stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלעד אדרי
חיים אישיים

אדרי בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מהאוניברסיטה העברית במסגרת המכללה לפיקוד טקטי של זרוע היבשה ותואר שני במנהל ציבורי וביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
במרץ 2022 הוציא אדרי ספר בשם "חיים מבין ההריסות" אשר במרכזו עדויות ממשלחות חילוץ מהעבר, מטרת הספר היא שילוב בין הנצחת מורשתם ופועלם של המחלצים לצד לימוד ושיתוף הניסיון הרב עם גופים שונים בפיקוד העורף ומחוץ לו שעוברים הכשרת חילוץ.
ביולי 2022 הוציא אדרי יחד עם שותפתו טל לוי דיאמנשטיין את הספר "אחרי ששקע האבק". בספר זה הביאו השניים את סיפורם מתוך מבצע 'יד לאחים' - משלחת צה"ל לאסון קריסת הבניין במיאמי ביוני 2021. הספר מתאר את פעילותם של השניים במהלך המבצע, את חוויותיהם ואת פועלם במוקדים השונים בעיר מיאמי שבארצות הברית.
אדרי כתב ופרסם בכתב העת מערכות שישה מאמרים בנושאים שונים.
אדרי גרוש ואב לילד מתגורר בכפר יונה.
הערות שוליים

↑   אל"ם אלעד אדרי נכנס לתפקידו כמפקד חטיבת החילוץ וההדרכה, באתר צה"ל, 9 במאי 2022
↑  קובי פינקלר, כוכבי אישר שורת מינויי קצינים בדרגת אל"מ, באתר ערוץ 7, 20 בדצמבר 2021
↑  טקס החלפת מפקד חטיבת החילוץ, בעמוד הפייסבוק של חטיבת החילוץ וההדרכה, 5 במאי 2022
↑   אל"ם שלומי בן יאיר נכנס לתפקיד מפקד חטיבת החילוץ וההדרכה, באתר צה"ל, 11 באוגוסט 2024
↑   רשימת המפקדים החדשים בצה"ל, באתר צה"ל, 22 בנובמבר 2024
↑   "הפיקוד תמיד שם, מסייע, עומד במשימה ונמצא בראש העשייה למען אזרחי המדינה", באתר צה"ל, 22 במרץ 2022
כנסיית אליהו הנביא (חיפה)

כנסיית אליהו הנביא (Церковь пророка Илии́; רשמית "הכנסייה על שם אליהו הנביא בחיפה על הר הכרמל") היא כנסייה רוסית אורתודוקסית, בחצר אליהו של המשימה הרוחנית הרוסית בירושלים של הפטריארכיה במוסקבה. הכנסייה נמצאת בחיפה, ישראל וממוקמת בהר הכרמל. נחנכה בשנת 1913.
היסטוריה

חלקת האדמה עליה ממוקמת הכנסייה כעת נרכשה על ידי המשימה הרוחנית הרוסית בירושלים בשנת 1909. השלטונות הטורקיים המקומיים לא העניקו אישור לבניית בית התפילה וראש המשימה, הארכימנדריט ליאוניד סנצוב הציע לבנות תחילה חדר אוכל לצליינים, אשר באותה העת הגיעו דרך הים לחיפה. את בניית הכנסייה הוביל המהנדס בוריס גורביץ'.
בשנת 1912 החלה המשימה לעתור לרשויות הטורקיות על אישור לארגן מחדש את בית התפילה של המתחם. למבנה נוסף מזבח, איקונוסטזיס עשוי משיש אפור ונבנה מגדל פעמונים. בתחילת 1913 התקבלה אישור, הדבר הסתייע בעקבות ציון יום השנה ה-300 לשושלת רומנוב, לכבודו הוצע האתר הרוסי בחיפה להיקרא בשם "מתחם רומנוב". הנושא לא נפתר במהירות הרצויה וההסדרים לבניית הכנסייה דרשו זמן נוסף. לבסוף, ב-14 בנובמבר 1913, הכנסייה על שמו של אליהו הנביא נחנכה בחגיגיות על ידי הפטריארך של ירושלים דמיאן.
בדו"ח המשימה הרוחנית הרוסית מצוין כי "כנסיית אליהו בהר הכרמל ליד העיר חיפה הוא קטן מאוד. בצורה של צלב יווני ובארכיטקטורה יוונית - אך עבור מעט הצליינים ומעט תושבים אורתודוקסים מקומיים והערבים זה מספיק. האיקונוסטזיס קטן, חד שכבתי, אך טוב. כלי הקודש וכלי [התפילה] הם קטנים. החפצים נלקחו בעיקר מקתדרלת השילוש הקדוש בירושלים וחלקם נתרמו."
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, נפסק זרם עולי הרגל מרוסיה, והכנסייה ברובה לא הייתה פעילה וללא כומר. בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, תחזק אותה כומר אורתודוקסי-ערבי בכנסייה של אליהו הנביא, בשם ארכפריסט ניקולאי, שלאחר מותו נקבר בשטח החלק הרוסי הסמוך לכנסייה. לאחר מכן נערכו מדי פעם שירותים שונים כאשר עולי הרגל הגיעו עם כמרים.
לאחר הקמת מדינת ישראל הועברו חפצי המשימה הרוחנית הרוסית שנמצאו בשטחה, כולל כנסיית הנביא אליהו בחיפה, לפטריארכיה במוסקבה (כשבעבר היו תחת סמכות הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה).
באביב 1991 נפתחה הכנסייה על ידי מירוסלב וטיב, שמונה לכומר הכנסייה. לאחר הגעת הפטריארך ממוסקבה אלכסיי השני באותה השנה, התגבר זרם העלייה לרגל, שוחזרו כנסיות, הופיעו כמרים חדשים.
ביולי 2002 חוללה הכנסייה על ידי אנשי כת השטן, שכתבו באנגלית ובעברית במילים "כאן היה השטן" ו"יצא". במקביל, דמותו של אליהו בצד הצפוני של הכנסייה נצבעה על ידם בסמלים שטניסטיים כפנטגרמים וצלבים הפוכים, כמו גם רישומים מגונים.
הערות שוליים

↑  כנסיית אליהו בחיפה
↑  בעיר ישראל בחיפה חוללה הכנסייה האורתודוקסית של אליהו הנביא, האשמים טרם נתפסו // pravoslavie.ru
רזא כורש עלי פהלווי

רזא כורש עלי פהלווי (בפרסית: رضا پهلوی, תעתיק: רֶזא פהלַוַי; נולד ב-31 באוקטובר 1960) הוא בנו של מוחמד רזא שאה פהלווי, השאה האיראני האחרון, ונכדו של רזא שאה פהלווי, מייסד שושלת פהלווי.
שנותיו הראשונות

רזא נולד בטהראן לשאה מוחמד רזא פהלווי ולרעייתו, הנסיכה פארה דיבה. הוא למד בבית ספר פרטי מלכותי, ובעודו בן 11 החל להתאמן בטיסות סולו בלימודים שמומנו בידי חיל האוויר האיראני עד אשר הפך טייס מורשה של T-38 טאלון. ב-1979, בעקבות המהפכה האיראנית, יצא רזא לגלות בארצות הברית יחד עם הוריו כשהוא בן 19. יומיים לאחר שאביו נפטר בשנת 1980 ממחלת הסרטן, הומלך בגיל 20 בדיוק, בקרב תומכיו בגלותו בקהיר ב-31 באוקטובר 1980.
לאחר מכן למד לשנה בוויליאמס קולג' ומשם עבר אל האוניברסיטה האמריקאית בקהיר. בשנת 1985 קיבל תואר ראשון במדעים מאוניברסיטת דרום קליפורניה.
שאה גולה

שנה לאחר שהחלה מלחמת איראן–עיראק, הציע רזא להצטרף לכוחות חיל האוויר האיראני ולהילחם בעיראקים, הצעתו נדחתה על ידי הגנרל ולי-אללה פלאחי (בפרסית: ولی‌الله فلاحی), מפקד הכוחות המזוינים של הרפובליקה האסלאמית. הוא ניסה לחזור לשלטון לאחר שהתחייב בפני המנהיג העליון אייתוללה רוחאללה ח'ומייני כי רוב הסמכויות יהיו בידי זה האחרון, אך גם הצעה זו נדחתה.
רזא החל בפעולה פוליטית עוד עם עלייתו למלוכה. ראשית פעל בשימוש השפעתו הפוליטית לתמיכה במשטר דמוקרטי וכמו כן ביקר קשות את מצב זכויות האדם באיראן.
לפי תומכיו רזא פועל למען הפרדת הדת מהמדינה אך באותו הזמן שומר על נייטרליות ונמנע מאסלאמופוביה. כאשר נשאל בראיון על דתו נענה כי: "זה עניין פרטי; אבל אם אתה חייב לדעת, אני, כמובן, על פי השכלתי ועל פי אמונתי, מוסלמי שיעי. אני איש אמונה אדוק".
מספר ניסיונות הפיכה, בסיוע תומכיו בצבא איראן וכן בתמיכתם של המשטר הסעודי והממשלה הישראלית כשלו. בשל כך, הוא הקים בשנת 2013 את הממשלה האיראנית הגולה וכיום עומד בראשה. בשנת 2014 ייסד את ערוץ הרדיו והטלוויזיה "افق ایران" (באנגלית: OfoghIran). עלי ממשיך גם כיום להתגורר בארצות הברית, שם נישא לאישה ממוצא איראני בשם יסמין, ולהם שלוש בנות: נור, אימאן ופארה.
בפברואר 2021 התראיין פהלווי לתקשורת הישראלית ופרס את עמדתו באשר למשטר האייתוללות, הסכמי אברהם, בחירתו של ג'ו ביידן לתפקיד נשיא ארצות הברית ויחסו למדינת ישראל.
באפריל 2023 פהלווי הגיע לביקור בישראל כדי להשתתף בטקס יום הזיכרון לשואה ביד ושם, ערך פגישות עם שרי ממשלה וביקור בכותל. הוא הגיע גם לשיחת תנחומים בבית משפחת די השכולה באפרת, לאחר מותם של האחיות מאיה ורינה ואמם לוסי בפיגוע הירי בצומת חמרה שהתרחש במהלך חג הפסח.
יחס בין-לאומי

בפברואר 2019 החל רזא במבצע פיניקס, אשר לדבריו "נועד לקרב את זני האופוזיציה השונים לחזון משותף לאיראן שלאחר הפקידותיות." על פי מכון ברוקינגס משנת 2009, לרזא חסרה השפעה פנימית בתוך איראן על בעלי עמדות המפתח בתנועה הרפורמיסטית.
רזא אכן נהנה מתמיכה גבוהה של איראנים גולים. לפי דיווח של "הניו יורק טיימס", בלוס אנג'לס ישנם כ-600,000 איראנים גולים, והעיר משמשת למרכז השפעה מלוכנית. המשטר האיראני אכן חושד ברזא כגורם מתמשך לתסיסה אזרחית ובמסגרתה המחאות ההולכות וגוברות באיראן.
בשנת 2004 שימש רזא כסנדק הלא-רשמי של לואיז, נסיכת בלגיה, בתו של לורן, נסיך בלגיה.
ראו גם

הנסים המלכותיים של איראן
המהפכה האיראנית
הערות שוליים

↑  אחרי פטירת אביו, כיהנה אמו לזמן קצר עד למינויו
↑  An Interview with Reza Pahlavi. Mideastnews.com. February 2002. Retrieved on 9 June 2012.
↑  מתוך ראיון של הניו יורק טיימס, באתר ניו יורק טיימס, ‏28 ביוני 2009
↑  רונן ברגמן – נקודת האל-חזור, עמ' 97–98. (2007)
↑  דין שמואל אלמס, יורש העצר האיראני בראיון מיוחד ל"ישראל היום": "ביידן טועה בגישתו לטהרן", באתר ישראל היום, 13 בפברואר 2021
↑  רועי רובינשטיין, בנו של השאה: "מטרת חיי – שלטון חילוני באיראן, כמו בישראל", באתר ynet, 19 באפריל 2023
↑  Son of Iran’s last shah pays condolence call to Dee family, visits Western Wall, The Times of Israel, ‏18 באפריל 2023 (באנגלית)
↑  ‏סואדכוהי‏ (Q108933097)
↑  הבא בירושה אחרי רזא כורש עלי פהלווי, מקור: סדר הירושה בוויקיפדיה הצרפתית | הפריט שלו בוויקינתונים: ‏כאמיאר פהלווי‏ (Q109170741)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007457160305171  PLWABN: 9813177505905606  BnF: cb12005956r (data)  GND: 119218984  ISNI: 0000 0000 7970 4617  LCCN: n86003244  MusicBrainz: 048c6b12-940f-4bfa-8ac6-087e6d9c6bf7  NARA: 10569761  NKC: xx0005602  NTA: 24203957X  PIC: 379531  RERO: 02-A003665291  SNAC: w67n4tnh  SUDOC: 079022065  ULAN: 500342063  VIAF: 10651161   WorldCat (עם VIAF): 10651161 
רזא נשבע כשאה של איראן בשנת 1980 בארמון קובה שבקהיר.
אפרים צ'יזיק

| --- | --- |

 לידה:  1897 טומשפול, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 נהרג:  28 באוגוסט 1929 (בגיל 32 בערך) חולדה, פלשתינה (א"י)
 תאריך עלייה:  1907
 השתייכות:   ההגנה
 פעולות ומבצעים
 מאורעות תרפ"א, מאורעות תרפ"ט
 תפקידים אזרחיים
 וטרינר
 הנצחה
 אנדרטת עבודה והגנה ביער חולדה
אפרים צ'יזיק
אפרים צ'יזיק (1897 - 28 באוגוסט 1929, כ"ג באב תרפ"ט) היה פעיל ציוני, לוחם ההגנה וחקלאי. נהרג במאורעות תרפ"ט.
קורות חייו

אפרים צ'יזיק נולד בעיר טומשפול באימפריה הרוסית, באוקראינה של ימינו. בשנת 1906 עלה ארצה עם הוריו (בריינה ושמואל זנביל) ואחיו (שרה, חנה, ציפורה, מניה, חיה, רבקה, אהרון וברוך). במהלך נדודיה בארץ ישבה המשפחה בסג'רה, שם נולד צעיר הבנים, יצחק, במושבה כנרת, ולבסוף השתקעה במושבה מלחמיה (היום מנחמיה).
צ'יזיק עבד במשק החקלאי ועזר להוריו. במלחמת העולם הראשונה גויס עם עגלתו ופרדותיו לעבודות כפייה של הצבא הטורקי. הוא הוביל עצים שנכרתו בגליל להסקת קטרי רכבות.
בתום המלחמה, יצא צ'יזיק ליפו מטעם המרכז החקלאי והשתלם שם בווטרינריה. מאוחר יותר התגייס לגדוד העבודה והועסק כווטרינר בעין חרוד ובתל יוסף.
בי"א באדר תר"פ נהרגה אחותו שרה צ'יזיק בהגנת תל חי. לאחר נפילתה כתב אפרים לאחיו: ”אל לכם לשכוח שבמאה ה-20 היננו כעת; במאה שרק בדם אחינו ואחיותנו נרכוש לנו את הארץ. בלב נכון ובטוח הקריבה שרה אחותנו את עצמה. נעשה גם אנו כך בשעת הצורך.”
במאורעות תרפ"א (מאי 1921) הגיע צ'יזיק לתל אביב ונפצע בשכונת נווה שלום כאשר פורעים ערביים ניסו לפרוץ אליה. לאחר מכן שב לעבוד במשק הוריו במנחמיה.
עם פרוץ מאורעות תרפ"ט, הגיע צ'יזיק לירושלים ונתן ידו להדיפת התקפות הערבים. מששב למפקדת ההגנה בתל אביב נשלח מיד לעזרת חולדה.
קורות חייו > הגנת חולדה במאורעות תרפ"ט

חולדה הייתה קבוצה קטנה ודלה. היא הייתה מורכבת מחצר מבוצרת ומדרומה בית-אבן בן שתי קומות (הידוע כיום כ"בית הרצל"). חבר הקבוצה הגיע למפקדת ההגנה בתל אביב וביקש עזרה. הוחלט לשלוח למקום את יעקב אברהמסון, איש "השומר" לשעבר, ואת אפרים צ'יזיק ששב מירושלים. משהגיעו למקום הם מצאו בו 16 בחורים, שתי נשים ושני ילדים. בחולדה מצוי היה ארגז נשק ממשלתי ובו 12 רובים קנדיים ומספר רימונים ורובים אנגליים. השניים הורו לאנשי הקבוצה להתחיל לאלתר בחפירת שוחות, מילוי שקי-חול וניקוי כלי הנשק, והדריכו את חברי הקבוצה בשימוש בנשק.
ההתקפה על חולדה נפתחה ב-28 באוגוסט 1929 לפנות ערב. מספר המתקיפים הגיע למאות, ועימהם באו נשיהם, חמוריהם וגמליהם לשאת את הביזה והשלל. הפורעים העלו את הגורן באש והלהבות האירו את חשכת הלילה. הערבים הקיפו את החווה והחלו לפרוץ אליה. אפרים צ'יזיק פקד לסגת בזחילה לבית האבן, וניהל בעצמו את פעולת הנסיגה מהחצר אל הבית בלוותו את האנשים. בצאתו בפעם האחרונה מהבית לחצר פגע בו כדור והוא נהרג במקום. המגינים תפסו עמדות סמוך לחלונות הקומה השנייה וצלפו על הערבים הבוזזים. בחצות הגיע כוח בריטי ודרש להפסיק את האש. משסירבו הערבים להפסיק את ההתקפה פתחו עליהם הבריטים באש ביחד עם המגינים. 40 גופות ערבים נספרו במקום. הבריטים פינו את המגינים אבל סירבו לקחת את גופתו של אפרים צ'יזיק.
המשק נשרף ונחרב עד היסוד.
רק ב-31 באוגוסט 1929 חזרו כמה מהמגינים לחולדה ביחד עם בני משפחתו של אפרים והביאו את גופתו החרוכה לקבורה באדמת חולדה.
לאחר נפילתו

רק כעבור שנתיים הוקמה חולדה מחדש ובשנת 1937 היא עברה למקומה החדש.
בשנות ה-30 הוקמה בחדרה "שכונת אפרים" לזכרו.
באותה שנה הוצבה על קברו של אפרים צ'יזיק אנדרטת "עבודה והגנה" מעשה ידיה של הפסלת בתיה לישנסקי. באנדרטה שלש דמויות: אפרים צ'יזיק ואחותו שרה, ודמות נוספת, שהסברה המקובלת היא שזהו השומר בנימין מונטר, ששהה בחולדה בטרם עלה לגליל ונהרג בתל חי, יחד עם שרה צ'יזיק.
למרות ההקבלה לפרשת תל חי, לא נתפסה פרשת חולדה כמיתוס ביישוב בדומה לתל חי. אפרים צ'יזיק לא זכה למעמד מיתי כזה של יוסף טרומפלדור והאנדרטה של בתיה לישנסקי לא התפרסמה כמו פסל "האריה השואג" של אברהם מלניקוב בבית הקברות בתל חי.
במשך 15 שנים לאחר תרפ"ט סופר שצ'יזיק היה מפקד ההגנה על חולדה, על מנת שלא לעורר את הבריטים לחפש את המפקד אברמסון בין הניצולים.
לקריאה נוספת

ספר תולדות ההגנה, כרך ב' חלק ראשון, הוצאת "מערכות", 1975.
סיפורי משפחות, הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1990.
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "יצחק צ'יזיק", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1372
↑  יהודה עציון, בזעתם ודמם, בני משפחות בלינקוב וצ'יזיק בבניין הארץ והגנתה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ט
↑  אפרים צ'יזיק הובל לקבורות, דבר, 2 בספטמבר 1929
↑  גרשון ריבלין, הערות על מחקר השדה במלחמת העצמאות, קתדרה, גיליון 1, עמוד 75
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302806305171  ISNI: 0000 0000 7238 9597  VIAF: 101621894   WorldCat (עם VIAF): 101621894 
אנדרטת "עבודה והגנה" ביער חולדה
הסירה מגינוסר

הסירה מגינוסר - תקריב
הסירה מגינוסר או הסירה מהגליל או סירתו של ישו היא סירת עץ שהתגלתה באקראי בשנת 1986 בין קיבוץ גינוסר למושבה מגדל, כאשר מי הכנרת היו בשפל. אופייה של הסירה ובדיקה באמצעות פחמן 14 איפשרו לתארכה לתקופה שבין שנת 50 לפנה"ס ועד שנת 70 לספירה. הסירה מוצגת במוזיאון בית יגאל אלון בגינוסר.
הסירה, הגילוי והשימור

את הסירה גילו האחים יובל ומשה לופן, חברי קיבוץ גינוסר, והיא נמצאה כשהיא מלאה באדמת סחף. הסחף שבה סייע להגן על העץ מפני ריקבון. חלקיה האחרים של הסירה שנחשפו לאוויר לא שרדו. הקרקע סביב הסירה נחשפה, והיא חולצה על ידי ארכאולוגים מרשות העתיקות בסיוע מתנדבים במשך אחד-עשר ימי עבודה, ותוך שימוש בטכניקות שהגנו על העץ הלח. הסירה נארזה בפוליאוריטן מוקצף והועברה אל החוף, שם הונחה בתוך בריכת מים שנבנתה במיוחד עבורה. לבריכה הועברו דגי אמנון כדי שיטרפו את התולעים והבקטריות שהתרבו. שימור הסירה ארך 14 שנה והעץ חוזק בשעווה סינתטית תוך שימוש ב 65 טונות של כימיקלים כדי למנוע עיוותים והתפוררות של העץ. בחודש פברואר 2000 הועברה הסירה למשכנה הקבוע בביתן שהוכן עבורה במוזיאון, שם היא מוצגת באמצעי הדמיה חדישים, הסובבים סביב התעלומה למה ואת מי היא שימשה. הסירה ניצבת במרכזו של האולם על מנשא מיוחד המורכב מארבע רגליים ו-16 זרועות.
אורכה של הסירה הוא 8.20 מטר, רוחבה 2.30 מטר וגובהה 1.25 מטר. ככל הנראה הייתה מצוידת במפרש ובשני זוגות משוטים, והותקנו בה שני משוטי הגה. מנתוניה סביר שאוישה על ידי ארבעה חותרים והגאי. גוף הסירה עשוי משנים-עשר סוגי עץ שונים, בעיקר מארז הלבנון ומאלון. עשרת סוגי העץ האחרים נוספו לה במהלך התיקונים הרבים שנערכו בה במשך השנים, וכללו אורן, חרוב, כליל החורש, דולב, שקמה, ערבה, עוזרר, שיזף, ער אציל ואלה אטלנטית. כאשר הסתבר כי הסירה אינה שמישה עוד, הוסרו ממנה כל חלקי העץ השימושיים, ושרידיה שקעו במי האגם. כל שנים עשר מיני העצים שמהם עשויה הסירה ניצבים בשדרה המובילה אל הביתן שבו היא מוצגת.
מבנה הסירה: תחילה נבנתה המעטפת ואחר כך הותאמו לה צלעות. חיבורי הלוחות נעשו בשיטת שקע וסין (כפיס עץ המוחדר לחריצים עמוקים בשני הלוחות) את הצלעות חיברו עם מסמרי ברזל.
ההקשר ההיסטורי

סירות דוגמת הסירה מגינוסר שימשו במאה הראשונה לספירה לדיג ולשינוע מטען ובני אדם על פני הכנרת. הן נבנו בצורה אופיינית: תחילה נבנתה המעטפת. החיבורים בין הלוחות נעשו בשיטת "שקע וסין", ולאחר מכן הוכנסו הצלעות וחוברו לגוף במסמרי ברזל. שיטה זו הייתה מוכרת בים התיכון כבר מהמאה ה-1 לפנה"ס, ושימשה לבניית סירות עד לתקופה הביזנטית.
ההקשר ההיסטורי > המרד הגדול

כאשר החל דיכויו של המרד הגדול בגליל נכנעה טבריה ללא קרב, והקנאים שישבו בה נמלטו אל טריכיי, המזוהה כיום עם מגדלא הסמוכה, אך זו נכבשה על ידי טיטוס בהתקפה פתאומית. המורדים שישבו בה יצאו בסירות אל הים, והרומאים התארגנו באופן מהיר, בנו רפסודות, ויצאו בעקבות המורדים. בקרב הימי שהתרחש נהרגו כל המורדים, ויוסף בן מתתיהו כתב כי הכנרת האדימה מדמם:
"את היהודים הניסו יחד, ולא היו יכולים לא לברוח אל החוף שהיה בידי האויב ולא היו יכולים לנהל קרב ימי בתנאים שווים, כי הסירות של היהודים היו קטנות מדי, ולא היו יפים אלא לצורכי ליסטאות, אבל היו חלשים מדי נגד הרפסודות.... לבסוף ניסו היהודים שהיו מכותרים בתוך סירותיהם להבקיע להם דרך אל החוף. וכשניסו לעלות לחוף, נדקרו רבים בחניתות האויב, לפני שהספיקו לעלות אל החוף. רבים קצו ועלו לחוף ושם נהרגו בידי הרומאים. כל הים היה נראה צבוע בדם, וכאילו מלא גוויות, כי שום איש לא היה יכול להינצל"
ההקשר ההיסטורי > סירתו של ישו?

גילוי הסירה ותיארוכה לתקופתו של ישו עורר עניין רב בעולם הנוצרי. לפי האתר הנוצרי "Sacred destinations" ("יעדים קדושים"), דיווחו שני האחים שגילו את הסירה כי ראו קשת בענן כשהבחינו בה, והדבר אף הונצח בתמונה. סביר שישו ומאמיניו, שרבים מהם היו דייגים, השתמשו בסירות דומות לסירת גינוסר, והדבר נזכר במקומות רבים בברית החדשה. לדוגמה:
"וירד אל האניה וירדו אתו תלמידיו: והנה סער גדול היה בים ותכסה האניה בגלים והוא ישן: ויגשו אליו תלמידיו ויעירו אותו לאמר הושיענו אדנינו אבדנו׃ ויאמר אליהם קטני האמונה למה זה יראתם ויקם ויגער ברוחות ובים ותהי דממה גדולה׃ ויתמהו האנשים ויאמרו מי אפוא הוא אמר גם הרוחות והים לו ישמעון"
"ויהי כאשר נדחק המון העם לשמע את דבר האלהים והוא עמד על יד ים גניסר׃ וירא שתי אניות עמדות על יד הים והדיגים יצאו מהן וידיחו את המכמרות: וירד אל אחת מן האניות אשר היא לשמעון ויבקש ממנו להוליכו מעט מן היבשה אל הים וישב וילמד את העם מתוך האניה׃ ויכל לדבר ויאמר אל שמעון הוליכה אל עמק הים והורידו את מכמרותיכם לצוד׃ ויען שמעון ויאמר אליו מורה כל הלילה יגענו ולא לכדנו מאומה אך על פי דברך אוריד את המכמרת׃ ויעשו כן וילכדו דגים הרבה מאוד ותקרע מכמרתם׃ ויניפו יד אל חבריהם אשר באמיה השנית לבוא אליהם ולעזרם ויבאו וימלאו את שתי האניות עד כי שקעו"
וכך גם בנס הדיג השני:
"ויאמר להם השליכו המכמרת מימין לאניה ותמצאו וישליכו ולא יכלו עוד למשך אתה מרב הדגים׃ ...ויעל שמעון פטרוס וימשך את המכמרת אל היבשה והיא מלאה דגים גדולים מאה וחמשים ושלשה ולא נקרעה המכמרת אף כי רבים היו"
סירת גינוסר זכתה גם לכינוי "סירתו של ישו", אף כי ברי כי לא נמצא קשר בין כלי השיט הספציפי הזה אל ישו או אל מאמיניו.
ראו גם

הספינה העתיקה ממעגן מיכאל
הספינה העתיקה משדה הגז קטלן
הערות שוליים

↑  הסירה בת אלפיים - לדעת להציג אחרת
↑  "אל גן נעול, סיורים במנזרי הארץ", נירית שלו כליפא, הוצאת זמורה ביתן דביר, עמ' 203
↑  Galilee Boat
↑  scripturetext
↑  תיאור דומה מופיע גם בבשורה על-פי מרקוס פרק ד' 35–41 ובבשורה על-פי לוקס ח' 22-25
↑  scripturetext
↑  scripturetext
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007409396105171 
שחזור הסירה
קשת מעל הכנרת עם מציאת הסירה
חשיפת הסירה
העברת הסירה לאולם התצוגה בסיום תהליך השימור
תרשים הרכב הסירה
תחנת הרכבת נען

תחנת הרכבת נען הייתה בעבר תחנת משא של הרכבת המנדטורית, מיקומה ליד כפר נענה העתיק, קרוב למושב יציץ ולא רחוק מקיבוץ נען. 
תחנה זאת משמשת כצומת לקווים לירושלים (דרך בית שמש) ולבאר שבע.
היסטוריה

התחנה נוסדה בשנות ה-20 של המאה ה-20. בהתחלה היא שימשה להובלת תוצרת חקלאית של פרי הדר. ולאחר מכן שימשה גם כתחנת נוסעים לתושבי האזור. בשנות ה-40 היו עוצרות בתחנה שלוש רכבות מדי יום ולאחר קום המדינה שירתה התחנה את הרכבות בקו לירושלים. בשנות ה-50 נסללה מסילת הדרום מתחנת נען דרומה אל באר שבע ועם פתיחת הקו לבאר שבע בשנת 1956 הייתה תחנת נען תחנת ביניים בקו זה. בשיאה, בשנות ה-60, עצרו בתחנה כ-20 רכבות ביום, מחציתן בקו לבאר שבע ומחציתן בקו לירושלים. בסביבות שנת 1992 הופסקה עצירת הרכבות בתחנה וכיום זו תחנת רכבת תפעולית בלבד ובה ארבע מסילות תקניות, המשמשות למפגשי רכבות בקווים תל אביב — באר-שבע ותל אביב — בית שמש — ירושלים. רכבת ישראל מבצעת עבודות שיחזור במבנה ההיסטורי. התחנה ממוקמת בשדות בין קיבוץ נען לבין מושב יציץ, קרוב לשמורת הטבע עיינות גיבתון.
יעקב פנחס שיר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 ביוני 1923 
 פטירה:  12 במרץ 2010 (בגיל 86) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
הרב יעקב פנחס שיר (כ"ג תמוז תרפ"ג, 7 ביולי 1923 - כ"ו באדר תש"ע, 12 במרץ 2010) היה רבה הראשי האשכנזי של כפר סבא במשך למעלה משלושים שנה.
טקס חנוכת גן הזיכרון לחללי משחתת אילת בני נשר בבן דור בנוכחות המשפחות, יצחק רוט, הרב יעקב פנחס שיר במרכז ותושבי נשר
תולדותיו

נולד בפולין, בנם של הרב אביגדור ראובן וחוה שיר. בשנת 1935, בהיותו בן 12, עלה עם משפחתו לארץ ישראל, בה כיהן אביו כרב בנשר-יגור. למד בישיבת תפארת ישראל בחיפה ובישיבת חברון בירושלים. נישא לחיה-אסתר, בתו של שמעון לעוי, שהיה הגבאי של בית הכנסת זהרי חמה בירושלים, ונינת הרב דוד בהר"ן.
בשנת 1949 מונה לרבו של חוואסה, לימים שכונת בן דור של נשר, שהתפנה מתושביו הערבים ואוכלס בעולים חדשים. הוא כיהן בתפקידו זה כעשרים שנה. בשנת 1952 הוא התמודד בראש הרשימה הדתית למועצת נשר. נמנה בחבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי.
בשנת 1970 התמנה לרבה של כפר סבא וכיהן בתפקידו עד לשנת 2007, אז פרש לגמלאות עקב בעיות בריאות. הקים בית דין לגיור, שעסק בעיקר בגיור ילדים שאומצו על ידי משפחות ישראליות בחו"ל.
נפטר בכניסת השבת בכ"ו באדר תש"ע, והלווייתו נערכה במוצאי השבת. נקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
ילדיו

הבכור הרב אהרון יוסף שיר, אברך, גר בירושלים
הרב חיים אריה שיר נשוי לצפורה בת הרב פנחס בירינצוויג, משמש משגיח רוחני בישיבת מיר (ברכפלד) מודיעין עילית בעבר שימש בתפקיד זה בישיבת מאור התלמוד ברחובות.
ביתו חוה מינקה נשואה לרב רזיאל מיקה, ראש ישיבה לבעלי תשובה מיוצאי ברית המועצות וכותב בעיתון המודיע תחת שם ספרותי מ. אלירז.
בנו הרב נחום שיר רב היישוב בית יצחק שער חפר ורב אזורי בעמק חפר.
ביתו יוכבד גולדשטיין אשת הרב שלמה גולדשטיין ראש ישיבה בישיבת התפוצות ובנו של הרב מרדכי גולדשטיין מייסד ישיבת התפוצות .
הערות שוליים

↑  מכתב גלוי לכ' הרבנות הראשית בירושלים, דבר, 7 בינואר 1938
נשר יג'ור, הצופה, 9 במרץ 1938
↑  רב לשכונת חוואסה, הצופה, 25 באוגוסט 1949
נחנך בית מרחץ, הצופה, 16 באוגוסט 1953
↑  "הרב פנחס שיר, רב בן דור"ידוע בשער בת רבים, מעריב, 14 באוגוסט 1961
↑  רב טוראי ג'ורג' לזאר, חרות, 16 בנובמבר 1964
↑  בחירות למועצה מקומית נשר, הצופה, 2 ביולי 1952
↑  Page 38 Advertisements Column 1, הצופה, 22 בספטמבר 1968
↑  הרב פ. שיר נבחר לרבה של כפר סבא, מעריב, 6 באפריל 1970
הרב י.פ. שיר רב כפר־סבא, דבר, 3 בנובמבר 1970
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008712675705171  VIAF: 28159610542840541946   WorldCat (עם VIAF): 28159610542840541946
אוניברסיטת מזרח קרוליינה

| --- | --- |

 אוניברסיטת מחקר ציבורית
 מוטו:  Servire (בלטינית: לשרת)
 תקופת הפעילות:  8 במרץ 1907 – הווה (117 שנים)
 בעלי תפקידים
 נשיא:  רונלד מיטשלסון
 סגל:  2,004
 סטודנטים
 :  28,651
 מיקום
 מיקום:  גרינוויל, קרוליינה הצפונית, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  35°36′27″N 77°22′12″W﻿ / ﻿35.6075°N 77.37°W﻿ / 35.6075; -77.37
 www.ecu.edu
 he
 
אוניברסיטת מזרח קרוליינה (באנגלית: East Carolina University, ידועה גם בכינוי ECU) היא אוניברסיטת מחקר ציבורית, הממוקמת בעיר גרינוויל שבקרוליינה הצפונית. זוהי האוניברסיטה הרביעית בגודלה במדינת קרוליינה הצפונית.
היסטוריה

מוסד הלימוד נוסד בשנת 1907 כבית ספר להכשרת מורים. בראשית המאה ה-20, מושל קרוליינה הצפונית תומאס ג'ארוויס שאף להקים מוסד להשכלה גבוהה במדינה. רשויות צפון קרוליינה אישרו את בקשתו ובשנת 1907 הוא החל בהקמתו של בית הספר להכשרת מורים של מזרח קרוליינה. בין הסיבות לבחירה בעיר גרינוויל הייתה מענק כספי וקרקעות שהוענקו על ידי מחוז פיט, שגרינוויל היא בירתו, לטובת הקמת מוסד הלימוד במיקום זה.
כשפתח בית הספר את שעריו פעלו בו 11 חברי סגל ולמדו בו 123 סטודנטים מהם 104 נשים. בשנת 1921 שינה המוסד את שמו לקולג' למורים של מזרח קרוליינה. באותה שנה גם הוענק לראשונה תואר ראשון בחינוך. בתחילת שנות השלושים החלו להעניק במוסד גם תואר שני.
בשנת 1967 קיבל המוסד מעמד אוניברסיטה ושינה את שמו לאוניברסיטת מזרח קרוליינה, ובשנת 1975 נכללה האוניברסיטה במערכת האוניברסיטאות של קרוליינה הצפונית.
נכון לשנת 2020, מתקיימים באוניברסיטה 84 מסלולי לימוד לתואר ראשון, 70 מסלולים לתואר שני ו-13 תוכניות מחקר לדוקטורט. באוניברסיטה מציעים גם 126 מסלולי לימודים מקוונים לתואר ולתעודה בתחומים כגון חינוך, בריאות ומנהל עסקים. בתוכניות השונות באוניברסיטה לומדים היום כ-28,651 סטודנטים.
קמפוס ומבנים

האוניברסיטה מחולקת לשלושה קמפוסים מרכזיים ושטחה הכולל כ-6.4 קילומטרים רבועים. הקמפוס הראשי ממוקם במזרח האוניברסיטה ושטחו כ-2 קילומטרים רבועים. בקמפוס כ-158 מבנים המיועדים ללימוד, מעבדות מחקר ומגורי סטודנטים. כמו כן פועלים באוניברסיטה הקמפוס למקצועות מדעי הבריאות והקמפוס למחקר, הממוקם במערב האוניברסיטה.