רוברט לה פולט
בתקופת נשיאותו של וילסון > במלחמת העולם הראשונה

לה פולט חזר להיות דמות לאומית בתקופת מלחמת העולם הראשונה. ברוב התקופה, שהחלה בסוף 1914, שמרה ארצות הברית על נייטרליות, אולם עם התפתחות המלחמה היא נטתה יותר ויותר לצד מדינות ההסכמה, עד שהצטרפה רשמית למלחמה לצדן באפריל 1917. לה פולט היה אחד מהמתנגדים החריפים להצטרפות ארצות הברית למלחמה, וגם לאחר הצטרפותה למלחמה המשיך לפעול נגד הגברת המעורבות האמריקאית בה.
עם פרוץ המלחמה הוא שיבח את הנשיא וילסון על כך שדבק בנייטרליות, ועל כך שסירב לדרישות להתחיל בהכנות למלחמה, שבאו בעיקר מהרפובליקנים השמרנים. הוא טען שבעלי ההון, התעשיינים ובעלי בריתם במערכת הפוליטית מתכננים, במסווה של "פטריוטיות" ו"מוכנות למלחמה", מסע לחימוש ארצות הברית על מנת לצבור רווחים לכיסם, וקרא "להוציא את הרווחיות מהמלחמה" - "Take the profit out of war".
בתחילת 1915 העביר לה פולט החלטה בסנאט שקראה לווילסון לכנס את ראשי המדינות הנייטרליות, ולעצור את המלחמה על ידי הגבלות על ייצור וייצוא כלי נשק, העברת ייצור התחמושת לידיים ממשלתיות, והקמת טריבונל בינלאומי, אולם להחלטה לא הייתה כל השפעה על ממשל וילסון.
עם התגברות האהדה למדינות ההסכמה בקרב הציבור, העיתונות והמערכת הפוליטית, והקריאות להצטרף למלחמה, הציע לה פולט באפריל 1916 הצעת חוק שתחייב שהאישור להצטרפות למלחמה יתקבל במשאל עם, ולא רק על ידי הקונגרס כקבוע בחוקה.
בתחילת 1917, עוד לפני הצטרפות ארצות הברית למלחמה, הוביל פיליבסטר שטירפד הצעת חוק שביקש הנשיא וילסון להעביר. ההצעה הייתה אמורה לאפשר חימוש של ספינות סוחר אמריקאיות כתגובה למלחמת הצוללות הגרמנית נגד ספינות סוחר אמריקאיות שהובילו מטען לבריטניה.
באפריל, כאשר הנשיא וילסון ביקש מהקונגרס לאשר את הכרזת המלחמה נגד גרמניה, התנגד לה פולט לאישור פה אחד של ההצעה בסנאט, וכפה הצבעה בה היה רק אחד מבין שישה סנאטורים שהצביע נגד ההצעה.
לאחר שארצות הברית הצטרפה למלחמה, התנגד לגיוס החובה שהוטל ול"חוק הריגול" שבין השאר הוציא מחוץ לחוק קריאה לסרבנות. לה פולט גם נאבק על כך שעיקר המימון למלחמה יבוא ממסים גבוהים על חברות שהרוויחו מייצור לצורכי המלחמה, ופחות ממלווים מהציבור וממסי קנייה על מצרכי יסוד - מאבק שהצליח חלקית.
התנגדותו למלחמה הפכה אותו לאחד האישים השנואים בארצות הברית. הוא צויר בקריקטורות כמי שמקבל את צלב הברזל הגרמני; תאודור רוזוולט קרא לו "בואש שיש לתלות"; ואחד מעמיתיו בסנאט קרא לו "פחדן עלוב ומנוון". שיאה של הביקורת נגדו הגיע לאחר שבאספה ב-20 בספטמבר 1917 הוא אמר, בתשובה לשאלה מהקהל, שהטבעת ה"לוסיטניה" לא הצדיקה יציאה למלחמה. הוא צוטט בתקשורת כאילו הוא הצדיק את הטבעת הספינה בידי הגרמנים. כתוצאה מכך הוא הוקע על ידי הקונגרס של ויסקונסין כבוגד, ועמיתיו בסנאט של ארצות הברית העלו הצעות לסלקו מהבית.
בתגובה, נשא בפני הסנאט ב-6 באוקטובר את אחד מנאומיו המפורסמים ביותר: "חופש הביטוי בעת מלחמה". לה פולט לא התמקד במקרה האישי שלו, אלא הפך את הנאום לכתב הגנה על "כל האזרחים ההגונים ושומרי החוק במדינה אשר נרדפים ומאוימים על ידי מי שנשבעו להגן על חוקי המדינה ועל זכויות אזרחיה". הוא טען שהגיעו אליו תלונות על "אזרחים שנעצרים באופן בלתי חוקי, נזרקים לכלא, מוחזקים במשך ימים בחשאי עד שבסוף משוחררים אפילו מבלי להגיע לשופט משום שלא ביצעו כל פשע", והביא ציטוטים של הסתה נגדו ונגד מתנגדי מלחמה אחרים, שכללו קריאה לירות בהם כבוגדים. הוא אמר שלדעתו מסע הרדיפה והשיסוי הזה נובע מתוך רצון להשתיק כל ביקורת ולמנוע דיון על הנושאים החשובים שקשורים למלחמה. אחרי שהביע את דעתו ש"כולם מכירים בכך שבעת מלחמה האזרח חייב לוותר למען טובת הכלל על זכויות מסוימות המוקנות לו בעת שלום. אבל הזכות החוקתית לפקח על ממשלתם אינה אחת מהזכויות עליהן על האזרחים לוותר בשעת מלחמה", הוא המשיך בניתוח מפורט של זכות האזרחים לדיון ולביקורת על המלחמה, על יעדיה ועל מטרותיה גם בעת חירום, תוך הבאת ציטוטים רבים של גדולי הפרלמנטריזם האמריקאי והבריטי.
הנאום זכה לתשואות מיציע הקהל, אולם לתגובה חריפה בנאומים של הסנאטורים שהגיבו לו. ועדה של הסנאט פתחה בחקירה בהאשמות נגד לה פולט, אולם לאחר שהסתיימה המלחמה נדחו ההאשמות, ואף הוחלט להעניק לו החזר הוצאות על הגנתו המשפטית.
גם אחרי תום המלחמה המשיך לה פולט להתנגד למדיניות החוץ של הממשלה. הוא דרש להפסיק את המעורבות האמריקאית במלחמת האזרחים ברוסיה ולהכיר בממשלה הסובייטית, ואף התנגד לאשרור חוזה ורסאי כיוון שההסכם לא הכיר בזכות העם הרוסי להחליט לבדו על השלטון, גם בדרך של מהפכה, ובזכות ההגדרה העצמית של עמי אירלנד, הודו, סין ומצרים.
כשהכריז ב-25 במרץ 1921, בנאום בבית המחוקקים של ויסקונסין, על כוונתו להתמודד על כהונה נוספת מטעם ויסקונסין לסנאט, הפצירו בו יועציו שלא יזכיר את המלחמה ויעמעם את התנגדותו לה. אולם לה פולט לא שעה לעצותיהם, ומיד אחרי שהודיע על כוונתו לרוץ בבחירות הוסיף בקול רם, תוך שהוא הולם באגרופיו בדוכן: "לא הייתי רוצה לזכות בקולו של אף אזרח כתוצאה מחוסר הבנה של עמדתי: את הרקורד שלי בעניין המלחמה לא הייתי מחליף עם הרקורד של אף אדם אחר, חי או מת". אחרי רגע של תדהמה ושל דממה התפרץ האולם במחיאות כפיים סוערות. אחד מיריביו המושבעים שהיה באולם אמר לעיתונאי שעמד לידו, תוך שדמעות זולגות על לחייו: "אני שונא את הבן-זונה, אבל אלוהים, איזה ביצים יש לו!" ב-1922 לה פולט כבר זכה בקלות בבחירה מחדש לסנאט, עם רוב גדול הן בפריימריז והן בבחירות הכלליות.