stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טרי גאר
ביוגרפיה > קריירה קולנועית וטלוויזיונית

בשנת 1974 הצליחה גאר לפרוץ למעמד של שחקנית מובילה בעקבות הופעתה בשני סרטים. תפקיד דרמטי כבד שיחקה בסרטו של פרנסיס פורד קופולה, "השיחה", שם הופיעה בתור חברתו של איש ההאזנות הפרנואיד אותו שיחק ג'ין הקמן. תפקיד הפוך לחלוטין שיחקה בסרטו של מל ברוקס, "פרנקנשטיין הצעיר". בסרט שיחקה את אינגה, עוזרתו השופעת של ד"ר פרנקשטיין. לטענתה, קיבלה את התפקיד כאשר הופיעה למבחן הבד עם חזייה מרופדת בגרביים ישנים, מכיוון שהבינה כי התפקיד נסב כולו "על הציצים". תפקיד זה, שדרש הופעה מוגזמת ומבטא מזויף וכבד, איפשר לגאר להפגין את כשרונה הקומי.
במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 המוקדמות, הופיעה גאר בתפקידים חשובים בסרטים מצליחים. בסרטו של סטיבן ספילברג "מפגשים מהסוג השלישי" (1977) שיחקה את אשתו של ריצ'רד דרייפוס. כן הופיעה בתפקיד בולט בסרט "הו, אלוהים!" (1977) בו שיחק הקומיקאי הקשיש ג'ורג' ברנס את אלוהים המתגלה לג'ון דנוור. בשני סרטים אלו שיחקה תפקיד זהה כמעט - אשתו הסובלת של אדם המשנה את התנהגותו עקב התגלות על טבעית. סרטים אלו, והופעות נוספות שלה כהופעתה בסרט "הסייח השחור" (1979) שמרו על מעמדה כשחקנית מובילה בתקופה זו. בשנת 1982 הגיעה קריירת הקולנוע של גאר לשיא, כאשר הופיעה בסרטו של סידני פולאק, "טוטסי", בתפקיד חברתו הנבגדת והנוירוטית של דאסטין הופמן, המגלם שחקן המקבל תפקיד של אישה באופרת סבון ומתחזה לשם כך לאישה. הסרט היה בין הסרטים המצליחים בשנה זו, והופעתה בסרט הקנתה לגאר מועמדות לפרס האוסקר כשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנה זו כיכבה גאר, לצידו של פרדריק פורסט בסרט המוזיקלי "אחד מהלב" שביים פרנסיס פורד קופולה. סרט זה היווה תפנית לרעה בקריירה של כל המעורבים בו. קופולה, שאיבד את השליטה בתקציבו של הסרט, יצר בעלות עצומה מוצר בעייתי. הסרט כשל בקופות, והביא להתמוטטות אולפני אמריקן זואיטרופ שהקים קופולה. שנת 1982 היוותה שיא בקריירה של גאר, ולאחריה לא קיבלה עוד תפקידים בולטים בקולנוע. גאר המשיכה להופיע בתפקידי משנה בסרטיהם של במאים מובילים. כך, למשל, הופיעה בתפקיד משמעותי בסרטו של מרטין סקורסזה "שגעון של לילה" (1985). תפקידה של גאר היה תפקיד של מעריצה מטורפת ומזדקנת של להקת "הקופים" בסרטם הופיעה שבע-עשרה שנים קודם לכן. הופעות זכורות נוספות של גאר הן בסרטו של רוברט אלטמן "משהו ללבוש" (1994) ובסרט "טפשים ללא הפסקה" (1994). במקביל המשיכה גאר להופיע בטלוויזיה. היא הייתה אורחת קבועה בתוכניתו של דייוויד לטרמן, והופיעה בתפקידי אורח בסדרות כ"ER", "חוק וסדר: מחלק הקורבנות המיוחדים" ו"פליסיטי". כן זכורה הופעתה בתפקיד אמה של פיבי בסדרה "חברים" בה הופיעה במספר פרקים.
ביוגרפיה > חייה הפרטיים

לגאר היו מספר מערכות יחסים יציבות עם גברים. בין 1979 ל-1983 הייתה חברתו של המפיק רוג'ר בירנבאום. במהלך רוב שנות ה-80 הייתה חברתו של רופא בשם דייוויד קיפר. בשנת 1993 נישאה לקבלן בשם ג'ון או'ניל, והשניים אמצו בת בשם מולי ב-1995. הנישואים כשלו, והזוג הודיע על גירושיו בשנת 1996.
במהלך שנות ה-80 סבלה גאר מבעיות בריאותיות שונות, אך רק ב-1999 אובחנה כסובלת מטרשת נפוצה. היא נתנה פומבי למחלתה בראיון בשנת 2002, ובשנת 2005 הופיעה בראיון אצל לארי קינג בו דיברה בפירוט ובגילוי לב על מחלתה. גאר פעלה בארגונים שונים הנאבקים למען מודעות למחלה.
בשנת 2006 סבלה מאירוע מוחי. על אף בעיות הבריאות שלה התעקשה גאר להמשיך ולעבוד והמשיכה להופיע בתפקידים שונים בקולנוע ובטלוויזיה, ואף התארחה שוב בתוכניתו של דייוויד לטרמן.
טרי גאר נפטרה ב-29 באוקטובר 2024, בביתה שבלוס אנג'לס, כתוצאה מסיבוכים במחלת הטרשת הנפוצה שבה חלתה. הייתה בת 79 במותה.
פילמוגרפיה > קולנוע

A Swingin' Affair ‏ – 1963.
חופשה באקפולקו - 1964.
Kissin' Cousins - ‏1964.
ויוה לאס וגאס - 1964.
What a Way to Go - ‏ 1964.
ביריד השעשועים - 1964.
מסיבת הפיג'מה - 1964.
The T.A.M.I. Show - ‏ 1964.
John Goldfarb, Please Come Home - ‏ 1965.
Red Line 7000 - ‏ 1965.
The Cool Ones - ‏ 1967.
מסיבת חוף - 1967.
For Pete's Sake - ‏ 1968.
Maryjane - ‏ 1968.
Head - ‏ 1968.
Changes -‏ 1969.
The Moonshine War - ‏ 1970.
השיחה - 1974.
פרנקנשטיין הצעיר - 1974.
Won Ton Ton, the Dog Who Saved Hollywood - ‏ 1976.
הו, אלוהים! - 1977.
מפגשים מהסוג השלישי - 1977.
Mr. Mike's Mondo Video - ‏ 1979.
הסייח השחור - 1979.
בישול המכשפות - 1980
אמריקה על גלגלים - 1981.
אחד מהלב - 1982.
The Escape Artist - ‏ 1982.
טוטסי - 1982.
העוקץ 2 - 1983.
שובו של הסייח השחור - 1983.
מיסטר אמא - 1983.
בן בכור - 1984.
To Catch a King - ‏ 1984.
שגעון של לילה - 1985.
Miracles - ‏ - 1986.
רומן במים כחולים - 1989.
Out Cold - ‏ 1989.
Let It Ride - ‏ 1989.
זמן קצר - 1990
A Quiet Little Neighborhood, a Perfect Little Murder - ‏ 1990.
Waiting for the Light - ‏ 1990.
Adventures in Wonderland - ‏ 1991.
השחקן - 1992.
Mom and Dad Save the World ‏ - 1992.
טפשים ללא הפסקה - 1994.
משהו ללבוש - 1994.
Perfect Alibi - ‏ 1995.
מייקל 1996.
The Definite Maybe - ‏ 1997.
Changing Habits - ‏ 1997.
פייה בלתי צפויה - 1997.
צעקה בעלטה - 1997.
Kill the Man - ‏ 1999.
דיק - 1999.
השמיים נופלים - 2000.
באטמן הדור הבא: שובו של הג'וקר - 2000.
העולם שבפנים - 2001.
החיים בלי דיק - 2001.
Searching for Debra Winger - ‏ 2002.
אלוהה, סקובי דו! - 2005.
A Taste of Jupiter - ‏ 2005.
כל הטיסות בוטלו - 2006
Expired - ‏ 2007.
Kabluey -‏ 2007
פילמוגרפיה > טלוויזיה

משפחה בהפלצה(אנ') - 2006
הערות שוליים

↑  האיות המקורי של שמה הפרטי הוא "Terry". במהלך הקריירה שלה אייתה הן את שמה הפרטי והן את שם משפחתה במגוון צורות, כאשר לבסוף התקבע השם "Teri Garr", המופיע בקרדיטים לסרטיה
1 2 3   הארץ, השחקנית האמריקאית טרי גאר ("טוטסי", "פרנקשטיין הצעיר") מתה בגיל 79, באתר הארץ, 29 באוקטובר 2024
↑  טרי גאר TCMDB
↑  טרי גאר NNDB
↑  טרי גאר מגלה כי היא סובלת מטרשת נפוצה CNN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007428853405171  PLWABN: 9810585454905606  BIBSYS: 7030111  BNE: XX1324374  BnF: cb14016975r (data)  GND: 172092515  ISNI: 0000 0001 1612 6159  LCCN: n88051132  NKC: xx0153248  NLA: 40633296  NTA: 073447676  RERO: 02-A024254420  SUDOC: 060337818  Trove: 1448471  VIAF: 263165062   WorldCat (עם VIAF): 263165062
פטריק דמרשלייה

| --- | --- |

 לידה:  20 באוגוסט 1943 אובון, סֵן אֵ–וָא֫ז, צרפת 
 פטירה:  31 במרץ 2022 (בגיל 78) סן ברתלמי, צרפת 
 שם לידה:  Patrick Bernard Demarchelier 
 תחום יצירה:  צילום, צילום אופנה 
 פרסים והוקרה:  פרס לוסי (2008)  קצין מסדר האמנויות והספרות (23 בנובמבר 2007) 
 
פטריק דמרשלייה (בצרפתית: Patrick Demarchelier ; ‏ 21 באוגוסט 1943 – 31 במרץ 2022) היה צלם אופנה צרפתי.
ביוגרפיה

נולד ליד פריז ב-1943. דמרשלייה בילה את ילדותו בלה האבר, נורמנדי, עם אמו וארבעת אחיו. ליום הולדתו השבע-עשרה, אביו החורג קנה לו את מצלמת איסטמן קודאק הראשונה שלו. דמרשלייה למד כיצד לפתח סרטים, לרטש תשלילים והחל לצלם חברים וחתונות.
קריירה

בשנת 1975 עזב דמרשלייה את פריז לניו יורק, ארצות הברית כדי בעקבות חברתו. הוא גילה את צילומי האופנה בכך שעבד כצלם עצמאי שלמד ועבד עם צלמים כמו אנרי קרטייה-ברסון, טרי קינג וז'אק גילברט. עבודתו משכה את תשומת לבם של מגזינים רבים בהם אל, מארי קלייר ו - 20 Ans. הוא אולי ידוע בעיקר בזכות הפורטרטים האינטימיים שלו של הנסיכה דיאנה שעזרו לבסס את הפופולריות שלה ואת הדימוי הציבורי הנגיש שלה.
מאוחר יותר הוא עבד עבור מגזיני האופנה ווג והארפר'ס בזאר, לראשונה בספטמבר 1992, מה שהביא לשיתוף פעולה של 12 שנים. דמרשלייה צילם קמפיינים פרסומיים בינלאומיים עבור בתי האופנה דיור, לואי ויטון, סלין, TAG Heuer, שאנל, דונה קארן טומי הילפיגר, איב סן לורן, טומי הילפיגר, קרולינה הררה, מוסקינו, ורה וואנג, אליזבת ארדן, H&M, סם אדלמן, זארה, אקספרס., לונגשאמפ, בלומרין, לקוסט, אן טיילור, קלווין קליין וראלף לורן.
מסוף שנות ה-70 ואילך, צילם דמרשלייה את השערים של כמעט כל מגזיני אופנה מרכזיים, כולל ווג האמריקאי, הבריטי והצרפתי. הוא גם צילם שערים למגזין המוזיקה רולינג סטון ומגזינים אחרים בהם גלמור, לייף, ניוזוויק, אל ומדמואזל. הוא צילם מסעות פרסום רבים, בהם של קלווין קליין עם טליסה סוטו וג'ורג'יו ארמני, שאנל, גאפ, ג'יאני ורסאצ'ה, לוריאל, אליזבת ארדן, רבלון, לנקום וג'יאנפרנקו פרה. הוא גם היה הצלם הראשי של הספר On Your Own, מדריך יופי/סגנון חיים שנכתב לנשים צעירות על ידי ברוק שילדס. מ-1992 ואילך הוא עבד עם מגזין האופנה הרפרס בזאר, והפך לצלם הראשי של המגזין. דמרשלייה קיבל את החוזה עבור לוח השנה של פירלי לשנת 2005. במהלך השנים הוא עזר לקריירה של מאפרים רבים כמו לורה מרסייה, ג'ייסון מרקס ופט מקגראת'.
דמרשלייה מוזכר בסרט "השטן לובשת פראדה" משנת 2006. הוא מופיע גם בסרט התיעודי The September Issue שעוסק באנה ווינטור ובמגזין ווג האמריקאי.
דמרשלייה הופיע בתפקיד קמע בגרסה הקולנועית של סקס והעיר הגדולה ; ניתן לראות אותו מצלם במהלך צילומי האופנה של קארי בראדשו עבור מגזין ווג. הוא הוצג בצורה בולטת בפרק השישי של עונה 15 של הטופ מודל הבאה של אמריקה. הוא הופיע ברשימת חמישים המתלבשים הטובים ביותר מעל גיל 50 על ידי ה"גרדיאן" במרץ 2013.
האשמות על הטרדה מינית

בפברואר 2018, דמרשלייה הואשם על ידי שבע דוגמניות שעבדו איתו בהטרדה מינית. בתגובה להאשמות, הוצאת קונדה נאסט הודיעה: "הודענו לפטריק שלא נעבוד איתו בעתיד הנראה לעין".
מוות

פטריק דמרשלייה נפטר ב-31 במרץ 2022, בגיל 78.
הערות שוליים

↑  "'Fashion Photography: Patrick Demarchelier (American Photography master series)' - by Kathryn E. Livingston - Book Review". Blog GlamourPhotography.co.
↑  Cartner-Morley, Jess; Mirren, Helen; Huffington, Arianna; Amos, Valerie (28 במרץ 2013). "The 50 best-dressed over 50s". The Guardian. London. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Modeling's glamour hides web of abuse" The Boston Globe
↑  "Multiple Female Models Accuse Photographer Patrick Demarchelier of Sexual Misconduct" Vogue
↑  "Birthday, 1942 by Dorothea Tanning - Paper and Canvas Print".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007430421505171  PLWABN: 9810658207505606  BnF: cb12136477c (data)  CiNii: DA11992453  GND: 118950452  ISNI: 0000 0000 8122 5682  LCCN: n88082314  MusicBrainz: ef808b1d-7225-4a84-875e-02fa89a4a3fc  NKC: utb2012738524  NSK: 000220557  NTA: 075189720  PIC: 306297  RERO: 02-A003168136  RKD: 266701  SUDOC: 13231214X  ULAN: 500332372  VIAF: 44333532   WorldCat (עם VIAF): 44333532
בריסאיס

| --- | --- |

בריסאיס מוזגת יין לפויניקס (אנ'). קיליקס דמויות אדומות (אנ') של צייר בריגוס (אנ')‏, 490 לפנה"ס לערך, מוזיאון הלובר
 אב:  בריסאוס 
 בן או בת זוג:  מינס 
 צאצאים:  Halaesus 
 
אכילס מוסר את בריסאיס לידי אגממנון, בית המשורר הטראגי (אנ') בפומפיי, פרסקו, המאה ה-1 לספירה, כיום במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של נאפולי.
לקיחת בריסאיס.
טלתיביוס (אנ') ואוורובאטס (אנ') מוסרים את בריסאיס לאגממנון.
בריסֵאִיס (ביוונית עתיקה: Βρισηΐς, "בתו של בריסאוּס"; ידועה גם בשם היפוֹדאמיאה, Ἱπποδάμεια) היא דמות משמעותית ב"איליאדה" של הומרוס. תפקידה כסמל סטטוס הוא בבסיס המחלוקת בין אכילס לאגממנון המתחילה את עלילת האפוס. היא הייתה נשואה למינס, בנו של מלך לירנסוס (אנ'), עד שאכילס פשט על עירה, והפך אותה לשפחתו זמן קצר לפני אירועי השיר.
תיאור

בריסאיס מקבלת באיליאדה את אותו תיאור פיזי מינימלי כמו רוב דמויות המשנה האחרות באפוס. היא מתוארת באמצעות האפיתטים (הכינויים הריתמיים הסטנדרטיים) בהם משתמש המשורר לתיאור יופי גדול, אם כי הופעתה נותרת לדמיונו של הקהל: "יְפַת-הַלְּחָיָיִם", "הַנַּעֲרה הַנָּאוָה", "יְפַת-הַמַּחְלָפוֹת" ו"דּוֹמָה לְאַפְרוֹדִיטָה הַזְּהוּבָה".
כאלפיים שנה מאוחר יותר, דמיין את דמותה המשורר הביזנטי יואנס צצס: "גבוהה ולבנה, שערה היה שחור ומתולתל; היו לה שדיים ולחיים ואף יפהפיים; היא גם הייתה טובה למדי; חיוכה היה קורן, גבותיה גדולות".
מיתולוגיה

על פי המיתולוגיה, בריסאיס הייתה בתו של בריסאוס, אולם לא צוין שמה של אמה. היו לה שלושה אחים שמתו בפשיטה על לירנסוס.
כאשר הוביל אכילס את ההתקפה על לירנסוס במהלך מלחמת טרויה, הוא שבה את בריסאיס והרג את הוריה ואת אחיה. לאחר מכן היא ניתנה לאכילס כפרס מלחמה, להיות פילגשו. באיליאדה, כמו ביוון המיקנית, נשים שבויות כמו בריסאיס היו שפחות וניתן היה לסחור בהן בקרב הלוחמים.
על פי הספר הראשון של האיליאדה, כאשר אגממנון אולץ על ידי אפולו לוותר על שפחתו שלו, כריסאיס, הוא דרש לקבל את בריסאיס כפיצוי. הדבר עורר מריבה עם אכילס שהגיעה לשיאה עם מסירתה של בריסאיס לאגממנון ונסיגה מתמשכת של אכילס מהקרב. להיעדרו היו השלכות הרות אסון עבור היוונים. למרות הצעותיו הגדולות של אגממנון להעניק לו אוצר ונשים, הוא לא שב ללחימה עד מותו של פאטרוקלוס.
אכילס כעס על אגממנון, ורתח מזעם באוהלו כי אגממנון העז להעליב אותו על ידי גזילת הפרס שהוענק לו.
כשחזר אכילס ללחימה כדי לנקום את מותו של פאטרוקלוס ואגממנון החזיר לו את בריסאיס, נשבע אגממנון לאכילס שלא שכב איתה.
כאשר אודיסאוס, איאס ופויניקס (אנ') מבקרים אצל אכילס כדי לנהל משא ומתן על חזרתה בספר התשיעי, אכילס מתייחס לבריסאיס כאשתו או כלתו. הוא טוען כי אהב אותה ככל שגבר אוהב את אשתו, ובשלב מסוים השתמש במנלאוס והלנה כדי להתלונן על חוסר הצדק בכך ש'אשתו' שנלקחה ממנו. השקפה משפחתית רומנטית זו על מערכת היחסים שלהם מנוגדת לספר ה-19, בו מדברת בריסאיס עצמה. כשהיא מקוננת על מותו של פאטרוקלוס, היא תוהה מה יקרה לה ללא התערבותו למענה, ואומרת שפאטרוקלוס הבטיח לה שהוא יביא את אכילס להפוך אותה לאשתו החוקית.
ברומנסות מימי הביניים, הפכה בריסאיס לדמות בריסיידה והיא בתו של קאלכס (אנ'). היא אהובתו של טרוילוס (אנ') ולאחר מכן של דיומדס. מאוחר יותר התערבבה דמותה עם זו של כריסאיס ותחת וריאציות של שם זה עברה הדמות פיתוח נוסף והפכה לקרסידה של ויליאם שייקספיר.
דמותה באומנות

"איליאדה", שיר אפי יווני המיוחס להומרוס.
"איגרות הגיבורות", יצירה של המשורר הרומי אובידיוס, מורכבת ממכתבים מגיבורות מיתולוגיות לגיבוריהן.
"חטיפה של בריסאיס", ציור פפירוס, שמקורו אולי מצרי עתיק, מתאר את בריסאיס נחטפת על ידי שליחיו של אגממנון, טלתיביוס (אנ') ואאוריבאטס (אנ').
"I Modi"‏ (אנ') (בלטינית: "הדרכים"), ספר אירוטי מתקופת הרנסאנס, מציג את בריסאיס ואכילס בתנוחה מינית אחת מתוך סדרת תנוחות מצוירות בתחריטים.
"The Fury of Achilles" (אנ') ("זעם אכילס"), סרט משנת 1962 בבימויו של מרינו גירולאמי (אנ'), את תפקיד בריסאיס מגלמת גלוריה מילנד (אנ').
"The Firebrand" (אנ'), רומן משנת 1987 מאת מריון זימר בראדלי, המספר את עלילת האיליאדה מנקודת מבטה של קסנדרה.
"Daughter of Troy" ("בת טרויה"), רומן משנת 1998 מאת דייב דאנקן (אנ').
"קסנדרה" (אנ'), רומן משנת 1983 מאת כריסטה וולף.
"טרויה", סרט משנת 2004 מאת וולפגנג פיטרסן (אנ'), את תפקיד בריסאיס מגלמת רוז ביירן.
"The Song of Achilles" ("שיר אכילס"), רומן משנת 2011 מאת מדליין מילר (אנ').
"Hand of Fire" ("יד האש"), רומן משנת 2014 מאת ג'ודית סטארקסון.
"Troy: Fall of a City" (אנ') ("טרויה: נפילתה של עיר"), מיניסדרה משנת 2018 בהפקת ה-BBC, את תפקיד בריסאיס מגלמת איימי לואיז וילסון.
"The Silence of the Girls" (אנ') ("שתיקת הבנות"), רומן משנת 2018 מאת פאט בארקר.
"A Thousand Ships" ("אלף אוניות"), רומן משנת 2019 מאת נטלי היינס (אנ'), המתאר את הנשים במלחמת טרויה.
הערות שוליים

↑  הגיית השם ביוונית: בריסֵאִיס, במלרע (ההטעמה בהברה האחרונה).
↑  אצל משוררים עתיקים אחרים, למשל: יואנס צצס ודיקטיס איש כרתים (Dictys Cretensis)‏, ספר 2, פסקאות 17, 19 וכו'.
↑  איליאדה, שיר ראשון, 184, 323, 346; איליאדה, שיר תשיעי, 107; איליאדה, שיר תשעה עשר, 246; איליאדה, שיר עשרים וארבעה, 676.
↑  איליאדה, שיר ראשון, 336.
↑  איליאדה, שיר שני, 689.
↑  איליאדה, שיר תשעה עשר, 282.
↑  יואנס צצס. Antehomerica, 356-358
↑  איליאדה, שיר תשעה עשר, 291–296.
↑  למשל: איליאדה, שיר שני, 689–690.
↑  איליאדה, שיר תשעה עשר, 261–263.
↑  איליאדה, שיר תשעה עשר, 297–299.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15001888j (data)  GND: 124566685  LCCN: nb2020006854  RERO: 02-A010057257  SUDOC: 121664988  VIAF: 25539929   WorldCat (עם VIAF): 25539929
אנטישמיות בגרמניה

שנאת יהודים בגרמניה כמו בכל אירופה שררה עוד בימי הביניים. במאה ה-19 התפתחה תופעה חדשה, מודרנית בגישתה - אנטישמיות.
אנטישמיות במאה ה-19

המאפיין את האנטישמיות בגרמניה בסוף המאה ה-19 הוא הניסיון למצוא אשמים בכישלונות כלכליים וחברתיים. לכן הוקמו גופים פוליטיים אנטישמיים שביססו את הצלחתם הפוליטית על מצע של הסתה חריפה כנגד היהודים. בהסתה השתמשו "הנאורים" בתורת הגזע כאמת שאין לחלוק עליה ובשקרים אחרים שהיו פופולריים באותה תקופה ובעבר (לדוגמה: עלילות דם).
מה שהשתנה מימי הביניים היא מטרת כל ההתארגנויות האנטישמיות הללו כלומר לסלק את היהודים מעמדות המפתח בחינוך, משפט או ניהול ממשלתי, ואם אפשר לסלק אותם כלל מהמדינה ומאירופה. גורם נוסף שאפשר עלייה של גורמים אנטישמיים וחיזק אותם זו רוח הלאומיות ששררה בגרמניה בפרט ובאירופה בכלל. בהתחלה נראתה כרצון כן לאחד את כלל העם ללא הבדלי דת או גזע, אך הלאומיות הפכה במהרה לאומנות שכוונתה היא להבדיל את הגזעים האחרים פרט לגזע הגדול באותה מדינה (במקרה זה: גזע ארי).
ההפתעה שבגילויי האנטישמיות בארצות דוגמת גרמניה וצרפת היא בכך שמדינות אלו נחשבו למדינות הנאורות והמפותחות בעולם מכל הבחינות, ובמיוחד מבחינת זכויות האדם והשכלה כללית - דברים שאמורים היו למנוע תנועות ברבריות ובלתי מתקדמות כמו התנועות והרעיונות האנטישמיים.
ב-1879 הופיעה לראשונה הסיסמה "אל תצביעו בעד היהודים!", בבחירות לפרלמנט הלאומי הפרוסי. במהלך 6 השנים הבאות מספר הנבחרים ממוצא יהודי לפרלמנטים מקומיים בגרמניה צנח מ-66 ל-38, מתוכם 13 מומרים.
אנטישמיות במאה ה-19 > גורמים לאנטישמיות > חברתי-כלכלי

בעלי האחוזות הביטו בבוז מעורב בקנאה על אילי-הכסף היהודים, שניסו להדחק למעמד האריסטוקרטי; מעמד הפקידים התייחס באיבה לכניסת היהודים לשירות הציבורי והממשלתי; בעלי מקצועות חופשיים נבהלו מהצלחתם בתור עורכי דין, רופאים, פרופסורים, עיתונאים וכו'; בני המעמד הבינוני (הבורגנות) - בעלי מלאכה, סוחרים קטנים וכו' - הרגישו בתחרות מצד היהודים.
עם פרוץ המשבר הפיננסי של 1873, שבא כתוצאה מספסרות מופרזת בניירות-ערך ובבולמוס "להתעשר במהירות ובקלות" על ידי משחק בבורסה, באה לפתע התמוטטות שקברה תחת חרבות אנשים מבני המעמד הבינוני, ורבים מבין ה"מייסדים" בכלל זה, כאשר מבין אלה היו רבים יהודים - תלו את האשמה בהם - "הם אשמים באסון שגרם בהתרוששות אלפים ורבבות משפחות גרמניות!"
המפולת עוררה את התסיסה האנטישמית החמורה ביותר בגרמניה (וצרפת) מאז מסעות הצלב או מגפת המוות השחור. המסיתים טענו כי היהודים "נחותים" ו"חסרי מוסר" ושהצלחותיהם בעשרות השנים האחרונות נבעו מתחבולות ערמומיות. לדברי ההיסטוריון של האימפריה של ביסמרק, פולקר אולריך, התפרצות האנטישמיות הייתה התוצאה החמורה והמתמשכת ביותר, כמו גם "תולדתו החולנית ביותר" של המשבר הכלכלי הזה, והיא הייתה "מרכיב עיקרי בתרבותה הפוליטית" של הקיסרות הגרמנית עד סופה ב-1918. את ההתקפה האנטישמית הובילו כתבי העת "גרטנלאובה" ו"קרויצ-צייטונג", שופרו של ביסמרק, בסדרת מאמרים והשמצות, שלאחר מכן יצאו כספרים שהפכו לרבי-מכר. עיתונים אחרים ברחבי גרמניה הלכו גם הם באותו הקו ואילו ביסמרק עצמו שמר על שתיקה גמורה.
אנטישמיות במאה ה-19 > גורמים לאנטישמיות > לאומי

ראשון עשה זאת כומר פרוטסטנטי, אדולף שטקר, מטיף-החצר של הקיסר, אשר השמיע התראות על ה"סכנה" הנשקפת מצד היהודים לגרמניה. "מתרחקים הם מעבודה מועילה, חיים על ניצול העם ומנהלים עסקיהם בדרכי מרמה; כעת כשקבלו את השוויון, הם שואפים לשלוט במדינה; עיתונותם לוחמת בדת הנוצרית ומשחיתה את מידותיו של העם הגרמני." הוא ייסד את המפלגה האנטישמית ששמה היה "המפלגה הנוצרית-סוציאלית" שבה איחד אנשים ממורמרים ממצבם הכלכלי ומסיבות אחרות ולכן חשו מקופחים ותלו את האשם בצרותיהם ביהודים. ברעיונות מסוג זה הצליח למשוך אחריו אנשים רבים. אנטישמי פופולרי אחר היה אוטו בקל.
פרופ' היינריך טרייצ'קה היה ההיסטוריון הלאומי של גרמניה הקיסרית ומרצה באוניברסיטת ברלין. הוא פנה במיוחד למשכילים בשורה של מאמרים והרצאות בהם שם את הדגש על השאלה היהודית, והבליט את הצד הלאומי והגזעני שבה. רעיונו העיקרי היה שכיוון שהיהודים לא התבוללו כאשר ניתנו להם זכויות שוות, הם נותרו גורם הפוגע בטוהר הגזע הארי ללא אפשרות להיות טובים יותר, ולכן יש לקחת מהם את האמנציפציה. "היהודים נשארו יסוד נבדל בקרב העם הגרמני, מוסיפים לראות את עצמם כעם הנבחר ושואפים להפוך את הגרמנים ליהודים, במקום שהם יהפכו לגרמנים בעצמם. על היהודים להתמזג באופן מוחלט עם הציבור הגרמני או לעזוב את גרמניה. אין מקום על אדמת גרמניה ללאומיות כפולה, אכן 'היהודים הם אסונינו'". "היהודים הם דם זר בגוף הגרמני". פרופסור זה לא היה יחיד בין אנשי הגות ומדע אשר החזיקו בדעות גזעניות ואנטישמיות.
"הפטיציה האנטישמית" - עצומה אנטי־יהודית שהוגשה לביסמרק (קנצלר גרמניה באותה תקופה) בשנת 1880 על ידי אנטישמים גרמנים. בעצומה הם דרשו חקיקה מיוחדת שתגביל את פעילותם של היהודים ולמנוע ככל האפשר גידול של האוכלוסייה היהודית והתערבותה באוכלוסייה הגרמנית.
אנטישמיות במאה ה-19 > גורמים לאנטישמיות > גזעני

בספר "ניצחון היהדות על הגרמניות" מקונן וילהלם מאר על מר גורלה של גרמניה אשר אומה מגזע שמי "פלשה" לתוכה, השתלטה עליה כלכלית ושואפת לכבוש אותה פוליטית: "היהודים רוצים לכבוש את גרמניה כיבוש מוחלט, אם גרמניה לא תעשה משהו יהיה סופה - אבדון!". הוא הקים את ליגת האנטישמים – ארגון אנטי יהודי שעודד לפתוח במאבק כנגד היהודים, מפני שהללו, לטענתם, שמו להם למטרה להשתלט על העולם ועל גרמניה.
גישה אחרת מציג אויגן דיהרינג, אשר מצא ביסוס מדעי כביכול לשאלת היהודים - היהודים הם הענף הגרוע ביותר שבגזע השמי, הנחות כשלעצמו. הם חסרי כל חוש מדיני ומעולם לא הצליחו להקים מדינה. הם חיים כטפילים בגוף האומות האחרות ומשחיתים אותן. הם חסרי כל חוש סוציאלי, רודפי בצע הם מטבעם, מחרחרי ריב ושנאה, ומטרתם: ניצול העמים ושליטה על העולם. תרבותם חסרת כל ערך וכו.. פתרונו דומה לפתרון הנאצים לימים יבואו: "על הממשלה לבטל את זכויותיהם ולהרחיקם מכל תחומי החיים הכלכליים, המדיניים והתרבותיים; יש לאסור עליהם נישואי תערובת, פן יתייהד הדם הגרמני ואין לשאוף להתנצרותם, כי על ידי הטבילה יעמיקו לחדור ביתר קלות לחיי הציבור הגרמני וישחיתו בו כל חלקה טובה...
הקומפוזיטור המהולל ריכרד וגנר, בקונטרס על "היהדות במוזיקה", האשים את היהודים בקלקול התרבות, האמנות והמוסר של עמי אירופה.
אנטישמיות במאה ה-19 > גורמים לאנטישמיות > דתי

בסוף המאה נרקמו מספר עלילות דם אנטישמיות על רקע דתי. הראשונה בכיסאנטן ב-1891 בה השוחט היהודי הואשם ברצח של ילד נוצרי בן 5. השנייה בקוניץ ב-1900 בה הואשמו יהודים במוות של ילד נוצרי בן 16 מה שגרם לסערת רוחות אנטישמית בקרב הציבור הגרמני. שתי העלילות אמנם הופרכו מאחר שלא היה להם שום בסיס, אך הנזק בדעת הקהל כבר נגרם.
אנטישמיות במאה ה-19 > ארגונים אנטישמיים

לרייכסטאג נכנסו כמה מנציגי מפלגת הרייך הסוציאליסטית (גר') האנטישמית, בראשות ארנסט הנריצי (אנ'), שהיו עוד יותר קיצוניים משטקר. הם המשיכו מעל בימת הפרלמנט את פעולות ההסתה הארסיות שלהם. הם השמיעו מדי פעם בפעם דרישות לשלילת זכויות היהודים, האזרחיות והמדיניות, ערכו התקפה מרוכזת על השחיטה היהודית, ולא החמיצו שום הזדמנות כדי לבזות ולהשמיץ את העם היהודי.
תנועת "הפ-הפ" – תנועה אנטישמית אשר הטיפה לשנאת יהודים כשסיסמתה "הפ-הפ" מורכבת מראשי תיבות של מילים לטיניות שפירושן "ירושלים אבודה (ליהודים)".
האנטישמים אף שאפו ליצור ארגון מקיף יותר לשם מלחמה ב"יהדות הבינלאומית" ואמנם התכנס בדרזדן (1882) קונגרס בינלאומי של האנטישמים, בו השתתפו מחוץ לגבולות
גרמניה בעיקר צוררים מאוסטרו-הונגריה. בכינוס זה היה שטקר ראש המדברים והרצאותיו
נתקבלו על דעת הרוב. לבסוף הוחלט על כינון "איגוד נוצרי בינלאומי" אשר יילחם
ב"שאיפות ההשתלטות" של היהודים וישמור על הצביון הנוצרי של המדינות הנוצריות.
אנטישמיות במאה ה-19 > תגובת היהודים

העם היהודי שהיווה פחות מאחוז אחד מאוכלוסיית גרמניה (500 אלף מתוך 66 מיליון), עמד נפחד ונבוך בפני האנטישמיות שתקפה אותו. לאחר כמה ניסיונות פנייה לשלטונות, לריסון ההסתה המסוכנת, החליטו היהודים שיש לקבל זאת. דוברי היהודים ניסו להוכיח שהיהודים נאמנים לארצם. "איגוד הקהילות" לא מצאו דרך טובה יותר אלא על ידי מסירת מודעה רבתי המדגישה את טוהרת היהדות.
"האגודה למלחמה באנטישמיות"(גר'), שהייתה בעלת כמה אלפי חברים, ניסתה לגולל מעל גרמניה את חרפת האנטישמיות, שחבריה ראו בה סכנה רצינית לתרבות עמם. האגודה קמה ב-1890 ונסגרה עם עליית הנאצים ב-1933. הם פעלו בעיקר על ידי תעמולה בעל־פה ובכתב. כמו כן נעשתה פעולה דומה על ידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית אשר מנהיגה הוציא קונטרס ובו כינה את האנטישמיות "הסוציאליזם של השוטים". היהודים אף הם לא ישבו בחיבוק ידיים והקימו את "האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית", אשר יצאה להגן על זכויותיהם וכבודם של היהודים ולתבוע את עלבון היהדות. הוקמה "ועדה משפטית" אשר לחמה בשיטתיות ובמרץ בכל קיפוח זכויותיו של היחיד, בכל גילוי של עיוות דין מצד השלטונות ובכל ניסיון להשמיץ את עם ישראל ודתו.
ב-1896 יצא לאור בברלין פמפלט מאת רופא בשם ברנהרד כהן, שטען כי באנטישמיות הגרמנית יש "שיטה" ולכן היא "מסוכנת יותר" מן האנטישמיות הרוסית. הוא טען כי "קיים מצב מלחמה בין יהודים לנוצרים בגרמניה" וש"הדרישה" היא "להשמידנו". הוא האיץ ביהודי גרמניה "לצפות לגרוע מכל" ולהתפנות מיד לאמריקה. אלא שהפמפלט זכה להתעלמות ולא נמצא אפילו אזכור אחד שלו בעיתונות של התקופה.
אנטישמיות במאה העשרים עד עליית הנאציזם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
באופן כללי בתקופה זו כמעט ולא הייתה אנטישמיות בגרמניה כי הנאצים עדיין לא עלו לשלטון ועלילות הדם הנוצריות כבר כמעט חלפו מהעולם, אך בכל זאת היו כמה מקרים כמו: באוקטובר 1916, בזמן מלחמת העולם הראשונה, הורה שר המלחמה הגרמני, וילד פון הוהנבורן, לערוך בצבא הגרמני "מפקד יהודים" (בגרמנית: Judenzählung), כדי לברר את מספר היהודים המשרתים בקווי החזית לעומת מספר המשרתים בעורף. למרות המחאות ברייכסטאג ובעיתונות, המפקד בוצע, אלא שתוצאותיו לא פורסמו, כביכול כדי "לחוס על רגשות היהודים". המפקד דווקא הפריך את ההאשמות כנגד היהודים, לאחר שהתברר בו כי 80% מהחיילים היהודים שרתו בחזית.
האנטישמיות בגרמניה לפני מלחמת העולם השנייה ערבבה בתוכה דחייה של ליברליזם, מודרניזם ואמנציפציה והיה לה קשר הדוק עם עלייה של לאומיות וגזענות בגרמניה. אי ביטחון כלכלי שאפיין את ההתפתחות התעשייתית המהירה בגרמניה עודד היווצרותן של מפלגות וארגונים אנטישמיים ששירתו כדי להקצין את הרדיקליות של הזרם המרכזי–קונסרבטיבי וקידמה את ההתייחסות החיובית והמכובדת לאנטישמיות בחוגים הרשמיים.
ב-1919 הצטרף היטלר ל"מפלגת הפועלים" והתחיל להטביע בה את העקרונות הנאציים. משנה זו ועד עליית הנאצים לשלטון התחזקו הרעיונות הנאצים ומפלגות נאציות זכו ביותר ויותר קולות.
ב-5 וב-6 בנובמבר 1923, 30,000 איש תקפו יהודים בברלין ובזזו כמעט 1,000 חנויות בבעלות יהודית.
ב-12 בספטמבר 1931 התרחש "פוגרום קורפירסטנדאם", בו בריונים נאצים תקפו יהודים שיצאו מבית הכנסת בערב ראש השנה, וניפצו חלונות ראווה של יהודים.
בניסיון לזכות בקול האנטישמי בבחירות, הכריז הביטאון הקומוניסטי "דגל אדום", שאת הנאצים מממן הון יהודי. הקומוניסטית המיליטנטית רות פישר (אנ'), שאביה היה יהודי, אמרה בנאום שנשאה ביולי 1932 בפני סטודנטים קומוניסטים: "מחצו את הקפיטליסטים היהודים, תלו אותם, רסקו אותם!".