stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאסטרס 1000 של סבב ה-ATP
היסטוריה

הסדרה נוסדה לראשונה בשנת 1990 עם תחילת סבב ה-ATP על ידי איחוד תשעת הטורנירים היוקרתיים ביותר שנקראו ה"גראן פרי של סבבי הטניס" (באנגלית: Grand Prix tennis circuit). התוצאות באירועי ה-ATP מאסטרס מזכות לשחקנים יותר נקודות דירוג מטורנירים רגילים אך פחות מאירועי גראנד סלאם או גמר ה-ATP של סוף השנה.
עד 2007, רוב גמר המאסטרס התמודדו כמשחקי הטוב מחמש מערכות, אך מ-2008 כל האירועים הוכרעו במשחקי הטוב משלוש מערכות. כחלק ממהפכה שעבר סבב הטניס בשנת 2009, סדרת המאסטרס הפכה ל-ATP Tour Masters 1000, כאשר תוספת המספר 1000 מתייחסת למספר נקודות הדירוג שצבר המנצח בכל טורניר. בניגוד לתוכניות קודמות, מספר הטורנירים לא הצטמצם מתשעה לשמונה והמאסטרס של מונטה קרלו נשאר חלק מהסדרה אף על פי שבניגוד לשאר האירועים, אין לה מחויבות חובה לשחקן.
אירוע המסטרס של המבורג הורד להיות אירוע ATP Tour 500. המאסטרס של מדריד עברו למאי ולמגרשי חימר. טורניר חדש בשנגחאי החליף את המאסטרס של המבורג והשתלט על המשבצת המקורה לשעבר של מדריד באוקטובר. ב-2011, שישה מתוך תשעת הטורנירים ברמת המאסטרס היו משולבים באירועי ATP ו-WTA.
היסטוריה > שמות הטורניר בעבר

1990–1995:
סדרת האליפות של ה-ATP, שבוע יחיד ‏(באנגלית: ATP Championship Series, Single Week)
1996–1999:
הסופר 9 של ה-ATP ‏(באנגלית: ATP Super 9)
2000–2003
סדרת המאסטרס בטניס ‏(באנגלית: Tennis Masters Series)
2004–2008
סדרת המאסטרס של ה-ATP ‏(באנגלית: ATP Masters Series)
2009–2018
הסבב העולמי של ה-ATP מאסטרס 1000 ‏(באנגלית: ATP World Tour Masters 1000)
2019–כיום
סבב ה-ATP מאסטרס 1000‏(באנגלית: ATP Tour Masters 1000)
נקודות דירוג

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| סוג | מנצח | גמר | חצי גמר | רבע גמר | שמינית גמר | סיבוב שלישי | סיבוב שני | סיבוב ראשון | מוקדמות | מוקדמות שני | מוקדמות ראשון |
| יחידים | 1000 | 600 | 360 | 180 | 90 | 45 | 25 | 10 | 16 | 8 | 0 |
| זוגות | 1000 | 600 | 360 | 180 | 90 | 0 | — | — | — | — | — |
הטורנירים

| טורניר | מקום | מדינה | משטח הטורניר | השחקן שזכה בהכי הרבה זכיות | מספר הזכיות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אינדיאן ולס מאסטרס | אינדיאן ולס | ארצות הברית ארצות הברית | קשה | נובאק ג'וקוביץ' (2016), רוג'ר פדרר (2017) | 5 |
| מיאמי מאסטרס | מיאמי | ארצות הברית ארצות הברית | קשה | אנדרה אגאסי (2003), נובאק ג'וקוביץ' (2016) | 6 |
| מונטה קרלו מאסטרס | רוקברון קאפ-מרטן | צרפת צרפת | חימר | רפאל נדאל (2018) | 11 |
| מדריד מאסטרס | מדריד | ספרד ספרד | חימר | רפאל נדאל (2017) | 5 |
| רומא מאסטרס | רומא | איטליה איטליה | חימר | רפאל נדאל (2021) | 10 |
| קנדה מאסטרס | טורונטו / מונטריאול | קנדה קנדה | קשה | איוון לנדל (1989) | 6 |
| סינסינטי מאסטרס | סינסינטי | ארצות הברית ארצות הברית | קשה | רוג'ר פדרר (2015) | 7 |
| שאנגחאי מאסטרס | שאנגחאי | הרפובליקה העממית של סין  סין | קשה | נובאק ג'וקוביץ' (2018) | 4 |
| פריז מאסטרס | פריז | צרפת צרפת | קשה - אולמות | נובאק ג'וקוביץ' (2023) | 7 |
הטורניר במדריד החליף ב-2002 את הטורניר שהיה נערך בשטוטגרט, גרמניה.
הטורניר בשאנגחאי החליף ב-2009 את הטורניר שהיה נערך בהמבורג, גרמניה.
מספר הזכיות בטורנירי המאסטרס

נכון ל-4 בנובמבר 2024
כתיב מודגש מסמן שחקנים פעילים
| דירוג | שחקן | תארים |
| --- | --- | --- |
| 1 | סרביה נובאק ג'וקוביץ' | 40 |
| 2 | ספרד רפאל נדאל | 36 |
| 3 | שווייץ רוג'ר פדרר | 28 |
| 4 | ארצות הברית אנדרה אגאסי | 17 |
| 5 | בריטניה אנדי מארי | 14 |
| 6 | ארצות הברית פיט סמפרס | 11 |
| 7 | אוסטריה תומאס מוסטר |  |
| 8 | גרמניה אלכסנדר זברב | 7 |
| 8 | ארצות הברית מייקל צ'אנג | 7 |
| 10 | רוסיה דניאיל מדבדב | 6 |
| 11 | ארצות הברית ג'ים קורייר | 5 |
| 11 | גרמניה בוריס בקר | 5 |
| 11 | צ'ילה מרסלו ריוס | 5 |
| 11 | ברזיל גוסטבו קורטן | 5 |
| 11 | רוסיה מאראט סאפין | 5 |
| 11 | ארצות הברית אנדי רודיק | 5 |
|  |  | 5 |
| דירוג | שחקן | מספר תארים |
| --- | --- | --- |
| 1 | ארצות הברית בוב בריאן | 39 |
| 1 | ארצות הברית מייק בריאן | 39 |
| 3 | קנדה דניאל נסטור | 28 |
| 4 | אוסטרליה טוד וודברידג' | 18 |
| 5 | איי בהאמה מארק נוולס | 17 |
| 6 | הודו מאהש בהופאטי | 16 |
| 6 | בלארוס מקס מירני | 16 |
| 8 | שוודיה ג'ונאס ביורקמן | 15 |
| 8 | סרביה ננאד זימוניץ' | 15 |
| 10 | אוסטרליה מארק וודפורד | 14 |
| 11 | הודו לאנדר פאאס | 13 |
| 12 | הולנד פול האארהויס | 10 |
| 13 | ברזיל מרסלו מלו | 9 |
| 14 | הולנד ג'אקו אלטינך | 8 |

רביעיית הגדולים (נובאק ג'וקוביץ', רפאל נדאל, רוג'ר פדרר ואנדי מארי) זכתה מאז 2009 ב-83 תארים מתוך 110.
נובאק ג'וקוביץ' זכה ב-6 תארים בשנה אחת יותר מכל טניסאי אחר (2015).
הישגי השיא של הישראלים

עמוס מנסדורף זכה בשנת 1988 בתואר המאסטרס בפריז וניצח בגמר את ברד גילברט (4 בעולם בשיאו).
הראל לוי הגיע עד לגמר טורניר המאסטרס בקנדה בשנת 2000, ובו הפסיד למאראט סאפין.
אנדי רם ויוני ארליך זכו בשנת 2008 באינדיאן וולס. הם הגיעו לטורניר כמדורגים במקום הרביעי וגברו בדרך לניצחון על המדורגים במקומות השלישי והשישי.
בנוסף, זכו בטורניר סינסינטי ב-2007.
רפאל נדאל זוכה תחרות המאסטרס שנערכה ביולי 2008 בטורונטו
עודד שריג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 במאי 1955 (בן 69) 
 מדינה:  ישראל 
 
עודד שריג (נולד ב-25 במאי 1955) היה הממונה על שוק ההון, ביטוח וחיסכון במשרד האוצר מינואר 2010 עד אוגוסט 2013. עם פרישתו מתפקיד זה חזר לשמש פרופסור במרכז הבינתחומי הרצליה. במקביל לתפקידיו האקדמיים היה שריג יועץ לחברות וגופים אחרים בנושאי ניהול השקעות, ניהול פיננסי והערכת שווי נכסים וחברות.
פרסומים מקצועיים

פרסם מאמרים בכתבי עת מקצועיים, וכן שני ספרים:
Dividend Policy: Its Impact on Firm Value, 1999, Harvard Business School Press, Boston (with R. Lease, K. John, A. Kalay, and U. Loewenstein)
Corporate Finance: A Valuation Approach, 1996, McGraw-Hill, Inc., New York (with S. Benninga).
הערות שוליים

↑  תפ (י-ם) 366/99 מדינת ישראל נ' אהוד סבירסקי ואחרים, ניתן ב-21 בפברואר 2002
↑   רותם שטרקמן, ארבעה ציוני דרך בקריירה הפיננסית של עודד שריג, באתר TheMarker‏, 11 בספטמבר 2014
↑  שטייניץ החליט למנות את פרופ' עודד שריג לממונה על שוק ההון, באתר כלכליסט, 28 בדצמבר 2009
↑  לבנון מאשימה את האוצר: "אתם עושים אפליה, כך שלמוסדיים כדאי להשקיע בחו"ל", באתר כלכליסט, 13 במאי 2013
↑   רוני לינדר-גנץ, מנכ"ל משרד הבריאות על פרישת שריג: "שינוי מבורך", באתר TheMarker‏, 2 ביולי 2013
↑   אסא ששון, צבי זרחיה, האוצר נגד מינוי שריג למנכ"ל אליהו ביטוח; מקורבים לשריג: נפנה לביהמ"ש, באתר TheMarker‏, 9 בספטמבר 2014.
↑   אסא ששון, סלינגר קנסה את אליהו ב–1.7 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 5 בפברואר 2015
↑  רון שטיין וסטלה קורין ליבר, ‏כהונה קצרה: עודד שריג יפרוש מתפקידו כיו"ר מגדל ביטוח, באתר גלובס, 10 בספטמבר 2015.
↑  רחלי בינדמן, פרסום ראשון רעידת אדמה במגדל: היו"ר מתפטר ומצהיר שאינו "יכול לשאת באחריות לכספי המבוטחים", באתר כלכליסט, 24 בדצמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007447726405171  LCCN: n96030382  VIAF: 41103633   WorldCat (עם VIAF): 41103633
נבחרת גביע דייוויס של סרביה

| --- | --- |
סרביה
 מידע כללי
 התאחדות:  התאחדות הטניס של סרביה
 השתייכות אזורית:  אירופה/אפריקה
 דירוג ITF נכון ל-3 בפברואר 2025:  15 שינוי מדירוג קודם:  ‎-8‏
 דרג נוכחי:  משחקי סבב מקדים 2023
 קפטן:  ננד זימוניץ'
 מפגשים היסטוריים
 שנה ראשונה:  1995
 סטטיסטיקה קבוצתית
 שנים במפעל:  27
 מפגשים:  74
 מאזן ניצחונות:  50–24
 שנים בבית העליון:  14
 הישג שיא:  זכייה (1) 2010
 שיאים אישיים
 מירב הניצחונות יחידים:  נובאק ג'וקוביץ' (38 - 7)
 מירב הניצחונות זוגות:  ננד זימוניץ' (30 - 19)
 מירב הניצחונות סה"כ:  ננד זימוניץ' (43 - 30)
 הזוג המצליח ביותר:  ננד זימוניץ' ודושאן ומיץ' (7 - 2)
 הכי הרבה שנים:  ננד זימוניץ' (22)
 הכי הרבה מפגשים:  ננד זימוניץ' (54)
 
נבחרת גביע דייוויס של סרביה משחקת בבית העליון של גביע דייוויס השנתי העולמי.
סרביה משחקת בגביע דייוויס משנת 1927, כנבחרת יוגוסלביה. העפילה שלוש פעמים לחצי גמר הבית העליון (בשנים 1988, 1989, 1991).
סרביה זכתה בגביע בשנת 2010 וסיימה שנייה ב-2013.
הדירוג הנוכחי של נבחרת סרביה בדירוג נבחרות הגברים של גביע דייוויס, הוא המקום ה-15 בעולם, נכון ל-3 בפברואר 2025, ירידה של 8 מקומות לעומת דירוג קודם.
נבחרת סרביה משחקת בצבעים כחול ואדום.
הערות שוליים

↑  דירוג נבחרות הגברים של גביע דייוויס באתר הפדרציה הבינלאומית לטניס
| נבחרות הטניס הלאומיות (גביע דייוויס) |
| --- | --- | --- |
| אירופה/אפריקה | אוסטריה • אוקראינה • איטליה • איסלנד • אירלנד • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בוסניה והרצגובינה • בלארוס • בלגיה • בריטניה • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • דרא"פ • הולנד • הונגריה • זימבבואה • טורקיה • יוון • ישראל • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • מולדובה • מונטנגרו • מונקו • מצרים • מקדוניה • מרוקו • נורווגיה • סלובניה • סלובקיה • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קפריסין • קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| אמריקה | איי בהאמה • אל סלבדור • אקוודור • ארגנטינה • ארצות הברית • אורוגוואי • בוליביה • ברבדוס • ברזיל • גוואטמלה • ג'מייקה • הרפובליקה הדומיניקנית • האנטילים ההולנדיים • הונדורס • ונצואלה • מקסיקו • פוארטו ריקו • פרגואי • פרו • צ'ילה • קובה • קולומביה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| אסיה/אוקיאניה | אוזבקיסטן • אוסטרליה • אינדונזיה • איראן • דרום קוריאה • הודו • הונג קונג • הפיליפינים • טג'יקיסטן • טיוואן • יפן • כווית • לבנון • מלזיה • ניו זילנד • סוריה • סין • סינגפור • סרי לנקה • עומאן • ערב הסעודית • פקיסטן • קזחסטן • תאילנד |  |
| נבחרות בעבר | יוגוסלביה |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא טניס ובנושא סרביה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אליצור בר-אשר סיגל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 במאי 1977 (בן 47) 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת הרווארד 
 מנחה לדוקטורט:  ג'ון הונרגרד 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 בן או בת זוג:  מיכל בר-אשר סיגל 
 
אליצור אברהם בר-אשר סיגל (נולד ב-19 במאי 1977) הוא פרופסור מן המניין בחוג ללשון עברית וחבר סגל נלווה בחוג לבלשנות באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

אליצור בר-אשר סיגל נולד ב-1977, בן לנחמה ופרופסור משה בר-אשר. סיים תואר ראשון בהצטיינות יתרה בפילוסופיה ובלשון עברית, ותואר שני בלשון עברית, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים. סיים דוקטורט בפילולוגיה שמית באוניברסיטת הרווארד (2009), בהנחיית ג'ון היונרגארד.
עם סיום לימודיו התמנה למרצה במחלקה ללשון עברית באוניברסיטה העברית, בשנת 2014 הועלה לדרגת מרצה בכיר, בשנת 2017 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2021 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
פרופסור בר-אשר סיגל הוא עמית מחקר במרכז לשפה לוגיקה וקוגניציה (LLCC), ראש חוג ללשון העברית, עוסק בבלשנות שמית משווה והיסטורית ובחקר התחביר והסמנטיקה, ואף חוקר דרכים תאורטיות שבהן אפשר למזג את הסמנטיקה הפורמלית עם המחקר הדיאכרוני של השפה. לצד זה הוא חוקר את ההיסטוריה של הבלשנות ובמיוחד את התהוות הדיסציפלינה מפרנץ בופ ועד לפרדינן דה סוסיר.
מספריו

אליצור בר-אשר סיגל הוא המחבר והעורך של ספרים ומאמרים רבים בנושא ההיסטוריה של השפה העברית. בין ספריו ניתן למנות את:
עיונים בלשניים ופילולוגיים בחקר העברית והארמית, ירושלים: האקדמיה ללשון העברית, 2020.
Introduction to the Grammar of Jewish Babylonia Aramaic, Munster: Ugarit-Verlag, 2013
The NP-Strategy for Expressing Reciprocity: Typology: history, Syntax and semantic, Amsterdam: John Benjamin Publication House, 2020
Introduction to Grammar of Jewish Babylonian Aramaic, 2nd. Revised and Extended Edition, Munster:, Ugarit-Verlag, 2016, 388 p.
משפחתו

אליצור נשוי לפרופסור מיכל בר-אשר סיגל, ובן של משה בר-אשר.
יצחק ברודסקי

| --- | --- |

דיוקנו של ברודסקי, מעשה ידיו של איליה רפין
 לידה:  25 בדצמבר 1883 (יוליאני) Sofiivka, אוקראינה 
 פטירה:  14 באוגוסט 1939 (בגיל 55) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 מקום קבורה:  ליטרטורסקיה מוסטקי 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות  בית הספר לאמנות באודסה על שם גרקוב 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  ריאליזם סוציאליסטי 
 הושפע על ידי:  Luigi Iorini 
 פרסים והוקרה:  עיטור לנין  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה 
 
יצחק ברודסקי (ברוסית: Исаак Израилевич Бродский‏; 6 בינואר 1883‏ – 14 באוגוסט 1939, לנינגרד) היה צייר יהודי סובייטי - אוקראיני.
קורות חיים

נולד בסופייבקה. אביו ישראל, היה סוחר. ב-1896 סיים את לימודיו בבית ספר בעיר ברדיאנסק, לאחר מכן בין 1896 ל-1902 הוא למד בבית ספר לאמנות באודסה. ב-1902 הוא התקבל ללימודים באקדמיה לאמנות בסנקט פטרבורג, הוא היה במשך חמש שנים תלמידו של איליה רפין. בין שנים 1909–1911 על חשבונה של האקדמיה הוא טייל בגרמניה, צרפת, ספרד ואיטליה, בין היתר הוא ביקר אצל מקסים גורקי שהתגורר על האי קאפרי בין השנים 1906–1913.
ברודסקי היה פעיל מבחינה פוליטית, הוא לקח חלק בהתקוממותם של הסטודנטים במהפכת 1905, וב-1907 הוא צייר מספר קריקטורות בשביל עיתונים אופוזיצאונריים. הוא לא היה פעיל בחיי יהודי רוסיה, אך בכל זאת ב-1907 הוא צייר ציור הנקרא פוסלה פוגרומה (לאחר הפוגרום) והוא היה חבר באגודה היהודית לקידום האמנות.
ב-1917 הוא התחיל לצייר את דיוקנו של אלכסנדר קרנסקי וסיים את המלאכה ב-1918 לאחר שממשלת מעבר כבר נפלה. אחרי מהפכת אוקטובר הוא התמקד בציור דיוקנאות של ראשי המהפכה, כגון: לנין, סטלין ואחרים. לאחר השלמת דיוקנו של סטלין ב-1928 הוא הפך לצייר הבלתי-רשמי של חברי המפלגה. ב-1932 הוא הפך למרצה באקדמיה הכלל-רוסית לאמנות בלנינגרד וב-1934 הוא הפך למנהלה של האקדמיה.
ברודסקי נודע כאספן אמנות שתרם למוזיאונים רבים ולאחר מותו דירתו הפכה למוזיאון.
ברודסקי נפטר ב-14 באוגוסט 1939 בלנינגרד ושם נקבר. שנה לאחר מותו יצא לאור ספר האוטוביוגרפיה שלו.
הערות שוליים

↑  על פי הלוח הגרגוריאני 25 בדצמבר 1884
↑  הלל קזובסקי, יצחק ברודסקי, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית)
↑  http://scjournal.ru/articles/issn_1997-292X_2011_7-1_08.pdf
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007596602405171  PLWABN: 9810570581405606  GND: 1057573981  ISNI: 0000 0001 1647 2238  LCCN: n85370631  LNB: 000243037  NKC: js20020805870  NTA: 280656734  RKD: 12747  SNAC: w6t72q3g  SUDOC: 091944015  Trove: 1125037  ULAN: 500100349  VIAF: 55613923   WorldCat (עם VIAF): 55613923
מיכל בר-אשר סיגל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1979 (בת 46 בערך)
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  פילולוגיה, מחשבת ישראל
 עיסוק:  פרופסור חבר, חוקרת תלמוד
 מעסיק:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 בן או בת זוג:  אליצור בר-אשר סיגל 
 
מיכל בר-אשר סיגל (נולדה ב-1979) היא פרופסור חבר במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון שבנגב וחוקרת תלמוד ישראלית. היא בוגרת ה"אקדמיה הצעירה" במסגרת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ומעורכי כתב העת אוקימתא. מינואר 2024 מכהנת כסגנית נשיא אוניברסיטת בן-גוריון.
ביוגרפיה

בר-אשר סיגל קיבלה תואר ראשון ותואר שני מן המחלקה לתלמוד שבאוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מכן, עשתה תואר שני נוסף ודוקטורט במדעי הדתות באוניברסיטת ייל. נושא עבודת הדוקטורט שלה היה השוואה בין התלמוד הבבלי לבין טקסטים של ספרות מונסטית בת התקופה.
בר-אשר סיגל זכתה במלגת אלון ונבחרה לאקדמיה הצעירה הישראלית. בשנת 2018 נבחרה לשמש בוועד המנהל של האקדמיה הצעירה.
היא נשואה לפרופ' אליצור בר-אשר סיגל, חוקר לשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים והיא כלתו של פרופ' משה בר-אשר. בר-אשר סיגל היא בתה של אנט סיגל רופאה פתולוגית, פרופסור חבר בדימוס לרפואה באוניברסיטת תל אביב, אחותו של גיל סיגל ונכדתה של סוזן דניאל-נטף.
בסוף 2023 מונתה לסגנית נשיא אוניברסיטת בן-גוריון.
מחקרה

עבודתה המחקרית של בר-אשר סיגל מתמקדת במחקר פילולוגי של טקסטים חז"ליים וכן במחקר היחסים שבין יהודים לנוצרים במהלך שלהי העת העתיקה (המאה ה-1 עד המאה ה-7 לספירה) בהתבסס על ספרות חז"ל (ובעיקר התלמוד הבבלי) ובהתבסס על ספרות נזירית נוצרית בת אותה התקופה.
ספרה הראשון המבוסס על עבודת הדוקטורט יצא בשנת 2013 ונקרא "Early Christian Monastic Literature and the Babylonian Talmud". הספר יצא בהוצאת קיימברידג' וזכה בפרס לאוטנשלגר מטעם אוניברסיטת היידלברג. הספר בחן מקבילות ספרותיות בין ספרות הנזירים הנוצרית לתלמוד הבבלי וטען לקשרים ישירים בין השניים. הספר עוסק בהשוואה שבין טקסטים מן התלמוד הבבלי לבין מקבילות בספרות הנזירית ובעיקר ביחס לחיבור "אמרות אבות המדבר (אנ')" (Apophthegmata Patrum).
ספרה השני נקרא "Jewish – Christian Dialogues on Scripture in Late Antiquity: Heretics Narratives of the Babylonian Talmud". הוא עוסק בהשוואה שבין אבות הכנסייה לתלמוד הבבלי ומשתמש בסיפורי מינים כשיקוף לשיח בין דתי.
בשנת 2021 היא זכתה למענק מחקר בסך 2.2 מיליון שקלים כדי לקדם מחקר בין־תחומי במסגרת הפרויקט "פומב"י - אופק חדש למחקר בין־תחומי". שותפיה לזכייה הם פרופ' יוסי יובל, ראש בית-ספר סגול למדעי המוח באוניברסיטת תל אביב, ופרופ' בינה קליסקי - פיזיקאית מאוניברסיטת בר־אילן.
ניהול אקדמי

מאז ינואר 2024, בר אשר היא סגנית נשיא אוניברסיטת בן-גוריון לעניינים בינלאומיים. תפקידיה כסגנית נשיא הוא לסייע לאוניברסיטה להרחיב ולהעמיק את אופייה הבינלאומי, ולהיות חלק מרשת הידע והלמידה הגלובלית המתפתחת. תוכניות אקדמיות באנגלית זמינות מטווח קצר דרך תוכניות סמסטר/שנה ועד לתארים מלאים לתואר שני ודוקטורט ותפקידי בתר-דוקטורט. בנוסף, היא אחראית לקדם סגל מדעי ומנהלי אקדמי וחילופי סטודנטים. היא אחראית לכל הנושאים הקשורים לבינאום באוניברסיטה, כולל פלטפורמה נגישה עם מגוון שירותים לסטודנטים בינלאומיים.
הערות שוליים

↑  ד"ר מיכל בר-אשר סיגל - חברה בוועד המנהל של האקדמיה הצעירה הישראלית, באתר אונ' בן-גוריון בנגב, 22 נוב' 2018
1 2 3  חיים זלקאי, מינוי חדש באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באתר אוניברסיטת בן גוריון בנגב, ‏20.11.2023
↑  הפקולטה מברכת את פרופ' מיכל בר אשר סיגל שזכתה במענק מחקר על יוזמתה ליצירת חיבור מדעי בין- תחומי, באתר אונ' בן-גוריון בנגב, 14 ספט' 2021
↑  ערן אביגל‏, חוקרת התלמוד שנלחמת בהסתה הפרו-פלסטינית ברחבי העולם, באתר וואלה, 15 ביולי 2024
↑  רשימת סגני נשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באתר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
↑  BGU International, Ben-Gurion University of the Negev
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296416805171  BIBSYS: 1512647519512  BnF: cb169226243 (data)  GND: 1032768614  ICCU: PBEV013370  ISNI: 0000 0004 3074 3614  LCCN: n2013026533  NKC: mzk2016908089  NTA: 37272261X  RERO: 02-A024532879  SUDOC: 187920206  VcBA: 495/383526  VIAF: 297783181   WorldCat (עם VIAF): 297783181
מאריס יאנסונס

| --- | --- |

 לידה:  14 בינואר 1943 ריגה, אוסטלנד 
 פטירה:  1 בדצמבר 2019 (בגיל 76) סנקט פטרבורג, רוסיה 
 שם לידה:  Mariss Ivars Georgs Jansons 
 מקום קבורה:  ליטרטורסקיה מוסטקי 
 מוקד פעילות:  ברית המועצות, לטביה, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1972 
 מקום לימודים:  הקונסרבטריון של סנקט פטרבורג, האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  רוסית, גרמנית, לטבית, אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר, עוגב 
 חברת תקליטים:  EMI 
 פרסים והוקרה:  מסדר ההצטיינות הבווארי (2007)  מדליית הכבוד של סנקט פטרבורג (31 במרץ 2013)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (1979)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1986)  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (2010)  מפקד עם כוכב במסדר ההצטיינות המלכותי הנורווגי (2000)  פרס לאוני סונינג למוזיקה (2018)  אביר במסדר האריה ההולנדי (1 בנובמבר 2013)  פרס ארנסט פון סימנס (2013)  מדליית הנס פון בילוב (2003)  עיטור שלושת הכוכבים (23 במאי 2006)  פרס שפלמן לאלבום המקהלה של השנה (1993)  אות הזהב לשירות העיר וינה (15 בינואר 2007)  עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר (2013)  פרס שפלמן לאלבום המקהלה של השנה (1995)  העיטור האוסטרי למדע ואמנות (2009)  פרס התרבות של אוסלו (1993)  פרס שפלמן לאלבום הקלאסי של השנה (1981)  פרס שפלמן לאלבום הקלאסי של השנה (1990)  פרס אקו קלאסיק למנצח השנה (2007) 
 פרופיל ב-IMDb
 
מאריס יאנסונס (בלטבית: Mariss Jansons;‏ 14 בינואר 1943 – 30 בנובמבר 2019) היה מנצח יהודי לטבי.
קורות חיים

יאנסונס נולד בריגה שבלטביה, אז תחת כיבוש נאצי. אביו היה המנצח ארוויד יאנסונס ואמו, איראידה, הייתה זמרת אופרה יהודייה. אמו ילדה אותו במחבוא אחרי שהוברחה מחוץ לגטו ריגה. בגטו זה  נרצחו אביה ואחיה. בשנת 1946 זכה אביו בפרס שני בתחרות ארצית ויבגני מראווינסקי בחר בו להיות עוזרו בפילהרמונית של לנינגרד. משפחתו הצטרפה אליו בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג) בשנת 1956 ויאנסונס הצעיר נכנס לקונסרבטוריון של לנינגרד, שם למד פסנתר וניצוח. אביו דחק בו להמשיך בכינור דווקא. בשנת 1969 המשיך בהשתלמות בווינה אצל הנס סווארובסקי ובזלצבורג אצל הרברט פון קאראיין.
בשנת 1973 התמנה יאנסונס למנצח משנה של התזמורת הפילהרמונית של לנינגרד. בשנת 1979 התמנה למנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של אוסלו, שעליה ניצח בקונצרטים רבים, באוסלו ובסיורים בעולם, ואף בהקלטות רבות. בשנת 1992 הוזמן להיות מנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של לונדון. במרץ 1997 התמנה למנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של פיטסבורג.
בשנת 1996 היה יאנסונס קרוב למוות על דוכן המנצחים באוסלו כאשר לקה בהתקף לב בשעת ניצוח על הדפים האחרונים של "לה בוהם". מנתחים בפיטסברג השתילו בחזהו קוצב לב, להשיבו לפעילות סדירה במקרה כשל (אביו של יאנסונס מת על דוכן המנצחים).
בסתיו 2003 החל לכהן כמנצח ראשי של תזמורת רדיו בוואריה כמחליפו של לורין מאזל. ב-2004 התמנה במקביל למחליפו של ריקרדו שאיי כמנצח ראשי של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם (שהודיע על פרישתו הצפויה מהתזמורת בחודש מרץ 2015).
בשנת 2006 ניצח יאנסונס על קונצרט השנה החדשה בווינה. בינואר 2006 גם קיבל את פרס אמן השנה של MIDEM בקאן. בשנת 2012 ניצח שוב על קונצרט השנה החדשה בווינה בפעם השנייה, ובשנת 2016 בפעם השלישית.
הוא התגורר עם משפחתו בסנקט פטרבורג עד מותו ב-30 בנובמבר 2019 ממחלת הלב ממנה סבל.
גרציה דלדה

| --- | --- |

 לידה:  27 בספטמבר 1871 נואורו, איטליה 
 פטירה:  15 באוגוסט 1936 (בגיל 64) רומא, ממלכת איטליה 
 שם לידה:  Maria Grazia Cosima Deledda 
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 מקום קבורה:  קמפו ורנו 
 מקום מגורים:  רומא 
 שם עט:  Ilia di Saint-Ismael, Ilia di Sant'Ismael, Aman della Rupe 
 מקום לימודים:  חינוך ביתי 
 שפות היצירה:  סרדו, איטלקית, צרפתית 
 סוגה:  אוטוביוגרפיה, דרמה 
 יצירות בולטות:  Canne al vento, אפר, האם, אליאס פורטולו, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 תקופת הפעילות:  1891–1936 (כ־45 שנים) 
 בן או בת זוג:  Palmiro Madesani 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1926) 
 חתימה:   
 
גרציה דלדה (באיטלקית: Grazia Deledda;‏ 27 בספטמבר 1871 – 15 באוגוסט 1936) הייתה סופרת, משוררת ומחזאית איטלקייה, כלת פרס נובל לספרות לשנת 1926.
ביוגרפיה

גרציה דלדה גדלה בנואורו, עיירה כפרית בסרדיניה, במקום שבו היה אביה מפקח על השווקים, לכן הכירה מקרוב את חיי האיכרים של מולדתה. כבר בבית הספר עמדו מוריה על כשרונותיה ואחד מהם עזר לה לשלוח סיפורים ורשימות לעיתוני איטליה. הספר הראשון שחיברה, "נפשות ישרות", נשלח מיד לדפוס ויצא לאור ברומא. הספר, המתאר את החיים המאושרים של הוריה ושל הסובבים אותה, התפרסם כשהייתה בת חמש עשרה בלבד. לאור ההצלחה, פרשה מהלימודים בבית הספר והתחילה לרכוש ידע בצורה אוטודידקטית. היא הייתה לבת חסותו של מורה לספרות מאוניברסיטת רומא, קרלו סיגרה, וזכתה להצלחה בעולם הספרות האיטלקי.
הסיפור הראשון שזכה להצלחה בקנה מידה אירופאי היה "אליאס פורטולו", שיצא לאור בשנת 1900 ותורגם לשפות רבות. מאותה שנה התיישבה דלדה ברומא. דלדה הייתה גם משוררת רבת כישרון וחיברה יחד עם קאמילו אנטונה טראוורסי מחזה בן 3 מערכות.
בשנת 1926 הוענק לה פרס נובל לספרות, בנימוקי ועדת הפרס נכתב שיש בכתיבתה "השראה אידיאליסטית עם צלילות ציורית של החיים באי הולדתה. היא עוסקת בעומק ובאהדה בבעיות אנושיות כלליות". דלדה השתמשה לעיתים קרובות בנוף סרדיניה כמטאפורה לקשיים בחייהן של דמויותיה. דרכיה העתיקות של סרדיניה מתנגשות לעיתים קרובות עם מוסר מודרני, ודמויותיה נאלצות לפתור פתרונות לנושאים המוסריים שלהם.
מיצירותיה

סיפורים מסרדיניה (1893)
אחרי הגירושין (1902)
אליאס פורטולו (1903)
אפר (1903)
האוצר (1907)
קנים ברוח (1913)
האם (1920)
הבריחה למצרים (1926)
קוזימה (1937)
ספריה שתורגמו לעברית

האם, נובלה, (La madre), תרגום ואחרית-דבר שירלי פינצי לב, הוצאת אינדיבוק, 2014