ויליאם וורדסוורת'
האקדמה

מצעירותו תכנן וורדסוורת' לחבר שיר פילוסופי גדול, אך הוא לא הצליח להשלים ממנו אלא את חלקו השני ("הטיול"), וקטעים ספורים. כמבוא ליצירתו הגדולה חיבר וורדסוורת' את האקדמה (הפרלוד), אפוס אוטוביוגרפי בחרוז לבן העוסק בצמיחת שכלו של המשורר מילדותו ועד בחרותו. וורדסוורת' התבייש להוציא לאור שיר ארוך אודותיו בעודו בחיים. הוא המשיך לתקן ולהגיה את השיר במהלך חייו, מייעדו להוצאה לאור לאחר פטירתו. לאקדמה כמה גרסאות, החל מאב-טיפוס בן שני חלקים משנת 1799 ועד לגרסה האחרונה בת 14 ספרים שהוציאה לאור בשנת 1850 אלמנתו של וורדסוורת', שגם נתנה לשיר את שמו. הגרסה השלמה הראשונה נקראה "שיר לקולרידג'", אותה המשורר השלים בשנת 1805, מקריא את השיר לקולרידג' בינואר 1807. באותו ערב בו שמע את השיר, קולרידג' חיבר לוורדסוורת' כהכרת תודה את השיר "לג'נטלמן", בשבח המשורר ושירו ("שיר נשגב, של מחשבות נעלות נלהבות / שרות לניגון שלהן"). האקדמה של 1850 משקפת את וורדסוורת' הוויקטוריאני המסייג את שירתו בשמרנות דתית, בעוד האקדמה של 1805 את וורדסוורת' הרומנטי המפעים ומפליא במקוריות שירתו. האקדמה של 1805 יצא לאור על ידי סלינקורט בשנת 1926. מאז האקדמה נחשב ליצירת המופת של וורדסוורת'. השיר של 1805 כולל 13 ספרים:
הקדמה - ילדות ובית-ספר
בית-ספר (המשך)
מגורים בקיימברידג'
חופשת קיץ
ספרים
קיימברידג' והרי האלפים
מגורים בלונדון
מבט לאחור - אהבת הטבע מובילה לאהבת האנושות
מגורים בצרפת
מגורים בצרפת והמהפיכה הצרפתית
דמיון, איך נפגם ושב לאיתנו
אותו נושא (המשך)
סיכום
על הסיבה לחיבור האקדמה, כתב אמיל לגווי:
וורדסוורת' הרגיש, ידע, שהוא משורר גדול, ולא הסתיר זאת. הוא לא היה מודע לשום מחויבות לעטוף עצמו בלבוש מתועב של צניעות כוזבת. יתירה על כך, הוא חיבר את "האקדמה" ראשית-כל בשביל עצמו, ורק אחר כך בעבור קולרידג', "אחי נשמתו". הוא חפץ להוכיח לעצמו את המציאות של שליחותו השירית ואת הצדק ברף הציפיות הגבוה שהציב לו חברו. הוא לא כיון לשבח עצמי, אלא לידע עצמי. האקדמה פחות סיפורי מאשר לימד של מקורות, פחות תולדות אדם מאשר פילוסופיה של השכל. וורדסוורת' מבקש יותר מכל לגלות את "המקור וההתקדמות של כוחותיו"; וחקירה זו תמיד חודרת את מעטה המאפיינים החיצוניים המתאים לפרט, על מנת להגיע לרגשות המהותיים לו כאדם, רחוקה מלהיות אנוכית, היא נעשית באופן כללי לאנושית. החדירה הזו, באמת, עושה אותה ללא אישית. אנו מרגישים שהמשורר בוחר את עצמו כגיבור, כי פשוט לא היה יכול להבין אף נשמה אחרת כה לעומק, מפני שלא היה יכול להפיק מנשמה אחרת כל כך הרבה אמיתות ודאיות וחדשות.
על מקומו של האקדמה בשירתו של וורדסוורת', כתב ג'ון קמפבל שרפ:
זה שיר נפלא ומיוחד. מאלף מאד לאלו שיטרחו כראוי ללמוד היטב כזו יצירה. אם לאחר היכרות עם שיריו היותר ידועים של וורדסוורת', אדם לא ילמד אלא את "האקדמה", הוא ישוב לשירים האחרים עם תובנה חדשה באשר למשמעותם ואמתותם.



רבים הכירו את שירתו של וורדסוורת' בעודו בחיים, שהרגישו את כחה, ואת האור החדש בו גילתה את העולם החומרי. אך אף על פי ששיערו זאת למחצה, לא ידעו לגמרי את סודה. הם קיבלו מבטים חטופים בחלקה, אך לא יכלו לתפוס בכללותה את הפילוסופיה עליה מושתתת. אולם כאשר, לאחר מותו, יצא לאור "האקדמה", הם הורשו להיכנס אל הסוד, רואים את יסודותיו הנסתרים, כפי שלא ראו אותם מעולם. השירים הקטנים היו יפים יותר, מהנים יותר, אך "האקדמה" גילה את סוד יופיים. הוא הראה שכל הרגש הנלהב של וורדסוורת' לטבע לא היה סתם חלום פנטסטי, אלא מבוסס על יישוב הדעת, על פילוסופיה מאוששת והגיונית ביותר. היה זה כאילו אחד, שבהה מרחוק באיזה בניין גדול ונאה, מתפעל מההיקף העצום של חומותיו, מהחוזק של ביצוריו, מבלי להבין את העיקרון של עקביותם; הורשה ארוכות להיכנס פנימה על ידי בנאי אמן, מקבל מבט בתוכנית הכללית מבפנים, עקרונות הארכיטקטורה, ותתי-המבנים החבויים עליהם נבנה. זה מה ש"האקדמה" עושה לשאר שירתו של וורדסוורת'.