הרפובליקה של ונציה
היסטוריה > המאות ה-17 וה-18: שקיעה

ב-1606 פרץ סכסוך בין הרפובליקה של ונציה לבין מדינת האפיפיור. שני כמרים נאסרו בוונציה בשל פשעים פעוטים והרפובליקה הוציאה חוק לפיו הוגבלו זכויות הכנסייה להנות ממקרקעין בתחומי הרפובליקה. האפיפיור פאולוס החמישי הצהיר שחוקים אלה עומדים בניגוד למשפט הקאנוני ודרש לבטלם. לאחר שדרישתו סורבה, הטיל האפיפיור עיצומים שבסמכותו על הרפובליקה ונידה אותה ואת כמריה מן הכנסייה. הנהגת ונציה לא התרשמה מצעדיו של האפיפיור והורתה לכמריה להמשיך בביצוע הטקסים הדתיים. המלומד הנזיר פאולו סארפי (אנ') מונה ליועץ תאולוגי לסניוריה. לאחר כשנה, ובתיווכה של צרפת, הוסרו המגבלות האפיפיוריות מוונציה.
פתיחת מסחר התבלינים לאחר גילוי אמריקה וביסוס נתיבי הסחר החדשים לאמריקה ולמזרח, פגע קשות בכלכלת ונציה, שלא החזיקה עוד במפתח המונופולי למסחר בין המזרח לאירופה. נוסף על כך, מלחמת שלושים השנים צמצמה את השווקים בצפון אירופה ומערכות בריתות שוונציה הייתה מחויבת להן משכו אותה לקרבות-משנה שהתחוללו בשולי מלחמה זו בצפון איטליה. מגפה שהתחוללה בוונציה בין 1629 ל-1631 התישה את כוחה עוד יותר.
המחצית השנייה של המאה ה-17 אופיינה במלחמות ממושכות עם האימפריה העות'מאנית ובאיבוד מאחזים של ונציה. המערכה החמישית בין ונציה לאימפריה העות'מאנית נקראה מלחמת כרתים והתקיימה בין 1645 ל–1669. ונציה הובילה קואליציה נוצרית שכללה גם את כוחות אבירי מלטה, צרפת ומדינת האפיפיור. המערכה ניצתה ב-28 בספטמבר 1644 לאחר שכוח של אבירי מלטה השתלט על ספינה שנעה מקונסטנטינופול לאלכסנדריה ועליה עולי רגל למכה וטבח ברבים מהם, כולל הקאדי של קהיר. מאמצי פישור שנמשכו כל אותו חורף נכשלו וביוני 1645 פלשו כוחות עות'מאניים לכרתים והחלו בכיבוש האי. כרתים (קנדיאה) נותר באותה עת המעוז הגדול ביותר של ונציה בים התיכון. במאי 1648 נכבש כמעט כל האי והחל המצור העות'מאני על בירת האי קנדיאה (הרקליון), שהייתה מבוצרת ביותר ולא ניתנה לפריצה באמצעות תותחים. המצור נמשך 21 שנים, כאשר במהלכן התחוללו מספר קרבות ימיים שנועדו להשאיר את נתיבי האספקה לעיר מן הים פתוחים. כאשר הצליח הצי העות'מאני לחסום את שיירות האספקה   נכנעה העיר. כך נפלה כל כרתים לידי העות'מאנים. בהמשך ניצלה ונציה את מעורבות העות'מאנים במלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה על מנת לכבוש מחדש את מוראה (הפלופונסוס בדרום יוון) בו החזיקה ונציה בין 1685 ל-1714.
ב-9 בדצמבר 1714 פתחו העות'מאנים במתקפה על מוראה, במטרה לכבוש מחדש את חצי האי היווני. על אף שוונציה נעזרה בכוחות ספרד, מדינת האפיפיור, ממלכת פורטוגל, ממלכת הבסבורג, אבירי מלטה והיידוקים גברו הכוחות העות'מאניים. תחילה נפלו קורינתוס ונאפפליו ולבסוף נפלו בזה אחר זה המעוזים האחרונים של ונציה באזור יוון בוטרינט, לפקדה וקורפו. התקפה מכיוון בוסניה העות'מאנית על דלמטיה הוונציאנית ב-1716 הובילה להתאחדות מחודשת של הקואליציה הנוצרית בראשות קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, למספר קרבות ימיים בים האגאי ולתנופת הצלחה שבשיאה מצור אוסטרי על בלגרד. ההצלחה האוסטרית הובילה את העות'מאנים לחתום על שלום פוז'ארוואץ ב-21 ביולי 1718. המרוויחה העיקרית מהסכם זה הייתה אוסטריה, בעוד ונציה איבדה סופית את אחיזתה בפלופונז ובכרתים, אך שמרה לעצמה את האיים היוניים ואת דלמטיה.
ונציה לא השתקמה מאז מבחינה צבאית וימית, צי הסוחר שלה התדלדל וכוחה הכלכלי והפוליטי ביבשת אירופה הפך כמעט לבלתי רלוונטי. עם זאת, המשיכה ונציה לשלוט בצפון איטליה ושטחים אלו ידעו במאה ה-18 שנות שגשוג וביטחון.
באביב 1796 התקיפו חיילות נפוליאון בונפרטה את פיימונטה ובמשך כחצי שנה כבשו את כל האזורים בצפון איטליה שהיו נחלתה של ונציה. ונציה וג'נובה לא הצטרפו לברית הערים האיטלקיות שהתנגדה לנפוליאון, ושתי הערים נותרו נייטרליות. ב-15 באפריל 1797 הודיע נפולאון על אולטימטום לפיו על ונציה להיכנע. ונציה סירבה מבלי לדעת שקיים נספח סודי להסכם לובן, אשר סימן את סופה של הקואליציה האנטי צרפתית הראשונה, בו הבטיח נפוליאון שוונציה והשטחים שבשליטתה בדלמטיה ואיסטריה יועברו לשליטת אוסטריה. ב-25 באפריל 1797 נחת הצי הצרפתי בחופי הלידו. הוונציאנים תקפו בתותחיהם את הצי, ואף הטביעו את אחת הספינות, אולם הצי הוונציאני אשר כלל באותה עת 4 ספינות מלחמה ו-7 ספינות משמר לא יכול היה לעמוד בפני הצי הצרפתי. ב-12 במאי הודיע הדוג'ה לודוויקו מאנין על כניעה, ועזב את ארמון הדוג'ה יומיים לאחר מכן. ב-16 במאי 1797 נכנסו החיילים הצרפתיים לכיכר סן מרקו, והסכם הכניעה נחתם, במסגרתו איבדה ונציה את עצמאותה, הסכימה לשלטון צרפת והפכה לחלק מממלכת לומברדיה-ונציה שהייתה בשלטון אוסטרי.