stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קבוקי
היסטוריה > 1673-1629: המעבר לירו-קבוקי

לאחר האיסור על נשים להופיע בהצגות קבוקי, החלו להופיע גברים בתפקידים הנשיים. גברים אלה לבשו בגדי נשים, התאפרו כנשים ונקראו אוֹנַגָאטה (女方; "תפקיד נשי", מילולית "הצד הנשי"). האונגאטה היו גברים צעירים, שנבחרו לתפקיד זה בשל המראה העדין והפחות-גברי שלהם, ובשל קולם הגבוה. בנוסף, שחקנים שמילאו תפקידי נערים צעירים בהצגה - וָקַשוּ - הוצגו באור ארוטי במכוון, שכן הומוסקסואליות הייתה מקובלת ביפן באותה עת. האונגאטה והווקשו זכו לתשומת הלב לה זכו הנשים, ובעקבות שערוריות דומות אסרה השוגונות על גברים להתלבש כנשים ולהציג עצמם באופן מפתה. עם זאת, האיסור על גברים להופיע כנשים הוסר ב-1644, והאיסור על הופעה מפתה של גברים הוסר ב-1652.
היסטוריה > 1841-1673: תור הזהב

אמצע תקופת אדו הייתה תור הזהב של הקבוקי. מבנה המחזה התקבע, וכן אלמנטים סגנוניים רבים. בנוסף, הקבוקי והבונרקו, תיאטרון הבובות המסורתי של יפן, התקרבו זה לזה, וההשפעה ההדדית ביניהם גברה. בתקופה זו כתב המחזאי צ'יקמצו מונזאמון, אחד ממחזאי הקבוקי החשובים ביותר, מחזות רבים, ובהם גם את המחזה התאבדות האוהבים בסונזקי, שזכה להצלחה רבה ובדומה לרבים ממחזות הקבוקי, נכתב במקור לבונרקו. הצלחת המחזה הייתה כה רבה עד שזוגות אוהבים החלו לחקות את הסיפור, והתאבדו יחדיו, דבר שהניע את השוגונות לאסור על מחזות מסוג זה ב-1723. בתקופה זו חי גם איצ'יקאווה דנג'ורו הראשון, שנחשב לאבי המיאה - תנוחה מלאת הבעה האופיינית לקבוקי, והקומדורי - סגנון האיפור האופייני.
היסטוריה > 1868-1841: סרווואקה-צ'ו

בשל בצורת ממושכת, סבלו תושבי אדו משרפות רבות בשנות ה-40 של המאה ה-19. מכיוון שהתיאטראות היו מבנים עשויים עץ, נשרפו רבים מהם והממשלה הטילה מגבלות על הקמתם מחדש. ב-1842 הורתה השוגונות על מספר תיאטראות בעיר לעבור לאסקוסה, פרבר צפוני של אדו. יחד עם העתקת מקום התיאטראות, עברו גם השחקנים, עוזרי הבמה ושאר נותני השירות שהתקיימות מקבוקי. בשל כך, ובשל המגבלות הרבות שהטילה הממשלה, פחתה הפופולריות של הקבוקי, ואנשי התיאטרון נאלצו לרדת למחתרת ולהונות את הממשל לגבי עיסוקם. המקום אליו עברו התיאטראות נקרא סָרוּוָואקָה-צ'וֹ, או סרווואקה-מאצ'י.
יפן נפתחה למערב עם הגעתו של קומודור מתיו פרי למדינה ב-1853, וקטעה את המדיניות הבדלנית בה החזיקו שליטי יפן במשך מאתיים וחמישים השנים שחלפו עד אז. עם הגעת האירופאים הראשונים ליפן, הם החלו לגלות עניין בתרבות היפנית, ואמנים אירופאים רבים קיבלו השראה מהאמנות היפנית. עניין זה עודד את האמנים היפנים ליצור יצירות שתיארו את חיי היום-יום שלהם, ובכלל זה את התיאטראות, את בתי הבושת, את הרחובות הראשיים ועוד. האמן הירושיגה אף יצר סדרה של חיתוכי עץ שתיארו את החיים בסרווואקה-צ'ו.
שוגונות טוקוגאווה התמוטטה ב-1868, ולאחר רסטורציית מייג'י, עלה הקיסר מוצוהיטו לכס החרצית. מוצוהיטו ביטל את כל ההגבלות הקודמות על הקבוקי, והתיאטראות החלו לשוב לעיר. ההשפעה המערבית הביאה להתפתחות הקבוקי וליצירת סגנונות שונים ומחזות חדשים.
היסטוריה > קבוקי לאחר תקופת מייג'י

תהליך המודרניזציה שעבר על יפן בתקופת מייג'י סייע להשבת הפופולריות של הקבוקי. האמנים שאפו להאדיר את שמו של התיאטרון על ידי פנייה למעמדות העליונים, ופעלו להתאים את התכנים לתקופה, אך תוך השענות על המסורת. מאמציהם נשאו פרי כשמוצוהיטו נכח בהופעת קבוקי לראשונה ב-21 באפריל 1887.
עם עליית המיליטריזם היפני במאה ה-20, ובעיקר עם הפלישה היפנית למנצ'וריה ב-1931 נרתם עולם הקבוקי למאמץ המלחמתי. השתתפותו של הקבוקי כלל היבטים רבים כגון כתיבת מחזות בנושא המלחמה, פנייה לנציגי ממשל, עריכת התרמות למען המלחמה ועריכת סיבובי הופעות עבור חיילים. לאחר התבוסה במלחמה ב-1945 אסר המפקד העליון של כוחות הברית ביפן על העלאת מחזות קבוקי, אך איסור זה הוסר ב-1947.
היסטוריה > קבוקי לאחר המלחמה

בתקופה שלאחר המלחמה חלה ירידה תלולה בפופולריות של הקבוקי. מלבד התשישות הפיזית שחשו היפנים מהמלחמה, דחו רבים את הרעיונות ואת האידאולוגיות של העבר, ועבור רבים יצג הקבוקי רעיונות אלה. עם זאת, בחלוף השנים, ועם הופעת הפקות חדשות למחזות קלאסיים, שב העניין הציבורי בקבוקי.
בעשורים האחרונים של המאה ה-20 ובראשית המאה ה-21 הפך הקבוקי לאחת מאמנויות הבמה המסורתיות הפופולריות ביותר ביפן. במרבית הערים הראשיות במדינה קיימים תיאטראות קבוקי והשחקנים נהנים ממעמד של ידוענים בקרב הציבור היפני, ואף מופיעים בטלוויזיה ובקולנוע. הסופר יוקיו מישימה היה אחד החלוצים בלידה המחודשת של הקבוקי, והוא הפך את שימוש בו בהקשר מודרני לפופולרי.
העניין בקבוקי התפשט אף למערב, וקבוצות קבוקי מופיעות תכופות באירופה ובאמריקה. עם ראשית השימוש באוזניות תרגום ב-1982 גברה הפופולריות של הקבוקי בקרב זרים, וכתוצאה מכך החל הקבוקי-זא בטוקיו לפעול במשך כל השנה.
הקבוקי נבחר לרשימת מורשת תרבותית בלתי מוחשית שאונסק"ו ב-2005.
אלמנטים של קבוקי > מבנה הבמה

במת הקבוקי מכילה מסלול הנקרא הָנַמיצ'י (花道; "נתיב הפרחים"), הנמתח מירכתי החדר אל הבמה, דרך הקהל, ומשמש את השחקנים ליציאה או לכניסה דרמטית. עם זאת, לא משמש ההנמיצ'י להגעה ולירידה מהבמה, ולעיתים מתרחשות סצנות שלמות על המסלול. במות הקבוקי הלכו והפכו מתוחכמות יותר עם השנים, וחידושים מסוימים, כגון דלתות סתרים ומשטחים מסתובבים, החלו להופיע כבר במאה ה-18, והעניקו לקבוקי את אחד המאפיינים שלו - הופעה או העלמות של דמות בפתאומיות. ההנמיצ'י ודלתות הסתרים, אם כן, מעניקים עומק להופעה.
מָוַוארי-בּוּטאי היא סוג של במה מסתובבת שהופיעה לראשונה בראשית המאה ה-18. בתחילה היה על השחקן או על עוזרי הבמה לסובב את המשטח עצמו שנח על הבמה, אך מאוחר יותר הפך המשטח המסתובב לחלק מהבמה ומערכת גלגלים ביטלה את הצורך לסובב את המשטח ידנית. בעת הסיבוב ניתן לעמעם את אורות הבמה, על מנת להסוות את התנועה, אך לרוב נותר האור דולק על מנת לחזק את אפקט הדרמטיות.
במאה ה-18 החלו שחקני הקבוקי להשתמש גם בדלת סתרים שנקראת סֶרי. דלתות אלה מעלות את השחקנים למרכז הבמה, או מורידות אותם, ולמעשה פועלות כמעלית. לרוב נהוג להעלות אל הבמה את הסצנה כולה בבת-אחת.
צ'וּנוֹרי היא טכניקה שהתפתחה במאה ה-19, ובה מחוברת תלבושת השחקן לכבלים המסייעים לו "לעוף" מעל הבמה. זוהי אחת הטכניקות הנפוצות ביותר בקבוקי וברוב תיאטראות הקבוקי ביפן ישנו ציוד מתאים ליישומה.
לעיתים נערכים שינויי תפאורה באמצע הסצנה, בעוד השחקנים עומדים על הבמה. לשם כך משתמשים בהיקי דוֹגוּ, או עגלת במה קטנה, שמקורה בעגלה בעזרתה החליפו תפאורה במאה ה-18. לעיתים במהלך ההופעה עולים עוזרי הבמה לבמה ומניחים או מסירים חלקי תפאורה. עוזרי במה אלה נקראים קורוקו (黒子) והם לבושים בגדים שחורים ומקובל שהם בלתי נראים עבור הקהל. טכניקת תפאורה מקובלת נוספת היא ההיקינוקי. כשנחשף טיבה האמיתי של דמות, נהוג שעוזר במה מסיר את שכבת הלבוש העליונה של הדמות, וחושף תלבושת נוספת לעיני הקהל.
אלמנטים של קבוקי > הופעה

שלוש הקטגוריות העיקריות בקבוקי הן ג'ידאי מונו (時代物, היסטורי), סֶוָוה מונו (世話物, חיי יום-יום) ושׁוֹסָגוֹטוֹ (所作事, קטע ריקוד).
ג'ידאי מונו, או מחזות היסטוריים, התגבשו בהתאם למגבלות תקופתיות בהיסטוריה של יפן. חוקי צנזורה מחמירים בתקופת אדו אסרו על תיאור אמנותי של התקופה, ובמיוחד אסרו ביקורת על השוגונות או הצגתה באור שלילי, אם כי חוקים אלה נאכפו ברמות שונות של אדיקות לאורך השנים. לפיכך עסקו מחזות רבים במלחמת גנפיי מ-1180, בתקופת שתי החצרות הקיסריות של המאה ה-14 ואירועים היסטוריים אחרים. על אף האיסור לתאר את התקופה, השתמשו מחזאים רבים באירועים היסטוריים אלה כמשל לאירועים אקטואליים. דוגמה לכך היא המחזה "קָנַדֶהוֹן צ'וּשינְגוּרָה," שעלילתו מתרחשת בשנות השלושים של המאה ה-14, אך למעשה הוא מספר את סיפורם של ארבעים ושבעה הרונין, בני המאה ה-18.
בניגוד לג'ידאי מונו, העוסק לרוב במעמד הסמוראים, עוסק הסווה מונו בחיי אנשי העיר ובחיי האיכרים, והוא נסוב סביב דרמה משפחתית או סיפור רומנטי. תת-סוגה בסווה מונו היא מחזות התאבדות אוהבים, שרובם נלקחו מהבונרקו. מחזות אלה עוסקים בזוג נאהבים שאינם יכולים להיות יחד בחיים אלה מסיבות שונות, ועל כן מחליטים למות יחד.
אלמנט חשוב נוסף בקבוקי הוא המיאה (見得), בו קופא השחקן בתנוחה מלאת הבעה על מנת לבסס את הדמות שלו. בשלב זה מקובל שאדם בקהל יקרא בשם הבמה של השחקן, כאות הערכה וכבוד. האיפור המסורתי, הנקרא קֶשוֹ, מעניק לקבוקי סגנון ייחודי וקל לזיהוי. בשביל שכבת הבסיס הלבנה משתמשים בקמח אורז, והשכבה השנייה, קומדורי, משמשת להבלטה או להגזמה של קווי הפנים על מנת לשוות מראה חייתי או על-טבעי. צבע הקומדורי מעיד על אופי הדמות: קווים אדומים מעידים על תשוקה, גבורה, ישרות-דרך ותכונות חיוביות אחרות; קווים כחולים או שחורים מעידים על רשעות, קנאה ותכונות רעות אחרות; קווים ירוקים מעידים על תכונה על-טבעית; וקווים סגולים מעידים על אצולה.
מבנה המחזה

הצגת קבוקי, בדומה לסוגי תיאטראות נוספים ביפן ובעולם, עשויה להמשך על פני יום שלם. במקום לבלות מספר שעות בתיאטרון, בקבוקי הקהל "בורח" ליום שלם מחייו, ומקדיש את היום לבידור. אף על פי שישנם מחזות, בעיר מסוגת ג'ידאי מונו, הנמשכים יום שלם, לרוב מציגים מספר הצגות.
מבנה יום המחזות הגיע מתיאטרון הנו ומהבונרקו, אך ניתן למצוא אותו בתחומים אחרים באמנות היפנית. העיקרון המנחה הוא הג'וֹ-הָא-קיוּ (序破急; התחלה, עצירה, מהירות) לפיו על הדרמה להתחיל לאט, להגביר מהירות, לעצור לרגע קט ולסיים במהירות. העיקרון הזה מנחה את השחקן בתנועותיו, את מבנה המחזה עצמו, ואף את סדר המחזות ביום מחזות.
בדרך כלל כולל המחזה חמש מערכות. הראשונה, המתאימה לג'ו, נפתחת בסצנה איטית בה מכיר הקהל את העלילה ואת הדמויות השונות. שלוש המערכות הבאות, המתאימות להא, מהירות יותר, המערכה השלישית מגיעה כמעט תמיד לשיאה עם רגע דרמטי או טרגי, והמערכות השנייה או הרביעית מסתיימות לרוב בקרב. המערכה, המתאימה לקיו, היא קצרה לרוב, ומביאה את הסיפור לסיכומו המספק.
סגנונות הקבוקי של טוקיו ושל אזור קיוטו-אוסקה היו שונים זה מזה. לאורך תקופת אדו התאפיין הקבוקי באדו בחיצוניות מובלטת ופאר רב, כפי שבאו לידי ביטוי בתלבושות ובאיפור, בטכניקות הבמה ובתנוחות המיאה. הקבוקי של אזור קיוטו-אסקה נחשב רגוע יותר, והתמקד יותר בנטורליזם ובריאליזם. רק לקראת סוף המאה ה-19 החלו שני הסגנונות להתגבש לכדי סגנון אחיד.
מחזות מפורסמים

קָנַדֶהוֹן צ'וּשינְגוּרָה (仮名手本忠臣蔵; חבורת נושאי כלים נאמנה) הוא סיפורם של 47 הרונין, אותם הוביל אואישי קורנוסוקה, שאיתרו את אויבם ונקמו בו לפני שביצעו ספוקו, כנדרש בקוד הכבוד שלהם לאחר מותו של אדונם, אסאנו נו טקומינוקאמי.
יוֹשיצוּנֶה סֶנְבּוֹן זאקוּרָה (義経千本桜; יושיצונה ואלף עצי הדובדבן) עוסק במינאמוטו נו יושיצונה בעוד הוא נמלט משליחיו של אחיו יוריטומו.
סוּגָוַוארה דֶנְג'וֹ טֶנָרַאִי קָגַאמי (菅原伝授手習鑑; סוגווארה וסודות הקליגרפיה) מתבסס על חייו של המלומד סוגווארה נו מיצ'יזאנה, שהוגלה מקיוטו, ומותו גורם למספר אסונות בבירה. לאחר מכן הוא הופך לאל המלומדים, ואנשים מתפללים אליו לסיום שרשרת האסונות.
ראו גם

נו
בונרקו
לקריאה נוספת

Brandon, James R. Kabuki's Forgotten War: 1931–1945. University of Hawaii Press, 2009. ISBN 0824832000.
Ernst, Earle. The Kabuki Theatre. University of Hawaii Press, 1974 ISBN 9780824803193
Frédéric, Louis. Japan Encyclopedia. Harvard University Press, 2005. ISBN 9780674017535
Scott, Adolphe C. The Kabuki Theatre of Japan. Courier Dover Publications, 1999 ISBN 9780486406459
הערות שוליים

↑  Frédéric, עמ' 441.
↑  Ernst, עמ' 11.
↑  Ernst, עמ' 12.
↑  Brandon, עמ' 3.
↑  מרטין.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538509105171  BnF: cb12650539x (data)  GND: 4138350-3  LCCN: sh85071227  NDL: 00564368  NKC: ph121385 
איזומי נו אוקוני
שני שחקני קבוקי
הדפס עץ המתאר תיאטרון קבוקי באדו
קומדורי
יגאל לוינשטיין

| --- | --- |

 לידה:  2 במרץ 1956 (בן 68) י"ט באדר ה'תשט"ז אילת, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום פעילות:  ישראל
 השתייכות:  ציונות דתית
 רבותיו:  הרב צבי טאו הרב דוב ביגון הרב אלי סדן
 בת זוג:  רונית לוינשטיין מלץ; שרה קליין
 
 תפקידים נוספים:  ראש המכינה הקדם-צבאית בני דוד שבעלי
הרב יגאל מאיר לוינשטיין (נולד ב-2 במרץ 1956) הוא ראש המכינה הקדם-צבאית בני דוד שבעלי, שאותה הקים יחד עם הרב אלי סדן.
ביוגרפיה

נולד וגדל למשפחה חילונית באילת. בגיל התיכון התחרה בשיט מפרשיות. התגייס לצה"ל ושירת בחיל השריון. בתפקידו האחרון בקבע היה מפקד פלוגה. בתום שירותו הצבאי חזר בתשובה ולמד במכון מאיר, במרכז הרב ובישיבת בית אל. לקראת פינוי סיני ירד לאזור להתנגד לנסיגה. נחשב תלמיד של הרב צבי טאו.
בשנת 1987 הקים יחד עם הרב אלי סדן את המכינה הקדם-צבאית בני דוד כדי להכין נערים דתיים לאומיים להתמודד מבחינה דתית עם שירות צבאי, ולהחדיר בהם ערכים של ציונות ואהבת הזולת. לדבריו המוטיבציה לכך נולדה לאחר שנשאל על ידי מפקדו, עמרם מצנע, מדוע אין מספיק קצינים דתיים בצה"ל. בשנת 1988, ימי האינתיפאדה הראשונה, שירת כסמג"ד בגזרת רמאללה-שכם תחת פיקודו של גלעד שר. בשירות המילואים הגיע לוינשטיין לדרגת סגן-אלוף.
נמנה עם חברי "הוועדה לשילוב הראוי" בצה"ל. מאוחר יותר היה חבר בוועדה משותפת לחיל החינוך ולרבנות הצבאית, אך פרש מוועדה זו.
חיים אישיים

הרב לוינשטיין גר בעלי, ולו חמש בנות מאשתו המנוחה, הסופרת רונית לוינשטיין מלץ, בתו של השופט ומבקר המדינה לשעבר יעקב מלץ, שנפטרה בנובמבר 2015. באפריל 2016 נישא לשרה קליין, בת 39 באותה עת, אלמנת רועי קליין, שהיה תלמידו.
בסוף 2020 אובחן כחולה סרטן. לאחר הטיפולים, חזר ללמד במכינה ולהעביר שיעורים כסדרם[דרוש מקור].
כתביו

מי מפחד מלאומיות?, הוצאת בואי הרוח, 2021
לקריאה נוספת

טלי פרידמן, שמואל ליימן-ווילציג, חופש הביטוי של רבני הציונות הדתית: בין הלכה, משפט ותקשורת בדמוקרטיה הישראלית, ניב, 2024
הערות שוליים

↑  בני דוד - עלי (ארכיון)
1 2  יהודה שלזינגר, "הולך עד הסוף", באתר ישראל היום, 9 במרץ 2017
↑  אבינעם בר יוסף, אלוף המפרשיות הפליג אל הישיבה, מעריב, 7 בפברואר 1984
↑  גלעד שר, במרחק נגיעה, ידיעות אחרונות, 2001 עמ' 31
↑  אג'נדה צבאית: כיצד תפיסת המגדר חודרת אל תוך צבא העם
↑  קובי נחשוני, רב בכיר נגד צה"ל וההומואים: "הסוטים נכנסו לצבא", באתר ynet, 15 ביולי 2016
↑  אפרת שטרן, הרב לוינשטיין נגד קצין חינוך ראשי, באתר ערוץ 7, 14 ביולי 2016
"הרפורמים - זרם בנצרות", באתר ערוץ 7, 17 ביולי 2016
משה מאירסדורף, בלעדי: הרב לוינשטיין תוקף את צה"ל, באתר "כיפה", 14 ביולי 2016
↑  סערת "נאום הסוטים": צה"ל בוחן הקפאת הרצאות הרב בבסיסים, באתר ynet, 19 ביולי 2016
דרישה מהרב סדן: גנה את "נאום הסוטים" - חדשות בארץ, באתר ערוץ 7 חדשות, פוליטיקה, תרבות, יהדות ועוד
↑  גיא עזרא, ‏הרב יגאל לוינשטיין: "לטפל בהומוסקסואליות כמו שטיפלו באיידס", באתר "סרוגים", 15 בפברואר 2018
↑  שלמה צזנה, משרד הביטחון גינה את דבריו של הרב לוינשטיין, באתר ישראל היום, 18 ביולי 2016; יוסי יהושע, "הרב לוינשטיין לא יופיע בפני חיילים עד שלא יתנצל", פורסם בידיעות אחרונות ב-20.07.16
↑  יאיר נהוראי - בממלכתיות ב-Facebook Watch, נבדק ב-2020-09-30
↑  גיא עזרא, ‏הרב יגאל לוינשטיין: "לטפל בהומוסקסואליות כמו שטיפלו באיידס", באתר "סרוגים", 15 בפברואר 2018
↑  הרב יגאל לוינשטיין לכיפה: "טיפולי המרה זה מעשה חמור", באתר כיפה, ‏2020-05-10
↑  הרב לוינשטיין: "אני נגד טיפולי המרה", ריאיון בתוכניתו של אראל סג"ל בתחנת הרדיו 103FM
↑  קובי נחשוני, 300 רבנים תומכים ברב שאמר "הומואים הם סוטים", בהם המועמד המוביל לרב המשטרה, באתר ynet, 20 ביולי 2016
↑  חופי עמוס, הרב לוינשטיין: 'לכולם מקום בצה"ל בלי קשר לנטיותיהם', באתר nrg‏, 26 ביולי 2016
↑  קובי נחשוני, ראשי מכינות נגד הרב לוינשטיין: "זלזל ובז ללוחמות בצה"ל", באתר ynet, 8 במרץ 2017
↑  קובי נחשוני, 200 קצינים בעד הרב לוינשטיין: "טובת צה"ל לנגד עיניו", באתר ynet, 8 במרץ 2017
↑  שבתי בנדט‏, לוינשטיין לא חוזר בו: "הפמיניזם לא עולה בקנה אחד עם היהדות", באתר וואלה, 9 במרץ 2017
↑  יקי אדמקר‏, ראש המכינה בעלי השווה פקודות צה"ל לחטאי סדום: "על כאלה בא המבול", באתר וואלה, 24 בנובמבר 2016
↑  קובי נחשוני, הרב לוינשטיין: "הבנות מהפריפריה בקרבי, האשכנזיות משחקות במחשב והולכות הביתה", באתר ynet, 9 במרץ 2017
↑  יואב זיתון, ליברמן קרא לרב לוינשטיין להתפטר: "חיילות צה"ל ממשיכות מסורת מפוארת", באתר ynet, 15 במרץ 2017
↑  מנדלבליט נגד ליברמן: "לא בסמכותך לערוך שימוע לראשי המכינה בעלי", באתר "סרוגים", 29 במרץ 2017
↑  הרב יגאל לוינשטיין הגיש תביעת לשון הרע נגד גלי צה"ל,  באתר כיפה, טז בסיון התשפ, 08 ביוני, 2020
↑  עדו בן פורת, גלי צה"ל תשלם 12 אלף ש"ח לרב יגאל לוינשטיין ולמכינת עלי, באתר ערוץ 7, 26 באוקטובר 2020
↑  הרב יגאל לוינשטיין: "החשש של החרדים מהצבא מוצדק", באתר "סרוגים", 19 בפברואר 2024
↑  הרב יגאל לוינשטיין מבין את ההתנגדות של החרדים לגיוס: "סדר אלוקי עמוק מאוד", באתר כיפה, ‏2024-04-22
↑  בני דוד (2024-04-04), גיוס חרדים -להתבונן במורכבות | הרב יגאל לוינשטיין [תוכנית קדמא], נבדק ב-2024-10-08
↑  אורנית עצר, הסופרת רונית לוינשטיין מלץ הלכה לעולמה, באתר ערוץ 7, 30 בנובמבר 2015
↑  "אשתו של הרב יגאל אמרה לו לשאת את שרה", באתר "סרוגים", 16 בפברואר 2016
↑  הרב יגאל לוינשטיין: "חליתי. התחלתי בימים אלה סדרת טיפולים", באתר כיפה, 9 בדצמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007399689705171  VIAF: 27153237913729212986   WorldCat (עם VIAF): 27153237913729212986
הנומאן

| --- | --- |

 תרבות:  הינדואיזם 
 אלים מקבילים:  Sun Wukong 
 אב:  קסארי 
 אם:  אנאג'ה 
 בן או בת זוג:  Suvannamaccha 
 צאצאים:  Macchanu, Makardhwaja 
 
הָנוּמָאן (בסנסקריט: हनुमान् - "אל הקוף") הוא אחד האלים בהינדואיזם, המתואר בראמאיאנה כמגינו וחסידו של האל ראמה. הנומאן מתואר כקוף בעל גוף אדם, ומסמל עוצמה ונאמנות.
הספר החמישי של הראמאיאנה, "סונדרה קנדה" קרוי גם "ספר הָנוּמָאן" על שמו. על פי המיתולוגיה ההינדית, הנומאן הוא בנם של אל הרוחות ואיו ושל האלה אנאג'ה שנישאה לקוף בשם קסארי. ראמה ולקשמנה פגשו בו בממלכת הקופים, שר בחצרו של סוגריווה (Sugriva), מלך הקופים הגולה. הוא מצטרף אליהם ועוזר להם במלחמתם.
אגדות רבות מתארות את כוחו הפיזי העצום והעל אנושי, יכולתו לשנות את צורתו על פי רצונו ולנתר באוויר מרחקים עצומים, וכן זנבו הארוך המתאפיין בעוצמה רבה.
פסלו של הנומאן מופיע במקדשים הינדיים רבים, שם הוא מוצג כמגן וכשומר על הפתחים. בשל כך הוא זוכה מהמבקרים למנחה וכבוד (דהרמה), לפני שהם מגיעים לאלים האחרים. ישנם גם מקדשים רבים המוקדשים להנומאן עצמו. כך למשל הוא נחשב לאל מרכזי בעמק קטמנדו שבנפאל. בכיכר דורבר בקטמנדו, אחד הארמונות המרכזיים, "הנומאן דהוקה", מוקדש לדמותו של הנומאן.
בשעת אסונות וצרה נוהגים מאמינים הינדים לפנות להנומאן שיצילם, שרים שיר מזמור לכבודו (הנומאן ח'ליסה Hanuman Khalissa) ומצהירים "הניצחון לכוח ולעוצמה". הולדתו של הנומאן מצוינת במהלך חודש ח'אייטרה (אפריל).
בשל היותו אל המזוהה עם כוח פיזי, משמש הנומאן סמל לאתלטים ומתאבקים, וכן סמל להצלחה כלכלית.
ראו גם

ראמאיאנה
איי אנדמן – הנקראים על שמו של הנומאן
אלכסנדר קולישר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1890 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  13 בפברואר 1942 (בגיל 52 בערך) 
 השכלה:  הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת סנקט פטרבורג 
 מעסיק:  אוניברסיטת סנקט פטרבורג 
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית החוקתית 
 
אלכסנדר קוּלישֶׁר (ברוסית: Алекса́ндр Миха́йлович Ку́лишер (אלכסנדר מיכאילוביץ' קולישר) 21 פברואר 1890 – 6 או 13 בפברואר 1942) היה משפטן, היסטוריון, ביוגרף ודמוגרף יהודי-רוסי, מומחה בינלאומי לענייני חוקה. תרם לתאוריית התמורה הדמוגרפית.
קורות חיים

קולישר נולד בסנקט פטרבורג, למשפחה של משפטנים והיסטוריונים. לאחר שסיים תיכון בהצטיינות, הוא למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג, היכן שלמדו גם אביו ושני אחיו הגדולים. הוא התמחה במשך שנתיים באוניברסיטת אוקספורד אצל פול ווינוגרדוף (אנ'), ולאחר מכן חזר לרוסיה והיה לפרופסור באוניברסיטת סנקט פטרבורג, שם עסק במאבקי העצמאות האיריים מהפן החוקתי.
כישוריו החוקתיים באו לידי ביטוי במהפכת פברואר, עת קולישר לקח חלק פעיל ברפורמה הארגונית שעברה רוסיה, אולם כל פועלו ירד לטימיון במהפכת אוקטובר. קולישר ומשפחתו היו חברים במפלגה הדמוקרטית החוקתית, ולאחר שזאת הוצאה מחוץ לחוק בברית המועצות, הם נרדפו, ואלכסנדר ואחיו אף נעצרו. בעקבות הרדיפות, ברחו בני המשפחה מרוסיה, ואלכסנדר עבר בתחילה לאוקראינה ולאחר מכן לברלין, שם המשיך לפרסם ספרים ומאמרים אקדמיים. קולישר ניסה לקבל משרת מרצה אוניברסיטאית, הן באירופה והן בארצות הברית, אך לא התקבל, ככל הנראה בשל מוצאו היהודי.
ב-1923 השתקע קולישר בפריז, והשתלב הן בקרב הגולים הלבנים והן בחוגי הציונות הרוויזיוניסטית. הוא החל לפרסם מאמרים משפטיים בעיתון פוסלדנייה נובוסטי (אנ') בעריכתו של פאבל מיליוקוב, בהם ניתח מצבים מדיניים מנקודת מבט של המשפט הבינלאומי. מקומו בעיתון היה כה בולט, שיריביו כינוהו "ביטאון מיליוקוב-קולישר". הוא הרצה באוניברסיטת סורבון, שם החל להתמקד בהגירה בנוסף למחקריו בענייני חוקה.
בקונגרס היסוד של ההסתדרות הציונית החדשה ב-1935, כאשר ז'בוטינסקי הציע להביע עמדות חיוביות כלפי הדת ולהכניס לחוקת היסוד של הצ"ח כגון "השרשת קודשי הדת בחיי האומה", הביע קולישר את התנגדותו בנאום אתאיסטי אנטי-דתי. הוא הציג את הדת כ"גיבוב שטויות ואמונות שווא והבל", וטען בחריפות שאסור לתנועה פוליטית מתקדמת לבוא בברית עם גורמים דתיים, "ובייחוד לחרוט על דגלה ססמאות דתיות". ויכוחו של קולישר עם ז'בוטינסקי באותו כנס נחשב להיסטורי בקרב הרוויזיוניסטים. בסוף הכנס, הצביע קולישר, יחד עם אריה דיסנצ'יק, שמואל מרלין, יוחנן בדר, עדיה חורון ועוד שישה צירים נגד הנוסח שהציע ז'בוטינסקי, אולם רק קולישר וחורון עזבו את הצ"ח בעקבות ההחלטה.
קולישר לא ניתק לחלוטין את קשריו עם התנועה הרוויזיוניסטית, ושימש כשופט עליון של ברית הצה"ר גם לאחר הקמת הצ"ח.
ב-1941 ניסה קולישר לברוח מצרפת של וישי יחד עם אחיו, אך נעצר בניסיונו לעבור את הגבול לאזור החופשי (אנ'). קולישר מת בפברואר 1942 במחנה ריכוז נואֶה-מוזאק (אנ').
קורות חיים > משפחה

אלכסנדר קולישר היה צאצא למשפחת קולישר, משפחה של יהודים מלומדים ואנשי ציבור; במשפחתו במצומצמת נכללים אביו מיכאל, היסטוריון ואתנוגרף שהשפיע על אלכסנדר ויוג'ין, ושני אחיו יוג'ין (אנ') ויוסף.
הגותו

קולישר פרסם מספר ספרים בנושאים שונים, ביניהם ספרי משפטים העוסקים בחוקה, ביוגרפיות וספרי דמוגרפיה.
אלכסנדר קולישר, יחד עם אחיו יוג'ין קולישר (אנ'), תרם להתפתחות תאוריית התמורה הדמוגרפית, לפיה המודרניזציה של ארצות גורמת לרוב לירידה הן בילודה והן בתמותה, כאשר לרוב הילודה פוחתת יותר מהתמותה. לפי התאוריה, תחילת התהליך הוא כאשר האוכלוסייה שעוברת את התמורה הדמוגרפית גדלה מהר יותר ויותר, הודות לירידה בתמותה. גם הילודה מתחילה לרדת, אך בפיגור ביחס לתמותה, ולכן נוצר עודף קבוע של לידות. עם הזמן, גדילת האוכלוסייה מאטה בעקבות צמצום הפערים בין התמותה לילודה, אף שהתמותה ממשיכה לרדת. הגדילה היחסית פוחתת, אף שהמספרים המוחלטים המתארים את הגדילה ממשיכים לעלות. לבסוף, ירידה חדה בילודה מונעת כל עודף ילודה, ואף עשויה לבשר על הקטנת האוכלוסייה. קולישר עסק גם בתחומים אחרים בדמוגרפיה, כמו הגירה ומלחמות, ופרסם ספרים בנושא.
קולישר החזיק בדעה לפיה מקור הקהילות היהודיות סביב הים התיכון בעת העתיקה, אינו בתפוצת יהודים לאחר חורבן הבית, אלא בהתגיירויות המוניות בתקופה שקדמה לחורבן, החל מימי החשמונאים. הוא האמין שעיקר המתגיירים היו פניקים, שלשונם ועולמם התרבותי היו קרובים לאלה של המקרא והיהדות, ועל כן קבלת היהדות הייתה קלה להם יחסית. קולישר סבר שרק בדרך זו ניתן להסביר את הגידול העצום באוכלוסייה היהודית במאות הראשונות לספירה. את התאוריה הזאת קיבל עדיה חורון, והיא הייתה לאחד מיסודות התפיסה ההיסטורית של תנועת הכנענים.
קולישר היה ליברל ודמוקרט, והביע תמיכה קבועה בדמוקרטיות האנגלו-סַקסיות.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  מארק טולטס ואנטולי ווישנבסקי,An Unnoticed Contribution to Demographic Transition Theory, Демографическое обозрение, 2015, 2(4).
1 2  יהושע פורת, שלח ועט בידו, ראם, 1989, עמ' 129
1 2 3  ⁨פרופ. אלכסנדר קולישר ז"ל, המשקיף, 20 במרץ 1942
↑  יהושע פורת, שלח ועט בידו, ראם, 1989, עמ' 131
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524158805171  GND: 1089560869  ISNI: 0000 0000 5374 1145  LCCN: no2007014267  NTA: 303366672  SELIBR: 251766  VIAF: 19449044   WorldCat (עם VIAF): 19449044 
שלבי התמורה הדמוגרפית.
הדוכסית המכוערת

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  קווינטן מאסיס
 תאריך יצירה:  1513 לערך
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  45.4 ס״מ 
 גובה:  64.2 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  NG5769 (הגלריה הלאומית) 
 מיקום:  הגלריה הלאומית, לונדון
 
הדוכסית המכוערת או אישה זקנה גרוטסקית הוא דיוקן סאטירי מעשה ידי הצייר הפלמי קווינטן מאסיס (או מאטסיס), משנת 1513 לערך. היצירה היא הידועה ביצירותיו של מאסיס, והיא מוצגת בגלריה הלאומית שבלונדון, הממלכה המאוחדת.
תיאור היצירה

היצירה מתארת אישה זקנה גרוטסקית אשר עורה ושדיה (המציצים מתוך שמלתה הצמודה) מקומטים, וראשה מקריח.
האישה מחזיקה בידה הימנית פרח אדום, המסמל שאיפה לאירוסין, ובכך מסמל שהאישה מחפשת חתן.
היצירה הייתה חלק מדיפטיך, וצמוד לה היה דיוקן של איש זקן. חלק זה של היצירה.
היצירה התבססה על שני מקורות השראה:
ספרו של ארסמוס מרוטרדם "בשבחי הסכלות", המתאר באופן סאטירי נשים מבוגרות המציגות את שדיהן הקמוטים ושומרות על הבליהן על אף גילן.
תרשים מעשה ידי לאונרדו דה וינצ'י (אף שכיום ישנם מלומדים סבורים כי המצב הפוך, וכי דה וינצ'י קיבל את השראתו ממאסיס).
ככל הנראה מדובר בדיוקן מדויק של הדוכסית מרגרטה, רוזנת טירול, שחיה בנסיכות טירול במאה ה-14, והייתה ידועה לשמצה בתור "האישה המכוערת ביותר בעולם", ואשר לקתה במחלת פאג'ט (מחלה הגורמת לעיוות בעצמות).
היצירה היוותה מקור השראה לאיורו של ג'ון טניאל משנת 1869 לתיאור הדוכסית המכוערת בספרו של לואיס קרול, "עליזה בארץ הפלאות".
גלריה

"מלך ומלכת תוניס", ונצל הולאר (1607–1677)
ראש גרוטסקי, 1480–1510, לאונרדו דה וינצ'י. גיר אדום על נייר, 17.2 × 14.3 ס"מ
איורו של ג'ון טניאל, "הדוכסית המכוערת", עליזה בארץ הפלאות, 1869
הערות שוליים

↑  אלי אשד, "הדוכסית המכוערת", באתר "ארץ הצבי"
↑  מארק בראון, "נפתרה התעלומה: הדוכסית המכוערת והקשר שלה לדה וינצ'י", עיתון הגארדיאן, 11 באוקטובר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKDimages ID: 55248
סיגלית דיל

| --- | --- |

סיגלית דיל בשבוע הספר, יוני 2015
 לידה:  26 באפריל 1975 (בת 49) 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 
סיגלית דיל (נולדה ב-26 באפריל 1975 בחולון) היא סופרת ישראלית לילדים ולנוער, עורכת דין, רואת חשבון, דוקטור למשפטים ומגשרת. דיל כותבת בז'אנר המסתורין, המתח והפנטזיה ועורכת מפגשים עם תלמידים בכל ישראל.⁦
ביוגרפיה

השתתפה בעבר בהנחיית סדנאות כתיבה בבתי-ספר ברחבי הארץ מטעם משרד החינוך במסגרת פרויקט "סיפור נולד". כמו כן, כיהנה כיו"ר ועדת הבחירות של אגודת הסופרים בישראל.
באפריל 2019 שימשה כשופטת בתחרות "כתיבה צעירה" של עמותת "חינוך לפסגות".
דיל היא בעלת ארבעה תארים אקדמיים. בהיותה סטודנטית לראיית חשבון, שימשה כמבקרת ספרים בעיתון של המכללה למנהל והייתה מורה מחליפה. בתקופה זו כתבה את ספרה הראשון, "שעון הקסמים", שראה אור בשנה הראשונה ללימודיה לתואר הראשון במשפטים במרכז הבינתחומי בהרצליה. הצלחתו הביאה להוצאת ספרים נוספים, דרך הוצאת הספרים עם עובד. במסגרת עבודת הדוקטורט שעשתה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, שילבה בין עולם המשפט לבין עולם הספרות.
דיל עובדת כעורכת דין במשרד לענייני נזיקין.