גולדה מאיר
ביוגרפיה > כראש ממשלה > מלחמת יום הכיפורים

בחודשים שלפני מלחמת יום הכיפורים זרמו התרעות רבות מפני מלחמה מתקרבת. כבר באוקטובר 1972 דווח לה מאגף המודיעין שהמועצה העליונה של הכוחות המזוינים של מצרים בראשות סאדאת החליט על יציאה למלחמה. ב-1 בדצמבר אותה שנה נערך דיון ב"מטבח" ובו טענו שר הביטחון דיין, ראש אמ"ן זעירא ואף ראש המוסד צבי זמיר כי הסיכוי שתפרוץ מלחמה אינו גדול. אולם מאפריל 1973 החלו להתקבל ידיעות על ידי המוסד הטוענות כי מצרים וסוריה מתכננות מלחמה נגד ישראל.
בעקבות דיון מאוחר יותר ב"מטבח" הוחלט על העלאת רמת הכוננות של צה"ל והעסקת יחידות מילואים באימונים ברמה גדולה מהרגיל. אולם כעבור שבועות אחדים התברר כי זעירא צדק: שום מלחמה לא החלה וכל המגויסים שוחררו.
באוגוסט 1973, כ-10 ימים לאחר ישיבת המועצה העליונה של הכוחות המזוינים של מצרים וסוריה, הודיע אשרף מרואן, חתנו של נאצר שעבד כסוכן של המוסד, כי המלחמה עליה הוחלט בישיבה קודמת של המועצה נדחתה לקיץ אך סאדאת מכוון למלחמה.
המלך חוסיין נפגש עם מאיר מספר פעמים לפני המלחמה. הפגישה האחרונה התקיימה ב-25 בספטמבר 1973 בתל אביב, בה נכחו גם ראש ממשלת ירדן זייד אל-ריפאעי, מנכ"ל משרד ראש הממשלה מרדכי גזית, לו קדר, מזכירתה של מאיר, ובכירי אגף המודיעין שצפו והקשיבו לשיחה. לפי צבי זמיר, ראש "המוסד" באותה עת, המלך חוסיין התריע בפגישות אלה מפני מלחמה קרובה. לפיכך התייעצה גולדה עם שר הביטחון משה דיין שהרגיע אותה.
כמה ימים לאחר הפגישה יצאה לשטרסבורג כדי להשתתף בישיבת מועצת המפלגות הסוציאליסטיות, לאחר שהתייעצה על כך עם דיין. בעת ביקורה התקיימה הפגישה עם קרייסקי, אשר כאמור, לא הצליחה לשנות את דעתו. במהלך שהותה בשטרסבורג טלפן אליה ישראל גלילי וביקש ממנה, לאחר התייעצות עם דיין, להקדים את שובה לישראל בשל ההסלמה בצפון. ב-2 באוקטובר דיווח לה דיין כי צבאות מצרים וסוריה מתחילים ב"תנועות מדאיגות". אולם זעירא נותר בשלו.
מייד לאחר דיון ב"מטבח", שממנו יצאה רגועה לאור דבריו של אריה שלו, עוזר ראש אמ"ן למחקר כי מלחמה איננה סבירה, נפגשה עם זמיר, שלא השתתף בדיון, שסבר בפניה כי תפרוץ מלחמה. אולם דיין אמר לה כי הוא מקבל את עמדת אגף המודיעין. ב-4 באוקטובר התבצעה גיחת צילום מעל מצרים וסוריה, שתמכה בעמדת זמיר כי מלחמה בפתח. זעירא המשיך לדבוק בדעתו אך לא הפעיל את ה"אמצעים המיוחדים", שבמקרה חירום נועדו להבין את הנעשה במצרים. דיין והרמטכ"ל דוד אלעזר שאלו אותו אם הפעיל את אותם אמצעים, והוא השיב בחיוב.
גם בערב יום כיפור נמנעה מאיר מגיוס מילואים, בהתבסס על דעתם של משה דיין, הרמטכ"ל דוד אלעזר, ראש אמ"ן אלי זעירא, והרמטכ"ל לשעבר – השר חיים בר-לב, החלטה שהיא הגדירה כטעותה הגדולה ביותר, שעליה "לא הייתה לה נחמה". לפי דעה אחרת, בישיבת ממשלה מצומצמת שהתקיימה ביום שישי, ערב יום כיפור 5 באוקטובר 1973, גולדה החליטה לא לגייס מילואים לפי המלצת שר הביטחון משה דיין, הרמטכ"ל דוד אלעזר שהעריך סבירות לא גבוהה למלחמה, וראש אמ"ן אלי זעירא ששלל אפשרות של מלחמה והרשים את השרים בביטחון שבו דיבר. עם זאת גולדה הוסמכה לגייס מילואים במהלך יום הכיפורים, אם יהיה בכך צורך.
ביום הכיפורים עצמו, בשעה 03:40 לפנות בוקר, דווחה, יחד עם שר הביטחון והרמטכ"ל, כי "הערב יפתחו [המצרים והסורים] באש". מאיר, שהורגעה פעם אחר פעם כי הסבירות שתפרוץ מלחמה נמוכה אך עדיין לא הייתה בטוחה בכך, לא התרשמה מההודעה. שעות לפני פרוץ המלחמה, החליטה מאיר לגייס בין 100–120 אלף חיילי מילואים, לבקשתו של הרמטכ"ל דוד אלעזר, בניגוד לדעתו של דיין, שחשש שהעולם יראה זאת כהתגרות וכתוקפנות. עם זאת, היא סירבה להצעתו של הרמטכ"ל להנחית מכה מקדימה, מחשש שכך תמנע הגעת עזרה בינלאומית במהלך המלחמה. בשעות אלה, דרש שר החוץ האמריקאי קיסינג'ר מישראל לא להנחית מכה מקדימה וקיבל אישור על כך מגולדה. סמוך לשעה שתיים בצהריים, בשעה 13:55, פרצה המלחמה.
בעדותה בפני ועדת אגרנט, לאחר המלחמה, אמרה מאיר: "אני חושבת שהכותרת של האסון שקרה לנו בערב יום הכיפורים זה טעויות. כל אחד בשטח שלו טעה קצת", אמרה מאיר לוועדה. "אני לא חושבת שיש אדם אחד שיכול לקום ולהגיד אני לא טעיתי. אם הוא טעה מתוך מידע, זאת אומרת העריך את המידע לא נכון, או שטעה מתוך – לא העז, נאמר, מול מומחים להגיד דבר שמומחים לא אמרו", היא אומרת לחברי הוועדה. "אני לוקחת את עצמי לדוגמה, מה היה קורה לי? היו חושבים שהיא טיפשה. אבל מה היה קורה לי לו הייתי אומרת כמו שהרגשתי באותם הימים. זה לא טוב לי, אני לא יכולתי לעמוד בעימות עם ראש אמ"ן או הרמטכ"ל". יו"ר הוועדה אגרנט השיב לדבריה של מאיר ואמר: "זו בדיוק הנקודה", אך היא טענה: "אבל זה לא היה לי טוב. על מה אני מייסרת את עצמי, לא שהייתי יותר חכמה או שידעתי יותר טוב, אבל מדוע לא אמרתי רבותיי, אולי בכל זאת גיוס? נניח שלא היו מקבלים את זה. אינני יודעת אם היו מקבלים זאת או לא. יותר קל לי להעמיד את עצמי לדוגמה מאשר להעמיד אנשים אחרים דוגמה, אבל שפה אין איש כמעט שיכול להגיד זאת... לא היה איש שלא אמר דבר שאולי יכול היה להציל, לו דעתו נתקבלת. זאת היא אמת. נדמה לי שזו הערכה אובייקטיבית, שקל לי להגיד את זאת, מפני שאני משייכת את עצמי בתוך החבורה הזאת". אגרנט המשיך ואמר למאיר: "זה מפני שכל אלה אין להם מכשירי הערכה. יש רק אחד שמעריך, זה אמ"ן, שיש לו מכשיר הערכה, שכל הידיעות עומדות לרשותו. והוא צריך לעשות סלקציה של עובדות, לחשוב עליהן ולהעריך אותן".
החלטתה הראשונה של מאיר לאחר פרוץ המלחמה הייתה הקמת קבינט מלחמה מצומצם שהורכב מלבדה ומדיין מישראל גלילי ומיגאל אלון. בשעה 22:00 קיימה ישיבת ממשלה בקריה על מנת שתוכל לקבל דיווח ראשוני על המתרחש בדרום ובצפון.
ביומה השני של המלחמה שמעה הממשלה מפי שר הביטחון דיווח קודר על המצב בשתי החזיתות. תחזיותיו זעזעו את חברי הממשלה ואת העומדת בראשה, ובשיחות פרטיות מאיר אף אמרה כי אם התחזיות הללו תתממשנה, לא תראה עוד טעם בחייה.
בימיה הראשונים של המלחמה, כאשר היה נראה שמלאי התחמושת של צה"ל אוזל בקצב מסחרר, הציעה לטוס בעצמה לארצות הברית כדי לשכנע את הנשיא ניקסון להקים "רכבת אווירית" לישראל, אולם לבסוף מבצע ניקל גראס יצא לדרך גם ללא נסיעה זאת.
בקבינט המצומצם הוחלט, בין היתר, לקבל את עמדת הרמטכ"ל כי יש להמשיך באופן מיידי במתקפה לכיוון דמשק במטרה להביא להתמוטטות הצבא הסורי, ובכך לאלץ את סוריה לבקש הפסקת אש. בבוקר 11 באוקטובר חודשה המתקפה בסוריה, על אף התנגדותו של דיין. למרות שהסורים הסכימו להפסקת אש כבר בליל 13 באוקטובר, אולם היא לא נכנסה לתוקף אלא רק כעבור 10 ימים. לאחר כישלון המתקפה הוחלט שהסמכות להחליט בענייני המלחמה תופקד בידי הממשלה עצמה ולא בידי הקבינט המצומצם. למחרת, בליל 14 באוקטובר, החליטה הממשלה על צליחת תעלת סואץ, כדברי מאיר "במטרה לגרום להריסת עיקר כוחו של הצבא המצרי". יומיים אחר כך, ב-16 באוקטובר, הודיעה במליאת הכנסת כי חציית התעלה הושלמה. על אף שידעה שהודעה כזו עלולה להוות סיכון ביטחוני, החליטה לשלב זאת בנאומה לאחר התייעצות.
בפגישה שערך קיסינג'ר עם שר החוץ הסובייטי אנדריי גרומיקו הוחלט על הפסקת אש, וכבר בליל 21 באוקטובר נודע על כך לממשל בישראל. למחרת כבר הועברה החלטה 338 של מועצת הביטחון של האו"ם, שפסקה על הפסקת אש. הדבר הכעיס את מאיר, במיוחד בשל העובדה שקיסינג'ר כלל לא שיתף אותה בעניין. למרות זאת קיבלה הממשלה החלטה המאשרת את החלטת מועצת הביטחון. אולם גם לאחר כניסתה של הפסקת האש לתוקף המשיכה ישראל בכיתור הארמיות המצריות, מה שהוביל לקביעת החלטה 339 של מועצת הביטחון של האו"ם, שבעקבותיה נכנסה הפסקת האש לתוקף באופן רשמי בבוקר 24 באוקטובר, אך האש הופסקה רשמית יומיים אחר כך, ב-26 באוקטובר.