אנקופרזיס
טיפולים

קיימים מספר טיפולים וגישות אשר נחקרו ונבדקה יעילותם: טיפול רפואי, התנהגותי, ביופידבק, קוגניטיבי התנהגותי, דינמי, משפחתי, אסטרטגי ונרטיבי. ברוב הטיפולים ההורים מהווים גורם בעל תפקיד משמעותי. ברכיב הפסיכו-הדרכה ובתוכניות ההתנהגותיות הם משמשים כסוכני שינוי, מעצבי ההתנהגות ומעניקי החיזוקים.
טיפול מקובל:
רופאי ילדים רבים ממליצים על גישה ובה שלושה אמצעי טיפול לאנקופרזיס הבא כתוצאה מעצירות:
ריקון המעי הגס
שימוש במרככי צואה
אימון אסלה - ישיבה על האסלה בזמנים קבועים, בדרך כלל לאחר ארוחות
ריקון המעי הגס נעשה באמצעות חוקן, או חומרים מרככי צואה, או שני האמצעים יחד. קיימות מספר תרופות המשמשות כמרככי הצואה, בהן שמן פרפין, נורמלקס/ פגלקס (Movicol), מירלקס (Miralax), לקטולוז (Lactulose), ועוד. לאחר השימוש הראשוני, ניתן מרשם לתרופה לריכוך הצואה לאורך זמן כדי לאפשר את כיווץ המעי הגס לממדיו הרגילים.
יש ללמד את הילד להשתמש בבית השימוש באופן קבוע לפי צורכי גופו. מומלץ ללמד את הילד לשבת על האסלה ולנסות להטיל צואה במועדים קבועים למשך 10–15 דקות בכל יום, בדרך כלל לאחר ארוחה. הצלחות חוזרות ונשנות בהטלת צואה עשויות להשיב את השליטה לילד בעשיית צרכיו.
גישה חלופית, לאחר שהגישה הטיפולית הראשונה כשלה במשך שישה חודשים או יותר, היא גישה אגרסיבית יותר, שבה נעשה שימוש במשלשלים ובחוקנים בתזמון זהיר ומתוכנן היטב, כדי להתגבר על עצירות הבאה מתגובה רפלקסיבית. כישלון בשיקום הרגלי הטלת צואה תקינים, עלול לגרום למתיחה והרחבה של המעי הגס. בכל מקרה, אין מקום לאפשר לבעיית אנקופרזיס להתרחש ללא טיפול במשך שנים, מתוך הנחה שהילד יתבגר והתופעה תיעלם.
שינוי בהרגלי התזונה הם מרכיב חשוב בטיפול באנקופרזיס. השינויים המומלצים בתזונת הילד, אם האנקופרזיס נגרם מעצירות, כוללים:
הפחתה בצריכת מזונות הגורמים לעצירות, כגון מוצרי חלב, בוטנים, גזר מבושל ובננות.
הגברת צריכת מזונות עשירים בסיבים תזונתיים כגון סובין, מזונות מחיטה מלאה, פירות וירקות
הגברת שתיית מים ונוזלים דוגמת מיצים, אף שקיים סיכון מוגבר לחלות בסוכרת, ובעששת כתוצאה משתייה מוגברת של נוזלים ממותקים.
הגבלת שתיית משקאות המכילים קפאין, כגון קולה ותה.
ארוחות מאוזנות וחטיפים ביניהן, הגבלת צריכת מזון מהיר העשירים בשומנים ובסוכרים.
הגבלת שתיית חלב ל-450 מיליליטר ליום לילד מעל גיל שנתיים, אולם אין למנוע צריכת חלב לחלוטין.
טיפולים נוספים:
קיימת הסכמה שאין להסתפק בטיפול רפואי בלבד, אלא יש להוסיף רכיב התנהגותי לייעול הטיפול.
פסיכו-הדרכה מקנה ידע להורים ולילד לגבי המקור הפיזיולוגי של ההפרעה, זאת על מנת ליצור הבנה שהילד אינו מלכלך "בכוונה" ולהפחית את הייחוסים השליליים כלפיו. רכיב זה מגביר את הנכונות לשינוי והמוטיבציה לטיפול.
טיפול רפואי-התנהגותי נמצא כמבטיח הוא משלב את רכיבי הטיפול הרפואי יחד עם רכיבים התנהגותיים במטרה להגביר שיתוף פעולה התנהגותי. זאת על ידי הקניית כישורי ישיבה בשירותים, בדיקת המכנסיים מספר פעמים ביום, רישום יומי של תסמינים, מתן חיזוקים חיוביים על שיתוף פעולה וישיבה בשירותים לשם עיצוב ההתנהגות. כיום לא מומלץ לכלול ברכיבים ההתנהגותיים ענישה על עשיית צרכים במקום לא מתאים, בשל הסיבה כי הדבר יכול לגרום להימנעות מיציאות.
טיפול התנהגותי בלבד, נמצא כיעיל. כאשר הרכיב הקריטי להצלחתו הוא שיתוף פעולה של הילד בלוח הזמנים של הישיבה בשירותים. טיפול התנהגותי באימון שירותים, בשילוב עם מערכת תגמול, הוא השלב הקריטי ביותר בניהול אנקופרזיס שאינו ממשיך. טיפול ביהביוריסטי לאנקופרזיס תפקודי, אשר נמצא יעיל, מבוסס על מערכת תמריצים. נוסף למרכיב בסיסי זה ניתן להוסיף שבעה או שמונה מרכיבים ביהביוריסטים נוספים כדי להגביר את יעילות הטיפול.
טיפול קוגניטיבי-התנהגותי מוסיף התייחסות לרכיב הקוגניציה ולטיפול בחששות של הילד מהשימוש בשירותים. הטיפול בחשש נעשה על ידי חשיפה, מידול עם דובי, חיזוק חיובי, הצהרות עצמיות חיוביות לגבי השימוש בשירותים.
טיפול בביופידבק על פי רוב לא נמצא כבעל יתרון בטיפול בהפרעה.
טיפול בהורות מתמקד בהדרכה ביחסי הורים וילדים. זאת על ידי חקירת רגשות ההורים כלפי הילד, בירור ההיסטוריה האישית של ההורים, הבנת ההשלכות ההדדיות בין חברי המשפחה, במטרה להגביר מודעות ולשפר את הקשר הורה-ילד.
גישה נרטיבית משפחתית בה הילד וההורים מבררים מהם מעגלי ההשפעה ואופן פעולתו של האנקופרזיס, המידע משמש בסיס להערמה על הבעיה.
טיפול משפחתי נועד ליצירת סוג של תהליך שחרור רגשי עבור הילד במפגשים יחד עם ההורים והאחים. גישה זו מבוססת על הגילוי שבמקרים רבים שכאשר ניתנת להם ההזדמנות, רוב הילדים חושפים כמות ניכרת של כעס "מודחק". טיפול משפחתי מבוסס על ההנחה כי בעיות בתפקוד המשפחה תורמות להפרעה.
מודל משולב מציע טיפול המכיל מספר מרכיבי טיפול מוצלחים מגישות שונות. בניית התוכנית הטיפולית תקבע על פי הערכת הגורמים הרלוונטיים וההתערבויות המתאימות ביותר למקרה. כאשר נכללת התייחסות לשלושה תחומים: התחום הרפואי – פיזיולוגי, הבנת ודרכי ההתייחסות במערכת הורה-ילד, התחום ההתנהגותי ותחום הציפיות. בניית התערבות טיפולית תתבסס על מרכיבי הטיפול הקוגניטיבי התנהגותי, התמודדות עם פחדים והימנעויות, עיצוב התנהגות, בניית כישורים, שיפור היחסים בין ההורים לילד וכן טיפול פיזיולוגי-רפואי.
קבוצת חוקרים אף דיווחה על אחוזי הצלחה גבוהים מאוד בטיפול פסיכולוגי הכולל הדרכה משולבת של הורים וילדים.