stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גונדוקורו

גונדוקורו ב-1860
גונדוקרו בשנת 1862, תצלום מאת אלכסנדרין טינה
האי גונדוקרו (לשעבר איסמעיליה) נמצא באקווטוריה התיכונה. האי היה תחנת מסחר בגדה המזרחית של הנילוס הלבן בדרום סודאן, 1,200 קילומטרים דרומית לח'רטום. חשיבותו הייתה בעובדה שהוא נמצא בטווח של קילומטרים ספורים מגבול הניווט של הנילוס מח'רטום במעלה הנהר. מנקודה זו נמשך המסע דרומה לאוגנדה דרך היבשה.
המיסיונר הקתולי האוסטרי איגנטיוס קנובלכר (Ignatius Knoblecher) הקים שם מיסיון ב-1852. המיסיון ננטש בשנת 1859. בשנת 1862 הפכה החוקרת אלכסנדרין טינה לאדם הראשון שצילם את העיירה. גונדוקרו היה מקום הגעתם של ג'ון הנינג ספיק וג'יימס אוגוסטוס גרנט (James Augustus Grant) לאחר מסע ארוך בן שנתיים וחמישה חודשים מזנזיבר דרך מרכז אפריקה. הם הגיעו מותשים ב-13 בפברואר 1863, והיו צפויים להיפגש עם הקונסול הבריטי ג'ון פת'ריק (John Petherick) ומשלחת ההצלה שלו. כשפת'ריק יצא לצוד באזור הכפרי, שני החוקרים במקום התקבלו בברכה על ידי סמואל בייקר ואשתו פלורנס בייקר, שקיבלו את פניהם עם כוס תה.
אלן מורהד בספרו "הנילוס הלבן" מתאר זאת כך:
”"הספורטאי סמואל בייקר ואשתו באו אל הנילוס לפגוש אותם, וכן היו גם אחרים שהגיעו לגונדוקורו במטרה דומה, שלוש גברות הולנדיות – הברונית ואן-קאפֶלאן והגברת והעלמה טינֶה. הנשים, שמחלה תקפתן, נאלצו למהר ולשוב לחרטום. כן באו גם שלושה כמרים אוסטרים. כעת יכלו שני התיירים להפליג את המתח ולהרגע. 'ספיק', מספר בייקר, 'היה לכאורה התשוש מבין השניים: הוא היה רזה ביותר, אך למעשה היה מצבו הגופני טוב למדי; את המרחק כולו מזנזיבר צעד ברגל ומעולם לא הזדקק לבהמה לרכב עליה, גם בימים הקשים ביותר של הצעידה. גראנט נראה כאציל בסחבות; ברכיו היו מבצבצות מבעד שאריות מכנסיו, פניו העידו עליו שהוt עייף וקודח. אולם בעיני שניהם ריצדה אש, שהעידה כאלף עדים על הרוח שפיעמה בלבותיהם וסייעה להם ללכת בדרך בה הלכו'.”
בשנת 1874 כבש צ'ארלס ג'ורג' גורדון את העיירה לטובת הח'דיו של מצרים, ובכך הבטיח את שלטונה על כל דרום סודאן.
במהלך המלחמה המהדית ב-1885 נפלה גונדוקורו לידי המורדים. לאחר דיכוי המרד ב-1898, האזור חזר לידי הבריטים, ולימים נכלל במחוז אקווטוריה של סודאן האנגלו-מצרית. גונדוקורו איבדה את חשיבותה אחרי ייסוד ג'ובה ב-1922.
ב-1910 עבר תאודור רוזוולט דרך גונדוקרו במסגרת משלחת חקר במזרח אפריקה ובמרכז אפריקה מטעם הסמית'סוניאן ולצורכי המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בניו יורק ("המשלחת האפריקאית סמית'סוניאן-רוזוולט" (אנ')). במשלחת, שכללה חוקרי טבע וערכה מסעות ציד נרחבים, השתתף גם בנו בן ה-19, קרמיט (אנ').
ראו גם

אקווטוריה
הערות שוליים

↑  W. Baker, Samuel (1874). Ismailïa: A Narrative of the Expedition to Central Africa for the Suppression of the Slave Trade, Organized by Ismail, Khedive of Egypt. ISBN 978-3-7447-2132-5.
↑  Juba City: Infrastructure, Services and Environment Archived 2016-09-22 at the Wayback Machine African Executive (June 21, 20
↑  Herbermann, Charles, ed. (1913). "Ignatius Knoblecher". Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company.
↑  Kakou, Serge (2023). "Alexine Tinne (1835-1869) : une photographe au cœur de l'Afrique". In Christine Barthe; Annabelle Lacour (eds.). Mondes photographiques, histoires des débuts. Paris: Musée du Quai Branly – Jacques Chirac / Actes Sud. pp. 142–147. read online
↑  To The Heart Of The Nile: Lady Florence Baker and the Exploration of Central Africa, by Pat Shipman
↑  מאנגלית: זיוי שורר, הוצאת מערכות, 1965, 1985, עמ' 63–64
↑  George A. Cevasco & Richard P. Harmond (2009). Modern American Environmentalists: A Biographical Encyclopedia. JHU Press. p. 444.
↑  "ROOSEVELT SAILS DOWN NILE.; Leaves Gondokoro for Khartoum -- Scientific Expedition Ended". New York Times. March 1, 1910. Retrieved December 16, 2016.
לקריאה נוספת

Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Gondokoro" . Encyclopædia Britannica (11th ed.). Cambridge University Press.
גלן תיאודור סיבורג

| --- | --- |

 לידה:  19 באפריל 1912 אישפמינג (אנ'), ארצות הברית
 פטירה:  25 בפברואר 1999 (בגיל 86) לה פאייט (אנ'), ארצות הברית
 שם לידה:  Glen Theodore Seaborg 
 ענף מדעי:  כימיה
 מקום מגורים:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום לימודים:  Jordan High School (1929)  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1937)  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1937) 
 מנחה לדוקטורט:  ג'ורג' ארנסט גיבסון 
 מוסדות:  פרויקט מנהטן  הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 תלמידי דוקטורט:  ג'ון גופמן, Arthur Wahl, קנת סטריט, Gerhart Friedlander, Roger Batzel, Rodney H. Banks, Vera Kistiakowsky, Leon O. Morgan, W. Wayne Meinke 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לכימיה (1951)  ההרצאות לזכר סילימאן (1956)  פרס וושינגטון (1965)  מדליית יובל המאה (1956)  פרס ויליאם ה. ניקולס (1948)  אות מסדר כוכב הקוטב (1992)  פרס וילארד גיבס (1966)  פרס ג'ורג' ק. פימנטל לחינוך בכימיה (1994)  מדליית גלן ת. סיבורג (1987)  חבר זר של החברה המלכותית (27 ביוני 1985)  פרס צ'ארלס לתרופ פרסונס (1964)  המדליה הלאומית למדעים (1991)  מדליית הזהב של המכון האמריקאי לכימאים (1973)  מדליית קלארק קר (1986)  מדליית פרנקלין (1963)  פרס האגודה האמריקנית לכימיה בכימיה טהורה (1947)  מדלית ג'ון סקוט (1952)  מדלית פריסטלי (1979)  מדליית פרקין (1957)  פרס וניבר בוש (1988)  פרס אנריקו פרמי (1959)  היכל התהילה הלאומי לממציאים (2005)  Swedish American of the Year (1962)  לגיון הכבוד (1973)  עמית החברה הפיזיקלית האמריקאית  עמית הוועדה למחקר סקפטי  עמית באגודה האמריקאית לקידום המדע 
 בן או בת זוג:  Helen L. Seaborg (1942–25 בפברואר 1999) 
 צאצאים:  David Seaborg 
 תרומות עיקריות
 התגליות בתחום הכימיה של היסודות הטרנס-אורניים. גילוי יסודות רבים, בהם פלוטוניום (והאיזוטופ שלו Pu-239), אמריציום, קיריום, ברקליום, קליפורניום, איינשטייניום, פרמיום, מנדלביום ונובליום.
 חתימה:   
 
גלן תיאודור סיבורג (באנגלית: Glenn Theodore Seaborg, בשוודית: Glenn Teodor Sjöberg; ‏19 באפריל 1912 - 25 בפברואר 1999) היה כימאי אמריקאי ממוצא שוודי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1951 (במשותף עם אדווין מקמילן), "על התגליות בתחום הכימיה של היסודות הטרנס-אורניים". הוא מוכר בעיקר בזכות עבודתו בגילוי ותיאור תכונות של רדיואיזוטופים רבים ובשל חלקו בגילוי יסודות רבים, בהם פלוטוניום (והאיזוטופ שלו Pu-239), אמריציום, קיריום, ברקליום, קליפורניום, איינשטייניום, פרמיום, מנדלביום ונובליום.
פעילותו

סיבורג נולד באישפמינג, מישיגן בשנת 1912. בשנת 1934 סיים תואר ראשון באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) ושלוש שנים מאוחר יותר, ב-1937, קיבל את הדוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הוא המשיך את מחקריו בברקלי בתחילה במשרת פוסט-דוקטורט ולאחר מכן כחבר סגל במחלקה לכימיה, בשנת 1945 התמנה לפרופסור. בין השנים 1942 ו–1946, עבד סיבורג באוניברסיטת שיקגו, שם עסק במחקר גרעיני, כימי ופיזיקלי, הקשור לפרויקט האנרגיה האטומית של ארצות הברית. בשנת 1958 התמנה לנשיא אוניברסיטת ברקלי.
סיבורג מונה על ידי הנשיא קנדי לתפקיד יושב ראש הוועדה לאנרגיה אטומית בשנת 1961 והחזיק בו עד 1971. לאחר מכן חזר לברקלי כדי לנהל שם את מעבדת לורנס.
בסוף שנת 1998, בעודו בבוסטון במסגרת פגישה של האגודה האמריקנית לכימיה, סבל סיבורג משבץ, דבר שגרם למותו שישה חודשים מאוחר יותר, ב-25 בפברואר 1999, בביתו בלפאייט.
פרסים והוקרה

סיבורג זכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1951, יחד עם הפיזיקאי האמריקאי אדווין מקמילן, על "מנהיגותם בפיתוח הכימיה הגרעינית והאנרגיה האטומית", ובשנת 1959 קיבל את פרס אנריקו פרמי.
סיבורג זכה במדליית פרקין לשנת 1957.
בשנת 1991 זכה במדליה הלאומית למדעים.
בשנת 1997 הודיעו ב"איחוד הבינלאומי לכימיה טהורה ושימושית" כי היסוד בעל מספר אטומי 106 יכונה על שמו – סיבורגיום (Sg). הייתה זו הפעם הראשונה בה נקרא יסוד כימי על שמו של אדם בעודו בחיים.
כוכב הלכת המינורי 4856 Seaborg נקרא על שמו.
גלפקוס קלירידיס

גְלַפְקוֹס יוֹאָנוּ קְלִירִידִיס (ביוונית: Γλαύκος Ιωάννου Κληρίδης‏; 1919 – 15 בנובמבר 2013) היה פוליטיקאי קפריסאי יווני, נשיאה השישי של קפריסין בין השנים 1993–2003.
ביוגרפיה

קלירידיס נולד בניקוסיה ב-1919. הוא היה בנו הבכור של עורך הדין יואניס קלירידיס (אנ'), שהיה מועמד המפלגה הפרוגרסיבית של העם העובד לנשיאות קפריסין. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר המלכותי הבריטי. בשנת 1942 הופל מטוסו בגרמניה, והוא נפל בשבי. הוא נותר כלוא בגרמניה עד תום המלחמה. עם תום המלחמה למד משפטים בקינגס קולג' לונדון וסיים את התואר הראשון ב-1948.
בין השנים 1951–1960 עבד כעורך דין בקפריסין. במהלך השנים 1955–1959 נמנה עם חברי מחתרת אאוקה בקפריסין, שלחמו למען שחרור קפריסין מהשלטון הבריטי. תחת שמו המחתרתי "Hypereides"[דרוש תעתוק] הגן על לוחמי מחתרת רבים שנתפסו על ידי הבריטים ופעל רבות לחשיפה ותיעוד מקרים של הפרת זכויות אדם על ידי הבריטים.
קלירידיס לקח חלק בוועידת לונדון בשנת 1959, בה הוחלט על עצמאותה של קפריסין. הוא כיהן בתפקיד שר המשפטים בתקופת המעבר בין השלטון הקולוניאלי לבין קבלת העצמאות (1959–1960), ובמקביל עמד באותה תקופה בראש המשלחת היוונית-קפריסאית לוועדה המשותפת לניסוח החוקה. כשקיבלה קפריסין עצמאות ביולי 1960, נבחר כחבר ולאחר מכן ליו"ר הראשון של בית הנבחרים של הרפובליקה, תפקיד אותו מילא עד יולי 1976.
קלירידיס החל לצבור כוח במסגרת המפלגה הדמוקרטית המאוחדת. ב-23 ביולי 1974, בעקבות הפלישה הטורקית לאי ובהתאם להוראות החוקה, נאלץ להחליף את נשיא הרפובליקה הקפריסאית, הארכיבישוף מקריוס, שעזב את האי. עם שובו של הנשיא מקריוס לקפריסין ב-7 בדצמבר זכה קלירידיס להכרת תודה מבית הנבחרים ומהנשיא, על התפקיד החשוב שנטל בתקופת המשבר.
בין השנים 1961 ל-1963 שימש כנשיא הצלב האדום בקפריסין. מתוך הכרה בשירות יוצא מהכלל הוענקה לו הצטיינות וחברות כבוד לכל החיים.
ב-1976 ייסד את האגף הימני של המפלגה הדמוקרטית. הוא השתתף בבחירות לנשיאות שש פעמים, ובשתיים מתוכן נבחר לנשיאות: ב-1993 ושוב ב-1998 (כהונת נשיא קפריסין היא בת חמש שנים). בבחירות לנשיאות ב-2003 ניסה להיבחר לקדנציה שלישית אך הובס בהפרש של 13% על ידי טסוס פפדופולוס. במהלך כהונתו שגשגה קפריסין באופן משמעותי. כלכלתה היציבה הפכה את קפריסין למדינה העשירה ביותר מבין עשר המדינות שהצטרפו לאיחוד האירופי ב-2004. הודות לאישיותו ולהישגיו במהלך שנות כהונתו זכה להערכה רבה הן ממנהיגי העולם והן מאזרחי הרפובליקה. קלירידיס איבד במידת-מה מהפופולריות שלו בשל תמיכתו הבלתי-מסויגת בתוכנית אנאן (אנ') לאיחוד קפריסין; בעוד ש-65% מבין הטורקים-קפריסאים הצביעו בעד התוכנית במסגרת משאל עם, הקהילה היוונית-קפריסאית דחתה זאת ברוב של מעל 75%.
קלירידיס היה נשוי לליילה אירן אברהם אירולקר (נפטרה ב-6 ביוני 2007 בבית המשפחה במנאו), יהודייה מקהילת בני ישראל מבומביי. אביה היה הרופא אברהם סולומון אירולקר, והיה רופאו האישי של המהטמה גנדי. בתם, קתרין, היא חברה במפלגה הדמוקרטית, ובמשך שנים שימשה כחברת פרלמנט.
גונדיים

| גונדיים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי קביה
משפחה:: גונדיים
שם מדעי
 Ctenodactylidae ‏גרווה, 1853
תחום תפוצה


גונדיים (שם מדעי: Ctenodactylidae; מכונים גם חולדות מסרק) היא משפחה של מכרסמים מתת-סדרת דמויי קביה הנפוצים רק במדבריות של צפונה של אפריקה. רוב בני המשפחה נכחדו וכיום ישנם רק חמישה מינים בארבעה סוגים.
מכרסמים אלה הם מבין הקדומים שבבני תת-סדרת דמויי קביה והמין הקרוב להם ביותר היא חולדת לאוס (Laonastes aenigmamus) וקרובים גם לדרבניים. משפחות אלה הם מהבודדות בתת-סדרה זו שאינם חיים באמריקה הדרומית בטבע.
מאפיינים

אלו מכרסמים קטנים המזכירים מעט שרקן ובעלי 4-5 אצבעות בכל רגל וברגליהם האחוריות ישנם זיפים העוזרים להם להיאחז ונתנו להם את שמם השני. הם בעלי גוף עגלגל וזנב כמעט אינו נראה, הפרווה רכה, הרגליים קצרות והעיניים והאוזניים גדולות.
מינים אלה צמחוניים לחלוטין ואינם שותים כמעט לגמרי אלא משיגים את הנוזלים ממזונם. הם חיות בלהקות של עד 100 פרטים ואין להם מאורות קבועות אלא כשהם מחפשים מחסה מהחום, הקור של הלילה או מטורפים.
סוגים קיימים

סוג גונדי (Ctenodactylus')
מין גונדי מצוי (Ctenodactylus gundi)
מין גונדי ואל (Ctenodactylus vali)
סוג ומין יחיד גונדי פילו (Felovia vae)
סוג ומין יחיד גונדי מזאב (Massoutiera mzabi)
סוג ומין יחיד גונדי ספייק (Pectinator spekei)
סוגים נכחדים

Advenimus
Africanomys
Anadianomys
Birbalomys
Chapattimys
Confiniummys
Dubiomys
Gumbatomys
Irhoudia
Karakoromys
Leptotataromys
Metasayimys
Ottomania
Petrokoslovia
Petrokozlovia
Protataromys
Saykanomys
Tamquammys
Tataromys
Terrarboreus
Testouromys
Tsinlingomys
Woodomys
Yindirtemys
Yuomys
גאטנו מרולה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בינואר 1881 נאפולי, איטליה 
 פטירה:  30 באוגוסט 1953 (בגיל 72) סן פרנסיסקו, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  איטליה, ממלכת איטליה, ארצות הברית 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרופיל ב-IMDb
 
גאטנו מרולה (באיטלקית: Gaetano Merola, ‏4 בינואר 1881 – 30 באוגוסט 1953) היה מנצח איטלקי, מייסד האופרה של סן פרנסיסקו.
חייו

מרולה נולד בנאפולי, בן לכנר חצר נאפוליטני. הוא למד פסנתר וניצוח בקונסרבטוריון של נאפולי. בשנת 1899 היגר לארצות הברית ושם עבד כעוזר מנצח במטרופוליטן אופרה בניו יורק, בלהקת האופרה של הנרי וילסון סבג' בבוסטון ובלהקת האופרה הנודדת של סן קרלו מייסודו של האמרגן פורטון גאלו. אוסקר המרשטיין היה הראשון ששכר את מרולה כמנצח מקהלה בלהקת מנהטן אופרה שלו ושם נשאר עד לסגירת הלהקה בשנת 1910. לאחר זאת כיהן כמנצח בבית האופרה של המרשטיין בלונדון לפני שחזר לניו יורק כמנצח אופרטה. מרולה ניצח על הצגות הבכורה של כמה אופרטות, בהן "מרייטה השובבה" של ויקטור הרברט, "הגחלילית" של רודולף פרימל ו"תור האביב" של זיגמונד רומברג.
השנים בסן פרנסיסקו

בתקופת סיוריו עם האופרה של סן קרלו החל מרולה לבקר מדי שנה בסן פרנסיסקו. תחילה שמע את לואיזה טטראציני, שאך זה הגיעה לאמריקה, בבית האופרה "טיבולי" בעיר בשנת 1904 והמליץ עליה לפני המרשטיין. לסן פרנסיסקו הייתה היסטוריה ארוכה של בתי אופרה, שראשיתה בתקופת הבהלה לזהב. כיוון שעמד על הפוטנציאל של העיר להיות למרכז אופרה חשוב, החליט מרולה להישאר באזור המפרץ והקים את הלהקה הראשונה שלו ב-1923, בעונת קיץ שכללה את כרמן, "ליצנים" ו"פאוסט" באצטדיון הכדורגל של אוניברסיטת סטנפורד, בנוכחות למעלה מ-30,000 צופים. אף כי העונה הראשונה הזאת הסתיימה בגרעון, לחץ מרולה להמשיך בשנה הבאה והתאים לתכלית זו את האודיטוריום העירוני. הוא גייס כ-2000 אנשים ועסקים מקומיים כמייסדי להקת האופרה שלו. בשנת 1927 הציג עם להקתו הופעות בכורה מקומיות של טריסטן ואיזולדה וטורנדוט, אופרה חדשה בזמן ההוא, ובשנים הבאות הביא לסן פרנסיסקו את "פלסטף", "הנערה מן המערב" ו"המייסטרזינגר".
"בית האופרה - יד זיכרון לנופלים"

במשך שנים דיברו אזרחי העיר על בניית בית אופרה חדש. גם זכרה המשתהה של מלחמת העולם הראשונה עורר רצון להנציח את זכר גיבורי המלחמה בבניית בית לוותיקי המלחמה או מוזיאון לאמנות. בסופו של דבר, התמזגו הרעיונות הללו למיזם משותף, שנועד לשלב שני בניינים רבי-רושם בסגנון פלדיאני. הבניין האחד נועד להכיל מוזיאון לאמנות עם חדרים לוותיקי המלחמה ובבניין השני תשכון האופרה של סן פרנסיסקו. שני מגרשים מול בית העירייה נמצאו מתאימים לבנייה, ובעלי זכות ההצבעה אישרו הנפקת מלווים בשנת 1927. באוקטובר 1931, כאשר הונחו שתי אבני הפינה התאומות, הפחיתו מפולת הבורסה והשפל הגדול שבא בעקבותיה את עלויות ההקמה במידה ניכרת, ושני הבניינים הושלמו תוך שנה בעלות של 5.5 מיליון דולר.
בית האופרה - יד זיכרון לנופלים נחנך ב-15 באוקטובר 1932 בהפקה חגיגית של "טוסקה" מאת פוצ'יני בכיכובה של קלודיה מוציו, וימים מספר אחר כך הקסימה לילי פונס בת ה-34 את הקהל בתפקיד לוצ'יה די למרמור של גאטנו דוניצטי. להקתו של מרולה גדלה והתעצמה במהירות בעשור הראשון של ביתה החדש וב-1935 הפיקה לראשונה את מחזור הטבעת של וגנר, בכיכובה של קירסטן פלגסטד ועם המנצחים פריץ ריינר בשנים 1936–1939 ואריך ליינסדורף בשנים 1938–1941.
אחת האסטרטגיות הדרומיות של מרולה הייתה להרחיב את עונת הבית של להקתו בהצגות משנה באודיטוריום שריין בלוס אנג'לס. הוא היה שותף לעיצובה של הגראנד אופרה של לוס אנג'לס, שנהנתה מסיבוב הופעות מוצלח מ-1924 עד 1931. עם פתיחת "יד לנופלים" באוקטובר 1932, חתם מרולה על הסכם עסקי עם אמרגן האמנויות מלוס אנג'לס ל. א. ביימר, לפיו יוצגו כוכבי האופרה של סן פרנסיסקו בעונה מקוצרת של אופרות בהפקה מקומית. כך קרה, שתושבי לוס אנג'לס שמעו את מוציו ואת בונלי בלה טרוויאטה והטרובדור ואת פונס ב"לוצ'יה די למרמור" ובריגולטו ימים ספורים לפני הופעותיהם הראשונות ב"יד לנופלים". הפקות חשובות אחרות כללו את הכלה המכורה של סמטנה עם אליזבת רתברג והופעה מעולה של "תרנגול הזהב" של רימסקי-קורסקוב ב-1934. מרולה ויתר על כל יומרה לקיום להקה בלוס אנג'לס וביסס באופן רשמי ביקורים שנתיים לאורך זמן מצד עמותת האופרה של סן פרנסיסקו באודיטוריום שריין. באותה עונה ראשונה הופיעו לאוריץ מלכיור וקירסטן פלגסטד בטריסטן ואיזולדה, בניצוח פריץ ריינר, מלכיור בלוהנגרין, פונס ואציו פינצה בלקמה, ג'ינה צ'יניה וג'ובאני מארטינלי באאידה ומריה יריצה ב"טוסקה". התוצאה הייתה מחרוזת רצופה של הצגות שנתיות בלוס אנג'לס עד 1965.
שנותיו האחרונות

בשנת 1943 הביא מרולה את קורט הרברט אדלר לסן פרנסיסקו לכהן כמנצח, מדריך מקהלה וסגן מנהל. אדלר היה עוזרו של טוסקניני בזלצבורג בשנת 1936 והגיע לארצות הברית ב-1938. מרולה גם המשיך להביא זמרים חדשים חשובים - במקרים רבים, לפני שהספיקו להופיע בבתי אופרה חשובים אחרים באמריקה. בין הזמרים ידועי השם שהביא אחרי מלחמת העולם השנייה טיטו גובי, פרוצ'ו טליאוויני, אלנה ניקוליאדי, רנאטה טבאלדי ומריו דל מונקו.
ככל שבריאותו של מרולה התערערה והלכה ומרצו התמעט במהלך העשור הבא, העביר מרולה יותר ויותר מחובותיו לאדלר, אף כי המשיך להנהיג את הלהקה עד מותו ב-1953 – תקופת הנהלה מרשימה של שלושים שנה.
מרולה מת בשעת ניצוח על הצגת מאדאם באטרפליי של פוצ'יני בזיגמונד סטרן גרוב, אמפיתיאטרון פתוח במערב סן פרנסיסקו, שם מתקיימים קונצרטים פתוחים לציבור במשך הקיץ מאז 1938.
תוכנית האופרה על שם מרולה

כשירש את מקום מרולה כמנהל כללי, ייסד קורט הרברט אדלר את תוכנית ההשתלמות של האופרה של סן פרנסיסקו, לזמרים ובמאים מחוננים, בעונת 1954-55. ב-1957 ניתן לתוכנית שמה הרשמי "תוכנית האופרה על שם מרולה" להנצחת שמו של מייסד הלהקה ומנהלה הכללי לאורך שנים, גאטנו מרולה. התוכנית כוללת הכשרה והדרכה אינטנסיביות וכיתות אמן במשך אחד-עשר שבועות מדי קיץ, עם אנשי מקצוע מנוסים ובעלי שם בתחומי האופרה השונים, ובוגריה הרבים ממשיכים לקריירות חשובות באופרה.
לקריאה נוספת

Dizikes, John (1993). Opera in America: a Cultural History. New Haven: Yale University Press. pp. 467-468, 487. ISBN 0-300-05496-3.
גבריאל אלמושנינו

| --- | --- |

הרב גבריאל אלמושנינו
 לידה:  1805 ניקופול, האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  14 בינואר 1890 (בגיל 85 בערך) ירושלים, ארץ ישראל, האימפריה העות'מאנית
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מקום פעילות:  ניקופול, סופיה, נסיכות בולגריה
 תקופת הפעילות:  1838 – 14 בינואר 1890 (כ־52 שנים) 
 השתייכות:  יהדות בולגריה
 תפקידים נוספים:  הרב הראשי ליהודי בולגריה
 בני דורו:  יקיר פריסיאדו באקיש
 
הרב גבריאל רפאל בן אברהם אָלמוֹשְֹנִינוֹ (המכונה: מֶרְקָאדוֹ מופיע במקורות בעברית גם כ: אלמוזנינו וגם אלמוזלינו, בבולגרית: Габриел Меркадо Алмоснино;‏ 1805, ניקופול, האימפריה העות'מאנית – 14 בינואר 1890, ירושלים, ארץ ישראל העות'מאנית) היה הרב הראשי ליהודי סופיה, ובהמשך הרב הראשי הראשון של בולגריה המודרנית.
קורות חייו > בימי האימפריה העות'מאנית

גבריאל אלמושנינו נולד לאברהם (אלברט) בעיר ניקופול, ובה למד בישיבת "בית יוסף" שהקים בשעתו רבי יוסף קארו. בהמשך עלה לארץ ישראל, השתקע בירושלים ובה הוסמך לרבנות. לאחר הסמכתו לרבנות שב לבולגריה וב-1838 מונה לרב הראשי של ניקופול. על ימי שבתו בניקופול יש אגדה שנגלה עליו רבי יוסף קארו בבית הכנסת שלו בעיר.
ב-1876 מונה לרב הראשי של יהודי סופיה לאחר פטירתו של הרב יהודה עָרֶב.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הורו מפקדי הצבא העות'מאני הנסוג לחייליהם להעלות באש את העיר סופיה. הרב אלמושנינו פנה למפקד הצבא סולימאן הוסני פאשה בבקשה שלא יפגע בעיר. בקשתו נדחתה והעות'מאנים החלו להצית מבנים ומחסני מזון. הרב אלמושנינו גייס רבים מבני הקהילה לפעולות הכיבוי וכך נמנע נזק גדול יותר. בהמשך, בתמיכת הקונסולים הזרים ארגן הרב משלחת נכבדים, הגיע למטה הצבא הרוסי וברך את מפקדיו. במהלך הפגישה ביקש ממפקדי הצבא להורות לחיילים הרוסים שלא לפגוע בבני הקהילה ונכסיה ובקשתו התקבלה.
לאחר עצמאות בולגריה ולאות הוקרה על פעילות יהודי סופיה, הורכבה יחידת כיבוי האש הראשונה של העיר על טהרת בני הקהילה היהודית. האירוע בו יהודי סופיה בראשות הרב אלמושנינו הצילו את העיר סופיה מנזקי ההצתה העות'מאנית, נכנס לנרטיב ההיסטורי הבולגרי. ב-2010, במהלך השרפה בכרמל, שלחה בולגריה 2 מטוסי כיבוי וכ-120 כבאים לסייע בכיבוי. בריאיון לעיתונות אמר סגן שר החוץ הבולגרי דימיטר צאנצ'ב, שבולגריה גאה להיות הראשונה שמגישה סיוע לישראל, וכי הבולגרים זוכרים היטב את פועלו של הרב אלמושנינו להצלת העיר סופיה לאחר שהעות'מאנים הנסוגים הציתו בה אש.
קורות חייו > לאחר כינון נסיכות בולגריה

לאחר סיום המלחמה וכינון נסיכות בולגריה הוזמן הרב אלמושנינו כנציג יהודי בולגריה לכינוס הראשון של האספה הלאומית של בולגריה שנערך בווליקו טרנובו ובמהלכו כוננה חוקת טרנובו. בעקבות כינון החוקה פרסם ראש הממשלה ושר החוץ והדתות של בולגריה דראגן צאנקוב את "התקנון הזמני לניהול הקהילות הדתיות של הנוצרים, המוסלמים והיהודים".
במסגרת התקנון הזמני נקבע, כי קהל מתפללים בבית כנסת מסוים יוגדר יחידה דתית, בראשו יעמוד רב שימונה על ידי הנהלה שתיבחר על ידי קהל המתפללים ומקרבם. ההנהלה תורכב מ-3 עד 5 שליחי ציבור ותפוקח על ידי משרד הדתות הבולגרי. עוד הותר לנבחרי הקהילה לגבות מס קהילה ונקבע כי הרב הראשי של סופיה, הרב אלמושנינו יכהן כרב הראשי ליהודי הנסיכות ויקבל משכורת שנתית מהמדינה בסך 1,000 לבות. וכך, ב-1880 מונה הרב אלמושנינו לרב הראשי הראשון של בולגריה המודרנית.
בעת מינויו היה הרב אלמושנינו בן 75 שנים. הוא דיבר עברית ולאדינו אך לא שלט בבולגרית ונקלע לראשיתו של מאבק הכוחות בקהילה היהודית בין הנכבדים הוותיקים שכונו נוֹטָאבֶּלִים לבין צעירי הקהילה אשר סברו שהרב אינו מתאים לתפקידו ויש למנות תחתיו רב צעיר ומשכיל. ב-13 בנובמבר 1884 נערך הכינוס הראשון של הקהילות היהודיות בבולגריה ובו נכחו נציגי 11 קהילות.
במהלך הכינוס הוחלט להחליף את הרב אלמושנינו ברב שיובא מחוץ לבולגריה. הבקשה הועברה לשר החוץ והדתות הבולגרי איליה צאנוב (בבולגרית: Илия Цанов) שהיה אחראי על הטיפול במיעוטים בבולגריה והוא דחה אותה. בעקבות התשובה, נציגי הקהילות פנו לרב אלמושנינו בבקשה שיתפטר מרצונו, אך הוא סרב.
לבסוף, ב-1885 עם הגיעו לגיל 80 התפטר הרב אלמושנינו מתפקידו ושר החוץ והדתות החדש קונסטנטין סטואילוב הסכים לבקשת ראשי הקהילות למנות רב חדש שיובא מחוץ לבולגריה.
עם סיום תפקידו עלה לירושלים. ב-1890 נפטר הרב אלמושנינו משפעת והובא לקבורה בחלקת הספרדים (בוראק-יא') בבית הקברות בהר הזיתים.
ביאורים

↑  פירוש המילה מרקאדו הוא ה"קנוי". במשפחות ספרדיות אשר חוו מוות של תינוקות בינקותם, היה מקובל להצמיד כינוי זה כחלק מהפולקלור המקובל. התוספת מרקאדו נועדה "להטעות" את מלאך המוות ולציין שהיילוד אינו שייך למשפחה "המסומנת" אלא קנו אותו.
הערות שוליים

↑  ראו חתימתו בעברית ע"ג מכתב שכתב.
↑  תשובה נצחת, עברי אנכי, 25 באפריל 1873
↑  צבי קרן, הקהילה היהודית בסופיה, באתר "כולנו בולגרים", אוחזר ב-7 במאי 2015.
↑  דוד פיפאנו, שלשלת הרבנים מעיר סופי'אה יע"א מיום בואם מספרד ועד היום, הוצאת "המשפט", סופיה, 1925, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות – יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 140.
↑  Mark Avrum Ehrlich‏, Encyclopedia of the Jewish Diaspora‏, Vol 1‏, Abc Clio‏, 2009, עמוד 957.
↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בימי השלטון העותומני, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 37-62.
↑  בן הרטמן, Bulgaria takes pride in being 1st to give fire aid, באתר ג'רוזלם פוסט (באנגלית).
↑  נתן מיכאל גלבר, שאלת יהודי בולגריה בקונגרס של ברלין (1878), בתוך: אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, עמוד 157.
↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בעשרים השנים הראשונות לאחר שחרורה מעול העותומנים (1878-1898), בתוך: אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, עמודים 67-66.
↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בעשרים השנים הראשונות לאחר שחרורה מעול העותומנים (1878-1898), עמודים 70-68.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012932575005171
גזרת השלמים

גזרת השלמים היא גזרת פעלים השייכת לשפות השמיות.
בעברית, גזרה זאת היא גזרת היסוד של הפעלים. היא כוללת שורשים "רגילים" בעלי שלוש אותיות שלעולם לא נשמטות או נחות - כלומר, שורשים בגזרה זאת הם שורשים ששלוש אותיותיהם נכתבות ונשמעות כעיצורים בכל הנטיות. בחלק גדול מגזרות הנחים או גזרות החסרים, השורשים נוטים לפי הגזרה רק בחלק מהנטיות, ובשאר הנטיות הם נוטים לפי גזרת השלמים, כלומר כל אותיותיהן נכתבות ונשמעות כעיצורים.
ראו גם

גזרה (דקדוק)
ג'ורג' ווד (כדורגלן)

ג'ורג' ווד (אנגלית: George Wood; נולד ב-26 בספטמבר 1952 בדאגלס שבדרום לנרקשייר) הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת השוער.
ווד החל את הקריירה שלו באיסט סטרלינגשייר, ולאחר עונה אחת עבר לבלקפול תמורת 10,000 לירות שטרלינג, על מנת להחליף את ג'ון בארידג'. לאחר תקופה קצרה בקבוצת המילואים הוא ערך את הופעת הבכורה ב-15 באפריל 1972, בניצחון הביתי 2 - 0 על אוקספורד יונייטד. בארבע השנים שלאחר מכן הוא נאבק עם בארידג' על חולצת השוער הראשון, ולבסוף ביסס את מעמדו בהרכב בעונת 1975/1976.
בסיום עונת 1976/1977 הוא הוחתם על ידי אברטון מהליגה הראשונה, תמורת 145,000 לירות שטרלינג. הוא היה השוער הראשון של אברטון בשלוש העונות הבאות, ובסך הכל השתתף ב-120 משחקים. בתקופה זו הוא גם ערך את הופעת הבכורה בנבחרת סקוטלנד, במשחק מול נבחרת צפון אירלנד ב-22 במאי 1979.
באוגוסט 1980 חתם ווד בארסנל תמורת 150,000 לירות שטרלינג. הוא הובא למועדון הלונדוני על מנת לשמש כמחליף לפט ג'נינגס, ובשלוש העונות שלאחר מכן חלק איתו את המקום בשער והשתתף ב-61 משחקים בכל המסגרות. אולם, הקריירה הארוכה של ג'נינגס מנעה מווד את ההזדמנות לתפוס מקום קבוע בהרכב, ובמאי 1983 הוא שוחרר בהעברה חופשית. הוא הצטרף לקריסטל פאלאס, בה שיחק במשך ארבע וחצי עונות עם 192 משחקי ליגה.
בינואר 1988 הוא הצטרף לקארדיף סיטי, בה השתתף ב-67 משחקים וזכה עמה בגביע הוולשי. ווד סיים את הקריירה המקצוענית שלו בתקופת השאלה קצרה במועדונו הישן בלקפול ב-1989, ובעונה אחת (1990/1991) בהירפורד יונייטד. לאחר מכן הוא שיחק בקבוצות החובבניות מרת'ר טידוויל ואינטר קארדיף, אותה אימן. כשפרש סופית היו לזכותו למעלה מ-500 הופעות ליגה.
הקריירה הבינלאומית של ווד הייתה קצרה, כיוון שהשוערים הבכירים באותה תקופה היו אלן ראף וג'ים לייטון. בין 1979 ל-1982 הוא השתתף בארבעה משחקים במדי הנבחרת, כשהאחרון היה מול נבחרת צפון אירלנד ב-28 באפריל. הוא היה גם שוער המשנה של הנבחרת במונדיאל 1982.
לאחר פרישתו מכדורגל עבד כמאמן שוערים בהרטלפול יונייטד, וביוני 2009 התמנה לאותה משרה בסווינדון טאון. בנוסף לכך הוא עובד כאורניתולוג עבור קרן חיי הטבע של גלמורגן.