stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'וזף טאוסיג
משלחת הסיוע לסין

באפריל 1900 הצטוותה ה-Newark להפליג ליפן, ולאחר מכן לטאקו שבסין, כחלק ממשלחת הסיוע לסין - משלחת של הכוחות המזוינים של ארצות הברית שמטרתה הייתה להציל את אזרחי ארצות הברית, אזרחים אירופים ואזרחים זרים אחרים במהלך השנים האחרונות של מרד הבוקסרים. הכוח הימי המשותף היה תחת פיקודו של סגן האדמירל אדוארד הוברט סימור מהצי המלכותי הבריטי, לצד קפטן באומן מק'קלה, מצי ארצות הברית, השני בבכירותו בשרשרת הפיקוד של המשלחת. כחבר בכוח הנחיתה הבין-לאומי, שלימים נודע כ"משלחת הסיוע של סימור", שירת טאוסיג כתף אל כתף לצד ג'ון ג'ליקו ודייוויד ביטי, שהתקדמו מאוחר יותר בשירותם בצי הבריטי, ומונו שניהם, לימים, לתפקיד אדמירל הצי, ואשר איתם רקם טאוסיג שותפות מקצועית וחברית ארוכת ימים.
ב-7 ביוני 1900, 2,100 חברי משלחת הסיוע של סימור יצאו ברכבת מטיינג'ין לבייג'ינג, במטרה לשחרר את עובדי הנציגויות הזרות הנצורים. עם זאת, ההתקדמות הופסקה שוב ושוב בשל הצורך לתקן את מסילת הרכבת, ולהתגונן מפני התקפות הלוחמים הסינים, שהתעצמו עם התקדמות הרכבת שעליה חייליו של סימור. הכוחות האימפריאליים של אלמנת הקיסר היו בעלי ברית של הלוחמים הסינים, והצטרפו למתקפות. שבעה ימים בלבד לאחר שהחלה משימת ההצלה, נאלצה המשלחת לסגת לטיינג'ין, בשל הפגיעה במסילת הרכבת, הן מצפון והן מדרום ליאנג צון, שנגרמה על ידי הלוחמים הסינים, וניתקה את קווי האספקה, מה שמנע את האפשרות לחדשהּ. במהלך הנסיגה נפצע טאוסיג בצורה חמורה ברגלו, כתוצאה ממתקפה של הלוחמים הסינים. ביפן החלים טאוסיג מהפציעה ברגלו. 43 שנים מאוחר יותר הוענק לטאוסיג עיטור לב הארגמן על פציעתו בקרב.
בדומה להתנהלותו בעת מלחמת ארצות הברית–ספרד, כתב טאוסיג ביומנו באופן יומיומי על קורותיו בעת שהותו בפיליפינים, ומאוחר יותר על תקופתו בסין, בעודו מוצב על סיפונה של ה-Newark כצוער. יומנו זה הכיל תיאורים מפורטים של חבריו לספינה ושל קציניו, בכלל זה של קפטן באומן מק'קלה, של סגן האדמירל סימור, ושל ההתקדמות והנסיגה של מסע סימור, הדינמיקה הפוליטית, מנהגים חברתיים ונופש בסין, ושֹרטוטים של פרטים הנדסיים של ה-Newark, ושל ההתרחשויות העירוניות בוויגאן ובפמפלונה. תיעודים בעלי משמעות טקטית כוללים רשימה של הנמלים בהם עגנה ה-Newark לצורכי הצטיידות ותיקונים, ודו"ח מודיעיני על הביצורים של סידני, אוסטרליה ועל ממשלת מדינת ניו סאות' ויילס. טאוסיג הגיש את יומנו לקפטן ג'ון פרימונט מספינת האספקה USS Culgoa, אשר אימת את הפרטים והצהיר על יומניו של טאוסיג כעבודה מצוינת. היומן בן 120 העמודים שכתב טאוסיג בתקופה שהיה על סיפונה של ה-Newark, היה הבסיס למאמרו באפריל 1927 על מסע הסיוע של סימור, אחד מארבעים וארבעה מאמרים שכתב בסופו של דבר לכתב העת Proceedings, של מכון צי ארצות הברית.
השכנת שלום בקובה ושנות המלחמה

לאחר ההחלמה מהפציעה ברגלו, הוצב טאוסיג בספינת התותחים נשוויל בפיליפינים, ולאחר מכן לספינת העזר Culgoa, ספינת אספקה הנושאת מכולות מזון עבור הצבא, מאוסטרליה לפיליפינים. לאחר מכן הוצב בספינת התותחים יורקטאון, בפיקודו של אביו, קומנדר (מקביל ללוטננט קולונל) אדוארד טאוסיג. בעת ששירת על היורקטאון, בנמל יוקוהמה, הציל טאוסיג את חייו של עמית לספינה, אשר הציל בעצמו את חייו של אדם אחר שטבע. חייהם של שני הטובעים ניצלו, ובשל גבורתו הוענקה לטאוסיג על ידי מחלקת האוצר של ארצות הברית ב-1902, Silver Life Saving Medal. בין שלל האותות והעיטורים שהוענקו לטאוסיג לאורך חייו, הייתה מדליה זו היקרה לו מכל.
לאחר שנתיים כצוער, בהן השתתף בשלושה עימותים נפרדים, אשר פרצו ביוזמתם של ילידים שהתנגדו להתערבות זרה, החל טאוסיג, ב-28 בינואר 1901, בגיל 23, את שירותו כקצין זוטר וזכה לסדרה של קידומים בדרגה ואותות הצטיינות שהוענקו לו, ואשר ציינו את שירותו בחיל הים. עם שובו לארצות הברית משירותו בפלגה האסיאתית, הוצב באוניית המערכה טקסס ב-1902, ואז שירת כנווט על סיפון ספינת התותחים טופקה. ב-1905 הוצב לשרת על סיפון האמפיטריט (Amphitrite), האונייה הראשונה בסדרתהּ, אשר שימשה כ-station ship של מפרץ גואנטנמו שבקובה. בשנה שלאחר מכן שימש כנווט וכ-executive officer (קצין שאחראי בדרך כלל על תפעול הארגון וניהול הפעילות השוטפת) על סיפון ספינת האספקה Celtic. ב-1907 הצטרף טאוסיג לצוות הקצינים של הפרה-דרדנוט קנזס, אחת מספינות הצי הלבן הגדול, אשר הקיף את כדור הארץ ב-1907, כהפגנה לנוכחותה הגלובלית של ארצות הברית, ולעוצמתו של הכוח הימי של ארצות הברית, אשר יכול לפעול במים עמוקים, ובכל מקום בעולם. לאחר שהקיף הצי את כף הורן, ושייט במעלה החופים המערביים של צפון ודרום אמריקה, הוא ניתק מהקנזס במספנת הצי שבמארה איילנד, והוטל עליו לחבור לכוח בפיקודו של אביו, אדוארד טאוסיג, שהיה אז תת-אדמירל ומפקד מספנת צי ארצות הברית בנורפוק. ב-1910 מונה טאוסיג לעוזרו של תת-אדמירל צ'ארלס ורילנד, מפקד החטיבות השנייה והרביעית של פיקוד כוחות צי ארצות הברית.
עם קידומו לדרגת לוטננט קומנדר (מקביל לרב-סרן) ב-1911, קיבל טאוסיג את הפיקוד על המשחתת אמן (Ammen), ולאחר מכן הוצב ב-Bureau of Navigation שבוושינגטון די. סי. עד 1915. תפקיד זה העניק לטאוסיג את הניסיון והרקע הצבאי שסייעו לקדם את חשיפתו לגורמים בכירים באגף כוח האדם של הצי לאחר מלחמת העולם הראשונה, מה שתרם לקידומו בחיל. ב-1915 החל טאוסיג להתעמת עם תת-מזכיר הצי דאז, ולימים נשיא ארצות הברית ה-32, פרנקלין דלאנו רוזוולט, ועם הממונה עליו, מזכיר הצי של ארצות הברית ג'וזפוס דניאלס, כשטאוסיג, יחד עם כמה קציני צי אחרים, המוכר ביניהם אז היה האדמירל ויליאם סימס, הביעו עמדות ביקורתיות ביחס לתוכנית שאיפשרה שימוש בפושעים משוחררים, לצורך מילוי השורות המתרוקנות בנגדים ובחוגרים. ב-1915 חזר טאוסיג אל הים, כמפקד המשחתת וודסוורת' (Wadsworth), וכמפקד החטיבה השישית של חיל המשחתות בפיקוד כוחות צי ארצות הברית. בשנה שלאחר מכן קודם טאוסיג לדרגת קומנדר (מקביל לסגן-אלוף).
מלחמת העולם הראשונה - "אנו מוכנים כעת, המפקד."

ביולי 1916, לאחר ששירת באוניות מערכה, סיירות ומשחתות, מונה טאוסיג לפקד על כוח משחתות, דיוויז'ן 8 (Division 8)‏, חלק מפיקוד כוחות צי ארצות הברית. בעת שבריטניה סבלה קשה מהתקפות לא מרוסנות של צוללות הצי הגרמני כנגד משלוחים מסחריים, בצפון האוקיינוס האטלנטי, הורה נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון לדיוויז'ן 8 לצאת לקווינסטאון (כיום קוב) שבאירלנד, במאי 1917. הייתה זו הקבוצה הראשונה של משחתות אמריקאיות שנשלחה אל מעבר לים במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר חציית האוקיינוס האטלנטי, שארכה תשעה ימים, רובם תחת סערה דרומית-מזרחית קשה, הגיע כוח המשחתות לקווינסטאון, כשההוראות שלו הן לשתף פעולה עם הצי המלכותי הבריטי. בארוחת ערב שנערכה בלילה בו הגיעו הכוחות האמריקניים, שאל מפקד החופים של אירלנד, תת-אדמירל סר לואיס ביילי את טאוסיג: "מתי תהיו מוכנים לצאת לים?"; טאוסיג השיב במילים שהתפרסמו מאז: "אנו מוכנים כעת, המפקד, כלומר, ברגע שנגמור לתדלק". בגין התקפה על צוללת גרמנית, ב-29 ביולי 1917, הוענקה לטאוסיג מדליית השירות המצוין של הצי, באותה העת, פרס הגבורה השני הגבוה ביותר של הצי. בדצמבר 1917 חזרה טאוסיג לארצות הברית, על מנת לפקד על המשחתת שהוזמנה זה מקרוב, Little. במאי 1918 הייתה ה-Little באירופה, ופיטרלה לאורך חופי צרפת. היומן שכתב טאוסיג על שירותו במלחמת העולם הראשונה, יצא לאור בשנת 1996 בהוצאת מכללת המלחמה של הצי, תחת הכותרת "The Queenstown Patrol, 1917". כשהמלחמה התקרבה אל סיומה, נשלח טאוסיג אל ה-Bureau of Navigation, באוגוסט 1918.
עימות עם תת-מזכיר הצי של ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט

עם קידומו לדרגת קפטן (מקביל לאלוף-משנה) בספטמבר 1918, הוצב טאוסיג בראש ה-Division of Enlisted Personnel, חלק מה-Bureau of Navigation. בזכות הניסיון שרכש בשירותו בצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה, היה מודע טאוסיג לאי ההתאמות ששררו ביחס למצבת כוח האדם של הצי, ועל רקע זה הסתבך טאוסיג, ב-1920, בסכסוך מתוקשר עם תת-מזכיר הצי של ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט. טאוסיג אף העיד בפני תת-הוועדה של הסנאט של ארצות הברית לענייני הצי (U.S. Senate Subcommittee on Navy Affairs), בנוגע למחסור בכוח אדם בצי והצהיר כי "ראשי המחלקות בצי נכשלו בנקיטת צעדים מתאימים לאספקת כוח אדם חיוני להתנהלות ראויה של הצי במהלך המלחמה". בבטאו בפומבי עמדות אלו, רכש לו טאוסיג את עוינותו הנצחית של רוזוולט, שבאותה העת ניהל קרב פוליטי מול המפלגה הרפובליקנית בנוגע למינויו כסגן נשיא ארצות הברית. רוזוולט כתב מכתב חריף לתת-הוועדה לענייני הצי, בו הכחיש את האשמותיו של טאוסיג.
טאוסיג המשיך להצהיר בפה מלא כי "הצי היה רחוק מלהיות מוכן למלחמה... וכוח האדם שגויס היה לחלוטין לא מתאים לאיוש ראוי של ספינותינו שנבנו, תחת הנחות שתשרורנה תקופות של שלום, ובוודאי שאיוש כנ"ל היה בלתי הולם בצורה מסוכנת, במקרה בו ניזרק פתאום למלחמה".
מזכיר הצי של ארצות הברית, ג'וזפוס דניאלס, זעם על התבטאויותיו הביקורתיות של טאוסיג, ודחה את פרסום מאמרו זוכה הפרס של טאוסיג, אודות כוח האדם של הצי, בהוצאת מכון צי ארצות הברית.
השנים שבין מלחמות העולם

ב-1919 השתתף טאוסיג בקורס לקצינים בכירים במכללת המלחמה של הצי, סיים אותו בהצלחה ב-1920 ומונה לחבר בצוותו של נשיא מכללת המלחמה של הצי. בשנה שלאחר מכן הוא היה חבר צוות במחלקת הטקטיקה. ב-1921 מונה לפקד על אוניית הנוסעים Great Northern, שלאחר מכן שונה שמה ל-Columbia, ואשר לזמן קצר הייתה ספינת הדגל של הצי האטלנטי. ב-1922 הסיירת הממוגנת עליה פיקד, Cleveland, העניקה סיוע לקורבנות רעידת אדמה וצונאמי שפקדו את צ'ילה בנובמבר אותה השנה. על פעולותיו, הוענק לטאוסיג אות מסדר ההצטיינות של צ'ילה, בגין מאמצי הסיוע שהושיט למדינה ולאזרחיה שנפגעו ברעידת האדמה. ב-1923 מונה טאוסיג, למשך שישה חודשים, למשרת עוזרו של הילרי פי. ג'ונס, מפקד ה-United States Fleet.
החל מיולי 1923 ועד יוני 1926, שימש טאוסיג כחלק מהצוות הפיקודי של מכללת המלחמה של הצי, שם כיהן כראש מחלקת אסטרטגיה. ב-1926 הוענק לו הפיקוד על הסיירת הקלה Trenton. בין 1927 ל-1930 כיהן שוב במכללת המלחמה של הצי, בתפקיד ראש המטה, וב-16 במאי 1930, קיבל את הפיקוד על אוניית המערכה Maryland. ב-1 ביולי 1931 קודם טאוסיג לדרגת אדמירל משנה ושימש כראש מטהו של האדמירל ריצ'רד לי. ב-1933 מונה טאוסיג לעוזרו של ראש המבצעים הימיים במחלקת הצי של ארצות הברית. עם זאת, בהינתן שבינואר אותה השנה החל פרנקלין דלאנו רוזוולט לכהן כנשיא ארצות הברית, אפסו סיכוייו של טאוסיג, אליבא דאדמירל פרדריק ס. וייטינגטון, להתקדם אי פעם לדרגה הגבוהה מאדמירל משנה, בשל המחלוקת שלו עם רוזוולט בשנות ה-20. על רוזוולט נמתחה ביקורת על ידי בעלי הטורים דרו פירסון ורוברט אלן, כאשר, ב-1936, במקום למנות את טאוסיג לתפקיד מפקד ה-United States Fleet, מונה טאוסיג לתפקיד מפקד ה-Battleship Division 3. ב-1937, עדיין בדרגת אדמירל משנה, מונה טאוסיג לפקד על ה-Scouting Force. במאי 1938 מונה טאוסיג למפקד מספנת נורפוק ולמפקד ה-Fifth Naval District [כיום, ה-Commander, Navy Installations Command (פיקוד האחראי לכל מתקני החוף שבשליטת הצי האמריקאי)], עמדה בה ניצב אביו, אדוארד טאוסיג, 30 שנים קודם לכן.
עימות נוסף עם פרנקלין דלאנו רוזוולט

במאי 1940 התעמת טאוסיג שוב עם פרנקלין דלאנו רוזוולט, שבתקופה זאת כבר כיהן כנשיא ארצות הברית, כאשר הסנאטור ממסצ'וסטס דייוויד וולש הזמין את טאוסיג להעיד בשימוע של הסנאט של ארצות הברית, ביחס לתוכניות להרחבת הצי של ארצות הברית. טאוסיג צידד בבניית אוניות המערכה מסדרת איווה ומסדרת מונטנה, והעיד באשר לתוכניות האגרסיביות והאימפריאליסטיות של האימפריה היפנית, אשר תכננה לספח את סין, את הפיליפינים ואת איי הודו המזרחיים ההולנדיים. טאוסיג הזהיר מפני עליונות צי הסוחר היפני, ביחס לזה האמריקני, וביחס לצורך לחדש את בסיסי ארצות הברית באוקיינוס השקט ולהתכונן להגנה על הפיליפינים, באומרו "אני לא יכול לראות כיצד נוכל להימלט מלהיגרר למלחמה, בהתבסס על המגמות הנוכחיות של האירועים". עדותו של טאוסיג עוררה מחלוקת שנדונה בעיתונות במשך שבועות ארוכים, והציתה את זעמו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, אשר שאף לראות את טאוסיג מפנה את מקומו כמפקד מספנת נורפוק ומפקד ה-Fifth Naval District. כך או אחרת, ראש המבצעים הימיים, האדמירל הארולד סטארק, שכנע את רוזוולט לשקול מחדש את החלטתו, ובסופו של דבר נמנע רוזוולט מפעולה. עם זאת, סטארק הצהיר בפומבי כי השקפותיו של טאוסיג עמדו בניגוד לעמדת מחלקת הצי של ארצות הברית בנושא, וב-23 באפריל 1940, פרסם נזיפה שנכללה בתיקו האישי של טאוסיג.
מלחמת העולם השנייה

אדמירל משנה טאוסיג נאלץ להתפטר בספטמבר 1941 בשל גילו המתקדם, חרף עתירתו להמשיך בשירות פעיל, על רקע המשבר הבין-לאומי הממשמש ובא. טאוסיג קודם לדרגת תת-אדמירל ב-22 באוקטובר 1941, עקב שירותו במרד הבוקסרים. באפריל 1940 העיד טאוסיג בפני ועדת הסנאט לעניינים ימיים, כי מלחמה עם יפן על הפיליפינים היא בלתי נמנעת, אם לא יתרחש שינוי במדיניות. עדותו כללה תחזיות מדויקות ביחס למלחמה הקרבה ובאה באוקיינוס השקט. על פי מאמר שנכתב על ידי העיתונאי דרו פירסון ב-9 במאי 1940, אולץ טאוסיג לפרוש לגמלאות בשל תחזיתו הפומבית שמלחמה עם יפן היא בלתי נמנעת. במאמר שפרסמו פירסון ורוברט אלן ב-9 ביוני 1940, התייחסו אל טאוסיג הכותבים כ"האינטלקטואל הכוכב והאסטרטג של צי ארצות הברית".
ב-8 בדצמבר 1941 פקד הנשיא רוזוולט להסיר את הנזיפה שספג טאוסיג מתיקו האישי, לאחר שבנו, ג'וזף טאוסיג ג'וניור, נפצע באורח קשה ואיבד את רגלו, בעת ששירת על אוניית המערכה Nevada, במהלך המתקפה על פרל הארבור. טאוסיג ג'וניור זכה על אירוע זה בצלב הצי.
בקשתו של טאוסיג לשוב לשירות פעיל התקבלה בסופו של דבר ב-1943, והוא שירת במשרדו של מזכיר הצי של ארצות הברית בוועדת החנינה והבקרה של הצי של ארצות הברית, במועצה לבדיקת המשמעת בצי, ובמינהל הרכש והפרישה, עד ל-1 ביוני 1947, חודשים ספורים לפני מותו.
תת-אדמירל טאוסיג הלך לעולמו ב-29 באוקטובר 1947, במרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד בעיר בת'סדה שבמדינת מרילנד.
טאוסיג השאיר אחריו את אשתו מזה 38 שנים, לולי ג'ונסטון טאוסיג; שתי בנות, אמילי ויטני שרמן ומרגרט פיליפ הלמר, ואת בנו, ג'וזף טאוסיג ג'וניור. ביתו מרגרט הייתה נשואה לקפטן ג'ורג' פיליפ ג'וניור, עד מותו ב-1945.
הנצחה

המשחתת (USS Joseph K. Taussig (DE-1030 נקראה על שמו, בעוד שה-USS Taussig, נקראה על שם אביו.
שדרות טאוסיג בנורפוק, וירג'יניה, בסמוך לבסיס חיל הים נורפוק, נקראות על שמו.
רחוב טאוסיג בטיירהסאנטה שבסן דייגו, קליפורניה, במתחם השיכון הצבאי שבקניון מרפי, נקרא על שמו.
שונות

נכדתו של טאוסיג נשואה לעורך הדין ומנחה תוכנית האירוח הרדיופונית, יו יואיט.
נדיה וסט

| --- | --- |

 לידה:  20 במרץ 1961 (בת 63) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית  אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון  בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ורג' ושינגטון 
 השתייכות:  צבא ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1982–2019 (כ־37 שנים)
 דרגה:   לוטננט גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקדת בית החולים הצבאי מקדונלד  קצינת הרפואה של הדיוויזיה המשוריינת הראשונה  מפקדת כוחות הרפואה המשולבים באזור וושינגטון ד.סי.  מפקדת המרכז הרפואי הצבאי וומאק  מפקדת כוחות הרפואה של הצבא בפיקוד אירופה של ארצות הברית  יועצת לענייני רפואה של יושב ראש המטות המשולבים  קצינת הרפואה הראשית של צבא ארצות הברית
 עיטורים
   מדליית השירות המצוין  לגיון ההצטיינות (4)
 
נדיה יודית וסט (באנגלית: Nadja Yudith West; נולדה ב-20 במרץ 1961) היא קצינה בדימוס בדרגת לוטננט גנרל. שירתה כקצינת הרפואה הראשית של צבא ארצות הברית.
קורות חיים

וסט נולדה בוושינגטון די. סי.. היא הצעירה מבין 12 ילדים, כולם מאומצים. אביה שירת בצבא ארצות הברית ואמה הייתה פעילה בתנועה לזכויות האזרח. שלוש מאחיותיה שירתו בחיל הנשים של צבא ארצות הברית ואחות נוספת בחיל האוויר של ארצות הברית.
ב-1982 סיימה לימודי הנדסה באקדמיה הצבאית של ארצות הברית כחלק מהמחזור השלישי של וסט פוינט שכלל נשים. היא המשיכה ללימודי רפואה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון אותם סיימה ב-1988. התמחתה ברפואת משפחה בבית החולים הצבאי מרטין בבסיס פורט בנינג. סיימה קורס קציני רפואה בסיסי ומתקדם וקורס קציני רפואה אווירית.
בתקופת מלחמת המפרץ הצטרפה לכוחות הדיוויזיה המשוריינת השנייה שנלחמה באזור רמאדי. לאחר מכן שירתה בבית החולים הצבאי בלאנצ'פילד בפורט קמפבל שבקנטקי והשתתפה במשימות רפואיות של קבוצה 5 מהכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית. ביצעה התמחות שנייה ברפואת עור במרכז הרפואי פיצ'סימונס ומרכז הרפואי של אוניברסיטת קולורדו בדנוור. שירתה כקצינת רפואה בדיוויזיה המשוריינת הראשונה בגרמניה המערבית ובמסגרת זו שימשה סגנית כוחות הרפואה שנשלחו לאזור מקדוניה וקוסובו. שירתה כקצינת רפואה בבית החולים הכללי 121 בסיאול שבקוריאה הדרומית ופיקדה על בית החולים הצבאי מקדונלד בפורט יוסטיס שבוירג'יניה. שימשה סגנית המרכז הרפואי הלאומי של הצי וקצינת המבצעים של כוחות הרפואה הצבאיים באזור וושינגטון די. סי..
פיקדה על המרכז הרפואי הצבאי וומאק בפורט בראג ועל כוחות הרפואה בפיקוד אירופה של ארצות הברית. שימשה סגנית ראש מטה קצין רפואה ראשי של הצבא, ועוזרת לענייני רפואה של יושב ראש המטות המשולבים.
בפברואר 2016 קודמה לדרגת לוטננט גנרל ומונתה לקצינת הרפואה הראשית ומפקדת פיקוד הרפואה של צבא ארצות הברית. היא הייתה בכך לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה בדרגה זו בצבא, האישה השנייה והאפרו-אמריקאית הראשונה בתפקיד זה. באוגוסט 2019 סיימה את תפקידה ופרשה מהשירות הצבאי.
לאחר שחרורה הצטרפה לדירקטוריון חברת הפלדה נוקור ולדירקטוריון חברת ג'ונסון אנד ג'ונסון.
וסט בוגרת המכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית ובעלת תואר שני באסטרטגיית ביטחון לאומי מהמכללה הלאומית למלחמה. היא חברה באקדמיה האמריקאית של רופאי העור ובאקדמיה האמריקאית של רופאי המשפחה.
נשואה לדונלד וסט ואם לשניים.
גנרטור חשמלי

גנרטור מתחילת המאה ה-20
שלט בגבעתיים עם הכיתוב "חדר גנרטור - הכניסה לזרים אסורה"
מחולל או גנרטור (באנגלית: generator) הוא מכונה לייצור חשמל באמצעותה ממירים אנרגיה מכנית לאנרגיה חשמלית.
התפתחות הגנרטור

המתקנים הראשונים להפקת חשמל מאנרגיה מכנית ייצרו זרם ישר במתח גבוה בדרך אלקטרוסטטית, כלומר באמצעות צבירתם של מטעני חשמל סטטי. דוגמאות למתקנים מסוג זה הן מכונת ווימשורסט ומחולל ואן-דה-גראף. מתקנים להפקת חשמל בדרך זו היו ועודם שימושיים בעיקר להדגמות ולניסויים מדעיים הדורשים מתח גבוה, אך אינם מתאימים לאספקה סדירה של אנרגיה חשמלית עבור מכשירים צורכי חשמל.
גילוי הקשר בין מגנטיות וחשמל, לפי כלל יד ימין, סלל את הדרך להמצאת גנרטורים לייצור תעשייתי של חשמל לצריכה, ואלה מוסיפים ומשתכללים עד ימים אלה.
התפתחות הגנרטור > פראדיי

בשנים 1831–1832 גילה החוקר הבריטי מייקל פאראדיי כי כאשר גורמים למוליך חשמלי לחצות קווי שדה מגנטי מתפתח בין קצותיו מתח חשמלי, זאת לאחר ששאל את עצמו האם ניתן להפיק בעזרת מגנט זרם חשמלי כמו שניתן להפיק מגנט מזרם חשמלי (דבר שהיה ידוע אז). בעקבות תגליתו הצליח לבנות גנרטור שהיה עשוי לוח נחושת עגול הסובב בכח מכני בין קטבי מגנט פרסה. דרך מספר חיבורים חשמליים במרכזו ובהיקפו של לוח הנחושת הצליח פאראדיי להפיק זרמים חשמליים חלשים.
התפתחות הגנרטור > דינמו

דינמו (Dynamo) הוא גנרטור עושה שימוש בעקרונות האלקטרומגנטיות להמרת תנועה מכנית סיבובית לזרם ישר. הדינמו היה הגנרטור החשמלי הראשון שהיה מסוגל לספק חשמל לצריכה. גם במאה ה-21 מסופקת רוב צריכת החשמל בעולם על ידי דינמו גנרטורים.
הדינמו הראשון נבנה בידי צרפתי בשם איפוליט פיקסי (צר'), שעסק בתכנון ובבניית מכשירים. רעיון הגנרטור הראשון של פאראדיי שוכלל על ידי פיקסי, שהשתמש במגנט קבוע הסובב על ציר. המגנט הוצב כך שקטביו יעברו תוך כדי סיבובם בסמוך לליבת ברזל המלופפת בתיל מוליך. פיקסי גילה כי בכל פעם שאחד מקטבי המגנט חולף ליד התיל מורגשת בין קצות התיל פעימה של מתח חשמלי, וכי קוטביות הפעימה מתהפכת בהתאם לקוטב המגנט (צפוני או דרומי) החולף בסמוך לתיל. כך יוצר לראשונה מתח חילופין. על מנת לקבל ממתח זה זרם ישר המציא פיקסי מחלף זרם (קומוטטור) – התקן מכני הגורם לכך שכל אחד מזוג תיילי הזינה המספקים את הזרם ליעדו יחובר בכל מחצית סיבוב של המגנט אל קצה אחר של התיל המלופף. באופן זה בדיוק כאשר מתהפכת קוטביות המתח בקצות התיל המלופף מתהפך גם כיוון החיבור שלו אל תיילי הזינה כך שכיוון הזרם דרכם נשמר.
התפתחות הגנרטור > דינמו > דינמו ידליק

בין השנים 1852–1854 פיתח המדען ההונגרי אניוש יֶדליק (Ányos Jedlik) גנרטור בו את מקום המגנט הקבוע החליף אלקטרומגנט.
התפתחות הגנרטור > דינמו > דינמו גרם

התכנון של ידליק, ושל ורנר פון סימנס וויטסטון שבאו אחריו, היה בעייתי שכן תפוקת הגנרטור בכל מחזור סיבוב הייתה בצורת קפיצה חדה של זרם כשלאחריה לא כלום.
מדען איטלקי ששמו אנטוניו פצ'ינוטי הצליח לשפר את צורת הגל החשמלי ולהאריך את משך התפוקה החשמלית בכל מחזור סיבוב, תוך שימוש בצורת ליפוף טורואידלית. הוא השיג צורה זו באמצעות כיפוף טורואידלית של טבעת ברזל. בצורת ליפוף זו גדל משך השהות של המוליך המלופף מול קטבי המגנט.
זנוב גרם (Zénobe Gramme), מהנדס חשמל בלגי, התבסס על אותו רעיון של פצ'ינוטי כמה שנים מאוחר יותר בעת שתכנן מפעל לייצור חשמל בפריז בשנת 1870. התכנון שלו קרוי עד היום דינמו גרם.
גרסאות שונות של התכנון הזה נבנו מאז ועד היום, אך העיקרון המרכזי בכולם הוא צורת ליפוף טורואידלית של סליל תיל סגור, חסר קצוות.
גנרטור דיזל

גנרטור דיזל (אנ') הוא גנרטור המונע באמצעות מנוע דיזל. הפעלת גנרטורים באמצעות מנוע דיזל מאפשרת גמישות רבה בשינועם ובמיקומם, ובכך לספק חשמל ללא תלות בחיבור לתחנת כוח. גנרטורי דיזל מיוצרים בהספקים הנעים מקילוואטים בודדים ועד למאות קילוואטים. בהספקים נמוכים קיימים גנרטורי דיזל חד-פאזיים (המכונים בסלנג "פק-פק"), ובהספקים שמעל 10 קילוואט הגנרטורים על פי רוב תלת-פאזיים.
ראו גם

טורבינה
התפתחות הגנרטור - מחולל ואן-דה-גראף הוא דוגמה למתקנים הראשונים להפקת חשמל מאנרגיה מכנית, אשר ייצרו זרם ישר במתח גבוה באמצעות צבירתם של מטעני חשמל סטטי.
ודיע א-סאפי

| --- | --- |

ודיע א-סאפי, 2012
 לידה:  1 בנובמבר 1921 ניחא אלשוף, לבנון 
 פטירה:  11 באוקטובר 2013 (בגיל 91) מנסוריה, לבנון 
 שם לידה:  وديع بشاره يوسف فرنسيس 
 מקום קבורה:  ניחא אלשוף 
 מוקד פעילות:  לבנון 
 תקופת הפעילות:  מ-1938 
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  ערבית 
 כלי נגינה:  עוד 
 פרופיל ב-IMDb
 
ודיע א-סאפי  (בערבית: وديع الصافي, תעתיק מדויק: ודיע אלצאפי; 1 בנובמבר 1921 – 11 באוקטובר 2013) היה זמר ומלחין לבנוני. הוא נחשב לאחד מגדולי הזמרים בעולם הערבי. לא-סאפי מקום חשוב ומכובד בהיסטוריה של הזמר הערבי והלבנוני בפרט.
ביוגרפיה

ודיע א-סאפי נולד בכפר ניחא (אנ') שבהרי השוף בשם ודיע בשארה יוסף פרנסיס (وديع بشارة يوسف فرنسيس), והוא הבן השני במשפחה בעלת שמונה בנים. אביו בשארה יוסף ג'יבריל פרנסיס, עבד בצבא הלבנוני. מאחר שהמשפחה סבלה מחיי עוני החליטה לעבור ב-1930 לביירות. שם הצטרף ודיע א-סאפי לבית ספר השייך למנזר קתולי, והתחיל לנגן בלהקה של בית הספר. אחרי שלוש שנים הוכרח לעזוב את הלימודים על מנת לעזור בפרנסת המשפחה.
דרכו המקצועית

היציאה לעולם האמנות הייתה ב-1938, לאחר שזכה במקום הראשון בתחרות שירה שהתקיימה ברדיו הלבנוני, בתקופת המנדט הצרפתי (השיר הזוכה היה: "يا مرسل النغم الحنون"). כאשר החליטה הוועדה בתחרות להעניק לו את הכינוי "ודיע א-סאפי" בשל קולו הזך (סאפי – صافي – נקי, זך) ומאז דבק בו כינוי זה. הזמר המצרי הענק מוחמד עבד אל-והאב קרא לו האיש "בעל גרון מזהב". בעיתונות הלבנונית ובאמצעי תקשורת ערבים, היו לו כינויים נוספים, כמו: "זמר הארזים" (مطرب الأرز), קדוש הזמר (قديس الطرب) ועוד.
בסוף שנות ה-50 הוא ייסד, יחד עם עוד מוזיקאים לבנוניים, את פסטיבל בעלבכ, כדי לקדם את השירה הלבנונית.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בלבנון ב-1976 הוא עבר למצרים ומשם לבריטניה, עד שבסופו של דבר התיישב בפריז. היו לו שלוש אזרחויות נוספות לאזרחותו הלבנונית: צרפתית, מצרית וברזילאית.
במהלך חייו כתב והלחין מעל 1,000 שירים.
פרסים ומחוות

ב-1989 הוזמן לקונצרט מחווה בפריז לרגל סיום יובל זהב לקריירה שלו כזמר.
א-סאפי זכה בחמישה תארים להצטיינותו בתקופת הנשיאים כמיל שמעון, פואד שהאב, סולימאן פרנג'יה ואליאס הראווי.
הנשיא אמיל לחוד העניק לו את תואר "אל-ארז".
ב-1991 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת רוח הקודש – אל-כסליכ (אנ') שבלבנון.
הסולטאן העומאני העניק לו ב-2007 תואר מדרגה ראשונה.
פסטיבלים

"אל-עורס פי אל-קריה" – בעלבכ 1959
פסטיבל ג'בייל – 1960
פסטיבל להקת אל-אנוואר – 1960–1963
פסטיבל אל-ארז – 1963
ארדנא אילא אל-אבד – בעלבכ 1964
פסטיבל בית א-דין – 1970–1972
בעלבכ – 1973–1974
סרטים

"אל-ח'מסה גְנֵיה" ("חמש הלירות המצריות";  גְנֵיה – לירה מצרית)
"ע'זל אל-בנאת"
"מוואל" ו"נאר א-שוק" ב-1973
חיים אישיים

ב-1952, הוא התחתן עם מלפינא טאניוס פרנסיס, קרובת משפחה שלו, ולהם שתי בנות, דוניא ומארלין, וארבעה בנים, פאדי, אנטואן, ג'ורג' ומילאד.
מותו

ודיע א-סאפי הלך לעולמו בגיל 92 באוקטובר 2013, טקס ההלוויה התקיים בקתדרלת סנט ג'ורג' במרכז ביירות, בהשתתפות קהל המונים ודמויות אמנותיות, פוליטיות וחברתיות רבות. הוא נקבר בעיר הולדתו ניחא (ער'), בשוף.
הערות שוליים

1 2 3  وفاة المغني اللبناني وديع الصافي, الجزيرة نت (בערבית)
↑  غنى أزيد من 5 آلاف أغنية ومثل ولحن… وديع الصافي أسطورة الطرب اللبناني والعربي, الجزيرة نت (בערבית)
↑  prestige, Wadih el Safi, Prestige Magazine, ‏2015-02-23 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007429600305171  BIBSYS: 10080667  BnF: cb13989484x (data)  GND: 128401400  ISNI: 0000 0003 6846 8489  LCCN: n94111817  MusicBrainz: d416ee19-8b5b-40df-aaa6-ccc420ac2795  NLA: 40108046  NTA: 12453015X  SUDOC: 172411394  VIAF: 22337156   WorldCat (עם VIAF): 22337156
DMX

| --- | --- |

 לידה:  18 בדצמבר 1970 מאונט ורנון, ארצות הברית 
 פטירה:  9 באפריל 2021 (בגיל 50) וייט פליינס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Earl Simmons 
 שם במה:  DMX 
 מקום קבורה:  Oakland Cemetery 
 מוקד פעילות:  ניו יורק, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1992–2021 (כ־29 שנים)
 סוגה:  הארדקור היפ הופ
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  Ruff Ryders סוני Columbia Bloodline Records
 בן או בת זוג:  Tashera Simmons (1999–2014) 
 צאצאים:  Xavier Simmons 
 מספר צאצאים:  17 
 www.dmx-official.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
ארל סימונס (באנגלית: Earl Simmons;‏ 18 בדצמבר 1970 – 9 באפריל 2021), מוכר יותר בשם הבמה שלו DMX, היה ראפר ושחקן קולנוע אמריקאי.
החל להתפרסם בסוף שנות ה-90 וזכה לפופולריות רבה.
האלבום הנמכר ביותר שלו היה ...And Then There Was X, שמכר כ-700 אלף עותקים בשבוע הראשון ליציאתו.
תחילת חייו

אביו ג'ו ברקר היה צייר, אימו ארנט סימונס הייתה חסידת עדי יהווה, הוא השתמש בשם משפחתה של אימו והיו לו 2 אחיות, אחת גדולה ממנו ואחת קטנה.
גדל בעיקר עם אימו שנהגה להכותו רבות, אז היה בורח לבית סבתו מצד אביו, שם טופח והיה חופשי.
תחילת הקריירה

סימונס החל את שאיפותיו המוזיקליות בתחילת שנות ה-90, עת שהה זמן רב לסירוגין בבתי כלא בעקבות פשעים שונים שביצע. בשנת 1992, חתם על חוזה הקלטות עם חברת ההפקות אמריקאית קולומביה רקורדס והוציא את הסינגל הראשון שלו, "Born Loser". הסינגל לא זכה להצלחה רבה, וכשל מבחינה מסחרית. הקליפ שליווה אותו צונזר על ידי MTV לאחר שמנהלי הרשת חשבו כי תוכנו בוטה מדי. בעקבות הכישלון עזב DMX את חברת ההפקות שלו. לאחר חיפוש קצר חתם DMX בחברת התקליטים ראף ריידרס, דרכה חתם על חוזה חדש בחברת ההפקות דאף ג'אם רקורדס.