stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נתן הכהן שולאל
הערות שוליים

↑  בחלק מהמקורות הוא נקרא נתן ובחלקם הוא נקרא יהונתן.
↑  אברהם דוד, הקשרים בין יהודי צפון-אפריקה לארץ-ישראל במאות הט"ו והט"ז, פעמים: רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח, 1985, עמ' 75
↑  לא ברור תאריך עלייתו המדויק. רבי נתן כתב (בגיליון של כתב יד שהיה ברשותו) שבאלול ה'רכ"ט נולדה ביתו מסעודה במקום שהוא מכנה "ארץ גנוא" (לא ברור איפה זה בדיוק, אבל ככל הנראה זה היה בדרכו מתלמסאן לירושלים) וביתו שמחה נולדה כבר בירושלים בשמיני עצרת ה'רל"ב.
↑  ראו מרדכי נאור, "ספר העליות", עמ' 14, מסדה, ההוצאה לאור-משרד הביטחון, 1990
↑  ארץ הברברים היא אזור המגרב
↑  שו"ת מהר"י בירב, סימן לח, באתר היברובוקס
↑  שמחה אסף, קינות על פטירתם של גדולי ישראל, מנחה ליהודה: מוגש להרב יהודה ליב זלוטניק ליובלו הששים, בעריכת שמחה אסף, יהודה אבן-שמואל ור' בנימין, מוסד הרב קוק, ירושלים תש"י, עמ' 162–166, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  אלחנן ריינר, ‏עלייה ועלייה לרגל לארץ ישראל: 1099–1517, עבודת דוקטורט, האוניברסיטה העברית בירושלים תשמ"ח, עמ' 39, באתר Academia.edu.
↑  שולמית אליצור, "שירי ר' ידותון הלוי החבר", דיני ישראל כו–כז (תשס"ט–תש"ע), עמ' 302.
↑  חלק ח סימן ק"מ
↑  , תשובותיו שנמצאו בגניזה, באתר הספרייה הלאומית.
↑  אין לבלבל בין יצחק בנו של רבי נתן, לבין אחיינו וגיסו רבי יצחק הכהן שולאל שירש אותו בנגידות ובראשות המטבעה.
↑  כך העיד תלמידו רבי שמואל הלוי בתשובה המצוטטת בשו"ת הרדב"ז חלק ב סימן תשצ"ו.
| הנגידים (ראשי היהודים) במצרים |
| --- | --- | --- |
| לפני הגעתו של הרמב"ם | רבי פלטיאל •  רבי יהודה בן סעדיה • רבי מבורך בן סעדיה • רבי משה בן מבורך • רבי שמואל בן חנניה • זוטא |  |
| בתקופת הרמב"ם וצאצאיו | הרמב"ם • רבי אברהם בן הרמב"ם • רבי חננאל בן שמואל  • רבי דוד מימוני • רבי אברהם מימוני • רבי יהושע מימוני • רבי דוד מימוני (השני) |  |
| לאחר תקופת צאצאי הרמב"ם | רבי עמרם  • רבי שמעון  • רבי יוסף  • רבי שלמה בן יוסף  • רבי נתן הכהן שולאל  • רבי יצחק הכהן שולאל |  |
עתלית העתיקה

אזור היישוב עתלית היה מיושב תקופה ארוכה ביישובים משמעותיים, מהתקופה הפרהיסטורית, דרך תקופת הברזל עד התקופה הצלבנית.
פרה־היסטוריה

הממצא הארכאולוגי הקדום ביותר באזור עתלית נמצא באתר המכונה "הכפר הנאוליתי בעתלית־ים" הנמצא מתחת לפני הים, כארבע מאות מטרים מהחוף. האתר מתוארך לסוף התקופה הנאוליתית הקדם־קרמית ג', בסוף האלף ה־7 לפנה"ס. באתר נמצאו מבנים, בארות, מבנים פולחניים, שרידים אורגניים של בני אדם וחיות וממצאים חומריים מאבן. האתר ניטש ככל הנראה בשל שקיעתו מתחת לים, שקיעה שסיבתה איננה ידועה בוודאות.
התקופה הפיניקית

היישוב הפיניקי בתקופת הברזל בעתלית קבור מתחת לשרידי המצודה הצלבנית במקום, אך שרידי נמלו מתפרשים כ־800 מטרים צפונה. על אף הכיסוי הצלבני, בזכות העובדה שלא הייתה בנייה הלניסטית או רומאית במקום, הוא מספק מידע נרחב על עקרונות הבנייה הפיניקית בתקופת הברזל. הנמל, מבטא מסורת אופיינית לנמלים פיניקיים: בחירת המיקום שלו, במפרץ הפונה צפונה (להגנה מרוחות צפוניות) ובקרבת איונים, ורציפיו הבנויים אבני גזית, משותפים גם לנמלים אחרים כמו בצידון, צור ועכו.
בחלקו הצפוני של חצי האי, מתחת לפני הים, נמצאו שרידי יישוב מתקופת הברזל. שרידים אלה מזוהים כמושבה פיניקית אשר הוקמה במקום ככל הנראה בסביבות המאה ה־8 לפנה"ס. בחפירות נמצאו שרידיהם של שובר גלים בנוי באורך של כמאה ושלושים מטרים, וכן מספר מזחים ורציפי עגינה לאניות, גם הם בנויים גזית, אשר הארוך שבהם מגיע לאורך של מאה מטרים. סמוך לנמל התגלו שרידיהם של שלושה מגדלים. במקום נמצאו מספר עוגני אבן מ"הטיפוס הפיניקי". ניתוח כלל הממצאים העלה כי מדובר ביישוב מתקופת הברזל, אשר נוסד לכל המאוחר בתקופת שלטון הפרסים בארץ ישראל (המאה ה־6 לפנה"ס). בין אבני המזח הקדום התגלו כפיסי עץ, ככל הנראה מיובאים, שגילם תוארך לסוף המאה ה־9 או תחילת המאה ה־8 לפנה"ס. המושבה הפיניקית בעתלית הוקמה ככל הנראה למטרות סחר מול ממלכת ישראל.[דרוש מקור]
כמה מאות מטרים ממזרח למבצר, על קיר חצוב בצידו המזרחי של קיר הכורכר, התגלתה כתובת פיניקית בת שתי אותיות, ”עת”. על־פי זיהוי זה מניחים החוקרים כי מדובר בתחילתה של כתובת שחציבתה לא נשלמה, וכי האותיות הן האותיות הראשונות של המילה "עתלית". החוקרים מניחים כי כתובת זאת באה לסמן את גבולה המזרחי של העיר עתלית הפיניקית.
התקופה הפיניקית > בתקופה ההלניסטית

עד התקופה ההלניסטית השתמר היישוב במקום (על אף ש"נדד" צפונה), והשרידים המאוחרים ביותר שנמצאו בו מתוארכים לאותה תקופה. בין הממצאים המרשימים שנמצאו מהתקופה המאוחרת בולט אייל ניגוח ימי, אשר הוצב בחרטומה של אנית מלחמה יוונית ומתוארך למאה ה־2 לפנה"ס. אייל הניגוח המעוטר עשוי ברונזה יצוקה ומשקלו 465 ק"ג, והוא נמצא במפרץ הצפוני של היישוב העתיק, כמאה ושלושים מטרים מהחוף.
עם סופה של התקופה ההלניסטית חרבה עתלית הקדומה, ותושבי המקום עקרו לעיר קרתה הסמוכה (מזוהה עם תל מגדים).
התקופה הצלבנית

בתקופה הצלבנית התיישבו הצלבנים בעתלית ובנו בה שני מבצרים, מבצר עתלית ומבצר דטרוא.
העת החדשה

יישוב ערבי בעתלית התקיים על חורבות מבצר עתלית שעל חצי האי. ראשית המושבה עתלית הייתה במעבר עובדי אדמה עברים ב־1901 מזכרון יעקב ובת שלמה לאדמותיה, שנרכשו ב־1899, כדי שלא תיחשבנה מחלול.
כשני קילומטרים מזרחית לעתלית פעלה חוות אהרנסון, ששימשה בעיקר כתחנה לניסויים חקלאיים, אך גם להפעלת רשת הריגול ניל"י.
תחנת הרכבת עתלית הוקמה על ידי הבריטים בשנות ה־20 בסמוך למושבה עתלית, מפעל המלח ומחנות הצבא הבריטי.
בין השנים 1935–1930, נערכו באזור מבצר עתלית חפירות במימון מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי ובראשותו של הארכאולוג הבריטי ס. נ. ג'ונס. בחפירות נחשפו שרידיו של יישוב שהתקיים במקום למן תקופת הברונזה התיכונה ועד לתום התקופה ההלניסטית.
ראו גם

חוף עתלית
לקריאה נוספת

Arad Haggi, Michal Artzy, The Harbor of Atlit in Northern Canaanite/Phoenician Context, Near Eastern Archaeology 70, 2007, עמ' 75–84
Aviva Buchennino, ‘Atlit Harbor: Final Report, חדשות ארכיאולוגיות: חפירות וסקרים בישראל 122, 2010
Arad Haggai, Atlit Harbor, חדשות ארכיאולוגיות: חפירות וסקרים בישראל 117, 2005
הערות שוליים

↑  Arad Haggi, Michal Artzy, The Harbor of Atlit in Northern Canaanite/Phoenician Context, Near Eastern Archaeology 70, 2007, עמ' 75
↑  ערד חגי, מיכל ארצי, על מקור שיטת הבנייה באבני גזית בים, ארץ־ישראל כט, 2009, עמ' 181
↑  Arad Haggi, Michal Artzy, The Harbor of Atlit in Northern Canaanite/Phoenician Context, Near Eastern Archaeology 70, 2007, עמ' 82–83
↑  כך לפי חפירות משנות השישים של המאה ה־20 בהן נערכו על־ידי האגודה למחקר תת־ימי בישראל חקירה ומיפוי של האתר, החפירות נמשכו גם בשנות השבעים, הפעם על ידי "המרכז ללימודי ים" של אוניברסיטת חיפה בראשותם של פרופסור אבנר רבן וד"ר אלישע לינדר.[דרוש מקור]
↑  ערד חגי, הנמלים הפיניקים בחוף הצפוני של ארץ ישראל - דוגמא מנמל עתלית, באתר רשות העתיקות
↑  Renan, Ernest (1864). Mission de Phénicie. Paris: Imprimerie Impériale., p. 569
↑  איל ניגוח מהתקופה ההלניסטית בעתלית, באתר www.antiquities.org.il
מבנה פולחני בעתלית־ים
האותיות 𐤏𐤕 (עת) החצובות בסלע
עיר הנפט

תיקי דיין בהצגה
עיר הנפט הוא מחזה מאת הלל מיטלפונקט. המחזה, שנכתב בשנת 2002 והוצג לראשונה על הבמה ב-2004 (בהפקה משותפת של התיאטרון הקאמרי והתיאטרון העירוני חיפה), מגולל אירועים שאירעו כביכול בעיר אבו רודס שבמערב חצי האי סיני בשנת 1970, אז הייתה בשליטה ישראלית. במרכז המחזה ניצב פנסיון המנוהל על ידי קשישה ניצולת שואה ובתה העגונה, אליו מגיעים טיפוסים שונים החולמים על התעשרות מהירה עקב היותו של המקום מרכז שדה נפט משגשג. המחזה ראה אור בהוצאת גוונים ב-2005 וכולל גם חלקים שלא הוצגו על הבמה.
תמצית העלילה

מרכז העלילה הוא הפנסיון ההזוי בלב המדבר, המנוהל על ידי איטה (תפקיד שחיבר מיטלפונקט במיוחד עבור תיקי דיין), קשישה ניצולת שואה ובתה יודית, עגונה שבעלה נעלם בקרבות מלחמת ששת הימים. הפנסיון מרכז אליו שורה של טיפוסים המבקשים להימלט מהציוויליזציה, להתעשר, לפתוח דף חדש בחייהם ולחפש הרפתקאות בספר הישראלי החדש שנפתח לאחר כיבוש סיני במלחמת ששת הימים. בין הטיפוסים הססגוניים במקום, סרסורית (עם רטייה על עינה, באזכור למשה דיין) ושתי פרוצות, ד"ר שדה, רופא צבאי המעוניין להתעשר במהירות על מנת לממן לבתו ניתוח בארצות הברית ומוכן לעשות לשם כך הכל, כולל גנבה ומכירה של ציוד צבאי ועוד. העיר האזרחית-למחצה ממוקמת ליד בסיס צבאי וכך מתקיימים יחסי גומלין בין רס"ב המטבח הזקן של הבסיס, רובק, לבין איטה, כאשר רס"ר המטבח מחזר אחריה ואף גונב אוכל מן הבסיס עבורה. בהמשך מגיעה למקום להקה צבאית לקראת ביקורה של גולדה מאיר במקום.
המשבר מתחיל כאשר מתברר שהפנסיון מצוי בפשיטת רגל. באי המקום אינם משלמים, חברת הנפט, שהעיר למעשה נמצאת בבעלותה, אינה מעוניינת בנוכחותה של איטה במקום ואיל נדל"ן מעוניין לרכוש את המקום. אז מופיע במקום קובו, צעיר תמהוני ואשף קריאה בקלפים ההופך את הפנסיון למרכז הימורים מצליח (כאשר קובו מנצח בהם באמצעות כישוריו). הוא ויודית מתאהבים, אך יודית אינה מספרת לו שהיא למעשה עגונה, אבל אז מתגלה לפתע גופת בעלה המת.
רקע היסטורי

העיירה אבו רודס נכבשה על ידי ישראל ב-1967 והייתה מרכז הפקת נפט חשוב, במקום הוקם ישוב ישראלי בשם שלהבת, עבור העובדים בחברת "נתיבי נפט" ובני משפחותיהם. העיירה הוחזרה למצרים ב-1975 במסגרת הסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975. מיטלפונקט הכיר את אבו רודס בימי שירותו הצבאי. לדבריו, "הדמויות במחזה בדיוניות, אבל המקום קיים... ב-1975-1967, כשאבו רודס הייתה בידינו, היא סיפקה את תצרוכת הנפט של ישראל והניבה רווחים של מיליוני דולרים... כחייל בשירות סדיר יצא לי להיות במקום שנהפך למעין לאס וגאס ישראלית באמצע המדבר, מקום שנהפך לעיר מקלט ששאב אליו טיפוסים שרצו לעשות כסף מהיר, ובחורות שעסקו בזנות במסווה של חדרניות".
מסר

לדברי מיטלפונקט: "זו דרמה אפית על הבהלה הישראלית לזהב... מעין משל על הכיבוש שהורס ומשחית כל חלקה טובה, מעוות ומעקם את מי שמנסה ליהנות מפירותיו. הסיום טרגי, כי אנשים מאבדים את כל הטוב והיקר להם כדי להשיג פטה מורגנה מדברית... במחזה צד נוסף... של אם ניצולת שואה, שבשבילה הישרדות היא ערך עליון, בשמה מותר הכל. הבת היא ישראלית שנולדה אחרי השואה, והיא סוחבת את הטראומות של האם, אך בסופו של דבר נהפכת לשרדנית יותר ממנה. במילים אחרות, המחזה עוסק באופן שבו נהפכנו אחרי 1973 מחברה שטרחה למצוא את ההצדקות שלה לישראל החדשה - צינית וערמומית, שאפילו לא טורחת לחפש הצדקות למעשיה".
הצגת הבכורה

המחזה הועלה לראשונה בהפקה משותפת של התיאטרון הקאמרי והתיאטרון העירוני חיפה בעונת 2004, בבימויו של מיטלפונקט.
הצגת הבכורה > פרסים

פרס התיאטרון הישראלי לשחקנית הטובה ביותר לשנת 2004 - תיקי דיין
הצגת הבכורה > היוצרים

במאי – הלל מיטלפונקט
מעצב תפאורה – רוני תורן
מעצבת תלבושות – עופרה קונפינו
מעצב תאורה – עמיר ברנר
מלחין מוזיקה – אורי וידיסלבסקי
כוריאוגרפיה - איריס לנה
קלידים - יוני בלוך
הצגת הבכורה > הדמויות

| שם הדמות | תיאור הדמות | שחקנים |
| --- | --- | --- |
| איטה | בעלת הפנסיון | תיקי דיין |
| יודית | בתה | אולה שצ'ור |
| מדלן | סרסורית | רוזינה קמבוס |
| נינוש | פרוצה | מרינה שויף/ שרון דנון |
| ד"ר שדה | רופא | יואב בר-לב |
| בן-חמו | יזם | אלברט אילוז |
| בן-בסט | יזם | רוברטו פולק |
| רובק | רס"ר מטבח | יוסף כרמון |
| קובו | רואה בקלפים | מיכה סלקטר |
| חיילת | זמרת בלהקה צבאית | לירז צ'רכי |
| חייל | זמר בלהקה צבאית | אסף פריינטא |
| חיילת | זמרת בלהקה צבאית | חרות אשכנזי |
ביקורת

הביקורת נטתה להלל את משחקה של דיין, ברוח אמא קוראז', "במשחק מרגש ומצחיק וגדול בהרבה מהדמות שאותה יצק עבורה המחזאי", או: "תיקי דיין סוחבת את ההצגה על הכתפיים עושה תפקיד גדול". עוד זכו לשבח השחקנים אולה שצ'ור, רוזינה קמבוס, מיכה סלקטר ויוסף כרמון; התפאורה של רוני תורן, התלבושות של עופרה קונפינו, המוזיקה של אורי וידיסלבסקי והכוריאוגרפיה של איריס לנה. עם זאת, המחזה עצמו זכה לביקורת על נטייתו להשען על מחזהו של ברטולט ברכט "אמא קוראז' וילדיה" כמו גם על הסרט "קפה בגדד", תוך שהוא שב וחובט בדמותה של איטה, כמייצגת ניוון מוסרי ושחיתות ואינו מעניק לה כל חסד. כן זכה לביקורת השימוש שנעשה בשירי הלהקות הצבאיות, שהפכו את ההצגה למסכת מוזיקלית.
הערות שוליים

1 2  צבי גורן, עיר הנפט - המשל מוחמץ, 19 במאי 2004
↑  ציפי שוחט, עיר הנפט, באתר הארץ, 25 באוגוסט 2011
↑  הזוכים בפרס התאטרון 2004, באתר וואלה, 4 במרץ 2005
↑  שוש מיימון, עיר הנפט, הבהלה לזהב, באתר News1 מחלקה ראשונה, 24 ביולי 2004
ענת גונן

| --- | --- |

 לידה:  15 במרץ 1945 (בת 79) אלונים, ישראל 
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  אוניברסיטת קולומביה 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 
ענת גונן (נולדה ב-15 במרץ 1945) היא אדריכלית ומתכננת ערים ישראלית, חלוצה בנושאי סביבה, וסופרת ילדים.
ביוגרפיה

גונן נולדה בקיבוץ אלונים לאלוף מאיר עמית וליונה עמית (לבית קלמן). היא למדה בבית הספר היסודי החשמונאים ברמת גן, וסיימה את לימודי התיכון בבית הספר קלעי בגבעתיים. בשנת ב-1963, התגייסה לצה"ל ושירתה כקצינת ניהול במפקדת קצין חינוך ראשי, עד שחרורה בשנת 1965 בדרגת סגן. בשנת 1970 סיימה בהצטיינות את התואר הראשון בארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון בחיפה ובשנת 1972 המשיכה ללימודי התואר השני Master of Science in Urban Planning, באוניברסיטת קולומביה שבניו-יורק. בשנת 1979 סיימה את מסלול התואר השלישי, בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים, בטכניון וזכתה לתואר דוקטור בתכנון ערים ואזורים.
בשנת 1979, הצטרפה גונן לסגל הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון, שם הייתה עמיתת הוראה בכירה עד שנת 2008.
בשנת 1995 יזמה סדנה בינלאומית בגבול ישראל ירדן, מים המלח עד לים סוף, עם סטודנטים מהטכניון וסטודנטים מגרמניה. בין השנים 1998–1999, הרצתה גונן בנושא מדיניות תכנון והיבטים קרקעיים, במרכז הבינתחומי הרצליה.
עם סיום לימודי התואר השלישי, הצטרפה גונן למחלקה להתיישבות בסוכנות היהודית והייתה לאחראית על תכנון תוכנית המצפים בגליל. במסגרת "פרויקט שותפות 2000" של הסוכנות היהודית הייתה גונן שותפה לפיתוח מודל אזורי, המשלב בין אזורים כפריים ועירוניים ובשנת 1993 פיתחה יחד עם סמדר פוגל את "תסריט העם היהודי" במסגרת "ישראל 2020 - תוכנית אב לישראל בשנות האלפיים", אותה הוביל פרופ' אדם מזור בפקולטה לארכיטקטורה ותכנונן ערים בטכניון.
בין השנים 1995 ועד 2007 הכינה גונן "תוכניות אב ומתאר" לישובים עירוניים, יהודיים וערביים ביניהם: יהוד, מגדל העמק, מעלות תרשיחא, סחנין, איבטין. היו אלו תוכניות עירוניות רב תחומיות ורחבות היקף, שכללו פיתוח כלכלי, תשתיות, נוף, איכות הסביבה ועוד, לצד אסטרטגיה של שלבי פיתוח למימושן. במקביל תכננה גונן את מרחב סובב עזה בראייה של שיתוף אזורי, עם המועצה האזורית שער הנגב, תכננה תוכניות תשתיתיות כמו שדה התעופה בהרצליה, אלטרנטיבה למסוף בינלאומי בשחורת, אזור התעשייה ארז.
בשנת 1998, בחרה גונן לעסוק בתחום שימור הסביבה ויחד עם תה"ל הכינה עבור המועצה הארצית לתכנון ובנייה, משרד הפנים את "סקר השטחים הפתוחים" של ישראל (סקר GIS ממוחשב).
בשנת 2003, ראה אור ספרה הראשון "חגיגה בארץ המחזור", ספר ילדים בהוצאת תמוז. הוצאת הספר לוותה בהקמת אתר אינטרנט שעודד ילדים ונוער ליצור מחומרי מיחזור. בשנת 2019, הספר תורגם לאנגלית, צרפתית ויפנית.
בשנת 2004, הכינה עבור משרד הבינוי והשיכון, מדריך לתכנון שכונות וישובים בני קיימא – סקר שהעלה משמעותית את המודעות לבנייה רגישה לסביבה, חוסכת אנרגיה ובריאה.
בשנת 2011, יזמה והשיקה גונן יחד עם שפרה לשם את סדרת ההרצאות "תרבות בית שערים" להעלאת המודעות לערכי מורשת כמנוף לסולידריות אזורית.
בשנת 2017, סיימה גונן את מסלול לימודי "קולנוע תיעודי" בבית הספר מנשר לאומנות וסרט הגמר "הבובות של אבא" עסק בשימור הזיכרון של האלוף מאיר עמית (ראש המוסד) ובשימור המורשת התרבותית.
פעילות למען הקהילה והסביבה

כחלק מהאג'נדות החברתיות והתעסוקתיות, קידמה גונן יוזמות סביבתיות וחברתיות כגון: חממות לאקלום טכנולוגיות בונות חיים באפריקה (פרויקטים סביבתיים הנשענים על ידע ישראלי באפריקה). מאז שנת 2010 פעילה גונן במועצה לשימור אתרים, היא ליוותה יזמים ירוקים, במסגרת מרכז השל לחשיבה ומנהיגות סביבתית, היא פעלה במסגרת פרויקט בניין קהילה בקרית טבעון וייסדה את פורום כותבים. גונן יזמה והפעילה פלטפורמות אינטרנטיות מגוונות ביניהם " GREENINGWALL", ו-" עולם המחזור".
מאז שנת 2005 היא עמיתת הסביבה של "מרכז השל למנהיגות סביבתית".
מינויים מקצועיים

2006-2009 חברה בוועד מנהל ארגון "תחבורה היום ומחר – מקדמים תחבורה בת קיימא"
1995-1996 חברה במועצה הארצית לתכנון ובנייה
1993-1997 חברת ועדת ההיגוי לתוכנית אב לישראל בשנות האלפיים (ישראל 2020)
1992-1993 דירקטורית בקרן למשקי עזר ופיתוח הנוף הירוק המשותפת למשרד החקלאות ולסוכנות היהודית
חיים אישיים

גונן נשואה ליורם ולהם שני ילדים. היא מתגוררת בקריית טבעון.
ספריה

ענת גונן, חגיגה בארץ המחזור, תמוז, 2003
הערות שוליים

↑  תנועת האיחוד החקלאי מקימה ישוב חדש בגליל: קדיתא, באתר News1 מחלקה ראשונה, 14 בנובמבר 2004
↑  הספר חגיגה בארץ המיחזור, באתר סימניה
↑  תסריטי על ישראל והעם היהודי, באתר הארכיון הציוני המרכזי
↑  ישראל 2020, באתר הטכניון
↑  קדיתא תוכנית ליישוב אקולוגי של 200 בתים, באתר גלובס
↑  אביב לביא, אשבל בגרון, באתר הארץ, 1 ביולי 2003
↑  פרויקט השטחים הפתוחים, באתר מכון דש"א
↑  סקר השטחים הפתוחים: מפות נושאיות, באתר גוגל ספרים
↑  Children's book: The Recycling Party: A happy book that turns cycling into a celebration, באתר goodreads
↑  עקרונות מנחים לתכנון יישובים ושכונות בני קיימא, באתר השירותים והמידע הממשלתי
↑  הבובות של אבא סרטה של ענת גונן, באתר youtube
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007348919605171  NDL: 001330863  VIAF: 159149842038702842767   WorldCat (עם VIAF): 159149842038702842767
חטאפה (כדורגל)

מועדון הכדורגל חטאפה (בספרדית: Getafe Club de Fútbol) הוא מועדון כדורגל ספרדי מהעיר חטאפה שבקהילה האוטונומית מדריד, אשר משחק בלה ליגה. אצטדיון הבית של הקבוצה הוא הקולוסיאום אלפונסו פרס, המכיל כ-17,300 מושבים.
היסטוריה

מועדון סוסיאדד חטאפה דפורטיבו הוקם בשנת 1923 ושיחק בליגות נמוכות עד 1932 עת החלה מלחמת האזרחים במדינה. ב-2 בספטמבר 1970 חנך המועדון אצטדיון משלו לאחר שנבנה עבורו הלטרסא דיוויסיון. שש שנים לאחר מכן עלתה לראשונה לליגה השנייה.
מועדון חטאפה דפורטיבו שיחק שש עונות בסגונדה דיוויסיון, עם הצלחה מועטה. בין השנים 1976 ל-1982 סיימו בכל השנים מתחת למקום העשירי בליגה.
בשנת 1978, הקבוצה הוגרלה לשחק נגד ברצלונה בשלב שמינית גמר הגביע הספרדי, הקבוצה הפתיעה לטובה כאשר סיימה במשחק הראשון ב-3–3 אך הודחה כאשר הובסה בגומלין בתוצאה 0–8.
בסיום עונת 1981/1982, שחקנים לא קיבלו שכר עקב בעיות כלכליות והמועדון התפרק.
הקבוצה החדשה בשם "חטאפה" נוסדה בשנת 1983 ובארבע שנותיה הראשונות עלתה ליגה מדי שנה מהליגה השביעית ועד אל הליגה הספרדית השלישית הקבוצה שיחקה בליגה הספרדית השלישית במשך 7 שנים ובסיום עונת 1993/1994 העפילה לראשונה בתולדותיה אל הליגה הספרדית השנייה בה הקבוצה שיחקה שנתיים עד שבסיום עונת 1995/1996 נשרה חזרה לליגה השלישית.
ב-1 בינואר 1998 נחנך אצטדיון חדש לקבוצה, "הקולוסיאום אלפונסו פרז".
בסיום עונת 1998/1999 חזרה הקבוצה לליגה השנייה אחרי היעדרות של 3 שנים ובסיום עונת 2000/2001 נשרה חזרה לליגה השלישית. כעבור עונה אחת חזרה הקבוצה לליגה השנייה ובסיום עונת 2003/2004 העפילה חטאפה לראשונה בתולדותיה לליגה הספרדית הראשונה, הלה ליגה.
במהלך עונת 2001/2002 נרצח אחד משחקני הקבוצה, סבסטיאן "סבאס" גומז, סיבת הרצח שהתבררה לאחר מכן הייתה בנוגע לתשלומים שלא שולמו בעקבות חוב של 3 מיליון יורו.
הקבוצה החלה את העונה ההיסטורית, עונת 2004/2005 בצורה גרועה, לאחר מכן, ניצחונות ביתיים על אספניול, אתלטיק בילבאו, ולנסיה וריאל מדריד, סיימה הקבוצה במקום ה-13 בטבלה והייתה היחידה באותה העונה שעלתה ליגה ולא ירדה חזרה. בעונה שלאחר מכן, עונת 2006/2007, סיימה הקבוצה בחלק העליון בטבלה, במקום התשיעי כשהיא סופגת 33 שערים בלבד. מעבר לכך, ההישג הגדול בעונה זו היה הגעת הקבוצה לגמר הגביע הספרדי כאשר היא מדיחה בדרך את ברצלונה אך נכנעת בגמר לסביליה. עקב הגעת הקבוצה לגמר הגביע השתתפה הקבוצה בעונת 2007/2008 בגביע אופ"א בו הגיע עד לשלב רבע הגמר שבו הודחה על ידי באיירן מינכן. באותה עונה העפילה הקבוצה פעם נוספת לגמר הגביע אך שוב כשלה בו והפסידה 1–3 לולנסיה.
בסיום עונת 2015/2016, אחרי 12 שנים רצופות בליגה הראשונה, נשרה חטאפה לליגה השנייה. בספטמבר 2016 מונה חוסה בורדאלאס למאמן הקבוצה, אשר שבה בסיום העונה בחזרה לליגה הראשונה לאחר ניצחון במשחקי הפלייאוף. את עונת 2017/2018 סיימה חטאפה, שהייתה מועמדת לירידה, במקום השמיני, תוך שהיא סופגת 33 שערים בלבד ב-38 מחזורים, ההגנה השלישית בטיבה בליגה.
את עונת 2018/2019 סיימה הקבוצה במקום החמישי בליגה, המיקום הגבוה בתולדות המועדון, מיקום אשר העניק לה כרטיס לשלב הבתים בליגה האירופית בעונת 2019/20. הקבוצה הצליחה לעלות משלב הבתים לשלב הבא (32 קבוצות), בו גברה על אייאקס 3:2 במצטבר בשני המשחקים, אך שלב שמינית הגמר נכנעה לאינטר מילאנו 2:0. את העונה בלה ליגה סיימה במקום ה-8.
את עונת 2020/2021 סיימה הקבוצה במקום ה-15, כך גם בעונת 2021/22, וכך גם בעונת 2022/23, כאשר לזכותה היו 2 נקודות בלבד מעל היורדת השלישית (ויאדוליד במקום ה-18).
דמיאן סוארס שיחק במדי קבוצה 277 פעמים.
סגל הקבוצה

נכון ל-23 בספטמבר 2024
תארים

1998/1999
הערות שוליים

↑  "DATOS GENERALES" (בספרדית). חטאפה. נבדק ב-26 בספטמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Home, www.getafecf.com
↑  Getafe appoint José Bordalás as new boss, AS.com, ‏27 בספטמבר 2016 (באנגלית)
↑  Primera División, Temporada 2017/2018 - laliga, liga santander, la liga santander, campeonato nacional de liga de primera división, liga española, www.resultados-futbol.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 124897740   WorldCat (עם VIAF): 124897740
נעדרי מלחמת העצמאות

שמות נעדרי מלחמת העצמאות בגן הנעדרים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל
מספרם של נעדרי מלחמת העצמאות עמד בתום המלחמה על מאות רבות של חיילי צה"ל ואנשי היישוב. פעולות נרחבות לאיסוף חללים משדות הקרב שנערכו בשנים 1949-‏1953 הקטינו את מספרם עד לכ-150, אשר הוכרזו כחללים שמקום קבורתם לא נודע. לאחר כארבעים שנות הפסקה חודשה בשנות התשעים החקירה אודות מקומות קבורתם, אשר הביאה לצמצום מספרם בכשליש.
טרם נודע מקום קבורתם של 93 חללי מלחמת העצמאות.
היווצרות בעיית הנעדרים

במהלך מלחמת העצמאות, וביתר שאת בתקופות מסוימות שלה, נותרו רבים מחללי הישוב וצה"ל בשדות הקרב לאחר תום הקרבות שבהם נפלו, וגופותיהם לא נאספו ולא הובאו לקבורה. אפשר שנלקחו ממקומות נפילתם על ידי האויב.
ירח פארן, חוקר ביחידה לאיתור נעדרים של צה"ל, מנה בספרו את מספר חללי צה"ל בקרבות בתקופות המלחמה השונות (על פי חלוקה מקובלת שלה) ואת מועדי איסופם משדות הקרב:
| תקופה | פירוט | חללי קרבות | נאספו תוך יומיים | נאספו אחרי יומיים ותוך שבוע | לא נאספו לאחר שבוע |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| א | מפרוץ המלחמה ועד סוף מרס 1948 | 497 | 325 | 98 | 74 |
| ב | אפריל 1948 עד הקמת מדינת ישראל | 748 | 427 | 129 | 192 |
| ג | מהקמת מדינת ישראל ועד ההפוגה הראשונה | 876 | 273 | 157 | 446 |
| ד | מראשית ההפוגה הראשונה ועד ההפוגה השנייה | 767 | 456 | 95 | 216 |
| ה | מראשית ההפוגה השנייה ועד תום המלחמה | 960 | 706 | 10 | 244 |
| סך הכל |  | 3,848 | 2,187 | 489 | 1,172 |
הנסיבות של התקופות השונות המנויות בטבלה השפיעו על היכולת של הכוחות הלוחמים לאסוף את מתיהם משדות הקרב. עד סוף מרץ 1948 היו כוחות הצבא והמשטרה הבריטים פרוסים ברחבי הארץ, ונוכחותם הגבילה את היכולת של כוחות המגן של היישוב לפעול ולשאת נשק בגלוי. באותה מידה קשה היה להם לשוב לשדות הקרב ולאסוף את החללים, שכן היה חשש שייאסרו על ידי הבריטים ונשקם יוחרם. לעומת זאת סייעו הבריטים באיסוף החללים, לא פעם בעקבות בקשת מוסדות הנהגת היישוב. מאפריל 1948 הצטמצמה הפריסה הבריטית בארץ וכוחות היישוב היו מסוגלים לפעול באופן חופשי יותר.
לאחר תום המנדט הבריטי בארץ וההכרזה על הקמת המדינה ב-14 במאי 1948 נמשכו הקרבות עד להכרזת ההפוגה הראשונה ב-9 ביוני. בתקופה זו עסק צה"ל בעיקר בבלימת צבאות ערב שפלשו לישראל ובהתגוננות מולם. ובחלק מהמקומות איבד שליטה בשטחים שבהם נותרו מוטלים חללי קרבות. בתקופה זו מחצית מחללי הקרבות טרם נאספו משדות הקרב לאחר שבוע ממועד נפילתם - יותר מאשר בכל תקופה אחרת של המלחמה.
מנתוניו של פארן בטבלה שלעיל עולה כי כ-30% מחללי הקרבות של ישראל לא נאספו לאחר שחלף שבוע מסיום הקרב. המספר של נעדרים אלו הלך והצטבר עם חלוף הזמן, כאשר במהלך המלחמה אותרו גופות חלק מהם.
הפיקוד העליון של צה"ל לא היה מודע בתחילה לממדי תופעת החללים שמקום קבורתם לא נודע. הדבר נבע מכך שיחידות הצבא אמנם דיווחו במהלך המלחמה למטה הכללי על אבדותיהן בקרב, אך הן דיווחו יחד על חללים שגופותיהם נאספו בשדות הקרב ועל חיילים שנראו נופלים בקרב ונותרו בשטח. כנעדרים צוינו רק מעטים שגורלם לאחר הקרב לא היה ידוע כלל. עקב כך נוצר הרושם שמרבית החללים נאספו משדות הקרב.
בצה"ל לא הייתה יחידה מסוימת שהופקדה על איתור נעדרים וחללים שטרם נאספו. בפועל נחה אחריות זו על כתפי מפקדיהם של הנעדרים ולא תמיד היה באפשרותם לעמוד בה. גורם נוסף שפעל לאיתור ואיסוף הנעדרים משדות הקרב היה בני משפחות הנעדרים. כבר משלב מוקדם הם ערכו חקירות עצמאיות משלהם, ואכן הצליחו לאתר חללים רבים. דוגמה בולטת היא של חללי קרבות מלכיה מאביב 1948, שנאספו על ידי בני משפחותיהם בנובמבר 1948 לקבר אחים בקיבוץ מעוז חיים, בו שהו בעבר כהכשרת פלמ"ח.
פעולות לצמצום מספר הנעדרים בשנים 1948-‏1953 > מבצע חיפוש הנעדרים

הלחץ הציבורי על הממשלה הביא באביב 1950 להכרזה על מבצע לחיפוש הנעדרים. ב-30 ביוני פקד ראש אגף כוח האדם האלוף שמעון מזא"ה לפתוח בפעולה שיטתית לאיתור הנעדרים והבאתם לקבורה. הפקודה הופנתה אל אלופי שלושה הפיקודים המרחביים, מפקדי חילות האוויר והים, מדור נפגעים, השלישות הצבאית והרב הצבאי הראשי וכן אל המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון. היא הטילה את האחריות למילויה על אלופי הפיקודים ומפקדי החילות והורתה להם לספק אמצעים מתאימים לשם כך ולרכז את המידע המצוי אודות הנעדרים. החיפוש בפועל נעשה על ידי חוליות של הרבנות הצבאית. הפקודה דרשה מהאחראים לתעד את פעולות החיפוש ותוצאותיהן ולדווח עליהן למטה הכללי אחת לשבועיים.
מבצע איסוף החללים נמשך לערך עד מאי 1953, תוך הסתייעות בעדויות של חיילים שלחמו בשדות הקרב שבהם נותרו נעדרים. כשנה לאחר תחילת המבצע דווח לרמטכ"ל שמספר הנעדרים הצטמצם עד ל-267 איש. בפברואר 1952 הוערך מספר הנעדרים הנותרים ב-131 איש. בפועל, על פי מספר הנעדרים שאותרו ושטרם אותרו עד ימינו עמד המספר על כ-150 איש ואשה.
לאחר תום מבצע איסוף החללים ב-1953 פסקה כל הפעילות לאיתור נעדרי מלחמת העצמאות. פרטיהם נותרו שמורים באגף כוח האדם בצה"ל, אך דבר לא נעשה לשם איתורם במשך ארבעים שנה.
בשנת 1958 הונחו אבני מצבה לזכר רבים מהנעדרים בגן הנעדרים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל (ראו להלן).
בשנת 1969 נמצאו בשומרון שרידי גופתו של חייל האצ"ל ברוך מזרחי, שנעדר מאז המלחמה.