stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוהו קוסטי פאסיקיבי
רקע משפחתי, ילדות ושנות לימודיו

נולד בשם יוהאן גוסטף הלסטן (בשוודית: Johan Gustaf Hellsten) בשנת 1870 בעיירה המנקוסקי (Hämeenkoski או Koski Hl), באזור פייט-המה (Päijät-Häme) (או בשוודית, פייאנה טאבסטיה) בדרום פינלנד, שהייתה אז חלק מהדוכסות הגדולה של פינלנד במסגרת האימפריה הרוסית. אביו היה יוהאן אוגוסט הלסטן, סוחר מטמפרה, ואמו - קרולינה וילהלמינה לבית סלין. בני הזוג נזדמנו במקום בעקבות עיסוקי המסחר של האב. טמפרה, העיר שבה התגוררו, נרשמה כמקום הלידה. לאב הייתה גם בת יותר גדולה, קרולינה, שנולדה מקשר מחוץ לנישואים.
בגיל 4 בעקבות מות האם במאי 1875, עבר הילד יחד עם אביו, עם אחותו למחצה קרולינה ועם דודתו, האחות הגדולה של האם, קטרינה "קייסה" האגמן, לעיר הולולה על יד להטי. במקום החדש פתח האב חנות לבגדים והילד התקבל לבית ספר יסודי.
עקב האטה כלכלית, בשנת 1882 העסק של האב הידרדר, ובכל זאת החליט לשלוח את הבן לגימנסיה בשפה הפינית בהמנלינה Hämeenlinna Normaalilyseo, בית ספר ברמה גבוהה, שהוקם על ידי התנועה הפנומאנית. הילד שהיה מיומן באתלטיקה והתעמלות, נודע גם כקורא בלתי נלאה של ספרים. במהרה הצטיין בלימודים והיה לכוכב של המחזור.
בגיל 14 התייתם הנער גם מאביו, שהשאיר חובות בשווי 4000 מארקים של זהב. דודתו הקשישה הייתה לאפוטרופסית עליו. להערכת אחד הביוגרפים שלו, טואומו פולבינן, נסיבות אלה של חייו תרמו להתפתחות אופיו כצעיר עצמאי ואפילו עיקש. מאוחר יותר בחייו בלטו באישיותו הריאליזם הפרגמטי, הזהירות ומידה של פסימיזם.
בסתיו 1887 בגיל 17 שינה את שמו לפי כללי השפה הפינית - ליוהו קוסטי פאסיקיבי, כששם המשפחה "פאסיקיבי" הוא תרגום של שם המשפחה השוודי "הלסטן" ("אבן גדולה").
בשנת 1890 התקבל עם ציונים מצוינים בבחינות הכניסה לאוניברסיטה על שם הקיסר אלכסנדר הראשון בהלסינקי. בהתחלה למד היסטוריה והשפה הרוסית. מתוך עניין בחברה ובתרבות הרוסית ערך בשנת 1891 טיול לימודים בעיר נובגורוד. בסופו של דבר בשנת 1892 עבר ללימודי משפטים שנראו מבטיחים יותר מבחינה כלכלית, אותם סיים עם תואר שני בשנת 1897. באותה שנה התחתן עם סטודנטית ממוצא פינית-שוודית בשם אנה פורסמן. לזוג נולדו בהמשך ארבעה ילדים.
מהאקדמיה אל המינהל, הפוליטיקה והבנקאות

במקביל לעבודות שונות המשיך להשתלם בתחום המשפטים בסטוקהולם ובלייפציג. בשנת 1901 סיים את הדוקטורט במשפטים והתקבל כמרצה למשפט מנהלי באוניברסיטת הלסינקי, שבה למד. אולם בשנת 1903 התמנה למנהל האוצר הממלכתי של פינלנד וכיהן במשרה זו עד 1914.
פאסיקיבי היה פעיל פוליטית במפלגה הפינית, בעלת צביון לאומי שמרני, שהתארגנה סביב העיתון "אוסי סואמטאר" (Uusi Suometar). עוד מימי לימודיו באוניברסיטה אימץ פאסיקיבי את ההשקפה ברוחו של הגל וסנלמן על תפקיד השפה והלאום בהיסטוריה.
מאוחר יותר הושפע מאוד מהגותו של ההיסטוריון בן ארצו, דניאלסון-קלמרי, פרופסור להיסטוריה כללית, שדגל במדיניות
של פייסנות עם השלטון האימפריאלי הרוסי לטובת שמירת האוטונומיה וקידום רפורמות חברתיות בזירה הפינית.
מדיניות זו אפיינה את קו המפלגה הפינית "הישנה" (vanhasuomalaiset), גם בתקופות של הגברת הדיכוי שבשנים 1905-1899 ושוב ב-1913-1908.
פאסיקיבי תמך בהגברת האוטונומיה של פינלנד ובהקמת ממשלה אוטונומית והתנגד למגמה להפוך את השפה הרוסית לשפה רשמית יחידה בכל מקום באימפריה הרוסית. אולם התנגד לצעדים רדיקליים, העלולים להתפרש כמתגרים בהגמוניה הרוסית.
הוא ראה כמשימה חשובה ביותר את גיוס כל הקבוצות בתוך החברה, בלי הבדל של לשון או מעמד חברתי, לשם הגנת האוטונומיה של פינלנד. תמך בין השאר ברפורמה אלקטורלית ברמה לאומית ומקומית.
היה פעיל במסגרת חברת הקואופרטיבים של פינלנד "פלרבו" (Pellervo-seura) שנוסדה בשנת 1899 וכתב מאמרים בעיתון "אוסי סואומטאר". בשנים 1907–1914 ישב פאסיקיבי שתי קדנציות בפרלמנט המקומי בהלסינגפורס.
בפעילותו הפרלמנטרית כנציג המפלגה הפינית הגן על האריסים ועל האיכרים חסרי האדמה.
בשנת 1907 היה יושב ראש הוועדה האגררית של הפרלמנט והיה אחראי על ניסוח העקרונות של חוק החכרת האדמה משנת 1909. ניהל יחסים טובים עם האגף השמאלי של מפלגת הפינים הצעירים (Nuorsuomalaiset) הליברלית ובשנת 1908 בממשלת הקואליציה של אדווארד היילט (Hjelt) כיהן כראש תת-המחלקה הפיננסית של הסנאט, תפקיד שהיה שקול כנגד שר האוצר.
אולם אחרי פריצת מלחמת העולם הראשונה איבד את האמון בתבונה שבמדיניות הפייסנית כלפי השלטון הרוסי. התפטר מן הפרלמנט ומן המשרה שלו בראש האוצר.
התמנה למנכ"ל הבנק קנסאליס-אוסאקה -פאנקי (Kansallis-Osake-Pankki), תפקיד שבו כיהן עד שנת 1934. בשנים 1918-1915 שימש גם כחבר במועצת העיר הלסינקי.
העצמאות ומלחמת האזרחים

אחרי מהפכת פברואר 1917 ברוסיה, נבחר פאסיקיבי לוועדה שהייתה אמורה לנסח חקיקה חדשה לדוכסות הגדולה של פינלנד בגרסה מודרנית יותר. בהתחלה הוא תמך בחיזוק האוטונומיה במסגרת האימפריה הרוסית, בניגוד לסוציאל-דמוקרטים שבקואליציה-סנאט, שדגלו לשווא באוטונומיה הרבה יותר רחבה. אולם אחרי מהפכת אוקטובר תמך כבר בעצמאות מלאה, אפילו בצורת מונרכיה חוקתית.
בימי מלחמת האזרחים בארצו, עמד פאסיקיבי איתן לצד הממשלה ה"לבנה".
כראש ממשלה במאי-נובמבר 1918 שאף להשכנת מונרכיה חוקתית ולהכתרתו של פרידריך קארל פון הסן, תוך הבטחת גיבוי גרמני במאבק נגד רוסיה הסובייטית.
אך כשגרמניה הפסידה במלחמת העולם הראשונה תוכנית המונרכיה נפלה לטובת רפובליקה שהלמה יותר את טעמי מעצמות ההסכמה המנצחות. פאסיקיבי התפטר מן הסנאט וחזר לניהול הבנק KOP.
כבעל דעות פוליטיות שמרניות, פאסיקיבי התנגד בנחישות לסוציאל-דמוקרטית במסגרת הממשלה ולקומוניסטים בזירת הפרלמנט. פלירטט זמנן-מה עם תנועת לאפואה החצי-פאשיסטית שדרשה לקיחת אמצעים רדיקליים נגד השמאל. בסופו של דבר, נוכח ההקצנתה, שהביאה אף לתקיפה של הנשיא הליברלי לשעבר, סטולברג, פאסיקיבי ואוהדים אחרים התרחקו מתנועה ימנית זאת.
בשנת 1934 הוא נבחר ליושב ראש מפלגת קוקומוס(Kokoomus) השמרנית, עם מצע דמוקרטי מובהק, והשלים את טיהור תדמית המפלגה מכתמי ההתקרבות לתנועת לאפואה וההפיכה הכושלת שידועה כמרד מנטסלה.(Mäntsälä)
שגריר בסטוקהולם

אחרי מות אשתו הראשונה בשנת 1931 נשא פאסיקיבי לאשה את אלינה (אלי) ואלבה (1960-1879) והחליט לפרוש מן החיים הפוליטיים. אך לבסוף, אחרי שכנועים, הסכים לקבל את תפקיד השגריר בשוודיה, בשגרירות הפינית שנחשבה הראשונה בחשיבותה.
באותה תקופה פינלנד ראתה עצמה מבודדת על ידי עליית משטרים טוטליטריים בגרמניה, פולין ואסטוניה ומאוימת על ידי ברית המועצות. אחרי התפוררותה ההדרגתית של חבר הלאומים ומשהסתבר כי צרפת ובריטניה הן אדישות, שוודיה הייתה המדינה היחידה שנראתה מסוגלת להעניק לפינלנד תמיכה כלשהי. מאז כישלון ההפיכה של חברי לאפואה, פאסיקיבי ומנרהיים השתייכו לאותם חוגים שמרניים שדנו באפשרות הזאת.
כשגריר שאף פאסיקיבי להשיג משוודיה ערבויות לביטחונה, או ברית הגנה או איחוד לצורכי הגנה. מאז מלחמת האזרחים היחסים בין שני העמים היו קרירים. הרוח המהפכנית שבתום מלחמת העולם הראשונה הביאה לשוודיה את חיזוק הדמוקרטיה הפרלמנטרית ואת ההגמוניה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. פינלנד, לעומת זאת, עברה מלחמת אזרחים הרסנית ותבוסה מוחלטת של המחנה הסוציאליסטי.
בדיוק בשעה שפאסיקיבי הגיע לסטוקהולם, נודע כי נשיא פינלנד סבינהופבוד גילה רתיעה מהפלמנטריזם ואחרי לחצים מצד המפלגה השמרנית של פאסיקיבי, סירב למנות ממשלה שתכלול שרים סוציאל-דמוקרטיים.
גישה זו לא שיפרה את תדמיתו של השגריר החדש בעיני הסוציאל-דמוקרטים השוודים ששלטו בממשלה בסטוקהולם. חשדנותם ניזונה, בין השאר, מהשאיפה המונרכיסטית משנת 1918 ומההפיכה הכושלת של תנועות לאפואה משנת 1932
הודות למאמציו של פאסיקיבי, אך גם לבחירת נשיא פינלנד חדש - קיוסטי קאליו, מצב הדברים השתפר. כנשיא תמך קאליו בפרלמנטריזם ומינה שרים סוציאל-דמוקרטים בממשלה.
עם זאת החשדנות ביחסים בין שתי המדינות נותר חזקה למדי:במהלך מלחמת החורף, תמיכת שוודיה בפינלנד הייתה אמנם משמעותית, אך חסר בה היבט קריטי אחד: שוודיה לא הכריזה מלחמה על רוסיה ואף לא שיגרה כוחות צבאיים להגנת פינלנד. משום כך בעיני פינים רבים, כולל פאסיקיבי עצמו, שליחותו בסטוקהולם נכשלה.
שגריר במוסקבה

בתקופה שקדמה למלחמת החורף, התמנה פאסיקיבי לנציג פינלנד במשא ומתן, עם ברית המועצות במוסקבה. בראותו שסטלין לא התכוון לשנות את מדיניותו, תמך פאסיקיבי בכמה ויתורים לסובייטים. כשפרצה המלחמה נתבקש פאסיקיבי להיכנס לממשלה של ריסטו ריטי כשר בלי תיק כשתפקידו המעשי היה לשמש ליועץ מדיני. הוא הפך לצלע שלישית בשלישייה המובילה של הממשלה, לצד ראש הממשלה ריטי ושר החוץ ויינו טאנר, מנהיג הסוציאל-דמוקרטים. הוא ניהל את המו"ם להשגת שביתת נשק והסכם שלום וחזר להיות שגריר במוסקבה. בעת שהותו בבירה הסובייטית הורחק מהסודות הכי כמוסים של ראשי המדינה וכשגילה כי אלו מתכוונים ליזום תגובת נקם בסיועה של גרמניה הנאצית, התפטר מתפקידו. זאת הייתה פרישתו השנייה.
ראש ממשלה 1944–1946

בקיץ 1941 כשפרצה מלחמת ההמשך, התמסר פאסיקיבי לכתיבת זכרונותיו. ב-1943 נכח לדעת כי גרמניה הלכה לאבד את המלחמה ושפינלנד עמדה בפני סכנה גדולה. אולם התנגדותו מלכתחילה לברית עם גרמניה בשנים 1941-1940 הייתה כל כך ידועה שהפלדמרשל מנרהיים וריסטו ריטי, שהפך בינתיים לנשיא, לא ששו לתמוך ביוזמותיו הראשונות למו"ם להשגת שלום.
מיד עם סיום המלחמה, בשנת 1944 מינה אותו מנרהיים לראש ממשלה. לראשונה נכנס לקבינט גם שר קומוניסטי, איריו ליינו. מדיניותו של פאסיקיבי הייתה ריאליסטית אך לגמרי שונה מזו שבעשרים וחמש השנים האחרונות. הפעם מאמצו העיקרי היה להוכיח שפינלנד אינה מהווה איום לברית המועצות וכי שתי המדינות עשויות להרוויח מיחסי אמון ושלום. הוא נאלץ לבוא לקראת הסובייטים בכמה מישורים, כולל דרישתם לשפיטת פושעי המלחמה. עם התפטרותו של מנרהיים, הפרלמנט בחר בפאסיקיבי ליורשו בתפקיד של נשיא הרפובליקה. הוא היה אז בן שבעים וחמש.
נשיא פינלנד 1946–1956

עד להגיעו למעמד רם הזה הלך פאסיקיבי דרך ארוכה מאז כשבצעירותו תמך בשמרנות הקלאסית. הפעם היה מוכן לשתף פעולה באופן שוטף עם הסוציאל-דמוקרטים, ואם צריך, אפילו עם הקומוניסטים, כל עוד פועלים באופן דמוקרטי. רק בהזדמנות אחת הסכים עם השתתפות מפלגתו, השמרנים, לממשלה, וזאת לאורך שישה חדשים בלבד, ונחשב יותר ל"ראש ממשלה עובד ציבור" מאשר למנהיג של ממשלה פרלמנטרית רגילה. בשנת 1946 מינה לראש ממשלה את מאונו פקאלה, מנהיג הליגה הדמוקרטית עממית שכללה קומוניסטים.
עם זאת סובלנותו וגמישותו הפוליטית פגו כשבאביב 1948 נודע לו שהקומוניסטים מכינים הפיכה. פאסיקיבי קרא ליחידות אחדות של צבא היבשה ושל חיל הים לבוא להגן על עיר הבירה מפני מתקפה קומוניסטית אפשרית. למעשה כל ניסיון של הקומוניסטים להשתלט על השלטון נכשל עוד בחיתוליו והם נחלו כישלון בבחירות הבאות לפרלמנט.
רוב ההיסטוריונים הפינים המודרניים שוללים קיומו של קשר קומוניסטי אלים, במיוחד בהיעדר תמיכה סובייטית.
מאוחר יותר באביב, הצביע שהפרלמנט אי אמון בשר הפנים הקומוניסטי ליינו, בגלל המחלוקת סביב השבויים, רובם מהגרים רוסים לבנים, שמסר לידי ברית המועצות. ישליינו סירב להתפטר מרצון, פאסיקיבי פיטר אותו. אחרי שבבחירות לפרלמנט ב-1948 ירדה המפלגה הקומוניסטית מהמקום הראשון ולמקום השלישי בין מפלגות המדינה, סירב פאסיקיבי להכניסם לממשלה והקומוניסטים נותרו על ספסלי האופוזיציה עד לשנת 1966.
כנשיא, העניק פאסיקיבי ליחסי החוץ של פינלנד מעמד בכורה, תוך נדיון להבטיח שלום יציב וחופש פעולה רחב ככל האפשר.
הוא הסיק כי, מעבר לכל הסיסמאות היפות, על פינלנד להתאים עצמה למדיניות המעצמה השכנה וחתום איתה על הסכמים על מנת למנוע תסריט גרוע יותר. מדיניותו זו כונתה במשך עשורים "קו פאסיקיבי-קקונן" (גם לפי שמו של אורהו קקונן שהמשיך בו) ובשנות השבעים "פינלנדיזציה".
ידיעתו את השפה והתרבות הרוסית סייעה לו בקשריו עם המנהיגים הסובייטים והוא לעיתים הוא לא נעזר במתורגמנים בשיחות איתם.
בשנת 1950 נבחר פאסיקיבי לקדנציה שנייה כנשיאה של פינלנד עם 171 מתוך 300 קולות של קולגיומים אלקטורליים.
בניגוד לעבר, בכהונתו השנייה הוא שם דגש על מדיניות הפנים. עזר לכך גם מותו של סטלין בשנת 1953. כשוחר ספורט מנעוריו, אתלט ומתעמל לשעבר, נהנה מאוד לפתוח בקיץ 1952 את המשחקים האולימפיים שהתקיימו בהלסינקי.
עד לסוף הקדנציה השנייה בת שש השנים של נשיאותו, הצליחה פינלנד לפתור את הבעיות הדחופות ביותר שנותרו כירושה מהמלחמה האבודה. הפליטים מקרליה יושבו מחדש, פיצויי המלחמה שולמו, הסתיימה הקצבת המזון, ובינואר 1956 הסיגה ברית המועצות את כוחותיה מהנמל פורקאלה שליד הלסינקי.
בגיל 85 בתום כהונתו השנייה ב-1 במרץ 1956 לא חיפש פאסיקיבי בכל מחיר להיבחר מחדש.
היה מוכן לכהן כנשיא לעוד שנתיים אם רוב גדול של פוליטיקאים היו מבקשים זאת ממנו. ב-15 בפברואר 1956 הועלתה אחרי שקיבל מסר שלא הובן נכון מכמה פוליטיקאים שמרנים, כי יש לו כביכול תמיכה מהמפלגה האגררית והסוציאל-דמוקרטים, הועלתה מועמדותו בטעות.
משראה עצמו נכשל, הרגיש עצמו נבגד על ידי אותם הפוליטיקאים שביקשו ממנו להציג את מועמדותו. הוא אף שלל כי נתן את הסכמה בהצהרה פומבית למהלך הזה.
פאסיקיבי נפטר בדצמבר 1956, לפני שסיים לכתוב את זיכרונותיו.
הנצחה

תמונתו הופיעה בשטרות פינים שונים, בדומה לנשיאים סטולברג וקקונן.
פרסים ואותות כבוד

עיטור הצלב הגדול של מסדר הורד הלבן של פינלנד
עיטור הצלב הגדול של מסדר האריה של פולין
עיטור הצלב הגדול של מסדר צלב החירות
תואר אביר מסדר השרפים של שוודיה
הערות שוליים

↑  Tuomo Polvinen 2002
↑  Tuomo Polvinen 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277037105171  PLWABN: 9810660086305606  BnF: cb13571879m (data)  GND: 11873895X  ICCU: PUVV328088  ISNI: 0000 0000 8232 261X  LCCN: n79032904  LNB: 000074278  MusicBrainz: 6d4fd256-c917-484c-8f69-0c00200e5ff2  NARA: 47491978  NKC: jx20050405003  NTA: 084884851  SELIBR: 205487  SUDOC: 052652122  VIAF: 52484707   WorldCat (עם VIAF): 52484707 
פאסיקיבי כסטודנט בשנת 1893
פאסיקיבי נוסע למוסקבה לשם הסיבוב הראשון של המו"ם, באוקטובר 1939. מלווים אותו ראש הממשלה קאיאנדר, יושב ראש הפרלמנט, ויינו האקילה ואשתו, אלי
פאולין קוריארד

| --- | --- |

 לידה:  1848 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1898 (בגיל 50 בערך) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 שם לידה:  Пелагея Петровна Куриар 
 מקום קבורה:  בית העלמין נובודוויצ'יה (סנקט פטרבורג) 
 תחום יצירה:  ציור 
 
פאולין קוריארד (באנגלית: Pauline Couriard;‏ 1848–1898) הייתה ציירת רוסיה, חברת כבוד באקדמיה הקיסרית לאמנויות.  היא ידועה בעיקר בזכות הקמת חוג האמנות לנשים בסנט פטרסבורג והנהיגה אותו. היא הציגה את יצירותיה ברחבי אירופה.
ביוגרפיה

פאולין נולדה ב-1848 בסנט פטרסבורג במשפחת אצולה ותיקה. אביה, היה גנרל בצבא הרוסי. היא התחנכה בהדרכתו של אמן פופולרי לב לאגוריו. היא הציגה לראשונה בגיל 28 וזכתה להצלחה.
היא נישאה לרופא השווייצרי אלפרד קוריארד, שעבד בבית החולים מרינסקי בסנט פטרסבורג וקיבלה את שם משפחתו. מספר שנים לפני מותו של בעלה, היא התגוררה בז'נבה. היא הציגה את נופיה באקדמיה הקיסרית לאמנויות, שם קיבלה 2 מדליות כסף, ובשנת 1882 הוכרה כחברת כבוד של האקדמיה הקיסרית לאמנויות .
ב-1882 חזרה פאולין קוריארד לסנט פטרסבורג. באותה שנה היא ייסדה את חוג האמנות הראשון לנשים שמטרתו הייתה להקל את הגישה של נשים לקורסים הניתנים באקדמיה לאמנויות יפות. היא עמדה בראש חוג האמנות לנשים במשך יותר מעשר שנים. בשנת 1892 לרגל יום השנה העשירי לחוג, קיבלה קוריארד סדרת רישומים במתנה מתלמידיה. מוזיאון ז'נבה ירש את הרישומים הללו ב-1899. הרישומים שנתרמו על ידי פאולין קוריארד הוצגו בתערוכה הציירים הרוסים מהמאה ה-19 במוזיאון לאמנות והיסטוריה בז'נבה בשנים 2008–2009.
פאולין קוריארד מתה בשנת 1898 בסנט פטרבורג.
הערות שוליים

↑  Histara - Les comptes rendus, histara.sorbonne.fr
↑  Pauline Couriard (1848-1898), data.bnf.fr (בצרפתית)
↑  "Voyage dans l'imaginaire russe du XIXe". Le Temps (בצרפתית). 2008-12-20. ISSN 1423-3967. נבדק ב-2023-03-14.
↑  Dans le sillage des peintres russes, Dans le sillage des peintres russes (בצרפתית)
↑  Булгаков, Ф. И. (1889). Наши художники (Живописцы, скульпторы, мозаичисты, граверы и медальеры) на академических выставках последнего 25-летия. Биографии, портреты художников и снимки с их произведений. Типография А. С. Суворина. pp. 227–229, 234.
↑  Тайна красного ящика, nashagazeta.ch, ‏2008-12-03 (ברוסית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15970889n (data)  ISNI: 0000 0004 5095 7038  VIAF: 316737392   WorldCat (עם VIAF): 316737392
יסוד כסא השם בעולם

"יסוד כסא השם בעולם" הוא מטבע לשון, שטבע הרב אברהם יצחק הכהן קוק ביחס למדינה היהודית האידאית ("מדינת ישראל", בלשונו) המתעתדת לקום. מטבע הלשון נמצאת בפסקה המדברת על המדינה, שנדפסה לראשונה בספר "אורות ישראל". ונכתבה כ-30 שנה לפני הכרזת המדינה. הביטוי התפרסם ונחרט בחוגי תלמידיו, כשחלקם רואים בו התייחסות למדינת ישראל הנוכחית והוא משמש בפיהם לעיתים כתיאור תמציתי להוויתה.
תוכן הפסקה

בפסקה זו מבקש הרב קוק להסביר את ההבדל שבין כל מדינה שבעולם, ובין מדינת יהודית שאת תקומתה צפה. לדבריו - כל מדינה אין לה תוכן פנימי ומהותי, ואינה אלא סידור טכני לחיי חברה תקינים, אך לעומת זאת, מדינת ישראל היא מהות ואידיאה עליונה, ולכן היא מהווה את "האושר העליון של האדם". אותה מהות עליונה היא בעיניו היותה של מדינה זו "יסוד כיסא השם בעולם", כלומר - שורש להשראת שכינה בעולם ולגילוי מלכות השם בו, ששאיפתה היא גילוי הייחוד של האל בעולמו. והיות שדבר זה הוא האושר הכי גדול שישנו - ממילא המדינה שהיא היא המעמידה את המצב הזה - מהווה בעצמה האושר הכי גדול.
הביטוי "כיסא השם" מבוסס על לשון הכתוב "וַיֵּשֶׁב שְׁלֹמֹה עַל כִּסֵּא ה' לְמֶלֶךְ תַּחַת דָּוִיד אָבִיו" (דברי הימים א, כט, כג). "כסא ה'" הוא כסאו של דוד המלך, שהוא סמל לממלכה היהודית. מקור נוסף הוא לשון הכתוב "בָּעֵת הַהִיא יִקְרְאוּ לִירוּשָׁלַ‍ִם כִּסֵּא ה' וְנִקְוּוּ אֵלֶיהָ כָל הַגּוֹיִם לְשֵׁם ה' לִירוּשָׁלָ‍ִם" (ירמיהו ג יז).
הוא מתייחס גם לכך שלא מיד עם תקומתה תענה המדינה על הגדרה זו של דרישת גילוי מלכות וייחוד ה', אך מדגיש שאין זה סותר את האמור. לפי הסברו - הדרך שעל המדינה לעבור עד שתעמוד במצב כזה היא ארוכה, ובלשונו "שאושר נשגב זה צריך הוא לביאור ארוך כדי להעלות אורו בימי חושך". אך אף על פי כן עצם קיומה מהווה בסיס שעל גביו תהיה ההתקדמות שתביא למצב זה - והאריכות הנצרכת עד לכך אינה מבטלת את החשיבות האמורה.
אין המדינה האושר העליון של האדם. זה ניתן להאמר במדינה רגילה, שאינה עולה לערך יותר גדול מחברת אחריות גדולה, שנשארו המוני האידיאות, שהן עטרת החיים של האנושיות, מרחפים ממעל לה, ואינם נוגעים בה. מה שאין כן מדינה שהיא ביסודה אידיאלית, שחקוק בהויתה תוכן האידיאלי היותר עליון שהוא באמת האושר היותר גדול של היחיד. מדינה זו היא באמת היותר עליונה בסולם האושר, ומדינה זו היא מדינתנו, מדינת ישראל, יסוד כסא ד' בעולם, שכל חפצה הוא שיהיה ד' אחד ושמו אחד, שזהו באמת האושר היותר עליון. אמת, שאושר נשגב זה צריך הוא לביאור ארוך כדי להעלות אורו בימי חושך, אבל לא מפני זה יחדל מלהיות האושר היותר גדול.
הבנת דבריו

את משמעות הפסקה והסיבות לקביעה זו, מסבירים בכך שהיות והקשר של האל עם העולם הוא דרך עמו - עם ישראל ועל ידם הוא מתגלה בו, מלכות השם בעולם לא יכולה להתגלות כשמלכות ישראל איננה קיימת. לפיכך - יסוד ראשוני לגילוי מלכותו הוא העמדת מלכות ישראל, כשאחרי שתוקם - ישנו הבסיס שעליו יש להתקדם ולפעול שכל התנהגותה תהא ראויה על פי התורה, ותפעל לגילוי מלכותו. והיות שכן - על אף שבמצבה הנוכחי אין המדינה עונה על הקריטריון "שכל חפצה הוא שיהיה ד' אחד ושמו אחד", עדיין היא ראויה להיקרות כך, כיוון שהיסוד עודנו קיים, על אף שטרם נבנה הבניין מכוחו.
כמו כן, ביחס לטענה שכל עוד והמדינה איננה "כל חפצה שיהא ה' אחד ושמו אחד" לא ניתן לומר שעליה דיבר הראי"ה, מצוינים המשך דבריו - שאושר זה זקוק לבירור ארוך בימי החושך, ולא באופן מיידי יחל מצב זה, אלא שלמרות זאת אין זה מונע את ההגדרה גם באותם ימי חושך, ההכרחיים ומהווים ימי בירור להתגלות האור מתוך היסוד הקיים של מלכות ישראל - המתקיים בימים אלו עצמם. זאת על פי האמור - שבעצם קיומה של מלכות ישראל עצמאית ישנו היסוד - שעל גביו ומתוכו תתאפשר מציאות בה "כל חפצה שיהא ה' אחד ושמו אחד", וכפי שהיה בהיסטוריה של עם ישראל - בתקופת השופטים ועוד, שהאוטונומיות החלו ופעלו במצב של בלבול וחוסר עקביות בשמירת תורה ומתוכן התבססו המלכויות שומרות התורה. ומדינת ישראל ממשיכה אותן, כפי שהיא מכריזה על עצמה במגילת העצמאות.
בנוסף, מוזכרות בהקשר הזה העובדות של שמירת המסורת והכבוד ליהדות במדינת ישראל, כמו שמירת השבת בעניינים הממלכתיים והתמיכה בלומדי תורה, חוקי האישות על פי התורה, חוקי הכשרות וההקפדה עליהם בגופים הרשמיים של המדינה ועוד. כשכל אלו מעניקים לה צביון יהודי ומצדיקים את התואר האמור, נוסף על עצם המציאות של חזרת עם ישראל לארצו ושליטתו בה, אשר על פי דברי הנביא יחזקאל מהווה קידוש ה'.
בתרבות ובאומנות

לרגל מלאות שבעים שנה למדינת ישראל, הפיק הזמר יוחאי בן אב"י עם מקהלת הישל"צ שיר ממילותיו אלו של הרב קוק, עם תוספת של קטעים מפרי עטו. לדבריו "מילות השיר מנסות להביע את היחס המורכב בין חזונו של הרב קוק לבין המציאות של מדינת ישראל בפועל, ובין הודאה על הקיים לבין תקווה להשלמת הייעוד של מדינת ישראל בתור 'יסוד כיסא ה' בעולם".
ראו גם

ראשית צמיחת גאולתנו
לקריאה נוספת

בנימין איש שלום, "תאולוגיה של ריבונות": יהדות על פרשת דרכים?, אקדמות, ל’, שבט תשע”ד.
הערות שוליים

↑  מקור הפסקה הוא בשמונה קבצים (א, קפו). היא נדפסה לראשונה בידי הרצי"ה קוק בספר אורות ישראל (ו, ז), ולאחר מכן בידי הרב הנזיר בספר אורות הקודש, חלק ג, עמ' קצא.
↑  הרב שלמה יוסף וייצן בתשובתו באתר ישיבה: "מהו יסוד כסא ה’?" והרב בניהו ברונר בתשובתו באתר כיפה: מלכות כיסא ה' בעולם
↑  הרב דוד חי הכהן בתשובתו באתר ישיבה: האם מדינת ישראל אכן "יסוד כיסא ה’ בעולם"?
↑  פרק ל"ו
↑  הרב דוד חי הכהן בתשובתו באתר ישיבה: האם בשביל הגאולה חייבים מדינה דתית
↑  חדשות סרוגים, ‏צפו: נבואת הרב קוק הפכה לסינגל לחגיגות ה70, באתר "סרוגים"(הקישור אינו פעיל, 13.3.2021)
↑  ערוץ 7, יסוד כסא השם - יוחאי בן אב"י והישל"צ, באתר ערוץ 7
| כתבי הראי"ה |
| --- | --- | --- |
| בהלכה וש"ס | דעת כהן • משפט כהן • אורח משפט • עזרת כהן • שבת הארץ • חבש פאר • עץ הדר • עיטור סופרים • טוב ראי |  |
| בהגות | עין איה • עולת ראיה • מאמרי הראי"ה • אדר היקר • ראש מילין • לנבוכי הדור • מדבר שור • מוסר אביך • מידות הראי"ה • עקבי הצאן • ארץ חפץ • חזון הגאולה |  |
| סדרת ה"אורות" | אורות (אורות ישראל) • אורות הקודש • אורות התורה • אורות התשובה • אורות הראי"ה • אורות התפילה • אורות האמונה |  |
| כתבים | למהלך האידיאות בישראל • הרצאת הרב • חזון הצמחונות והשלום • מאמר הדור • אגרות הראיה • שמונה קבצים • פנקסי הראי"ה • משנת הרב • המספד בירושלים • חדריו |  |
| שירים | נכתבו על ידו כשירים: שיר האמונה  • ישמח לבי • לחשי ההויה קטעים ופיסקאות שהולחנו: כנפי רוח • יסוד כסא השם בעולם |  |
הערה: חלק מספרי ה"אורות" הם ליקוטים מאוחרים ממשנתו סביב נושאים שונים, שהשתמשו אף הם בשם "אורות".
וסילי סוריקוב

| --- | --- |

דיוקן עצמי
 לידה:  12 בינואר 1848 (יוליאני) קרסנויארסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  6 במרץ 1916 (יוליאני) (בגיל 68) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית העלמין וגנקובסקויה 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1875) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 הושפע על ידי:  איליה רפין 
 יצירות ידועות:  Taking a Snow Town, Boyarina Morozova, Suvorov Crossing the Alps in 1799, בוקר הוצאתם להורג של חיילי הסטרלצי 
 פרסים והוקרה:  אות המסדר אנה הקדושה, דרגה 3 (1883) 
 צאצאים:  Olga Surikova 
 
וסילי איוואנוביץ' סוריקוב (ברוסית: Васи́лий Ива́нович Су́риков; ‏ 24 בינואר (על פי הלוח היוליאני: 12 בינואר) 1848 – 19 במרץ (על פי הלוח היוליאני: 6 במרץ 1916) היה צייר רוסי שנודע בציוריו שתיארו אירועים היסטוריים.
קורות חיים

סוריקוב נולד בקראסנוירסק שבסיביר. בין השנים 1869–1871 למד תחת פאבל צ'יסטיאקוב באקדמיה הקיסרית לאמנות שבסנקט פטרבורג.
בשנת 1877 עבר סוריקוב למוסקבה, והשתתף בציור הפרסקאות של קתדרלת ישו המושיע.
בשנת 1878 נשא לאישה את אליזבת צ'אראיס, נכדתו של הדצמבריסטי סוויסטונוב.
בשנת 1881 הצטרף לתנועת "הנודדים" (הפרדויז'ניקי).
בשנת 1893 התקבל כחבר באקדמיה לאמנויות של סנט פטרבורג.
סוריקוב נפטר ב-19 במרץ 1916 ונקבר בבית הקברות ואגאנקובסקויה שבמוסקבה.
סגנונו ויצירותיו

סוריקוב התמקד בציור אירועים היסטוריים מעברה של רוסיה, וניסה להציג אירועים אלה מתוך נקודת המבט של פשוטי העם אשר צפו באירועים. הציורים נחשבו מקוריים בסגנונם, בהצגת רגשות האנשים במהלך האירוע.
בין יצירותיו הידועות נמנים "בוקר הוצאתם להורג של חיילי הסטרלצי" (1881), "אלכסנדר מנשיקוב בברזוב" (1883), "פאודוסיה מורוזובה" (1887) המוצגות בגלריית טרטיאקוב שבמוסקבה, ו"מסע סובורוב דרך האלפים" (1889) וציור הפלגתו של "סטפאן ראזין" (1910) המוצגות במוזיאון הרוסי שבסנקט פטרבורג.
גלריה

בוקר הוצאתם להורג של חיילי הסטרלצי
פאודוסיה מורוזובה
פרש הברונזה
מנישקוב בברזוב
כיבוש מצודת השלג
מסע סובורוב דרך האלפים
אדם
כיבוש סיביר על ידי ירמק
הלמוט אבט

| --- | --- |

 לידה:  26 במאי 1925 הלמשטדט, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  22 בנובמבר 2024 (בגיל 99) 
 מקום לימודים:  המכון הטכנולוגי של קליפורניה  אוניברסיטת נורת'ווסטרן 
 פרסים והוקרה:  עמית באגודה האמריקאית לקידום המדע  פרס ג'ורג' ואן ביאסנרואק (1997) 
 
הלמוט אבט (באנגלית: Helmut Arthur Abt;‏ 26 במאי 1925 – 22 בנובמבר 2024) היה אסטרונום אמריקאי שהתמחה באסטרופיזיקה.
ביוגרפיה

הלמוט אבט נולד בשנת 1925 בגרמניה ומשפחתו היגרה לארצות הברית כאשר הוא היה בן שנתיים. בשנת 1946 הוא סיים לימודי תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת נורת'ווסטרן ותוך שנתיים השלים באותה האוניברסיטה לימודי תואר שני בפיזיקה. בשנת 1952 הוא סיים עבודת דוקטורט במכון הטכנולוגי של קליפורניה. אבט עבד כשנה במצפה הכוכבים ליק ועבר לאוניברסיטת שיקגו בה היה פרופסור בשנים 1953–1959. בשנת 1960 אבט החל לעבוד במצפה כוכבים באריזונה ועבד בו עד לשנת 2000.
בשנים 1966–1968 הוא היה נשיא "הארגון האסטרונומי של הפסיפיק". בשנים 1971–1999 אבט היה עורך הירחון Astrophysical Journal.
הלמוט אבט התמחה, בין היתר, בחקר התפתחות הכוכבים ובחקר כוכבים כפולים. במהלך חייו הוא פרסם מעל ל-300 מאמרים. על פעילותו רבת השנים הוענק לאבט פרס על שם ג'ורג' ואן ביאסנרואק בשנת 1997. בשנת 1996 התגלה אסטרואיד 9423 שנקרא על שמו. בשנת 2003 פורסם ספר עם אוסף מאמרים של מדענים שונים. הספר הוקדש לאבט.
נפטר ב-22 בנובמבר 2024.
חוסה דה לה טורה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 באפריל 1987 מונטילה, ספרד 
 פטירה:  5 בדצמבר 2024 (בגיל 37) מונטילה, ספרד 
 מדינה:  ספרד 
 עיסוק:  שחקן תיאטרון, טלוויזיה
 פרופיל ב-IMDb
 
חוסה דה לה טורה (בספרדית: José de la Torre;‏ 20 באפריל 1987 –  5 בדצמבר 2024) היה שחקן ספרדי.