דגון (סיפור קצר)
עלילה

עלילת הסיפור נפתחת בראשית מלחמת העולם הראשונה ומסופרת כעדות טרגית מפיו של קצין ימי מעונה אשר התמכר למורפין ואיבד את דעתו לאחר שאוניית המשא עליה שהה נפלה בשבי הקיסרות הגרמנית. צרותיו האמיתיות, עם זאת, החלו רק לאחר שעלה בידו להימלט מידי שוביו על גבי סירת הצלה, טעות אשר דרדרה באופן אירוני את מצבו מן הפח אל הפחת, שכן לאחר בריחתו החל לשוטט בחוסר מעש באזור מבודד של האוקיינוס השקט מדרום לקו המשווה עם אספקה דלילה בלבד וכשהוא חסר אוריינטציה ניווטית.
כעבור מספר ימים נטולי כל סימנים מעוררי תקווה בדמות ספינות מושיעות או קווי יבשה מעומעמים באופק הרחוק, נרדם המספר על משמרתו ומתעורר כעבור מספר שעות רק כדי למצוא את ספינתו שקועה במרכזו של אי געשי, כשהוא מוקף מכל עבר בגבעות והרים של בוץ שחור ודביק בתוכו מתפתלים דגים גוססים ויצורים מימיים אחרים שהוא אינו מצליח לזהות. דעתו נחה עליו במידה מועטה לאחר שהוא גומר אומר בדעתו כי המצב אליו נקלע התאפשר רק בזכות התפרצות געשית כלשהי אשר גרמה לרצפת האוקיינוס להתרומם מעלה ובכך לחשוף לאור השמש אזורים אשר היו חבויים במשך מיליוני שנים במעמקי המצולות, אם כי הוא נאלץ להודות בפני עצמו כי בכל אותה עת שררה מסביבו מעין ”תחושה מרושעת” אשר צמררה אותו עד בלי די.
לאורך היומיים הבאים מחכה המספר בסירתו הטרופה ומתכונן לצאת למסע ברחבי האי הלא נודע בחיפוש אחר חילוץ אפשרי, ורק לאחר שהאדמה מתייבשת דיה כדי לאפשר זאת הוא משכים בבוקר היום השלישי ופונה לדרכו. מסעו נמשך על פני מספר ימים במהלכם הוא אינו מוצא דבר חדש מלבד הרים נוספים של אותו בוץ שחור, על אף שלבסוף הוא מתמקד בהר גבוה במיוחד ומחליט להעפיל אליו. עם הגעתו לפסגה בערב היום הרביעי לצאתו הוא משקיף מטה לכיוון עמק תלול שבמרכזו ניצב אובייקט משונה אותו הוא מתאר בתור מונולית שחור ועצום, אשר לדבריו לא יכל להיווצר כדרך הטבע אלא בהכרח סותת על ידי יצור חי כלשהו.
לאחר שהוא מתקרב ובוחן את המונולית ביתר שאת מבחין המספר בהירוגליפים משונים אשר נחרטו על גביו, כאשר כלל הסימנים מרכיבים מעין דיאלקט זר הבנוי מצורות של יצורים מימיים שונים, ביניהם דגים, צלופחים, תמנונים וכיוצא בזאת. כמה מהתווים אף מציגים יצורי ים בהם לא נתקל מעודו ושלדבריו אינם מוכרים לעולם האנושי. בהמשך הדרך נתקל הלה גם בתחריטים מפורטים המתארים גזע קדום כלשהו של יצורים אנושיים למחצה המזכירים במראהם דגים.
לפתע מבחין המספר ביצור ענקי הפורץ החוצה מתוך המים האפלים ומזנק מעלה לעבר המונולית בניסיון לאחוז בו עם ידיו הענקיות ומכוסות הקשקשים. הוא אינו מצליח להעלות על הכתב את צורתו של היצור, למעט כי מדובר בדבר ענק ומתועב המזכיר בגודלו את פוליפמוס. עם צאתו מהמים משתחווה היצור ומרכין את ראשו ביראת כבוד בפני המונולית, מחווה אשר גורמת למספר לטעון כי ”אני חושב שהיה זה הרגע המסוים הזה בו נטרפה עליי דעתי”.
מזועזע, נמלט המספר חזרה לסירתו המנופצת והמקורקעת תוך כדי שהוא צוחק בהיסטריה ללא כל סיבה נראית לעין ומזמר לעצמו שירי הבל חסרי משמעות בניסיון להימלט מאימת המחשבות הנוראיות הממלאות את ראשו. מאוחר יותר הוא אינו מצליח להיזכר בדבר נוסף שאירע לאחר מכן, למעט בסופה חזקה שפרצה לאחר שחזר לסירתו, ובכך שהתעורר בבית חולים בסן פרנסיסקו לאחר תקופת זמן לא ברורה, אליו נלקח בידי ספינה אמריקאית שצוות מלחיה חילץ אותו לאחר שנמצא מחוסר הכרה בלב האוקיינוס.
בשעה שהחלים על מיטת חוליו נדהם המספר לגלות כי לא התקבלו כל דיווחים אודות פעילות געשית כלשהי באזור בו אירעה התקרית המסתורית בה היה מעורב, ובחלוף הזמן הוא אף מתייאש וחדל לנסות לשכנע את סובביו בכך. בניסיון אחרון להציל את שפיותו הוא פונה להתייעץ עם אתנולוג נלהב לגבי הפלשתים העתיקים אשר סגדו לאל הדג הקרוי דגון, אך לאחר שנכשל גם בכך פוסק הלה מחקירותיו.
במרוצת הזמן דעתו של המספר נטרפת עליו ומצבו הנפשי הרעוע מתדרדר מדכי לדכי. הוא מתחיל לסבול מסיוטי בלהות וחזיונות מפחידים, בייחוד לאחר רדת החשכה ובלילות בהם הירח זורח במלואו, אודות היצור אדיר הממדים בו חזה במהלך הרפתקאותיו. הוא פונה להשתמש בסמים על מנת להימלט מהמחשבות הרודפות אותו, ולאחר שלדבריו נהפך לעבדו של המורפין, הוא גומר אומר בדעתו לשים קץ לחייו. ”אינני מסוגל לחשוב על הים העמוק מבלי לרעוד עד לעומק נפשי בגלל אותם דברים חסרי שם אשר עשויים, ברגע זה ממש, להזדחל ולהשתרך על קרקעית האוקיינוס הרירית, בשעה שהם סוגדים לאלילי האבן העתיקים שלהם ומפסלים את צלם דמויותיהם המתועבות על אובליסיקים תת-מימיים העשויים מאבן גרניט ספוגת מים. יש לי סיוטים על היום בו הם יצאו מבין גלי הים ויגררו בעזרת טופריהם המצחינים את שאריותיו של המין האנושי, שאנשיו הנותרים יהיו חלשים ומותשים מהמלחמה, על היום בו האדמה תשקע וקרקעית האוקיינוס האפלה תתנשא מעלה לכדי פנדמוניום עולמי”.
הסיפור תם לאחר שאספקת המורפין של המספר אוזלת והוא נאלץ להתמודד עם מציאותו הטרופה והבלתי נסבלת. עני וחסר כל, לאחר שבזבז את כספו הנותר על סמים, מצהיר הלה אודות כוונתו להתאבד באמצעות קפיצה מהחלון של עליית הגג הרעועה בה השתקע ומצא לעצמו מפלט מהעולם לעבר הרחוב המלוכלך הניצב מתחתיה. אולם בטרם הוא מספיק לעשות זאת נשמע רעש משונה מכיוון המסדרון המזכיר דבר חלקלק כלשהו המוטח בחוזקה כנגד הדלת. המספר מספיק להישבע כי אותו יצור לא יצליח לתפסו בחיים ומסיים את דבריו במילים, ”אלוהים אדירים, היד הזאת! החלון! החלון!”.
”כאשר התעוררתי לבסוף נדהמתי לגלות את עצמי שקוע למחצה בתוך ביצה עמוקה של בוץ שחור ונוראי אשר נשפך לכל עבר ונדמה כי הגיע עד האופק, בתוכו הייתה מקורקעת גם הסירה שלי”
”אני בטוח מעבר לכל ספק כי ראיתי אובייקט משונה אשר סותת בקפידה בצורה של מונולית, ככל הנראה בידי מלאכתם וייתכן שאף בעזרת סגידתם של יצורים חיים ונושמים בעלי כושר מחשבה ממשי”
”הדבר החליק לתוך האופק ומעל למים העמוקים, עצום, מתועב ומזכיר בגודלו את פוליפמוס, מעין מפלצת ענקית”