stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסטרה
הקשר היבשתי עם ונציה

העיר מקושרת לארכיפלג שעליו בנוי המרכז ההיסטורי של ונציה באמצעות רכבת מאז ינואר 1846. בשנת 1931 תוכננה בניית הגשר היבשתי והוא נחנך בשנת 1933 על ידי מוסוליני, אשר קרא לו "גשר ליטוריו" (Ponte Littorio). שם הגשר שונה לאחר מלחמת העולם השנייה ל"גשר החירות" (Ponte della libertà), על שמם של לוחמי החירות האיטלקים בימי המלחמה. אורך הגשר הוא 3.85 קילומטר, הוא דו-מסלולי, מסתיים ב"כיכר הקטנה רומא" שבוונציה ובכך מהווה את הקצה של הכביש הלאומי מספר 11 של פדנה הצפונית, אחד מכבישי הרוחב החוצים את איטליה הצפונית. במקביל לגשר עוברים צינורות מים, וכבלי חשמל וטלפון על גבי כלונסאות עץ, המסומנים בשילוט ובתאורה בולטת כדי למנוע פגיעה מכלי שיט. מרבית התיירות לוונציה, המונה מעל לעשרה מיליון מבקרים בשנה, עוברת על הגשר ודרך מסטרה השוכנת מרחק חמש דקות נסיעה מהעיר המפורסמת. גם שדה התעופה הבינלאומי של ונציה על שם מרקו פולו שוכן מצפון מזרח למסטרה והדרך היבשתית אליו מוונציה עוברת דרך מסטרה.
תעשייה וספנות

כלכלת העיר נסמכת בעיקר על אזור התעשייה מארגרה (Marghera) ועל הנמל הגדול הנושא את אותו שם, שהוקם בה בין השנים 1919–1928. הנמל, בניהול משותף עם נמל ונציה, הוא הפעיל ביותר בחוף המזרחי של איטליה, דהיינו בים האדריאטי. התנועה בנמלים אלה הייתה במגמת עלייה בשנה האחרונה והגיעה ל-31 מיליון טונות ול-400,000 נוסעים. אזור התעשייה הוא מהגדולים והחשובים באיטליה, ומצויות בו תעשיות זיקוק נפט, יציקת פלדה, ייצור זכוכית, תעשיות כימיות והנדסיות, ושוכנת בו מספנה לבנייה ולתיקון אוניות.
תולדות העיר

על פי המסורת נוסדה העיר בידי מסתלס, ידידו של הגיבור אנטנור, פליט מטרויה שייסד את העיר פדובה. העובדות ההיסטוריות באשר למועד ייסוד העיר אינן ידועות בבירור, אף כי ידוע שבמקום שכנה מצודה רומית שהושמדה על ידי אטילה ההוני ונבנתה מחדש במאה ה-10.
השם "מסטרה" מופיע לראשונה במסמכים מהמאה ה-11 כאשר הייתה בשליטת שליטה של העיר טרוויזו (Treviso) אשר הקיפה בחומה. למרות השינויים שחלו בעיר מאז, עדיין ניתן להבחין במבנה היישוב העתיק ובשרידי החומה מאותה תקופה. החל משנת 1388 נשלטה מסטרה על ידי הרפובליקה של ונציה והדוג'ה של ונציה היה הריבון בה. דרומית מערבית לעיר נבנו וילות רחבות ממדים, שבהן התגוררו עשיריה ונכבדיה על פני שטחי אדמה נרחבים. הגישה אל אחוזות אלו התאפשרה בסירות דרך תעלת ברנטה (Naviglio Brenta), המובילה מהעיר פדובה ללגונה של ונציה, מרחק של כ-20 ק"מ. יוקרתו של האזור הקנתה לו את השם "ריביירה דל ברנטה" (Riviera del Brenta), ולאורכו מפוזרות וילות רבות שהידועות שבהן הן וילה פיזני (Vila Pisani), בה מצוי הלבירינת של סטרה והווילה לה מלקונטנטה (La Malcontenta, "חסרת שביעות הרצון").
במאות ה-18 וה-19 שיחקה העיר תפקיד אסטרטגי חשוב במלחמות בין צרפת לבין אוסטריה ולאחר מכן בין לוחמי החופש האיטלקים, שפעלו למען הקמת הרפובליקה האיטלקית לבין אוסטריה אשר שלטה במקום.
התפתחות העיר הואצה בשנת 1919 כאשר הוקם בה נמל מרגארה. בשנת 1926 צורפה העיר באופן רשמי למטרופולין של ונציה, ופיתוחה התעשייתי הביא להגירה של פעילות כלכלית מהמרכז ההיסטורי של ונציה אליה.
יהודי מסטרה

ראשית ההתיישבות היהודית ב"מסטרה" התרחשה בסוף המאה ה-13. היהודים הוונציאנים לא הורשו להתגורר בעיר ועקרו לערים הסמוכות לה: מסטרה, מיראנו, קיריניאנו, ומוליאנו. בואם של מלווים בריבית מגרמניה במאות ה-14 וה-15 הביא לצמיחתה של הקהילה היהודית. כך למשל, מסמכים משנת 1483 מתארים את פעילותו של בנקאי יהודי מפורסם, המכונה גוליילמו ממסטרה (Guglielmo di Elia da Mestre), שקיים קשרים עם בנקאים יהודים נוספים ברחבי איטליה. הקהילה היהודית בעיר תועדה כ-"מאכלסת יהודים רבים ובעלת בית כנסת נאה". את הקהילה שירת הרב משולם קוסי, מהגר מגרמניה, שייסד את בית הדפוס העברי הראשון במחוז ונטו.
תקופה ארוכה נדרשו היהודים לגור בתחום מצומצם בעיר, אולם משנת 1503 הם הורשו לעבור לוונציה במקרה של סכנה. במאה ה-16 נדרשה הקהילה היהודית לעבור לגטו היהודי בוונציה ורק בסוף המאה ה-19 שבו היהודים למסטרה. בתחילת המאה ה-21 התגוררו בעיר רק יהודים בודדים והם משתייכים רשמית לקהילה היהודית של ונציה. תפילה מתקיימת בעיר רק בערבי שבתות באולם התפילה "אורטוריו" (Oratorio).
שרידים לקהילה היהודית באזור נמצאים במספר אתרים בסביבת העיר:
רחוב היהודים (Via Giudecca) במירנו.
רחוב הגטו (Via Ghetto) בקיריניאנו.
שכונה בשם "גטו" במוליאנו.
קישורים חיצוניים (באיטלקית)

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
אתר האינטרנט הרשמי של מסטרה
מחקרים היסטוריים על העיר Mestre
פארקים בעיר
מינהל העיר Municipalità di Mestre
פשוט "מסטרה"
על הבנקאיים היהודים
לקריאה נוספת

Francesca Brandes, Venice and Environs Jewish Itineraries , Marsilio Regione del Veneto, 1997.
הערות שוליים

↑  . נמלי טריאסטה ואנקונה מדורגים אחריו. באיטליה כולה הוא הנמל התשיעי בגודלו
|  ונציה |
| --- | --- | --- |
| אתרים | האוניברסיטה הבינלאומית • הגטו • התעלה הגדולה • כיכר סן מרקו • מסטרה • בית הכנסת הספרדי • בית הכנסת האיטלקי • הארי'ז בר • קפה פלוריאן • קפה לאבנה • ריאלטו |  |
| כנסיות | בזיליקת סן מרקו • איל רדנטורה • סן ג'ורג'ו מג'ורה • סן זכריה • סן פולו • סנטה מריה דלה סאלוטה • סנטה מריה פורמוזה • סן סטאה • סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי • סן סלבדור • סן סמואלה • סנטה מריה דיי מיראקולי • סן ג'ורג'ו דיי גרקי • מדונה דל'אורטו |  |
| מבנים | ארמון הדוג'ה • הארסנאלה • הקמפנילה • פאלאצו בארבאריגו • פאלאצו ג'וסטי • פאלאצו גרימאני • פאלאצו דולפין מאנין • פאלאצו טייפולו • פאלאצו מורו לין • פאלאצו פונטאנה רצוניקו • פאלאצו פוסקארי • פאלאצו פוסקארי קונטריני • פאלאצו פיזאני גריטי • פאלאצו פיזאני מורטה • פלאצו פיזאני א סן סטפאנו • פאלאצו קאוואלי-פרנקטי • קא' דא מוסטו • פאלאצי בארבארו • פאלאצו דאריו • פונדאקו דיי טדסקי • קא' ונדראמין קאלרגי • קא' סגרדו |  |
| מוזיאונים | אוסף פגי גוגנהיים • גלריית האקדמיה • מוזיאון קורר • פאלאצו גראסי • קא' ד'אורו • קא' פזארו • קא' רצוניקו • פונדאקו דיי טורקי |  |
| גשרים | גשר האנחות • גשר האקדמיה • גשר החירות • גשר הציצים • גשר ריאלטו • גשר קלטרווה |  |
| איים עיקריים בלגונת ונציה | בוראנו • ג'ודקה • לידו • מוראנו • מצורבו • סן ג'ורג'ו מג'ורה • טורצ'לו • איים נוספים |  |
| אירועים | אקווה אלטה • הביאנלה • הרגאטה • פסטיבל הסרטים • קרנבל המסכות • טקס נישואי הים |  |
| רבעים | דורסודורו • סן מרקו • סן פולו • סנטה קרוצ'ה • קאנארג'ו • קסטלו |  |
| תחבורה | נמל התעופה הבינלאומי ונציה מרקו פולו • תחנת ונציה סנטה לוצ'יה • ואפורטו • המונורייל של ונציה • גונדולה • הרכבת הקלה של מסטרה • נמל ונציה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562298605171  BnF: cb133237601 (data)  GND: 4285709-0  LCCN: n85354441  VIAF: 152521285   WorldCat (עם VIAF): 152521285 
תצלום לוויין של לגונת ונציה ומסטרה. במרכז "גשר החירות", המקשר בין מסטרה לוונציה.
מסמר תוך לשדי

צילום רנטגן המראה שבר ספירלי בעצם הירך מייד לאחר שטופל על ידי קיבוע במסמר תוך לשדי
מסמר תוך לשדי הוא כלי עזר רפואי לקיבוע שבר בעצם. זהו מוט המוחדר לתוך רקמת העצם הספוגית ומביא את השבר למנח המאפשר ריפוי, כמו גם תומך בעומס על האיבר בזמן החלמת העצם.
זו השיטה הנפוצה כיום בטיפול בשבר בעצם הירך - היא מאפשרת העמסה מידית על העצם השבורה וזמן החלמה קצר יותר.
היסטוריה

פיתוח המסמר התוך לשדי מיוחס למנתח גרמני (Gerhard Küntscher) אשר טיפל במלחמת העולם השנייה בחיילים שסבלו משבר בעצם הירך בשיטה זו.
עד אז, שבר מסוג זה טופל בקיבוע חיצוני: סד גבס או מתקן מתיחה אשר גרמו, בין היתר, לתקופת החלמה ארוכה במיוחד ולסיבוכים שנבעו מחוסר תנועה ממושך.
בשיטה החדשה, זמן ההחלמה התקצר והודות לנשיאה של חלק מהעומס על ידי המסמר התוך לשדי, יכלו המטופלים בשיטה זו ללכת אחרי שבועות ספורים.
שיטת המסמור התוך לשדי פותחה במשך השנים - בתחילה הקיבוע היה רגיש לעומס סיבובי ולכן הותקנו ברגים מייצבים התומכים בעצם משני קצותיה. נפח המסמר גדל והפך לצינור חלול כדי להפחית משקל ולתת שטח מגע גדול יותר עם העצם.
החומרים שופרו ובתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 עברו להשתמש בעיקר בטיטניום שנותן חוזק רב במשקל נמוך, כמו גם מגיב טוב יותר לדחייה על ידי הגוף ויוצר צימוד טוב יותר לעצם (בדומה לשתל דנטלי).
כיום חולה שמטופל בשיטה זו יכול להפעיל עומס על האיבר הפגוע כבר לאחר הניתוח, כאשר המתקן נושא בכל המשקל.
בעבר היו מוציאים את המסמר אחרי החלמת העצם, אך כיום באדם מבוגר, המסמר גורם לפחות תופעות לוואי, כמו גם נצמד טוב יותר לעצם, כך שמקובל להשאירו.
סוגי מסמרים תוך לשדיים

בנוסף למסמר התוך לשדי הנפוץ, שהוא קשיח ועשוי ממתכת, קיימים סוגים נוספים של מסמרים גמישים מחומרים מרוכבים.
כאשר לוחיות גדילת העצם לא נסגרו והעצם ממשיכה להתארך (אצל ילדים למשל), מסמור קשיח יכול לפגוע בגדילת העצם ולכן פותחו מסמרים המאפשרים גמישות מסוימת ואף מסמר מתכתי מתנפח.
השימוש בטיטניום, למרות שהיא מתכת שמושפעת משדה מגנטי באופן מועט מאוד, עדיין מגביל את השימוש בMRI ולכן פותחו לאחרונה מסמרים תוך לשדיים קשיחים העשויים מתרכובת אורגנית שתכונותיה קרובות יותר לזו של העצם.
התקנת המסמר התוך לשדי

התקנת המקבע מתבצעת בניתוח בו חושפים את העצם, קודחים לתוכה ומנקים את הרקמה הספוגית - לאחר מכן מחדירים את המסמר ומבריגים את הברגים המייצבים.
יש חשיבות גדולה לביצוע התהליך זמן קצר לאחר אירוע השבר.
שימושים נוספים של מסמרים תוך לשדיים

בנוסף לשימוש המקורי של מסמר תוך לשדי לשיפור איחוי שברים, משתמשים היום במסמור תוך לשדי גם להארכת גפיים.
בשיטה זו יוצרים במכוון שבר בעצם הפמור ומחדירים מסמר מיוחד הנשלט בדרך כלל על ידי מגנט ויכול לשנות את אורכו. בתחילת תהליך הריפוי של השבר, נוצרת רקמה גמישה יחסית ומתאפשרת מתיחה הדרגתית של הגף
עד להארכה של כ-15% בעצם המטופלת.
לקריאה נוספת

Matthew, Bong, The History of Intramedullary Nailing , NYU Hospital for Joint Diseases, 2006
מקסימיליאנו מוראלס

מקסימיליאנו ניקולאס מוראלס (בספרדית: Maximiliano Nicolás Moralez; נולד ב-27 בפברואר 1987 בגרנדרו ביאגוריה שבמחוז סנטה פה בארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בקבוצת ראסינג קלוב.
קריירה

מאקסי היה שותף לזכייתה של נבחרת הנוער הארגנטינאית בגביע העולם לנוער אשר נערך בקנדה.
מוראלס כבש בתחרות 4 שערים ובישל 3 נוספים וזכה בנעל הארד (שלישי בטבלת הכובשים) ובכדור הכסף (שני בטבלת המצטיינים אחרי סרחיו אגוארו).
במהלך 2007 עבר מאקסי לפ.ק. מוסקבה תמורת 6 מיליון דולר אך לא התאקלם בקבוצה והושאל בחזרה לראסינג קלוב. במהלך 2009 נרכש על ידי ולס סארספילד, בעונתו הראשונה בקבוצה זכה איתה באליפות. ב-27 ביולי 2011 נרכש על ידי הקבוצה האיטלקית אטאלנטה תמורת 8 מיליון אירו. ב-15 בפברואר 2017 חתם בניו יורק סיטי.
ב-6 במרץ 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארגנטינה במשחק ידידות מול ונצואלה בניצחון 4-1. ב-25 בדצמבר 2015 לאון הודיעה שמורלאס מצטרף לשורותיה של הקבוצה.
תארים

אליפות ארגנטינה: 2009, 2011
אליפות העולם עד גיל 20: 2007
משרד החוץ והמהגרים של לבנון

| --- | --- |
סמל משרד החוץ והמהגרים של לבנוןסמל משרד החוץ והמהגרים של לבנון
בניין ארמון משרד החוץ - לבנון, 1947
בניין ארמון משרד החוץ - לבנון, 1947
 מידע כללי
 מדינה:  לבנון 
 תחום שיפוט:  לבנון 
 תאריך הקמה:  15 באפריל 1937
 שר:  עבדאללה אבו חביב
 תאריך כניסה:  2021
 מטה מרכזי:  ביירות 
 www.foreign.gov.lb
 
משרד החוץ והמהגרים של לבנון (בערבית: وزارة الخارجية والمغتربين, תעתיק מדויק: וזארה אלח'ארג'יה ואלמע'תרבין) הוא משרד של ממשלת לבנון הממונה על ענייני החוץ של המדינה ושמירה על היחסים עם קהילות המהגרים הגדולות שיצאו ממנה.
היסטוריה

ב-1 בספטמבר 1920 הכריז הגנרל הצרפתי אנרי גורו על הקמת מדינת לבנון רבתי עם גבולותיה הנוכחיים, ובירתה ביירות. החוקה הלבנונית הראשונה ניתנה ב-23 במאי 1926, ותוקנה מספר פעמים בשלבים מאוחרים יותר. עם זאת, החוקה שאושררה ב-1926 לא שמה קץ למנדט הצרפתי, אלא הפכה אותו לפורמלי יותר. הגדרת רבות מסמכויותיו, כולל מדיניות החוץ של לבנון. סעיף 94 של חוקת 1926 קובע: "ממשלת לבנון תסכים לאחר מכן עם נציג המדינה המנדטורית להקים סוכנות לבנונית בפריז ותפקידים לנספחים לבנוניים בנציגויות וקונסוליות צרפתיות בערים זרות שבהן יש לבנונים".
בשנת 1926 הוקם בפריז משרד בשם "הסוכנות הלבנונית בפריז", ואלפונס איוב מונה ל"נספח לבנוני למנהלת מדינות הלבנט הכפופות למנדט הצרפתי", שיהפוך בתקופה שבין 1937 ל-1944 ל"נציב הרפובליקה הלבנונית". אבל הנציב הלבנוני באותה תקופה נהנה מהרשאות מוגבלות מאוד. תפקידו הוגבל לצד המנהלי בלבד, שכן הוא הופקד על שליחת מידע מלבנון לממשלת המנדט הצרפתי ולהפך. הוא גם הגיש דיווחים ללבנונים בנוגע למצב הקהילה הלבנונית בפריז. הדברים החלו להשתנות עם חתימת ההסכם הצרפתי-לבנוני ב-1936, שהעניק ללבנון סמכות רבה יותר. משרד החוץ הוקם ב-15 באפריל 1937, אם כי עבודתו עדיין מוגבלת.
היסטוריה > לאחר הכרזת העצמאות של לבנון

לאחר שהגנרל קאטרו הכריז על עצמאות לבנון, הפך חמיד פרנג'יה לשר החוץ הראשון בממשלה שהקים עומר דאוק ב-1 בדצמבר 1941. חמיד פרנג'יה החל בתהליך תכנון יעיל למבנה משרד החוץ, שם הוא מינה את חלים חרפוש למנהל הראשון של המשרד, וכן מינה את אליאס אל-סוחאן לעובד הראשון במשרד החוץ. בניין בית הנבחרים שימש כמטה המשרד.
סלים תקלה, שכיהן כשר החוץ במשך שלוש קדנציות רצופות, בין השנים 1943–1945, תרם באופן יסודי להנחת היסודות של משרד החוץ כפי שהוא היום. לבנון גם פתחה את המשלחת הלבנונית הראשונה בלונדון, לאחר מכן בקהיר, פריז וורשה, בנוסף לפתיחת מספר קונסוליות בלונדון, קהיר, פריז, מרסיי וירושלים. באותה תקופה הודיעה לבנון על כוונתה לכונן יחסים דיפלומטיים עם ארצות הברית, ברית המועצות, סין, איראן, עיראק וממלכת ערב הסעודית, ובכך לבסס ישירות את נציגויותיה במדינות אלו.
ב-30 במרץ 1953 הפכו כל הנציגויות הלבנוניות לשגרירויות (צו מס' 1220). הקבוצה הראשונה של דיפלומטים שמונו ב-1944 כללה: אדוארד ג'ורה, מוחמד חודרי, אמיל מטר, עזיז ברקאת, פול קלאט, נג'יב דהדה, יוסף קמאר, אנטואן פרנסיס, אדמונד חיאט, פואד חורי, אלי מעלוף, ג'רי חדאתי, עיזאת זיין, יוסף שדיד, אמיל מאנסי, אנטואן מוסלי, אלברט סמאהה, חסן סאאב, ג'וזף יזבק, נביל נאסר, ראמז שאמה, ג'וזף נאפה, הנרי אסמר, עיסאם ביהאם, אלי בוסטאני, שפיק שבסאב ופיקרי היידר.
רשימת שרי החוץ

| שם | תקופת כהונה | תקופת כהונה |
| --- | --- | --- |
| צ'ארלס הלו | 1951 | 1952 |
פיליפ טקלה: 1952
נאזם אקארי: 1952
| מוסא מובארק | 1952 | 1953 |
ז'ורז' חכים: 1953
| אלפרד נקאצ'ה | 1953 | 1955 |
חמיד בייק פרנג'ה: 1955
| סלים לחוד | 1955 | 1956 |
| שארל מאליכ | 1956 | 1958 |
פיליפ טקלה (קדנציה שנייה): 1958
| חוסיין אל אוייני | 1958 | 1960 |
| פיליפ טקלה (קדנציה שלישית) | 1960 | 1964 |
פואד אמון: 1964
| פיליפ טקלה (קדנציה רביעית) | 1964 | 1965 |
חוסיין אל אוייני (קדנציה שנייה): 1965
| ז'ורז' חכים (קדנציה שנייה) | 1965 | 1966 |
פיליפ טקלה (קדנציה חמישית): 1966
| ז'ורז' חכים (קדנציה שלישית) | 1966 | 1968 |
פואד בוטרוס: 1968
| חוסיין אל אוייני (קדנציה שלישית) | 1968 | 1969 |
רשיד כראמי: 1969
יוסוף סאלם: 1969
| נאסים מג'דלני | 1969 | 1970 |
| חליל אבו חמאד | 1970 | 1973 |
| פואד נפח | 1973 | 1974 |
| פיליפ טקלה (קדנציה 6) | 1974 | 1975 |
לוסיאן דהדה: 1975
| פיליפ טקלה (קדנציה 7) | 1975 | 1976 |
קמיל שאמון: 1976
| פואד בוטרוס (קדנציה שנייה) | 1976 | 1982 |
| אלי סאלם | 1982 | 1984 |
| רשיד כראמי (קדנציה שנייה) | 1984 | 1987 |
| סלים הוס | 1987 | 1990 |
| פארס בוייז | 1990 | 1992 |
נסרי מעלוף: 1992
| Farès Boueiz (קדנציה שנייה) | 1992 | 1998 |
| סלים הוס (קדנציה שנייה) | 1998 | 2000 |
| מחמוד חמוד | 2000 | 2003 |
| ז'אן עובייד | 2003 | 2004 |
| מחמוד חמוד (קדנציה שנייה) | 2004 | 2005 |
| פאוזי סאלוך | 2005 | 2006 |
| טארק מיטרי | 2006 | 2008 |
| פאוזי סאלוך (קדנציה שנייה) | 2008 | 2009 |
| עלי א-שאמי | 2009 | 2011 |
| עדנאן מנסור | 2011 | 2014 |
| גבראן באסיל | 2014 | 2020 |
נאסיף חיטי: 2020
| שרבל והבה | 2020 | 2021 |
זינה עקר (מילוי מקום): 2021
| עבדאללה בו-חביב | 2021 | הווה |
מסעד ברהום

| --- | --- |

מסעד ברהום, מאי 2013
 לידה:  1960 (בן 64 בערך) שפרעם, ישראל 
 לימודי רפואה:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 תפקידים:  רופא 
 מחלקות ובתי חולים:  מנהל המרכז הרפואי לגליל
 פרסים והוקרה:  אביר איכות השלטון (2022)
 
מסעד ברהום (בערבית: مسعد برهوم; נולד ב-1960) הוא רופא ערבי-ישראלי ופרופסור בפקולטה לרפואה בגליל של אוניברסיטת בר-אילן, מנהל המרכז הרפואי לגליל בנהריה.
ביוגרפיה

מסעד ברהום נולד בשפרעם, ישראל, למשפחה ערבית-נוצרית. הוא בוגר בית הספר לרפואה של הטכניון. השלים התמחות ברפואה פנימית בבית-החולים רמב"ם שבחיפה, ובהמשך התמחה גם ברפואת משפחה.
קריירה

עם סיום ההתמחותו ברפואת משפחה, ברהום החל לנהל את מרפאת יקנעם ושימש כרופא אזורי של הרי מנשה בשירותי בריאות כללית. בהמשך שימש כמנהל מערך אשפוז בית לתושבי מחוז חיפה והגליל המערבי, בשרותי בריאות כללית. טרם מינויו למנהל בית החולים בנהריה, שימש המנהל הרפואי של בית החולים המשפחה הקדושה, אחד משלושת בתי החולים הנוצריים הפרטיים בנצרת.
פרופ' ברהום הוא הערבי הישראלי הראשון שנבחר על ידי משרד הבריאות לתפקיד מנהל בית חולים ממשלתי, בשנת 2007. במהלך השנים בהן הוא משמש כמנהל המרכז הרפואי נפתחו מספר מחלקות חדשות והוכנסו שירותים חדשניים. בין המחלקות שנפתחו: מחלקה נוירוכירורגית - ראשונה בגליל, מכון MRI, מחלקה אורתופדית שנייה המתמחה בניתוחי עמוד שידרה, מחלקה כירורגית שנייה המתמחה בניתוחי השמנת יתר, כבד וניתוחי דרכי מרה ולבלב, יחידה לפה ולסת, מחלקה פנימית שישית ויחידה להפריה חוץ גופית. בנוסף, הורחבה פעילות מחלקת אף-אוזן-גרון, בה נערכים כעת גם ניתוחי ראש צוואר.
מאז מינויו הוא פועל למימוש חזון לפיו המרכז הרפואי לגליל יהווה מרכז רפואי אוניברסיטאי כוללני, שיספק שירותים רפואיים לתושבי הגליל המערבי ושירותי על לתושבי הגליל כולו, במקצוענות, באיכות, בזמינות ובנגישות הגבוהים ביותר, לצד היותו מוסד להוראה ולמחקר, המעורב בקהילה אותה הוא משרת ופועל לטובתה ורווחתה. ברהום היה מהגורמים המרכזיים שהובילו יחד עם משרדי הממשלה לקידום פתיחתה של הפקולטה לרפואה בגליל מייסודה של אוניברסיטת בר-אילן. כשני שלישים מהסטודנטים בפקולטה מגיעים אל מחלקות המרכז הרפואי בנהריה, המהוות עבורם שדה קליני.
ב-2 במרץ 2014 שהיה לנציג הראשון של מערכת הבריאות בישראל לפתוח את ועידת איפא"ק בוושיגנטון. ד"ר ברהום נאם בפני 14,000 איש מבכירי הקהילה היהודית בארצות הברית ונציגי הממשל האמריקאי לאחר שהוזמן על ידי המארגנים לספר על הטיפול בפצועים שהגיעו ממלחמת האזרחים בסוריה.
ב-2018 השתתף בפרסום חוצות לרגל חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל.
ב-8 ביולי 2020 מונה על ידי מנכ"ל משרד הבריאות הפרופ' חזי לוי לחבר ועדה מקצועית מייעצת למיגור ומניעת התפשטות מגפת הקורונה במגזר הערבי. בכתב המינוי ציין פרופ' לוי שעל הוועדה לייעץ ולהציע לו פתרונות בהתאם לנתונים ולמפת התפשטות מגפת הקורונה בחברה הערבית בישראל ולהכין ניירות עמדה ותוכנית פעולה לעבודה אל מול האוכלוסייה הערבית בתחומים הבאים: הסברה, קטיעת שרשרת ההדבקה, צרכים ייחודיים של החברה הערבית בכל הנוגע למגפת הקורונה ונושאים נוספים, ככל שיעלו.
באוגוסט 2020 התמנה לפרופ' חבר קליני בפקולטה לרפואה בגליל של אוניברסיטת בר-אילן.
במאי 2022 זכה בתואר אביר איכות השלטון לשנת 2021.
חיים אישיים

פרופ' ברהום נשוי לד"ר מארי נופי-ברהום, אנדוקרינולוגית ילדים, רופאה בכירה במכון לאנדוקרינולוגיה וסוכרת בילדים, מרכז רפואי העמק ליד עפולה, ומנהלת מרפאה של קופת חולים הכללית בנהריה, ולהם שלוש בנות.
מתגוררים בכפר ורדים שבגליל.
הערות שוליים

↑  רותם כבסה, ד"ר ברהום נבחר לקמפיין חוצות לחגיגות 70 שנה למדינה, באתר blinker‏, 16 באפריל 2018
↑  ועדה מקצועית מייעצת למיגור ומניעת התפשטות מגפת הקורונה במגזר הערבי תיקון cdn.doctorsonly.co.il
↑  משרד הבריאות מינה ועדה מיוחדת למיגור הקורונה במגזר הערבי בחדרי חרדים, יוסי קלייו, 21 ביולי 2020
↑  "מהיום אמרו פרופסור מסעד ברהום ולא דוקטור" צפון-1 כרמיאל / גליל עליון, קובי הרצשטרק, 10 באוגוסט 2020
↑  רשימת זוכי אות אביר איכות השלטון לשנת 2021, ‏24.5.22
משה ויינברג (מתאבק)

לוח לזכר הספורטאים שנרצחו ובהם משה ויינברג
משה (מוני) ויינברג (19 בספטמבר 1939 – 5 בספטמבר 1972) היה מתאבק ישראלי ומאמן נבחרת ההיאבקות של ישראל, היה חבר המשלחת הישראלית לאולימפיאדת מינכן (1972), ונרצח על ידי מחבלים פלסטינים בטבח מינכן.
ביוגרפיה

משה ויינברג, יליד חיפה, היה בן יחיד להוריו אליעזר והניה. בילדותו נפטר אביו, אמו היגרה לגרמניה והוא גדל אצל סבתו. השכן של בית סבתו, ארווין בקר (1908–2000), שהיה מתאבק לשעבר מגרמניה, הציג בפניו את ספורט ההיאבקות והפך למאמן שלו. ויינברג החל את קריירת ההיאבקות המקצועית שלו באגודת הפועל חיפה. במשך שמונה שנים היה אלוף נוער ובוגרים בהיאבקות בסגנון חופשי ובסגנון יווני-רומי. הוא ייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות וזכה במדליית ארד במכביה השישית (1961) ובמדליית זהב במכביה השביעית (1965). לאחר שירותו בצה"ל למד במדרשה לחינוך גופני במכון וינגייט, ולאחר מכן הצטרף לסגל החינוכי והמינהלי של המכון.
אימן את קבוצת ההיאבקות של הפועל תל אביב ואת הנבחרת הלאומית. בין חניכיו היו אליעזר חלפין ומרק סלבין, שנרצחו עמו במינכן.
נסיבות מותו

בסביבות 4.30 בבוקר 5 בספטמבר 1972 נכנסה חוליית מחבלים פלסטינים מארגון ספטמבר השחור לכפר האולימפי במינכן ופרצה לבניין בו שכנה המשלחת הישראלית. הישראלי הראשון בו נתקלו היה ויינברג, שגר בדירה מס' 1 יחד עם שישה מאמנים ושופטים ישראליים נוספים (ויינברג כנראה נמצא מחוץ לדירה כאשר המחבלים נכנסו לבניין). כשהבין שמדובר בפיגוע טרור, ניסה ויינברג להכות את המחבלים, ואחד מהם ירה בו ופצע אותו בלחיו. לאחר שהמחבלים השתלטו על יתר הדיירים בדירה 1, חוץ מאחד שהצליח לברוח (טוביה סוקולסקי), נלקח ויינברג הפצוע על ידי המחבלים כדי לעזור להם למצוא את שאר הספורטאים הישראלים. ויינברג שמר על ראש צלול למרות פציעתו, ודילג על דירה 2 הסמוכה, בה שכנו חמישה ספורטאים בענפי הסיוף, קליעה ואתלטיקה. בזכותו של ויינברג לא התגלו החמישה על ידי המחבלים והצליחו לצאת מהבניין ולהינצל. ויינברג הוביל את המחבלים לדירה 3, שבה שכנו המתאבקים ומרימי המשקולות. כנראה שהוא קיווה שלספורטאים החזקים יהיה סיכוי טוב יותר להילחם במחבלים. אבל ששת הספורטאים ששכנו בדירה 3 הופתעו בשנתם ונתפסו על ידי המחבלים. כאשר הם הובילו את הספורטאים מדירה 3 אל דירה 1, ויינברג שוב ניסה לתקוף את המחבלים, והצליח להכות עד עילפון אחד מהם. אחד המתאבקים, גד צברי, ניצל את המהומה ונמלט בריצה מהירה דרך חניון תת-קרקעי כאשר הוא מתחמק מיריות המחבלים. הם הרגו את ויינברג בצרור יריות, והשליכו מחוץ לבניין את גופתו העירומה והמגואלת בדם, למען יראו וייראו. ויינברג היה בכך לקורבן הראשון מתוך אחד-עשר של הטבח.
ויינברג נקבר בפתח תקווה. ספד לו חיים בר-לב:
משה ויינברג הגיע לשיאים שכל ספורטאי חולם עליהם. בלילה הנורא ההוא ניצב מוני וחסם בגופו את דרכם של המחבלים, ורק כדוריהם הכריעו אותו..."
היה נשוי לדליה ויינברג אלופת ישראל בהתעמלות. לאחר גירושיהם הוא נישא למרים (מימי) שאף היא הייתה מתעמלת מצטיינת ונולד להם בן, שהיה בן ארבעה שבועות בעת האסון. בנו, גורי ויינברג, הוא שחקן ישראלי שגילם את דמות אביו בסרט מינכן בשנת 2005.
הערות שוליים

↑  משה ויינברג באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012517575805171  GND: 1266447113  VIAF: 3483166172273190800005   WorldCat (עם VIAF): 3483166172273190800005
משה ויינברגר

ערך זה עוסק ברב הונגרי-אמריקאי. אם התכוונתם לאדם אחר, ראו .
| --- | --- |

הרב משה ויינברגר
 לידה:  7 במאי 1852 י"ח באייר ה'תרי"ב זבורוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  13 ביוני 1940 (בגיל 88) ז' בסיוון ה'ת"ש
 מקום פעילות:  ניו יורק, פילדלפיה
 תקופת הפעילות:  ? – 13 ביוני 1940 
 רבותיו:  אלעזר לעוו
הרב משה ויינברגר (ל"ג בעומר, י"ח באייר ה'תרי"ב, 7 במאי 1852 – ז' בסיוון ה'ת"ש, 13 ביוני 1940) היה רב, דרשן פובליציסט הונגרי-אמריקאי, ופעיל ציוני.
ביוגרפיה

נולד ליששכר דוב ויינברגר בעיירה זבורוב (שהייתה אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית), בבחרותו למד אצל רבי אלעזר לעוו באונגוואר.
בשנת ה'תר"ם, 1880, היגר לארצות הברית וזמן מה לאחר בואו התמנה כרבם של המהגרים היהודים יוצאי הונגריה בניו יורק, כרב בית המדרש הגדול "אנשי אונגארן" [=הונגריה]. לחוגים מסוימים בין יהודי העיר, נחשב כרב ראשי לניו יורק. ומאוחר יותר כיהן כרב קהילת "אוהב שלום" בפילדלפיה.
בתקופת הקמת ישיבת רבינו יצחק אלחנן, תמך בהקמתה וסבר שעל כל עדות החרדים להתאחד סביבה, הוא עודד בחורים ממוצא הונגרי שלמדו בישיבת רבינו שלמה קלוגר, להמשיך את לימודיהם בישיבה הליטאית. אך לאחר 1915 ומינויו של הרב דב רבל לעמוד בראש הישיבה, התנגד הרב ויינברגר למהלך הכנסת ההשכלה הכללית לתוכנית הלימודים בישיבה, למרות שנעשתה בתחילה בבית ספר שסונף לה ולא בישיבה עצמה; הוא נעשה מתנגד של הישיבה ופעל בקרב תלמידי ישיבת רבינו שלמה קלוגר שלא יבואו ללמוד בה.
ב-1915 התפטר מתפקידיו הרבניים וחזר לניו יורק, הוא הקים מאפיית מצות לפסח ברחוב פיט וממנה התפרנס.
הוא כיהן כמזכיר האגודה הציונית "ציון המצוינת" שבראשה עמד הרב ד"ר הלל קליין, אך בשנת ה'תרפ"ב, 1922, התגלעה ביניהם מחלוקת חריפה על רקע היתר שנתן הרב ויינברגר, שלטעמו של הרב קליין היה שגוי.
בתו נישאה לצבי הירש אייזנשטיין, אחיו של יהודה דוד אייזנשטיין.
כתביו

הרב ויינברגר הדפיס ספרים וקונטרסים:
היהודים והיהדות באמריקא, (ניו יורק תרמ"ז, 1887), יצא גם בדפוס צילום מצומצם (ברוקלין, תשנ"ג).
הלכה למשה, (פילדלפיה תרנ"ד, 1894)
קונטרס הואיל משה, (ניו יורק תרנ"ה, 1895)
דרֹש דרש משה, (ניו יורק תרע"ד, 1914)
דברי שלום ואמת, (ניו יורק תרס"ח, 1908)
גר צדק, סיפור שתורגם על ידי הרב משה ויינברגר (מונקרטש, תרל"ח, 1878)
מלבד ספריו, כתב הרב ויינברגר מאמרים בכתבי עת כמו: המאסף בעריכת הרב בן ציון אברהם קואינקה, "הפסגה" ו"העברי".
הערות שוליים

1 2  חיים דובער גולבסקי, חקר תולדות ישיבת רבינו יצחק אלחנן, בספרו דו יובלין, עמ' מח, באתר אוצר החכמה.
↑  ראו על כך: הרב יהודה אלטמן, שו"ת מי יהודה - או"ח חלק א, סימנים צ"ב-צ"ג, בלקני תקצ"ד, באתר היברובוקס, וקונטרסו של הרב ויינברגר, "הואיל משה", להלן "ספריו".
↑  יהודה דוד אייזנשטיין, הוספות (1880), בספרו אוצר זכרונותי, עמ' 191, באתר היברובוקס.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306059105171  ISNI: 0000 0000 7038 1209  LCCN: n81086462  VIAF: 97519693   WorldCat (עם VIAF): 97519693
משה ויינפלד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 באוגוסט 1925 
 פטירה:  29 באפריל 2009 (בגיל 83) 
 ענף מדעי:  מדעי היהדות
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  יצחק אריה זליגמן
 מוסדות:  בית המדרש לרבנים באמריקה  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1994)  פרס יצחק בן-צבי (1993) 
 תרומות עיקריות
 חקר תולדות נוסח המקרא חקר האסכולה הדויטרונומיסטית חקר המקור הכהני
 
משה ויינפלד (27 באוגוסט 1925 - 29 באפריל 2009) היה פרופסור בחוג למקרא באוניברסיטה העברית וחתן פרס ישראל לחקר המקרא בשנת תשנ"ד (1994). נודע בין השאר בזכות מחקריו על ספר דברים, המקור הכהני והחוק המקראי.