stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרחק חברתי

בסוציולוגיה, מרחק חברתי מתאר את המרחק בין קבוצות שונות בחברה, כגון מעמד חברתי, גזע / אתניות, מגדר או מיניות. חברים בקבוצות שונות מתערבבים פחות מחברים באותה קבוצה. זהו מדד הקרבה או האינטימיות שאדם או קבוצה חשים כלפי אדם או קבוצה אחרת ברשת חברתית או רמת האמון שיש לקבוצה אחת כלפי אחרת והיקף הדמיון הנתפס של אמונות.
רוברט א. פארק הגדיר את המרחק החברתי כ"ניסיון להפחית למשהו כמו מונחים מדידים את הציון ואת דרגות ההבנה והאינטימיות המאפיינים יחסים אישיים וחברתיים באופן כללי".
בסוציולוגיה, המרחק החברתי כולל:
מרחק חברתי אפקטיבי: מבט נרחב על מרחק חברתי הוא השפעה. מרחק חברתי קשור למרחק רגשי, כלומר כמה אהדה חברי הקבוצה חשים כלפי קבוצה אחרת. אמורי בוגרדוס, יוצר "סולם המרחק החברתי בוגרדוס" התבסס בדרך כלל על סולם זה על תפיסה סובייקטיבית-רגשית זו של מרחק חברתי: "[ב]חקר מרחקים חברתיים מרכז תשומת הלב הוא על תחושת התגובות של אנשים כלפי אנשים אחרים וכלפי קבוצות אנשים."
מרחק חברתי נורמטיבי: גישה שנייה רואה את המרחק החברתי כקטגוריה נורמטיבית. ריחוק חברתי נורמטיבי מתייחס לנורמות המקובלות ולעיתים קרובות מבוטאות באופן מודע לגבי מי צריך להיחשב כ"פנימי" ומי "זר". נורמות כאלה, במילים אחרות, מפרטות את ההבחנות בין "אנחנו" ל"הם". לכן, ריחוק חברתי נורמטיבי שונה ממרחק חברתי רגשי, מכיוון שהוא רואה את הריחוק החברתי שנתפס כהיבט מבני לא סובייקטיבי של יחסים חברתיים. דוגמאות לתפיסה זו ניתן למצוא בחלק מיצירותיהם של סוציולוגים כמו גאורג זימל, אמיל דורקהיים ובמידה מסוימת רוברט פארק.
מרחק חברתי אינטראקטיבי: מתמקד בתדירות ובעוצמת האינטראקציות בין שתי קבוצות, בטענה שככל שחברי שתי קבוצות מתקשרות יותר כך הן קרובות יותר חברתית. תפיסה זו דומה לגישות בתורת הרשת החברתית, כאשר תדירות האינטראקציה בין שני צדדים משמשת כמדד ל"עוצמת" הקשרים החברתיים ביניהם.
מרחק תרבותי והרגלי: מתמקד בתרבות ובהרגל המוצע על ידי בורדייה (1990). סוג זה של מרחק מושפע מה"הון" שאנשים מחזיקים בו.
ניתן לראות בתפיסות שונות אלה "ממדים" של מרחק חברתי, שלא בהכרח חופפים. חברי שתי קבוצות עשויים לקיים אינטראקציה זה עם זה בתדירות די גבוהה, אך אין זה אומר תמיד שהם ירגישו "קרובים" זה לזה או באופן נורמטיבי שהם יראו זה את זה כחברי אותה קבוצה. במילים אחרות, ייתכן שממדים אינטראקטיביים, נורמטיביים ואפקטיביים של מרחק חברתי אינם קשורים באופן ליניארי.
האנתרופולוג אדוארד ט. הול הסביר שהמרחק החברתי גדל בשל התקדמות טכנולוגית כמו טלפון, מכשיר קשר וטלוויזיה, בין היתר. הניתוח של הול על המרחק החברתי הגיע לפני התפתחות האינטרנט שהרחיב את המרחק החברתי באופן אקספוננציאלי.
מרחק בין-אישי

הול מתאר את המרחק החברתי באופן שונה, ומתאר את המרחק הפסיכולוגי בו בעל חיים יכול לעמוד כדי להיות רחוק מקבוצתו לפני שהוא מתחיל לחוש חרדה. ניתן לראות תופעה זו אצל תינוקות ופעוטות אנושיים שרק מתחילים ללכת או לזחול כל כך רחוק מהוריהם או מהאפוטרופוסים שלהם לפני שהם נחרדים וחוזרים במהירות למרחב הבטוח. המרחק החברתי של התינוקות די קטן.
הברהמינים הם בעלי הגבוה ביותר, והשודרות הן המעמד הנמוך ביותר בחברה ההינדית. אם ילד ברהמין נוגע אי פעם בילד של שודרה כלשהי, הראשון מקבל אמבטיה כדי להיפטר ממנו מהטומאה כביכול הנגרמת על ידי מגעו. כתוצאה מניסוח קפדני זה של פעילויותיו, ילד הברהמין מהווה במוחו דעה קדומה על כך ששודרות אינן ניתנות למגע וטמאות.
דרכים ללמוד מרחק חברתי

כמה דרכים ניתן למדוד מרחק חברתי כוללות: תצפית ישירה על אינטראקציה עם אנשים, שאלונים, משימות מהירות של קבלת החלטות, תרגילי תכנון מסלול או משימות ציור חברתיות אחרות.
בשאלונים נשאלים בדרך כלל חברים באילו קבוצות הם יקבלו במערכות יחסים מסוימות. למשל, לבדוק אם הם מקבלים חבר של כל קבוצה כשכן או לא, כעמית לעבודה כשותף לנישואין. שאלוני המרחק החברתי עשויים שלא למדוד במדויק מה אנשים היו עושים בפועל אם חבר בקבוצה אחרת מבקש להיות חבר או שכן. סולם המרחק החברתי הוא רק ניסיון למדוד את תחושת חוסר הרצון להתרועע באופן שווה עם קבוצה. מה שאדם באמת יעשה במצב תלוי גם בנסיבות המצב.
במשימות קבלת החלטות מהירות, מחקרים הציעו קשר שיטתי בין מרחק חברתי למרחק פיזי. כשהם מתבקשים לציין את המיקום המרחבי של מילה שהוצגה או לאמת את קיומה של מילה, אנשים מגיבים מהר יותר כאשר "אנו" הוצג במיקום קרוב וכאשר "אחרים" הוצגו במרחב רחוק, מה שמצביע על כך שמרחק חברתי ופיזי קשורים באופן רעיוני.
תרגילי תכנון מסלולים רמזו גם על קשר רעיוני בין מרחק חברתי למרחק פיזי. כשהם מתבקשים לצייר מסלול על גבי מפה, אנשים נוטים לקרב מסלולים לחברים שהם עוברים בדרך ומתרחקים מזרים. השפעה זו חזקה גם לאחר שליטה על כמה קל לאנשים העוברים אחד את השני לתקשר.
בשנת 1991 הצהיר ג'וף מולגן כי "מרכזי שתי הערים נמצאים לרוב לצרכים מעשיים קרוב יותר זה לזה מאשר לפריפריה שלהם." התייחסות זו למרחק חברתי נכונה במיוחד לערים גלובליות.
במהלך מגפת הקורונה, נעשה שימוש נרחב במונח כדי לתאר את הצורך לשמור על מרחק חברתי על מנת למנוע את הפצת המגפה, במקרה זה מדובר במרחק חברתי יזום תוך התחשבות באחר ומונח זה נודע בשם ריחוק חברתי.
הערות שוליים

↑  Boguna, Marian, Romualdo Pastor-Satorras, Albert Díaz-Guilera, and Alex Arenas (2004).
Models of social networks based on social distance attachment. Physical Review, 70, 1–8.
↑  Helfgott, Jacqueline B. & Gunnison, Elaine (2008). The influence of social distance on
community corrections officer perceptions of offender reentry needs. Federal Probation,
72(1), 2–12.
↑  Park, R. E. (1924), "The Concept of Social Distance As Applied to the Study of Racial Attitudes and Racial Relations", Journal of Applied Sociology, 8: 339–344
1 2  Karakayali, Nedim. 2009. "Social Distance and Affective Orientations." Sociological Forum, vol. 23, n.3, pp. 538–562.
↑  Bogardus, E. S. 1947. Measurement of Personal-Group Relations, Sociometry, 10: 4: 306–311.
↑  Hall, E. 1982. "The Hidden Dimension" 15.
↑  Hall, E. 1982. "The Hidden Dimension" 14–15.
↑  Sharma, Rajendra, Sharma, Rachana (1972). Social Psychology. New Delhi: Atlantic Publishers and distributors. pp. 200–201.
↑  http://www.sociologyguide.com/basic-concepts/Social-Distance.php
↑  Bar-Anan, Y., Liberman, N., Trope, Y., & Algom, D. (2007). Automatic processing of psychological distance: Evidence from a Stroop task. Journal of Experimental Psychology: General, 136, 610–622.
↑  Mulgan G (1991) Communications and Control: Networks and the New Economics of Communication (Polity, Cambridge)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551160105171  BnF: cb119790443 (data)  GND: 4327376-2  LCCN: sh85123938  LNB: 000214122  SUDOC: 027834069
מקסי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בפברואר 1950 (בת 74) דבלין, אירלנד 
 מוקד פעילות:  אירלנד 
 תקופת הפעילות:  1964 – 2011 (מוזיקאית)   1985 – 2015 (מגישת רדיו)
 פרופיל ב-IMDb
 
מקסי (באנגלית: Maxi; נולדה ב-23 בפברואר 1950) היא זמרת ומגישת רדיו אירית. ייצגה את אירלנד באירוויזיון 1973.
ביוגרפיה

מקסי נולדה בדבלין בשם אירן מקובריי (Irene McCoubrey) כצעירה במשפחה בת שלושה ילדים, כילדה היא ניגנה בכינור ושרה במקהלה של בית הספר.
בסוף שנות השישים היא נבחרה להיות חברה בלהקת בנות שהוקמה על ידי מגיש הרדיו אמון אנדרוז והם פעלו בשם "Maxi, Dick and Twink", הלהקה הוחתמה בחברת התקליטים קולומביה רקורדס, בתחילת שנות השבעים הם התפרקו והיא פנתה לקריירת סולו.
ב-1973 נבחרה להיות נציגת אירלנד באירוויזיון, היא ביצעה בתחרות את שירה "Do I Dream", היא סיימה במקום העשירי עם 80 נקודות.
בין השנים 1977–1984 הייתה חברה בלהקת הבנות שיבה, ביחד עימם ייצגה את אירלנד באירוויזיון 1981.
ב-1982 הייתה מעורבת ביחד עם חברות להקתה בתאונת דרכים וכתוצאה מהפגיעה היא סבלה מאמנזיה.
היא הגישה מספר תוכניות ברדיו של "RTÉ", רשות השידור של אירלנד ובBBC, ב-2015 פרשה מעבודתה.
היא עבדה בשיתוף עם הסניף האירי של ארגון קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים.
היא הייתה נשואה בין 1973–1979, ואין לה ילדים.
משמר בעלי החיים

| --- | --- |

 פעילות:  אכיפת חוק צער בעלי חיים
 התאגדות:  מלכ"ר
 מדינה:  ישראל ישראל
 מייסדים:  דורון ברנר
 יושב ראש:  דורון ברנר
 תקופת הפעילות:  2004–הווה (כ־20 שנה)
 mishmar.org
 
"משמר בעלי החיים בישראל" היא עמותה ישראלית הפועלת לאכיפת חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) ותקנותיו באמצעות הפעלת יחידות מתנדבים בשטח.
היסטוריה

העמותה הוקמה בשנת 2004 על ידי דורון ברנר, ופועלת מאז בשיתוף פעולה עם רשויות האכיפה השונות.
מודל הפעילות של העמותה מבוסס על הקמה והפעלה של יחידות מתנדבים אשר אוכפות את החוק במקרי התעללות והזנחת בעלי חיים. העמותה היא היחידה בארץ הפועלת על פי מודל ייחודי המשלב פעולות אכיפה חוקיות לצד פעולות הסברה וחינוך.
עמותת משמר בעלי החיים פועלת בשיתוף פעולה מלא עם המחלקה הווטרינרית של עיריית תל אביב ושל עיריית רמת גן, ועומדת בקשר מקצועי עם עיריות נוספות במטרה להרחיב את הפעילות לכל הארץ. צוות העמותה מונה למעלה מחמישים מתנדבים אשר עברו הכשרה מקצועית אינטנסיבית הכוללת את הכרת חוק צער בעלי חיים ותקנותיו, זיהוי מצוקה, הקשר בין התעללות בבעלי חיים לפשיעה בקרב בני אדם, טיפול בסכסוכי שכנים הקשורים בבעלי חיים ועוד.
המתנדבים יוצאים במדי פיקוח עירוני וברכב של המחלקה הווטרינרית לטפל במקרי הזנחה והתעללות, ונותנים מענה מיטבי לפניות הציבור. סמכות פעולתם נגזרת מסמכויותיו של הווטרינר העירוני.
מחקר על פעילות העמותה בשנים האחרונות, מצא כי 93% מהאירועים נפתרים בשטח. היינו, ביקור ראשוני של מתנדבי העמותה, דרישה לשיפור תנאי ההחזקה וביקורת חוזרת פותרים את רוב בעיות ההזנחה. ב-7%-5 מהאירועים בהם נמצאת הזנחה או התעללות המסכנת את בעל החיים, פועלת העמותה להחרמה מיידית של בעל החיים, בגיבוי הווטרינר העירוני, ולעיתים בעזרת יחידת האכיפה (הפיצו"ח) של משרד החקלאות.
מעבר לפעילות בשטח, עמותת משמר בעלי החיים מקיימת פעילות הסברתית וחינוכית בבתי ספר, גני ילדים ומוסדות חינוך נוספים ותורמת בכך להגברת המודעות לזכויות בעלי חיים.
מען - ארגון עובדים

| --- | --- |

 התאגדות:  ארגון עובדים
 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  תל אביב-יפו 
 סינוף בינלאומי:  —
 סניפים:  6 סניפים מקומיים
 חברים:  2000
 תקופת הפעילות:  1998–הווה (כ־26 שנים)
 www.wac-maan.org.il
 
מען - ארגון עובדים (בערבית: معا- نقابة عمالية) הוא ארגון עובדים יהודי ערבי הפועל בעיקר בקרב מעמד הפועלים בישראל, ומאגד עובדים מכל שדרות החברה. הארגון פעיל בין היתר בענף ההובלה, במכללות, במפעלי תעשייה בפריפריה, ובמפעלים באזורי ההתנחלויות. נכון למרץ 2017 הארגון ייצג כ-2,300 עובדים מתוכם כ-2,000 משלמים דמי חבר.
גישה פוליטית

העמותה בגלגולה הראשון הוקמה על ידי קבוצת פעילים שרובם היו מזוהים עם מפלגת דעם. ארגון העובדים מען היה פעיל מאוד בתנועת המחאה החברתית שהתעוררה בישראל בקיץ 2011. מען היה שותף לתביעה לשים קץ להשפעה המכרעת של בעלי הון על המדיניות הכלכלית חברתית בישראל. בנוסף הבליט הארגון את עמדתו החותרת לשותפות מעמדית בין יהודים וערבים; דוגלת במדינת רווחה ובביטחון תעסוקתי; מתנגדת למדיניות הממשלתית של ייבוא עובדים זרים; וקוראת לאפשר העסקת עובדים פלסטינים. הארגון תומך במאבק נגד אפליה של האוכלוסייה הערבית בישראל, בסיום הכיבוש, ובהקמת מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל. כמו כן, מען מקיים קשרים עם איגודים מקצועיים ברחבי העולם, כחלק מתפיסה של תנועת פועלים בינלאומית רחבה, השותפה למאבקים ומחאה נגד המדיניות הנאו-ליברלית והקפיטליסטית.
הקמה ופעילות

ארגון מען הוקם בשנת 1998, ובשנת 2000 נרשם כעמותה בשם "מען - עמותה לסיוע לעובדים". בתחילת דרכו הייתה עיקר פעילותו סיוע למובטלים במגזר הערבי במיצוי זכויותיהם, כמו גם השמה של פועלי בניין ומובטלים בענף הבניין ודאגה לתנאי העסקתם.
ביולי 2009 אישרה האספה הכללית שינוי בתקנון והפכה את מען לארגון עובדים הפועל להקמת ועדים, ניהול משא ומתן עם המעסיק, וחתימה על הסכמים קיבוציים. בשנת 2020 שינתה העמותה את שמה לשם הנוכחי, "מען - ארגון עובדים".
בין מאבקי העובדים אותם ניהל מען ניתן למנות את מאבק עובדי בתי הספר לאמנות, ביניהם מוסררה, בית הספר לתיאטרון חזותי, מנשר לאמנות; מאבק עובדי הטלוויזיה החינוכית; מאבק עובדי מפעל צ.א.ג במגדל העמק; מאבק עובדי מפעל ג'אנה בנצרת עילית; מאבקי עובדים של פועלים פלסטינים באזור התעשייה מישור אדומים; ומאבקי עובדים בענף ההובלה. הארגון ניהל בין השנים 2005 ו-2010 מאבק כנגד "תוכנית ויסקונסין" עד לביטולה בשנת 2010, ובמסגרתו הפעיל את תוכנית "ויסקונסין-ווטש" מאז שנת 2006 בירושלים, נצרת, חדרה, וואדי עארה, אשר סייעה לנפגעי התוכנית ופעלה לחשיפת עוולות הנוצרות כתוצאה ממנה.
הארגון מקדם העסקה של עובדים מקומיים על פני עובדים זרים בענף החקלאות, ומפעיל תוכנית ייחודית לשילוב נשים מהמגזר הערבי בעבודה חקלאית, תוכנית הפועלת לצמצום העוני ולשיפור מעמד האישה במגזר הערבי בישראל. כמו כן הארגון פועל בשיתוף עם עמותת "סינדיאנת הגליל לסחר הוגן" המפעילה קורסים בקליעת סלים לנשים ערביות.
מאז שנת 2007 פועל ארגון העובדים מען בקרב העובדים הפלסטינים באזור מישור אדומים. ראשונים התארגנו העובדים ממחצבת סלעית שניהלו מאבק בן שלוש שנים שבסופו המחצבה הכריזה על הקפאת הליכים ועברה לניהול באמצעות נאמן. העובדים יוצגו על ידי מען ועו"ד אהוד שילוני מול הנאמן וזכו לפיצוי בגין זכויותיהם המלאות. ביוני 2011, במהלך מאבק עובדי חברת "המניע", קיבל מען גושפנקא רשמית של בית הדין לעבודה שקבע שמען הוא ארגון עובדים המוסמך לנהל משא ומתן ולחתום על הסכם קיבוצי.
באוקטובר 2010 הצטרפו ל"מען" מורים מבית הספר לאמנות ע"ש נגר (מוסררה) בירושלים, לאחר משא ומתן שנמשך כשנה הגיע הארגון להסכם קיבוצי בעניינם שהעביר את המורים להעסקה של 12 חודשים רצופים. בהמשך התאגדו במען מורי בית הספר לתיאטרון חזותי והסכם קיבוצי ראשון נחתם בבית הספר באוקטובר 2012. בהמשך התאגדו במען גם מורי מנשר לאמנות והחלו במשא ומתן להסכם קיבוצי.
במאי 2012 התארגנו ב"מען" עובדות מפעל ג'אנה משקאות ותעשיות בנצרת עילית. ועד העובדים ומען חתמו על הסכם קיבוצי עם הנהלת המפעל ביולי 2013.
בית הדין האזורי לעבודה בירושלים הכיר ב"מען" כמייצג את עובדי הקבלן של חברת בריק שהועסקו על ידי רשות העתיקות, והפעיל לראשונה את סעיף 12א לחוק קבלני כוח אדם, כאשר קבע כי עובדים אלה הפכו לאחר 9 חודשי העסקה לעובדי הרשות עצמה.
מבנה הארגון

מען הוא ארגון עובדים דמוקרטי. ההצטרפות לארגון נעשית באופן וולונטרי, ופתוחה לכל עובד או מובטל בישראל. הגוף המנהיג את מען הוא אספה כללית, המתכנסת מדי שנה והמורכבת מנציגים שנבחרו בכל סניף. נציגי הסניפים נבחרים בהצבעה דמוקרטית לפחות 10 ימים לפני כל כינוס של האספה הכללית, במפתח של נציג אחד על כל 10 חברי סניף או לכל הפחות שלושה נציגים מהסניף עצמו. האספה בוחרת ועד מנהל, וכן ועדה ארצית האחראית על תחום ההתאגדות המקצועית. במסגרת האספה, נשמעים דינים וחשבונות על פעילות הארגון, ונעשית סקירה של דו"ח כספי של הארגון ודו"ח מטעם ועדת הביקורת. האספה מחליטה על אישורם של הדיווחים, וממנה הנהלה וועדת ביקורת. עבודת הארגון נעשית על ידי הסניפים. חברי הארגון משתייכים לסניפים לפי מקום העבודה או לפי אזור מגוריהם. בסניף נמצאים פעילי מען, המבצעים את עבודת הארגון כאיגוד מקצועי, ומפעילים את הפרויקטים השונים שלו. הסניף מהווה מקום כינוס לעובדים החברים בארגון, קבלת פנים לעובדים מהסביבה, מוקד ייעוץ משפטי, ומפגש לפעילות חברתית ותרבותית. לארגון סניפים בתל אביב-יפו, חיפה, ירושלים, נצרת, כפר מנדא, ובאקה אל-גרבייה. הפעילים הבולטים בארגון הם (יולי 2013) ניר נאדר – יו"ר הוועד המנהל, אסף אדיב – מנכ"ל, אסמא אגבארייה זחאלקה – חברת ועד ארצי ורכזת פרויקט בטיחות בבניין, דני בן שמחון – חבר ועד ארצי ורכז איגוד מקצועי, וופא טיארה - חברת ועד ארצי ואחראית על פרויקט השמת נשים בחקלאות, ארז וגנר – רכז סניף ירושלים.
הערות שוליים

↑  ז'נאן בסול, עובדי ישראל מתאגדים בהמוניהם? הנתונים מספרים סיפור אחר, באתר TheMarker‏, 21 במרץ 2017
↑  תעודת רישום, באתר "גיידסטאר"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010857231405171
מרטינוס הראשון

מרטינוס הראשון (בלטינית: Martinus I; נפטר ב-14 בספטמבר 655) כיהן כאפיפיור מ-21 ביולי 649 ועד 653. לימים הוכרז כקדוש נוצרי.
מרטינוס נולד בסמוך לטודי שבאומבריה במקום הנקרא כיום על שמו - פיאן די סן מרטינו (Pian di San Martino).
מרטינוס כיהן כ"אפוקריסיאריוס" - הנונציו (שגריר אפיפיור) בקונסטנטינופול, והיה האחרון שנשא תפקיד זה. בתקופת כהונתו בתפקיד זה זכה לכבוד רב בשל ידענותו וצדקנותו.
מרטינוס נבחר לכהן כאפיפיור ביולי 649, לאחר פטירתו של קודמו, האפיפיור תאודורוס הראשון. בחירתו לא אושרה על ידי קיסרי האימפריה הביזנטית, והיה היחיד מבין האפיפיורים הבינזטיים שבחירתו לא אושרה בצו של קונסטנטינופול. בעקבות מינוי לא מאושר זה נחטף האפיפיור בשנת 653 על ידי הקיסר קונסטנס השני ונפטר בכלאו בחצי האי קרים.
בעת כהונתו כאפיפיור זימן את ועידה אקומנית אשר זכתה לשם ועידת לאטרנו 649 בה נדונה שאלת מינות המונותליטיזם. המועצה נפגשה בבזיליקת סן ג'ובאני בלאטרנו ונכחו בה 105 הגמונים (בעיקר מאיטליה, סיציליה וסרדיניה אך גם בישופים מאפריקה). הישיבה ערכה חמש ישיבות (secretarii) בין 5 באוקטובר ו-31 באוקטובר 649 ונקבעו בה 20 חוקים כנסייתיים אשר גינו את המונותליטיזם כמינות, ואסרו על קריאת כתבי המונותליטיסטים. המועצה גינתה את כתביו של פטריארך קונסטנטינופול סרגיוס הראשון בו תמך הקיסר הראקליוס ואת כתביו של הפטריארך פאולוס השני, קודמו של סרגיוס, בו תמך הקיסר קונסטנס השני.
בעקבות פעולותיו של מרטינוס, הקיסר קונסטנס הורה למושל איטליה תאודורוס קליופאס (Theodore Calliopas) לאסור את האפיפיור, ולהביאו לקונסטנטינופול. המושל הגיע לארמון הלאטראן ב-17 ביוני 653, ומרטינוס, שחשש משפיכות דמים, הורה שלא להתנגד למעצר. הוא נשלח מרומא לנקסוס ביוון והגיע לקונסטנטינופול ב-17 בספטמבר 653 (לפי סברה אחרת, ב-17 בספטמבר 654). בהגיעו לקונסטנטינופול הוא הוצג בפני הקהל, הואשם בהיותו אויב האל ומתחזה, והקהל לעג לו במשך זמן רב. מרטינוס נותר כלוא בקונסטנטינופול במשך 93 ימים, כשהוא סובל מרעב ומקור. ב-19 בדצמבר הוא הועמד למשפט בפני הסנאט של האימפריה ונדרש לבטל את חוקיו. לאחר שסירב, הוא הופשט ממרבית בגדיו, הובל ברחובות העיר כשהקהל בז לו, והושב לכלאו בו נשאר 85 ימים נוספים. בזכות השתדלותו של בישוף קונסטנטינופול לא הוצא להורג, ונשלח במקום זאת לגלות לחצי האי קרים. ב-26 במרץ 655 הוא הועלה על ספינה, והגיע לקרים ב-15 במאי 655 ונפטר שם ב-16 בספטמבר באותה שנה מרעב. במהלך גלותו התפטר מתפקידו כאפיפיור.
לימים הוכרז כקדוש נוצרי, והיה לאחרון האפיפיורים אשר נחשב קדוש מעונה. יום חגו נקבע בתחילה ל-12 בנובמבר אולם כיום הוא קבוע ל-13 באפריל.
מרד הארבעה עשר

מרד הארבעה עשר (ברוסית: Бунт четырнадцати) היה סירובם של 14 תלמידים מובילים באקדמיה הקיסרית לאמנויות (אנ') של האימפריה הרוסית להשתתף בתחרות שנערכה במלאת 100 שנה לאקדמיה נובמבר 1863. המרד, אותו הוביל הצייר הריאליסטי איוואן קרמסקוי, היה תגובה לסירובה של האקדמיה לתת למתחרים בחירה חופשית של נושא האמנות בתחרות. הנסיגה שלאחר מכן של אמנים מהאקדמיה הייתה ההפגנה הראשונה של אמנים ריאליסטים נגד הסגנון הקלאסי שהיה פופולרי ברוסיה של המאה ה-19 ולעיתים מצוטט כמקור הריאליזם באמנות הרוסית.
רקע

מספר סטודנטים לתואר שני באקדמיה שסיימו את מסלול הלימודים המלא הורשו להתחרות על מדליית הזהב הגדולה, כבוד שנשא מלגה של שש שנים לעבודה באיטליה או בצרפת. המתמודדים היו צריכים ליצור יצירות שלהם על נושא נתון, בדרך כלל כזה שהמועצה האקדמית לקחה מהעת העתיקה הקלאסית ומהרפרטואר המיתולוגי.  כאשר הוכרז נושא התחרות, המתמודדים נאלצו לשהות בסדנאות מבודדות במשך יום שלם, והיו להם 24 שעות לתכנן את ההצעות שלהם ולצייר שרטוט של תמונה עתידית. מועצת האקדמיה אישרה את הסקיצה, שנאסר לשנותה.
האקדמיה ספגה ביקורת על השימוש שלה בנושאים "מיושנים" במשך שנים, כך שבשנת 1863, היא הודיעה שהמתחרים יקבלו נושאים כלליים כמו שמחה, כעס וגעגוע במקום נושאים מפורשים, כדי לתת לתלמידים הזדמנות טובה יותר להפגין את יכולותיהם. פרטי העיבוד של היצירה הושארו למתמודד. האקדמיה פתחה את הנושא עבור ציירים היסטוריים. לציירי הז'אנר כמעט תמיד הייתה בחירה חופשית של נושא.
עם זאת, בהודעה נאמר גם: "המתחרים יורשו להשתתף רק פעם אחת, ולכל המתמודדים תהיה רק מדליית זהב אחת גדולה". כדי לסבך עוד יותר את העניינים, מספר רב יוצא דופן של סטודנטים לתארים מתקדמים העפילו לתחרות באותה שנה. בשנים קודמות, פחות מתמודדים התחרו על יותר מדליות, ויכלו להתחרות שוב בשנה הבאה אם לא הצליחו. ב-1863, התחרות הייתה אמורה להיות קשה מאוד; הסיכויים להצלחה היו קלושים יותר והכישלון היה סופי.
מחאות ראשוניות

המתחרים החליטו שהכללים החדשים מעמידים את ציירי הז'אנר וההיסטוריה במצב לא שוויוני ולכן ב-8 באוקטובר 1863, אחד המתחרים איוואן קרמסקוי ארגן מכתב קולקטיבי למועצה האקדמית, וביקש לתת למשתתפים בחירה חופשית של נושא אם הנושא שנקבע על ידי המועצה לא תאם את נטיותיהם האישיות של האמנים. המכתב גם הטיל ספק במידת ההמלצה לבודד את המשתתפים למשך 24 שעות כדי לעבוד על סקיצה של הציור העתידי. מכתבם נדחה ב-10 באוקטובר.
לאחר הדחייה שלחו התלמידים מכתב מפורט יותר לנשיא האקדמיה הנסיך גריגורי גגארין, שנותר ללא מענה. בניסיונם השלישי כתבו המתחרים ליו"ר המועצה, הרקטור פיודור ברוני, והלכו לבתיהם של לפחות ארבעה פרופסורים כדי לבקש מכל אחד מהם לשנות את הכללים. כתוצאה מכך, המועצה החליטה שלא ליישם נושאים רחבים וחזרה לפרקטיקה הרגילה של הקצאת נושאים ספציפיים למתחרים.
המרד

הסטודנטים נעלבו מחוסר ההיענות לעתירותיהם והחליטו אם בקשתם לא תענה, הם יסרבו להשתתף בתחרות, וכי כל אחד מהם יגיש בקשה לסיום האקדמיה בלילה שלפני התחרות. בשעה 10:00 ב-9 בנובמבר 1863, זומנו כל חמישה עשר משתתפי התחרות לאולם הכנסים של האקדמיה, שם הכריז גגארין שנושא התחרות הקרובה יהיה "המשתה בוואלהלה" עם התמקדות באושרם שלאחר המוות של הגיבורים שנפלו. זהו נושא מהסאגות הנורדיות.
לאחר ההכרזה, איוואן קרמסקוי נשא נאום קצר בו הצהיר על סירובו להשתתף בתחרות, וביקר את האקדמיה על כך שלא הגיבה לעתירות שלהם. בעקבות הנאום, כל הסטודנטים מלבד אחד החלו לעזוב את אולם הכנסים. בדרכו החוצה השאיר כל תלמיד מכתב מוכן המודיע כי לא ישתתף בתחרות וביקש להעניק לו דיפלומה כאמן מדורג, לה זכאי כל תלמיד ללא קשר להצלחתו בתחרות.
המשתתף שנותר היה האמן ההיסטורי פיוטר זבולוצקי, שהודיע על כוונתו להשתתף בתחרות. מועצת האקדמיה אמרה לזבולוצקי שהתחרות לא יכולה להתקיים עם אדם אחד בלבד.
תוצאות

התחרות שבוטלה דווחה לקיסר אלכסנדר השני, שהורה על מעקב משטרתי על המשתתפים לשעבר.
בסוף 1863, המשיכו האמנים להקים את ארטל האמנים שם יכלו למכור באופן עצמאי את יצירותיהם. למרות הצלחתה הכלכלית, הקבוצה התפרקה שמונה שנים לאחר מכן וחלק מחבריה הצטרפו לקבוצה חדשה בשם ״הנודדים״ (Peredvizhniki).
שבעה מתוך ארבעה עשר חברי המרד, כולל איוואן קרמסקוי, קיבלו מאוחר יותר את תואר הכבוד אקדמאי ואילו שלושה קיבלו את התואר פרופסור של האקדמיה הקיסרית לאמנויות. זוהי אינדיקציה לכך שהאמנים לא היו מתנגדים עקרוניים לאקדמיה לאמנויות, אליה הם השתייכו מבחינות רבות. הם רצו להיות חופשיים להראות ולמכור את עבודתם באופן עצמאי.
האקדמיה סיפקה ל״נודדים״ חללי תצוגה במשך השנים הבאות.
האירוע היה ההפגנה הראשונה של אמנים ריאליסטים נגד הסגנון הקלאסי שהיה פופולרי ברוסיה של המאה ה-19. היסטוריונים כגון ג'ון אליס בוולט (אנ') ותמרה טלבוט רייס (אנ') מציינים את המרד כמקור הריאליזם באמנות הרוסית.
הערות שוליים

1 2 3  "Pursuing Independence: Kramskoi and the Peredvizhniki vs. the Academy of Arts"
↑  "Russian Art from the Middle Ages to Modernism"
↑  Просмотр документа - dlib.rsl.ru, dlib.rsl.ru
↑  Цомакион А. И, Иван Крамской. Его жизнь и художественная деятельность, Directmedia, 2017-10-17, ISBN 978-5-4475-8863-2. (ברוסית)
↑  Далёкое близкое
↑  Семен Аркадьевич Экштут, Шайка передвижников: история одного творч. союза, Дрофа, 2008, ISBN 978-5-358-01904-1. (ברוסית)
↑  S. P. Ostanina, Энциклопедия натюрморта, ОЛМА Медиа Групп, 2002, ISBN 978-5-94849-020-5. (ברוסית)
↑  Передвижник : ПАМЯТНЫЙ ДЕНЬ, web.archive.org, ‏2011-12-28
↑  "Realist Aesthetics in Nineteenth-Century Russian Art Writing"
איוואן קראמסקוי, 1860
מדליית הזהב הגדולה של האקדמיה הקיסרית הרוסית לאמנות
משרד הפנים (כללי)

משרד פנים (לעיתים: משרד לענייני פנים; משרד לענייני "בית") הוא משרד ממשלתי האחראי בדרך כלל על שיטור, ביטחון לאומי ונושאי הגירה. בראש המשרד עומד בדרך כלל שר הפנים. במדינות פדרליות יש לעיתים משרדי פנים הן ברמת הפדרציה והן ברמת המדינות; קיימים משרדי פנים לעיתים קרובות גם באזורים אוטונומיים ובשטחי חסות שלהם אין עצמאות.
משרדי פנים היוו חלק מן הקבינט ה"קלאסי" שהיה קיים גם בתקופת המונרכיה האבסולוטית, לצד משרד ביטחון (או: משרד מלחמה; משרד הגנה), משרד אוצר, משרד משפטים ומשרד החוץ.
כמו ששמו מרמז, מתמקד משרד הפנים בנושאי מדיניות פנים. קיימים משרדי ממשלה נוספים, אשר מתמקדים בהיבט אחד של מדיניות פנים, ולמעשה צמחו מתוך תחום הפעילות של משרד הפנים, כמו משרדים ממשלתיים העוסקים באיכות הסביבה ובסעד ורווחה.
קיימים יוצאי דופן, אשר אינם עוסקים במדיניות פנים בהיבטה הרחב. מחלקת הפנים של ארצות הברית עוסקת בנושאי קרקעות פדרליות ונושאים מצומצמים אחרים, בעוד שהמחלקה לביטחון המולדת ומחלקת המשפטים עוסקות בתחום פעילותם המסורתית של משרדי פנים ברחבי העולם. גם בשווייץ, עוסקת המחלקה הפדרלית לענייני פנים בענייני תרבות, בריאות ומחקר, בעוד שנושאי שיטור נמצאים תחת המחלקה הפדרלית לענייני משפט ומשטרה. בישראל הופרדו בחלק מן הממשלות הסמכויות של משרד הפנים ואלו של משרד הקליטה (העוסק בקליטת הגירה); המשרד לביטחון הפנים; ומשרד המשטרה.
מרחק המינג

לכל שני קודקודים מחוברים בתמונה, מרחק המינג 1. מרחק המינג בין המחרוזת 0100 למחרוזת 1001 הוא 3 (מספר הצלעות במסלול האדום).
בתורת האינפורמציה, מרחק הַמינג (Hamming) בין שתי מחרוזות בעלות אורך זהה, הוא מספר המקומות שבהם סימנים מקבילים בשתי המחרוזות שונים זה מזה. בניסוח אחר, מרחק המינג הוא מספר השינויים המזערי שיש לעשות במחרוזת אחת כדי לקבל את המחרוזת השנייה. כן ניתן לראות את מרחק המינג כאילו נוצר בעת שידור המחרוזת הראשונה, שנקלט כמחרוזת השנייה, כך שמרחק המינג מייצג את מספר השגיאות שנוצרו בתשדורת זו. מחרוזת, לעניין זה, יכולה להיות בכל שיטת קידוד, כגון מחרוזת סיביות, מחרוזת תווים וכדומה.
דוגמאות:
מרחק המינג בין המחרוזת 1011101 למחרוזת 1001001 הוא 2.
מרחק המינג בין המחרוזת 2143896 למחרוזת 2233796 הוא 3.
מרחק המינג בין המחרוזת "toned" למחרוזת "roses" הוא 3.
משקל המינג של מחרוזת הוא מרחק המינג שלה ממחרוזת בעלת אותו אורך שכולה אפסים. למעשה זהו מספר הסימנים שאינם אפס. במחרוזת סיביות זהו מספר הסיביות שערכן 1. דוגמה: משקל המינג של המחרוזת 11101 הוא 4.
מרחק המינג קרוי על שמו של ריצ'רד המינג, שהציג רעיון זה במאמרו הבסיסי error-detecting and error-correcting codes משנת 1950, מאמר שבו הציע את קוד המינג.
מאפיינים

לאורך קבוע n, מרחק המינג הוא מטריקה מעל קבוצת המילים בנות אורך זה: קל לראות שמתקיימות הדרישות לאי-שליליות, למרחק 0 בין שווים ולסימטריה, ובאמצעות אינדוקציה שלמה ניתן להוכיח שמתקיים אי שוויון המשולש.
את מרחק המינג בין שתי מחרוזות ניתן לראות גם כהפרש ביניהן, על-פי הגדרה נאותה של פעולת החיסור. לשתי מחרוזות בינאריות ההפרש הוא מספר הביטים הדלוקים בתוצאה של פעולת XOR ביניהן, או מספר הביטים הדלוקים לאחר חיסור רגיל במרחב הווקטורי  \mathbb {Z} _{2}^{n} כאשר מזהים את התו 0 עם המספר 0 (מודולו 2) ואת התו 1 עם הספרה 1 (מודולו 2).
ראו גם

סאונדקס
מרחק לוינשטיין