היסטוריה של חוף השנהב
עצמאות ושלטונו של הופואה-בואני

בדצמבר 1958 הפכה חוף השנהב לרפובליקה אוטונומית במסגרת הקהילייה הצרפתית כתוצאה ממשאל עם שהפך את כל מושבות הפדרציה של מערב אפריקה הצרפתית לחברות בקהילה (למעט גינאה, שהצביעה נגד המהלך). ב-11 ביולי 1960 הסכימה צרפת להעניק עצמאות מלאה לחוף השנהב, אשר הפכה למדינה ב-7 באוגוסט אותה שנה, תוך שהיא מאפשרת לתקופת חברותה בקהילייה לפקוע. העיר אביג'אן, אשר שמשה כמרכז המסחר הגדול, הוכרזה כבירת חוף השנהב.
ההיסטוריה הפוליטית בת זמננו של חוף השנהב קשורה בצורה הדוקה לקריירה של פליקס הופואה-בואני, נשיא הרפובליקה ומנהיג המפלגה הדמוקרטית של חוף השנהב (Parti Démocratique de la Côte d'Ivoire, או PDCI) מהכרזת העצמאות ועד למותו ב-7 בדצמבר 1993. הופואה-בואני נמנה עם מייסדיה של האספה האפריקנית הדמוקרטית (Rassemblement Démocratique Africain), התנועה הפוליטית שהוקמה בתקופה שקדמה למתן העצמאות, אשר הקיפה את כל מושבות מערב אפריקה הצרפתית, מלבד מאוריטניה.
הופואה-בואני נכנס לראשונה לחיים הפוליטיים ב-1944, כמייסדה של תנועת Syndicat Agricole Africain, אשר הצליחה להביא לשיפור בתנאי העבודה של החקלאים האפריקנים ויצרה את הגרעין ל-PDCI. לאחר מלחמת העולם השנייה, נבחר ברוב זעום לאספה המכוננת הראשונה. בעודו מייצג את חוף השנהב באספה הלאומית בין השנים 1946 ל-1959, הוקדשה רוב עשייתו ליצירת ארגון פוליטי אפריקני בין-טריטוריאלי והמשך מגמת השיפור בתנאי עובדים. לאחר תקופה כהונה בת שלוש-עשרה שנה באספה הלאומית, מתוכן כמעט שלוש שנים כשר בממשלת צרפת, הפך הופואה-בואני ב-1 במאי 1959 לראש הממשלה הראשון של חוף השנהב, ובנובמבר 1960 נבחר כנשיאה הראשון.
במאי 1959 חיזק הופואה-בואני את מעמדו כדמות דומיננטית בפוליטיקה של מערב אפריקה כאשר הוביל את חוף השנהב, בצוותא עם ניז'ר, וולטה עילית, ודהומיי ליצירת קונסיי דה ל'אנטאנט, ארגון אזורי המקדם פיתוח כלכלי. לשיטתו, הייתה הדרך לסולידריות אפריקנית באמצעות שיתוף פעולה כלכלי ופוליטי הדרגתי, תוך הכרה באי התערבות בענייניהן הפנימיים של מדינות אפריקניות אחרות.
הופואה-בואני היה שמרן בצורה משמעותית בהשוואה למנהיגים אפריקנים אחרים בתקופה הפוסט-קולוניאלית, שמר על קשרים הדוקים עם מדינות המערב ודחה עמדות שמאליות ואנטי-מערביות בהשקפתן של מנהיגים רבים באותה תקופה, מה שתרם ליציבות הכלכלית והפוליטית של חוף השנהב, לפחות בתחילת תקופת שלטונו. בשנות ה-60 וה-70 נהנתה חוף השנהב מפריחה כלכלית כתוצאה ממכירת מוצרים חקלאיים כגון קפה, קקאו וכריתת עצים, כאשר קשריה הטובים עם המערב, ובמיוחד עם צרפת, אפשרו את מכירתם במחירים גבוהים בהשוואה לשכנותיה. הופואה-בואני שלט אמנם בדרכים לא דמוקרטיות, כאשר למפלגת השלטון היה למעשה כוח בלתי מוגבל ולמפלגות מתחרות לא היה כל סיכוי להכניס נציגים לפרלמנט, אך נחשב כמנהיג אהוב ונערץ על העם והוביל את המדינה גם בתקופות של אבטלה ומיתון עמוקים, אשר החלו בשנות ה-80. האופוזיציה לשלטונו החלה ב-1982, כאשר סטודנטים פתחו בשביתה במחאה על איסור הפעילות הפוליטית בקמפוסים. לוראן גבאגבו, אקדמאי בעל השקפות שמאליות מאוניברסיטת אביג'אן, שהיה אחד מראשי המחאה, הציע בחירות רב-מפלגתיות ונאלץ לגלות לצרפת, שם הקים את החזית האיווארית הפופולרית (Front Populaire Ivoirien, או FPI).
בשל ההידרדרות במצב הכלכלי ובניסיון לשמר את שלטונו ערך הופואה-בואני "בחירות" בהן הוצגה מועמדותו בלבד. כצפוי, זכה ב-100% מקולות הבוחרים. עם ניצחונו, הדיח את המזכיר הכללי של מפלגתו ומינה עצמו ל"יושב הראש המבצע" של ה-PDCI, צעד שחיזק את שליטתו במדינה. הופואה-בואני החל בשורת צעדים שנועדו להאדיר את שמו ולהבטיח את מורשתו בחוף השנהב: לאחר העברת בירת המדינה לעיר הולדתו ימוסוקרו ב-1983 השקיע מאות מיליוני דולרים בפרויקטים שנשאו את שמו בעיר ובסביבותיה. סירוב המדינה לממן את בתי הספר המוסלמיים מצד אחד, והקמתה הבזבזנית של בזיליקת גבירתנו של השלום ביאמוסוקרו מצד שני, גרמה גם לאוכלוסייתה המוסלמית של חוף השנהב למחות כנגדו.
באוקטובר 1990 נערכו בפעם הראשונה בחירות רב-מפלגתיות לנשיאות והופואה-בואני זכה באופן ברור, עם כ-82% מקולות הבוחרים. תנועות האופוזיציה טענו לזיוף התוצאות, אם כי המועמד מטעם מפלגת FPI שהתמודד מול הופואה-בואני, לוראן גבאגבו, הצליח, יחד עם שמונה נציגים נוספים ממפלגתו, לזכות בפעם הראשונה במושבים בפרלמנט לזכות האופוזיציה.
לקראת סוף העשור של שנות ה-80 החלה בריאותו של הופואה-בואני להדרדר וב-PDCI החלו מאבקי כוח פנימיים לגבי זהות יורשו. ב-1990 טס הופואה-בואני לצרפת לטיפולי חירום בסרטן הערמונית ולפני שעזב מינה את אלאסן ואטארה כראש הממשלה. מינוי של ואטארה, כלכלן לשעבר מקרן המטבע הבינלאומית נכפה על הופואה-בואני כחלק מהסכם הלוואות שהקרן הסכימה להעביר לחוף השנהב. כאשר היה ברור כי הופואה-בואני לא יחזור לתפקידו, נטל ואטארה את סמכויותיו כנשיא וניהל את המדינה, אך המצב הסתבך כאשר מינה הופואה-בואני את נשיא הפרלמנט אנרי קונאן-בדייה כיורשו. עם מותו של הופואה-בואני ב-7 בדצמבר 1993 הכריז על עצמו קונאן-בדייה כנשיא ולאחר יומיים התפטר ואטארה מתפקידו מתוך כוונה להתמודד בעתיד על תפקיד הנשיא.