Made in England
ביקורת

| דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.מקור | דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.ציון |
| --- | --- |
AllMusic: 
שיקגו טריביון: 
דזרט ניוז (אנ'): חיובית
אנטרטיינמנט ויקלי: חיובית
לוס אנג'לס טיימס: 
מוזיקה & מדיה: חיובית
רולינג סטון: 
ויליאם רלמן, מבקר "AllMusic", כתב ש"ג'ון נשאר ג'וקבוקס מוזיקלי: ל־'Please' יש ריף גיטרה מאנפף שנשמע כמו 'המחפשים' מסביבות 1965, בעוד שהקלידן האורח פול קאראק מביא תחושת בוקר טי (אנ') מלאת סול ל־'Man'". רלמן מציין ש"ההשפעה הקולית המרכזית של ג'ון נשארת, כרגיל, ג'ון לנון, במיוחד בסינגל הראשון, 'Believe', שבו גם המילים מהדהדות את הנימה של כמה מבלדות הסולו של לנון". לגבי כותב המילים, ברני טופין, מציין רלמן שבאלבום הזה הוא אישי באופן שחורג מהרגלו, וש"ג'ון לא משקיע יותר מדי עבודה בניסיון להעביר את התחושה של המילים, אף כי הוא נשמע זועם וכבד ראש לסירוגין, כפי הנדרש מהמילים, אם כי אף פעם לא באופן שמפריע לזרימה המלודית". רלמן מוסיף שכרגיל טופין מעוניין יותר בצליל של המילים מאשר במשמעות שלהן, אך במקרה הזה זה דווקא לטובה.
מארק קארו מ"שיקגו טריביון" כתב שג'ון נכנס לשלב האולטרא מקצועני בקריירה שלו, "בו כל אלבום מגיע מלא בסימני ההיכר שלו: מלודיות ועיבודים במלוא פריחתם, וקול חזק ובטוח. הבלדות לרוב נוהגות לפי התבנית של 'Don't Let the Sun Go Down on Me' ‏[...] 'Believe' נשמע כמו אחד האפוסים שלו משנות ה־70 [...] ‏'Man' מוסיף כמה נגיעות גוספל לנוסחה. השירים הקצביים לרוב מוכיחים שלהקת נגני אולפן שמכניסים את עצמם לסערת חושים זה לא שווה לרוק אנד רול", אף כי רלמן מחריג מהקביעה הזאת את שיר הנושא, אותו הוא מציין לטובה, בין השאר כי ג'ון באופן חריג מגלה בו רגשות, לאחר שברוב המקרים הוא כופה את שאר הרגשות שלו בסביבה סטרילית.
ג'ים רייברן מדזרט ניוז (אנ') כותב שבשמיעה ראשונה הוא חש ששמע כל אחד מהשירים בעבר, אך "זה לא רע. למעשה, זה טוב", מכיוון שהוא אוהב את מה ששמע מג'ון בעבר. לדעת רייברן רוב השירים מזכירים בסגנונם את שירי אלבום האולפן הקודם, "The One", שלדעתו ניתן לטעון לגביו שהוא האלבום הטוב ביותר של ג'ון מאז שנות ה־70. רייברן שיבח את "Pain", שלדעתו בעל פוטנציאל להיות שיר הופעות גדול. על "Belfast" הוא כותב שיש בו "הרבה תזמורת והרבה חומר טוב". ל־"Man" יש "נגיעות בלוז". ל־"Lies" "סגנון קופצני קצבי". "Latitude" ו־"Please" לדעתו מתאימים שניהם להיות סינגלים ושירי הופעה גדולים. רייברן מסכם שהוא אוהב את הסגנון הישן של ג'ון שבו בשירים רבים משולבת תזמורת, עם הרבה יותר גיטרה שמשולבת עם הפסנתר. ”זה עשוי לקחת כמה האזנות לרכוש את הטעם, אבל ברגע שאתם נותנים לזה הזדמנות, קרוב לוודאי שתשימו אותו [האלבום] באותו מעמד איכותי של 'The One'”.
קן טאקר מ"אנטרטיינמנט ויקלי" כתב שב־"Believe" ג'ון "נשמע כן", ו'הצליח שוב
לנצח את הבנאליות המדהימה של מילותיו של ברני טופין וליצור בלדת פופ קליטה". בלדות פופ קליטות הן הכישרון של ג'ון, אבל ”'Made in England' מתפקד כקורס רענון באלטוניה: הוא מסכם בעצם כל שלב בקריירה שלו ומאלץ מאזין להעריך מה האיש [...] מסוגל לעשות”. טאקר מזכיר בחיוב את חזרתו של פול בקמסטר, וכותב כי כאשר עבודתו מוּחלת על הלחנים המפולפלים של ג'ון, היא "יוצרת כמה רגעים נעימים: 'Please' מנגן כמו בלדת ביטלס מוקדמת, ויש תמציתיות עפיצה ל־'House' שהופכת אותו לאחד משירי אני־בודד־בבקשה־חבק־אותי הטובים ביותר של ג'ון". טאקר מציין גם את "Pain" כשיר בולט. באופן כללי מציין טאקר שהאלבום מוצא את ג'ון ב”כושר טוב, לעזאזל. כרגיל, זאת העבודה של הפזמונאי שלו שנראית רופסת”, ומוסיף שהוא "מיואש מטופין", אך מחמיא שוב לג'ון.
רוברט הילברן מ"לוס אנג'לס טיימס", כותב שבאלבום ”הקלאסי הזה” ג'ון וטופין היו שיטתיים בהתקרבות לאלבומי ציוני הדרך שלהם משנות ה־70 יותר מאשר כל האלבומים שמאז "Blue Moves" שמ־1976. הוא מתאר את האלבום כעבודה בעלת ”תשוקה ותכלית”, וכותב שברובו הוא ”מלהיב ומעולה”.
במגזין "מוזיקה & מדיה" נכתב כי המפיק גרג פני ”הניח את הבסיס הקולי המושלם להלך עליו”, וש"הבלדה המפוארת 'Believe' כבר שימשה כשטיח האדום שעליו הוא פסע הישר לזרועותיהם של עורכי המוזיקה. מי ייתן והוא יחזור על כך עם 'Latitude', הרצועה ה'פנית' ביותר, שכמו כן ג'ורג' מרטין עיבד אותה".
פיטר גלווין מ"רולינג סטון" כתב שמאז "Blue Moves" שמ־1976, חוסר היציבות של ג'ון גרם להתייחס אליו על בסיס שיר אחר שיר. ”אז איזו הפתעה שאלבומו ה־32 של ג'ון, 'Made in England', מחזיק כסט שירים גמור, מגובש, שהתמה שמונחת ביסודם – ההשלמה שבאה עם ההזדקנות – מנוסחת תכופות באופן יפה”. את השיר "Please" מתאר גלווין כ"מקסים", שיר "סקסי ורומנטי ככל שיר רית'ם אנד בלוז איטי מלוכלך ומרושע". הוא מוסיף שהאלבום יותר מבוסס גיטרה מאשר כל אלבום מאז "Rock of the Westies" ‏(1975), ושיש בו ”בלתי אמצעיות שהייתה חסרה הרבה זמן במוזיקה של ג'ון” (הוא מציין שהרבה מהאלבום הוקלט חי באולפן). ”ל־'Latitude' קצב קאנטרי קליל שהוא הן פשוט הן מתעתע. השיר פוגע והזמרה הנוגעת ללב של ג'ון מזכירה כמה מעבודותיו הקוליות הטובות ביותר”. גלווין מציין שירים קצביים יותר, כמו "Pain" ושיר הנושא, ש”שואלים משהו מהחספוס של פופ גיטרה אלטרנטיבי, אף שהחיוניות שלהם היא ג'ון מובחר המזכיר קלסיקות כמו Saturday Night's Alright for Fighting (אנ') ו־The Bitch Is Back (אנ')”. בנוגע למילים (אותן כתב טופין), גלווין מבקר את הבנאליות והקלישאות שבכמה שירים, אף שלדעתו על פי רוב טופין "פעל כשורה" עם ג'ון. גלווין מסכם שחרף הבעיות האלה האלבום הוא ”בסדר באופן מפתיע”, אחד שמראה מוזיקאי ”המחויב מחדש להתחבר למהות הזרימה היצירתית שלו”.