stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ריס ג'ריס
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ג'ריס הוא אחיו של סברי ג'ריס, בכיר באש"ף וחבר המועצה הלאומית הפלסטינית.
ב-1970 יצא ג'ריס מישראל. הוא שהה בין השאר בלבנון ופעל לטובת פת"ח. ב-1996 שב לישראל במסגרת הסכמי אוסלו. במאי 2001 החל לכהן כראש מועצת פסוטה, וכיהן בתפקיד זה עד נובמבר 2003.
ב-6 בינואר 2006 דווח כי ג'ריס נעצר ב-12 בדצמבר 2005 על ידי כוחות הביטחון בחשד של ריגול חמור למען המודיעין האיראני, במסגרתו היה אמור לאסוף מידע במסווה של ניהול מרכז מחקרים. עוד דווח, כי הוטל על ג'ריס להתפקד לאחת המפלגות ולחדור דרכה למערכת הפוליטית. ג'ריס התפקד למפלגת מרצ-יחד, ככל הנראה על מנת להתמודד על מקום בכנסת בבחירות המקדימות במפלגה.
עם הגשת כתב אישום התברר שההאשמות נגד ג'ריס קלות יחסית לפרסום הראשוני, והוא הואשם בעבירות של קשירת קשר למסור מידע לאויב, מגע עם סוכן חוץ ועבירת חיפוי. משרד המשפטים הודיע כי "הפרסומים הקודמים בכלי התקשורת, לפיהם ג'ריס נאשם בריגול חמור לטובת האיראנים, היו שגויים"
בעסקת טיעון הודה ג'ריס כי נפגש עם סוכנים איראנים בקפריסין בשנים 2004 ו-2005.
בנובמבר 2006 הורשע ג'ריס בעבירה של מגע עם סוכן זר ונגזרו עליו ארבע שנות מאסר, מתוכן 34 חודשים בפועל.
הערות שוליים

↑  אפרת וייס, חשד: איראן התכוונה לשתול סוכן בכנסת, באתר ynet, 7 בינואר 2006
↑  אפרת וייס ואחיה ראב"ד, חילופי האשמות: מי קבע שג'ריס הוא "מרגל איראני"?, באתר ynet, 9 בינואר 2006
רוויזיוניזם (מרקסיזם)

אדוארד ברנשטיין מהרוויזיוניסטים הראשונים
הרוויזיוניזם בתוך התנועה המרקסיסטית, מתייחס לאותם הוגי דעות מרקסיסטיים, שביקשו לבחון מחדש הנחות יסוד מרקסיסטיות ולהציע פתרונות שונים מהפתרונות הקלאסיים של המרקסיזם. בין הראשונים והבולט בין הרוויזיוניסטים האלה היה היהודי הגרמני אדוארד ברנשטיין, לכן הרוויזיוניזם במרקסיזם כונה גם בשם ברנשטייניזם.
הולדת המושג

המונח "רוויזיוניזם" שימש לראשונה בתנועה המרקסיסטית במובן מזלזל בהתייחסות לביקורת, שהשמיע אדוארד ברנשטיין בסוף המאה התשע-עשרה בסדרת מאמרים שפורסמו בין השנים 1896 ו-1898 בכתב העת Die Neue Zeit ובספרו משנת 1899 The Premises of Socialism and the Tasks of Social Democracy.
ברנשטיין עצמו דיווח כי המונח עלה בסביבות 1903 או 1904 כתגובה לספרו של ההוגה דעות הציוני, אלפרד נוסיג, שנקרא בדיוק "Die Revision des Sozialismus" – שתרגומו מגרמנית לעברית הוא "רוויזייה של הסוציאליזם" – וכי למרות שבתחילה דחה אותו, בסופו של דבר הוא קיבל את החלתו, לדברי ברנשטיין, "על כל אותם סוציאליסטים, כולל אני, שמחזיקים בעמדה ביקורתית ביחס לתיאוריה המסורתית של הסוציאל-דמוקרטיה".
אדוארד ברנשטיין וסוציאליסטים אחרים כמו ז'אן ז'ורס, תיקנו את רעיונותיו של קרל מרקס על המעבר האלים הבלתי נמנע לכאורה מקפיטליזם לסוציאליזם, וטענו כי מהפכה אלימה אינה הכרחית להשגת חברה סוציאליסטית. ביקורות אלה הולידו את התאוריה הרפורמיסטית בתוך התנועה המרקסיסטית, הגורסת כי ניתן להשיג סוציאליזם בהדרגה באמצעות רפורמות הדרגתיות ושלוות המתבצעות מתוך המערכת הקפיטליסטית עצמה.
הנוסחה הרוסית המקורית הייתה מרקסיזם משפטי, שהעלה טיעונים בעד האפשרות והפרוגרסיביות של הקפיטליזם ברוסיה. הספר הראשון שבו הוצגו רעיונות אלה פורסם בשנת 1894 בשם "הערות ביקורתיות על שאלת הפיתוח הכלכלי של רוסיה" על ידי פטר ברגנוביץ' סטרוב, אשר הזכיר זאת מאוחר יותר בספר על שיחותיו עם לנין:
”בהתפתחות המחשבה הכלכלית העולמית, ספרי, עד כמה שהיכרותי עם ספרות הנושא מאפשרת לי לספר, היה הביטוי הראשון של מה שנודע מאוחר יותר כ"רוויזיוניזם" מרקסיסטי או סוציאל-דמוקרטי.”
השימוש במושג

עם התארגנות וגידול הזרם המרקסיסטי ובמיוחד לאחר מהפכת אוקטובר, הקמת ברית המועצות ובהמשך הגוש הקומוניסטי, המושג "רוויזיוניזם" הפך לעלבון שהוטח על ידי הרואים עצמם נאמנים לערכי היסוד המרקסיסטים, בפני המנסים לשנות אותם. בעוד שבתחילה המחלוקות היו רק רעיוניות, בהמשך הם הפכו לכלי במאבק על הכוח והשלטון, כלי, שבאמצעותו הדיחו, כלאו, שפטו ואף הוציאו להורג יריבים.
השימוש במושג > שנות העשרים והשלושים של המאה העשרים

האופוזיציה השמאלית הבינלאומית, בראשות לאון טרוצקי, שגורש מהקומינטרן בשנות העשרים והשלושים, האשימה את הקומינטרן ואת ברית המועצות בהחלפת העקרונות האינטרנציונליסטים של המרקסיזם-לניניזם במעמד אליטיסטי ביורוקרטי שניצב בראש ברית המועצות. הטרוצקיסטים, שתמכו בהמהפכה המתמדת ראו בבירוקרטיה הסטליניסטית המתהווה מכשול עיקרי למהפכה העולמית הסוציאליסטית של מעמד הפועלים. בינתיים, השלטונות הסובייטיים הרשמיים כינו את הטרוצקיסטים בשם "רוויזיוניסטים" וגירשו אותם מהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. הטרוצקיסטים ייסדו את האינטרנציונל הרביעי.
השימוש במושג > שנות הארבעים והחמישים

במהלך שנות ארבעים והחמישים של המאה העשרים נעשה שימוש במונח "רוויזיוניזם" במסגרת התנועה הקומוניסטית הבינלאומית על ידי ה"סטליניסטים" כדי להתייחס לאותם קומוניסטים שהציעו להתמקד במוצרי צריכה ולא בתעשייה הכבדה וקיבלו את ההבדלים הלאומיים בין גישתן של מפלגות קומוניסטיות בנות לאומים שונים, ואף עודדו את הרפורמות הדמוקרטיות, שבוצעו בחלק ממדינות הגוש הקומוניסטי. גם הטיטואיסטים (חסידיו של מנהיג יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו) הואשמו בהיותם רוויזיוניסטים.
לאחר ה"הפשרה" החלקית שנגרמה עם מותו של יוסיף סטלין ב-5 במרץ 1953, הפך רעיון הרוויזיוניזם למקובל לזמן קצר בהונגריה, בתקופת ממשלתו של אימרה נאג' (1953-1955) ובפולין בתקופה שבה ולדיסלב גומולקה היה בשלטון. באותה תקופה לא נאג' ולא גומולקה תיארו את עצמם כ"רוויזיוניסטים".
בעקבות הדיכוי הסובייטי של ההתקוממות ההונגרית בשנת 1956, כמה אינטלקטואלים קומוניסטים מערביים התפטרו במחאה מהמפלגות הקומוניסטיות בארצות מוצאם. בשל גישה זו, הם הואשמו ב"רוויזיוניזם" על ידי אלה שנותרו חברי מפלגה. האחרונים הואשמו בהיותם "סטליניסטים" על ידי המתפטרים. תנועה זו קיבלה את הכינוי השמאל החדש.
הפילוג הסיני-סובייטי

בתחילת שנות השישים, המנהיג הסיני מאו צה-טונג, יחד עם גורמים רדיקליים יותר בתוך המפלגה הקומוניסטית הסינית, החיו את המונח "רוויזיוניזם" כדי לתקוף את ברית המועצות ואת ראש ממשלת ברית המועצות דאז, ניקיטה חרושצ'וב. התרחקות הדדית ברורה זו התרחשה במסגרת הפילוג האידאולוגי הסיני-סובייטי. אחת התוצאות הראשונות של הפילוג הייתה יציאת היועצים הטכניים הסובייטים מסין.
לאחר מכן, במשך אותו עשור נהגו הסינים להשתמש בכינוי "רוויזיוניסטים מודרניים" או "רוויזיוניסטים בני זמננו" נגד הסובייטים בפרט, ונגד כל מי שדבק בקו האידאולוגי שלהם בכלל. נוסח זה ייקלט ויופץ על ידי קבוצות מאואיסטיות או פלגים שנפרדו מכמה מפלגות קומוניסטיות מערביות ומזרחיות, מפלגות שהם האשימו גם ב"שקט" ובהיעדר "להט" מהפכני מספיק.
ביוני 1963 פרסמה המפלגה הקומוניסטית של סין טקסט חשוב, "25 הנקודות של בייג'ינג", שייצג את הניתוק המוחלט מ"הרוויזיוניזם הסובייטי". המפלגה הקומוניסטית הסינית שלחה מכתב ארוך לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, והציגה בפני מהפכנים ברחבי העולם את ההבדלים האסטרטגיים והעקרוניים החמורים שפילגו באותה עת את התנועה הקומוניסטית הבינלאומית, שעמדה להתפצל לשתי עמדות מעמדיות מנוגדות, שני זרמים אידאולוגיים ופוליטיים בלתי ניתנים לגישור: מרקסיזם-לניניזם-מחשבת מאו צה-טונג ו"רוויזיוניזם עכשווי".
הפילוג הסיני-אלבני

ב-1978 התרחש הפילוג הסיני-אלבני, כאשר אנוור הוג'ה, שהיה אז המזכיר הכללי של מפלגת העבודה של אלבניה, גינה גם את המפלגה הקומוניסטית הסינית כ"רוויזיוניסטית", כפי שעשה בשנות השישים עם ברית המועצות הפוסט-סטליניסטית של ניקיטה חרושצ'וב – עבור הוג'ה, "תאוריית דנג שיאופינג", המכונה גם "דנגיזם". היא ענף נוסף של "הרוויזיוניזם המודרני". הוג'ה עשה זאת משום שלאחר מותו של מאו צה-טונג (9 בספטמבר 1976), סין נטשה בהדרגה את ההיבטים הרדיקליים יותר של המאואיזם.
הערות שוליים

↑  היסטוריה פוליטית: המפלגה הקומוניסטית הסובייטית – מפלת טרוצקי
↑  מניפסט האינטרנציונל הרביעי על פירוק הקומינטרן (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00572446 
עטיפת מהדורה 1904 של ספרו של אדוארד ברנשטיין "הנחות היסוד של הסוציאליזם ומשימות הסוציאל-דמוקרטיה", ספר שפורסם לראשונה ב-1889
הסמליל של האינטרנציונל הרביעי
הליך ההדחה של דונלד טראמפ (2021)

ערך זה עוסק בהליך הדחה שהחל בעקבות ההסתערות על הקפיטול. אם התכוונתם להליך ההדחה שעוסק בפרשת טראמפ–אוקראינה, ראו .
מליאת בית הנבחרים מצביעה בעד סעיף ההדחה נגד טראמפ, 13 בינואר 2021
הליך ההדחה של דונלד טראמפ ב-2021 (או הליך ההדחה השני של דונלד טראמפ) הוא הליך פוליטי משפטי שהחל בעקבות ההסתערות על הקפיטול. בהליך זה, הודח דונלד טראמפ, נשיאהּ ה-45 של ארצות הברית, בפעם השנייה על ידי בית הנבחרים האמריקאי של הקונגרס ה-117 של ארצות הברית ב-13 בינואר 2021, שבוע ימים בטרם תום נשיאותו. בית הנבחרים, בשליטה של המפלגה היריבה, המפלגה הדמוקרטית, אימץ סעיף הדחה בודד: הסתה להתקוממות. טראמפ הוא נשיא ארצות הברית היחיד (כמו גם נושא משרה פדרלית כלשהי) שהודח פעמיים על ידי בית הנבחרים, וגם היחיד שזוכה פעמיים במשפט ההדחה בסנאט, כאשר גם הליך ההדחה הקודם התקיים בזיכוי בסנאט בפברואר 2020. 
הרקע להליך ההדחה השני במספר של טראמפ, הוא ניסיונו של טראמפ לערער על תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020. בסעיפי ההדחה הוזכרו, בין היתר, שיחת הטלפון טראמפ–רפנספרגר (אנ'), וכן טענות על הסתה להסתערות מצד טראמפ על מתחם הקפיטול שבוע קודם לכן. זמן קצר לאחר ההסתערות על הקפיטול מצד תומכי טראמפ, אמרה ננסי פלוסי, יושבת ראש בית הנבחרים, כי על בית הנבחרים להדיח את טראמפ על שהמריץ "מרד מזוין נגד אמריקה", אם הוא לא יודח בידי הקבינט שלו באמצעות התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית. ב-11 בינואר הציבה פלוסי אולטימטום בפני סגן הנשיא מייק פנס להפעיל את התיקון ה-25 תוך 24 שעות, אחרת איימה כי בית הנבחרים ימשיך בהליך ההדחה. ב-12 בינואר, במכתב שמוען לפלוסי, הבהיר פנס כי הוא לא יפעיל את סעיף 4 לתיקון ה-25, מתוך אמונה כי אין פעולה זו "לטובת אומתנו או תואמת את חוקתינו". במקביל, רוב בבית הנבחרים, כולל רפובליקני אחד (אדם קינזינגר), קיבל החלטה הקוראת לפנס להפעיל את התיקון ה-25 או שבית הנבחרים יפעל להדיח את טראמפ.
ב-11 בינואר 2021, 5 ימים בלבד אחרי אירועי הקפיטול, הוצג סעיף ההדחה בפני מליאת הנבחרים, בו הואשם טראמפ ב"הסתה להתקוממות נגד הממשלה הפדרלית של ארצות הברית ופעולות בלתי-חוקיות בקפיטול". סעיף ההדחה הוצג תחת חסותם של למעלה מ-200 חברי בית הנבחרים. משפט ההדחה בסנאט הסתיים כמו קודמו, בזיכויו של טראמפ.
ההדחה של טראמפ על ידי בית הנבחרים היא הפעם הרביעית בהיסטוריה של ארצות הברית בה הודח נשיא מכהן בידי בית הנבחרים. בעבר הודחו בידי בית הנבחרים הנשיאים, אנדרו ג'ונסון (ב-1868), וביל קלינטון (בשנת 1999). בהדחת טראמפ תמכו עשרה נציגים רפובליקנים, מה שהפך אותה להדחה זו בעלת ההסכמה הרחבה ביותר להדיח נשיא בקרב חברי מפלגתו. בנוסף, הייתה זו ההדחה הראשונה בה הצביעו כל חברי סיעת הרוב בבית הנבחרים פה אחד בעדה. זו הייתה הפעם הראשונה שיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, (ננסי פלוסי) מוביל הליך הדחה שני שהסתיים בזיכוי.
רקע

על פי חוקת ארצות הברית יש מספר אפשרויות להעברת סמכויות הנשיא:
אם הנשיא מתפטר מתפקידו, סגן הנשיא (מייק פנס במקרה זה) הופך לנשיא. במקרה הזה היה מתמנה פנס לתפקיד הנשיא ה-46 של ארצות הברית, רק מספר ימים לפני מועד השבעתו של ג'ו ביידן, 20 בינואר 2021.
אם מופעל סעיף 4 בתיקון ה-25 לחוקה האמריקאית, הנשיא המכהן ממשיך להחזיק בתואר "הנשיא" אך סגן הנשיא הופך לנשיא ארצות הברית בפועל, ונוטל לידיו את כל סמכויותיו.  סעיף זה לא הופעל מעולם. כדי להפעיל את הסעיף הזה נדרשת הסכמת סגן הנשיא ורוב חברי הקבינט. הסמכויות עוברות מייד לסגן הנשיא. אולם אם הנשיא מתנגד,  נדרשת הסכמה של שני שלישים מהחברים בשני בתי הקונגרס להמשך העברת הסמכויות.
אם הליך הדחה מושלם בבית הנבחרים ולאחר מכן הנשיא מורשע בסנאט, סגן הנשיא הופך לנשיא באופן מיידי. במקרה הנדון טראמפ היה הופך לנשיא הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית שמורשע במשפט שכזה.
לאחר ההסתערות על הקפיטול בינואר 2021 על ידי תומכיו של נשיא ארצות הברית היוצא דונלד טראמפ, האשימו אותו גורמים ממשלתיים בשידול לאלימות וקראו להדיחו מתפקידו. חברי המפלגה הדמוקרטית והרפובליקנית בקונגרס, בהם יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי, מנהיג המיעוט הדמוקרטי בסנאט צ'אק שומר, וגורמים אחרים קראו לשלול מיידית מטראמפ את כל סמכויותיו לפי סעיף 4 לתיקון ה-25 לחוקה האמריקאית, לדרוש את התפטרותו המיידית מתפקידו, או להדיח אותו מתפקידו באמצעות הליך הדחה.
רקע > תמיכה בהדחה

על פי בנג'י סרלין, פרשן פוליטי של חדשות NBC, נכון לערב ה-7 בינואר, למעלה מ־200 חברי בית הנבחרים וסנאטורים קראו לסילוקו של טראמפ באמצעות הפעלת התיקון ה-25 או לחלופין התחלת הליך הדחה. יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי אמרה כי בית הנבחרים יפעל להדחת טראמפ בשל הסתה ל-"מרד מזוין נגד אמריקה" אם הקבינט שלו לא ישלול ממנו את סמכויותיו וידיח אותו מתפקידיו באמצעות התיקון ה-25 לחוקה האמריקאית.
דובר מטעם הבית הלבן הגיב כי הליך הדחה פוליטי זה מטעם הדמוקרטים, 12 יום לפני סיום כהונתו של טראמפ, רק יגרום לפילוג המדינה, בזמן שטראמפ קרא לאיחוי ולאחדות.
הליך ההדחה

ב-13 בינואר 2021 התכנס בית הנבחרים על מנת להצביע על הדחתו של הנשיא בעוון הסתה להתקוממות. להלן תוצאות ההצבעה:
| סיעה | סיעה | סעיף 1: הסתה להתקוממות>  בעד | סעיף 1: הסתה להתקוממות>  נגד | סעיף 1: הסתה להתקוממות>  נמנעים | סעיף 1: הסתה להתקוממות> לא הצביעו |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | דמוקרטים | 222 | — | — | — |
|  | רפובליקנים |  10  פרד אפטון   אנתוני גונזלס   ג'יימי הררה באטלר   דייוויד ואלאדאו   פיטר מאייר   דן ניוהאוס   ליז צ'ייני   אדם קינזינגר   ג'ון קטקו   טום רייס  | 197 | — |  4  קיי גריינג'ר   אנדי האריס   דניאל ובסטר   גרג מרפי  |
| סך הכול (433) | סך הכול (433) | תוצאה: הסעיף אומץ, בית הנבחרים הצביע בעד הדחתו של הנשיא טראמפ בפעם השנייה | תוצאה: הסעיף אומץ, בית הנבחרים הצביע בעד הדחתו של הנשיא טראמפ בפעם השנייה | תוצאה: הסעיף אומץ, בית הנבחרים הצביע בעד הדחתו של הנשיא טראמפ בפעם השנייה | תוצאה: הסעיף אומץ, בית הנבחרים הצביע בעד הדחתו של הנשיא טראמפ בפעם השנייה |
הליך ההדחה > המשך ההליך

לאחר הדחה בבית הנבחרים, על הנשיא לעמוד למשפט מול הסנאט, שחבריו משמשים חבר המושבעים, ובו משמש שופט נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית. בפועל, משפט ההדחה בסנאט שבשליטת המפלגה הדמוקרטית, נוהל בידי הנשיא הזמני של הסנאט פטריק לייהי הדמוקרטי, שבמקביל היה מושבע (לייהי הביע את דעתו מראש שיש להרשיע את טראמפ). פתיחת משפט ההדחה נדחתה עד לאחר שטראמפ סיים את תפקידו, ובמשפט הדחה של נשיא לשעבר, ולא הייתה חובה שהמשפט ינוהל בידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון רוברטס. המשפט הסתיים בזיכויו של טראמפ.
לאחר ההצבעה על הזיכוי, אמר מיץ' מקונל שאין ספק שטראמפ אחראי מבחינה מעשית ומוסרית לעורר את אירועי ההסתערות על הקפיטול אבל הוא הצביע נגד בשל קשיים הקשורים לחוקת ארצות הברית.
ראו גם

ניסיון הפיכת תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2020
הליך ההדחה של דונלד טראמפ (2019–2020)
משפט ההדחה של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון
מס גולגולת

קבלה על מס גולגולת, קהילת ג'פרסון, לואיזיאנה, 1917.
מס גולגולת הוא מס המוטל בסכום אחיד על אדם באופן בלתי-תלוי בהכנסתו, רכושו, או הוצאותיו.
מס גולגולת, או "מס בסכום קבוע" (lump-sum tax), מהווה אחת הדרכים שבאמצעותן מדינה יכולה לגבות מיסים מתושביה. כיום, הדרך הנפוצה לגביית מיסים היא כאחוז מסוים מבסיס המס (למשל ההכנסה, ההוצאה, או הנכס שעליהם מוטל המס). להבדיל, מס גולגולת אינו נגבה על פי בסיס כלשהו, אלא על עצם קיומו של משלם המס. בפרט, מס גולגולת מאופיין על ידי התכונות הבאות:
המס אינו מותנה בפעילות כלכלית כלשהי שעליה מוטל המס - אדם חייב במס גולגולת בלי קשר למעשיו.
המס אינו תלוי בערך של נכס או מוצר שבבעלות משלם המס, כלומר המס הוא בסכום קבוע. תכונה זו מבדילה בין מס גולגולת למס רכוש, שנקבע כאחוז מערך הנכסים בבעלות משלם המס.
באופן מעשי, קשה ליישם מס גולגולת טהור, משום שלא לכל אחד יש היכולת לשלם את מלוא המס. לכן, מדינות שיישמו מס גולגולת בכל זאת נתנו הנחות לאנשים דלי אמצעים.
היסטוריה

אחת מהדוגמאות הקדומות ביותר של מס גולגולת באה מהתנ"ך. אחרי יציאת מצרים, נצטווה כל אדם מגיל עשרים ומעלה לשלם "מס" קבוע של חצי שקל כדי לממן את עבודת אוהל מועד. בתיאור התשלום בפירוש מודגש שגובה התשלום אינו תלוי בהכנסה:
”כל העובר על הפקודים מבן עשרים שנה ומעלה ייתן תרומת ה'. העשיר לא ירבה, והדל לא ימעיט, ממחצית השקל לתת את תרומת ה' לכפר על-נפשותיכם. ולקחת את-כסף הכיפורים מאת בני ישראל ונתת אותו על-עבודת אוהל מועד; והיה לבני ישראל לזיכרון לפני ה', לכפר על-נפשותיכם” (שמות, ל יד-טו).
בניגוד לשיקולים המודרניים בעד מסי גולגולת הקשורים ביעילות ואכיפה (ראו שיקולים בעד ונגד מסי גולגולת), פרשנים סבורים שהסיבות לתשלום הקבוע נובעות דווקא משיקולים דתיים. סיבה אחת שלפעמים מוזכרת לציווי על כל אדם לשלם כמות זהה בלי קשר להכנסתו היא משום שהמס מהווה דמי כיפורים, ומכך לא יהיה זה ראוי שליותר עשירים יהיה יותר קל לקנות מחילה על עוונותיהם. הסבר אחר הוא שתשלום קבוע איפשר עריכת מפקד אוכלוסין ללא ספירת בני-אדם, דבר שנחשב לאסור בזמן זה. מכיוון שהיה ניתן למדוד את גודל האוכלסיה על פי מספר השקלים שנאסף, אפשר היה להסיק את גודל האוכלוסייה בלי לספור בני-אדם.
בתקופה המודרנית, מסי גולגולת היו מקובלים במדינות רבות עד המאה ה-19. דוגמה אחת באה מימי הביניים באנגליה. ב-1377, אדוארד השלישי מלך אנגליה הטיל מס גולגולת חד-פעמי בסכום של ארבעה פנס (שליש שילינג) כדי לממן את מסעו הצבאי נגד צרפת. ב-1379 הטיל ג'ון מגונט, השליט בפועל עבור יורשו של אדוורד, ריצ'רד השני, עוד מס חד-פעמי בסכום ארבעה פנס, אך חייב כמרים, נזירים, ודוכסים לשלם סכומים עוד יותר גבוהים. ב-1381 הטיל ג'ון מגונט מס שלישי, הפעם בסכום של שילינג לאדם בלי קשר למקצועו או למעמדו. בגין עול המס הכבד פרץ "מרד האיכרים" נגד המלוכה והמס, ובשלב מסוים הבטיח ריצ'רד לבטל את המס, אך לבסוף המרד נכשל, מנהיגיו הוצאו להורג, והמס אכן נגבה.
דוגמה נוספת היא מס ה"ג'יזיה", מס גולגולת שהוטל על לא-מוסלמים בתקופת האימפריה העות'מאנית, כולל בארץ ישראל. לג'יזיה היו מספר דרגות, והיהודים בארץ ישראל שילמו את המס בדרגה הנמוכה ביותר. שיטת תשלום המס השתנתה ממקום למקום: בירושלים הייתה השיטה לפי רישום של יחידים, ובצפת - לפי קהלים.
מסי גולגולת כיום פחות מקובלים. ב-1988, ראש ממשלת בריטניה דאז מרגרט ת'אצר הובילה הטלת מס גולגולת כחלק מרפורמת מיסים. בשנה הראשונה הוטל המס רק בסקוטלנד, ולאחר מכן הוטל גם באנגליה ובוויילס. המס התקבל בקרב הציבור הבריטי כלא הוגן, והיה מאוד לא פופולרי. מיליונים הצטרפו למסע התנגדות לתשלום המס, ובהם גם בתה של ת'אצר, קרול. ב-1990 יצאו למעלה מ-200,000 אנשים לכיכר טרפלגר בלונדון להפגין נגד המס, ולבסוף מחליפה של מרגרט ת'אצר, ג'ון מייג'ור, ביטל את המס והמירו במס ערך מוסף. בעקבות כישלון צורב זה דעכה התלהבותם של תומכי מסוי בסכום קבוע, הן בבריטניה והן מחוצה לה.
שיקולים בעד ונגד > בעד

למס יש שתי מעלות עיקריות:
המס לא מעוות פעילות כלכלית: בעוד שמיסים על פעילות כלכלית, כגון מס הכנסה, עלולים לגרום לירידה בפעילות הכלכלית, מס גולגולת לא משפיע עליה. לדוגמה, הטלת מס הכנסה גורמת לירידה בכמות התעסוקה. תוצאה זו נחשבת כלא יעילה, משום שבהיעדר מס על הכנסה, מעסיק שמעריך את זמנו של העובד יותר מאשר העובד מעריך את זמן הפנאי שלו תמיד יכולים לסכם ביניהם שכר אשר כדאי לשניהם. לעומת זאת, תחת מס הכנסה - אך לא תחת מס גולגולת - נוצר הפרש בין מה שהמעסיק משלם ומה שהעובד מכניס לכיסו. אפילו במצב בו המעסיק מעריך את זמנו של העובד יותר מאשר העובד עצמו, לא תמיד אפשר להגיע להסכם על שכר שכדאי לשניהם. זאת משום שהכמות שהמעסיק צריך לשלם לפצות את העובד גם עבור הפנאי שעל העובד לוותר וגם עבור המס שהעובד יהיה חייב לשלם. אם כן, ייתכן שמשכורתו של העובד תהיה גבוהה דיה שלא יהיה רווחי למעסיק לשלם אותה. מכך, סחר שמטיב לשני הצדדים עשוי להימנע תחת מס הכנסה, בעוד שלא נמנע תחת מס גולגולת.
המס קל לגבייה באופן יחסי למיסים אחרים: מכיוון שמס גולגולת אינו תלוי בפעילות כלכלית, אין הממשלה צריכה לעקוב אחר מעשיהם של תושביה כדי לגבות את המס. כל מה שנצרך הוא מפקד אוכלוסין, עובדה שמסבירה את הפופולריות של מיסים אלו בקרב ממשלות רבות לפני המאה ה-19.
שיקולים בעד ונגד > נגד

המס נחשב כלא הוגן, משתי סיבות:
נטל המס נופל יותר על עניים מאשר עשירים. בפרט, אלו שהכנסתם נמוכה יותר משלמים אחוז גבוה יותר מהכנסתם כמס. מס כזה נקרא מס רגרסיבי, והוא מגדיל את אי-השוויון הסוציו-אקונומי מאשר היה לפני תשלומי המיסים (כאשר אי-השוויון נמדד על פי היחס בין ההכנסה הגבוהה ביותר וההכנסה הנמוכה ביותר).
המס פוגע במשפחות מרובות ילדים. שתי משפחות עם אותה הכנסה אך מספר שונה של בני משפחה ישלמו מיסים שונים תחת מס גולגולת. יש כלכלנים הגורסים שמסיבה זו אין להחשיב מס גולגולת כמס יעיל, בגלל שיש לו השפעות שליליות על ילודה. משפחה אשר בהיעדר המס מוכנה לגדל ילדים נוספים נמנעת מלעשות כרצונה בגלל המס.
תאוריות בכלכלה העוסקות במסי גולגולת

בגלל המעלות לעיל של מסי גולגולת, כלכלנים לפעמים שואלים מה היה קורה אילו היה ניתן לממן את הוצאות הממשלה אך ורק על ידי מסי גולגולת. אחת התוצאות היותר מפורסמות מתרגיל מחשבה זה היא שאילו כל הכנסות הממשלה היו באות ממסי גולגולת, גרעון תקציבי שנוצר מקיצוץ במיסים לא ישפיע במאומה על הכלכלה. תוצאה זו נקראת "שקילות ריקארדו" (Ricardian neutrality או Ricardian equivalence), על שם הכלכלן דייוויד ריקרדו שהיה הראשון שהעלה השערה זו. יש כלכלנים שמשתמשים בתוצאה זו לבקר את האסכולה הקיינסיאנית שטענה שבתקופות של מיתון צריכה הממשלה ליצור גרעון תקציבי כדי לעודד את הכלכלה. זאת משום שהתוצאה מראה שישנן מערכות מסוי שתחתן לא תוכל הממשלה להשפיע על הכלכלה כשהיא מגדילה את הגירעון התקציבי שלה על ידי הורדה במיסים.
ההוכחה המתמטית של תוצאה זו, והקשר בינה ובין מסי גולגולת, ניתנה על ידי הכלכלן רוברט ברו. הרעיון מאחורי התוצאה הוא שממשלה שמורידה בנטל המס היום תחויב להעלות את נטל המס בעתיד כדי לשלם בחזרה את חובותיה. כל עוד תושבי המדינה מבינים את מה שצפוי בעתיד, הם פשוט יחסכו את כל מה שאינם חייבים היום כדי שיוכלו לשלם את המיסים בעתיד. אילו היה המס נקבע כמס הכנסה או כמס ערך מוסף ולא כמס גולגולת, שינויים במס היו בהכרח משפיעים על הפעילות הכלכלית גם היום וגם בעתיד (לאו דווקא באופן שווה), ואזי הגירעון לא יהיה נייטרלי.
שימוש במס גולגולת להרתעת מצביעים

בשנת 1870 הוכנס התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית, האוסר על אפליה במתן זכות בחירה על רקע גזעי. לאחר תיקון זה החלו במדינות הדרום לנקוט פעולות שונות כדי למנוע מהשחורים להצביע. נגד מצביעים שחורים הופעלו אלימות ואיומים, וכן נקבעו תנאי הצבעה סלקטיביים, שהלבנים עמדו בהם והשחורים לא עמדו בהם, כמו ידיעת קרוא וכתוב ותשלום מס גולגולת. ב-1902, כל אחת-עשרה מדינות הקונפדרציה לשעבר הנהיגו מס גולגולת, והנהיגו אמצעים אחרים להקטנת מספר הבוחרים בהן, כמבחני קרוא וכתוב. מס הגולגולת ניצב לצד חוקים שנועדו להוכיח את אזרחות הסבא של מי שרצה לבחור, ואיומים באלימות הובילו לכך שהבחירות היחידות במדינות הללו היו בחירות מקדימות בתוך המפלגה הדמוקרטית, בהן רק לבנים בחרו את המתמודד שקרוב לוודאי היה מנצח בבחירות הכלליות. בארקנסו, למשל, המצביעים נאלצו לעבור "הערכה" והתעלמו משחורים. בחלק מהמדינות נקבע חוק לפיו רק אדם שאביו או סבו הצביע בבחירות קודמות יוכל להצביע ללא תשלום המס. חוקים אלה נקבעו כבלתי חוקתיים בפסק דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1915, אך מס הגולגולת עצמו שרד את בית המשפט ב-1937 כשבית המשפט פסק פה-אחד שזכות ההצבעה ניתנת בידי המדינות שיכולות לקבוע את התנאים שלהן בכפוף לחוקה.
מעט מדינות ביטלו את החוקים בתחילת ואמצע המאה העשרים. באחרות מס הגולגולת המשיך להתקיים תוך אפליה באכיפתו: כלפי שחורים נבחנה העמידה בתנאים בקפדנות, בעוד כלפי לבנים לא נעשה כל מאמץ לבדוק האם אכן שילמו את המס או ידעו קרוא וכתוב. בשנת 1964 אושרר התיקון ה-24 לחוקה שהבטיח את האפשרות להצביע ללא קשר לתשלום מס.
הערות שוליים

↑  Ogden, Frederic D. (1958). The Poll Tax in the South. Tuscaloosa, Alabama: University of Alabama Press. pp. 4–13, 170–231.
↑  "Breedlove v. Suttles :: 302 U.S. 277 (1937)". US Supreme Court. Mountain View, California: Justia. נבדק ב-7 ביולי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563270605171  BNE: XX5102440  BnF: cb11965921r (data)  GND: 4165270-8  LCCN: sh85104503  NARA: 10642256  SUDOC: 027665607 
מס גולגולת
  מס גולגולת מצטבר (מיסים שהוחמצו בשנים הקודמות חייבים להיפרע כדי להצביע)
  ללא מס גולגולת
תולדות מס הגולגולת לפי מדינה בין 1868 ל-1966.
דליה יודוביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1951 (בת 73 בערך) טרנסילבניה, רומניה 
 מעסיק:  אוניברסיטת אמורי 
 
דליה יודוביץ (באנגלית: Dalia Judovitz; נולדה ב-1951) היא פרופסור באוניברסיטת אמורי.
ביוגרפיה

יודוביץ נולדה בטרנסילבניה והיגרה לארצות הברית.
ב-1979 סיימה את הדוקטורט שלה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, מספר פילוסופים עיצבו את הגישה שלה וביניהם ז'אן-פרנסואה ליוטר.
היא פעלה כראש החוג לצרפתית ואיטלקית באוניברסיטת אמורי, בנוסף היא גם לימדה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ואוניברסיטת פנסילבניה.
עבודתה המרכזית הראשונה עסקה בסובייקטיביות של רנה דקארט וניתחה אותו ביחד עם מרטין היידגר.
ב-2001 יצא ספרה העוסק במהות הגוף מבחינה תרבותית וכיצד נבנה מישות חיה לאובייקט מכני.
היא גם עוסקת רבות במחקריה בספרות צרפתית של המאה ה-17 ובפילוסופיה של האמנות הפוסט-מודרנית.
וליד ח'אלדי

| --- | --- |

 לידה:  1925 (בן 99 בערך) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  לבנון 
 השכלה:  אוניברסיטת אוקספורד  אוניברסיטת לונדון 
 מעסיק:  אוניברסיטת פרינסטון, האוניברסיטה האמריקנית בביירות 
 פרסים והוקרה:  מסדר כוכב הכבוד (2015) 
 
וליד אל-ח'אלדי (שני משמאל).
וליד ח'אלדי (בערבית: وليد خالدي; נולד ב-16 ביולי 1925) הוא היסטוריון פלסטיני שנודע בכתיבתו על אודות הנכבה ב-1948. הוא משמש כמזכ"ל המוסד ללימודי פלסטין בביירות, מוסד מחקר עצמאי שהוא היה אחד ממייסדיו ב-1963.
ח'אלדי נחשב לאחד מחשובי ההיסטוריונים הפלסטינים, ולבעל תפקיד מרכזי בעיצוב הנרטיב הפלסטיני.
חיים אישיים

ח'אלדי נשוי לראשה ואב לכראמה ולאחמד סמיח, חוקר ובעל טור בגרדיאן.
לקריאה נוספת

הביוגרפיה של וליד ח'אלדי, בתוך: Transformed Landscapes (עורכים: כמיל מנסור וליילה פאווז), עמ' 349–352.
וליד ח'אלדי, Encyclopedia Of The Palestinians (Facts on File Library of World History), (עורך: פיליפ מטר, 2005), עמ' 280–284.