stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לה גולואה

| --- | --- |

 מייסד:  Edmond Tarbé des Sablons 
 בעלים:  ארתור מאיר 
 תאריכי הופעה:  5 ביולי 1868 – 30 במרץ 1929 (60 שנה) 
 שפה:  צרפתית 
 מדינה:  צרפת 
 ISSN:  1160-8404, 2419-0101
 אתר רשמי
 
לה גולואה (בצרפתית: Le Gaulois) היה יומון צרפתי שנוסד בשנת 1868 על ידי אדמונד טארבה והנרי דה פן. היומון עסק בספרות ובפוליטיקה. לאחר שנקלע לקשיים, העיתון נקנה ביולי 1879 על ידי איל העיתונות ארתור מאיר שהמשיך להוציאו לאור יחד עם שותפיו פול בורג'ה, אלפרד גרוון, אבל הרמן וארנסט דודה. גי דה מופאסאן היה בין כותביו המפורסמים. במהלך פרשת דרייפוס ב-1898 נקט העיתון קו ניצי כנגד דרייפוס והתאושש על חשבונו של קוראי לה פיגארו. מאייר גם פנה לקהל המלוכנים כדי להגדיל את מכירותיו.
העיתון יצא לאור עד 30 במרץ 1929, אז התאחד עם היומון לה פיגארו לאחר למעלה מ-60 שנים.
יצחק וינוגרד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 פטירה:  ט"ו בכסלו תרע"ג
 
הרב יצחק וינוגרד (1851 - ט"ו בכסלו תרע"ג, 1912) היה מייסד וראש ישיבת תורת חיים, שישבה ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים.
קורות חייו

נולד בפינסק, בנו של הרב אברהם חיים וינוגרד (כונה "ר' חיים מתמיד"). בשנת 1882 עלו אביו ואחיו הרב יוסף אליהו וינוגרד לארץ ישראל, ובשנת 1886 עלה הרב יצחק מפינסק לארץ ישראל. לפני עלייתו נסע ברחבי רוסיה וליטא במטרה לארגן תורמים לישיבה.
עם בואו לירושלים הקים הרב וינוגרד את הישיבה עם אחיו, הרב יוסף אליהו, שמילא את תפקיד המשגיח בישיבה. תחילה הוקמה הישיבה במבנה קטן ברובע היהודי, אך לאחר גיוס תרומות על ידי שליחים ובהם הרב פנחס מרדכי וינוגרד, הוקם מבנה הקבע של הישיבה, ב-1894. מאז שנת 1982, שוכנת במבנה ישיבת עטרת ירושלים.
הרב יצחק וינוגרד היה גם חזן, בעל קול צלול ועוצמתי ודיוק מוזיקלי. כשנשאל מדוע אינו מפתח קריירה כזמר אופרה, השיב: "קיבלתי מתנה מהקדוש ברוך הוא. אשתמש בה רק כדי להאדיר את שמו, ולא כדי להאדיר את שמי".
נפטר בט"ו בכסלו תרע"ג, ונקבר בהר הזיתים בירושלים. לאחר מותו מילא את מקומו בראשות הישיבה אחיו הרב יוסף אליהו, ולאחריו גיסו הרב זרח אפשטיין. אחרי פטירת הרב אפשטיין התמנה לראשות הישיבה הרב שמעון וינוגרד, בנו של הרב יצחק,
על שמו נקרא רחוב בשכונת נווה יעקב בירושלים.
הערות שוליים

↑  לא קרוב משפחה; ראש ישיבה בליטא שעלה ב-1890 ונשלח בחזרה כשד"ר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007517243605171
יחסי החוץ של קנדה

נציגויות דיפלומטיות של קנדה
יחסי החוץ של קנדה הם היחסים של קנדה עם ממשלות ואומות אחרות. קנדה מוכרת כמעצמה בינונית בזכות תפקידה בעניינים גלובליים עם נטייה לחפש פתרונות רב-צדדיים ובינלאומיים. קנדה ידועה במחויבותה החזקה לשלום ולביטחון בינלאומיים, כמו גם בתפקידה כמתווכת בסכסוכיםוכמספקת סיוע למדינות מתפתחות. "תור הזהב של הדיפלומטיה הקנדית" מתייחס לתקופה בהיסטוריה הקנדית, הנחשבת בדרך כלל לאמצע המאה ה-20, כאשר קנדה חוותה הצלחה רבה ביחסי החוץ ובמאמצים הדיפלומטיים שלה.
מעורבותה של קנדה בהשכנת שלום במהלך המאה ה-20 שיחקה תפקיד מרכזי בתדמיתה החיובית בעולם. קנדה נמנעה לאורך זמן מהשתתפות בפעולות צבאיות שלא אושרו על ידי האו"ם. מאז המאה ה-21, השתתפות ישירה של קנדה במאמצי שמירת השלום של האו"ם ירדה בצורה חדה. הירידה הגדולה נבעה מכך שקנדה הפנתה את השתתפותה בפעולות צבאיות מאושרות על ידי האו"ם דרך נאט"ו, במקום ישירות דרך האו"ם. קנדה התמודדה עם מחלוקות על רקע מעורבותה במדינות זרות מסוימות, במיוחד בפרשת סומליה בשנת 1993. הצבא הקנדי מחזיק כיום למעלה מ-3000 אנשי צבא המוצבים בחו"ל במסגרת מבצעים ומוקדי סכסוך.
לקנדה ולארצות הברית יש מערכת יחסים ארוכה, מורכבת ומשולבת. הן בנות ברית קרובות, המשתפות פעולה באופן קבוע במבצעים צבאיים ובמאמצים הומניטריים. קנדה גם מקיימת קשרים היסטוריים ומסורתיים עם הממלכה המאוחדת ועם צרפת, יחד עם המושבות לשעבר של שתי המדינות, באמצעות חברותה בחבר העמים הבריטי ובארגון הבינלאומי של הפרנקופוניה. קנדה ידועה בקשריה החיוביים עם הולנד, בין השאר בזכות תרומתה לשחרור הולנד במהלך מלחמת העולם השנייה. לקנדה יש משרדים דיפלומטיים וקונסולריים ביותר מ-270 מקומות בכ-180 מדינות זרות.
קנדה חברה בארגונים בינלאומיים ובפורומים רבים. קנדה הייתה חברה מייסדת באומות המאוחדות בשנת 1945 והקימה יחד עם ארצות הברית את פיקוד ההגנה האווירית של צפון אמריקה בשנת 1958. המדינה חברה בארגון הסחר העולמי, חמש העיניים, G7 וארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD). קנדה הצטרפה לאמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות בשנת 1976. המדינה הצטרפה לארגון מדינות אמריקה (OAS) בשנת 1990, ושואפת להרחיב את קשריה עם כלכלות חוף האוקיינוס השקט באמצעות חברות בפורום לשיתוף פעולה כלכלי אסיה-פסיפיק (APEC). נכון ל-2023, קנדה חתומה על 15 הסכמי סחר חופשי עם 51 מדינות שונות.
יחסי החוץ של הוותיקן

יחסים דיפלומטיים מלאים, שגריר קבוע, הנונציו הוא בכיר הסגל הדיפלומטי
  יחסים דיפלומטיים מלאים, שגריר שאיננו תושב קבוע, הנונציו הוא בכיר הסגל הדיפלומטי
  יחסים דיפלומטיים מלאים, שגריר קבוע, הנונציו אינו בעל מעמד מיוחד
  יחסים דיפלומטיים מלאים, שגריר שאיננו תושב קבוע, הנונציו אינו בעל מעמד מיוחד

   הכרה רשמית, ללא יחסים דיפלומטיים
  משלחת קשר לקהילה הקתולית בלבד, ללא יחסים דיפלומטיים
יחסי החוץ של הכס הקדוש הם יחסיה של הישות הריבונית של הכנסייה הקתולית בראשות האפיפיור עם מדינות וגופים בינלאומיים אחרים. קריית הוותיקן היא הטריטוריה הבלעדית של הכס הקדוש מאז חתימת ההסכמים הלטרניים, אולם היחסים דיפלומטיים עם הכס הקדוש אינם תלויים בטריטוריה. הכס הקדוש מכיר ומקיים יחסים דיפלומטיים בדרג כלשהו עם כל המדינות החברות באומות המאוחדות למעט סין (הכס הקדוש מכיר רק בטאיוואן), קוריאה הצפונית, בהוטן והאיים המלדיביים. בנוסף, מקיים הכס הקדוש יחסים דיפלומטיים עם הרשות הפלסטינית, בה הוא מכיר בתור מדינה פלסטינית. הכס הקדוש איננו חבר האומות המאוחדות ולא הגיש מועמדות לחברות, אך הוא בעל סטטוס של "משקיף קבוע". האחראי על יחסי החוץ של הכס הקדוש הוא הקרדינל מזכיר המדינה.
היסטוריה

הכנסייה הקתולית פעלה כישות ריבונית עוד מימי הביניים. החל מ-435 שיגר הכס הקדוש שליחים אפיפיוריים (לגאטים - Legatus Pontificius או אפוקריסיאריוס) לחצר האימפריה הביזנטית בקונסטנטינופול (במקביל שהו בחצר הקיסר אפוקריסיארי (נציגים) של ההגמונים של קונסטנטינופול, אלכסנדריה, אנטיוכיה וירושלים) המשרה הפכה למשרה רשמית רק בתקופתו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון.
בין שנת 756 לשנת 1870 קיים הכס הקדוש עצמאות ריבונית בטריטוריה של מדינת האפיפיור והאפיפיור החל לפעול במקביל כרועה רוחני וכראש מדינה פוליטית. המנהג לשלוח נציגים לחצרות שליטים חילוניים הלך והתפתח במהלך המאה ה-11 ובמהלך המאה ה-14 החלו השליטים לשלוח לרומא שגריר קבוע. השגריר האפיפיורי הקבוע הראשון (נונציו) נשלח ב-1500 לרפובליקה של ונציה על ידי האפיפיור אלכסנדר השישי. בראשית המאה ה-16 יצר האפיפיור לאו העשירי את תפקידו של מזכיר המדינה על מנת לתאם את פעילותם של השליחים האפיפיוריים ברחבי העולם. בהמשך עלה בהתמדה מספרם של השגרירים האפיפיוריים. נוסף על תפקידם כנציגיו המדיניים של הכס הקדוש נלווה לתפקיד הנונציו מרכיב של בקרה ופיקוח על התנהלותו של הממסד הקתולי המקומי. עד חתימת שלום וסטפאליה ב-1648 היה מספר השגרירים האפיפיוריים בעלייה, אולם מאז חלה ירידה מתמדת בכוח סמכותו של הכס הקדוש ובמעמדו הפוליטי. עד ל-1793 ירד מספרם של השגרירים האפיפיוריים לשניים בלבד, דבר שהוביל לרפורמה במזכירות המדינה על מנת להתמודד עם העולם המשתנה. עם זאת, ב-1805 שלחה לראשונה ממלכה פרוטסטנטית, פרוסיה, שגריר קבוע לוותיקן. אחת מהשלכותיו של קונגרס וינה (1815) היה הסדרת כינונם של יחסים דיפלומטיים בין מדינות ובפרט, קביעת סדר הבכירות הטקסי של השגרירים. כך נקבע שהנונציו יהיה בכיר חברי הסגל הדיפלומטי ("ראש הסגל הדיפלומטי") במדינות הקתוליות.
גם לאחר ביטולה של הטריטוריה של מדינת האפיפיור ב-1870, המשיך החוק הבינלאומי לראות בכס הקדוש ישות ריבונית וכס הקדוש קיים קשרים דיפלומטיים נמרצים ועשירים עם המעצמות הראשיות של אירופה (רוסיה, פרוסיה, האימפריה האוסטרו-הונגרית וצרפת). הסכם קשירת הקשרים הדיפלומטיים בין הכס הקדוש לבין מדינה חילונית נקרא קונקורדט. בשל רגש אנטי-קתולי עז בארצות הברית לא התקיימו יחסים דיפלומטיים בין ארצות הברית לכס הקדוש. נציגים אפיפיוריים שנשלחו, בהיתר הממשלות, לקהילות הקתוליות ברבות ממדינות העולם לצרכים דתיים, שימשו לעיתים כזרוע דיפלומטית-מדינית להעברת מסרים. בסוף המאה ה-19 הסכימו מדינות אירופה לראות את האפיפיור כמתווך ובורר בסכסוכים מדיניים-טריטואירליים, כך למשל שימש האפיפיור לאו השלושה-עשר כבורר בין גרמניה לספרד בסוגיית השייכות של איי קרוליין. בשנת 1914 כוננו לראשונה יחסים דיפלומטיים בין הכס הקדוש לממלכה המאוחדת. בעת מלחמת העולם הראשונה ניסה קרל הראשון, קיסר אוסטריה לנצל את יחסיו של הכס הקדוש עם המדינות השונות על מנת להשיג הסכם שלום.
בשנת 1929 נחתמו ההסכמים הלטרניים בין הכס הקדוש לאיטליה הפאשיסטית, אשר הבטיחו את קיומה הריבוני של קריית הוותיקן. באותה תקופה פעל מזכיר המדינה הקרדינל פייטרו גאספארי (אנ') לרקימת קשרים דיפלומטיים בין הכס הקדוש לבין המדינות החדשות שנוצרו באירופה לאחר חוזה ורסאי, בפרט במזרח אירופה. ב-1933 חתם מזכיר המדינה הקרדינל אווג'ניו פאצ'לי (לימים פיוס השנים עשר) על קונקורדט הרייך, שהסדיר את יחסי הכס הקדוש עם גרמניה הנאצית.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, ובפרט לאחר נפילת הגוש הקומוניסטי, קשר הכס הקדוש קשרים דיפלומטיים עם רוב מדינות העולם. אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים, שנחתמה ב-1964 עיגנה את מעמדו של הנונציו כשגריר לכל דבר והכירה במנהג הקדימות שניתן לו בסדר הטקסי של הסגל הדיפלומטי.
יחסים דיפלומטיים

לוותיקן יחסים דיפלומטיים מלאים עם 181 מדינות. כמו כן הכס הקדוש נמצא במעמד של חבר או משקיף בשלל ארגונים בינלאומיים.
הכס הקדוש מקיים יחסי הכרה רשמית ללא יחסים דיפלומטיים מלאים עם ערב הסעודית, אפגניסטן, סומליה, ברוניי ועומאן. לכס הקדוש משלחות אפיפיוריות במסגרת קישור לקהילות הקתוליות ללא סמכות מדינית במדינות שהוזכרו לעיל וכן בירושלים והרשות הפלסטינית, איחוד האמירויות הערביות, קומורו, האיים האנטילים, וייטנאם, טובאלו, לאוס, מאוריטניה, מיאנמר, סהרה המערבית וקוסובו.
ההסכם הדיפלומטי האחרון שנחתם הוא עם עומאן (2023).
ברומא נמצאות 85 נציגויות זרות שראשיהן מגישים כתב האמנה לכס הקדוש. נציגויות אלה נפרדות מהנציגות הדיפלומטית הרשמית של אותה מדינה לאיטליה.
יחסי חוץ של קריית הוותיקן

הגוף הריבוני המקיים יחסים דיפלומטיים עם ממשלות זרות הוא הכס הקדוש. עם זאת, בנושאים בעלי משמעות טריטוריאלית מובהקת, קריית הוותיקן חברה בארגוני שיתוף פעולה בינלאומיים כגון ארגון הטלקומוניקציה האירופי (CEPT), איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי, האינטרפול ואיגוד הדואר העולמי. האחראי על יחסים אלה הוא מנהל קריית הוותיקן.
ראו גם

הקרדינל מזכיר המדינה
נונציו
ינון כהן

| --- | --- |

 לידה:  1953 (בן 72 בערך) 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת סטוני ברוק  אוניברסיטת סטנפורד 
 מוסדות:  החוג ללימודי עבודה, אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת קולומביה 
 בן או בת זוג:  ניצה ינאי 
 
ינון כהן (נולד ב-1953) הוא סוציולוג, פרופסור מן המניין לסוציולוגיה ולימודי עבודה באוניברסיטת קולומביה ולשעבר בחוג ללימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

כהן גדל בחיפה וסיים בית ספר תיכון ב-1971. התגייס לצבא לחיל התותחנים ובהמשך סיים קורס קציני תותחנים. הוא בוגר החוג לסוציולוגיה באוניברסיטה עברית בירושלים (1978) ובעל תואר שני (1980) ותואר שלישי (1982) מאוניברסיטת סטוני ברוק בארצות הברית. את השתלמות הבתר-דוקטורט עשה בשנים 1982–1984 באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית.
בין השנים 1985 ל־2011 כיהן כחבר סגל בחוג ללימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב, במהלכן שימש כראש החוג (1992–1995) וכיושב ראש ארגון הסגל הבכיר בפקולטה למדעי החברה. כמו כן עמד בראש מכון גולדה מאיר למנהיגות וחברה (1998–2001). בשנת 2007 הצטרף לסגל המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה, ובהמשך כיהן כראש המחלקה (2011–2014). כהן הוא מחזיק הקתדרה ע"ש יוסף ירושלמי ללימודי ישראל ולימודי יהדות במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה. מינויו זה של כהן זכה לביקורות מצד אנשי אקדמיה רבים שטענו כי מדובר ב'מינוי פוליטי' שכן כהן ידוע כמבקר חריף של מדיניות הכיבוש הישראלי, וכי שניים מחברי ועדת החיפוש היו גם הם מבקרים חריפים של ישראל.
במהלך השנים שימש כפרופסור אורח באוניברסיטאות: סטנפורד, ברקלי, אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת אילינוי בשיקגו, ואוניברסיטת פריז.
כהן נשוי לפרופ' ניצה ינאי.
מחקריו

כהן הוא חוקר בתחומי ההגירה, עבודה ושוק העבודה, ריבוד ואי שוויון. בין הממצאים עליהם מצביע כהן באופן עקבי במחקריו לאורך השנים הוא הפערים בשיעור האשכנזים והמזרחים בעלי תואר אקדמי. הפער, לטענתו של כהן, אמנם מצטמצם עם השנים, אולם עדיין נותר גדול.
מבחר ממאמריו

כהן ינון, 'פערים סוציו-אקונומים בין מזרחים לאשכנזים, 1995-1975', סוציולוגיה ישראלית, א (1), 1998.
כהן, ינון, חיה שטייר ורונית נדיב. 'עבודה חלקית שלא מרצון ואבטלה בישראל 1997-1979'. רבעון לכלכלה, 3, 2000.
כהן ינון, 'מארץ מקלט לארץ בחירה: שינויים בדפוסי ההגירה לישראל', סוציולוגיה ישראלית, ד (1), 2002.
כהן ינון, 'ההצלחה הדמוגרפית של הציונות', סוציולוגיה ישראלית, ח (2), 2007.
כהן ינון, 'מי צריך ומי רוצה שכר דיפרנציאלי באוניברסיטאות', רבעון לכלכלה, 56 (1), 2009.
כהן ינון, 'פוליטיקה מרחבית ופערים בין יהודים לפלסטינים במחוזות ישראל', סוציולוגיה ישראלית, 17 (1), 2015.
טלי קריסטל, גיא מונדלק, יצחק הברפלד, ינון כהן, מאיר יעיש, לא כולם שווים בפני הווירוס: השפעת דפוסי העסקת שכירים ויחסי עבודה קיבוציים על תעסוקה בימי קורונה, סוציולוגיה ישראלית, 21 (2), 2021, עמ' 122-135.
Cohen, Yinon, and Irena Kogan. 2007. "Next year in Jerusalem … or in Cologne? Labor Market Integration of Jewish Immigrants from the Former Soviet Union in Israel and Germany in the 1990s." European Sociological Review 23: 155–168.
Cohen, Yinon. 2009. "Migration Patterns to and from Israel." Contemporary Jewry 29: 115–125
Cohen, Yinon, Yitchak Haberfeld, and Irena Kogan. 2011. "Who Went Where? Jewish Immigration from the Former Soviet Union to Israel, the USA and Germany, 1990–2000." Israel Affairs 17(1): 7–21.
Cohen, Yinon. 2011. "Size and Selectivity Patterns of Israeli-born Immigrants in OECD Countries", International Journal of Comparative Sociology 52(1-2): 45–62
Cohen, Yinon and Neve Gordon. 2018. "Israel’s Biospatial Politics: Territory, Demography, and Effective Control." Public Culture 30 (2): 199–220.
הערות שוליים

↑  JARED IRMAS, New Columbia Israel Director Denounced 'Occupation', The New York Sun, ‏28 February 2008
↑  שחר אילן, דור שלישי לשד העדתי: פי 1.5 אשכנזים עם תואר ממזרחים, באתר כלכליסט, 19 בפברואר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987013288667605171
יחסי החוץ של פקיסטן

המדינות בהן יש פטור מויזה לאזרחי פקיסטן
פקיסטן היא המדינה השנייה בגודל אוכלוסייתה המוסלמית (לאחר אינדונזיה) ומעמדה כמעצמה גרעינית מוצהר, מה שהופך אותה למדינה המוסלמית היחידה בעלת מעמד זה.
לפקיסטן מדיניות חוץ עצמאית, במיוחד כשמדובר בסוגיות כגון פיתוח נשק גרעיני, בניית כורים גרעיניים, רכישות צבאיות זרות ונושאים אחרים החיוניים לאינטרסים הלאומיים שלה. מצד שני, כלכלת פקיסטן משולבת במידת מה ברמה העולמית כשלה קשרים חזקים עם האיחוד האירופי ובריתות כלכליות והסכמים עם מדינות רבות אחרות באסיה. לפקיסטן יש מיקום גאופוליטי-אסטרטגי באחד מקווי האספקה של הנפט הימי הגדולים בעולם, ויש לה קרבה למשאבים ולנפט. פקיסטן היא חברה חשובה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, מדורגת על ידי ארצות הברית כבעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו במלחמה העולמית בטרור, ויש לה צבא ממושמע ומקצועי.
היסטוריה

מאז ייסודה, הושפעו יחסי החוץ של פקיסטן מעצם היותה מדינה מוסלמית שהוקמה על בסיס אסלאמי. סולידריות אסלאמית הייתה מרכיב עיקרי במדיניות הכללית של פקיסטן ככלל ובמזרח התיכון בפרט, כמו ביסוד תמיכתה העיקשת והאיתנה בארצות ערב באומות המאוחדות ובזירות דיפלומטיות-בינלאומית אחרות. פקיסטן ציפתה מצדה לתמיכת המדינות הערביות בסכסוכה המתמשך והארוך עם הודו במחלוקת הבעלות על קשמיר.
מאז עצמאותה ב־1947, מדיניות החוץ של פקיסטן כללה יחסים קשים עם ברית המועצות השכנה, אשר קיימה אינטראקציה צבאית ואידאולוגית הדוקה עם שכנותיה כדוגמת אפגניסטן (ממערב) והודו (ממזרח) וכן מזרח פקיסטן. במהלך 1947–1991, תמיכת ברית המועצות ניתנה להודו; במיוחד על סוגיית קשמיר, עליה נלחמה פקיסטן שלוש מלחמות. במהלך 1960, היחסים של פקיסטן עם פקיסטן המזרחית ואפגניסטן השכנה היו גם קשים מאוד חרף התחרות של האחרונה על "קו דוראנד". יחסי החוץ עם איראן, ערב הסעודית וסין העממית נותרו חשובים ומרכזיים המבוססים על שיתוף פעולה נרחב בתחום הביטחון הלאומי והאינטרסים הכלכליים במפרץ הפרסי, וכן על יחסים בילטרליים נרחבים עם ארצות הברית ומדינות מערביות אחרות. עם ההשפעה הגוברת של ברית המועצות באזור, בפקיסטן ביצרו יחסים צבאיים הדוקים עם סין שבאסיה ובפולין שבאירופה במהלך רוב המלחמה הקרה. בעוד שלפקיסטן היו "יחסים דלוקים-כבויים" עם ארצות הברית, פקיסטן סייעה לנשיא ריצ'רד ניקסון להתקרב לסין ולמדינות אחרות במזרח אסיה.
ראו גם

יחסי ישראל–פקיסטן
לקריאה נוספת

משה יגר, המסע הארוך לאסיה: פרק בתולדות הדיפלומטיה של ישראל, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 2004 ISBN 965-311-058-6
חוק העקורים (1948)

חוק העקורים משנת 1948 (80th Cong., 2d Sss. Ch 647, PL 774) אישר, לתקופת זמן מוגבלת, את הכניסה לארצות הברית של 200,000 עקורים, יהודים ברובם, מאירופה (DPs, displaced persons) לשם מגורי קבע.
סקירה

תוכנית ההגירה של עקורים נבעה מהצורך לטפל במיליוני עקורים באירופה בסוף מלחמת העולם השנייה. ארצות הברית סייעה במימון מחנות עקורים זמניים, ואישרה לעקורים רבים להיכנס אליה לשם ישיבת קבע. טרומן תמך בפעילויות לסיוע לעקורים, ובתוכנית ההגירה של העקורים, והשיג מימון נרחב מהקונגרס עבור חוק העקורים וההגירה משנת 1948.
עם זאת, לטרומן היו התנגדויות לפרטים ספציפיים בחוק ההגירה, שאותם הבהיר בהצהרה על חתימת חוק העקורים משנת 1948. התנגדות אחת הייתה שהחוק זה לקח מקומות ממכסות הגירה קודמות מפליטים אחרים שכבר היו ברשימות המתנה למכסות, ופשוט העביר את המקומות הללו לעקורים, ולמעשה עשה זאת שנים רבות ככל שנדרשו לעקורים. כך גרם להפליה בשנים הבאות בנושא אשרות המעבר. עקורים יהודים, במיוחד אלה שמקורם בפולין וברית המועצות שעדיין לא הגיעו לגרמניה, אוסטריה או איטליה עד 22 בדצמבר 1945 – קבוצה מודרת זו ייצגה כמעט את כל העקורים היהודים הללו. הגבלות אלה, ואחרות, הוסרו ב"חוק העקורים (ההגירה) של 1950".
טרומן תמך גם בקליטת פליטים יהודים בפלסטין/ישראל, אך בדרך כלל בשקט כדי לא לעורר אנטישמיות. ההיסטוריונים פיל אורצ'רד וג'יימי גיליס משבחים את "המנהיגות הלא טיפוסית" של טרומן בסיוע לפליטים. טרומן חתם על החוק ב-25 ביוני 1948.
הגדרות בחוק

עקור זכאי – כל עקור או פליט כהגדרתו בנספח 1 של חוקת ארגון הפליטים הבין-לאומי. עקור זכאי להתקבל לארצות הברית אם הוא ענה על התנאים ב-1 בספטמבר 1939 או אחר כך וב-22 בדצמבר 1945 או לפני כן. ואלה התנאים:
נכנס לגרמניה, אוסטריה או איטליה
התגורר באזור הכיבוש האמריקאי של איטליה
התגורר באזור הכיבוש הבריטי או הצרפתי של ברלין או וינה
התגורר באזור האמריקני, האזור הבריטי או האזור הצרפתי של גרמניה או אוסטריה
קורבן רדיפה על ידי הממשלה הנאצית. מי שנעצרו או נאלצו לברוח מרדיפות מפני הנאצים ולאחר מכן חזרו לכל אחת מהמדינות הנ"ל כתוצאה מפעולת האויב ומנסיבות מלחמה.
יליד צ'כוסלובקיה שברח מרדיפות או פחד מרדיפות מאותה מדינה ומכל אחת מהמדינות הנ"ל מאז 1 בינואר 1948.
הגבלות על אשרות הגירה הוגדרו על פי מכסות עבור עקורים שהיו זכאים לפי החוק
נקבע שמספר אשרות ההגירה לא יעלה על מאתיים אלף בשנתיים הראשונות ממועד קבלת החוק בקונגרס ה-80 של ארצות הברית.
ניתן להנפיק אלפיים אשרות ללא התחשבות במגבלות, לזכאים בתור עקורים.
יתומים שזכאים להיכלל בהגדרות יכולים לקבל אשרות הגירה מיוחדות. לא יונפקו יותר משלושת אלפים אשרות.
ועדת עקורים

ועדת העקורים נוצרה עם חקיקת הצעת החוק מס' 2242 של הסנאט האמריקאי. הוועדה פיקחה על ארגון העקורים בארצות הברית מ-25 ביוני 1948 ועד 31 באוגוסט 1952.
במהלך ארבע השנים של הפיקוח החקיקתי של הנציבות, הנשיא טרומן הוציא צווים ביצועיים בעתירה לנציבות לשם קבלת דוחות חקירה הנוגעים לפעילות ענייני העקורים בארצות הברית.
תיקונים לחוק 1948

תיקונים של הקונגרס האמריקאי לחוק העקורים.
| תאריך החקיקה | מספר החוק הציבורי | ציטוט חוק ארצות הברית | הצעת החוק האמריקנית | ממשל נשיא ארצות הברית |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 16 ביוני 1950 | PL 81-555 | 64 סטט. 219 | H.R. 4567 | הארי ס. טרומן |
| 28 ביוני 1951 | PL 82-60 | 65 סטט. 96 | H.R. 3576 | הארי ס. טרומן |
יישוב מחדש של עקורים לפי החוק

העקורים הראשונים שהובאו לארצות הברית במסגרת החוק הגיעו לעיר ניו יורק ב-30 באוקטובר 1948. הם עברו מברמרהאפן שבגרמניה על ספינת הצבא "ג'נרל בלאק". הספינה נשאה 813 עקורים מאחת עשרה מדינות, כולל 388 פולנים, 168 ליטאים, 53 צ'כוסלובקים, 32 לטבים, 17 אוקראינים ו-6 הונגרים. בין ה-813 היו 83 אנשים הרשומים כ"חסרי אזרחות". מאתיים ושמונה עשר מהעקורים הועברו לבתים חדשים בעיר ניו יורק. השאר החלו את השלב הבא במסעם אל נותני החסות ואל חיים חדשים ברחבי 27 מדינות בארצות הברית. המשימה של מציאת נותני חסות, כלומר יחידים או ארגונים המבטיחים עבודה ובית לכל עקור או משפחה, נפלה בעיקר על ארגונים דתיים. מתוך 813 הפליטים שירדו מהאונייה 491 היו בחסות סוכנויות קתוליות, 161 על ידי ארגונים יהודיים ו-68 על ידי קבוצות פרוטסטנטיות. המספר הנמוך של הפרוטסטנטים שיקף את ההתחלה האיטית של מאמצי היישוב מחדש שלהם, אבל השירות העולמי הכנסייתי הבין-דתי שהוביל את המאמץ הפרוטסטנטי זכה עד מהרה לשיתוף פעולה של 26 עדות שהיו חברות בו.
החוק קבע את הפסקת הפעולה ב-30 ביוני 1952 – כך צוין בתיקון לחוק משנת 1950. עד אז התקבלו 393,542 עקורים ליישוב מחדש בארצות הברית – יותר מאשר בכל מדינה מבין 113 המדינות שבהן עקורים יושבו. מתוכם 47% היו קתולים, 35% פרוטסטנטים או יוונים אורתודוקסים ו-16% יהודים. עקורים יהודים נוספים התקבלו על פי הוראת טרומן משנת 1945. מדינות הלידה של העקורים היו פולין 34%, גרמניה 15%, לטביה 9.3%, ברית המועצות 8.7%, יוגוסלביה 7.9%,% הונגריה 7.9%, 4% הונגריה. צ'כוסלובקיה 2.7%, אסטוניה 2.6%, יוון 2.5%, רומניה 2.5%, אוסטריה 2.1% ואחרות 2.3%.
ראו גם

הנחיית טרומן משנת 1945
הערות שוליים

↑  "1948 Displaced Persons Act". US immigration legislation online. אורכב מ-המקור ב-27 בינואר 2012. נבדק ב-17 בדצמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Truman, Harry S. (25 ביוני 1948). "Statement by the President Upon Signing the Displaced Persons Act - June 25, 1948". Internet Archive. Washington, D.C.: National Archives and Records Service. pp. 382–384. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Truman, Harry S. (25 ביוני 1948). "Statement by the President Upon Signing the Displaced Persons Act - June 25, 1948". Internet Archive. Washington, D.C.: National Archives and Records Service. pp. 382–384. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Constitution of the International Refugee Organization". The Avalon Project - Documents in Law, History and Diplomacy. Lillian Goldman Law Library - Yale University. 15 בדצמבר 1946. נבדק ב-19 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Peters,Gerhard; Woolley, John T. "Harry S. Truman: "Executive Order 10382 - Providing for the Liquidation of the Affairs of the Displaced Person's Commission" August 9, 1952". The American Presidency Project. University of California - Santa Barbara. נבדק ב-20 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Peters,Gerhard; Woolley, John T. "Harry S. Truman: "Executive Order 10003 - Providing for the Investigation of and Report on Displaced Persons Seeking Admission Into the United States" October 4, 1948". The American Presidency Project. University of California - Santa Barbara. נבדק ב-20 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Peters,Gerhard; Woolley, John T. "Harry S. Truman: "Executive Order 10131 - Providing for the Investigation of and Report on Displaced Persons and Persons of German Ethnic Origin Seeking Admission Into the United States" June 16, 1950". The American Presidency Project. University of California - Santa Barbara. נבדק ב-20 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Truman, Harry S. (16 ביוני 1950). "Statement by the President Upon Signing Bill Amending the Displaced Persons Act - June 16, 1950". Internet Archive. Washington, D.C.: National Archives and Records Service. pp. 483–484. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "H.R. 3576 - Displaced Persons Act Amendment of 1951". P.L. 82-60 ~ 65 Stat. 96. Congress.gov. 28 ביוני 1951. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Wyman, Mark (1998). DPs : Europe's displaced persons, 1945-1951. Ithaca [N.Y.]: Cornell University Press. pp. 195–204. ISBN 978-0-8014-5604-6. OCLC 905903116.
1 2 3  "America gets first of 200,000 DPs". Life Magazine. 22 בנובמבר 1948. pp. 33–37. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Genizi, Haim (1993). America's fair share : the admission and resettlement of displaced persons, 1945-1952. Detroit, Michigan: Wayne State University Press. pp. 111–209. ISBN 0-8143-2460-6. OCLC 28025572.
↑  Shephard, Ben, 1948- (2011). The long road home : the aftermath of the Second World War (1st American ed.). New York: Alfred A. Knopf. ISBN 978-1-4000-4068-1. OCLC 630500162.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  The DP Story: The Final Report of the United States Displaced Persons Commission. Washington, D.C.: United States Government Printing Office. 1952.
קריאה נוספת

Carruthers, Susan L. "Between Camps: Eastern Bloc 'Escapees' and Cold War Borderlands." American Quarterly 57.3 (2005): 911-942.
Orchard, Phil and Jamie Gillies. "Atypical Leadership: The Role of the Presidency and Refugee Protection, 1932‐1952." Presidential Studies Quarterly 45.3 (2015): 490-513.
Schiff, Mel."President Truman and the Jewish DPs, 1945–46: The Untold Story." American Jewish History 99.4 (2015): 327-352.