stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של היהדות הקראית
הקראות בימינו

מוצאם של רוב רובם של הקראים במדינת ישראל הוא בקראי מצרים, ומוצא מיעוטם הוא בקראי עיראק, טורקיה, רוסיה ובכאלו שקיבלו על עצמם את הקראות. עליית הקראים ממצרים הייתה בשני גלי עליה עיקריים: הגל הראשון בשנים 1948–1950, והגל השני בשנים 1955–1956, בעיקר בעקבות מבצע קדש, אולם גם לאחר מכן הוסיפו להגיע קראים ארצה. מאחר שברישומי משרד הפנים הקראים רשומים כיהודים, לא ידוע מספרם המדויק של הקראים בארץ. כיום מוערך מספר הקראים בישראל בכ-25,000 נפש ובמדינות אחרות בעולם חיים עוד כ-10,000 נפש. קהילות קראיות קיימות ברמלה, שבה נמצא מבנה "מרכז היהדות הקראית העולמית", באשדוד, באופקים, בבאר שבע, בקריית גת, בבת ים בירושלים ובמושבים מצליח ורנן. בסך הכול ישנם 11 בתי כנסת קראים בארץ.

בארצות הברית, בעיקר באזור סן פרנסיסקו, יש גם כמה אלפי קראים שרובם ממוצא מצרי.

היום נפוצים יחסית נישואים בין רבניים לקראיים. בדומה ליהדות האורתודוקסית, גם בקרב הקראים יש תהליך של חילון ורבים הקראים שאינם מקפידים על מצוות הדת.
החוק הישראלי מעולם לא הכיר בקראים בתור עדה דתית נפרדת ולכן מעמדם המשפטי של בתי הדין הקראיים בעייתי. היו ניסיונות של הקהילה הקראית בראשות החכם הקראי הראשי חיים בן יצחק הלוי לפעול מול הממשל, אך הם נתקלו בהתנגדות. פסקי הדין בענייני נישואין וגירושין ניתנו לרוב על ידי בית הדין הקראי, אולם לכל אחד מבני הזוג הייתה בעבר אפשרות להעביר את הדיון לבית הדין הרבני. מצב זה השתנה ב־1995, כאשר בית המשפט העליון הפך את פסקי הדין הקראיים למחייבים עבור בני זוג קראיים. בשנת 2014, פסק בית המשפט העליון כי יש להמשיך להנפיק תעודות גירושין לבית הדין הקראי כל עוד לא הוסדר מעמדו בחוק.
בישראל נתקלו הקראים לראשונה במצב שבו הם נמצאים תחת שלטון שנותן יחס מועדף ליהדות האורתודוקסית.[דרוש מקור: מאיפה ניתן להסיק זאת?] קראים מתלוננים על אפליה בתקציבים שמעניקה מדינת ישראל לקראים לעומת הרבניים,[דרושה הבהרה] ואף הגישו עתירה לבג"ץ בעניין זה (ההליך החל ב-1999).
בישראל אימצו לעצמם קראים מנהגים רבניים כמו בר מצווה ועליה לתורה בגיל 13, בניגוד לטענה הקראית המקורית שהבגרות של אנשים שונים לא באה באותו גיל. הקראים טוענים שאין במנהג זה כל רע.
החוקרת עמנואלה טרויסן סמי (בתוך "Karaite Judaism") כותבת על כך:
בשנים האחרונות חל שינוי ביחסה של היהדות הקראית לעניין קבלתם של יהודים שלא נולדו כקראים. בעקבות כך התקבלה החלטה במוסדות הקראיים, לפיה תתאפשר קבלה של יהודים רבניים לקראות, וכבר ישנם כאלה שניצלו החלטה זו.
אין חינוך קראי נפרד, ולכן נאלצים ההורים הקראים לשלוח את ילדיהם לבתי ספר ממלכתיים (בדרך כלל לא ממלכתיים דתיים, בשל ההשקפה הרבנית המורבצת שם). הדבר כנראה מגביר את תהליכי החילון בקרב הקראים.[דרוש מקור]
לקריאה נוספת

נתן שור, תולדות הקראים, מוסד ביאליק, ירושלים, 2003 (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
יורם ארדר, אבלי ציון הקראים ומגילות קומראן: לתולדות חלופה ליהדות הרבנית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2004
גולדה אחיעזר, אליה דבורקין, כתובות המצבות מבתי העלמין הקראיים בליטא, פעמים, 2004, עמ' 225–260
מ.פ., הקראים בהאליטש, הצפירה, 4 בנובמבר 1902 (על קראי גליציה).
הערות שוליים

↑  צדוקים, זרם בעם ישראל שהסתמך במידה רבה על המקרא וכפר בתורה שבעל-פה.
↑  שלאס חיים, אלפיים שנות היסטוריה יהודית, פרק ז': רב סעדיה גאון
↑  שלאס חיים, אלפיים שנות היסטוריה יהודית, פרק ז', עמ' 48
↑  Leon Nemoy, Early Karaism (The Need for a New Approach), The Jewish Quarterly Review, New Ser., Vol. 40, No. 3. (Jan., 1950), pp. 307-315
↑  המפגש של הקראות עם המגילות הגנוזות והספרות האפוקריפית הקרוב לה, יורם ארדר, חגי בן-שמאי, עמ' 65
↑  Mikhail Kizilov, «The Arrival of the Karaites (Karaims) to Poland and Lithuania: a Survey of Sources and Critical Analysis of Existing Theories», Archivum Eurasiae Medii Aevi 12 (2002—2003):29-45.
↑  הערך "קראים" באנציקלופדיה של השואה
↑
↑  Amnon Shiloah. "Ḥusnī, Dāʾūd." Encyclopedia of Jews in the Islamic World. Executive Editor Norman A. Stillman. Brill Online, 2014.
↑  עמירם ברקת‏, לא כל היהודים יצאו ממצרים, באתר וואלה, 24 באפריל 2005
↑  פסיקת בג"ץ בנושא תעודות גירושין לבית הדין היהודי קראי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007469804205171 
שער הכניסה כיום לחצר הקראים שברחוב הקראים בהרובע היהודי שבירושלים, 9/07
סידור כמנהג הקראים, נדפס בווילנה ב-1871
שיירת הדסה

| חלק ממלחמת האזרחים בארץ ישראל |
| --- | --- |

אנדרטה ל-78 הנרצחים בשיירת הדסה בשייח ג'ראח, בירושלים
 תאריך:  13 באפריל 1948 
 מקום:  ירושלים 
 קואורדינטות:  31°47′34″N 35°13′53″E﻿ / ﻿31.792666666667°N 35.231416666667°E﻿ / 31.792666666667; 35.231416666667
 סוג:  טבח 
 הרוגים:  77–80
  (למפת ירושלים מוגדלת) שיירת הדסה(למפת ירושלים רגילה) שיירת הדסה(למפת הרי ירושלים רגילה) שיירת הדסה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) שיירת הדסה
 
אנדרטה לחללי שיירת הדסה בבית החולים הדסה הר הצופים
שלט הסבר על שיירת הדסה בבית החולים הדסה הר הצופים
אנדרטה ואתר זיכרון לחללי שיירת הדסה בבית החולים הדסה הר הצופים
קבר אחים של חללי שיירת הדסה בבית הקברות סנהדריה בירושלים
שיירת "הדסה" (או שיירת הר הצופים) הייתה שיירת משוריינים ישראלית אשר עשתה דרכה להר הצופים ב-13 באפריל 1948, ד' בניסן תש"ח במהלך שלבה המוקדם של מלחמת העצמאות. השיירה כללה עובדי רפואה של בית החולים הדסה הר הצופים, עובדי האוניברסיטה העברית, אנשי "ההגנה" מגיני ההר, חולים, מבקרים ואזרחים. בעת שעברה בשכונה הערבית שייח' ג'ראח, הותקפה השיירה בידי פורעים ערבים, שרצחו 77–80 מנוסעי השיירה. ההתקפה תוכננה לפני פרשת דיר יאסין, שנערכה ימים ספורים לפני כן.[דרוש מקור] לאחר מכן טען עבדאללה א-תל, מפקד הלגיון הערבי בירושלים, שהיא היוותה נקמה על הרג בני הכפר.
המצור על הר הצופים

בית החולים הדסה שכן על הר הצופים ממזרח לירושלים, בסמוך לאוניברסיטה העברית (באותם ימים תוכנן לפתוח שם בית ספר לרפואה ולהפוך את בית החולים הדסה לבית חולים אוניברסיטאי). הר הצופים היה מובלעת בלב אוכלוסייה ערבית ואליו הוביל מסדרון צר, שנשלט בידי הערבים משני צדדיו. לאחר החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947 הייתה התחבורה העברית בין הר הצופים לירושלים מטרה להתקפות הערבים. בעקבות לחץ אמריקני הבטיח הצבא הבריטי לאבטח את השיירות בדרכן אל האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה, על סמך חשיבותם התרבותית וההומניטרית של מוסדות אלו.
אולם הצבא הבריטי לא עמד בהבטחתו זו עד תחילת אפריל. בתחילת מרץ, מנהיג הכוחות הערביים בירושלים, עבד אל-קאדר אל-חוסייני, איים לפוצץ את בית החולים. למרות שלא מימש את איומו, החלו הערבים לתקוף את השיירות המובילות לבית החולים. לשם כך השתמשו בכדורים חודרי שריון והטמינו מוקשים בדרך. בתחילת אפריל 1948, לאחר לחץ נוסף על הבריטים, תפס הצבא הבריטי בית ערבי שהיה משלט עיקרי בשכונת שיח' ג'ראח והשיירות עברו בלי תקלות.
ל–13 באפריל תוכננה שיירה גדולה להר הצופים. למרות שהשיירה קיבלה הבטחה מהמפקד הבריטי שהדרך בטוחה, סיירים של ארגון "ההגנה" המליצו לדחות את צאתה בגלל המתח שהיה בעקבות פרשת דיר יאסין שהייתה ארבעה ימים לפני המועד המתוכנן לשיירה. בגלל הצורך הדחוף באספקה והבטחת המפקד הבריטי, הוחלט להמשיך בתוכניות ולשלוח את השיירה.
תוצאות

בהתקפה נרצחו 77–80 יהודים מירי או משריפה, מהם 20 נשים. עם ההרוגים נמנו ד"ר חיים יסקי, מנהל בית החולים הדסה, ד"ר משה בן דוד, המנהל המיועד של בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית, פרופ' ליאוניד דולז'נסקי מנהל המחלקה לפתולוגיה ניסיונית בבית רטנוף שעל הר הצופים, ד"ר בנימין קלאר, חוקר הלשון העברית באוניברסיטה, ד"ר אברהם חיים פריימן, מומחה למשפט עברי, ופרופ' אנצו יוסף בונבנטורה פרופסור לפסיכולוגיה. שלושים מהנרצחים זוהו ונקברו בקברים אישיים, חלקם נקברו בקבר אחים בבית הקברות סנהדריה וגופות חלקם (כ-20 חללים) לא נמצאו. אחד ההרוגים היה סטודנט, ארוסה של רננה בן-גוריון. בין ההרוגים נמנה מרדכי מנצור, שומר מטעם ההגנה. אחד הניצולים הבודדים היה ד"ר דוד תאודור אולמן.
אחרי ההתקפה אף שיירה לא יכלה להגיע לבית החולים במשך שבוע עקב התקפות כבדות על הדרך, ולמרות העזרה שהבטיחו הבריטים. מצב בית החולים הידרדר ולבסוף הוחלט בתחילת מאי לפנותו, תוך השארת צוות קטן שיכול לטפל רק ב־50 חולים. בסוף מאי הוא נסגר עקב מחסור באספקה, ורק מספר קטן של רופאים ומתמחים נשאר. פרופ' עלי דייויס, ששימש כסגנו של יסקי בבית החולים, היה אמור לצאת לשיירה באותו היום. ברגע האחרון ביקש ממנו ד"ר יסקי להתחלף עמו, וכך ניצל משיירת התופת. לאחר מותו של יסקי, מונה במקומו לכהן כמנהל בית החולים. תוך זמן קצר, ולאחר משא ומתן מיגע עם ממשלת המנדט, הצבא הבריטי וראשי הכנסיות בירושלים, הצליח להקים מערכת רפואית במבנים שונים בעיר, בה ניתנו כל השירותים הרפואיים לאחר סגירת ביה"ח הדסה על הר הצופים, במהלך כל תקופת המצור ולאחר מכן עד פתיחת בית החולים הדסה עין כרם ב-1961.
ב־7 ביולי 1948 הושג הסכם בתיווכו של האו"ם בין המפקדים הצבאיים של ישראל והמפקדים של הלגיון הערבי על פירוזו של הר הצופים. הסכם זה נשאר בתוקפו ואושר מחדש בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות שנחתמו בין ישראל לירדן ב־3 באפריל 1949. הר הצופים נהפך למובלעת בחסות האו"ם, שבה הוצבו 85 שוטרים ו־35 אזרחים ישראלים לשמירה ולתחזוקה.
בספרו "זכרונות עבדאללה א-תל", כותב עבדאללה א-תל מפקד הלגיון הערבי בירושלים בימי מלחמת העצמאות: "ב-13.4.48 נקמו הערבים על חללי דיר-יאסין החפים מפשע. התקפת הלוחמים הערבים הצליחה. הם עשו הרג רב בשיירה והעלו באש את מכוניותיה".
חקירת האירוע על ידי הצלב האדום

ביום האירוע ביקשה הסוכנות היהודית מהצלב האדום שיתערב במה שהסוכנות ראתה כהפרה חמורה של אמנות ז'נבה על ידי הערבים. בחקירה טענו הערבים שהשיירה הייתה בעלת מאפיינים צבאיים ולכן תקיפתה הייתה לגיטימית. לטענת הערבים לא התאפשר להם להבחין בין לוחמים לאזרחים, משום שכל היהודים, כולל אנשי הצוות הרפואי, נטלו חלק בקרב. היהודים טענו כי יש להם זכות להגן על השיירות הרפואיות שלהם עם חיילים. דה ריינייה חזר על עמדת הצלב האדום, לפיה יחידה רפואית ניידת חייבת להסתובב ללא נשק ותמיד בנפרד מכוחות צבאיים. עמדת הצלב האדום דורשת לבחור בין הגנת השיירה על ידי כוחות חמושים לבין הגנתה באמצעות אמנות ז'נבה ודגל הצלב האדום.
הנצחה

רחוב בשכונת מוסררה בירושלים בשם "רחוב הע"ח" לזכר ההרוגים בשיירה.
במקום ההתקפה על השיירה הוקמה לאחר מלחמת ששת הימים, אנדרטה לזכר 78 הנופלים. האנדרטה נמצאת בשכונת שייח ג'ראח בצומת הרחובות דרך הר הזיתים ושמעון הצדיק. באנדרטה 77 שמות ואלמוני אחד.
בבית החולים הדסה הר הצופים יש אנדרטה ואתר זיכרון לחללי שיירת הדסה.
רחוב בונבנטורה בשכונת ארנונה בירושלים קרוי על שמו של פרופ' אנצו יוסף בונבנטורה, ורחוב בהר הצופים קרוי על שם חיים יסקי, מהרוגי השיירה.
לקריאה נוספת

אפרים תלמי, מה ומי לכסיקון מלחמת העצמאות, הוצאת דבר, 1964.
רחל ינאית, יצחק אברהמי, ירח עציון, ההגנה בירושלים, ספר שני תש"ז-תש"ח, הוצאת ארגון חברי ההגנה בירושלים, ירושלים תשל"ה.
דומיניק לאפייר ולארי קולינס, ירושלים, ירושלים. תרגם אהרן אמיר, הוצאת שוקן 1978. פרק 24, עמ' 234–241.
אורי מילשטיין, עלילת דם בדיר יאסין - הספר השחור, הוצאת המדרשה הלאומית ושרידות, 2007.
משה ארנוולד, מצור בתוך מצור - הר הצופים במלחמת העצמאות, יד בן צבי, 2010
Jacques de Reynier, A Jerusalem un drapeau flottait sur la ligne de feu.
הערות שוליים

1 2  נדב שרגאי,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'נשארו על ההר, באתר ישראל היום, 6 במאי 2011
↑  מכיוון שכ-20 גופות מעולם לא נמצאו ולפי ספירת היוצאים בשיירה ידועים שמותיהם של שבעים ושבעה אך לפי מניין החסרים נהרגו 78, אחד מהם אלמוני או אלמונית. הסופר משה ארנוולד בספרו מצור בתוך מצור, מעריך כי אם עד היום לא נמצא שמו של האלמוני, הרי שמדובר בטעות בספירה עקב הבלבול והגופות החסרות, והיו רק 77 הרוגים. כמו כן בדפי השמות שבארכיון הרב הרצוג, אשר לא ידוע תאריך יצירתם ולא מידת דיוקם, מופיעים עשרים גברים ועשר נשים שגופותיהם זוהו וידועים גם שמות הוריהם. על הדף השלישי רשום בעיפרון: "ועוד כ-47 לא מזוהים ונעדרים". בדף זה ובבא אחריו רשומים 47 שמות, שלושה מהם מסופקים עם סימן שאלה לידם, אך באנדרטה ובדפי הזיכרון של אתר ארץ זוכרת יושביה רשמו קרובי המשפחה את השמות הנכונים. ייתכן שאכן הייתה טעות שנבעה מחילוף שמו של קלמן ליפינר בשם קרול לפנר (אחד השמות שנסתפקו לגביהם ברשימה המודפסת). בין 47 שמות אלו, 13 שמות נוספים של נשים. בין ההרוגים היו ניצולי שואה צעירים: אסתר בירנבאום בת 19 משה קופל ועוד. לפי ד"ר אבישי רייטר מניין ההרוגים מגיע ל-80.
1 2  עבדאללה א-תל, זכרונות עבדאללה א-תל, הוצאת מערכות, מהדורה שנייה, ספטמבר 1964, עמ' 27
↑  רחל ינאית, יצחק אברהמי, ירח עציון, ההגנה בירושלים, ספר שני תש"ז-תש"ח, הוצאת ארגון חברי ההגנה בירושלים, ירושלים תשל"ה עמ' 129
↑  רחל ינאית, יצחק אברהמי, ירח עציון, ההגנה בירושלים, ספר שני תש"ז-תש"ח, הוצאת ארגון חברי ההגנה בירושלים, ירושלים תשל"ה עמ' 130
↑  התקפת רצח על "שיירת הדסה", העולם, 15 באפריל 1948
↑  מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון, כרך ב, פרק ג, עמ' 702.
↑  חתומים על ההסכם: דוד שאלתיאל - המפקד הצבאי של ירושלים, זעים (נורמן) לאש - מפקד הדיוויזיה הראשונה, ז'אן ניווינהויז - יו"ר ועדת ההפוגה של האו"ם.
↑  ידען מעריב תשכ"ד, בית דפוס מעריב, אוגוסט 1963, עמ' 64–65
↑  Jacques de Reynier,'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'"À Jérusalem un drapeau flottait sur la ligne de feu", La Baconnière:', Neuchâte, 1950, עמ' 79
שרידי השיירה לאחר ההתקפה
רחוב הע"ח בשכונת מוסררה
שמות ההרוגים בשיירה להר הצופים (4 עמודים)
התנועה הלגיונרית

| --- | --- |

 מדינה:  רומניה 
 מייסד:  קורנליו זליה קודריאנו 
 מנהיגים:  קורנליו זליה קודריאנו 
 תקופת הפעילות:  24 ביולי 1927 – 1945 (כ־17 שנים) 
 אידאולוגיות:  אנטי קומוניזם, פשיזם קלריקלי, אנטישמיות, Romanian nationalism 
 נוצרה מתוך:  ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית
 מטה:  הבית הירוק, בוקרשט, רומניה
 מיקום במפה הפוליטית:  ימין רדיקלי 
 צבעים רשמיים:  ירוק, שחור ולבן
 
קורנליו זליה קודריאנו, מייסד ומנהיג התנועה הלגיונרית
דגל התנועה הלגיונרית
בול רומני עם סמל משמר הברזל.
התנועה הלגיונרית (ברומנית: Mișcarea Legionară הידועה גם בשמות משמר הברזל (Garda de Fier), הכל למען המולדת (Totul pentru țară) ולגיון המלאך מיכאיל (Legiunea Arhanghelului Mihail)), היא תנועה ומפלגה לאומנית קיצונית ואנטישמית מהסוג של פשיזם קלריקלי, שפעלה ברומניה מ-24 ביוני 1927 ועד שלביה הראשונים של מלחמת העולם השנייה. התנועה נוסדה על ידי קורנליו זליה קודריאנו.
לתנועה היו סממנים לאומניים רומניים מיסטיים המבוססים על הנצרות, על פולחן מוות, על המנהיג ועל שנאת יהודים. חברי התנועה ראו ביהודים אחראים לכל תחלואי החברה הרומנית והתבססו בעיקר על חסרי השכלה מן הכפר ומן העיר, תוך שימת דגש על היבטים נוצריים ובכך סחפו אחריהם גם כמרים רבים.
הרקע להקמת התנועה

רומניה הגדולה שלאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה שונה מהמדינה הקטנה יותר ממנה צמחה. בסיום מלחמת העולם הראשונה השתנו גבולות רומניה, השתנה הרכב אוכלוסייתה וגדל מאוד החלק היחסי של המיעוטים. שטחה של רומניה גדל מ-130,177 קילומטרים רבועים ב-1913 ל-295,049 קילומטרים רבועים ב-1919. האוכלוסייה, למרות האבדות הכבדות במהלך המלחמה, גדלה מכ-7,160,000 תושבים ב-1912 לכ-15,541,000 ב-1920. ב-1912 המיעוטים היוו 8% מאוכלוסיית רומניה, אך ברומניה הגדולה המיעוטים הגיעו ל-30% מהאוכלוסייה וחלקם לפחות היו בעלי שאיפות אירדנטיות הרואות בהסתפחות למדינות שכנות הגשמה של רצון לאומי . בנסיבות אלה הייתה התעוררות חזקה במיוחד של הלאומנות הרומנית וחשדנות מוגברת כלפי בני מיעוטים [דרוש מקור]. בנוסף, המשטר, אשר היה מונרכיה חוקתית ליברלית לא הצליח לתת מענה לבעיותיה של רומניה.
באביב 1927 ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית של רומניה, מפלגה לאומנית אנטישמית, שהנהיג פרופסור אלכסנדרו קונסטנטין קוזה, התפצלה בעקבות סכסוך קשה בין מנהיגיה. קורנליו זליה קודריאנו, מנהיג צעירי המפלגה, שבאותה תקופה השלים דוקטורט בגרנובל, הוזעק על ידי חבריו ולאחר ניסיונות פיוס שלא צלחו החליט להקים תנועה משלו, שהוא יעמוד בראשה.
על פי ההיסטוריון היהודי-רומני ז'אן אנצ'ל, קודראנו דחה הן את הפרנקופיליה של האינטליגנציה הרומנית, והן את הערכים הדמוקרטיים האוניברסליים, שהיו לטענתו "המצאות יהודיות" שנועדו להשמיד את רומניה.
הקמת התנועה והתפתחותה

התנועה הלגיונרית הוקמה ב-24 ביוני 1927 על ידי קורנליו זליה קודריאנו שהכריז על הקמתה בפני חבריו הנאספים באותו מעמד, כתריסר וחצי צעירים. האירוע לא סוקר בתקשורת. קודריאנו לא רשם את התנועה בצורה רשמית, כי הוא לא ראה בה מפלגה, אלא תנועה פוליטית ולאומית, שאינה מוגבלת בתקנות הנוגעות למפלגות. קודריאנו מעולם לא נבחר להנהגת התנועה הלגיונרית, ועמד בראשה מתוך הסכמה כללית של חבריה. חברי התנועה הלגיונרית כינו את עצמם בתואר "לגיונר" ואת קודריאנו כינו בתואר "קפיטן".
ב-1 באוגוסט 1927 יצא לאור לראשונה כתב העת של התנועה, Pământul Strămoșesc (אדמת האבות).
הקמת התנועה והתפתחותה > הסכסוך על מבנה המעון התרבותי הנוצרי

ב-20 במאי 1922 הקים קודריאנו את התאחדות הסטודנטים הנוצרים (Asociația Studenților Creștini), שבאה במקום המרכז הסטודנטיאלי של יאשי ומגמתה הייתה מניעת חברות מהסטודנטים היהודים. ההתאחדות לא הוכרה על ידי אוניברסיטת יאשי ולחבריה הזדקקו למקום כינוס ופעילות.
קודריאנו יזם הקמת מבנה בעבודה התנדבותית של הסטודנטים ובעזרת תרומות של אוהדים. המבנה הוקם על מגרש, שהעמיד לרשותם המהנדס גריגורה בז'אן, בכיר בליגת ההגנה הלאומית-נוצרית, מפלגה שהונהגה על ידי אלכסנדרו קונסטנטין קוזה וקודריאנו היה בכיר בה. הבית, שזכה לשם "המעון התרבותי הנוצרי" (Căminul Cultural Creștin), שימש בין היתר גם לאירוסי קודריאנו ב-1925.
לאחר הפיצול במפלגה, כשקוזה ובז'אן נשארו עם השם הקודם וקודריאנו הקים את התנועה הלגיונרית, התחיל סכסוך על השימוש במבנה. המהנדס בז'אן, שהמגרש היה רשום על שמו, פנה לבית המשפט וקודריאנו ואנשיו נאלצו לעזוב את המבנה. על רקע זה, באפריל 1928 תקפו קודריאנו וסטודנטים שהתלוו אליו את בז'אן בביתו ואיימו להשליך אותו מהקומה השנייה. המשטרה, שהוזעקה על ידי פרופסור קוזה, חיפשה אחר קודריאנו ועצרה אותו ואת חבריו בחשד לתקיפה וניסיון לרצח.
תחילה ניסו הלגיונרים להקים לעצמם בית חלופי, אך בהמשך גדל מספרם בין חברי התאחדות הסטודנטים הנוצריים וכך השתלטו בחזרה על מבנה המעון וזנחו את הבנייה החדשה. הצלחת ההשתלטות על המעון גררה המשך, בניית מבנה דומה ב-1933, בעזרת עבודה התנדבותית בבוקרשט, מבנה שזכה לכינוי "הבית הירוק" (צבע מדי הלגיונרים).
הקמת התנועה והתפתחותה > המצעדים

קודריאנו חיפש דרך להבליט את תנועתו בעיני הציבור ולשם כך יזם מסעי לגיונרים ברחבי הארץ. המסע כונה "מסע חינוכי" ומטרתו הייתה להרגיל את הלגיונרים לנוע ולהתנהל בקבוצות, להתגבר על קשיים ולרכוש את היכולת להשיג מטרות. הלגיונרים הלכו ברגל בחולצות ירוקות, עברו בכפרים ובעיירות וחיו חיים ספרטניים, כשהם ישנים ביערות ומסתפקים במועט. הכפריים הביטו בפליאה בקבוצות הצעירים המלאים אנרגיה ושירותי הביטחון הרומניים, שעקבו אחרי הלגיונרים, דיווחו שהלגיונרים זכו להכנסת אורחים לבבית. קודריאנו הנהיג גם את "הענישה הלגיונרית", ענישה פיזית במלקות, שבמהלכה מקבל המלקות יספוג את העונש ללא קול. ב-1929 קבוצת לגיונרים ערכה מסע להרי הקרפטים המערביים, לארץ המוצים.
הקמת התנועה והתפתחותה > הכינוסים היזומים

ב-8 בנובמבר 1929, ביאשי, ערך קודריאנו את "יום הלגיון" בהשתתפותם של כ-300 צעירים מ-200 יישובים שונים ברחבי רומניה. הצעירים עמדו במסדר, שנבדק על ידי קודריאנו, שגם השמיע להם סיסמאות. לאחר המסדר צעדו אל המיטרופוליה שם הושמעה תפילה לשלום המלך ולאחר מכן חזרו למעון הסטודנטים ושמעו נאום של קודריאנו על הסכנה היהודית והצורך להילחם למען רומניה לרומנים.
ב-10 בדצמבר באותה שנה ובאותה עיר נערך "היום הסטודנטיאלי הנוצרי" לציון הקמת "איגוד הסטודנטים הנוצרים" (Asociaţia Studenţilor Creştini) במאי 1922. בכינוס השתתפו מאה סטודנטים במעון הסטודנטים וקודריאנו סיפר להם על אירועי אותם ימים ותבע קביעת אידיאל חדש: "רומניה לרומנים ונוצרית".
קודריאנו, שהעריך שבמהלך השנתיים וחצי שחלפו מהקמת התנועה הלגיונרית, זכה לדי אוהדים בקרב הציבור, הודיע על אספה פתוחה לציבור שתיערך ב-15 בדצמבר ביריד ברשט. מיור ז'נדרמניה ותובע, שהגיעו מגאלאץ מנעו זאת בטענה שמשרד הפנים לא אישר את הכינוס. לאחר ויכוחים הותר לקודריאנו לפתוח את הכינוס בתנאי שלא יהיו אי סדרים. בכינוס השתתפו כמאה איש בלבד. בעקבות הכישלון היחסי החליט קודריאנו לנקוט ביוזמה חדשה, הוא יצא אל כפרי האזור רכוב על סוס עם ארבעה מלווים ובהגיעו לכפר המתין לפני הכנסייה עד שהתאסף קהל ואז, ממרומי הסוס נאם להם קודריאנו ולאחר מכן המשיכו לכפר אחר.
בהדרגה התחילו להצטרף לקודריאנו רוכבים נוספים ואז, כדי להבחין בין הרוכבים הלגיונרים ובין סתם רוכבים שמו הלגיונרים נוצת תרנגול הודו בכובע שלהם. קבוצות הרוכבים עם נוצות בכובע משכו תשומת לב והשמועות על הכינוסים משכו קהל רב וכשהגיע פעם נוספת ליריד ברשט עם חמישים רוכבים התאספו במקום 3,000 איש כדי לשמוע את דברי קודריאנו.
הקמת התנועה והתפתחותה > מסע לטרנסילבניה ומסע לבסרביה

קודריאנו החליט לנצל את הצלחת המסע הרכוב ויצא עם חבריו לכיוון חבל טרנסילבניה והגיע ללודוש לקראת חג המולד. הלגיונרים הרכובים עם הנוצות בכובעים היו נכנסים לכפרים תוך כדי שירה והיוו אטרקציה רצינית. בימים 23 - 27 בדצמבר עברו דרך כפרי טרנסילבניה ואז השאיר קודריאנו בטרנסילבניה את ניקולאה טוטו (הרוצח של דוד פאליק), כדי לארגן את האיכרים בגדודים ובפלוגות ובעצמו פנה לכיוון בסרביה.
בינואר 1930 פנו קודריאנו ופרשיו לכיוון בסרביה והכניסו חידושים בהופעה - על חזה של כל פרש נתפר צלב לבן וקודריאנו עצמו החזיק בידיו צלב עץ. הם עברו את הפרוט לתוך דרום בסרביה באזור העיר קאחול. בכניסה לעיר עצר אותם שוטר, שהזמין אותם למטה המשטרה לבירור נסיבות בואם, אך קודריאנו התעלם מכך והמשיך למרכז העיר שם היו אלפי איכרים. קודריאנו התחיל לנאום, אך הופסק על ידי שוטר שהכריז על הכינוס כלא חוקי. קודריאנו החליט להעביר את הכינוס לשולי העיר, אך לשם הגיעה קבוצת חיילים עם רובים מכודנים וקולונל שאיים על קודריאנו באקדחו. קודריאנו נאלץ לוותר על הכינוס, אך הודיע שיערוך אותו באותו מקום ביום ראשון 3 בפברואר. כדי שיוכל לעשות זאת פנה למשרד הפנים בבוקרשט וקיבל אישור לכינוס, בתנאי שיערך בסדר מופתי.
לקראת האספה המיועדת נדרשו הלגיונרים מבוקרשט, יאשי, גאלאץ, פוקשאן ומקומות נוספים להגיע למקום במספרים גדולים ככל האפשר. צליחת הפרוט נעשתה בסדר צבאי, תחילה עברו מאה פרשים עם נוצות בכובעים וצלב לבן על החזה, אחריהם צעדו עם דגלים הולכי הרגל ואחריהם 80 עגלות ובכל עגלה 4 עד 6 אנשים ודגל. לכינוס הגיעו כעשרים אלף איש. מעודד מהצלחת הכינוס תכנן קודריאנו את "המצעד לבסרביה" - המצעד עמד להתקיים לאורך חודש ימים על ידי לגיונרים, שעמדו לצעוד ב-7 טורים שיחצו את הפרוט במרחקים של 20 קילומטרים האחד מחברו ויצעדו עד הדניסטר. קודריאנו פרסם את תוכנית המצעד וקבע אותו ליום 20 ביולי 1930. יהודי בסרביה חששו מאוד מהמצעד, כי לכל מקום אליו הגיעו הלגיונרים, הפיצו תעמולה אנטישמית ועודדו מעשי אלימות נגד היהודים. יהודי רומניה וחוגים נוספים הפעילו לחצים על שר הפנים לחזור בו מהסכמתו למצעד על בסרביה ובסופו של דבר אישור המצעד בוטל.
הקמת התנועה והתפתחותה > מאבקים נוספים והתרחבות התנועה הלגיונרית

את כוונותיו כלפי היהודים הציג קודריאנו בינואר 1930, בעיתון לאומני, שם הבטיח לאיכרי רומניה, אותם קיווה לקרב למפלגתו, את 4 הסעיפים הבאים:
אם נגיע לשלטון, תוך כמה ימים נעלה את היהודים לקרונות בקר, נשלח אותם לארצות אחרות ונחלק את רכושם בינינו ובין המדינה.
מהרגע שהיהודים יעזבו את הכפרים, נסגור את כל המסבאות וכל רומני יוכל לזקק לעצמו אלכוהול, כאוות נפשו.
אף איכר לא ישלם יותר מיסים, משום שהרכוש המוחרם מהיהודים יספק את כל צורכי המדינה.
כל איכר החבר בלגיון יקבל 7,000 לאי לחודש מהרגע שנעלה לשלטון.
מספר הקינים הלגיונרים והאחוות גדל בהתמדה ובסוף 1930 מספר חברי התנועה הגיע ל-6,000, גידול ניכר לעומת אלף החברים שהיו ב-1929 וסימן לבאות - ב-1937 התנועה הגיעה למיליון חברים. משמר הברזל פתח סניף ראשי במרכז בוקרשט, בדרך הניצחון (Calea Victoriei) מספר 40, מקום שהועמד לרשות התנועה על ידי סוחר ארומני. במשרד של קודריאנו הוצגו הדיוקנות של קרול השני, מלך רומניה, בניטו מוסוליני ואדולף היטלר.
הקמת התנועה והתפתחותה > מאבקים נוספים והתרחבות התנועה הלגיונרית > ההתנקשות של בזה ומעורבותו של קודריאנו

גאורגה בזה היה ארומן ממוצא מקדוני, מהמתנחלים בקדרילטר והיה חבר בארגון לאומני בשם "ולאד צפש". ב-20 ביולי 1930 פנה לקודריאנו ואמר לו שהחליט לעזוב את הארגון "ולאד צפש" ולהצטרף ל"משמר הברזל". למחרת ניגשה משלחת של 4 סטודנטים עם בקשה לשר אנג'לסקו, שהיה בין יוזמי חקיקה להסדרת הבעלות על הקרקעות בקדרילטר, חקיקה שהמתנחלים הארומנים התנגדו לה ובעת שזה קרא את הפנייה שלהם בזה שלף אקדח וירה בו ופצע אותו. כשנעצר נמצאו בכיסיו כרוזים של משמר הברזל. השופט החוקר זימן לחקירה את קודריאנו וזה הכחיש כל קשר למעשיו של בזה. למחרת פורסם בעיתונים שקודריאנו מגנה את המעשה של בזה. קודריאנו כעס על הפרסום ופרסם תגובה בה טענה שהוא לא גינה את המעשה והוא יגן בכל כוחו על בזה ועל מטרותיו. קודריאנו זומן שוב לחקירה ונעצר ונשלח למעצר יחד עם קבוצת סטודנטים מקדונים, שפרסם כרוז הזדהות עם בזה. במעצר המשותף קשר קודריאנו יחסים עם הסטודנטים הארומנים.
במשפט שנערך זוכה קודריאנו. התביעה הגישה ערעור, אך קודריאנו זוכה גם בערעור ושוחרר לאחר מעצר של חודש וחצי.
שורת ההתנקשויות לא הסתיימה בכך, תלמיד תיכון בשם דומיטרסקו, שבעבר היה מעורב גם בהצתת בורשה, הגיע לבוקרשט, ניגש למשרדו של עורך העיתון אדוורול, שלף אקדח וירה בו. ההתנקשות נכשלה בגלל פגם באקדח, המתנקש נתפס והתברר שנשלח על ידי מילה לפטר, מבכירי הלגיונרים, בגלל התקפות העיתון נגד הלגיונרים. קודריאנו, שהיה באותו זמן בפוקשאן, זומן, נחקר ושוחרר.