stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרדיננד (סרט)
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Phelan, Zehra (28 במרץ 2017). "Like a bull in a china shop the debut trailer for Ferdinand barges in". HeyUGuys. נבדק ב-28 במרץ 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  McLean, Tom (20 בספטמבר 2017). "'Ferdinand' Unveils Role for Manning, a Nick Jonas Tune and a New Trailer". Animation World Network. נבדק ב-7 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Like a bull in a china shop the debut trailer for Ferdinand barges in - HeyUGuys". www.heyuguys.com (באנגלית בריטית). נבדק ב-2017-11-04.
↑  Diggs, Daveed (28 במרץ 2017). "Excited for y'all to meet #Dos in the new @ferdinandmovie he's a real good dude. #Ferdinand #HedgehogsRepresent". Twitter. נבדק ב-13 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Diggs, Daveed (28 במרץ 2017). "Excited for y'all to meet #Dos in the new @ferdinandmovie he's a real good dude. #Ferdinand #HedgehogsRepresent". Twitter. נבדק ב-26 בספטמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009960713305171  BNE: XX5797213  BnF: cb455168973 (data)  GND: 1149773847  The ICCU id RAV2077123 is not valid.  LCCN: no2018122472  VIAF: 16151533724002772304   WorldCat (עם VIAF): 16151533724002772304
פאלאצו רוצ'לאי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  פאלאצו 
 מיקום:  פירנצה 
 מדינה:  איטליה 
 בעלים:  Giovanni di Paolo Rucellai 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1451
 תאריך פתיחה רשמי:  1451 
 אדריכל:  לאון בטיסטה אלברטי 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הרנסאנס 
 קואורדינטות:  43°46′17″N 11°14′59″E﻿ / ﻿43.77127778°N 11.24959722°E﻿ / 43.77127778; 11.24959722
 he
 
ארמון רוצ'לאי פירנצה
פאלאצו רוצ'לאי (באיטלקית: Palazzo Rucellai, קרי "ארמון רוצ'לאי") הוא בית מידות עירוני מפואר מהמאה ה-15, ששימש את משפחת רוצ'לאי. הארמון נחשב לאחת הדוגמאות הבולטות לארכיטקטורה של פירנצה במאה ה-15 ומדגים את השפעת תחיית העת העתיקה על מקוריות הרנסאנס. בתכנונו ניתן לראות את הפתרון שהציע לאון בטיסטה אלברטי לשילוב בין המבנה הפונקציונלי המסורתי לבין הפורמט הקלאסי שהנחיל ברונלסקי. הארמון נחשב לסנונית ראשונה בתחום בניית המגורים בסגנון הרנסאנס, וסגנונו הפך לנקודת מוצא לתכנון מבנים אזרחיים רבים מאותה תקופה. תכנונו שימש כהשראה לתלמידו של אלברטי, ברנרדו רוסלינו, בבניית פאלאצו פיקולומיני (אנ') שבעיר פיינצה.
הארמון שוכן בכתובת Via della Vigna Nuova 18, ורוב החוקרים סבורים כי הוא תוכנן עבור ג'ובאני די פאולו רוצ'לאי על ידי לאון בטיסטה אלברטי בין השנים 1446–1451. בנייתו בוצעה, לפחות בחלקה, על ידי ברנרדו רוסלינו. חזית הארמון, שתוכננה על ידי אלברטי, הייתה הראשונה בסדרת פרויקטים שביצע האדריכל והתאורטיקן עבור משפחת רוצ'לאי. חזית זו נחשבת לאחת הראשונות שבהן יושמו הרעיונות החדשים של אדריכלות הרנסאנס, המתבססת על השימוש בפילסטרים ובאנטבלטורות ביחסים פרופורציונליים.
נאמר על אלברטי כי עיצובו של הארמון שימש כהמחשה לרעיונות שהציג בספרו "על אדריכלות" (אנ') משנת 1452. בספרו, טען אלברטי כי על האדריכלות להדגיש את חשיבות הפרופורציות יותר מהפגנת יופי והדר בלבד. במובן זה, נחשב ארמון רוצ'לאי לניסיון קוהרנטי ראשון לסינתזה בין עקרונות מעשיים ותאורטיים, כפי שניכר בשימוש בשלושת הסדרים הקלאסיים על חזית המבנה. רוסלינו, מצידו, לא הסתפק במידות המקוריות שהציע אלברטי, אלא הגדיל את ממדי המבנה במהלך הביצוע.
אדריכלות

הארמון נבנה לפי המסורת של ארמונות אזרחייםː קומת הקרקע למסחר ועסקים. הקומה הראשונה (ה"פיאנו נובילה") הייתה קומת הקבלה הרשמית. הקומה השנייה שמשה למגורי המשפחה. קומה "נסתרת", מתחת לגג הייתה למשרתים.
החזית, מאבני גזית אחידה ושטוחה, מאורגנת כרשת, המורכבת מאלמנטים אופקיים (מסגרות וספסל הרחוב) ואלמנטים אנכיים (הפילסטרים החלקים), שבתוכם משובצים הפתחים. היא משמשת כרקע לפילסטרים והאנטבלטורים חלקי הפנים, המחלקים את החזית לשלוש יחידות בנות שלוש קומות. לשלוש הקומות של חזית הארמון יש סדרים קלאסיים שונים, כמו בקולוסיאום. הדאגה העילאית של אלברטי באיזון ובפרופורציה ניכרת בטיפול הסימטרי שלו בחזית הארמון. השימוש בשלושת הסדרים הקלאסיים כדי לציין התקדמות כלפי מעלה נוצר בהשראת הקולוסיאום ברומא. אבל עם הסדר הטוסקני בבסיס, מקור מתקופת הרנסאנס במקום הסדר האיוני ברמה השנייה, וסדר קורינתי פשוט מאוד ברמה העליונה. בשתי הקומות העליונות חלונות וקשתיות, ממוקמים בתוך קשתות עם ווסוארים בולטים מאוד הנובעים מפילסטר לפילאסטר. בראש החזית כרכוב מקרין.
בקומת הקרקע, פילסטרים בסגנון טוסקני מחלקים את פני השטח לחללים שבהם נפתחים שני הפורטלים (במקור היה רק אחד, אך הוא הוכפל באופן סימטרי כאשר הארמון והחזית הוכפלו). בקומה הראשית ישנם אלמנטים קלאסיים רבים (הפורטלים, הסדרים הארכיטקטוניים של הבירות) המשולבים במיומנות עם אלמנטים מהמסורת המקומית של ימי הביניים, כמו אבני הגזית והחלונות המעוטרים, ועם אלמנטים ייחודיים של הלקוחות, כגון סמל משפחת רוצ'לאי, שהוכנסו לאפריזים והבלזונים מעל השערים.
בקומת הקרקע שנועדה לעסקים מוצבים ספסלים לאורך חזית הרחוב. בחזית כותרות המעוטרות בפרשנות מחדש של הסדר הדורי ושני פורטלים מלבניים קלאסיים (בתקופה הגותית כל הפורטלים היו מקושתים או עם קשת וארכיטרב). לפניו מתנהל "ספסל רחוב", אלמנט שלא רק שימש שימוש מעשי לעוברים ושבים, אלא גם יצר מעין תוכנית בסיס לבניין, כאילו היה סטילובטה. משענת הגב של הספסל משחזרת את המוטיב של ה"אופוס רטיקולאטום" הרומי.
בחלק העליון של הארמון עטור כרכוב מעט בולט, נתמך בסוגרים, שמעבר לו מסתתרת אכסדרה מעוטרת בציורי מונוכרום מהמאה ה-15, המיוחסת על ידי אחדים למעגל של פאולו אוצ'לו: אלמנט האכסדרה הוא אלמנט נוסף. הוכחה לשבירה של מסורת ימי הביניים ולפתיחה לקראת הרנסאנס. האפריז בקומת הקרקע מכיל את הסמלים של משפחת רוצ'לאי: שלוש נוצות בטבעת, המפרשים מנופחים ברוח וסמל המשפחה המופיע גם על הסמלים מעל הפורטלים. בצד ימין ניתן לראות בבירור כיצד החזית אינה שלמה, למעשה היא לא מסתיימת בבירור, אלא משוננת כי תוכנן להמשיך עם פורטל שלישי.
בתוך הארמון חצר הרנסאנס, מעוטרת קשתות משני צדדים שמוקמו בחומה. קשתות עגולות גדולות נתמכות על ידי עמודים עם כותרות קורינתיות משוכללות מאוד, המזכירות את אלו של העמודים שמעל הפורטל של בית הטבילה של סן ג'ובאני. הארמון מכיל חצר מחוץ למרכז (ששלושה צדדים שלו היו מוקפים במקור בארקדות), שנבנה לפי עיצוב שנראה כאילו הושאל מהאכסדרה של ברונלסקי ב־Spedale degli Innocenti שלו. בפיאצה דיי רוצ'לאי (Piazza dei Rucellai) המשולשת שמול הארמון וממוקמת בזווית ישרה אליו נמצאת ה־Loggia de' Rucellai, ששימשה לחגיגות משפחתיות, חתונות וכמקום מפגש ציבורי. שני הבניינים (הארמון והאכסדרה) יחד עם המרחב הפתוח ביניהם (הפיאצה), מהווים את אחד הקומפלקסים האורבניים המעודנים ביותר של הרנסאנס האיטלקי.
חלק מהחדרים עוטרו בציורי קיר של ג'אן דומניקו פרטי, לורנצו דל מורו ופייטרו אנדרליני.
לקריאה נוספת

Kurt Forster, "Discussion: The Palazzo Rucellai and Questions of Typology in the Development of Renaissance Buildings," Art Bulletin, 58, 1976, 109-13.
Charles R. Mack, "The Rucellai Palace: Some New Proposals," Art Bulletin, 56, 1974, 517-29.
Brenda Preyer, "The Rucellai Palace," in F.W. Kent, et al., Giovanni Rucellai ed il suo Zibaldone: A Florentine Patrician and his Palace, London: 1981.
Paolo Sanpaolesi, "Precisazioni sul Palazzo Rucellai," Palladio, 13, 1963, 61-66.
Julius Schlosser, "Ein Künstlerproblem der Renaissance: L.B. Alberti," Akademie der Wissenschaften in Wien: Sitzungsbericht 210, Vienna: 1929.
Allison Levy, House of Secrets: The Many Lives of a Florentine Palazzo, New York: Bloomsbury Publishing, 2019.
Brenda Preyer, "The Rucellai Palace," ב-FW Kent, et al., Giovanni Rucellai ed il suo Zibaldone: A Florentine Patrician and his Palace, לונדון: 1981.
קורט פורסטר, "דיון: ארמון רוצלאי ושאלות טיפולוגיה בפיתוח מבנים מתקופת הרנסאנס", עלון אמנות, 58, 1976, 109-13.
Peter Murray, The Architecture of the Renaissance, thames and hudson,London 1988
Manfred Wunddram, Art of the Renaissance, universe books, new york, 1972
הערות שוליים

↑  The following discussion of the palace is derived largely from that given by Charles R. Mack, in the St. James Press International Dictionary of Architecture, 1993, 549-51.
↑  Scheda su Cronaca-nera.it
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11963733q (data)  GND: 4232545-6  LCCN: sh2007009187  SUDOC: 260005088  VIAF: 173570207   WorldCat (עם VIAF): 173570207 
החצר
חלון בקומה האמצעית
חזית הארמון
ארמון בית א-דין

ארמון בית א-דין
ארמון בית א-דין (בערבית: قصر بيت الدين; תעתיק: קַצר בּית אלדִין) הוא ארמון בעיירה בית א-דין, שבנפת שוף, מחוז הר הלבנון, בלבנון, שנבנה על ידי בשיר השני במאה ה-18.
הארמון מחולק לשלושה חלקים. בשנת 1991 הוקם בארמון מוזיאון "מוזיאון ארמון בית א-דין", המספר את סיפור הארמון וכן יש בו פריטים הנוגעים להיסטוריה של האזור.
מדי שנה, בקיץ, הארמון מארח את פסטיבל בית א-דין.
בניית הארמון

האמיר בשיר השני (אנ') משושלת שיהאב (אנ'), שלימים הפך לשליט האמירות "הר הלבנון", החל לבנות את הארמון בשנת 1788 ובנייתו ארכה כ-30 שנה. בבניית הארמון הועסקו אדריכלים, בנאים, סתתים ובעלי מקצוע מקומיים, איטלקים, טורקים, ודמשקאים. חלק מחומרי הבניין, כמו שיש, הובאו מאיטליה וארצות אחרות. סגנון הבניה של הארמון הוא סגנון ערבי לבנוני, בשילוב סגנון אדריכלות הבארוק האיטלקי.
בית המשפחה - דאר אל-חרים

בשנת 1806 הושלם השלב הראשון בבניה, החלק הפנימי הנקרא בטורקית הארמִליק (Haremlik) ובערבית "דאר אל-חרים" (دار الحريم) המשמעות המילולית היא "בית הנשים", זהו החלק הנסתר מעיני זרים והוא משמש למגורי נשות המשפחה: אשת האמיר, בנותיו ומשרתותיהן. לחלק זה אין גישה לגברים שאינם בני המשפחה הקרובים. משהושלם המבנה, עברו בשיר ובני משפחתו להתגורר בו.
בית המשפחה - דאר אל-חרים > החמאם

מצפון ל"דאר אל חרים" נבנה "חמאם" ששימש את גברי המשפחה. החמאם נבנה על פי דגמים של מקומות דומים בתקופה הרומית. והוא כולל:
פריגידריום: חדר מקורר ששימש להתפשטות מהבגדים ולהרגעה לפני ואחרי הרחצה. החדר שימש גם ל"ישיבות" של גברים מהמשפחה כדי לדון בנושאים שונים.
טפידריום: החדר הפושר ששימש לעיסויים וכן מעבר בין החלק הקר לחמים.
קלדריום: החדר החמים. רצפת החדר נתמכה מלמטה עם עמודי לבנים וקמרונים שיצרו חלל שבו היה אוויר מחומם.
בשנת 1811כבר במהלך בניית החלק אמצעי, העביר בשיר את מטה האמירות מדיר אל-קמר לבית א-דין.
בית המשפחה - דאר אל-חרים > אספקת מים לארמון

לצורך אספקת מים לארמון, נבנתה בין השנים 1812–1814 אמה באורך של כ-16 קילומטרים שהוליכה מים ממעיינות א-צפא (אנ') שבג'בל בארוכ אל הארמון, ונבנה חמאם טורקי המסוגל לקרר או לחמם את המים בהתאם לעונות השנה. לצורך בניית האמה חויב כל אחד מתושבי האזור "הכשירים" לתרום יומיים של עבודה ללא תשלום.
החלק האמצעי - דאר אל-ווסטה

החלק האמצעי של הארמון, דאר אל-ווסטה (دار الوسطه) הוא מרכז החיים היום-יומיים של בני המשפחה הקרובה של האמיר, כמו מפגשים משפחתיים, אירוח קרובים.
הכניסה לדאר אל ווסטה, היא מגרם מדרגות כפול, בקצה המערבי, הרחוק, של החצר, שם ניצב פסל של כמאל ג'ונבלאט. הארכיטקטורה כוללת ארקדות גדולות, מרפסות עם חלונות מנדאלון (אנ'), מזרקות, חדרים מחופי עץ ארז מגולף ומעוטר בקליגרפיה ערבית, עם שיש משובץ ופסיפסים.
בצד הצפוני של אזור זה היו המשרדים של המזכירים והוא נקרא: דאר אל-כתאבה (دار الكتابه).
החלק האמצעי - דאר אל-ווסטה > האורוות

דאר אל ווסטה ודאר אל חרים בנויים בקומה השנייה, מעל אורוות ששימשו בעבר 600 סוסים ורוכביהם וכן את 500 החיילים הרגליים של משמר האמיר. מאז שיחזור הארמון האורוות "מאכסנות" אוסף רחב של פסיפסים ביזנטיים, שהגדולים שבהם, נלקחו מהריסות כנסייה ביזנטית מהיישוב ג'יה (אנ'), כ-28 קילומטרים דרומית לביירות. הכתובות היווניות המופיעות על הפסיפסים מתארכות אותם למאות ה-5 וה-6 לספירה. פסיפסים מאתרים אחרים מוצגים אף הם באורוות ובגנים הסמוכים.
החלק האמצעי - דאר אל-ווסטה > המטבחים

בקצה הארמון, ליד "דאר אל חרים" ו"דאר אל ווסטה" נמצאים המטבחים שבהם הכינו את הארוחות היומיות ליותר מ-500 איש. האוכל נלקח משם לאזורי המגורים והאירוח, שם הונח על מגשים לנכבדים ומבקריהם.
החלק החיצוני

החלק הציבורי - (בערבית: دار البراني, דאר אל-בראני; בטורקית: Selamlık, סלאמליק) שימש חלק ציבורי ורשמי בארמון. אזור זה נפגשו הגברים, קיבלו אורחים וניהלו עניינים רשמיים, מפגשים ואירועים חברתיים, דיונים פוליטיים, פגישות עסקיות או אירוח של אורחים גברים, שאינם מהמשפחה.
ב-1829 הושלמה בניית החלק החיצוני של הארמון, שכלל את הלשכות, האולמות, חדרי המפגש וחדרי האירוח ובכך הפך הארמון למרכז השלטוני החדש של בשיר, כמו גם מרכז אירוח לאורחים רמי מעלה מהמזרח התיכון ואירופה.
החלק החיצוני > חדרי האירוח - אל-מדאפה

בצד ימין של החצר הזה נמצא מבנה בן שתי קומות ששמשו חדרי אירוח (المضافة; תעתיק: אל-מד'אפה).
גרם מדרגות מוביל לקומה העליונה, אשר שוחזרה בשנת 1945 על פי תוכניות ומסמכים מזמן הבנייה.
.
החלק החיצוני > החצר - "אל-מידן"

הכניסה הראשית לארמון מובילה לחצר גדולה (الميدان; אל-מידן), 107X45 מטר. כאן היו נפגשים או מתכנסים אנשי חצר ומבקרים למטרות שונות ומכאן היה יוצא האמיר עם פמלייתו בתהלוכה טקסית, לציד, למסעות או למלחמה.
הארמון משנת 1840

לאחר שנת 1840, כאשר האמיר בשיר השני נשלח לגלות, שימש הארמון את העות'מאנים כבניין ממשלתי. בשנות ה-60 של המאה ה-19 קנה המותאצריף (אנ') הארמני דאווד פאשה (ער') את הארמון ממשפחת שיהאב עבור ממשלת לבנון, והפך אותו למעון קיץ של המותאצריפים שירשו זה את זה בין השנים 1864–1915.
בתקופת המנדט הצרפתי ולאחר הכרזת הרפובליקה הלבנונית ב-1926, החלו בארמון עבודות שיקום נרחבות במטרה להחזירו לתפארתו המקורית.
הארמון משנת 1840 > הגן

ליד הארמון ניטעו עצי תות רבים, כדי לגדל תולעי משי ולייצר את בדי המשי שבשיר אהב.
קבר האמיר בשיר השני ורעייתו

מעבר למרחצאות נמצא קברם של בשיר השני ורעייתו הראשונה שָמְס (شمس; תרגום: שמש). המבנה הוקם על ידי בשיר, כשאשתו מתה, מבנה בעל כיפה, בין העצים. ב-1840 הוגלה בשיר על ידי העות'מאנים למלטה ומשם ל איסטנבול, שם הוא מת ב-1850. בשנת 1947 הוחזרו שרידי גופתו ללבנון והוטמנו בקברה של רעייתו.
בית הנשיא

בשנת 1934 המקום הוכרז כמונומנט בעל ערך היסטורי לאומי. בשנת 1943 הכריז עליו בשארה אל-ח'ורי, הנשיא הלבנוני הראשון, כמעון הקיץ הרשמי של הנשיא. במהלך מלחמת האזרחים בלבנון (1975–1990) המבנה ניזוק קשות. לאחר 1984, כאשר הלחימה נסוגה מאזור זה, הורה וליד ג'ונבלאט לשחזרו. חלקים מהארמון פתוחים לציבור בעוד השאר עדיין משמשים למעון הקיץ של נשיא לבנון.
מוזיאון

בתוך הארמון קיים מוזיאון ארכאולוגי ואתנוגרפי הכולל אוספים של כלי חרס מתקופת הברונזה והברזל, כלי זכוכית רומיים תכשיטי זהב, סרקופגים וכלי חרס מזוגגים מהתקופה המוסלמית. בנוסף יש במוזיאון אוסף של כלי נשק עתיקים ומודרניים, כמו גם תלבושות מהתקופה הפיאודלית.
בחדר הראשון במוזיאון נמצא דגם של הארמון וסביבתו.
בית א-דין (יישוב)

סביב הארמון נבנה היישוב בית א-דין כמקום מגורים לנותני השירותים לארמון, כמקום משכן לבני משפחתו של בשיר וכן בתים נוספים ששירתו אות, את ממשלו וכן את ממשלם של השליטים שבאו אחריו. עם השנים התפתח המקום ליישוב ופרנסתם של רוב תושביו, אינם קשורה לארמון.
ארמונות נוספים בבית א-דין

בשיר השני בנה, בקרבת ארמונו, ארמון לכל אחד משלושת בניו: האמיר קאסם (قاسم), האמיר ח'ליל (خليل) והאמר אמין (أمين). ארמונו של קאסם, היה על הצוק הפונה לארמון הגדול והוא חרב. ארמונו של חליל משמש כבית הממשל המקומי של בית א-דין. והארמון של אמין שוחזר על ידי משרד התיירות הלבנוני והוסב לבית מלון יוקרתי (חמישה כוכבים) בשם: "מיר אמין פאלאס" (Mir Amin Palace; قصر الامير أمين) המשמש מקום מפלט לעשירי ביירות. בבית המלון 22 חדרים, כל אחד מהם מעוצב באופן ייחודי עם ריהוט עתיק ומן החלון נשקף גן פורח והנוף של הרי השוף.
פסטיבל בית א-דין

פסטיבל בית א-דין הוא פסטיבל שנתי הנערך בארמון, מדי קיץ בחודשים יולי ואוגוסט, מאז שנת 1985 ומופיעים בו אמנים לבנוניים וכן אמנים מרחבי העולם. בשנת 1997 הוכשרה החצר החיצונית של הארמון והותאמה לארח 5,000 איש ובמקביל, הנהלת הפסטיבל החלה להפיק הופעות ומחזות לבנוניים. מדי קיץ משתתפים בפסטיבל כ-50,000 צופים.
הפסטיבל מנוהל כארגון ללא מטרות רווח. כ-65% מהתקציב השנתי מגיע ממכירת כרטיסים, כ-20% מנותני חסות ובנוסף מתקבלת תמיכה ממשלתית בשיעור 15%. בין השנים 2022-2019 לא התקיים הפסטיבל בשל קשיים כלכליים.
בעבר הופיעו בפסטיבל גדולי הזמרים של לבנון, כמו הזמרת פיירוז, הזמר והמלחין ודיע א-סאפי. בקיץ 2023 השתתפו בפסטיבל (בין היתר) האמנים: הזמר הלבנוני ממוצא ארמני גאי מנוקיאן (Guy Manoukian) ותזמורתו, זמרת האופרה הלאומית של פריז ממצרים פרח א-דיבאני (Farrah Eldibany), המוזיקאים והיוצרים הלבנוניים בתחום הג'אז דונה ח'ליפה (Donna Khalife) וארתור סטיאן (Arthur Satyan) ועוד.
גלריה

מרפסת סגורה, מעץ.
חיפוי קירות בעץ ארז מגולף
אולם פנימי
חלק מהחמאם
ראיון של הכומר לואיס ווי, עם האמיר. צייר: אלברט ווי (אנ') (1823)
בית א-דין, האמן: ויליאם ברטלט, חרוט על ידי: וו. פלויד (1838)
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
הערות שוליים

↑  Najem, Tom; Amore, Roy C.; Abu Khalil, As'ad (2021). Historical Dictionary of Lebanon. Historical Dictionaries of Asia, Oceania, and the Middle East (2nd ed.). Lanham Boulder New York London: Rowman & Littlefield. p. 55. ISBN 978-1-5381-2043-9.
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Beiteddine, www.middleeast.com
1 2 3 4  alwatan, قصر بيت الدين .. حكاية جمال لعبق التراث والثقافة في لبنان, الوطن, ‏2015-10-17 (בערבית)
1 2  Beiteddine, www.middleeast.com
1 2  Beit Eddine palace, Mount Lebanon, Come To Lebanon
1 2  Home of the Lebanese Mania - LebMania.Com, www.lebmania.com
1 2  بين 1840 و2019... مَن سكن قصر بيت الدين؟, anbaaonline, ‏16אוגוסט 2019
↑  alwatan, قصر بيت الدين .. حكاية جمال لعبق التراث والثقافة في لبنان, الوطن, ‏2015-10-17 (בערבית)
↑  Mir Amin Palace Hotel, destinationshouf.com
1 2  About Us, Beiteddine Art Festival (באנגלית)
1 2  "بيت الدين".. عودة إلى زمن المهرجانات, alaraby.co.uk, ‏18 יוני 2022
↑  Events 2023, Beiteddine Art Festival (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: d536828d-b2dd-42dd-8915-56a7101c15ee  VIAF: 27144648247107423606   WorldCat (עם VIAF): 27144648247107423606 
דלת הכניסה לארמון
מבט אל חצר הארמון
סמוסיר

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  אגם טובה 
 קואורדינטות:  2°35′00″N 98°49′00″E﻿ / ﻿2.5833333333333°N 98.816666666667°E﻿ / 2.5833333333333; 98.816666666667
 שטח:  630 קילומטר רבוע
 נתונים מדיניים
 מדינה:  אינדונזיה 
  (למפת אינדונזיה מוגדלת) ג'קרטה נוסאנטארה סורבאיה מדן מקאסאר פונטיאנאק ג'איאפורה מ האוקיינוס ההודי האוקיינוס השקט מלזיה פסמוסיר(למפת אינדונזיה רגילה) ג'קרטה נוסאנטארה סורבאיה מדן מקאסאר פונטיאנאק ג'איאפורה מ האוקיינוס ההודי האוקיינוס השקט מלזיה פסמוסיר(למפת צפון סומטרה רגילה) מדן בינג'איסמוסיר(למפת צפון סומטרה מוגדלת) מדן בינג'איסמוסיר
 
סָמוֹסִיר או האי סָמוֹסִיר (באינדונזית: Pulau Samosir) הוא אי געשי גדול בתוך אגם טובה שהוא עצמו נמצא באי סומטרה, באינדונזיה.
גאוגרפיה

האי סמוסיר נמצא בתוך אגם טובה שפני המים שלו בגובה כ-960 מטרים מעל פני הים. שטח האי הוא כ-630 קילומטרים רבועים, כמחצית משטח האגם, כ-1,130 קילומטרים רבועים. אגם טובה הוא קלדרה והאי סמוסיר נוצר עקב פעילות געשית שהתרחשה באגם, לפני אלפי שנים והוא האי הגעשי הגדול בעולם.
בתוך האי יש שני אגמים קטנים יותר,אגם  סידיהוני (אנ') ואגם איק נטוננג (אנ'). בצד המזרחי של האי, הקרקע מתנשאת בתלילות מרצועה צרה לאורך שפת האגם עד לרמה מרכזית המתנשאת לגובה של כ-780 מטרים מעל פני האגם (מעל 1,700 מטרים מעל פני הים).
בצד המערבי של האי, ליד בעיירה פנגורוראן (אנ') היה מצר יבשה שחיבר את האי לסומטרה, אך בשנת 1906 נחפרה תעלה (Tano Ponggol) המאפשרת תנועת סירות והיא הורחבה בשנת 2019. מעל התעלה נבנה גשר מיתרים.
תיירות

סמוסיר היא יעד תיירותי פופולרי. תשבי האי הם בני עם בטאק טובה (אנ') שהם חלק מעם ותרבות הבטאק (אנ'). רבים מהבתים המסורתיים שלהם נותרו על האי.
אתרי הנופש ורוב מקומות הלינה התיירותיים מרוכזים במזרח האי באזור Tuktuk Siadong, בעיירה Tuktuk.
תיירות > מסורת Mangokkal Holi

אחת המסורות של אנשי בטאק היא: "Mangokkal Holi". הם חופרים ולוקחים את עצמות אבותיהם מהקבר, ומניחים בארונות קבורה, בבניין מיוחד בשם Geriten שנועד לאחסון עצמות מתים. מטרת מנהג זה היא לכבד את האבות שמתו, מתוך מחשבה שהמתים חיים לנצח וראוי להכניסם לבניין יפה וגבוה.
תיירות > מוזיאון הוטה בולון

מוזיאון הוטה בולון סימנידו (אנ') שוכן בכפר Simanindo, כ-15 קילומטרים צפונית לעיירה Tuk Tuk ונושאו הוא שימור תרבות של ה"טובה בטאק" שנאבקים לשמור על אוטונומיה תרבותית וזהות ייחודית. אצורים בו כלי נשק קדומים, בדים עם מוטיבים שונים, צעצועים מסורתיים ועוד. מבנה המוזיאון הוא בן מאות שנים והיה בעבר ביתם של מלך בטאק ו-14 נשותיו. במוזיאון ניתן לצפות במופעי ריקוד מסורתיים של ה"טובה בטאק".
הערות שוליים

↑  Samosir Island, Dolanesia (באנגלית)
↑  River Canalisation – Tano Ponggol – Oriental Sheet Piling, orientalsheetpiling.com
↑  The Jakarta Post, Photo: The "Mangokal Holi" tradition of the Batak Toba tribe, The Jakarta Post (באנגלית)
↑  Museum Huta Bolon Simanindo | Danau Toba, Indonesia | Attractions, Lonely Planet
↑  Museum Huta Bolon Simanindo - ONETOBA, ‏2023-07-21 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553575705171  LCCN: n2016221229  NKC: ge719138  VIAF: 315526583   WorldCat (עם VIAF): 315526583 
תעלת טאנו פונגגול (Tano Ponggol)
בתים מסורתיים של טובה בטאק
קלאודיו קאניג'ה

קלאודיו פול קאניג'ה (בספרדית: Claudio Paul Caniggia [בארגנטינה מבוטא שם משפחתו "קאניחייה"]; נולד ב-9 בינואר 1967) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ. לזכותו 50 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה.
קריירה > קריירת מועדונים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
במהלך הקריירה שלו שיחק קאניג'ה בכמה מועדונים ובהם: ריבר פלייט, בוקה ג'וניורס, רומא, אטאלנטה, בנפיקה ליסבון, וגלאזגו ריינג'רס. את עונת הפרישה שלו, 2003-2004, העביר בליגה הקטרית. בשנת 2012 חזר לשחק למשך תקופה במועדון החובבים האנגלי אף. סי. וומבלי.
קריירה > נבחרת

קאניג'ה ייצג את ארגנטינה בכדורגל במונדיאל 1990, שנערך באיטליה, שם הפגין יכולת גבוהה. השיא היה שער הניצחון נגד ברזיל בשמינית הגמר: קאניג'ה קיבל מסירה מדייגו ארמאנדו מראדונה, עבר את השוער הברזילאי קלאודיו טפארל וכבש את השער המזוהה איתו יותר מכל. בחצי גמר הטורניר כבש קאניג'ה את שער השוויון נגד איטליה שהביא להארכה ובסופו של דבר לניצחון ארגנטינאי בבעיטות הכרעה מ-11 מטרים. את הגמר, בו הפסידה ארגנטינה לגרמניה המערבית, החמיץ בגלל כרטיסים צהובים שצבר.
קאניג'ה המשיך להצליח במדי ארגנטינה גם בלי מראדונה בקופה אמריקה 1991 בצ'ילה: יחד עם גבריאל בטיסטוטה הצעיר הוביל את ארגנטינה לזכייה גדולה בקופה עם ניצחון בחצי הגמר על ברזיל במשחק טעון במיוחד. לאחר הקופה עבר קאניג'ה תקופה לא קלה כאשר הורחק לשנה מכדורגל בגלל שימוש בסמים. הוא חזר בזמן למונדיאל 1994 וכיכב במשחק נגד ניגריה שבו כבש 2 שערים שהעניקו לארגנטינה ניצחון 1–2 על הניגרים האגרסיביים ומקום בשמינית הגמר.
למונדיאל 1998 לא זומן עקב סכסוך עם המאמן דניאל פסארלה: קאניג'ה בעל השיער הבלונדיני הארוך סירב להסתפר, כפי שדרש המאמן. ב-2002, בגיל 35, הוא זומן למונדיאל ביפן וקוריאה הדרומית על ידי המאמן מרסלו ביילסה אבל לא שיחק בגלל פציעה. במשחק השלישי והאחרון של ארגנטינה בטורניר, נגד שוודיה, קיבל קאניג'ה, שלא היה על המגרש, כרטיס אדום על מילים מיותרות שאמר לשופט. הוא השחקן היחיד בתולדות הגביע העולמי שהורחק בלא לשחק כלל.
50 הופעות במדי הנבחרת ו-16 שערים שכבש ממקמים אותו בין עשרים הכובשים המצטיינים בתולדות הנבחרת הארגנטינאית, אף שהסכסוך עם פסארלה מנע ממנו מספר רב יותר של הופעות. קאניג'ה הביא לנבחרת מהירות יוצאת דופן ויכולת כדרור שהפכו אותו לשחקן מסוכן מאוד בהתקפות מתפרצות, אופי לוחמני ושיתוף פעולה מושלם עם חברו, כוכב הנבחרת מראדונה.
שלמה למפרט

| --- | --- |

 לידה:  10 בנובמבר 1939 (בן 85) 
 ענף מדעי:  מינהל עסקים 
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  אוניברסיטת ניו יורק  אוניברסיטת קולומביה 
 מוסדות:  אוניברסיטת ניו יורק  המסלול האקדמי המכללה למינהל  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת בר-אילן 
 
שלמה יצחק למפרט (נולד ב-כ"ח בחשוון ה'ת"ש; 10 בנובמבר 1939) הוא איש אקדמיה ודירקטור ישראלי, אשר הקים מספר בתי ספר ללימודי מנהל העסקים בישראל.
פעילות אקדמית

למפרט סיים לימודי הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון בשנת 1963. בשנת 1965 סיים לימודי תואר שני בהנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת ניו יורק, ובשנת 1971 סיים לימודי דוקטורט במנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה.
בשנים 1969 עד 1971 שימש כפרופסור עוזר (Assistant Professor) בבית הספר למוסמכים במנהל עסקים של אוניברסיטת ניו יורק. החל משנת 1971 שימש כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1973 הקים את החוג למנהל עסקים של המכללה למינהל בתל אביב ועמד בראשה עד לשנת 1979. בשנים 1977‏-1979 ייסד את לימודי התואר השני במנהל עסקים במסגרת החוג לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן וריכז אותם בדרגת מרצה בכיר. ב-1979–1982, 1986-1987, 1988-1989 שימש כפרופסור חבר (Associate Professor) בברוך קולג' בניו יורק. בשנת 1991 הקים את בית הספר למוסמכים במנהל עסקים של אוניברסיטת בר-אילן ועמד בראשו עד שנת 1995.
בשנים 1995‏-1996 הקים למפרט את בית הספר הבינ"ל לניהול של טורו קולג' (כיום ידוע כמכון לנדר) בירושלים, ושימש כדיקן בית הספר.
בשנים 2003‏-2004 עמד בראש התוכנית לתואר שני למנהלים ה-EMBA למנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן. במקביל המשיך למפרט להרצות באוניברסיטת בר-אילן עד שפרש ממנה בשנת 2005.
בשנת 2005 הצטרף למכללת הדסה על מנת לייסד את החוג לניהול מערכות בריאות, תיירות והתמחות במשאבי אנוש (נוסד בשנת 2007), ומאז הוא עומד בראשו.
תפקידים מחוץ לאקדמיה

למפרט שימש כיועץ הכלכלי ושיווקי לגופים פרטיים וממשלתיים בישראל, בהם רשת הקמעונות שקם (1972–1973), התעשייה האווירית ומבקר משרד הביטחון (1979–1980), בנק המזרחי (1983–1986), המדען הראשי במשרד התעשייה והמסחר (1985–1989).
הוא אף שימש כחבר דירקטוריון בחברת בזק (1993–1994), פלאפון (1994–1995), חברת "אתגר" (1992–1998), וחברת נביעות (1997–2002).
בנוסף, המציא למפרט את הפולימטר (מכשיר למדידת עמדות, דעות ורגשות) המאפשר לאבחן את כלל האוכלוסייה, החל מגיל 4. הוא רשם אותו כפטנט בארצות הברית, קנדה, בריטניה, צרפת, גרמניה וישראל. כיום הפולימטר משמש ככלי מדידה אינטרנטי שמאפשר בחינה של כל תהליך קבלת ההחלטה, ולא רק מדידה של הבחירה הסופית - זוהי גישה פורצת דרך ורשומה כפטנט בארצות הברית ובישראל.
ספרים שחיבר

מנהלים אינם מתמטיקאים. הוצאת המכללה - המדרשה למינהל, 1977.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007443216205171