stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תל שקמונה

| --- | --- |
תל שקמונה, דצמבר 2010
תל שקמונה, דצמבר 2010
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°49′30″N 34°57′19″E﻿ / ﻿32.8249°N 34.9553°E﻿ / 32.8249; 34.9553
  (למפת חיפה מוגדלת) תל שקמונה(למפת חיפה רגילה) תל שקמונה(למפת הגליל המערבי רגילה) תל שקמונה(למפת הגליל המערבי מוגדלת) תל שקמונה
 
שרידי מבני תעשייה באתר, ששימוש כנראה ליצור צבע הארגמן מארגמונים על רקע התל
תל שקמונה במבט מערבה משכונת עין הים
תל שִׁקְמוֹנָה (בערבית: תל א-סמכ, בתרגום "תל הדגים") הוא תל קדום השוכן על חוף הים במערב העיר חיפה מול שכונת עין הים, ומדרום לשכונת בת גלים וצמוד לפארק הכט. שטחו של התל כשמונה דונם וגובה הנקודה הגבוהה ביותר בתל לפני התחלת החפירות היה 12.74 מטרים מעל פני הים.
מקור שמו של התל אינו ידוע, אולם מקובל לחשוב שהוא נגזר מעץ השקמה, או מעץ התות השחור שהובא לאזור מאיראן ופריו נקרא Sycamina ביוונית. הועלתה גם הסברה כי ייתכן ששם האתר נקרא על שמו של האל שׁוּקָמוּנָה (Shuqamuna), האל הראשי של הכשים ששלטו בבבל במאות 12-16 לפנה"ס. שוקמונה נחשב למקבילו של נרגל, אל השאול המסופוטמי. זמנו של הקבר החיקסוסי בתל שקמונה חופף לתקופת שלטון הכשים בבבל, ויש חוקרים שגורסים כי האל הכשי שוקמונה הגיע לכנען ביחד עם הלוחמים החיקסוסים, אשר העניקו לאתר את שמו.
בתאריך 26 באוקטובר 2008 הוכרזו שמורת טבע שקמונה וגן לאומי שקמונה. התל הוא חלק מהגן המשתרע על שטח של 73.3 דונם, ונמצא בתוך השמורה המשתרעת על שטח של 1,677 דונם.
חלק מהממצאים מהאתר מוצגים לציבור במוזיאון הימי הלאומי בחיפה. סמוך לתל שוכן כיום המכון הלאומי לאוקיינוגרפיה של החברה הממשלתית לחקר ימים ואגמים לישראל.
באוגוסט 2021 הכריזה עיריית חיפה על כוונתה לניקוי ושיקום האתר.
היסטוריה > תקופת הברונזה המאוחרת

שקמונה נושבה ככל הנראה כבר בתקופת הברונזה המאוחרת, במאה ה-15 לפנה"ס. חלק מהחוקרים טוענים כי שקמונה הוקמה תחילה בידי המצרים כבסיס צבאי עורפי לבסיסם המרכזי בבית שאן שהתאזרחה עם השנים. בין אם הייתה שקמונה בראשית קיומה בסיס צבאי, או בין אם לא, על ההתיישבות באותה תקופה מעידים ממצאים ארכאולוגיים רבים שנחשפו באתר הכוללים, בין היתר: מבנה ובתוכו מספר רב של כלי חרס וקנקנים ששימש כמחסן וחפצים רבים מייצור לא מקומי ובהם פסלוני אלים וכלי הקשה מוזיקלי, עשוי שנהב מתוצרת מיצרית ועליו מופיעה דמות האלה חתחור, שעץ השקמה הקטן (הסיקמור) היה האטריבוט שלה. כמו כן נחשפו כלי חרס רבים שמקורם בקפריסין, יוון ומסופוטמיה.
ממצא נוסף מהתקופה הוא חותם מטין ובו מופיע שמו של פרעה סתי הראשון.
החוקרים סבורים כי ממצאים אלה ורבים אחרים מרמזים כי תושבי המקום עסקו במסחר ימי.
עם זאת, מקומה של שקמונה לא אפשר בניית נמל בצמוד לעיר (מסיבת היותה ממוקמת על קו חוף סלעי). נמלה של שקמונה שכן ככל הנראה כ-2 ק"מ דרומית לעיר, בסביבות חוף הכרמל של היום. פרט לסחר הימי, אשר היווה את עיקר פרנסת תושבי עיר, עסקו תושבי שקמונה בחקלאות. על כך מעידים שרידים שהתגלו במישור סביב התל.
ד"ר יוסף אלגביש, חופר האתר מטעם מוזיאון חיפה לאמנות עתיקה, העלה סברה כי בשל ריבוי כלי הפולחן שנמצאו במקום, שימשה שקמונה בתקופת הברונזה המאוחרת כאתר פולחן מקומי בשל קרבתה אל ראש הכרמל, המוזכר בתעודות מצריות מתקופת תחותמס השלישי כ'ראש קודש'.
היסטוריה > תקופת הברזל

היישוב הכנעני במקום חרב בשלהי המאה ה-13 לפנה"ס מסיבות שאינן מובנות כיום, ונושב מחדש רק בתקופה הישראלית.
המתיישבים הראשונים בתקופה זו היו ככל הנראה פיניקים, אולם לאחר כמאה שנים חרב היישוב הפיניקי, ככל הנראה בעקבות כיבושי דוד המלך באזור עכו ודור. חרף החורבן, שוקמה העיר במהרה והוקפה בחומת סוגרים עם שער יחיד הפונה צפונה. מתקופה זו נחשפו בתי בד, מחסנים ובתי מגורים ובהם שלל קנקנים וכלי חרס מקומיים ומיובאים. ממצא מיוחד מהתקופה כולל קנקן ועליו רשום בכתב עברי 'למלכאל', אשר לדעת ד"ר אלגביש היה אחד הפקידים האחראיים על המחסנים. השערה נוספת, אותה העלה ד"ר אלגביש, ניסתה להסביר את סיבת ביצורה של שקמונה. לטענתו, בניית חומת הסוגרים התבצעה בתקופת מלכותו של שלמה בעקבות הפיכתה של שקמונה ליישוב ספר כתוצאה ממסירת אזור עמק זבולון לחירם מלך צור (מלכים א', ט', י"א-י"ג). כתוצאה מכך נקבע הגבול בין ממלכת ישראל לצור בסביבות נחל קישון ושקמונה הפכה לעיר הקיצונית ביותר בנפת דור, הידועה כאחת מ-12 המחוזות של שלמה. גם יישוב זה לא האריך ימים וחרב בשריפה עזה במאה ה-10 לפנה"ס במהלך מסע המלחמה של שישק פרעה מצרים בשנת 925 לפנה"ס.
היישוב נושב בפעם השלישית במאה ה-9 לפנה"ס ושימש במשך למעלה ממאה שנים כמרכז תעשיית השמן באזור כולו. ממצאים רבים תומכים בהשערה זו: מכלול של שלושה בתי בד, מחסנים רבים לאגירת קנקני שמן, מתקני כבישה ואף ממגורה בה נמצאו שרידים של זיתים מפוחמים. בנוסף לתעשיית השמן הענפה שהתפתחה בתקופה ההיא בשקמונה, שגשגה במקום גם תעשיית צבע הארגמן, וזאת הודות לאוכלוסיית הארגמונים שהיו נפוצים בעבר בחוף הים באזור שקמונה. אולם הממצא הנפוץ ביותר מתקופת ממלכת ישראל הוא דווקא שלל צלמיות חרס, אשר שימשו לפולחנים דתיים (צלמיות של פרשים, האלה עשתרת ושל נשים שמנגנות בתוף מרים). לדברי ד"ר אלגביש, אין הדבר מפתיע שכן בתקופת בית עמרי התחזקה השפעת ממלכת צור באזור הר הכרמל (סיפור מאבק אליהו הנביא בנביאי הבעל) וצפוי היה שאלמנטים פגניים יחלחלו לפולחן הישראלי.
שקמונה חרבה בשנת 738 לפנה"ס במהלך מסע המלחמה של תגלת פלאסר השלישי מלך אשור. אולם שוב, כמו לאחר החורבן הקודם, שוקמה העיר ונבנתה מחדש מיד לאחר הכיבוש האשורי וגלות ממלכת ישראל. שקמונה נושבה על ידי תושבים שהוגלו לארץ ישראל בידי האשורים, תושבים שתחום עיסוקם המרכזי חזר להיות מסחר ימי. על כך מעיד עיצוב קנקנים חדש עם ידיות מיוחדות שנועדו לשינוע על גבי אוניות סוחר.
בתקופה האשורית, שימשה שקמונה כעיר גבול צפונית החוצצת בין פחוות דור לממלכת צור. אך גם יישוב זה לא האריך ימים וחרב במאה ה-7 לפנה"ס וככל הנראה לא היה מיושב לכל אורך הכיבוש הבבלי.
היסטוריה > התקופה הפרסית

שקמונה נושבה בפעם נוספת לאחר הכיבוש הפרסי של ארץ ישראל על ידי הפיניקים מצור, היות שמישור החוף הישראלי חולק בין ממלכת צור וצידון והיישובים באזור חיפה של היום הועברו לשליטת אנשי העיר צור. הפיניקים, שקבעו את מושבתם במקום, עסקו בהפקתו ובעיבודו של צבע הארגמן (את שרידי המתקנים ניתן לראות עד היום מדרום לתל), במסחר ימי ובדייג אשר חיזקו את כלכלת העיר, דבר שהביא להרחבתה של שקמונה למישור שלמרגלות התל ולגידול במספר תושביה. מהתקופה הזאת נחשפו בתל, פרט למתחם בתי הבד, רובע מגורים מתוכנן הכולל רחובות מרוצפים ומערכת לניקוז מי הגשמים. בתוך מבני המגורים נחשפו שלל כלי חרס, תכשיטים וכלי נשק שהמיוחדת מכולם היא חרב ברזל הדומה בצורתה לחרבות הלוחמים הפרסיים המוצגים בתבליט ארמון המלכים בבירת הממלכה - שושן. בתקופה הזו נבנתה על שרידי היישוב הקודם מצודה, שהתקיימה עד סוף התקופה הפרסית, שבין שרידיה התגלה מרתף קנקני יין ומטמון מטבעות כסף וברונזה.
היסטוריה > התקופה ההלניסטית והרומית

היישוב בשקמונה המשיך להתקיים ברציפות (על אף רעידת האדמה החזקה שפקדה את האזור במאה ה-5 לפנה"ס) גם בתקופה ההלניסטית. בשנת 102 לפנה"ס סופחה נפת דור, אשר בתחומה נכללת שקמונה, לממלכת החשמונאים ובמקום נבנתה מצודה נוספת. המצודה נבנתה ככל הנראה בעקבות המצור שהושם על ידי אנטיוכוס השביעי על דור (מקבים א', ט"ו, י'-י"ד). המצודה חרבה ככל הנראה בשנת 132 לפנה"ס וממנה נותרו כיום רק מחסנים, בהם התגלו אמפורות ליין ומטבעות שנשאו את שנת 132 לפנה"ס, ומכאן נבעה ההשערה כי המצודה חרבה בשנה הנזכרת לעיל. עם זאת שקמונה נשארה תחת השלטון החשמונאי עד לשנת 63 לפנה"ס, עת נכבשה בידי הרומאים.
בתקופה הרומית נבנתה המצודה מחדש ואף הורחבה. המצודה שימשה בעת המרד הגדול ובמרד בר-כוכבא כחלק ממערך ההגנה הרומאי בצפון הארץ. לקראת סוף התקופה הרומית ננטשה המצודה ועליה נבנו מבני מגורים. הממצא המשמעותי מאותה התקופה כולל מספר אבני בליסטרה, שנמצאו בתוך אחד המבנים. הממצא מעיד, ככל הנראה, על חורבן העיר שהתרחש לאחר מרד גאלוס בשנת 351 לספירה.
היסטוריה > התקופה הביזנטית והכיבוש הערבי

בראשית התקופה הביזנטית התקיים בתל א-סמכ (פורפיראון) יישוב נוצרי, שהוקם באמצע המאה ה-4 לספירה, והתחזק במאה ה-6 לספירה. בתקופה זו מגיע שטח היישוב לשיאו לכדי 80 דונם במישור שלרגלי התל.
בשטח הכפר/עיירה נבנו, פרט למבני המגורים, מערכת ניקוז וביוב, בתי מלאכה וכנסייה.
ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה חשפו רובעי מגורים עם רצפות פסיפס, וילה מפוארת בראש התל, מתקנים תעשייתיים, מבנה של מנזר וכנסייה עם רצפות פסיפס רבות ולוחיות מעוטרות בצלבים מברונזה. סך הכל נחשפו בשקמונה למעלה מ-50 רצפות פסיפס המעוטרות בעיקר בדגמים הנדסיים ודגמי צמחים, כגון עצים ותלתנים ופירות כגון אתרוגים, תפוחים ואשכולות ענבים וכן גביעים. בשני חדרים צמודים לאולם המרכזי של המנזר נמצאו כתובות ביוונית באחת מהן נכתב :”המקום הזה הוא של הימים המאושרים (או הטובים)”, כתובת אחרת הזכירה אדם בשם "אבגניוס" (או אנטוניוס) שזהותו לא ידועה. ברצפת הכנסייה נמצאה כתובת ”מבורך הבונה” המקום היחיד בו נמצאו בפסיפסים מוטיבים מעולם החי היה בשרידי המנזר, ברצפת הפסיפס הופיעו עיטורים של צמדי שלווים ויונים. ריבוי רצפות הפסיפס ואחדות העיטורים הוביל מספר חוקרים לטעון כי פעלה במקום סדנה לייצור פסיפסים, בדומה לסדנאות שפעלו באותה תקופה ברחבי הארץ, כגון: עזה, ירושלים, ציפורי ובית שאן.
שקמונה חדלה מלהתקיים בשלהי המאה ה-6 לספירה או ראשית המאה ה-7 לספירה, עוד בטרם לכיבוש המוסלמי, מסיבה שאינה ידועה.
שקמונה באזכורים יהודיים ונוצריים

שקמונה אינה מוזכרת בתנ"ך, והיא מוזכרת לראשונה בכתביו של יוסף בן מתתיהו (קדמוניות היהודים י"ג, 332) שבחר לקרוא לה בשמה היווני "סיקאמינוס". הוא מספר על קורות המלחמה במקום בין תלמי לתירוס מלך מצרים, לבין אלכסנדר ינאי שצר באותה תקופה על עכו. שקמונה נזכרת פעם נוספת בתלמוד הבבלי ובקרב נוסעים נוצריים. ממקורות אלו ניתן להתרשם מהקהילה היהודית הגדולה ששגשגה במקום לצד אוכלוסייה נוצרית.
הנוסע הנוצרי אנטונינוס מפלקנטיה (570-560) מציין את שקמונה "כעיר של יהודים".
החפירות בתל

החפירות הראשונות בתל ובסביבתו נערכו כבר בשנת 1939 על ידי מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי. במסגרת חפירות אלו נחשפו קפלה ורצפת פסיפס מהמאה ה-6 לספירה. עונת חפירות נוספת התקיימה בין השנים 1963–1979 על ידי משלחת של מוזיאון חיפה לאמנות עתיקה בראשותו של ד"ר יוסף אלגביש (שאף כתב על כך רשות העתיקות, באתר web.archive.org, ‏2007-09-27), ועל ידי משלחת נוספת שחפרה במקום בשנת 1994.
מלבד הממצאים הארכאולוגיים שנמצאו בתל עצמו, מזרחית לו ואף ממזרח לכביש 2 נחשף בית הקברות של שקמונה, הכולל מערכת של 22 מערכות קבורה חצובות על צלע הכרמל, סמוך למונומנט העוגן המוצב כיום על סלע. 21 מתוכן מתוארכות לתקופה הרומית והביזנטית, בעוד מערכת קבורה אחת מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת.
רבים מן הממצאים הארכאולוגיים שנתגלו בתל שקמונה, לרבות רצפות פסיפס, מוצגים כיום בתערוכה מיוחדת במוזיאון הימי הלאומי בחיפה.
פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשנת 2010 החלו פעולות חירום לשימור ממצאי החפירות הקודמות וכן חפירות מחודשות בתל עצמו ובשטחים שמדרום לתל. משלחת חפירות ושימור מחודשת זו היא מטעם המכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה, בראשותו של ד"ר מיכאל איזנברג ובמימון קרן הכט. הפרויקט נעשה במסגרת הרחבת פארק הכט ובמסגרת התוכנית להפוך את התל וסביבתו לגן ארכאולוגי הפתוח לביקור הציבור.
פעולות השימור, בראשותו של משמר בכיר אמיר ג'נאח, מתמקדות בעיקר סביב שטיחי הפסיפסים ואזור הבריכות התעשייתיות שמדרום לתל. הפעילות הארכאולוגית מתמקדת במספר שטחים שכבר נחפרו חלקית בידי אלגביש; ד"ר שי בר מטעם המכון לארכאולוגיה בחיפה מיקד את חפירתו בחתך לאורך פאתו המזרחית של התל ובחלקו הדרומי על מנת ליצור התאמה ורצף בין הסטרטיגרפיה החדשה לזו מחפירותיו של אלגביש, בעיקר של התקופות הברזליות בתל. רצף זה מאפשר הבנה טובה יותר יותר ופרסום מדעי ראשוני אחוד של חפירותיו של אלגביש יחד עם החפירות המחודשות ביישוב. החפירות מחוץ לתל רוכזו בעיקר באזור הכנסייה הדרומית הממוקמת כ 120 מ' דרומית לתל. כאן שומרו שטיחי הפסיפס והחפירה תתרחב צפונה. עונת החפירות האחרונה בתל ובשטח העיירה נערכה בשנת 2013. סיכום החפירות והמחקר החדש ביישוב התפרסם במסגרת גיליון מיוחד של כתב העת מכמנים בשנת 2021. החוקרים תמימי דעים כי אין עד כה זיהוי לאתר בתקופות המקראיות ואילו מן התקופה ההלניסטית ואילך יש לזהותו עם פורפיראון (הדרומית). הזיקה לשקמונה היהודית נפסל ואין לזהות האתר עם יישוב זה שהרי שקמונה ממוקמת במפרץ חיפה בצמוד או ייחד עם היישוב חיפה. העדויות בעלות זיקה נוצרית מהתקופה הביזנטית (הכנסייה הדרומית ושני מנזרים במזרח האתר כנראה) תואמות את הידוע לנו על היישוב הנוצרי.
קבר הלוחם החיקסוסי

אחד הממצאים הארכאולוגיים הבולטים באתר התגלה במערכת קבורה מתקופת הברונזה התיכונה, כלומר כ-150 שנה לפני ראשית ההתיישבות במקום. הקבר מורכב משני חדרים, חדר כניסה וחדר פנימי. גופת המת הונחה בחדר הפנימי על גבי ספסל, כשפניו פונות אל חדר הכניסה. סביב הנקבר הונחו שלל מנחות קבורה הכוללות צלוחיות, פכיות בושם, לוחיות עצם מגולפות, וכן מספר חרפושיות שעל אחת מהן נכתב בכתב הירוגליפי:
”בן רע, יעקב-הר, נחון בחיים.”
יעקב-הר היה מראשוני מלכי שושלת הפרעונים ה-15, הלא היא השושלת החיקסוסית, וחרפושיות רבות הנושאות את שמו נמצאו ברחבי מצרים וכנען.
כמו כן נמצאו שלל כלי נשק פזורים על הרצפה - שני ראשי חניתות, שני פגיונות וחרמש, שככל הנראה היוו חלק מחגור הלוחם שנתלה על קיר מערת הקבורה. פרט לכך נמצאה גולגולת של סוס, ככל הנראה סוסו של הלוחם. בעקבות בחינת הממצאים הארכאולוגיים שנמצאו לצד הנפטר, הסיקו החוקרים כי מוצאו הוא מקרב השבטים השמיים המערביים, המקורבים בתרבותם לאוכלוסייה האסייתית ששלטה בדלתא של מצרים בתקופת החיקסוס.
חוף שקמונה

שמורת שקמונה היא שמורת טבע ימית השוכנת על יד התל, לאורך חוף הים התיכון בין המכון לחקר ימים ואגמים בצפון לטיילת מגדלי חוף הכרמל בדרום. השמורה היא גם גן לאומי וגובלת בחלקה הדרומי בפארק הכט המלווה את קו החוף ממרחק מסוים. האתר כולל שמורה ימית מוכרזת בשטח של 1,677 דונם לאורך 1.6 ק"מ של חוף, וכן כ-45 דונם ביבשה, כולל שטח מהתל. השמורה הוכרזה ב-26 באוקטובר 2008. שביל הליכה חוצה את השמורה לאורכה והכניסה ברכב אסורה למעט באופניים.
בתקופת המנדט היה החוף שייך למשפחת בוטאג'י, משפחה ערבית נוצרית עשירה ממוצא לבנוני/סלוניקאי שהפעילה במקום חוף רחצה עם מזח ותאי הלבשה, בדומה לחוף שהפעילה משפחת כיאט מדרום לחוף זה.
לקריאה נוספת

מ', איזנברג וש', בר (עורכים), תל א־סמכ (שקמונה/פורפיריון) לחופה של חיפה, מכמנים 29, 2021
מ' איזנברג, "תל א־סמכ (פורפיריון/שקמונה) בתקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית", בתוך: מ', איזנברג וש', בר (עורכים), תל א-סמכ (שקמונה/פורפיריון) לחופה של חיפה, מכמנים 29, 2021, עמ' 55–78
מ' איזנברג, "הכנסייה הדרומית (פורפיריון/שקמונה)", בתוך: מ', איזנברג וש', בר (עורכים), תל א-סמכ (שקמונה/פורפיריון) לחופה של חיפה, מכמנים 29, 2021, עמ' 79–94
מ, איזנברג, שלט הסבר על אודות החפירות המחודשות באתר שקמונה, חיפה, 2013
שקמונה וצפונותיה - קטלוג התערוכה, הוצאת המוזיאון הימי הלאומי, חיפה, 2008
כל מקום ואתר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000
דובי טל, מוני הרמתי, רוני רייך, אבנים גדולות מן השמיים, הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998, עמ' 62
יוסף אלגביש, שקמונה לחוף הכרמל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1994
יוסף אלגביש, שקמונה – כרך 3: הקרמיקה מהתקופה הרומאית, חיפה, 1968-1977
דוב ליאור

| --- | --- |

הרב ליאור נואם בעצרת יום ירושלים בישיבת מרכז הרב
 לידה:  30 באוקטובר 1933 (בן 91) י"א בחשוון תרצ"ד ירוסלב, פולין
 תאריך עלייה:  1948
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  ישיבת מרכז הרב 
 מקום פעילות:  רבם של קריית ארבע וחברון
 השתייכות:  חרדים לאומיים
 תחומי עיסוק:  ארץ ישראל, עם ישראל, לימוד תורה, הלכה, חינוך, גאולה, מדינת ישראל, דיינות
 רבותיו:  הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא
 תלמידיו:  הרב שלום אילוז, הרב יהושע שמידט, בני קצובר
 חיבוריו:  מספריו
 בת זוג:  בִּתיה לבית גולדברגר (ט' באדר ה'תש"ך (1960) – כ"ח באב ה'תשמ"ח)  אסתר, אלמנתו של הרב אפרים שחור
 מספר צאצאים:  6
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבת ניר קריית ארבע, דיין, ראש בית הדין הרבני בבאר שבע
 
הרב דוב ליאור, אפריל 2013, בית הרב קוק

הרב דוב ליאור (ליינבנד; נולד בי"א בחשוון תרצ"ד, 30 באוקטובר 1933) הוא רב ישראלי ציוני דתי, מהפוסקים הבולטים בציבור הדתי לאומי, ממנהיגי הזרם המכונה "חרדי לאומי". רבה של מפלגת עוצמה יהודית, מחברי הנשיאות של איחוד רבני תורת הארץ הטובה ונשיא רשת בתי הדין לממונות - "לכתחילה".
כיהן כאב בית הדין הרבני בבאר שבע, רבם של קריית ארבע והיישוב היהודי בחברון, ראש ישיבת ההסדר ניר - קריית ארבע, יו"ר ועד רבני יש"ע ורב המושב כפר הרא"ה.
קורות חייו > ילדותו

נולד בירוסלב שבדרום-מזרח פולין, בחבל גליציה המערבית ההיסטורי, לרייזל ומשה ליינבנד, שהיה חסיד בעלז.
למד זמן קצר בחדר.
ב-1939, בתחילת שנת ה'ת"ש, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין וחלוקת המדינה בין רוסיה לגרמניה הנאצית, גורשה משפחתו לצד הרוסי, מעבר לנהר הסאן. הם נדדו לעומק שטחה של רוסיה הסובייטית ובין היתר שהו בסיביר ובקזחסטן, וסבלו מרעב קשה וממחלות, מהם מתו שני הוריו באושטוב (אנ'). אחיו אריה גויס לצבא האדום, אחיו מנחם עבד במחנות עבודה בסיביר, ואילו הוא ואחיו מרדכי המשיכו בנדודיהם.
ב-1944 נלקח לבית יתומים שיועד עבור אזרחים פולנים. לדבריו, בתקופה זו הידע שלו ביהדות היה מועט. ב-1945 הגיע לפולין, ומשם הועברו היתומים בזהות גרמנית בדויה לאזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה, בו פעלו מוסדות יהודיים. בתקופה זו פגש את אחיו הגדולים שהשתחררו משירות בצבא האדום. אחיו מרדכי, שעבר יחד איתו את תקופת המלחמה, הצטרף לתנועת השומר הצעיר, ואילו הוא הוכנס בידי אחיו הגדול לבית יתומים ילדי לינדנפלס של תנועת המזרחי, והחל ללמוד עברית ומעט לימודי יהדות.
קורות חייו > בארץ ישראל

בהמשך הועבר עם ילדים נוספים באמצעות הבריגדה היהודית מגרמניה לצרפת. בשנת ה'תש"ז (1947) נמנה עם מעפילי אוניית המעפילים אקסודוס שהוחזרה לאירופה. הוא עשה כשנה במחנה באמדן, שם גם חגג בר מצווה והחל ללמוד מעט תורה. בשנת ה'תש"ח (1948) עלה לארץ ישראל באונייה "נגבה" מספר שבועות לפני הכרזת העצמאות.
בארץ החל ללמוד בכפר הנוער יקיר בכפר הרא"ה. לאחר מכן למד כשנתיים אצל הרב משה צבי נריה בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, ובשנת ה'תש"ט הגיע לישיבת מרכז הרב יחד עם קבוצת התלמידים של הרב יעקב כלאב, ביניהם פרופ' נחום רקובר, הרב יהושע רוזן, הרב בנימין אביעד ואחרים, ולמד אצל הרב צבי יהודה קוק, הוא נודע כבר אז בעולם התורה כתלמיד חכם בולט. כיוון שהגיע לארץ כשהוא יתום, היה כבן בית אצל הרב צבי יהודה, שאותו מחשיב הרב ליאור לרבו המובהק. הרב אברהם רמר העיד כי הרצי"ה אמר עליו ש"אינו יודע להוציא מפיו סברה שאינה ישרה". במאי 1956 זכה בפרס לחידושי תורה בכתב של משרד הדתות.
בשלב מסוים ביקש לעבור ללמוד בישיבת סלבודקה. רבו הרב אברהם שפירא ליבן עימו את ההבדלים האמוניים שבין הישיבות והוא שוכנע להישאר בישיבת מרכז הרב. לימים סיפר על תקופת לימודיו זו: "אני באמת עשיתי מאמץ להתמיד בלימודים. לא היו לי דברים אחרים... לי לא הייתה משפחה, ובבין הזמנים היה לי הכי קשה, כי לא היה לי לאן ללכת... התחלתי ללמוד וראיתי שזהו זה. אחרי שהתבררה לי האמת נמשכתי לזה בצורה טבעית, כמו שמגנט מושך את הברזל".
לאחר נישואיו למד לבדו לימודי דיינות, שלא כמקובל, בכולל של מרכז הרב ולא בכוללי דיינות מוסדרים. נסמך לדיין בידי הרב יוסף שלום אלישיב והרב אונטרמן, שחתם על כתב ההסמכה בהוסיפו: "הנ"ל ראוי לשבת בבית הדין הגדול לערעורים של הרבנות".
קורות חייו > בתפקידי רבנות ודיינות

הרב ליאור שימש תקופה מסוימת כר"מ בישיבת ירושלים לצעירים. באותה תקופה, בשנת ה'תשכ"ה (1965), לצד הרב יהודה עמיטל, לימד את המחזור הראשון במכללה ירושלים. בשנת תשכ"ו שירת בצה"ל במשך חודש אחד, ולאחריו, בהנחיית הרב צבי יהודה, עבר לכהן כרבו של כפר הרא"ה. כן עמד בראשות ישיבת כפר הרוא"ה. באותה תקופה שינה את שם משפחתו ל"ליאור". בתקופה זו התייעץ רבות עם הרב שלמה זלמן אוירבך. כעבור כעשור, בשנת תשל"ו (1976), עבר לקריית ארבע ומונה לראש ישיבת ניר במקום (לצד הרב אליעזר ולדמן). לאחר עשור נוסף, בשלהי ה'תשמ"ז (1987), מונה גם לרב המקום, וכן שימש כרב היישוב היהודי בחברון. בנוסף כיהן הרב ליאור כראש בית דין רבני לממונות בקריית ארבע.
בשנת תשל"ח (1977), לבקשת רבותיו הרצי"ה והרב אברהם שפירא, וכן הרב הראשי הרב שלמה גורן שנסע במיוחד לביתו לשכנעו, התמודד על משרת רב העיר ירושלים מול הרב בצלאל ז'ולטי, אך לא זכה בתפקיד.
בשנת ה'תש"מ (1979) נבחר לחבר מועצת הרבנות הראשית. בשנת 1990 מונה לדיין ושימש כשנתיים כדיין בבית הדין הרבני בבאר שבע, ולאחר מכן מונה בהמלצת רבו הרב שפירא לכהן כאב בית דין בעיר. בתפקיד זה כיהן כשנה אחת, ועל פי המסופר הכריע בתיקים רבים שהמתינו תקופה ארוכה לפתרון. בהמשך התמודד לבקשת הרב שפירא על מקום במועצת הרבנות הראשית לישראל ולמשרת דיין בבית הדין הרבני הגדול, אך לא נבחר. בשנת ה'תשנ"ב (1992) הורו שופטי בג"ץ, דב לוין, שלמה לוין וגבריאל בך, לוועדה לבחירת דיינים, שעליה לקבל את עמדת היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש, אשר קבע כי אין לדון בשאלת מינויו של הרב ליאור לדיין בבית הדין הרבני הגדול בשל התבטאויותיו.
הרב ליאור היה במשך שנים רבות מהאחראים על כתיבת ובדיקת המבחנים למבקשים תעודת סמיכה לרבנות ברבנות הראשית (היכל שלמה), וכיום הוא מכהן לפרקים כראש ועדת הבחינות. הרב ליאור הוא חבר ועד רבני יש"ע, ובתקופות מסוימות היה יו"ר ועד הרבנים. חבר גם באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל, ומחברי הנשיאות של איחוד רבני תורת הארץ הטובה. בנוסף מכהן כנשיא ישיבת שבי שומרון שבראשות הרב יהושע שמידט.
קורות חייו > הנהגה וציבוריות

ב-1981 הוצב במקום ה-116 ברשימת מפלגת התחיה לקראת הבחירות לכנסת העשירית.
בשנת תשנ"ט (1999), כאשר הוקמה מפלגת תקומה, נבחר הרב ליאור לוועד הרבנים המנחה את המפלגה, עם הרבנים זלמן ברוך מלמד וחיים שטיינר. בשנת תשס"ט (2009) נמנה עם החברים במועצה הציבורית שבחרה את הרשימה לכנסת של מפלגת הבית היהודי שנוצרה מאיחוד המפד"ל ומפלגת תקומה, שפרשה מהאיחוד עוד לפני הבחירות, והרב ליאור נותר חבר במוסדותיה. לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 חברה תקומה שוב לבית היהודי, ובהמשך הוקם פורום רבנים שייעץ למפלגה בנושאי דת ומדינה, והרב ליאור היה אחד מחבריו. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ב-2015 הודיע על תמיכתו במפלגת יחד (אלי ישי), שלבסוף לא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הביע את תמיכתו במפלגת עוצמה יהודית. ומאז הוא מכהן, יחד עם הרבנים ישראל אריאל ויהודה קרויזר, כרבה של המפלגה.
בשנת תשע"ה (2015), בגיל 82, סיים את תפקידו כרב היישוב היהודי בחברון וקריית ארבע ועבר להתגורר בירושלים בשכונת בית אורות שבסמוך לישיבת בית אורות, שבמזרח ירושלים.
ב-22 באוגוסט 2021, בזמן התפשטות מגפת הקורונה בישראל, פורסמה הקלטה של הרב ליאור בה הוא מביע התנגדות לחיסונים ואמר בין השאר "אני גם נגד החיסונים, אני לא יכול להגיד לא להתחסן, [ל]מי שחושב שהחיסון יעשה אותו יותר בטוח." וכן ש"החברות שמייצרות את התרופות זה בשבילם מכרה זהב. מי שגולם הולך אחרי זה, זה עוד לא הוכח". לאחר פרסום ההקלטה פרסמה לשכת הרב הבהרה בה טענו שהשיחה התקיימה מעל חצי שנה לפני שההקלטה פורסמה (החיסונים נגד קורונה אושרו על ידי ארגון הבריאות העולמי רק ב-1 בינואר 2021), שהדברים נאמרו כתשובה לאדם פרטי ולא כהדרכה לציבור ואמרו ש"התנגדותו של הרב ליאור הינה בעיקר בנוגע לכפיה [...] הרב ליאור מפנה את השואלים אותו לקבלת הדרכה רפואית בנושא (ולא הדרכה הלכתית) ובעקבותיה על כל אדם לקבל את ההחלטה האם ברצונו לקבל את החיסון או לא".
בליל יום ירושלים (29 במאי) 2022 יידו ערבים שני בקבוקי תבערה אל בתי שכונת בית אורות, כאשר אחד מהם נזרק לעבר ביתו של הרב ליאור. בליל שבת ה-26 ביוני יידו מחבלים בקבוקי תבערה על ביתו של הרב ליאור, וגרמו לנזק קל בכניסה למבנה. ב-22 ביולי באותה שנה ניסו שלושה ערבים ליידות בקבוקי תבערה בשכונה, ונמלטו לאחר שאחד התושבים ירה באוויר והבריח אותם. בהמשך הלילה ניסה מוחמד אבו גאנם, בן 57 ממזרח ירושלים, להצית את אחד הבניינים בשכונה, ונעצר למחרת. כתוצאה מההצתה נשרפו מספר רכבים, ובהם רכבו של הרב ליאור. ביולי 2023 פסק בית המשפט המחוזי בירושלים 38 חודשי מאסר למוחמד, בגין ההצתה ובגין עבירות נוספות.
קורות חייו > משפחתו

התחתן בט' באדר ה'תש"ך (1960) עם בִּתיה לבית גולדברגר, שנפטרה מסרטן בכ"ח באב ה'תשמ"ח. מנישואין אלו נולדו לרב ליאור שישה ילדים. התחתן בשנית עם אסתר, אלמנתו של הרב אפרים שחור (שהיה ראש הישיבה בקריית שמונה יחד עם הרב צפניה דרורי, ובנו של בנימין שחור), ואם לחמישה ילדים.
בנו הרב אלקנה ליאור הוא ר"מ בישיבת בית אל.
לרב ליאור שלושה אחים, שעלו לארץ. שני אחים, אריה ומרדכי, התיישבו בקיבוץ רשפים של השומר הצעיר. אח נוסף, מנחם, היה חסיד בעלז והתגורר בבני ברק.[דרוש מקור]
פסיקות וציטוטים

הרב ליאור הוא פוסק חשוב בציבור הדתי לאומי והחרדי לאומי. דרכו ההלכתית נסמכת בין היתר על "ערוך השולחן" והמהרש"ם, ופעמים שהוא פוסק כדעת ערוך השלחן כנגד המשנה ברורה. שיעוריו הרעיוניים עוסקים רבות בתורת הנצי"ב. מפסיקותיו והליכותיו הבולטות:
תומך בעלייה להר הבית ואף נוהג לעלות אליו בעצמו.
מורה להטיל בציצית פתיל תכלת המופק מארגמון קהה קוצים.
מורה לברך על שוקולד חום ברכת "בורא פרי העץ".
מתיר אכילת דג ובשר יחד.
תומך בשינוי מנהג הקבורה הקבועה המקובל כיום בארץ, לקבורה זמנית שלאחריה מתבצע ליקוט עצמות, על פי הנוהג הקדום מתקופת בית שני.
מקל בשימוש בתוצרי קטניות מסוימים בפסח, כגון שמן קטניות שהוכן בכבישה קרה לפני פסח, תערובת קטניות שהוכנה לפני פסח, וכן סויה, שלא הייתה בזמן הגזירה.
מורה לכלה לכסות את ראשה כבר בליל חתונתה, מיד לאחר "חדר ייחוד" שנעשה על פי מנהג אשכנז
מתיר הורדת קבצים מהאינטרנט באופן פיראטי באומרו שהנמצא באינטרנט הוא כמו "אבידה ששטפה נהר" שהיא נחשבת כהפקר וברור שבעליה התייאש ממנה (אך רק לשימוש אישי ולא לשימוש מסחרי).
מתיר להתגלח בחול המועד סוכות למי שנוהג להתגלח מדי יום (אך לא בחול המועד פסח, בשל דיני ספירת העומר).
פוסק שאין לקבל תרומת זרע מגוי בנימוק שתכונות האב עוברות לבן וגוי עלול להוריש לבנו תכונות של אכזריות.
מתיר למי שכך קיבל מרבותיו לפסוק כערוך השלחן ולא כמשנה ברורה.
סובר שאם קיים מנהג שאינו מן הדין ואין לו ביסוס הלכתי כלשהו, יש ללכת אחר הדין אף אם רוב ישראל הולכים אחר המנהג.
סובר שחובתו של פוסקי הלכה לעמוד על עצמאותו ולא לשנות דעתו מפני לחצים, "ובאם שפלוני הרשה לעצמו לנסות ולכוף דעתו על דעת תורה, חובתו של מורה ההוראה שלא לשנות פסק תורתו, וחובתו לאומרה כפי שהיא".