stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי אלג'יריה–ספרד
היסטוריה > היסטוריה של היחסים המודרניים

הדיקטטורה הפרנקואיסטית הכירה רשמית באלג'יריה כמדינה ריבונית בשנת 1962 והמשיכה במינוי שגריר. היחסים הדו-צדדיים של ספרד עם הרפובליקה האלג'ירית, שלא היו טובים בתקופת הפרנקואיזם,  חוו מאוחר יותר משבר בשנים 1977–1978, כאשר אלג'יריה - מנותקת מהסכמי מדריד משנת 1975 על העברת הממשל של סהרה המערבית - באה לתמוך בתנועת העצמאות של האיים הקנריים.
שתי המדינות חתמו על חוזה ידידות, שכנות טובה ושיתוף פעולה ב-8 באוקטובר 2002 במדריד. שתי המדינות משתפות פעולה בסוגיות לחימה בטרור. האיזון המשולש בין אלג'יריה, מרוקו וספרד משפיע על העמדה הספרדית בסכסוך מערב סהרה; אלג'יריה מחויבת למשאל העם להגדרה עצמית, תוך קריאה למחויבות חזקה יותר מצד ספרד בנושא זה על בסיס "האחריות ההיסטורית" של האחרונה.
שתי המדינות חיזקו את הקשרים בשנת 2013. אלג'יריה וספרד מיקמו את עצמן כשותפות חשובות בשנת 2015, ונותרו קשורות "ליחסים חזקים" בשנת 2017.
נציגויות דיפלומטיות

אלג'יריה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד וקונסוליות כלליות באליקנטה ובברצלונה.
ספרד מחזיקה באלג'יריה שגרירות באלג'יר וקונסוליה כללית באוראן.
יחסי איטליה–ספרד

| יחסי איטליה–ספרד |
| --- | --- |
איטליה: ספרד


איטליה: ספרד
שטח (בקילומטר רבוע)
301,340: 505,370
אוכלוסייה
59,293,250: 47,905,341
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,254,851: 1,580,695
תמ"ג לנפש (בדולרים)
38,029: 32,996
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

יחסי איטליה–ספרד מתייחסים ליחסים הבינלאומיים בין איטליה לספרד. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים לאחר איחוד איטליה. היחסים בין איטליה לספרד נותרו חזקים ואמינים במשך מאות שנים בגלל קשרים פוליטיים, תרבותיים והיסטוריים שונים בין שתי המדינות.
היסטוריה > העת העתיקה

בשנת 218 לפני הספירה פלשו הרומאים לחצי האי האיברי, שהפך לימים לפרובינציה הרומית היספניה. הרומאים הכניסו את השפה הלטינית, שהיא אב קדמון לספרדית המודרנית וגם לאיטלקית). חצי האי האיברי נשאר תחת שלטון רומאי במשך למעלה מ-600 שנה, עד לשקיעת האימפריה הרומית.
בתקופה המודרנית הקדומה, עד המאה ה-18, איטליה הדרומית והמבודדת הייתה בשליטה ספרדית, שהייתה קודם לכן תחום של כתר אראגון.
היסטוריה > כינון יחסים דיפלומטיים

לאחר הכתרתו של ויטוריו אמנואלה השני כמלך איטליה בשנת 1861, ספרד לא הכירה בהתחלה במדינה, ובכל זאת ראתה את ויטוריו אמנואלה כ"מלך סרדיניה".  ההכרה נבלמה על ידי התנגדותה של המלכה איזבלה השנייה, שהושפעה מעמדתו של פיוס התשיעי.  לאחר שהתגבר ראש ממשלת ספרד לאופולדו אודונל על התנגדותה של המלכה, ספרד הכירה לבסוף בממלכת איטליה ב-15 ביולי 1865.  זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1870, לאחר הדחתה של איזבלה השנייה במהפכה המהוללת של 1868, בנו השני של ויטוריו אמנואלה השני, אמדאו, נבחר למלך ספרד, ומלך משנת 1871 עד להתפטרותו בשנת 1873.
היסטוריה > תקופת המלחמה

למרות כמה ניסיונות התחלה לקדם הבנה נוספת בין המדינות, מיד לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, היו עדיין סוגיות שבלמו את שיפור הקשר האיטלקי-ספרדי בספרד, כולל סוגיות של דעת קהל שגילתה סלידה מאיטליה (דוגמה בולטת לכך היא המלכה-האם מריה כריסטינה, שהייתה ממוצא אוסטרי).
לאחר שהדיקטטורים בניטו מוסוליני (1922) ומיגל פרימו דה ריברה (1923) עלו לשלטון, התנאים ליחסים קרובים יותר הבשילו, כאשר הרעיון של התקרבות לאיטליה הפך לחיובי יותר בעיני ממשלת ספרד, במיוחד מבחינת הרווח שהיחסים המשופרים הללו יכלו להעניק לספרד בשאלת טנג'יר (כאשר צרפת הייתה מנוגדת לספרד בנושא זה). מאידך עבור איטליה, הדיקטטורה בספרד היוותה פוטנציאל לשליטה תרבותית גדולה יותר על מדינה עם ממשלה המעורבת כעת ברפורמות רבות שבוצעו באיטליה. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות הסתבכו לעיתים קרובות בדיפלומטיה המשולשת הרחבה יותר שכללה גם את צרפת. בעודו מציג רצון לחברות והתקרבות, "חוזה הפיוס והבוררות" שנחתם באוגוסט 1926 בין המדינות היה בעל מהות מוגבלת מבחינה מעשית, בהשוואה לציפיות בנקודת המוצא של הדיקטטורה של דה ריברה. עם זאת, "ירח הדבש" הדיפלומטי בין שני המשטרים גבר אחרי חתימת האמנה.
היסטוריה > מלחמת האזרחים הספרדית

בינתיים פרח הפשיזם בספרד, כולל מנהיגו הכריזמטי, חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה, שהאמין שהפשיזם האיטלקי, כפי שהוגדר על ידי מוסוליני, היה המודל המושלם. לאחר הוצאתו להורג על ידי כוחות רפובליקנים ספרדיים בשנת 1936, פרנסיסקו פרנקו הפך למנהיג מפלגת הפלנחה, כמו גם לראש המדינה ומפקד הכוחות המזוינים. הוא לא היה מנהיג פשיסטי כריזמטי כדרכו של פרימו דה ריברה או מוסוליני, אך הוא אכן בא להגשים את משימת הפלנחה. פרנקו לא אפשר לפלנחה לשלוט במעשיו - אלא שלט בה עד מותו בשנת 1975. בשנת 1936 התערב מוסוליני לצד פרנסיסקו פרנקו והלאומנים הספרדים במהלך מלחמת האזרחים בספרד, ועזר לפרנקו לנצח. כוח צבא המתנדבים, כוח משלוח פשיסטי מאיטליה, מנה כ-75,000 חיילים איטלקים, כולל כוחות לוחמים ותומכי לחימה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1939–1943, היו קשרי ספרד-איטליה קרובים, למרות שאיטליה נלחמה לצד גרמניה הנאצית וספרד נמנעה מכך. בפברואר 1941, התקיימה פגישה בין מוסוליני ופרנקו בבורדיגרה; במהלך הפגישה ביקש מוסוליני מפרנקו להצטרף למדינות הציר.[9] לאחר הדחת מוסוליני בשנת 1943, איטליה נקרעה לגזרים במלחמת האזרחים שלה, וספרד נותרה בדרכה; [10] משנת 1943 ואילך, הן ממלכת איטליה והן הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית ניסו לשמור על יחסים דיפלומטיים טובים עם ספרד; אולם ניסיונות ההתקרבות הללו נדחו על ידי ספרד על מנת להשיג את האיזון ביחסיה עם שתי המדינות כמו גם עם שאר המעצמות הלוחמות.
היסטוריה > חברות משותפת באיחוד האירופי

שתי המדינות חברות מלאות בנאט"ו, איחוד מדינות הים התיכון, האיחוד האירופי וגוש האירו.
יחסים דיפלומטיים

ספרד מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא, ו-20 קונסוליות באלגרו, בארי, בולוניה, קליארי, קטאניה, קטנזארו, פירנצה, ג'נובה, ליוורנו, מילאנו, נאפולי, נוברה, פאלרמו, פרוג'ה, רוונה, טרנטו, טורינו, ונציה, ונטימיליה וורונה. מאידך, איטליה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד, ו-19 קונסוליות בא קורוניה, אליקנטה, ברצלונה, בילבאו, בורגוס, קאסטיון דה לה פלאנה, סאוטה, ז'ירונה, איביזה, חרס דה לה פרונטרה, לאס פאלמאס דה גראן קנריה, מאלגה, אוביידו, פלמה דה מיורקה, פמפלונה, סנטה קרוס דה טנריפה, סביליה, ולנסיה וסרגוסה.
תעלולי סקפן

| --- | --- |

מולייר, תעלולי סקפן, הוצאת פייר לה מונייה, 1680
 כתיבה:  מולייר 
 סוגה:  קומדיה, פארסה 
 שפה:  צרפתית 
 
מימין ויטלי פרידלנד (סקפן) ומשמאל אריה צ'רנר (ארגנט), "תעלולי סקפן", תיאטרון החאן, בבימויו של אודי בן-משה, 2009
מימין לשמאל: שמרית לוסטיג (היאסינט), נילי רוגל (זרבינט) ויואב היימן (אוקטב), החאן
מימין אודי רוטשילד (ליאנדר) ומשמאל ארז שפריר (סילבסטר), החאן
תעלולי סקפן (בצרפתית: Les Fourberies de Scapin) הוא מחזה פארסי בן שלוש מערכות, פרי עטו של המחזאי הצרפתי מולייר. הגיבור הראשי, סקפן, דומה לדמות הארכיטיפית 'סקפינו'

זהו עיבוד של הקומדיה הרומית "פורמיו" מאת פובליוס טרנטיוס אפר.
הצגת הבכורה של המחזה הייתה ב-24 במאי 1671, בבימויו ובכיכובו של מולייר בתיאטרון פאלה רויאל בפריז. מולייר היה אז בשיא הצלחתו המקצועית, כמנהל להקת התיאטרון של לואי ה-14 ואיש תיאטרון בעל שם. הוא הספיק להעלות עד אז את מחזותיו הידועים "הקמצן", "דון ז'ואן" ו"טרטיף".
הנפשות

ארגנט – אביהם של אוקטב וזרבינט
ז'רונט – אביהם של ליאנדר והיאסינט
אוקטב – בנו של ארגנט
זרבינט – בתו של ארגנט
ליאנדר – בנו של ז'רונט
היאסינט – בתו של ז'רונט
סקפן – משרתו של ליאנדר, נוכל
סילבסטר – משרתו של ארגנט
נרין – אומנת של היאסינט
קרל – נוכל
מקום המעשה – נאפולי
תקציר העלילה

סקפן נוהג לשקר ולהערים על אנשים כדי להשיג את מטרותיו. הוא אדם שחצן ויהיר שפועל כאילו הוא מסוגל להשיג הכול. אולם, הוא גם גאון דיפלומטי. הוא מצליח לתמרן את הדמויות השונות ולהפעיל אותן זו כנגד זו בקלות ועם זאת מצליח להשיג את מטרתו העיקרית – לעזור לזוגות הצעירים.
בהיעדרם של אבותיהם, אוקטב נושא בחשאי את היאסינט וליאנדר מתאהב בחשאי בזרבינט. אולם האבות שבים מטיול עם תוכניות נישואים לבניהם. לאחר שסקפן שומע מהבנים תחינות רבות לעזרה, הוא נעתר לכך לבסוף.
המחזה בעברית בדפוס

מולייר, תעלולי סקפן, נוסח עברי: נתן אלתרמן, תל אביב? : חמו"ל, [?-197.
פרנק דנלופ וג’ים דייל, סקאפינו : קומדיה (על פי "תעלולי סקאפין" מאת מולייר). עברית: עדה בן נחום, רמת-גן : מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, 1988.
המחזה בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי

1. תעלולי סקאפאן, תיאטרון האהל, הצגת בכורה: אפריל 1950
יוצרים: עברית – מנשה לוין, הצגה – י. הרשקוביץ, הציירת – פ. שווארץ, המוזיקה והמנצח – א. נתן, הריקודים – ד. בדר, משחקי ביניים – מ. ינאי וי. הרשקוביץ.
משתתפים: סקאפאן – יעקב בן-סירא, ארגנט – ז. רפפורט, ז'רונט - מ. ינאי, יסינטה – ר. נירית, ליאנדר – שמוליק עצמון, אוקטב – א. ארצי.
2. תעלולי סקפן, תיאטרון לילדים ולנוער שליד משרד החינוך (כיום תיאטרון אורנה פורת), הוצג בשנים 1974-1973
יוצרים: תרגום – נתן אלתרמן, בימוי – יוסף מילוא, עיצוב תפאורה ותלבושות – אלי סיני, עיצוב תאורה – יחיאל אורגל.
משתתפים: גדי יגיל, מישה נתן, דוד שליט, מוסקו אלקלעי, עזריאל אשרוב, רפי טיילור, חנה ריבר.
3. סקאפינו, תיאטרון באר שבע, הצגת בכורה: 26 בינואר 1981
יוצרים: עיבוד מודרני לתעלולי סקפן מאת פרנק דנלופ וג'ים דייל, תרגום – עדה בן-נחום, בימוי - דן רונן, תפאורה ותלבושות – לידיה פינקוס גני, תאורה – ג'ודי קופרמן, ניהול מוזיקלי – פולדי שצמן.
משתתפים: אוטאביו - יהודה מור, סילבסטרו - דני מוג'ה, סקאפינו – נתן דטנר, ג'אצ'ינטה - לאה אורשר, ארגאנטה - מרק חסמן, ג'רונטה – יוסי יבלונקה, ליאנדרו - יוסוף אבו ורדה, קארלו - דורון תבורי, דורבינטה - טטיאנה קנליס-אולייר, אומנת - ג'טה לוקה, מלצר - שלמה סדן, מלצרית - יפה ברוך.
4. תעלולי סקפן (פארק הירקון), תיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 19 ביולי 1983
יוצרים: מחזאי - מולייר וחיים חפר, תרגום – נתן אלתרמן, בימוי - שמואל בונים, עיצוב תפאורה ותלבושות - מישל ביילין, מוזיקה - רפי קדישזון, תאורה - בן-ציון מוניץ.
שחקנים: סקפן - עזרא דגן, שרי צוריאל.
5. תעלולי סקאפן, תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 28 בדצמבר 1994, מספר הצגות: 42
יוצרים: תרגום ועיבוד – אורן נאמן, רוני פינקוביץ'; בימוי - רוני פינקוביץ', תפאורה - איתן לוי, פזמונים - אורן נאמן, מוזיקה - בועז ברקת, הדרכה קולית - אלוירה כוחנוף, תנועה - איזי מרטין, שפה ודיבור - נגה יתומי רביב, תלבושות - איריס רטינסקי, תאורה - נתן פנטורין.
שחקנים: סקאפן - יוסי טולדו, אוקטב - רועי ששון, ליאנדר – ליאור אשכנזי, ארגנט – חנן גולדבלט, ז'רונט – עזרא דגן, ז'רבניט – שרית וינוגרד, היאסינט – יולי הר-גיל, נרין - שרית חן, סילבסטר – נתי רביץ, קארל- אמיתי יעיש. נגנים - רוני צדיק, ישראל נחום, בועז ברקת. רקדנים - שחר שמיר, חבקוק דהבני.
6. תעלולי סקפן, תיאטרון החאן, הצגת בכורה: 19 בדצמבר 2009
יוצרים: נוסח עברי – נתן אלתרמן, בימוי – אודי בן-משה, עיצוב במה – פרידה קלפהולץ-אברהמי, תלבושות – דנה צרפתי, מוזיקה – קרן פלס, תאורה – רוני כהן.
משתתפים: ויטלי פרידלנד – סקפן. אריה צ'רנר – ארגנט, יואב היימן/איתי זבולון – אוקטב, שמרית לוסטיג – היאסינט, יהויכין פרידלנדר – ז'רונט, אודי רוטשילד/אריאל וולף – ליאנדר, נילי רוגל – זרבינט, נרין, ארז שפריר – סילבסטר.
הערות שוליים

↑  'סקפינו' הוא דמות של משרת חריף ותככן שהתגבשה בקומדיה דל'ארטה ב מאה ה-16.
↑  מיכאל הנדלזלץ, התנהגות "טבעית, כמו בחיים" על הבמה אינה סגנון, באתר הארץ, 22 בספטמבר 2010
↑  ביקורות:
"תעלולי סקפן" בסטודיה של "אהל", דבר, 28 באפריל 1950
בתיאטרון - הצעירים השתמשו בהזדמנות, "העולם הזה", גיליון 652 מ-20 באפריל 1950, עמוד 12
↑  חוה נובק, אחרי בכורה – על הפקת תיאטרון באר שבע, דבר, 24 במרץ 1981
↑  ביקורות:
מרים טאו, אחרי בכורה - הסקאפן של עזרא דגן, דבר, 7 באוגוסט 1983
שוש אביגל, יחפים בפארק, ביזע בלי חמדה.. . 'תעלולי סקאפן', מאת מולייר, בתיאטרון הקאמרי: נוסח עברי: נתן אלתרמן, כותרת ראשית, 10 באוגוסט 1983
↑  ביקורות:
טל פרי, ‏נוכלים, סיפור הצלחה, באתר גלובס, 13 בדצמבר 2009
מיכאל הנדלזלץ, תעלולי סקפן: המפרשית מפליגה בתעלוליה, באתר הארץ, 16 בפברואר 2010
איתן בר - יוסף, עכבר העיר, כמה כוח יש ביצירות קלאסיות?, באתר הארץ, 11 במרץ 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007592591305171  BnF: cb12187074h (data)  GND: 4332450-2  SUDOC: 030461073  VIAF: 183433516   WorldCat (עם VIAF): 183433516
צ'אק אי צ'יז

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בניו יורק (ערך בלתי־ידוע–CEC)  הבורסה לניירות ערך בניו יורק (1981–1984–CHKY) 
 מייסדים:  נולאן בושנל 
 תקופת הפעילות:  17 במאי 1977 – הווה (47 שנים) 
 חברת אם:  Atari, Inc. 
 חברות בנות:  ShowBiz Pizza Place 
 מיקום המטה:  אירווין 
 ענפי תעשייה:  מגזר המזון המהיר 
 מוצרים עיקריים:  פיצה 
  
 www.chuckecheese.com
 
צ'אק אי צ'יז (באנגלית: Chuck E. Cheese) היא רשת מסעדות אמריקאית המספקת שילוב ייחודי של משחקי ארקייד, הופעות מוזיקליות, ומגוון אפשרויות אוכל, לרבות פיצות, סלטים וחטיפים. קהל היעד העיקרי של הרשת הם ילדים צעירים ומשפחות והיא מהווה מיקום פופולרי במיוחד למסיבות ימי הולדת.
המטה הראשי של החברה נמצא כיום באירווינג שבטקסס.
פעילות

החברה נוסדה ב-17 במאי 1977 בסן חוזה שבקליפורניה על ידי נולאן בושנל אשר היה מהמייסדים של חברת אטארי.
כאשר הלקוחות משחקים במשחקי הארקייד השונים במסעדה הם מקבלים כרטיסים מרובים אותם הם יכולים בהמשך להחליף בדלפק בתמורה לפרסים שונים.
בעבר נערכו בכל המסעדות של צ'אק אי צ'יז גם מופעי אנימטרוניקה בהשתתפות הקמע האנתרומורפי של הרשת, העכבר צ'אק אי צ'יז, ודמויות בעלי חיים אנתרומורפיות אחרות.
הרשת מתמחה במיוחד בהכנת פיצות, עם מגוון תוספות ואפשרויות להתאמה אישית. ניתן להזמין במסעדות של הרשת גם מבחר סלטים, וקינוחים.
גלריית תמונות

אסימון של צ'אק אי צ'יז המשמש להפעלת מכונות הארקייד במסעדות צ'אק אי צ'יז
דמות אנימטרונית של צ'אק אי צ'יז. צולם ב-2017
מופע אנימטרוניקה במסעדת צ'אק אי צ'יז. צולם בצ'ילה ב-2009
מכונות ארקייד ומתקן טיפוס במסעדת צ'אק אי צ'יז
הערות שוליים

↑  "Robots, Pizza, And Sensory Overload: The Chuck E. Cheese Origin Story", by Benj Edwards, Fast Company, May 31, 2017
שדרות הרצל (ירושלים)

| --- | --- |

מראה מהר הרצל אל עבר שדרות הרצל
 מידע כללי
 על שם:  בנימין זאב הרצל
 מיקום
 מדינה:  ישראל
 עיר:  ירושלים
 קואורדינטות:  31°46′51″N 35°11′18″E﻿ / ﻿31.78076667°N 35.18836667°E﻿ / 31.78076667; 35.18836667
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ירושלים מוגדלת) שדרות הרצל(למפת ירושלים רגילה) שדרות הרצל(למפת הרי ירושלים רגילה) שדרות הרצל(למפת הרי ירושלים מוגדלת) שדרות הרצל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שדרות הרצל ליד גשר המיתרים
שדרות הרצל הוא רחוב ראשי במערב ירושלים, הנמתח בין הכניסה המערבית לעיר והר הרצל. הרחוב נקרא על שם בנימין זאב הרצל מ־17 בנובמבר 1949. הרחוב עובר בשכונות קריית משה, בית הכרם, יפה נוף ובית וגן. הכניסה הראשית אל הר הרצל נמצאת במספר 1 ביחד עם כניסות נוספות לפניו.
רקע היסטורי

ב־11 ביוני 1948, כשלושה שבועות לאחר הכרזת העצמאות, החליטה עיריית ירושלים להחליף את שמו של רחוב יפו ולקרוא לו "רחוב הרצל". השינוי לא נתקבע ושם הרחוב חזר לקדמותו. בשנת 1949 הועלו עצמות הרצל לישראל והובאו לקבורה בפסגה בדרום-מערבה של ירושלים, שעד אותו זמן הייתה חשופה וידועה בשם "גֶ'בֶּל אֶ-שּׂרְפֶה". בנובמבר 1951 החליטה ועדת השמות הממשלתית לקרוא לבית העלמין החדש הר הרצל ולרחוב המוביל אליו קראו שדרות הרצל.
תוואי הרחוב וציוני דרך > צומת הכניסה לירושלים

רחוב שדרות הרצל מתחיל בצומת הסמוך לכניסה המערבית, בסמוך לשכונת קריית משה, בכניסה הראשית לירושלים (צומת הרחובות הרצל-שזר-ויצמן-יפו-ירמיהו). צומת זה מנקז את התנועה אל תוך העיר כאשר ציר שדרות הרצל מוביל את התנועה הזורמת לשכונות בדרום מערב העיר. מתחת לצומת עוברת מנהרה של שדרות בגין ומעליו עובר גשר המיתרים, עליו עובר הקו האדום של הרכבת הקלה. הרחוב ממשיך בשכונת בית הכרם, ועולה לשכונת בית וגן.
תוואי הרחוב וציוני דרך > גשר המיתרים

גשר המיתרים הוא גשר תלוי, בתכנונו של האדריכל הספרדי סנטיאגו קלטרווה. הגשר נבנה בכניסה לירושלים כחלק מפרויקט הרכבת הקלה שהחל לפעול בעיר החל משנת 2010 והוא מקשר בין שדרות הרצל ורחוב יפו. הגשר נחנך ב-25 ביוני 2008.
תוואי הרחוב וציוני דרך > הרכבת הקלה - הקו האדום

הקו האדום הוא הקו הראשון שיצא לפועל מבין שמונת קווי מערך הרכבת הקלה בירושלים, ומסיע המונים מפסגת זאב בצפון ועד הר הרצל בדרום.
אורכו של הקו האדום הוא 13.8 קילומטר והוא מתחיל בפסגת זאב, עובר ברחוב יקותיאל אדם, ממשיך בדרך שועפאט ובשדרות חיים בר-לב, רחוב הצנחנים, דרך כיכר צה"ל, לכל אורך רחוב יפו החותך את מרכז העיר, עובר דרך התחנה המרכזית של ירושלים וממשיך בתוואי של שדרות הרצל עד הר הרצל תחנתו הסופית.
בשנת-2023 צפויות להיפתת הערכות הקו מנווה יעקב בצפון לבית חולים הדסה עין כרם בדרום.
תוואי הרחוב וציוני דרך > קריית משה

בדרכו דרומה נושקות שדרות הרצל לשכונה הוותיקה קריית משה. השכונה הוקמה בשנת 1923 בסיועה של קרן "מזכרת משה מונטיפיורי". היא נמצאת בגובה של 820 מטרים מעל פני הים. מצפון גובלת בתחומה שכונת גבעת שאול והכניסה לירושלים, מדרום שכונת בית הכרם.
תוואי הרחוב וציוני דרך > קריית משה > בית חינוך עיוורים

ב"פינה" הצפונית של השכונה, צופה על שדרות הרצל עומד "בית החינוך לעיוורים", בניין מסיבי בעל נוכחות. בשנת 1932 נחנך בניין המוסד, שהכניסה אליו היא מרחוב הרב צבי יהודה 6. הבניין תוכנן על ידי האדריכל הבריטי טגארט באופן שיקל על העיוורים את ההתמצאות בו. באמצע שנות השישים התרחב המוסד ונבנו האגפים החדשים מצפון לבניין המקורי, לצד רחוב דגל ראובן של היום. המוסד מכשיר ילדים ונערים עיוורים להשתלבות בחברה ומפתח אצלם יכולות למידה ויצירה. זהו אחד המוסדות הוותיקים ביותר בשכונה.
תוואי הרחוב וציוני דרך > קריית משה > קואופרטיב המקשר

קואופרטיב "המקשר" הוקם ב־22 ביוני 1931 ההתארגנות לקואופרטיב הייתה בהשפעת ההסתדרות ובתמיכת ראשי היישוב בזמנו.
שיכון המקשר
שיכון "המקשר א" הוקם ב-1937 (תרצ"ז) על ידי חברי קואופרטיב הנהגים של חברת "המקשר" בקרבת שכונת קריית משה, בין הרחובות: שד' הרצל, משה פיק, קריית משה (היום נחשבת כחלק משכונת קריית משה). לצורך הבנייה נערכה תחרות בין ארכיטקטים לתכנון עשרה בניינים על שטח מצומצם של שישה דונמים, כשהתנאים שנדרשו היו: יצירת ציר אורך כשהבתים משני צדיו, עם שטח ירוק.
השיכון שנבנה היה של בתים מבטון בני שתי קומות, בכל קומה שתי דירות בנות שלושה חדרים, ס"ה 40 דירות. הדירות נבנו על ידי חברה שלימים תיקרא סולל בונה. מחיר כל דירה 25.000 לירות א"י. מאחר שהשיכון אכלס רק מחצית מחברי "המקשר" באותה תקופה, נקנה מאוחר יותר שטח נוסף - מאחורי מוסך "המקשר" שמעברו המזרחי של שד' הרצל של היום. השיכון השני - "המקשר ב" -נבנה ב-1945 והיו בו 53 דירות. שיכון זה נהרס עם בניית כביש בגין.
שיכון "המקשר א" מיועד להריסה כחלק מתוכנית ציפוף בינוי של עיריית ירושלים.
 במסגרת התוכנית ייהרסו 15 מבנים במתחם ובמקום יוקמו בחזית הפונה לשדרות הרצל 2 מגדלים בגובה 25 קומות עם 660 דירות וגינה ציבורית מאחוריהם.
מוסך המקשר
בצידם השני של שדרות הרצל, מול שכונת קריית משה ומתחת לבנייני האומה הקים קואופרטיב המקשר מוסך לתחזוקת האוטובוסים שבבעלותו. מוסך זה שהשתרע על גבי שטח נרחב כלל מספר סככות לשטיפה סיכה ותיקונים לצד עמדת תדלוק אוטובוסים וכן מגרש חניה גדול ממדים המכיל כ-150 אוטובוסים.
מוסך זה הועבר לקואופרטיב אגד משהתמזגו שני הקואופרטיבים אחד בשני בשנת 1967. עם הזמן צומצם שטח המוסך לטובת פרויקטים שונים בתחום הבניין. לאורך שדרות הרצל בין מתחם אגד וכביש בגין הוקמה רצועת מלונות. במסגרת תוכנית הפיתוח של רובע הכניסה לעיר, מיועד לקום במתחם אגד מקבץ של 5 מגדלים בגובה 35 קומות סביב לכיכר ציבורית בשם "כיכר האומה" ולצידם מבנים נמוכים יותר. בתחילת 2017 ביקשה עיריית ירושלים להפקיע את השטח ששטחו כ-18 דונמים לקראת מימוש תוכניות הבנייה וכן להפנות את אגד למספר מגרשי חנייה חלופיים, בהם אחד שנועד לקום לא הרחק משם, בשולי גן סאקר בשטח מגרשי הספורט הגובל בפרויקט המגורים "משכנות האומה" ואחר לצד מסוף אגד המתוכנן לקום סמוך להר חוצבים וכביש גולדה מאיר.
תוואי הרחוב וציוני דרך > קריית משה > "שדרת המלונות"

בין הרחובות שדרות יצחק רבין ושדרות וולפסון המתחברים לשדרות הרצל ורחוב זאב וילנאי המקביל, הוקמו מספר מלונות: "רמדה רנסאנס ירושלים", "פרימה פארק" ו"גני ירושלים" המכילים מאות חדרים ומהווים חלק ממקבץ המלונות סמוך לכניסה לעיר. בשנים הבאות אמורים להיבנות מלונות נוספים בשדרות הרצל גם מצפון לשדרות רבין ולאורך שדרות שז"ר במסגרת תוכנית הבינוי סביב "כיכר האומה" ו"בנייני האומה" כשהתוספת המתוכננת היא עד 2000 חדרי מלון חדשים ברצועת המלונות המורחבת.
תוואי הרחוב וציוני דרך > כיכר האפט

בצומת הרחובות: "החלוץ" פינת שדרות הרצל.
תוואי הרחוב וציוני דרך > שכונת בית הכרם

שכונת בית הכרם שוכנת על כיפה במערב העיר, ומוקפת בשכונות מכל עבריה. בצפון היא גובלת בשכונת קריית משה, במערב בשכונת יפה נוף וביער ירושלים. שדרות הרצל חוצות את השכונה לשניים, בין הגרעין הראשוני של השכונה לבין שכונת יפה נוף הנחשבת כיום לחלק מהשכונה רבתי.
תוואי הרחוב וציוני דרך > שכונת בית הכרם > בית המדרש למורים

על שדרות הרצל צופה המבנה המפואר של המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין, אחת המכללות הראשונות למורים בארץ ישראל. שמה המקורי של המכללה הוא "בית המדרש למורים העברי". המכללה מוכרת גם בשמה "סמינר למורים" והיום שמה המקובל הוא "מכללת דוד ילין".
תוואי הרחוב וציוני דרך > שכונת יפה נוף

יפה נוף היא שכונה במערב ירושלים, אשר הוקמה ב-1929. יחד עם רמת בית הכרם וגבעת בית הכרם היא מרכיבה את שכונת בית הכרם רבתי. שמה של השכונה, יפה נוף, כאחד משמות ירושלים.
תוואי הרחוב וציוני דרך > כיכר מיליקובסקי

באזור כיכר מיליקובסקי, מול בית החולים שערי צדק, עתיד להיבנות מחלף שיתחבר אל כביש 16.
תוואי הרחוב וציוני דרך > המרכז הרפואי שערי צדק

בצומת הרחובות שמואל בייט ושדרות הרצל, הקרוי גם צומת מוליקובסקי, מצדן המזרחי של שדרות הרצל, בצמוד לשכונת בית הכרם, עומד הקומפלקס של המרכז הרפואי שערי צדק. במהלך שנות השבעים של המאה העשרים הוברר כי המבנה הישן בו שכן בית החולים שתוכנן על פי אמות מידה של סוף המאה ה-19 איננו מתאים יותר לצורכי בית חולים מודרני, ובשנת 1980 עבר בית החולים בשלמותו לקמפוס חדש בשכונת בית וגן בירושלים בסמוך להר הרצל. מרכז הרפואי שערי צדק נבנה על גבי מגרש במיקום מרכזי בירושלים שגודלו כ 45,000 מטר רבוע. בניית המתחם הושלמה בשנת 1979 והוא כולל שורת בניינים המחוברים ביניהם במעברים עיליים ותת-קרקעיים. בצמוד לבית החולים הוכשר שטח חנייה לעובדים לחולים ולמבקרים.
בשטח הגובל בקומפלקס המבנים של שערי צדק, רחוב שמואל בייט ושדרות הרצל הוקם בשטח של 12 דונם פרויקט "לב העיר" הכולל 6 מגדלים למגורים ותחתיהם קומת מסחר.
תוואי הרחוב וציוני דרך > בניין יד שרה

ממול למרכז הרפואי שערי צדק עומד בנין ההנהלה ומרכז מבקרים של ארגון יד שרה. הבולט בגרם מדרגות החירום ממתכת שעוצב ביד אומן על ידי יובל רימון.
יד שרה היא אגודת מתנדבים גדולה הפועלת בישראל ומעניקה מגוון שירותים לטיפולי בית לסיפוק צרכים המיוחדים של הפרט המתמודד עם קשיים תפקודיים. האגודה זכתה בפרס ישראל (שנת תשנ"ד – 1994).
תוואי הרחוב וציוני דרך > בית הספר ע"ש זיו ומרקס

בית ספר שש-שנתי ועל יסודי שבו לומדים כ-1,000 תלמידים. ממוקם בסמוך לבניין יד שרה ולבית החולים שערי צדק.
תוואי הרחוב וציוני דרך > מכון התלמוד הישראלי השלם

מכון התלמוד הישראלי השלם הוא מכון הפועל כעמותה במסגרת "יד הרב הרצוג" ועוסק בהוצאה לאור של ספרות תורנית. מקום מושבו הוא מול הר הרצל וצמוד אל "גן הרצל הקטן".
תוואי הרחוב וציוני דרך > מכון מדעי טכנולוגי להלכה

מכון מדעי טכנולוגי להלכה הנמצא בצמוד אל מכון התלמוד הישראלי השלם בפינת רחוב הפסגה 1 בשכונת "בית וגן".
תוואי הרחוב וציוני דרך > הר הרצל

הר הרצל הוא הר בין השכונות עין כרם, בית הכרם, בית וגן ויפה נוף. על ההר ממוקמים מספר מונומנטים לאומיים בהם חלקת קברו של בנימין זאב הרצל, בית הקברות הלאומי של מדינת ישראל ובצידו השני נמצא בית הקברות הצבאי הראשי של מדינת ישראל, בין חלקות בית הקברות מצויים: חלקת גדולי האומה, חלקת ראשי ההסתדרות הציונית העולמית ומשפחת הרצל, חלקת משפחת ז'בוטינסקי, וחלקת המעפילים שנספו בדרכם אל הארץ ובו מתוכנן לקום היכל הזיכרון הלאומי שבו יונצחו כל הנופלים בהגנה על הארץ.
הרחבה שלפני קברו של הרצל משמשת מדי שנה כאתר טקס הדלקת המשואות - הטקס הרשמי של סיום אירועי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ותחילת חגיגות יום העצמאות. הטקס כולל פתיחת חגיגות יום העצמאות והדלקת המשואות.
הכניסה הראשית אל הר הרצל נמצאת בשדרות הרצל 1 בצומת הכניסה אל יד ושם.
תוואי הרחוב וציוני דרך > הר הרצל > בית הקברות הצבאי

הנוסעים בשדרות הרצל מהכניסה לירושלים ולכוון דרום יעמדו בצומת קטן המוביל לרחבה קטנה ואל תוך בית הקברות הצבאי.
משרד הביטחון פנה לאחר קום המדינה אל הקרן הקיימת על מנת לאתר אזור בירושלים שבו יוקם בית העלמין הצבאי של העיר. זמן קצר לפני טקס קבורתו של הרצל בפסגת ההר החליטה הקרן הקיימת לייעד את מורדותיו הצפוניים של ההר לצורך הקמת בית העלמין הצבאי של ירושלים.
בית הקברות עצמו, נמצא כאמור על מדרונותיו הצפוניים של הר הרצל. תכנון בית העלמין מושפע מהטופוגרפיה באתר והוא מחולק למספר רב של חלקות הבנויות במפלסים לאורך המדרון. בנוסף מפוזרות על המדרון גם אנדרטאות הזיכרון, כגון האנדרטה לפורצי הדרך לירושלים, הצוללת אח"י דקר ואנדרטאות לזכר חיילים יהודים שנלחמו במסגרת צבאית בארצם (כגון האנדרטה לזכר חיילים יהודים של הצבא האדום שנלחמו במלחמת העולם השנייה) והאנדרטה לזכר החיילים העבריים שטבעו על סיפונה של הספינה ארינפורה במלחמת העולם השנייה.
הכניסה הראשית אל בית הקברות הצבאי נמצאת בשדרות הרצל לפני הכניסה הראשית.
תוואי הרחוב וציוני דרך > הר הרצל > קבר הרצל

כניסה נפרדת, הניצבת על מגרש חניה ורחבת כניסה הנושקות אף הם לשדרות הרצל, מובילה אל אחוזת הקבר של חוזה המדינה בנימין זאב הרצל.
הוועדה שמונתה לבחירת המקום, והייתה משותפת לממשלת ישראל ולהסתדרות הציונית, התלבטה באשר למקום בו ייקבר הרצל. הוועדה, שלא הייתה מעוניינת לקבור את הרצל בבית קברות קיים, אלא ליצור אתר חדש בעל משמעות סמלית לתקומת המדינה אותה חזה, בחרה בירושלים כמקום קבורתו וזאת לא רק עקב היותה הבירה, אלא גם לצורך הדגשת ריבונותה של ישראל על העיר. מבין החלופות נבחרה פסגה חשופה באזור שכונת בית וגן במערב ירושלים, שכונתה עד אותה תקופה בשמה הערבי "אלשראפה" ("הנשקפת").
בכניסה לאתר קברו של הרצל ניצב מוזיאון הרצל, ובו תצוגה על חייו ופועלו, כולל שחזור חדר עבודתו בווינה על רהיטיו המקוריים.
תוואי הרחוב וציוני דרך > הר הרצל > מוזיאון הרצל

ברחבת הכניסה הראשית ניצב מוזיאון הרצל, ובו תצוגה על חייו ופועלו, כולל שיחזור חדר עבודתו בווינה על רהיטיו המקוריים. בשנת 2005 שופץ ושודרג המוזיאון והפך לאינטראקטיבי. בצמוד אליו פעלה המדרשה ללימודי ציונות על שם ד"ר אריה צימוקי. המוזיאון נמצא בכניסה הראשית אל הר הרצל בשדרות הרצל 1 פינת הכביש המוביל אל יד ושם.