא העיקרי לציוריו היה חיי האיכרים, כשהוא מראה יותר התאמה עם אסכולת ברביזון מאשר עם האמנים החדשים אדוארד מאנה וז׳אן קורבה. אף על פי שהאינטרס שלו לתאר אור טבעי מקביל לאלה של האימפרסיוניסטים המוקדמים, אין שום עדות להשפעה ישירה, שכן כבר היה צייר אמריקני בשל וכבר פיתח סגנון אישי שהיה הרבה יותר קרוב לאדוארד מאנה מאשר לקלוד מונה. לרוע המזל, הומר היה מאוד דיסקרטי לגבי חייו האישיים ושיטותיו, אך עמדתו הייתה של עצמאות הסגנון והתמסרות לנושאים אמריקאים.
לאורך שנות ה -70 של המאה ה -19 המשיך הומר לצייר בעיקר סצנות כפריות או אידיליות של חיי משק, ילדים משחקים, ומבוגרים צעירים מחזרים, כולל בית ספר כפרי (1871) ופעמון הבוקר (1872). בשנת 1875 הפסיק הומר לעבוד כמאייר מסחרי ונדר לשרוד על ציוריו.
למרות המוניטין המצוין שלו, הומר לא צבר הון מציוריו. [17] הוא הציג ציורים בתערוכת המאה של 1876 בפילדלפיה, פנסילבניה, כמו אחד הציורים הטובים והמפורסמים ביותר שלו ״השייטים״ (1876), שהפך לציור איקוני שלו וזכה לשבחים רבים. בציור זה תיאר הומר אב ושלושה נערים שיצאו לשייט. הומר צייר גם תמונות מחיי האפרו-אמריקאים כמו ״מתלבשים לקרניבל״ (1877) ו״ביקור הפילגש הזקנה״
בשנת 1877 הומר הציג לראשונה במועדון האמנות בבוסטון את ציור השמן, "שמש אחר הצהריים", ועד 1909 שב והציג בבוסטון לעיתים קרובות . החל משנת 1882 הציג גם עבודות על נייר; רישומים וצבעי מים.
הומר החל לצייר עם צבעי מים בקביעות בשנת 1873 במהלך שהות קיץ בגלוסטר, מסצ'וסטס. הטכניקה שלו הייתה טבעית מההתחלה, וממנה ניכר כישרונו המולד למדיום הקשה. ההשפעה שלו תהיה מהפכנית. ציורי צבעי המים שלו הפכו פופולריים ונמכרו ביתר קלות, ושיפרו את מצבו הכלכלי במידה ניכרת.
בשלהי שנות ה-70 של המאה ה -19 הומר הפך למתבודד, בין אם כתוצאה מאכזבות עם נשים או בשל סערת רגשות אחרת, כבר לא נהנה מחיי חברה עירוניים וחי במקום זאת בגלוסטר. במשך זמן מה הוא אפילו התגורר במגדלור המזרחי המבודד (עם משפחת השומר). השהות הזאת ביססה מחדש של אהבתו לים והוא מצא מקור עשיר לנושאים תוך התבוננות מקרוב בדייגים, בים ובמזג האוויר. אחרי 1880, לעיתים רחוקות הוא הציג ציורי נשים מעודנות בפעילות פנאי, והתמקד במקום זאת בציור נשים עובדות.
אנגליה

הומר בילה שנתיים (1881–1882) בכפר בחוף האנגלי. רבים מציוריו בתקופה זו מתארים גברים ונשים בפעילותם היומיומית. עבודותיו מתקופה זו הן כמעט אך ורק בצבעי מים. מגוון הצבעים שלו נעשה מוגבל. ציוריו גדולים יותר, שאפתניים יותר. הנושאים שצייר אוניברסליים יותר ופחות לאומניים, יותר הרואיים מתוקף העיבוד נטול הסנטימנטליות שלו. אף על פי שהתרחק מהספונטניות ומהתמימות הבהירה של הציורים האמריקאים בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19, הומר מצא סגנון וחזון חדשים שהביאו את כישרונו לתחומים חדשים.
מיין ובגרות

כשחזר לארצות הברית בנובמבר 1882, הציג הומר את יצירותיו האנגליות בניו יורק. המבקרים הבחינו בשינוי הסגנון: "זהו הומר שונה מאוד מזה שהכרנו בימים עברו, שעכשיו תמונותיו ... הן יצירות אמנות גבוהה." נשות הומר כבר אינן "בובות שמתהדרות בעדינותן" אלא "נשים חסונות, חסרות פחד, אמהות המסוגלות להחזיק מעמד בכוחות עצמן מול גחמות הטבע לצד גברים שלהן".
בשנת 1883 עבר הומר למיין, והתגורר במרחק 75 מטרים מהאוקיינוס.
מאמצע שנות השמונים של המאה ה-19 צייר הומר את סצנות הים המונומנטליות שלו. בגיל חמישים הפך הומר ל"רובינסון קרוזו, סגור באי האמנות שלו - נזיר עם מכחול". כפי שכתב העיתון "הניו יורק איוונינג פוסט". אך למרות ההכרה בגדולתו האמנותית, עבודתיו של הומר מעולם לא זכו לפופולריות של הציורים המסורתיים של תמונות סלון או של דיוקנאות של ג'ון סינגר סרג'נט. רבות מהתמונות נמכרו רק לאחר שנים ארוכות.
בשנים אלו קיבל הומר תמיכה רגשית בעיקר מאמו, מאחיו צ'ארלס, ומגיסתו מרתה ("מאטי"). לאחר מות אמו, תמך הומר באביו המזדקן, וגיסתו מאטי הפכה לקשר האינטימי הקרוב ביותר שלו. בחורף 5–1884, העז הומר לעבור למקומות חמים יותר בפלורידה, קובה ובהאמה, ויצר סדרת ציורים בצבעי מים עבור המגזין "סנצ'רי". הוא החליף את הים הסוער והירוק בשמים הכחולים והנוצצים של הקאריביים. השהות הטרופית שלו העניקה לו השראה ורעננה אותו, בדומה לנסיעותיו של פול גוגן לטהיטי.
הציור "גן בנסאו" (1885) הוא אחת הדוגמאות הטובות ביותר לצבעי מים אלה. שוב, רעננותו ומקוריותו זכו לשבחים מצד המבקרים אך הוכיחו כי הם מתקדמים מדי עבור קוני האומנות המסורתית. הומר חי בחסכנות ובצמצום, ואחיו האמיד צ'ארלס תמך בו כלכלית בעת הצורך.
בשנת 1893 צייר הומר את אחת מיצירותיו ה"דרווינסטיות" המפורסמות ביותר "ציד השועלים", המתאר להקה של עורבים מורעבים היורדים על שועל שהאט בשלג עמוק. זה היה הציור הגדול ביותר של הומר, והוא נרכש מייד על ידי האקדמיה לאמנויות בפנסילבניה, הציור הראשון שלו באוסף מוזיאונים אמריקני גדול. בשנת 1900 הודות למחירים טובים שהשיג ממוזיאונים עבור ציוריו וקבלת דמי שכירות מנכסי נדל"ן, הגיע הומר ליציבות פיננסית. הוא גם השתחרר מהאחריות של הטיפול באביו שנפטר שנתיים קודם לכן. הומר המשיך לייצר ציורים בצבעי מים, בעיקר בנסיעות לקנדה ולקריביים. עבודות מאוחרות אחרות כוללות סצנות ספורטיביות, וגם נופי ים ללא דמויות אנושיות, בעיקר גלים שמתנפצים על סלעים באור משתנה. נופי הים המאוחרים שלו מוערכים במיוחד בגלל ביטוים הדרמטי והכוחני של כוחות הטבע, וביופיים ובעצמתם.
הומר נפטר בשנת 1910 בגיל 74 בסטודיו שלו, ונקבר בבית העלמין בהר אובורן בקיימברידג', מסצ'וסטס.
הסטודיו שלו, שהפך לציון דרך היסטורי לאומי, נמצא בבעלות מוזיאון פורטלנד לאמנות.
השפעה

הומר מעולם לא לימד בבית ספר או באופן פרטי, אך עבודותיו השפיעו משמעותית על הדורות הבאים של ציירים אמריקאים, על פרשנותם הישירה והאנרגטית למערכת היחסים של האדם לשממה. רוברט אנרי כינה את יצירתו של הומר כ"יושרה של הטבע ".
אולי האינדיבידואליזם הצנוע של הומר נתפס בצורה הטובה ביותר בהצהרתו לאמנים: "הסתכל על הטבע, עבד באופן עצמאי ופתור את הבעיות שלך."
הערות שוליים

↑  Winslow Homer - paintings, biography, quotes of Winslow Homer, www.winslowhomer.org
↑  Hidden Depths
↑  Walter Hines Page, Arthur Wilson Page, The World's Work, Doubleday, Page & Company, 1911. (באנגלית)
↑  Winslow Homer - Making Art, Making History, www.clarkart.edu (ארכיון)
↑  Winslow Homer and the American Civil War, Southern Spaces
↑  Columbus Museum of Art, The American collections, Columbus Museum of Art, Columbus, Ohio : The Museum, in association with H.N. Abrams, New York, 1988
↑  Winslow Homer biography, www.metmuseum.org
↑  "Inside the Bar – Winslow Homer – 54.183 – Work of Art – Heilbrunn Timeline of Art History", www.metmuseum.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276401205171  PLWABN: 9810620686305606  BIBSYS: 90520644  BNE: XX874605  BnF: cb12050476t (data)  CANTIC: a11676243  CiNii: DA07187657  GND: 119193523  ISNI: 0000 0001 0872 7050  LCCN: n79023170  LNB: 000199310  MusicBrainz: fe98d2bb-3b90-4048-91eb-6927cc4ce919  NKC: ola2003192320  NLA: 35204236  NLG: 221622  NSK: 000102710  NTA: 070111030  RERO: 02-A003381332  RKD: 39386  SELIBR: 304583  SNAC: w62b90zv  SUDOC: 028728726  Trove: 863926  ULAN: 500019202  VcBA: 495/105643  VIAF: 15044075   WorldCat (עם VIAF): 15044075 
וינסלו הומר, שבויי מלחמת האזרחים בחזית, 1866
וינסלו הומר, לונג ביץ׳ ניו ג׳רסי, 1869
וינסלו הומר, ביקור בעלת הבית הזקנה, 1876
וינסלו הומר, השייטים, 1876
וינסלו הומר, שלוש דייגות, 1881
וינסלו הומר, רוח הים, 1881
וינסלו הומר, המדריך בהרי אדראונדק, 1894
וינסלו הומר, מתבוננות בגלים, 1891
וינסלו הומר, בדרך לחליבה, 1871
וינסלו הומר, גל צפון מזרחי, 1895
סנפורד רובינסון גיפורד

| --- | --- |

 לידה:  10 ביולי 1823 Greenfield, ארצות הברית 
 פטירה:  29 באוגוסט 1880 (בגיל 57) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בראון 
 תחום יצירה:  ציור נוף 
 זרם באמנות:  אסכולת נהר הדסון 
 הושפע על ידי:  John Rubens Smith 
 
סנפורד גיפורד, בוקר בהרי אדירונדק
סנפורד רובינסון גיפורד (באנגלית: Sanford Robinson Gifford;‏ 10 ביולי 1823 – 29 באוגוסט 1880) היה צייר נוף אמריקאי ואחד החברים המובילים באסכולת נהר ההדסון, ונחשב כשייך גם לציירי סגנון הלומיניזם.
ביוגרפיה > ילדות וקריירה מוקדמת

גיפורד נולד בגרינפילד שבמדינת ניו יורק ובילה את ילדותו בעיר הדסון. היה בנו של בעל בית יציקה לברזל. הוא למד באוניברסיטת בראון בשנים 1842–1844, לפני שעזב ללמוד אמנות בעיר ניו יורק בשנת 1845. הוא למד רישום, פרספקטיבה ואנטומיה אצל המאסטר הבריטי ג'ון רובנס סמית'. הוא גם למד את הגוף האנושי בשיעורי אנטומיה במכללה לרפואה רחוב קרוסבי ולקח שיעורי רישום באקדמיה הלאומית לעיצוב. עד שנת 1847 הוא היה מיומן מספיק בציור כדי להציג את הנוף הראשון שלו באקדמיה הלאומית ונבחר לחבר בשנת 1851, ואקדמאי בשנת 1854.
לאחר מכן גיפורד התמסר לציור נוף והפך לאחד האמנים הטובים ביותר של אסכולת נהר הדסון.
ביוגרפיה > מסעותיו של גיפורד

כמו רוב האמנים של אסכולת נהר ההדסון, גיפורד נסע רבות כדי למצוא נופים לרישום ולציור. בנוסף לאזור ניו אינגלנד, מדינת ניו יורק וניו ג'רזי, ערך גיפורד מסעות נרחבים לארצות אחרות. הוא נסע בפעם הראשונה לאירופה בשנת 1855 עד 1857, כדי ללמוד אמנות אירופאית וללערוך רישומים לציורים עתידיים. במהלך נסיעה זו גיפורד נפגש עם אלברט בירסטדט ועם וורטינגטון ויטרדג'.
בשנת 1858 הוא נסע לוורמונט, ככל הנראה עם חברו הצייר ג'רום תומפסון, פרטים על ביקורם הועברו לעיתונות. שני האמנים הגישו ציורים של הר מנספילד, הפסגה הגבוהה ביותר של ורמונט, לתערוכה השנתית של האקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1859.
לאחר מכן, עם פרוץ מלחמת האזרחים, שירת בצבא האיחוד כטוראי בגדוד השביעי של המיליציה של ניו יורק. כמה מבדים שלו המשתייכים לגדוד השביעי של העיר ניו יורק ומועדון הליגה של האיחוד של ניו יורק הם עדות לתקופה ההיא.
הוא ערך מסע נוסף באירופה, הפעם עם ג'רוויס מקנטי ורעייתו, בשנת 1868. כשהוא משאיר את הזוג מאחור, גיפורד נסע למזרח התיכון, כולל למצרים בשנת 1869. ואז בקיץ 1870 גיפורד נסע להרי הרוקי במערב ארצות הברית, הפעם עם וורת'ינגטון ויטרדג' וג'ון פרדריק קנסט. לפחות חלק ממסעות 1870 היו במסגרת משלחת היידן, בהובלת פרדיננד וונדהייר היידן.
בסטודיו

כשחזר לסטודיו שלו בניו יורק, גיפורד צייר נופים גדולים מהסצנות שתיעד במסעותיו. השיטה של גיפורד ליצור יצירת אמנות הייתה דומה לאמנים אחרים של אסכולת נהר הדסון. תחילה היה מצייר עבודות קטנות וגסות בצבע שמן מתוך רישומי העיפרון שלו. את הסצנות שהעדיף ביותר הוא פיתח לציורים קטנים וגמורים, וחלק לציורים גדולים וגמורים.
מותו של גיפורד

ב־29 באוגוסט 1880 נפטר גיפורד בעיר ניו יורק, לאחר שאובחן כחולה במלריה.
מוזיאון המטרופוליטן בעיר ניו יורק ציין את חייו באותו סתיו בתערוכת זיכרון של 160 ציורים.
קטלוג של עבודותיו שפורסם זמן קצר לאחר מותו, כלל יותר מ־700 ציורים.
בין השנים 1955–1973 תרמו יורשי גיפורד את אוסף המכתבים והמסמכים האישיים של האמן לארכיון לאמנות אמריקאית, מרכז מחקר המהווה חלק ממוסד סמית'סוניאן.
בשנת 2007 נסרקו מאמרים אלה באופן דיגיטלי במלואם והועמדו לרשות החוקרים.
הערות שוליים

↑  Avery, Kevin J., Hudson river school visions : the landscapes of sanford r. gifford., Metropolitan Mus Of Art, 2013, ISBN 0-300-19994-5
↑  American Archives of Art, Smithsonian Institution.
↑  Scandal over Mansfield
↑  SRG pictured on horseback, with caption
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007460146405171  BnF: cb16939129b (data)  GND: 116621028  ISNI: 0000 0001 0814 0997  LCCN: n85203512  NLA: 35123319  RKD: 31553  SNAC: w6dr2xkp  SUDOC: 079920047  Trove: 833229  ULAN: 500019147  VIAF: 49981599   WorldCat (עם VIAF): 49981599 
סנפורד גיפורד, אוקטובר בהרי קטסקיל
סנפורד גיפורד, קברי הממלוכים
סנפורד גיפורד, איזובלה באגם מאג'ורה
פייר-לוק-שארל סיסרי

| --- | --- |

 לידה:  17 באוגוסט 1782 סן-קלו, צרפת 
 פטירה:  22 באוגוסט 1868 (בגיל 86) בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, צרפת 
 תקופת הפעילות:  1797–1868 (כ־71 שנים) 
 הושפע על ידי:  Ignazio Degotti, ז'אן-בטיסט איזבה 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (1825)  מסדר הכתר של וסטפאליה  האקדמיה הדנית המלכותית לאמנויות יפות 
 צאצאים:  אז'ן סיסרי, Ernest Ciceri 
 
פייר-לוק-שארל סיסרי (בצרפתית: Pierre Luc Charles Ciceri;‏ 17 באוגוסט 1782 – 22 באוגוסט 1868) היה מעצב תפאורות צרפתי מוביל בתקופתו.
קורות חייו

פייר-לוק-שארל סיסרי נולד בסן קלו למשפחת סוחרים, שהגיעה לצרפת מאיטליה והתיישבה שם. פייר-לוק עשה חייל בלימודי המוזיקה, בגיל ארבע-עשרה הוא ניגן בכינור בצורה מושלמת והתקבל לתיאטרון הצלליות של דומיניק סירפין, שם לבדו החזיק את כל החלק המוזיקלי.
בשנת 1802 למד רישום אצל האדריכל פרנסואה-ג'וזף בלנג׳ה, ובשנת 1806 החל את דרכו בעיצוב במה בסדנאות האופרה של פריז. בזכות הכישרון האמנותי שגילה התקבל בשנת 1810 לעבודה קבועה כצייר-מעצב באופרה. ב-1818 מונה לתפקיד המעצב הראשי של האופרה בפריס, תפקיד שמילא במשך שלושים ושתיים שנה. במהלך הקריירה שלו יצר את עיצובי התפאורה של למעלה מ-300 מופעי בלט ואופרות, גם מחוץ לצרפת.
בנוסף לעבודותיו באופרה של פריז, סיסרי עיצב תפאורות עבור רבים מהתיאטראות הגדולים בפריז, כולל אודיאון, תיאטרון פאלה רויאל (אנ'), קומדי פראנסז, תיאטרון דה נוֹבוֹטֶס (אנ') ותיאטרון דה לה-פורט סן מרטין (אנ').
כצייר של מלך צרפת פיקח על ההכנות להכתרתו של שארל העשירי בשנת 1825.
סיסרי עיצב את התפאורה להופעה הראשונה של "היפהפייה הנרדמת", שנפתחה ב־2 במרץ 1825 בתיאטרון האקדמיה המלכותית למוזיקה (אנ') בפריז. הוא יצר אפקט תנועה על הבמה תוך שימוש בתפאורה נעה. הוא גם עיצב את הסטים לגרסת בלט של "ג'וקו הקוף מברזיל" (Jocko ou le Singe du Brésil) של פרדריק אוגוסט בלאנש, עם מוזיקה של לואי אלכסנדר פיקצ'יני. הבלט הוצג לראשונה בתיאטרון דה לה פורט סנט-מרטין בפריז ב־16 במרץ 1825.
סיסרי שלח ידו בציור מחוץ לעיסוקו בעיצוב תפאורות. הוא שלט בציור בכל הטכניקות והסגנונות של זמנו.
בשנת 1843, במהלך שהותו באתר נופש בהרי הפירנאים, הכיר ציירים רומנטיים וצייר נופים רבים. סיסרי צייר בהשראת ז'אן-בטיסט איזבה. הוא צייר מבנים במבטים לא סימטריים, ובסגנון מופשט: הפרספקטיבה משתנה, אפקט העומק חזק יותר והמבט הנופי רחב. נושאי הציור שלו היו רבים: היסטוריים, נופים רומנטיים, סצנות אינטימיות, איורים פנטסטיים. פייר-לוק-שארל סיסרי הציג ציורי צבעי מים בסלונים של פריז (Salon de Paris) בשנים 1827, 1831 ו-1839.
סיסרי התחתן עם בתו של חברו הצייר ז'אן-בטיסט איזבה והוליד שישה ילדים ובהם בן, אז'ן סיסרי, שהמשיך את דרכו כצייר תפאורות והתפרסם בציוריו בצבעי מים וביצירת ליתוגרפיות.
לסיסרי הוענק עיטור אביר לגיון הכבוד ועיטור מסדר הכתר של וסטפאליה (אנ'). הוא נשא בתפקיד מפקח התיאטראות הקיסריים של צרפת והיה חבר האקדמיה הדנית המלכותית לאמנויות היפות.
בזקנתו פרש לביתו בסנט-שֶרוֹן (אנ') שמדרום לפריז, ולאחר מותו נטמן בבית-הקברות הישן שם.
הערות שוליים

↑  Pierre-Luc-Charles Ciceri | French designer, Encyclopedia Britannica (באנגלית)
↑  Lacey, Robin Thurlow (1990). A Biographical dictionary of Scenographers: 500 B.C. to 1900 A.D. New York: Greenwood Press. pp. 125–126.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5631066  BnF: cb14652994x (data)  GND: 131754602  ISNI: 0000 0001 2140 4459  LCCN: n97858102  Léonore: 82723  RKD: 16845  SNAC: w66w9cb3  SUDOC: 145625753  ULAN: 500028495  VIAF: 76576376   WorldCat (עם VIAF): 76576376
אליזבת תומפסון

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1846 לוזאן, שווייץ 
 פטירה:  2 באוקטובר 1932 (בגיל 85) Gormanston, אירלנד 
 לאום:  בריטים 
 תחום יצירה:  ציור 
 יצירות ידועות:  The 28th Regiment at Quatre Bras 
 בן או בת זוג:  ויליאם פרנסיס באטלר (11 ביוני 1877–1910) 
 
אליזבת סאוסרדן תומפסון, ליידי באטלר (באנגלית: Elizabeth Southerden Thompson;‏ 3 בנובמבר 1846 – 2 באוקטובר 1933) הייתה ציירת בריטית, והתמחתה בציור סצנות ממערכות צבאיות וקרבות בריטיים, ביניהם מלחמת קרים וקרב ווטרלו. היא כתבה על ציוריה הצבאיים באוטוביוגרפיה שפרסמה בשנת 1922: "מעולם לא ציירתי לתפארת המלחמה, אלא כדי להציג את הפאתוס והגבורה שלה." היא נישאה לסגן אלוף סר ויליאם באטלר, והפכה לליידי באטלר.
ביוגרפיה > תחילת חייה

באטלר נולדה בוילה קלרמונט בלוזאן שבשווייץ, והייתה בתם של תומאס ג'יימס תומפסון (1812–1881) ואשתו השנייה כריסטיאנה וולר (1825–1910). אחותה הייתה הסופרת והמשוררת המפורסמת אליס מיינל. כשגדלה באיטליה, אליזבת החלה לקבל הדרכת באומנות בשנת 1862. בשנת 1866 נסעה ללונדון ונכנסה לבית הספר המלכותי לנשים בדרום קניזנגטון. היא הפכה לקתולית יחד עם שאר בני המשפחה לאחר שעברו לפירנצה בשנת 1869. בזמן שהייתה בפירנצה, למדה אצל האמן ג'וזפה בלוצ'י (1827–1882).
ביוגרפיה > קריירה אומנותית

בראשית דרכה כציירת עסקה באטלר בנושאים דתיים, אך לכשנסעה לפריז בשנת 1870 היא נחשפה לציורי סצנות קרב מאת ז'אן לואי ארנסט מייסייה ואדואר פרטלה, ובהשראתם עברה להתמקד בציורי מלחמה. בשנת 1873, ציירה סצנת קרב ממלחמת צרפת-פרוסיה המתארת את סבלם וגבורתם של החיילים. ציור זה היה היצירה הראשונה שהגישה לאקדמיה המלכותית. ציור נוסף של באטלר, המתאר שורה של חיילים תשושים, הוצג בשנת 1874 בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית וזכה לפופולריות רבה כל כך עד כדי שהיה צורך בהצבת שוטר ליד הציור, שישליט סדר בקרב ההמונים שהגיעו לצפות בו. באטלר כתבה בספרה האוטוביוגרפי כי לאחר פתיחת תערוכת הקיץ היא מצאה את עצמה מפורסמת.
תהילתה גברה ככל שציוריה נדדו באירופה, מלווים בתצלומים שלה. היא קיבלה תשומת לב רבה כשאנשים גילו שהיא אישה צעירה ויפה, שכן הדבר לא היה אופייני לציירי סצנות קרב. הפרסום שלה בלט בתקופה שבה גאתה גאווה ויקטוריאנית לאימפריה הבריטית ההולכת ומתרחבת. בעוד הנושאים של ליידי באטלר שיקפו רומנטיקה אימפריאלית, ציוריה בדרך כלל היו ריאליסטיים והציגו היבטים כמו בלבול, בוץ ותשישות בשדות הקרב. עבודותיה נטו להתמקד בכוחות הבריטים בשעת קרב או זמן קצר לאחריו, תוך הימנעות מסצנות של קרבות פנים-אל-פנים.
לאחר נישואיה בשנת 1877 לסר ויליאם פרנסיס באטלר (1838–1910), קצין מכובד של הצבא הבריטי, מטיפררי שבאירלנד, נסעה אליזבת באטלר עם בעלה ברחבי האימפריה הבריטית וגידלה את ששת ילדיהם. במהלך תקופה זו הושפעה ליידי באטלר מאמונתו של בעלה האירי כי האימפריאליזם הקולוניאליסטי של הממלכה המאוחדת וכוחות אירופים אחרים עלולים שלא להיות לטובת הילידים בארצות הקולוניאליות.
עם זאת היא המשיכה לצייר סצנות המציגות את גבורת החייל הבריטי מן השורה. נוסף על כך, באטלר גם איירה איורים בשחור לבן, לרבות איור ספרי השירים של אחותה, אליס מיינל, ויצירותיה של תאקריי. היא הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות ובניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
ביוגרפיה > אחרית ימיה

עם פרישת בעלה משירותו הצבאי, עברה איתו לאירלנד, שם התגוררו בטירת באנשה, במחוז טיפררי. היא הציגה תמונות באקדמיה המלכותית משנת 1892. בין הציורים שציירה הייתה קבוצה של ציורים בצבעי מים שציירה בזמן שטיילה עם בעלה בארץ ישראל (ראו בגלריה למטה). ליידי באטלר התאלמנה בשנת 1910, אך המשיכה להתגורר בבאנשה עד שנת 1922, אז עברה לגור עם הצעירה מבין ששת ילדיה, איילין גורמנסטון, בטירת גורמנסטון, מחוז הית. במהלך מלחמת האזרחים האירית הועברו הציורים למשמרת בביתה בטירת גורמנסטון, אך כמעט כולם נהרסו מאוחר יותר על ידי ההפצצות הגרמניות בלונדון במהלך מלחמת העולם השנייה.
באטלר נפטרה בטירת גורמנסטון זמן קצר לפני יום הולדתה ה-87 ונקברה בבית הקברות הסמוך, סטמולן.
ציוריה של באטלר נכללו בתערוכת נשים 2018 בפריז.
הערות שוליים

↑  Who's who, A. & C. Black, 1907. (באנגלית)
↑  Elizabeth Thompson (Lady Butler) (ארכיון)
↑  The Great Spectacle:: 250 Years of the Summer Exhibition. Royal Academy of Arts. 2018. p. 105.
↑  "Lady Elizabeth Southerden Butler RI (1846-1933)" (ארכיון)
↑  British Women Painters: 1893 Exposition--page 1, arcadiasystems.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313774105171  PLWABN: 9810657683805606  BIBSYS: 6094171  BnF: cb170532113 (data)  GND: 142887048  ISNI: 0000 0003 5892 2780  LCCN: nr89008341  MusicBrainz: 8282f214-28df-4902-b6be-739e51dd7279  NGV: 1272  NTA: 072331100  RKD: 14479  SNAC: w6jn14f6  SUDOC: 166768901  ULAN: 500023580  VIAF: 213988041   WorldCat (עם VIAF): 213988041 
אליזבת תומפסון, סקוטלנד לנצח - חיל הפרשים הסקוטים בקרב ווטרלו.
אליזבת תומפסון, החזרה ממלחמת קרים
אלפרד וורדסוורת תומפסון

| --- | --- |

 לידה:  26 במאי 1840 בולטימור, ארצות הברית 
 פטירה:  28 באוגוסט 1896 (בגיל 56) סאמיט, ארצות הברית 
 חתימה:   
 
אלפרד וורדסוורת תומפסון (באנגלית: Alfred Wordsworth Thompson;‏ 26 במאי 1840 – 28 באוגוסט 1896) היה צייר נוף אמריקאי והיסטורי.
ביוגרפיה

לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, הוא נרשם לאוניברסיטת ניוטון, כדי להכין אותו לקריירה בעבודה של אביו. עם זאת התעניינותו באמנות שלטה בו, וזמן לא רב לפני תחילת מלחמת האזרחים, הקים סטודיו לאמנות משלו, שם יצר איורים לכתבי העת "הארפר'ס ויקלי" ו"אילוסטרייטד לונדון ניוז" (אנ')‏.
כשפרצה המלחמה, הוא הלך לעבוד בכתבי העת ככתב מיוחד, ובילה חלק ניכר מזמנו בווירג'יניה.
לאחר שהחזיק בתפקיד זה פחות משנה, ואולי פחד מגיוס, הוא התפטר ונסע לפריז, שם הוא נשאר עד 1868. הוא הצליח להיכנס לבית הספר לאמנויות בשנת 1864, ולמד אצל צ'ארלס גליירה, אלברטו פאסיני, אדולף איבון ואמיל למבינט. הוא למד גם אנטומיה של סוסים אצל הפסל אנטואן לואי בארי. בשנת 1865 הציג בסלון בפריז. מאוחר יותר, לפני שחזר לביתו, הוא ביקר בגרמניה ובאוסטריה וערך סיור מהיידלברג לקלבריה.
הוא בחר להקים אולפן בעיר ניו יורק, במקום בולטימור. זמן לא רב אחר כך הציג כמה עבודות באקדמיה הלאומית לעיצוב, שם היה חבר בשנת 1875.
האקדמיה הפכה למקום העיקרי שלו, עם למעלה מ־125 ציורים שנמכרו שם. ארבעים מהם מתארים סצנות מלחמות. למרות זאת, בשנת 1878, הוא הצטרף לחברה של אמנים אמריקאים, ארגון שהוקם בניגוד לגישה השמרנית של האקדמיה.
היה מטייל נלהב לאורך חייו, ביקר בטורקיה, מרוקו וספרד. בשנות ה-70 של המאה ה-19, בתקופת הרקונסטרוקציה בארצות הברית, הוא עשה כמה מהטיולים שהיו אז מסוכנים לווירג'יניה וצפון קרוליינה, שם צייר סצנות ז'אנר כפריות. חלק מהציורים הוצגו באיגוד האמנות בברוקלין ובתערוכת המאה בפילדלפיה.
את שתים-עשרה שנותיו האחרונות בילה בניו ג'רזי.
ציור מלחמת האזרחים שלו, "תותחים על הפוטומק", נמצא באוסף האמנות של הבית הלבן.
גלריה

לקראת הקרב
נזירים ואווזים
בדרום הרחוק
הערות שוליים

↑  Alfred Wordsworth Thompson - Artist, Fine Art Prices, Auction Records for Alfred Wordsworth Thompson, www.askart.com
↑  Biography @ The Charleston Renaissance Gallery
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb161829928 (data)  ISNI: 0000 0000 7691 4459  LCCN: n99270962  RKD: 77235  Trove: 1089005  ULAN: 500003027  VIAF: 33795007   WorldCat (עם VIAF): 33795007
לוסינואוסטרובסקי

נפת לוסינואוסטרובסקי (ברוסית: Лосиноостровский район) היא נפה של המחוז הצפון-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה. שטחה 5.54 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 83,046 תושבים (2020).
בנפה ישנם מוסדות רפואיים גדולים (שני בתי הבראה, האחד מיועד לילדים, השני הוא בית הבראה סבטלנה; בית חולים לוותיקי מלחמה עם בית חולים ומרכז ייעוץ ואבחון; בית חולים ליולדות). שלוש קופות חולים.
ישנם כמה גנים ופארקים, כאשר הגדול שבהם הוא פארק בבריכת דז'אמגרובסקי, אשר הוקם באתר מחצבה בחול בשנות השישים כתוצאה מהקמת סכר בנחל איצ'קה. מבחינת השטח, בריכת דז'אמגרובסקי היא אחת הגדולות במוסקבה.
אתרים ראויים לציון

בריכת דז'אמגרובסקי (רו')
קולנוע ואולם קונצרטים "אוריון"
קולנוע "ארקטיקה"
פארק טורפיאנקה (רו')
פארק באבושקינסקי (רו')
בית העלמין פרלובסקויה (רו')
בתרבות

בתחנת הרכבת לוסינואוסטרובסקאיה צולמו סצנות מהסרטים "תחנה לשניים" (אנ'), "רומן בעבודה" ו"מקום המפגש אינו ניתן לשינוי".
מריה קוסוויי

| --- | --- |
מריה קוסוויי, דיוקן עצמי 1878
מריה קוסוויי, דיוקן עצמי 1878
 לידה:  11 ביוני 1760 פירנצה, הדוכסות הגדולה של טוסקנה 
 פטירה:  5 בינואר 1838 (בגיל 77) לודי, איטליה 
 שם לידה:  Maria Luisa Caterina Cecilia Hadfield 
 מקום קבורה:  כנסיית סנטה מריה דלה גרציה 
 בן או בת זוג:  ריצ'רד קוסוויי 
 
מריה קוסוויי (באנגלית: Maria Cosway ;‏ 11 ביוני 1760 – 5 בינואר 1838) הייתה אמנית ומחנכת איטלקית-אנגלית. היא עבדה באנגליה, בצרפת ובהמשך באיטליה, טיפחה מעגל גדול של חברים ולקוחות.
היא הציגה באקדמיה המלכותית לאמנויות, וציירה את הדיוקן הראשון של נפוליאון שהוזמן באנגליה. קוסוויי הייתה מארחת חברתית מפורסמת יחד עם בעלה, הצייר ריצ'רד קוסוויי. היא ניהלה מערכת יחסים רומנטית קצרה עם המדינאי האמריקני האלמן תומאס ג'פרסון בשנת 1786, בפריז.
קוסווי הקימה בית ספר לבנות בפריז, אותו ניהלה בין השנים 1803 ל־1809. זמן קצר לאחר סגירתו הקימה מנזר קתולי ובית ספר לבנות בלודי, צפון איטליה, אותו ניהלה עד מותה.
ילדות באיטליה

היא נולדה בשנת 1760 בפירנצה, איטליה לצ'ארלס הדפילד, אך היא סיפרה שהיא ילידת שרובסברי, אנגליה, ואמא איטלקייה. אביה היה בעל פונדק מצליח בליבורנו, שם התעשר מאוד.  בני הזוג הדפילד הפעילו שלושה פונדקים בטוסקנה, בהם נהגו לשהות האריסטוקרטים הבריטים שיצאו ל"טיול הגדול".  היא הייתה אחת משמונה ילדים, מריה הפגינה כישרון אמנותי בגיל צעיר במהלך החינוך שלה במנזר רומי-קתולי. היא נשארה קתולית אדוקה כל חייה.
ארבעה מילדי הדפילד נהרגו על ידי אחות חולה נפש, שנתפסה לאחר ששמעו אותה מדברת על הריגת מריה. האחות טענה כי קורבנותיה הצעירים יישלחו לגן עדן לאחר שהרגה אותם. היא נדונה למאסר עולם. מריה, אחיה ריצ'רד וג'ורג', ואחותה הצעירה שארלוט ניצלו.
לאחר מותו של אביה, מריה הביעה רצון להפוך לנזירה. שלוש שנים לאחר מכן היא ואמה נסעו לאנגליה. הם התיישבו בלונדון בשנת 1779.
אחיה של מריה, ג'ורג' הדפילד, הפך לאדריכל ועיצב את בית ארלינגטון בווירג'יניה. מאוחר יותר היה בבעלותו של רוברט א. לי, ממפקדי הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
ראשית הקריירה

בהיותה עדיין בפירנצה, מריה הדפילד למדה אמנות אצל ויולטה סרוטי ויוהאן זופני. בשנים 1773 - 1778 העתיקה ציורים בגלריה אופיצי. על עבודתה היא נבחרה לאקדמיה בפירנצה בשנת 1778. היא גם נסעה לרומא, שם למדה אמנות אצל פומפו באטוני. היא למדה אצל אנטון רפאל מנגס, הנרי פוסלי וג'וזף רייט מדרבי.
שתי אמניות, אנג'ליקה קאופמן ומרי מוזר, היו בין החברים המקוריים באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון בשנת 1768. אנגליקה קאופמן עזרה למריה הדפילד להשתתף בתערוכות באקדמיה. בשנת 1781 היא הציגה לראשונה, שלוש עבודות, והמשיכה להציג בהצלחה סצנות מיתולוגיות.