stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איסאק חלטניקוב

| --- | --- |

 לידה:  17 באוקטובר 1919 יקטרינוסלב, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית 
 פטירה:  9 בינואר 2021  (בגיל 101) Chernogolovka, רוסיה 
 ענף מדעי:  משחק, פיזיקה, פיזיקה תאורטית 
 מקום לימודים:  Oles Honchar Dnipro National University  אוניברסיטת מוסקבה 
 מנחה לדוקטורט:  לב לנדאו 
 מוסדות:  אוניברסיטת ליידן (4 במרץ 1969–24 באפריל 1969)  המכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה  מכון לנדאו לפיזיקה תיאורטית  המכון לסוגיות פיזיות 
 תלמידי דוקטורט:  Vladimir Belinski 
 פרסים והוקרה:  עיטור אלכסנדר נבסקי (2020)  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  פרס מרסל גרוסמן (2012)  חבר זר של החברה המלכותית (9 ביוני 1994)  מדליית הזהב ע״ש לנדאו (1974)  פרס סטלין (1953)  עיטור אות הכבוד  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית (1999)  עיטור מהפכת אוקטובר  דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית (1985)  עיטור הידידות בין העמים (1979, 1984)  פרס סטלין, דרגה 2 
 
איסאק חלטניקוב (ברוסית: Исаак Маркович Халатников‏; ( 17 באוקטובר 1919, דניפרו- 9 בינואר 2021, צ'רנוגולובקה, מחוז מוסקבה) היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי. הוא התמחה בפיזיקה גרעינית.
קורות חיים

איסאק חלטניקוב נולד בשנת 1919 בדניפרו שבאוקראינה למשפחה יהודית. בשנת 1941 הוא סיים לימודי פיזיקה באוניברסיטה מקומית. במקביל ללימודים הוא התחיל לעבור בחינות בפיזיקה תאורטית אצל לב לנדאו שהזמין אותו לעבוד על תואר שלישי בהדרכתו.
בשנת 1941 חלטניקוב התגייס לשורות הצבא האדום. לאחר סיום קורס החל לשרת ביחידה נגד מטוסים. הוא השתחרר בשנת 1945.
לאחר שחרור מהצבא חלטניקוב החל לעבוד במכון לבעיות פיזיקליות של אקדמיה למדעים של ברית המועצות. הוא היה עובד המכון עד לשנת 1965.
בשנת 1952 חלטניקוב סיים עבודת תואר שלישי.
חלטניקוב היה חבר בצוות שעבד על פצצה גרעינית סובייטית ועל פעילותו בתחום קיבל פרס ברית המועצות.
חלטניקוב החל לעבוד בתחום נוזל קוונטי ופרסם מספר מאמרים תוך שיתוף פעולה עם לב לנדאו ואלכסיי אבריקוסוב.
בשנת 1965 חלטניקוב הועמד בראש מכון לפיזיקה תאורטית על שם לנדאו.
בתחום תורת היחסות הכללית וקוסמולוגיה ביחד עם יבגני ליפשיץ הוא פיתח נוסחאות לסינגולריות כבידתית.
בשנת 1984 חלטניקוב נבחר לאקדמיה למדעים של ברית המועצות ובשנת 1994 לחברה המלכותית.
חלטניקוב היה מלמד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה וכיהן בו בתפקיד פרופסור.
על פעילותו לקידום המדע לחלטניקוב הוענקו מספר עיטורים של ברית המועצות ורוסיה.
חלטניקוב נפטר בשנת 2021 בגיל 101.
אמיל אפטימוב

| --- | --- |

 לידה:  16 באוגוסט 1961 (בן 63) הרפובליקה העממית של בולגריה וארנה, הרפובליקה העממית של בולגריה
 מדינה:  בולגריה 
 השכלה:  Nikola Vaptsarov Naval Academy 
 השתייכות:   הצי הבולגרי
 תקופת הפעילות:  מ-1979
 דרגה:   אדמירל
 תפקידים בשירות
 ראש ההגנה
 עיטורים
 אות המסדר  הלאומי "הכוכב של רומניה" בדרגת מפקד (2024) 
 
אמיל אפטימוב (בבולגרית: Емил Ефтимов;‏ נולד ב-16 באוגוסט 1961) הוא אדמירל בולגרי המשמש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא בולגריה.
ביוגרפיה

אפטימוב נולד בווארנה ב-16 באוגוסט 1961. ב-1979 התגייס לצי הבולגרי. הוא למד באקדמיה הימית ניקולה בעיר הולדתו עד 1984. הוא שרת על סיפונן של ספינות שונות כקצין ניווט וכקצין לוחמה נגד צוללות. ב-1991 הפך למפקד ספינה, ובין 1992–1994 למד באקדמיה הימית קוזנצוב בסנקט פטרבורג. ב-1995 הפך למפקד השייטת ה-1 בווארנה. בין 2004–2005 למד במכללת המלחמה הימית ניופורט בארצות הברית. ב-2009 הוא מונה למפקד בסיס הצי בווארנה. ב-2011 נשלח כנציג בולגריה למפקדת נאט"ו בבריסל, ולאחר מכן למד באקדמיית המלחמה של נאט"ו ברומא. ב-2016 הוא חזר לבולגריה ומונה לסגן ראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל). ב-19 בינואר 2017 התפטר ראש ההגנה קונסטנטין פופוב מתפקידו, ואפטימוב מונה למחליפו הזמני עד 2 במרץ של אותה שנה אז נכנס לתפקיד אנדריי בוצוב. ב-27 בפברואר 2020 סיים בוצוב את כהונתו, ואפטימוב חזר לתפקיד.
יוסף ברמסון

| --- | --- |

 לידה:  1935 ה'תרצ"ה פרנקר, צפון הולנד
 פטירה:  11 במרץ 2022  (בגיל 87 בערך) ח' באדר ב' ה'תשפ"ב ירושלים, ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 11 במרץ 2022 
 תחומי עיסוק:  גמרא, אמונה, היסטוריה, גאולה, קבלה, ארץ ישראל, חינוך
 מעסיק:  ישיבת ירושלים לצעירים 
 רבותיו:  הרצי"ה קוק, הרב שאול ישראלי, הרב הנזיר
 חיבוריו:  ימות עולם, פתחים, עריכת הספר "במערכה הציבורית"
 
הרב יוסף יעקב ברמסון (ה'תרצ"ה, 1935 – ח' באדר ב' ה'תשפ"ב, 11 במרץ 2022) היה מתלמידיו המובהקים של הרב צבי יהודה הכהן קוק. ממייסדי ישיבת ירושלים לצעירים (ישל"צ) בה לימד עשרות שנים, רשת נועם - צביה ותנועת הנוער אריאל. מחבר סדרת ספרי ההיסטוריה "ימות עולם" וספרים נוספים, וחוקר ב"בית הרב קוק".
קורות חיים > באירופה ושנות השואה

יוסף ברמסון נולד בפרנקר (Frjentsjer) שבצפון הולנד בשנת 1935 ה'תרצ"ה לד"ר יעקב ברמסון – מנהל מחלקה בבית החולים הפסיכיאטרי בעיר, ורעייתו קורי. המשפחה הייתה ציונית, ביקרה בארץ ישראל מספר פעמים ויזמה פעילות ציונית. היא גם התכוונה לעלות לארץ וכבר קיבלה לשם כך סרטיפיקט, אך עקב מחלה של אחת מבנות המשפחה נדחתה העלייה במספר חודשים, ובחודשים אלו פרצה מלחמת העולם השנייה ואי אפשר היה לעלות לארץ ישראל.
לאחר כחצי שנה מפרוץ המלחמה נאסר על אביו להמשיך בתפקידו כראש מחלקה, והמשפחה עברה לווילדרפאנק, בסמוך לפאנדאם. בשנת 1942 גורשו למחנה המעבר וסטרבורק, משם יצאו לברגן-בלזן ולבסוף נכלאו ב"מחנה הכוכבים". במחנה נפטרה אמו מרעב והילדים הועברו לבית יתומים שהפעילו בו הני ויהושע בירנבאום, זוג יהודים מהולנד. ב-9 באפריל 1945, חמישה ימים לפני שחרור המחנה, הועלו האב וילדיו לרכבת שנודעה לימים בשם "הרכבת האבודה", שנסעה שבועיים בניסיון להגיע לטרזיינשטט, ולבסוף נעצרה ליד העיירה טרביץ (Troebitz) במזרח גרמניה, שם שוחררה בידי הצבא האדום ב-23 באפריל. המשפחה הגיעה לאמסטרדם והילדים הוכנסו לבית הילדים שהוקם בבניין ה"יודסה אוינוולידה" בידי הזוג בירנבאום. לאחר תקופה שבו לפרנקר.
קורות חיים > בישראל

בשנת 1950 ה'תש"י עלתה המשפחה לישראל, והתיישבו בבת ים. הרב יוסף ברמסון החל ללמוד בישיבת מרכז הרב, שם היה לתלמיד מובהק של הרצי"ה קוק. במשך תקופה היה חלק מחבורת תלמידים שלמדה מתורת הנסתר אצל הרב שלמה בנימין אשלג, בנו של בעל "הסולם".
בשנת ה'תשכ"ד התחתן עם ברכה.
בשנת ה'תשכ"ה היה בין מקימי ישיבת ירושלים לצעירים והחל לשמש בה כר"מ ומורה להיסטוריה. לאחר עשרות שנים פרש מההוראה בה, ובהמשך הצטרף לצוות המחקר של בית הרב קוק. התגורר עשרות שנים בשכונת גבעת שאול בירושלים, והיה מקורב לרבותיו ורבני הציונות הדתית – כמו הרצי"ה, הרב הנזיר, הרב אברהם אלקנה שפירא, הרב מרדכי אליהו והרב שאול ישראלי.
נפטר בערב שבת זכור, ח' באדר ב' ה'תשפ"ב בגיל 87.
חיים אישיים

היה נשוי לברכה לבית וולק, והתגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים. לבני הזוג עשרה ילדים.
בנו ישראל ברמסון הוא ראש המועצה המקומית קריית ארבע.
פעילותו > ישיבת ירושלים לצעירים

ביוזמתו של הרב אברהם שפירא ובעידוד הרצי"ה קוק, הקימו כמה מתלמידיהם את "ישיבת ירושלים לצעירים" הסמוכה לישיבת מרכז הרב ומיועדת לגילאי תיכון. הרב ברמסון היה מראשי המקימים, יחד עם הרב יעקב פילבר שהוביל את ההקמה, ואחרים. הוא היה אחראי על תפקודה, ואף כיהן בה כר"מ, וכן לימד היסטוריה, במשך ארבעים שנה.
בתפקידו כר"מ הוא סלל דרך ייחודית להוראת התורה לתלמידים, ואף חיבר לצורך כך חוברות מיוחדות כדי להועיל לבני הישיבה ברכישת דרכי החשיבה של לימוד התורה.
הוראת ההיסטוריה על ידו נעשתה על פי תמיכת הרצי"ה שראה בהיסטוריה מקצוע ראשון במעלה מבחינה ערכית ואמר לו שמורה להיסטוריה הוא "מדריך רוחני". הוא אף הורה לו להתייחס לתפקידו זה כ"רב" ולא כ"מורה", מפני היחס הרוחני שבהוראת מקצוע זה ברוח היהדות.
היות שספר ההיסטוריה שהיה בשימוש אז במקומות שונים קיבל מוסכמויות מנוגדות למסורת, הוא ניגש להתייעץ עם רבו הרצי"ה ושאלו מה לעשות בנושא. הם בדקו ספרים אחרים ופסלו אף אותם, ולבסוף אמר לו הרצי"ה להכין מערכי שיעור בעצמו וללמד מהם. כך החלה כתיבת סדרת הספרים "ימות עולם".
פעילותו > תנועת אריאל

בשנת ה'תשל"ט, בעקבות פתיחת סניף "בני עקיבא" נפרד ברובע היהודי, התעורר פולמוס בנושא, ומזכ"ל התנועה אמנון שפירא פרסם מאמר פומבי המתנער מהסניף. הרב ברמסון השיב למחרת במאמר נגדי. עם התפתחות העניינים התגבשו הדברים לכדי הקמת תנועת נוער נפרדת – אריאל, כשהרב ברמסון ממובילי ההקמה.
פעילותו > נושאים נוספים

הרב ברמסון, שכאמור – השתתף תקופה בשיעוריו של המקובל הרב אשלג, ייסד בהמשך בביתו שלו שיעור בקבלה מאת הרב אשלג. כמו כן הקים שיעור מיוחד ללימוד עקבי בתלמוד הירושלמי – כדי להגיע להיקף שלם בתורה.
בעקבות רצונה של קרובת משפחתו להתגייס לנח"ל הדתי, שאל את הרצי"ה קוק לדעתו בנושא. הרצי"ה, שסירב בעקביות להורות בענייני הלכה ציבוריים וסבר שעל פסיקות כאלו להיות מובאות לפתחה של הרבנות הראשית שהיא "מרא דאתרא" במדינה, הפנה אותו לרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג, וזה השיב שהדבר אסור לנשים כמו כל שירות צבאי. גם רבה של רחובות הרב אלימלך בר-שאול השיב לו כך בכתב. הרב ברמסון חזר עם הדברים אל הרצי"ה ועל פי זאת כתב הרצי"ה את דבריו על כך שיש לנשים להימנע משירות צבאי ולפנות לשירות לאומי.
ספריו

סדרת "ימות עולם" – היסטוריה:
א. הבית השני
ב. תנאים ואמוראים
ג. העליות ממזרח וממערב בין השנים ד'ש–ה'ת"ר
ד. הקץ הדוחק (מהדורות חדשות לספר שיצא בנפרד)
במערכה הציבורית – ליקוט מדברי הרצי"ה קוק בענייני ציבור, שהובאו בעיתונות לאורך השנים
"פתחים" – לתולדות החכמה הפנימית וגדוליה, בהוצאת מכון "נזר דוד", 158 עמ', ירושלים, ה'תשע"ה. הספר נכתב על פי יסודותיו של הרב הנזיר, עם הקדמה מאת בנו הרב שאר ישוב כהן
הקץ הדוחק – הגות ומעש לאור חזונם של גדולי ישראל בדורות האחרונים
תורה ודמוקרטיה
ובאו ציון ברינה – פועלו של הרצי"ה קוק בשליחות אביו הראי"ה להעלאת יהודים לארץ ישראל בין השנים ה'תרפ"ט–ה'תרצ"ה
ופדויי ה' ישובון: מפעל ההצלה של הראי"ה קוק
על הבשן והגולן במקרא ובהלכה
כל ארצנו – אדמת קודש! – לבירור זכותנו על ארץ ישראל על ידי גדולי הדורות האחרונים
ולא לעזבה ביד זולתנו!: בירורים בענייני שלמות ארץ-ישראל, פיקוח נפש והגולן
מאמרים של הרב יוסף ברמסון, באתר ספריית אסיף
הערות שוליים

↑  חיים על בלימה, מבעד לעדשת המצלמה, באתר www.yadvashem.org
↑  דביר עמר, מגלים את הסוד, באתר ערוץ 7, 1 באוגוסט 2019
1 2 3  סופדים לרב ברמסון זצ"ל: "אחד מעמודי התווך של ישיבת מרכז הרב", באתר ערוץ 7
↑  הרב יוסף ברמסון מתלמידי הרב קוק הלך לעולמו, באתר ערוץ 7
↑  דגל ירושלים ה עמ' רסב
↑  עפרה לקס, בשבע 130: לא רק תנועה נפרדת, באתר ערוץ 7, ‏4 בינואר 2005
↑  את תשובה זו הדפיס מאוחר יותר הרב ברמסון בתוך ספרו "הקץ הדוחק"
↑  "משמיע ישועה" על הרצי"ה קוק. עמוד 537
↑  ופדויי ד' ישובון: מפעל ההצלה של מרן הראי"ה קוק / יוסף ברמסון | ברמסון, יוסף בן יעקב (בית הרב קוק (ירושלים) ) | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299424005171  ISNI: 0000 0000 6696 1788  LCCN: n86072247  SUDOC: 237652064  VIAF: 33478331   WorldCat (עם VIAF): 33478331
זה (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  סטיבן קינג
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן 
 מקום התרחשות:  דרי 
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  Viking press
 תאריך הוצאה:  1986
 מספר עמודים:  991
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מודן
 סדרה
 ספר קודם:  הקמיע 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001212796
 
זה (באנגלית: It) הוא ספר אימה משנת 1986 מאת סטיבן קינג. זהו ספרו ה-22 של קינג, וה-18 שכתב בשמו האמיתי. הספר מתאר את חוויותיהם של שבעה ילדים בעיירה הדמיונית דרי שבמדינת מיין, אשר נרדפים על ידי ישות שמתחזה לפחדים הכמוסים של קורבנותיה, על מנת לצוד אותם ביעילות. הישות שנקראת "זה", בפי הילדים, מציגה עצמה לרוב בצורה של ליצן, כדי לגשת בקלות לקורבנות המועדפים עליה, ילדים.
הסיפור מוצג בשני צירי זמן, האחד ב-1958, בו הילדים נתקלים לראשונה ב"זה" ויוצאים להילחם בו, וציר השני ב-1985, 27 שנה אחרי ההתקלות הראשונה שלהם עם "זה", הילדים כולם הפכו למבוגרים שלרוב חיים מחוץ לדרי. הסיפור משלב בין שני צירי הזמן וקופץ אחורה וקדימה, ובכך מדגיש את השינויים הרבים שעברו על הילדים, וכיצד הם התפתחו וגדלו. הספר מציג את נושאים, שיעסיקו את קינג רבות בספריו הבאים: כוחו של הזיכרון, טראומות ילדות וההדהוד שלהם בחיי הבוגר, הכיעור שאורב בתוך מראית העין של עיירה מנומנמת וידידותית והתגברות על רוע באמצעות אמון הדדי ושיתוף פעולה.
בספר מוצגות מחאות נגד בריונות, הומופוביה, אנטישמיות, שמנופוביה ואלימות כנגד נשים.
קינג סיפר שהוא התחיל לחשוב על הרעיון לספר ב-1978 והתחיל לכתוב אותו ב-1981. הוא הסביר שבהתחלה הוא רצה שהדמות הראשית תהיה של טרול, בדומה לסיפור ילדים בשם "שלושת עזי בילי גראף", ששולט במערכת הביוב המקומית ולא רק בגשר. הוא גם ידע מראש שהוא רוצה שהסיפור ישלב בין הסיפור של הילדים ושל המבוגרים שהם גדלו להיות.
הספר זכה בפרס הפנטזיה הבריטי ל-1987, וקיבל מועמדויות לפרס לוקוס ופרס הפנטזיה העולמית של אותה שנה. הספר הוכתר על ידי העיתונות בארצות הברית כספר הנמכר ביותר ב-1986. בשנת 1990 הופקה מיני-סדרה באותו השם, המבוססת על הספר, ובשנת 2017 יצא החלק הראשון של הספר בתור עיבוד קולנועי שהצליח בקופות, ובעקבותיו הופק החלק שני שיצא ב-2019 - שני הסרטים זכו להצלחה קופתית וביקורתית.
עלילת הספר

הספר מביא את סיפורם של שבעה חברים מהעיר הדמיונית דרי (Derry) שבמיין. העלילה מתחלפת בין שתי תקופות זמן שונות. קו עלילה אחד מתרחש בשנות ה-50 המאוחרות, כאשר הגיבורים היו בני 11. כל אחד מהילדים נתקל במפלצת המגלמת את פחדיו העמוקים ביותר. הם מבינים כי מדובר במפלצת אחת, שמשנה את צורתה, ואורבת בעיקר לילדים. צורתו הנפוצה ביותר של "זה" היא הליצן, ומשכנו תעלות הביוב מתחת לעיר. הילדים עוזרים אחד לשני, ולבסוף מחליטים לנסות ולהרוג אותו. הם יורדים למערכת הביוב, מביסים את "זה" אך לא הורגים אותו. באותו הלילה הם נשבעים שבועת דם, שאם "זה" יחזור - הם יתאחדו להילחם בו מחדש. אחרי המאבק הנורא שעברו, כולם, פרט לאחד, עוזבים את דרי ושוכחים את כל אירועי אותו הקיץ.
קו העלילה השני שמסופר במקביל, מתחיל כשאחד מהם, מייק הנלון, שנשאר בעיירה ועובד בה בתור ספרן, קורא להם לחזור בשנת 1985. מייק נשאר בדרי, ולא נותן לעצמו לשכוח את האירועים. כשמתחיל גל נוסף של רציחות, הוא מתקשר לחבריו ומזכיר להם את השבועה שנשבעו. כל אחד מהשישה זוכר את השבועה, ואת האימה שעמדה מאחוריה, אך בלי לזכור בדיוק את פרטי האירועים שהתרחשו. חמישה מחבריו של מייק עוזבים את הכל, וחוזרים על מנת לסיים את הריגת המפלצת. השישי, סטאנלי יוריס, נמצא מת באמבטיה שלו באטלנטה. הוא התאבד רגעים ספורים לאחר שהרים את שפופרת הטלפון. חמשת החברים מגיעים לדרי, ולאט מתחילים להיזכר בקסם, ובאימה ששוררים בדרי. "זה" יודע כי מדובר בחבורה חזקה, ומנסה לתקוף אותם לפני שזיכרונם יחזור אליהם לגמרי. החבורה מצליחה לברוח, מלבד מייק שנפגע והובהל לבית החולים. חמשת החברים הנותרים, יורדים למערכת הביוב, ונלחמים ב"זה". על אף שהיו חמישה במקום שבעה (המספר שבע הוא בעל משמעות בספר), ועל אף ש"זה" הצליח לפצוע ולהרוג חלק מהם, בסוף הם מצליחים להתגבר על המפלצת ולהכניע אותה סופית.
הבחנה

במהדורה המחודשת משנת 2017 שיצאה לכבוד הסרט נעשה שימוש בשני סוגי גופנים שונים כדי להבחין בעלילה הנעה בין הזמנים. הגופן דוד משמש לרוב כדי לתאר את ציר הזמן של 1986 או כאשר יש מעבר חד בין שני צירי הזמן והגופן טיימס ניו רומן (אנ') משמש לציר הזמן של 1957. כמו כן, ישנה הבחנה בין המפלצת "זה" לבין המילית עצמה. "זה" מסומן גם כן בגופן דוד.
ביקורת

הספר זכה בפרסים רבים, ונחשב במרוצת השנים לאחד מספריו החשובים והמוערכים ביותר של קינג. "זה" היה ספר הבדיון הנמכר ביותר בארצות הברית ב-1986 יחד עם ההצלחה המסחרית והביקורות המהללות, ישנם גם ביקורות על מוטיבים מסוימים בספר, ובפרט על הסצנה החותמת את התמודדות מועדון הלוזרים עם "זה" בילדותם, אשר מתארת מין קבוצתי של ששת הנערים והילדה היחידה בחבורה.
הערות שוליים

1 2  Edwin Mcdowell, 'Fatherhood' and 'It' top sellers of '86 פורסם בניו-יורק טיימס, 1986 (באנגלית)
↑  מערכת ערוץ התרבות, ‏"זה" מזעזע, באתר ‏מאקו‏, 10 בספטמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7723444-3  VIAF: 184071146   WorldCat (עם VIAF): 184071146
זנות גברית

סמוראי מנשק זונה ממין זכר. איור משנת 1750 לערך
זנות גברית (לפי האקדמיה ללשון: זוֹנֶה) היא מכירת שירותי מין (זנות) על ידי גבר, לנשים או לגברים. מינו של הלקוח או האקט המיני בו משתתפים הלקוח והגבר המספק את שירותי המין, אינם מצביעים בהכרח על נטייתו המינית של הגבר המספק את שירותי המין.
את הזנות הגברית ניתן למצוא היום במדינות רבות. זנות גברית שכיחה בחברות שבהן מספר הנשים מצומצם באורח ניכר כמו בקרב עובדים זרים, עובדי מטעים ומכרות, שם היחס בין המינים יכול להיות אישה אחת לכל מאה גברים או יותר.
היסטוריה של הזנות הגברית בעולם

ההיסטוריה של הזנות הגברית אינה מתועדת היטב, ברם קיימת התייחסות לקיומה בתנ"ך שם הגבר העוסק בזנות פולחנית נקרא "קָדֵשׁ". עם זאת, קיים תיעוד של זנות גברית הומוסקסואלית אשר מדווחת בחברות רבות כגון יוון העתיקה בה התקיימה הזנות הגברית אולם לא עודדה.
סולון, שליט אתונה במאה השישית הקים בתי בושת שנוהלו על ידי המדינה. על אף שיחסים הומוסקסואלים בתקופה זו זכו לאידיאליזציה, זנות גברית נחשבה לבזויה במיוחד ועוררה חשש עקב ניגוד ערכים תרבותיים גבריים וחברתיים. אולם הן ברומא העתיקה והן ביוון העתיקה, התקיימו בתי בושת בהם עבדו זונות משני המינים. גברים שהיו זונות בצעירותם לא קיבלו זכויות אזרח מלאות כמבוגרים. אפשר שהדבר נבע מהעובדה שהזונות הזכריים היו לעיתם קרובות שבויי מלחמה שנמכרו לעבדות. כמו כן הרומאים לא ערכו רישומים של זונות ממין זכר. בעולם העתיק, הייתה הזנות הנשית, הגברית וטובות ההנאה המיניות בכלל, מקודשות ולכך אף דוגמאות בתנ"ך. אפילו בעולם המוסלמי של ימי הביניים, בו הזנות הייתה חטא חמור, היה היחס לשכבה הנחותה של הזונות והעבדים סבלני יחסית.
בסין העתיקה, טרנסג'נדרים-זונות פיתחו גילדות או איגודי מסחר משלהם כבר בתקופת שושלת סונג הדרומית (1279-1127 לספירה) אף על פי הייתה אסורה בתקופת השושלת שקדמה לה.
נוסף על סין העתיקה, גם בערים מסוימות כגון עמאן, מומבסה, יפן ואזורי חוף באפריקה המזרחית, הייתה הזנות הגברית מורכבת ברובה מטרנסג'נדרים וכן הייתה נפוצה למדי במאה ה-17. ביפן, זנות גברית הייתה שכיחה למדי במאה זו עקב ההתפתחות המוקדמת של התיאטרון, בו שיחקו גברים צעירים תפקידי נשים. כמו כן, נמצא תיעוד לבתי בושת גבריים בארצות רבות במהלך ההיסטוריה, למשל, באנגליה של המאה ה-18 הם נודעו כ"בתי מולי". תקופת פריחתם של בתי הבושת הגבריים הייתה במאה ה-19 בתקופה הוויקטוריאנית.
בארצות הברית, החלה תופעת הזנות הגברית בסוף המאה ה-16, אך התרחבה ונפוצה במאה ה-19 עם צמיחת הפיתוח העירוני והתאספות של קהילות הומוסקסואליות. התופעה הרווחת הייתה זנות גברית ללקוחות גברים והיא כללה בתי מרחץ, בתי בושת ובארים מיוחדים שנועדו להיכרות למטרת יחסי מין בתשלום בין הומוסקסואלים.
הזנות הגברית כיום

כיום רוב הזונות ממין זכר מתפקדים באופן עצמאי, ללא סרסורים וללא בתי בושת,[דרוש מקור] והם עובדים ברחובות או במקומות מפגש הומוסקסואלים אחרים. קיומה של זנות גברית נסבל בארצות רבות ואף חוקי בחלקן (כמו בגרמניה). אדם העוסק בזנות גברית נקרא בסלנג "ג'יגולו" או "זונה ממין זכר".
כיום ניכרים גם הבדלים בין זנות גברית מערבית ללא מערבית, כאשר האחרונה כמעט תמיד כוללת נערים צעירים או טרנסג'נדרים. ידוע כי במערב, לקוחות של זונות-טרנסג'נדרים מעדיפים לחשוב כי הם מקבלים שירות מזונות נקבות והם אינם משייכים עצמם או את החוויה המינית להומוסקסואליות.
קיים דיווח מפורט ביותר על זנות זכרית של האנתרופולוגית אוני ויקן, שתיארה את התופעה במספר ערים בעמאן. היא מדווחת שזונות ממין זכר דורשים שכר נמוך בהרבה מחברותיהן למקצוע, שם נשים זונות אינן רק יקרות אלא גם נדירות (למעשה ייתכן שהן בכלל זרות ועצם קיומן מוסתר).
זנות גברית יכולה לכלול מבחר של פעילויות מיניות המבוססות על רצונות הלקוח וזהותו המינית. על אף שלגבר המספק את השירות יש אפשרות להגביל את הלקוח (בדרך כלל כאשר המחיר נמוך בהתאם), הפעילויות המיניות הנפוצות הן אוננות משותפת או של יחיד, מין אוראלי המבוצע בלקוח או על ידו או מין אנאלי המבוצע בלקוח או על ידו.
הסיבה העיקרית לעיסוק בזנות על ידי גברים, היא התמריץ הכספי, אך זו לא הסיבה היחידה. עיסוק בזנות עשוי להעלות את הערך העצמי של מספק השירות, כאשר הוא חש נחשק על ידי הלקוח. כמו כן, הוא יכול לשפר את מעמדו החברתי על ידי הכסף שהרוויח- תכשיטים יוקרתיים, רכב פאר, מסעדות יוקרה, לבישת בגדי יוקרה, טיסה ליעדים נחשקים בחו"ל וכדומה. לעיתים, זהו אף הרצון בסיפוק ועונג מיני, שבירת מוסכמות וחיפוש מסתורין. ישנן גם סיבות הפוכות, כמו למשל יצר הרס עצמי, ניצול, קשיים בהבנת המרחק שבין סקס פרטי למסחרי וכן סטיגמה ציבורית מינית שנוצרה על האדם. הסיבות הן רבות ואישיות ויכולות לנבוע מעירוב של צידוקים שליליים וחיוביים כאחד.
ראו גם

זנות גברית ביוון העתיקה
תיירות מין נשית
לקריאה נוספת

בן-נאה, י. (תשס"ג). "קטון בשנים וגדול בפשעים": סיפורו של נער ליווי יהודי מבגדאד בראשית המאה הכ'. עתמול, כח, 1(165), 27-25.
ליכטנטריט, ר. ודוידסון-ערד, ב. גברים צעירים העוסקים בזנות: היסטוריית חיים וחוויות עכשוויות. תל אביב: המרכז הבינתחומי לחקר מדיניות וטיפול בילדים ונוער. בית הספר לעבודה סוציאלית על שם בוב שאפל, אוניברסיטת תל אביב.
גלעד פדבה, בתוך: אסתר הרצוג ואראלה שדמי (עורכות), 'ילד אשכנזי טוב שגדל בבית אמיד ברמת השרון': נערי ליווי, וידויים חושפניים והזניית הגוף הגברי, בשר ודמים: זנות, סחר בנשים ופורנוגרפיה בישראל, חיפה: פרדס הוצאה לאור, 2013, עמ' 209–233‏, מסת"ב 978-1-61838-047-0
הערות שוליים

1 2  ספר דברים, פרק כ"ג, פסוק י"ח
↑  Dynes, Wayne R. (1990). "Prostitution". Encyclopedia of Homosexuality. Chicago: St. James Press. Vol 2; pp. 1054–1058. ISBN 1558621474
↑  Dunne, Bruce (Spring 1998). "Power and Sexuality in the Middle East". Middle East Report (206): 8. doi:10.2307/3012472
| מיניות האדם |
| --- | --- | --- |
| תופעות פיזיולוגיות | זוויג • עוררות מינית • זקפה • נוזל טרום-שפיכה • סיכוך נרתיקי • אורגזמה (שפיכה נשית / שפיכה גברית) • היריון |  |
| בגרות מינית וחינוך מיני | התבגרות מינית • מניעת הריון • קונדום • מין בטוח • חינוך מיני • טיפול מיני • סרוגייט • מדריך למיניות |  |
| זהות | זהות מגדרית • זהות מינית • נטייה מינית (הומוסקסואליות / ביסקסואליות / לסביות / א-מיניות) • הטרוסקסואליות • אינטרסקס • טיפול המרה • גברים המקיימים יחסי מין עם גברים • נשים המקיימות יחסי מין עם נשים • יחסי מין הומוסקסואליים • יחסי מין לסביים |  |
| מין וחוק | חוק למניעת הטרדה מינית • גיל ההסכמה • הדבקת HIV במזיד‏ • גילוי עריות • מעשה מגונה • חוסר צניעות בציבור • מעשה מגונה בפומבי • אונס • התעללות מינית • ניצול מיני • הטרדה מינית • התנהגות מינית פסולה • אלימות מינית • מעשה סדום • בעילה אסורה בהסכמה • פדופיליה • חטיפת נשים |  |
| סקסולוגיה ותופעות היסטוריות | האבולוציה של הרבייה המינית • היסטוריה של ייצוגים מיניים • מיניות ברומא העתיקה • זנות ביוון העתיקה • זנות ברומא העתיקה • פדרסטיה ביוון העתיקה • המהפכה המינית |  |
| זוגיות וחברה | חיי מין • משיכה מינית • אהבה • מונוגמיה • פוליאמוריה • מין מזדמן • סווינגינג • נישואים • פיקוח ילודה • פאראפיליה • מופקרות • דת ומיניות • התנזרות ממין • הון ארוטי • אתיקה מינית • אובייקטיפיקציה מינית • מתאם אינטימיות • דיבור ארוטי • סלנג מיני |  |
| יחסי מין | מין קבוצתי • מזמוז • אוננות • משחק מקדים • החדרת אצבעות • תנוחות מין • יחסי מין מחוץ לנישואים • יחסי מין ללא נישואים • יחסי מין ללא חדירה • מין אוראלי • מין אנאלי • מציצה עצמית • BDSM • פטיש לכפות רגליים • פטישיזם (סקסולוגיה) • פטיש לכפות ידיים • פוטג'וב • הנדג'וב • אורגיה • גאנג באנג • שלישייה • רביעייה • סייברסקס • שיחה ארוטית • חנק ארוטי • מעגל מאוננים • יחסי מין בפומבי • קשירה • קונילינגוס |  |
| שירותי מין | תעשיית המין • ארוטיקה • פורנוגרפיה • סרט פורנוגרפי • תיירות מין • מוזיאון מין • מועדון מין • מועדון חשפנות • חשפנות • זנות (זנות קטינים / זנות גברית / בית בושת / עבדות מין) • יחסי מין תמורתיים • חנות מין • אביזר מין • בובת מין • מכונת מין • רובוט מיני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541090605171  BNE: XX545288  GND: 4231120-2  LCCN: sh85107630  NKC: ph735762
איגור

ערך זה עוסק בדמות. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
איור של דמות "איגור"
דמויותיהם של המדען ויקטור פרנקנשטיין ועוזר המעבדה פריץ, האבטיפוס לדמויות "איגור", בסרט "פרנקנשטיין" (1931)
איגור הוא דמות המופיעה במספר יצירות וסרטי אימה, דמותו של עוזר מעבדה גיבן למספר נבלים ביצירה הגותית או נבל עצמאי הדואג לעצמו ולצרכיו; הסוג השני הזה של "איגור" מיוצג למשל על ידי דמותו של בלה לוגוסי ב"בנו של פרנקנשטיין" (1931) וב"רוחו של פרנקנשטיין" (1942). דמותו של איגור נתפרסמה במספר סרטי אימה ובפרודיות לסרטי אימה, ובדרך כלל הייתה לשוליית דמותו של המדען המטורף, בין היתר זאת של המדען ויקטור פרנקנשטיין. דמותו של "איגור" כיום היא שילוב של מספר דמויות שהופיעו בסרטי אימה של אולפני יוניברסל. בסרט "פרנקנשטיין" (1931) הראשון, הדמות המקבילה ל"איגור" נקראת "פריץ". בסרטי המשך, דמות אחרת - מעוותת פיזית גם היא - בשם "איגור", הוצגה בסרטים, אם כי דמות זו לא הייתה של עוזר מעבדה. מעבר לכך, בספרה המקורי של מרי שלי "פרנקנשטיין" משנת 1818 לדמות המדען פרנקנשטיין אין כל עוזר מעבדה או קשר לדמות כלשהי ששמה "איגור".
תולדות הדמות

דמות עוזר המעבדה הגיבן שגילם דווייט פריי (אנ') בסרט הראשון בסדרת סרטי "פרנקנשנטיין" (1931) מהווה את עיקר הבסיס לדמותו של "איגור" בקולנוע האימה, אף על פי שדמות זאת למעשה נקראה "פריץ". דמותו של פריץ אין מקורה בספר "פרנקנשטיין" מאת מארי שלי, אלא מקורה במחזה "הַשְׁעָרָה, או גורלו של פרנקנשטיין (אנ')" משנת 1823, עיבוד תיאטרלי של הספר, המוקדם ביותר המתועד, שבו גילם את הדמות רוברט קילי (אנ').
בסרטי ההמשך בסדרת פרנקנשטיין, "בנו של פרנקנשטיין" (1939) ו"רוחו של פרנקנשטיין" (1942) – הסרטים השלישי והרביעי בסדרה – הופיעה דמות שנקראה בשם "איגור", בגילומו של בלה לוגוסי. דמות זאת אינה גיבנת ואינה דמות של עוזר מעבדה, אלא דמותו של נפח עם שבר בגבו, שאירע בעת ניסיון כושל לתלייתו. הוא מחיה מחדש את המפלצת של פרנקנשטיין, לצורך נקמה באנשי העיירה שניסו לתלות אותו כעונש על שוד קברים. דמות זו שורדת ניסיון להריגתה בירייה, ומופיעה בסרט הבא בסדרה ("רוחו של פרנקנשטיין"), שבו מוחה נשתל בגופה של המפלצת.
בשנת 1944 הציגו שוב אולפני יוניברסל דמות של עוזר מעבדה גיבן, המסייע לדמות המדען המטורף, בסרט "הבית של פרנקנשטיין (אנ')", שבו גילם ג'. קרול נאייש דמות כזו, ששמה "דניאל".
בסרט האימה "מסתורין במוזיאון השעווה (אנ')" (1933), "איוואן איגור" הוא השם שניתן לדמות אוצר מוזיאון השעווה המטורף. בשנת 1953 חודש הסרט בשם "בית השעווה", ובו השם "איגור" ניתן לדמות עוזרו של האוצר, שגילם צ'ארלס ברונסון; דמות זו אינה גיבנת כמו בסרטי פרנקנשטיין, אלא אילמת וחירשת.
בהמשך הופיעה הדמות בווריאציות שונות ביצירות רבות. בין היתר, בסרט "איגור" (2008) הדמות הראשית היא עוזרו לשעבר של המדען המטורף ד"ר גליקנשטיין המנוח. בסרט זה, איגור יורש את מחקריו של מורו וחולם להפוך למדען המפורסם בעולם.