stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארי פליישר
קורות חיים > פרשת פליים

פליישר נחשב לדמות מרכזית בפרשת ההדלפה של שמה של סוכנת ה-CIA, ולרי פליים; הוא העיד כי סקוטר ליבי, מי שהועמד לדין בסופו של דבר ושימש אז כראש המטה של סגן הנשיא דיק צ'ייני, סיפר לו שוולרי פליים היא סוכנת, מספר שבועות קודם למועד שבו הצהיר במשפט על כך שנודע לו הסטאטוס שלה מפי עיתונאי.
ב-7 ביולי 2003 נשאל פליישר לגבי ג'ו וילסון, בעלה של הסוכנת פליים, שגריר ארצות הברית לשעבר, שכתב מאמר מערכת באותה עת, המבקר את המודיעין עליו נסמך הנשיא בוש כדי לבנות את התיק מול דעת הקהל האמריקאית לפלישה בעיראק. באופן ספציפי, נתבקש פליישר להגיב לטענה של וילסון כי נשלח לניז'ר לחקור את הטענות כי סדאם חוסיין ביקש לרכוש "עוגה צהובה" של אורניום ולא מצא שום ראיה שזה אירע אי פעם.
שאלה: אתה יכול לתת לנו את תגובת הבית הלבן על מה אירע כשהוא [וילסון] נסע לניז'ר וחקר את ההנחות שניז'ר העבירה "עוגה צהובה" לעיראק? אני בטוח שראית את המאמר אתמול בניו יורק טיימס.
פליישר: ובכן, יש אפס, 'נאדה', חדש כאן. השגריר וילסון, מלבד העובדה שאנשים עכשיו מכירים את השם שלו, אמר זאת עוד קודם. אבל העובדה היא למעשה הצהרתו בנוגע לסגן הנשיא-משרד סגן הנשיא לא ביקש את הנסיעה לניז'ר. משרד סגן הנשיא לא עודכן בדבר השליחות לניז'ר ולא היה מודע לשליחות של מר וילסון עד לפרסומי העיתונות האחרונים - הדיווחים העיתונאיים ציינו זאת.
ב-29 בינואר 2007, פליישר העיד  בפתיחת משפטו של סקוטר ליבי, כי ליבי סיפר לו ב-7 ביולי 2003, במהלך ארוחת צהריים, לגבי פליים, שהיא אשתו של וילסון. כתב רשת הטלוויזיה MSNBC, דייוויד שאטר, סיכם את העדות של פליישר בתוכנית הפוליטית "הארדבול":
"השגריר וילסון נשלח לניז'ר מטעם אשתו. אשתו עובדת ב-CIA." פליישר אמר בהזכרו בדברי ליבי. ליבי אמר כי המידע היה 'האש האש' [חשאי], בשקט".
פליישר העיד כי "המידע לגבי אשתו של וילסון היה חדש עבורי. זז היה הפעם הראשונה ששמעתי זאת". הוא העיד גם כי דן ברטלט, יועץ הנשיא לענייני תקשורת, סיפר לו את אותו דבר במטוסו של הנשיא, רק ימים לאחר מכן, בטיסה לנז'יר עם הנישא בוש. לאחר מכן, פליישר העביר את האינפורמציה הנ"ל למגזין טיים, לכתב ג'ון דיקרסון, ולכתב רשת החדשות NBC, דייוויד גרגורי באוגנדה, במהלך המסע לאפריקה.
דיקרסון הכחיש שאי פעם התקיימה כזו שיחה. פליישר נתן את התדרוך האחרון שלו ב-14 ביולי 2003.
ב-18 ביולי 2005, העיתון "בולמברג" דיווח כי בעדותו תחת שבועה בפני חבר המושבעים שחקרו את ההדלפה, פליישר הכחיש כי ראה מזכר שהופץ על מטוסו של הנשיא ב-7 ביולי 2003, מזכר שציין את שמה של פליים בהקשר לשליחות של וילסון וציין אותה כ"סוכנת חשאית" של ה-CIA. למרות עדות זאת, בכיר לשעבר בממשלו של בוש שגם כן היה באותה עת במטוס, העיד כי ראה את פליישר מעיין במסמך.
בעל הטור, רוברט נובאק, המזוהה עם ההדלפה העיתונאית בפרשה, התקשר לפליישר ב-7 ביולי 2003, עוד בטרם הנסיעה של פליישר במטוסו של הנשיא בוש לאפריקה. לא ברור עד היום אם פליישר החזיר צלול לנובאק. בנוסף, פליישר גם מוזכר בניירות כתב האישום כנגד סקוטר ליבי, של מי שמונה להיות החוקר המיוחד לפרשה, פטריק פיצ'ג'רלד. ניירות כתב האישום מצהירים כי ליבי סיפר לפליישר שפליים היא עובדת עבור ה-CIA ושעובדה זו אינה כה ידועה.
לאחר שחתם על הסכם חסינות, פליישר העיד כי חשף את זהותה של פליים בפני עיתונאים לאחר ששמע זאת מליבי. למרות זאת, בסופו של דבר נתגלה כי ריצ'רד ארמיטאג' היה הראשון שחשף את זהותה של פליים בפני עיתונאים, סגן מזכיר המדינה, ולא סגן הנשיא צ'ייני או סקוטר ליבי.
קורות חיים > חייו האישיים

בנובמבר 2002 נישא פליישר לרבקה דייוויס, עובדת ממשלתית במשרד לניהול התקציב. לזוג שלושה ילדים, והם מתגוררים בוושינגטון די.סי.
אחיו של פליישר, מייקל, עבד עבור הממשל הזמני בעיראק.
פליישר הוא אוהד מושבע של כדורסל והניו יורק ינקיס, ולעיתים היה משחק כדורסל עם הנשיא בוש על המדשאה של הבית הלבן.
לאחר שעזב את הבית הלבן הקים חברה לייעוץ תקשורת בענף הספורט: "ארי פליישר תקשורת בספורט". שירותיה נשכרו על ידי קבוצת הפוטבול גרין ביי פאקרס
פליישר חבר המועצה של קואליציית היהודים הרפובליקנים
בדרמה הקולנועית "W.‎" העוסקת בחייו של ג'ורג' ווקר בוש, דמותו של פליישר גולמה על ידי רוב קורדרוי.
אנדרטת אגרוף ורומח

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אנדרטה 
 על שם:  חללי עוצבת אגרוף ורומח (חטיבה 27)
 מיקום:  צומת גבעת כ"ח
 מדינה:  ישראל 
 נגישות:  לכל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1980
 תאריך פתיחה רשמי:  1980 
 קואורדינטות:  32°02′02″N 34°57′28″E﻿ / ﻿32.033916666667°N 34.957722222222°E﻿ / 32.033916666667; 34.957722222222
  (למפת גוש דן מוגדלת) אנדרטת אגרוף ורומח(למפת גוש דן רגילה) אנדרטת אגרוף ורומח(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אנדרטת אגרוף ורומח(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אנדרטת אגרוף ורומח
 
הנצחת הנופלים באנדרטת "אגרוף ורומח"
אנדרטת עוצבת אגרוף ורומח היא אנדרטה לחללי עוצבת אגרוף ורומח (חטיבה 27) שנמצאת ליד צומת גבעת כ"ח, מזרחית לכביש 444.
האנדרטה הוקמה בתחילה ליד רפידים שבסיני ובשנת 1980, לקראת פינוי סיני בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, הועברה לפאתי יער קולה. עם סלילת כביש 6 והשינויים באזור, הועברה האנדרטה לצומת גבעת כ"ח והורחבה. בעקבות הקמת מחלף בצומת גבעת כ"ח הועתקה האנדרטה כ-500 מטר מזרחה, לצד כביש 465. בניית האנדרטה החדשה הסתיימה לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בשנת 2018.
האנדרטה כוללת טנק AMX-13 ושני זחל"מים שנפגעו בקרב עם המצרים בחניון לילה מערבית לרפידים במלחמת ששת הימים. בקרב זה נהרגו 25 לוחמים.
באנדרטה חקוקים שמותיהם של 147 חללי עוצבת "אגרוף ורומח" שנהרגו במערכות ישראל.
הערות שוליים

↑  לכל חיילי עוצבת השריון אגרוף ורומח, מעריב, 4 ביוני 1980
ארי ערב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 ביוני 1956 (בן 68) תל אביב-יפו, ישראל 
 
ארי ערב (נולד ב-8 ביוני 1956 בתל אביב) הוא פסנתרן ומלחין ג'אז ישראלי הפועל בישראל ובאירופה.
ביוגרפיה

ארי ערב החל לנגן פסנתר בגיל ארבע. הוא נחשף לג'אז בשנות העשרה שלו והחל ללמוד ג'אז ואלתור אצל המוזיקולוג צבי קרן ובהמשך אצל פיסי אושרוביץ, וכן בקורסים שונים באקדמיה למוסיקה בתל אביב (בעיקר עם המעבד אילן מוכיח). החל את פעילותו כפסנתרן ג'אז בשנת 1980.
ערב הופיע בפסטיבלי ג'אז בארץ ובאירופה, וכן בסיורי הופעות במועדונים באירופה, ושיתף פעולה עם נגני ג'אז אירופיים ואמריקאיים.
השפעות ויצירה מוזיקלית

לדבריו, הושפע בתחילת דרכו ממלחיני המוזיקה הפופולרית הישראלים הבולטים סשה ארגוב, מתי כספי ויוני רכטר, ובהמשך מפסנתרני הטריו הגדולים של הג'אז קית' ג'ארט, הרבי הנקוק, וצ'יק קוריאה. יותר מכל אלה הוא מציין את ההשפעה של פסנתרן הג'אז ביל אוונס. בהמשך דרכו גיוון את מקורות ההשפעה שלו ומונה בהם גם את הפסנתרנים פרד הרש ומישל פטרוצ'יאני. כך גיבש זהות מוזיקלית משלו שבאה לידי ביטוי בארבעה אלבומים שהקליט כמוביל.
באלבומים אלה הביא לידי ביטוי גם את יכולתיו כמלחין, כאשר רוב הקומפוזיציות הנכללות בהן הן יצירות מקוריות. בנוסף כלל בכל אחד מאלבומיו לפחות קטע ישראלי אחד בעיבוד ג'אז של מלחינים ישראלים דוגמת שלום חנוך וסשה ארגוב.
יצירתו המושפעת משלישיות הג'אז הגדולות כמו גם ממוזיקה לטינית, מאופיינת בקווים מלודיים ברורים וקליטים המלווים בהרמוניות עשירות, במגע פסנתרני עדין והיא מנוגנת ברגש רב.
באלבומו השני, "A Handful of Changes" מ-2012 שיתף פעולה עם הסקסופוניסט האמריקאי ג'ואל פרהם (אנ').
דיסקוגרפיה

About Time (2008)
A Handful of Changes (2012)
Flow (2016)
Close to Home (2021)
הערות שוליים

↑  מוזיקה - פסטיבל הג'אז תל אביב 2019, באתר www.habama.co.il
↑  Ari Erev · SummerJazz Pinneberg, www.summerjazz.de (בגרמנית)
↑  יותם זיו, סלסה בשיעור מולדת /// יותם זיו על 'קרוב לבית', האלבום החדש של הפסנתרן ארי ערב, באתר Columbus Music Magazine, ‏2021-06-27
↑  Adam Baruch - The Soundtrack Of My Life, www.adambaruch.com
↑  ARI EREV- Close To Home, Jazz Views Archive (2012 - 2022) (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנטי-חומר

אטום אנטי-מימן הוא "תמונת מראה" של אטום המימן. אטום המימן מורכב מפרוטון (מטען חשמלי p+) ואלקטרון (e-), בעוד שאנטי-מימן מורכב מאנטי-פרוטון (p-) ומפוזיטרון (אנטי-אלקטרון בעל מטען e+).
אַנְטִי-חֹמֶר הוא חומר שמרכיביו הם אנטי-חלקיקים. אנטי-חלקיקים דומים לחלקיקים בתכונותיהם (מסה, גודל הספין, גודל המטען החשמלי), אך מטענם החשמלי הפוך. לדוגמה:
אטום מימן מכיל פרוטון (שמטענו החשמלי p+) ואלקטרון (שמטענו החשמלי e-). אנטי-מימן, לעומתו (ראו איור), מכיל אנטיפרוטון (שמטענו החשמלי p-) עם פוזיטרון (אנטי-אלקטרון, שמטענו החשמלי e+).
ככל הידוע לחומר ולאנטי-חומר אותה מסת התמד, אך מבחינה כבידתית לא ידוע אם אנטי-חומר מתנהג כחומר רגיל כמתחייב מעקרון השקילות. קיומם של אנטי-חלקיקים נצפה באופן תאורטי בשנת 1928 על ידי פול דיראק, וכבר בשנת 1932 נמצא הפוזיטרון בקרינה קוסמית.
כאשר חומר ואנטי-חומר נפגשים, הם עוברים אניהילציה, כלומר הופכים לחלקיקים שונים מהמקוריים, כגון פוטונים אנרגטיים (קרני גמא), נייטרינו וצמדי חלקיק - אנטי-חלקיק אחרים שמסתם נמוכה יותר.
אנטי-חלקיקים מסומנים במקרים אחדים כמו החלקיקים ה"רגילים", בתוספת קו עליון: כך, האנטי-פרוטון יסומן כ-  {\bar {p}}. במקרים אחרים אנטי-חלקיקים טעונים מסומנים על פי מטענם, למשל הפוזיטרון, שסימנו  \ e^{+}.
האטום הגדול ביותר של אנטי חומר שנצפה עד כה הוא של אנטי הליום.
גילוי האנטי-חומר

ב-1928 פרסם פול דיראק את משוואת דיראק לתיאור תכונות אלקטרון שנע במהירות קרובה למהירות האור. המשוואה שילבה לראשונה את חוקי מכניקת הקוואנטים עם חוקים של תורת היחסות הפרטית, ורמת הדיוק שלה הוכחה בניסויי מעבדה. אלא שלמשוואה היו שני פתרונות, האחד אנרגיה והשני אנרגיה לכאורה שלילית, ובהתאמה אחד שבו לאלקטרון מטען שלילי כרגיל והשני אלקטרון עם מטען חיובי. היו שסברו שזוהי תוצאה מתמטית ללא משמעות פיזיקלית, וגם דיראק עצמו התלבט, אך לבסוף השתכנע שאם אלה תוצאות המשוואה פירוש הדבר שקיימים אלקטרונים עם מטען חיובי, וקיים בעולם אנטי-חומר. האלקטרונים בעלי המטען החיובי, שכונו פוזיטרונים, אכן התגלו במעבדה שנים ספורות לאחר מכן. קארל אנדרסון עסק בחקר חלקיקים מהקרינה הקוסמית בתא ערפל, שאותו הקיף במגנטים כדי לכוון את מסלול החלקיקים הטעונים. ב-1932 הוא הבחין בחלקיק שנתיבו זהה בצורתו לנתיבם של אלקטרונים, אך הוא נע בכיוון ההפוך, זה היה פוזיטרון. על כך הוא זכה ב-1936 בפרס נובל, כשהיה בן 31.
אנטי-חומר בטבע

אחת השאלות הבלתי פתורות בפיזיקה של ימינו היא מדוע כמות האנטי חומר ביקום כה קטנה ביחס לכמות החומר הרגיל. לאחר גילוי האנטי-חלקיקים הועלתה השערה לפיה יש ביקום אזורים המאוכלסים באנטי-חומר בלבד, אולם כיום השערה זו אינה מקובלת. ישנן כמה תאוריות לפיהן האנטי-חומר נוצר מיד לאחר המפץ הגדול בשלב הבאריוגנזה ועבר אניהילציה עם החומר שנוצר יחד איתו, אך בשל הפרת סימטריה בשלב כלשהו (בהתאם לאינטראקציות הבין-חלקיקיות שמציעה כל אחת מתאוריות אלה) נשאר יותר חומר מאנטי-חומר. נכון להיום אין אישוש ניסויי להפרת סימטריית CP הנדרשת על פי תאוריות אלה.
עם זאת, אנטי-חלקיקים בודדים נוצרים ביקום כל הזמן, למשל בהתנגשויות בין קרני גמא שמקורן בקרינה הקוסמית לבין אטומים באטמוספירה.
ייצור אנטי-חומר

ייצור אנטי-חלקיקים בודדים הושג עוד בשנות ה-50 וה-60, במהלך ניסויים במאיצי חלקיקים. לעומת זאת, ייצור של אנטי-חומר - קבוצות של אנטי-חלקיקים המאוחדות באמצעות כוחות גרעיניים וחשמליים בדומה לאטומים ה"רגילים" הוא משימה קשה הרבה יותר. פריצת הדרך הראשונה לקראת אפשרות כזאת הושגה בראשית שנות ה-90, כשעובדי מכון פרמילאב גילו שאנטי-פרוטון אנרגטי מאוד העובר בסמוך לגרעין של אטום יכול לגרום ליצירה של אלקטרון ופוזיטרון; אם האנטי-פרוטון יצליח "לחטוף" אליו את הפוזיטרון בהשפעת הכוח האלקטרומגנטי, ייווצר אנטי-מימן, שהוא האטום הכי פחות מורכב של אנטי-חומר.
ב-1995 הצליחו במכון CERN לייצר 9 אטומי אנטי-מימן בשיטה שהציעו עובדי פרמילאב, שמאוחר יותר הצליחו לחקות השיטה וייצרו קרוב ל-100 אטומי אנטי-מימן.
לאחר ניסויים אלה, חיפשו המדענים דרך "לצנן" את האנטי-פרוטונים, כדי שיהיה נוח יותר לחקור אותם. לשם כך נבנה ב-CERN בשנת 1999 מאט האנטי-פרוטונים (Antiproton Decelerator), שבעזרתו יוצר לראשונה אנטי-מימן "קר" בשנת 2002. בשנת 2004 פותחה שיטה נוספת לייצור אנטי-חומר "קר", המבוססת על התנגשויות של חלקיקים חמים עם חלקיקים קרים, שבעקבותיהן מושג שיווי משקל תרמי, וכך מקוררים החלקיקים החמים. משערים כי בשיטה זו ניתן יהיה לייצר 100 אטומי אנטי-חומר בשנייה. ייצור מיליגרם אחד של אנטי-מימן בקצב זה ייארך כ-170 מיליארד שנה. העלויות הכבדות הכרוכות בייצור אנטי חומר וקצב ייצורו הנמוך יחסית לרצוי לצורכי מחקר ולשימושים אפשריים אחרים, הביאו את מכון NIAC של נאס"א לממן מחקרים הבודקים את האפשרות לאסוף ולהביא לכדור הארץ אנטי-חומר מוכן ממקומות במערכת השמש שם הוא נוצר ומצוי, כגון חגורות ואן אלן והמגנטוספרה של צדק.
האטה ואחסון של אנטי-חומר

כאמור, בעת יצירת מרכיבי האנטי-חומר (אנטי-פרוטון, פוזיטרון ואנטי-נייטרון), נדרשים המדענים לצנן את מהירות החלקיקים הנעים במהירות הקרובה למהירות האור עקב היווצרותם במאיצי חלקיקים. על כן, נדרשת שליטה רבה בכיוון תנועת האנטי-חלקיקים בעודם "חמים", וכן שליטה בהם לאחר שהצטננו על-מנת לאחסנם. בשיטה הנפוצה במעבדות CERN מניעים את האנטי-חלקיקים (רק האנטי-פרוטון ופוזיטרון) במעגל העטוף בסלילים מוליכי-על היוצרים שדה מגנטי המקביל לשדה המגנטי של אותו החלקיק (שדה שלילי לפוזיטרון וחיובי לאנטי-פרוטון), ובכך ממרכזים את החלקיקים לנקודת המרכז ומונעים מבעדו להתנגש במעטפת המעגל העשויה חומר רגיל. הסלילים עצמם בנויים כך שחלק מהם מייצרים שדה מגנטי חזק הממרכז את האנטי-חלקיקים לאמצע, ואילו חלק אחר מייצר שדה מגנטי חלש הגורם לזעזועים באנטי-חלקיק הנע בתווך (הדבר דומה לנהג המאיץ ומאט לחלופין), זעזועים אלו מזרזים את האטת האנטי-חלקיק ומסייעים בלכידתו.
לאחר לכידת האנטי-חלקיק הוא מאוחסן לזמן קצר במכלים העטופים סלילי על-מוליך היוצרים שדה מגנטי הדוחה את האנטי-חלקיק למרכז. על שלב זה להיות קצר שכן בניגוד לאנטי-פרוטונים בעלי משך החיים הארוך מאוד, לפוזיטרונים משך חיים קצר בהרבה. לאחר אחסונם מפגישים בין הפוזיטרונים לאנטי-פרוטונים ובכך מביאים ליצירת אנטי-מימן. מרגע זה תמה השליטה על תנועתו של האנטי-חומר שכן במצב זה מטענו החשמלי נייטרלי ולכן אינו מגיב לשדה מגנטי. תוך זמן קצר פוגשים חלקיקי האנטי-חומר בחלקיקי החומר במעטפת, הם מתאיינים הדדית, וכתוצאה מכך, משתחררת אנרגיה בצורה של גלים אלקטרו-מגנטיים (קרני גמא).
דרך צינון ושימור זאת אינה פועלת על האנטי-נייטרון שאינו מגיב לשדות מגנטיים כלל. ניתן אומנם לצנן אותו באמצעות התנגשות באנטי-חומר קר יותר ואולם עדיין ישנם קשיים באחסונו.
ב-2010 הצליחו חוקרים במרכז המחקר CERN ללכוד לראשונה אטומים של אנטי-חומר ולשמר אותם לזמן קצר באמצעות טכניקות חדשניות שפיתחו. ביוני 2011 פורסם כי מדענים במרכז המחקר CERN לכדו חלקיקי אנטי-חומר למשך יותר מ-16 דקות.
בתרבות

בספר "מלאכים ושדים" מאת דן בראון ובסרט בעל אותו שם שהופק על פי הספר משמש מכל אנטי-חומר שנגנב מ-CERN, ומשמש שם כחומר נפץ חדשני ורב עוצמה.
ה"מוח הפוזיטרוני" - טכנולוגיה בדיונית ליצירת מוחות לרובוטים נפוצה במדע הבדיוני, למשל בספריו של אייזק אסימוב, או בסדרה "מסע בין כוכבים - הדור הבא", באנדרואיד דאטה.
ראו גם

אנטי-חלקיק
בוב לזר
לקריאה נוספת

איאן סטיוארט, מטמון האוצרות המתמטיים של פרופסור סטיוארט, כנרת, זמורה-ביתן, 2016, "מה זה בכלל אנטי־חומר", עמ' 106–112.
הערות שוליים

↑  מאמר מאת חוקרים במעבדה הלאומית בלוס אלאמוס, ארצות הברית, הקוראים לחקור את התאוצה הגרביטציונית של אנטי-פרוטון
↑  מאמר מאת חוקרים באוניברסיטת ברמן, גרמניה, המזכיר את האפשרות שלאנטי חומר יש מסת כבידה שלילית
↑  הצילום הראשון של פוזיטרון. הפוזיטרון בצילום נע מלמטה למעלה. אנדרסן הניח בתא הבועות פיסת עופרת כדי להאט את תנועת החלקיקים שחוצים אותה וכך לגרום למסלול שלהם להתעקל. שיטה זו איפשרה לו לזהות אם החלקיקים שנתיבם מצולם נעו מלמטה למעלה או להפך
↑  הוצע להשתמש באנטי-חומר כ"דלק" להנעת חלליות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295570205171  BNE: XX546886  BnF: cb119428816 (data)  GND: 4142686-1  LCCN: sh85005698  NKC: ph118498
אליזבת קיידי סטנטון

| --- | --- |

אליזבת סטנטון
 לידה:  12 בנובמבר 1815 ג'ונסטון, ארצות הברית 
 פטירה:  26 באוקטובר 1902 (בגיל 86) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות וודלואן 
 השכלה:  בית ספר אמה וילארד 
 תפקיד:  נשיאה 
 מפלגה:  המפלגה הרפובליקנית 
 בן זוג:  הנרי ברוסטר סטנטון
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לנשים (1973) 
 חתימה:   
 
אליזבת קיידי סטנטון (באנגלית: Elizabeth Cady Stanton; ‏12 בנובמבר 1815 – 26 באוקטובר 1902) הייתה אקטיביסטית אמריקאית, סופרג'יסטית, פעילה למען ביטול העבדות ודמות מובילה בתנועת זכויות האישה. הכותבת המרכזית של הצהרת ההמלצות שפורסמה בוועידה הראשונה לזכויות האישה שהתקיימה ביולי 1848 בסנקה פולס, ניו יורק, היוזמה המאורגנת הראשונה לתנועה לזכויות האישה ולזכות הבחירה לנשים בארצות הברית.
פעילותה של סטנטון התפרשה על מגוון תחומים. הגם שסטנטון התמקדה בפעילותה בזכות הבחירה לנשים, קודם לכן הייתה פעילה בתנועה לביטול העבדות לצד בעלה, הנרי ברוסטר סטנטון. שלא כפעילים רבים בתנועה לזכויות האישה, סטנטון התייחסה לנושאים רבים הנוגעים לאפליית נשים, בנוסף לזכות הבחירה. דאגותיה נגעו גם לזכויות ההורה ולמשמורת על ילדים, לזכויות רכוש, לזכויות הכנסה ותעסוקה, לזכויות גירושים ולפיקוח ילודה. סטנטון הייתה תומכת מובהקת בתנועה לריסון צריכת אלכוהול במאה ה-19, בין היתר בגלל הקשר בין אלכוהוליזם לפגיעה בנשים וילדים.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית נוצר קרע בתנועת זכויות האישה כאשר סטנטון יחד עם סוזן ב. אנתוני סירבה לתמוך בתיקונים ה-14 וה-15 לחוקת ארצות הברית, משום שהתנגדה למתן זכות הצבעה והגנה משפטית לגברים אפרו-אמריקאים כאשר נשים, שחורות ולבנות, אינן נהנות מזכויות דומות. עמדתה בסוגיה זאת, לצד מחשבותיה על הנצרות המאורגנת ותמיכתה בנושאים נשיים אחרים מלבד זכות הבחירה, הביאו בסופו של דבר לפיצול התנועה לזכויות האישה לשני ארגונים נפרדים, אשר בסופו של דבר שבו והתאחדו, עם סטנטון כנשיאה של הארגון המאוחד, כ-20 שנים לאחר מכן.
סנסטון כתבה את תנ"ך האישה (The Woman's Bible), ביוגרפיה ומאמרים ועלונים רבים על זכות הבחירה לנשים ועל זכויות נשים.
ילדות ורקע משפחתי

סטנטון נולדה וגדלה בג'ונסטאון (אנ'), ניו יורק, כאליזבת קיידי, ילדתם השמינית מתוך 11 של דניאל קיידי ומרגרט ליווינגסטון קיידי. חמישה מאחיה ואחיותיה של סטנטון מתו בילדותם ואח שישי, אליעזר, מת בהיותו כבן 20. מאורעות אלו הובילו לשקיעתה של אמהּ בדיכאון. סטנטון קראה לשתי בנותיה על שמן של שתיים מאחיותיה שנפטרו, מרגרט והריוט.
אביה של סטנטון, דניאל קיידי, היה עורך דין בולט במפלגה הפדרליסטית ונבחר לקונגרס בין השנים 1814 ל-1817. ב-1847 התמנה לשופט בבית המשפט העליון של ניו יורק (הערכאה הנמוכה בין שתי ערכאות). השופט קיידי הפגיש את בתו עם החוק וטמן את הזרעים למה שיהפוך ברבות הימים למעורבות חברתית ומשפטית עמוקה. דמויות נוספת שהיו משמעותיים בראשית חייה של סטנסטון היו אחותה הגדולה טריפנה (Tryphena) ובעלה אדוארד ביארד. גיסה, חשף אותה לחוסר השויון כפי שהתבטא במערכת המשפט וחוק בארצות הברית. העיסוק של אביה וגיסה במשפט איפשרו לסטנטון להחשף לתחום. היא הגיעה להכרה שהחוק מפלה נשים לרעה בכל תחום וכי הסובלות במיוחד מאפליה זו היו נשים נשואות. את הסיבה לאפלייתן של נשים נשואות, ראתה כנובעת מהיותן נעדרות זכויות בסיסיות בתחומי העבודה, ההכנסה, הרכוש והמשמורת על ילדיהן.
לימודים והתפתחות אינטלקטואלית

בניגוד לנשים רבות בתקופתה, סטנטון הייתה בעלת השכלה פורמלית רחבה. היא חונכה באקדמיית ג'ונסטאון, שם למדה לטינית, יוונית, מתמטיקה, דת, פילוסופיה, מדעים, צרפתית וכתיבה. היא התחרתה שם בתלמידים בשני המינים, בגילה ומבוגרים יותר, וזכתה בפרסים ביניהם באות הצטיינות בלימודי יוונית. בעת לימודיה בקולג' יצרה סטנטון קשר קרוב עם שכנהּ, הכומר סיימון הוסק, אשר תמך בה לאורך כל הדרך ואף לימד אותה יוונית והוריש לה ספרים רבים. אמונתו של הוסק ביכולותיה הלימודיות ובכלל, תרמה רבות להערכתה העצמית ולביטחונה העצמי. אולם כשניסתה להמשיך לימודים ביונן קולג' (Union College) ב-1830, גילתה כי דרכה לשם חסומה משום שהמוסד לא קיבל נשים לשורותיו. סטנטון התקבלה לסמינר טרוי לנשים (Troy Female Seminary).
נישואים ומשפחה

אליזבת קיידי סטנטון הכירה את הנרי ברוסטר סטנטון דרך מעורבותה בתנועה לריסון צריכת אלכוהול ופעילותה בתנועה לביטול העבדות. סטנטון היה עיתונאי, נואם פעיל נגד העבדות ולאחר נישואיו הוסמך כעורך דין. על אף הסתייגותו של דניאל קיידי, אביה של אליזבת סטנטון, הזוג נישא ב-1840, כשהיא מבקשת מהכומר שמשפט "מתחייבת לציית" יוסר מנדרי הנישואים. מאוחר יותר כתבה: "סירבתי בעיקשות לציית לאדם שאיתו אני אמורה להיכנס למערכת יחסים שוויונית". הזוג הביא לעולם שישה ילדים בין השנים 1842 ל-1856. ילדם השביעי, רוברט, נולד כתוצאה של היריון לא מתוכנן ב-1859, כשאליזבת הייתה בת 44.
זמן קצר לאחר שובם לארצות הברית מירח הדבש שלהם באירופה, עברו בני הזוג לבית משפחת קיידי בג'ונסטאון. הנרי סטנטון למד משפטים בהדרכת חמיו עד 1843, אז עברו בני הזוג לבוסטון שבמסצ'וסטס, שם הצטרף הנרי סטנטון למשרד עורכי דין. בעת שחיו בבוסטון, אליזבת שאבה הנאה עמוקה מהגירוי החברתי, הפוליטי והאינטלקטואלי ובהשתתפות בפגישות ובהתכנסויות של התנועה לביטול העבדות. היא נהנתה מחברתם של פרדריק דאגלס, ראלף וולדו אמרסון, לואיזה מיי אלקוט ואחרים והושפעה מהם. במהלך נישואיה, כמו גם בתקופה בה חיה כאלמנה, סטנטון ראתה את שם משפחתו של בעלה כשמה, כשהיא חותמת אליזבת קיידי סטנטון, אך סירבה שייפנו אליה כ"מרת הנרי ב. סטנטון", בטענה כי נשים הן פרטים בפני עצמן.
נישואי הזוג לא היו נטולים מתיחויות ומחלוקות. הנרי סטנטון, כמו דניאל קיידי, לא הסכים עם הרעיון הענקת זכות בחירה לנשים. בשל עבודה, נסיעות ושיקולים כספיים שונים, בני זוג חיו תכופות אירועות בנפרד. חברים של בני הזוג מצאו שהם בעלי שאפתנות ומזג דומים, אך אינם חולקים עמדות משותפות באשר לנושאים מסוימים, בהן זכות הבחירה לאישה. עם זאת, שני בני הזוג העריכו את נישואיהם כמוצלחים, והנישואים נמשכו כ-47 שנים והסתיימו עם מותו של הנרי ב-1887.
ב-1847 עברה משפחת סטנטון להתגורר בפאתי סנקה פולס ניו יורק. המעבר לסנקה פולס הרחיק את סנסטון מהחיים האינטלקטואלים העשירים שהיו לה בבוסטון, אולם מעורבותה בפעילות בתנועת הנשים נמשכה גם משם ואף התגברה עם השנים.
פעילות מוקדמת בתנועה לזכויות האישה

סטנטון ולוקרישה מוט, פמיניסטית ופעילה בתנועה לביטול העבדות, נפגשו בכנס הבינלאומי נגד העבדות בלונדון באביב 1840. השתיים הפכו לחברות במהלך הכנס בשעה שהן דורשות להשתתף בכנס. לאחר יום של דיונים, הצירים הגברים הצביעו נגד השתלבות נשים בכנס, אפילו אם הן, כמו מוט, היו מועמדות לשרת כנציגות רשמיות באגודות הפועלות לביטול העבדות. לאחר דיון ממושך שהוכרע על חודו של קול, הנשים הורשו לשבת מאחורי וילון, כשהן מוסתרות מעיניהם של הגברים. פעיל לביטול העבדות האמריקאי, ויליאם לויד גאריסון (William Lloyd Garrison) שגם נכח בכנס התנגד להחלטה, סירב לשבת באולם המליאה והצטרף לנשים.
האיסור על נשים להשתתף בוועידה חיזק אצל סטנטון את המחויבות לזכויות הנשים. ב-1848 פגשה סטנטון את מרי אן מקלינטוק, מרתה קופין רייט, וג'יין האנט כשלוקרישה מוט הגיעה לביקור (כל הנשים היו מקהילה הקוויקרית מלבד סטנטון). היא חלקה איתן את תחושת התסכול שחשה ממצבן של נשים. יחד הן הוציאו לפועל את הכנס הראשון לזכויות האישה שנערך בסנקה פולס ב-19 וב-20 ביולי ב-1848. מעל ל-300 נשים וגברים השתתפו בכינוס. סטנטון, שתי בנותיה הבוגרות ומרי אן מקלינטוק, ניסחו הצהרת ההמלצות אותה אשררו משתתפי הכנס. ההצהרה נכתבה ברוח הכרזת העצמאות של ארצות הברית וכללה גם המלצות מעשיות. ההצהרה נפתחה בקביעה שגברים ונשים נבראו שווים ואחת ההמלצות דרשה זכות בחירה לנשים, דרישה שהייתה באותה התקופה שנויה במחלוקת. הנוסח הסופי, כולל תביעה להענקת זכות בחירה לנשים, שתקבל, במידה לא מועטה, בזכות התמיכה של פרדריק דאגלס שנכח בכנס ונשא בו דברים. זמן קצר לאחר הכנס הוזמנה סטנטון ואחרות לדבר בכנס נוסף לזכויות האישה, ברוצ'סטר שבמדינת ניו יורק. הדבר ביסס את תפקידה כאקטיביסטית ורפורמטורית.
ב-1851 הפגישה אמיליה בלומר בין סטנטון לסוזן ב. אנתוני. פעילותן המשותפת הראשונה של סטנטון ואנתוני הייתה בתנועה לריסון צריכת אלכוהול והן הקימו יחד איגוד נשים בתנועה שפעל תקופה קצרה (1852–1853). סטנסטון זעזעה רבים שטענה כי שכרות היא סיבה מספקת לגירושים. באותה התקופה נשים לא יכלו לקבל סעד ממערכת המשפט כאשר הבעלים שלהן התנהגו באלימות כלפיהן או כלפי הילדים, רוששו את המשפחה או עזבו את הבית. בעת גירושים הבעל היה מקבל את המשמורת על הילדים ואת הרכוש. סטנטון ואנתוני ביקשו לשנות מצב זה.
רווקה, ללא ילדים, היה לאנתוני הזמן והאנרגיה לנסוע ולנאום, דבר שסטנטון לא הייתה מסוגלת לעשות. הכישורים שלהן השלימו זה את זה; סטנטון כתבה את הנאומים לאנתוני, בעוד שהאחרונה הייתה בעלת יכולות ארגון גבוהות. שתי הנשים נשארו חברות קרובות וקולגות עד מותה של סטנטון. לאנתוני היה חדר קבוע בבית של משפחת סטנטון מאז 1861.