stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גלקסיה אליפטית
צורה ומבנה

המבנה הכללי של הגלקסיות האליפטיות, בהשוואה לגלקסיות מסוגים אחרים, הוא חלק ורציף. הן דומות מאוד לגלקסיות עדשה ולכן נוטים לבלבל ביניהן ולעיתים לסווג את גלקסיות העדשה כאליפטיות. כמו כן, במובנים רבים הן דומות לתפיחה המרכזית של הגלקסיות הספירליות ויש סברות כי הן נוצרו באופן דומה, אך סברות אלו עדיין שנויות במחלוקות. מבחינת גודלן, גלקסיות אליפטיות ננסיות שקוטרן כ-6,500 שנות אור הן הנפוצות ביותר, אך ישנן גם כמה גלקסיות אליפטיות ענקיות שקוטרן כ-325,000 שנות אור. מסתן נעה בין ‎107‎ ל-‎1013‎ מסות שמש. הבדלים עצומים אלו בקוטר ובמסה אינם קיימים בגלקסיות מסוגים אחרים.
צורתן הנראית, הדו-ממדית, משתנה החל מעיגול ועד לאליפסה מוארכת. נהוג למיין אותן על פי היחס בין צירי האליפסה:
n=10\cdot {a-b \over a}
כאשר a הוא אורך הציר הראשי ו-b אורך הציר המשני. כך למשל, E0 היא גלקסיה כדורית (a=b), ו-E5 היא גלקסיה שבה אורכו של הציר המשני שווה למחצית אורכו של הציר הראשי. הגלקסיה הפחוסה ביותר שנתגלתה עד כה היא E7. רובן של הגלקסיות הן בעלות פחיסות בינונית והמדענים נוטים להאמין כי הפחוסות ביותר שנתגלו הן למעשה פחוסות פחות מכפי שהן נצפות, וזאת בשל זוויתן יחסית לכדור הארץ.
אוכלוסיית כוכבים

גלקסיות אליפטיות מכילות בין 108 ל-1013 כוכבים. רוב הכוכבים הם מהסדרה הראשית וכן ענקים בעלי טמפרטורה דומה לזו של השמש. באזור השוליים ניתן למצוא צבירים כדוריים. כמויות החומר הבין-כוכבי והאבק בגלקסיות האליפטיות הן לא משמעותיות ולכן כמעט שלא נוצרים בהן כוכבים חדשים. באופן כללי, אוכלוסיית הכוכבים היא זקנה יותר ואין הבדל גדול בין האוכלוסייה במרכז לאוכלוסייה בחלקים הרחוקים מן המרכז. בהתאם לכך, צבען הוא צהבהב-כתום, בדומה לצבעה של התפיחה המרכזית בגלקסיות הספירליות. עם זאת, נצפו מספר גלקסיות אליפטיות המכילות צבירי כוכבים צעירים כחולים; ההסבר המקובל שניתן לכך הוא שהתרחשה התנגשות בין גלקסיות וכתוצאה מכך נוצרה גלקסיה מאוחדת חדשה. התנגשויות כאלו שהיו שכיחות בעבר, ביקום הצעיר, נדירות יותר כיום.
תנועה

בחינה ספקטרוסקופית של גלקסיות אליפטיות הראתה כי הן כמעט ולא מסתובבות סביב עצמן. הכוכבים נעים תנועה אקראית בתוך גוף הגלקסיה בכיוונים רבים ושונים (תנועה אנ-איזוטרופית), בדומה למולקולות גז חם במכל. לעומת זאת, בגלקסיות ספירליות החומר סובב סביב המרכז במהירות ההולכת ועולה עם המרחק ממנו.
נוטים לחלק את הגלקסיות האליפטיות לשני סוגים; גלקסיות אליפטיות ענקיות עם צורה הדומה מעט לקופסה, הנובעת מתנועת הכוכבים הפנימית האנ-איזוטרופית, וגלקסיות דיסקה רגילות ועמומות, שצורתן נובעת מתנועת הכוכבים הפנימית האיזוטרופית באופן יחסי אך פחוסה בשל התנועה הסיבובית.
דוגמאות לגלקסיות אליפטיות

M32
M87
הערות שוליים

1 2  היקום - יסודות האסטרופיזיקה: מאיר מידב, חגי נצר ונח ברוש, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2000, עמ' 215–216
גלקסיה M105
דורים

דוֹרִים (ביוונית: Δωριείς) הם בני שבט הלני יווני-עתיק המוזכר בכתבים יוונים, אשר ישבו בעיקר בפלופונסוס, במערב יוון ובכרתים. זהו האחרון מבין השבטים ההלניים שפלש ליוון. לשבט הדורי סממנים תרבותיים ודיאלקט ייחודיים.
על פי הכתבים היוונים בהם מוזכרים הדורים, מתקבל הרושם כי מקורם בצפונה ובצפון-מזרחה של יוון, ושמקורם ומוצאם האתני במקדוניה ובאפירוס. נסיבות שאינן ברורות דיין גרמו להם לפנות לחלקה הדרומי של יוון לעבר אטיקה והפלופונסוס כמו גם לאיים האגאיים ולחופה של אסיה הקטנה.
במאה ה-12 או ה-13 לפנה"ס התחולל משבר תקופת הברונזה המאוחרת בפלופונסוס, בכרתים, ובמקומות אחרים באזור הים התיכון, חורבן שהיה כרוך בהרס משמעותי של תרבויות רבות, בהן של התרבות המיקנית העתיקה בדרום יוון, תהליך שהתנהל במקביל לתחילתה של תקופת המעבר ביוון.
הערים בפלופונסוס שנהרסו ואפילו נקברו תחתיהן כללו את הערים קורינתוס, אולימפיה, ספרטה ומיקנה. ערים רבות הפכו בפועל לכפרים עלובים, והיו כאלה שאף נעזבו לחלוטין מיושביהן.

עד היום לא נמצאו עדויות כתובות אודות התקופה, במיוחד לאור העובדה שהשימוש בכתב הליניארי B פסק לחלוטין. המחקר המקובל מייחס אומנם את הדבר לפלישתם של הדורים, אך לאחרונה, החלו להמצא מספר עדויות לפיהן בני השבט היגרו דרומה לפלופונסוס ולאזורי הים האגאי במהלך ימי הביניים של יוון העתיקה וכי הם לא פלשו לשם בתחילתה של התקופה הזו, ומכאן שלא הם הגורם לחורבן האמור והשערה סבירה יותר היא שחורבן זה היה חלק ממשבר גויי הים. 

אף על פי שרוב הפולשים הדורים התנחלו בפלופונסוס, חלקם גם התנחל ברודוס ובאסיה הקטנה, שם נוסדו ששת ערי הדורים הגדולות- הליקארנאסוס (אנ') וקנידוס (אנ') שבאסיה הקטנה, קוס ולינדוס, קמירוס ויאליסוס באיים של רודוס. שש הערים הללו הפכו ברבות הימים לערים שהתחרו עם הערים האיוניות שבאסיה הקטנה, וזאת, בנוסף לפלישתם של הדורים גם לאי כרתים.
המסורות המקוריות של בני השבט נשמרו גם בתקופה הקלאסית. ההיסטוריון תוקידידס ראה את המלחמה הפלופונסית בחלקה "כמלחמתם של האיוניים בדורים" ואף ציין בכתביו את האמונה לפיה בני סירקוסאי היו צאצאיהם של בני שבט הדורים (תוקידידס 7.57). מושבות "דוריות" כאלו ואחרות, שמקורן בקורניתוס, במאגארה ובאיים הדוריים, הופיעו לסירוגין לאורך החופים הדרומיים של סיציליה מסירקוסאי עד לסלינוס.

מבחינה תרבותית, הרי שבנוסף לדיאלקט הדורי של שפתם היוונית, המושבות הללו שימרו את לוח השנה הדורי.
לדורים גם מיוחסת התפשטותה של ההומוסקסואליות ביוון העתיקה. יש חוקרים הטוענים שהדבר התרחש בזמן הגירתם המקורית, ויש הטוענים שזמן ההתרחשות היה מאוחר הרבה יותר, בסביבות שנת 630 לפני הספירה לערך, תחילה בכרתים, ואחר כך בספרטה ובשאר ערי המדינה היווניות.
הפלישה הדורית

בשם הפלישה הדורית (או "ההגירה הדורית") קרויה ההתפשטות של השבטים הדוריים שהגיעו מצפון יוון אל עבר מערב יוון, הפלפונסוס וכרתים, תוך דחיקת השבטים האחרים אל מחוץ לחצי האי הבלקני. לפי ההנחה המקובלת, השם "דורים" נגזר מ"דוריס" - חבל הארץ בצפונה של יוון ממנו הגיחו.

על פי הממצאים הארכאולוגיים התרחשה פלישה זו החל מהמאה העשירית לפני הספירה, וההנחה המקובלת היא שדחיקת השבטים האחרים היא שהובילה להתפשטות האיונים והאיולים לאיי וחופי הים האגאי. הפלישה פסחה כנראה על אטיקה שכבר באותו זמן הייתה כפי הנראה מאוכלסת וחזקה דיה להגן על עצמה, ובכך שימשה בסיס לפליטים אשר עברו באתונה בדרכם להתיישבות מחדש.
הגירה זו נחשבה עד לאחרונה לסיבת נפילה של התרבות המיקנית. טענה זו מקורה עוד בתקופה הקלאסית, והיא התבססה על המיתוסים הדוריים עצמם. עם זאת היות שהממצאים שמקורם בשבט הדורי לא הגיעו בפתאומיות בד בבד עם חורבנה של התרבות המיקנית (בערך 1200 לפנה"ס) ולמעשה הסימנים החומריים הראשוניים של הדורים מקורם כאמור רק במאה העשירית לפנה"ס (כלי נשק עשויים מברזל, הבדלים בנוהגי הקבורה) קרוב לוודאי שהתרבות המיקנית הייתה בשקיעה שהחלה זה מכבר והדורים נכנסו לתוך הוואקום השלטוני שהתפתח כתוצאה מכך.
מוצא מיתי

על פי המיתולוגיה היוונית המאוחרת נקראו הדורים על שמו של מייסד השבט דורוס, בנו של הלן, ראש בית האב המיתולוגי של היוונים.

על פי המיתוסים (הספרטניים בעיקר) הונהגה הפלישה הדורית על ידי צאצאיו של הרקולס (ההראקלידים) אשר אספו תחת דגלם את שבטי הדורים ופנו לכבוש את כברת הארץ שהובטחה להם על ידי זאוס. צאצאים אלו הדיחו מהשלטון בספרטה את בית אטריאוס.
הדיאלקט הדורי

בדיאלקט הדורי נעשה שימוש לאורך החופים של הפלופונסוס, בכרתים ובחלקה הדרום מערבי של אסיה הקטנה, ויש דמיון רב בינו לבין היוונית הצפון מערבית והמקדונית העתיקה. בתקופה מאוחרת יותר החלו לשלוט דיאלקטים אחרים, בייחוד הדיאלקט האטי, עליו התבססה השפה היוונית העתיקה הנפוצה. המאפיין הבולט ביותר של הדיאלקט הדורי היה השימור של השורשים הלשוניים ההינדו-אירופיים. היוונית הצאקוניאנית, אחת מההתפתחויות המאוחרות של היוונית הדורית ומקור עניין לבלשנים רבים, עדיין מדוברת באופן יוצא דופן ממש בכמה אזורים בחלקי החוף הדרומיים של הפלופונסוס ובחופה של ארקדיה המודרנית.
לקריאה נוספת

"תולדות יוון הקלאסית" - מאת משה עמית (הספר בקטלוג ULI)
יברומאידאן

| --- | --- |

 תאריכי המאבק:  21 בנובמבר 2013 – 23 בפברואר 2014 (95 ימים) 
 מקום:  מאידאן נזאלז'נוסטי, אוקראינה 
 קואורדינטות:  50°27′01″N 30°31′26″E﻿ / ﻿50.45025°N 30.52389°E﻿ / 50.45025; 30.52389
 
הפגנה בקייב, נובמבר 2013
מפגינים משליכים בקבוקי תבערה על כוחות שיטור בהפגנות פברואר 2014
יֵבְרוֹמַאידָאן (באוקראינית: Євромайдан, הלחם של "אירופה" ו"מיידן", майдан, "כיכר") הוא כינוייה של סדרת אירועים באוקראינה שהחלה ב-21 בנובמבר 2013 כתגובה אזרחית להחלטת ממשלת אוקראינה שלא לחתום על הסכם התאגדות עם האיחוד האירופי, והגיעה לשיאה ב-18–20 בפברואר, כשנהרגו 125 בני אדם בקרבות רחוב בין פעילי מאידאן למשטרה. ההפגנות זכו לכינוין על שם כיכר מאידאן נזאלז'נוסטי בקייב, שבה החלו ההפגנות.
ב-21 בפברואר 2014 חתמו נשיא אוקראינה ויקטור ינוקוביץ' ומנהיגי האופוזיציה הפרלמנטרית על הסכם פשרה שקרא להקדים את הבחירות. למחרת ברח ינוקוביץ' מהבירה והפרלמנט האוקראיני הדיח אותו מתפקידו. כנשיא וכראש ממשלת אוקראינה בפועל התמנה יושב ראש הפרלמנט אולכסנדר טורצ'ינוב, עד לבחירות שהתקיימו ב-25 במאי, שבהן ניצח פטרו פורושנקו. הפרלמנט החליט גם על שחרורה ממאסר של ראש הממשלה לשעבר יוליה טימושנקו.
מעבר למתחים הפנימיים בין גורמי אופוזיציה לשלטון, גורם נוסף שהשפיע על הסכסוך באוקראינה הוא תפיסתה על ידי רוסיה כמדינת חיץ בין המזרח למערב וכחלק מתחום ההשפעה ההיסטורי שלה. בפברואר נכנסו כוחות צבא רוסיים לאוקראינה, סיפחו את חצי האי קרים והציתו את מלחמת האזרחים באוקראינה.
רקע

במרץ 2012 ניסחו ממשלת אוקראינה והאיחוד האירופי הסכם מחודש בין אוקראינה לאיחוד בדבר שיתוף פעולה ואפשרות להצטרף לאיחוד, לאחר שנציגי אוקראינה החלו במגעים להצטרף לאיחוד כבר בשנת 2007, תחת נשיאותו של ויקטור יושצ'נקו. ההסכם המחודש עליו דנו הנציגים במרץ 2013, נועד להחליף הסכם ביניים קודם שנחתם בין הצדדים בתקופת הנשיא יושצ'נקו, כשההסכם החדש נועד לאפשר ולהקל את דרכה של אוקראינה להצטרפות לאיחוד האירופי. רוסיה מצידה, יצרה לחץ על אוקראינה, בהתחלה על ידי סנקציות קלות ולבסוף, באוגוסט 2013, עצרה רשות המכס הרוסית כניסת סחורות מאוקראינה לחלוטין. תחת איום לנתק את אספקת הגז מרוסיה לאוקראינה, נערכה בקבינט האוקראיני הצבעה, שבסיכומה הוחלט לדחות את החתימה על ההסכם לשיתוף פעולה עם האיחוד האירופי, דבר שגרר אחריו מחאה עממית רחבה נגד החלטת הממשלה.
מהלך האירועים > 2013

בערב 21 בנובמבר נאספו בכיכר מאידאן נזאלז'נוסטי מפגינים שמחו נגד החלטת הממשלה שלא להצטרף לאיחוד האירופי. בין הדמויות המובילות של המפגינים עמדו מנהיג מפלגת אוד"ר, ויטלי קליצ'קו, מנהיג מפלגת חירות, אולג טיאגניבוק וארסני יאצניוק ממפלגת האיחוד הכל-אוקראיני "מולדת" בראשות יוליה טימושנקו[דרוש מקור]. האופוזיציה ארגנה הפגנות גם בערים אחרות כדונצק, איוואנו-פרנקובסק, לוצק, חרקוב, חמלניצקי, אוז'גורוד ושרשרת אנושית שכללה כ-20,000 מפגינים אורגנה על ידי סטודנטים בעיר לבוב, שרובם המוחלט עזבו במהלך הליל את ההפגנה אל הבתים. בימים הבאים המשיכו ההפגנות באופן לא אלים עד 30 בנובמבר, כאשר כוחות המשטרה תקפו באלימות את המפגינים באלות, בגז מדמיע וברימוני הלם, ללא כל התגרות מצד האחרונים. המעשים ספגו ביקורת נרחב בקרב ארגוני זכויות אדם בעולם. בתגובה, החלו עימותים אלימים בין המפגינים למשטרה בימים שלאחר מכן.
מהלך האירועים > 2014

בינואר הפכו ההפגנות לעימותים של ממש בין המפגינים לכוחות השיטור. כתגובה לעימותים הללו חוקקו בהליך בזק, ולרוב ללא כל דיונים בוועדות, הנשיא ינוקוביץ' ובני בריתו מספר חוקי חירום המגבילים באופן קיצוני את חופש הביטוי והחופש להפגין במדינה. החקיקה החדשה כללה סעיפים רבים ובתוכם: ביטול חסינות פרלמנטרית לחברי פרלמנט על בסיס רוב רגיל במליאה וללא צורך דיונים בוועדות, מתן חסינות מהעמדה לדין לשוטרים שלקחו חלק בדיכוי ההפגנות, ועונש מאסר למספר שנים עבור מה שמוגדר על ידי המשטר כ"פעילות קיצונית" וכן על "השמצות". החוקים הועברו על ידי הפרלמנט בהצבעה של הרמת ידיים (בניגוד לחוק המאפשר הצבעה מסוג זה רק במקרה של תקלה טכנית במערכת המחשוב), מבלי שהקולות נספרו בצורה מסודרת וכשחלק ניכר מחברי הפרלמנט לא נכחו באולם בעת ההצבעה. לאור זאת כונו החוקים על ידי האופוזיציה וארגוני זכויות אדם "חוקי הדיקטטורה".
לאורך החודש העימותים התעצמו ומפגינים השתלטו על בניין עיריית קייב ובנייני ממשל אחדים. המפגינים חטפו מספר שוטרים והכו אותם. צלפי משטרה ירו על המפגינים והביאו למותם של אחדים. ב-18 בפברואר התקדמו כ-20,000 מפגינים לכיוון הפרלמנט בקריאות מחאה להחזרת החוקה למצבה שלפני 2004. כוחות הביטחון כמו גם מפגינים השתמשו בנשק, שכלל כדורי גומי וגם אש חיה, ומצד המשטרה גם גז מדמיע ורימוני הלם. בעימותים האלימים ביותר ברחובות חרושבסקי ואינסטיטוצקה נהרגו לפחות 26 אנשים, ביניהם גם 10 שוטרים, ונפצעו מאות. ב-20 בפברואר השתוללה האלימות ברחובות ונורו למוות עוד עשרות אנשים למרות החלטה על הפסקת אש. באותו יום הכריז ראש עיריית קייב על פרישתו מחברות במפלגת השלטון, והמועצה המחוקקת בלבוב הכריזה על אוטונומיה חד צדדית כצעד מתריס נגד שלטונו של ינוקוביץ'.
ב-21 בפברואר נחתם הסכם פיוס בין הממשלה והנשיא לראשי מפלגות האופוזיציה, שבמסגרתו התחייב הנשיא להשיב את חוקת 2004, המצמצמת את סמכויות הנשיא. כמו כן, התחייב הנשיא להקים ממשלת אחדות, והבחירות לנשיאות אוקראינה יוקדמו. רוסיה מחד וחלק ניכר מארגוני האופוזיציה מאידך סירבו להכיר בהסכם. עם זאת, בערב של אותה היממה נמלט הנשיא, תחילה לחרקיב ומשם לדונייצק ולרוסיה. המניעים לבריחתו שנויים במחלוקת עד היום וההנחה הרווחת היא שילוב של היעדר גיבוי מצד רוסיה והאוליגרכים (נותני חסותו) ובו זמנית רדיקליזציה גוברת מצד המפגינים. לאחר בריחתו, השתלטו ב-22 בפברואר גורמי אופוזיציה על עמדות מפתח: כוחות משטרה נטשו את עמדותיהם ברחבי קייב. במקביל באותו הזמן הפרלמנט (הראדה העליונה) הדיח את הנשיא ויקטור ינוקוביץ' (לאור עזיבתו את המדינה), פיטר את הדובר הרשמי ואת המזכיר הכללי, ושחרר מהכלא את יוליה טימושנקו, שהייתה סמל המאבק האופוזיציונרי. נבחר יו"ר לראדה העליונה ובהצבעה בפרלמנט הוחלט להדיח את ינוקוביץ' מתפקידו ולהעניק את מלוא סמכויות הנשיא ליושב ראש הפרלמנט אולכסנדר טורצ'ינוב, ידידה הקרוב של טימושנקו, עד הבחירות הצפויות. טימושנקו הודיעה כי בכוונתה להתמודד על הנשיאות בבחירות.
במסגרת המחאות נהרגו על פי ארגוני זכויות אדם 125 בני אדם, 65 טרם נמצאו, ו-1,890 נפצעו.
מהלך האירועים > 2014 > התפתחות למשבר בינלאומי

ב-22 בפברואר, לאחר הדחת הנשיא ויקטור ינוקוביץ' מתפקידו, הורה נשיא רוסיה ולדימיר פוטין להשתלט על חצי האי קרים. ב-27 בפברואר, השתלטו כוחות רוסים על בנייני הפרלמנט בחצי האי קרים ודגל רוסיה הונף עליו. בהמשך השתלטו כוחות מזוינים רוסים וכוחות פרו-רוסים על נמל תעופה בנמל סבסטופול ודווח על פטרולים של חמושים בנמל התעופה בבירת חצי האי, סימפרופול. בעקבות כך קרא הפרלמנט האוקראיני למדינות המערב 'לאשרר' את מחויבותן לאוקראינה ובנוסף קרא לאו"ם לערוך ישיבה מיוחדת בעקבות העימותים.
ב-2 במרץ סגרה אוקראינה את המרחב האווירי שלה והכריזה על גיוס מילואים כללי. מפקד חיל הים האוקראיני, האדמירל דניס ברזובסקי, הודיע כי נשבע אמונים לרשויות הרוסיות בחצי האי קרים.
במדיה

ב-2015 יצא לאור הסרט "חורף בלהבות: מאבקה של אוקראינה לחירות" (Winter on Fire: Ukraine's Fight for Freedom), המתעד את תשעים ושלושה הימים של הפגנות האזרחים ודיכוים של כוחות השיטור המיוחדים ברקוט, בבימויו של יבגני אפינבסקי. הסרט היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר באורך מלא ולפרס אמי לבידור בפריים-טיים על הצטיינות יוצאת דופן ביצירת סרטים דוקומנטריים.
בתחילת שנת 2022 הסרט הועלה לנטפליקס.
ראו גם

המהפכה הכתומה
מלחמת פרוקסי
סתיו העמים
אל תקנו תוצרת רוסיה
סיפוח חצי האי קרים (2014)
הערות שוליים

↑  Article by Vladimir Putin ”On the Historical Unity of Russians and Ukrainians“, President of Russia (באנגלית)
↑   רויטרס, 350 אלף מפגינים בקייב נגד הממשלה, באתר הארץ, 2 בדצמבר 2013
↑  Ukraine: Freedom of Assembly crushed, Amnesty International, ‏2013-11-30 (באנגלית)
↑  Australians condemn new dictatorship laws in Ukraine - Maidan, web.archive.org, ‏2014-01-26
↑  SUMMARY OF LAWS ADOPTED BY THE UKRAINIAN PARLIAMENT ON 16 JANUARY 2014 | Transparency International, web.archive.org, ‏2014-01-21
↑  Ukraine's Yanukovich enacts 'dictatorship' laws, www.euractiv.com, ‏2014-01-21 (באנגלית בריטית)
↑  אי-פי, האופוזיציה באוקראינה: לפחות 70 בני אדם נהרגו היום, באתר הארץ, 20 בפברואר 2014
↑  ynet, יום הדמים באוקראינה: "יותר מ-100 נהרגו", באתר כלכליסט, 20 בפברואר 2014
↑  AP, רויטרס וד-פ-א, אחרי יומיים של שפיכות דמים, נחתם הסכם פיוס באוקראינה, באתר הארץ, 21 בפברואר 2014
↑  Alexander Baunov, Balázs Jarábik, Alexander Golubov, A Year After Maidan: Why Did Viktor Yanukovych Flee After Signing the Agreement With the Opposition?, Carnegie Endowment for International Peace (באנגלית)
↑  טימושנקו נידונה למעצר באוקטובר 2011 על סעיף 365 בחוק העונשין האוקראיני, ניצול לרעה של סמכותה כראש ממשלת אוקראינה בעד חתימת הסכם גז עם רוסיה, ונידונה לשבע שנות מאסר.
↑  בסבב הדיונים עם השלטון הוסכם על בחירות ב-25 במאי 2014, אולם לאחר ההשתלטות נשמעו קריאות להקדמת הבחירות
↑  מתוך הסרט "חורף בלהבות"
↑  המחוז נחשב פרו-רוסי מובהק (עם אוכלוסייה של יותר מ-58% רוסים)
↑  באישור הפרלמנט הרוסי פה אחד
↑  אוקראינה: צבא רוסיה פלש לחצי האי קרים, באתר ynet, 28 בפברואר 2014
↑  Winter on Fire: Ukraine's Fight for Freedom, 2015-10-09, נבדק ב-2020-08-28
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583827805171  BnF: cb16954349q (data)  GND: 1057900818  LCCN: sh2014001396  NKC: ph874394  SUDOC: 184625807 
העימותים במאידאן, 18 בפברואר 2014
משה כחלון

משה כחלוֹן (נולד ב-19 בנובמבר 1960, כ"ט בחשוון ה'תשכ"א) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כשר האוצר, חבר הכנסת מטעם מפלגות הליכוד וכולנו אותה הקים ועמד בראשה עד הבחירות לכנסת ה-22. כמו כן כיהן כשר התקשורת וכשר הרווחה.
ראשית חייו

כחלון נולד וגדל בשכונת גבעת אולגה שבחדרה. הוא בן למשפחה בת שבעה ילדים. הוריו, יהודה ומיסה כחלון, עלו לישראל מטריפולי שבלוב. בגיל 14 עזב את לימודיו בבית הספר כדי ללמוד מקצוע מעשי, ועבד כמסגר בקיבוץ גן שמואל. במקביל למד במסגרת חינוכית של "הדסה נעורים", וסיים עשר שנות לימוד. ב־1978 התגייס לצה"ל, ובמהלך השירות השלים את לימודיו לתעודת בגרות. הוא שירת עד 1986 בחיל החימוש. בתפקידו האחרון בשירות הקבע היה מדריך ראשי במתקן אימונים עורף צפון, בדרגת רב-סמל.
אחרי שחרורו מצה"ל בשנת 1986, עסק במשך כחמש-עשרה שנה בייבוא מוצרי רכב, עד שנת 2001. במקביל, עסק בפעילות ציבורית בתחומים שונים. בשנים 1990–2001 היה חבר המועצה וההנהלה המורחבת של האגודה למען החייל.
ראשית חייו > השכלה אקדמית

כחלון בעל תואר ראשון במדע המדינה ולימודים כלליים מאוניברסיטת חיפה, סיים לימודי משפטים במכללה האקדמית נתניה, ולמד שמאות רכב במסגרת לימודי חוץ בטכניון.
קריירה פוליטית > תחילת דרכו הפוליטית

את דרכו הפוליטית החל בסוף שנות ה־80 כשסייע לרמי דותן בהתמודדותו בבחירות לראשות עיריית חיפה. בעקבות מערכת בחירות זו הכיר את עוזי לנדאו, שמינה אותו לראש לשכתו (בשנים 2001–2002) במשרד לביטחון הפנים.
קריירה פוליטית > חבר הכנסת (2003–2009)

בבחירות לכנסת השש עשרה נבחר לכנסת מטעם הליכוד, וכיהן כסגן יושב ראש הכנסת. נמנה עם המתנגדים לתוכנית ההתנתקות במפלגת הליכוד.
בשנת 2005, ערב ביצוע תוכנית ההתנתקות, הוצע לו על ידי ראש הממשלה אריאל שרון תפקיד השר לקליטת עלייה, אך כחלון סירב. בשנים 2005–2006 היה כחלון יו"ר אתו"ס – החברה לאמנות תרבות וספורט בחיפה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 ב-2006, דורג במפתיע במקום הראשון, והוצב במקום השלישי ברשימת המפלגה לכנסת (המקום השני שוריין לסילבן שלום).
עם עזיבת צחי הנגבי את הליכוד למפלגת קדימה מונה כחלון על ידי יו"ר המפלגה, בנימין נתניהו, ליו"ר מרכז הליכוד. במאי 2008 נבחר רשמית לתפקיד כשגבר על גילה גמליאל בבחירות פנים-מפלגתיות.
לקראת הבחירות לכנסת ה־18 ב-2009, נבחר כחלון במקום החמישי בפריימריז בתנועת הליכוד, והוצב במקום השישי ברשימת התנועה לכנסת.
קריירה פוליטית > חבר הכנסת (2003–2009) > חקיקה

בכנסת ה־17 עמד בראש ועדת הכלכלה עד לאוקטובר 2007. בין החוקים שכחלון נמנה עם יוזמיהם:
תיקון לחוק הבנקאות (שירות ללקוח) הקובע הסדרים חדשים בדבר הפיקוח על עמלות הבנקים (יחד עם חברי הכנסת גלעד ארדן, חיים כץ ואמנון כהן).
חוק האוסר על העברת כלי רכב לשטחי הרשות הפלסטינית לשם תיקונם[דרוש מקור]
חוק דם טבורי המסדיר את פעילותם של בנקים לדם טבורי.
חוק האוסר על מתן רישיון נהיגה למי שהורשע בעבירות סמים בשנה הראשונה שלאחר הרשעתו
חוק המקנה הנחה בתעריף החשמל לקשישים הנסמכים על קצבת הבטחת הכנסה (יחד עם סופה לנדבר ואמנון כהן).
חוק הרשות הלאומית למורשת יהדות לוב.
קריירה פוליטית > שר התקשורת

בחודש מרץ 2009 מונה כחלון לשר התקשורת בממשלת נתניהו השנייה.
בינואר 2011 מונה גם לשר הרווחה במקומו של יצחק הרצוג.
בתקופת כהונתו כשר התקשורת ביצע את רפורמת הסלולר, עליה הכריז קודמו בתפקיד, אריאל אטיאס מספר חודשים לפני בחירות 2009 אף כי דחה את ההחלטה על ביצועה. הרפורמה כללה מתן רישיונות למפעילי רשתות סלולר וירטואליים ומתן זיכיון לכניסתו של מפעיל סלולרי נוסף, גולן טלקום. רגולציות נוספות שיישם בשוק הסלולר כללו הגבלה של דמי הקישוריות בין רשתות שונות ל־7 אגורות לדקה; הטלת איסור על חיוב הלקוחות בגין עזיבת תוכנית; הטלת איסור על החברות הסלולריות למכור מכשירי סלולר נעולים, שניתנים לשימוש רק עם כרטיסי ה־SIM של המוכרת, וחיובן לפתוח בחינם את המכשירים שכבר מכרו והטלת איסור על חיוב לקוחות ללא ידיעתם בגין הודעות תוכן. רפורמה זו הובילה להגברת התחרות בשוק ולירידה חדה במחירים ובמקביל לירידה ברווחיות חברות התקשורת.
בשוק האינטרנט אישר כחלון כניסת חברת תשתיות סיבים אופטיים שלישית, Unlimited, על בסיס התשתית של חברת החשמל. זאת בנוסף לבזק והוט.
ביוני 2011, על רקע מחאת הקוטג', אמר ראש הממשלה נתניהו בישיבת הממשלה: "כחלון עשה דברים גדולים, תהיו כחלונים ותמצאו פתרונות". כחלון מצידו, לקראת הבחירות, תלה את הצלחת הרפורמות שקידם, בשיתוף הפעולה המלא של נתניהו, ואמר שהוא (כחלון) הלך בדרכו.
בדצמבר 2011 קיבל כחלון את אות אביר איכות השלטון.
קריירה פוליטית > פסק זמן מהפוליטיקה

באוקטובר 2012 הודיע כחלון שהוא לוקח פסק זמן מהחיים הפוליטיים ולא יתמודד בבחירות המקדימות שיתקיימו בליכוד לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה. בינואר 2013 הודיע שגם לא יכהן כשר בממשלה שתקום לאחר הבחירות. יומיים לפני מועד הבחירות הודיע עם ראש הממשלה בנימין נתניהו כי מינהל מקרקעי ישראל יועבר ממשרד השיכון למשרד ראש הממשלה וכחלון ימונה לתפקיד יו"ר המנהל, כדי שיפעל להוזלת מחירי הדיור. המינוי נכלל במסגרת ההסכם הקואליציוני עם מפלגת יש עתיד, אולם לבסוף נותר המנהל כפוף למשרד השיכון, ועמד בראשו שר השיכון אורי אריאל ממפלגת הבית היהודי.
במרץ 2013 הושבעה הממשלה החדשה והסתיימה כהונתו של כחלון כשר. בסוף 2013 הקים את "המרכז לרפורמות ומנהיגות" במכללה האקדמית נתניה ועבד בו כמנהל. פרסומי המכון עוסקים בכחלון והתבטאויותיו, והוא ממומן מתרומות של אנשי עסקים, שאת מרביתן גייס כחלון בעצמו.
קריירה פוליטית > לקראת בחירות 2015

באפריל 2014 הודיע כחלון כי בכוונתו לחזור לפוליטיקה, אך שיתקשה לשוב לליכוד, שלטענתו זנח את ההיבט החברתי ואת הפרגמטיות המדינית בשל השתלטות של גופי ימין קיצוני. עוד טען, כי התוצאות שהשיגה הממשלה במאבק ביוקר המחיה ובבריחת המוחות אינן טובות, ושעמדותיו ותמיכתו במחאה החברתית בישראל 2011 התנגשו עם עמדותיו של ראש הליכוד נתניהו. ב־20 באוקטובר באותה שנה הצהיר שיקים מפלגה חדשה לקראת הבחירות הבאות, ולמחרת עזב רשמית את הליכוד. בדצמבר, בעקבות הקדמת הבחירות, חתם על הסכם עודפים עם "ישראל ביתנו", ורשם את המפלגה שהקים, "כולנו בראשות משה כחלון". קמפיין המפלגה התמקד בכחלון ובסוגיות כלכליות חברתיות. בבחירות זכתה המפלגה ב־10 מנדטים.
ביוני 2018 הוקרן לראשונה סרט דוקומנטרי בשם "המועמד" המציג את כחלון בימי הבחירות לכנסת.
קריירה פוליטית > שר האוצר

בתקופת כהונתו של כחלון כשר אוצר נשמרה, ככלל, מגמת הצמיחה במשק. כחלון הפנה חלק ניכר מתשומת לבו לנושא מחירי הדיור בעיקר באמצעות תוכנית "מחיר למשתכן". במסגרת ההסכם הקואליציוני הוכפפו למשרד האוצר מנהל התכנון שהיה קודם לכן במשרד הפנים, ורשות מקרקעי ישראל. לדברי כחלון צעדים אלו נועדו לאפשר לו להביא להורדה במחירי הדיור.
ב־14 במאי 2015 מונה לשר האוצר. עם כניסתו לתפקיד מינה למנכ"ל משרדו את שי באב"ד שהיה אחד ממועמדי מפלגת כולנו לכנסת, במקומה של יעל אנדורן. מתוקף תפקידו כשר האוצר הוא חבר הקבינט המדיני-ביטחוני ויו"ר הקבינט החברתי-כלכלי ויו"ר קבינט הדיור.
כחלון תומך בשימור כוחו של בג"ץ, ובהסכם הקואליציוני שערכה סיעתו עם הליכוד כלול סעיף המביע את התנגדות מפלגתו ל"פסקת ההתגברות" שנועדה לאפשר לכנסת, ברוב מיוחד ולפרק זמן מוגבל, לחוקק מחדש חוק שנפסל על ידי בג"ץ. ההסכם פוטר אותה ממחויבות קואליציונית בעניינו, ובכך נמנע קידומו. ההסכם גם מתנה חקיקת חוקי יסוד חדשים או שינוי הקיימים בהסכמת כל סיעות הקואליציה. בדצמבר 2016, לקראת העלאת הצעת חוק ההסדרה לאישור בקריאה ראשונה בכנסת, נוסף לה לפי דרישת כחלון סעיף המחריג ממנה צווים שיפוטיים קיימים, ובכך נמנעה עקיפת פסק הדין המחייב את הרס המאחז עמונה. עם זאת, ב-2018 הביע כחלון נכונות לחקיקה היפותטית שתגן מפני התערבות שיפוטית רק על חקיקה שתכליתה טיפול בבעיית המסתננים.
מספר שבועות לאחר מינויו הודיע שלא יעסוק בענייני משק הגז, בשל קשריו עם איש העסקים קובי מימון, זאת, אף על פי שבראיון ששודר בערוץ 2 לפני הבחירות, אמר שקשריו עם איש העסקים לא ישפיעו על פעולותיו בנושא. משה כחלון ויואב גלנט (מס' 2 ברשימת כולנו) נמנעו מלהצביע בעניין מתווה הגז, בנימוק של ניגוד עניינים, אך כחלון עודד את סיעתו להצביע בעד המתווה.
בתחילת 2017 היה כחלון השר היחיד שהתנגד ליוזמתו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו, לבטל את הקמת תאגיד השידור הישראלי ובמקומו לשקם את רשות השידור. לבסוף הושגה פשרה לפיה התאגיד יוקם, אולם גוף החדשות שלו יתבסס על עובדי החדשות של רשות השידור. לבסוף בוטלה הצעת החוק לפיצול תאגיד השידור, עקב זכיית ישראל באירוויזיון. תאגיד השידור האירופאי דורש כי הגוף שישדר את האירוויזיון יהיה בעל חטיבת חדשות, מה שלא היה מתקיים אם הצעת החוק לפיצול התאגיד הייתה עוברת.
במאי 2017 הועברו חלק מסמכויותיו של כחלון כשר אוצר הנוגעות לחוק התקשורת, לחוק משק הגז הטבעי ולחוק הנפט אל השר אלי כהן.
בשנים 2016 ו-2017 נמנע כחלון מלמסור לוועדת הכספים את המלצותיו בנוגע להעלאת גיל הפרישה לנשים, וכתוצאה מכך דחתה הוועדה את תחילתו של מהלך זה ביותר משנה.
בנובמבר 2017 מינה כחלון את שאול מרידור לראש אגף התקציבים באוצר.
קידם את החוק האוסר על שיווק אופציות בינאריות מישראל למדינות אחרות, ביוזמת יו"ר רשות ניירות ערך, שמואל האוזר.
ביוני 2017 מינה את ועדת קוצ'יק לבחינת סמכויות הנהלת משרד האוצר, עקב מחלוקות וביקורות הנוגעות לממשקים בין מנכ"ל המשרד ובין ראשי האגפים בו.
בשנת 2018, בשנה השלישית לכהונתו של כחלון, הועלה דירוג האשראי של ישראל לרמתו הגבוהה אי פעם.