stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ורה רוז'ה
ביוגרפיה

ורה רוז'ה נולדה במשפחה יהודית בת שלושה ילדים של מורים. אביה היה כנר מוכשר. את לימודי המוזיקה הגבוהים שלה החלה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט במקצוע הניצוח, ולאחר מכן עברה לשירה. היא התקבלה לאקדמיה למוזיקה על ידי זולטאן קודאי בעצמו שאחר מכן הפך לאחד מהפרופסורים שלה.
הופעותיה הראשונות כללו את תפקידה של אחת הנשים היהודיות בביצוע האורטוריה יהודה המכבי של הנדל כחלק מהפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בתיאטרון גולדמארק, כי בשל יהדותה היא לא יכלה להופיע בתקופת מלחמת העולם השנייה בפני קהל לא יהודי. היא עשתה את הופעת הבכורה שלה תחילה כקרובינו בשנת 1943 באופרה של מוצרט נישואי פיגארו במסגרת אומיקה כמובן.
בעלה הראשון, המנצח, המלחין והמבקר המצוין לאסלו ויינר, ניספה בשואת יהודי הונגריה. לאחר גירוש בעלה, ורה רוז'ה הסתתרה לזמן מה ולאחר מכן עבדה בשגרירות שוודיה, שם ארגן ראול ולנברג את פעולות הבריחה ובעיקר ההצלה של יהודים נרדפי הנאציזם.
בעונת 1945–1946 הייתה חברה בית האופרה הממלכתי של הונגריה, ובשנים 1946–1949 באופרה של וינה, שם רשמה את הופעת הבכורה שלה כרוזינה בספר מסביליה של רוסיני ב-1 ביוני 1946. היא הופיעה שם תשעים וחמש פעמים במהלך חברותה בבית האופרה. הקריירה הבימתית המבטיחה שלה נקטעה בגלל מחלתה. הוא הוכרה כזמרת מעולה, עם ביצועים של יצירות מודרניות רבות. לאחר מותו של לאסלו ויינר, הוא נישא בשנית לראלף נורדל הבריטי, שאותו הכירה בבודפשט, אך נישאו ברומא. הם עברו ללונדון ב-1955 שם ורה רוז'ה עסקה כמורה לשירה.
היא דרשה רמה גבוהה ביותר מתלמידיה. היא עצמה הייתה "בוטה עד אכזריות", אך בניגוד למורים רבים אחרים לזמרה, היא הייתה מעוניינת באמת ובתמים למקסם את כישרונות תלמידיה, לנצל ולפתח את קולות השירה הייחודיים שלהם.
ורה רוז'ה כבר החלה ללמד גם במספר מדינות במקביל מטעם Guildhall School of Music and Drama בלונדון. מאוחר יותר המשיכה לעבוד כמורה פרטית. רבים מתלמידיה המפורסמים כוללים את
שרה ווקר (אנ')
קירי טה קאנאווה
אגתה מרטל (אנ')
קאריטה מאטילה (אנ')
טום קראוזה (אנ')
מרטינה בובט (אנ')
אן סופי פון אוטר
מרי טה האפוקו (אנ') מקודם מארי-אדל מקארתור (אנ')
אילדיקו קומלושי
היא פעלה רבות כדי להחיות, להופיע ולהוציא לאור את יצירתו של בעלה הראשון שניספה בשואה לאסלו ויינר.
ורה רוז'ה הובאה למנוחות ב-Golders Green Jewish Cemetery (אנ') בלונדון.
תפקידיה העיקריים

בלה בארטוק: טירת הנסיך כחול הזקן – יהודית
ז'ורז' ביזה: כרמן – צימזרף
צ'ייקובסקי: הבתולה מאורלאן (אנ') – ז'אן ד'ארק
גאטנו דוניצטי: הפילגש – לאונור די גוזמן
גאטנו דוניצטי: אנה בולנה - ג'יין סימור
גאטנו דוניצטי: Devereux Robert – שרה
גאטנו דוניצטי: לוקרציה בורג'ה – מאפיו אורסיני
ג'ורג'ה אנסקו: אדיפוס - א ספינקס
פרנץ ארקל: באנק באן – Gertrudd
לוקה פרנצ'סקוני: טרומפ-לה-מורט – אסי
פייטרו מסקאני: אבירות כפרית – Santuzza
ז'יל מאסנה: ורתר - שרלוט
וולפגנג אמדאוס מוצרט:  חליל הקסם – גברת שלישית
וולפגנג אמדאוס מוצרט: כך עושות כולן – Dorabella
וולפגנג אמדאוס מוצרט: נישואי פיגארו – צ'רובינו
וולפגנג אמדאוס מוצרט: חסדו של טיטוס – Sextus
הנרי פרסל: Dido ans Æneas – דידו
ריכרד שטראוס: סלומה – הרודיאס
ריכרד שטראוס: אלקטרה – קליטיימנסטרה
ריכרד שטראוס: אביר הוורד – אוקטביאן רופאנו
איגור סטרווינסקי: אדיפוס המלך – Iocaste
ג'וזפה ורדי: אאידה – אמנריס
ג'וזפה ורדי: כוחו של גורל – Preziosilla
ג'וזפה ורדי: דון קרלוס - אבולי הרצ'נו
ג'וזפה ורדי: נבוקו - פננה
ריכרד וגנר: פרסיפל – קונדרי; אלתנג
ריכרד וגנר: טנהויזר – ונוש
פרסים והוקרה

בשנת 1991 הוענק לה מסדר האימפריה הבריטית.
בשנת 1992 הוענק לה מדליית הזהב של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
בשנת 1999  נבחרה לאזרח כבוד של לונדון - ההונגרי/ההונגרייה הראשונ/ה שקיבל/ה פרס זה מאז לאיוש קושוט.
עמיתה בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה
חברת כבוד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים
חברת כבוד של הקולג' המלכותי למוזיקה.
סרט תיעודי עליה

הטלוויזיה הפינית בשירות הציבורי (YLE) יצרה עליה סרט תיעודי ב-1997 בשם Vera Rozsa – Mother of Stars (ורה רוז'ה - אמא של כוכבים), בבימויה של Tiina-Maija Lehtonen. (משך הסרט 50 דקות)
דפים קשורים

תיאטרון גולדמארק
אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך
הערות שוליים

↑  Elhunyt Rózsa Vera (2010. október 19.) fidelio.hu
↑  Adatlapja a Bécsi Állami Opera adatbázisában. (Hozzáférés: 2019. május. 18.)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2023034502  MusicBrainz: 582ab7d5-4e31-4552-af9b-7bf00554795a  VIAF: 42148035846587971356   WorldCat (עם VIAF): 42148035846587971356
ג'ון לוגי ביירד

| --- | --- |

 לידה:  11 באוגוסט 1888 הלנסבוראו, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  14 ביוני 1946  (בגיל 57) בקסהיל, הממלכה המאוחדת 
 מקום מגורים:  הממלכה המאוחדת
 מקום לימודים:  אוניברסיטת גלאזגו  אוניברסיטת סטרת'קלייד 
 פרסים והוקרה:  עמית כבוד של החברה המלכותית של אדינבורו 
 בן או בת זוג:  Margaret Albu 
 מספר צאצאים:  2 
 תרומות עיקריות
 מחלוצי ממציאי הטלוויזיה, פיתח את הטלוויזיה הצבעונית הראשונה
 
ג'ון לוגי ביירד (באנגלית: John Logie Baird;‏ 11 באוגוסט 1888 – 14 ביוני 1946) היה מהנדס וממציא סקוטי, מחלוצי ממציאי הטלוויזיה ומי שהמציא את מערכת הטלוויזיה הצבעונית הראשונה. בשנת 2006 דורג ביירד כאחד מעשרת המדענים הסקוטים הגדולים בהיסטוריה.
שנותיו הראשונות

ביירד נולד בהלנסבורג (Helensburgh), ורכש השכלה טכנית והנדסית באקדמיית לרצ'פילד (Larchfield, מקביל לתיכון) ובמכללה הטכנית הסקוטית (כיום אוניברסיטת גלאזגו). לימודיו לתואר נקטעו בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה והוא מעולם לא סיים אותם. כבר בנעוריו היה ביירד חובב טכנולוגיה מושבע ואהב להתעסק בציוד אלקטרוני. כך למשל, התקין בחדר השינה בביתו מרכזת טלפונים שקישרה אותו עם חבריו במורד הרחוב.
במשך כל חייו סבל מבריאות לקויה. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נדחה כבלתי כשיר לשמש כלוחם בשל בריאותו, ומונה כמהנדס ראשי בתחנת הכוח של חברת קלייד ואלי (Clyde Valley).
המצאות נוספות

לביירד היו מספר המצאות נוספות שלא נחלו הצלחה רבה. בשנות ה-20 לחייו הוא ניסה לפתח שיטה לייצור יהלומים על ידי חימום גרפיט בטמפרטורה גבוהה וגרם לשיבוש של אספקת החשמל בגלאזגו. לאחר מכן ניסה לפתח סכין גילוח מזכוכית שהיה עמיד בפני חלודה אך זה נטה להישבר. הוא ניסה לפתח נעליים פנאומטיות (מתנפחות) בדומה לצמיגים וכשל. בנוסף לכך פיתח גרב תרמי לחימום (גרב ביירד) וכאן נחל הצלחה מסוימת – ביירד סבל מקור בכפות הרגליים וגילה ששכבה נוספת של כותנה בתוך הגרב מספקת חימום.
בתחום האלקטרוניקה לעומת זאת הצליח יותר. ב-1928 פיתח דגם ראשוני של מכשיר וידאו ששילב הקלטת קול באמצעות פונוגרף ומערכת שהכילה דיסק ניפקו מסתובב בתדירות של 78 סיבובים בדקה עם מחט חריטה (בדומה לתקליט). התוצאה הייתה דיסק שיכול היה להקליט ולנגן אות וידאו של 30 קווים. קשיים טכניים מנעו את המשך פיתוחה של המערכת אבל חלק מהפונודיסקים המקוריים נשמרו, ואף עברו שחזור על ידי דונלד מקלין, מהנדס חשמל סקוטי. פיתוחים נוספים של ביירד היו בתחום סיבים אופטיים, ניווט באמצעות רדיו ורדאר. מידת תרומתו לפיתוח הרדאר אינה ברורה מאחר שפיתוחיו בתחומים צבאיים מעולם לא פורסמו על ידי ממשלת בריטניה.
מלקולם ביירד, בנו, טוען כי אביו הוציא פטנט על מתקן שייצר תמונות מהחזרה של גלי רדיו, מתקן שדומה מאוד לרדאר, ושביירד היה בהתכתבות עם ממשלת בריטניה באותו הזמן. עם זאת תרומתו לפיתוח הרדאר נותרה שנויה במחלוקת.
בשנותיו האחרונות מ-1944 עד 1946 התגורר ביירד בביתו בבקסהיל (Bexhill) במחוז סאסקס, בסמוך לתחנת הרכבת בה נפטר ב-14 ביוני 1946 עקב שבץ שאירע בפברואר של אותה שנה. הבית הישן נהרס ב-2007 ובמקומו נבנה בניין דירות שנקרא Baird Court על שם ביירד.
הערות שוליים

↑  "John Logie Baird was voted the second most popular Scottish scientist". Scottish Science Hall of Fame. National Library of Scotland. 2009. אורכב מ-המקור ב-2010-07-19. נבדק ב-6 בינואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007596805605171  PLWABN: 9810651783105606  BnF: cb137572409 (data)  CiNii: DA19884738  GND: 118848984  ISNI: 0000 0001 1737 8366  LCCN: n50020858  NKC: ola2002150835  NLA: 35636398  NTA: 073192058  SNAC: w6h4340n  SUDOC: 074099655  Trove: 1023074  VIAF: 3268201   WorldCat (עם VIAF): 3268201
מחלקת הכבאות של העיר ניו יורק

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה מרכזי:  ניו יורק 
 www.nyc.gov/fdny
 
דגל המחלקה
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
מחלקת הכבאות של העיר ניו יורק (באנגלית: Fire Department of the City of New York - FDNY) היא ארגון כיבוי האש וארגון החירום הרפואי של העיר, המשתייך לעיריית ניו יורק. הכוח, המונה כ-10,200 כבאים וכ-3,500 חובשים ופרמדיקים באמבולנסים, הוא מחלקת הכבאות העירונית הגדולה בארצות הברית והשנייה בגודלה בעולם (לאחר זו של טוקיו שביפן).
אנשי המחלקה עוסקים בכיבוי שרפות, במתן שירותי חירום רפואיים ובטיפול במפגעים ומצבי חירום שונים, לרבות מצבי חירום כימיים וביולוגיים. אתגרי הכבאות העומדים בפניהם בניו יורק הם מגוונים – שריפות במבנים בגדלים שונים עד לגורדי שחקים ענקיים, בשטחי נמל, גשרים ומנהרות ובמערכת הרכבת התחתית הגדולה בעולם, ובפארקים גדולים ושטחים מיוערים.
המוטו של המחלקה הוא New York's Bravest.
תולדות המחלקה

ראשיתם של שירותי הכיבוי בניו יורק היא עוד בשנת 1648, במושבה ההולנדית ניו אמסטרדם שהייתה ב-1664 למושבה הבריטית ניו יורק. המושל ההולנדי האחרון של המושבה, פיטר סטויווסאנט (Pieter Stuyvesant), מינה בה ארבעה פקחי אש. הוקמה יחידת סיור אש שהייתה מפטרלת ברחובות המושבה מדי לילה בהשגחה מפני שריפות. הציוד עבורה נרכש מכספי קנסות שהוטלו על אי ניקוי ארובות כהלכה. חטיבת הכבאים הראשונה בעיר הוקמה בעיר ב-1731. חמש שנים לאחר מכן הוקמה תחנת הכיבוי הראשונה. ב-1737 הוקמו שירותי כבאי אש מתנדבים. עם השנים הם הוחלפו בהדרגה בכבאים בשכר (כיום קיימות בעיר עשר יחידות קטנות של כבאים מתנדבים). ב-1798 הוקמה רשמית מחלקת הכבאות של העיר ניו יורק.
בשנת 1865 מנתה מחלקת הכבאות של ניו יורק 565 קצינים וכבאים בשכר. בעקבות סדרת שריפות גדולות בשנת 1866 שופר ארגון המחלקה וגדלה יעילותה בדיכוי שריפות. ב-1865 חוקקה מדינת ניו יורק חוק, אשר הכפיף למושל המדינה את מחלקות הכבאות של ניו יורק ושל ברוקלין תחת השם "מחלקת הכבאות המטרופוליטנית" (MFD). מבנה ארגוני זה בוטל ב-1870 ושתי המחלקות עברו לפיקוח העיריות שלהן. בשנת 1898, לאחר איחוד רובעי ניו יורק דהיום תחת עירייה אחת, מוזגו יחד גם שתי המחלקות ונציב הכבאות הראשון מונה לעמוד בראשן.
ב-1909 החלה המחלקה להשתמש בציוד כיבוי ממונע. ב-1911 התרחשה השרפה הידועה לשמצה במפעל ביגוד בעיר (Triangle Shirtwaist Factory), שבה נספו 146 אנשים. באותה שנה הוקם בית הספר לכבאות של המחלקה, ושנה אחר כך נוסד המשרד למניעת שריפות. ב-1913 נחנכה אנדרטת כבאי ניו יורק בפארק ריוורסייד שלחוף נהר ההדסון.
בהדרגה השתפר ציודה של המחלקה ונכנסו לשימוש מערכות התזת מים בלחץ גבוה, אמצעי קשר חדשים ואוניות כיבוי אש. ב-1965 מונה רוברט לאורי לנציב הכבאות, האפריקני-אמריקני הראשון לפקד על מחלקת כבאות בעיר גדולה בארצות הברית. ב-1982 החלה לשרת אשה ראשונה ככבאית במחלקה.
ב-1996 מיזג ראש העיר רודולף ג'וליאני את שירות האמבולנסים של ניו יורק לתוך מחלקת הכבאות. השירות השתייך קודם לכן לתאגיד הבריאות ובתי החולים של העיר.
תולדות המחלקה > הפיגועים במרכז הסחר העולמי

פיגועי 11 בספטמבר 2001 היו שעתה הקשה ביותר של המחלקה. שני מטוסי נוסעים חטופים שהתנגשו בשני המגדלים של מרכז הסחר העולמי, חוללו בהם הרס נרחב ושריפות שהביאו בסופו של דבר לקריסתם. יחידות כיבוי של העיר הוזעקו למרכז הסחר העולמי מיד לאחר פגיעת המטוס הראשון, ואנשיהן החלו להעפיל במדרגות המגדל הצפוני ולאחר מכן הדרומי כדי לכבות את האש בהם. קשר הרדיו עם חלקם לא פעל כהלכה והם לא יכלו לשמוע פקודות לפינוי המגדלים. גם עם משטרת ניו יורק לא התקיים למעשה קשר רדיו.
בזמן קריסת שני המגדלים נמצאו בהם ובסביבתם למעלה מ-400 כבאים וחובשים. בהתמוטטות נספו 343 מהם. עמדת פיקוד ניידת של המחלקה שהוקמה ליד אחד המגדלים הושמדה. בין ההרוגים היו מפקד הכיבוי של המחלקה, אחד מסגני נציב הכבאות שלה ומספר קצינים בכירים אחרים. הקורבנות השתייכו ל-75 תחנות כיבוי שונות. ציוד כיבוי והצלה רב נהרס.
הפעולה במרכז הסחר העולמי הביאה להתארכות זמני התגובה של המחלקה לשריפות בחלקים אחרים של העיר. במסגרת מאמצי החילוץ והפינוי באתר האסון בימים שלאחר התמוטטות המגדלים עבדו כבאים רבים במשמרות של 24 שעות רצופות. לעזרתם באו אינספור כבאים וחובשים מחוץ לעיר ניו יורק, לרבות ממדינת ניו יורק וממדינות קונטיקט, ניו ג'רזי, פנסילבניה ואפילו פלורידה ומישיגן.
אנשי המחלקה שנספו בפיגועים הונצחו באנדרטה הלאומית לפיגועים בעיר.
לאחר האסון השתקמה המחלקה וחזרה למלא את ייעודה. בעקבות הפסקת החשמל הגדולה שפקדה את צפון-מזרח ארצות הברית ב-14 באוגוסט 2003 נדרשו כבאי ניו יורק לחלץ אנשים ממעליות שנתקעו בכ-800 מגדלים ומבנים בעיר ולכבות שריפות רבות שפרצו עקב שימוש בנרות במהלך הפסקת החשמל.
בשנת 2012 הורה בית משפט פדרלי מחוזי למחלקה לנקוט אפליה מתקנת בקבלת כבאים לשורותיה, באופן שמבין כל חמישה מגויסים חדשים יהיו שני אפריקנים-אמריקנים והיספני אחד, עד אשר תתמלא מכסת גיוס מסוימת שקבע בית המשפט. הצו ניתן במסגרת תביעה שהוגשה נגד המחלקה בטענה לאפליה בהליכי הקבלה לעבודה בה נגד בני מיעוטים אלה.
תפקידי המחלקה

תפקידי המחלקה כפי שהוגדרו על ידי עיריית ניו יורק כוללים:
כיבוי שריפות
איתור וחילוץ של נפגעים
מתן טיפול חירום רפואי שלפני פינוי לבית חולים
טיפול בחומרים מסוכנים לשם הצלת חיים וביצוע פעולות טיהור המוניות מחומרים מסוכנים
חקירת דליקות והצתות
עריכת ביקורות בטיחות אש
מבנה ארגוני

למחלקה יש שני ראשים. האחד הוא נציב כבאות אזרחי והאחר הוא מפקד הכיבוי, המופקד על הפעילות המבצעית. מתחתיהם משרתים מנהלי מדורים שונים, וביניהם מפקד מבצעי האש, מפקד שירותי החירום הרפואיים, מפקד הבטיחות, מפקד ההדרכה ומפקד מניעת שריפות.
הארגון המבצעי של המחלקה הוא כמו-צבאי. היא מחולקת לחמישה פיקודי רובע, אחד לכל אחד מרובעי העיר. כפופות לכולם יחד תשע אוגדות (Divisions), שבכל אחת ארבעה עד שבעה גדודים ובכל אחד מהם 180–200 כבאים ומפקדים. בכל גדוד מצויות ארבע עד שמונה פלוגות. בכל משמרת משרתים בפלוגה שלושה עד שישה כבאים, בהתאם לתפקידה.
בנוסף ליחידות הכיבוי מפעילה המחלקה את שירות האמבולנסים של העיר, המאוישים על ידי פרמדיקים וחובשים. הם פועלים במסגרת פיקוד שירותי החירום הרפואיים (EMS) של המחלקה. זהו ארגון שירותי החירום הרפואיים הגדול בעולם. חלק מאנשיו פועלים במסגרת יחידות ייעודיות לטיפול בנוכחות חומרים מסוכנים או לחילוץ מחללים קטנים ומבניינים שהתמוטטו, ומפעילים לשם כך ציוד ונהלים מיוחדים.
מטה המחלקה שוכן ברובע ברוקלין ובית הספר לכבאות שלה ממוקם באי רנדל שבין מנהטן לקווינס.
סולם הדרגות המחלקתי כולל עשר דרגות קצונה, שהגבוהה שבהן שמורה למפקד הכיבוי (חמישה כוכבי זהב) ושש דרגות חוגרים, מכבאי מתלמד ועד לכבאי דרגה 5.
בשנת 2012 מנה כוח האדם של המחלקה 10,200 כבאים, 3,500 חובשים ופרמדיקים ו-1,600 עובדים אזרחיים. אלו איישו 208 תחנות כיבוי ו-33 תחנות אמבולנסים. הם משרתים שטח של 824 קילומטרים מרובעים ובו 8.17 מיליון נפש.
מוקדי חירום

כל חיוג טלפוני בניו יורק למספר החירום 911 מופנה אל מוקדן של מחלקת הכבאות, המנתב את הקריאה אל יעדה – משטרת ניו יורק או מחלקת הכבאות (לרבות קריאות לעזרה רפואית).
למחלקת הכבאות שני מוקדים לקבלת קריאות, השוכנים בברוקלין. האחד מטפל ברבעי הברונקס וקווינס, והאחר במנהטן, ברוקלין וסטטן איילנד. המוקדים מאוישים על ידי מוקדנים, המקבלים את קריאות החירום ומזינים את פרטיהן למחשב (אותו מחשב מציין את מקום הימצאה של כל יחידת כיבוי, בבסיסה או בשטח). מוקדן בכיר יותר קובע אילו יחידות יופעלו בתגובה לכל קריאה ואירוע (על פי נהלים מבצעיים שקבעה המחלקה) ומעביר אליהן את פקודת היציאה. מוקדי הרבעים והשונים מגבים זה את זה למקרה של עומס בקריאות. בנוסף, למחלקה מוקד לשירותי חירום רפואיים, שאליו מופנות על ידי מוקדני 911 רוב הקריאות לעזרה רפואית.
אחד האמצעים לפנייה אל מחלקת הכבאות הוא קופסאות אזעקת אש, הפזורות ברחבי העיר (בבתי ספר, בתי חולים, כבישים מהירים, גשרים ועוד) והמאפשרות להתריע על פרוץ שרפה או להזעיק שירותי חירום.
בשנת 2012 הגיעו אל המחלקה 488 אלף קריאות, מהן 25 אלף קריאות לכיבוי שריפות, 206 אלף קריאות לאירועים שאינם שרפה ו-219 אלף קריאות לעזרה רפואית.
ציוד

המחלקה מפעילה מספר רב של סוגי כלי רכב וביניהם:
כבאיות – בדרך כלל עם מכל מים פנימי של 500 גלון ומשאבות בהספק של 1,000 או 2,000 גלון לדקה (הכבאיות בעלות המשאבות החזקות יותר ממוקמות בדרך כלל באזורים שבהם רבים הבניינים הגבוהים).
כבאיות נושאות סולם
כבאיות בעלות עבירות גבוהה לכיבוי שריפות בחורשות, ביצות וכדומה
כלי רכב לטיפול בחומרים מסוכנים
כלי רכב לפיקוד
רכבי קשר
כלי רכב לתמיכה בכבאים (מילוי מכלי חמצן ועוד)
כלי רכב נושאי גנרטורים ואמצעי תאורה
המחלקה מפעילה גם שלוש אוניות לכיבוי אש, המיועדות לכיבוי שריפות בנהרות, אזורי נמל וגשרים. היא איננה מפעילה מסוקים ונעזרת בעת הצורך במסוקים של משטרת ניו יורק.
מדור שירותי החירום הרפואיים של המחלקה מפעיל אמבולנסים, לרבות אמבולנסים לטיפול בחומרים מסוכנים ובאירועים רבי נפגעים.
המחלקה מפעילה 198 כבאיות, 143 כבאיות סולם ו-234 אמבולנסים.
המחלקה בתרבות

מספר ספרים נכתבו אודות המחלקה ועבודתה. כמו כן היא נזכרה בסרטי קולנוע וטלוויזיה רבים, שחלקם התרכזו בפעולת יחידות כיבוי ספציפיות. המוקדם שבהם היה סרט תיעודי של ה-BBC משנת 1972 אודות יחידת כיבוי מדרום ברונקס (Man alive: the Bronx is burning). אופרת הסבון Rescue me, ששודרה בשנים 2004 עד 2011, עסקה בקורותיה של יחידת כיבוי בדויה בניו יורק. אנשי המחלקה היו בין גיבורי סדרת הטלוויזיה משמרת שלישית, ששודרה בשנים 1999 עד 2005.
תחנת Hook & Ladder Company 8 התפרסמה בעקבות השימוש בה כתחנת מכסחי השדים בסרט הראשון משנת 1984. התחנה נבחרה מכיוון שהתסריטאי דן אקרויד הכיר את האזור ואהב את המבנה. לימים נתלה שלט בצורת סמל מכסחי השדים מהסרט השני על קיר פנימי של התחנה, בעיקר עבור מעריצי הזיכיון העוצרים לצלם את המבנה ומבקשים להצטלם עם השלט.
הערות שוליים

↑  מקור: http://www.nyc.gov/html/fdny/pdf/vital_stats_2012.pdf.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601881205171  ISNI: 0000 0000 9744 2905  LCCN: n50074741  NKC: ko20231180541  VIAF: 144218440   WorldCat (עם VIAF): 144218440 
כבאי מול שרידי מרכז הסחר העולמי
אחת מתחנות הכיבוי המפורסמות של העיר
כבאית של אחת מתחנות המחלקה. על דלת הכבאית רשומים שמות כבאי התחנה שנספו בפיגועי 11 בספטמבר
אגם דוכאן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מאגר מים 
 מידות
 שטח:  270 קילומטר רבוע
 מידע נוסף
 נהר מזין:  הזב הקטן 
 מקור לנהר:  הזב הקטן 
 ‏אגן ניקוז:  11,700 קילומטר רבוע
 מדינות באגן הניקוז:  עיראק, איראן 
 קואורדינטות:  36°08′00″N 44°55′00″E﻿ / ﻿36.133333333333°N 44.916666666667°E﻿ / 36.133333333333; 44.916666666667
  (למפת עיראק מוגדלת) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. אגם דוכאן(למפת עיראק רגילה) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. אגם דוכאן
 
מאגר דוכאן, 2001
אגם דוּכאן (או דוֹכאן)  (בכורדית מרכזית: دەریاچەی دووکان) הוא האגם הגדול ביותר בכורדיסטן העיראקית. הוא ממוקם קרוב לעיר ראניה, על נהר הזבּ הקטן. מאגר המים נוצר כתוצאה מהקמתו של סכר דוכאן שהושלם ב-1959, סכר רב-תכליתי במטרה לספק מים ל השקיה ולתחנת כוח הידרואלקטרית.
לפני ההצפה של אגם דוכאן נערך מחקר ארכאולוגי שנועד לרכז מידע על האתרים שהיו צפויים להצפה. הסקר הארכאולוגי שנערך במישור ראניה תיעד כ-40 אתרים המעידים על התיישבות אדם החל מן האלף ה-6 לפנה"ס ועד ימינו.
הערות שוליים

↑  Kliot, Nurit (1994). Water Resources and Conflict in the Middle East. Milton Park: Routledge. ISBN 0-415-09752-5.
ערך זה הוא קצרמרבנושא כורדיסטן העיראקית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אדאסי

אדאסי היה מלך אשור, האחרון בשורה של שבעה מלכים שתפסו את השלטון האשורי בכוח בשנים 1720-1701 לפנה"ס לאחר גירוש האמורים והבבלים מאשור. שושלת אדאסי נקראה על שמו. הוא הוחלף על ידי בנו, בל-באני.
בתקופתו הסתיימה מלחמת האזרחים בממלכה ושבה יציבותה. המלכים שאחריו המשיכו במדיניות שהנהיג, אך לא השכילו (מרצון או בשל חוסר הצלחה) להרחיב את גבולות האימפריה.
הערות שוליים

↑  Assyria, באתר Ancient History Encyclopedia
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אדד-שאלולו | מלך אשור | הבא: בל-באני |
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בל UH-1 אירוקוי

UH1D יואי של צבא ארצות הברית
בל UH-1 אירוקווי (Bell UH-1 Iroquois) הידוע יותר בשם יואי (Huey), הוא מסוק סער בעל מנוע טורבו-ציר יחיד מתוצרת חברת בל האמריקאית.
המסוק פוּתח בשנת 1952 כדי למלא את כל דרישות צבא ארצות הברית לפינוי רפואי ושימוש כללי. הטיסה הראשונה הייתה ב-20 באוקטובר 1956 והייצור הסדרתי החל במרץ 1960. היה זה המסוק הסדרתי הראשון שהונע על ידי מנוע טורבינה בצבא ארצות הברית, ועד היום יוצרו יותר מ-11,000 מסוקים מסוג זה, שני מבחינת כמות רק למסוק המיל מי 8.
סימונו המקורי של המסוק, HU-1, הוביל לכינוי החיבה שלו HUEY (יואי). בספטמבר 1962 שונה הסימון ל- UH-1 אך הכינוי "יואי" נשאר בשימוש נפוץ. כ-7000 מסוקי יואי היו בשירות צבא ארצות הברית במהלך מלחמת וייטנאם. למסוק גרסאות אזרחיות, בל 204 ובל 205.
פיתוח

ב-1952 זיהה צבא ארצות הברית צורך במסוק חדש, למשימות תובלה כללית, פינוי רפואי ואימון מכשירים. על פי הערכת הצבא היו המסוקים הקיימים גדולים מדי, מחד, וללא כוח מספק, מאידך, ומורכבים מדי לתחזוקה יעילה. בנובמבר 1953 הגיש הצבא את הדרישות המעודכנות למחלקת הצבא שבמחלקת ההגנה של ארצות הברית. עשרים חברות ניגשו למכרז ובהם חברת בל הליקופטר. ב-23 בפברואר 1955 בחר הצבא בחברת בל והזמין ממנה שלושה מסוקים מדגם 204. למסוקים אלה ניתן הסימול XH-40.
פיתוח > דגם 204

דגם 204 הונע על ידי אב טיפוס של מנוע לייקומינג YT53-L-1, בעל הספק של 700 כוח סוס. אב הטיפוס הראשון של דגם XH-40 טס לראשונה ב-20 באוקטובר 1956 בפורט וורת', טקסס. שני אבות טיפוס נוספים נבנו ב-1957, ועוד לפני בנייתם הזמין הצבא שישה מסוקי ניסוי נוספים שסומלו YH-40. במרץ 1960 הזמין הצבא מחברת בל 100 מסוקים, שסומלו HU-1A וכונו אירוקווי (Iroquois) על שם השבט האינדיאני בעל אותו שם.
בתוך זמן קצר זכה המסוק לכינוי "יואי" (Huey), שנגזר מסימול הדגם הצבאי, HU-1. הכינוי היה כה פופולרי עד שחברת בל עצמה עשתה בו שימוש כשהטביעה את השם על דוושת ההיגוי בתא הטייס של המסוק. כמעט ולא נעשה שימוש בשמו הרשמי של המסוק. ב-1962 הונהגה שיטת סימול חדשה לכל כלי הטיס של הכוחות המזוינים של ארצות הברית וסימול המסוק שונה ל-UH-1, אך הכינוי נותר.
סימול חברת בל למסוק היה דגם 204. המסוק היווה קפיצת מדרגה משמעותית בתכנון מסוקים, בהיותו המסוק הראשון שהונע על ידי מנוע טורבינה שסובב את ציר הרוטור. התקנת מנוע הטורבינה יצר מהפכה בביצועי המטוס: משקלו ירד באופן משמעותי ויחס הכוח מול המשקל עלה מאוד. צריכת הדלק ירדה וכך הוצאות האחזקה והתפעול. מנוע הטורבינה איפשר למסוק לשאת מטענים יעילים לטווח משמעותי במהירות סבירה. יתרונות אלו הפכו את דגמי 204 ו-205 למסוקים המוצלחים ביותר מתוצרת מערבית, מבחינת מספר המסוקים שנבנו.
דגם 204B סופק לראשונה ב-1961. עד 1967 סופקו 60 מסוקים כאלה לשוק האזרחי, במקביל למסוקי UH-1 הצבאיים. חברת אוגוסטה בל האיטלקית ייצרה ברישיון מסוקים נוספים עד 1973.
צבא ארצות הברית היה מרוצה מאוד מהמסוק החדש, אך סבר שביצועי המסוק עם המנוע שהותקן בו ירודים, ושאף שהדגמים הבאים יהיו מצוידים במנוע חזק יותר. לאור זאת הציעה חברת בל את דגם UH-1B שבו הותקן מנוע לייקומינג T53-L-5 שייצר 960 כוחות סוס, ושהיה בעל גוף מוארך יותר ויכול היה לשאת שבעה נוסעים או ארבע אלונקות וחובש. הצבא החל בניסויי טיסה לדגם החדש בנובמבר 1960 והמטוס הסדרתי הראשון סופק לצבא במרץ 1961.
ב-1960 החלה חברת בל בייצור דגם UH-1C, ובו שולבו שיפורים שנועדו לתקן ליקויים אווירודינמיים שהתגלו בגרסה החמושה של דגם UH-1B. דגם C צויד במנוע חזק יותר, לייקומינג T53-L-11, בעל 1,100 כוח סוס. הצבא עתיד היה לשדרג את כל המטוסים מדגם B למנוע זה. דגם C צויד גם במערכת רוטור חדשה שאיפשרה למסוק להגיע למהירויות גבוהות יותר, צמצמה את המקרים שבהם נכנס המסוק להזדקרות בעת תמרוני צלילה, והגדילה את יכולת התמרון של המסוק. הגידול בכוח המנוע והרוטור המוגדל חייבו את מהנדסי חברת בל לתכנן יחידת זנב חדשה, שכללה מייצב אנכי בעל מיתר רחב יותר והגה גובה גדול יותר.
שיפור נוסף שהוכנס על ידי חברת בל היה מערכת שליטה הידראולית כפולה, לשרידות משופרת, וכן מערכת מסננים משופרת המותאמת לתנאי האבק הקיימים בדרום-מזרח אסיה. קיבולת הדלק של דגם UH-1C הוגדלה ל-920 ליטרים, ומשקל המסוק הכולל הוגדל ל-4,309 ק"ג, מתוכם מטען מועיל במשקל 2,120 ק"ג. הייצור הסדרתי של דגם C החל ביוני 1966, ובסך הכל יוצרו 766 מסוקים מדגם זה, מתוכם חמישה עבור הצי המלכותי האוסטרלי וחמישה עבור נורווגיה.
פיתוח > דגם 205

על אף הצלחתם של מסוקי היואי מהדגמים הראשונים ביקש צבא ארצות הברית דגם שיוכל לשאת מספר רב יותר של חיילים. המענה שנתנה חברת בל לבקשה זו היה דגם 205, שבו הוארך גוף המסוק מדגם HU-1B ב-41 אינץ' (104 ס"מ), וכך נוספו עוד ארבעה מושבים ליד תיבת התמסורת, כשפניהם כלפי חוץ. בכך גדל מספר הנוסעים האפשרי ל-15, כולל הצוות. לחלופין ניתן היה לשאת בתא הנוסעים המוגדל שש אלונקות וחובש, שתיים יותר מן הדגמים המוקדמים. במקום דלתות ההזזה שבדגמים הראשונים, שבהם היה חלון אחד, הותאמו לדגם זה דלתות גדולות יותר עם שני חלונות, וכן פנל נוסף שניתן היה לפתוח על ציר, וכך לאפשר גישה משופרת לתא הנוסעים. את הדלתות ואת הפנל ניתן היה להסיר בקלות, וכך להטיס את המסוק בתצורה פתוחה.
אב הטיפוס של דגם 205 טס לראשונה ב-16 באוגוסט 1961. שבעה מסוקים קדם סדרתיים הועברו לניסויים בבסיס חיל האוויר אדוארדס החל ממרץ 1961. לכתחילה צויד דגם 205 ברוטור בקוטר 13.4 מטרים ובמנוע לייקומינג T53-L-9, בעל 1,100 כוח סוס. בגרסאות הבאות הוגדל קוטרו של הרוטור ל-14.6 מטרים וגם מנור הזנב הוארך, כדי להכיל את הרוטור המוארך. לאחר התאמות אלה הגיע משקלו הכולל של המסוק ל-4,309 ק"ג. צבא ארצות הברית הזמין את המסוק ב-1963. בדגם הסדרתי הותקן מנוע T-53-L-11 שהיה זהה לדגם L-9 אך הוזן בסוגים שונים של דלק. סימול אבות הטיפוס היה YUH-1D והמסוקים הסדרתיים סומלו UH-1D.
ב-1966 ייצרה בל את דגם UH-1H, בו היה מותקן מנוע לייקומינג T53-L-13 שהיה בעל הספק של 1,400 כוח סוס. צינור פיטו של המסוק הועבר מחרטומו לגגו, כדי למנוע נזק במהלך הנחיתה. דגם 205A-1 האזרחי היה זהה לדגם UH-1H, ולעומת דגם 204 היה ארוך יותר, גדול יותר, ובעל ביצועים טובים יותר הודות למנועו החזק יותר.