שלילת הגשמות
שלילת הגשמות ביהדות > תפיסת האלוהות במקרא

תורת משה נוצרה בסביבתם של העמים האליליים, ומאבקהּ באמונותיהם תופס בה חלק עיקרי. השאלה הנוגעת לערך זה היא האם מלחמה זאת מכוונת רק נגד האמונה בריבוי אלים אך אין עניינה מלחמה ברעיון של אל גשמי, או שמא שלילת הגשמות היא פן מרכזי בתורת ישראל הקדומה.
לכאורה, פסוקים רבים בתנ"ך מתארים את אלוהים כבעל דמות ותכונות פיזיות, ביניהם:
וַיִּבְרָא אֱלֹהִים אֶת הָאָדָם בְּצַלְמוֹ, בְּצֶלֶם אֱלֹהִים בָּרָא אֹתוֹ, זָכָר וּנְקֵבָה בָּרָא אֹתָם.
וַיִּשְׁמְעוּ אֶת קוֹל ה' אֱלֹהִים, מִתְהַלֵּךְ בַּגָּן לְרוּחַ הַיּוֹם.
וַיִּרְאוּ אֵת אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל, וְתַחַת רַגְלָיו כְּמַעֲשֵׂה לִבְנַת הַסַּפִּיר, וּכְעֶצֶם הַשָּׁמַיִם לָטֹהַר; וְאֶל אֲצִילֵי בְּנֵי יִשְׂרָאֵל לֹא שָׁלַח יָדוֹ. וַיֶּחֱזוּ אֶת הָאֱלֹהִים, וַיֹּאכְלוּ וַיִּשְׁתּוּ.
וְנָתַתִּי מִשְׁכָּנִי בְּתוֹכְכֶם, וְלֹא תִגְעַל נַפְשִׁי אֶתְכֶם. וְהִתְהַלַּכְתִּי בְּתוֹכְכֶם, וְהָיִיתִי לָכֶם לֵאלֹהִים.
פֶּה אֶל פֶּה אֲדַבֶּר בּוֹ, וּמַרְאֶה וְלֹא בְחִידֹת, וּתְמֻנַת ה' יַבִּיט.
ה', בְּצֵאתְךָ מִשֵּׂעִיר, בְּצַעְדְּךָ מִשְּׂדֵה אֱדוֹם, אֶרֶץ רָעָשָׁה! גַּם שָׁמַיִם נָטָפוּ, גַּם עָבִים נָטְפוּ מָיִם.
הַיֹּשֵׁב עַל חוּג הָאָרֶץ, וְיֹשְׁבֶיהָ כַּחֲגָבִים; הַנּוֹטֶה כַדֹּק שָׁמַיִם, וַיִּמְתָּחֵם כָּאֹהֶל לָשָׁבֶת.
וַתִּפֹּל עָלַי שָׁם יַד אֲדֹנָי ה'. וָאֶרְאֶה, וְהִנֵּה דְמוּת, כְּמַרְאֵה אֵשׁ: מִמַּרְאֵה מָתְנָיו וּלְמַטָּה - אֵשׁ, וּמִמָּתְנָיו וּלְמַעְלָה - כְּמַרְאֵה זֹהַר כְּעֵין הַחַשְׁמַלָה. וַיִּשְׁלַח תַּבְנִית יָד, וַיִּקָּחֵנִי בְּצִיצִת רֹאשִׁי [...] וַתָּבֵא אֹתִי יְרוּשָׁלְַמָה, בְּמַרְאוֹת אֱלֹהִים.
וְהִנֵּה אֲדֹנָי נִצָּב עַל חוֹמַת אֲנָךְ, וּבְיָדוֹ אֲנָךְ.
לעומת זאת, יש בתנ"ך פסוקים אחרים הרומזים לאלוהות לא גשמית ויותר מרוחקת, שאיננה ניתנת לתפיסה חושית ולתיאור, והדבר היחיד הניתן לפגישה הוא כבוד ה' ולא ה' בעצמו:
לֹא תוּכַל לִרְאֹת אֶת פָּנָי, כִּי לֹא יִרְאַנִי הָאָדָם וָחָי.
וְנִשְׁמַרְתֶּם מְאֹד לְנַפְשֹׁתֵיכֶם, כִּי לֹא רְאִיתֶם כָּל תְּמוּנָה בְּיוֹם דִּבֶּר ה' אֲלֵיכֶם בְּחֹרֵב, מִתּוֹךְ הָאֵשׁ; פֶּן תַּשְׁחִתוּן, וַעֲשִׂיתֶם לָכֶם פֶּסֶל.
כִּי הַאֻמְנָם יֵשֵׁב אֱלֹהִים עַל הָאָרֶץ?! הִנֵּה הַשָּׁמַיִם וּשְׁמֵי הַשָּׁמַיִם לֹא יְכַלְכְּלוּךָ, אַף כִּי הַבַּיִת הַזֶּה אֲשֶׁר בָּנִיתִי!
וְאֶל מִי תְּדַמְּיוּן אֵל? וּמַה דְּמוּת תַּעַרְכוּ לוֹ?!
אָכֵן אַתָּה אֵל מִסְתַּתֵּר, אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל מוֹשִׁיעַ.
כִּי לֹא מַחְשְׁבוֹתַי מַחְשְׁבוֹתֵיכֶם, וְלֹא דַרְכֵיכֶם דְּרָכָי, נְאֻם ה'.
גָּדוֹל ה' וּמְהֻלָּל מְאֹד, וְלִגְדֻלָּתוֹ אֵין חֵקֶר.
בנוסף, המקרא מתאר את אלוהים רבות כמופשט ללא גוף, אשר ניתן לתאר רק את כבודו "ומראה כבוד ה' כאש אוכלת בראש ההר לעיני בני ישראל", "וכבוד ה' מלא את המשכן". ואף שמשה רואה את אחוריו של אלוהים ולא את פניו, הוא מדבר על ראיית כבוד ה' "הראני נא את כבודך... והיה בעבור כבודי ושכותי כפי עליך עד עוברי... וראית את אחורי", ואף שיחזקאל מדבר על ראיית אלוהים בתיאורים גופניים, הוא מדבר על "דמות מראה כבוד ה' ". כבוד ה' מתואר כדבר מופשט אשר אינו ניתן להגשמה "ואולם חי אני וימלא כבוד ה' את כל הארץ","מלוא כל הארץ כבודו", "וכבוד ה' מלא את בית ה'... אז אמר שלמה ה' אמר לשכון בערפל... האמנם ישב אלהים על הארץ? הנה השמים ושמי השמים לא יכלכלוך", "הלא את השמים ואת הארץ אני מלא, נאום ה' ". ואף משה אוסר על ישראל לעשות פסל מכיוון שלא ראו שום תמונה ודמות כשנגלה אליהם אלוהים בהר סיני "ותמונה אינכם רואים זולתי קול... ונשמרתם, כי לא ראיתם כל תמונה ביום דיבר ה' עמכם... פן תשחיתון ועשיתם לכם פסל תמונת כל סמל" (דברים ד טו).
את הסתירות בין הפסוקים ניסו תאולוגים ומלומדים בכל הדורות להסביר.
תרגומי המקרא היהודיים הקדומים, ובפרט תרגום אונקלוס פירשו את הפסוקים בצורה המרחיקה הגשמה, אולם לא ברורה תפיסתם המדויקת, ויש מקרים בהם הם מתרגמים את הפסוקים מילולית, גם כאשר הם נשמעים כהגשמה, וכן מתרגמים מילולית פסוקים לגבי רגשות המיוחסים לאל, לגבי תרגום אונקלוס טען הרמב"ם כי ייתכן ובמספר מקומות נוסחו שובש, וכל עוד ולא יהיה לנו את האוטוגרף של אונקלוס עצמו, לא ניתן יהיה לדון באותם המקומות.
לגבי הבנתם של חז"ל את התאולוגיה של התנ"ך (וממילא - שלהם, מתוקף מחויבותם אליו), ניטשת מחלוקת מחקרית, הדעה המקובלת ביהדות (עכ"פ מאז הרמב"ם) היא כי הם שללו את ההגשמה. (וראה להלן).
בקרב יהדות אשכנז הקדומה שררו ככל הנראה תפיסות מגשימות של האל, שהלכו ונעלמו לאחר הפולמוס על כתבי הרמב"ם. יש המזהים את ר' משה תקו ור' שלמה מן ההר כאותם שתפסו תפיסה מגשימה של האל. אולם הרב מנחם מנדל כשר סתר זיהוי זה.
הפילוסופים היהודים בימי הבניים שללו מהמקרא כל הגשמה או האנשה של האל, וחלקם גם שלל את היכולת ליחס לו כל תואר חיובי, ואף טען כי יחוס גוף גשמי לאל מהווה כפירה. (ראה להלן)
האמונה שלאל יש רגשות איננה סותרת את ההנחה שיש לשלול גשמות מהאל. בדעה זאת החזיק רבי חסדאי קרשקש שהאמין שהאל משולל דמות וצורה, אך ניתן לייחס לו רגשות כמו אהבה לעמו, וניתן לרצותו על ידי מעשים שראויים בעיניו. למרות זאת, דעה זאת בעייתית מבחינת התארים שניתן ליחס לאל ויש בה בכל זאת האנשה.
גם המלומד היהודי ברוך שפינוזה כתב שלאחר עיון מתמשך בתורה הוא הגיע למסקנה שמשה אכן האמין באל אחד ויחיד, מופשט וללא דמות, אך הוא האמין שלאל יש היפעלויות כמו כעס ושמחה, קנאה ואכזבה.
היו שסברו שהעברים בראשית אמונתם האמינו באלים רבים אלא שחשבו שהאל שלהם הוא ראש האלים או החזק ביניהם. חוקרים אחרים אחזו בדעה שהעברים הקדומים האמינו באל אחד ויחיד, קדום וכל-יכול, אך הם לא שללו ממנו את הגשמות. במחשבתם לאל הייתה דמות של אדם, או האדם נוצר בדמותו של האל. כך ניתן להסיק מהפסוק "כי בצלם אלהים עשה את האדם", ומהתיאורים של האל כפי שהם מופיעים בחזון הנביאים: ישעיהו (”וָאֶרְאֶה אֶת אֲדֹנָי יֹשֵׁב עַל כִּסֵּא רָם וְנִשָּׂא”), ירמיהו (”וַיִּשְׁלַח ה' אֶת יָדוֹ וַיַּגַּע עַל פִּי”), ויחזקאל (”וְעַל דְּמוּת הַכִּסֵּא דְּמוּת כְּמַרְאֵה אָדָם עָלָיו”).
לפי ביקורת המקרא, את התנ"ך ערך אדם, או מספר אנשים, בתקופה מאוחרת מזמן כתיבת הסיפורים עצמם. אותו אדם לקח כמה תעודות שהוחזקו כקדושות בקרב העם ואיחדם לכלל ספר אחד. בניתוח פילולוגי ניסו חוקרי המקרא להפריד את הספר שהושלם למרכיביו הראשונים כדי לבחון את הדעות של הכיתות השונות שיצרוהו בנפרד. מסקנתם הייתה שהסתירות בדבר גשמותו או מופשטותו של האל בפסוקי התנ"ך נובעת מתפיסת אלוהות שונה בין כותבי התעודות המקוריות. לדידם, היו כאלו שהאמינו שהאל גשמי ובדמות אדם, וכאלו שהאמינו שלאל אין דמות והוא נשגב מכל תפיסה. בצירוף התעודות נתערבבו התפיסות וזה יצר את התאולוגיה שפותחה על ידי הוגי הדורות הבאים.
ניתן להבין את היחס אל ההגשמה במקרא תוך כדי השוואתו למיתוסים הנפוצים בסביבתו בזמן היווצרותו. בפסוקים רבים ישנה הצהרה מפורשת נגד האלילות וההגשמה, אך בעיון מעמיק מוצאים פסוקים נוספים הטומנים בחובם את המלחמה באלילות ובהגשמת האל. לפנינו מספר דוגמאות:
התורה פותחת במשפט, שהוא אחד המשפטים המפורסמים ביותר בכל הדורות, שמוסר כביכול תיאור על בריאת העולם: ”בראשית ברא אלהים את השמים ואת הארץ” (בראשית א', א).
כשמשווים את הפסוק הראשון בתורה למיתולוגיה הכנענית רואים שהפסוק בא לתת מענה לאמונת הכנענים האליליים ששכנו בקרבת כותבי התנ"ך.
על פי המיתולוגיה של עמי כנען נשא אל, שהוא אל השמים, את אשרה, אלת האדמה, והם שהולידו את שאר האלים, אלו מהווים את כלל כוחות הטבע. הפסוק בבראשית מציין שאלוהי ישראל נמצא מעל הטבע, הוא זה שיצר את השמים וכל צבאם, את הארץ וכל אשר בה. נמצא שכבר הפסוק הפותח את התורה מעיד על כך שהרעיון המונותאיסטי נלחם בדעה שהאל הוא יש פיזיקלי ומורה שהאל טרנסצנדנטי ונבדל מעולם הטבע.
כאמור, סיפור הבריאה במיתולוגיה הבבלית, מתואר כתוצאה של מאבק בין אלים שונים. כשמספר אלים זוממים להרוג את תיאמת, אלת המים המלוחים, אך מפסידים במערכה נגדה, הם פונים אל מרדוך האל החזק, וזה מביס את תיאמת ומחלקי גופתה בורא את היקום. מרדוך מבדיל בין חלק גופה העליון של תיאמת וממנו בורא את השמים ומחלק גופה התחתון הוא בורא את הארץ.
בספר בראשית נאמר:
וְהָאָרֶץ הָיְתָה תֹהוּ וָבֹהוּ וְחֹשֶׁךְ עַל-פְּנֵי תְהוֹם וְרוּחַ אֱלֹהִים מְרַחֶפֶת עַל-פְּנֵי הַמָּיִם...וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים: יְהִי רָקִיעַ בְּתוֹךְ הַמָּיִם וִיהִי מַבְדִּיל בֵּין מַיִם לָמָיִם. וַיַּעַשׂ אֱלֹהִים אֶת-הָרָקִיעַ וַיַּבְדֵּל בֵּין הַמַּיִם אֲשֶׁר מִתַּחַת לָרָקִיעַ וּבֵין הַמַּיִם אֲשֶׁר מֵעַל לָרָקִיע; וַיְהִי-כֵן. וַיִּקְרָא אֱלֹהִים לָרָקִיעַ שָׁמָיִם...