stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה רוזיליו (הראשון)
משפחת רוזיליו

מקור משפחת רוזיליו על פי מסורת המשפחה הוא ממחוז אנדלוסייא שבספרד. אך יש טוענים, שהמקור המשפחה קדום יותר ומקורו מחבל הארץ 'רושיליו' (רוסיליון) שבדרום צרפת. השערה נוספת, המתבססת גם כן על המקור שבדרום צרפת, שזה מלשון רוז' (שפירושו 'אדמדם' בצרפתית). השערה נוספת, שמקור המשפחה היה תמיד בספרד, ושמו המקורי הוא 'רושיליו' על שם רבנו רושילו שחי בברצלונה בתקופת הראשונים, ולפיה הרי שהוא אבי שושלת המשפחה. מקורה של השערה זו היא מהקדמת הרב מרדכי רפאל רושילו לספרו 'שערי חיים' שעל עשר ספירות, שהוא פותחה ”אמר צעיר מרדכי בן לאדוני אבי ר' יעקב רושילו בן חכם שלם ר' אברהם בן מיימון בן אברהם בן מאור גולה הגאון רבנו רושילו משועי יהודה אשר בברצילונא אם מלכות קטלוניא מגולת ירושלים אשר בספרד”. לדעת כל החוקרים, משפחת רוזיליו נדדה למרוקו בעקבות גירוש ספרד.
קורות חייו

נולד במרקש בשנת ה'תקנ"ד לרבי שלמה. למד אצל רבי מוסא בן דוד וחיון, ראש הישיבה במרקש. בשנת ה'תקע"ז, כאשר היה רבי משה בגיל עשרים ושלוש, נפטר רבו, ורבי משה הספידו. נישא למרים, נכדתו של רבי יצחק חרוש, מדייני מרקש. לא ידוע לנו באיזה גיל רבי משה נישא, אך ברור שבהיותו בן עשרים וארבע הוא כבר היה נשוי. רבי משה לימד תלמידים ב'ישיבת רבי אברהם אזולאי', ובין תלמידיו ידועים רבי מרדכי הצרפתי ורבי יעקב בטאן, שניהם לימים שימשו כדייני מרקש, ומרבניה החשובים בעיר.
רבי משה נפטר בחודש אייר ה'תר"ג (1843) ודרש עליו תלמידו רבי יעקב בטאן. כמו כן כתב עליו רבי שמואל אלבאז שיר לכבודו. רבי משה הניח ארבעה בנים, מתוכם שניים ידועים כרבני מרקש החשובים, הלא הם בנו בכורו רבי יצחק רוזיליו, ורבי שלמה רוזיליו.
לימודו

דרך לימודו הייתה עיון בפשט וניסיון לדייק בכל מילה ומילה. הבסיס לחידושיו הם הגמרא עם פירוש רש"י והתוספות, חידושיו דומים לחידושי מהרש"א ומהר"ם. רבי משה היה נוהג פעמים רבות, להרצות את חידושיו בפני תלמידי הישיבה. לעיתים תלמידי הישיבה הסכימו עימו, ולעיתים לא הסכימו, כמו שמתעד בעצמו בספרו. שיטת חכמי הישיבה דאז, הייתה ללמוד מסכתות שלימות מהתחלה ועד הסוף. רבי משה מתאר במדויק בספרו 'קול מבשר' את הזמנים בהם התחילו וגמרו את המסכתות. חידושיו על התלמוד נכתבו מגיל שש עשרה עד גיל עשרים ושש, (ה'תק"ע - ה'תק"ף), רוב המסכתות נלמדו בעיון במשך קרוב לשנה, מסכתות ארוכות יותר השתרעו על פני שנה ויותר. ספרו קול מבש"ר, המשקף את שיטת העיון דאז, נלמד בישיבה לאחר פטירתו. ספר זה היה שמור בכתב יד אצל ראש הישיבה אחריו, רבי אלעזר הלוי, והוא מביא את חידושיו של רבי משה, בספרו 'עבודת הלוי' על הש"ס.
נמצאו פסקי דינים רבים בהן חתום רבי משה, אך ספק אם כיהן בפועל כדיין רשמי.
חיבוריו

קול מבש"ר - חידושים על הש"ס, נדפס לראשונה בשנת ה'תרס"ז, על ידי נכדו רבי משה רוזיליו השני. נדפסו המסכתות: פסחים, בבא קמא, בבא מציעא, שבועות, סוטה סנהדרין, עבודה זרה. המסכתות שידוע בבירור שכתב אך כתב היד אבד, הן: כתובות, בבא בתרא.
חידושים על הרא"ם - לא נדפסו, עקב היעלמות כתב היד.
דרושים - כולל הספדים, לא נדפס, עקב היעלמות כתב היד.
פסקי דינים - נמצאו מספר פסקי דינים, החל מסביבות שנת ה'תקצ"ב עד לשנת ה'תר"א.
ראו גם

רבי יעקב דהאן
רבי אברהם אביטבול
מרקש
הערות שוליים

↑  נכדו, כונה 'רבי משה רוזיליו השני'
↑  ראו להלן בהמשך הערך, שיש על דיינותו הרשמית פקפוקים, אך מוסכם שבפועל כיהן כדיין.
↑  במרוקו היו שתי קבוצות: קבוצת המגורשים וקבוצת התושבים (המקומיים). ראו הרחבה בזה: ערך יהדות מרוקו
↑  אברהם יצחק לרדו בספרו "LES NOMS DES JUIFS DU MAROK" מדריד 1978, מביא את המשפחות 'רוזיליו' ו'רושיליו' כאותה משפחה, ומזכיר את שתי ההשערות הראשונות שהובאו, את ההשערה השלישית הוא אינו מזכיר, אף שבסעיף 2, הוא מונה את רבי מרדכי רפאל רושיליו, שעל פיה נסמכת ההשערה השלישית. וראו עוד בהרחבה בהקדמה לספר 'קול מבש"ר' לרבי משה רוזיליו, עמוד 1,  מכון צוף דבש, ה'תשנ"ח
↑  ראו הערה לעיל.
↑  ראו עליה בהרחבה בספר קול מבש"ר, מכון צוף דבש, עמוד 1
↑  בתחילת חידושיו על מסכת פסחים הוא כותב שהתחיל לפרש אותה בגיל 18 בשנת ה'תקע"ב, ומכאן שנולד בשנת ה'תקנ"ד.
↑  עליו כתב רבי יוסף בן נאים (מלכי רבנן דף פא עמוד א): "חכם גדול, סיני ועוקר הרים ארון האלהים חסיד ועניו ומקובל אלהי".
↑  קול מבש"ר, בבא קמא, יח, ב
↑  משום שהוא מתעד שהספיד את חותנתו - רחל (למשפחת חרוש) בספרו 'קול מבש"ר' סוף מסכת בבא קמא
↑  קול מבש"ר, מכון צוף דבש, עמוד 5
↑  מלכי רבנן, דף פ"ז עמוד ב'
↑  כפי שמעיד בעצמו, וכפי שכתב עליו ב'מלכי רבנן' דף ע', עמוד ג'. בדרשת ההספד עליו כתב עליו "רבי ועמיתי" ונראה מכך שהיה 'תלמיד חבר'
↑  נזכר בהרבה פסקי דין, ישב בדין עם רבי דוד צבאח, רבי אלעזר חזאן, רבי רפאל מסעוד בן מוחא, רבי יוסף אלמליח ועוד. מרבית פסקי דינו נדפסו ב'שו"ת רבי דוד צבאח' בחלק "שו"ת רבי יעקב בטאן"
↑  הובא ב'קול מבש"ר' מהדורת צוף דבש, בהרחבה: עמודים 24-34
↑  הובא בספר 'מצבות מראכש' עמוד 621.
↑  'קול מבש"ר', מכון פי ישרים, עמוד 5, ובהרחבה במהדורת 'צוף דבש' על אישים נוספים מצאצאיו עמודים 23-20
↑  קול מבש"ר, מסכת ע"ז, עמוד 4. בההדרת 'מכון פי ישרים'
↑  ראו דוגמאות בנושא, בהקדמה לספר 'קול מבש"ר', מכון צוף דבש, עמודים 6-7
↑  יש הסבורים, כי ייתכן שהפסיק מלכתוב אז, מחמת המגפה ששררה במרקש באותו הזמן, וייתכן שתלמידיו לקו בה. כ"כ בקול מבש"ר, מכון פי ישרים, עמוד 3
↑  ראו להרחבה: קול מבש"ר, מכון צוף דבש, עמודים 10–11, ופירוט המסכתות מעמוד 11 והלאה
↑  קול מבש"ר, מכון פי ישרים, עמוד 4
↑  קול מבשר, מכון פי ישרים, עמודים 4–5.
↑  ראו הערה להלן
↑  חידושיו על מסכת זו נדפסו שלוש פעמים: א. בשנת ה'תרס"ז על ידי רבי משה רוזיליו השני, הודפסו שבעת המסכתות הכתובות למעלה. ב. בשנת ה'תשנ"ח, על ידי מכון צוף דבש, הודפסו שבעת המסכתות. ג. בשנת ה'תשע"ה, מכון פי ישרים, הודפס רק על מסכת עבודה זרה
↑  מהסכמתו של רבי שלמה בן יאיר (מרבני מרקש) לספר 'קול מבש"ר', עולה כי רבי משה נשאר בישיבה עד סוף ימיו, וייתכן שהמשיך לכתוב והקיף את כל מסכתות הש"ס. הובא ב'קול מבש"ר', הוצאת יהודה חיים רוזיליו, עמוד 15
↑  מקור הידיעה על החיבור הנ"ל, הוא מהזכרתו של ב'קול מבש"ר' על בבא מציעא (סא, ב), ובפסחים (כה, ב)
↑  מקור הידיעה על החיבור, הוא מהזכרתו בספרו 'קול מבש"ר' (בבא קמא יח, ב, ובסוף המסכת, וסנהדרין ז), כמו כן נמצא כתב יד השייך לחלק ה'דרושים', והוא דרשת הספד שדרש על רבי יעקב בן רבי אברהם (מח"ס 'מר דרור') בן יעקב פינטו (מכונה הרי"ף השני, בעל 'מקדש מלך)
↑  פסקי הדין הודפסו בספרים שונים, והובאו בפרטותם, ב'קול מבש"ר' מכון פי ישרים, עמוד 5
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301690305171  ISNI: 0000 0000 6696 7362  LCCN: no00042691  VIAF: 61088005   WorldCat (עם VIAF): 61088005
משה אלעד

משה אלעד, 2021
ד"ר משה אלעד (נולד ב-5 באוגוסט 1951) הוא מזרחן ישראלי, החוקר את החברה הערבית הפלסטינית ואת הקשרים בינה ובין החברה היהודית בארץ-ישראל.
ביוגרפיה

אלעד הוא נצר למשפחת פיקובסקי, אחת מארבע המשפחות האשכנזיות שחיו לאורך המאה ה-20 בביירות, לבנון. אביו, אברהם, יליד ביירות ואמו, קלרה, לבית הלר, ילידת בוקרשט, רומניה הקימו את ביתם בקריית אליעזר בחיפה. אלעד סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר בית חינוך תיכון ("תיכון חדש") בחיפה (1969).
ביוגרפיה > שירות צבאי

אלעד התגייס לצה"ל ושירת בתפקידים שונים במשטרה הצבאית והתקדם עד לתפקיד מדריך ראשי של בית הספר למ"צ בדרגת רב-סרן.
החל משנת 1982 עבר אלעד לשרת במנהל האזרחי ביהודה ושומרון ושימש בין השאר בתפקידים: יועץ לענייני ערבים בנפת ג'נין וסגן מושל נפת ג'נין. בשנת 1984 נשלח אלעד לשמש כמושל אזור צור ביחידת הקישור ללבנון (יק"ל) שם היה אחראי להפעלת השירותים האזרחיים בגזרת צור וכן להקמת, חניכת והפעלת גדוד צד"ל שפעל בגזרה (1984–1985). בתום נסיגת צה"ל מלבנון עבר לשמש כמפקד גזרת בינת ג'ביל ברצועת הביטחון שם היה ממונה על הקמת המיליציות השיעיות והנוצריות שפעלו מול ארגוני אמ"ל וחזבאללה ולחניכת והפעלת גדוד צד"ל בגזרה.
בשנים 1986–1987 שימש אלעד כעוזר היועץ לענייני ערבים במשרד מתאם הפעולות בשטחים/משרד הביטחון ובסוף שנת 1987 התמנה לתפקיד מושל נפת ג'נין שם פעל ארבע שנים כשהמשימה העיקרית הייתה אז ההתמודדות מול האינתיפאדה הראשונה. אז, עבר אלעד לשמש כמושל נפת בית-לחם בדרגת אלוף-משנה (1991–1994).
בשובו מלימודי התואר השני בארצות הברית, ומיד לאחר החתימה של מדינת ישראל על הנספח הביטחוני של "הסכמי אוסלו" (1995), הקים אלעד את מערך התיאום והקישור הביטחוני עם הרשות הפלסטינית (רש"פ) באיו"ש/הגדה המערבית ושימש בתפקיד זה שלוש שנים, עד 1998 עת פרש מצה"ל.
בשנים 1998–2002 שימש אלעד כשליח מטעם הקרן הקיימת לישראל בארצות הברית לגיוס משאבים והסברה. נוכח אירועי "אינתיפאדת אל-אקצא" (2000) התבקש אלעד לשמש במקביל לתפקידו, כפרשן בתחנות הטלוויזיה האמריקניות והאירופאיות למה שהתרחש ברחבי ישראל וה"שטחים" באותה עת.
ביוגרפיה > פעילות אקדמית

אלעד הוא בוגר תואר ראשון באוניברסיטת חיפה בהיסטוריה של המזרח-התיכון ובחינוך מיוחד ותואר שני במינהל ציבורי בבית הספר לממשל ע"ש ג'והן קנדי באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג', מסצ'וסטס. ללימודי התואר השני יצא אלעד מטעם "קרן וקסנר" (1994-1995).
ב-2002, לאחר שובו ארצה מארצות הברית, החל אלעד לשמש כמתאם מחקרי ביטחון לאומי במוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית בטכניון שם היה שותף למספר מחקרים ברמה הלאומית (2004–2011) בתחומים כגון: כלכלת הביטחון הלאומי, ביטחון לאומי וחברה ועוד. במקביל סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת חיפה בחוג ללימודי א"י כשמחקרו היה על הממשל הישראלי ביהודה ושומרון ובמזרח ירושלים בעשור הראשון (1967–1976).
מאז שנת 2004 מלמד אלעד באקדמית גליל מערבי בחוג הרב תחומי קורסים כמו: החברה הפלסטינית, התנועה הלאומית הפלסטינית, יחסי ישראל והפלסטינים, סמינריונים אודות המנהיגות הפלסטינית ועוד. הוא לימד שנתיים באקדמית תל אביב-יפו (2018-2020) קורס בשם "סוגיות מרכזיות בסכסוך הישראלי-פלסטיני".
נשוי לברוריה, קצינת משטרה בגמלאות ולהם 3 ילדים.
כתביו

סוגיות הליבה בסכסוך הישראלי-פלסטיני, הוצאת פרדס, חיפה, תשע"ד 2014.
הספר מסביר את סוגיות הליבה בסכסוך הישראלי-פלסטיני וכיצד נוצרו. הספר זכה בפרס חייקין מטעם אוניברסיטת חיפה (2015).
אם תרצו – זו הגדה: הממשל הישראלי בגדה המערבית בעשור הראשון 1967–1976. הוצאת פרדס, חיפה, תשע"ו 2015.
הספר מתאר את הקמתו של הממשל הצבאי בגדה המערבית ובמזרח ירושלים ומנתח את העקרונות שעמדו ביסוד הממשל הזה, מי היו הדמויות הפועלות ומה היו יעדיו ואתגריו.
סָעַרְתְּ עָלַי, ארצי: אירועים שהסעירו את ישראל. הוצאת צמרת, תל אביב, תשפ"א 2021.
הספר מציג ומתאר 28 פרשיות שאירעו בישראל והסעירו את תושביה לפני מלחמת העצמאות ואחריה. פרשיות כגון: אורי אילן, אודי אדיב, פרשת קו 300 (פרשת השב"כ), פרשת לילהאמר (המוסד) ועוד.
אלעד כתב עשרות רבות של מאמרים וטורי דעה בעיתונים: הארץ, ידיעות אחרונות, גלובס, ישראל היום, מקור ראשון ובאתרים שונים באינטרנט.
מאמרים אקדמיים ועבודות אקדמיות

Amit, K., Elad, M., Arian, A., Fleischer, N., Friedlander, N. (2005). The concept of national resilience. Haifa: Samuel Neaman Institute.
Fortuna, C., & Elad, M. (2008). National Program for the Chemical Industry in Israel. Haifa: Samuel Neaman Institute.
Shner, D., Naor, A., First, E., Liran-Alper, D., Mendelzis, L., Davidson, R., Maoz, N., Hagai, H., Jacobowitz, S., Elad, M., Solomon, m. (2008). Trustee Document - Research on Israel's Public Diplomacy: A Joint Project for the Samuel Neaman Institute at the Technion and the Israeli Foreign Ministry. Haifa: Samuel Neaman Institute.
Horwitz, A., & Brodet, D. And another list of scholars, Elad, M.P. (2009). Israel 2028: Vision and Strategy for Global Society and Economy. Tel Aviv: Samuel Neaman Institute.
Fortuna, C., Shivib, A., Coral-Suday, D., Elad, M., Lavie, J. (2010). Innovation in Israel 2010 – Implementation
Elad, M. (2012). The Birth of the core issues: the West- Bank and East - Jerusalem under Israeli administration from 1967-1976, (Part 1), Israel Affairs, 18(4), 577-595.
Elad, M. (2014). The Birth of the core issues: the West- Bank and East - Jerusalem under Israeli administration from 1967-1976, (Part 2), Israel Affairs, 20 (1), 75-86.
ביקורת על ספר Moshe Elad, If You Wish it - It is the West Bank: The Israeli Regime in the West Bank in the First Decade, 1967-1976 (Haifa: Pardes Publishers, 2015) בתוך: Bustan: The Middle East Book Review. Vol. 8, No. 1 (2017), pp. 91-96
מריאן סמש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 באפריל 1924 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  3 בנובמבר 2003 (בגיל 79) בודפשט, הונגריה 
 שם לידה:  Magaziner Marianne 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לתאטרון ולקולנוע (1949) 
 פרסים והוקרה:  פרס בלה באלאז' (1969)  פרס SZOT (1966) 
 בן או בת זוג:  Mihály Szemes (1946–1977) 
 
מריאן סמש (במקור מגזינר-Magaziner, בהונגרית: Szemes Marianne;‏ בודפשט, 10 באפריל 1924 – בודפשט, 3 בנובמבר 2003) הייתה במאית קולנוע יהודייה-הונגרייה, תסריטאית, זוכת פרס בלה באלאז' (פרס הכבוד המקצועי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר שניתן להעניק ליוצרי סרטי קולנוע ולמפיקי טלוויזיה), האישה הראשונה שקיבלה תואר בבימוי קולנוע בהונגריה.
ביוגרפיה

את לימודיה האוניברסיטאיים סיימה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בין השנים 1945–1949.
בין 1949 לבין 1983 היא ביימה 500 סרטי חדשות, סרטים תיעודיים, סרטים עלילתיים ודרמות טלוויזיה, וכתבה את תסריטי רובם בעצמה. סמש הייתה המזכירה הכללית של האיגוד הבינלאומי לסרטי תעודה. היא זכתה בפרסים מובילים בוונציה, קרקוב, מילאנו ובפסטיבלים אחרים.
משפחתה

אביה, פאל מגזינר (1898–1945)  היה בעל מפעל שנודע גם בכתיבת מדריכי טיולים ובעבודתו שמטרתה הייתה להפוך את הסקי לפופולרי. הוא נרצח השואה. אמה, מגדה רונה, הייתה רקדנית, כוריאוגרפית ומנהלת תיאטרון, אך באמצעות בעלה היא יכולה להיחשב גם למטפסת הסלעים הראשונה של הונגריה.
סבה וסבתה מצד אביה היו לאיוש לוי מגזינר (1861–1939) ומריה בהם, סבה וסבתה מצד אמה היו זיגפריד רונה ומרגיט ינוביץ (1881–1975).
סרטיה (מבחר) > כבמאית

גירושין בבודפשט (1964)
אני עושה מה שאני רוצה (1968)
שני בנים יושבים על ספסל (1973)
מהומות בכיתה (1975)
סרטיה (מבחר) > כתסריטאית

המזחלת (1955)
דני (1957)
פוטו הבר (1963)
אני עושה מה שאני רוצה (1968)
הפרופסור של העולם התחתון (1969)
ציד המטמון (1973)
פרסים (מבחר)

פרס SZOT (1966)
פרס בלה באלאז' (1969)
ראו גם

Index.hu
Moziplussz.hu
מריאן סמש בקטלוג הסרטים ההונגרי
geni.com
לקריאה נוספת

פטר הרמן : מי זה מי 2002 CD-ROM, Biográf Kiadó מסת"ב 963-8477-64-4
מריאן סמש באתר PORT.hu
הערות שוליים

↑  "Magaziner Pál születési bejegyzése a Budapest I. kerületi polgári születési akv. 620/1898. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-02-18.
↑  "Magaziner Pál halotti bejegyzése a Budapest II. kerületi polgári halotti akv. 103/1948. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-02-18.
↑  Magaziner Pál (MÉL)
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári házassági akv. 810/1923. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-02-18.
↑  "Magaziner Lévi Lajos halotti bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári halotti akv. 558/1939. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-02-18.
↑  "Janovitz Margit halotti bejegyzése a Budapest II. kerületi polgári halotti akv. 675/1975. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-02-18.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1246693690  ISNI: 0000 0000 7969 0171  VIAF: 121447488   WorldCat (עם VIAF): 121447488
משה אלפלס

| --- | --- |

שער ספרו "הואיל משה", ונציה ה'שנ"ז (1597)
 לידה:  1540 ה'ש' מרוקו
 פטירה:  1620 (בגיל 80 בערך) ה'ש"ף
 השכלה:  תלמוד, הלכה
 מקום מגורים:  מרקש, טיטואן – מרוקו  סלוניקי – האימפריה העות'מאנית  ונציה – איטליה
 תקופת הפעילות:  המאה ה-16 – המאה ה-17
 השתייכות:  אחרונים
 תחומי עיסוק:  פרשנות התלמוד הבבלי
 תפקידים נוספים:  ר"מ  דרשן
 בני דורו:  רבי יהודה אריה ממודנה, רבי משה אלדבידא
 חיבוריו:  "הואיל משה" - עוסק במעלות התורה  "ויקהל משה" - קובץ דרשות
רבי משה אלפלס (ה'ש' 1540 – ה'ש"ף 1620 בערך) היה דרשן מרוקאי שהסתובב ודרש בקהילות ספרדיות רבות, חיבר ספרי דרשות והגיה מספר ספרים בוונציה.
ביוגרפיה > במרוקו

נולד כנראה בעיר מרקש שבמרוקו בשנת ה'ש' (1540) בערך, וכשבגר דרש שם מספר פעמים. שימש כדרשן וכמלמד בטיטואן, ובספרו מצויות מספר דרשות שאותן הקדיש כדי ללמד את תלמידיו את מלאכת הדרשנות.
ביוגרפיה > באימפריה העות'מאנית

הוא נדד וביקר במספר קהילות יהודיות באימפריה העות'מאנית – רגוזה, בילוגרדו וסקופיה ודרש שם מדרשותיו. שהה כמה שנים בסלוניקי ושימש בה כדרשן וכר"מ בקהילת תלמוד תורה.
ביוגרפיה > בוונציה

מספר שנים שהה בעיר ונציה שבאיטליה ודרש שם. אחת מדרשותיו הייתה בעת ייסוד הישיבה של קהילת לבנטיני. לאחר מכן שב למרוקו ושהה שם תקופה מסוימת וחזר לדרוש בטיטואן. בשנת ה'שנ"ה (1595) השלים שם את ספרו "הואיל משה". בשנת ה'שנ"ז (1597) שב לוונציה והדפיס באותה השנה את שני חיבוריו: "הואיל משה" העוסק במעלות התורה, ו"ויקהל משה" המקבץ את דרשותיו בנושאים שונים. הוא שימש שם כדרשן בקהילת לבנטיני והתוודע לחכמי העיר. בהקדמת הספר "פרשת הכסף" (בכתב יד) מסופר כי מחברו רבי יהודה אריה ממודינה התייעץ איתו בענייני הספר. עסק שם גם בהגהת ספרים ומהם: "קדש ישראל" ו"קהילת משה" (ה'שנ"ט) – ספרי פילוסופיה העוסקים בהגותם של הרמב"ם והרלב"ג מרבי ברוך בן ברוך; "מדרש שמואל" על מסכת אבות (ה'ש"ס), לרבי שמואל אוזידא; "תורת משה" על התורה, לרבי משה אלשיך (ה'ש"ס); "עולת תמיד" לרבי משה אלדבידא (ה'שס"א).
בד' בכסלו ה'שס"ה (1604) השיא את בתו ברוריה (קיארה) עם יהודה בן אליעזר מלאבידיה, ורבי יהודה אריה ממודינה, ידידו, חיבר שיר ליום נישואיהם ובו שיבח את דרשותיו של רבי משה.
לקריאה נוספת

מאיר בניהו, היחסים שבין יהודי יוון ליהודי איטליה, עמודים 120–121, תל אביב, ה'תש"מ.
הערות שוליים

↑  ראו רבי יהודה אריה ממודינה, דיואן, שיר קעח, פילדלפיה, ה'תרצ"ב, באתר היברובוקס.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309014005171  GND: 124620957  ISNI: 0000 0000 6631 3190  LCCN: n97044368  NTA: 151559198  SUDOC: 244165521  VIAF: 47698934   WorldCat (עם VIAF): 47698934
מרים ברנשטיין-כהן

| --- | --- |

מרים ברנשטיין-כהן, 1975
 לידה:  14 בדצמבר 1895 קישינב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  4 באפריל 1991 (בגיל 95) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חרקוב  הגימנסיה העברית "הרצליה" 
 תקופת הפעילות:  1918–1991 (כ־73 שנים)
 תחום יצירה:  שחקנית תיאטרון
 הושפעה על ידי:  קונסטנטין סטניסלבסקי 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל לתיאטרון.
 בן או בת זוג:  מיכאל גור (1929–21 באפריל 1969) 
 
ברנשטיין כהן (מימין) בשנת 1969, בקפה קליפורניה. בוריס כרמי, אוסף מיתר, הספרייה הלאומית
לוחית זיכרון על ביתם של מרים ברנשטיין-כהן ומיכאל גור ברח' ביל"ו 5 בתל אביב
מרים ברנשטיין-כהן (14 בדצמבר 1895, קישינב – 4 באפריל 1991, כ' בניסן תשנ"א, תל אביב) הייתה שחקנית תיאטרון הקאמרי, אשר נודעה בתור השחקנית המקצועית הראשונה בארץ ישראל. כמו כן, היא גם הייתה במאית, דוקטור לרפואה, סופרת, משוררת, מתרגמת, מרצה ומורה למשחק. כלת פרס ישראל, יקירת העיר תל אביב ומראשונות "צוותא".
ילדותה ונעוריה

מרים ברנשטיין-כהן, בתו של המנהיג הציוני יעקב ברנשטיין-כהן, נולדה בקישינב שבבסרביה (אז באימפריה הרוסית; כיום במולדובה) ובילדותה הותקף ביתה (נופצו חלונותיו) במהלך פרעות קישינב, זיכרון שעליו סיפרה לתוכנית "עמוד האש".
אני זוכרת, שלפנות ערב התחילו להתאסף קבוצות של בחורים ממול לבית שלנו. ברחוב בנדרסקיא. משום מה אבא הלך מחלון לחלון והביט החוצה. כשכבר השכיבו אותי לישון, שמעתי ניפוץ של שמשות, ושאלתי את ניאניה, האומנת הרוסיה, מה זה היא אמרה: "תשכבי, תשכבי בשקט; אל תצאי מהחדר" ועוד, וכל השמשות בחדר הגדול נופצו...
בילדותה דיברה מרים עברית, כראוי בבית ציוני, רוסית, שפת השלטון וגרמנית, שפתה של סבתה שמוצאה היה מלבוב. בין השנים 1907–1910 שימש אביה רופא ביישוב היהודי של ארץ ישראל ומרים למדה בגימנסיה הרצליה בעברית. לאחר ששבו לקישינב נשלחה מרים ללמוד בגימנסיה גרמנית, כי הוריה רצו שתשלוט היטב בשפה זו.
מרים ברנשטיין כהן למדה רפואה (סיימה את לימודי הרפואה ב-1918) באוניברסיטה הלאומית חרקוב בחרקוב ובערבים, בהמלצת זאב ז'בוטינסקי, שהיה ידיד המשפחה, למדה משחק בבית הספר הדרמטי של פאול אלין ולאחר שלוש שנות לימודים התחילה לשחק בתיאטרון סינאלניקוב. לאחר מהפכת אוקטובר, בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה, מאסה במגפות ופציעות, לאחר שגויסה כרופאה לצבא אדום למלחמה במגפת טיפוס הבהרות אך בהשתדלותו של הבמאי ניקולאי מרדז'אנוב שוחררה. עזבה את מקצוע הרפואה לטובת לימודי משחק, תחילה בקייב ולאחר מכן במוסקבה. בתקופת לימודיה במוסקבה פגשה את נחום צמח שהציע לה להצטרף להבימה, אך רצונה להמשיך בלימודיה אצל גדולי מורי התיאטרון, כולל קונסטנטין סטניסלבסקי, נמירוביץ'-דנצ'ינקו, הביא לכך שדחתה את ההצעה. היא הופיעה בהצגות בהיכל מהפכת אוקטובר.
התיאטרון הארץ ישראלי

לאחר שלמדה שנה בסטודיו המרכזי של סטניסלבסקי, יצאה מרים ברנשטיין-כהן ב-1921, דרך איטליה, אל ארץ ישראל, שם השתתפה עם מאיר תאומי, מנחם בנימיני ואליעזר ליאוני בייסוד "התיאטרון העברי בארץ־ישראל" בתל אביב, והייתה לגברת הראשונה של התיאטרון הארץ ישראלי. יחד עם קבוצת שחקנים נוספים העלתה בין השנים 1921–1923 הצגות שונות, מרביתן ממקורות רוסיים, אך גם הצגות של אוסקר ויילד, אוגוסט סטרינדברג, הנריק איבסן ואחרים. בהשפעתה ובהנהגתה יצאה לברלין קבוצה של שחקנים ארץ ישראליים, ללימודי משחק. בברלין פגשו שחקנים יהודים נוספים, שהצטרפו אליהם ואת מנחם גנסין, שפרש מהבימה והפך למנהלם כאשר חזרו לארץ ישראל. התיאטרון, שנוסד בברלין ושיחק בארץ ישראל עד 1927, נקרא התיאטרון הארץ ישראלי.
לאחר חזרת הקבוצה לארץ ישראל והגעתו ארצה של תיאטרון הבימה, התפתח מאבק בין התיאטרונים ובהדרגה מרבית השחקנים הצטרפו להבימה, כולל המנהל גנסין ומרים ברנשטיין-כהן נשארה בודדה. בן זוגה של מרים, מיכאל גור, הוזמן לקובנה, כדי לייסד שם תיאטרון עברי. בשנים 1927–1935 מרים הופיעה לעיתים קרובות בנשפי קריאה במזרח אירופה.
בעת ביקורה בקובנה במרץ 1928, פגשה אותה הנערה לאה גולדברג, שגם כתבה ביומנה את התרשמותה מהקונצרט שלה: "היא מקסימה, נפלאה, כל־כך הרבה חיים ואור יש בה. שמעתי שירי משוררים ידועים לי...ואולם עתה לבשו הם צורה אחרת לגמרי והריתמוס שלהם חי בשבילי שבעתיים". ולאחר שראתה קונצרט נוסף: "שמעתי את השפה העברית חיה וכה יפה. כה מצלצלת מעל הבמה...והצלילים היו יפים שבעתיים מאלה שאני מכירה". לאחר שעזבה את העיר, כתבה גולדברג: "עתה בלב כולנו נשארו געגועים אליה ואל... ארץ ישראל".
ברנשטיין-כהן שיחקה ולימדה משחק בפולין, ליטא ויתר מזרח אירופה וגם בדרום אפריקה. היא ביקשה להתקבל להבימה, אך נדחתה שוב ושוב. ב-1935 שבו בני הזוג, מרים ברנשטיין-כהן ומיכאל גור,(בן מנחם) לארץ ישראל. תיאטרון הבימה סגר את דלתותיו בפניה ואף הפעיל לחצים למניעת הופעותיה, כמו בעצרת בחדרה, ב-1937. ב-1936 ייסדה את הקומדיה הארץ ישראלית ועסקה בהוראת אמנות הבמה.
פעילותה הציבורית

בשנת 1926 נבחרה ברנשטיין-כהן לאספת הנבחרים השנייה מטעם ברית הציונים הרוויזיוניסטים, בה הייתה פעילה עד 1932.
בעקבות המרד הערבי הגדול פסקה להקת הקומדיה הארץ-ישראלית מלהציג. ברנשטיין-כהן נשלחה מטעם קרן קיימת לישראל לרומניה, הונגריה, הולנד ובלגיה ועסקה בתעמולה ועידוד השימוש בשפה העברית באמצעות משחק וקריאה. ערב מלחמת העולם השנייה היא שבה ארצה והחלה לעסוק בהוראה ובהופעות אמנותיות בערי הספר ובמחנות ההגנה (פעילות שנמשכה לאחר קום המדינה במחנות צה"ל).
בשנת 1948 סייעה ליסוד ועד אמני ישראל. היא ייסדה וערכה את כתב העת 'תיאטרון ואמנות'.
לאחר הקמת המדינה הייתה ברנשטיין-כהן פעילה במפ"ם. לאורך השנים היא השתתפה גם בפעילות ועדת התרבות של הסתדרות העובדים הכללית.
התיאטרון הקאמרי

ברנשטיין-כהן הצטרפה לתיאטרון הקאמרי, בו שחקו בהמשך גם בעלה מיכאל גור, בתה אביבה גור ובעלה של אביבה, שהגיע מהבימה לקאמרי, יצחק מיכאל שילה.
בשנת תשל"ה הוענק לברנשטיין-כהן פרס ישראל לתיאטרון.
בקולנוע

"מעשה במונית" (1956)
"פורטונה" (1966)
"פרנהיים" על פי סיפורו של שמואל יוסף עגנון (1970)
"לא ביום ולא בלילה" (1971)
"מלכת הכביש" (1971)
"סוסעץ" (1978)
הפעילות הספרותית

מרים ברנשטיין-כהן עסקה גם בתרגום וכתבה ספרות יפה ושירה.
הפעילות הספרותית > מספריה

בארץ אופיר, הוצאת שבילים, 1930.
מפיסטו: רומן (שני כרכים), בהוצאת יהושע צ'צ'יק, 1938.
תבערה: רומן, בהוצאת טברסקי, 1948
חווה ובנותיה - מבחר הסיפור על האישה, יצא לאור על ידי עידית, 1953.
כתבי מרים ברנשטיין-כהן, הוצאת כרמי, 1954.
בעולם ההשליות: רומן, תל אביב: הוצאת מרים ברנשטיין-כהן, 1961.
אנציקלופדיה תבל ומלואה - תולדות התיאטרון מראשיתו ועד ימינו, הוצאת מ. מזרחי, 1962.
כטיפה בים: זכרונותיה של מרים ברנשטיין כהן כשחקנית וכסופרת, ילדות, בית הספר לדרמה בחרקוב, החלטורות הראשונות, החוג הדרמטי בגימנסיה הרצליה, האופרה הראשונה, הנחת אבן הפינה לתיאטרון הארץ ישראלי ועוד, הוצאת מסדה, 1971.
שורשים במים: רומן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1976.
דממות - שירים, ללא ציון המו"ל ושנת ההוצאה.
הפעילות הספרותית > מתרגומיה

אלכסנדר פושקין, פולטבה, הוצאת אחיאסף, 1946.
גי דה מופאסאן -מבחר הסיפורים, ללא ציון המו"ל ושנת ההוצאה.
הפטריוט, הוצאת הספרייה הישראלית, 1952, יצא לאור גם בכריכה רכה (שני חלקים) תחת השם לילה אחד בפקין בהוצאת מקור.
אנרי בארביס, יומן המלחמה הוצאת ספרית פועלים, 1950, ספרי משלט.
לב טולסטוי - מבחר הסיפורים, הוצאת עידית, 1954.
לב טולסטוי, מותו של איוון איליץ' הוצאת משרד הביטחון, 1965, ספריית תרמיל.
פרדריק לומיס, חדר הרופא הוצאת מ. מזרחי, 1987, מועדון הספר הטוב.
הערות שוליים

↑  נסים לוי, יעל לוי "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", איתי בחור - הוצאה לאור, מרץ 2012, עמוד 138
↑  פוגרומים
↑  התיאטרון הארץ ישראלי - ביוגרפיה של מרים ברנשטיין-כהן
↑  דוד תדהר (עורך), "מרים ברנשטיין-כהן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1650
1 2  להצגת ה"אב" של סטרינדברג, הארץ, 6 ביולי 1921
↑  יומני לאה גולדברג, ערכו והכשירו לדפוס רחל ואריה אהרוני, תל אביב: הוצאת ספרית פועלים, 2005; עמ' 158, 162, 164.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306291105171  PLWABN: 9812831577105606  GND: 137093675  ISNI: 0000 0000 6688 0646  LCCN: nr91000377  VIAF: 56462208   WorldCat (עם VIAF): 56462208
מרטין מליוטין

מרטין ולדימירוביץ' מליוטין (ברוסית: Мартин Владимирович Малютин; נולד ב-5 ביולי 1999) הוא שחיין רוסי, סגן אלוף עולם (קוואנגג'ו 2019) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי, זוכה מדליית ארד באליפות עולם (קוואנגג'ו 2019) במשחה ל-200 מטר חופשי ואלוף אירופה (בודפשט 2021) במשחה ל-200 מטר חופשי, במשחה ל-400 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.