stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדרו ג'ונסון
נשיאותו (1865–1869) > השיקום

עם סוף מלחמת האזרחים, נאלץ ג'ונסון להתמודד עם מדינות קונפדרציית המדינות של אמריקה לשעבר. לינקולן הסמיך הקמת ממשלות נאמנות לאיחוד בווירג'יניה, בארקנסו, בלואיזיאנה ובטנסי לאחר שהאיחוד השתלט על מדינות אלו, והציע תוכנית בה עשרה אחוזים מהבוחרים ישבעו נאמנות לארצות הברית, שלאחריה ייערכו בחירות במדינות הכבושות. הקונגרס טען שהתוכנית רכה מדי, ודרש שרוב הבוחרים ישבעו אמונים לאיחוד. לינקולן הטיל וטו על התוכנית הזאת.
כשג'ונסון מונה לתפקידו, יצרו הרפובליקנים כמה פלגים. הרדיקלים דרשו מתן זכות הצבעה וזכויות אזרח לשחורים. הם האמינו שהשחורים יתמכו ברפובליקנים וישמרו עליהם בשלטון, כשהדמוקרטים הדרומיים והמורדים יאבדו השפעה. בנוסף, הם תמכו בהענשת תומכי הקונפדרציה. המתונים יותר דרשו שהדמוקרטים לא ישיגו עמדות השפעה ברמה הלאומית, והענשת המורדים. הם פחות התלהבו בנוגע למתן זכויות הצבעה לשחורים. הדמוקרטים הצפוניים העדיפו שיקום ללא תנאי של הדרום, ולא תמכו במתן זכויות הצבעה לשחורים, דבר שהיה פוגע במעמדם של הדמוקרטים בדרום.
בתוכנית השיקום, היו לג'ונסון שלוש מטרות. הוא רצה שהמדינות ישוקמו באופן מהיר, כיוון שלדעתו פרישתן לא הייתה חוקית, ולכן עליהן להתארגן מחדש עם ממשלות חדשות. עבור ג'ונסון, מתן זכויות הצבעה לשחורים היה הסחת דעת, ועניין למדינות עצמן. שנית, לדעתו הכוח הפוליטי במדינות היה צריך לעבור מבעלי המטעים אל פשוטי העם, מתוך חשש שהעבדים המשוחררים יתמכו באדוניהם לשעבר. מטרתו השלישית הייתה להיבחר ב-1868, הישג שאף סגן נשיא לא הצליח לעשות, ולכן ניסה להשיג את תמיכת הדמוקרטים בדרום.
נשיאותו (1865–1869) > השיקום > השיקום הנשיאותי

לבסוף, החליט ג'ונסון לתכנן מדיניות שיקום משלו ללא אישור הקונגרס, לאחר שזה יצא לפגרה עד דצמבר 1865. הרדיקלים טענו שהדרום נמצא במצב כלכלי רע, ושעליו לנצל זאת לצורך מתן זכויות לעבדים המשוחררים כתנאי לחזרה לאיחוד. הקבינט היה מפולג בנוגע לעניין. בנוסף טען שמדינות הדרום מעולם לא פרשו, ושלאחר סיום המרד, על הדרום לחזור להיות שותף שווה לצפון תחת החוקה. למרות רצון השחורים והרפובליקנים בקונגרס, הכריז ג'ונסון שזכות ההצבעה היא עניין למדינות ולא לממשל, ושלא רצה להשתמש בכוחו כדי לגרום לרפורמות בדרום המובס.
ג'ונסון החליט לארגן את הממשלות בדרום, עם כמה תנאים. ב-9 במאי הכיר בממשלת וירג'יניה. ב-29 במאי, מינה מושל לקרוליינה הצפונית. הוא מינה מושלים שתמכו באיחוד לשאר המדינות. הוא בחר מושלים ללא קשר לאידאולוגיה שלהם, אלא רק לפי נאמנותם לאיחוד. הוא ביקש מהמושלים לאשרר את התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, לבטל תקנות מזמן פרישתן ולבטל את חובות הקונפדרציה. המנהיגים הרפובליקנים חששו שכוונתו של ג'ונסון היא לבטל את השיקום לפני ההתכנסות מחדש של הקונגרס.
בנוסף להקמת הממשלות המהירה, תמך ג'ונסון בהחזרת זכויות האזרח והקניין לדרומיים הלבנים. ב-29 במאי העניק חנינה לכל המורדים לשעבר, מלבד בכירי הקונפדרציה, פושעי המלחמה, ואלו שהחזיקו ברכוש ששוויו עלה על 20,000 דולרים. למרות זאת, הוא העניק כמה חנינות לאנשי קונפדרציה בכירים. בספטמבר 1865, הטיל וטו על פקודה של לשכת העבדים משוחררים, שהעניקה אדמה נטושה לעבדים משוחררים. ג'ונסון ציווה על החזרת האדמה לבעליה מלפני המלחמה. המושלים הדרומיים שמינה ג'ונסון ארגנו ממשלות חדשות וערכו בחירות חדשות, בהם ניצחו רבים שתמכו בפרישה. הדרום העביר חוקים שכבלו את העובדים השחורים לחקלאים בחוזים נוקשים, שנחשבו לטובים במעט מהעבדות. ג'ונסון סירב להתערב, באמונה שהנושאים הללו היו שייכים למדינה, ולא לממשלה. עם החזרה המהירה של מדינות הדרום, נמוגו התקוות לאכיפת זכויות ההצבעה לשחורים, והדרומיים הלבנים שהשתלטו על הדרום לא היו מוכנים לשנות את מצבם מלפני המלחמה.
נשיאותו (1865–1869) > השיקום > בחירות אמצע הכהונה של 1866

עם ההתנגדות בקונגרס, ניסה ג'ונסון לחזק את תומכיו בבחירות לקונגרס של 1866. באוגוסט 1866, ערך ועידה לאומית של תומכיו, תחת השם "האיחוד הלאומי". הוא ערך מסע נאומים רחב בשיקגו, סנט לואיס, אינדיאנפוליס וקולומבוס, אולם הנאומים שלו כללו משפטים שנויים במחלוקת, כמו השוואתו לישו. הוויכוחים שנכנס אליהם עם צופים בנאומיו הורידו ממעמדו, והרפובליקנים ניצחו בקלות בבחירות. ג'ונסון טען שהדמוקרטים לא העניקו לו תמיכה חזקה מספיק.
נשיאותו (1865–1869) > השיקום > שיקום רדיקלי

גם לאחר ניצחון הרפובליקנים בבחירות של 1866, סבר ג'ונסון שהוא במצב חזק. רק טנסי (שצורפה מחדש לאיחוד עם אשרור התיקון ביולי 1866) אישרה את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, וקנטקי, דלאוור ומרילנד דחו אותו. כיוון ששלושה-רבעים מהמדינות נאלצו לאשר את התיקון לחוקה, ג'ונסון האמין לחלוטין שיצליח להיבחר מחדש. הקונגרס התכנס שוב בדצמבר 1866, והתחיל להעביר חוקים מעל הוטו הנשיאותי. החוקים העניקו זכות הצבעה לשחורים במחוז קולומביה וצירוף נברסקה לאיחוד (וכך העלאת מספר הסנאטורים הרפובליקנים והעלאת המדינות שאישרו את התיקון). הוטו שהטיל על צירוף קולורדו לאיחוד נשאר בתוקף, כיוון שהסנאטורים סירבו להכיר במחוז עם 30,000 תושבים כמדינה.
בינואר 1867, העביר חבר הקונגרס תדיאוס סטיבנס חוק שפירק את הממשלות בדרום וחילק את הדרום לחמישה מחוזות צבאיים, תחת ממשל צבאי. המדינות יתחילו שוב באמצעות כינוס ועידות חוקתיות. השחורים יוכלו לבחור ולהיבחר, ואילו תומכי הקונפדרציה לא. הקונגרס טען שלאחר אישור התיקון לחוקה, המדינה תוכל לחזור לאיחוד. ג'ונסון ניסה לשיג פשרה, ולהעביר תיקון מרוכך יותר ללא מניעת השתתפות מתומכי הקונפדרציה ועם פחות זכות הצבעה לשחורים. הרפובליקנים התעקשו. ג'ונסון ניסה להטיל וטו על החוק אולם הקונגרס ביטל זאת עוד באותו היום. בנוסף העביר הקונגרס חוק שכינס את הקונגרס החדש במרץ 1867, ולא בדצמבר.
חוק השיקום הראשון קבע מינוי של חמישה מפקדים צבאיים על מדינות הקונפדרציה פרט לטנסי. ג'ונסון מינה את הגנרלים בתיאום עם גרנט.
אחד מהחוקים הראשונים שהעביר הקונגרס היה חוק שיקום שני, למרות הוטו של ג'ונסון. החוק קבע רישום מצביעים נאמנים לאיחוד בלבד, וכינוס ועידות שייצרו את הממשלות החדשות. למרות זאת, היה ברור שהממשלות האזרחיות שהקים ג'ונסון היו השליטות, ולא הממשל הצבאי של הקונגרס.
הקונגרס התכנס מחדש ביולי והעביר חוק שיקום שלישי, שקבע את עליונות הממשל הצבאי ואפשר לו לפטר עובדי מדינה. לאחר שמזכיר המלחמה אדווין סטנטון התנגד להחלטת הוטו של ג'ונסון, החליט ג'ונסון לפטר אותו, מה שהכין את הקרקע לקראת הקרב בחצי השני של נשיאותו.
הקונגרס העביר חוק שיקום רביעי ב-27 בפברואר 1868. ג'ונסון סירב לחתום עליו, והקונגרס ביטל את הוטו ב-11 במרץ. החוק קרא לאשרור החוקות החדשות בדרום בתמיכת רוב המצביעים, ולא רוב המצביעים הרשומים. החוק הוביל למה שהקונגרס רצה: ב-21 ביולי 1868, אימצו שבע מדינות דרומיות (ארקנסו, פלורידה, קרוליינה הצפונית, לואיזיאנה, קרוליינה הדרומית, אלבמה וג'ורג'יה) חוקות חדשות, הקימו ממשלות חדשות, ואשררו את התיקון ה-14 (מה שהוביל לאישורו), וסללו את דרכן להצטרפות מחדש לאיחוד. וירג'יניה נכנעה באוקטובר 1869, ומיסיסיפי וטקסס ב-1870.
נשיאותו (1865–1869) > ניסיון ההדחה > העימות עם סטנטון

ב-2 במרץ 1867, למרות הוטו של ג'ונסון, העביר הקונגרס חוק בנוגע לבעלי תפקידים. ג'ונסון הצהיר במסע הבחירות של 1866 שבכוונתו לפטר חברי קבינט לא נאמנים. החוק דרש את אישור הסנאט לצורך פיטורי חברי קבינט במהלך כהונתו של הנשיא שמינה אותם וחודש אחד לאחר מכן. זאת אף על פי שרוב חברי הקבינט של ג'ונסון מונו בתקופת לינקולן.
מזכיר המלחמה, אדווין סטנטון, היה אדם קשה. ג'ונסון שקל לפטר אותו, אולם כיבד אותו על תפקודו במלחמה. למרות זאת, סטנטון וגרנט עבדו ביחד בניסיון לפגוע במדיניות השיקום. סטנטון סירב להתפטר למרות אי ההסכמה עם הנשיא.
הקונגרס החדש התכנס במרץ 1867, וניסה לבדוק האם יש סיבות להדחת ג'ונסון. הוועדה שהוקמה לכך זימנה חברי קבינט להעיד נגדו, ובחנה את חשבונות הבנק שלו. לאחר שג'פרסון דייוויס שוחרר בערבות, הוועדה חקרה האם הנשיא היה מעורב בכך. ג'ונסון רצה שדייוויס יישפט, ולכן הוועדה החליטה לבטל את ניסיון ההדחה והתפזרה ב-3 ביוני.
ביוני, התעמתו ג'ונסון וסטנטון בנוגע לשאלה האם המפקדים הצבאיים יכלו לבטל את החלטות הרשויות האזרחיות בדרום. ג'ונסון והתובע הכללי טענו שלא. ג'ונסון בחן האם סטנטון יתמוך בו, או שיתנגד לו ולשאר הקבינט. סטנטון נמנע מהנושא. כשהקונגרס התכנס ביולי, הוא העביר חוק שיקום כנגד דעתו של ג'ונסון, ולאחר מכן שוב עקף את הוטו שלו. החוק הבהיר את סמכויות הגנרלים בדרום וגם מנע מהנשיא שליטה על הצבא בדרום. הקונגרס יצא לפגרה עד נובמבר, ולכן ג'ונסון החליט לפטר את סטנטון ולהחליף כמה מפקדים צבאיים בדרום, למרות התנגדות גרנט. ב-5 באוגוסט, דרש ג'ונסון שסטנטון יתפטר, אולם סטנטון סירב להתפטר כשהקונגרס לא נמצא, ולכן השעה אותו ג'ונסון עד שהקונגרס יתכנס. יוליסס ס. גרנט שימש כמחליף זמני.
גרנט מילא את פקודותיו של ג'ונסון, למרות מחאתו, והחליף גנרלים שהתנגדו אליו. הנשיא גם חנן את רוב תומכי הקונפדרציה, ופטר את אלו שהיו בתפקיד רשמי מטעמה או שכיהנו בממשל הפדרלי לפני המלחמה מלעמוד לדין.
הרפובליקנים זעמו על כך, אולם הבחירות המקומיות ב-1867 היו טובות לדמוקרטים. הבוחרים סירבו להעניק זכויות בחירה לשחורים. התוצאות הצליחו לעצור את ניסיונות הרפובליקנים להדיח את ג'ונסון. הקונגרס התכנס בנובמבר, והוועדה החליטה להגיש ניסיון הדחה כנגד ג'ונסון. לא הייתה תחושה שהנשיא ביצע פשע חמור, ולבסוף 108 נציגים התנגדו לכך.
ג'ונסון יידע את הקונגרס על השעיית סטנטון ועל מינויו של גרנט. הסנאט סירב להכיר בכך בינואר 1868, והחזיר את סטנטון לתפקידו. הם טענו שהנשיא הפר את החוק. ג'ונסון פיטר את סטנטון והחליף אותו, לקול מחאותיו של גרנט, אולם אז סירב סטנטון לעזוב את המשרד. ב-24 בפברואר 1868, הרשיע בית הנבחרים את הנשיא בהפרת החוק, ברוב של 128 לעומת 47. בית הנבחרים האשים את ג'ונסון באחד-עשר סעיפי אישום שונים, כולל פקפוק בסמכות הקונגרס.
נשיאותו (1865–1869) > ניסיון ההדחה > משפט ההדחה

ב-5 במרץ 1868, החל משפטו של ג'ונסון בסנאט, ונמשך שלושה חודשים. בין התובעים היו בנג'מין באטלר ותדיאוס סטיבנס. ההגנה טענה שכיוון שסטנטון מונה בימי לינקולן, החוק לא הגן עליו, ושבנוסף, הנשיא יכול לבחון את חוקיות פעולות הקונגרס. ג'ונסון לא הופיע בציבור או הגיב בנוגע להליכים, פרט לכמה ראיונות באפריל.
במסגרת ניסיונותיו להשיג זיכוי, הבטיח ג'ונסון לחברי קונגרס שלא יתערב בניסיונות השיקום, ושהחוקות שהרפובליקנים הרדיקלים העבירו בקרוליינה הדרומית ובארקנסו יועברו לאישור הקונגרס. המתונים הסכימו לתמוך בזיכויו. בנוסף, סנאטורים אחרים סירבו לתמוך בהליך ההדחה, כדי למנוע מהנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית, בנג'מין ווייד, להחליף את ג'ונסון, שכן ווייד נחשב לרדיקלי שתמך בזכויות הצבעה לנשים. בנוסף, רצה גרנט להיבחר לנשיאות בעצמו.
ג'ונסון היה בטוח בניצחונו, והעיתונות דיווחה שהרדיקלים בהנהגת סטיבנס ויתרו. ב-16 במאי, הצביע הקונגרס על סעיף האישום האחד-עשר, הפרת החוק ופיטורי סטנטון. שלושים וחמישה סנאטורים תמכו בהרשעה, ותשעה-עשר בלבד תמכו בזיכוי. כדי להרשיע נשיא, היה צורך ברוב של שני שלישים מהסנאט, ולכן היה חסר עוד קול אחד כדי שההדחה תהיה תקפה. שבעה רפובליקנים תמכו בזיכוי ג'ונסון. לאחר מכן המפלגה הרפובליקנית בחרה ביוליסס ס. גרנט כמועמדם לנשיאות, וב-26 במאי הסנאט הצביע בנוגע לסעיפים השני והשלישי בכתב האישום. התוצאה הייתה דומה, ואויבי ג'ונסון הפסיקו עם הליכי ההדחה. סטנטון פרש מתפקידו מאוחר יותר באותו היום.
בדיעבד הסתבר שלא היה בסיס להאשמות, והיה זה ניסיון של הרפובליקנים הרדיקלים להדיחו, בניסיון להפוך את הנשיאות למשרה הכפופה לרצון הקונגרס. למרות זאת, כמה אנשים טענו שג'ונסון שיחד חברי קונגרס לתמוך בו.
ג'ונסון היה הנשיא הראשון שעמד בפני משפט הדחה בסנאט, והיחיד עד לניסיון הדחתו של ביל קלינטון ב-1998.
נשיאותו (1865–1869) > ניסיון ההדחה > לאחר מכן

ההצבעה האחרונה אישרה את העיקרון שהקונגרס לא יכול היה לפטר נשיא רק כיוון שלא הסכים עם מדיניותו וסגנונו. למרות זאת, הנשיא לא שמר על כוחו. במשך השנה הבאה, ג'ונסון לא הצליח להשפיע על מדיניות ציבורית. הוא ניסה להימנע מלהתערב בנושא השיקום, אולם ביוני סירב לצירוף מדינות דרומיות (כולן פרט למיסיסיפי, טקסס ווירג'יניה) בטענה שחוקי השיקום הם אינם חוקתיים. הקונגרס ביטל את הוטו, וגם וטו על חוק שמנע ספירת אלקטורים ממדינות שלא אורגנו מחדש. הקונגרס התפזר ביולי. חברי הקונגרס רצו להתכנס בספטמבר במקרה שג'ונסון ינסה לפגוע בהם, אולם הם התכנסו מחדש רק לאחר הבחירות של 1868.
נשיאותו (1865–1869) > תיקונים חוקתיים

6 בדצמבר 1865: התיקון החוקתי שהיה אמור לבטל את העבדות בארצות הברית אושר בידי עשרים ושבע מדינות, והפך לתיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית. הקונגרס דרש ממדינות הקונפדרציה לשעבר לאשרר את התיקון כדי לקבל ייצוג פדרלי.
13 ביוני 1866: הקונגרס אישר תיקון לחוקת ארצות הברית שהעניק זכויות אזרח והגנה שווה בפני החוק, והגיש אותו למועצות המחוקקות לאשרור.
21 ביולי 1868: הקונגרס אימץ החלטה שקבעה שהתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית הוא חלק מהחוקה, והנחה את מזכיר המדינה לפרסם אותו ככזה. הקונגרס דרש ממדינות הקונפדרציה לשעבר לאשרר את התיקון כדי לקבל ייצוג פדרלי.
26 בפברואר 1869: הקונגרס מאשר תיקון לחוקה שאוסר על הממשלה ועל הממשלות המקומיות למנוע מאדם זכות הצבעה בהתבסס על גזעו, צבעו או מעמדו הקודם, והגיש אותו למועצות המחוקקות לאשרור.
התיקון אושרר ב-3 בפברואר 1870, והפך לתיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית
נשיאותו (1865–1869) > צירופה של נברסקה

ביוני 1866, בוחרי טריטוריית נברסקה אישרו ברוב דחוק חוקה. אחד מסעיפיה הגביל זכויות הצבעה לגברים לבנים. הוגש לקונגרס חוק לצירוף נברסקה לאיחוד, והחוק אושר ממש לפני סיום המושב בסוף יולי, למרות התנגדות מסוימת לסעיף המגביל השתתפות לבנה במערכת הבחירות, והתנגדות דמוקרטית לצירוף מדינה רפובליקנית לאיחוד. הקונגרס התפזר, וג'ונסון פשוט לא חתם על החוק.
הנושא חזר לדיון בקונגרס עם התכנסותו בדצמבר 1866. תיקון חדש דרש שמדינה חדשה לא תגביל את זכויות ההצבעה לפי גזע או צבע. התיקון זכה לתמיכת הרפובליקנים הרדיקליים שקיוו לאכוף אותו גם על מדינות הקונפדרציה. הדמוקרטים וג'ונסון התנגדו לכך, בטענה שהממשלה לא יכולה לקחת מהמדינות את כוחן לקבוע את זכות ההצבעה בתוכן. נושא צירוף המדינה הפך לשאלה בנושא הפדרליזם, ולמאבק בין הנשיא לקונגרס. למרות התנגדותו של ג'ונסון, הקונגרס אישר את החוק בינואר 1867, וג'ונסון הטיל עליו וטו.
פחות משבועיים לאחר ביטול צירוף נברסקה, שני בתי הקונגרס ביטלו את הוטו. המועצה המחוקקת הסכימה לבטל הגבלות על זכות ההצבעה. ב-1 במרץ 1867, צורפה נברסקה לאיחוד, המדינה היחידה שצורפה בעזרת ביטול וטו.
נשיאותו (1865–1869) > מדיניות פנים

ביוני 1866, חתם ג'ונסון על חוק לחלוקה מחדש של אדמות בדרום, באמונה שהחוק יסייע ללבנים העניים. הוא הצליח לטפל ב-28,000 פניות לחלוקת אדמה, אולם החלוקה לא הייתה יעילה. רוב האדמה נשמרה למסילות רכבת או ליוצאי צבא. ביוני 1868, חתם ג'ונסון על חוק למען יום עבודה בן שמונה שעות לפועלים בשירות הציבורי. החוק גרם לירידה של 20% במשכורות.
נשיאותו (1865–1869) > מדיניות חוץ

עם כניסתו לתפקיד, הגיע ג'ונסון להסכם עם מזכיר המדינה, ויליאם סיוארד, שלא יהיה שינוי במדיניות החוץ. סיוארד ולינקולן התחרו על המועמדות ב-1860, ולינקולן קיווה שסיוארד יירש אותו ב-1869. כשג'ונסון נכנס לתפקידו, שלחה צרפת חיילים אל מקסיקו, ורבים קראו לפעולה נגדה. סיוארד העדיף את המישור הדיפלומטי, והזהיר את הצרפתים שנוכחותם במקסיקו אינה מקובלת. הנשיא העדיף גישה תקיפה יותר, אולם באפריל 1866 הסכימו הצרפתים להסיג את כוחותיהם ממקסיקו בשלבים, והם יצאו בנובמבר 1867.
סיוארד תמך בהרחבת ארצות הברית וחיפש הזדמנויות לרכישת אדמות. ב-1867, החליטה הממשלה הרוסית שהקולוניה שלה בצפון אמריקה (אלסקה) היא נטל, וחששה לאבד שליטה על המקום כשהמתיישבים האמריקנים היגרו לשם. השגריר הרוסי החליט לנסות למכור את אלסקה בלא פחות מחמישה מיליון דולרים, אולם הצליח לשכנע את סיוארד לקנות את אלסקה בשבעה מיליון, כיום 123 מיליון דולרים. ההסכם נחתם ב-30 במרץ 1867. ג'ונסון כינס את הסנאט ב-1 באפריל, והוא אישר את ההסכם ברוב של שלושים-ושבעה מול שניים. סיוארד ניסה לרכוש עוד שטחים, אולם הצליח להשיג רק את וייק (שאז לא היה מיושב), וכמעט הצליח לרכוש קולוניות של דנמרק באיים הקאריביים, הצעה שנפלה לאחר שהסנאט לא דן בהסכם שהגיע אליו.
הסכם אחר היה עם בריטניה, כדי לפצות את האמריקנים על נזק שנגרם לספינותיהם מצד ספינות הקונפדרציה שהבריטים סייעו לבנות. בסוף 1868, הסנאט החליט להתעלם מהנושא, וממשל גרנט הצליח להגיע להסכם טוב יותר.
נשיאותו (1865–1869) > הבחירות ועזיבת התפקיד ב-1868

שנתיים לפני הבחירות, היה יוליסס גרנט למועמד הרפובליקני המועדף. העימות שלו עם ג'ונסון בנוגע לתקופת השיקום הובילה לכך שסירב לשמש כמזכיר המלחמה במקום סטנטון. התמיכה בגרנט הייתה גדולה כל כך עד שהרפובליקנים סירבו להדיח את ג'ונסון מחשש שגרנט יסרב להיות נשיא. הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1868 בחרה בגרנט כמועמדה, וביושב ראש בית הנבחרים, סקיילר קולפקס, כסגנו. מצע המפלגה לא תמך בזכות בחירה לכל הגברים.
לאחר הכישלון בהקמת מפלגה משלו, החליט ג'ונסון לנסות להיבחר מטעם הדמוקרטים בוועידה שלהם בניו יורק ביולי 1868. הוא היה מאוד אהוד בקרב הלבנים מהדרום, וחיזק את האהדה כלפיו כשהכריז על חנינה לכל תומכי הקונפדרציה שלא עמדו לדין, חוץ מלדייוויס ולכמה אחרים. בסיבוב הראשון, הגיע למקום השלישי לאחר חבר בית הנבחרים מאוהיו, ג'ורג' פנדלטון, סגנו של מקללן ב-1864. התמיכה של ג'ונסון הייתה דרומית בעיקרה, וירדה ככל שהסיבובים עברו. בסיבוב העשרים ושניים, נבחר מושל ניו יורק לשעבר הורשיו סימור, וג'ונסון השיג רק ארבעה קולות מטנסי. מצע המפלגה תמך בנשיאותו של ג'ונסון והודה לו על ניסיונו להתנגד לפגיעה של הקונגרס בזכויות המדינות. ג'ונסון התאכזב מהתוצאה ותומכיו דרשו ממנו ליצור מפלגה שלישית.
מנהלי מסע הבחירות של סימור רצו את תמיכתו של ג'ונסון, ששתק במהלך מסע הבחירות. רק באוקטובר, לאחר שכמה מדינות כבר הצביעו, הזכיר את סימור, ומעולם לא תמך בו. גרנט ניצח בבחירות עם 52.7% מהקולות, ו-214 אלקטורים מתוך 297. ג'ונסון התחרט על ניצחונו של גרנט. בהודעתו לקונגרס בדצמבר, דרש את ביטול החוק שדרש את אישור הקונגרס לפיטורי חברי קבינט, וטען שאם הקונגרס היה מקבל את חבריו הדרומיים ב-1865, המצב היה נפתר.
בחג המולד של 1868, העניק ג'ונסון חנינה אחת אחרונה, הפעם גם לדייוויס.
ב-3 במרץ, הנשיא אירח מסיבת פרידה בבית הלבן. גרנט עצמו סירב לבוא עם ג'ונסון לטקס הכניסה לתפקיד, וג'ונסון סירב ללכת לטקס. את בוקר 4 במרץ בילה ג'ונסון בעניינים של הרגע האחרון, ובצהריים נסע מהבית הלבן לבית של חבר.
לאחר נשיאותו

לאחר עזיבת הנשיאות, נשאר ג'ונסון בוושינגטון כמה שבועות, וחזר לגרינוויל לראשונה מזה שמונה שנים. ערי טנסי, שהתנגדו לו במהלך המלחמה, קיבלו אותו בברכה. הוא רכש חווה גדולה ליד גרינוויל כדי לגור בה.
רבים ציפו שינסה להיות שוב המושל או שיחזור לסנאט, ואחרים טענו שיעבוד בעסקי מסילות הרכבת. ג'ונסון השתעמם מגרינוויל, וחייו הפרטיים הידרדרו כשבנו רוברט התאבד. ג'ונסון החליט לנסות להיבחר לסנאט ב-1869. טנסי הפכה לרפובליקנית, אבל פסק דין של בית המשפט שהחזיר את זכויות ההצבעה ללבנים, ואלימות הקו קלוקס קלאן הורידה את השחורים, והדמוקרטים ניצחו בבחירות למועצה המחוקקת באוגוסט. ג'ונסון נחשב למועמד מוביל בבחירות לסנאט, למרות מערכת יחסים עכורה עם כמה דמוקרטים בגלל מעשיו במהלך המלחמה. לבסוף הובס בהפרש של שלושה קולות. ב-1872, ביקש ג'ונסון להיבחר בבחירות מיוחדות למחוז בקונגרס, אולם לבסוף החליט לרוץ כעצמאי והגיע למקום השלישי.
ב-1873, חלה בכולרה והחלים. הוא הפסיד 73,000 דולרים באותה השנה, כשהבנק הלאומי של וושינגטון פשט רגל, אף על פי שקיבל בחזרה את רוב הסכום. הוא התכונן לבחירות הבאות בסנאט, שהיו אמורות להתרחש ב-1875. הוא השיג את תמיכת החקלאים ונאם ברחבי המדינה. שחורים מעטים יכלו להצביע כשהשיקום החל להיחלש בדרום. השליטה הלבנה נמשכה כמעט מאה. בבחירות למועצה המחוקקת בטנסי באוגוסט, הדמוקרטים השיגו תשעים ושניים חברי מועצה לעומת שמונה רפובליקנים. ב-20 בינואר 1875, הוביל בבחירות לסנאט עם שלושים קולות, אולם לא הצליח להשיג רוב מוחלט. יריביו של ג'ונסון ביקשו להתאחד סביב מועמד אחד, אולם נכשלו, וב-26 בינואר, בסיבוב החמישים וארבעה, הוא נבחר, כשהשיג קול אחד יותר מהדרוש לו.
הסיפור זכה לתשומת לב לאומית. ב-5 במרץ 1875, קיבל פרחים והושבע אל הסנאט יחד עם המלין, קודמו בתפקיד סגן הנשיא, בידי סגן הנשיא המכהן, הנרי וילסון, שתמך בהדחתו כסנאטור. הרפובליקנים התעלמו מג'ונסון, אולם אחרים, כמו ג'ון שרמן (שתמך בזיכויו) לחצו את ידו. ג'ונסון הוא הנשיא לשעבר היחיד שכיהן בסנאט. הוא נאם פעם אחת בלבד, ב-22 במרץ, כשביקר את הנשיא גרנט על שימוש בצבא כדי לתמוך בממשלת השיקום של לואיזיאנה. הוא הזהיר מפני עריצות צבאית.
לאחר נשיאותו > מוות

ג'ונסון חזר הביתה לאחר סיום המושב המיוחד של הקונגרס. בסוף יולי, הוא נסע לאוהיו כשהשתכנע שיריביו הפוליטיים תקפו אותו שם. הוא החל את המסע ב-28 ביולי, והפסיק אותו בחווה של בתו מרי בטנסי. באותו הערב סבל משבץ, וסירב לטיפול רפואי עד למחרת היום. הוא הגיב לרופאיו, אולם סבל עוד שבץ בערב 30 ביולי, ומת מוקדם בבוקר המחרת בגיל שישים ושש. הנשיא גרנט נאלץ להכריז בפני האומה על מות הנשיא לשעבר היחידי שלה. העיתונים הצפוניים שיבחו את נאמנותו של ג'ונסון לאיחוד במהלך המלחמה, ואילו הדרומיים שיבחו את פעולותיו כנשיא. הלוויה שלו נערכה ב-3 באוגוסט בגרינוויל. הוא נקבר כשגופתו עטופה בדגל אמריקני והעתק של החוקה מתחת לראשו, לפי בקשתו. אתר הקבורה הפך לבית קברות על שמו ב-1906.
תדמית היסטורית ומורשת

היסטוריונים שחקרו את נשיאותו של ג'ונסון התמקדו בעיקר בפעולתו במהלך השיקום. הצפון התייחס אליו כאל עקשן חסר רוח שניסה לעזור לדרום במהלך תקופת השיקום, עד שהקונגרס עצר אותו.
עם תחילת המאה העשרים, כתבו עליו ההיסטוריונים שסירב להתפשר עם הקונגרס, אף על פי שהקונגרס רצה שיאחד את המדינה וימנע את השתלטות הרדיקלים. מאבקו עם הקונגרס מנע צירוף מדינות הדרום בצורה רכה יותר. רצונו לנצח וגאוותו בדעתו גרמו לפגיעה בדרום ובמדינה.
אחרים האשימו את ג'ונסון בבעיות בדרום לאחר המלחמה. הנשיא וודרו וילסון טען שאומנם ג'ונסון היה בעייתי מבחינה פוליטית, אולם ניסה למלא את צוואתו של לינקולן לסלוח לדרום. וילסון הציג את תוכנית השיקום כתוכנית נקמנית שפגעה גם בדרומיים שתמכו באיחוד, ועזרה ל"צקלונאים" הצפוניים (אנשי עסקים ופוליטיקאים מהצפון שתפסו עמדות כוח בדרום), ול-"Scalawags", דרומיים לבנים שכרתו ברית עם השחורים למען האינטרס הפוליטי שלהם.
כמה היסטוריונים טענו שלמרות כישלונו של ג'ונסון כנשיא, מדיניות השיקום שהציע הייתה נכונה. בשנות העשרים והשלושים פורסמו עליו ביוגרפיות ששיבחו אותו וביקרו את יריביו.
בשנות הארבעים, החלו ההיסטוריונים לבחון מחדש את השיקום, בלי להניח שהרפובליקנים בדרום היו מרושעים, שהשחורים לא היו ראויים לזכויות, ושהעליונות הלבנה סייעה לצפון. למרות זאת, ג'ונסון המשיך להיות אהוד בקרב הציבור, נעשה עליו סרט, וסקר מ-1948 דירג אותו בקרב הנשיאים הממוצעים. ב-1956, סקר נוסף קבע שהיה אחד מהנשיאים הטובים. בזמן הסקרים הללו, תקופת השיקום נחשבה לתקופה מושחתת שהתרחשה בגלל מתן זכויות הצבעה לשחורים.
היסטוריונים אחרים, טענו שהשיקום היה מאבק כלכלי. הם קיבלו את ההנחה שהמטרה של השיקום הייתה אמורה להיות פיוס. בשנות החמישים, החלו ההיסטוריונים להתמקד בחוויה של השחורים. הם דחו כל ניסיון להציג את השחורים כנחותים, וטענו שהתנועה לזכויות האזרח היא תנועת שיקום חדשה. כותבים חדשים קיוו שעבודותיהם על המלחמה יקדמו את נושא זכויות האזרח. הם תמכו ברפובליקנים הרדיקלים שניסו לתמוך בשחורים, וראו את ג'ונסון כעוין לעבדים המשוחררים. הם חשפו מספר צעדים שביצע ופגעו בעבדים המשוחררים. תקופת השיקום החלה להיתפש כניסיון לשלב את העבדים המשוחררים בחברה.
בתחילת המאה העשרים ואחת, נחשב ג'ונסון לאחד מהנשיאים הגרועים בתולדות המדינה. ג'ונסון מדורג בתחתית הרשימה בגלל העובדה שכמעט הודח, מדיניות השיקום שלו, ואישיותו השחצנית. התנגדותו למתן זכויות אזרח לשחורים והתנגדותו לרפובליקנים הרדיקלים זוכה לביקורת חריפה. ג'ונסון, יחד עם פירס וביוקנן, נחשבים לנשיאים הגרועים ביותר, אולם נטען שתקופתם הייתה התקופה הקשה ביותר בתולדות המדינה.
היסטוריונים טוענים שג'ונסון הדגיש את העליונות הלבנה ואת השמרנות הדרומית.
ב-2002, נטען שג'ונסון סבל מבעיות רציניות בשכלו. נטען שהיה חסר גמישות והחליט בחיפזון וללא מחשבה. נשיאותו נכשלה כיוון שהיה דמוקרט בממשלה של רפובליקנים צפוניים. ג'ונסון לא נבחר לנשיאות, והייתה חסרה לו סמכות על הקונגרס. הוא לא הבין שמלחמת האזרחים הייתה מהפכה ושהכוח הממשלתי עלה על זכויות המדינות. בנוסף הוא האמין שהשחורים נחותים מהלבנים, השקפה נפוצה בקרב הלבנים באותה התקופה.
ראו גם

משפט ההדחה של נשיא ארצות הברית אנדרו ג'ונסון
לקריאה נוספת

Albert Castel, The Presidency of Andrew Johnson, University Press of Kansas, 1979 (הספר בקטלוג ULI)
Hans L. Trefousse, Andrew Johnson: a Biography, W.W. Norton, 1989 (הספר בקטלוג ULI)
Paul H. Bergeron, Andrew Johnson's Civil War and Reconstruction, University of Tennessee Press, 2011 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  Andrew Johnson: Racist Determined to ‘Relocate’ Indians, Maven (באנגלית)
↑  Is Andrew Johnson the worst president in American history? - National Constitution Center, National Constitution Center – constitutioncenter.org (באנגלית)(הקישור אינו פעיל, 19.12.2023)
↑  Nowlan, Robert A. (2016). The American Presidents From Polk to Hayes: What They Did, What They Said & What Was Said About Them. Outskirts Press. p. 387. ISBN 978-1-4787-6572-1.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279142705171  PLWABN: 9810585319505606  BIBSYS: 90572370  BNC: 000457202  BNE: XX1343238  BnF: cb12054667c (data)  CANTIC: a11878381  CiNii: DA07214873  GND: 118776282  ISNI: 0000 0001 1070 6355  KulturNav: e54f173b-740d-46d7-bfce-c14a76a2f1f0  LCCN: n79056304  LNB: 000249414  NARA: 10582826  NKC: jn20011211102  NLA: 36109029  NTA: 068928327  SELIBR: 191819  SNAC: w6r030tj  SUDOC: 027311392  Trove: 1213649  US Congress: J000116  VcBA: 495/261212  VIAF: 73872723   WorldCat (עם VIAF): 73872723 
בית ילדותו של ג'ונסון בראלי
אלייזה מקרדל ג'ונסון
ביתו של ג'ונסון בגרינוויל, שנבנה ב-1851
הסנאטור ג'ונסון, 1859
ג'ונסון ב-1860
כרזה של לינקולן וג'ונסון
קריקטורה של לינקולן וג'ונסון, כחוטב עצים וחייט (המקצועות שלהם), מתקנים את האיחוד
תחריט של השבעת ג'ונסון לנשיאות
קריקטורה שבה ג'ונסון זורק את לשכת העבדים המשוחררים
חמשת המחוזות הצבאיים שנוסדו בשל חוק השיקום
מזכיר המלחמה סטנסון מכוון תותח עליו רשום "הקונגרס" אל ג'ונסון. על כדורי התותח רשום "צדק".
ציור של משפט ההדחה של ג'ונסון בסנאט של ארצות הברית.
קריקטורה בה ג'ונסון עוזב את תפקידו
הסנאטור ג'ונסון ב-1875 (גיל 66)
קברו של ג'ונסון בגרינוויל, טנסי
הרחק (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית
 שפות:  אנגלית מנדרינית רוסית הינדית  עברית
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  10 
 הפקה
 חברת הפקה:  True Jack Productions  6th & Idaho  Refuge Inc.  Universal Television
 הפצה:  נטפליקס 
 שידור
 רשת שידור:  נטפליקס
 תקופת שידור מקורית:  4 בספטמבר 2020 – 19 באוקטובר 2020 
 קישורים חיצוניים
 https://www.netflix.com/title/80214512
 דף התוכנית ב-IMDb
 
הרחק (באנגלית: Away) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מז'אנר מדע בדיוני ודרמה, בכיכובה של הילרי סוונק, שנוצרה על ידי אנדרו הינדרייקר ושודרה בבכורה על ידי נטפליקס ב-4 בספטמבר 2020.
עלילה

אמה גרין, אסטרונאוטית אמריקאית, שעליה להשאיר את בעלה ובתה המתבגרת מאחור כדי לפקד על צוות חלל בינלאומי, יוצאת למשימת חלל בוגדנית בת שלוש שנים. הסדרה העוסקת בתקווה, אנושיות וכיצד בסופו של דבר אנו זקוקים זה לזה כדי להשיג דברים בלתי אפשריים.