stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב משמר העמק
הכוחות הלוחמים > היהודים

הכוח היהודי כלל את הלוחמים מקרב אנשי המשק, אשר תוגברו לאחר תחילת ההתקפה הערבית בכוח בגודל פלוגה מחטיבת גולני, חטיבה אשר אזור עמק יזרעאל היה בתחום אחריותה, ומפקדה היה משה מן. גדוד 14 ('דרור') של החטיבה, בפיקודו של יעקב דרור, היה אחראי על מערב העמק. לאלה נוספו במהלך הקרב, החל מ-8 באפריל, כוחות ניידים, בפיקודו של יצחק שדה. כוחות אלה נערכו לראשונה לפעילות רצופה בשדה, דבר ש'ההגנה' התנסתה בו לראשונה (ובמקביל, גם במבצע נחשון). חוסר הניסיון בפעילות רצופה בשדה היה בין הגורמים לתשישות הלוחמים לאחר ימי קרב, וזו מצידה הביאה לנטישה חוזרת ונשנית של משלטים וכפרים אשר 'ההגנה' כבשה, ואף הגנה עליהם בהצלחה (ר' להלן). המרכיב העיקרי בכוח הנייד היה הגדוד הראשון של הפלמ"ח (גדוד 'העמק'), עליו פיקד דן לנר, אשר רוכז לראשונה (אם כי בקרב זה הופעלו במרוכז רק פלוגות, ולא הגדוד כולו. ר' להלן). הסמג"ד, חיים אבינועם, פיקד על הגדוד בשלביו הראשונים של הקרב, בהיעדרו של לנר. הגדוד הראשון כלל שתי פלוגות רובאים, שתי מחלקות בכל פלוגה ובנוסף, פלוגה מסייעת, אליה צורפה מחלקת מקלעים בינוניים מחטיבת אלכסנדרוני, בפיקוד חנן צלנר, וכיתת מרגמות 81 מ"מ. בהמשך הקרב הגדוד הקים עוד פלוגה מקובצת, ובה טירונים, אנשי חי"ש ולוחמים ממשקי הסביבה. כן כלל הכוח, תחת פיקוד הגדוד, פלוגה מחטיבת אלכסנדרוני, פלוגה מחטיבת כרמלי ושתי מחלקות של קורס מ"כים של 'גולני' (באותה העת קורסי המ"כים היו באחריות החטיבות).
מערכת משמר העמק > חודשי המלחמה הראשונים

החל מהחלטת החלוקה חלה החמרה במצב הביטחוני באזור. הדבר התבטא בירי על הקיבוץ ועל הדרכים ממנו ואליו, ובחבלות. ב-12 במרץ 1948 נפצע חבר הקיבוץ מירי מכיוון אל-ע'וביה א-תחתא. כיוון שהירי מאותו מקום נמשך גם בימים הבאים, ערכה 'ההגנה' בסוף מרץ פעולת תגמול ובה פוצצו כמה בתים בכפר, שנעזב. חברי המשק עסקו באימונים ובהתבצרות, אם כי זו לא נועדה להתגוננות בפני נשק כבד. בסוף מרץ 1948 חל 'משבר השיירות', אשר נחשב לנקודת השפל של היישוב במלחמת העצמאות.
מערכת משמר העמק > ההתקפה על הקיבוץ

לאחר שקאוקג'י נכשל בהתקפתו על טירת צבי הוא בחר במשמר העמק כיעד להתקפה גדולה. ל'הגנה' היו ידיעות מוקדמות, אך לא ממוקדות, על כוונותיו של קאוקג'י. ב-1 באפריל נפגש מפקד "צבא ההצלה" במחנהו שליד טולכרם עם יהושע פלמון, ג'וש, מבכירי המחלקה הערבית של ה"הגנה", שניסה לתהות על קנקנו של קאוקג'י. המפקד הערבי לא הסתיר את כוונות הנקם ואמר לפלמון: "אתם הבסתם אותנו בטירת צבי ואנחנו חייבים להציל את כבודנו... אנחנו נתקיף אתכם באחד היישובים שלכם בעמק". ואכן, בסמוך לאותו מועד 'צבא ההצלה' ריכז את כוחותיו מצפון למנסי, כאשר הכביש באגפו הימני.
בבוקר 4 באפריל 1948 הבחינו הרועים של הקיבוץ שיצאו עם העדרים למרעה בגבעות, בריכוזי צבא ערבי בעמק מנסי, כולל מספר תותחים. כן דווח על הצבת מרגמות על 'הר הגעש הקטן' (כיום גבעת אשמר, בערך 1.5 ק"מ מדרום לקיבוץ). באותה עת היו בקיבוץ כ-600 נפש, מחציתם ילדים. הוכרז מצב חירום, וכל העובדים הוחזרו מעבודתם בשדות. הילדים והזקנים הוכנסו למבני הבטון והלוחמים – לעמדות ההגנה.
בשעה 16:50 פתח "צבא ההצלה" בהפגזת תותחים כבדה על הקיבוץ (חלק מן הפגזים החטיאו ופגעו באבו שושה), אליה נלוותה אש מן המשוריינים, ואש מרגמות. אש זו גרמה לשני הרוגים, אם ובתה, מפגיעת פגז בבית התינוקות. כן גרמה האש למספר פצועים, שאחד מהם מת אחר כך מפצעיו. נזק רב נגרם לבניינים. החשמל נותק (ותוקן) ומשק החי נפגע קשה. לאחר ההפגזה החלו לוחמים ערבים לתקוף את הקיבוץ מדרום, בעצמה של פלוגה מוגברת, ופלוגה נוספת נועדה לניצול ההצלחה. אלה, מלווים בחיפוי אש של חמישה משוריינים, החלו להתקדם לעבר משמר העמק. המגינים ירו מספר פגזי מרגמה על ריכוזי הלוחמים הערבים, אשר כתוצאה מכך עצרו את התקפתם, אם כי מספר לוחמים ערבים הצליחו לחתוך את גדר הקיבוץ.
עם רדת החשיכה נסוגו הערבים. הפוגת הלילה נוצלה להתארגנות מחודשת. בלילה הגיעו לקיבוץ דרך שדות עמק יזרעאל כ-120 לוחמים מגדוד 14 של חטיבת גולני, בפיקודו של מאיר עמית, שהצטרפו למגינים ותפסו עמדות סביב לקיבוץ.
למחרת, ב-5 באפריל 1948, הגיעה שיירת אמבולנסים לקיבוץ, ובסיוע בריטי, הן בהגעה, הן בחזרה, פינו את הפצועים. ב-6 באפריל, לעת ערב, פתח 'צבא ההצלה' בהפגזה נוספת, אשר גרמה להרוג אחד. כן נהרג חיל חי"ש, מאש צלפים, בסמוך לכפר ברוך. ב-7 באפריל הגיעה יחידה בריטית לקיבוץ והציעה הפסקת אש ל-24 שעות (בתחילה חשבו שזו יוזמה של הבריטים אבל לאחר כיבוש משטרת לג'ון נמצא מסמך ביומן המשטרה באנגלית: 6/4/1948- "הופיע לויטננט מצבא השחרור עם מכתב רשמי מאת המפקד קאוקג'י שבו הוא מבקש שנישא וניתן עם משמר העמק על הפסקת אש. העברנו את השליח אל מפקדת הצבא הבריטי בג'נין").
חברי הקיבוץ קיבלו את ההצעה בעיקר כדי לפנות את הפצועים והילדים. הפצועים פונו באותו לילה דרך קווי הערבים כדי לקבל טיפול מהיר בבית חולים, ואילו הילדים, עם הצוות החינוכי, פונו למחרת ברכב צבאי בריטי. באותו זמן הגיעו לקיבוץ מכוניות עם חומרי ביצור ואספקה.
לאחר 24 שעות חזרו הבריטים והציעו להאריך את הפסקת האש. מטרת קאוקג'י הייתה להעביר חלק מכוחותיו לאזור הקרבות בדרך לירושלים. הפעם השיבו חברי הקיבוץ בשלילה.
מערכת משמר העמק > התקפת הנגד

בינתיים הכיר הפיקוד העליון של 'ההגנה' בחשיבות המערכה על משמר העמק. יצחק שדה נתמנה למפקד הכוחות באזור וקבע את מפקדתו בבית האבן בג'וערה.
יצחק שדה החל לרכז כוחות לקראת פתיחת התקפה על הכוחות הערביים הצרים על הקיבוץ. למקום הגיע הגדוד הראשון של הפלמ"ח (גדוד העמק) בפיקודו של דן לנר שהופעל לראשונה במסגרת גדודית. למקום הגיעו גם פלוגות מחטיבת כרמלי וחטיבת אלכסנדרוני. כן השתתפו בקרבות חיילים מקורס המ"כים שהתקיים בג'וערה. הסמג"ד, חיים אבינועם סירב להוראת המפקדה המרחבית לצרף את כוח הפלמ"ח לכוחות המגינים על הקיבוץ, וחלף זאת, הצטרף אל הכוח המתמרן שריכז שדה.
'צבא ההצלה' תקף את הקיבוץ בחזית צרה, תוך הזנחה יחסית של אבטחת אגפיו. לפיכך, תכנן שדה לכבוש את הגבעות שבשיפוליה המזרחיים של רמת מנשה, כאשר חשיבות מיוחדת ניתנה לח'רבת בית-ראס, וכך לאיים ממערב על אגפו של 'צבא ההצלה'. בעת התקפת הנגד, הופעלו כוחות הפלמ"ח בעיקר ככוח מתמרן, וכוחות החי"ש הופעלו בעיקר לצורך תפיסת והחזקת משלטים. מאמץ אחר נערך מצפון לקיבוץ, ומטרתו הייתה אבטחת עורפו של הקיבוץ, והדרך לג'וערה ולעין השופט.
מאפיין אחר של אותם קרבות, היה הימנעות הכוח שבפיקוד שדה מהתקפות מצח על 'צבא ההצלה', המרוכז בעמק מנסי, ואשר נהנה מיתרון בעוצמת אש. כמעט כל ההתקפות של הצד היהודי נערכו בלילה, לנוכח התנגדות קלה, והוכתרו בהצלחה. לעומת זאת, 'צבא ההצלה', לנוכח האיום על אגפו, נהג לתקוף לאור יום, דבר שהרבה את אבדותיו.
מערכת משמר העמק > ליל 8–9 באפריל

ב-8 באפריל 1948 פורסמה הודעת קאוקג'י, מפקד "חיל ירמוך" בצבא ההצלה הערבי בעיתון "פלסטין": "הדגלים הערביים מתנופפים מעל המושבה משמר העמק, לאחר שמגיניה נכנעו סופית... מוכתאר המושבה חותם בתעודת־הכניעה בנוכחות הקצינים של מטה צבא ההצלה".
ב-8 באפריל פתח שדה בהתקפת נגד, כאשר ג'וערה משמשת כבסיס היציאה של הכוחות. פלוגה מ'כרמלי' תפסה את גבעה 286 (כיום: בערך ק"מ ממערב לח'רבת בית-ראס) השולטת על הדרך לאל-כפרין, ונשארה במקום ככוח עתודה. פלוגת פלמ"ח כבשה, לאחר התנגדות קלה, את ח'רבת בית-ראס. או אז קודמה פלוגת 'כרמלי' וכבשה ללא התנגדות את 'הר הגעש' (תל קוטא) ו'הר הגעש הקטן' הסמוך, והוחלפה על ידי כוח הפלמ"ח שכבש את ח'רבת בית-ראס, וזה בתורו הוחלף על ידי מחלקה מ'כרמלי'. פלוגת פלמ"ח אחרת כבשה את אל-ע'ובַּיָה אל-פוֹקא לנוכח התנגדות קלה. כוח הפלמ"ח שכבש את הכפר הוחלף על ידי קורס המ"כים של 'גולני', ונערך למארב מדרום לחורשת משמר העמק. בזמן פינוי כוח הפלמ"ח התפוצץ רימון יד שנשמט בעת פריקת נשק שלל, ושניים נהרגו. מהלך הקרבות באותו הלילה הראה כי 'צבא ההצלה' לא היה ערוך כנגד התקפת הנגד המתוארת, במקום ובזמן שבו נערכה. לנוכח ההצלחה באגף הדרומי, תפס כוח בגודל מחלקה, מ'כרמלי', את 'ההר הקירח' (כיום גבעת קיפוד, כ-1.5 ק"מ ממערב לקיבוץ).
מערכת משמר העמק > ליל 8–9 באפריל > 9 באפריל

בבוקר 9 באפריל, תקף הכוח על 'ההר הקירח', יחד עם כוח 'גולני' שבקיבוץ, את אבו שושה, ולפנות ערב נטשו אותו, לאחר שהרסו בתים בכפר. הערבים המשיכו להמטיר אש על המשק, והגיבו בהתקפות נגד. אלה התמקדו בכפר אל-ע'ובַּיָה אל-פוֹקא, והגיעו לעיתים עד כדי טווח רימונים. הכוח אשר נערך באותו כפר (קורס המ"כים של 'גולני') עמד במשך כל היום בפני לחץ קשה, ואף ביקש לסגת, אלא שהבקשה לא נענתה. בנוסף, 'צבא ההצלה' הפגיז את הכפר בתותחים וכוח רגלי עשה דרכו במטרה לאגף את כוח 'גולני' שהחזיק בו. כוח 'צבא ההצלה' ספג אש מכוח הפלמ"ח שהוצב בעוד מועד בדרומה של חורשת משמר העמק, ובמקום לאגף את אל-ע'ובַּיָה אל-פוֹקא, התמקם ברכס שממזרח לח'רבת בית-ראס. כוח הפלמ"ח נע לרכס הסמוך, והמשיך להטרידו ביריות. כיוון שהלחץ על אל-ע'ובַּיָה אל-פוֹקא נמשך, נשלחה לשם פלוגת 'כרמלי' כתגבורת. בערב, נסוג כוח 'צבא ההצלה' מן הרכס שתפס. גם מגיני אל-ע'ובַּיָה אל-פוֹקא נסוגו בלילה, עקב תשישות, לאחר שהרסו רבים מן המבנים בכפר. באותו היום חזר המג"ד דן לנר לפקד על הגדוד הראשון.
ב-24 ביולי 1948 סיפר דוד בן-גוריון בישיבת מרכז מפא"י, כי לאחר הקרב ב-8 באפריל, הגיעה אליו משלחת ממשמר העמק (ככל הנראה ב-8 או ב-9 באפריל), שאמרה לו "שמוכרחים לגרש את הערבים באזור ולשרוף את הכפרים", משום שהם חוששים שאם יישארו כפרים אלה על תלם ולא יגורשו תושביהם, יתקיפו אותם הכפריים הערבים "וישרפו אם על ילדה". בן-גוריון ציין בנאומו: "המקרה הראשון שהובא אלי על גרוש ערבים היה בימי משמר העמק".
מערכת משמר העמק > ליל 8–9 באפריל > 10 באפריל עד ליל 11–12 באפריל

בצהרי 10 באפריל חזר 'צבא ההצלה' והמטיר אש על משמר העמק, הן אש מקלעים, הן, בהמשך, אש ארטילרית. בנוסף, 50 פועלי סולל בונה הגיעו לקיבוץ והחלו מייד בחיזוק הביצורים במקום.
קאוקג'י, אשר הודאג מן היוזמה שגילה כוח השדה היהודי, וכן עמד בפני קשיים שהציב בפניו הכוח המגן על הקיבוץ, פנה להזעיק עזרה מכוחות אחרים של 'צבא ההצלה'. הוא קרא לעזרתו את הכוח אשר פעל בהרי ירושלים, בפיקודו של מאמון אל-ביטאר, וזה הגיע ונטל חלק בקרבות החל מ-13 באפריל. בנוסף, קאוקג'י ביקש מן הכוח שבאזור שפרעם, לתקוף בגזרתו, כדי לרתק כוחות יהודיים. אלא שזה האחרון תקף, דבר שהביא לקרב רמת יוחנן, רק ב-16 לחודש.
לאחר שכוח 'ההגנה' עזב את אבו שושה, חזרו הערבים לכפר, ב-10 לחודש, הטרידו באש את הקיבוץ, וחסמו למעשה את הדרך לחיפה. ב-11 לחודש, פגעו שריוניות 'צבא ההצלה' במשאיות שניסו לעשות דרכן אל המשק מכיוון כפר ברוך. התחמושת שעל המשאיות נפרקה והובאה רגלית לקיבוץ.
בליל 11–12 באפריל נכבשו הכפרים אבו שושה ופלוגת 'כרמלי', אשר יצאה מהזורע, כבשה את אבו זריק מצפון למשמר העמק. לאחר התנגדות קלה, נמלטו תושבי הכפר. ל'כרמלי' היה הרוג אחד ושני פצועים. לערבים 12 הרוגים. כך חודש סופית הקשר עם חיפה. דרומה משם, הכפר אל-כפרין נמצא נטוש.
באותו לילה הגיע לג'וערה משלוח של נשק צ'כי אשר הובא לארץ זמן קצר קודם לכן. כוחות 'ההגנה', אשר עד לאותה העת הצטיידו בנשק שנאגר באופן אקלקטי, דבר שיצר בעיות הפעלה, חלפים ותחמושת, נהנו כעת מנשק אחיד, וגם משפע תחמושת.
מערכת משמר העמק > ליל 8–9 באפריל > 12 באפריל ואילך

בליל 12–13 באפריל תפסה פלוגת פלמ"ח, בפיקוד ישעיהו גביש (אז שקלאר), את 'הר הגעש' ו'הר הגעש הקטן', השולטים על אל-ע'ובַּיָה אל-פוֹקא. בבוקר 13 באפריל הסתערה מחלקה מאותה פלוגה, בפיקודו של רפי איתן (אז הנטמן), בעזרת אש חיפוי מאותן גבעות שולטות, וכבשה שוב אל-ע'ובַּיָה אל-פוֹקא, הפעם לנוכח התנגדות חזקה יותר. הכוחות הערביים, שהגנו על הכפר, התבססו בתל אכבריה (כיום תל בר, כ-1.5 ק"מ צפונית מערבית למדרך עוז) ובח'רבת חישש הסמוכה ממזרח. פלוגת פלמ"ח נוספת השתלטה, בליל 12–13 באפריל, ללא התנגדות, על שתי גבעות מערבה למנסי. למחרת, 13 באפריל, 'צבא ההצלה' הגיב בהפגזה, ואחר כך בהתקפת נגד חזקה, מן הגבעות שמדרום לאותם משלטים, על אותה פלוגה, אשר היו לה שני הרוגים וארבעה פצועים. התוקפים הגיעו מספר פעמים עד לטווח רימונים, אולם בכל הפעמים הם נהדפו, כאשר המגינים הסתייעו באש מרגמה מח'רבת בית-ראס. פלוגת פלמ"ח שלישית התמקמה בחורשת משמר העמק.
באותו היום, תקף 'צבא ההצלה' גם בגזרת אל-ע'ובַּיָה אל-פוֹקא, בסיוע שני תותחים, אשר הוצבו גלויים בעמק מנסי, מחוץ לטווח הנשק שהיה בידי 'ההגנה', וכן בסיוע שריוניות. כדי לסייע בהגנת המקום, יצאה מחלקת הפלמ"ח שעל 'הר הגעש הקטן' וכבשה את תל אכבריה ואת ח'רבת חישש, אם כי זו האחרונה נעזבה בהמשך. אחר הצהריים גבר הלחץ הערבי על הכפר, נערכו מספר הסתערויות, אך כל ההתקפות נהדפו, ובערב – פסקו. אבדות הפלמ"ח באותה גזרה במשך היום היו שני הרוגים. אחר הצהריים, ב-13 באפריל, הכוח הערבי שבפיקודו של אל-ביטאר נע בסיוע שני תותחים נגררים בעמק מנסי, מערבה לכיוון תל ג'יחש. דן לנר, מג"ד הגדוד הראשון של הפלמ"ח חשש פן כוח זה יצטרף להתקפה על משמר העמק. לפיכך, הפלוגה אשר התמקמה בחורשת משמר העמק נעה עד מדרום ל'הר הגעש', ופתחה באש על אותו כוח. כן הצטרפו לירי מרגמה ומקלע בינוני. מן האש נפגעה משאית טעונה תחמושת, אשר גררה תותח. המשאית והתותח הושמדו, וכן נפצע קשות מאמון אל-ביטאר, שמת אחר כן מפצעיו. נוסף לשתי ההתקפות, על אל-ע'ובַּיָה אל-פוֹקא ועל הגבעות שממערב למנסי, הפגיז 'צבא ההצלה' פעם נוספת את הקיבוץ. בלילה שוב נסוג הפלמ"ח מן המשלטים שתפס. למחרת, 14 באפריל, תפס כוח ערבי את 'הר הגעש', אולם נסוג עת יצא לקראתו כוח מהקיבוץ. באותו היום נסוגו כוחות 'צבא ההצלה' מהאזור ולמחרת החלה מנוסת ערבים מכל כפרי הסביבה. בתי הכפרים פוצצו וכל השטח אשר בין משמר העמק לצומת מגידו נשאר ריק מערבים.
את הכפרים הרסו יחידות של ההגנה, רובן של הפלמ"ח, בסיועם של המתיישבים היהודים באזור.
אחרית דבר

לראשונה (אף כאן, במקביל ל'נחשון') כבשה 'ההגנה' יישובים ערביים, ושטחים שמחוץ לתחומי 'היישוב'. כוחות 'ההגנה' לא החזיקו בכל כיבושיהם בהיעדר כוחות חיל מצב מספיקים. כך למשל, לג'ון ננטשה, ובתחילת מאי חזרו הערבים והסתננו לשוליים המזרחיים של רמת מנשה, כולל ח'רבת בית-ראס ואל-ע'ובַּיָה אל-פוֹקא. ב-6 במאי הם הטרידו באש את הקיבוץ, עד שכוחות 'גולני' הרחיקום. עד סוף מאי השתלטה 'גולני' סופית על כל אזור צומת מגידו.
הניצחונות בקרב משמר העמק ובמקביל, במבצע נחשון, היוו נקודת מפנה חיובית, הן צבאית, הן מוראלית, עבור 'היישוב' במלחמת העצמאות. התבוסה הערבית בקרב זה וכן בקרב רמת יוחנן חיזקה את המצור היהודי על חיפה הערבית לקראת הקרב על חיפה.
מספר חללי הצד היהודי בקרב משמר העמק הגיע ל-19: חמישה מתושבי הקיבוץ, עשרה מן הגדוד הראשון, שניים מ'כרמלי', אחד מ'גולני' ואחד מ'אלכסנדרוני'. אבדות הערבים מוערכות בכ-100 הרוגים וכמה מאות פצועים.
הנצחה

על הגבעה שכונתה 'הר הגעש', הוקם גלעד מאבני בזלת, ועליו לוח שיש עם שמותיהם של 19 חברי הקיבוץ ולוחמי 'ההגנה' שנפלו בקרב משמר העמק במלחמת העצמאות. האתר הורחב אחר-כך לחללי הקיבוץ בכל מערכות ישראל.
קורס סיור וניווט (סיו"ן) במסגרת של"ח וידיעת הארץ מבצע מדי שנה שיחזור לקרב זה.
לקריאה נוספת

אלחנן אורן, "הדיפת צבא ההצלה ממשמר העמק", מערכות 294–295, 1984, עמ' 84–90.
עמירם אזוב, "משמר העמק לא תיפול!: נקודת מפנה בתש"ח", אור יהודה: דביר, 2013.
יוסי ארגמן וברוך רון, ואלה המקומות - 100 אתרי ההגנה, משרד הביטחון-ההוצאה לאור, 2000.
בנימין עציוני (עורך), "אילן ושלח - דרך הקרבות של חטיבת גולני", הוצאת מערכות, 1950
זאב עופר ותהילה עופר, הגדוד הראשון: גדוד "העמק" ממטולה עד הנגב. 2008, עמ' 118–131.
הערות שוליים

↑  דודו דיין, "עושים מדינה" לקט מסדרת תוכניות ששודרה בגל"צ ע' 103
↑  עמירם אזוב, "משמר העמק לא תיפול!: נקודת מפנה בתש"ח", אור יהודה: דביר, 2013, עמודים 104–105
↑  יוסף וקסמן, "ההאזנה" שהביאה לתבוסה, מעריב, 30 באפריל 1968
↑  עמירם אזוב, "משמר העמק לא תיפול!: נקודת מפנה בתש"ח", אור יהודה: דביר, 2013, עמ' 263
↑  יהודה ואלך, אטלס כרטא לתולדות ארץ־ישראל מראשית ההתיישבות ועד קום המדינה, עמ' 115
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 161.
↑  עמירם אזוב, "משמר העמק לא תיפול!: נקודת מפנה בתש"ח", אור יהודה: דביר, 2013, עמודים 231–236
↑  ההגנה מסתערת על עמדות התותחים, דבר, 15 באפריל 1948
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים, עמ' 217.
↑  עמירם אזוב, "משמר העמק לא תיפול!: נקודת מפנה בתש"ח", אור יהודה: דביר, 2013, עמודים 261–263
יצחק שדה (1948)
הגלעד על "הר הגעש" לזכר הנופלים בקרב משמר העמק
נמל התעופה הבין-לאומי קוובק סיטי ז'אן לסז

נמל התעופה הבין-לאומי קוובק סיטי ז'אן לסז (בצרפתית: Aéroport international Jean-Lesage de Québec, או Aéroport de Québec), (IATA: YQB, ICAO: CYQB), הידוע גם בשם נמל התעופה הבין-לאומי ז'אן לסז', הוא נמל התעופה העיקרי המשרת את קוויבק סיטי, קנדה. בשנת 2021 הוא היה נמל התעופה ה-13 העמוס ביותר בקנדה, עם 353,203 נוסעים. יותר מ-10 חברות תעופה מציעות 360 טיסות שבועיות ליעדים ברחבי קנדה, ארצות הברית, מרכז אמריקה, מקסיקו, האיים הקריביים ואירופה.
היסטוריה

שדה התעופה הוקם בשנת 1939, שנה לאחר סגירת נמל התעופה בסן לואיס. תחילה הוקם הנמל כמתקן אימונים לתצפיתנים אוויריים. הטיסה הראשונה התרחשה ב-11 בספטמבר 1941. שמו של הנמל היה ידוע לראשונה בשם Aéroport de l' Ancienne Lorette, לאחר מכן Aéroport de Sainte-Foy, ומאוחר יותר Aéroport de Québec, וב-1993 שונה שמו לנמל התעופה הבין-לאומי קוובק סיטי ז'אן לסז, לזכרו של ז׳ן לזג', ראש הממשלה לשעבר של קוויבק. נמל התעופה מנוהל ומופעל על ידי Aéroport de Québec inc, תאגיד ללא מטרות רווח וללא מניות. לבניין הטרמינל הנוכחי קיבולת של 1.4 מיליון נוסעים מדי שנה.
החל משנת 2006, עם תקציב של 65.8 מיליון דולר, נמל התעופה עבר מודרניזציה שנועדה להגדיל את הקיבולת של הטרמינל ולהגביר באופן משמעותי את רמת השירות לנוסעים. המודרניזציה כללה קונפיגורציה מחדש של הטרמינל בשני מפלסים, ארגון מחדש של אזור הטיפול בכבודה ואזור ההגעה, וכן קונפיגורציה מחדש והגדלה של חדרי ההמתנה. 54 אחוז מהמימון סופקו ישירות על ידי Aéroport de Québec inc.
ב-4 ביולי 2011 החלו העבודות על השלב השני של הרחבת נמל התעופה שנמשכו עד 2017. בשיפוץ הכפיל בניין הטרמינל את גודלו, בעלות של 224.8 מיליון דולר. העבודות כללו הרחבת המתקנים הבינלאומיים, עבודות הקמה של מסלולי ההמראה, מסלולי המוניות ומשטחי הפחתת הקרח, וכן שיפורים במתקני שירות הלקוחות.
בשנת 2015 נמל התעופה קוובק סיטי ז'אן לסז היה נמל התעופה ה-12 העמוס ביותר במספר הנוסעים במדינה. ב-10 במרץ 2016, ראש הממשלה ג'סטין טרודו ונשיא ארצות הברית ברק אובמה הכריזו על הוספת שדה התעופה לרשימת שדות התעופה הקנדיים המכילים מתקני שחרור גבולות ארצות הברית (אנ').
תקריות ותאונות

ב-9 בספטמבר 1949, טיסה 108 של Canadian Pacific Air Lines בטיסה ממונטריאול לבאי -קומאו עם עצירת ביניים בקוויבק סיטי, התרסקה מזרחית לקוויבק סיטי כאשר פצצה התפוצצה על הסיפון זמן קצר לאחר היציאה מנמל התעופה הבין-לאומי קוובק סיטי ז'אן לסז, והרג את כל 19 הנוסעים וארבעת אנשי הצוות.
ב-29 במרץ 1979, טיסה 255 של קוויבקאיר, מטוס F-27 של פיירצ'יילד, התרסקה לאחר ההמראה מהנמל. 17 נוסעים נהרגו, ושבעה נפצעו.
ב-23 ביוני 2010, מטוס מסוג קינג אייר התרסק צפונית לנמל התעופה ממש לאחר ההמראה ממסלול 30 (כיום מסלול 29), והרג את כל שבעת האנשים שהיו עליו.
ב-12 באוקטובר 2017, לראשונה בצפון אמריקה, רחפן התנגש במטוס נוסעים. הרחפן פגע במטוס הנוסעים הטורבו-פרופ שהופעל על ידי Groupe La Québécoise Inc. למטוס נגרם נזק קל והוא הצליח לנחות בשלום.
הערות שוליים

↑  Statistics, Aéroport international Jean-Lesage de Québec (YQB) (באנגלית)
↑  More pre-clearance locations at airports, train stations mean easier travel to US: tourism association | Globalnews.ca, Global News (באנגלית אמריקאית)
↑  "Drone collides with commercial aeroplane in Canada". BBC News (באנגלית בריטית). 2017-10-16. נבדק ב-2022-06-27.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 317001105   WorldCat (עם VIAF): 317001105
סקיי איירליין

סקיי איירליין (Sky Airline) היא חברת תעופה זולה הפועלת מנמל התעופה הבינלאומי בסנטיאגו, צ'ילה. החברה היא השנייה בגודלה במדינה לאחר המתחרה LATAM איירליינס.
בשנים 2014-2015 זכתה החברה בפרס מטעם SKYTRAX כחברת התעופה האזורית הטובה ביותר בדרום אמריקה.
החברה מפעילה טיסות לכ-18 יעדים בצ'ילה, פרו, ארגנטינה, ברזיל ואורוגוואי.
צי המטוסים

צי המטוסים של החברה, נכון לאוקטובר 2018:
| כלי טיס | בצי | בהזמנה | נוסעים>  Y | נוסעים> סה"כ | הערות |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| איירבוס A319-100 | 13 | — | 150 | 150 |  |  |
| איירבוס A320-200 | 2 | — | 180 | 180 |  |  |
| איירבוס A320neo | 2 | 19 | 186 | 186 |  |  |
| סה"כ | 17 | 19 |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  "Sky Airline fleet".
מוסטי ויילקיה

מוסטי ויילקיה (באוקראינית: Великі Мо́сти, ויילקי מוסטי; בפולנית: Mosty Wielkie; ביידיש: גרויס־מאָסטע או מאָסט) היא עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, לצד נהר ראטה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

היישוב נוסד במאה ה-15, ובסוף אותה מאה נהרס בידי הטטרים. בשנת 1549 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכלל היישוב בתחום גליציה האוסטרית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי מוסטי ויילקיה

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,200 יהודים, קרוב למחצית תושביה, והתקיימו בה פעילות ציונית, פעילות של אגודת ישראל, בית ספר עברי, בית ספר מרשת בית יעקב, תלמוד תורה וישיבה.
בספטמבר 1939 נכבשה העיירה זמנית בידי הגרמנים, ובמספר הימים שהחזיקו בה עד להעברתה לידי הצבא האדום בהתאם להסכם ריבנטרופ מולטוב, שרפו את אחד מבתי הכנסת בה וכמה בתי יהודים, וגבו מיהודי היישוב סכום כופר.
ב-27 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים בשנית, ואלו החלו מיד בביצוע מעשי התעללות והשפלה ביהודיה, תוך לקיחת הגברים לעבודות כפייה. ביולי 1941 שרפו הגרמנים בחיים 19 מנכבדי הקהילה בבית הכנסת הגדול בעיירה, והוציאו להורג כ-100 ממשכילי הקהילה.
בתחילת אוגוסט 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אשר בו הועסקו במחנה עבודה. עם הגעת פליטים יהודים מהסביבה לגטו, הגיע מספר יושביו למספר אלפים, וראש היודנרט המקומי פעל לספק לאלו תעודות עבודה. מעת לעת גירשו הגרמנים מהגטו יהודים לגטאות ולמחנות הסביבה, ובמקביל גדל מספר העובדים היהודים במחנה העבודה שבעיירה עצמה, והגיע לכ-4,000 איש.
בלילה שבין ה-10 ל-11 בפברואר 1943 פשטו על הגטו שבעיירה שוטרים גרמנים ואוקראינים, ולאחר שירו בחולים ובמסתתרים במקום, רצחו את כל יושביו בבורות ירי ביער הסמוך. למחרת נרצחו באותו אתר כ-2,000 מיושבי מחנה העבודה שבעיירה.
ב-6 באפריל 1943 רצחו הגרמנים את כל הנשים שנותרו במחנה העבודה שבעיירה. ב-10 במאי 1943 נרצחו רוב העובדים היהודים שנותרו במקום, ומיעוטם נשלחו למחנה ינובסקה.
סילק ויי איירליינס

סילקוואיי איירליינס היא חברת תעופה אזרית בניהול המדינה. משרדה הראשי ובסיס הפעולה המרכזי שממנו היא פועלת ממוקמים שניהם בנמל התעופה הבינלאומי היידר אלייב בבאקו, אזרבייג'ן. החברה מספקת שירותי תובלות מטען לכל העולם.
היסטוריה

החברה נוסדה בשנת 2001 והחלה את טיסותיה המסחריות ב-6 באוקטובר 2001. בתחילת 2015 חתמה החברה על חוזה רכישה לכ-3 מטוסי מטען מדגם בואינג 747-8. בחודש מאי 2015 הוכרז כי חברת התעופה תהיה לקוחת ההשקה של מטוס האנטונוב An-178 לאחר שביצעה הזמנה עבור 10 מטוסים. ב-2017, חתמה החברה על רכישה של 10 מטוסי נוסעים מדגם בואינג 737 מקס בעלות כוללת של מיליארד דולר.
צי המטוסים

| מטוסים | בשירות | בהזמנה | נוסעים | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| בואינג 737 מקס 8 | 10 |  | יפורסם בהמשך | המשלוח יגיע מתחיל ב-2018 |
מטוסי המטען
| אנטונוב An-12BK | 3 | — | מטען |  |
| אנטונוב An-178 | — | 10 | מטען |  |
| בואינג 747-400F | 5 | — | מטען |  |
| בואינג 747-8F | 9 | — | מטען | 2 מטוסים נוספים מתוכננים |
| Ilyushin Il-76TD | 7 | — | מטען |  |
| סה"כ | 24 | 20 |  |  |
הערות שוליים

↑  Main Page - Silk Way Group, silkwaygroup.com
↑  "ATDB.aero aerotransport.org AeroTransport Data Bank". www.aerotransport.org. נבדק ב-30 במאי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Silk Way Eyes More 747-8s". Airliner World: 10. במרץ 2015. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Antonovs for Silk Way". Airliner World (July 2015): 8.
↑  Holding, APA Information Agency, APA. "Silk Way Airlines to purchase ten Boeing-737 MAX aircrafts [sic] for $1B" (באנגלית). אורכב מ-המקור ב-2017-06-17. נבדק ב-14 באפריל 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Azerbaijan's Silk Way Airlines orders ten B737 MAX 8s" (באנגלית). נבדק ב-14 באפריל 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Silk Way Airlines signs a firm order for ten Antonov An-178 freighters after the successful first flight". World Airline News.
↑  "Boeing". boeing.mediaroom.com.
אנטונוב An-12 של סילק ויי איירליינס בנמל התעופה בלוקסמבורג בשנת 2004.
Ilyushin Il-76 של חברת התעופה סילק ויי איירליינס בנמל התעופה הבינלאומי דובאי בשנת 2010.
בואינג 747-8F של החברה בשנת 2016.
נמל התעופה הבין-לאומי הרקליון

נמל התעופה הבינלאומי הרקליון ניקוס קאזאנצאקיס (ביוונית: Κρατικός Αερολιμένας Ηρακλείου
Νίκος Καζαντζάκης) הוא נמל התעופה המרכזי של האי כרתים ביוון, ונמל התעופה השני בגודלו ביוון מבחינת תעבורת נוסעים, אחרי נמל התעופה הבינלאומי אתונה-אלפתריוס וניזלוס. הוא ממוקם כ-5 קילומטרים מזרחית למרכז העיר הרקליון. הנמל משמש כנמל אזרחי וצבאי.
בסיס הפעולה המרכזי של חברת בלו בירד איירווייז נמצא בנמל.
נמל התעופה נקרא על שם יליד הרקליון, ניקוס קאזאנצאקיס, סופר, מתרגם, ונוסע יווני.
היסטוריה

נמל התעופה נפתח לראשונה במרץ 1939. באותה תקופה הנמל היה רק פיסת קרקע חקלאית שטוחה. המטוס הראשון (יונקרס Ju 52) הביא את הנוסעים הראשונים לנמל. במהלך מלחמת העולם השנייה הופסקה פעילות נמל התעופה, אך בסתיו 1946, חודשה תנועת המטוסים לנמל, עם נחיתת מטוס מדגם DC-3 דקוטה.
בתחילה נמל התעופה הציע שירות בסיסי מאוד, עם מתקנים פרימיטיביים בצורה של שלושה אוהלים, עשן לקביעת כיוון הרוח ונורות למסלול.
ב-1947, הוקם הטרמינל הראשון. הרקליון אייר ליין החלו טיסות מסחריות ב-1948. באותו זמן עברו בשדה התעופה 4,000 נוסעים. ב-1953 נבנה המסלול הסלול הראשון באורך 1,850 מטרים. ב-1954 נחת לראשונה מטוס בעל ארבעה מנועים מדגם דאגלס DC-4. באותה שנה עברו בנמל כ-18,000 נוסעים. מ-1957 ואילך, החלה חברת אולימפיק איירליינס להשתמש בנמל עם מטוסי דאגלס DC-6.
בין 1968–1971, הוארך המסלול ל-2,680 וטרמינל חדש ומתקנים נוספים נבנו, ובכך הפכו אותו לנמל חדש. ב-18 במרץ 1971, טיסת השכר הראשונה מחו"ל (בריטיש איירווייז) פעלה בנמל. נמל התעופה החדש נחנך רשמית ב-5 במאי 1972.
בשנת 2008 הפך הנמל לבסיס הפעולה המרכזי של חברת התעופה בלו בירד איירווייז.