stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפצצת שווייץ במלחמת העולם השנייה
ההתקפות

במהלך 1940 ערכו מטוסי חיל האוויר המלכותי הבריטי התקפות קלות על ציריך, בזל, ז'נבה והעיר הסמוכה לה רוון (Revens). ב-1 באוקטובר 1943 תקפו מטוסים אמריקניים את העיר סמדן (Samedan) שבדרום-מזרח שווייץ וגרמו לנזק לרכוש.
ההתקפה החמורה ביותר על שטח שווייץ אירעה ב-1 באפריל 1944, כאשר 50 מפציצי B-24 אמריקניים, בדרכם להפצצת לודוויגסהאפן אם ריין (Ludwigshafen am Rhein) שבגרמניה, תקפו את העיר שפהאוזן (Schaffhausen) שבצפון שווייץ, כ-230 קילומטרים ממטרתם. עקב ההתקפה נהרגו 40 (או 50) איש, 150 נפצעו ונגרם נזק רב לרכוש. באותו אירוע הותקפו בטעות גם ערים נוספות בגרמניה ובשווייץ. ממשלת שווייץ עמדה על קיום חקירה ביחס לסיבות לאירוע. חוקרי בעלות הברית מצאו כי תנאי מזג אוויר גרועים גרמו להתפזרות מבני המפציצים האמריקניים מעל צרפת, ושרוחות עזות כמעט והכפילו את מהירותם של חלק מהמטוסים וגרמו לבלבול של הנווטים שלהם ולהתקפת המטרות השגויות בשווייץ, גרמניה וצרפת.
במהלך 1944 התקיפו בעלות הברית גם את קובלנץ, קורנול (Cornol), נידרוונינגן (Niederweningen) ותאיינגן (Thayengen), השוכנות כולן בצפון שווייץ, בקרבת הגבול הגרמני.
ב-22 בפברואר 1945 תקפו מפציצים אמריקניים יישובים בצפון-מזרח שווייץ. עיקר הנזק נגרם לעיר שטיין אם ריין. באירוע זה נהרגו 21 אנשים.
ב-4 במרץ 1945 תקפו שישה מפציצי B-24 את העיר ציריך והטילו עליה 12.5 טון של פצצות ו-12 טון של פצצות תבערה. שבעה אנשים נהרגו. באותו זמן תקפו מטוסים אחרים את בזל ב-12.5 טון פצצות ו-5 טון של פצצות תבערה. מטרתם של המטוסים שתקפו את ציריך הייתה העיר אשפנבורג (Aschaffenburg) שבקרבת פרנקפורט, כ-400 קילומטרים משם, והם סטו מן הנתיב וסברו שהם תוקפים את פרייבורג שבגרמניה.
ב-1945 גם הותקפה פעמיים העיר קיאסו (Chiasso) בקנטון טיצ'ינו שבדרום שווייץ. ההתקפה האחרונה על שווייץ הייתה ב-16 באפריל 1945 נגד העיר ברוסיו (Brusio) שבדרום-מזרח שווייץ.
ההתקפות בשוגג נעשו בעיקר על ידי מפציצים, אך אירע גם שמטוסי קרב-הפצצה ערכו יעפי צליפה על שטחה של שווייץ.
בעלות הברית תירצו את ההפצצות בטעויות ניווט וטעויות אנוש של צוותי המטוסים, תקלות טכניות ותנאי מזג האוויר. השווייצרים מצדם חששו כאמור שההתקפות נועדו ללחוץ עליהם לקטוע את שיתוף הפעולה הכלכלי שלהם עם גרמניה.
פיצויים

באוקטובר 1944 שילמה ארצות הברית לשווייץ פיצויים על ההתקפה על שפהאוזן בסכום של 4 מיליון דולר. בנוסף לכך, ב-1949 הגיעה ארצות הברית להסכם עם שווייץ על תשלום פיצוי סופי על נזקי הגוף והרכוש שנגרמו עקב ההתקפות השונות על שטחה בסכום כולל של 14.4 מיליון דולר (כ-190 מיליון דולר במחירי 2012).
ביוני 1945 נערך בבריטניה משפט צבאי נגד מפקד המטוס המוביל של המטוסים האמריקניים שתקפו את ציריך שלושה חדשים קודם לכן ונגד קצין הניווט שלו. אב בית הדין היה קולונל ג'יימס סטיוארט, השחקן הנודע, ששירת במהלך המלחמה בחיל האוויר של צבא ארצות הברית. נקבע שהגורמים להפצצה השגויה היו תנאי מזג האוויר ותקלות טכניות, ושני הנאשמים זוכו.
ראו גם

שווייץ במלחמות העולם
מבצע טננבאום
הערות שוליים

↑  U.S. Bombings of Switzerland during World War II
ועדת שמגר (טבח מערת המכפלה)

האלוף דני יתום מעיד בפני ועדת החקירה
ועדת החקירה לעניין הטבח במערת המכפלה בחברון התשנ"ד היא ועדת חקירה ממלכתית שהוקמה בעקבות טבח מערת המכפלה שאירע ב-25 בפברואר 1994 (פורים ה'תשנ"ד) במערת המכפלה בחברון, ובו נרצחו 29 מתפללים פלסטינים ונפצעו 125 באולם התפילה המוסלמי שבאתר. המפגע היה יהודי תושב קריית ארבע, ברוך גולדשטיין, שנהרג במהלך האירוע.
הוועדה מכונה גם ועדת שמגר, על שם מי שעמד בראשה, נשיא בית המשפט העליון לשעבר מאיר שמגר (כך קרויות גם שלוש ועדות חקירה נוספות שבראשן עמד שמגר).
חברי הוועדה, בנוסף לשמגר, היו:
שופט בית המשפט העליון אליעזר גולדברג
שופט בית המשפט המחוזי עבד אל-רחמן זועבי
נשיא האוניברסיטה הפתוחה, פרופ' מנחם יערי
הרמטכ"ל לשעבר משה לוי.
הוועדה נדרשה לבחון את מדיניות אכיפת החוק וההתרעה כלפי מעשי עבריינות פוליטית של מתנחלים; היא נדרשה גם לבחון את פרטי המקרה ובייחוד האם גולדשטיין היה חלק מארגון טרור, או פעל על דעת עצמו. הוועדה נפגשה 31 פעמים, ושמעה עדויות מ-106 מקורות (16 מהם בדלתיים סגורות).
דו"ח הוועדה הוגש ביוני 1994. הוועדה הסיקה כי גולדשטיין פעל לבד, ולא במסגרת ארגון (אף על פי שהיה חבר "כך" ותלמיד של מאיר כהנא). הוועדה מתחה ביקורת על רמת התיאום בין גופי הביטחון השונים ועל רמת האכיפה של עבריינות פוליטית בקרב פעילי ימין קיצוני. עם זאת, היא קבעה כי המנהיגות הפוליטית והצבאית לא יכלה לחזות את האירוע וכי עדויות של חלק מניצולי הטבח, לפיהן נשמעו בחלל האולם גם קולות נפץ רימונים, אינן אמינות ומלאות סתירות.
הוועדה קבעה כי גולדשטיין פורק מנשקו בטרם נהרג.
וסיל בורבה

| --- | --- |

 לידה:  1 בינואר 1978 (בן 46) 
 מדינה:  אוקראינה 
 השכלה:  National Academy of the Security Service of Ukraine 
 דרגה:  קולונל גנרל 
 עיטורים
 מסדר בוגדן חמלניצקי, דרגה 2  מסדר בוגדן חמלניצקי, דרגה 3 
 
וסיל ואסילוביץ' בורבה (באוקראינית: Василь Васильович Бурба; נולד ב-1 בינואר 1978, ברובנו, אוקראינה הסובייטית, ברית המועצות) הוא קצין צבא אוקראיני מהכוחות המזוינים של אוקראינה, שימש כראש מנהלת המודיעין הראשית של משרד ההגנה של אוקראינה (2016–2020).
ביוגרפיה

הוא בוגר האקדמיה הלאומית של שירות הביטחון של אוקראינה עם התמקדות במשפטים. עבד בשירות הביטחון האוקראיני.
ביוגרפיה > במהלך מהפכת יברומאידאן

במהלך יברומאידאן, עמד בראש המחלקה השנייה ("K") בשירות הביטחון האוקראיני וריכז את תחום שיתוף הפעולה עם שאר רשויות אכיפת החוק במדינה, כמו משרד התובע הכללי, משרד ההגנה, השירות הממלכתי למצבי חירום וגופי מערכת המשפט. על פי דיווחים בתקשורת המקומית, עבד עם מקורות מימון נגד המתנגדים למהפכה. על פי מסמכים שפרסם גנאדי מוסקל, הוא היה אחד המוציאים לפועל של תוכניות משרד הפנים ושירות הביטחון של אוקראינה שניסו "לנקות" את המהפכה בפברואר 2014.
ביוגרפיה > בעת הסכסוך המזוין במזרח אוקראינה

בפברואר 2014 הוא מונה לממלא מקום ראש מחלקת המודיעין הנגדי בשירות הביטחון האוקראיני ובמרץ מינוי זה אושר רשמית.
מאז מאי 2014 הוא השתתף בקרבות במסגרת הסכסוך המזוין במזרח אוקראינה. הוא היה אחראי על מנהלת המודיעין הראשית של משרד ההגנה של אוקראינה. וריכז את העבודה עם כל קבוצות המודיעין הנגדי המבצעיות של שירות הביטחון האוקראיני באזור.
יחד עם ולרי קונדרטיוק, בשנת 2015 הוא עבר למנהלת המודיעין הראשית של משרד ההגנה של אוקראינה, ולאחר מכן מונה לסגן ראש מנהלת המודיעין הראשית של משרד ההגנה. על ניהול מוצלח של מספר פעולות מודיעיניות באפריל 2016 הוענק לו פרס מסדר בוגדן חמלניצקי מדרגה ב', באוגוסט 2016 הוענקה לו דרגת מייג'ור גנרל.
ב-15 באוקטובר 2016, בגיל 38, מונה לראש מינהלת המודיעין הראשית והיה לחבר בוועדה הבין-מחלקתית לשיתוף פעולה צבאי-טכני ומדיניות בקרת הייצוא.
ב-5 באוגוסט 2020, הנשיא וולודימיר זלנסקי פיטר את בורבה מתפקידו כראש מינהלת המודיעין הראשית, לאחר חשיפת פרשת "וגנר", במהלכה נודע כי שיבש את המבצע למעצר חברי קבוצת וגנר.
לאחר פרישתו, הוא עבד כפרופסור באקדמיה הלאומית של שירות הביטחון האוקראיני ומאז 2019, הוא עוסק בהסברה ומשמש כחבר במועצת עורכי הדין של קייב.
הערות שוליים

1 2 3  "Новый "рулевой" разведки. Кто такой Василий Бурба". 112.ua (באוקראינית). נבדק ב-2019-08-10.
1 2  Руденко Сергій (2016-10-24). "7 фактів про Василя Бурбу, нового керівника ГУР Міноборони України". Новинарня (באוקראינית). נבדק ב-2019-08-10.
↑  Клочко Тарас (2016-10-18). ""Бумеранг" Москаля. Чем всех переполошил глава ГУР Василий Бурба". depo.ua (ברוסית). נבדק ב-2019-08-10.
1 2 3  "У военной разведки Украины - новый начальник". Информационное сопротивление (ברוסית). 2016-10-24. נבדק ב-2019-08-10.
↑  "УКАЗ ПРЕЗИДЕНТА УКРАЇНИ №466/2016". Офіційне інтернет-представництво Президента України (באוקראינית). נבדק ב-2019-08-10.
↑  Президент представив нового начальника Головного управління розвідки Міноборони Василя Бурбу // Офіційне інтернет-представництво Президента України
1 2  Ефремов Сергей (2021-05-12). "Василий Бурба". dsnews.ua (ברוסית). נבדק ב-2021-11-19.
וקה

ערך זה עוסק בעוף. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| וקה |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: עגוראים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: רליתיים
סוג:: Gallirallus
מין:: וקה
שם מדעי
 Gallirallus australis ‏ספרמן, 1786
תחום תפוצה


וקה צועדת על החוף
וֶקָה (שם מדעי: Gallirallus australis, באנגלית (משפת המאורים): Weka) הוא מין של עוף חסר יכולת תעופה ממשפחת הרליתיים. הוא אנדמי לניו זילנד, ויש לו חמישה תת-מינים. רוב גופה של הווקה חום, ומפוספס בשחור ואפור, בעוד בהירות הניצוי שונה אצל תת-מינים שונים. זהו מין גדול יחסית של רלית; אורכו של הזכר כ-50–60 ס"מ ומשקלו כ-532–1605 גרם, בעוד הנקבה קטנה יותר: אורכה כ-46–50 ומשקלה כ-350–1050 גרם. מוטת כנפיה של הווקה היא כ-50 עד 60 ס"מ. רגליה של הווקה חסונות, וכנפיה מנוונות.
הווקה היא אוכלת-כול: בעלי חיים (בעיקר חסרי חוליות) מהווים כ-30% מתזונתה, בעוד חומרים צמחיים משלימים אותה. בין השאר, היא ניזונה מתולעי אדמה, זחלים, חיפושיות, חגבאים, נמלים, חשופיות, חלזונות, ביצי חרקים, שווה-רגלאים, עכבישים, חולדות, עכברים, ביצי עופות קטנים, עלים, דשא, פירות יער וזרעים.
הווקה מצויה בבתי גידול שונים: יערות, כרי דשא אלפיניים, דיונות חול, חופים סלעיים ואזורים עירוניים-למחצה.
אין לווקה עונת רבייה קבועה, אבל בשנים שבהן האוכל זמין בכמויות גדולות, הנקבה עשויה לגדל עד כ-4 גוזלים לאורך כל השנה. הקינים מוקמים על הקרקע, ובנויים מדשא, שממנו הווקה יוצרת צורת קערה. הקן מכוסה בצמחייה עבה. הנקבה מטילה 3 ביצים בממוצע; צבען ורדרד או קרם, והן מנומרות בכתמים חומים או סגלגלים. הזכר והנקבה משתפים פעולה בדגירה על הביצים. הגוזלים בוקעים לאחר כחודש, והם מואכלים על ידי הבוגרים במשך כ-6 עד 10 שבועות.
תת-מינים

ישנם ארבעה תת-מינים של הווקה:
G. a. australis - מצוי באי הדרומי ובאי הצפוני של ניו זילנד
G. a. scotti  - מצוי באי סטיוארט
G. a. greyi - מצוי באי הצפוני
G. a. hectori - מצוי באיי צ'טהאם, שאליהם הובא לאחר שנכחד בדרום ובמרכז האי הדרומי.
בתרבות הפופולרית

הספרייה וכלי העבודה Weka אשר משמשת ליישומי כריית מידע בשפת התכנות Java קרויה על שמה.
הערות שוליים

↑  וקה באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530304205171
הצהרת קהיר על זכויות האדם באסלאם

הצהרת קהיר על זכויות האדם באסלאם (בערבית: إعلان القاهرة لحقوق الإنسان في الإسلام, באנגלית: Cairo Declaration on Human Rights in Islam, ובראשי תיבות: CDHRI) היא הצהרה שניתנה בשנת 1990 על ידי ארגון המדינות האסלאמיות ומטרתה להקנות מבט כללי על תפיסת האסלאם את זכויות האדם והתבטאותן בשריעה. בהצהרה עצמה מוצגת מטרתה והיא "הדרכה כללית למדינות חברות (בארגון המדינות האסלאמיות) בתחום זכויות האדם". הצהרה זו נתפסת כמסמך האסלאמי המקיף ביותר המאגד את תפיסת האסלאם בנושא בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה ומהווה מושא להשוואה להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.
היסטוריה

כאמור העולם האיסלאמי מעולם לא קיבל את ההצהרה לכל באי עולם במלואה, סודאן, ערב הסעודית ואיראן נהגו לבקר אותה באופן תדיר. איראן של אחרי המהפכה ניסחה זאת בשנת 1981 בפני האו"ם באומרה כי ההצהרה לכל באי עולם היא "הבנה חילונית של המסורת היהודית-נוצרית" שלא יכולה לחול על המדינות המוסלמיות מבלי להפר את החוק המוסלמי.
הצהרת זכויות האדם באסלאם אומצה על ידי 45 שרי חוץ של מדינות ארגון המדינות האסלאמיות ב-5 באוגוסט 1990.
ובצ'אני

ובצ'אני (במקדונית: Вевчани, בכתיב לטיני: Vevčani ‏האזנהקובץ:Mk-Vevchani.ogg‏Ⓘ‏) הוא כפר במערב מקדוניה הצפונית, סמוך לגבול עם אלבניה ו-14 ק"מ צפונית-מערבית לסטרוגה (היה חלק ממנה עד לשנת 1996). הכפר שוכן במורדות הר יבלניצה, בגובה שבין 800 ל-950 מטרים מעל פני הים. בסמוך לכפר נובעים מעיינות רבים.
היסטוריה

ממצאים ארכאולוגיים מעידים על קיומה של התיישבות באזור הכפר במאה השנייה לפני הספירה, ובסמוך לו נמצאו שרידים של מחנה צבאי רומי. הכפר הנוכחי הוקם ככל הנראה בין סוף המאה השישית לראשית המאה השמינית, בידי אנשים משבט ברזיטי הדרום-סלאבי.
בעקבות קרב קוסובו ב-1389 עבר הכפר לשליטת האימפריה העות'מאנית. באותה העת הוא נודע בשם ושצ'אני (Veščani), שיבוש של צירוף מילים בסלאבית כנסייתית עתיקה, שפירושן "אנשי הכפר". לאחר מלחמת הבלקן הראשונה והשנייה, עבר הכפר לשליטה סרבית. בין 1929 ל-1941 הוא נכלל בוורדר בדובינה, מחוז שהשתרע על פני כל שטחה של מקדוניה הצפונית של ימינו, ועל חלקים מסרביה ומקוסובו של ימינו. לאחר הפלישה הגרמנית ליוגוסלביה במלחמת העולם השנייה, סופח האזור בו שוכן הכפר לשטח החסות האיטלקי באלבניה, ובפועל שלטה בו המיליציה האלבנית באלי קומבטר.
עם סיום מלחמת העולם השנייה וכינונה של יוגוסלביה, הוקמה בכפר עירייה, שחלשה גם על הכפרים הסמוכים, אוקטיסי וגורנה בליצה. ב-1952 פורקה העירייה, וובצ'אני סופחה לעיריית ולשטה. ב-1956 מוזגה עם סטרוגה.
ב-1987 החליטה ממשלת יוגוסלביה להזרים לסטרוגה את מימי המעיינות הסמוכים לכפר. התושבים, שראו במעיינות נכס של הכפר, פתחו בסדרת הפגנות וקראו לכינונו של משטר דמוקרטי במדינה. היו בין תושבי הכפר שקראו אף להכריז על ובצ'אני כרפובליקה עצמאית. בסופו של דבר לא יצאה תוכניתה של הממשלה אל הפועל.
לאחר פירוק יוגוסלביה והקמתה של מקדוניה העצמאית ב-1991, החליטו פרנסי הכפר להשתמש בקריאות להקמת רפובליקה עצמאית כגימיק תיירותי. ב-19 בספטמבר אותה שנה "הוכרזה עצמאותה" של ובצ'אני, ועוצבו לה דגל וסמל. בהמשך הונפק גם מטבע מקומי בשם ליצ'ניק (Ličnik).
בשנת 2002 הוצא הכפר מתחום השיפוט של סטרוגה, והוקמה בו עירייה נפרדת.
תרבות

תושבי הכפר דוברים ניב ייחודי של השפה המקדונית - ובצ'אני-רדוז'דה (Vevčani-Radožda). הניב מאפיין רק עוד שני כפרים במקדוניה הצפונית (רדוז'דה ומאלי ולאי) וכפר אחד באלבניה (לין).
ב-13 וב-14 בינואר חוגגים תושבי הכפר את הקרנבל המקומי, במהלכו התושבים חובשים מסכות.
בתחומי הכפר 19 כנסיות ומנזרים. הכנסייה המרכזית, סבטי ניקולה, נוסדה ב-1876.
החוקים (דיאלוג אפלטוני)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אפלטון
 שפת המקור:  יוונית עתיקה
 סוגה:  דיאלוג אפלטוני
 סדרה
 הספר הבא:  אפינומיס 
 
החוקים (ביוונית עתיקה: Νόμοι) הוא הדיאלוג האחרון והארוך ביותר של אפלטון. הדיאלוג עוסק במהות החוק ובפונקציות שלו במדינה. בין הנושאים הנידונים בדיאלוג: החוק האלוהי לעומת חוקי אנוש, מעמד המחוקק, תפקיד התבונה בקביעת החוקים, יחסי המדינה, הפילוסופיה והדת, תפקיד החינוך במדינה ועוד. הדיאלוג מושווה לעיתים קורובות לדיאלוג הפוליטאה (המדינה) (המוכר יותר) בשל העיסוק המשותף בפילוסופיה פוליטית והתיאור של כינון עיר-מדינה. עם זאת הפוליטאה נבדל מהחוקים באופן מהותי משום שבזה האחרון אפלטון זונח את שיטת האידאות (מאפיין ידוע של "הדיאלוגים המאוחרים").
מאפיין ייחודי נוסף הוא שזהו הדיאלוג היחיד של אפלטון בו לא מוצגת דמותו של סוקרטס.
רקע היסטורי

חוקרים נוטים להסכים כי אפלטון כתב דיאלוג זה בסוף ימיו, כאשר הרקע לכתיבתו הוא ניסיונו הכושל להשתלב בחיים הפוליטיים של יוון העתיקה. לאחר מותו של דיוניסיוס הראשון, החליט לשוב לסיציליה (367 לפנה"ס) לבקשתו של דיון מסירקוסאי, במטרה להפוך את שליטה הצעיר של סירקוסאי, דיוניסיוס השני (טיראן סירקוסאי), לפילוסוף. מטרה זאת נכשלה – דיוניסיוס הגלה את דיון, ואפלטון נעצר, עד שהותר לו בסופו של דבר לחזור לאתונה העתיקה. לאחר שכנועים רבים, ביקר אפלטון בשלישית בסירקוסאי (361 לפנה"ס), אולם הוא שוב נכלא שם עקב ביקורתו הנוקבת, ונפדה בידי חבריו. מאז לא שב עוד אפלטון לסירקוסאי, ועסק בהוראה באקדמיה ובכתיבה (אירועים אלו מוזכרים במרומז ב"האיגרת השביעית"). לדעת חוקרים מסוימים, הניסיונות של אפלטון להפוך את השליטים לפילוסופים כשלו, ובסוף ימיו הוא הגיע למסקנה כי השליטים פועלים בראש ובראשונה לטובת שלטונם ולא לטובת העם. לכן יש לוותר על האידיאל של שליט פילוסוף שיוצר מדינה צודקת, ולבחור במדינה השנייה במעלה: זו המנוהלת על ידי חוקים צודקים. חוקרים אחרים, לעומת זאת, טענו שההסבר שמבוסס על אכזבות פוליטיות של אפלטון הוא שגוי, ושלמעשה האידיאלים הפוליטיים של אפלטון לא השתנו באופן מהותי בין חיבור ה"מדינה" ל"חוקים".
תקציר > מסגרת ודמויות

בניגוד לרוב הדיאלוגים של אפלטון, סוקרטס לא מופיע בדיאלוג. הדיאלוג מתקיים באי כרתים. במקומו השיח מתנהל על ידי זר אתונאי (ביוונית: xenos) זקן. עימו משוחחים שני זקנים נוספים, מגילוס הספרטני וקליניאס פוליטיקאי ומחוקק מכרתים.
הזר האתונאי, ששמו אינו מוזכר לעולם, מצטרף לשניים האחרים בעלייה לרגל הדתית לקנוסוס לפולחן זאוס. הדיאלוג כולו מתרחש במהלך המסע הזה, המתכתב עם סיפור שמיוחס למינוס: לפיו מינוס הלך בדרך זו כל תשע שנים על מנת לקבל הדרכה מזאוס בנושאי חקיקה עבור כרתים. בנוסף מוזכר כי הדיאלוג מתרחש ביום הארוך ביותר בשנה, מה שמאפשר את הדיאלוג הארוך (הנפרש על שנים עשר ספרים).
בסוף הספר השלישי מודיע קליניאס כי למעשה ניתנה לו האחריות ליצור את החוקים למושבה כרתית חדשה, וכי הוא מעוניין בסיוע של הזר. שאר הדיאלוג מתנהל עם שלושת הזקנים, צועדים לעבר המערה וקובעים חוקים לעיר החדשה הזו המכונה "עיר המגנטים" (או מגנזיה).
תקציר > נושאים

השאלה המרכזית שנשאלה בתחילת הדיאלוג אינה "מהו חוק?" כפי שניתן היה לצפות (זוהי השאלה המרכזית בדיאלוג "מינוס", שמקוריותו מוטלת בספק). הדיאלוג מתחיל בשאלה "למי מיוחסת יצירת חוקים?".
השאלות שעולות בחיבור הן רבות, וביניהן:
התגלות אלוהית, חוק אלוהי ונתינת חוק
מעמד המחוקק ותפקיד התבונה בקביעת החוקים
יחסי הפילוסופיה, הדת והפוליטיקה
תפקיד המוזיקה, הפעילות הגופנית והמחול בחינוך
חוק טבעי וזכות טבעית
הדיאלוג משתמש בעיקר במערכות החוק האתונאיות והספרטניות (Lacedaemonian) כרקע לאיתור בחירת חוקים, שהדוברים מדמים כמערכת קוהרנטית פחות או יותר לעיר החדשה עליהם הם מדברים.
לפי הדיאלוג, בבסיס המדיניות של המדינה צריכים לעמוד יראת האל (שהוא המקור לחוקים), כיבוד הורים, וטיפוח המידות והצדק. בדיאלוג יש הסכמה כי מטרתו של המחוקק היא לחתור לשלום ולא למלחמה, למתינות וליחסים טובים בין האזרחים, לחלוקת עושר צודקת בין 4 המעמדות השונים, שיתוף האזרחים בממשלה, בניהול המשפט ובחקיקת החוקים. צריך לאזן את הסמכויות במדינה - מאזן הכוחות הציל את ספרטה, בעוד שעודף העריצות בפרס ועודף החירות באתונה היו החורבן של שתיהן. לפי אפלטון - ניהול טוב של המדינה מונע את ניוונה או במילים שלו:'ערים לעולם לא יפסיקו ממחלה עד שהן ינוהלו טוב יותר'. לפי אפלטון המדינה צריכה לדאוג למתן חינוך רחב לילדים - קריאה, כתיבה, נגינה על הליירה, חשבון, גאומטריה, אסטרונומיה, התעמלות ואימונים לצבא. החוקים מצביעים על העונשים שיוטלו על מעשים פליליים בהתאם לחומרתם - במקום הראשון עבירות נגד הקודש, במקום השני עבירות נגד המדינה, ואחרי כן רצח לסוגיו, אי כיבוד הורים, עבירות כלכליות, היחס לזרים, חובות השופטים ועוד.
תקציר > ספר ראשון

הספר הראשון נפתח בשאלה מהו המקור לחוקות של כרתים ושל ספרטה, עליה עונים קליניאס ומגילוס שמדובר באלים בזאוס ובאפולו בהתאמה. קליניאס מסביר שהחוקה בכרתים מיועדת בעיקר להכנה למלחמה, על ידי קביעה של סדרות אימונים ושל אכילה משותפת של הגברים המבוגרים כדי שיתרגלו למצב של אכילה במהלך קרב. שלום נתפס רק כאשליה, שכן למעשה כל האומות נמצאות במצב כלשהו של מלחמה זו עם זו. האורח האתונאי ממשיך את קו המחשבה של קליניאס באומרו שאולי נכון גם שכל כפר נמצא במלחמה עם הכפרים האחרים, וכך גם כל משפחה ומשפחה וכל אדם ואדם, ואולי אף כל אדם עם עצמו. במקרה של אזרחים בתוך אותה אומה ברור שחשוב יותר לדאוג לזמן השלום ולמנוע מצב של מלחמת אזרחים. אם כך מטרתו של המחוקק היא לדאוג לקיום התקין בעתות השלום ולחבר תקנות שימנעו מלחמת אזרחים. עליו להתייחס למלחמה כאמצעי לשלום. דיון זה מוביל לשאלות בנוגע למידות הטובות שראוי לטפח במדינה: מבחינת המלחמה כלפי חוץ הרי שהאומץ הוא המידה הטובה החשובה ביותר, אך עבור הניהול התקין של המדינה כלפי פנים דרושים גם המתינות, הצדק והתבונה. האורח טוען כי לטיפוח האומץ יש לדאוג שהאזרחים ילמדו לעמוד לא רק כנגד סבל, אלא גם לעמוד כנגד הנאות מבלי להתערער. בנוגע למתינות, האורח טוען שיש חשיבות גדולה לקיומן של התכנסויות חברתיות ושל חינוך. חינוך טוב אמור ללמד אדם להשתמש בכלים הרלוונטיים לתחום הלימוד שלו, אפילו דרך משחק. חינוך אמיתי הוא חינוך למידה הטובה, והוא מלמד את האדם להשתמש בכלי של חישוב בנוגע להנאות ולסבל, באמצעות החוקים של העיר. בהקשר זה טוען האורח שבן האדם הוא כמו בובה (θαῦμα) שהוכנה על ידי האלים, והיא נמשכת על ידי החוטים של הרגשות או על ידי החוט המוזהב של החישוב. בניגוד לאופן שבא התפרשה אמירה זו לעיתים קרובות, הכוונה ככל הנראה איננה למריונטה אלא לבובה מכנית. כלומר, בני האדם אינם נשלטים בפעולותיהם על ידי האלים, אלא פועלים באופן עצמאי על פי ההרכב של חלקי הנפש שלהם שנבנתה מלכתחילה על ידי האלים, באופן טוב יותר או פחות. לבסוף טוען האורח שאפילו לשתיית אלכוהול יכול להיות ערך חינוכי, שכן היא מספקת הזדמנות להתאמן במתינות.
תקציר > ספר שני

הספר השני עוסק בהצדקות נוספות לחשיבות של אלכוהול. בפתיחת הדברים, האורח האתונאי טוען שחינוך תפקידו ללמד את ההתחלה של טיפוח המידה הטובה, על ידי לימוד הילד להבין את רגשותיו באמצעות התבונה. המידה הטובה היא למעשה התאמה כזו בין התבונה לבין הרגשות. דרך מרכזית שבה חינוך כזה מתאפשר היא דרך מוזיקה, שירה וריקוד. אלו הם מתנות מן האלים, בפרט המוזות, אפולו ודיוניסוס. האורח בוחן שלושה טיפוסים ותוהה מי מהם הוא המחונך ביותר בריקוד ובשירה. הראשון בעל מושגים נכונים בנוגע למה יפה ומה מכוער, השני יודע להעביר בשירה ובריקוד את מה שהוא תופס כיפה וכמכוער אך אין לו הנאות נאותות בנוגע לנושאים אלו, והשלישי נהנה באופן נאות מדברים יפים ונרתע מדברים מכוערים. האדם השני הוא הנחות מבין השלושה. בשלב הבא האורח תוקף את הטענה על פיה יש להעריך מוזיקה כיפה על פי המידה שבה היא גורמת להנאה. הוא בוחן את האפשרות של מצב שבו אדם מסוים יתפוס אותו דבר כמהנה אך רע. כשאדם מבצע ריקוד ושיר מסוימים הוא מחכה דמות של אדם אחר, אשר יכול להיות תואם לאופי ולטבע שלו, אז הוא יקרא לו טוב, או לא תואם, אז הוא יקרא לו רע. במצב כזה האדם יתייחס לשיר כמהנה אבל רע. החיקוי של דמות רעה יכולה להיות לה השפעות הרסניות על הנפש של המחקה, לכן יש להציב הגבלות מוסריות על התכנים ועל הסגנון של המוזיקה, ואדם שאינו בעל מידות טובות לא יוכל לשפוט מוזיקה כראוי. בין השאר יש להשתמש במוזיקה כדרך נעימה לחינוך למידות טובות, כפי שיש להפוך אוכל בריא לטעים. בין השאר, על מחברי השירים לומר שהמידה הטובה היא המקור לאושר. זוהי טענה נכונה, אבל אפילו אם לא הייתה נכונה היא הייתה בגדר שקר מועיל. האורח מזכיר את מיתוס הייסוד של תבי, כדי לטעון שאנשים צעירים מאמינים למיתוסים ויש לנצל זאת. לאחר מכן הוא מציע להקים שלוש מקהלות עבור ילדים, צעירים מתחת לגיל שלושים, ומבוגרים בין גיל שלושים לשישים. כדי לעודד את המקהלה המבוגרת להמשיך לשיר ולרקוד ניתן להשתמש באלכוהול. השירים של המקהלות הם אמנות מייצגת, ולכן היא צריכה להישפט על פי מידת האמת וההתאמה של הייצוג שבה, ולא על פי המידה שבה היא מהנה. אמנות רק לשם הנאה היא בגדר משחק ותו לא. ההתאמה הזו איננה תלויה בנקודת מבט, כשם שהשאלה אם אובייקטים הם שווים או פרופורציונליים היא עבודה כזו. כדי לשפוט עד כמה דבר מה מצליח לייצג דבר מה אחר יש להכיר את הדבר המיוצג. כך לבסוף האמנות המייצגת נשפטת על ידי השאלות: מה היא מייצגת, עד כמה היא מייצגת אותו בצורה מהימנה, ועד כמה היא מעבירה ייצוג זה היטב באמצעות מקצב ומלודיה.
תקציר > ספר שלישי

האורח מציע לבחון כיצד נוצרות ערים וחוקות. הוא טוען שפעמים רבות מבול מחק את הציוויליזציה האנושית מלבד רועי צאן ששכנו בהרים ושלא הכירו את האומנויות השונות ואת הכלים שמשמשים אותן. לפיכך אומנויות אלו הומצאו מחדש על ידי דמויות מיתולוגיות: דדלוס (אדריכלות), אורפאוס (שירה), פלמידס (כתב ומספור), מרסיאס (מוזיקה), ואמפיון (הנבל). גם החכמה המדינית נעדרה אז, ובני האדם נמצאו במעין מצב טבעי, בו לא היו חוקים אך גם לא קלקלות מוסריות. בני האדם פגשו זה את זה רק לעיתים רחוקות ולא נלחמו. המערכת החברתית היחידה הייתה המשפחה הפטריארכלית, והחוקים הלא כתובים היו "דין אבות". בשלב השני משפחות התאגדו לשבטים ולכפרים וכדי ליישב בין דיני האבות השונים היה צורך בחקיקה מפורשת. באופן זה עוגנה בחוק הסמכות של מספר אבות יחידים או אב יחיד אחד, כך שנוצרו האריסטוקרטיה והמונרכיה. בשלב השלישי נוצרו ערי המדינה הגדולות כמו טרויה, והחל משלב זה כבר מוכרים סיפורים היסטוריים. בשלב הרביעי נוצרו בריתות בין ערי מדינה שונות, כמו הברית בין ספרטה, ארגוס ומיקנה, וכמו כן אמנות ושבועות בין מלכים לנתיניהם. האורח טוען שמשאלתם של כל בני האדם, וגם של כל הערים, היא שכל המאורעות יקרו לפי רצונם, ומוסיף שיש לייחל לכך רק אם רצונותינו הם תבוניים. ככלל, רק על אדם תבוני להתפלל לקבל את רצון ליבו, זוהי סכנה עבור אדם לא תבוני להתפלל. כמו כן טוען האורח שהסכלות הגדולה ביותר היא של האדם שאוהב מה שנראה לו כעוול ונהנה ממנו, ושונא מה שנראה לו כטוב. זהו מצב של חוסר הרמוניה קיצוני בין החלק בנפש שחווה הנאה וסבל (זה שאנלוגי להמון העם במדינה) לבין החלק התבוני (שאנלוגי למושל ולחוקים).
האורח מצביע על כמה סוגים של יחסי שררה:
הורים על ילדיהם
אצילים על נקלים
זקנים על צעירים
אדונים על עבדים
חזקים על חלשים
בעלי ידע על חסרי ידע
שררתם של מי שזכו בה מתוקף הגרלה.
כדי שהמדינה תתנהל באופן תקני עליה לקיים את המידה הנכונה שתאפשר איזון בין סוגי השררה השונים שמתקיימים בה. כך בספרטה השררה המלוכנית חולקה בין שני מלכים, וכמו כן חולקה יחד עם מועצת זקנים ועם בעלי תפקידים שנבחרו באמצעות הגרלה. קיום מדיני תקין זה אפשר לספרטה לשגשג בזמן המלחמה הפרסית. כך גם היה בפרס בתקופתו של כורש, אשר הצליח לערב כראוי את יסוד השררה המונרכי ואת יסוד החופש הדמוקרטי במדינה. בנו קמביסיס לא הצליח בכך, נכדו דריווש שוב הצליח, ונינו אחשוורוש שוב נכשל. במקרה הפרסי, הכשלונות נבעו מעריצות יתר אשר שללה את רוח האחדות והשותפות של העם, בעוד שייתכן גם המצב ההפוך בו ניתן יותר מדי חופש דמוקרטי לאזרחים. בסיכום הספר השלישי קליניאס מדווח על כך שהתבקש לנסח את החוקים למושבה חדשה של קנוסוס, והוא מבקש את עזרתם של שני המשתתפים האחרים בדיאלוג.