stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב צבי צימלס
חייו

נולד ביבוריב שבמערב אוקראינה (אז בתחום האימפריה האוסטרו-הונגרית). ב-1926 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת וינה, ושנה לאחר מכן הוסמך לרבנות. ב-1939 נמלט ללונדון טרם סיפוח אוסטריה לשלטון הנאצי.
בשנים 1940–1942 הוחזק באוסטריה במחנה עקורים תחת שלטון בריטי. לאחר שחרורו התיישב בלונדון והתמנה כמרצה לתנ"ך, תלמוד והיסטוריה יהודית בבית הספר ללימודי יהדות בלונדון. בשנת 1964 התמנה למנהל המוסד, וכיהן בתפקיד עד שנת 1969.
כתב מאמרים וספרים, ובעיקר כתב על ההיסטוריה והתרבות של יהדות אשכנז. נפטר בלונדון.
ספריו:
Magicians, Theologians, and Doctors: Studies in Folk Medicine and Folklore as Reflected in the Rabbinical Responsa
The Echo of the Nazi Holocaust in Rabbinic Literature
Ashkenazim and Sephardim: Their Relations, Differences, and Problems As Reflected in the Rabbinical Responsa Hirsch Jakob Zimmels, Ashkenazim and Sephardim: Their Relations, Differences, and Problems as Reflected in the Rabbinical Responsa, KTAV Publishing House, Inc., 1996. (באנגלית)
הערות שוליים

↑  למשל: "ר' יוסף קארו והתשובות האשכנזיות", סיני נח, עמ' רכה-רל"ח.
"פסקים ותשובות מבית דינו של ר' שלמה ב"ר צבי הנקרא rabbi sholomon hirschell", בתוך: ספר היובל תפארת ישראל, עמ' 219-242.
"עופות הגדלים באילן", בתוך: מנחת בכורים (לכבוד) רבי אריה שווארץ, וינה תרפ"ו, עמ' 1–9.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007517055005171  PLWABN: 9810640866805606  GND: 172474019  ISNI: 0000 0001 1930 3480  LCCN: n85381460  NTA: 06972573X  VcBA: 495/271821  VIAF: 44681789   WorldCat (עם VIAF): 44681789
פריגו

ערך זה עוסק בחברת תרופות. אם התכוונתם לעיר בצרפת, ראו .
.
| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בניו יורק (17 בדצמבר 1991–PRGO)  הבורסה לניירות ערך בתל אביב (2005–2021–PRGO) 
 תקופת הפעילות:  1887–הווה (כ־138 שנים) 
 חברות בנות:  פריגו ישראל  Élan  פריגו שוודיה  פריגו ארצות הברית  פריגו (גרמניה) 
 מיקום המטה:  דבלין, אירלנד
 ענפי תעשייה:  תעשיית התרופות 
 מוצרים עיקריים:  פיתוח,ייצור ושיווק תרופות ותוספי מזון
 שווי שוק:  3.80 מיליארד דולר (11 במרץ 2025)
 הכנסות:  16.2 מיליארד ש"ח (2020)
 רווח תפעולי:  371 מיליון ש"ח (2020)
 רווח:  הפסד של 522 מיליון ש"ח (2020)
 הון עצמי:  18.1 מיליארד ש"ח (2020)
 סך המאזן:  36.9 מיליארד ש"ח (2020)
 נשיא:  פטריק לוקווד טיילור
 יו"ר:  Orlando D. Ashford
 מנכ"ל:  פטריק לוקווד טיילור
  
 www.perrigo.com
 
פֶּרִיגוֹ (באנגלית: Perrigo) היא חברת תרופות שנוסדה ב-1887 במישיגן, ארצות הברית. החברה מפתחת, מייצרת ומשווקת תרופות גנריות, חומרי גלם לייצור תרופות (APIs), מוצרים דרמטולוגיים ומוצרי צריכה.
פריגו נסחרת בבורסה לניירות ערך בניו-יורק, והיא הייתה בעבר רשומה אף בבורסה לניירות ערך בתל אביב, זאת בעקבות מיזוג בתחילת 2005 עם קבוצת "אגיס", חברה ישראלית שהייתה בשליטת מורי ארקין לפי שווי (לאגיס) של למעלה משמונה מאות מיליון דולר. בעקבות רכישה זו השתנה גם שמה של "אגיס" ל"פריגו ישראל".
היסטוריה

ב-2009 הועסקו בפריגו כ-7,200 עובדים. בשנת 2013 היו לחברה הכנסות של כ-3.5 מיליארד דולר.
בשנת 2013 רכשה פריגו את חברת Elan האירית תמורת 8.6 מיליארד דולר, והתאגדה בחברת החזקות בשם Perrigo Company plc, שמרכזה בדבלין, אירלנד. ב-2013 מספר חודשים לפני רכישתה של Elan בידי פריגו, נמכרו חלק מהזכויות בתרופה טיסברי לחברת ביוג'ן, וב-2018 דרשו רשויות המס באירלנד מפריגו תשלום מס של 1.9 מיליארד דולר.
בספטמבר 2021 רכשה פריגו את החברה הצרפתית HRA Pharma, תמורת 1.8 מיליארד אירו.
פריגו ישראל היא בין 35 חברות התעשייה הגדולות בישראל. בבעלות החברה בישראל חברות אחדות ובהן פארמאגיס, כימאגיס (Chemagis), ואחרות. מותגי חברת הקוסמטיקה קרליין, כולל נקה ונטורל פורמולה, היו בבעלות החברה, ויוצרו במפעלה שבירוחם, עד שנמכרו ב-2009.
לאחר חיסול הפעילות בישראל, בסוף שנת 2021 מניית פריגו הפסיקה להסחר בבורסה של תל אביב.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  פריגו בע"מ: נתונים כספיים באתר מאי"ה.
↑  חברת פריגו תרכוש את אגיס תעשיות תמורת כ-21.9 מיליון מניות וסך של 409 מיליון דולר במזומן, באתר TheMarker‏, 15 בנובמבר 2004
↑   יורם גביזון, אירלנד דרשה מפריגו תשלום מס של 1.9 מיליארד דולר - המניה קורסת ב-21%, באתר TheMarker‏, 21 בדצמבר 2018
↑  חזי שטרנליכט, פריגו רוכשת חברה צרפתית לטיפול ביבלות וצלקות ב-2.1 מיליארד דולר, באתר כלכליסט, 8 בספטמבר 2021
↑  שירי חביב ולדהורן, ‏לאחר חיסול הפעילות בישראל: מניית פריגו תימחק ממסחר בבורסת ת"א, באתר גלובס, 22 בנובמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 0397 0360 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יהדות הלניסטית

היהדות ההלניסטית הייתה חלק מיהדות התקופה ההלניסטית והאימפריה הרומית, שאנשיה שאפו לקיים ערכים ומסורות יהודיים בתוך המסגרת של החברה והתרבות ההלניסטית. היהודים ההלניסטים היו יהודים שעברו תהליך הלניזציה במידה זו או אחרת, בודדים וקבוצות מרחבי העולם ההלניסטי שהתגיירו, וכן גויים שהתקרבו ליהדות אך לא רצו, או חששו, להתגייר.
יהודים הלניסטים חיו כמעט בכל ארצות האימפריות ההלניסטיות – ובעיקר לחופי המזרח התיכון. בחלק מאזורים אלו הם אף נחשפו לאנטישמיות ועוינות.
ספרות

מכיוון שמרבית הכתבים היהודים ההלניסטיים שנמצאו הם מאלכסנדריה, המחקר בנושא נטה לייחס משקל רב לכתביו של פילון האלכסנדרוני. דוד פלוסר טוען כי מאחר שפילון כתב ביוונית קלאסית ונודע כפילוסוף שידיעותיו ביהדות היו מועטות, אין לראות בכתבים אלו ייצוג משמעותי של היהדות ההלניסטית וכי רוב היהודים ההלניסטים לא הגיעו משכבות משכילות במיוחד באוכלוסייה והיכרותם עם יצירות מופת ופילוסופיה יוונית היו מועטות. היהודים ההלניסטים, כמו רוב תושבי האימפריה הרומית, דיברו יוונית עממית (קוינה), ובה גם נכתבו תרגום השבעים וחלק מהספרים החיצוניים. כתבים אלו היו כתבי היד הראשונים שנכתבו בשפה זו (איש לא כתב ספרות בקוינה לפני אותה עת והיא נחשבה רק לשפה עממית מדוברת ופשוטה – ולא לשפה ספרותית).
חקר הכתבים מגלה כי בחלק מחוגי היהדות ההלניסטית באו לכדי ביטוי תפיסות מתורות משיחיות ומיסטיות של האיסיים על גאולה.
דת ומנהגים

ידיעותיהם של היהודים ההלניסטים בעקרונות היהדות ומצוותיה היו לרוב פחותות וחלקיות מאלו של יהודי ארץ ישראל, אך הם מילאו אחריהן לפי יכולתם במידה והכירו אותן. היו יהודים הלניסטים שעלו לרגל לבית המקדש, ובארץ ישראל היו להם קהילות ובהן בתי כנסת משלהם.
המרה לנצרות

בתקופת בית המקדש השני הלכה וגאתה בקרב חלק ניכר מהאוכלוסייה העממית באימפריה ההלניסטית תפיסה לפיה קיים קלקול מוסרי בתרבות. בכל רחבי האימפריה התקיים ריבוי רעיונות ופולמוסים דתיים. התפשטותן של תורות ותפיסות פוליתאיסטיות בקרב שכבות האליטה וההנהגה ההלניסטית ושפע רעיוני־תרבותי רב שהגיע ממזרח האימפריה הביא להתנהגויות שנתפסו בקרב המוני העם כקלקול מידות דתי ומוסרי. עקב כך, אנשים רבים באימפריה גילו עניין והזדהות עם עקרונות היהדות והייתה תופעה של גיור קבוצות. תופעה נוספת שקשורה לכך, הייתה היווצרות קבוצות של פשוטי העם שנקראו  יראי שמיים – גויים מרחבי האימפריה הרומית שקיבלו עליהם רק חלק מהמצוות היהודיות.
בעת תחילת התפשטות הנצרות היוו היהודים ההלניסטים מטרה עיקרית להטפותיו של המטיף הנוצרי פאולוס. רבים מתוכם היו עוינים לדבריו, עקב כך שהטיף כנגד אמונתם. הפולמוס שעורר פאולוס בבקרו בקהילות היהודיות, שעשה שימוש ברטוריקה של כת האיסיים – גרם לתסיסה ומהומות של יהודים הלניסטים בכל אשר הלך – ובשנת 57 לספירה הוא גרם למהומות ונעצר בירושלים על ידי הרומאים בשל התססה דתית – והועבר למעצר ברומא. לעומת זאת, בחלק מקהילות היהדות ההלניסטית (כמו גם בשאר היהדות) התרחשו מאז ומתמיד תופעות של כפירה בעקרונות המקובלים ושל מינות – עוד טרם תחילת הפצתה של הנצרות. סיכום העניין הוא כי, פאולוס נחל הצלחה רבה בהמרתם של קבוצות גדולות של 'יראי שמיים' – אלו היו הראשונים שהומרו לנצרות.
הטפותיו של פטרוס זכו גם הן להצלחה רבה בקרב היהודים ההלניסטים בתפוצות ההלניסטיות וככל שזכו לתפוצה ופופולריות היו היהודים ההלניסטים הראשונים להמיר דתם לזו החדשה ושימשו בעצמם כשופר להפצתה.
ראו גם

התקופה ההלניסטית בארץ ישראל
תרגום השבעים
לקריאה נוספת

יהושע גוטמן, ' הספרות היהודית ההלניסטית' , ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ח–תשכ"ג
כרך א: היהדות וההלניות לפני תקופת החשמונאים, תשי"ח.
כרך ב: היהדות וההלניות בראשית תקופת החשמונאים, תשכ"ג.
דוד פלוסר, המקורות היהודיים של הנצרות, אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1980.
דורון מנדלס, אריה אדרעי, A Split Jewish Diaspora: Its Dramatic Consequences(הקישור אינו פעיל),‏, Journal for the Study of Pseudoepigrapha, כרך 16, גיליון 2, 2007.;‏ מנדלס, אדרעי, A Split Jewish Diaspora: Its Dramatic Consequences II, שם, כרך 17, גיליון 3, 2008.
הערות שוליים

↑  י"ב – היהדות ההלניסטית, 'המקורות היהודיים של הנצרות', עמ' 57
↑  ראו ביקורת: מנחם שטרן, בתוך: קריית ספר לד (תשי"ט), עמ' 284–289; בתוך : מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 571–577.
| זרמים ביהדות |
| --- | --- | --- |
| אורתודוקסים | חרדים (חסידים • ליטאים • חרדים ספרדים) • דתיים לאומיים (חרדים לאומיים) • אורתודוקסים מודרניים • נאו-אורתודוקסים |  |
| ליברלים | רפורמים • קונסרבטיבים (נאולוגים) • רקונסטרוקציוניסטים • התחדשות יהודית • חילונים-הומניסטים |  |
| תקופת בית שני | פרושים • צדוקים • איסיים • בייתוסים • תרפויטים • נצרות קדומה |  |
| ימי הביניים והעת החדשה המוקדמת | רבניים • קראים • שבתאים • פרנקיסטים |  |
טום בראון ג'וניור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 בינואר 1950 טומס ריוור, ארצות הברית 
 פטירה:  16 באוגוסט 2024 (בגיל 74) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 https://www.trackerschool.com/
 
תומאס האוגיי בראון ג'וניור (באנגלית: Tom Brown Jr.;‏ 29 בינואר 1950 – 16 באוגוסט 2024) היה נטורליסט, גשש, מומחה הישרדות וסופר אמריקאי מניו ג'רזי, שם ניהל את "Tom Brown Jr. Tracker School", בית הספר שלו למיומנויות חיים קדומות.
ראשית חייו

בראון נולד בטומס ריבר, ניו ג'רזי ב-29 בינואר 1950. מגיל שבע, כפי שכתב בראון בספריו, הוא וחבר ילדותו ריק אומנו בגששות והישרדות בטבע הפראי על ידי סבו של ריק, "מתגנב לזאב" - Stalking Wolf אשר על פי בראון היה ממוצא ליפן אפאצ'י. בראון כתב שמתגנב לזאב מת כשבראון היה בן 17, ושריק נהרג בתאונה באירופה זמן קצר לאחר מכן.
קריירה

בראון בילה את עשר השנים הבאות בעבודות מזדמנות כדי לתמוך בהרפתקאותיו בטבע. לאחר מכן הוא יצא לחפש בניו ג'רזי אנשים אחרים שהתעניינו בחוויותיו. בתחילה בראון נחל הצלחה מועטה, אך בסופו של דבר נקרא לסייע באיתור חשוד בפשע. למרות שהמקרה זכה לתשומת לב לאומית, הוא והרשויות באזור רמזי, ניו ג'רזי נתבעו לאחר מכן על סך 5 מיליון דולר בגין האשמת האדם הלא נכון. למרות מחלוקת זו, הוא הצליח להתבסס על חשיפה זו כדי להתפתח כגשש במשרה מלאה, תוך פרסום שירותיו בסיוע לאיתור אנשים אבודים, חיות מסוכנות ונמלטים מהחוק. לפי מגזין "פיפל", "הוא עוקב אחר אנשים ובעלי חיים, בעיקר בניו ג'רזי". ה"ניו יורק טיימס" אמר שהוא "נחשב לסמכות הבכירה במדינה בנושא הישרדות בטבע הפראי".
קריירה > The Tracker School

בית הספר של טום בראון ג'וניור ממוקם ב־New Jersey Pine Barrens. רוב השיעורים המוצעים על ידי בית הספר מתקיימים במחנה פרימיטיבי או במחנה הצופים ג'וזף סיטה, שניהם ממוקמים ליד Waretown, ניו ג'רזי. עם זאת, שיעורים מוצעים גם בקליפורניה ובפלורידה. הסדנאות כוללות את הגרסאות של בראון לטקסים של אינדיאנים של המישורים, כולל סווט לודג' ומסע חזון.
קריירה > השפעה ומורשת

בראון היה יועץ ליוצרי הסרט "מאבק צמוד" העוסק בבן דמותו של טום, מומחה להישרדות המשוחק על ידי טומי לי ג'ונס.
עופר ישראלי, מייסד שותף של הארגון הישראלי שומרי הגן רכש חלק גדול מהשכלתו בתחום המיומנויות הקדומות בבית הספר של בראון.
חיים אישיים ומותו

ביולי 1977 בראון ג'וניור נישא לג'ודי דאק פורד, בת 33. באותה תקופה לג'ודי הייתה בת קרי, בת 15, ובן פול, בן 11, מנישואים קודמים. לשניים נולד ילד אחד, טום בראון השלישי. מאוחר יותר התחתן בראון עם דבי בראון ונולדו לו איתה שני ילדים, קוטי טרקר בראון וריבר סקאוט בראון. מאוחר יותר, התחתן בראון עם אשתו השלישית, סלסט בראון.
בראון מת בנפטון, ניו ג'רזי, ב-16 באוגוסט 2024, בגיל 74.
פרסומים ומדיה

בראון כתב 18 ספרים. ספרו הראשון דרכו של הגשש, ב-1978, תיעד את התבגרותו. Reader's Digest הדפיס גרסה מרוכזת של הסיפור וסיפק מידע על בית הספר החדש בראון. ספריו של טום בראון יצאו לאור בהוצאת פינגווין.
ראו גם

שומרי הגן
הערות שוליים

↑  "Tom Brown Jr., World-Renowned Survivalist, Is Dead at 74" (באנגלית). 2024-08-24. נבדק ב-2024-12-12.
צילה בינדר

| --- | --- |

 לידה:  1919 וילנה 
 פטירה:  12 בדצמבר 1987 (בגיל 68 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 בן או בת זוג:  נתן אלתרמן 
 
צילה בּינדֶר (1919 – 12 בדצמבר 1987) הייתה ציירת, סופרת ומשוררת ישראלית.
ביוגרפיה

בינדר נולדה בווילנה, שסופחה כעבור שנה לפולין. גדלה בגרודנו שבפולין (כיום בבלארוס). למשפחתה הייתה כריכיית ספרים בגרודנו (השם "בינדר" פירושו ביידיש 'כורך').
בגיל 12 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה. אחיה הגדול של צילה, אברהם בינדר, המשיך בתל אביב את העסק המשפחתי של כריכת הספרים.
בינדר למדה במחזור הראשון של תיכון חדש בתל אביב והייתה חניכה בתנועת השומר הצעיר.
החלה לצייר בגיל צעיר. לדברי אחייניתה, יעל בינדר-מן, בתו של הצייר אברהם בינדר, הוא זה שלימד אותה ציור באופן מקצועי כבר מילדותה. יעל מוסיפה ומספרת, שכאשר צילה עלתה לארץ אברהם בינדר כבר היה מעורה בין הציירים בתל אביב ועזר לה להתאקלם בעולם האמנות. לאורך כל החיים קיימו השניים קשר קרוב שעסק באמנות של שניהם. בינדר הציגה בתערוכות בתל אביב, איירה כרזות לתיאטרון ונודעה בציבור בעיקר באיור ספרים רבים, בעיקר ספרי ילדים. הספר הראשון שאיירה היה הספר "שלה פלא" (1946) מאת לוין קיפניס (הוצאת דביר) ולאחריו איירה את הספר "מיטב השיר לגן" (1951) שהיה לקט שירים לילדים מאת משוררים שונים.
ב-1939 פגשה בינדר בנתן אלתרמן ומאותה שנה התנהל ביניהם רומן גלוי וממושך, במקביל לחיי נישואיו של אלתרמן עם השחקנית רחל מרכוס, עד יום מותו ב-1970. אלתרמן הזכיר אותה בצוואתו וביקש להפריש רבע מעזבונו לבינדר, תוך שהוא מציין שהיא "ויתרה למעני על הרבה יותר מזה, אך מה לעשות?". הרומן "העלמה והמשורר" של אידה צורית (2004) מבוסס באופן חופשי על סיפור אהבתם.
בינדר העריצה את נתן אלתרמן. התקשתה להשלים עם כך שלא חיו ביחד את חייהם. היא נמנעה ולהזמין את חברותיה לביקור מתוך מחשבה שאולי יבוא באותו זמן לבקרה. בינה לבין רחל מרכוס לא הייתה טינה אלא הערכה הדדית.
בינדר לא למדה מעולם ציור בצורה ממוסדת ומסודרת, ורכשה את השכלתה האמנותית כשומעת חופשית בבצלאל. לדבריה, עסקה באופן תמידי בלימוד עצמי ובחיפוש של הדבר שרצתה לעשות, כגון לימוד טכניקת הדפוס לצורך הכרזות שאיירה. לאחר פטירתו של אלתרמן ב-1970 הפסיקה בינדר לצייר.
צילה בינדר נפטרה משבץ מוחי ונטמנה בבית העלמין קריית שאול. את כל עזבונה ציוותה למוסד אלתרמן. העזבון האמנותי שלה נמצא כיום בתוך ארכיון אלתרמן שבמרכז קיפ לחקר הספרות והתרבות העברית באוניברסיטת תל אביב. לאחר מותה נערכה בגלריה "גלאי" תערוכה מעזבונה, שזכתה להצלחה רבה.
יצירתה

מבקר האמנות של העיתון ״על המשמר״ פאול לנדאו כתב עליה בשנת 1948, שהיא ציירת רעננה ומרהיבה ברישומיה, ומסוגלת לספר סיפורים באמצעות מבטה החד בדמויות שהיא מציירת ורושמת. בתערוכתה ב-1950 כתב עליה אריה לרנר מבקר האמנות של עיתון ״דבר״, שהיא מחוננת בחוש הסתכלות ער ומציירת בהעזה, ושיש לצפות להמשך עבודתה של אמנית צעירה זו. אויגן קולב, מבקר אמנות ומנהל מוזיאון תל אביב, ציין בביקורת שכתב על אותה תערוכה, שניתן להבחין ברישומיה ובציוריה בכשרונה ועינה החדה הקולטת את מהות האדם ואת פנימיותו. בשנת 1952 כתב מבקר האמנות אריה לרנר תחת הכותרת התקדמותה של ציירת, שהפעם כבר הוכיחה מעבר לכל ספק את כשרונה וזאת בזכות עבודתה האוטודידקטית, ולמרות העדר לימוד אמנות מסודר. בשנת 1963 כתבה עליה בעיתון ״מעריב״ מבקרת האמנות רחל אנגל, שכוחם של ציוריה אינו דווקא באיכות הציורית אלא ביכולת להביא את החוויה האנושית, את הבגרות הנפשית, בפני הצופה. בשנת 1966 הפתיעה צילה בינדר, לאחר שנודעה כרשמת בעיקר, בתערוכת יחיד בגלריה גורדון, עם ציורי שמן וקולאז'ים, ציורים רגישים וצבעוניים, לדברי המבקרת רחל אנגל. בינדר ציירה, לדבריה המצוטטים בכתבת ביקורת משנת 1966 בעיתון ״דבר״, ציור ספונטני, "הרפתקה שיעדה ידוע, אך הדרכים אליה נסתרות ומשונות" "ובסוף אני מקבלת תמיד את מה שאהבתי. הציורים שלי דומים לריבועי נחושת, לפסלים כושיים ולשטיחים עתיקים, אני אוהבת ריבועים, פסלים ושטיחים, ואף כי מעולם אינני מתכננת מה לצייר, אני מגיעה לדברים שאני אוהבת". בתערוכה זו, כמו בקודמותיה, היא ציירה בעלי חיים, ילדים, פסלים, ופורטרטים, בעיקר בטכניקת רישום.
העורכת/סופרת נגה אלבלך כתבה בעיתון ״הארץ״ על חייה ויצירתה:
בימים ההם, כשדרכן האישית, הכלכלית והמקצועית של נשים לא הייתה פתוחה וסלולה כבימינו, נאבקה צלה בינדר על הגדרתה כאמנית וכאשה ברגשות אמביוולנטיים: מצד אחד היו בה העצמאות המחשבתית המורדת ולהט היצירה ומצד אחר שאפה ללכת בתלם הנשי המקובל. הקשר בין נשיותה ותשוקתה לבין יצירתה היה קשר גורדי: עם מות אהובה, ב-1970, חדלה לצייר. אולי יותר משהייתה צלה בינדר מוזה למשורר הגדול, היה המשורר הגדול מוזה ליצירתה.
ספריה

סִפורים וציורים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1975.
רישומים ושירים; עם פתח דבר מאת משה שמיר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ט 1989.
ספרים באיורה

"שלה פלא" - לוין קיפניס (דביר, 1946)
"מיטב השיר לגן" -לקט שירי משוררים (עמיר, הקיבוץ המאוחד, 1951)
"הפנקס פתוח" - יצחק שדה (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1952)
"אילוף הסוררת" מאת ויליאם שקספיר, בתרגום רפאל אליעז (ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי - השומר הצעיר, תשי"ד 1954)
"שיר ידעתי" - פניה ברגשטיין (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1953)
"ילקוט הקסמים" - אגדות וסיפורי עם - ליקט רפאל אליעז (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1955)
"שיר הגדי" - מרים ילן שטקליס (דביר, תשי"ח 1957)
ספר "התֵּבָה המזמרת" - נתן אלתרמן (מחברות לספרות, 1958; הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ד, 1973)
"גשם ראשון" - דוד אגמון (דביר, 1959)
אורח לחג - שלמה שבא (ספריית דרור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1958)
"ביאליק בכיתה בי"ת" - ברכה חבס (ספריית דרור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1959)
"כתבים" - גרשון שופמן (דביר ועם עובד, 1960)
"קלמן של רמי" - דליה רביקוביץ' (ספרית פועלים, תשכ"ב 1961)
"החינוך הסנטימנטאלי" - גוסטאב פלובר (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1961. עטיפה)
"עיניים שמחות" - פניה ברגשטיין (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1962)
"ערדל הפלא" - מרוסית: נתן אלתרמן (מחברות לספרות, 1962)
"אנו עולים" - רחל ינאית בן-צבי (עם עובד, 1962. עטיפה)
"יש לי סוד" - מרים ילן שטקליס (דביר, 1963)
"איך לדבר בציבור" - יוסף נדבה (הוצאת הוועד המרכזי של הסתדרות הפקידים, 1964)
"נודדי לילה" - זהרירה חריפאי ושלמה שבא (ספריית פועלים, 1965)
"ספר החידות" - נתן אלתרמן (הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"א, 1971)
"יעל מטיילת" - תרצה אתר (הקיבוץ המאוחד, 1971)
"נתן אלתרמן לילדים"(הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1972)
"חרוזים אדומים" - פניה ברגשטיין (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1972)
"ביבר הזכוכית" - טנסי ויליאמס (עם עובד, 1975. עטיפה)
תערוכות יחיד

1948 – מקרא סטודיו, תל אביב.
1950 – מקרא סטודיו, תל אביב.
1952 – מקרא סטודיו, תל אביב.
1955 – מקרא סטודיו, תל אביב. ביקורת: א. מן, צילה בינדר ורישומיה: הבסיס הנכון לרגשות ולדמיון, מעריב, 11 במרץ 1955; פ. פרידברג, תערוכת צילה בינדר, על המשמר, 18 במרץ 1955.
.1963 – בית האמנים (ביתן אלחריזי), תל אביב.
1966 – גלריה גורדון, תל אביב.
לאחר מותה:
גלריה גלאי
2017 - "מורן שוב: עיניים שמחות לצלה בינדר", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית. תערוכה ותסכית.
2020 - "ואולי היה זה חלומי", במסגרת שנת אלתרמן בתל אביב, תערוכה במרכז הקהילתי "מגיד" בשד' נורדאו. אוצרת מורן שוב.
לקריאה נוספת

דן לאור, 'אלתרמן - ביוגרפיה', עם עובד/ספרית אפקים, 2013, עמודים 205–211.
הערות שוליים

↑  המורה של צילה בינדר, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2011
↑  ליעד מודריק וזיוה שמיר, הצל של צילה: נתן אלתרמן
↑  ארכיון ActivePaper, באתר jpress.org.il
↑  ארכיון ActivePaper, באתר jpress.org.il
↑  ארכיון ActivePaper, באתר jpress.org.il
↑  ביקורת: א. ל., תערוכת צלה בינדר ב"מקרא סטודיו", דבר, 23 בינואר 1948; פ. לנדאו, באולמי התערוכות, על המשמר, טורים 1–3, 23 בינואר 1948; א. קולב, מיומנו של מבקר-אמנות, על המשמר, טור 2, 6 בפברואר 1948.
↑  ביקורת: אריה לרנר, צילה בינדר ב"מקרא-סטודיו", דבר, טור 2, 27 בינואר 1950; מ. מ. רנדל, תערוכת התמונות של צלה בינדר במקרא-סטודיו, חרות, 27 בינואר 1950; א. קולב, תערוכת צילה בינדר, על המשמר, 3 בפברואר 1950.
↑  ביקורת: אריה לרנר, התקדמותה של ציירת: (לתערוכת צילה בינדר ב"מקרא סטודיו", דבר, 1 בפברואר 1952; ליזטה לוי, תערוכת צילה בינדר (מקרא-סטודיו), דבר, 15 בפברואר 1952.
↑  נפתחה תערוכת צילה בינדר, דבר, 4 במרץ 1955.
↑  ביקורת: רחל אנגל, ציורי צילה בינדר, מעריב, 18 באוקטובר 1963; י. ש., צילה בינדר (ביתן האמנים ברח' אלחריזי, ת"א), דבר, 18 באוקטובר 1963. עם התערוכה: הקו הוא אותו קו, דבר, "דבר השבוע", 18 באוקטובר 1963.
↑  ביקורת: א. תמר, תערוכות | בתל אביב, מעריב, טור 1, 10 בנובמבר 1966; רחל אנגל, צילה בינדר בגלריה גורדון, מעריב, טור 2, 11 בנובמבר 1966.
↑  מכתבים אל צלה. משתתפים: חוה אלברשטיין, צבי סלטון, איה לוריא, עודד מנדה-לוי, מורן שוב
↑  תמר יחיא, "עיניים שמחות לצִלה בינדר" – הצצה לתערוכה, באתר פוליטיקלי קוראת - עושות תקשורת פמיניסטית, ‏24 פברואר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 271463  NLI: 987007303686505171  PLWABN: 9811260834105606  BnF: cb169936970 (data)  GND: 1099473330  ISNI: 0000 0000 6697 1716  LCCN: no88002875  NLA: 35846524  NTA: 193258404  SUDOC: 190989750  Trove: 1113730  VIAF: 93565536   WorldCat (עם VIAF): 93565536 
חבורת "מחברות לספרות" בבית הקפה קנקן, ברחוב דיזנגוף 13 בתל אביב, ראשית שנות הארבעים. מימין לשמאל: א"ד שפיר, ש' גינס, ד' פילר, אליהו טסלר, נתן אלתרמן, ישראל זמורה, צילה בינדר.
ישראל חיים מנשה פרידמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1926 
 פטירה:  7 בדצמבר 2020 (בגיל 94 בערך) ניו יורק, ארצות הברית 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
הרב ישראל חיים מנשה פרידמן (ה'תרפ"ו - כ"א בכסלו ה'תשפ"א) היה ראב"ד קהל יטב לב דסאטמאר בוילאמסבורג, שבברוקלין, ניו יורק.
ביוגרפיה

נולד ליעקב צבי ולביילא פרידמן. היה נכדם של הרב ישראל חיים פרידמן, אב בית דין ראחוב, מחבר ספר "ליקוטי מהרי"ח" ושל הרב מנשה גולדברגר, רבה של סטרופקוב. למד בישיבת "בית שמואל" המאולתרת, שאורגנה בהוהנמס שבמערב אוסטריה, לאחר מלחמת העולם השנייה.
היה ר"מ בישיבת סיגעט תחת רבי משה טייטלבוים לימים האדמו"ר מסאטמר, ובהשתדלותו מונה לדיין בבורו פארק, משנת ה'תשל"ד כיהן כראב"ד סאטמר בויליאמסבורג.
נפטר בכ"א בכסלו ה'תשפ"א.
קרב אדסה

ערך זה עוסק בקרב בין האימפריה הרומית לאימפריה הססאסנית. אם התכוונתם לכיבוש אדסה על ידי הצלבנים במאה ה 11, ראו .
קרב אדסה היה קרב שהתחולל בשנת 260 בסמוך לעיר אדסה, בין צבא האימפריה הסאסאנית תחת פיקודו של המלך שאפור הראשון וצבא האימפריה הרומית תחת פיקודו של הקיסר ולריאנוס. הצבא הרומי פלש עמוק אל תוך שטח האימפריה על מנת להדוף ולהפסיק את פלישות הצבא הסאסאני שהחריבו את הפרובינקיות המזרחיות של האימפריה לאורך המחצית הראשונה של המאה השלישית. התיעוד ההיסטורי הקטוע מאפשר שיחזור סכימתי בלבד של הקרב אך ברור כי הצבא הרומאי ספג תבוסה מוחלטת, הקיסר נלקח בשבי עם כל צבאו והפרובינקיות המזרחיות נקרעו לתקופה ממושכת משטחי האימפריה. הקרב נחשב לאחת התבוסות הקשות ביותר בהיסטוריה הצבאית של האימפריה הרומית.
רקע

לאורך ההיסטוריה ראו השליטים של האימפריות הפרסיות השונות את אזור הסהר הפורה כשטח השפעה טבעי אם לא חלק מהפרובינקיות הקשורות לאימפריה. עם כניסת האימפריה הרומית אל המזרח התיכון נוצר חיכוך מתמיד בין האימפריות ומאבק תמידי על שטחים, משאבים והשפעה מבלי שהצדדים יצליחו להגיע להכרעה. תקופות של עימות נסתיימו בדרך כלל בהסכמים זמניים ועיתות משבר הביאו לעימותים מחודשים ומסעות מלחמה עמוק אל תוך שטחי האויב.
רקע > משבר המאה השלישית

בתקופה הידוע בהיסטוריה בשם משבר המאה ה-3, במהלכו התחלפו 25 קיסרים על כס השלטון, והקיסרות חוותה משברים צבאיים, מדיניים וכלכליים חמורים. בנוסף, בשנת 251 פרצה מגפת קיפריאנוס - ככל הנראה אבעבועות שחורות, שגרמה לתמותה גבוהה ופגעה בכוח האדם שעבד בחקלאות, אך בעיקר ביכולתה של הקיסרות לגייס חיילים לצבאה ולהגן על עצמה. השבטים הגרמניים שחשו את חולשת האימפריה החלו בסדרת פלישות נועזות אל מעבר לגבולות שחייבו את הקיסרים הרומאיים למתוח את משאביהם המוגבלים ולצאת לסדרת מערכות על מנת להדוף את הפולשים, בתקופה זו החלו הגותים ושבטים ברברים אחרים את סדרת התקפותיהם על האימפריה הרומית, חלק מעימותים שנמשכו לאורך המאות עד לנפילת האימפריה הרומית המערבית. משעלה הקיסר ולריאנוס לשלטון הוא החליט לחלק את השלטון באימפריה הרומית עם בנו גליאנוס, על פי סידור זה שלט ולריאנוס למעשה בחלק המזרחי של האימפריה והתמודד עם הקשיים והאתגרים בחלק זה בעוד גליאנוס מתמודד עם השלטון בחלק המערבי.
רקע > האימפריה הסאסאנית

שאפור הראשון (241-272), בנו של ארדשיר הראשון מייסד האימפריה המשיך להרחיב את הגבולות ושטחי ההשפעה, הוא כבש את באקטריה ואת החלק המערבי של אימפריית קושאן, וכן פלש מספר פעמים לשטח הרומאי. ניסיונו של הקיסר הרומאי גורדיאנוס השלישי (238-244) לכבוש בחזרה את השטח שבמורד נהר החידקל נכשל, דבר שאיפשר לשאפור להגיע להסכם שלום עם הקיסר החדש פיליפוס הערבי (244-249), על פיו קיבל תשלום מיידי של 500,000 דינר ותשלומים שנתיים נוספים. אך שאפור המשיך את הלחימה נגד הרומאים וכבש את סוריה ואת אנטיוכיה (253 או 256).
רקע > מהלכים לפני הקרב

הקיסר ולריאנוס גייס צבא ויצא כנגד האיום הסאסאני, תחילה הצליח הלחץ הרומאי לגרום לנסיגה סאסאנית ובשנת 257 חזרה אנטיוכיה ואיתה הפרובינקיה של סוריה לידיים רומאיות. הנסיגה הסאסאנית הגבירה את התיאבון הרומאי והם המשיכו במרדף אחרי הצבא הנסוג למרות קשיי אספקה וככל הנראה מחלות שפגעו בכשירות הצבא.
קרב אדסה

המידע על הקרב מוגבל מאוד ועיקרו נלקח מכתובת ניצחון סאסאנית. על פי מקור זה הצבא הרומי שמנה כ 70000 לוחמים מכל חלקי האימפריה נפגש עם הצבא הסאסאני באזור שבין חרן לאדסה, בתום הקרב נכנע הצבא הרומאי ובראשו הקיסר.
מקורות רומאיים מתארים תמונה מעורפלת אך שונה של הקרב. על פי תאורים אלו במהלך הלחימה ככל הנראה לאחר כישלון בקרב פנים אל פנים כותר הצבא הרומאי על ידי הפרסים. ולריאנוס פתח במשא ומתן עם שאפור שניצל את ההזדמנות ושבה את הקיסר, ייתכן שבמפתיע במהלך המשא ומתן. בהיעדר מנהיג ותחת איום של מצור מתמשך נכנע הצבא הרומאי.