stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משלחת פורטולה
מסע המשלחת > מסן דייגו לסן פרנסיסקו > החזרה לסן דייגו

ב-11 בנובמבר כינס פורטולה את קציניו לישיבה, וכולם הסכימו כי עקפו את מפרץ מונטריי בדרכם, שהגיע הזמן לשוב לסן דייגו וכי לא יושאר איש מאחור בהמתנה לספינת אספקה. המשלחת כולה החלה לחזור דרומה. ב-10 בדצמבר, בעודם חוצים את חצי האי מונטריי של ימינו, הורה פורטולה לאנשיו להכין צלב עץ גדול ולהציבו במקום בולט שיוכל להיראות מספינות חולפות, כאשר למרגלותיו הוטמן באדמה מכתב המפרט את קורות המשלחת.
אנשי המשלחת, המתוסכלים מכישלונם להשיג מזון מדיג או מציד, כדי להתקיים, נאלצו לאכול שחפים ושקנאים ואף הרגו פרד. מזג האוויר התקרר ושלג החל לרדת ולכסות את הגבעות. אנשי המשלחת המותשים חזרו לסן דייגו ב-24 בינואר 1770 והתקבלו בברכה על ידי חבריהם החיילים והנזירים. מלבד חמישה אנשים שככל הנראה ערקו, הצליחו כל חברי המשלחת לשרוד את ששת חודשי המסע. אנשי המשלחת סיפרו על ריכוזים גדולים של תושבים אינדיאנים ידידותיים החיים לאורך החוף ומוכנים לקבל על עצמם את הנצרות. סך הכול עברה המשלחת כ-1,900 ק"מ (1,200 מייל) ואנשיה הפכו לאירופאים הראשונים שחקרו את אזור מפרץ סן פרנסיסקו ואתרים נוספים בעלי חשיבות אסטרטגית. הנזיר סרה, אשר קיבל את פני המשלחת בסן דייגו היה מאוכזב מהכישלון במציאת מפרץ מונטריי, והדגיש בפני פורטולה שהדבר משול ל"הגעה לוותיקן מבלי לראות את האפיפיור".
מסע המשלחת > 1770 - ניסיון שני להגיע מסן דייגו למונטריי

משלחת חדשה למציאת מפרץ מונטריי ולהקמת מיסיון אורגנה על ידי פורטולה ב-1770 בסן דייגו והכילה פחות ממחצית האנשים בהשוואה למשלחת הראשונה. המשלחת החדשה כללה את פדרו פאז'ס ועמו תריסר חיילים מהמתנדבים הקטלאניים, שבעה חיילים ספרדיים, שני נהגי פרדות, חמישה אינדיאנים, המשרת של פורטולה והנזיר קרספי. ריברה שב לבאחה קליפורניה כדי לארגן שליחת אספקה לסן דייגו. ב-17 באפריל עזבה משלחת פורטולה את סן דייגו, נעה צפונה באותו נתיב בו עברה המשלחת הקודמת ולאחר חמישה שבועות של צעידה ויומיים בלבד למנוחה הגיעו למפרץ מונטריי ב-24 במאי. אף אחד מאנשי המשלחת לא מת או סבל ממחלה כלשהי, למעט קרספי ופאז'ס, שכל אחד מהם לקה בזיהום באחת מעיניו.
בשעות אחר הצהריים של ב-24 במאי, יצאו פורטולה וקרספי בליווי שומר אל הקצה הצפוני של חצי האי מונטריי שכונה פויינט פינוס ואז דרומה לעבר הגבעה במקום בו הוצב הצלב על ידי המשלחת הקודמת בדצמבר האחרון. הם מצאו שם נוצות וחצים שבורים שננעצו באדמה, וסרדינים ובשר שהונחו לפני הצלב, אך לא נראו אינדיאנים בסביבה. במי המפרץ נראו מאות כלבי ים ולוטרות ששחו או התחממו בשמש וקרספי ציין מאוחר יותר ביומנו כי "זהו הנמל של מונטריי, ללא שום ספק". שלושת האנשים הוסיפו ללכת דרומה לאורך החוף הסלעי עד למפרץ כרמל, מספר אינדיאנים קרבו אליהם ושני הצדדים החליפו ביניהם מתנות.
בינתיים, הפליגה ב-16 באפריל הסן אנטוניו מסן דייגו לעבר מונטריי בפיקודו של חואן פרס. על הספינה היו גם חוניפרו סרה, מיגל קוסטאנסו ואספקה וחומרי בנייה עבור הקמת המיסיון החדש במונטריי. בשל רוחות נגד עזות הוסטה הספינה עד לאזור באחה קליפורניה, ורק משם הפליגה צפונה עד איי פאראלון, כ-160 ק"מ צפונית-מערבית למונטריי. במהלך ההפלגה חלו מספר מלחים בצפדינה והסן אנטוניו נכנסה לבסוף למפרץ מונטריי ב-31 במאי והתקבלה על ידי אנשי משלחת פורטולה שהגיעו למקום שבוע לפני כן.
אנשי המשלחת שבו אל הגבעה עליה הציבו את צלב העץ בשנה שעברה והפעם (אולי בזכות ראות טובה יותר באותו יום) הבינו כי האתר אכן צפה לעבר המקום אותו תיאר ויסקאינו. על גבעה זו יסד פורטולה את הפרסידיו של מונטריי וסרה יסד את מיסיון סן קרלוס בורומרו (שהועבר בשנה שלאחר מכן מעט דרומה לכרמל). ב-9 ביולי 1770 עלו פורטולה וקוסטאנסו על הסן אנטוניו והפליגו בחזרה למקסיקו.
היחס לאינדיאנים

במרבית המפגשים בין הספרדים לאינדיאנים לא נרשמו עימותים חריגים והמגעים ביניהם התנהלו בדרכי שלום. הדיווחים תיארו את האינדיאנים כמכניסי אורחים ונכונים לעזור כאשר הציעו הדרכה ומזון לחוקרים הספרדים בדרכם. שמירה על יחסי שלום עם האוכלוסייה המקומית הייתה מטרה חשובה מתחילתה של המשלחת, והספרדים נשאו עימם חפצי נוי קטנים ותכשיטים זולים רבים במטרה לסחור עם האינדיאנים בתמורה למזון, וחשוב מכך, כדי ליצור קשרים ידידותיים. העובדה כי המשלחת נשאה עמה כמות גדולה של חרוזי זכוכית וחפצים דומים אחרים במקום מזון או אספקה מועילה אחרת, מלמדת עד כמה היו הספרדים מחויבים לרצון לשמור על יחסי שלום. המטרות ארוכות הטווח של המשלחת היו יצירת מקומות יישוב, הכנסת חקלאות לאזור והמרת האוכלוסייה המקומית לנצרות, כך שהייתה חשיבות רבה לשמירה על דו-קיום במהלך מסע ראשוני זה.
מורשת

משלחת פורטולה הייתה המשלחת האירופית הראשונה שחקרה את אזור קליפורניה בדרך היבשה. תגליתה החשובה ביותר של המשלחת הייתה מפרץ סן פרנסיסקו, אך כמעט כל אתר בו חנתה המשלחת היה גילוי ראשון. הישג נוסף למשלחת היה חניכתו של נתיב שהגיע לסן פרנסיסקו ונודע מאוחר יותר כ"אל קאמינו ריאל", שהיה חיוני לתחילת ההתיישבות הספרדית ואפשר את הקמתם של 21 המיסיונים שהיוו את הגרעין ליישובי הקבע בקליפורניה, שפיתחו את ענף חוות הבקר והמירו את דתם של אלפי אינדיאנים.
שלושה יומנים שנכתבו על ידי חברים במשלחת שרדו עד ימינו, ונותנים תמונה שלמה ובלתי רגילה לגבי תנועותיה היומיות של המשלחת והניסיון שרכשה בדרכה: היומן שכתב פורטולה, היומן שכתב מיגל קוסטאנסו והיומן של חואן קרספי, (השלם והמפורט ביותר מבין השלושה).
כאשר עזב פורטולה את אלטה קליפורניה ושב למקסיקו ב-1770 קודם לוטננט פדרו פאז'ס לדרגת קפטן ומונה כמושל האזור, כאשר מפקדתו שכנה בפרסידיו של מונטריי. פאז'ס הוביל משלחות נוספות לחקר צידו המזרחי של מזרח מפרץ סן פרנסיסקו והותיר אחריו יומני מסע משלו.
לקריאה נוספת

Don DeNevi and Noel Francis Moholy. Junípero Serra: The Illustrated Story of the Franciscan Founder of California's Missions. Harper & Row, 1985. ISBN 0060618760
Eldredge, Zoeth Skinner; Ayala, Juan Manuel de (1909).The March of Portolá and the Discovery of the Bay of San Francisco. Translated by Eusebius J. Molera, Illustrations by Walter Francis. San Francisco: California Promotion Committee.
הערות שוליים

↑  Eldredge, עמוד 16
↑  Eldredge, עמוד 17
↑  Marco Meniketti, Searching For a Safe Harbor on A Treachrous Coast: The Wreck of the Manila Galleon San Augustin. Caribbean Historical Archaeology 1997
↑  Eldredge, עמודים 21-22
↑  Eldredge, עמודים 22-23
↑  Eldredge, עמוד 23
↑  Eldredge, עמוד 24
↑  Eldredge, עמודים 24-25
↑  The Portolá Expedition of 1769-1770: Diary of Vicente Vila. Edited by Robert Selden Rose, University of California at Berkeley, 1911
↑  Eldredge, עמודים 25-26
↑  Don DeNevi and Noel Francis Moholy, עמודים 70-71
↑  Breschini, Gary S. The Portolá Expedition of 1769. Monterey County Historical Society, 2000
↑  Eldredge, עמודים 27-28
↑  Eldredge, עמודים 28-29
1 2  "The California Missions Trail". California State Parks
1 2  Don DeNevi and Noel Francis Moholy, עמוד 99
1 2 3  James J. Rawls & Walton Bean. California: An Interpretive History, 8th edition. McGraw-Hill, 2003. ISBN 0072424389. עמודים 36-37
1 2  Breschini, Gary S. The Founding of Monterey. Monterey County Historical Society, 1996
↑  Carrico, Richard L. Portolá's 1769 Expedition and Coastal Native Villages of San Diego County. The Journal of California Anthropology 4 (1), 1977
↑  Diary of Gaspar de Portolá During the California Expedition of 1769-1770. Edited by Donald Eugene Smith & Frederick J. Teggart. University of California at Berkeley, 1909
↑  Portola Expedition 1769 Diaries. Pacifica Historical Society
↑  Expedition to San Francisco bay in 1770, diary of Pedro Fages. Edited by Herbert Eugene Bolton, University of California at Berkeley, 1911
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553871905171  LCCN: sh91001669 
גאספאר דה פורטולה, מושלה הראשון של אלטה קליפורניה, בציור מהמאה ה-18 המוצג בבית משפחת פורטולה בקטלוניה (בימינו מרכז תרבות)
הנזיר חוניפרו סרה, ראש המיסיונרים הפרנציסקנים באלטה קליפורניה ומייסד המיסיונים בסן דייגו ובמונטריי
הפרסידיו של מונטריי מתוך ספרו של הימאי האנגלי ג'ורג' ונקובר, "A Voyage of Discovery to the North Pacific Ocean and Round the World"
מפרץ מונטריי במבט מהחלל. בקצהו הדרומי ניתן להבחין בחצי האי מונטריי
פסלו של גאספאר דה פורטולה בפסיפיקה, קליפורניה, באזור בו חנתה המשלחת ב-1 בנובמבר 1769
שון ראיין

| --- | --- |

 לידה:  11 באוקטובר 1966 (בן 58) רוקפורד, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  Keith Country Day School  מידלברי קולג' 
 פרופיל ב-IMDb
 
שון ראיין (באנגלית: Shawn Ryan, נולד ב-11 באוקטובר 1966 ברוקפורד, אילינוי) הוא תסריטאי ומפיק טלוויזיה אמריקאי.
ראיין יצר והפיק מספר סדרות טלוויזיה ביניהן "המגן" (2002–2008), "היחידה" (2006–2009), "שקר לי" (2009–2011), "טיימלס" (2016–2018),  "S.W.A.T" (2017–היום) ו"סוכן הלילה" (2023–היום).
ביוגרפיה

ראיין גדל ברוקפורד, אילינוי, ארצות הברית. אמו הייתה מורה ואביו רואה חשבון. כילד הוא התעניין בסיטקומים של שנות ה-70.
קריירה

לאחר שסיים את לימודיו במכללת מידלברי, ראיין זכה בפרס המחזאות של נורמן ליר בחסות Columbia Pictures Television (שהפכה מאוחר יותר לסוני). הפרס כלל מענק של 25,000 דולר במזומן ופגישות עם מפיקי הטלוויזיה המובילים של קולומביה. מאוחר יותר הוא הפך לכותב צוות בתוכנית "נאש ברידג'ס" ושימש ככותב/מפיק "באנג'ל", לפני שיצר ופעל ככותב ראשי ב"המגן". בהמשך חבר לדייוויד מאמט כדי לשמש כשואו-ראנר של היחידה.
ראיין היה שואו-ראנר של עונה 2 של "שקר לי" של רשת פוקס. הוא היה שואו-ראנר והמפיק בפועל של הטריירים של FX. הוא גם יצר את דרמת הפשע "The Chicago Code".
ב-2016 יצר את הסדרה "טיימלס" יחד עם אריק קריפקי שהופצה על ידי Sony Pictures Television. הסדרה היא סדרת דרמה ומדע בדיוני העוסקת במסע בזמן. בכיכובם של אביגיל ספנסר, מלקולם בארט ומאט לנטר.
ב-2017 יצר יחד עם אהרון רחסן תומאס את "S.W.A.T" שעלתה ב-CBS ב-2 בנובמבר 2017 והופקה על ידי Original Film,‏ CBS Studios ו-Sony Pictures Television.
ב-2023 יצר את הסדרה "סוכן הלילה", סדרת טלוויזיה מסוגת מותחן פעולה, בכיכובם של גבריאל באסו ולוסיאני ביוקנן. הסדרה עלתה לשידור בנטפליקס ב-23 במרץ 2023. בארבעת ימיה הראשונים היא הפכה לסדרה השלישית הנצפית ביותר בנטפליקס, ותוך שבוע היא חודשה לעונה שנייה, בניגוד לתכנון שתהיה זו סדרה בעלת עונה אחת.
פרסים ומועמדויות

ראיין היה מועמד לפרס כתיבה יוצאת דופן לסדרת דרמה ב-2002 (פרס אמי), ולפרס הומניטאס ב-1998.
חיים אישיים

ריאן נשוי לשחקנית קאתי קאלין ראיין, ששיחקה ה"המגן" וב"קוד שיקגו". יש להם שני ילדים.
פילמוגרפיה > בקולנוע

ברוכים הבאים להוליווד (1998) (תסריט וסיפור)
פילמוגרפיה > בטלוויזיה

החיים עם לואי (1997–1998) (כותב)
נאש ברידג'ס (1997–2000) (כותב)
אנג'ל (2000–2001) (כותב)
המגן (2002–2008) (יוצר, כותב ומפיק בפועל)
היחידה (2006–2009) (כותב ומפיק בפועל)
שקר לי (2009–2011) (מפיק בפועל)
טרייר (2010) (כותב ומפיק בפועל)
The Chicago Code (2011) (יוצר, כותב ומפיק בפועל)
מוצא אחרון (2012–2013) (יוצר, כותב ומפיק בפועל)
Mad Dogs (2015–2016) (כותב ומפיק בפועל)
The Get Down (2016–2017) (מפיק בפועל)
טיימלס (2016–2018) (יוצר, כותב ומפיק בפועל)
SWAT (2017–הווה) (יוצר, כותב ומפיק בפועל)
סוכן הלילה (2023–הווה) (יוצר, כותב ומפיק בפועל)
הערות שוליים

1 2  Meyers, Lawrence (2 ביוני 2010). Inside the TV Writers' Room: Practical Advice for Succeeding in Television. Syracuse University Press. p. 87. ISBN 978-0-8156-3241-2. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Goldberg, Lesley. "Shawn Ryan: Martin Scorsese Influenced 'The Chicago Code'". The Hollywood Reporter.
↑  "Cathy Cahlin Ryan". TV Guide.
↑  "Cathy Cahlin Ryan". TV.com.
↑  "Shawn Ryan Bio". Yahoo! TV.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX4415277  BnF: cb14134201c (data)  GND: 141581166  ISNI: 0000 0001 3941 7768  LCCN: no2011166969  NKC: xx0218836  NTA: 299321894  SUDOC: 153528664  VIAF: 121656954   WorldCat (עם VIAF): 121656954
גירוש ספרד

ערך זה עוסק בגירושי יהודי ספרד בשנת 1492. אם התכוונתם לגירוש דומה שאירע במאה השביעית, ראו .
צו הגירוש משנת 1492
גירוש ספרד היה סילוקם בכפייה ב-1492 (ה'רנ"ב) של יהודי ממלכות קסטיליה ואראגון אשר סירבו להתנצר. גירוש בתנאים שונים במקצת נגזר חמש שנים אחר כך, ב-1497 (ה'רנ"ז) גם על יהודי פורטוגל. כעבור שנה נוספת, ב-1498 (ה'רנ"ח) גורשו גם יהודי ממלכת נווארה.
הגירוש הוטל בצו אלהמברה או צו גרנדה (בספרדית: "Edicto de Granada"), שנחתם ב-31 במרץ 1492 והוכרז ב-29 באפריל. שנחתם בידי פרננדו השני, מלך אראגון ואשתו, המלכה איזבלה הראשונה מקסטיליה, ב-31 במרץ 1492 (ג' בניסן הרנ"ב), ופורסם ב-29 באפריל. הצו אסר בחוק ישיבת יהודים בקסטיליה ואראגון, כשהוצבה בפניהם הברירה להתנצר או לעזוב עד ל-31 ביולי (ז' באב).
לפי ההיסטוריון ז'וזף פרז, רוב ההיסטוריונים אומדים את מספר מגורשי ספרד ב-1492 בין 40,000 ל-100,000 נפש, כאשר מיעוטם אומדים את המספר המקסימלי ל-160,000. מקורות אחרים מציינים כי האומדן המקובל של מספר המגורשים המינימלי הוא כ-100,000 איש, בעוד המספר המקסימלי שננקט הוא עד 500,000 מגורשים. המגורשים גלו לארצות השוכנות לחופי הים התיכון, למדינות צפון אפריקה למדינות הבלקן שבאימפריה העות'מאנית אך גם לפורטוגל בה רבים מהם עברו המרת דת לנצרות בכפייה.
חלק גדול מהיהודים, אשר מספרם נאמד בין 50,000 ל-200,000 על ידי היסטוריונים שונים בחרו להתנצר – לפחות למראית עין – ונותרו בספרד ובפורטוגל.
לאחר התנצרות המונית זו היו בספרד מאות אלפי אנשים שכונו "נוצרים חדשים" או בשם הגנאי "מראנוס" ("חזירים" בספרדית), אשר נוספו לצאצאי יהודים שהתנצרו עוד במאה ה-14 אחרי גזירות קנ"א. אותם "נוצרים חדשים" לא נטמעו בחברה הספרדית הכללית, שהוסיפה לנהוג בהם בחשד מסוים. רבים מהמומרים הוסיפו לקיים את יהדותם בסתר כאנוסים, וחלקם היגר החוצה למדינות מערב אירופה ואף למושבות ביבשת אמריקה.
הצו שיקף את שאיפת הכתר הספרדי ליצירת חברה נוצרית אחידה, ללא מיעוטים דתיים. פרופ' הרסגור מציג תזה לפיה הגירוש בספרד נובע מלחץ של הבורגנות העירונית של ה"נוצרים החדשים" (יהודים לשעבר), לגרש את היהודים וזאת על מנת להוכיח את נאמנותם לדת הנוצרית ולמנוע תחרות כלכלית מצד היהודים.
במקביל לגירוש היהודים פעלו השלטונות גם לדחיקת המוסלמים מספרד. לאחר סדרה של גירושי מוסלמים מאזור גרנדה הוציאה ממלכת קסטיליה בשנת 1502 צו מלכותי המורה למוסלמים בממלכות להתנצר או לעזוב, ובעקבותיו בחרו רבים מהמוסלמים להתנצר לפחות למראית עין. כל היתר גורשו (המומרים ממוצא מוסלמי התמרדו מספר פעמים והוסיפו לעורר חשש; ב-1609 גורשה אוכלוסייה זו על אף היותה נוצרית להלכה). בשנת 1507 הורחב צו גירוש היהודים על כל תחום השליטה של בית המלוכה הספרדי: דרום איטליה, סיציליה וסרדיניה.
גירוש היהודים מספרד סימן את קיצה של תקופה בתולדות עם ישראל. הוא הותיר את רישומו המשמעותי בתרבות, בשירה, בספרות ההלכה של הדורות הבאים, בפילוסופיה ועוד. כמו כן החלה השפעה והתפתחות תרבותית של הקהילות היהודיות אליהן הגיעו המגורשים מחצי האי האיברי, ומאוחר יותר גם צאצאי "האנוסים".
צו הגירוש

הצו (בספרדית: "Edicto de Granada" – "צו גרנדה"), שנחתם ב-31 במרץ 1492, הוכרז רק ב-29 באפריל. היהודים אולצו לעזוב את ספרד בתוך שלושה חודשים, עד 31 ביולי, אלא אם יתנצרו. במקביל נאסר על נוצרים להסתיר יהודים, או לעזור להם בגלוי או בסתר. הסיבה הנזכרת בצו הייתה השפעתם הרעה של היהודים על המתנצרים, וחוסר נכונותם של היהודים לעזוב את דתם.
צו הגירוש > הנימוקים לגירוש

בפקודת גירוש היהודים מספרד, עליה חתומים פרננדו השני מלך ארגון ואשתו המלכה איזבלה, כתוב (בין השאר):
כידוע, יש במלכויותינו כמה נוצרים רעים שהתייהדו וכפרו באמונתנו הקתולית הקדושה, והסיבה העיקרית לכך היא הקשרים בין יהודים לנוצרים. ...
לכן, אנו, בהתייעצות עם כמרים בכירים, ועם האצולה הגבוהה של מלכותנו, ועם אנשים אחרים בעלי מצפון וידע מן המועצה העליונה שלנו, ולאחר שדנו בכך רבות, הסכמנו לצוות לגרש את כל היהודים והיהודיות ממלכויותינו ושהם לעולם לא יורשו לחזור.
המלכים הקתולים העידו בפקודת הגירוש כי קודם לכן ניסו לפתור את הבעיה בריכוז היהודים בשכונות מיוחדות משלהם בתוך הערים (גטאות), בייסוד האינקוויזיציה, ובגירוש היהודים מאנדלוסיה, ורק לאחר שנכשלו בפעולות אלו החליטו על גירוש כללי של כל מי שלא חפצו להיטבל.
צו הגירוש > איסור הוצאת כספים וכפייה נדל"נית

על המגורשים נאסר לקחת עמם דברי ערך כזהב, כסף ותכשיטים, בהתאם לכלכלת המרקנטיליזם ששלטה אז, אך הותר להם להוציא רכוש אחר. למכירת בתיהם ונכסיהם ניתנה להם ארכה של שלושה חודשים, עד סוף יולי 1492, שלפי הלוח העברי הסתיים באותה שנה בליל ח' באב, ערב תשעה באב. הספרדים ציפו שהיהודים ייאלצו למכור נכסיהם בזול – או להפקירם. ידיעה זו הקשתה על היהודים למכור את נכסיהם. היו שמכרו את חפציהם, אך היו רבים יותר שלא הספיקו, ונטשו רכושם.
מספר המגורשים

אומדן סך כל היהודים בממלכות הספרדיות ובפורטוגל ערב הגירוש, ואומדן מספר המגורשים הוא נושא להערכות שונות בין היסטוריונים. המספרים נעים בין 100,000 ל-200,000, אם כי חלק מהאומדנים גבוה בהרבה עד 500,000.
אומדן מפורט שערך סוארז פרננדז ב-1991 על בסיס רשומות מס הביאו למסקנה ש-100,000 הוא ההערכה המקסימלית, לגבי ספרד. מלבדם היו הרבה – כנראה סביב 220,000, ואולי לפי הערכות מסוימות הרבה יותר, עד פי שלושה ממספר היהודים – של "נוצרים חדשים" מזוהים, שנותרו כמגזר נפרד בחברה הספרדית, ולא נטמעו בה.
לפי יצחק בער, עם הגירוש, בחרו בין 20,000 ל-50,000 יהודים להתנצר ולהישאר בספרד. מספר המגורשים נע בין כ-40,000 לכ-160,000.
לפי ז'וזף פרז, מספר מגורשי ספרד ב-1492 נע בין 400,000 ל-100,000 נפש, וכ-200,000 יהודים, העדיפו להתנצר ונותרו בספרד.
רבי יצחק אברבנאל, שהיה במגורשים, מציין את המספר 300,000. עוד כ-7,000 מאלה שבו לאחר מכן לביתם והתנצרו.
הערכות של חוקרים מאוניברסיטת ברצלונה העריכו את מספר היהודים הספרדים במהלך המאה ה-15 ב-400,000 מתוך אוכלוסייה כוללת של כ-7.5 מיליון איש בכל ספרד, מתוכם כמחצית (לפחות 200,000) או מעט יותר (300,000) נותרו בספרד כמתנצרים.
לפי הנרי קמן, כ-40,000 מתוך סך 80,000 היהודים שחיו בספרד גורשו.
ההערכות של אטלס להיסטוריה היהודית מאת מרטין גילברט גבוהות מאלו של הנרי קמן. לפי אטלס זה, בסוף המאה החמש עשרה, חיו בחצי האי האיברי כ-230,000 יהודים, מתוכם כ-50,000 יהודים נותרו כמתנצרים לאחר הגירוש.
אמנון רז קרקוצקין ואורה לימור מסכמים כי ההערכה המינימלית למספר המגורשים בקרב החוקרים היא כ-100,000 איש, וכי ישנן הערכות גבוהות בהרבה עד כ-500,000 מגורשים.
יציאת היהודים מספרד

גולי ספרד חיפשו להם מקום מגורים חלופי. רבים ביקשו להיקלט בשכנה הקרובה לספרד, פורטוגל, שדמתה לספרד הן מבחינת התרבות והן בתנאים הגאו-פוליטיים, ובנוסף – היו גם קשרי משפחה בין משפחות יהודיות משתי הארצות.
קיימות עדויות של סופרים בני התקופה, על ניסיונות לשכנע את העוזבים להמיר את דתם ולהישאר, ועדויות על גורלם המר של מי שלא הסכימו לכך. הללו, משעלו על האוניות – נבזזו, נאנסו, נרצחו ונמכרו לעבדים. הנותרים פנו אל יעד לא נודע, כשהארצות השכנות סירבו לקבל את היהודים לתחומן. תלאותיהם של הגולים מפורטות – הן בהקדמות לכתבי הרבנים ששרדו את הגירוש והן אצל נוצרים בני התקופה.
לאחר שהוחלו גזרות הגירוש גם על יהודי פורטוגל ב-1497, ניסו יהודים את מזלם במציאת מקלט בצרפת, השכנה הצפונית, אליה עברו לגור ומשם יכלו להמשיך עסקיהם בספרד ובפורטוגל. המעבר ליעד הבא – ארצות השפלה – היה כרוך בניתוק כל קשר עם חצי האי האיברי. ברם, היציאה ההמונית הייתה בדרך הים. סולטאן האימפריה העות'מאנית באיזיט השני קלט את הפוטנציאל הטמון במגורשי ספרד ופתח את שערי ממלכתו בפני המגורשים; הוא תמה על התנהגותו הטיפשית של המלך פרננדו ששמט מידיו אוצר יקר כל כך. מרביתם של גולי ספרד פנו לחופי האימפריה העות'מאנית, שהשתרעה אז מן הבלקן דרך המזרח הקרוב ועד לצפון אפריקה.
רבים מהאנוסים בספרד המשיכו לשמור על מנהגי היהודים בסתר, תוך שלמדו ולימדו תורה (ובמקרים מסוימים קבלה). במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 המשיכה ההגירה, ומשפחות רבות של נוצרים עם עבר יהודי עזבו את ספרד, כמו משפחתם של שלמה מולכו ושל דונה גרציה נשיא.
נוסע ספרדי אלמוני שביקר בארץ ישראל באמצע המאה ה-16, פגש בצפת יהודים ספרדים ובהם אנוסים שברחו מהאינקויזיציה: "בכל המקומות האלה מצאו להם היהודים מפלט מפני הפחד....בכל מקום הם נפוצים, ובכל המקומות האלה הם גורמים לכך שהלשון הספרדית תישמע שוב".
יציאת היהודים מספרד > מעורבותה של פורטוגל

המגורשים מספרד פנו תחילה למדינה השכנה בחצי האי האיברי – פורטוגל, אך "המלכים הקתולים", יוזמי הגירוש, התנגדו לכך שפורטוגל תהווה מקלט לבורחים מהאינקוויזיציה הספרדית. כשהם השיאו את בתם איזבלה מאסטוריאס, למנואל הראשון, מלך פורטוגל, הם התנו עימו כי מדינתו לא תעניק מקלט לאנוסים הבורחים. ב-1497 יזם מלך פורטוגל מהלך של התנצרות קולקטיבית בכפייה של כלל יהודי פורטוגל, כולל יהודי ספרד המגורשים. האינקוויזיציה הספרדית דרשה את הסגרת האנוסים שברחו מספרד לפורטוגל, בהתאם לבולה של אינוקנטיוס השמיני מ-1487, אך פורטוגל סירבה להסגיר יהודים לספרד. כשהאינקוויזיציה חפצה בהסגרתו של אנוס שברח, היה עליה לנקוט ביוזמה פרטית. רק לאחר הקמת מוסד מקביל בפורטוגל בסוף שנות השלושים של המאה ה-16, החלו גם אנוסי פורטוגל לסבול מנחת זרועה של האינקוויזיציה בארצם.
ב-1602 יזמו אנוסי פורטוגל פנייה למלך ספרד ופורטוגל פליפה השלישי, ולראש השרים שלו, בבקשת מחילה וכפרת עוונות כללית בתמורה לתשלום נאות. ב-1605 הוציא האפיפיור "בריווי" (Breve) חנינה כללית שאי אפשר לערער עליה, לה היו שתי מגבלות: לא יפורסם ההסדר הכספי שלאפיפיור היה חלק בו והיא לא תחול על מקרים של אנוסים שנשפטו בעבר. המחילה הייתה חד-פעמית וחלה על שתי אוכלוסיות: לאלה שנשארו בחצי האי האיברי ניתנה מחילה וכפרה על עוונות התייהדותם ולרוצים לצאת נפתחו נמלי היציאה.
ב-1609 הוקמה ועדה עליונה מטעם "מועצת המצפון והמסדרים" כדי לדון ביציאת האנוסים מהמדינה. מסקנותיה היו שיש לבטל את החנינה הכללית, שכן האנוסים מפורטוגל, כמו אלה שהיגרו לצרפת, ניצלו לרעה את יציאתם. ב-1610 הוחלט לעצור את היציאה משתי המדינות. רק ב-1630, כעבור עשרים שנה, התאפשרה שוב היציאה – תחת פיקוח. כל אזור קיבל היתר לאפשר יציאה דרך נמל אחד בלבד, בפיקוח צמוד של האינקוויזיציה ותוך הקפדה שלא תהיה הברחת הון. המטרה הייתה לגרום לכך שרק אנוסים שמעמדם כ"נוצרים חדשים" הוכח כדין – יורשו לצאת מהמדינה.
דרכי היציאה מחצי האי האיברי

היציאה דרך הנמלים לא הייתה קלה. היה פיקוח של השלטונות ושל האינקוויזיציה. נדרש גם להגיע להסכם עם בעל האונייה על תנאי ההפלגה ועל יעדה, שלא היה ודאי. ההפלגה הייתה קלה יותר כאשר האוניות לא היו מספרד או מפורטוגל, אם כי גם באוניות זרות נערך חיפוש.
דרכי הבריחה הקרקעית לצרפת היו בטוחות יותר, אם כי במעברים היו שומרים ממונים על ידי השלטונות ובפונדקים היו נזירים, בשליחות האינקוויזיציה, מחופשים בבגדי אנשים פשוטים. ההברחות היו של יחידים, משפחות וקבוצות קטנות – של עד שבעה אנשים, כמספר הנוסעים במרכבה. סכנה גדולה ליוצאים הייתה במקום ריכוזם במדריד. אחד המקומות הידועים היה "שער אלקלה". משם היו יוצאים בדרך המלך אל פמפלונה, בירת מחוז נווארה ומשם ממשיכים לצרפת ביבשה, דרך הרי הפירינאים או בדרך הים, דרך נמלי הדייגים באזור סן סבסטיאן. המבריחים היו פשוטי העם, בעלי פרדות או עגלות משא. מידע מפורט על שיטות ההברחה, תחפושות האנוסים ותעריפי ההברחה התקבל מרישומים במשפטים שנערכו לאלה שנתפסו.
דרכי היציאה מחצי האי האיברי > ל"עולם החדש"

בעקבות גילוי אמריקה הגיעו האנוסים גם ל"עולם החדש". הסיבות לכך לא היו דתיות: המניע להגירה היה כלכלי. כך גם התייחס לתופעה מוסד האינקוויזיציה, שהוקם גם ביבשת החדשה ולכאורה לא הטיל מכשולים על הגירת היהודים אליה.
חוקר יהדות ספרד, חיים ביינארט מביא את סיפורו של רודריגו אלברס די מדריד מהעיר מאלגה שהשיג בשנת 1512 היתר יציאה דרך הים והיבשה אל מדינות נוצריות אחרות. מי שקבל "צו" מסוג זה, לא רק שזכה להשתחרר מכבלי האינקוויזיציה אלא שבנוסף, שַעֳרֵי ספרד היו עתה פתוחים בפניו.
דרכי היציאה מחצי האי האיברי > למערב אירופה

בעוד שהיציאה לארצות המזרח התיכון וצפון אפריקה הייתה אל קהילות קיימות, הרי שבמערב אירופה מגורשי ספרד הקימו קהילות חדשות. יוצאי ספרד הקימו קהילות בצרפת, בארצות השפלה, באנגליה ובצפון מערב גרמניה.
דרכי היציאה מחצי האי האיברי > למערב אירופה > לצרפת

באוגוסט 1550 העניק אנרי השני, מלך צרפת, זכות ישיבה לפורטוגזים "בכל מקום מלכותו, כפי שייראה בעיניהם, לעסוק בה במסחר, לרכוש נכסים וליהנות מכל אותן זכויות כמו שנהנים מהם הצרפתים". בכך נפתחו שערי ההגירה לאנוסים. להגירה לצרפת היה אופי מיוחד. הסוחרים היהודים הקימו בצרפת מושבות של "סוחרים פורטוגזים": באזור הרי הפירינאים, בערים כמו: סן ז'ן דה לוס (Saint-Jean-de-Luz) ובדרום צרפת, בבורדו, לה רושל והגיעו עד פריז. תחילה העבירו את עסקיהם ולאחר זמן את משפחותיהם. כך הוקמו הקהילות הספרדיות בצרפת, שבהמשך יצאו מהן היהודים שהקימו את קהילות יהדות פיימונטה בצפון איטליה.
בנובמבר 1602 התבקש מפקד הצבא בדרום מערב צרפת להכין דו"ח על מצב היהודים באזור ביון, לפי הזמנת מועצת המדינה הספרדית. הוא דיווח כי בחופי גיפוסקואה (Guipuzcoa) וויסקאיה (Vizcaya) יש מאה משפחות יהודיות ובהן שמונה מאות נפש. תושבי המקום הביעו את מורת רוחם מכך "שהללו נוטלים את פרנסתם ומתעתדים להקים בית כנסת" וביקשו להרחיק את היהודים לתוך המדינה. האנוסים עברו ביוזמתם לבורדו, מחשש לפגיעה בהם, ואחר כך לאזור אביניון. במקומות אלה היה קיים חופש דת. מפקד הצבא הוסיף כי חלק מהיהודים חזרו ל"סן ז'ן די לוס" ולפי הערכתו הם מביאים לצרפת ולפלנדריה הכנסות גבוהות והוא סיכם כי היהודים אינם מעיזים לגלות את שמם האמיתי לפני הגעתם לאביניון או ל"ארצו של הדוכס הגדול של פיזה". לפי דרישת הכנסייה הממונה על היצוא מספרד היה צריך לקיים מעקב אחרי הקשרים המסחריים של האנוסים עם ספרד.
דרכי היציאה מחצי האי האיברי > למערב אירופה > לצפון איטליה

ב-4 בספטמבר 1572 הזמין אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה, את האנוסים לבוא לשטח הדוכסות בצפון איטליה. נציגי ספרד בטורינו ובמילאנו הביעו את חששם כי בואם של היהודים לחבל הארץ החדש יגרום להפיכת נמל ניס לחוף הים התיכון לנמל מרכזי למסחר עם הלבנט. הדוכס הבטיח ליהודים הגנה מפני האינקוויזיציה. שלטונות הכנסייה חסמו את הכניסה לפיימונטה דרך נמלי הים התיכון והיהודים הגיעו ליעדם דרך ונציה. הדבר ארך זמן קצר: בסוף 1573 ניתן צו גירוש ליהודי פיימונטה. עם זאת, יש עדויות כי ב-1575 היו עדיין יוצאי ספרד באזור.
דרכי היציאה מחצי האי האיברי > למושבות פורטוגל

ישנן עדויות כי כבר באמצע המאה ה-16 התקיימה קהילה יהודית דוברת ספרדית בעיר הורמוז, שבמצר הורמוז, שהיה אז תחת שלטון פורטוגל. ב-4 באפריל 1601 הורשו אנוסי פורטוגל להגר למושבות מעבר לים: הודו וברזיל. היה זה בעקבות הסכם רשמי עם ראשי האנוסים כי תמורת תשלום גבוה במיוחד יורשו למכור את רכושם, לצאת מהמדינה ואם ירצו – לשוב אליה. כמו כן תחול חנינה ומחילה על מה שקרה בינם לבין הרשויות. שלטונות פורטוגל נקטו בצעד זה אחרי משבר כלכלי שנבע מהגירה מוגברת מהמדינה, מחלות ומגפות וההוצאות שהיו כרוכות בכישלון משלוח הארמדה לאנגליה.
דרכי היציאה מחצי האי האיברי > לארצות השפלה, גרמניה ובריטניה

חלק אחר ממגורשי ספרד הפליגו אל "ארצות השפלה" – באזור הולנד ובלגיה של היום. משם המשיכו לגרמניה ולאיים הבריטיים. כרוניקה שהודפסה בשנת 1933 מתארת את נסיעתם בדרך הים של עשרה בתי אב אל צפון אירופה בשנים 1603–1604. לפי המסמך נראה כי הייתה הגירה מאורגנת דרך הים, אשר הגיעה עד המבורג.