אוטו דב קולקה
מחקריו > יחס האוכלוסייה בגרמניה הנאצית ליהודים ולמדיניות האנטי-יהודית של השלטון

בנושא זה פרסם קולקה מחקר תיעודי מונומנטלי שראה אור תחילה בלשון המקורות בגרמנית בשנת 2004.
קולקה החל את מחקרו בתחום זה כאחד החוקרים הראשונים באמצע שנות השישים של המאה ה-20, ולאחר מכן, עבד בשיתוף עם עמיתו החוקר הגרמני אברהרד יקל, ועמד בדיאלוג פורה ממושך עם ההיסטוריון הבריטי איאן קרשו. היסודות המתודולוגיים והעיוניים של מחקרים אלה הונחו במאמרו של קולקה: "'דעת קהל' בגרמניה הנאציונל-סוציאליסטית ו'הבעיה היהודית'" בשנת 1975.
על פי ממצאיו של קולקה, תחת מעטה הטוטליטריות המונוליטית של המדינה הנאצית, שרדו חלק מהמבנים החברתיים והדעות הפוליטיות מתקופת רפובליקת ויימאר, שקדמה לעליית הנאצים לשלטון. מגוון דעות ועמדות אלו, השתקפו גם ביחס וברמת ההזדהות עם מדיניות השלטון כלפי היהודים; שלמעשה היו צורות שונות של ביקורת לגביה, ומאידך התפרצויות של אלימות אנטי-יהודית ו"לחץ מלמטה" גרמו להחרפתה והאצתה של מדיניות "פתרון הבעיה היהודית בגרמניה". אך המגמה הדומיננטית שהסתמנה בבירור, הייתה הוצאתם ההולכת ומתרחבת ומקצינה של היהודים מכל תחומי החיים של "קהיליית העם הגרמנית" (בגרמנית: Volksgemeinschaft) ומגרמניה כולה.
כחלק מחקר המידע על דעת הקהל בגרמניה הנאצית וזיקתו ליחסם ליהודים של השלטונות הנאציים, הקדיש קולקה מחקר מיוחד לשאלת השפעתה של דעת הקהל בגרמניה כ"גורם במדיניות 'פתרון הבעיה היהודית' של משטר הרייך השלישי".
מחקר מיוחד הקדיש קולקה, על יסוד מקורות אלה, לבעיה המורכבת של יחס הכנסיות השונות בגרמניה: הכנסייה הפרוטסטנטית והכנסייה הקתולית, וכן האוכלוסייה הדתית בגרמניה, ליהודים, ובתוכם גם למומרים, שהשתלבו בקהילות הנוצריות לזרמיהן (ונחשבו ליהודים על פי תורת הגזע וחוקי נירנברג).
קולקה ראה חשיבות רבה לחקר שפע המידע המפורט, שנכלל בדוחות כוחות הביטחון במדינה הנאצית, כגון המשטרה החשאית, על חיי היהודים ופעילותם המאורגנת, התמודדותם עם מדיניות השלטון ויחס האוכלוסייה הגרמנית כלפיהם. בתמונת המידע המגוון, השיטתי והרצוף, כפי שהוצגה לדרגים השונים של השלטון על ידי גופי המודיעין של כוחות הביטחון, ראה קולקה תמונה משלימה חשובה, לזו העולה מן המקורות היהודיים בני הזמן. בשתיהן מצטיירת מגמת הרציפות, אך גם התמורות המעמיקות וההעצמה בפעילות היהודית המאורגנת והעצמאית, וזאת כהתפתחות דיאלקטית, למגמה המתרחבת והמחריפה של הוצאת היהודים מתחומי החיים השונים של המדינה והחברה בגרמניה. השאלה הקריטית שהמחקר התלבט בה מתחילתו הייתה יחס האוכלוסייה בנושא זה בתקופת המלחמה. ההנחה בדבר שתיקת הדו"חות בשנות המלחמה התפרשה בעבר על ידי קולקה וחוקרים אחרים, כגון מרליס שטיינרט ואיאן קרשו, כאדישות האוכלוסייה הגרמנית לגורלם של היהודים. אך בעוד ששטיינרט וקרשו ראו אדישות זו כתולדה של מיעוט העניין של האוכלוסייה הגרמנית ביחס ליהודים וגורלם, "משום שבימי המלחמה היו להם דאגות אחרות לעסוק בהן", ראה קולקה כבר אז ביחס זה, על רקע ידיעות נרחבות למדי על הרצח ההמוני של היהודים "במזרח", את מה שהוא מכנה "אדישות תהומית". בקורפוס גדול של תעודות בעריכתם של קולקה ויקל, הכולל כ-1,000 דו"חות על דעת הקהל הגרמנית והיהודים משנות המלחמה. (ראה אור משנת 2004, בגרמנית, ומ-2010 באנגלית), מתברר, שההנחה בדבר שתיקת המקורות אינה עומדת במבחן המחקר האמפירי. יתר על כן, תיעוד זה אישש את ממצאיו המוקדמים של קולקה במאמרו מ-1975, בדבר הידיעות הנפוצות בקרב האוכלוסייה הגרמנית על ההשמדה ההמונית של היהודים המגורשים. הקונצנזוס הכללי המדווח בתיעוד החדש מתחילת 1942, ברוב חלקי הרייך השלישי, הוא של רצון רוב האוכלוסייה בסילוק של כל היהודים מגרמניה (בניסוח המקורי בגרמנית: "Am meisten würde jedoch eine baldige Abschiebung aller Juden aus Deutschland begrüßt werden"). וזאת, למרות המספר הרב של תיאורים מדויקים בקרב האוכלוסייה על גורל היהודים המגורשים והשמדתם. המונח "אדישות תהומית" מקבל בנושא זה, כדברי קולקה ויקל, בדברי הסיום למבוא למהדורה האנגלית של ספרם: "משמעות קשה למדי".