חסדו של טיטוס
רקע

ביולי 1791, בשנה האחרונה לחייו, בהיותו בשלבים מתקדמים של כתיבת האופרה "חליל הקסם", התבקש מוצרט לחבר אופרה סריה. ההזמנה הגיעה מהאמרגן דומניקו גווארדסוני אשר נשכר על ידי האחוזות של בוהמיה לספק להם יצירה חדשה לרגל חגיגת הכתרתו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כמלך בוהמיה. ההכתרה תוכננה על ידי 'האחוזות' במטרה לאשרר (לאשר רשמית) הסכם פוליטי בין ליאופולד והאצולה של בוהמיה (מעשה שהניא את מאמציו של יוזף השני – אחיו של ליאופולד – ליזום תוכנית לשחרר את הצמיתים בבוהמיה ולהעלות את נטל המיסוי של האריסטוקרטים בעלי האחוזות). ליאופולד ביקש להרגיע את האצולה הבוהמית במטרה לסכל את ההתקוממות ולחזק את שליטתו אל מול האתגרים הפוליטיים שנולדו כתוצאה מהמהפכה הצרפתית. הטקס אמור היה להתרחש ב-6 בספטמבר; גווארדסוני הסתובב בקרבת האופרה כבר בתקופת יוני. שום אופרה של מוצרט לא הייתה מגויסת בצורה כה מובהקת למטרות פוליטיות כמו 'חסדו של טיטוס', במקרה זה – כדי לקדם את הפוליטיקה הריאקציונרית ומדיניותה החברתית של האליטה האריסטוקראטית. אין בנמצא הוכחות ברורות לעמדתו של מוצרט בעניין זה, או אפילו לאם היה מודע בכלל לקונפליקטים הפנים פוליטיים שהתחוללו בממלכת בוהמיה ב-1791.
בחוזה המיוחס ל-8 ביולי, הבטיח גווארדסוני להעסיק קסטרטו 'בעל אופי מוביל' (נראה שזה היה חשוב אפילו יותר מאשר מי יכתוב את האופרה); וכן להביא לידי כתיבת האופרה... ולהלחנתה בידי מוזיקאי 'מצטיין'. לוח הזמנים היה לחוץ ולגווארדסוני היה סעיף מחלץ אם הוא לא יצליח להבטיח טקס חדש הוא ייאלץ להזדקק ל'סליחתו של טיטו', לברית שנכתבה לפני יותר מחמישים שנה קודם על ידי פייטרו מטסטאזיו (1698-1782).
הלברית של מטסטאזיו עברה עיבוד כבר בעבר על ידי קרוב לארבעים מלחינים; הסיפור מבוסס על חייו של טיטוס, הקיסר הרומי, מתוך רמזים קצרצרים ב'חיי הקיסרים' של הסופר הרומי סווטוניוס, שהורחבו ופותחו על ידי מטסטאזיו בשנת 1734 בשביל המלחין האיטלקי אנטוניו קלדרה. בין העיבודים המאוחרים יותר היו גם אלה של גלוק ב-1752 ויוזף מיסליבצ'ק בגרסה משנת 1774; היו עוד שלושה עיבודים נוספים אחרי 1791. מוצרט לא עמד בראש העדפותיו של גווארדסוני כמלחין האופרה. במקום זאת, הוא פנה תחילה לאנטוניו סליירי, המלחין הבולט ביותר של האופרה האיטלקית בווינה וראש הממסד המוזיקלי בחצר האימפריה. אלא שסליירי היה עסוק מדי ודחה את ההזמנה, אף על פי שהוא אכן נכח בטקס ההכתרה.
הלברית עובדה לגרסה נגישה יותר על ידי משורר החצר קטרינו מזולה. שלא כדרכו, בקטלוג היצירות הפרטי שלו, מציין מוצרט את מזולה לשבח על עיבודו, בהדגישו במיוחד שהלברית 'עובדה מחדש לאופרה אמיתית'. מזולה קיצר וכינס את הלברית בת שלוש המערכות לשתיים, ושום אריה שנכתבה במקור בידי מטסטאזיו למערכה האמצעית לא נותרה בו. מזולה המיר הרבה מהדיאלוגים לקבוצות כלים וכתב סיום שונה למערכה הראשונה, ששוכתב מחדש מהשורות של הלברית המקורית, באופן שימחיש בפועל את המרד, בעוד שמטסטאזיו רק תיאר אותו.
ניסיונו של גווארדסוני עם מוצרט בעבודתו על דון ג'ובאני שכנע אותו בכך שהמלחין הצעיר מסוגל לעמוד בנקל בלוח הזמנים הלחוץ. מוצרט קיבל עליו את ההזמנה בחפץ לב מתוך הסכמה מראש, ששכרו יהיה פי שניים מהמחיר המקובל בווינה על הזמנת אופרה דומה. נימצ'ק – הביוגרף המוקדם ביותר של מוצרט - טוען שהאופרה הולחנה ב-18 יום בלבד, ובאופן כה חפוז שכל קטעי הרצ'יטטיב סקו נוספו בעצם בידי מלחין אחר, אולי זיסמאייר, שכפי שמאמינים, שהיה תלמידו של מוצרט. על אף שלא קיים שום מסמך נוסף שמאשר את שיתופו של זיסמאייר, אף לא אחד מקטעי הרצ'יטטיב סקו מופיעים בכתב ידו של מוצרט, וידוע שזיסמאייר נסע עם מוצרט לפראג שבוע לפני הצגת הבכורה כדי לעזור לו בחזרות, בהגהות ובהעתקה. חוקרי מוצרט העלו בעבר את הטענה שמוצרט עבד למעשה על האופרה זמן רב יותר, אולי מאז 1789, בכל אופן תאוריות מסוג זה כבר הופרכו עד היום לחלוטין בספרות המוזיקולוגית בשפה האנגלית. האופרה, גם אם לא נכתבה בדיוק ב-18 יום, עומדת ללא ספק בשורה אחת עם האיטלקייה באלג'יר, הספר מסביליה וסינדרלה של ג'ואקינו רוסיני כאחת האופרות שנכתבו בזמן הקצר ביותר ועדיין מושמעות בתדירות גבוהה בימינו.
לא ידוע מה חשב ליאופולד עצמו על האופרה שנכתבה לכבודו. הדיווחים על כך שרעייתו מריה לואיסה מספרד דחתה אותה כ: una porcheria tedesca (שמשמעותה המילולית באיטלקית היא 'חזירות גרמנית', אבל כניב לשוני נראה שכוונתו 'בלגן גרמני') נמסרו לא לפני 1871, באוסף תיאורים ספרותיים קצרים של אלפרד מייסנט על ההיסטוריה של פראג, המתבססים ככלל על זכרונות של סב המחבר, שנוכח בטקסי ההכתרה.