stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אגודת המתרגמים בישראל
מטרות האגודה > מטרות חיצוניות

לקדם את ההכרה בענפי התרגום, המתורגמנות ועריכת הלשון בקרב מוסדות הציבור והקהל הרחב
לקדם את הבנת חשיבותם התרבותית של התרגום ושל עריכת הלשון כאמצעים לשימורה של השפה העברית
לקדם את הבנת חשיבותו של תרגום איכותי במדינת ישראל, ובכלל זה במערכת בתי המשפט, כדי להבטיח את יישומן של זכויות אדם ואזרח; ובמערכת הבריאות, שבה משמעות מחסומי שפה יכולה להבדיל בין חיים ומוות
לקדם את אגודת המתרגמים כמקור רב ערך לאנשי מקצוע אמינים
להדק קשרים בין האגודה לאגודות אחיות ברחבי העולם
הכנס השנתי

הכנס השנתי של אגודת המתרגמים בישראל הוא אירוע הדגל של האגודה, המכנס מאות מתרגמים מהארץ ומהעולם לשלושה ימים של סדנאות, הרצאות וקריאות תרגומיות.
מפגשים חודשיים

אגודת המתרגמים בישראל עורכת מפגשים חודשיים המעניקים לחבריה הזדמנויות ליצור קשרים הדדיים ולהתעדכן בתחומים שונים הקשורים למקצוע.
מערכת ההכרה

אגודת המתרגמים בישראל מעניקה לחבריה הזכאים לכך – מעמד של מתרגם/מתורגמן/עורך מוכר. זכאים למעמד זה רק חברי אגודה אשר עומדים בתנאים לקבלת מעמד זה על פי השכלתם וניסיונם התעסוקתי. הכרה של האגודה היא בתוקף רק כאשר החברות באגודה בתוקף.
הערות שוליים

↑  ארגונים חברים בלהב - לשכת ארגוני העצמאים בישראל
אוסוואלדו הנריקס

אוסוואלדו חוסה הנריקס בוקאנגרה (בספרדית: Oswaldo José Henríquez Bocanegra; נולד ב-10 במרץ 1989) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת הבלם.
קריירה

הנריקס התחיל את הקריירה שלו במיונאריוס. בינואר 2013, הצטרף לקרטרו מליגת העל המקסיקנית. ב-20 בינואר 2013, הנריקס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצב בתיקו 1-1 נגד פצ'וקה. בינואר 2014, חזר למיונאריוס.
בינואר 2016, הנריקס חתם ברסיפה מליגת העל הברזילאית. ב-14 במאי 2016, הנריקס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד סנטראל.
ב-15 ביולי 2018, הנריקס חתם בוואסקו דה גאמה.
ב-18 באוגוסט 2020, הנריקס חתם בבני סכנין מליגת העל.
בינואר 2021, הנריקס חזר לקולומביה וחתם בדפורטיבו פאסו.
בינואר 2024 חתם בווילה נובה הברזילאית.
הערות שוליים

↑  דורון בן דור, ‏אוסבלדו אנריקס חתם לעונה אחת בבני סכנין, באתר ONE‏, 18 באוגוסט 2020
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אוסוואלדו הנריקס".
אוניברסיטת קליפורניה בריברסייד

| --- | --- |


 אוניברסיטת מחקר ציבורית
 תקופת הפעילות:  1954–הווה (כ־70 שנה)
 בעלי תפקידים
 צוות:  1,938
 סגל:  1,638
 סטודנטים
 כלל הסטודנטים:  26,809 (2022)
 סטודנטים לתואר ראשון:  22,903 (2022)
 סטודנטים לתארים מתקדמים:  3,906 (2022)
 מיקום
 מיקום:  ריברסייד, קליפורניה  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  33°58′32″N 117°19′52″W﻿ / ﻿33.975555555556°N 117.33111111111°W﻿ / 33.975555555556; -117.33111111111
 ucr.edu
 he
 
אוניברסיטת קליפורניה בריברסייד (באנגלית: University of California, Riverside; בראשי תיבות: UCR; בקיצור: UC Riverside) היא אוניברסיטה ציבורית השוכנת בריברסייד, קליפורניה שבארצות הברית, שהוקמה בשנת 1954. באוניברסיטה עובדים למעלה מ-3,600 איש ולומדים כ-26,809 סטודנטים.
האוניברסיטה חברה באיגוד אוניברסיטאות המחקר. המוסד מורכב משלוש מכללות אקדמיות, שני בתי ספר מקצועיים ושני בתי ספר לתארים מתקדמים. מאז הקמתה, סיימו את לימודיהם באוניברסיטת ריברסייד כ-94,000 בוגרים. מבין בוגריה הידועים של האוניברסיטה ניתן למנות את טים וייט ובילי קולינס. מבין האישים שעבדו בסגל לתקופה כזו או אחרת, ניתן למנות את זוכה פרס נובל בארי בריש, סוניה ליובומירסקי ורזא אסלאן.
היסטוריה

שורשי האוניברסיטה טמונים במכון אגרונומי שהוקם בריברסייד בשנת 1907. אוניברסיטת קליפורניה בריברסייד הוקמה כמכללה למדעים בשנת 1954 לאחר שהצעת חוק בנושא נחתמה על ידי המושל ארל וורן בשנת 1949. בתחילה הוקצו כשני מיליון דולרים להקמת המכון. בשנת 1961 החלו לימודים לתארים מתקדמים. בתקופה זו הפכה המכללה לאוניברסיטה ולמדו בה כ-5,000 סטודנטים.
בשנת 2013 החלה האוניברסיטה ללמד רפואה.
ארגון אקדמי

הקולג' למדעי הטבע והחקלאות (אנ') (1907)
הקולג' למדעי הרוח, האמנויות והחברה (אנ') (1954)
הקולג' להנדסה (אנ') ע"ש בורנס (1989)
בית הספר לחינוך (אנ') (1968)
בית הספר למנהל עסקים (אנ') (1970)
בית הספר לרפואה (אנ') (	2008)
בית הספר למדיניות ציבורית (אנ')
דירוגים בין-לאומיים

דירוג שאנגחאי: מקום 201–300 (2023)
דירוג Times Higher Education: מקום 251–300 (2024)
דירוג QS לאוניברסיטאות: מקום 404= (2024)
אה"מ קאנופוס (1897)

| --- | --- |
אה"מ קאנופוס, 1901
אה"מ קאנופוס, 1901
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  קאנופוס
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  בסיס הצי המלכותי בפורטסמות' 
 תחילת הבנייה:  4 בינואר 1897
 הושקה:  12 באוקטובר 1897
 תקופת הפעילות:  5 בדצמבר 1899 – אפריל 1919 (כ־19 שנים)
 אחריתה:  נגרטה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 13,150 טון, מקסימלי: 14,500 טון
 אורך:  128.5 מטר
 רוחב:  22.6 מטר
 שוקע:  7.9 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  750 איש
 טווח שיוט:  14,446 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  20 דוודים זוג מנועי 3 צילינדרים בהספק 15,400 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 152 מ"מ   מחיצות – 254-152 מ"מ   ברבטות – 305 מ"מ   צריחי תותחים – 203 מ"מ   קזמטים – 152 מ"מ   מגדל הניווט – 305 מ"מ   סיפונים – 51-25 מ"מ
 חימוש:  4 תותחי Mk VIII BL‏ 12 אינץ' (305 מ"מ)/35 קליבר   12 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)/40 קליבר   10 תותחי 12 פאונד( 3 אינץ' (76 מ"מ))   6 תותחי 3 פאונד (47 מ"מ (1.9 אינץ'))   4 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אה"מ קאנופוס (באנגלית: HMS Canopus) הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי והספינה המובילה של סדרת קאנופוס. קאנופוס ואחיותיה שנועדו לשירות באסיה, היו קטנות ומהירות יותר מאשר אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק, אך שמרו על אותה סוללה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים). היא גם נשאה שריון דק יותר, אך שילבה פלדת קרופ חדשה, שהייתה יעילה יותר משריון הארווי ששימש בסדרת מג'סטיק. השדרית של קאנופוס הונחה בינואר 1897, היא הושקה באוקטובר אותה שנה, והוכנסה לצי בדצמבר 1899.
קאנופוס שירתה בצי הים התיכון מכניסתה לשירות עד 1903, אז הוצאה משירות לצורך שיפוץ. ב-1905 היא נשלחה למזרח אסיה, אך חידוש הברית האנגלו-יפנית באותה שנה ייתרה את נוכחותה במימי אסיה. במקום זאת היא חזרה לבריטניה ושירתה בכמה פיקודי צי במימי בריטניה, כולל הצי האטלנטי, צי התעלה ולבסוף צי הבית. פריסה קצרה נוספת לים התיכון הגיעה לאחר מכן בשנים 1908–1909. עם שובה לבריטניה, היא הוכנסה לעתודה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 היא גויסה לשירות בתחנת אמריקה הדרומית, שם סיירה אחר פושטות אוניות סוחר גרמניות. היא הייתה מעורבת בחיפוש אחר שייטת מזרח אסיה הגרמנית של ויצה-אדמירל מקסימיליאן פון שפה. איטית מדי מכדי לעקוב אחרי סיירותיו של אדמירל סר כריסטופר קראדוק, היא החמיצה את קרב קורונל בנובמבר 1914, שם הובס קראדוק. בעודה עוגנת בפורט סטנלי כסוללת הגנה, היא ירתה את היריות הראשונות של קרב פוקלנד בדצמבר, מה שהוביל את שפה לזנוח את ההתקפה לפני שנרדף והושמד על ידי סיירות המערכה של אדמירל דובטון סטורדי.
קאנופוס הועברה לים התיכון בתחילת 1915 עבור מערכת הדרדנלים. היא השתתפה בהתקפות גדולות על ביצורי החוף העות'מאניים שהגנו על הדרדנלים במרץ 1915, אך הצי הבריטי והצרפתי לא הוכיחו את יכולתם לכבוש את המצרים. לאחר שהסתיימה מערכת גליפולי עם נסיגת כוחות מדינות ההסכמה בינואר 1916, קאנופוס סיירה במזרח הים התיכון, אך לא השתתפה בשום פעולה נוספת. היא הוצאה משירות באפריל 1916 והוסבה לאוניית מגורים בתחילת 1918. האונייה נגרטה ב-1920.
תכנון

קאנופוס וחמש האחיות שלה תוכננו לשירות במזרח אסיה, שם המעצמה העולה החדשה יפן החלה לבנות צי רב עוצמה, אם כי תפקיד זה התייתר במהירות על ידי הברית האנגלו-יפנית של 1902. הספינות תוכננו להיות קטנות יותר, קלות יותר ומהירות יותר מקודמותיהן, אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק. קאנופוס הייתה באורך כולל של 421 רגל 6 אינץ' (128.47 מטרים), רוחב של 74 רגל (23 מטרים) ושוקע של 26 רגל 2 אינץ' (7.98 מטרים). הדחק האונייה היה 13,150 טונות ארוכות (13,360 טונות) בדרך כלל ועד 14,300 טונות ארוכות (14,500 טונות) בתפוסה מלאה. הצוות שלה מנה 682 קצינים ומלחים.
האוניות מסדרת קאנופוס הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים, עם קיטור שסופק על ידי עשרים דוודי בלוויל. הן היו אוניות המערכה הבריטיות הראשונות עם דוודי צינור מים, שיצרו יותר כוח בעלות נמוכה יותר במשקל בהשוואה לדוודי צינור האש ששימשו באוניות קודמות. הדוודים החדשים הובילו לאימוץ של ארובה קדמית ואחורית, ולא סידור הארובות זו לצד זו ששימשו בהרבה אוניות מערכה בריטיות קודמות. האוניות מסדרת קאנופוס התגלו כספינות קיטור טובות, עם מהירות גבוהה עבור אוניות מערכה של זמנן - 18 קשרים (33 קמ"ש) מ-13,500 כוחות סוס (10,100 קילוואט) - שני קשרים מלאים מהר יותר מאוניות סדרת מג'סטיק.
לקאנופוס הייתה סוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) / 35 קליבר המורכבים בצריחי תותחים מקדימה ומאחור; תותחים אלו היו מותקנים בברבטות עגולות שאפשרו טעינה מסביב, אם כי בגובה קבוע. האוניות גם הרכיבו סוללה משנית של 12 תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים)/ 40 קליבר המורכבים בקזמטים, בנוסף לעשרה תותחי 12 פאונד ושישה תותחי 3 פאונד להגנה מפני סירות טורפדו. כמקובל באוניות מערכה של התקופה, היא צוידה גם בארבע צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ) שקועים בגוף, שניים בכל צד רוחב ליד הברבטה הקדמית והאחורית.
כדי לחסוך במשקל, קאנופוס נשאה פחות שריון מאשר בסדרת מג'סטיק - 6 אינץ' (152 מילימטרים) בחגורת השריון לעומת 9 אינץ' (229 מילימטרים) - למרות שהשינוי משריון הארווי במג'סטיק לשריון קרופ בקאנופוס פירושו שהאובדן בהגנה לא היה גדול כפי שהיה יכול להיות, לשריון קרופ היה ערך הגנה גדול יותר במשקל נתון מאשר המקבילה שלו להארווי. באופן דומה, השריון המשני המשמש להגנה על הספינה גם היה דק יותר; המחיצות משני קצות החגורה היו בעובי 6–10 אינץ' (152–254 מ"מ). צריחי הסוללה הראשיים היו בעובי של 10 אינץ', הברבטות היו בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ), וסוללת הקזמטים הייתה מוגנת ב-6 אינץ' מפלדת קרופ. למגדל הניווט שלה גם היה מיגון בעובי 12 אינץ'. היו לה שני סיפונים משוריינים, בעובי 1–2 אינץ' (25–51 מ"מ), בהתאמה.
היסטוריית שירות

השדרית של קאנופוס הונחה במספנת פורטסמות' ב-4 בינואר 1897. הספינה הושקה ב-12 באוקטובר 1897, והושלמה ב-5 בדצמבר 1899. היא נקראה על שם העיר העתיקה קאנופוס, מצרים, שבה התרחש קרב הנילוס. קאנופוס נכנסה לשירות תחת הקפטן וילמוט פוקס בפורטסמות' ב-5 בדצמבר 1899 והצטרפה לשירות בצי הים התיכון. קפטן הארי סיוול ניבלט מונה למפקדה בנובמבר 1900, והיא עברה שיפוץ במלטה מדצמבר 1900 עד יוני 1901. במאי 1902 היא ביקרה בפלרמו כדי להשתתף בחגיגות בקשר לפתיחת תערוכה חקלאית של המלך ויטוריו אמנואלה השלישי, ובחודש שלאחר מכן היא ביקרה בלרנקה. קפטן פיליפ פרנסיס טילארד מונה למפקדה ב-1 בדצמבר 1902, והיא סיימה את שירותה בים התיכון באפריל בשנה שלאחר מכן, ונכמסה לעתודה בפורטסמות' ב-25 באפריל 1903. בעודה בעתודה, קאנופוס עברה שיפוץ נרחב על ידי קאמל לירד בבירקנהד שנמשך ממאי 1903 עד יוני 1904. כשחזרה לשירות בפורטסמות', היא נפגעה על ידי אוניית המערכה אה"מ בארפלור במפרץ מאונט במהלך תמרונים ב-5 באוגוסט 1904, וסבלה מנזק קל.
קאנופוס חזרה לשירות מלא ב-9 במאי 1905 והחליפה את אוניית המערכה אה"מ סנטוריון בתחנת סין. היא הגיעה לקולומבו, ציילון במהלך מסעה, כאשר הממלכה המאוחדת ויפן אשררו הסכם ברית. המשמעות של הברית הייתה שלבריטניה תהיה נוכחות מופחתת בתחנת סין ולא נדרשו שם עוד אוניות מערכה, ולכן קאנופוס הוחזרה מקולומבו ביוני 1905 ובכך הייתה אוניית המערכה היחידה מסדרת קאנופוס שלא שירתה בתחנת סין. עם שובה לבריטניה, קאנופוס החלה שירות בצי האטלנטי ב-22 ביולי 1905. בינואר 1906 היא עברה לצי התעלה ובהמשך אותה שנה הותקן עליה מנהל בקרת אש. ב-10 במרץ 1907, היא עברה לפלגת פורטסמות' של צי הבית בפורטסמות', שם צומצמה לצוות שלדי במאי 1907 ועברה שיפוץ בין נובמבר 1907 לאפריל 1908. השיפוץ שלה הושלם ב-28 באפריל 1908 וקאנופוס הוחזרה לשירות בצי הים התיכון. בדצמבר 1909, היא נכנסה לשירות בפלגה הרביעית, צי הבית, ועברה שיפוץ במספנת צ'טם מיולי 1911 עד אפריל 1912 במהלך שירות זה. במאי 1912 היא יצאה לעתודה בנור כדי לשמש כספינת האם של הפלגה הרביעית, צי הבית. בשנים 1913 ו-1914 היא הוצבה במעגן פמברוק בוויילס כחלק מהצי השלישי. ספינות הצי ה-3, אף שהיו ברשימה הפעילה, היו למעשה בעתודה, שכן היו להן צוותים שלדיים קטנים שיושלמו רק במקרה של מלחמה.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, קאנופוס חזרה לשירות פעיל ב-7 באוגוסט 1914, לשירות בשייטת אוניות המערכה השמינית בצי התעלה, בפיקודו של קפטן הית'קואט גרנט. ב-21 באוגוסט 1914 היא נשלחה לפעול מתחנת כף ורדה - האיים הקנריים כדי לתמוך בשייטת הסיירות שם. בתחילת ספטמבר אוניית האחות שלה אה"מ אלביון החליפה אותה וקאנופוס הועברה לתחנת אמריקה הדרומית כדי להפוך שם לספינת שמירה ולספק תמיכה לשייטת הסיירות של אדמירל משנה כריסטופר קראדוק. במהלך הדרך, קאנופוס כמעט נתקלה בסיירת הקלה הגרמנית קרלסרוהה מול ברזיל, אבל הספינה הגרמנית יירטה אותות רדיו בריטיים לפני שקאנופוס הצליחה לאתר אותה.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > גורל

לאחר שהמערכה בדרדנלים הסתיימה עם פינוי כוחות בעלות הברית מגליפולי בינואר 1916, קאנופוס שובצה בשייטת מזרח הים התיכון הבריטית, שם שירתה עד שחזרה לבריטניה באפריל 1916. קאנופוס הגיע לפלימות' ב-22 באפריל 1916, ולאחר מכן הושבתה בצ'טהאם כדי לספק צוותים לכלי שיט נגד צוללות. היא נשארה בצ'טהאם עד אפריל 1916, ועברה שם שיפוץ מאוחר יותר ב-1916, כאשר שמונת תותחי הסיפון הראשי שלה בקוטר 6 אינץ' (152 מ"מ) הוחלפו בארבעה על סיפון הסוללות ותותחי ה-12 פאונד וה-3 פאונד שלה הוחלפו בנשק נ"מ קל ב-1917, והיא הפכה לספינת מגורים בפברואר 1918. קאנופוס הוכנסה לרשימת הסילוק בצ'טהאם באפריל 1919. היא נמכרה לגריטה ב-18 בפברואר 1920 והגיעה לדובר ב-26 בפברואר 1920 כדי להיגרט.
מבט על האונייה מהצד הימני, תוכנית הסיפון וחתך גוף הספינה כפי שמתואר ב-Brassey's Naval Annual 1906
קאנופוס במלחמת העולם הראשונה
תותחי קאנופוס 12 אינץ' (305 מילימטרים) יורים על הגנות טורקיות בדרדנלים, מרץ 1915. תמונה מאת ארנסט ברוקס.
אוסווין גרוליג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 בינואר 1894 אלטונה, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  18 באוגוסט 1944 (בגיל 50) לודז', פולין תחת השלטון הנאצי גרמניה הנאצית
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1913–1944 (כ־31 שנים)
 דרגה:   גנרל מיור (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-1   מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-21   מפקד הקורפוס ה-78   מפקד קורפוס הפרשים ה-1   מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-25
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
אוסווין גרוליג (בגרמנית: Oswin Grolig;‏ 6 בינואר 1894 – 18 באוגוסט 1944) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

גרוליג נולד ב-6 בינואר 1894 באלטונה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1913 התגייס גרוליג לצבא הגרמני הקיסרי, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף גרוליג לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1939 הועלה גרוליג לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד גדוד ברגימנט הפרשים ה-8.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

ב-1 בינואר 1941 הועלה גרוליג לדרגת אוברסט, וב-16 בפברואר 1942 מונה למפקד חטיבת הפאנצר ה-1. ב-8 באוגוסט 1942 מונה גרוליג למפקד זמני של דיוויזיית הפאנצר ה-1, ופיקד עליה עד ה-21 באוקטובר. ב-16 במאי 1943 מונה גרוליג למדריך בבית הספר לשריון בקראמפניץ, וב-1 בנובמבר אותה שנה הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-10 בינואר 1944 מונה גרוליג למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-21, וב-6 במרץ מונה למפקד הקורפוס ה-78. ב-25 במאי הפך הקורפוס לקורפוס הפרשים ה-1, וב-1 ביוני מונה גרוליג למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-25. ב-18 באוגוסט 1944 נהרג גרוליג בתאונה, על יד העיר לודז'.
אברהם לביא

ד"ר אברהם לביא
אברהם לביא (1916 – ספטמבר 1998) היה מרצה, חוקר, קריין, עורך-חדשות, עיתונאי, מתרגם ומורה. פעל לקידום לימוד הלשון הערבית והעברית בישראל ובארצות-הברית.
נעוריו ותחילת דרכו

נולד כאברהם לוי ב-1916 בטבריה, למד בחדר עד גיל בר-מצווה, ואחר-כך בבית-ספר מוסלמי. בגיל 16 התקבל לבית הספר הריאלי בחיפה אך עקב המצב הכלכלי הקשה נאלץ להפסיק את לימודיו ועבר לתל אביב, שם ניסה את כוחו בעבודות שונות כגון נגרות וחייטות. בד בבד סיים קורס גבוה בשפה הערבית בבית ספר להתכתבות בקהיר. בעקבות זאת הגיע לבית-הספר לשפות "ברליץ" ושם החל ללמד את השפה הערבית. כמו כן עבד ב- food-control של המנדט הבריטי בשנות הארבעים, וכן הופיע כמומחה לשפה הערבית בבתי משפט בענייני מס הכנסה של האוכלוסייה הערבית. עד מהרה, בזכות קולו הערב ומבטאו המשובח, התקבל כקריין ועורך-חדשות בשפה הערבית בקול ישראל. לאחר שדוד בן-גוריון הקריא את מגילת העצמאות בטקס הכרזת העצמאות ב-14 במאי 1948, הקריא אברהם לביא ברדיו את מגילת העצמאות בשפה הערבית. כמו כן פרסם מאמרים שונים בענייני שפה, מדיניות, ביקורת וחינוך בעיתון הערבי "אל-יום" ובביטאון העברי "הד החינוך".
דרכו המקצועית

בהמשך לימד ערבית דורות רבים של תלמידים בבית ספר כי"ח, גימנסיה הרצליה, בית ספר תיכון חדש, ותיכון עירוני א' בתל אביב. רבים מהם המשיכו את דרכו כמורים, מרצים ופרשנים לענייני ערבים.
הוא היה מורה נלהב ומסור והקדים את זמנו בהכרת חשיבות לימוד השפה הערבית בישראל. פעל ונלחם רבות למען החדרת לימוד שפה זו כשפת-חובה בבתי-ספר. במאמר נוקב בעיתון הארץ מ-7 באוקטובר 1963 שאל לביא: "השפה הערבית שלטת סביבנו, ובישראל עצמה רבים מאד המדברים ערבית. הרשאים אנו להתעלם מהערבית? צעדם הראשון של בוגרי-התיכון הוא לצה"ל. האם לא כדאי שידעו ערבית? והאם לא תהא חובת לימוד ערבית הוכחה לכוונותינו הכנות להשתלב בסביבתנו?" וסיכם: "אין חולקים כי ידיעת ערבית מסייעת להעמקת ידע העברית."
במקביל לעבודת ההוראה שלו, השלים את מבחני-הבגרות, ואחרי-כן, ב-1956, תואר ראשון במשפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה. לאחר-מכן החל ללמד ערבית באוניברסיטת בר-אילן. ב-1966 סיים תואר שני באוניברסיטה זו בדברי ימי ישראל.
אולפן עקיבא

לאחר מלחמת ששת-הימים העביר קורסים מזורזים ללימוד השפה הערבית המדוברת באולפן עקיבא בנתניה, שנקראו "מדבר ומזמר ערבית". בהם למדו מבוגרים ונערים, תלמידי-תיכון ועורכי-דין, מפקחים ועקרות-בית, מרצים, אנשי-הסברה ועוד. בקורסים אלה של שלושה שבועות, שהקנו כ-700 מילים, התלמידים בין היתר למדו לרקוד דבקה ולשיר בערבית, בקרו בכפרים ערביים, למדו פתגמים וספגו את התרבות יחד עם יסודות השפה המדוברת. התלמידים היהודים קבלו שמות ערביים. התלמיד אהרון נקרא אבו אסד על שם בנו אריה, דוד נקרא דאוד וטובה נקראה צאלחה. הקורסים התפרסמו בעיתונים, וזכו לכותרות נלהבות: ""מבצע קירוב לבבות" נערך בכפר ערבי – לתלמידי-אולפן", "כיפה סרוגה באום-אל-פאחם", "אנשי אום אל פאחם: "כל פגיעה באורחינו היהודים כמוה כפגיעה בכבוד הערבי", "הערבים דיברו עברית, היהודים דיברו ערבית", "חובש הכיפה וחובש הכאפייה", "לומדים ערבית וצוברים חוויות".
בעקבות הצלחת שיטה חדשנית זו הוצא תקליט בהוצאת תקליטי סי.בי.אס, בו הוא מלמד את השפה בדרך זו.
עבודת דוקטורט

ב- 1970 נסע לביא עם אשתו ובתו הצעירה לעיר אן ארבור שבמישיגן, שם שהה כשנתיים במסגרת מחקרו וכתיבת עבודת-הדוקטורט שלו. בד בבד לימד ערבית באוניברסיטת ויין בדטרויט. בתו הבכירה נשארה לשרת בצבא.
כשחזר לארץ המשיך ללמד ערבית באוניברסיטת בר-אילן, וכן הרצה באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת חיפה, בסמינר לוינסקי, בחוג ללימודי ארץ ישראל בית ברל, ובתיכון עירוני א'.
ב- 1975 הייתה לו פינה יומית פופולרית ב"קול-ישראל" ללימוד ערבית מדוברת, שנקראה "כאן בבית".
ב- 1977 כתב יחד עם חזי ברוש ספר ללימוד ערבית מדוברת - "אני רוצה ללמוד ערבית - בידי אתעלם ערבי" בהוצאת עם עובד.
ב- 1979 סיים דוקטורט בהתכתבות בלימודי המזרח-התיכון באוניברסיטת מישיגן. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "מחברות איתיאל". בעבודת הדוקטורט שלו השווה אברהם לביא בין המקור לתרגום ובין הדוגמאות השונות בשתי השפות. בעקבות מחקרו זה מונה ב-18.7.79 לראש המחלקה לערבית באוניברסיטת בר-אילן.
הוראה פרטית לדיפלומטים ואנשי ציבור

לביא אהב לתבל את דרך-הוראתו בפתגמים ציוריים בשתי השפות, ולכתוב חרוזים ואקרוסטיכונים בסגנון תור הזהב בספרד של ימי הביניים, וכך הלהיב את תלמידיו. כמו כן דיבר אנגלית, צרפתית ומעט גרמנית. לאחר שהתגלה כישרונו כמורה, החלו לפקוד את ביתו אישים רבים שרצו לשפר את שליטתם בשפה הערבית. כך לימד בין היתר את חברי הכנסת מנחם בגין, יצחק מודעי, אריה (לובה) אליאב, והרב משה לוינגר.
בעקבות הצלחתו פנו אליו גם דיפלומטים ושגרירים רבים.
פייר ז'ילבר, שגריר צרפת בישראל בשנים 1953–1960, למד אצלו במשך כל זמן שהותו בישראל עברית וערבית. הוא התעקש לסדר ללביא מעמד של עובד שגרירות צרפת בעל מספר-מכונית דיפלומטי לבן. לביא תרגם עבורו מסמכים שונים, בין היתר ברכות לראש השנה לבן-גוריון, ללוי אשכול, לרמטכ"ל צבי צור, לעזר ויצמן, לנשיא יצחק בן-צבי ולאבא אבן.
ב-16 ביולי 1963 ענה בן-גוריון לשגריר הצרפתי, שלמד בעל-פה נאומים שלמים בעברית, וביטא אותם בהגייה המזרחית הגרונית: "ידידי היקר ז'ילבר – שמחתי באמת שמחה רבה על מכתבך. העברית שלך עדיין נהדרת. לא רבים בישראל כותבים עברית כמוך".
לאחר שנבחר זלמן שזר לנשיא השלישי של מדינת ישראל כתב לו לביא בשם ז'ילבר: "אדוני הנשיא, עלץ לבבי ויגל בשומעי שידידי היקר מר שניאור זלמן שזר נבחר לנשיאה של מדינת ישראל. אשריך שזכית לתפקיד רם כזה, ואשרי העם שזכה לנשיא כמוך. אכן, אתה נאה למקומך ומקומך נאה לך. הנני סמוך ובטוח כי צחות לשונך, כושרך ותרבותך הרחבה והעמוקה, יעמדו לך להשמיע את קול ישראל ברמה בין עמי תבל. יהיה רצון כי בימיך יניח ה' לכם מכל אויבכם וישבתם בטח בארצכם, אשר אני קשור אליה בכל נימי נפשי. ברוך תהיה, מכבדך פ. א. ז'ילבר."
כמו כן למדו אצל לביא עברית בין היתר:
אוגדן ריד, שגריר ארצות הברית בישראל בשנים 1959–1961, שכתב עליו בהמלצתו: "מצאתי בעבודתי עם מר לביא, שהוא מוכן לעשות מאמץ אינסופי בכל שעה, והוא אחד מאותם האנשים הנדירים שבאמת אוהב ללמד. לכל אחד שיזכה להזדמנות ללמוד איתו, אין המלצה גבוהה מדי."
רולף פאולס, השגריר הראשון של מערב-גרמניה בישראל בשנים 1965–1968, שהתרגש מאד לדבר בשפת-הקודש לאור העבר הקשה בין שני העמים. שגרירי גרמניה בישראל שבאו בעקבותיו המשיכו במסורת לימוד העברית אצל אברהם לביא.
סר מייקל הדו, שגריר בריטניה בישראל בשנים 1965–1969, ששמח לפנות לחברי-הכנסת בעברית צחה.
סעד מורתדא, השגריר הראשון של מצרים בישראל (1979–1982), שאהב להחליף עם לביא פתגמים בניבים הערבים השונים.
עבודת-הוראה בארצות הברית

לאחר פטירת אשתו, נסע ד"ר לביא לארצות הברית, שם לימד שנה באוניברסיטת פרינסטון. אחר-כך עבר לבוסטון, שם לימד עד פרישתו וחזרתו לישראל.
חיים אישיים

לאחר מגפות רבות שפרצו בטבריה בראשית המנדט, נותרו מכל בני-משפחתו הענפה רק שלושה אחים, שנותרו בטבריה. כשהיה בשנות השלושים שלו וכבר קריין, עורך ומורה ידוע, נשא לאישה את סילביה בנימינוביץ', עולה חדשה משוודיה ממוצא רוסי. היא שכנעה אותו להשלים את מבחני-הבגרות ולהגשים את חלום-חייו - קריירה אקדמאית. סילביה הייתה פסנתרנית חובבת וצלמת מקצועית, שתמונותיה התפרסמו בעיתונים בישראל ובשוודיה. לזוג נולדו שתי בנות, גבריאלה ומרים.
בתשובה על הצעת-עבודה מאחת האוניברסיטאות בישראל כתב לביא: "ועתה תור שאלותיי הגיע. ולפני כן אציין שהנני בעל בעמיו, נשוי ואב לשתי בנות, האחת בת תשע והשנייה בת חמש בערך. אשתי, שתחיה, הינה ילידת סטוקהולם שבלתה שבע שנים בארצות הברית. היא מטיבה לכתוב על מכונת-כתיבה באנגלית ויודעת עבודה משרדית. כמו כן יודעת את מלאכת הצילום שאותה למדה בארצות הברית. שאלתי הראשונה בוודאי האם ה"קמח" שנותנת האוניברסיטה יספיק לתורה, כי הלא "אם אין קמח אין תורה"."
דוגמה אחרת לסגנונו הציורי היא מכתבו מ-30 במרץ 1972, כאשר שהה בארצות הברית: "לכל זמן, ועת לכל חפץ תחת השמים. גם העת לשובי למולדת שממנה נעדרתי זה שנתיים כבר הגיעה. אני תקווה ששאגתו של לביא טרם נשכחה, והיא תשוב להדהד בכותלי בית-ספר תיכון עירוני א' בשנת הלימודים הבאה, אם ירצה השם".
ב-31 באוקטובר 1979 כתב לביא לעיריית תל אביב: "כל חיי היו קודש לא רק לחינוך והוראה אלא גם ללימודים. התחלתי את הקריירה שלי בבית-הספר התיכון עירוני א' כמורה לערבית ללא כל תואר אקדמי כלשהו, והנני פורש עכשיו בתואר דוקטור שזכיתי בו מאוניברסיטת מישיגן בארצות הברית. כל זה עשיתי כדי להיות לעזר טוב יותר לתלמידי, ובלי לפגוע בהם על ידי היעדרויות. עבודתי, במשך כל תקופת כהונתי כמורה, מחנך ומרכז מקצוע, נעשתה במסירות, נאמנות יעילות וללא רבב. כדי שאוכל ללמוד ובעת ובעונה אחת גם להתקדם, הייתי צריך להתנזר מכל תענוגות החיים, ולהתמסר לעבודת הקודש שלי, שאותה אהבתי מאד, ושלא הייתי פורש ממנה אלמלא האסון הכבד אשר נפל עלי במות רעיתי ז"ל".
כל ימיו אהב לביא את הים. בילדותו שחה בכנרת, ולא הפסיק לרחוץ במימי האוקיינוס גם בשהותו בארצות הברית בטמפרטורות של מינוס שמונה-עשרה מעלות, אך יותר מכל אהב את חופיה של תל אביב.
ד"ר אברהם לביא נפטר בגיל 82 בערב ראש-השנה בשנת 1998, בביתו בתל אביב.
הערות שוליים

↑  אוולין כ"ץ כוהן-צדק, מחופי טבריה להוראה ב"הרווארד" - בזכות האהבה, באתר דעתון, (הקישור אינו פעיל, 31 בדצמבר 2022), ‏19.04.2014 (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007440863705171  VIAF: 84148874435149620977   WorldCat (עם VIAF): 84148874435149620977 
ד"ר אברהם לביא בשיעור
אג'יפטוסוכוס

| אג'יפטוסוכוס |
| --- | --- |
 השוואה בין מאובנים של איג'יסוכוס (מימין) ואג'יפטוסוכוס (משמאל)
תקופה
קרטיקון עליון 98–95 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
משפחה:: אג'יפטוסוכיים
סוג:: אג'יפטוסוכוס
מין:: Aegyptosuchus peyeri
שם מדעי
 Aegyptosuchus

אג'יפטוסוכוס (שם מדעי: Aegyptosuchus; מילולית: "תנין מצרי") הוא סוג של דמוי-תנין פרהיסטורי, אשר התקיים בצפון אפריקה במשך הקרטיקון העליון בקנומן שלפני 98 עד 95 מיליון שנה. סוג זה תואר על סמך ממצאים ממצרים ב-1933 בידי החוקר הגרמני ארנסט שטרומר (אנ'). הסוג כולל מין יחיד - Aegyptosuchus peyeri, אשר התגלה משרידי מאובנים שבורים ב"ג'בל אל-דיסט" שבמערב מצרים. אלה הכילו מעט חוליות, עצמות צוואר, שיניים, חלקי גולגולת ועצם זנב.
תנין זה הוא קרובו של הסוג איג'יסוכוס ובעל קרבה רחוקה יותר לסטומטוסוכוס. הוא הגיע לאורך 5 עד 6 מטרים והיה בעל גולגולת באורך של מטר עם לסתות שטוחות עגלגלות, דומות מעט לפנקייק בתוכם שורות של שיניים מחטיות, דומות לאלה של הגאביאל. למרות הדמיון לתנין אמיתי הוא היה פרימיטיבי יותר.
מבנה לסתותיו מרמז שצד במארב מימי של טרף לא זהיר כמו דגים ודו-חיים קדומים שחלפו לאורך הלסת, מה שהוביל לבליעתם במהירות.