סטנלי קובריק
חייו האישיים > דמותו

בראיונות, נמנע קובריק מלדבר על ענייניו הפרטיים, ורק לעיתים נדירות דיבר בפומבי. תדמיתו הפומבית בתקשורת נעה בין גאון מתבודד למטורף מגלומני, הסוגר את עצמו בפני העולם. מאז מותו דחו חבריו ומשפחתו של קובריק שני סטריאוטיפים אלה.  הבמאי השאיר אחריו משפחה חזקה ומעגל של חברים קרובים, ורבים מהאנשים שעבדו איתו דיברו עליו בצורה חיובית.
באופן כללי, טבעו המתבודד המפורסם של קובריק הוא מיתוס, ונראה שנבע מסלידתו מטיסות. על אף שהחזיק פעם רישיון טיסה, סבל קובריק מפחד טיסה וסירב לקחת חופשות הכרוכות בטיסה. כתוצאה מכך עזב רק מספר פעמים את אנגליה בכל 40 שנותיו שם. בנוסף לכך, התרחק קובריק ממערכת הוליווד וממכונת הפרסום שלה, ולכן זכה לכיסוי תקשורתי אישי מועט. קובריק קנה את אחוזת "Childwickbury" בהרטפורדשייר שבאנגליה, ושם שילב את חייו הפרטיים ואת עבודתו. הוא רכש ציוד עריכה קולנועית מקצועי, והחזיק במספר מצלמות, שבהן השתמש לעיתים בסרטיו. לעיתים קרובות נכנסו ויצאו ילדים וחיות בית מחדרו כאשר עבד על תסריט או נפגש עם שחקן. מראהו לא היה ידוע בשנותיו המאוחרות, עד כדי כך שבריטי בשם אלן קונוואי התחזה אליו בהצלחה, ואף נפגש עם מספר שחקנים מפורסמים ונכנס למסעדות מפוארות. קונוואי הוא הנושא לסרט "משחק אותה קובריק" (2005), שנכתב על ידי עוזרו של קובריק אנתוני פריווין, ובוים על ידי בריאן קוק, עוזר הבמאי בסרטיו של קובריק במשך 25 שנים.
קובריק שמר על קשר הדוק עם בני משפחתו ועם שותפיו העסקיים, בעיקר באמצעות הטלפון. הוא טלפן לשותפיו בכל שעות היום והלילה לשיחות שנמשכו מדקות ספורות ועד שעות רבות. לאחר מותו, דיברו רבים ממעריציו וממכריו על שיחות טלפון אלו בחיבה רבה ובנוסטלגיה, בייחוד מייקל הר וסטיבן ספילברג. בזיכרונותיו כתב הר שעשרות אנשים טענו כי דיברו עם קובריק ביום מותו, והר כתב, "אני מאמין לכל אחד מהם." לעיתים קרובות אירח קובריק אנשים בביתו, שחקנים, חברים, במאי קולנוע, כותבים ואינטלקטואלים.
פרט שלא נודע בתקופת חייו הוא כי קובריק אהב בעלי חיים. הוא גידל כלבים וחתולים רבים, והפגין חיבה רבה כלפיהם. הוא גידל כלבים בכל שלב בחייו, ואלמנתו של קובריק, כריסטיאן, כתבה בגרסת הספר שלה ל"סטנלי קובריק: חיים בתמונות", כי קובריק נהג להביא איתו את חתוליו לאולפני צילום וחדרי עריכה, כדי להיות יותר זמן איתם. מת'יו מודין, ששיחק בסרט "מטאל ג'אקט", זכר כי קובריק היה עצוב במיוחד כאשר משפחת ארנבים נהרגה בתאונה בצילום הסרט. קובריק היה כל כך לא מרוכז לאחר מכן שהחליט לבטל את הצילומים לאותו יום. פיליפ קפלן, אחד מעורכי הדין של קובריק ומחבריו, סיפר כי קובריק ביטל פעם פגישה ברגע האחרון, בה היה אמור לשבת לדיון איתו ועם עורך דין נוסף שטס ללונדון במיוחד מארצות הברית, כיוון שנשאר ער כל הלילה עם חתול גוסס ולא היה במצב שאפשר לו להשתתף בפגישה.
לקובריק היה מוניטין של חוסר רגישות וחוצפה כלפי האנשים שעבדו איתו. חלק משותפיו התלוננו על אישיותו הקרה ועל חוסר האהדה לרגשות הזולת. על אף שבזמן צילומי הסרט "תפוז מכני" נעשה קובריק חבר קרוב של כוכב הסרט מלקולם מקדואל, הוא סיים במפתיע את ידידותם מעט לאחר השלמת הסרט. מקדואל נפגע מכך קשות, והקרע בין השניים נותר עד מותו של קובריק. ג'ורג' סי. סקוט, אשר נודע כי העריץ את קובריק כאחד האנשים היחידים אשר תמיד ניצחו אותו בשחמט, התמרמר בפומבי על שימושו של קובריק במשחקו המאוד מוגזם באחת מהסצנות בסרט "דוקטור סטריינג'לאב", לאחר שהובטח לו על ידי קובריק שסצנה זו היא רק טיוטה ושלא תופיע בסרט.
צוות עובדיו ושכיריו של קובריק הצהירו כי הוא היה ידוע לשמצה בכך שלא נהג להחמיא לאף אחד, ורק לעיתים נדירות הפגין הערכה כלפי שותפיו לעבודה מהחשש שיהפכו שבעי רצון ושאננים. קובריק החמיא להם על עבודתם רק לאחר שהסרטים הושלמו, אלא אם הרגיש שעבודתם היא "גאונית". השחקנים היחידים שזכו לתואר "גאונים" על ידי קובריק היו פיטר סלרס ("לוליטה", "דוקטור סטריינג'לאב"), ג'יימס מייסון ("לוליטה"), ומלקולם מקדואל ("תפוז מכני").
סוגיה לעצמה הייתה עניין מתן/חלוקת הקרדיטים בסרטיו, לרבות התעקשותו "לגזול" לעצמו קרדיטים, בעיקר מתסריטאיו, אחדים מהם סופרים בעלי מוניטין ואיכות מוכחת. סופר המותחנים ג'ים תומפסון אף תבע אותו – וזכה, על גזילת קרדיט בסרט "נתיבי התהילה", וקיימות גם עדויות של סופרים נוספים (דוגמת קאלדר וינינגהאם) שחוו על בשרם דחיקה ואפילו השמטה. (גם מוזיקאים/מלחינים לא ניצלו מגורל זה – כמו שניים ממלחיני "נשיקת רוצח" ועוד).
מייקל הר, בזיכרונותיו על ידידותו עם קובריק, התלונן כי קובריק היה קמצן באופן קיצוני ומאוד חמדן בנושא כסף. הוא הצהיר שקובריק היה "אדם איום לעשות איתו עסקים", ושהבמאי היה מאוכזב עמוקות עד יום מותו שג'ק ניקולסון הרוויח יותר כסף ממנו בהפקת "הניצוץ". קירק דאגלס העיר רבות על אי רצונו של קובריק להתפשר, האגו שיוצא מכלל השליטה שלו, וההחלטיות חסרת הרחמים שלו לעשות סרט בדרך העבודה הייחודית לו במקום בעבודת צוות. אף על פי כן, הודה דאגלס שחלק גדול מסלידתו מקובריק נוצר בגלל דעתו השלילית של הבמאי על הסרט "ספרטקוס".
רבים מאלו שעבדו עם קובריק דיברו בצורה חיובית על קובריק לאחר מותו, כולל השותפים והחברים ג'ק ניקולסון, דיאן ג'ונסון, טום קרוז, ג'ו טרקל, קון פדרסון, קארל סולומון, ריאן אוניל, אנתוני פריווין, אנדרו בירקין, איאן ווטסון, ג'ון מיליוס, ג'וסלין פוק, סידני פולאק, ר. לי ארמי, ואחרים. זכרונו של מייקל הר, וספרו של מת'יו מודין "יומן פול מטאל ג'אקט", הציגו גרסה הרבה יותר נחמדה, שפויה וחמה של קובריק מאשר הראיה הרווחת שהציגה אותו כאדם קר, תובעני ולא-אישי. בסדרה של ראיונות הנמצאת בהוצאת ה-DVD של "עיניים עצומות לרווחה", נזכר טום קרוז הדומע בקובריק בחיבה רבה; ניקול קידמן חולקת איתו את רגשותיו. כאשר נשאלה שלי וינטרס, מה היא חושבת עליו, ענתה: "מתנה". שלי דובאל, שגילמה את וונדי ב"הניצוץ", הייתה במערכת יחסים רעועה עם הבמאי, אך אמרה בהביטה לאחור כי זו הייתה חוויה גדולה שהפכה אותה לחכמה יותר–על אף שהיא לא רוצה לחזור עליה שוב. מלקולם מקדואל הודה בדיעבד כי חלק מהצהרותיו על קובריק היו "לא הוגנות" והיו כ"זעקות" לקובריק לשוב ולהתחבר איתו.
משפחתו הקרובה של קובריק הרגישה שהתפיסה הרווחת שלו כמיזנתרופ מוזר ומתבודד הייתה סטריאוטיפ מוגזם. בתו החורגת, קאתרינה, נזכרה כי אחותה אניה הצהירה פעם ש"ככל שהיא קוראת יותר על אבא, ככה היא חושבת יותר שהווארד יוז הוא בן-אדם נורמלי לגמרי." לאחר מותו, הוציאה משפחתו של קובריק את הסרט והספר "סטנלי קובריק: חיים בתמונות" (הסרט הדוקומנטרי בוים על ידי יאן הרלן; הספר נכתב בתיאום איתו על ידי כריסטיאן קובריק), בין השאר כדי לטהר את השם שנוצר לו.