ליאור נבוק
סגנון ואסתטיקה

שפתו המוזיקלית של נבוק מושתתת על מודאליות וטונליות מורחבת, תוך הימנעות משימוש בטכניקות סריאליות וב-pitch sets מתמטיים מוגדרים מראש. רבות מיצירותיו נכתבו בעקבות אירועים ותופעות בהן פגש, ובהשראת החיפוש אחר הצלילים שיעלו בתודעת המאזינים את התופעות הללו ואת הרגשות והתחושות שהן יצרו בתוכו. כדי להשיג מטרות אלו, הוא עושה שימוש במצלולים, טכניקות ואפקטים חדשניים, אפילו אוונגרדיים, אך רק לעיתים נדירות ניכר רישומם של אלו על היצירה כולה. המוזיקה שלו תוארה כמ-"מתפתחת לחוויה רגשית ולא רק אינטלקטואלית". בתוך פרמטרים רחבים אלו, מתאפיין מכלול יצירתו בגיוון רחב בתחום התזמור, ההשפעות וההבעה. Michael McDonagh התייחס ל-"הדים של דביסי, ואף יותר מכך של ראוול" ביצירותיו של נבוק, בעיקר ביצירות מוקדמות כגון V5 והרביעייה לחליל, קלרינט, בסון ונבל. דגש על צבע כלי ועל אפקטים מצלוליים מיוחדים מורגש ביצירות מדיטטיביות שנכתבו בהשראת הטבע, כגון אגם מסתורי והדים מצועפים; ביצירתו התזמורתית הראשונה, ביכורים סימפוניים, ובפרק הראשון של רביעיית כלי הקשת הראשונה שלו, קולות מהודו.
השפעה נוספת הבולטת ביצירותיו המוקדמות היא מוזיקת הג'אז: נבוק החל את דרכו כמוזיקאי ג'אז, והשפעת הז'אנר ניכרת, למשל, בקונצ'רטו לקלרינט שלו משנת 1996, יצירה שגם חושפת את הדחפים הריתמיים של המלחין. דוגמאות נוספות להשפעת הג'אז אפשר למצוא בפרק השלישי של קולות מהודו, בשישה סיפורים קצרים לחמישיית כלי נשיפה, ברביעיית הסקסופון ועוד.
כמה מיצירותיו המאוחרות של המלחין שאבו השראה מתימות סוציו-פוליטיות, כגון הסכסוך הערבי-ישראלי ומאבקי דת. דוגמה לכך היא יצירתו כחול, צהוב, עשן, שנכתבה בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה. יצירות אלו נוטות להבעה רגשית קודרת יותר (למשל באלגיה לעתיד) ומתאפיינות לעיתים בסגנון אקספרסיוניסטי, כגון ברביעיית כלי הקשת מספר 2 – מעגלי תקווה.
התעניינותו של נבוק בנושאים סוציו-פוליטיים ניכרת גם בחלק מיצירותיו התיאטרליות, כגון על גדות הנהר שלנו. האורטוריה שלו והרכבות המשיכו להגיע, שנכתבה עבור הפרויקט "מסמכי עבדות" של זמרי הקנטטה מבוסטון, מתעמתת ישירות עם פעולותיהן ומחדליהן של בעלות הברית במהלך השואה, תוך שימוש בליברטו המושתת על תעודות ומסמכים רשמיים מהתקופה.
היבט נוסף ביצירתו הדרמטית של נבוק הוא המוזיקה שלו לילדים, ביצירות כגון בת הים הקטנה לקריין/ית ותזמורת קאמרית (2006), והסיפורים המוזיקליים הרפתקאותיו של פינוקיו (2009) וטימי אמיץ הלב (2019). יצירה האחרונה זו מבוססת על ליברטו שכתב נבוק עצמו – מעין וריאציה על פטר והזאב של פרוקופייב, שבה הגיבור-הילד מתידד עם הזאב במקום ללכוד אותו. היצירה שימש בסיס לספר הילדים הראשון של נבוק, באותו השם, שיצא לאור בשנת 2023.
יצירותיו הקוליות נכתבו למגוון הרכבים – משיר אמנותי (ליד) סטנדרטי לקול יחיד ופסנתר, עבור בשילובים לא שגרתיים (למשל, סופרן וכלי נקישה ביצירתו התיאטרלית-למחצה דיאלוגים), ועד ליצירות לקול ותזמורת. נבוק הלחין טקסטים במגוון שפות ומסורות, בהם טקסטים מקראיים במקור העברי; משוררים עבריים כגון לאה גולדברג ודן פגיס; ומשוררים מרחבי העולם, בהם אמילי דיקינסון ואנטוניו מצ'דו.
נבוק הלחין גם מספר יצירות לפסנתר סולו – בהן מחזורי מיניאטורות תוכניתיים-למחצה (כגון תיבת התמונות הישנה), שפרקיהם יכולים להיחשב גם יצירות עצמאיות וגם חלק ממכלול רחב יותר. בתור מלחין-פסנתר, יצר נבוק ארבע יצירות בהליך של הלחנה-בזמן-אמת – כלומר, חיבורה של יצירה מוזיקלית על ידי המלחין-המבצע, תוך שילוב בין צורות וחומרים שהוכתבו מראש לבין מידה מסוימת של חירות אלתורית, ובלי שימוש בתיווי. ארבע היצירות שנוצרו בטכניקה זו – נוקטורנים אורבניים, נופים פנימיים, מיומנו של קפטן רווי-געגוע וצמתי זמן – יצאו לאור בהקלטות אודיו.
נבוק משתמש בטכניקת ההלחנה-בזמן-אמת גם בעבודתו היצירתית המשותפת עם סטיבן הורנשטיין וג'פרי קובלסקי. שלושת המוזיקאים ייסדו יחדיו את אנסמבל 'אפקט הפרפר', המתמחה ביצירת מוזיקה חיה לסרטים אלמים מראשית ימי קולנוע, עד לשנת 1929.