stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פייר בורדייה
לקריאה נוספת

ג'ון לכט, 50 הוגים מרכזיים בני-זמננו: מסטרוקטורליזם עד פוסט-מודרניות, כרך א', תרגום מאנגלית: איה ברויר, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2003, עמ' 88–95.
משה צוקרמן, פרקים בסוציולוגיה של האמנות, אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1996, עמ' 122–132.
הערות שוליים

1 2 3 4  מוטי רגב, פייר בורדייה: טעם, הון תרבותי ואמנויות (מדריך למידה), האוניברסיטה הפתוחה, 2010
↑  פייר בורדייה, 2007 [2004]. סקיצה לאנליזה עצמית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, עמ' 114-115
↑  סשה וייטמן, "פתח דבר", בתוך: סקיצה לאנליזה עצמית, שם, עמ' 22
↑  בורדייה, 2007. סקיצה לאנליזה עצמית, עמ' 36
↑  סשה וייטמן, "פתח דבר", בתוך: סקיצה לאנליזה עצמית, שם, עמ' 8-9
↑  על סמך שיעורים אלו פרסם ארון את ספרו, שתורגם לעברית: רמון ארון, 1993. ציוני דרך בהגות הסוציולוגית. שני כרכים. תרגום: קרלה פרלשטיין. תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה.
↑  וייטמן, "פתח דבר", בתוך: סקיצה לאנליזה עצמית, שם, עמ' 16
1 2  Stuart Jeffries, Douglas Johnson, Obituary: Pierre Bourdieu, The Guardian, ‏28.1.2002
1 2 3 4  פייר בורדייה, תרגום: אבנר להב, שאלות בסוציולוגיה, רסלינג, 2005[1984], עמ' 114
↑  פייר בורדייה, תרגום: אבנר להב, על הטלוויזיה, רסלינג, 1999[1996], עמ' 45
↑  Lash, Scott. 1990. Chap. 9 "Modernization and Postmodernization in the Work of Pierre Bourdieu". Sociology of Postmodernism. London: Routledge. pp. 237-265.
↑  Bourdieu, Pierre, The Field of Cultural Production, or :The Economic World Reversed, Poetics 12, 1983, עמ' 311-356
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258910805171  PLWABN: 9810646503705606  BIBSYS: 90102317  BNC: 000039861  BNE: XX1723493  BnF: cb118934022 (data)  CANTIC: a10416663  CiNii: DA00429973  GND: 118810758  ICCU: CFIV000974  ISNI: 0000 0001 2138 5892  LCCN: n79018166  LNB: 000017143  MusicBrainz: 96f4e198-b860-4698-a528-78e78b852d80  NDL: 00463589  NKC: jn20010602372  NLA: 35020703  NLG: 68214  NLK: KAC200001177  NSK: 000001070  NTA: 071475206  RERO: 02-A000022157  RKD: 264915  SELIBR: 207447  SNAC: w6zh96fd  SUDOC: 027715078  Trove: 794932  ULAN: 500248421  VIAF: 71387829   WorldCat (עם VIAF): 71387829 
כפר קבילי מסורתי
בורדייה ב-1969
חזית הקולז' דה פראנס, בו החזיק בורדייה בקתדרה לסוציולוגיה עד מותו
משפט האחים רייצס

משפט האחים רייצס הוא משפט אנטישמי שהתרחש בלבוב (האיחוד הפולני-ליטאי; כיום אוקראינה) באביב ה'תפ"ח (1728) שבו נידונו למוות רבי חיים רייצס, ראש הישיבה בלבוב, ואחיו רבי יהושע רייצס, מראשי הקהילה היהודית בלבוב, בגין שידול מומר לשוב ליהדותו וביזוי האמונה הנוצרית. המשפט וההוצאה להורג נחרטו בזיכרון הקולקטיבי של הקהילה, ועוררו הדים רבים בעולם היהודי ומחוצה לו.
ביוגרפיה של האחים

רבי חיים נולד בשנת ה'תמ"ז (או ה'תמ"ג) לרבי יצחק הלוי ולרייצה (בת ר' חיים בן רבי יהושע חריף מקראקא). על פי המסופר, רבי יעקב יהושע פלק למד אצלו בצעירותו. רבי חיים כיהן כאב בית דין וראש ישיבה לשתי הקהילות בלבוב, כנציג לבוב בהנהלת ועד רייסין (רוסיה האדומה) ופרנס ועד הגליל רייסן. לפי מקור אחד כיהן רבי חיים תקופה ברבנות קאמינקא. רבי חיים היה גם מלומד ובקי בשפות זרות.
רבי יהושע נולד בשנת תנ"ז ונקרא על שם סבו רבי יהושע בעל "מגיני שלמה". למד אצל רבי יעקב עמדין במימונו של אחיו רבי חיים, והיה גם לחתנו של אחיו רבי חיים.
התפרסם בצומות ובסיגופים בהם נהג. מצאצאיו הסתעפה משפחה רבנית ענפה, בלבוב, בקראקוב, ובטיקטין. נינו הוא רבי מרדכי סג"ל.
רייצה, אמם של האחים, התאלמנה בגיל צעיר יחסית, וניהלה את עסקי בעלה המנוח. בניה כונו "רייצס" (רייצה'ס; גם: רייצל'ס, או רייצילשׂ) על שמה. לאחר מותה הורישה להם הון רב. שני האחים התגוררו בלבוב שחוץ לחומות ("חוץ לעיר").
ההלשנה

סנדלר יהודי מהעיירה סטז'יז'וב (סטריזוב) שבגליציה התנצר ושינה את שמו לשם יאן פיליפוביץ'. לאחר התנצרותו הוא עבר להתגורר בביתו של צייר מקומי בשם לוּקַאשׁ וִישְׁנִיֶבְסְקִי (Wiśniewski). לאחר מכן התחרט על צעדו ושב ליהדותו תוך שהוא מעתיק את מגוריו לעיר לבוב, ממנה המשיך לדוברומיל, לדרוהוביטש ומדרוהוביטש הוא שב לסטז'יז'וב, בה זוהה כמומר לשעבר ששב ליהדותו; עבירה הכרוכה בעונש מוות לפי חוקי הכנסייה הקתולית שהייתה באותה התקופה הדת השלטת בפולין, שהייתה נתונה להשפעה חזקה של מסדר הישועים.
פיליפוביץ' נעצר ונאסר בכנסייה באונייוב, משם הועבר לעיר המחוז לבוב. בתחילה הצהיר בפני החוקרים כי אכן שב ליהדותו, אך לאחר שהובהר לו העונש הצפוי לו, נשבר והחליט להישאר נוצרי. לאחר מכן החלו לחקור אותו מי השפיע עליו לחזור ליהדות. אחרי עינויים קשים הוא סיפר כי יהודי בשם משה השפיע עליו לשוב בתשובה. פיליפוביץ' תיאר לחוקרים כיצד שהה במרתף בית הרב בלבוב יחד עם רבנים מהעיר ומהסביבה, שם שבר אותו משה צלב לנגד עיניו וכל הנוכחים גידפו את האמונה הנוצרית.
גרסה אחרת לעלילה, קובעת כי הרבנים הואשמו בשכנוע נוצרי מלידה להתגייר.
לפי גרשם באדר בספרו "דרייסיג דורות אידען אין פוילען" כך השתלשלו הדברים: כומר בשם יאן פיליפוביץ', שנהג להפקיד כספים אצל האחים רייצס, החל לשוחח איתם על ענייני אמונה בכדי לשכנעם באמיתות הדת הנוצרית. משלא הצליח במשימתו, האשים את השניים שנעלו אותו בחדר, קרצפו ממצחו במברשת את "המים הקדושים", ושחררו אותו רק לאחר שנשבע להם שיתגייר מיד. לאחר מכן ירקו על הצלב ורמסו אותו ברגליהם.
המאסר

על יסוד דבריו של פיליפוביץ' ציווה הסטרוסטה (אנ') של לבוב לאסור את רבני קהילות לבוב והערים הסמוכות לה - סטרי ודרוהוביטש. רבי משה חיים חריף, שהיה רבה של לבוב, שהה באותה עת בז'ולקייב, וכשבאו לאסרו, הצליח להימלט עד חוטין שבבסרביה, שהייתה נתונה לשליטה עות'מאנית, ובה התגורר כ-25 שנה, עד ליום מותו. במקום רבי משה חיים נאסרו אִמו ופרנס הקהילה בז'ולקייב רבי ישראל איסר'ל בן מרדכי (שרכושו גם הוחרם), וכן אב בית הדין של לבוב רבי חיים רייצס, ואחיו: רבי יהושע, וכן הפרנסים דוד (ממנו גם החרימו סך 800 זהובים) ומשה. זה האחרון זוהה כאותו משה שהסית את פיליפוביץ' לשוב ליהדותו.
הנאשמים הושמו במאסר, ביום ראשון של פסח ה'תפ"ח, ובמשך השבועות שלאחר מכן נחקרו בעינויים אך לא הודו באשמה המיוחסת להם. משכך, הם הועמדו למסדר זיהוי, ופיליפוביץ' חלף על פניהם יחד עם הארכיבישוף. פיליפוביץ' לא הצליח לזהות אף אחד מהם כמי שהיה מבין המשדלים אותו לשוב ליהדות. כשעבר על פני רבי חיים רייצס, פנה רבי חיים לארכיבישוף בלטינית וקבל בפניו על שנאסרו בחינם בעלילת שווא, לאחר שהמומר לא הצליח לזהות אף אחד מהם. מששמע זאת פיליפוביץ' הצביע עליו מיד כעל אחד הרבנים ששהו עמו במרתף וטען כי זיהה אותו לפי קולו.
המשפט וגזר הדין

רבי חיים, ועמו גם אחיו רבי יהושע, הואשמו בעבירות אותן ייחס להם פיליפוביץ'. במהלך 48 ימי מאסרם הם עונו קשות, אך הם עמדו בכך ודחו בתוקף הצעות להמרת דתם. לבסוף הובאו למשפט לפני השופטים: יאן סטניסלב יבלונובסקי (פו') יאן וישנייבסקי מקרקוב, סטפן הומיצקי מפודוליה, והסטרוסטה של לבוב סטפן פוטוצקי.

בסיום המשפט נגזר דינם: רבי חיים, ייחתכו כפות ידיו ורגליו, לשונו, לבו בעודו בחיים, ולאחר מכן יועלה על המוקד; אחיו רבי יהושע, תנוקבנה כפות רגליו, ותיקשרנה לזנבות סוסים בגרירה בחוצות העיר; לאחר מכן יבותר גופו לארבעה חלקים, וגופתו תישרף.
פסק הדין בוצע בה' בסיוון ה'תפ"ח (13 במאי 1728) בפינת הרחובות "רוסקה" ו"סרבסקה" במזרח העיר לבוב שם הוקם מוקד. לפני ביצוע גזר הדין שיחד רבי חיים את התליין בסכום של 35 דוקטים, על מנת שידקרו אותם בתחילה. בכך קיווה שלפחות אחד מאיבריהם יינצל מהעלאה על המוקד ויספיקו לקברו עוד לפני כניסת חג השבועות.
לפי גרסאות אחרות (בעיקר ממקורות נוצריים) האח הצעיר רבי יהושע לא עמד בעינויים והתאבד בכלא בחתכו את צווארו,
או שמת מצמא,
ואחיו רבי חיים הספיד אותו לפני מותו הוא, ובו דרש בנושא הריגתו של רבי עקיבא. בנאום ההספד הצדיק עליו את הדין ואמר שמאורע מזעזע זה מגיע לו כעונש על כך שלמד לטינית ושפות זרות נוספות, וכן על כך ששילם כסף תמורת משרה רבנית בקהילה. גופתו של רבי יהושע נשרפה אף היא.
מסופר כי רייצה אמם של האחים שילמה לעשרה יהודים שיתחפשו לנכרים וישתתפו בטקס ההוצאה להורג, על מנת שבשעת המוות יהיה מנין יהודים כמקובל.
הקהילה היהודית בלבוב פדתה את אפרם של שני האחים והם נקברו בבית הקברות שבעיר.
על מצבתם, שהתנשאה לגובה של כ-3 מטרים, נכתב:
"זאת עבודת הלוים וכל בית ישראל יבכו את השריפה אשר שרף ה', והבערה ללהב יצאה ולחלק איברים ולנתח לנתחים, הראש והפדר לריח ניחוחים, ומידת הדין עלינו מתוחה ביום טבוח ערב שבועות, כי נטה צל ערב, הושחר פנינו שנת פ'ח'ת' שוד ושבר למורא היינו, ויצאה אש ותאכל יסודותיהם, ה"ה האחים הקדושים הרב המאור הגאון הגדול מורינו מו"ה חיים ריש מתיבתא דשתי קהלות, נזר ישראל ועטרה, נהרג במיתה חמורה ונדקר במדקירה, ואחיו הקטן פני יהושע חפר הלבנה, כמה שנים ישב בתענית מת בצמא ובנפש מרה, הרב הגאון מו"ה יהושע, בני מו"ה יצחק הלוי, שמסרו נפשם לקדש השם בגבורה וילכו שניהם בגזרה שוה, נשרפו במדורה, ולא רצו שם הגדול והנורא להמירה, ויצאה נשמתם בקדושה ובטהרה, ואפרם אשר מוצל מראש שמו פה להטמינה, והוא צבור ומונח כאפרו של איל יצחק תמיד לזכרה, וכהרוגי מלכות עשרה, בזכות זה תנצב"ה".
מלבד ביצוע גזר הדין הקשה, הופקע גם רכושם של שני האחים לצורך תיקון הביצורים לעיר; ובתמורה לעשרת העצורים האחרים הוטל על הקהילה קנס כספי גבוה.

בכרוניקות בנות התקופה מופיע כי מלבד האחים נהרגה גם בת משפחה נוספת: חיה, בתו של רבי חיים.
יאן פיליפוביץ' נידון למוות בתלייה.
הסטרוסטה של לבוב, למרות שנטה לטובת היהודים, נמנע מלהתערב ולפעול להצלתם במשפט זה, שכן חשש לצאת נגד הכנסייה הנוצרית שניהלה את המשפט.
הנצחה

לאחר הריגתם תיקנו מספר תפילות אל מלא רחמים לזכרם:
רבי אריה לייב שפירא, מחבר "נחלת אריאל".
פנקס החברה קדישא בלבוב.
פנקס "בית הכנסת הקטן" של "תוך העיר".
בנוסף הונהג בקהילה מנהג לפיו בכל ערב חג השבועות בעת תפילת המנחה בבית הכנסת שושנת הזהב ("בית הכנסת טורי זהב"), היו מסירים את הפרוכת מארון הקודש כנהוג בתשעה באב, והחזן ומקהלתו היו משוררים לזכרם את תפילת אל מלא רחמים.
לזכר הנרצחים תרמה ליבא אשתו של רבי חיים פרוכת לבית הכנסת של הקהילה "מחוץ לעיר", פרוכת שהייתה תלויה בבית הכנסת שנים רבות והחזיקה מעמד עד לסוף המאה ה-19 (אמצע שנות הת"ר).
הפרשה בספרות התקופה

העלילה והתוצאה הקשה שלה, עוררו הדים רבים ברחבי העולם היהודי ומחוצה לו.
רבי משה חגיז, בן התקופה, כתב בעקבותיה בספרו בגנות ההתמנות לרבנות תמורת ממון, לאחר שלפי השמועה הצדיק עליו רבי חיים את הדין על כך ששילם כסף בעבור משרה רבנית בלבוב. את עמידתם בייסורים הוא מציין לשבח:
מעשה שהיה בק"ק לעמבורג הנקראת לבוב מהצוואה שעשה האב"ד הקדוש מוהר"ר חיים רייצילש זכר צדיק לברכה בערב שבועות משנת אשתקד, זו שנת פתח ה' אוצרו לקבל נשמת קדוש זה שמימות רבי עקיבא ועד עכשיו לא קם כמוהו... ולסבול כמה עינויים ויסורין קודם מיתה ושריפה שגזרו עליו, והכל קבל עליו בשמחה...
ואחר שראה את אחיו החסיד מוהר"ר יהושע זצ"ל שמת בבית האסורין עמו, ונגזר עליו לנקוב ערקובי רגליו ולקושרם בזנבי הסוסים כדי שילכו הלוך וסחוב שנגרר על כל אשפה וטיט, התפלל מנחה והצדיק עליו את הדין ככל האמור, ויתר מזה כמו שנראה מהצוואה שלו, ומסר עצמו לעינוי ולמיתה משונה ולשריפה כאמור, ויצא נשמתו באחד, אשריו ואשרי חלקו שזכה לכך, ואוי לו לדור שכך עלתה בימיו.
דברי ההספד שנשא רבי חיים הוזכרו בספר "פרחי שושנים" לרבי משה בן אליהו מלובלין. מעשה הריגתו של רבי חיים על קידוש השם מופיע גם בספר "הפרדס" לרבי אריה לייב הלוי אפשטיין מקניגסברג, בן התקופה.
מחוץ לפולין סיקרו את הפרשה העיתונים "בֶּרְלִינִישֶׁע פְּרִיבִילֵגִירְטֶע צֵייטוּנְג" (Berlinische privilegirte Zeitung), ו"לָה גָאזֵטֶה" הצרפתי (La Gazette).
למרות הסיקור שנערך בזמן האירועים או סמוך להם, אין למאורעות ניתוח וסיקור רחב בספרות המחקרית.
ביאורים

↑  בלבוב היו שני רבעים יהודיים נפרדים, אחד בתוך חומות העיר, ואחד מחוץ לפאתי העיר. בהתאם לכך הייתה גם הקהילה היהודית מחולקת לשתי קהילות נפרדות כמעט בכל תחומי הקהילה ברוב שנות קיומה.
↑  על השוואת הגרסאות, והעדפת הראשונה (המתבססת על הנוסח המופיע בפנקסי החברה קדישא של לבוב), ראו: היהודי - ג, ניו יורק  תרצ"ו - תרצ"ח, עמ' 283, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  רבי יעקב יהושע פלק (ה"פני יהושע") נבחר כרב בעיר לבוב, אך מינוי הרבנות הופקע ממנו לאחר כשנתיים, אחר שאחד מהפרנסים בעיר חפץ במינוי חתנו רבי משה חיים. רבי יעקב יהושע עדיין נשא בתואר רבה של לבוב, אך בפועל החזיק במשרה רבי משה חיים. אמנם בגליל לבוב התנגדו לרבנותו ונותרו נאמנים לרבי יעקב יהושע, כשאת רבי משה חיים הם כינו "רב החובל".
↑  ראו הרב יחיאל מיכל שטרן, אוצר הידיעות, חלק ב', עמ' ר"צ, על שאלתו של רבי יהושע לאחיו ותשובתו של רבי חיים לפני הוצאתם להורג.
↑  רבי שלמה מבאבוב סיפר שרבי חיים שילם כסף לשלטונות על המשרה מחשש שימונה אחר שאינו ראוי לתפקיד (פרי הכרם גיליון לה עמ' ה.).
↑  לפי עדות רבי חיים נתן דמביצר, התגלגלה לידיו צוואתו של רבי חיים רייצס בה הצדיק עליו את הדין מסיבה זו.
לקריאה נוספת

משה יעקב שווערדשארף, תקון עולם, קולומיאה תרס"א.
שלושה טורי כסף, סיגט תר"ס-תרס"ח (לא ידועים שם המחבר ושנת ההדפסה המדויקת).
ישראל ארליך, "למברג וקידוש השם של שני האחים", בתוך: אתר ואתר, תל אביב תשנ"ד, עמ' 205_211.
הערות שוליים

↑  ראו לדוגמה אצל: נחום מאיר גלבר, "תולדות יהודי בוברקא", בתוך: שרגא פייבל קלעי (עורך), בוברקא ובנותיה, ישראל-ארה"ב, באתר אוצר החכמה.
↑  הרב יוסף נחמיה הכהן קוואדראט, די 'הייליגע ברידער' רייצעס הי"ד
↑  רבי יעקב עמדין, מגילת ספר, ורשה תרנ"ז, עמ' 63.
1 2 3 4 5 6  נחום מאיר גלבר, תולדות יהודי לבוב, בתוך: לבוב – אנציקלופדיה של גלויות, ירושלים תשט"ז, עמ' 132.
↑  ראו אצל יוסף כהן-צדק, כתב עת אור תורה, שנה א', תרל"ד, חוברת ג', עמ' 125. צוטט אצל א.ר. מלאך, בתוך: היהודי (עורך: חיים קרלינסקי), חלק ג', ניו יורק תרצ"ח, עמ' 283.
1 2  גרשם באדר, דרייסיג דורות אידען אין פוילען, ניו יורק תרפ"ז, עמ' 216.
↑  רבי צבי הירש הורוויץ, מכתב בראש "קונטרס הר הבית", פינות הבית לרבי צבי יחזקאל מיכלזון, פיוטרקוב תרפ"ה, עמ' 38; הרב יהודה לייב פישמן מימון, "מדי חודש בחדשו", בתוך: סיני, גיליון ל"ח, ירושלים תשט"ז, עמ' ר"ע, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים); אלעזר ליפא גארטינהויז, אשל הגדולים, ניו יורק תשי"ח, עמ' קצ"א.
↑  צבי קארל, לבוב, בתוך ערים ואמהות בישראל, ירושלים תש"ו, עמ' 308.
↑  דוד גאנז, צמח דוד, לבוב תר"ז, "עם הוספות מחכם אחד מלבוב", דף מ"ז, עמוד ב'.
↑  קואורדינטות: 49°50′30″N 24°01′58″E﻿ / ﻿49.8415593°N 24.0327716°E﻿ / 49.8415593; 24.0327716.
↑  "תפילת קל מלא רחמים" אצל: שלמה בובר, אנשי שם, קרקוב תרנ"ה, עמ' 66 (העתקה מפנקס החברה קדישא של לבוב).
↑  "תפלת קל מלא רחמים", בתוך: כנסת ישראל, כרך ג', עמ' תק"ו-תק"ח; אצל שמעון ברנפלד, ספר הדמעות, חלק ג', ברלין תרפ"ז, עמ' רל"ז.
↑  ישראל ארליך, למברג וקידוש השם של שני האחים בתוך אתר ואתר, תל אביב תשנ"ד, עמ' 205-211.
↑  "תפלת קל מלא רחמים", בתוך: כנסת ישראל, כרך ג', עמ' תק"ו-תק"ח; הובאה אצל שמעון ברנפלד, ספר הדמעות, חלק ג', ברלין תרפ"ז עמ' רל"ז.
↑  רבי אליהו בן משה, פרחי שושנים, קושטא תצ"ט, דף נ"ב.
↑  רבי משה חגיז, משנת חכמים, מעלה י"ז, אות ת"ה, ואנדסבק תצ"ג, דף פ"ה, עמוד א'.
1 2  הרב יוסף נחמיה הכהן קוואדראט, די 'הייליגע ברידער' רייצעס הי"ד.
↑  רבי עקיבה יוסף שלזינגר, לב העברי, לבוב תרל"ד, עמ' נא באתר אוצר החכמה.
↑  שלמה בובר, אנשי שם, קרקוב תרנ"ה, עמ' 66.
1 2  גבריאל סוכסטוב, מצבת קודש, לבוב תרכ"ג, חלק ב', דף ט'-י'.
↑  הרב יוסף נחמיה הכהן קוואדראט, די 'הייליגע ברידער' רייצעס הי"ד באתר "קול בובוב".
↑  רבי חיים נתן דמביצר, כלילת יופי, חלק א', קרקוב תרמ"ח, דף ל"א עמ' א', באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  פרחי שושנים, קושטא תצ"ט, דף נ"ב.
↑  הפרדס, קניגסברג תקי"ט, מצות ביקור חולים, דף ד' (באתר אוצר החכמה בעמ' 159).
בית הקברות היהודי הישן בלבוב, 1931 (ה'תרצ"א)
ארון הקודש בבית הכנסת שושנת הזהב בסביבות שנת, 1930.
מדי ערב חג השבועות הוסרה ממנו פרוכתו, תוך אמירת אל מלא רחמים לזכר האחים רייצס
אהבה אובססיבית

אהבה אובססיבית או הפרעת אהבה אובססיבית (באנגלית: Obsessive love או obsessive love disorder; בראשי תיבות: OLD) היא מצב בו אדם מסוים חווה רצון אובססיבי לשמירה ולדאגה כלפי אדם אחר.
מאפיינים

הסימפטומים של אהבה אובססיבית כוללים חוסר יכולת לסבול זמן ממושך ללא קרבה אל אותו אדם, פנטזיות אובססיביות בנוגע לאותו האדם, ובילוי כמויות מופרזות של זמן בחיפוש, יצירה או התבוננות בתמונות של אותו אדם. בהתאם לעוצמת המשיכה שלהם, מאהבים אובססיביים עשויים להרגיש שהם אינם מסוגלים לרסן את עצמם מהתנהגויות קיצוניות כגון מעשי אלימות כלפי עצמם או כלפי אחרים. אהבה אובססיבית נחשבת לעיתים כתוצאה מטראומת ילדות (אנ') ועשויה להתפתח אף ממבט ראשון (אנ'). האהבה האובססיבית עלולה להימשך ללא הגבלת זמן, ולפעמים מצריכה טיפול פסיכותרפיה.
ההפרעה הנפוצה ביותר הקשורה לאהבה אובססיבית היא הפרעת אישיות גבולית. הפרעות אחרות הקשורות לרוב לאהבה אובססיבית כוללות הפרעה דלוזיונלית, הפרעה טורדנית-כפייתית והפרעות אישיות נוספות של אשכול ב'.
פסיכולוגיה

זיגמונד פרויד סבר שאהבה אובססיבית עשויה להיות תוצר של תחושת שנאה לא מודעת שעליה היא מפצה יתר על המידה - ובכך הסביר את התחושה המייסרת של המאהב בצורך להגן על מושא אהבתו. פסיכואנליטיקאים מאוחרים יותר סברו כי אהבה אובססיבית מונעת מאספקה נרקיסיסטית, כך שהעיסוק האובססיבי במושא האהבה מסייע בהדחקת דאגות ורגשות דיכאוניים. היונגיאנים רואים באהבה האובססיבית השלכה של "האני הפנימי" (אנ') על מושא האהבה.
הערות שוליים

↑  Paula Derrow, When Normal Love Turns Obsessive, Cosmopolitan
↑  BetterHelp Editorial Team, What Is Obsessive Love Disorder? | BetterHelp, BetterHelp, ‏28 ביוני 2018
↑  זיגמונד פרויד, Case Histories II (PFL 9), עמ' 9-118, וגם 1-70
↑  אוטו פניכל, The Psychoanalytic Theory of Neurosis, לונדון, אנגליה, 1946, עמ' 382 ו-533
↑  קרל גוסטב יונג, Man and his Soul, לונדון, אנגליה, 1964, עמ' 191
שבת

ערך זה עוסק ביום המנוחה היהודי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
.
עשרת הדיברות
אנוכי ה'
לא יהיה
לא תשא
זכור את
כבד את
לא תרצח
לא תנאף
לא תגנוב
לא תענה
לא תחמד
נרות שבת, חלות מכוסות וגביע קידוש.
שתי חלות מכוסות
שבר מחורבת עוצה של כן לנר שבת שעליו חרותה המילה "שבת" נמצא בשכבה 8, מתוארך לשנים 340–410 לספירה
ביהדות, הַשַּׁבָּת היא יום של קדוּשה, שביתה ממלאכה ומנוחה, והמועד הראשון במועדים הקבועים מהתורה. המועד חל באופן קבוע מדי שבעה ימים, ביום השביעי שבשבוע. תחילת השבת היא בערבו של יום שישי לאחר שקיעת החמה זמן הקרוי "ליל שבת", וסיומה הוא בערב למחרת, עם צאת הכוכבים – זמן הקרוי "מוצאי שבת".
ביהדות נחשבת השבת למועד המקודש ביותר, מעל יום כיפור ואחרים.
שמירת שבת היא אחת המצוות המרכזיות ביהדות; לפי המדרש, השבת הראשונה ניתנה לאדם ביום היבראו, ושמירתה שקולה כנגד כל המצוות שבתורה. לדברי סדר עולם, פרק ה', השבת הראשונה ששמרו עם ישראל בצאתם ממצרים הייתה ביום כ"א באייר. לדברי התלמוד בבלי, מסכת שבת, דף פ"ז, עמוד ב', השבת הראשונה הייתה בכ"ב באייר.
השבת מסמלת ביהדות את בריאת העולם בידי אלוהים, וקדושתה קבועה מאז בריאת העולם על ידי אלוהים, ובשונה מחגי ישראל, אינה תלויה בקידוש החודש שנעשה בידי בית הדין. טעמי המצוות והמנהגים המיוחדים לשבת מקורם בציווי המקראי לקדש יום זה ולשבות בו ממלאכה, כמעשה האל אחר השלמתו את הבריאה בששת ימי בריאת העולם, וממספר מקורות בתנ"ך. השבת אינה משמשת רק למנוחה ולהימנעות מעשיית מלאכה, וכבר בתקופת התנ"ך נתפסה כיום של קדושה, עונג, התרוממות הנפש, וזמן להאתספות הציבור לצורך דברי קדושה (אולי לימוד תורה). על פי ספר הכוזרי שמירת השבת היא הודאה מעשית בבריאת העולם, מחזקת את האמונה היהודית, ומקרבת את האדם לבורא העולם יותר מפרישות ונזירות גופנית, בעוד אי שמירתה גורמת להיחלשות האמונה.
בחילול השבת רואה התורה חטא חמור שהעונש על עשייתו במזיד בפני עדים שהתרו בו הוא מוות בסקילה, שנחשבת לחמורה מבין ארבע מיתות בית דין. או עונש כרת במקרה שחילל שלא בפני עדים, ואם חילל בשוגג חייב קרבן חטאת.
הרעיון של יום מנוחה קבוע היה נפוץ בעת העתיקה אצל עמים רבים, ואף השפיע על דוקטרינות סוציאליסטיות שונות לפעול לקיצור אורך יום העבודה ושבוע העבודה. בישראל נקבע יום השבת כיום מנוחה רשמי.
מקורות השבת ביהדות

השבת מוזכרת בתורה בתחילת ספר בראשית. לפי המקרא, ביום זה נשלמה בריאת העולם ואלוהים שָבַת מכל מלאכתו, ועל כן התברך והתקדש יום זה:
וַיְכֻלּוּ הַשָּׁמַיִם וְהָאָרֶץ וְכָל צְבָאָם. וַיְכַל אֱלֹהִים בַּיּוֹם הַשְּׁבִיעִי מְלַאכְתּוֹ אֲשֶׁר עָשָׂה, וַיִּשְׁבֹּת בַּיּוֹם הַשְּׁבִיעִי מִכָּל מְלַאכְתּוֹ אֲשֶׁר עָשָׂה. וַיְבָרֶךְ אֱלֹהִים אֶת יוֹם הַשְּׁבִיעִי, וַיְקַדֵּשׁ אֹתוֹ, כִּי בוֹ שָׁבַת מִכָּל מְלַאכְתּוֹ, אֲשֶׁר בָּרָא אֱלֹהִים לַעֲשׂוֹת.
מצוות שמירת השבת היא מרכיב מרכזי ביהדות, מכמה היבטים: העונש על חילול שבת העונש החמור ביותר שיש במקרא – סקילה, יותר מהעונש על חילול יום כיפור. המחלל את השבת (בפרהסיה) שווה לגוי שעובד עבודה זרה ויינו יין נסך. מצוות השבת מופיעה במקרא שמונה פעמים, כשהאזכור המרכזי מופיע בעשרת הדיברות במצווה הרביעית:
זָכוֹר אֶת יוֹם הַשַׁבָּת לְקַדְּשׁוֹ. שֵׁשֶׁת יָמִים תַּעֲבֹד וְעָשִׂיתָ כָּל מְלַאכְתֶּךָ. וְיוֹם הַשְּׁבִיעִי שַׁבָּת לַה' אֱלֹהֶיךָ לֹא תַעֲשֶׂה כָל מְלָאכָה אַתָּה וּבִנְךָ וּבִתֶּךָ עַבְדְּךָ וַאֲמָתְךָ וּבְהֶמְתֶּךָ וְגֵרְךָ אֲשֶׁר בִּשְׁעָרֶיךָ. כִּי שֵׁשֶׁת יָמִים עָשָׂה ה' אֶת הַשָּׁמַיִם וְאֶת הָאָרֶץ אֶת הַיָּם וְאֶת כָּל אֲשֶׁר בָּם וַיָּנַח בַּיּוֹם הַשְּׁבִיעִי עַל כֵּן בֵּרַךְ ה' אֶת יוֹם הַשַּׁבָּת וַיְקַדְּשֵׁהוּ.
בשבעה עשר מספרי התנ"ך מופיעות לא מעט התייחסויות לשבת, ובהן חזרה על ציווי שמירת השבת וביאורים פרטניים יותר של המצווה הכללית, כאשר ספר שמות וספר ויקרא מביאים את מרבית הדברים. מקור חשוב נוסף נמצא בספר ישעיהו: ”אִם תָּשִׁיב מִשַּׁבָּת רַגְלֶךָ עֲשׂוֹת חֲפָצֶיךָ בְּיוֹם קָדְשִׁי וְקָרָאתָ לַשַּׁבָּת עֹנֶג לִקְדוֹשׁ ה' מְכֻבָּד...” (ספר ישעיהו, פרק נ"ח, פסוק י"ג) שממנו לומדים את מצוות עונג שבת ומצוות נוספות. חשיבותה הגדולה של השבת גרמה לעדת היחד להשתמש בלוח שנה מיוחד שבו כל תאריך חל ביום קבוע בשבוע, וכך לא נתקלים בבעיית חגים שחלים בשבת.
השבת נידונה גם במשנה ובגמרא, כאשר מסכת שבת מוקדשת כולה לעיסוק בדיני שבת. מסכתות נוספות, כגון מסכת עירובין, מסכת מנחות ואחרות, מתייחסות אף הן לדינים הקשורים בשבת. עד לכתיבת המשנה נשמרו והועברו הלכות השבת כחלק ממסורת תורה שבעל-פה, שנמסרה לעם ישראל במעמד הר סיני. רק כת קומראן כתבו קובצי הלכות, המופיעים בספר ברית דמשק ובעוד ממגילות מדבר יהודה. עם כתיבת המשנה העלו חז"ל על הכתב הלכות ודיונים העוסקים בשבת.
במסורת ובאגדה מתוארת השבת כיום שבו נח כל היקום, אף החי הצומח והדומם. רעיון זה מופיע בהקשרים שונים: כך מסופר כבר בתורה כי בהיות עם ישראל במדבר, לא ירד המן בשבת וביום שישי קיבל העם 'לחם משנה' ליום השבת, מאכל משובח אף יותר מזה שניתן בימות החול; הגמרא מספרת על פרה של יהודי צדיק שנמכרה לנוכרי, וסירבה לחרוש בשבת כדי להמשיך לשמרה; במסכת סנהדרין, דף ס"ה, עמוד ב' מסופר כי ישנו נהר מופלא, ששמו סמבטיון, אשר שומר את השבת; ושלל דוגמאות נוספות מעין אלו, המתארות בעלי חיים, צמחים, ואף מחוזות, כמו הגיהנום, השובתים בשבת, ואחרים המתעוררים, מתהדרים ומתעלים, כעץ החיים וכלל הנשמות או רוח שכינה ועדנה הנושבת ביום זה מן העולם הבא אל עולמנו.
רעיונות מרכזיים

השבת נתפסת כביטוי לאמונה במעשה בראשית ועל כן אמרו עליה חז"ל: ”כל השומר את השבת כאילו מקיים את כל התורה כולה. וכל המחלל את השבת כאילו כפר בכל התורה כולה” וכן, ”שקולה שבת כנגד כל המצוות”. בצד היותה המצווה הראשונה שניתנה לאדם ביום היבראו, למצוות זכירת יום השבת והבדלתו מימות החול כמה נימוקים עיקריים, המופיעים ברובם בנוסח הקידוש:
זכר למעשה בראשית: ”זָכוֹר אֶת יוֹם הַשַׁבָּת לְקַדְּשׁוֹ... כִּי שֵׁשֶׁת יָמִים עָשָׂה ה' אֶת הַשָּׁמַיִם וְאֶת הָאָרֶץ אֶת הַיָּם וְאֶת כָּל אֲשֶׁר בָּם וַיָּנַח בַּיּוֹם הַשְּׁבִיעִי עַל כֵּן בֵּרַךְ ה' אֶת יוֹם הַשַּׁבָּת וַיְקַדְּשֵׁהוּ.” יום השבת מזכירנו את סדר הבריאה האלוהי ואת יום הבריאה השביעי, שבו שבת האל מכל מלאכתו ואשר בו שרתה ביקום שלמות ומנוחה מוחלטת. השבת במקורות מכונה אף בשם 'שבת בראשית'. מצוות זיכרון השבת ושמירתה, על כן, מטמיעה את האמונה בבריאת העולם על ידי האל ובשלמות היקום הבראשיתי, ומקרבת את עם ישראל אל אלוהיו בצוותה אותו לנהוג כדרך הבורא, למצוא את צלם אלוהיו ואת ייעודו.
זכר ליציאת מצרים: הטמעת זכר יציאת מצרים בעם ישראל, למען חיזוק האמונה בישועת השם ולמען חיובו לנהוג חסד וצדק בזולתו. כנאמר בספר דברים, פרק ה', פסוקים י"א–י"ד: ”וְזָכַרְתָּ כִּי עֶבֶד הָיִיתָ בְּאֶרֶץ מִצְרַיִם וַיֹּצִיאֲךָ ה' אֱלֹהֶיךָ מִשָּׁם בְּיָד חֲזָקָה וּבִזְרֹעַ נְטוּיָה. עַל כֵּן צִוְּךָ ה' אֱלֹהֶיךָ לַעֲשׂוֹת אֶת יוֹם הַשַּׁבָּת.”. על ידי שמירת קדושת השבת תזכור שה' הוציא אותך ביד חזקה מעבדות מצרים.
אות לברית עם עם ישראל: בהיותה אחת מן המצוות שנקבעו בעשרת הדיברות, במעמד חידוש הברית בהר סיני, שמירת השבת היא חלק מהותי בחידוש החוזר של הברית בין ה' לעם ישראל ותזכורת להיותם העם הנבחר, כנאמר בספר יחזקאל, פרק כ', פסוק י"ב: ”וְגַם אֶת שַׁבְּתוֹתַי נָתַתִּי לָהֶם לִהְיוֹת לְאוֹת בֵּינִי וּבֵינֵיהֶם לָדַעַת כִּי אֲנִי ה' מְקַדְּשָׁם.”.
יום מנוחה שוויוני: מיסוד יום מנוחה לשומרי התורה ולכל בני חסותם, כמובהר בדברים, ה', י"ג–י"ד: "לְמַעַן יָנוּחַ עַבְדְּךָ וַאֲמָתְךָ כָּמוֹךָ..." השבת נועדה לשפר את מצבו של האדם באשר הוא, וביסודה רעיון חירות האדם ושוויונו. ”...שהשבת תקוים: זו ריבונות האדם, המסוגל להשתחרר מן הסדר, מן האילוצים, ומהשתלשלות הדברים.” השבת נועדה לאפשר לכל אדם, גם לפועל קשה היום, ולעבד ולאמה בימי קדם, יום מנוחה שבועי שבו יוכלו להתפנות מעמלם ולמצוא שוב את חירותם. בנוסף לשחרור האדם, יום השבת עניינו גם שחרור בעלי החיים והצומח המשרתים את האדם, ולמעשה היקום כולו: "על המנוחה מן העבודה בשבת מתענגים כל העבדים וכל הבהמות שהטבע יעדם לשרת את בני האדם וכל האילנות והנטיעות למיניהם. הכל חופשי ועזוב לנפשו ביום זה."
טעם עולם הבא: לפי תפיסת היהדות, השבת מעניקה תוכן ומשמעות לכל ימות השנה ובה יתר שכינה ונשמה. "מי שיודע לקלוט את קדושתה של השבת ולהתרומם על ידה למנוחה לקדושה ולטהרה, וזוכה לנשום את הנשמה היתירה בשבת. והשבת מרוממת אותו לכל ימי השבוע." ספרות חז"ל, המסורת והאגדה מספרות שביום השבת נושבת מן העולם הבא אל העולם הזה רוח התעוררות ושכינה רבה, ושובת אף הגיהנום וכלל הנפשות השוהות בו משוחררות לצאת אותו עד צאת השבת. השבת לפי תפיסת היהדות היא הזיכרון היחיד שנותר מן המצב שלפני יציאת גן העדן. אמונה זו בכוחה וטעמה הקסום של השבת מוסיפה לשמירתה ממד של גאולה והשבת נפש לכל הבריאה. רעיונות אלו השפיעו רבות על מנהגי השבת של תנועת החסידות והקבלה, והביאו אותן להאריך את השבת ככל הניתן, מעבר לזמנים המקובלים ליציאתה.