stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קבינט הדיור
היסטוריה

באפריל 2013 אישרה ממשלת ישראל הקמת ועדת שרים שתעסוק בקידום רפורמות בשוק הדיור הישראלי וכן קידום של פרויקטים של דיור להשכרה לטווח ארוך ופינוי-בינוי, בראשות ועדת השרים עמד שר האוצר יאיר לפיד.
עוד באותה שנה החליט הקבינט על הקמת חברה ממשלתית בשם "דירה להשכיר", ההחלטה קבעה כי החברה שתקדם את תחום הדיור בישראל ובפרט את תחום הדיור להשכרה לטווח ארוך.
באוגוסט 2018 אישר הקבינט הקמת של כ-2 יישובים חדשים שיותאמו לבעלי צרכים מיוחדים, היישוב הראשון הוא "שיבולת" שצפוי לקום בסמוך לבית רימון שבהגליל התחתון והיישוב השני הוא "דניאל" שיוקם בסמוך לעדי נגב ובית החולים השיקומי עלה נגב.
באוגוסט 2021 הוחלט להוסיף לקבינט את תחום התחבורה ולשנות את שמה של ועדת השרים ל"ועדת שרים לענייני דיור ותחבורה".
בינואר 2023 עם הקמת הממשלה ה-37 הוחלט על שינוי סמכויות הוועדה ועיסוקיה, כמו כן בוטל נושא התחבורה לעניין ועדה.
סמכויות הוועדה

קביעת מדיניות ממשלתית בתחום הדיור.
אישור וקידום רפורמות ושינויים מבניים לייעול מדיניות הממשלה בתחומי המקרקעין, ייזום תכנון וביצוע בנייה למגורים ומעקב אחר יישום ההחלטות, בין היתר, לצורך ייעול השימוש בקרקע.
קידום פרויקטים ומודלים מגוונים בתחום בנייה למגורים, בין היתר, לדיור בר השגה, דיור להשכרה לטווח ארוך, דיור ציבורי, פינוי מקרקעין לצורכי דיור וכיוצא בזה.
גיבוש מדיניות, רפורמות ושינויים מבניים בתחום מקרקעי ישראל, לרבות בעניין רשות מקרקעי ישראל.
גיבוש פתרונות לחסמים ותיאום בין הגורמים בתחומי תקציב, תחבורה, חינוך, תשתיות וסביבה בכל הנוגע לפרויקטי דיור.
פיתוח וקידום התחדשות עירונית בישראל לרבות ייזום תוכניות, גיבוש צעדי מדיניות בהיבטי ייזום תכנון ובנייה מתוך מטרה להאיץ את פרויקטי התחדשות עירונית ופינוי בינוי באזורי הביקוש והפריפריה.
החלטות הוועדה לא יעסקו בנושאי תכנון אשר בסמכות או בתחומי הפעולה של שר הפנים, לרבות בהכרזות על מתחמים מועדפים לדיור על פי החוק לקידום הבנייה במתחמים מועדפים לדיור (הוראת שעה) תשע"ד-2014.
מנכ"ל משרד הבינוי והשיכון יבצע מעקב אחר יישום החלטות הוועדה.
סמכויות הוועדה > חברי הקבינט

חברי הקבינט:
הרכב מפלגתי
בוועדה מכהנים 10 שרים חברים, מתוכם:
יהדות התורה: שר אחד (כולל היו"ר)
הציונות הדתית: 2 שרים
עוצמה יהודית: שר אחד
הליכוד: 5 שרים
ש"ס: שר אחד
| שר/ה> חברים | שר/ה> חברים | תפקיד> חברים | סיעה> חברים |
| --- | --- | --- | --- |
|  | יצחק גולדקנופף | שר הבינוי והשיכון - יו"ר | יהדות התורה |
|  | בצלאל סמוטריץ' | שר האוצר | הציונות הדתית |
|  | משה ארבל | שר הפנים | ש"ס |
|  | ישראל כ"ץ | שר האנרגיה והתשתיות | הליכוד |
|  | מירי רגב | שרת התחבורה והבטיחות בדרכים | הליכוד |
|  | יואב קיש | שר החינוך | הליכוד |
|  | עידית סילמן | השרה להגנת הסביבה | הליכוד |
|  | יצחק וסרלאוף | שר הנגב, הגליל והחוסן הלאומי | עוצמה יהודית |
|  | אורית סטרוק | שרת ההתיישבות והמשימות הלאומיות | הציונות הדתית |
|  | אבי דיכטר | שר החקלאות ופיתוח הכפר | הליכוד |
מוזמנים קבועים שאינם שרים
|  | גלי בהרב-מיארה | היועצת המשפטית לממשלה | היועצת המשפטית לממשלה |
|  | יעקב קוינט | מנהל רשות מקרקעי ישראל | מנהל רשות מקרקעי ישראל |
|  | יהודה מורגנשטרן | מנכ"ל משרד הבינוי והשיכון | מנכ"ל משרד הבינוי והשיכון |
|  | יואב גרדוס | הממונה על התקציבים, משרד האוצר | הממונה על התקציבים, משרד האוצר |
הערות שוליים

↑  ועדת שרים לענייני דיור (קבינט דיור), אתר משרד הפנים
↑  לילך ויסמן, ‏אנדורן מונתה למנכ"לית האוצר; הוקם קבינט דיור בראשות לפיד, באתר גלובס, 14 באפריל 2013
↑   מוטי בסוק, נמרוד בוסו, לפיד יקדם מחר הקמת החברה הממשלתית לדיור להשכרה בראשות מקורבו אורי שני, באתר TheMarker‏, 28 בספטמבר 2013
↑  בילי פרנקל, קבינט הדיור אישר שני יישובים שישלבו בעלי צרכים מיוחדים, באתר ynet, 13 באוגוסט 2018
↑   יעל דראל, להפריח את הצפיפות: חמישה יישובים חדשים יוצאים לדרך - שניים לבעלי צרכים מיוחדים, באתר TheMarker‏, 13 באוגוסט 2018
↑  ועדת שרים לענייני דיור ותחבורה, באתר Gov. il, ‏8 באוגוסט 2021
| ועדות שרים |
| --- | --- | --- |
| קבינטים | הקבינט המדיני-ביטחוני • הקבינט החברתי-כלכלי • קבינט הדיור  • קבינט העלייה והקליטה |  |
| נוספים | ועדת השרים לענייני חקיקה • ועדת השרים להצטיידות • ועדת השרים למתן היתר לפרסומים • ועדת שרים לעניין מוכנות הזירה האזרחית למצבי חירום • ועדת השרים לענייני שירות ביטחון כללי |  |
| בעבר | ועדת החמישה • המטבח • ועדת השרים להתיישבות • הקבינט לשוויון מגדרי • קבינט הקורונה • ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים |  |
היסטוריה של ניגריה

ההיסטוריה של ניגריה מתחילה בהתיישבות בשטח שכיום הוא ניגריה, בו שלטו באזור שבטים שונים והתפתחה החברה המיושבת הראשונה במערב אפריקה, תרבות הנוק. בהמשך היה האזור תחת שליטה של ערי־מדינה. בהמשך היווה מקור עבדים לסחר עבדים. ניגריה כוללת תקופה קולוניאלית בחסות בריטית ובשנת 1960 נעשתה ניגריה מדינה עצמאית. ניגריה המודרנית רוויה במאבקים שמקורם בסכסוכים אתניים בין קבוצות שונות, אשר גם הובילו למלחמת אזרחים כשאר בני שבט האיגבו ניסו להתנתק מהמדינה ולהקים מדינה עצמאית משלהם שכונתה ביאפרה.
שם האזור נטבע על ידי העיתונאית הבריטית פלורה שאו על שם הנהר הזורם בשטחו.
התקופה הקדם קולוניאלית

חפירות ארכאולוגיות מגלות שניגריה בחלקה הייתה מיושבת יותר מ־9,000 שנה. באותה תקופה שלט בניגריה שבט האוסה. בין השנים 500 לפנה"ס ל־200 לספירה פרחה בניגריה תרבות הנוק. מאוחר יותר, בין שנת 700 לספירה עד למחצית הראשונה של המאה ה־15, האזור שמכונה היום ניגריה היה תחת השליטה של ערי־המדינה של שבטי היורובה איפה ואויו, אימפריית קנאם בורנו, ממלכת בנין, ממלכת נארי וערי המדינה של שבטי האוסה קאנו וקאטסינה.
במאה ה־15 הופיעו בניגריה האירופים הראשונים, מגלי ארצות וסוחרים פורטוגזים, וסחר עבדים בניגריה התעצם. במאות ה־17 וה־18 הגיעו לאזור ניגריה גם האנגלים. בשנת 1807, ביטלה בריטניה את סחר העבדים בניגריה.
התקופה הקולוניאלית

בשנת 1866 השתייכה ניגריה למושבת החסות הבריטית סיירה לאון. בשנת 1874, עברה לשליטתה של מושבת החסות הבריטית גאנה. בשנת 1886 הייתה ניגריה למושבת חסות בריטית נפרדת על פי החלטת ועידת ברלין. בתקופה 1914-1900 התקיימו שתי מושבות חסות בריטיות: פרוטקטורט צפון ניגריה(אנ') ופרוטקטורט דרום ניגריה(אנ') אשר מוזגו בסיומה לקולוניה בריטית אחת – קולוניה ופרוטקטורט של ניגריה(אנ').
השלטון הקולוניאלי הביא איתו התפתחות ומודרניזציה לדרום המדינה ועוד בסוף המאה ה־19 כבר היו במערב ניגריה רופאים ועורכי דין אפריקניים. לעומת הדרום, פסחה המודרניזציה על הצפון המוסלמי כמעט לגמרי. הסיבות לפערי המודרניזציה בין הצפון לדרום היו שונות ומגוונות. אחת מהן הייתה המגע האפריקני־אירופי האינטנסיבי שהיה בדרום, עקב הקרבה לחוף. הצפון נשאר נחשל גם בשל התחייבותם של סר ג'ורג' גולדי, ממייסדי ניגריה, ולורד פרידריק לוגארד, הנציב העליון של צפון ניגריה, לשליטי הצפון המוסלמיים שלא לאפשר למיסיון הנוצרי לפעול בצפון, אי לכך, הצפון לא הושפע מפעולתיו של המיסיון הנוצרי. שבט היורובה, במערב, היו הראשונים שפגשו בבריטים וכתוצאה מכך, תהליכי המודרניזציה שלהם היו המואצים ביותר. משנות ה-30 של המאה ה-20 ואילך, בני שבט האיגבו הדביקו את הפיגור הראשוני אולם המוסלמים נשארו מאחור.
לקראת סוף התקופה הקולוניאלית היו פערים עצומים בין הצפון המוסלמי לדרום הנוצרי. בצפון ניגריה לא היה בוגר אוניברסיטה עד 1951. באותה שנה היו בניגריה 160 רופאים, אך רק אחד מההאוסה פולאני המוסלמי, לעומת 76 מהיורובה, 49 מהאיבו, ו־34 מבני המיעוטים. בשנת 1965 היו יודעי קרוא וכתוב בדרום כ־20 אחוז, בעוד שבצפון הם היו רק שני אחוזים. בפרובינציית קאנו בצפון המוסלמי, מחצית מיודעי קרוא וכתוב היו מהגרים מהדרום שהתרכזו בעיר קאנו. בעיר עצמה הפער היה עצום: בשכונת הדרומיות, מספר הילדים המבקרים בבתי ספר היה 98 אחוזים, בעוד שברבעים המוסלמיים של ההאוסה פולאני ביקרו בבית הספר לא יותר מחמישה אחוזים מהילדים. ב־1961, 99 אחוז מהפקידות הפדרלית בצפון ניגריה הייתה דרומית.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה החלה דרישה בקרב תושבי ניגריה לעצמאות. בשנת 1957 העניקו הבריטים עצמאות למזרח ולמערב ניגריה וכראש ממשלה נבחר אבובכר טפאווה בלווה, וזמן קצר לאחר מכן הוענקה עצמאות גם לצפון ניגריה. ב־7 באוקטובר 1960 הצטרפה ניגריה לאו"ם כחברה ה־99, ב־1966 נרצח ראש הממשלה בלווה בהפיכה צבאית.
התקופה הקולוניאלית > קונפליקטים בתקופה הקולוניאלית

השלטון הקולוניאלי הבריטי יצר תשתית חיונית לניגריה מאוחדת. הוא יצר את המסגרת, תחם את הגבולות והפך את המושג ניגריה למציאות פוליטית ובינלאומית. הקולוניאליזם בנה רשתות תחבורה ותקשורת, הקים מערכת חינוך מערבית, הנהיג מערכת מנהל, אך למרות זאת ניתן לומר שעיקר תרומתם של הבריטים לאחדות ניגריה הייתה עקיפה. מצד שני, המדיניות הבריטית הערימה מכשולים בדרך לאיחוד ניגריה, הפרידה והפלתה בין הקבוצות האתניות בצפון ובדרום. ב־1914 נוצרה אמנם מסגרת קולוניאלית אחת, אך המנהל הקולוניאלי בצפון נשאר במידה רבה אוטונומי. הבירוקרטיה הבריטית בצפון הדגישה את ייחודו של הצפון, ולעיתים אף לחצה להפרדה מלאה. יחסיה עם המנהל הקולוניאלי בדרום היו יחסי עוינות ותחרות. המועצה המחוקקת שהוקמה בלגוס ב־1923 הייתה של הדרום בלבד, ולצפון לא ניתן ייצוג עד 1947. ב־1947 נכנסה לתוקף חוקה חדשה שהחלה למסד אוטונומיה מרחיקת לכת למזרח, למערב ולצפון, על ידי הקמת מועצות מחוקקות אזוריות, מה שיכול היה לעודד תהליך של התנתקות בין האזורים. הוקמו בתי מחוקקים וממשלות אזוריות, מערכת שיפוט, מנהל ציבורי, גם צפוני, גם מערבי וגם מזרחי, ואף מונו מושלים וראשי ממשלה אזוריים (הדרום הפך ברובו לנוצרי, אך הבריטים מנעו מהמיסיונרים להיכנס לצפון). לא ניתן כל עידוד לצמיחת מוסדות וארגונים פוליטיים כלל ניגריים.
הצפון והדרום ראו את המדיניות הבריטית בצורה שונה: בעוד הלאומניים הדרומיים האשימו בדרך כלל את הבריטים ב"הפרד ומשול" ובהגברת הפיצול בניגריה, נשמעה שנים רבות בצפון טענה הפוכה, שהבריטים כפו על הצפון אחדות עם הדרום שאינה טבעית .
ב־1951 איימו מנהיגי הצפון המוסלמיים לפרוש מניגריה אם לא יובטחו לצפון לפחות מחצית מהמושבים באספה המחוקקת. הדרום קיבל את הדין כדי לשמור על אחדות המדינה, ובכך החלה השתלטות הצפון על הפדרציה הניגרית.
ב־1953 דרשו מפלגות הדרום שהאסיפה המחוקקת הכלל ניגרית תקבל החלטה בזכות שלטון עצמי ניגרי מ־1956, אך הצפון התנגד לכך בטענה שאינו מוכן לעצמאות. התנגדות הצפון לשלטון עצמי עוררה זעם בקרב הלאומניים הדרומיים שראו את תמיכת הצפון בהמשך השלטון הבריטי כבגידה. בלגוס שבדרום הפגינו המונים כנגד הפוליטיקאים והמנהיגים הצפוניים, ובתגובה נערך בקאנו שבצפון פוגרום בבני האיבו.
התקופה הקולוניאלית > ההתפלגות הפוליטית האתנית בדרך לעצמאות

הרחבת זכות הבחירה והקמת מפלגות פוליטיות הפכו את המאבק הפוליטי בניגריה להתגוששות אתנית. כך למשל הפכה "המועצה הלאומית של ניגריה וקמרון" (NCNC) ממפלגה פאן־ניגרית למפלגה שעיקר כוחה היה בקרב האיבו. מפלגת "קבוצת הפעולה" (AG) הייתה מזוהה עם היורובה, ומפלגת קונגרס עמי הצפון (NPC) הייתה מזוהה עם האוסה־פולאני. מפלגות AG ו־NPC בנו את כוחן על ידי תעמולה נגד האיבו והדרום ה"שתלטני". מפלגת NPC גם בנתה את תדמיתה כמפלגת המוסלמים המגינה על האסלאם מפני הדרום הנוצרי.
בבחירות שהתקיימו ב־1959, שנה לפני קבלת העצמאות של ניגריה מהבריטים, זכתה מפלגת NPC ב־157 מנדטים, מפלגת NCNC זכתה ב־89 מנדטים, ומפלגת AG זכתה ב־75 מנדטים. הוקמה ממשלה קואליציונית עם מפלגות NCNC ו־NPC. בקואליציה הזו, הצפון היה השותף הבכיר, והמזרח היה השותף הזוטר. בדרום ראו את הצפון כשולט בניגריה, ושלטון הצפון המוסלמי והנחשל יצר רגשות עוינות ותסכול בקרב הדרום הנוצרי והמפותח. ב־1962 שלטה במערב מפלגת NNDP, שהתפלגה ממפלגת AG, והייתה בת ברית למפלגת NPC הצפונית. דבר זה גרם לרוב מוחלט ל־NPC בפרלמנט, מה שהפך את מפלגת NCNC הדרומית לפחות חשובה, והתמוטטות הקואליציה הייתה בלתי נמנעת.
הרפובליקה הפדרלית של ניגריה > בחירות 1964

ב־1964 הגיע הקיטוב בין הצפון והדרום לשיאו, כשלקראת הבחירות של אותה שנה, התארגנו שני גושים גדולים: גוש UPGA, גוש דרומי שכלל את המפלגות NCNC ו־AG, ובני בריתן מקרב המיעוטים. מולם גוש NNA, גוש בהנהגת מפלגות NPC, ובת בריתה במערב NNDP, ובני בריתן מקרב המיעוטים. מסע תעמולת הבחירות עמד בסימן של הסתה אתנית חסרת תקדים.
לבסוף, הוחרמו הבחירות על ידי גוש UPGA הדרומי, שלא הכיר בתוצאות הבחירות, בעוד שגוש NNA עמד בתוקף על חוקיותן. בתי המשפט הכריעו בסוגיה לטובת NNA.
הוקמה ממשלה רחבה בראשות NPC, שנהנתה עתה מרוב מוחץ בממשלה ובפרלמנט, והחלה במסע אפליה נגד הדרומיים שבצפון (שלילת רישיונות מסחר, איסור מכירת קרקעות לדרומיים, ועוד).
בשנים 65–1964 הכריז ראש ממשלת הצפון, אל חאג'י סיר אמדו בלו (Al-Hajji Sir Ahmadu Bello) על חוסר נכונותו להמשיך לשתף פעולה עם האיבו ה"בוגדניים". ראש ממשלת המזרח, ד"ר מייקל אוקפארה (Michael Okpara), דיבר לראשונה בדצמבר 1964 על אפשרות של פרישה מהפדרציה, ונשיא ניגריה, ננמדי אזיקיווה (Nnamdi Azikiwe). הנמנה עם בני שבט ה"איבו", הכריז קבל עם ועולם שאולי "עדיף להיפרד בשלום מאשר להיפרד בחתיכות" (It is better for us to disintegrate in peace and not in pieces).
הרפובליקה הפדרלית של ניגריה > ההפיכה הצבאית

ב־15 בינואר 1966 מרדה חבורת קצינים רדיקליים והביאה למותם של בכירים בממשל, כולל ראש הממשלה. המרידה זכתה למידה מסוימת של תמיכה, אך התמונה החלה להשתנות כשהתברר שרוב המורדים היו משבט האיבו, ושכל אנשי הממסד הפוליטי, מבני האיבו, ניצלו בהפיכה. בצפון החלה להתפשט האמונה שזהו מרד של האיבו נגד ההאוסה פולאני. שלטון ה־NPC התמוטט כליל, אך המורדים הצעירים, בראשות רב-סרן צ'וקוואמה נזאוגוו (Chukwuma Nzeogwu), לא הצליחו למלא את החלל שנוצר. מי שתפס את השלטון היה הרמטכ"ל בן האיבו אומונקוו אגואיי אירונסי (Umunnakwe Aguiyi-Ironsi), שניסה להפיג את חששות הצפוניים במספר קידומים בדרגה של קצינים צפוניים.
ב־24 במאי 1966 הכריז אירונסי על ביטול החלוקה לחבלים, ועל הקמת ניגריה מאוחדת, מה שהיה בהתאם לאינטרס האיבו, אך בניגוד לאינטרס ההאוסה־פולאני. הכרזת אירונסי עוררה זעם בצפון, שפירש זאת כניסיון האיבו להשתלט על הצפון ועל המדינה כולה. הצפוניים הגיבו בפוגרום בדרומיים שיושבים בצפון, שבו נפגעו בעיקר בני האיבו. בסוף מאי 1966 נרצחו מאות ואלפים מהם בערי הצפון, בידי המוני מפגינים.
הרפובליקה הפדרלית של ניגריה > הפיכת הנגד

ב־29 ביולי 1966 הצפוניים הצליחו לארגן הפיכה כנגד שלטון האיבו. קצינים וחיילים צפוניים בכל רחבי ניגריה התקוממו, הרגו 43 קצינים ו־171 חיילים ונגדים מבני האיבו, והוציאו להורג את הגנרל אירונסי, ואת מושל המערב. מטרת המורדים הייתה כנראה להביא לפרישת הצפון מניגריה, ולכונן "מדינת האוסה" עצמאית. אחרי תפיסת השלטון המרכזי שינו דעתם והעדיפו שלטון בכל ניגריה. מי שעלה לשלטון היה קולונל יעקובו גואון (Yakubu Gowon) נוצרי ממרכז המדינה.
ההפיכות של ינואר ויולי 1966, שלוו בשפיכות דמים רבה, סימלו את ההתפוררות והשנאה הרבה ששררה בניגריה. מאותה סיבה שהצפון הגיב בדאגה וזעם למרידת הדרום בינואר 1966, הדרום חשש לעתידו לאחר מרידת הצפון ביולי באותה שנה. גם צבא ניגריה היה מפולג ושסוע ממתחים אתניים. מרידת ינואר 1966 הוכיחה שכאשר הרקע האתני של רוב הקצינים שונה מהרקע האתני של שליטי המדינה, ישנה סכנה ברורה ליציבות המדינה.
ב־1960 היו בניגריה 44 קצינים אפריקניים, שישה מתוכם מהצפון. יותר ממחצית הקצינים היו בני איבו. עובדה זו נותנת למרידה גם פירוש אתני. בצבא הייתה היררכיה ברורה - מרבית החיילים הפשוטים היו צפוניים, ומרבית הקצונה הייתה דרומית. הצפוניים עסקו יותר בתפקידי לחימה, והדרומיים עסקו בעיקר במנהלה ובתפקידים טכניים, מה שהוביל להשמצות ומשטמות הדדיות, כאשר הדרומיים כונו "חיילי עפרונות" בידי הצפוניים, עקב תפקידיהם הפקידותיים, והצפוניים כונו "פראי אדם" על ידי הדרומיים, עקב היותם עוסקים בלחימה ופחות משכילים.
הרפובליקה הפדרלית של ניגריה > הידרדרות למלחמה

הצפוניים התנגדו לשיטתו של אירונסי שביקש לאחד את ניגריה, בטענה כי שיטה זו תביא להשתלטות האיבו על הצפון. במזרח ניגריה, שלט הקולונל צ'וקוומקה אודומגוו אוג'וקוו (Chukwuemeka Odumegwu-Ojukwu), שלא הכיר ב"מועצה הצבאית העליונה" שבראשה עמד גואון. אוג'וקוו מונה למושל המזרח על ידי אירונסי.
בספטמבר 1966 נערכה ועידה קונסטיטוציונית, שבה דרשו נציגי המזרח להפוך את ניגריה לקונפדרציה שבה כל חבל יקבל עצמאות כמעט מוחלטת. נציגי NPC לשעבר מהצפון, תמכו בתחילה דווקא בפתרון דומה אך באופן מפתיע שינה הצפון את דעתו לחלוטין בזמן הוועידה, והחל לתמוך ב"פדרליזם פדרלי" - "ניגריה אחת".
במצב עניינים זה, הצפון, המערב והמערב התיכון תמכו בפדרליזם פדרלי. הפוגרום בבני האיבו בצפון במאי 1966, ומרד יולי 1966, גרמו לכך שהמזרח בהנהגת האיבו סירב לחלק את ניגריה למדינות רבות, מאחר שסבר כי מדינה כזו תהיה בעלת ממשל ריכוזי הנשלט בידי גורמים עוינים לאיבו, וביטחונם יהיה בסכנה. הוועידה הסתיימה ללא תוצאות, המתח בין המזרח לצפון הלך וגבר.
בספטמבר 1966 החל גל שני של פוגרומים נגד הדרומיים והאיבו שבצפון, במסגרתו 30 אלף איש נרצחו, ושני מיליון דרומיים נמלטו מן הצפון. פוגרום זה הוביל לכך שמשרות רבות שננטשו על ידי בני האיבו שעזבו, אוישו בידי צפוניים, מה שהיווה מבחינת הצפוניים אישור לאמונה שהאיבו הזרים מנעו מהם בעבר להתקדם.
גם במערב הייתה שנאה עזה לאיבו, שנאלצו לברוח מזרחה. במזרח הגיעה השנאה לצפוניים לשיא, עקב סיפורי הזוועות של הפליטים שהגיעו מהצפון. האיבו גירשו את הצפוניים שחיו במזרח, והחליטו באופן סופי לא להשתלב בחזון של "ניגריה אחת".
ב־1967 הכריז המחוז המזרחי במדינה על פרישתו, ועל הקמת מדינה חדשה בשם ביאפרה. מלחמת ביאפרה, שפרצה מיד בין השלטון המרכזי והמדינה הבדלנית, נמשכה כשנתיים וחצי, וחוללה אסון הומניטרי כבד בה נמנו כמיליון מתים לפי הערכות שונות. בינואר 1970 נכנעו בני ביאפרה, ושטחיה שולבו מחדש בפדרציה הניגרית.
עד 1991 הייתה לאגוס עיר הבירה של ניגריה. ב-12 בדצמבר 1991 הוכרזה אבוג'ה כעיר הבירה.
הרפובליקה הפדרלית של ניגריה > מרד בוקו חראם

ב-2009 פתח ארגון הטרור האסלאמי בוקו חראם במרד מזוין נגד השלטון. משמעות שמו של הארגון היא "חינוך מערבי הוא אסור". הטרוריסטים חברי הארגון תוקפים את כוחות הביטחון ופוגעים במוסדות ממשלתיים. בעבר הצהירו ראשי הארגון כי הם שואפים להפוך את חוקי השריעה לחוק המדינה. בדצמבר 2011 נהרגו כ-70 בני אדם במדינת יובה שמהווה את מוקד הקרבות שנערכים בין כוחות הביטחון לבין הטרוריסטים. הארגון תכנן וביצע גם את ההתקפה על מטה האומות המאוחדות באוגוסט באבוג'ה שבמהלכה נהרגו 24 בני אדם. ב-3 במרץ 2013, רצחו טרוריסטים מארגון "בוקו חראם" יותר מ-30 בני אדם שנסעו לחתונה בצפון מזרח ניגריה.
בוקו חראם ביצע את המתקפה הידועה ביותר שלו בשנת 2014 במדינת בורנו שבה חתף 276 תלמידות בית-ספר. הארגון הצהיר אמונים לדאעש בשנת 2015.
ראו גם

כלכלת ניגריה
יחסי הממלכה המאוחדת–ניגריה
לקריאה נוספת

צמיחת המדינות החדשות באפריקה, יחידה 2, האוניברסיטה הפתוחה
ד"ר בנימין נויברגר, צמיחת המדינות החדשות באפריקה, האוניברסיטה הפתוחה.
NIGERIA’S NIGER DELTA CRISIS: ROOT CAUSES OF PEACELESSNESS Issue07/07 Editor: Ronald H. Tuschl, Author: Hassan Tai Ejibunu
The Nigerian Civil War - Marcus Garvey
Sir George Goldie, founder of Nigeria - Dorothy Wellesley
הערות שוליים

↑  אלי לאון ושלמה צזנה, 39 הרוגים ועשרות פצועים בשרשרת פיגועים במדינה - בעיקר נגד נוצרים, ישראל היום, 26 בדצמבר 2011.
↑  NCTC (National Counterterrorism Center under the office of the US Director of National Intelligence), BOKO HARAM, Counter Terrorist Guide
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531490605171  LCCN: sh85091864
ניו אורלינס סיינטס

ניו אורלינס סיינטס (באנגלית: New Orleans Saints – "הקדושים") היא קבוצת פוטבול אמריקאית מליגת ה-NFL שבסיסה בעיר ניו אורלינס שבמדינת לואיזיאנה.
היסטוריה

הקבוצה נוסדה ב-1967 והצטרפה לליגת ה-NFL. ב-1970 עברה הקבוצה לשחק בבית המערבי של חטיבת ה-NFC בליגת ה-NFL בעקבות איחוד הליגות המקצועניות. בשנת 2002 עברה לבית הדרומי של החטיבה.
בשני העשורים הראשונים לקיומה לא הצליחה הקבוצה להשיג מאזן ניצחונות חיובי. בעונת 2006, לאחר הצטרפותם של המאמן שון פייטון והקוורטרבק דרו בריז, הגיעה בפעם הראשונה בתולדותיה לגמר חטיבת ה-NFC, בו הפסידה 14-39 לשיקגו ברס. את עונת 2009 פתחה הקבוצה עם 13 ניצחונות רצופים אך סיימה את העונה הסדירה במאזן 3-13, בפלייאוף ניצחה לראשונה בגמר ה-NFC והעפילה למשחק הסופרבול מול אינדיאנפוליס קולטס. בסופרבול ניצחו הסיינטס 17–31, כשכוכב הקבוצה, הקוורטרבק בריז, השווה את שיא המסירות המושלמות (32) במשחק גמר של טום בריידי.
ב-2012 נחשף על ידי הליגה, כי רבים משחקני ההגנה של הקבוצה, כמו גם צוות המאמנים, נטלו חלק במתן תמריצים לשחקנים שיפגעו פיזית בשחקני הקבוצות היריבות ובפרט בקוורטרבקים, זאת במשך שלוש עונות, כולל עונת הזכייה בסופרבול. בעקבות הפרשה, נקנסה הקבוצה באובדן שתי בחירות דראפט בסיבוב השני ובקנס כספי של 500,000 דולר. מאמן הקבוצה שון פייטון הושעה לשנה, מתאם ההגנה גרג ויליאמס (שעבר לסנט לואיס ראמס) הושעה ללא הגבלת זמן, מנהל הקבוצה הושעה לשמונה משחקים ועוזר המאמן לשישה. מבין השחקנים כוכב הקבוצה ג'ונתן וילמה הורחק לעונה שלמה ושלושה שחקנים אחרים לתקופות קצרות יותר.
השפעת הוריקן קתרינה

ב-29 באוגוסט 2005 פגעה סופת ההוריקן קתרינה בעיר ניו אורלינס. בין השאר נפגע גם אצטדיון הקבוצה הלואיזיאנה סופרדום. ניו אורלינס סיינטס נותרה ללא מגרש ביתי ומתקני אימונים שמישים לקראת עונת המשחקים של 2005, ונאלצה לנדוד לסן אנטוניו שבטקסס. הנהלת הליגה הכריזה כי את משחק הפתיחה נגד הניו יורק ג'איינטס ישחקו הסיינטס באצטדיון ג'איינטס שבניו ג'רזי, ואת שאר משחקי הבית ישחקו בערים סן אנטוניו ובאטון רוז'. אוהדי הקבוצה הביעו חששם כי הערים לוס אנג'לס וסן אנטוניו ינצלו את המצב להעברת הקבוצה באופן קבוע מניו אורלינס, אך הקומישינר של ה-NFL הבטיח שהקבוצה תישאר בעיר.
הקבוצה חזרה לשחק בסופרדום במשחקה הביתי הראשון בעונת 2006, כשנה לאחר סופת ההוריקן קתרינה. שידור המשחק ברשת ESPN היה הנצפה ביותר בתולדות הרשת, וטרום המשחק נערכו הופעות של אמנים ידועי שם כגון U2 וגרין דיי. המשחק זכור בעיקר בזכות סטיב גליסון, שחסם בעיטת פאנט שהובילה לניצחון הקבוצה הביתית.
תמונת ההצפות בסמוך לסופרדום לאחר הוריקן קתרינה
קזימיר פונק

| --- | --- |

 לידה:  23 בפברואר 1884 ורשה, פולין הקונגרסאית 
 פטירה:  20 בנובמבר 1967 (בגיל 83) אולבני, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  ביוכימיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ברן (1904) 
 
קזימיר פונק (פולנית: Kazimierz Funk, אנגלית: Casimir Funk; ‏ 23 בפברואר 1884 - 20 בנובמבר 1967) היה ביוכימאי אמריקאי, יהודי יליד פולין. בשנת 1912 הוא טבע את המונח ויטמין.
ביוגרפיה

נולד בפולין למשפחה יהודית. אביו, יעקב (ז'אק) איזראיליביץ' פונק, היה רופא עור ידוע בוורשה. הוא למד באוניברסיטת ברן בשווייץ, שם סיים דוקטורט בגיל 20. אחר כך עבד במכון פסטר בפריז, בבית חולים בגרמניה ובמכון מחקר ליסטר בלונדון (Lister Institute). בשנת 1915 נסע לארצות הברית, ובניו יורק עבד במספר מכוני מחקר. בשנת 1920 התאזרח בארצות הברית. בשנת 1923 חזר לוורשה בזכות מלגה מטעם קרן רוקפלר, ושימש כראש המחלקה לביוכימיה במכון להיגיינה. בשנת 1927 נסע לפריז והקים בה חברת תרופות פרטית בשם Casa Biochemica. בשנת 1939 חזר לארצות הברית, שם נשאר עד ליום מותו, ועמד בראש מכון המחקר Funk Foundation for Medical Research.
ביוגרפיה > גילוי הוויטמינים

לאחר שקרא את המאמר של כריסטיאן אייקמן, אשר מצא שאנשים אשר אוכלים אורז מלא סובלים פחות ממחלת הבריברי, ניסה פונק למצוא את הגורם באורז המלא אשר מונע את המחלה. בשנת 1912 חקר את שכבת הסובין (המעטפת החיצונית) של האורז וגילה בתוכה מולקולה המתמוססת במים, מורכבת מחנקן הקשור לשלושה אטומי חמצן, ובכך גילה את הוויטמין B1 (תיאמין). הוא הניח שאמין זה הוא מה שחסר לאלה שתפריטם מורכב אך ורק מאורז לבן, ולכן הם לוקים במחלות שונות כמו הבריברי.
מכיוון שהבין שאמין הוא חומר חיוני לחיים, קרא לו בשם "vital amine", או "vitamine". בהמשך התגלו ויטמינים שאינם אמינים, והשם שונה ל-vitamin, ללא האות e בסוף המילה.
לקריאה נוספת

אמיל פוירשטיין, יהודים מפורסמים במדע, 1956. עמ' 221–229.
הערות שוליים

↑  JEWISH BIOMEDICAL & LIFE SCIENTISTS
↑  Biology: Decade by Decade מאת Peter Haugen, William J. Cannon
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261303805171  PLWABN: 9810588142505606  BIBSYS: 90577520  BNE: XX1276997  CiNii: DA07447510  GND: 124997074  ISNI: 0000 0000 8131 8344  LCCN: n96003527  NKC: nlk20000090307  NTA: 213128233  RERO: 02-A003269618  SNAC: w6hb02d4  SUDOC: 073011193  VIAF: 52637392   WorldCat (עם VIAF): 52637392
כפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים

| --- | --- |

 פנימייה
 השתייכות:  ויצו
 תקופת הפעילות:  1947–הווה (כ־78 שנים)
 מייסדים:  רחל וירמיהו שפירא
 שכבות לימוד:  ט'–י"ב
 מיקום
 מיקום:  צפונית לאבן יהודה
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°17′12″N 34°53′10″E﻿ / ﻿32.28667°N 34.886141°E﻿ / 32.28667; 34.886141
 www.hadassim.org.il
 he
 
שיעור חקלאות במוסד החינוכי בשנת 1966
הֲדַסִּים הוא כפר ילדים ונוער מיסודה של הדסה ויצו, הנמצא באזור מרכז הארץ, דרומית לאילנות, צפונית ליישובים כפר נטר ואבן-יהודה ומערבית לקדימה.
בית הספר הדמוקרטי לב השרון

משנת 2001 ממוקם בכפר הנוער הדסים בית הספר הדמוקרטי לב השרון, הדוגל בחינוך דמוקרטי. בבית הספר לומדים כ-450 תלמידים מיישובי אזור השרון, החל בגיל גן חובה ועד כיתה י"ב. בית הספר מוכש"ר (מוכר שאינו רשמי) ועל כן זוכה למימון חלקי של משרד החינוך.
ראו גם

בוגרי פנימיית הדסים
לקריאה נוספת

ד"ר גדעון אריאל וד"ר אורי מילשטיין (בוגרי כפר הנוער), "על מה חלמנו", הוצאת "שרידות", 2006. (הספר בקטלוג ULI)
"הדסים שלנו 1947-1997", Canadian Hadassah Wizo, 1998. (הספר בקטלוג ULI)
לקריאה נוספת > לילדים ונוער

גילה אלמגור, "הקיץ של אביה", עם עובד, 1985 (הספר בקטלוג ULI).
גילה אלמגור, "עץ הדומים תפוס", עם עובד, 1992 (הספר בקטלוג ULI).
הערות שוליים

↑  אורי דרומי, התרומה המדעית היתה רק ההתחלה, באתר הארץ, 15 באוקטובר 2003
1 2  גדעון סאמט, מה דפוק כאן?, באתר הארץ, 17 באפריל 2007
↑  מתוך אתר הכנסת
↑  צבי לוי ברשימת הזוכים בפרס(הקישור אינו פעיל, 20.12.2019)
↑  רונית רוקאס, מ"מרחק נגיעה" לבמות התיאטרון, באתר הארץ, 3 ביוני 2007
↑  הסתיימו צילומי הסרט "הפנימיה", דבר, 8 ביוני 1983
↑  יעקב בר-און, בין תל אביב לגן עדן - ריאון עם יוצרי "הפנימיה", דבר, 28 ביולי 1983
↑  "הפנימייה", באתר ספר הקולנוע הישראלי
↑  יולי חרומצ'נקו, תושבי הצפון עזבו הפנימיות וכפרי הנוער, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2007
↑  על שמורת ההדסים
↑  60 שנה אחרי - הניצולים שצולמו חוזרים לאושוויץ | מבעד לעדשת ההיסטוריה - מבחר תצלומים מאוספי יד ושם, באתר יד ושם
↑  ראלי סער, הדילמה: איך לנהל בית ספר דמוקרטי ולא אנרכיסטי, באתר הארץ, 3 בספטמבר 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262372605171 
כפר הנוער במבט מצפון
שיקגו ברס

שיקגו ברס (באנגלית: Chicago Bears - "הדובים") היא קבוצת פוטבול אמריקאית מליגת ה-NFL שבסיסה בעיר שיקגו שבמדינת אילינוי.
במהלך שנות קיומה זכתה הקבוצה ב-9 אליפויות (8 אליפויות טרום איחוד ה-NFL וה-AFL, ובסופרבול אחד), יותר מכל קבוצה אחרת, מלבד הגרין ביי פאקרס. הברס היא אחת משתי הקבוצות המקוריות היחידות שנותרו מאז הקמת ה-NFL (השנייה היא אריזונה קרדינלס). נכון ל-2016 שווי הקבוצה מוערך ב-2.7 מיליארד דולר, מה שמציב אותה במקום השמיני מבין קבוצות הפוטבול המקצועניות.