המהפכה הסיאמית של 1932
תאילנד קדם המהפכה > ראמה השישי

כדי לסבסד סופית את מעמדה של תאילנד כמדינה ריבונית וכדי להגיע למשא ומתן לגבי החוזים של מסירת השטחים לצרפת ובריטניה, ראמה השישי, מלך תאילנד הכריז מלחמה על מעצמות המרכז ובכך צירף את תאילנד למדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה. ראמה השישי הכריז מלחמה רק באמצע 1918, לקראת סוף המלחמה, כאשר הגיעו כוחות תאילנדים לרפובליקה הצרפתית השלישית, הייתה הקיסרות הגרמנית על סף מהפכה פנימית ואלו השתתפו רק במתקפת מז-ארגון. למרות ההשתתפות המועטת במלחמה, התמיכה של תאילנד במדינות ההסכמה תרמה להם בהשגת מושב בחבר הלאומים, שם הפך מעמדה של תאילנד לרשמי והיא הייתה לממלכה ריבונית מוכרת. למרות זאת, מטרתו של ראמה השישי להשיב את גבולות תאילנד לכפי שהיו קודם שלטונו של אביו, ראמה החמישי, כשלו, שכן לא בריטניה ולא צרפת התכוונו להשיב שטחים לידי תאילנד. שלטונו של ראמה השישי מבית היה לעומת זאת, שלטון של יד ברזל. המונרך אסר על חופש הביטוי וחופש העיתונות כדי למנוע כל התרוממות של התנגדות להמשך השלטון האוטוקרטי. ראמה השישי ראה את ריבוי הדעות ושיטות הממשל האפשריות, מפדרליזם ועד לרפובליקניזם, כגורם מרכזי לאי השקט ברבות מהמדינות המערב וכמביא מהפכות כפי שהתרחש במהפכת פברואר ומהפכת אוקטובר ברוסיה. על כן פעל ראמה השישי לשמור על שלטון ריכוזי, מלוכני ולאומני שימנע כל התנגדות אפשרית לכתר, בין עם יהיה זה על ידי פעילים דמוקרטים ובין אם יהיו אלו בדלנים הפועלים על בסיס הדרישה הלאומית של המיעוטים. ראמה השישי הוסיף לחזק את עמדתו בכך שהעביר כספים רבים יותר ויותר אל הצבא המלכותי של תאילנד והצי המלכותי התאילנדי ויצר קשרים חזקים יותר עם מעצמות מערביות כגון בריטניה, האימפריה היפנית וארצות הברית.
כדי למנוע כל היחלשות אפשרית של סמכויות המונרכיה, בשנת 1924 פיקד ראמה השישי על יצירתו של חוק הירושה המלוכני. ראמה השישי עצמו רשם בראש החוק החדש את הדברים הבאים: ”עַל פִּי הַמָּסֹרֶת הַמַּלְכוּתִית, לַמְּלָכִים הַסִּיאָמִיִּים הַסַּמְכוּת הַיְּחִידָה וְהַזְּכוּת לְהַחְלִיט כָּל צֶאֱצָא שֶׁל מִשְׁפַּחַת הַמְּלוּכָה כְּיוֹרֵשׁ הָעֶצֶר. אֲבָל כְּפִי שֶׁהָיָה בֶּעָבָר, וְיָכוֹל לִהְיוֹת בֶּעָתִיד, הַמֶּלֶךְ לֹא יָכוֹל לְמַנּוֹת אֶת יוֹרְשׁוֹ שֶׁלּוֹ... וּכְתוֹצָאָה מִכָּךְ הִתְרַחֲשׁוּ אֵרוּעִים מַטְרִידִים כְּשֶׁמְּלָכִים מֵתוּ, הַהִתְמוֹדְדוּת יְרִיבָה עַל כּוֹחַ הַמְּלוּכָה פָּתְחָה הִזְדַּמְּנוּת לַאֲנָשִׁים אֲשֶׁר חָסְמוּ אֶת שִׂגְשׂוּגָהּ שֶׁל הַמַּמְלָכָה. זוֹ הָיְתָה הִזְדַּמְּנוּת גַּם לְאוֹיְבִים, פְּנִימִיִּים וְחִיצוֹנִיִּים, לַחֲשֹׁב לְהַזִּיק לְמִשְׁפַּחַת הַמְּלוּכָה וּלְחֹפֶשׁ שֶׁל סִיאָם. [מַצָּב כְּזֶה] הֵבִיא אָסוֹן לָאֻמָּה הֲתַאיְלַנְדִּית. הַמֶּלֶךְ רָצָה לְפִיכָךְ לְקַבֵּל חֹק הַקּוֹבֵעַ יְרֻשָּׁה עַל מְנַת לְצַמְצֵם אֶת צָרוֹת הַהִתְמוֹדְדוּת [עַל כֵּס הַמְּלוּכָה] בְּתוֹךְ מִשְׁפַּחַת הַמְּלוּכָה.” לפיכך, ראמה השישי פעל לשמור על יציבות השלטון המלוכני בכך שיסדיר חוק ירושה ברור אשר ימנע מאבקי ירושה פנימיים אשר עלולים בעקיפין להחליש את המלוכה התאילנדית והאומה התאילנדית בכללה. לפי החוק החדש נקבע מעת קובע מלך חי את יורשו, אז מעמדו של יורש זה הוא אבסולוטי ובעת פטירתו או ירידתו של המלך הקודם מהכס, רשמית הוא יהפוך עוד באותו הרגע למלך החדש מבחינה רשמית, מה שהפחית את משמעותו של טקס ההכתרה.
התנגדותו של ראמה השישי לשינוי ממשלתי נבע בעיקר מאירועי מרד הארמון של 1912; במסגרתו, פלג צבאי שהביע סלידה מקרבתו של ראמה השישי לכוח הפרה-צבאי "קורפוס הטיגריסים הפראיים", יצא בניסיון הפיכה צבאית כושל להפיל את מלוכתו האבסולוטית של המלך ראמה השישי. רוב משרות השלטון מולאו בידי בני שושלת צ'אקרי השלטת והאריסטוקרטיה המדינית. הממשל התאילנדי ראה בממשל דמוקרטי ופרלמנטרי כמחליש והשתמש בדוגמה של ממלכת קונבאונג בשביל להצדיק את טענתו. ממלכת קונבאונג, לאחר שהפסידה שתי מלחמות לאימפריה הבריטית ורוב שטחה נלקח ממנה, הקימה מערכת פרלמנטרית בלחץ הבריטי. מערכת זאת חולקה ל-14 משרדים אשר לא צלחו לעבוד באופן אחיד וקוהרנטי, מה שגרם לנפילתה הסופית של הממלכה במלחמה נוספת נגד הבריטים והביא להגלייתו של אחרון שליטיה, טיבאו מין, מלך בורמה. למרות כל פעולותיו של הממשל, אין הוא יכל לעצור לגמרי את תנועת המידע ואת התפשטות רעיונות הממשל המערביים בפי האזרחים. האוכלוסייה התאילנדית הייתה מבוססת על היררכיה נוקשה. לדת היה תפקיד מרכזי בחיי היומיום של האוכלוסייה החקלאית ברובה ומכאן שרוב האוכלוסייה שמרה על ראיית עולם שמרנית והביעה הערצה אל המונרך בתור אל חיי. מכאן, שרוב התנועות המרדניות שקראו לרפורמה בממשל היה מקורם בערים הגדולות, בייחוד בבנגקוק, צ'יאנג מאי ונאקון ראטצ'אסימה.