stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמלין פנקהרסט
זכויות הצבעה לנשים

הממשלה הבריטית החליטה להעניק זכויות הצבעה לנשים ברחבי הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד ב-6 בפברואר 1918. "חוק ייצוג האנשים 1918" (אנ') העניק זכויות הצבעה רק לנשים מעל גיל 30, וזאת רק לאלו שהיה ברשותן בית, או שהיו נשואות למי שבבעלותו בית, או בעלות זכות בחירה באוניברסיטה. בחוק נקבעה גם זכות בחירה לגברים מעל גיל 21, במקום 30. הסופרג'יסטיות ראו בהחלטת החוק ניצחון ענק. בנובמבר 1918, ניתנה זכות לנשים מעל גיל 21 להתמנות לחברות פרלמנט - ועם זאת הן עדיין לא היו יכולות להצביע בבחירות.
לאחר המלחמה פנקהרסט שהתה מספר שנים בארצות הברית ובקנדה. באותן שנים היא נתנה הרצאות עבור "המועצה הלאומית למלחמה במחלות מין". ב-1925 חזרה לבריטניה, הצטרפה למפלגה השמרנית והתקבלה כאחת המועמדות של המפלגה לפרלמנט הבריטי. בתה, סילביה, שאחזה עדיין בדעות סוציאליסטיות מוצקות, הזדעזעה ממהלך זה. היחסים בין השתיים היו מעורערים. אמלין כעסה על כך שסילביה ילדה בן מחוץ לנישואים, והיא סרבה לראות את בתה ואת נכדה.
בשנת 1928 הושוו זכויות ההצבעה של נשות בריטניה לאלה של הגברים. זמן קצר לאחר מכן, ועשור לאחר התחלת הגשמת מטרת מאבקה, מתה אמלין פנקהרסט בגיל 69. היא קבורה בבית הקברות ברומפטון במערב לונדון.
ראו גם

זכות בחירה לנשים
סופרג'יזם
מיליסנט פוסט
נורה אילם
ריצ'רד פנקהרסט
לקריאה נוספת

Pankhurst, Emmeline. My Own Story. 1914. London: Virago Limited, 1979.(הספר בקטלוג ULI)
Purvis, June. Emmeline Pankhurst: a biography. Routledge, 2003. (הספר בקטלוג ULI)
ליסבת' קייזר, אמלין פנקהרסט (קטנות-גדולות), יפו: הוצאת צלטנר, 2017. תרגום: אבירמה גולן. (הספר בקטלוג ULI)
קייט פנקהרסט, ספורן של נשים מפלאות ששנו את העולם, הוצאת סיגליות, 2018. תרגום: חנה לבנת. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

1 2  Who was Emmeline Pankhurst educationforum.co.uk
1 2  Emmeline Goulden Pankhurst (1858 - 1928) BBC history
1 2 3   אמירה גלבלום, שלוש הארות היסטוריות, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, מתוך נגה: כתב עת פמיניסטי, קיץ 1983, גיליון 7.
↑   צפי סער, 100 שנה לחוק הבריטי שאיפשר לנשים להצביע בבחירות, באתר הארץ, 8 בפברואר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277173205171  PLWABN: 9810597373805606  BIBSYS: 90083391  BnF: cb12385471f (data)  CANTIC: a19945723  CiNii: DA07531821  GND: 118789473  ISNI: 0000 0000 8377 7202  LCCN: n50050204  NARA: 10582966  NDL: 00452076  NKC: jx20101006008  NLA: 36190798  NLK: KAC201606386  NTA: 070881847  RERO: 02-A003668150  SELIBR: 252345  SNAC: w64b3bwf  SUDOC: 05984759X  Trove: 1226570  VIAF: 44380444   WorldCat (עם VIAF): 44380444 
אמלין פנקהרסט נעצרת על ידי המשטרה לאחר שהפגינה ליד ארמון בקינגהאם - 1914
פסל של אמלין פנקהרסט בגני מגדל ויקטוריה, ליד ארמון וסטמינסטר.
אסכולת ייל

אסכולת ייל (אנגלית: Yale school) הייתה קבוצה של מבקרי ספרות שפעלה בעיקר בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים. על הקבוצה נמנו בין היתר פול דה מאן וג'וזף היליס מילר. חברי הקבוצה נודעו בפרקטיקות וטקטיקות שונות של קריאה דקונסטרוקטיביסטית שאותן הפעילו על טקסטים ספרותיים, במגמה להראות, ברוח כתביו ורעיונותיו של הפילוסוף היהודי-צרפתי, ז'אק דרידה, כי קיימת אי-אפשרות עקרונית להעמיד טקסט על משמעות אחת ויחידה, ולכן גם הגיעה למסקנה הפרדוקסלית, שאין להעמיד טקסט על משמעות כלשהי, שכן מספר המשמעויות כמספר הקוראים בכוח. מכאן שהתפקיד היחיד שנועד למבקר ולפרשן הספרותי הוא להנהיר את אי-אפשרות הקריאה.
ראו גם

תורת הספרות
דקונסטרוקציה
פוסט-סטרוקטורליזם
לקריאה נוספת

זאב לוי, הרמנויטיקה, הוצאת "ספריית פועלים"
אסכולת נהר הדסון

תומאס קול, "Mountain Sunrise Catskill", ציור משנת 1823
אסכולת נהר הדסון (באנגלית: Hudson River School), הוא כינויה של קבוצת ציירי נוף אמריקניים מן הזרם הנטורליסטי שפעלו במאה ה-19 וביקשו ליצור קשר ייחודי בתמונותיהם אל רוחה האמריקנית של יבשת אמריקה.
ציוריהם של חברי האסכולה משקפים שלושה נושאים מאמריקה של המאה ה-19: תגליות, מסעות והתיישבות. בתמונותיהם הנוף האמריקני מוצג כסביבה פסטורלית בו הטבע ובני אדם שוכנים יחד בהרמוניה.
תומאס קול נחשב למייסד האסכולה והאמן החשוב בה היה חברו הטוב, אשר דיורנד, שאף הנציח את קול בציורו הידוע הקרבה שברוח, יצירה המייצגת לרוב את האסכולה כולה. מלבד קול ודיורנד, יתר חברי הקבוצה היו קשורים זה לזה בצורה רופפת. בין חברי הקבוצה היו גם שלושת האחים הציירים: וילאם הרט, ג'ולי הרט בירס וג'יימס מקדוגל הרט, וכן הציירים: דניאל צ'ארלס גרוס, צ'ארלס הרברט מור, ויליאם סטנלי האסלטין, אלברט פיץ' בלוהוס ותומאס מורן.
גישתם לטבע של חברי הקבוצה הייתה רומנטית, והדגישה את ממדיהם ואת יפי מראיהם הנאצל של עמק נהר הדסון (אנ') ושל מרחבי אמריקה הבלתי מיושבים, על הריה המיוערים והמים הרבים הזורמים בה. הגישה של האסכולה רווחה בציור האמריקני במשך כל המאה ה-19.
לקריאה נוספת

Sullivan, Mark, The Hudson River School, Scarecrow Press, 1991. מסת"ב 978-0810823839
New-York Historical Society and Ferber, Linda S., The Hudson River School: Nature and the AmericanVision, Rizzoli Electa, 2009. מסת"ב 978-0847832644
Siegel, Nancy J, Susie M Barstow: Redefining the Hudson River School, Lund Humphries, 2023. מסת"ב 978-1848225909
אנטיוכוס האחד עשר

| --- | --- |

 לידה:  שנות ה־10 של המאה ה־2 לפנה״ס 
 נהרג:  92 לפנה״ס אנטיוכיה, טורקיה 
 מדינה:  הממלכה הסלאוקית 
 
אנטיוכוס האחד-עשר (אֶפִּיפָאנֶס או פִילָדֶלפוּס) (? - 92 לפנה"ס) היה דמות משנית במלחמות הירושה בשנים האחרונות של בית סלאוקוס, שהיו בעבר שליטי ממלכה מפוארת, הממלכה הסלאוקית, אך בימיו של אנטיוכוס האחד-עשר היו רק מלכים מקומיים בסוריה.
אנטיוכוס האחד-עשר היה בנו של אנטיוכוס השמיני (גריפוס), ואחיו של סלאוקוס השישי (אפיפאנס). לאחר תבוסת אחיו ב-95 לפנה"ס בידי אנטיוכוס העשירי (איוסבס פילופטור), החליטו אנטיוכוס האחד-עשר ואחיו התאום, פיליפוס הראשון (פילדלפיוס), לנקום, וערכו מצור על אנטיוכיה, מרכז שלטונו של אנטיוכוס העשירי. המצור נכשל, ואנטיוכוס האחד-עשר טבע בנהר אורונטס כשניסה לחצותו על-גב סוס במהלך המלטות (92 לפנה"ס).
אנדי רוני

| --- | --- |

 לידה:  14 בינואר 1919 אולבני, ארצות הברית 
 פטירה:  4 בנובמבר 2011 (בגיל 92) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Andrew Aitken Rooney 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת קולגייט  אקדמיית אלבני 
 פרסים והוקרה:  Walter Cronkite Award for Excellence in Journalism (2003)  פרס המלך הוא עירום (2001)  פרס אוולין פ. ברקי  מדליית האוויר  כוכב הארד 
 
אנדרו אייטקן "אנדי" רוני (באנגלית: Andrew Aitken "Andy" Rooney;‏ 14 בינואר 1919 – 4 בנובמבר 2011) היה איש רדיו וטלוויזיה אמריקאי. הוא ידוע במיוחד בזכות פינתו השבועית "כמה דקות עם אנדי רוני" (באנגלית: A Few Minutes with Andy Rooney), אשר הייתה חלק מהתוכנית 60 דקות ברשת CBS בין השנים 1978–2011. הופעתו האחרונה בתוכנית הייתה ב-2 באוקטובר 2011, חודש טרם נפטר בגיל 92.
תחילת דרכו

רוני נולד בשנת 1919 באולבני ניו יורק. הוא למד תואר ראשון באוניברסיטת קולגייט, אוניברסיטה פרטית קטנה בכפר המילטון, במרכז מדינת ניו יורק.
באוגוסט 1941 הוא גויס לצבא ארצות הברית. בשנת 1942, בעודו חייל, היה לעיתונאי צבאי בעיתון הכוחות המזוינים של ארצות הברית כוכבים ופסים, והוצב בלונדון. בפברואר 1943 היה לאחד משישה עיתונאים שצורפו לטיסת ההפצצה השנייה של חיל האוויר האמריקאי מעל גרמניה. בתום מלחמת העולם השנייה היה אחד מן העיתונאים האמריקאים הראשונים שהגיעו למחנות הריכוז הנאצים, ואחד הראשונים שדיווח על שראה שם. בריאיון שהעניק לעיתונאי טום ברוקו בשלהי המאה ה-20 סיפר כי בטרם גיוסו היה פציפיסט והתנגד למלחמת העולם השנייה, אולם ביקורו במחנות הריכוז הנאציים גרם לו להתבייש בעמדה זו ושינה את השקפת עולמו בשאלה: האם קיימות מלחמות צודקות?
בספר זכרונותיו, "מלחמתי" (My War), שהתפרסם בשנת 1995, סיפר על עבודתו כעיתונאי בתקופת מלחמת העולם השנייה. בנוסף לתיאור מאורעות היסטוריים בהם היה נוכח, רוני אף תיאר כיצד ניסיונותיו בתקופת מלחמת העולם שינו עבודתו כעיתונאי וכסופר.
קריירה עיתונאית

בשנת 1949 הצטרף רוני לחברת CBS ככותב תסריטים עבור תוכנית כישרונות ששודרה ברדיו ובטלוויזיה, בהנחייתו של ארתור גודפרי. הייתה זו אחת התוכניות האהודות ביותר בארצות הברית, אשר בשנת 1952 הגיעה למקום הראשון באחוזי צפייה. רוני המשיך לכתוב עבור ארתור גודפרי אף לאחר שסיים עבודתו בתוכנית. בשנות ה-50 רוני עבד עבור חברת החדשות של CBS וכתב מאמרים לתוכניות יחסי ציבור. בין השנים 1962–1968 רוני כתב מאמרים לתוכניות שונות של חברת החדשות של CBS, בעוד העיתונאי הארי ריזונר היה הקריין של מאמריו. הופעתו הראשונה של רוני בטלוויזיה הייתה בשנת 1970, לאחר שחברת CBS סירבה לשדר מאמר שכתב, "מאמר על מלחמה", ובמחאה הוא התפטר והקריא את המאמר בשידור של רשת PBS. הוא שב לעבוד ב-CBS בשנת 1973, ככותב מאמרים ומפיק תוכניות מיוחדות. עד לשנת 1978 כתב והופיע בתוכניות מיוחדות רבות ברשת CBS.
"כמה דקות עם אנדי רוני"

פינתו השבועית, "כמה דקות עם אנדי רוני", אשר חתמה לאורך שנים את תוכנית התחקירים שישים דקות, החלה בשנת 1978 כתחליף זמני בחודשי הקיץ לפינה הוויכוח השבועי "בעד ונגד" אשר הייתה חלק מן התוכנית. פינתו זכתה לאהדה כה רבה בקהל הצופים עד שעם בוא הסתיו הוחלט כי תשודר לסירוגין, אחת לשבועיים, במקום הפינה "בעד ונגד". בסוף עונת 1978–1979 החליפה פינתו של רוני את פינת הוויכוח השבועי.
בפינתו היה רוני מציע לצופים מבט סאטירי על נושאים מחיי היומיום, כגון מחיר המוצרים במרכול, קרובי משפחה מעצבנים, מתנות חג מולד פגומות, וכדומה. הופעותיו בפינה אף כללו לעיתים רשימות מבודחות אותן הקריא, למשל, סוגי החלב הנמכרים לצרכן, שמות יצרני מים מבוקבקים, שמות יצרני כלי רכב, וכדומה. עם חלוף השנים פינתו הפכה פוליטית יותר. אף שהיה ידוע במיוחד בזכות הופעותיו בתוכנית "שישים דקות", רוני ראה עצמו סופר ומחבר מאמרים עיתונאים, אשר אף הופיע לעיתים בטלוויזיה.
מחלוקות

לאורך השנים עוררו חלק ממאמריו ופינותיו של רוני מחלוקת בציבור. בשנת 1992 כתב טור בו טען יש משום טפשות בעובדה שאינדיאנים מתלוננים על כך כי חלק מקבוצות הספורט בארצות הברית אימצו שמות דוגמת "אדומי העור" (רדסקינס), בין השאר כתב: "הבעיה האמיתית היא, אנחנו לקחנו את הארץ מן האינדיאנים, הם רוצים אותה חזרה ואנחנו לא עומדים לתת להם. אנחנו חשים אשמה ונעשה עבורם כל שנוכל בגבולות ההיגיון, אבל הם לא יכולים לקבל את ארצם בחזרה. השאלה הבאה..."
בשנת 2007 כתב בטור עיתונאי: "אני יודע הכל על בייב רות' ולו גריג, אבל היום כוכבי בייסבול נראים לי כולם בחורים שקוראים להם רודריגז." מאוחר יותר הודה רוני שלא היה צריך להתבטא כך, אך לא התכוון בכך להפחית מערכו של איש.
בשנת 1994 עורר רוני מחלוקת בעת שהעיר בפינתו על התאבדות קורט קוביין סולן להקת נירוונה. רוני הביע תדהמתו על כך שהתאבדות קוביין זכתה לתשומת לב רבה יותר מאשר מותו של ריצ'רד ניקסון, תוך שהוא מעיר כי מעולם לא שמע על קוביין או על להקתו נירוונה. עוד אמר כי "אנשים רבים היו שמחים לקבל את שנות החיים שהוא זרק", ושאל, "מה זה כל השטויות האלה על חיים נוראיים?". שבוע אחר כך, לנוכח תגובות זועמות בציבור, הוא התנצל בשידור ואמר כי לא התחשב בדיכאון של קוביין. הוא אף קרא מכתבי ביקורת של צופים מבלי שהעיר על תוכנם.
בשנת 1990 הושעה רוני מעבודתו ב-CBS, ללא שכר, למשך שלושה חודשים, לאחר תגובות זועמות בציבור לדברים שאמר: "יותר מדי אלכוהול, יותר מדי אוכל, סמים, ארגונים הומוסקסואלים, סיגריות, הם כולם ידועים כמובילים למוות מוקדם.". לאחר שהצטווה על ידי מעבידו, כתב מכתב הסבר לארגון גיי. ארבעה שבועות לאחר הפסקת עבודתו בתוכנית שישים דקות, איבדה התוכנית 20 אחוז מקהל הצופים ורשת הטלוויזיה החליטה להשיבו מיידית לעבודתו.
עם שובו לתוכנית הביע רוני חרטה פומבית על דבריו: ”מעולם לא היה סופר שלא קיווה כי בדרך צנועה כלשהי הוא עושה טוב במילים שהוא כותב על הנייר, ואף שהדבר יומרני, תמיד חשבתי שאני עושה מעט טוב. עכשיו, אני אהיה ידוע בכך שעשיתי, לא טוב, אלא רע. אהיה ידוע לשארית חיי כגזען קנאי וכמי שעשה את החיים קצת יותר קשים להומוסקסואלים. חשתי רע בעניין זה ולמדתי הרבה.”
הערות שוליים

↑  Maria Aspan, Andy Rooney Regrets a Racist Comment in a Recent Column. New York Times, August 27, 2007
↑  שודר בתוכנית שישים דקות, ב-24 באפריל 1994
↑  Andy Rooney dead at 92
↑  Andrew A. Rooney, Years of minutes. Public Affairs, 2003. ISBN 1586482114. pp. 151-152
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007604952905171  GND: 119299178  ISNI: 0000 0000 2529 4552  LCCN: n81052345  LNB: 000060548  NLK: KAC199623402  SNAC: w6bp2bms  SUDOC: 098458590  VIAF: 57318375   WorldCat (עם VIAF): 57318375
אמיליה בנדטי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 במאי 1902  (בת 122) 
 מדינה:  איטליה 
 מקצוע:  נזירה 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (22 בדצמבר 1997) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  אמיליה בנדטי
 
אמיליה בנדטי (באיטלקית: Emilia Benedetti‏; 30 במאי 1902 – ?) הייתה עוזרת לאם המנזר של "האחיות של גבירתנו מציון", אשר פעלה למען יהודים נרדפים בתקופת מלחמת העולם השנייה והחביאה רבים מהם במנזר.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

ברומא, במנזר של ''האחיות של גבירתנו מציון'' (The Sisters of Our Lady of Sion), ברחוב גריבלדי ניתן מקלט ליהודים נרדפים רבים. האם מריה אגוסטינה, שנקראה בעבר וירג'יניה בדטי, ילידת קונסטנטינופול, ממוצא צרפתי, הייתה אם המנזרה ממאי 1942 ועד אוקטובר 1945. באותה תקופה מריה אגנז, שנקראה בעבר אמיליה בנדטי, ילידת רומא, הייתה עוזרת למריה בניהול יחסי החוץ של המנזר. שתיהן פעלו למען היהודים הנרדפים שנמצאו בסכנה גדולה.
במנזר מצאו מקלט יותר ממאה איש. חלקם זרים והשאר יהודי איטליה, אשר נשארו שם עד לשחרור רומא ב-4 ביוני 1944. בין היהודים שהתחבאו במנזר היה פרוצ'יו סונינו, מגנואה, אשר הסתתר שם בין תאריכים 15 באפריל 1944 למאי 1944. בעדותו, הוא נזכר שבמסתור היו גם עריקים מהצבא האיטלקי, קצינים וחיילים, וגם פרטיזנים, אנטי-פשיסטים ופליטים אחרים מהשטחים האיטלקים לשעבר באפריקה. משפחתו של רוברטו מודיליאני מצאה מקלט במנזר כבר באוקטובר 1943. המשפחה כללה את רוברטו, אמו ולנטינה, סבתו ג'ודיטה טליאקוצו, ודודתו אמה אסקארלי. כעבור כמה חודשים, בינואר 1944, הצטרף למשפחה במנזר גם אחיו של רוברטו, אדוארדו. לפני כן הוא הסתתר בכפר דרומית לרומא.
כמה ימים לפני השחרור הגיעו האס.אס. לבדוק את המנזר, אך האם מריה אגנז הצליחה למנוע את ביצוע החיפוש. המנזר היה צפוף מאוד, אך האחיות חילקו את האוכל הדל שלהן עם כל אלו שהתחבאו במקום. אם מישהו היה מצלצל בפעמון השער, הן משכו בפעמון מיוחד כאזהרה לכולם להסתתר ולשתוק.
הכרה והנצחה

ב-19 במאי 1998 הכיר יד ושם באמיליה בנדטי כחסידות אומות העולם.  הטקס נערך ברומא ושמה נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
הערות שוליים

↑  תיק מס' 7768, ארכיון יד ושם.
1 2  The Righteous Among the Nations Database, Benedetti Emilia, Yad Vashem
↑  מכתב מיד ושם לאמיליה בנדטי ,עמ' 12,תיק מס' 7768, ארכיון יד ושם.
אנטיוכוס העשירי

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־2 לפנה״ס 
 פטירה:  90 או 83 לפנה"ס
 מדינה:  הממלכה הסלאוקית 
 בן או בת זוג:  קלאופטרה סלנה הראשונה 
 
אנטיוכוס העשירי אֵוּסֶבֵּס פִילוֹפָּטוֹר (ביוונית: Ἀντίοχος Εὐσεβής Φιλοπάτωρ;‏ ? – 90 או 83 לפנה"ס) היה אחד המתמודדים בסכסוך המשפחתי על השלטון בממלכה הסלאוקית בין בני בית סלאוקוס המאוחרים. הוא עלה לשלטון ב-95 לפנה"ס, לאחר שהביס את קרובו סלאוקוס השישי (אפיפאנס) ובכך נקם את מות אביו, אנטיוכוס התשיעי (אאוסבס). התארים שבחר לעצמו מעידים רבות על סיפורו: "אאוסבס" היה תארו של אביו, ו"פילופטור" פירושו "אוהב-אב"; שניהם נבחרו מתוך כבוד לאביו. לאחר מכן שלט באנטיוכיה וסביבתה, כשהוא נלחם ללא הרף בארבעת אחיו של סלאוקוס השישי, בנבטים ובפרתים.
אין הסכמה כללית באשר לתאריך נפילתו. יוספוס פלאביוס מעריך כי נהרג בסביבות שנת 90 לפנה"ס, בעת מלחמתו בפרתים -- וזוהי אכן התקופה בה עבר השלטון באנטיוכיה לפיליפוס הראשון (פילדלפוס). ההיסטוריון הרומי אפיאנוס לעומת זאת מספר כי אנטיוכוס העשירי הובס כשהמלך הארמני טיגרנס הראשון פלש לסוריה ב-83 לפנה"ס, אולם במקרה זה לא ברור מה קורותיו של אנטיוכוס בפרק שבין השנים הללו.
בנו של אנטיוכוס העשירי, אנטיוכוס השלושה עשר (אסיאטיקוס) היה מלך-נתין בסוריה לאחר שהגנרל הרומי פומפיוס הביס את טיגרנס.
אנדי רודיק

| --- | --- |

 לידה:  30 באוגוסט 1982 (בן 42) אומהה, נברסקה
 מדינה:  ארצות הברית
 מקום מגורים:  אוסטין, טקסס
 בן או בת זוג:  ברוקלין דקר (17 באפריל 2009–?) 
 מספר צאצאים:  2 
 גובה:  1.88 מטר
 יד חובטת:  ימין (חבטת גב היד בשתי ידיים)
 פעילות כמקצוען:  2000–2015 (כ־15 שנים)
 סה"כ פרסים שצבר:  20,640,030 דולר אמריקאי 
 יחידים
 מאזן קריירה:  612-213 (74.18%)
 דירוג שיא:  1 (3 בנובמבר 2003)
 זכיות בטורנירים:  32
 זוגות
 מאזן קריירה:  68-51 (57.14%)
 דירוג שיא:  50 (11 בינואר 2010)
 זכיות בטורנירים:  4
 שיאי גראנד סלאם
 זכיות 1
 אליפות אוסטרליה הפתוחה:  חצי גמר (2003, 2005, 2007, 2009)
 אליפות צרפת הפתוחה:  שמינית גמר (2009)
 וימבלדון:  גמר (2004, 2005, 2009)
 אליפות ארצות הברית הפתוחה:  זכייה (2003) ( גמר 2006 )
 תאריך עדכון 14 בנובמבר 2018
 
אנדרו סטיבן "אנדי" רודיק (Andrew Stephen "Andy" Roddick; נולד ב-30 באוגוסט 1982) הוא טניסאי עבר אמריקאי. דורג בעבר במקום הראשון בעולם בסבב העולמי לגברים וזוכה אליפות ארצות הברית הפתוחה (2003). במהלך הקריירה זכה ב-30 תוארי יחידים ו-4 תוארי זוגות. לפני תחילת אליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 2012 הודיע רודיק כי זה יהיה טורנירו האחרון, ולאחר הפסד בסיבוב הרביעי לחואן מרטין דל פוטרו פרש ממשחק פעיל. נוסף להיותו טניסאי מקצועני, הוא גם ידוען המככב במדורי הרכילות והבידור בארצות הברית ובעולם כולו.
תחילת הקריירה

אנדי רודיק נולד באומהה, מדינת נברסקה, ארצות הברית. כיום הוא גר באוסטין, טקסס. הוא החל לשחק טניס כבר בגיל צעיר וזכה באליפות אוסטרליה הפתוחה ואליפות ארצות הברית הפתוחה לנערים, בה בלט בכישרון המשחק שלו וחבטת ההגשה האימתנית. רודיק הפך למקצוען בשנת 2000, הצעיר ביותר בהיסטוריה שנכנס לתוך 20 הראשונים בעולם. בשנת 2001 כבר זכה בשלושה תוארי סבב וסומן כתקווה הגדולה של הטניס האמריקאי, אחרי עידן פיט סמפראס ואנדרה אגאסי. התארים באטלנטה, וושינגטון ויוסטון הקפיצו את רודיק בדירוג ובאותה שנה הוא הגיע לרבע גמר אליפות ארצות הברית. בשנת 2002 זכה רודיק בשני תוארי סבב והגיע שוב לרבע הגמר באליפות ארצות הברית.
בצמרת

בשנת 2003, השנה הטובה ביותר בקריירה שלו, זכה רודיק בשישה תארים, ביניהם תארים חשובים כמו טורונטו, סינסינטי, אינדיאנפוליס ולונדון. התואר החשוב ביותר הגיע כאשר זכה רודיק באליפות ארצות הברית הפתוחה, הגראנד סלאם הביתי. באותה השנה הגיע רודיק לחצאי הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה וטורניר וימבלדון, הגיע לגמר גביע המאסטרס ותפס את המקום הראשון בעולם.
ב-2004 זכה רודיק בארבעה תארים, הגיע לגמר וימבלדון (בו הפסיד לרוג'ר פדרר) ולרבעי הגמר באוסטרליה וארצות הברית. הוא איבד את המקום הראשון בעולם לרוג'ר פדרר שניצח באותה שנה שלושה מתוך ארבעת הגראנד סלאמים.
בשנת 2005 ניצח רודיק 5 תארים בסבב הגברים, הגיע לחצי הגמר באוסטרליה ולגמר וימבלדון בפעם השנייה ברציפות. רודיק אמנם שמר על מקומו בצמרת העולמית אך התרחק מאוד מהמקום הראשון בעולם.
בשנת 2006 זכה רודיק רק בטורניר אחד, בסינסינטי. כמה שבועות לפני אליפות ארצות הברית הפתוחה, מינה רודיק למאמנו את אחד משחקני העבר הטובים ביותר בענף, ג'ימי קונורס, בנוסף לאחיו ג'ון. מינוי זה הביא עמו המון ציפיות מרודיק להמשך. לפחות בטווח המיידי הייתה לזה השפעה, ורודיק הגיע עד גמר אליפות ארצות הברית, אך לצערו פגש שם ברוג'ר פדרר בשיאו והפסיד בארבע מערכות. בהמשך השנה לא הגיע רודיק להישג נוסף, מלבד השתתפות בגביע המסטארס בסין.
ב-2007 הגיע לגמר טורניר ממפיס והפסיד לטומי האס.
ב-2008 העפיל רודיק לגמר טורניר בייג'ינג, שם פגש את דודי סלע הישראלי, שנחשב להפתעת הטורניר. סלע, שדורג אז במקום ה-90 בעולם, גבר בדרך לגמר על המדורג 5 בעולם דויד פרר (רודיק היה מדורג 7 ושני בטורניר) ועל טניסאים בכירים נוספים מהטופ-20. רודיק ניצח בגמר בשלוש מערכות.
ב-2009 הגיע עד חצי גמר אליפות אוסטרליה הפתוחה, שם הפסיד לפדרר (באותו טורניר התבטא רודיק ואמר שכל הטניסאים בטורניר בעצם "משחקים" "קזינו פדרר", כאשר הוא מתכוון לכך שניתן להתקדם בטורניר עד למפגש עם פדרר, הבלתי ניתן לעצירה). ב-5 ביולי 2009 הגיע לגמר של טורניר ווימבלדון אך הפסיד לפדרר.
בפברואר 2011 זכה בטורניר ממפיס, לאחר שניצח בגמר את מילוש ראוניץ', 6:7, 7:6, 5:7. בחודש אוגוסט 2011 הודח רודיק בסיבוב הראשון של טורניר סינסינטי לקולשריבר הגרמני. באותה שנה שיחק בקומדיה "לזרום עם זה" לצד אדם סנדלר.
בשנים 2004-2011 החזיק בשיא הסבב למהירות חבטת ההגשה, 249.5 קמ"ש (155 מיל לשעה). הוא משתמש במחבטי בבולט ולבוש בכל משחק בבגדי החברה הצרפתית לקוסט.
נשוי לשחקנית והדוגמנית ברוקלין דקר.
סגנון משחק

לרודיק סגנון משחק מהיר המתבסס בעיקר על ההגשה המהירה שלו, שבדרך כלל נעה סביב 210-240 קמ"ש. רודיק נוהג להשתמש בספין (סיבוב) מאוד כבד בחבטת הפורהנד שלו, וזאת משום שכשהכדור נוחת, הוא קופץ יותר גבוה ומקשה על היריב להחזיר אותו.
הפרישה מטורניר דובאי

בחודש פברואר 2009 החליט אנדי רודיק שלא לטוס לדובאי על מנת להגן על תואר אלוף הטורניר בו זכה בשנה שלפני כן, וזאת כמחאה על אי-מתן אשרת כניסה למדינה לטניסאית הישראלית שחר פאר, באופן שמנע את השתתפותה בטורניר המקביל לנשים.
הערות שוליים

↑  סער הס, אנדי רודיק פרש מדובאי בגלל החרמת פאר, באתר ynet, 21 בפברואר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1330640209  LCCN: n2004097569  VIAF: 11703838   WorldCat (עם VIAF): 11703838
אנטיוכוס הראשון

אנטיוכוס הראשון (סוֹטֶר) ("המושיע") (324 או 323 לפנה"ס – 262 או 261 לפנה"ס) מלך בממלכה הסלאוקית בין השנים 281 ל-261 לפנה"ס. הוא היה פרסי למחצה; אמו אפאמי (אנ') הייתה אחת מהנסיכות המזרחיות ששידך אלכסנדר כרעיות לגנרלים שלו בשנת 324 לפנה"ס.
אנטיוכוס שלט בממלכה יחד עם אביו סלאוקוס הראשון (מייסד הממלכה הסלאוקית) מאז שנת 291 לפנה"ס. לאחר רצח אביו על ידי תלמי קראונוס בשנת 281 לפנה"ס, עמדה בפניו המשימה המורכבת של שמירת האימפריה בשלמותה; כמעט מיד לאחר שעלה לשלטון פרץ מרד בסוריה. הוא נאלץ להשכין שלום במהרה עם תלמי קראונוס, רוצח אביו, וויתר לו על מוקדון ושטחים נוספים באזור יוון. הוא גם לא הצליח להקטין את כוחם של שליטי אסיה הקטנה.
בשנת 278 לפנה"ס פרצו הגאלטים (כך קראו לגאלים באזור זה של העולם) לאסיה הקטנה, ונראה כי הניצחון שנחל אנטיוכוס מול פלישה זו הוא שהעניק לו את התואר "סוטר" ("המושיע" ביוונית).
בעת היפרדות בתי סלאוקוס ותלמי בשנת 301 לפנה"ס, נותרו שטחי ארץ ישראל שאלה פתוחה. הארץ הייתה תחת שלטון בית תלמי, אולם הסלאוקים המשיכו לטעון לבעלות. בשנת 275 לפנה"ס הובילה שאלה זו למלחמה הסורית הראשונה. המלחמה לא שנתה באופן מהותי את גבולות שתי הממלכות, למעט אולי שינויי בעלות על ערי גבול כמו דמשק ואזורי חוף באסיה הקטנה.
ב-262 לפנה"ס ניסה אנטיוכוס לעצור את כוחה הגדל של ממלכת פרגמון, שהתפתחה באסיה הקטנה, אולם הוא נחל תבוסה צבאית ליד סרדיס ומת עוד באותה שנה. לפני מותו הוא הוציא להורג את בנו סלאוקוס באשמת מרד. יורשו היה בנו השני, אנטיוכוס השני.
אסכולת נוטרדאם

אסכולת נוטרדאם (באנגלית: Notre Dame school או "האסכולה הפוליפונית של נוטרדאם") הוא כינויה של קבוצת מלחינים, שעבדה בקתדרלת נוטרדאם בפריז או בשכנותה, מ-1160 בקירוב עד 1250. הכינוי מתייחס גם למוזיקה שחיברה קבוצה זו.
המלחינים היחידים ששמם עבר במשך הדורות והגיע עד ימינו הם לאונין ופרוטין. שניהם נזכרו בכתבי סטודנט אנגלי אלמוני,
הידוע בכינויו "אנונימוס IV", שעבד או למד בנוטרדאם בהמשך המאה ה-13. נוסף לכך שנקב בשמות שני המלחינים ותיאר אותם כ"מלחיני האורגנום הטובים ביותר", והוסיף וציין, כי ערכו את ספר האורגנום הגדול, הידוע בשם "מגנוס ליבר אורגני", הוא מביא אי-אילו פיסות מידע מעוררות סקרנות על המוזיקה והעקרונות שהיו כרוכים בחיבור האורגנום. פרוטין הוא המלחין הראשון של "אורגנום קוודרופלום" - פוליפוניה בארבעה קולות - או לפחות הראשון, שהמוזיקה שלו שרדה, שכן הסיכויים למצוא כתבי יד שלמים של מוזיקה כתובה בתווים מתקופה זו קלושים, במקרה הטוב.
לאונין, פרוטין ועוד מלחינים אלמונים, שהמוזיקה שלהם שרדה עד ימינו, מייצגים את התקופה הידועה בתולדות המוזיקה האירופאית כארס אנטיקווה. המוטט פותח לראשונה במהלך תקופה זו מן הקלאוזולה, שהיא מטיפוסי היצירה השכיחים ביותר ב"מגנוס ליבר אורגני".
מוזיקה בכתב תווים שרדה בכמויות ניכרות, אך פרשנות למוזיקה זו, בייחוד בכל הנוגע למקצב, עודנה נתונה במחלוקת. שלושה תאורטיקאים של מוזיקה מתארים את נוהל התקופה: יוהאנס דה גרלנדיה, פרנקו מקולון ואנונימוס IV; עם זאת, כולם כתבו שני דורות ויותר אחרי חיבור המוזיקה, וייתכן שכפו את הנוהל של זמנם, שהלך והתפתח במהירות, על מוזיקה שהובנה אחרת. בחלק גדול מן המוזיקה של אסכולת נוטרדאם הקולות התחתונים שרים ערכי תווים ארוכים בעוד שהקול או הקולות העליונים שרים קווים עתירי קישוטים, המרבים להשתמש בתבניות חוזרות של תווים ארוכים וקצרים, הידועים בשם "מודוסים ריתמיים". בכך צוינה ראשיתו של כתב תווים, המסוגל להציג משכי זמן יחסיים של תווים בתפקידי קולות וביניהם (הופין 1978, עמ' 221).
מלחינים בני ימינו, כמו סטיב רייך וארוו פרט, מציינים את המוזיקה של אסכולת נוטרדאם כהשפעה על יצירתם.
לקריאה נוספת

Richard H. Hoppin, Medieval Music.  New York, W.W. Norton & Co., 1978.  (ISBN 0-393-09090-6)
Harold Gleason and Warren Becker, Music in the Middle Ages and Renaissance (Music Literature Outlines Series I).  Bloomington, Indiana.  Frangipani Press, 1986.  (ISBN 0-89917-034-X)
Articles "Notre Dame School," "Organum," "Léonin," "Pérotin," The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie.  20 vol.  London, Macmillan Publishers Ltd., 1980.  (ISBN 1-56159-174-2)
הרולד גליסון ווארן בקר, "מוזיקה בימי הביניים וברנסאנס", בלומינגטון, אינדיאנה, הוצאת פרנג'יפאני 1986
ערכים "אסכולת נוטרדאם", "אורגנום", "לאונין", "פרוטין", מילון גרוב החדש למוזיקה ולמוזיקאים בעריכת סטנלי סיידי, כרך 20, לונדון, מקמילן ושות' 1980.
הערות שוליים

↑  ג'יימס גולוויי וויליאם מאן, "מוזיקה בכל הזמנים", עמ' 31
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb123630258 (data)  GND: 4172075-1  NKC: pna20201081826