stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פייר סיל
קורות חיים > עדות

ב-1981 עדות שסיפר לז'אן-פייר ג'ואקר (המייסד והמוציא לאור של מגזין להט"בי צרפתי בשם "Masques") פורסמה באופן אנונימי במהדורה מיוחדת של המחזה "עקומים" שיצאה לאור בצרפתית. ב-1982, בתגובה לגילויי הומופוביה מצידו של בישוף שטרסבורג, סיל החליט לכתוב מכתב פומבי לבישוף בו סיפר את קורות חייו. במקביל הוא שלח את הטקסט למשפחתו. המכתב פורסם בעיתון צרפתי בשם "Gai Pied Hebdo". באותו הזמן, הגיש סיל בקשה לקבלת פיצויים כספיים מהמדינה.
החל מהיום בו חשף את סיפורו עד למותו, סיל הפך לפעיל בולט במאבק למען הכרה בקורבנות ההומוקסואלים של הנאצים, ובמיוחד עבור ההומוסקסואלים שנרדפו באלזס ולורן בתקופת צרפת של וישי. סיל נודע כאחד מהנציגים הבולטים של ניצולי השואה ההומוסקסואלים. הוא לקח חלק משמעותי בהקמת "Mémorial de la Déportation Homosexuelle" (בצרפתית: "זיכרון ההומוסקסואלים המגורשים"), עמותה צרפתית שנוסדה ב-1989 על מנת להנציח את זכרם של ההומוסקסואלים שנרדפו בתקופת השואה ולסייע להם בקבלת הכרה רשמית בהיותם קורבנות המשטר הנאצי.
לאחר שחשף את סיפורו החל לסבול לעיתים חוזרות מגילויי שנאה והומופוביה, ואף קיבל מספר איומי רצח. לאחר שהופיע בטלוויזיה הצרפתית הוא הותקף על ידי חבורת נערים. ראשת עיריית שטרסבורג, קתרין טראוטמן, אף סירבה ללחוץ את ידו בטקס רשמי.
ב-9 באפריל 1989, סיל חזר למחנות הריכוז בהם שהה. את תריסר השנים האחרונות לחייו העביר ביחד עם בן זוגו, אריק פליו, בטולוז. הזוג גידל יחדיו מספר כלבים, מה שסייע לסיל להתגבר על הפחד שלו מכלבים שפיתח לאחר הוצאתו להורג של ג'ו. סיל נפטר מסרטן בנובמבר 2005 בטולוז.
הערות שוליים

↑  Matt Schudel, Pierre Seel Dies; Bore Witness to Nazi Torture of Gays, Washington Post
↑  .Pierre Seel (2000). Paragraph 175 (Documentary)
↑  Pierre Seel, Liberation Was for Others: Memoirs of a Gay Survivor of the Nazi Holocaust, Vol. 2, 1997
1 2  Pierre Seel & Hervé Joseph Lebrun, De Pierre et de Seel, Create Space, 2005
1 2  Calmann-Lévy, Moi, Pierre Seel, déporté homosexuel, Paris, 1994
↑  Pierre Seel, Independent
↑  Emily Dixon, Paris names squares and streets for LGBTQ icons, CNN, ‏2019-06-25 (באנגלית)
↑  Gay concentration camp survivor Pierre Seel dies, Bay Area Reporter (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267807605171  BIBSYS: 90985417  BNE: XX1534571  BnF: cb123769230 (data)  CiNii: DA09673678  GND: 118157795  ISNI: 0000 0001 1480 3048  LCCN: n94070963  NTA: 153893370  RERO: 02-A003817970  SUDOC: 032812418  VIAF: 114790538   WorldCat (עם VIAF): 114790538
הנחה (לוגיקה)

הנחה בתורת ההיגיון היא שם כולל לכל הטענות והאקסיומות בהיסק שאינן מסקנתו.
בהיסק תקף המסקנה מקיימת יחס של נביעה מן ההנחות: כלומר המסקנה נגזרת מן ההנחות. בהיסק מבוסס המסקנה היא אמיתית משום שההנחות אמיתיות. מנגד, אין כל הכרח שההנחות תהיינה אמיתיות על מנת שההיסק יהיה תקף.
בפרט, כל היסק שבין הנחותיו יש סתירה, הוא היסק תקף. עובדה זו מנוצלת היטב בהוכחות בדרך השלילה המבוססות במכוון ובמודע על קיומה של סתירה בהנחות, כלומר על אי אמיתותן. למשל, ההוכחה שאין מספר ראשוני גדול ביותר מבוססת על ההנחה (המתגלית בסוף ההוכחה כשקרית) שיש מספר ראשוני גדול ביותר, ההוכחה שאין לשתיים שורש רציונלי מבוססת על ההנחה (המתגלית בסוף ההוכחה כשקרית) שיש לשתיים שורש רציונלי וכדומה.
הנחה וקדם-הנחה

בפילוסופיה נהוגה לעיתים ההבחנה בין הנחות וקדם-הנחות. הבחנה זו מקורה בלוגיקה של השאלות. קדם-הנחה לפסוק הוא טענה שאלמלא היא אמיתית, הפסוק עצמו מלכתחילה חסר מובן. לדוגמה, קדם-ההנחות של פסוק השאלה "האם הפסקת להביא פרחים לאשתך?" הן א. אתה גבר. ב. אתה נשוי. ג. נהגת להביא פרחים לאשתך.
הנחה מובלעת

הנחה מובלעת (או הנחה חבויה) משמעה הנחה שעומדת בבסיס של טיעון לוגי, דרך פעולה, החלטה או שיפוט שלא הושמעה במפורש והשפעתה לא זוקקה על ידי בעל הטיעון, מקבל ההחלטות או השופט. הנחות מסוג זה עשויות להתבסס על חוויות חיים אישיות או מידע מוטה, ואינן נראות במודע בסביבת קבלת ההחלטות. הנחות אלו יכולות להיות מקור לפרדוקסים לכאורה, אי הבנות והתנגדות לרפורמות ושינויים כלל-אנושיים.
ראו גם

הנחת יסוד
Л

| Л л |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

האלפבית הקירילי
| А | Б | В | Г | Д | Е | Ж | З |  |
| И | Й | К | Л | М | Н | О | П |  |
| Р | С | Т | У | Ф | Х | Ц | Ч |  |
| Ш | Щ | Ъ | Ы | Ь | Э | Ю | Я |  |
אותיות סלאביות נוספות
| А́ | А̀ | А̄ | Ӓ | Ґ | Ђ | Ѓ | Е́ |  |
| Ѐ | Е̄ | Ё | Є | З́ | Ѕ | І | Ї |  |
| И́ | Ѝ | Ӣ | Ј | Љ | Њ | О́ | О̀ |  |
| Ō | С́ | Ћ | Ќ | У́ | Ӯ | Ў | Џ |  |
אותיות שאינן סלאביות
| Ӑ | А̊ | А̃ | Ӓ̄ | Ӕ | Ә | Ә́ | Ә̃ |  |
| Ӛ | В̌ | Ғ | Г̑ | Г̣ | Г̌ | Ҕ | Ӻ |  |
| Ғ̌ | Ӷ | Д̣ | Д̆ | Ӗ | Е̃ | Ё̄ | Є̈ |  |
| Ӂ | Җ | Ӝ | Ҙ | Ӟ | З̌ | З̱ | З̣ |  |
| Ԑ | Ԑ̈ | Ӡ | И̃ | Ҋ | Ӥ | Қ | Ӄ |  |
| Ҡ | Ҟ | Ҝ | К̣ | Ԛ | Ӆ | Ԯ | Ԓ |  |
| Ӎ | Ӊ | Ң | Ԩ | Ӈ | Ҥ | О̆ | О̂ |  |
| О̃ | Ӧ | Ӧ̄ | Ө | Ө̄ | Ө́ | Ө̆ | Ӫ |  |
| Ҩ | Ԥ | Р̌ | Ҏ | Ҫ | С̣ | С̱ | Т̌ |  |
| Т̣ | Ҭ | У̃ | Ӱ | Ӱ́ | Ӳ | Ү | Ү́ |  |
| Ұ | Х̣ | Х̱ | Х̮ | Х̑ | Ҳ | Ӽ | Ӿ |  |
| Һ | Һ̈ | Ԧ | Ҵ | Ҷ | Ӵ | Ӌ | Ҹ |  |
| Ҽ | Ҿ | Ы̆ | Ы̄ | Ӹ | Ҍ | Э̆ | Э̄ |  |
| Э̇ | Ӭ | Ӭ́ | Ӭ̄ | Ю̆ | Ю̈ | Ю̈́ | Ю̄ |  |
| Я̆ | Я̄ | Я̈ | Ԝ | Ӏ |  |  |  |  |
אותיות ארכאיות
| Ꙁ | Ꙃ | Ꙅ | Ꙇ | Ꙉ | Ҁ | Ѻ | Ѹ |  |
| Ꙋ | Ѡ | Ѽ | Ꙍ | Ѿ | Ꙏ | Ѣ | Ꙑ |  |
| Ꙓ | Ꙕ | Ꙗ | Ѥ | Ѧ | Ꙙ | Ѫ | Ꙛ |  |
| Ѩ | Ꙝ | Ѭ | Ѯ | Ѱ | Ѳ | Ѵ | Ѷ |  |
| Ԙ | Ꙟ | Ꙡ | Ꙣ | Ꙥ | Ꙧ | Ꙩ | Ꙫ |  |
| Ꙭ | ꙮ | Ꚙ | Ꚛ | Ԁ | Ԕ | Ԗ | Ԡ |  |
| Ԣ | Ҧ | Ꚋ | Ꚁ | Ꚅ | Ꚍ | Ꚕ | Ꚏ |  |
| Ꚗ | Ꚃ | Ԃ | Ԅ | Ԉ | Ԋ | Ԍ | Ԏ |  |
| Ԇ | Ꚑ | Ꚉ | Ꚇ | Ꚓ | Ԟ | Ԫ | Ԭ |  |
| Г̧ | Г̄ |  |  |  |  |  |  |  |
אֵל היא אות באלפבית הקירילי שמקורה מהאות היוונית למדא ולה 2 צורות שונות: הצורה הראשונה כשל למדא גדולה, והשנייה כשל האות העברית ת"ו. הצורה השנייה נפוצה יותר. האות מייצגת את עיצור מכתשי, מקורב צדי /l/, וערכה המספרי הוא 30. כשהיא סמוכה לסימן הריכוך Ь נוצרת הליגטורה Љ והליגטורה מייצגת עיצור חיכי, מקורב צידי /ʎ/. בעבר נקראה לִיוּדִּי. בכתב יד, האות Л יכולה להיכתב גם ככה,.
La France périphérique

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  כריסטוף גילווי
 שפת המקור:  צרפתית
 סוגה:  מסה (חיבור עיוני)
 הוצאה
 הוצאה:  Flammarion
 תאריך הוצאה:  2014
 מספר עמודים:  192
צרפת הפריפרית: כיצד הקרבנו את המעמדות העממיים (בצרפתית: La France périphérique: Comment on a sacrifié les classes populaires) הוא ספר עיון מאת הגאוגרף החברתי-פוליטי כריסטוף גילווי. הספר בא לתאר את הקרע אותו מזהה גילווי בין "שתי צרפת" - זו המטרופוליטנית, החיה בערים הגדולות, נהנית מן הגלובליזציה ומשירותי תעסוקה, בריאות, רווחה, חינוך ותחבורה ברמה הגבוהה ביותר בעולם לבין זו הפריפריאלית (בעיקר בערים הקטנות והבינוניות הוותיקות של לב הארץ) המתקשה למצוא פרנסה ושירותים ולמעשה היא וערכיה נזנחו על ידי תושבי הערים הגדולות. הספר ראה אור ב-2014, לאחר גיבוש רעיוני שהחל במיוחד לאחר הבחירות לנשיאות צרפת 2012. הספר זכה להתייחסות רבה לאחר הוצאתו ומונחיו הפכו שגורים בשיח. גילווי הפך לפרשן פוליטי ובמסגרת זו הכליל את הרעיונות שהביע בספרו ואף ביקש להסביר את הצלחתו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, כמי שפנה אל "אמריקה הפריפריאלית", ערכיה והנושאים החשובים לה (בפרט תעסוקה). הספר זכה להתעניינות וחשיבות רבה במיוחד עם פרוץ מחאת האפודים הצהובים בשלהי 2018, אשר קיבלה בסיס רעיוני והצדקה תוך התבססות על רעיונות הספר.
התזה של צרפת הפריפריאלית

בספרו הצביע גילווי על הפער החמור בין "שתי צרפת", מחד - צרפת המטרופוליטנית, כלומר זו של הערים הגדולות, פריז, ליון, מרסיי וטולוז, בהן מתגוררת קצת פחות ממחצית האוכולסיה ומנגד - צרפת הפריפריאלית, כלומר עיירות קטנות וערים קטנות ובינוניות בהן מתגוררת מעט יותר מן המחצית השנייה של האוכלוסייה. בעוד החיים בערים הגדולות מאופיינים בנגישות גבוהה לשירותי חינוך, בריאות ורווחה, מן הטובים בעולם, ברמה גבוהה יחסית של תעסוקה (אחוז אבטלה נמוך יחסית) ובתחבורה ציבורית מעולה; הרי שמחוצה להן מתקיימת מציאות שונה לחלוטין בה אחוז האבטלה גבוה ביותר (עד כדי 40%), מתקיימת הגירה שלילית לכיוון המטרופוליטנים המרוקנת את הערים והעיירות (חלקן עתיקות ביותר) מתושביהן בעלי היכולת, הנגישות לשירותי בריאות, חינוך ורווחה נמוכה ורמתם ירודה ומעל הכל - אין שירותי תחבורה ציבורית יעילים. עובדה אחרונה זו מחייבת משק בית בפריפריה להחזיק רכב פרטי אחד לפחות כצורך חיוני (בשל האבטלה, רבים נוסעים שעה ויותר מביתם על מנת לעבוד בעיר אחרת), זאת בעוד שבערים הגדולות אין צורך ברכב פרטי וגם אם כן הרי שלרוב מדובר ברכב חשמלי עירוני קטן.
בנוסף לפערים אלה, הגורמים לכך שהמחייה בפריפריה יקרה יותר ובטוחה פחות מהמצב בערים הגדולות, הרי שגם סדר היום האזרחי שונה. לדברי גילווי, בעוד שב"צרפת המטרופוליטנית" מתהדרים באידאולוגיה פרוגרסיבית "שבעה" (המופנה לאלה שביטחונם הכלכלי מובטח) של הכרה במיעוטים ופליטים, זכויות להט"ב וסביבתנות, קשיי המחייה בפריפריה אינם מאפשרים התחברות לערכים אלה.
בעוד המטרופולינים נהנים מן הגלובליזציה של סחורות וכוח אדם, הרי שהפריפריה אינה נהנית מפירות הגלובליזציה, אך נאלצת לסבול את חוליה כגון אובדן הזהות והפניית העורף לתוצרת מקומית לטובת תוצרת חוץ זולה. חלק מה"פריפריאלים" נופלים לפיכך למלכודת של שנאת זרים וגזענות, כאשר הם רואים כי מהגר או פליט החי בפרברי פריז נהנה מתעסוקה וממערכות בריאות, רווחה וחינוך נגישות, זולות וטובות יותר מאלו של "צרפתי שורשי" החי באלבי או לה רושל, למשל.
ביקורת

הביקורת העיקרית המופנית אל גילווי היא שהוא מציג תאוריה של נאו-קונסרבטיזם, המבטלת את ערכם של ערכים כגון סביבתנות וזכויות להט"ב ומגדירם כ"ערכים לעשירים", בעוד הם נוגעים לכלל האוכלוסייה וחיוניים לטובתה. יש גם המאשימים אותו במתן מצע אידאולוגי לשנאת הזרים של מפלגת האיחוד הלאומי של מרין לה פן. בנוסף, נמתחה על התזה ביקורת כגסה, לא מדעית ומדויקת מספיק, שטחית ופשטנית.
הערות שוליים

↑  Peripheral France : the book that Nicolas Sarkozy must read, לה פיגארו, 19 בספטמבר 2014
↑  כריסטוף גילווי, "Faire passer les classes populaires pour fascisées est très pratique", מגזין lepoint, ‏16 בנובמבר 2016
↑  ר' נתוני Google Trends‏ לשנים 2014-2019
↑  ריאיון עם גילווי מנובמבר 2018
↑  הפילוסופיה שמאחורי המחאה, 7 בדצמבר 2018
↑  C. Guilluy : « Les “gilets jaunes” attestent la révolte de la France périphérique »
↑  Olivier Galland, Christophe Guilluy et la France périphérique, telos-eu.com, ‏14 בדצמבר 2016
↑  Samuel Depraz, De la France périphérique à la France des marges : comment rendre leur juste place aux territoires urbains marginalisés ?, hypotheses.org, ‏20 באפריל 2018
↑  Roger Martelli, La gauche dans le piège de Guilluy, regard, ‏21 בנובמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb43905692s (data)
שארל השביעי, מלך צרפת

שארל השביעי "המנצח" (בצרפתית: Charles VII le Victorieux; ‏22 בפברואר 1403 – 22 ביולי 1461), בן לשושלת ולואה, מלך צרפת משנת 1422 עד מותו.
ביוגרפיה

שארל נולד ב-22 בפברואר 1403 בפריז, לשארל השישי מלך צרפת ולאיזבו מבוואריה, בתם של שטפן השלישי, דוכס בוואריה ותדאה ויסקונטי. שלושת אחיו היו יורשי עצר לפניו, אך נפטרו לפני מות אביהם. בשנת 1413, בהיותו בן עשר שנים בלבד, נחתם הסכם אירוסים בינו לבין מארי מאנז'ו בת התשע, בתם של לואי השני, מלך נאפולי ושל יולנדה מאראגון (ואחותו של רנה מאנז'ו). בשנת 1414 נלקח שארל לאנז'ו ובשנת 1415 לפרובאנס, שם התחנך בחברת ילדיה של יולנדה. בשנת 1417 נפטר אחיו ז'אן, ושארל הפך ליורש העצר. ב־1422 נפטר המלך שארל השישי, ושארל ירש את הכתר בשם שארל השביעי. מארי מאנז'ו ילדה לשארל תריסר ילדים, שהבכור שבהם ירש את הכתר לאחר מותו ב־1461 בשם לואי האחד עשר.
בשנת 1418 השתלטו אנשי דוכסות בורגונדיה שהיו בני בריתם של האנגלים, על פריז. שארל יורש העצר הצעיר נמלט אל העיר בורז', שבמרכזה של צרפת, והכריז על עצמו כממלא מקומו של אביו המלך שארל השישי שלקה בהתקפי שיגעון. בשנת 1419 נרצח ז'אן "ללא חת", דוכס בורגונדי בידי אנשיו של שארל, ופיליפ, בנו של ז'אן, ירש את דוכסות בורגונדיה. ב-21 במאי 1420 נאלץ המלך שארל השישי לחתום על הסכם טרואה, שבו הוכר הנרי החמישי מלך אנגליה כיורש העצר החוקי של ממלכת צרפת. ב-31 באוגוסט 1422 נפטר הנרי החמישי, וב־21 באוקטובר של אותה שנה נפטר גם שארל השישי מלך צרפת. שארל יורש העצר ירש את הכתר בשם שארל השביעי, אולם ממלכת אנגליה סירבה להכיר בו והכריזה על הנרי השישי, בנו התינוק של הנרי החמישי, כמלך צרפת על פי הסכם טרואה.
בשנת 1429 הטילו האנגלים מצור על העיר אורליאן. בנקודה זו הופיעה ז'אן ד'ארק, "העלמה מאורליאן". בגיל 17 שנה בלבד היא הובילה את ההתקפה הצרפתית על האנגלים וגרמה להתעוררות לאומית בצרפת. היא שכנעה את שארל השביעי להצטרף אליה למסע אל העיר ריימס שבשמפאן. ב-17 ביולי 1429 הוכתר שארל השביעי כמלך צרפת בקתדרלת ריימס. בשנת 1430 נתפסה ז'אן ד'ארק על ידי הבורגונדים שמכרו אותה לאנגלים. ב-30 במאי 1431 האנגלים העלו אותה על המוקד בעיר רואן שבנורמנדיה. למרות תרומתה הרבה למלוכתו, לא עשה שארל דבר להצלתה או להנצחת דמותה מתוך החשש שייראה כחייב את מעמדו הרם לבת-אשפתות.
בשנת 1435 חתם פיליפ דוכס בורגונדיה, שהיה בן בריתה של אנגליה, על הסכם שלום נפרד עם צרפת. בשנת 1436 שוחררה פריז משלטון האנגלים, לאחר שהייתה בידיהם 17 שנה, והמלך שארל השביעי חזר לכס מלכותו בעיר. בשנת 1439 הוא הקים צבא קבע, ראשון מסוגו באירופה. באותה שנה הסמיכה אספת המעמדות הצרפתית את המלך ללחום באנגלים ולגרש אותם מאדמת צרפת. לשם כך הופנו כל המיסים הפיאודליים לקופת המדינה.
המלך שארל השביעי מינה אנשים מוכשרים לניהול המדינה, ובהם שר המסחר ז'אק קר (1395–1456), שמילא תפקיד מרכזי ברפורמה הכלכלית. הוא ייצב את המטבע, שיקם את הכפרים ההרוסים, עודד את המסחר ואת התעשייה והחזיר לצרפת את חוסנה הכלכלי.
בשנת 1449 פינו האנגלים את נורמנדיה ואת בירתה רואן. בשנת 1451 הם פינו גם את העיר בורדו שבדרום מערב צרפת. מכל נחלותיהם בצרפת המשיכו האנגלים להחזיק רק בעיר קאלה שלחופי תעלת למאנש. ב־1453 הסתיימה מלחמת מאה השנים. המלך שארל השביעי נפטר ב-22 ביולי 1461, ובנו בכורו לואי ירש את הכתר בשם לואי האחד עשר.
משפחתו

ב-18 בדצמבר 1422 התחתן שארל עם מארי מאנז'ו, בתם של לואיג'י השני, מלך נאפולי ויולנדה מאראגון, ממנה נולדו לו:
לואי האחד עשר, מלך צרפת (1423–1483)
ז'אן מוולואה (1426)
רדגונד מוולואה (1428–1444)
קתרין מוולואה, רוזנת שרלרואה (1428–1446), התחתנה עם זיגיסמונד, ארכידוכס אוסטריה
ז'אק מוולואה (1432–1437)
יולנד מוולואה (1434–1478), התחתנה עם אמדאו התשיעי, דוכס סבויה
ז'אן מוולואה, דוכסית בורבון (1435–1482), התחתנה עם ז'אן השני, דוכס בורבון
פיליפ מוולואה (1436)
מרגרט מוולואה (1437–1438)
ז'אן מוולואה (1438–1446)
מארי מוולואה (1438–1439)
איזבל מוולואה (1441)
מדלן מוולואה (1443–1495), התחתנה עם גאסטון, נסיך ויאנה
שארל מוולואה, דוכס ברי (1446–1472)
פטרישיה, נסיכת קונוט

| --- | --- |

 לידה:  17 במרץ 1886 ארמון בקינגהאם, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  12 בינואר 1974 (בגיל 87) Ribsden Holt, הממלכה המאוחדת 
 שם מלא:  ויקטוריה פטרישיה הלנה אליזבת
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות המלכותי, פרוגמור 
 בן או בת זוג:  אלכסנדר רמזי (27 בפברואר 1919–8 באוקטובר 1972) 
 פרסים והוקרה
 מסדר הכתר של הודו 
 
 חתימה:   
 
פטרישיה, נסיכת קונוט (באנגלית: Princess Patricia of Connaught;‏ 17 במרץ 1886 – 12 בינואר 1974) הייתה בתו של הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן, בנה השלישי של המלכה ויקטוריה. עם נישואיה לאלכסנדר רמזי, היא ויתרה על תוארה של נסיכה בריטית ועל התואר הוד מלכותה.
ילדותה

הנסיכה פטרישיה – "פטסי" מקונוט נולדה ב-17 במרץ 1886, בארמון בקינגהאם בלונדון לארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן, בנה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, וללואיזה מרגרטה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה ומריה אנה, נסיכת אנהלט. היו לה שני אחים גדולים, ארתור ומרגרט, לימים נסיכת הכתר מרגרטה משוודיה.
היא הוטבלה בשם המלא ויקטוריה פטרישיה הלנה אליזבת בכנסיית סנט אן בבאגשוט ב-1 במאי 1886. הסנדקים שלה היו ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה, אליזבת אנה, נסיכת הכתר של אולדנבורג, וילהלם השני, קיסר גרמניה, הלנה, נסיכת הממלכה המאוחדת ואלברכט, נסיך פרוסיה. היא נקראה ויקטוריה על שם המלכה ויקטוריה; פטרישיה, על שם פטריק הקדוש, הקדוש של יום הולדתה; והלנה, לכבוד אחותו של אביה, הלנה, נסיכת הממלכה המאוחדת.
היא הייתה שושבינה בחתונת הדוכס והדוכסית מיורק (ג'ורג' החמישי והמלכה מרי לעתיד) ב-6 ביולי 1893.
נישואין

שאלת נישואיה של פטרישיה הייתה נושא לספקולציות רבות בתקופה האדוארדית, שכן היא נחשבה לאחת הנסיכות היפות והכשירות ביותר בדורה. היא הותאמה לנסיכים רבים, ביניהם אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, לואיש פיליפה, נסיך הכתר של פורטוגל, אדולף פרידריך השישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ ומיכאיל אלכסנדרוביץ', אחיו הצעיר של הצאר ניקולאי השני.
בסופו של דבר, עם זאת, פטרישיה בחרה להתחתן עם פשוט עם. היא נישאה למפקד חיל הים אלכסנדר רמזי (29 במאי 1881 – 8 באוקטובר 1972), אחד משלישיו של אביה ובנו השלישי של הרוזן ה-13 מדלהוסי, במנזר וסטמינסטר ב-27 בפברואר 1919.
לרגל נישואיה, הנסיכה פטרישיה מקונוט ויתרה על התואר הוד מלכותה ועל תואר הנסיכה מבריטניה ואירלנד.
לאלכסנדר רמזי וליידי פטרישיה רמזי היה ילד אחד:
אלכסנדר רמזי ממאר (1919 – 2000) נישא בשנת 1956 לפלורה פרייזר, ליידי סלטון ה-21.
חיים מאוחרים יותר

למרות הוויתור על תוארה המלכותי, ליידי פטרישיה נותרה חברה במשפחת המלוכה הבריטית, נשארה בסדר הירושה לכתר הבריטי, והשתתפה בכל האירועים המלכותיים הגדולים, כולל חתונות, הלוויות והכתרותיהם של ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת ואליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת בשנים 1937 ו-1953 בהתאמה. היא רכבה בתהלוכות הכרכרה עם חברים אחרים במשפחת המלוכה בהלוויות של ג'ורג' החמישי וג'ורג' השישי. בטקס ההכתרה, היא המשיכה במדינה מארמון בקינגהאם עם חברים אחרים במשפחת המלוכה והשתתפה בתהלוכה של נסיכים ונסיכות של מלכות הדם, בהשתתפות נושא רכבת וקצין לשאת קורונט שלה. היא גם השתתפה במסיבות בגן המלוכה והשתתפה בביקורי מדינה, כאשר נוכחותה נרשמה בחוזר החצר יחד עם חברים אחרים במשפחת המלוכה.
ליידי פטרישיה הייתה אמנית מוכשרת שהתמחתה בצבעי מים. היא מונתה לחברה כבוד במכון המלכותי לציירים בצבעי מים. חלק גדול מעבודתה נוצר בהשראת מסעותיה במדינות טרופיות. סגנונה הושפע על ידי גוגן ואן גוך, כי היא למדה אצל ארצ'יבלד סטנדיש הארטריק שהכיר את האמנים.
מותה

ליידי פטרישיה מתה בריבסדן הולט, וינדלשם, סארי ב-12 בינואר 1974, שמונה שבועות לפני יום הולדתה ה-88 ו-15 חודשים אחרי בעלה. בעת מותה, היא הייתה הצעירה מבין שני הנכדים היחידים ששרדו של המלכה ויקטוריה (השנייה הייתה הנסיכה אליס, רוזנת אתלון).
ליידי פטרישיה ואדמירל אלכסנדר רמזי קבורים בשטח הקבורה המלכותי, פרוגמור, ממש מאחורי המאוזוליאום המלכותי של סבה וסבתה, המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט, בפארק הגדול של וינדזור.
צ'סטר אשלי

צ'סטר אשלי (באנגלית: Chester Ashley‏; 1 ביוני 1790 – 29 באפריל 1848) היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את ארקנסו בסנאט של ארצות הברית משנת 1844 ועד מותו.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אשלי נולד באמהרסט, מסצ'וסטס ב-1 ביוני 1790, ובעודו ילד עבר עם הוריו להדסון, ניו יורק. הוא סיים בהצטיינות את קולג' ויליאמס, ולאחר מכן למד בבית הספר למשפטים של ליצ'פילד.  אשלי עבר מערבה עם השלמת לימודיו, נסע תחילה לאילינוי, ומשם למיזורי. בשנת 1820 הוא הגיע לליטל רוק, טריטוריית ארקנסו, והפך במהרה לאחד מעורכי הדין הטובים והבולטים בטריטוריית ארקנסו; במשך זמן מה, שותפו בפועל היה רוברט קריטנדן. יחד, אשלי וקריטנדן הקימו את משרד עורכי הדין רוז.
ביוגרפיה > קריירה משפטית ופוליטית

במשך כעשרים שנה המשרד של אשלי היה הגדול ביותר במדינה, והוא הפך לאדם עשיר. הוא גם היה הבעלים של עבדים (כולל אביה של המורה של ליטל רוק שרלוט אנדרוס סטיבנס), עשה ספקולציות בקרקעות, והיה הבעלים של מטעים בחלק הדרום-מזרחי של המדינה.  עושרו הוביל אותו לנסות את כוחו בפוליטיקה; ב-1844 הוא הסתובב ברחבי המדינה בקמפיין למען ג'יימס ק. פולק לנשיאות; הדמוקרטים ניצחו, ואשלי נבחר על ידי בית המחוקקים של המדינה למלא מושב פנוי בסנאט. זמן קצר לאחר שנכנס, הוא מונה ליושב ראש ועדת המשפט של הסנאט; בשנת 1846, הוא נבחר מחדש לסנאט. שנתיים לאחר מכן, הוא חלה לפתע בלשכתו בסנאט ומת זמן קצר לאחר מכן, ב-29 באפריל 1848.
חיים אישיים

אשלי היה אביו של דלוס רודין אשלי, שכיהן כגזבר המדינה של קליפורניה וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מנבדה.
אחד מצאצאיו של אשלי הוא סטרלינג ר. קוקריל, היושב ראש הדמוקרטי של בית הנבחרים של ארקנסו בין השנים 1968 ל-1969 והמועמד הרפובליקני לתפקיד סגן המושל ב-1970.
מורשת

על שם צ'סטר אשלי נקרא מחוז אשלי, ארקנסו.
הערות שוליים

↑  "Litchfield Ledger - Student". www.litchfieldhistoricalsociety.org. נבדק ב-2015-12-15.
↑  "Congress slaveowners", The Washington Post, 2022-01-19, נבדק ב-2022-07-11
↑  "O'Connell, Grace A." Her Side of the Story: Tales of California Pioneer Women. The Society of California Pioneers. נבדק ב-19 בפברואר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7391 8120  LCCN: nr00033703  NARA: 185847330  SNAC: w6ng5z58  US Congress: A000311  VIAF: 19520010   WorldCat (עם VIAF): 19520010
פיטר הרדמן ברנט

פיטר הרדמן ברנט (באנגלית: Peter Hardeman Burnett; 15 בנובמבר 1807 –  17 במאי 1895) היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל קליפורניה הראשון, מדצמבר 1849 עד לינואר 1851, טרם הצטרפות קליפורניה לארצות הברית כמדינה ה-31 בשנת 1850.
ברנט, שגדל במשפחה שהחזיקה עבדים במיזורי, עבר מערבה לאחר קריירה עסקית כושלת שהותירה אותו בחובות כבדים. באורגון כיהן כשופט העליון של הממשלה הזמנית ופעל להדרת אפרו-אמריקאים מהטריטוריה, כולל חקיקת "חוק המלקות" שדרש הענשה של שחורים חופשיים שמיאנו לעזוב את האזור. החוק בוטל ב-1845 בעקבות ביקורת חריפה.
בשנת 1848 עבר ברנט לקליפורניה בחסות הבהלה לזהב. הוא התמנה לשופט בבית המשפט העליון של קליפורניה, שם הורה על גירוש עבד לשעבר למיסיסיפי. אף שהחזיק בעצמו עבדים בעבר, התנגד להפיכת קליפורניה למדינת עבדים אך דחף להדרה מוחלטת של אפרו-אמריקאים.
בתקופת כהונתו כמושל חתם על חוק שהתיר את שעבודם של אינדיאנים מקומיים, מה שתרם לרצח העם בקליפורניה. ברנט הצהיר כי "מלחמת השמדה" בין האינדיאנים למתיישבים הלבנים תימשך עד להכחדת האינדיאנים. בנוסף, הוא היה מן המתנגדים הראשוניים למהגרי עבודה סינים ותמך בהמשך בחוק הדרת הסינים.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

ברנט נולד בנאשוויל שבטנסי, אך גדל באזור כפרי במיזורי. הוא גדל במשפחה שהחזיקה בעבדים, ובהמשך החזיק בעצמו שני עבדים. בשנת 1828 נישא להארייט רוג'רס. מלבד לימודים בבית ספר יסודי, ברנט לא זכה לחינוך פורמלי אך לימד את עצמו משפטים וממשל. אחרי שהיה חנווני, פנה לקריירה משפטית. כשהגן על קבוצת מורמונים – בהם ג'וזף סמית' הבן – שהואשמו בבגידה, הצתות ושוד, ביקש ברנט לשנות את מיקום הליכי המשפט. במהלך ההעברה למקום המשפט החדש, הנאשמים נמלטו.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית באורגון

בשנת 1843, לאחר שנכשל כסוחר ונקלע לחובות כבדים, מצא ברנט מפלט בתנועת הייעוד הגלוי ועבר למערב ארצות הברית. הוא נדד עם משפחתו מבארי שבמיזורי למדינת אורגון (אנ') (אורגון דהיום) כדי לעסוק בחקלאות ולכסות את החובות שצבר במיזורי, אך המאמץ החקלאי נכשל. בזמן שהותו באזור אורגון, החל ברנט לעסוק בפוליטיקה ונבחר לבית המחוקקים הזמני של המדינה בין השנים 1844 ל-1848. ב-1844 השלים את בניית כביש גרמנטאון בין עמק טואלטין ליישוב שבעתיד יהפך לעיר פורטלנד.
בזמן שהותו באורגון החל ברנט, פרוטסטנטי אדוק מדרום ארצות הברית, להטיל ספק בתשתית אמונתו הדתית, והשקפותיו הדתיות החלו לנטות לכיוון הנצרות הקתולית. עד 1846 ברנט ומשפחתו עברו לחלוטין מפרוטסטנטיות לקתוליות.
בעת כהונתו בבית המחוקקים הזמני ולאחר מכן כשופט בבית המשפט העליון של מדינת אורגון, חתם ברנט על חוקי ההדרה הראשונים של אורגון. מכוח חוק משנת 1844 שעבר על ידי הממשלה הזמנית — זמן קצר לאחר שהממשלה עצמה ביטלה את העבדות — יכלו בעלי עבדים להמשיך להחזיק עבדים לתקופה של עד שלוש שנים. לאחר מכן, כל האפרו-אמריקאים, חופשיים או עבדים, נדרשו לעזוב את אזור אורגון או לעמוד בפני עונש של מלקות.
ביוגרפיה > המעבר לקליפורניה

עם פרוץ הבהלה לזהב בקליפורניה ב-24 בינואר 1848, עברו ברנט ומשפחתו דרומה על מנת להתעשר. לאחר הצלחה צנועה בחיפוש זהב, בחר ברנט לפתוח בקריירה משפטית בסן פרנסיסקו, עיירה שצמחה במהירות בעיקר בזכות הבהלה הזהב. בדרכו לאזור מפרץ סן פרנסיסקו פגש ברנט את ג'ון אוגוסטוס סאטר הבן (אנ'), בנו של החלוץ השווייצרי ממוצא גרמני ג'ון סאטר (אנ'). סאטר הצעיר, שמכר את אדמות אביו בסמוך למבצר סאטר, הציע לברנט עבודה במכירת מגרשים בעיר החדשה סקרמנטו. במהלך השנה הבאה הרוויח ברנט כמעט 50 אלף דולר אמריקאי ממכירת קרקעות בסקרמנטו, עיר שהייתה אידיאלית להתעשרות בשל קרבתה לרכס הסיירה נבדה ונגישות נהר הסקרמנטו לספינות גדולות.
בשנת 1848 היה ברנט בין מייסדי העיר אורגון סיטי שבמחוז ביוט, קליפורניה.
ביוגרפיה > בערוב ימיו

שנה לאחר שפרש מתפקיד המושל, הצליח ברנט סוף סוף לשלם את החובות הכבדים שצבר במיזורי כמעט עשרים שנה קודם לכן. הוא פנה למספר קריירות, שירת תקופה קצרה כשופט בבית המשפט העליון של קליפורניה בין השנים 1857 ל-1858, היה חבר במועצת העיר סקרמנטו, וכן עבד כעורך דין בסן חוזה. בנוסף הוא היה תומך בולט של הכנסייה הקתולית בתקופה הוויקטוריאנית, ולאחר מכן שימש כנשיא הבנק הפסיפי של סן פרנסיסקו.
על אף שכמעט ולא עסק בפוליטיקה לאחר שנות ה-60 של המאה ה-19, ברנט תמך באופן פעיל בקידום חוק הדרת הסינים בשנת 1882. ב-1880 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "Recollections and Opinions of an Old Pioneer" ("זכרונות ודעות של חלוץ ותיק"). הוא נפטר ב-17 במאי 1895 בגיל 87 בסן פרנסיסקו, ונטמן בבית הקעלמין מיסיון סנטה קלרה שבסנטה קלרה.
הערות שוליים

↑  White Supremacist In Chief, באתר aclunc.org (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 138172528  ISNI: 0000 0000 7357 2721  LCCN: no89011433  SNAC: w6m61td5  VcBA: 495/140841  VIAF: 70145857795023020404   WorldCat (עם VIAF): 70145857795023020404
לי מטקאלף

לי וורן מטקאלף (באנגלית: Lee Warren Metcalf‏; 28 בינואר 1911 – 12 בינואר 1978) היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי. כחבר המפלגה הדמוקרטית, הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית (1953–1961) וכחבר הסנאט של ארצות הברית (1961–1978) ממונטנה. הוא היה הראשון מבין חברי הסנאט של ארצות הברית ממונטנה שנולד במדינה, והיה ממלא מקום של הנשיא הזמני של הסנאט, היחיד שכיהן בתפקיד זה, מ-1963 ועד מותו ב-1978.