stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המפלגה האנטי-מאסונית
היסטוריה

ההיסטוריה של המפלגה האנטי-מאסונית מתחילה ב"פרשת מורגן" שהתרחשה בבטביה, ניו יורק. נטען, כי בונים חופשיים מהלשכה המקומית הרגו אדם בשם מורגן שכעס על הלשכה ואיים לפרסם את כל "סודות הבנייה החופשית". מורגן נעלם מהעיירה ונטען על ידי גורמים עוינים לבנייה החופשית, כי חברי הלשכה הטביעו אותו בנהר הניאגרה. לא נמצא שום סימן למורגן.
מורגן טען, כי הפך לחבר הבונים החופשיים בעת ששהה בקנדה ונראה שהוא לקח חלק במשך זמן קצר בלשכה ברוצ'סטר. לאחר מכן ניסה מורגן ללא הצלחה לסייע בהקמה או בביקור בלשכות בבטביה, אך נדחה מהשתתפות בפעילות הבונים החופשיים של בטביה על ידי חברים שלא היו בטוחים בדמותו של מורגן ופקפקו בנאמנותו לבנייה החופשית. זועם על הדחייה, מורגן הודיע, כי הוא עומד לפרסם חשיפה שכותרתה Illustrations of Masonry, ובה ביקורת על הבונים החופשיים ואף מתוארים שם טקסי התואר הסודי שלהם בפירוט.
בספטמבר 1826 נעצר מורגן בטענות קלושות, כי לא החזיר הלוואה וכי גנב חולצה ועניבה במטרה למנוע את פרסום ספרו על ידי השארתו בכלא. האדם שהתכוון לפרסם את ספרו של מורגן שילם את ערבותו והוא שוחרר ממעצר. זמן קצר לאחר מכן נעלם מורגן.
הרוב האמינו בגרסה, שהבונים החופשיים הרגו את מורגן בכך שהטביעו אותו בנהר הניאגרה. בין אם ברח או נרצח, היעלמותו של מורגן הביאה רבים להאמין כי תמיכה בבונים החופשים עומדת בסתירה לאזרחות טובה.
הרקע להקמת המפלגה

הרעיון שקבוצת בונים חופשיים הרגה מישהו שדיבר נגדם חלחלה בתודעת האנשים. בתקופה זו עם התנועה מערבה של המתיישבים והמהפכה התעשייתית, אנשים רבים החלו להביע חוסר אמון כלפי הממשל ובמוסדות ותיקים כמו מסדר הבונים החופשיים.
באותה תקופה התחוללה גם תחייה דתית, תקופה המכונה "ההתעוררות הגדולה השנייה", במיוחד באזור שנקרא "הרובע השרוף". כינוי זה מתייחס לאזורים המערביים והמרכזיים של מדינת ניו יורק בתחילת המאה ה-19, שם התחוללה תחייה דתית והיווצרות של תנועות דתיות חדשות, עד כדי כך שנראה כי הלהט הרוחני הצית את האזור.
המפלגה הוקמה באפסטייט ניו יורק בפברואר 1828. המפלגה התנגדה לבונים החופשיים, ואנשיה האמינו שמדובר בחברה חשאית מושחתת ואליטיסטית ששולטת בחלק גדול מהמדינה בניגוד לעקרונות הרפובליקניים. אנשים רבים ראו את ארגון הבונים החופשיים ואת חסידיו המעורבים בשלטון כמושחתים. ההתנגדות לבונים החופשיים אומצה גם על ידי כמה כנסיות פרוטסטנטיות אוונגליסטיות כגורם דתי, במיוחד ב"רובע השרוף" בצפון מדינת ניו יורק.
ועידות ובחירות

בתחילה הוגבלה המפלגה למערב ניו יורק ברובע השרוף. אך תוך זמן קצר היא התחילה להתפשט, פחות מהסיבות המקוריות שהתרחשו בבטביה עם פרשת מורגן, ויותר בגלל אנדרו ג'קסון, שהיה מועמד לנשיאות ארצות הברית.
ה"אנטי-ג'קסוניים" נזקקו למטרה כדי לגייס לאנשים סביב העובדה שג'קסון היה חבר בולט בבונים החופשים ולעיתים קרובות דיבר על האחווה במסדר. כל זה נתן למפלגה הלאומית הרפובליקנית הכושלת את מה שהם צריכים.
בבחירות של 1828, המפלגה החדשה הוכיחה את כוחה באופן בלתי צפוי. אף על פי שהמועמד שלהם למושל ניו יורק, סולומון סאות'וויק, הובס, המפלגה הפכה למפלגת האופוזיציה העיקרית של הדמוקרטים של ג'קסון בניו יורק. בשנת 1829 היא הרחיבה את בסיס הנושאים שלה כשיצרה כמה חידושים שלא היו מוכרים אז בפוליטיקה האמריקאית.
חידוש אחד היה ביטאוני המפלגה, אחד מאותם עיתונים החל משנת 1829 היה "אלבני ג'ורנל", עיתון שתקף את מרטין ואן ביורן. בפסקה אחת במאמר נמצאו המילים "מסוכן", "דמגוג", "מושחת", "משפיל", "סוטה", "זונה", "הוללות" ו"קללות ". חידוש נוסף היה יצירת ועדת מינויים.
ועידת המינוי הראשונה בתולדות ארצות הברית התקיימה על ידי המפלגה האנטי מאסונית לבחירות לנשיאות 1832. המפלגה מינתה את ויליאם וירט שבעברו היה חבר מסדר הבונים החופשיים. למרות השתייכותו המפלגתית של וירט הוא הגן על הבונים החופשיים בוועידה בה היה מועמד. וירט הצהיר כי " הוא מצא שהבונים החופשים לא עוררו בו דחייה, ושלמיטב ניסיונו רבים מהבונים החופשיים היו "אנשים אינטליגנטים בעלי אופי מכובד" שמעולם לא העדיפו את הבנייה החופשית על פני "חובותיהם לאל ולארצם".
בסך הכל המפלגה זכתה להצלחה מועטה. הם בחרו מושל בפנסילבניה וכן מושל, סגן מושל ותפקידים נבחרים אחרים ברמה גבוהה בוורמונט. במדינות מסוימות הם אכן קיבלו חברים לבית המחוקקים המדינתיים, אם כי מעולם לא הספיקו לבצע שינויים אמיתיים. הם מעולם לא הצליחו להכניס חבר ממפלגתם לקונגרס ארצות הברית.
בשנת 1838, המפלגה האנטי מאסונית קיימה את הכינוס השלישי והאחרון שלה. בכינוס הם מינו את ויליאם הנרי הריסון, שלימים הועמד על ידי הוויגים, אותה מפלגה שאליה כבר נדדו רוב חברי המפלגה. כשזה קרה, המפלגה לא מינתה מועמד אחר והיא סיימה את חייה אחרי כ-10 שנים.
בשנת 1872 חלה התחדשות של המפלגה, הפעם היה זה על בסיס דתי שהיה המניע את המפלגה. הגלגול השני של המפלגה הסתיים בשנת 1888.
מורשת

ג'ונתן בלנצ'רד, המועמד לנשיאות 1884 בגלגול השני של המפלגה האנטי-מאסונית, היה מחויב עמוקות לתיאוריות הקונספירציה, בעיקר לטענה, כי אליטות הבונים החופשיים שלטו בסתר בממשלה. ככל שאנשים הפכו ניידים יותר מבחינה כלכלית במהלך המהפכה התעשייתית והחלו לנוע מערבה כאשר מדינות חדשות אוכלסו על ידי מתיישבים לבנים והוספו לאיחוד, צמיחתה של התנועה נגד הבונים החופשיים נגרמה על ידי התסיסה הפוליטית והחברתית שנבעה מהיחלשות קשרים משפחתיים וקהילתיים ותיקים. מאחר שהבונים החופשים הייתה אחת המוסדות הבודדים שנותרו יציבים בתקופת שינוי זו, היא הפכה למטרה טבעית עבור מפגינים. כתוצאה מכך, "פרשת מורגן" הפכה לזרז הגלוי ביותר שהפך תנועה עממית למפלגה פוליטית.
הערות שוליים

↑  Edward Sylvester Ellis, Low Twelve: "By Their Deeds Ye Shall Know Them"; a Series of Striking and Truthful Incidents Illustrative of the Fidelity of Free Masons to One Another in Times of Distress and Danger, Macoy Publishing and Masonic Supply Company, 1907. (באנגלית)
↑  John G. Gasaway, Tippecanoe and the Party Press Too: Mass Communication, Politics, Culture, and the Fabled Presidential Election of 1840, University of Illinois at Urbana-Champaign, 1999. (באנגלית)
↑  Stan M. Haynes, The First American Political Conventions: Transforming Presidential Nominations, 1832-1872, McFarland, 2014-01-10, ISBN 978-0-7864-9030-1. (באנגלית)
מגדל המים (שכונת אגרובנק)

תבנית:מבנה
מגדל המים בשכונת אגרובנק הוא מגדל מים גבוה, יצוק בטון, שנבנה בשנת 1935 כחלק מהקמת מערכת המים של שכונת אגרובנק בחולון. שימש את אנשי הביטחון של היישוב כעמדת תצפית ואיתות במהלך המרד הערבי הגדול ובמהלך מלחמת העצמאות. המגדל ניצב כיום בגן ציבורי קטן המקשר בין רחוב אז"ר במערב ורחוב אליהו קראוזה במזרח.
הרקע להקמת מגדל המים

בסוף שנת 1934 החלה להיבנות שכונת אגרובנק, השכונה השלישית שתרכיב לימים את העיר חולון. השכונה הוקמה ביוזמתו של אריה שנקר, במטרה לבנות בה את בית החרושת לטקסטיל לודז'יה וליישב בה את פועלי בית החרושת.
הקמת שכונת אגרובנק נעשתה באופן מסודר, תוך דאגה לכל הפרטים הנדרשים על מנת לקיים את היישוב היהודי המבודד. פרטי התכנון והבנייה כללו בנייה מרוכזת של בתי השכונה, סלילה של כבישים ומדרכות, ויצירת מערכת מסודרת לאספקת מים. מפעל המים היה בבעלות אגרובנק ותושבי השכונה נדרשו לשלם 4 גרוש לחדר עבור אספקת המים. כחלק ממערכת האגירה והחלוקה של המים הוקם בשנת 1935 בנקודה הגבוהה בשכונה מגדל מים גבוה יצוק בטון, ששימש כמאגר מי השתייה של היישוב. בקומת הקרקע של המגדל הוצבו מנועי המשאבות שהעלו את המים לבריכת האגירה שבמרומי המגדל.
מגדל המים נבנה מבטון מזוין על מנת שיוכל לשמש גם כעמדת הגנה בשעת הצורך. סביב שולי גג המגדל נבנה מעקה גבוה יצוק בטון, והמדרגות שהובילו אל ראש המגדל נבנו כשהן מוסתרות בתוך גליל בטון, כך שגם תחת אש יוכלו הלוחמים המגינים על היישוב להגיע לעמדות שבראש המגדל כשהם מוגנים מאש האויב.
במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט

ב-19 באפריל 1936, עם פרוץ אירועי המרד הערבי, נאלצו תושבי שכונת אגרובנק לנטוש את היישוב ולעבור להתגורר במקוה ישראל. כעבור יומיים, ב-21 באפריל, הגיעו מתל אביב כ-40 חברי הגנה במטרה להגן על השכונה ועל השכונות הסמוכות. לקבוצת חברי ההגנה הצטרפו תושבים מן השכונה, כולל נערים ונערות שקיבלו על עצמם לסייע בהגנת היישוב בתפקידים שונים דוגמת עזרה ראשונה וקשר.
על פעילותה של יחידת הקשר ביישוב, ועל האופן בו עשתה שימוש במגדל המים העידה חדווה (קריצמן) קדרון, אחת מבנות היחידה:
צריך היה לדאוג לקשר ביום ובלילה עם השכונות והסביבה היותר רחוקה (מבאר טוביה ועד בן-שמן), וכך הוקמה יחידת האתתים והקשרים שהייתה מורכבת מנערות ונערים בגיל 15–17. חלקם לומדים בתל אביב ונוסעים בליווי משוריין וחלקם עובדים במפעלים שקמו במקום. היינו מספר כה מועט, שהתורנויות ולימודי האיתות והעבודה לא הותירו לנו הרבה שעות לשינה ומנוחה. ידענו לאותת בדגלים, בפנס, בהליו (מראה התופסת את קרני השמש בשעות היום). בתקופה מאוחרת יותר חלק מאיתנו עבר קורס איתות ברדיו. המדריך שלנו היה יצחק פלינט, נוטר בתחנה בשכונת אגרובנק. חלו עלינו כל כללי השמירה והמשמעת של המחתרת ונשבענו אמונים כמו הבוגרים.
קיבלנו לרשות היחידה את מגדל המים בשכונת אגרובנק, שהיה כמובן המבנה הגבוה בסביבה, ודאגנו לשפצו לנוחות שלנו ולהפוך אותו לבית שני, בו יכולנו להתכונן ללימודים בעיתות הפנאי המעטות.
הייתה לנו בעיה קשה עם המשמרות של האנגלים, שמדי פעם היו תופסים את איתות הפנס או ההליו. היה עלינו לשחק זאת כחבורה של צופים העוסקת בצופיות. זה היה רחוק מלשכנע אותם, אבל לא פגעו בנו.
במרוצת הזמן נזקקו גם האנגלים לקשר עם הסביבה, והנה באחד הימים פנה אלינו סרג'נט יצחק גלנצברג (שהיה גם חבר ב"הגנה") בהצעה מצד הממונה האנגלי עליו, שנעזור להם בנדון. קיבלנו הסכמת הממונים עלינו ופתאום מחלקת הקשר נהפכה ליגאלית לכל דבר. קיבלנו סמל נוטרים מיוחד, משולש בצבע כתום עם שני דגלים באלכסון, סיכה שהיינו נושאים אותה על שרוול החולצה... מעתה יכולנו לנוע חופשי בשטח ללא חשש היות ששימשנו גם חוליות קשר בין העמדות, המפקדה והחברים - הכל נהיה קל יותר ופשוט.
מגדל המים שבשכונת אגרובנק שימשה כתחנת ממסר להעברת ידיעות בין מגדל המים ברחוב מזא"ה בתל אביב ובין אנשי ההגנה בראשון לציון.
במלחמת העצמאות

עם פרוץ מלחמת העצמאות השתדל ארגון ההגנה לבסס את הקשר בין המפקדות השונות ובין המפקדות והעמדות על קשר אלחוטי וקשר טלפוני. בחודש פברואר 1948 נסללו קווים של טלפון שדה למקוה ישראל, חולון ובת ים, ומרבית התקשורת בוצעה באמצעות קווים אלו. עם זאת, מערך האיתות לא בוטל, ומעת לעת נדרשו לעשות בו שימוש במקרים של תקלות או ניתוק קשר. גם מגדל המים של שכונת אגרובנק נותר חלק מרשת הקשר של ההגנה, למרות שכמעט ולא היה בשימוש.
המאבק על שימור מגדל המים

החל מתחילת שנות ה-40, זמן קצר לאחר הקמת המועצה המקומית חולון, החלה חברת "מקורות" לפעול ביישוב ולרכוש את הבעלות על מפעלי המים שהוקמו בשכונות השונות. בשלב ראשון רכשה חברת מקורות 50% ממפעל המים של שכונת אגרובנק, ובשנת 1947 נרכשו יתר מניות החברה ומפעל המים השכונתי, כולל מגדל המים, עבר לבעלות מלאה של חברת "מקורות". בשנים שלאחר מכן נבנו בתי קומות סביב המגדל, וגובהו לא התאים עוד להזרמת מים לאותם מבנים. בשנת 1976, לאחר שהוא הפסיק לשמש את מערכת המים המקומית, המגדל הוזנח ועם השנים הוא החל להתפורר. בשנת 1990 החלו לנשור גושי בטון מן המגדל, ועל מנת למנוע פגיעה בנפש גודר האזור שסביב המגדל על ידי אנשי חברת מקורות שמשרדיה שכנו בקומת הקרקע שלו. בשלב זה לא נעשה דבר על מנת לשפץ את המגדל. בשנת 1995 הודיעה חברת מקורות על כוונתה לפרק את המגדל, כיוון שאין ביכולתם לתחזק אותו.
בשנת 1995, הוקמה במסגרת עיריית חולון ועדה לשימור אתרים בראשות אפרים קורן, סגן ראש העירייה. חברי הוועדה הכינו רשימה של אתרים בחולון הראויים לשימור, וברשימה נכלל גם מגדל המים של שכונת אגרובנק. בשלב ראשון הותקן על המבנה שלט שהציג את תולדות המגדל ותפקידו בהגנת חולון, ושנים לאחר מכן הוא זכה לשיפוץ יסודי. כיום ניצב המגדל כשהוא משופץ בלב הגינה הציבורית הקטנה ולצידו סדרת שלטים המפרטים את חשיבותו ותולדותיו.
לקריאה נוספת

רמי אהרון, מגדל המים, בתוך: אתרי ההגנה בחולון, בהוצאת יוצאי ארגון ההגנה בחולון, עמ' 22–23.
י. מ. עמנואל, קיצור דברי ימי חולון, בתוך: חולון, בהוצאת העירייה, 1960, עמ' 19–28.
י. מ. עמנואל, חולון במבחן, בתוך: חולון, בהוצאת העירייה, 1960, עמ' 32–35.
הערות שוליים

1 2  קיצור דברי ימי חולון, עמ' 21-20
↑  שכונת אגרובנק, דבר, 13/10/1937
1 2  אתרי ההגנה בחולון, עמ' 22
↑  אתרי ההגנה בחולון, עמ' 23
↑  ארכיון תולדות חולון, "חיים דוז'י מספר על שכונת אגרובנק", ראיון שקיימה נעמי כץ, מנהלת המוזיאון לתולדות חולון, עם חיים דוז'י, בן אחת המשפחות הראשונות בשכונת אגרובנק, 11 בינואר 1994
↑  יוסף אוליצקי, ממאורעות למלחמה, הוצאת מפקדת ההגנה בתל אביב, 1951, עמ' 219-213
↑  זכרונות משכונת גרין - מסופר על ידי פסח גולני (גולצר), ארכיון העיר חולון
↑  צבי בורג, מגדל המים בשכונת אגרובנק בחולון בסכנה, שתי ערים, 1990
1 2  ענבר לגשטיין, "עושים היסטוריה", בתוך: שתי ערים, 10.2.95, עמ' 45
חברי יחידת הקשר של חולון מאותתים בשנת 1939 במכשיר הליו מגג מגדל המים של שכונת אגרובנק.
מימין: חדוה קריצמן, דבורה ויסרוס, משה חודובסקי.
התמונה מוצגת במוזיאון חוסמסה, בפינה המוקדשת לפעילות יחידות הקשר ביישוב
ניקולאי לוזין

| --- | --- |

 לידה:  9 בדצמבר 1883 אירקוטסק, רוסיה 
 פטירה:  25 בפברואר 1950 (בגיל 66) מוסקבה, ברה"מ 
 שם לידה:  Николай Николаевич Лузин 
 ענף מדעי:  תורת הפונקציות, תורת הקבוצות, מתמטיקה 
 מקום קבורה:  בית הקברות ודנסקויה 
 מקום לימודים:  boys' gymnasium in Tomsk (1893)  boys' gymnasium in Tomsk (1901)  הפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה של אוניברסיטת מוסקבה (1905)  אוניברסיטת מוסקבה 
 מנחה לדוקטורט:  דמיטרי יגורוב 
 מוסדות:  אוניברסיטת מוסקבה (1908–1910)  אוניברסיטת מוסקבה (1917–1929)  מכון סטקלוב למתמטיקה (1929–1936) 
 תלמידי דוקטורט:  מיכאיל לברנטייב, Dmitrii Menshov, לזר לוסטרניק, Boris Petrov, פאבל סמואילוביץ' אוריסון, Alexander Kronrod, Alexey Lyapunov, פאבל אלכסנדרוב, אנדריי קולמוגורוב, Nina Bari, Vladimir Fedorov, Valery Glivenko, Vera S. Bogomolova, Ivan Privalov, מיכאיל סוסלין, אלכסנדר חינצ'ין, Lyudmila Keldysh, לב שנירלמן, מארק אייזרמן, פיוטר נוביקוב, ולדימיר קייליס-בורוק 
 פרסים והוקרה:  עיטור הדגל האדום של העמל 
 
ניקולאי לוזין (ברוסית: Николай Николаевич Лузин‏; (9 בדצמבר 1883, אירקוטסק - 28 בפברואר 1950, מוסקבה) היה מתמטיקאי סובייטי, מייסד אסכולה המתמטית של מוסקבה ממנה יצאו מספר מדענים בולטים.
קורות חיים

לוזין נולד בשנת 1908 באירקוטסק למשפחת בורגרים. הוא למד באירקוטסק ובטומסק. בשנת 1901 אביו מכר את העסק המשפחתי וכל המשפחה עברה למוסקבה.
לוזין החל לימודי מתמטיקה באוניברסיטת מוסקבה אותה סיים בשנת 1905. תקופה מסוימת לוזין לא היה בטוח שהוא מעוניין להמשיך בלימודי מתמטיקה, אך בשנת 1908 סיים תואר שני וקיבל הסמכה להעברת קורסים באוניברסיטה.
בשנת 1910 לוזין נסע לאוניברסיטת גטינגן בה עבד בהדרכת אדמונד לנדאו. בשנת 1914 הוא חזר למוסקבה.
בשנת 1915 לוזין סיים עבודה שהעניקה לו תואר שלישי ובשנת 1917 מונה לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה.
בתקופת פעילותו באוניברסיטת מוסקבה לוזין גידל מספר מדענים בולטים לרבות אנדריי קולמוגורוב, פאבל אלכסנדרוב, מיכאיל לברנטייב ומארק אייזרמן.
בעקבות "פרשת לוזין" הוא פוטר מאוניברסיטה. הוא התחיל לעבוד במכון לבקרה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
לוזין נפטר בשנת 1950 מבעיית לב.
לוזין פעל בתחום תורת הקבוצות והוכיח משפט לוזין.
לאחר פטירתו פורסם קובץ עבודות של לוזין ב-3 כרכים בעריכת מיכאיל לברנטייב.
על שם לוזין נקרא מכתש פגיעה במאדים ואסטרואיד 5096.
בשנת 1945 הוענק לו עיטור הדגל האדום של העמל.
פרשת לוזין

ב-2 ביולי 1936 בעיתון "פרבדה" פורסם מאמר בו לוזין הואשם בפעילות נגד המדינה. במוסדות השכלה גבוהה ברחבי ברית המועצות נערכו ישיבות בגנות לוזין. בעקבות המאמר הוקמה ועדה מיוחדת בראשות גלב קרז'יז'אנובסקי בה היו חברים אלכסנדר פרסמן, סרגיי ברנשטיין, אוטו שמידט, איוואן וינוגרדוב, אלכסיי באך ועוד כמה מדענים. פיוטר קאפיצה לא היה חבר בוועדה אך כתב מכתב להגנה של לוזין לויאצ'סלב מולוטוב. פאבל אלכסנדרוב שהיה בין תלמידיו של לוזין תמך בהאשמות נגדו. ב-13 ביולי הוועדה פרסמה את מסקנותיה בה התנהגותו של לוזין הוצגה כ"אינה ראויה" אך צוין שהוא יכול לשנות אותה. ב"פרבדה" פורסם מאמר ביקורתי נוסף, אך מסקנות הוועדה לא השתנו.
אלכסנדרוב נבחר לאקדמיה רק לאחר פטירתו של לוזין.
הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה

| --- | --- |
לוגו NACA
 
 החותמת הרשמית של NACA המציגה את טיסתם הראשונה של האחים רייט ב־1903
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית 
 תחום שיפוט:  ארצות הברית ארצות הברית
 תאריך הקמה:  3 במרץ 1915
 תאריך פירוק:  1 באוקטובר 1958
 סוכנות מחליפה:  נאס"א
 מטה מרכזי:  וושינגטון די. סי. 
 עובדים:  כ־8,000 בעת פירוקה (הועברו לנאס"א)
 תקציב:  100 מיליון $ בזמן פירוקה
 
הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (באנגלית: National Advisory Committee for Aeronautics ובקיצור NACA) הייתה סוכנות פדרלית בארצות הברית שנוסדה ב־3 במרץ 1915 על מנת להוביל, לקדם ולמסד את המחקר האווירונאוטי בארצות הברית. ב־1 באוקטובר 1958, מכוח חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי, פורקה הסוכנות, ונכסיה, תקציבה ועובדיה הועברו לידי מנהל האווירונאוטיקה והחלל הלאומי (נאס"א) שרק הוקמה. שם הסוכנות - NACA - היה מבוטא כל אות בפני עצמה ("אן. איי. סי. איי.") ולא כמילה אחת.
הקמה

NACA החלה כאמצעי חרום במהלך מלחמת העולם הראשונה כדי לקדם את התאום התעשייתי־מדעי־ממשלתי בפרוקייטים צבאיים. היא נבנתה בדומה לסוכנויות אירופאיות בעלות תפקידים דומים, ובמיוחד על מבנה "הוועדה המייעצת לאווירונאוטיקה" הבריטית.
בדצמבר 1912 מינה נשיא ארצות הברית דאז, ויליאם הווארד טאפט, נציבות לאומית למחקרים אווירודינמיים, בראשותו רוברט אס. וודווארד, שהיה נשיא מכון קרנגי למדע. בינואר 1913 הועלה בפני הקונגרס של ארצות הברית חוק שימסד את הנציבות אך החוק לא אושר.
צ'ארלס דוליטל וולקוט, מזכיר מוסד הסמית'סוניאן בין 1907 ל־1927, לקח על עצמו את המאמץ, ובינואר 1915 הציגו הסנטור בנג'מין טילמן ונציג בית הנבחרים ארנסט וו. רוברטס הצעות חוק זהות שהמליצו על הקמת ועדה מייעצת כפי שהתווה וולקוט. לפי הצעת החוק, מטרת הוועדה המייעצת הייתה: "לפקח ולכוון את המחקר המדעי על בעיות התעופה במטרה למצוא פתרון מעשי להם, ולקבוע מה הן הבעיות אותם יש 'לתקוף' ניסויית ולדון בפתרונותיהם וביישומם בשאלות מעשיות". עוזר מזכיר הצי האמריקאי, פרנקלין דלאנו רוזוולט, כתב כי הוא "מאמץ בכל ליבו את העיקרון" עליו התבססה החקיקה. בעקבות כך הציע וולקוט להוסיף את ההצעה למסמך ההקצבות של הצי (Naval Appropriations Bill).
לפי מקור אחד, "חוק ייסוד NACA עבר כמעט ללא הבחנה, כרוכב על מסמך ההקצבות של הצי, שאושר ב־3 במרץ 1915". הוועדה החדשה, שמנתה 12 אנשים (שלא קיבלו תשלום), קיבלה תקציב של 5,000 דולר לשנה (כ־105,000 דולר בדולרים של שנת 2010).
נשיא ארצות הברית וודרו וילסון חתם על החוק באותו יום, שהיה היום האחרון לכהונת הקונגרס האמריקאי ה־63. החוק, בו נכתב כי: ”תהיה זו חובתה של הוועדה המייעצת לאווירונאוטיקה לפקח ולכוון את המחקר המדעי על בעיות התעופה במטרה למצוא פתרון מעשי להם...”, ייסד רשמית את "הוועדה המייעצת לאווירונאוטיקה".
מחקר ב־NACA

ב־20 בינואר 1920 מינה הנשיא וילסון את חלוץ התעופה אורוויל רייט לוועדה המייעצת. עד לתחילת שנות ה־20 אימצה לעצמה הוועדה משימה חדשה: קידום התעופה הצבאית והאזרחית באמצעות מחקר יישומי שצפה מעבר לצרכים שנדרשו אז. מהנדסי הוועדה ביצעו את המשימה באמצעות אוסף מנהרות הרוח המרשימות שהיו ברשותם, בדיקת מנועים במצב עומד, ומתקני טיסה ניסויית. לקוחות פרטיים וגורמים צבאיים יכלו גם הם להשתמש במתקני NACA, זאת על בסיס חתימת חוזים.
המעבדה האווירונאוטית על שם לנגלי (המפטון, וירג'יניה)
המעבדה האווירונאוטית איימס (שדה התעופה מפוט, קליפורניה)
מעבדת המחקר למנועי מטוסים (סמוך לקליבלנד, אוהיו)
יחידת בדיקות הטיסה מורוק (בסיס חיל האוויר אדוארדס, קליפורניה)
ב־1922 העסיקה NACA‏ 100 עובדים, ועד 1938 עלה מספרם ל־426. בנוסף למשימות פורמליות, עודדו העובדים "להבריח" (לבצע) מחקרים לא־מורשים, ובלבד שלא יהיו "אקזוטיים" מידי. התוצאה הייתה שורה של פריצות דרך משמעותיות, ביניהם "חיפוי NACA" (שנות ה־30), "כנף NACA" (שנות ה־40) וחוק השטחים למטוסים על קוליים (שנות ה־50). "חיפוי NACA" משמש גם כיום במטוסים המתקדמים ביותר כגון ה־F-22 ראפטור.
מצד שני, סירובה של NACA ב־1941 להגביר את מהירות זרימת האוויר במנהרות הרוח שלהם גרמה לעיכוב לוקהיד קורפוריישן בפתרון בעיית הדחיסות (Compressibility) ב־P-38 לייטנינג. מנהרת הרוח בלנגלי, שהייתה בגודל 9.1 על 18 מטרים, פעלה במהירות מקסימלית של 160 קמ"ש, והמנהרות שנבנו במפוט, שגודלן היה 2.1 על 3 מטרים, הגיעו למהירות מקסימלית של 400 קמ"ש. מהירויות אלו נחשבו בעיני מהנדסי לוקהיד חסרי שימוש עבורם. הגנרל הנרי ה. ארנולד תפס את העניין ודחה את התנגדויות NACA למהירויות גבוהות יותר, וכתוצאה מכך בנתה NACA מנהרות רוח חדשות, ביניהן אחת בבסיס מפוט, בגודל 4.9 מטרים, שהגיעה למהירות של 950 קמ"ש בסוף 1942.
עם שבירת מחסום הקול על ידי מטוס הניסוי בל X-1, תבעה NACA את הקרדיט על כך, אף על פי שהמטוס הופעל באותה עת על ידי חיל האוויר האמריקאי, ואף על פי שבעת שבירת המחסום הטיס אותו טייס מחיל האוויר. NACA תבעה גם את הקרדיט על המטוס הראשון שהגיע אל גבול החלל - ה־X-15, אף על פי שטס לראשונה רק אחרי ש־NACA כבר פורקה.
הוועדה המיוחדת לטכנולוגיית חלל

ב־21 בנובמבר 1957 ייסד יו דריידן, אז ראש NACA, את "הוועדה המיוחדת לטכנולוגיית חלל" (Special Committee on Space Technology). הוועדה, שנקראה גם "ועדת סטיבר" על שם העומד בראשה – גייפורד סטיבר – הייתה ועדת היגוי מיוחדת שקיבלה מנדט לתאם בין ענפים שונים של הממשל הפדרלי, חברות פרטיות, אוניברסיטאות בארצות הברית ובין NACA, זאת במטרה לרתום את ניסיונם לפיתוח תוכנית חלל לאומית.
שני חברים בוועדה היו שני מהנדסי טילים גרמניים שעבדו בשירות גרמניה הנאצית בעת מלחמת העולם השנייה. הראשון היה הנדריק בוד, ממפתחי ה־V-1, והשני היה וורנר פון בראון, מפתחו הראשי של ה־V-2.
הפיכה לנאס"א

ב־4 באוקטובר 1957 שיגרה ברית המועצות את הלוויין המלאכותי הראשון של כדור הארץ - ספוטניק 1. שיגור זה, יחד עם ניסיונות השיגור לחלל הכושלים של ארצות הברית, גרמו למשבר הספוטניק. בעקבות המשבר הוצע חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי, שכלל את איחוד תוכניות החלל הרבות של ארצות הברית, שהופעלו על ידי זרועות הצבא השונות ועל ידי סוכנויות פדרליות שונות, לתוכנית חלל יחידה, שתנוהל על ידי סוכנות חלל חדשה שתוקם. החוק אושר ונחתם על ידי הנשיא דאז דווייט אייזנהאואר ב־29 ביולי 1958. החוק הורה כי החל מה־1 באוקטובר 1958 יועברו כל סמכויות NACA, כולל מתקניה, עובדיה ותקציבה, לידי סוכנות פדרלית חדשה - נאס"א.
מנהלי NACA

ג'ורג' פ. סקריוון (צבא ארצות הברית) (1915–1916)
ויליאם פ. דוראנד (אוניברסיטת סטנפורד) (1916–1918)
ג'ון ר. פרימן (1918–1919)
צ'ארלס דוליטל וולקוט (מוסד הסמית'סוניאן) (1920–1927)
ג'וסף ס. איימס (אוניברסיטת ג'ונס הופקינס) (1927–1939)
וניבר בוש (מכון קרנגי) (1940–1941)
ג'רום ק. האנסאקר (צי ארצות הברית, MIT)‏ (1941–1956)
ג'יימס דוליטל (חברת הנפט של) (1957–1958)
ראו גם

נאס"א
NOAA
הערות שוליים

↑  Murray, Charles, and Catherine Bly Cox. Apollo. South Mountain Books, 2004, p. xiii.
↑  Model Research - Volume 1
↑  NACA ORIGINS (1915-1930)
↑  Engines and Innovation
↑  Bodie, Warren M. The Lockheed P-38 Lightning. pp. 75–76.
↑  The First Big High Speed Tunnel
↑  Into the Unknown Together - The DOD, NASA, and Early Spaceflight
↑  SEIZING THE SPACE INITIATIVE
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007458261405171  BNE: XX131591  BnF: cb101642185 (data)  CiNii: DA03360942  GND: 90263-9  ISNI: 0000 0001 0664 2010  LCCN: n79060141  NLA: 35881501  NLG: 223439  SUDOC: 123608910  VIAF: 136563305   WorldCat (עם VIAF): 136563305 
הכיתוב על הקיר הוא הצהרת השליחות של NACA: "תהיה זו חובתה של הוועדה המייעצת לאווירונאוטיקה לפקח ולכוון את המחקר המדעי על בעיות התעופה במטרה למצוא פתרון מעשי להם..."
יחידת הניסויים של NACA בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה. 1 בינואר 1952.
ה־NACA XS-1 (בל X-1).
חברי הוועדה המיוחדת לטכנולוגיית חלל ב־26 במאי 1958. ראשון מימין הוא מדען הטילים וורנר פון בראון.
אסתר דויד (דנדקר)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 במרץ 1945 (בת 79) אחמדאבאד, הראג' הבריטי 
 מדינה:  הדומיניון של הודו, הראג' הבריטי, הודו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מהרג'ה סיאג'יראו בברודה 
 שפות היצירה:  גוג'ראטית, אנגלית 
 פרסים והוקרה:  פרס אקדמיית סאהיטיה (2010) 
 www.estherdavid.com
 
אסתר דויד (דנדקר) (בגוג'ראטית: એસ્થર ડેવિડ; בהינדית: एस्थर डेविड; נולדה ב-17 במרץ 1945) היא סופרת, מחנכת, פסלת, מבקרת אמנות ופעילה יהודייה-הודית לקידום זכויות נשים. אסתר דוד היא בת לקהילת בני ישראל, וכותבת בשפות אנגלית וגוג'ראטית.
ביוגרפיה > מוצא משפחתי

אסתר נולדה בעיר אחמדאבאד במדינת גוג'ראט תחת הראג' הבריטי, בתם היחידה של הזואולוג המפורסם ראובן דויד דנדקר (1912-1989) ושרה סולומון נוגאוקר (1916–1980).
צאצאית לענף הרופאים ממשפחת דנדקר שעברו בתחילת המאה ה-19 מהכפר היהודי אגר-דנדה (דאנדה-ראייגר) לאחמדבאד והקימו את הקהילה היהודית במקום.
מזמן לידתה גדלה עם חיות בר בגן החיות אותו הקים אביה כפי שגם הוא בתורו גדל עם חיות בר בזמנו. את ראשית לימודיה עשתה בעיר בה נולדה. לטענתה הוריה לא התכוונו להקים משפחה אך גילו שהאם נכנסה להריון והחליטו להשאירה.
ביוגרפיה > לימודים וקריירה

אסתר סיימה את לימודי התואר באומנות והיסטוריה מאוניברסיטת MS בעיר ברודה ולאחר מכן המשיכה בלימודי היסטוריה ופיסול תחת הפסל המפורסם סאנקהאו צ'אודריי.
אסתר סיימה לימודיה וקיבלה את התואר פרופסור להיסטוריית האומנות והערכה אומנותית ולימדה באוניברסיטאות שונות ברחבי הודו.[דרושה הבהרה][דרוש מקור]
אסתר הפכה לבעלת טור ביקורת אומנות בעיתון "טיימס אוף אינדיה" (הטיימס של הודו) וכמו כן כתבה למגוון עיתונים באנגלית ברחבי הודו.
משנת 1997 החלה את הקריירה בתור סופרת, כאשר בספריה היא תמיד משלבת את מורשתה היהודית וילדותה העשירה תחת הוראתו של אביה הזואולוג.
היא משתמשת בשם העט אסתר דויד.
לאחר הצלחת ספרה הראשון "The Walled City" אשר נכנס לספריית הספרות היהודית המודרנית, פרסמה מספר ספרים נוספים כגון:
Book of Rachel
My father's Zoo
Book of Esther
ספריה אשר נכתבו באנגלית יצאו במהדורות רבות ותורגמו לשפות רבות ביניהן: צרפתית, גוג'ראטי ומרהטי.
ספריה נלמדים ברחבי ארצות הברית. אסתר זכתה במספר פרסי ספרות. ביניהם, פרס סהיטייה אקדמי בשנת 2010 לספרות באנגלית, ניתן על ידי ממשלת הודו ופרס פריקס יוג'ין בראזיאר בצרפת וכמו כן הייתה מועמדת לאחד הפרסים המוערכים בספרות בצרפת פרס ה"ליסטה דה פריקס פאמינה".[דרוש מקור]
היא חברת ועדה באקדמיית לאליט קאלה במדינת גוג'ראט וחברת כבוד בוועד בית הכנסת מגן אברהם אשר בעירה.
אסתר ביקרה פעמים רבות במדינת ישראל ואף העבירה הרצאות על ספריה והייתה חברת כבוד במספר כנסים בנוגע לספרות ויהדות הודו בארץ.
חיים אישיים

לאסתר בן ובת.
הבת אמריטה נשואה ליהודי צרפתי ועוסקת בצילום סרטים דוקומנטריים בצרפת, דרכה יש לאסתר 2 נכדים, הבן רובין גם הוא סופר, נשוי ו-אל הורי.
אסתר חיה בעיר אחמדבאד ומשם היא פועלת.