stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ערי המדינה של הפיו
כלכלה > מסחר

אזור פיו היה מרכז מסחר חשוב בין סין להודו באלף הראשון לספירה. שני נתיבי מסחר עיקריים עברו במדינות פיו. כבר בשנת 128 לפני הספירה, פעל נתיב סחר יבשתי בין סין להודו ברחבי צפון בורמה. משלחת מהאימפריה הרומית לסין עברה בנתיב זה בשנת 97 לספירה, ושוב בשנת 120 לספירה. אבל רוב המסחר התנהל דרך הים דרך ערי המדינה הדרומיות של הפיו, שבאותה עת היו ממוקמות לא הרחק מהים כיוון שחלק גדול מהדלתה של איראוואדי טרם נוצר, ודרומה עד לעיירות בחלקו העליון של חוף טנאסרים (אנ') שבהן נמצאו חפצים של הפיו (עם זאת, אין להסיק מכך שלפיו הייתה שליטה מנהלית וצבאית על עיירות החוף של טנאסרים). הנמלים חיברו את נתיב הסחר היבשתי לסין דרך יונאן של ימינו.
אזור המסחר של מדינות פיו השתרע על פני דרום-מזרח אסיה של ימינו, דרום אסיה וסין. בבייקתאנו נמצאו ממצאים מהמאה ה-2 שמקורם מצפון-מערב הודו ועד ג'אווה והפיליפינים. כמו כן, נמצאו חפצי אומנות של פיו לאורך חופי ארקאן בבורמה התחתונה ועד מזרחה עד דרום וייטנאם של ימינו. הפיו גם ניהלו יחסי מסחר ויחסים דיפלומטיים עם סין. בשנים 800 ו-801–802 שלחה סרי קסטרה משלחת רשמית, יחד עם 35 מוזיקאים לחצר שושלת טאנג. לפי דברי הסינים, השתמשו הפיו במטבעות זהב וכסף. אבל רק מטבעות כסף שרדו.
כלכלה > כסף

מאפיין בולט של מדינות פיו הוא ההטבעה והשימוש במטבעות כסף. מטבעות אלו, המתוארכים למאה ה-5, מקורם באזור פגו, והיוו את הדגם לרוב מטבעות האלף הראשון בדרום-מזרח אסיה היבשתית. הסוג הקדום ביותר של מטבעות אלה אינו כולל כתב ומתאר קונכייה מצד אחד ושריבצה (אנ') (סמל עתיק שנחשב למבשר טובות במסורות הדתיות ההודיות). מצד שני, לרבים מהמטבעות היה חור קטן לאורך ההיקף, וייתכן ששימשו גם כקמעות. במפתיע, לאחר שהשימוש במטבעות נפסק בסוף תקופת פיו בסוף המאה ה-9, לא הופיעו מטבעות מחדש בממלכות הבורמזיות עד המאה ה-19.
תרבות > דת

התרבות של ערי המדינה של הפיו הושפעה רבות מהודו. התרבות ההודית הייתה בולטת ביותר בערי פיו הדרומיות שדרכן התנהל רוב הסחר עם הודו בדרך הים. שמות הערים הדרומיות ביותר נגזרו מפאלי או מסנסקריט כמו סרי קסטרה ובייקתאנו (אחד משמותיו של וישנו). המלכים בסרי קסטרה כינו את עצמם כווארמאנים ווארמה. זו לא הייתה רק תופעה דרומית. בדרגות שונות, ערים ועיירות בצפון האזור של הפיו היו גם הן תחת השפעה של התרבות ההודית. הכרוניקות הבורמזיות טוענות שהמלכים המייסדים של טאגאונג היו צאצאים של לא פחות מקלאן שאקייה (אנ') של הבודהה עצמו.
עד המאה הרביעית, הפכו רוב בני הפיו לבודהיסטים, אם כי ממצאים ארכאולוגיים מוכיחים שהאמונות הפרה-בודהיסטיות נותרו מושרשות היטב במאות הבאות. על פי הטקסטים שנחשפו בחפירות, כמו גם התיעודים הסיניים, הדת השלטת של הפיו הייתה הבודהיזם מזרם הטהרוואדה. אסכולת טהרוואדה הרווחת בממלכת פיו נגזרה כנראה מאזור אנדרה פרדש בדרום-מזרח הודו, הקשורה לחוקר הבודהיסטי המפורסם של הטהרוואדה, בודהגוסה (אנ'). זו הייתה האסכולה השולטת של הטהרוואדה בבורמה עד סוף המאה ה-12, כאשר הנזיר הבודהיסטי הבורמזי שין אוטראג'יבה (אנ') הוביל את השינוי לאימוץ של אסכולת מהאוויהארה (אנ') של ציילון.
הממצאים הארכאולוגיים מעידים גם על נוכחות נרחבת של בודהיזם טנטרי, בודהיזם מהאיאנה והינדואיזם. אוולוקיטשוורה (המכונה לאוקאנט בבורמזית; လောကနတ်), טארה (אנ'), ואישראוונה (אנ') והאיאגריבה (אנ'), כולם דמויות בולטות בבודהיזם מהאיאנה, שיחקו תפקיד חשוב באיקונוגרפיה של בני הפיו (ומאוחר יותר באיקונוגרפיה של ממלכת פאגאן). לעומת זאת, נמצאו איקונוגרפיות שונות של הברהמן מההינדואיזם, החל מהשילוש ההינדי, ברהמה, וישנו ושיווה ועד גארודה ולקשמי, במיוחד בבורמה התחתונה.
מנהגים שאינם מקובלים בטהרוואדה כגון הקרבת בקר טקסית וצריכת אלכוהול היו לחם חוקם של בני הפיו. כמו כן, הבולטות הגדולה יותר של נזירות וסטודנטיות מאשר בתקופות המאוחרות עשויה להצביע על תפיסות פרה-בודהיסטיות של אוטונומיה נשית. כמיזוג של המנהגים הפרה-בודהיסטיים שלהם למנהגים הבודהיסטיים, נהגו בני הפיו להניח את שרידי המתים שנשרפו בכלי חרס ואבן וקברו אותם בסטופות מבודדות או לידן, מנהג התואם את השיטות הבודהיסטיות המוקדמות של קבורת שרידי אישים קדושים בסטופות.
אף על פי שהאמונות הדתיות שלהם היו שילוב סינקרטי של רקעים רבים, כנראה כמו בתקופה המוקדמת של ממלכת פאגאן, הייתה השקפת החיים של הפיו, על פי הדיווחים, שלווה במידה רבה. תיעודים משושלת טאנג של סין מתארים את בני הפיו כעם אנושי ושליו, שהמלחמה כמעט לא הייתה ידועה לו, ואשר לבש בגדים מכותנה במקום ממשי כדי שלא יצטרכו להרוג תולעי משי, ושהרבה מבני הפיו הפכו לנזירים בגיל שבע עד גיל 20. עם זאת, תיאור שליו זה של הסינים היה תמונת מצב אחת של ממלכות פיו, ואולי לא ייצג את החיים בערי המדינה באופן כללי.
תרבות > שפה וכתב

שפת הפיו הייתה שפה טיבטו-בורמזית (אנ'), הקשורה לבורמזית עתיקה. אבל היא כנראה התקיימה יחד עם סנסקריט ופאלי כשפת חצרות המלוכה. הרישומים הסיניים מציינים כי 35 המוזיקאים שליוו את משלחת פיו לחצר שושלת טאנג בשנים 800–802 ניגנו מוזיקה ושרו בשפת "פאן" (סנסקריט). רבות מהכתובות החשובות נכתבו בסנסקריט או בפאלי, לצד כתב פיו. מחקר אחרון, אף שעדיין לא אומת, מצביע על כך שהכתב של פיו (אנ'), המבוסס על הכתב הבראהמי, עשוי להיות המקור של הכתב הבורמזי (אנ') ששימש לכתיבת השפה הבורמזית. אתרי פיו הניבו מגוון רחב של כתבים הודיים: מהצווים של המלך אשוקה שנכתבו בכתב בראהמי מצפון הודו וכתב טאמילי בראהמי, שניהם מתוארכים למאות ה-3 וה-2 לפנה"ס, דרך כתובות בכתב גופטה (אנ') וכתב קאנדה (אנ') המתוארכות למאות ה-4 עד ה-6 לספירה.
תרבות > לוח שנה

בנוסף לדת, הפיו ייבאו גם מדע ומומחיות אסטרונומית מהודו. הרישומים הסיניים מדווחים גם כי הפיו ידעו לעשות חישובים אסטרונומיים. לוח השנה של הפיו התבסס על לוח השנה הבודהיסטי (אנ'). לפיו היו שני לוחות שנה. הראשון היה מבוסס על "עידן הסקרה", שאומץ בתחומי פיו בשנת 80 לספירה, שנתיים בלבד לאחר שהעידן החדש נכנס לשימוש בהודו. לוח שנה שני אומץ בסרי קסטרה בשנת 638, והחליף את עידן הסקרה. לוח השנה, שהיום הראשון שלו היה 22 במרץ 638, הפך מאוחר יותר ללוח השנה הבורמזי (אנ'), והוא עדיין בשימוש במיאנמר של ימינו (קיומם של שני לוחות שנה של פיו היה סיבה למחלוקת בין חוקרים שניסו לפרש את התאריכים בממצאים).
אדריכלות > מתקני השקיה

שיטות האדריכלות מתקופת פיו השפיעו רבות על האדריכלות של ממלכת פאגאן והממלכה הבורמזית המאוחרות יותר. מקורם של הטכניקות של בניית סכרים, תעלות וסכרי מחסום, שנמצאו בבורמה העליונה הקדם-קולוניאלית, הוא בתקופת פיו ובעידן של ממלכת פאגאן (סביר להניח שהבורמזים הכניסו לשימוש שיטות חדשות לניהול מים, במיוחד טכניקות בניית התעלות שהפכו לשיטת ההשקיה הרווחת בעידן פאגאן).
אדריכלות > תכנון עירוני

תוכניות ערי הפיו, מורכבות מריבועים/מלבנים ומעגלים, והיו שילוב של עיצובים מקומיים והודיים. משערים שמקורם של דפוסים מעגליים בתוך הערים היה עיצוב מקורי של בני הפיו בעוד שהמלבן או הצורה הריבועית של החומות החיצוניות והשימוש ב-12 שערים היו ממקור הודי. לדברי ההיסטוריון ריצ'רד קולר (Richard M. Cooler): "אימוץ המושגים ההודיים של תכנון ערים שילב אמונה ביעילותו של הציר העולמי המחבר את הנקודה המרכזית ביותר בעיר הבנויה כהלכה כמנדלה עם עיר האלים למעלה (גן עדן טוואטימסה) על מנת להבטיח שגשוג בכל הממלכה למטה". מנהגים של העיר מתקופת פיו היו האבות הקדמונים של עיצוב העיר והארמון הבורמזיים של ימינו עד למאה ה-19 במנדליי.
אדריכלות > תכנון מקדשים

מהמאה הרביעית ואילך, בנו בני פיו סטופות בודהיסטיות רבות ומבנים דתיים אחרים. הסגנונות, תוכניות המבנים, אפילו גודל הלבנים וטכניקות הבנייה של מבנים אלה מצביעים על השפעה של אזור אנדרה פרדש בהודו, במיוחד מהאזורים של אמראוואתי (אנ') ונגארג'ונקונדה (אנ') בדרום-מזרח הודו של ימינו. נוכחותן של "אבני ירח" בסגנון אנוראדאפורה שהתגלו בבייקתאנו והאלין מעיד על מגע עם ציילון. במאה ה-7, הופיעו בסרי קסטרה סטופות גליליות גבוהות.
האדריכלות של הפיו השפיעה רבות על עיצובי המקדש הבודהיסטי הבורמזי מאוחר יותר. לדוגמה, מקדשים בסרי קסטרה היו אבות-טיפוס למקדשים החלולים המאוחרים (gu) של פאגאן. תוכנית המבנה של מנזר סומינגיי מהמאה ה-13 בפאגאן הייתה זהה במידה רבה לזו של מנזר מהמאה ה-4 בבייקתאנו. הסטופות המלאות של סרי קסטרה היו בתורן אב-טיפוס לפגודות בפאגאן כדוגמת פגודת שווזיגון (אנ'), פגודת שווסנדאו (אנ') ופגודת מינגאלאזדי (אנ'), ובסופו של דבר, פגודת שוודאגון (אנ') המודרנית ביאנגון, הפגודה הקדושה ביותר במדינה.
דמוגרפיה

ערי המדינה אוכלסו בעיקר על ידי אנשי פיו דוברי השפה הטיבטו-בורמזית, שכמו בני קרוביהם הבורמזים משערים כי היגרו ממחוזות צ'ינגהאי וגאנסו של ימינו בצפון-מרכז סין, דרך יונאן. סחר חיצוני נרחב משך קהילות גדולות של הודו ושל הקבוצה האתנית של המון (אנ'), במיוחד בדרום. בצפון, ייתכן שטפטופים של בורמזים נכנסו לתחום פיו מיונאן כבר במאה ה-7. עם זאת, המחקר המודרני גורס שהבורמזים לא הגיעו במספרים גדולים עד אמצע עד סוף המאה ה-9, ואולי גם מאוחר במאה ה-10, על פי תיארוך פחמן-14 של חומות פאגאן.
גודל האוכלוסייה בערי המדינה של הפיו היה כנראה כמה מאות אלפים, בהתחשב בכך שבמאה ה-17 וה-18 היו בבורמה (בערך בגודל של מיאנמר של ימינו) רק כ-2 מיליון איש.
מנהל

ישובי הפיו נשלטו על ידי צ'יפים עצמאיים. הצ'יפים בערי מדינה גדולות יותר הפכו מאוחר יותר למלכים, והקימו חצרות מלוכה שעוצבו ברובם על פי תפיסות המלוכה ההודיות (הינדואיות). לא כל המושגים ההינדיים כגון מלכות קדושה (אנ') אומצו במלואם עקב נוכחותו של הבודהיזם מזרם הטהרוואדה. לא ברור אם התקיימו יחסי וסאל-אדון בין הערים הגדולות לעיירות הקטנות יותר. הכרוניקות הבורמזיות מזכירות בריתות בין המדינות כמו אחת בין בייקתאנו לסרי קסטרה. בגדול, נראה היה שכל עיר-מדינה של בני הפיו שלטה רק בעיר עצמה.
גודלן הניכר של ערי הפיו (6,600 עד 14,000 דונם) מול פאגאן (רק 1,400 דונם) מעיד על כך שחלק גדול מהאוכלוסייה התגורר בין החומות, כפי שאושר על ידי הרישומים הסיניים. החפירות הארכאולוגיות בפאגאן הניבו חפצי אמנות של הפיו על פני מספר התיישבויות במתחם הסגור המתוארכים לאלף הראשון, עד לשנת 1100 לספירה בערך, כאשר ניכר מעבר למצב עשיר במונומנטים והתפשטות מעבר לחומות.
המצב הנוכחי של האתרים

מלבד סרי קסטרה ובייקתאנו, שאר אתרי פיו לא נחפרו בהרחבה. הטיפול באתרים נמצא בסמכותה של המחלקה לארכאולוגיה במשרד התרבות. בנובמבר 2011, תכננה המחלקה מוזיאון בסרי קסטרה, ועבדה עם אונסק"ו כדי להשיג הכרה בסרי קסטרה, בייקתאנו והאלין כאתר מורשת עולמית ושלוש הערים העתיקות הוכרו כאתר מורשת עולמית ב-2014.
הערות שוליים

1 2  Centre, UNESCO World Heritage. "Pyu Ancient Cities". UNESCO World Heritage Centre (באנגלית).
↑  Tin Tin Nyo (26 ביוני 2019). "Study of Pyu Ancient City Maingmaw (Pinle)" (PDF). Myanmar Education Research and Learning Portal. Ministry of Education. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Sri Ksetra, Ancient Pyu City - Director Janice Stargardt — Department of Archaeology". Arch.cam.ac.uk.
↑  Hudson, B.; Nyein, L.; Maung, W. (2001). "The origins of Pagan: new dates and old inhabitants" (PDF). Asian Perspectives. 40 (1): 48–74. doi:10.1353/asi.2001.0009. hdl:10125/17144. S2CID 19161408.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537169205171  BnF: cb122964246 (data)  LCCN: sh92005727 
האלין
פגודת בוובאווגיי בסרי קסטרה, אב טיפוס של פגודות מתקופת ממלכת פאגאן
סרי קסטרה
אוולוקיטשוורה אוחז פרח לוטוס. ביהר, המאה ה -9. הפיו האמינו בשילוב של מסורות דתיות.
כתובת מייאזדי בפיו, סביב 1112–1113
פגודת שווזיגון (נבנתה במאה ה-11) בפאגאן, מבוססת על עיצוב מוקדם יותר של הפיו
רכסי החוף של קליפורניה

| --- | --- |
רכס סנטה לוסיה
רכס סנטה לוסיה
 מידע כללי
 גובה:  2,468 מטר (הר לין (אנ'))
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מיקום:  מדינת קליפורניה שבארצות הברית
 רכס הרים:  רכסי החוף הפסיפיים (אנ')
 אורך הרכס:  640 קילומטר מצפון לדרום
 קואורדינטות:  46°51′02″N 121°45′36″W﻿ / ﻿46.850528°N 121.759889°W﻿ / 46.850528; -121.759889
 
 מפת רכסי ההרים של קליפורניה, שבה מסומנים רכסי החוף הצפוניים והדרומיים.
רכסי החוף הצפוני החיצוניים: רכס קינג פוגש את הים על החוף האבוד (אנ').
פסגת מוניומנט מעל העיר מילפיטס
הרי סנטה לוסיה
הר המילטון
אגם אלסמן בהרי סנטה קרוז
רכסי החוף של קליפורניה (באנגלית: California Coast Ranges) הם רכסי הרים באורך 640 קילומטר המשתרעים ממחוזות קליפורניה דל נורטה או המבולדט דרומה עד למחוז סנטה ברברה. שלושת רכסי הרי החוף האחרים של קליפורניה הם רכסי טרנסוורס (אנ'), רכסי פנינסולר (אנ'), והרי קלאמת.
מבחינה פיזיוגרפית, הרכסים הם חלק מפרובינציית הגבול הפסיפית (Pacific Border province) הגדולה יותר, שבתורה היא חלק מהחלוקה הפיזיוגרפית הגדולה יותר של רכסי החוף הפסיפיים (אנ'). ארגון אונסק"ו כלל את השמורה הביוספרית של רכסי החוף של קליפורניה (אנ') בתוכנית תוכנית אדם וביוספירה (אנ') של הרשת העולמית של שמורות ביוספריות (אנ') מאז 1983.
פיזיוגרפיה

הקצה הצפוני של רכסי החוף של קליפורניה חופף לקצה הדרומי של הרי קלאמת לאורך כ-120 קילומטרים במערב. רכסי החוף משתרעים דרומה יותר מ-960 קילומטרים עד למקום שבו קו החוף פונה מזרחה לאורך תעלת סנטה ברברה (אנ'), סביב אזור כף פוינט קונספשן (אנ'). כאן פוגש הקצה הדרומי את רכסי טרנסוורס של לוס אנג'לס, או סיירס דה לוס אנחלס (Sierras de los Angeles). מגוון הסלעים המרכיבים את ההרים גדול והם בני גילאים גאולוגיים מגוונים מאוד. רוב הסלעים נוצרו בתקופות השלישון, הקרטיקון והיורה. רובם הושקעו על קרקעית הים כמשקעים, אך במקומות רבים היו גם הסדקים, החריצים והמרווחים האחרים שדרכם עלתה לבה מותכת או מאסות אחרות של סלעי יסוד, שחדרו במצב מותך לתוך סלעי המשקע. כל הרכס עבר כמה פעמים קימוטים והעתקים במהלך מספר תקופות, כאשר סחיפה של הסלע הרך יותר תרמה הרבה למראה הנוכחי.
מינרלוגיה

ברכסי החוף של קליפורניה היה ייצור גבוה של כספית, המשמשת בכריית זהב בעקבות גילוי הזהב בסיירה נבדה. משקעי צינובר מהקנוזואיקון באגן קש קריק (אנ'), סמוך לאגם קליר (אנ') הם הצפוניים ביותר בקבוצה של מרבצים דומים הקשורים לגעשיות ולנדידה של מערכת העתקי חילוף. במהלך 1877 הגיעו מרבצים אלה לשיא ייצור הכספית, והופקו כ-2,776 טון. המכרות הנטושים הללו הם עדיין מקור לנגר של פסולת מכרות בקש קריק ובגופי מים אחרים במורד הזרם.
רכסי החוף הצפוניים

רכסי החוף הצפוניים הם קטע מרכסי החוף של קליפורניה. הם משתרעים במקביל לחוף האוקיינוס השקט מדרום לצפון מאזור צפון מפרץ סן פרנסיסקו ועד למחוז דל נורטה על החוף. הרי קלאמת, כולל תת-הרכס הרי סיסקיו, שוכנים בצפון ובצפון-מזרח. רכסי החוף הדרומיים שוכנים מדרום.
רכסי החוף הצפוניים > גאוגרפיה

רכסי החוף הצפוניים משתרעים מצפון לדרום במקביל לחוף. הרכסים המרכיבים את רכסי החוף הצפוניים כוללים את רכס מנדוסינו (אנ') במערב מחוז מנדוסינו ואת הרי מאיאקמס (אנ'), הרי סונומה (אנ') והרי ואקה (אנ') ואת גבעות מרין (אנ') של צפון מפרץ סן פרנסיסקו.
הם כוללים גם את רכס קינג, הפוגש את הים באזור "החוף האבוד (אנ')". הפסגה הדרומית ביותר של רכסי החוף הצפוניים היא הר טמלפאיס (אנ').
הנקודה הגבוהה ביותר ברכסי החוף הצפוניים היא הר לין (אנ'), בגובה 2,468 מטרים.
רכסי החוף הצפוניים > רכסים פנימיים וחיצוניים

רכסי החוף הצפוני מורכבים משתי חגורות מקבילות עיקריות של הרים, רכסי החוף הצפוני החיצוניים השוכנים לאורך החוף, ורכסי החוף הצפוני הפנימיים המשתרעים פנימה ממזרח. הם מופרדים על ידי מערכת ארוכה של עמקים. העמק הצפוני מנוקז על ידי הנהר איל (אנ') ויובליו, והדרומי על ידי הנהר ראשן (אנ'). סדרה של נהרות קצרים, כולל הנהרות מאטולה (אנ'), גואללה (אנ') ונבארו (אנ'), מנקזת את המדרונות המערביים של הרכסים. המדרונות המזרחיים של הרכסים מתנקזים לעמק סקרמנטו. אגם קליר (אנ') שוכן בחלק הדרום-מזרחי של הרכס, ומתנקז מזרחה דרך קש קריק (אנ').
כביש 101 של ארצות הברית עובר בדרך כלל מצפון לדרום בעמקים בין רכסי החוף הצפוני החיצוניים והפנימיים.
רכסי החוף הצפוניים > אקולוגיה

הצד הפונה לים של הרכסים החיצוניים של רכסי החוף הצפוני הוא חלק מהאזור האקולוגי של יערות החוף של צפון קליפורניה (אנ'), משכנם של יערות עבותים של סקוויה נאה ותת-המין החופי של אשוח דאגלס.
הרכסים הפנימיים והצחיחים יותר של רכסי החוף הצפוני הפנימי הם חלק מהאזור האקולוגי הצ'פארל והיערות של קליפורניה (אנ'), משכנם של מספר חבורות צמחייה כולל: יער ירוק עד מעורב (אנ'); חורשות אלונים (אנ'); והצ'פארל והיערות של פנים קליפורניה (אנ'). חבורת צמחייה עיקרית ברכסים הפנימיים היא יער ים-תיכוני הררי של אלון שחור-מחטניים בקליפורניה התחתונה (אנ'), התומך במגוון ביולוגי גבוה במיוחד ברכסי החוף של קליפורניה, כולל אלון שחור קליפורני (Quercus kelloggii) שבשם חבורת הצמחייה.
אייל פרדי שחור-זנב קולומביאני (Odocoileus hemionus columbianus) הוא היונק הגדול הנפוץ ביותר, אחרי בני האדם, ברכסי החוף הצפוניים. הנהרות ברכסים הם משכן של כמה מינים של אלתית.
רכסי החוף הדרומיים > גאוגרפיה

רכסי החוף הדרומיים של רכסי החוף של קליפורניה במערכת רכסי החופים הפסיפיים, משתרעים מצפון לדרום, במקביל לחוף האוקיינוס השקט בצפון-מרכז קליפורניה דרך צפון-דרום קליפורניה. רכסי החוף הדרומיים מתחילים בחצי האי סן פרנסיסקו (אנ') ובמזרח מפרץ סן פרנסיסקו, ומשתרעים דרומה לתוך מחוז סנטה ברברה. רכסי טרנסוורס (אנ') שוכנים מדרום. עמק סן חואקין (אנ') נמצא במזרח, והאוקיינוס השקט במערב.
רכסי החוף הדרומיים כוללים את גבעות ברקלי (אנ'), רכס דיאבלו (אנ'), הרי סנטה קרוז (אנ'), רכס גאבילאן (אנ'), רכס סנטה לוסיה (אנ') וסיירה דה סלינס (אנ'), רכס טמבלור (אנ') וסיירה מדרה (אנ').
גם ברכסי החוף הדרומיים קיימת החלוקה לרכסים חיצוניים לאורך האוקיינוס שקט במערב, ורכסים פנימיים במזרח, בפנים הארץ עד לעמק סן חואקין (אנ'). מפרץ סן פרנסיסקו המרכזי והדרומי ועמק סלינס (אנ') נמצאים ביניהם.
הנקודה הגבוהה ביותר ברכסי החוף הדרומיים היא פסגת חוניפרו סרה (אנ') ברכס סנטה לוסיה, בגובה 1,787 מטרים. פסגות אחרות כוללות את הר דיאבלו (אנ') בגובה 1,173 מטרים, והר המילטון (אנ') בגובה 1,279 מטרים.
רכסי החוף הדרומיים > אקולוגיה

לרכסי החוף הדרומיים יש בעיקר אקלים ים תיכוני, והם נמצאים בעיקר באזור האקולוגי של הצ'פארל והיערות של קליפורניה (אנ'). עם זאת, האזורים הגשומים ביותר של הרי סנטה קרוז (אנ') נמצאים באזור האקולוגי של יערות החוף של צפון קליפורניה (אנ'), המאופיין ביערות של סקוויה נאה בחוף. חורשות מבודדות של עצי סקוויה נאה נמצאים גם באזור ביג סר (אנ') של רכס סנטה לוסיה, מה שהופך אותם להופעה הטבעית הדרומית ביותר של המין.
חלק מבתי הגידול של היערות הנדירים ביותר הגדלים ברכסי החוף של קליפורניה הם יערות אורני הזפת של רכס החוף הימי (אנ') במערב הרי סנטה קרוז. חורשות מבודדות אלו עשויות לכלול את המינים אורן הזפת, אשוח דאגלס ומין האורן Pinus attenuata (אנ').
המדרונות הגבוהים ביותר של הרי סנטה לוסיה מכילים חלקות קטנות של יער מחטניים אופייניים לסיירה נבדה, כולל קלוצדרוס מפושק, אורן הזפת, אורן ג'פרי ואורן הסוכר. על מדרונות סלעיים תלולים גדל אשוח סנטה לוסיה (אנ') האנדמי, המין הנדיר ביותר של אשוח על פני כדור הארץ.
באזור האקולוגי של הצ'פארל והיערות של קליפורניה יש מגוון רחב של חבורות צומח ברכסי החוף הדרומיים, כולל יער ירוק עד מעורב (אנ'), חורשות אלונים (אנ') סוואנה, ערבות עשב, סבך שיחי החוף הצפוני (אנ') וחורשות אורן מונטריי (אנ') של חצי האי מונטריי (אנ') ושתי מובלעות חוף אחרות של רכס סנטה לוסיה. השם "צ'פארל" מגיע מהמילה הספרדית chaparro (אנ'), המיושמת בקליפורניה על מיני האלון: Quercus berberidifolia (אנ') ו-Quercus dumosa (אנ').
מיני עצים נפוצים של חורשות אלון כוללים אלונים, ער קליפורני (אנ') וערמונית קליפורנית (אנ'). מיני גדות של רכסי החוף כוללים דולב קליפורני, אלנוס מעוין (אנ'), ערבות ואדר גדול-עלים (אנ').
אייל פרדי שחור-זנב קולומביאני (Odocoileus hemionus columbianus) מצוי בחלקים הצפוניים והחופיים יותר של רכסי החוף הדרומיים, ואייל פרדי שחור-זנב קליפורני (Odocoileus hemionus californicus) מצוי בחלקים הפנימיים והדרומיים ביותר של רכסי החוף הדרומיים.
הערות שוליים

↑ "20 new Biosphere Reserves added to UNESCO's Man and the Biosphere (MAB) Programme". UNESCO: Ecological Sciences for Sustainable Development . אורכב מ-המקור ב-2012-10-22 .
"Global list of Biosphere reserves: 610 Biosphere reserves in 117 countries" (PDF). UNESCO. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2013-12-03.
↑  Diller, Joseph Silas (1915). Guidebook of the Western United States: Part D. The Shasta Route and Coastline. U.S. Geological Survey, Bulletin 614, U.S. Government Printing Office. p. 7. ISBN 1130070328, 9781130070323.
↑  Domagalski, Joseph L.; Alpers, Charles N.; Slotten, Darell G.; Suchanek, Thomas H.; Ayers, Shaun M. (2004). Mercury and methylmercury concentrations and loads in the Cache Creek Basin, California, January 2000 - May 2001. U.S. Geological Survey, Scientific Investigations Report 2004-5037. p. 3. ISBN 1-4289-8430-5.
↑  [https://books.google.co.il/books?id=84M96URkILgC&printsec=frontcover&hl=iw#v=onepage&q&f=false California Coastal Commission, Madge Caughman, Joanne S. Ginsberg, California Coastal Resource Guide
| דגל קליפורניה מדינת קליפורניה |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | סקרמנטו |  |
| אזורים גאוגרפיים | עמק אנטלופ • העמק המרכזי של קליפורניה • החוף המרכזי של קליפורניה • דרום קליפורניה • איי התעלה של קליפורניה • רכסי החוף של קליפורניה • עמק אימפריאל • עמק קואצ'לה • עמק קונחו • עמק המוות • מדבר מוהאבי • עמק אוונס • עמק פומונה • עמק סקרמנטו • חצי האי סן פרנסיסקו • עמק סן פרננדו • עמק סן גבריאל • עמק סנטה קלרה • עמק סנטה קלריטה • עמק סן חואקין • סיירה נבדה • עמק הסיליקון • ערי המעבר • אזור מפרץ סן פרנסיסקו • לוס אנג'לס רבתי • מטרופולין ריברסייד-סן ברנרדינו-אונטריו • רצועת החוף המרכזית של קליפורניה • מדבריות קליפורניה |  |
| היישובים הגדולים ביותר | לוס אנג'לס • סן דייגו • סן חוזה • סן פרנסיסקו • פרזנו • סקרמנטו • לונג ביץ' • אוקלנד • בייקרספילד • אנהיים • סנטה אנה • ריברסייד • סטוקטון • צ'ולה ויסטה • אירוויין • פרימונט • סן ברנרדינו • מודסטו • אוקסנארד • פונטנה |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות קליפורניה |  |
היסטוריה של מועדון הכדורגל ברצלונה

מועדון הכדורגל ברצלונה (FC Barcelona) נוסד בשנת 1899 על ידי קבוצה של כדורגלנים שווייצרים, אנגלים, גרמנים וספרדים בראשות ז'ואן גאמפר. המועדון שיחק כדורגל חובבני עד 1910 והשתתף בתחרויות אזוריות שונות. בשנת 1910, המועדון השתתף בפעם הראשון בתחרות אירופית ומאז זכה בארבעה־עשר גביעים אירופיים. ב-1928 ייסדה ברצלונה, יחד עם מועדוני כדורגל ספרדיים נוספים, את הלה ליגה, ליגת הכדורגל הבכירה בספרד. נכון ל-2021, ברצלונה מעולם לא ירדה ליגה, יחד עם ריאל מדריד ואתלטיק בילבאו. 

ההיסטוריה של המועדון הייתה לעיתים קרובות פוליטית. אף על פי שנוסדה בידי זרים, הפכה ברצלונה בהדרגה למזוהה יותר ויותר עם הערכים הקטלאניים. העוינות לשלטון המרכזי במדריד הגיעה לשיאה בתקופת שלטונו של פרנקו, שאסר את השימוש בשפה הקטלאנית. המעבר למדינה דמוקרטית ב-1978 לא הפחית את תדמיתו הלאומנית של המועדון. בעשור השני של המאה ה-21, שנים של הצלחה ספורטיבית חסרת תקדים למועדון, תמכה ברצלונה באופן רשמי בדרישת העצמאות הקטלונית.
התחלה (1899–1929) > הקמה (1899)

ב-22 באוקטובר 1899, פרסם ז'ואן גאמפר, איש עסקים וכדורגלן שווייצרי שהגיע לברצלונה שנה לפני כן, מודעה ב-Los Deportes ("הספורט", מגזין ספורט מקומי שיצא לאור בברצלונה) ובה הוא מודיע על רצונו להקים קבוצת כדורגל. תגובות חיוביות הובילו לפגישה שנערכה ב-29 בנובמבר בבית הספר סולה ובה השתתפו 11 שחקנים, ובהם וולטר ויילד, המנהל הראשון של המועדון, וליואיס ד'אוסו, המזכיר הראשון. כתוצאה מפגישה זו הוקם מועדון הכדורגל ברצלונה. ברצלונה שיחקה את משחקה הראשון ב-8 בדצמבר 1899 נגד קבוצה של מספר אנגלים שהתגוררו בברצלונה, משחק שהסתיים בהפסד 0–1. ב-14 בדצמבר 1899 הוקמה באופן רשמי מועצת המנהלים של המועדון, ווולטר ויילד נבחר ליושב־ראש מאחר שהיה החבר המבוגר ביותר. הסמל נקבע להיות סמל העיר ברצלונה ודמי החבר נקבעו לשתי פסטות ספרדיות. המדים בצבעי אדום-כחול נלבשו לראשונה ב-1900. ישנן תיאוריות רבות בדבר מקורם של צבעים אלו, תיאוריה אחת, שאושרה על ידי המועדון, גורסת כי צבעים אלו היו צבעי קבוצת הרוגבי בבית הספר שבו למדו ארתור ויטי ואחיו ארנסט, שני שחקנים אנגלים-ספרדים שהיו דמויות מפתח בשנותיה המעצבות של ברצלונה.
התחלה (1899–1929) > השנים הראשונות (1901–1908)

בינואר 1901 השתתפה ברצלונה בטורניר התחרותי הראשון שלה, קופה מקאיה, בו סיימה שנייה. ב-1902 התחרתה בטורניר "מדליית פדרציית ההתעמלות הספרדית" בו סיימה ראשונה. בשנת 1902 התמודדה בגביע ההכתרה, שנערך על ידי פדרציית הכדורגל הספרדית המלכותית כדי לחגוג את הכתרתו של אלפונסו השלושה עשר ונחשב לגביע המלך הראשון אולם אינו מוכר ככזה באופן רשמי. בחצי הגמר ניצחה ברצלונה 3–1 את מדריד, במשחק שהיה לקלאסיקו הראשון מבין רבים, אולם בגמר הפסידה 1–2 לביסקאיה. בהמשך השנה זכתה ברצלונה בגביע הראשון שלה, קופה מקאיה. ברצלונה הפכה במהירות לאחד המועדונים המובילים בספרד, והתחרתה באליפות קטלוניה בכדורגל (אנ') ובגביע המלך. ארתור ויטי התמנה לנשיא בשנת 1903, ותחתיו זכתה ברצלונה בגביע ברצלונה של 1903 ובאליפות קטלוניה של 1904/05.