stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חולין (הלכה)
בבעלי חיים > היתר אכילת בשר

לפי חז"ל, החל מאדם וחוה ועד דור המבול, האנושות הייתה צמחונית ולא הותר לאנשים לאכול בשר, ורק לאחר המבול הותר לנח ובניו לאכול בשר, עם הגבלה של אבר מן החי, וכפי שנאמר בפסוק בפרשת נח: ”כָּל רֶמֶשׂ אֲשֶׁר הוּא חַי לָכֶם יִהְיֶה לְאָכְלָה כְּיֶרֶק עֵשֶׂב נָתַתִּי לָכֶם אֶת כֹּל.” (ספר בראשית, פרק ט', פסוק ג')
עם מתן תורה וחנוכת המשכן, נאסרה אכילת בשר חולין, וכל אכילת בשר בהמה נעשתה באמצעות קרבן שלמים במשכן. מצב זה נמשך לאורך כל נדודי בני ישראל במדבר. רק בספר דברים לקראת הכניסה לארץ ישראל, הותרה חזרה אכילת בשר חולין:
כִּי יִרְחַק מִמְּךָ הַמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחַר יְהוָה אֱלֹהֶיךָ לָשׂוּם שְׁמוֹ שָׁם וְזָבַחְתָּ מִבְּקָרְךָ וּמִצֹּאנְךָ אֲשֶׁר נָתַן יְהוָה לְךָ כַּאֲשֶׁר צִוִּיתִךָ וְאָכַלְתָּ בִּשְׁעָרֶיךָ בְּכֹל אַוַּת נַפְשֶׁךָ. אַךְ כַּאֲשֶׁר יֵאָכֵל אֶת הַצְּבִי וְאֶת הָאַיָּל כֵּן תֹּאכְלֶנּוּ הַטָּמֵא וְהַטָּהוֹר יַחְדָּו יֹאכְלֶנּוּ.
בפסוק זה משווה הכתוב את אכילת הבהמות לאכילה של חיות כמו צבי ואיל, שהיו מותרות באכילה כחולין גם בתקופת המדבר. למרות ההיתר, יש מי שכתבו שעל פי היהדות יש למעט באכילת בשר, ושגם התורה קוראת לו בביטוי בעל קונוטציה שלילית, "בשר תאווה".
בבעלי חיים > בהמת חולין

בשביל להקריב בהמה, צריך להקדיש אותה בעודה חיה. לכן גם בבהמה יש מצב של חולין ושל הקדש. בניגוד לבהמת קודש דשאסורה בגיזה ובעבודה, על בהמה של חולין אין הגבלות מבחינת שימוש או אכילה, מלבד האיסור של שחיטת חולין בעזרה.
כדי להתיר בהמת חולין באכילה, נצרכת שחיטה כשרה, דרישה שאינה טריוויאלית בהשוואה לתרבויות אחרות, ואף יוצרת דילמה בדיון התלמודי עד כמה להשוות את דיניה[דרושה הבהרה] לשחיטת קדשים.
בטומאה וטהרה

דינים שונים ישנם לגבי מאכלים קדושים, כגון שאסור לאדם טמא לאכול תרומה או קודש, וכן נאסר עליו להיכנס למקדש. כמו כן מאכל קדוש שנטמא אסור באכילה וצריך לבערו, וכן אסור לטמא מאכלי תרומה או קודש. אמנם מאכלי חולין אין בהם הגבלות אלו, ומשכך הלכות טומאה וטהרה בחולין אינן משמעותיות להם עצמם, אך יש להיזהר שמאכל חולין שנטמא לא יגע במאכל קדוש ויטמא אותו.
ההלכה היחידה של טומאה וטהרה שנוגעת גם לחולין, ונוהגת גם בימינו, היא נטילת ידיים על לחם חולין.
אמנם ישנה שיטה בחז"ל לפיה אסור לגרום טומאה גם לחולין שבארץ ישראל, אך היא לא נפסקה להלכה. עם זאת ישנה גישה, גם בימינו, הרואה בטומאה כדבר לא רצוי לכתחילה, גם אם הדבר מותר.
בטומאה וטהרה > שלישי לטומאה

הבדל נוסף בין חולין לקודש הוא רמת הטומאה שיכולה לחול עליו. בחולין יש טומאה רק עד שני לטומאה, כלומר שמאכל חולין שיגע בו מכאן והלאה אינו נטמא ממנו, בעוד בתרומה יש עד שלישי לטומאה, ובקודש - גם רביעי לטומאה. דינים אלו הם מדאורייתא, ונלמדים מפסוקים.
בטומאה וטהרה > חולין על טהרת הקודש

למרות שמותר לאכול חולין בטומאה, הייתה בזמן בית המקדש חומרה נפוצה ומנהג חסידים להקפיד על אכילת חולין על טהרת הקודש, כלומר הקפדה עד רביעי לטומאה גם בחולין. בדומה יש גם כינוי להקפדה עד שלישי לטומאה - חולין על טהרת תרומה, ולהקפדה עד חמישי לטומאה - חולין על טהרת חטאת. כמו כן מובא במשנה מנהג לטבול גם לפני אכילת חולין.
יציאה לחולין

בהתאם לסוגי הקדושות השונות, ישנו לפעמים מושג של "יציאה לחולין", כלומר שישנו חפץ שהיה קדוש ולאחר מעשה מסוים, בהיתר או באיסור, סרה ממנו הקדושה והוא הפך לחולין.
בין היתר מושג זה נזכר בהקשרים הבאים:
מעילה - כאשר אדם מועל בהקדש ונהנה ממנו באיסור, קדושתו פוקעת והוא יוצא לחולין, והנהנה אחריו מן החפץ כבר אינו עובר על איסור. (מוגבל להקדש שקדוש בקדושת דמים, ולא על קודש שקדוש בקדושת הגוף)
פדיון של מעשר או הקדש - בדיני מעשר שני ונטע רבעי, התורה מתירה לפדותם ולהעביר את הקדושה למעות במקום הפירות. דין זה נקרא חילול, ובכך הפירות יוצאים לחולין. מאוחר יותר כשיעלה לירושלים ויקנה בכסף זה מאכלים, הקדושה תעבור אליהם והמעות יצאו לחולין. גם בקדשי בדק הבית ישנו דין פדיון שבו הגזבר מעמיד את הנכסים הקדושים למכירה, ובמכירה זו יוצאים הנכסים לחולין והכסף נכנס תחתיהם לקודש.
קדושת שביעית - בניגוד למעשר שני, בפירות שביעית הקדושה איננה פוקעת מהפירות לעולם ואין אפשרות להעביר את הקדושה לכסף. מי שעבר על האיסור והעביר את הקדושה לכסף או למאכל אחר, גם הכסף נתפס בקדושה, אבל כסף זה יכול לצאת לחולין כאשר קונים בו משהו או מעבירים את הקדושה למאכל אחר.
איסור להוציא לחולין חפצים שמשמשים בבית כנסת או בתשמישי קדושה.
בהמת הקדש בעלת מום - כאשר אדם עושה תמורה לבהמה בעלת מום, היא יוצאת לחולין, בניגוד לבהמה תמימה שגם היא וגם תמורתה קדושות.
חרם - חרם הניתן לכהנים, הוא הקדש מיוחד, ומיד עם מסירתו לכהן הוא יוצא לחולין בלי כל פעולה נוספת.
ראו גם

מסכת חולין
הערות שוליים

↑  מהתורה אין שיעור להפרשת התרומה, וניתן להפריש גם חיטה אחת. אך חז"ל קבעו 3 שיעורים להפרשה. עין רעה 1/60, עין טובה 1/40 ועין בינונית 1/50.
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף נ"ט, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף ט"ז, עמוד ב'; לדעת רבי ישמעאל. אם כי לדעת רבי עקיבא אכלו חולין במדבר, ואפילו ללא שחיטה כשרה.
↑  הרב דניאל וולף, שחיטת חולין וקדשים, מנחה וזבח, תשע"ג, באתר ספריית אסיף
↑  משנה תורה לרמב"ם, הלכות טומאת אוכלים, פרק ט"ז, הלכה ח'
↑  באה לידי ביטוי במשנה, מסכת עבודה זרה, פרק ד', משנה ט'; מוזכרת כדעה למשל בתלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף ל', עמוד ב'
↑  משנה תורה לרמב"ם, הלכות טומאת אוכלים, פרק ט"ז, הלכה ט'
↑  הרב אהרון ליכטנשטיין, "שיעורי הרב אהרן ליכטנשטיין", כרך טהרות
↑  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף י"ח; לגבי שלישי ורביעי:תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף כ"ט, עמוד א' מקל וחומר, אם כי לפי הרמב"ם זה רק מדרבנן. משנה תורה לרמב"ם, הלכות שאר אבות הטומאות, פרק י', הלכה ט'
↑  משנה, מסכת חגיגה, פרק ב', משנה ו'
↑  משנה, מסכת מעילה, פרק ה', משנה ג'
↑  גם מילולית, חילול היא מאותו שורש של חולין - ח.ל.ל
↑  משנה תורה לרמב"ם, הלכות ערכים וחרמין, פרק ז'
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוכה, דף מ', עמוד ב'
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן קנ"ג, סעיף י"ח
↑  משנה, מסכת תמורה, פרק ה', משנה ה'
↑  תלמוד בבלי, מסכת ערכין, דף כ"ט, עמוד א'
| טומאה וטהרה ביהדות |
| --- | --- | --- |
| דרגות טומאה | אבי אבות הטומאה • אב הטומאה • ולד הטומאה (ראשון • שני • שלישי ורביעי) |  |
| דרגות קבלת טומאה | חולין • מעשר שני • תרומה • קודש • חטאת |  |
| קבלת טומאה | אוהל • מגע • משא • היסט • מדרס • ביאה • בועל נידה • ביאה לבית • מדף • בליעה • עיסוק |  |
| מטמאים מן התורה | מת • נבלת חיה ובהמה • נבלת עוף טהור • נבלת השרץ • בעל קרי • פולטת שכבת זרע • מטמאי משכב ומושב - נידה, יולדת, זבה, זב • צרעת (אדם, בתים, בגדים) • שכבת זרע • חטאות המטמאות • מי חטאת |  |
| מטמאים מן דרבנן | ידיים • ארץ העמים • בית הפרס • כתבי הקודש • גויים • עבודה זרה • טבילה במים שאובים |  |
| נטמאים | אדם • כלים (כלי מתכות, כלי עץ, כלי חרס, בגדים, כלי עור, שק, וכלי עצם) • אוכלים •  משקין |  |
| אחרים | טומאת מקדש וקדשיו  • האיסור לכהן להיטמא למת • הכשר לקבל טומאה • טומאה רצוצה • טומאה הותרה בציבור |  |
| טהרה | טבילה • פרה אדומה • מקווה • חציצה • טבול יום • מחוסר כיפורים • טהרת מצורע • טבילת עזרא |  |
| סדר טהרות | כלים • אהלות • נגעים • פרה • טהרות • מקוואות • נידה • מכשירין • זבים • טבול יום • ידיים • עוקצים |  |
גשר צנברי (נהר הירדן)

| --- | --- |

אמות גשר צנברי כפי שצוירו על ידי לואי לורטה (אנ') במשלחת מחקר שפעלה בארץ ישראל ב-1875
 מידע כללי
 שימוש:  גשר
 כתובת:  מוצא נהר הירדן מהכנרת
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה-10
 
 קואורדינטות:  32°42′38″N 35°34′05″E﻿ / ﻿32.710556°N 35.568056°E﻿ / 32.710556; 35.568056
  (למפת הגליל העליון מוגדלת) גשר צנברי(למפת הגליל העליון רגילה) גשר צנברי(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גשר צנברי(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גשר צנברי
גשר צנברי במוצא הכנרת. מתוך ספרו של תומאס פולר 1650. בציור מוצג גשר בעל מספר קשתות
האמות של גשר צנברי כפי שצוירו ב-1848 על ידי משלחתו של ג'ון מקגרגור. בציור נראים האוהלים של המשלחת שחנתה ליד הגשר. כמו כן ניכר שתשתית הגשר הייותה מעיין סכר על הירדן.
גשר צנברי (גשר צינברי, גשר אם הקשתות, גשר אום אל קנטיר, גשר צמח) היה גשר שנבנה עוד לפני המאה ה-10 במוצא נהר הירדן מהכנרת. הגשר היה בן 10 קשתות ושירת את העוברים בין מישור החוף לעבר הירדן. בתקופת המאבק בין הצלבנים למוסלמים על ארץ ישראל (תקופת מסעי הצלב) היה הגשר בלב קרבות שהתנהלו בין 2 הצבאות. הגשר נהרס בתחילת המאה ה-19 ושרידו נהרסו בתחילת המאה ה-20.
רקע

מאז ומעולם נעו אנשים בין מישור החוף במערב לעבר הירדן במזרח. באוכלוסייה זו נכללו סוחרים, תיירים, צבאות ואחרים. כל האנשים האלו נאלצו לעבור, בדרכם, את נהר הירדן כשחלקם עברו אותו מצפון לכנרת וחלקם מדרומה. הולכי הרגל יכלו לעבור במעברות הירדן שם היו פני הנהר רדודים אבל עגלות וונושאי משאות נאלצו לעשות את דרכם על פני גשרים. במקטע בין המוצא הדרומי של הכנרת לנהריים נבנו, לאורך התקופות השונות, כ-10 גשרים מסוגים שונים. אחד הגשרים המוקדמים שנבנו היה גשר צנברי.
ההיסטוריה של הגשר

גשר צנברי, שנקרא על שם העיר שהוקמה בתל בית ירח, הוקם כ-900 מטר מדרום למוצא הירדן מהכנרת ומדרום לנקודת האיחוד של 2 השלוחות של הירדן.
אין מידע מתי הוקם הגשר אך יש עדויות שהיה קיים כבר במאה ה-10 וזאת מתוך רשומות של הקיסר הביזנטי יוהאן צימיסקס הראשון (אנ') שכבש את הגשר ב-975 בשלהי המאבק בין האימפריה הביזנטית למוסלמים.
לאחר הקמת ממלכת ירושלים בארץ ישראל, במהלך המאה ה-11, התחוללו באזור דרום ים כנרת קרבות בין הצלבנים, ששלטו בשטח ממערב לירדן, לבין כוחות מוסלמיים שהגיעו ממזרח והתייצבו מול הצלבנים. בין השאר נערכו במקום קרבות בשנים 1133, 1158 ו-1187 כשבכל הקרבות הללו חצו הצבאות את הירדן על הגשר והשתתפו בהם מצביאים כמו בלדווין השלישי, סלאח א-דין ואחרים.
חוקרי ארץ ישראל אחרים הזכירו את הגשר וביניהם אבן פצל-אללה (במאה ה-14), קלקשנדי (במאה ה-15) ותומס פולר (אנ') שתיאר במפות בספרו מ-1650 גשר רב קשתות במוצא הירדן.
חוקרים מעריכים שהגשר שרד עד סוף המאה ה-18 או תחילת המאה ה-19 ואז נהרס. נוסעים במאה ה-19 בארץ ישראל ציינו את קיום הריסותיו בערוץ הנהר:
ב-1848 עבר במקום החוקר ויליאם פרנסיס לינץ' שתיאר את אמות הגשר שבלטו מערוץ הירדן.
ב-1869 עבר במקום החוקר ג'ון מקגרגור ובספרו "רוב רוי בנהר הירדן" הגדיר את הגשר כ"הרוס".
ב-1875 פרסם לואי לוֹרטֶה (Louis Lortet) ספר על רשמיו ממסע שערך במזרח התיכון ובו נכלל ציור של אמות הגשר שראה בירדן.
ב-מפת הקרן לחקר ארץ ישראל, שיצאה ב-1880 בעקבות סקר שערכה הקרן לחקר ארץ ישראל (PEF), מצוין הגשר כ"אום אל קנטיר" עם ציון R (הרוס).
בתקופת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה ניסו הטורקים להרכיב גשר עץ על בסיס האומנות של הגשר המקורי אולם הגשר לא היה יציב וננטש.
בסקר שערך החוקר הפיני אאפלי סאריסלו (פי') ב-1927 הוא צילם את שרידי הגשר וזה כנראה הצילום האחרון של הגשר.
ב-1930, במסגרת הקמת תחנת הכוח בנהריים, העמיקו והרחיבו בוני התחנה את ערוץ נהר הירדן וסילקו את שרידי הגשר מערוץ הנהר. השארית היחידה של הגשר קיימת על גדתו המערבית של הירדן. במפות החדשות של מדינת ישראל הגשר לא מופיע יותר.
ההיסטוריה של הגשר > שרידי הגשר ב-2021

האומנה המערבית של גשר צנברי על גדת הירדן הדרומי
האומנה המערבית של גשר צנברי על גדת הירדן הדרומי
ההיסטוריה של הגשר > הגשר במפות היסטוריות

מפה מ-1951. גשר צנברי מצוין כ־Ruined (הרוס)
גשר צנברי (מופיע כ"גשר אום קנטיר") על נהר הירדן כפי שהוא מופיע במפת הקרן לחקר ארץ ישראל מ-1880. הגשר מצוין כ־R (Ruined, הרוס)
גשר א-סיד

במורד הירדן, מדרום-מזרח לגשר צינברי, נבנה גשר אבן בשם "גִ'סר א-סִד" (جسر السد, גשר הסכר). גם גשר זה נהרס לחלוטין. ב-2005 נערכה באתרו חפירה ארכאולוגית מטעם רשות העתיקות. הממצאים הצביעו על כך שהגשר שימש גם כסכר.
לקריאה נוספת

זלמן וינוגרדוב, "גשרי הירדן מדרום לכנרת", בתוך: הכנרת וסביבתה, הוצאת אריאל (135–136), 1999, עמודים 165–176
יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ-ישראל, הוצאת מוסד ביאליק, 1984, עמוד 202
ישעיהו פרס, ארץ-ישראל וסוריה הדרומית: ספר-המסעות, תרפ"א – 1921
ויליאם פרנסיס לינץ', מסע מחקר אל הירדן וים המלח, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1984
ג'ון מקגרגור, רוב רוי על הירדן, תרגם עמיהוד ארבל, ההדיר רחבעם זאבי, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1982
Thomas Fuller, A Pisgah-Sight of Palestine and the confines thereof; with the history of the Old and New Testaments acted thereon, 1650
Louis Charles Émile Lortet, La Syrie d'aujourd'hui. Voyages dans la Phénicie, le Liban et la Judée 1875-1880, Paris: Librairie Hachette, 1884
הערות שוליים

↑  מסלול זה שימש לסוחרי חיטה מהחורן שהביאו תוצרת לנמל עכו
↑  בעבר זרם הירדן מהכנרת בשתי שלוחות שהקיפו את בית ירח. עם השנים נסתמה השלוחה המערבית אך השאירה בקרקע שקע שלא איפשר מעבר
↑  אחת ההערכות על הסיבה לקריסתו היא רעידת אדמה
↑  דו"ח החפירה פורסם ב-2009 בכתב העת חדשות ארכאולוגיות, גיליון 119
שפניים

.
| שפניים |
| --- | --- |
 שפן סלע
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
אינפרא־מחלקה:: שלייניים
על־סדרה:: אפרותריה
סדרה:: שפנאים
משפחה:: שפניים
סוגים
 Procavia  Dendrohyrax  Heterohyrax
שם מדעי
 Procaviidae ‏תומאס, 1892

שפן עצים מזרחי
שפן הסבך
שפניים (שם מדעי: Procaviidae) היא המשפחה היחידה ששרדה בסדרת השפנאים הכוללת מיני יונקים קטנים צמחוניים.
מקור השם

בעברית המודרנית קיים בלבול נפוץ בין שפניים ובין ארנביים, שהן משפחות מסדרה שונה של יונקים. פעמיים בתורה נזכרים השפן והארנבת כבעלי חיים מעלי גירה אך לא מפריסי פרסה. בתהילים לעומת זאת מופיע תיאור נכון לשפן: "סלעים מחסה לשפנים".
בעברית משמש בטעות הכינוי "שפן" על מנת לתאר בלעג אדם פחדן.
גם הביטוי "שפן ניסיונות" מקורו בבלבול בין השפן לארנבון המשמש למטרה זו.
מיון

סוג ומין יחיד שפן סלע (Procavia capensis) - מצוי בישראל
סוג שפן עצים (Dendrohyrax )
מין שפן עצים מזרחי (Dendrohyrax arboreus)
מין שפן עצים מערבי (Dendrohyrax dorsalis)
מין שפן עצים בניני (Dendrohyrax interfluvialis)
סוג ומין יחיד שפן הסבך (Heterohyrax brucei)
סוג גיגנטוהירקס (Gigantohyrax) - נכחד
תפוצה

השפניים נפוצים באפריקה, חצי האי סיני, חצי האי ערב, ארץ ישראל ועד דרום סוריה.
מין השפן היחיד החי בישראל הוא שפן הסלע.
אנטומיה והתנהגות

אורכם של השפניים עד 60 ס"מ, אוזניהם קטנות, ברגל הקדמית ארבע אצבעות ובאחורית שלוש אצבעות. הגדול בשפנים הוא שפן הסלע (Procavia capensis) שמגיע למשקל של 4.5 ק"ג. הקטן ביותר הוא שפן עצים מזרחי (Dendrohyrax arboreus) שמגיע למשקל של 2.27 ק"ג.
השפניים ניזונים מצמחים ומפותחים אצלם המעיים: מערכת העיכול שלהם מכילה זוג מעיים ואיברים נוספים המסייעים לעיכול נוסף של המזון הצמחי. ההיריון נמשך כ-7.5 חודשים ובסופו נולדים כשלושה ולדות. תוחלת חייהם 7–13 שנה (שונה בין הסוגים). אויביהם הטבעיים הם: נחשים, עופות דורסים ויונקים טורפים כמו נמרים, קרקלים, כלביים שונים ונמיות. ישנם גם שבטים הצדים אותם.
למרות המראה של השפניים המודרניים, הם קרובי המשפחה החיים הקרובים ביותר לפילים ולתחשאים.
להלן כמה תכונות משותפות להם ולפילים[דרוש מקור]:
מבנה העצמות בראש וברגליים דומים
לשפנים שני ניבים בלסת העליונה, שלא התפתחו כמו בפיל
סדר הגנים וחומצות האמינו דומה
לשניהם אשכים פנימיים הגדלים בעונת הרבייה פי 20
בשניהם ההריון נמשך יחסית הרבה זמן
לנקבות שתי פטמות בין הרגליים הקדמיות
בניגוד לרוב היונקים הקטנים, השפנים נולדים עם עיניים פקוחות
הארגון החברתי של פילים ושפנים דומה
דמיון זה מוסבר כתורשה מאב קדמון משותף, שחי לפני 40–60 מיליון שנה והיה בגודל של היפופוטם. ממנו התפתחו הפיל והשפן לכיוונים שונים, כל אחד תוך כדי התאמה לשינויים בתנאי הסביבה.
מלה צימטבאום

מלה זימטבאום
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
מלה צימטבאום, נודעה גם בשמות מלכה צימטבאום ו"מלה הבלגית" (26 בינואר 1922 – 15 בספטמבר 1944) הייתה צעירה יהודייה מבלגיה, שברחה ממחנה הריכוז אושוויץ בירקנאו, נתפסה והתנגדה בגבורה לשוביה הגרמנים בטרם הוצאתה להורג.
לפני הגירוש לאושוויץ

מלה צימטבאום נולדה בבז'סקו שבפולין, הבת הצעירה מבין חמישה ילדים. בילדותה משפחתה עברה לבלגיה והיא הצטיינה בלימודיה במתמטיקה ובשפות. היא נעצרה באנטוורפן בין ה-10 ל-11 בספטמבר 1942 ונשלחה למחנה המעבר מכלן בגיל 20. ב-15 בספטמבר 1942 היא הועלתה לטרנספורט העשירי מבלגיה למחנה הריכוז אושוויץ. לאחר הסלקציה הראשית היא נשלחה למחנה הנשים בבירקנאו.
חייה במחנה

היא הייתה אסירה במחנה אושוויץ בירקנאו מעל שנתיים, מספר האסיר שנחרת על ידה היה 19880. הודות לשליטתה בשפות רבות - צרפתית, הולנדית, גרמנית, פולנית ואיטלקית - היא עבדה במחנה כמתורגמנית.
אף על פי שהיא הייתה בתפקיד שהעניק לה זכויות יתר יחסית לשאר האסירים כמו תנועה חופשית בכל רחבי המחנה בלבוש אזרחי היא הקדישה את כולה לעזרה לאסירים אחרים. היא התערבה על מנת שאסירים יישלחו לעבודות קלות יותר אם היא חשדה שלא יעמדו בעבודות פרך. היא הגניבה לאסירים תמונות שנשלחו אליהם מקרוביהם, שכן היה אסור להחזיק בתמונות כלשהם במחנה. כמו כן היא השיגה מזון ותרופות לנזקקים, עודדה את האנשים ותמכה בהם. הן האסירים והן שומרי המחנה נתנו בה אמון.
בריחתה ותפיסתה

אסיר פולני במחנה בשם אדוארד "אדק" גלינסקי, שהיה בן זוגה של מלה, תכנן לברוח מהמחנה יחד עם חברו וייסלאב קיילר (אנ'). תוכנית הבריחה נכשלה כאשר חברו של גלינסקי איבד שני זוגות מכנסיים של שומר אס אס במחנה, בהם התכוונו להשתמש כתחפושת. גלינסקי אמר לחברו שהוא יימלט מהמחנה עם מלה, ולאחר מכן ימצא דרך לשלוח לו מדים לבריחה נוספת. מלה רצתה להימלט מהמחנה כדי שתוכל לספר לבעלות הברית על הנעשה באושוויץ ובכך להציל חיי אדם. נאמר על ידי מקורות שונים שהיא עמדה בראשה של תנועת התנגדות.
תוכנית הבריחה הייתה כדלקמן: גלינסקי היה אמור להתלבש במדים של איש אס-אס וללוות את מלה לשער החיצוני, תוך כדי העמדת פנים שהוא מלווה אסיר שתפקידו להתקין כיור. מלה תסחוב כיור פורצלן גדול באופן שיסתיר את שיער ראשה, על מנת ששומרים אחרים שלידם יעברו לא יוכלו לדעת אם מדובר באסיר או באסירה. גלינסקי יראה להם אישור מזויף והם יהיו בדרכם החוצה. כאשר הם יתרחקו מספיק מהמחנה מלה תיפטר מהכיור ומהביגוד שיסווה את נשיותה והם יעמידו פנים שמדובר בשומר מהמחנה שפוגש את חברתו.
תוכנית הבריחה נוסתה ביוני 1944 והזוג הצליח להימלט לעיר לא רחוקה מאושוויץ. לאחר הבריחה גלינסקי הסתתר ומלה נכנסה לחנות כדי לנסות לקנות לחם עם מטבעות זהב שהם גנבו מהמחנה. פטרול גרמני שהיה במקום נהיה חשדן ועצר את מלה. גלינסקי ראה מרחוק איך עוצרים את זוגתו מלה. הוא ידע שכוונתם להוציאה להורג בגין בריחתה מהמחנה, והוא הסגיר את עצמו לאנשי הפטרול מאחר שהבטיח לה שלעולם לא ייפרדו.
מלה וגלינסקי נלקחו לבלוק 11 באושוויץ, תאי ענישה שכונו בשם "הבונקר", והופרדו לתאים שונים. גלינסקי חרט על קיר בתאו את שמותיהם. אחד משומרי המחנה העביר פתקים ביניהם מחורים שהיו בקירות תאיהם, ולעיתים מלה וגלינסקי שרקו אחד לשנייה במסדרון. כשגלינסקי הוצא מתאו הוא נעמד ליד חלון שאותו חשב בטעות לחלון התא של מלה, והחל לשיר אריה איטלקית.
הוצאה להורג

גלינסקי ומלה נלקחו להוצאה להורג בו זמנית במחנה הגברים ומחנה הנשים בהתאמה.
גלינסקי קפץ ללולאת החנק לפני שהקריאו בפניו את גזר הדין, אבל השומרים החזירו אותו חזרה לדרגש עליו עמד. הוא צעק "תחי פולין", ובדיוק כשהגה את המילה פולין מוציאו להורג דחף אותו מהדרגש והוא החל להיחנק. אסיר אחד אמר לשאר האסירים להסיר את כובעיהם כמחוות כבוד לגלינסקי וכך הם עשו, למורת רוחו של אחד השומרים.
מלה שלפה מראשה סכין גילוח והחלה לחתוך את הוורידים במפרקיה. העדויות שונות בגרסותיהן לגבי מה שאירע לאחר מכן. היו שסיפרו שמלה אמרה שהאסירים יצאו לחופשי במהרה. אחרים סיפרו שהיא סטרה לשומר ואמרה שהיא תמות כגיבורה בעוד שהוא ימות כנבל. ניצולים אחרים העידו שהיא צעקה לעבר אסירי המחנה שיתמרדו, ושזה כדאי אפילו אם הדבר יעלה להם בחייהם, שכן הדבר יהיה עדיף על מצבם במחנה. היא סטרה בפרצופו של אחד השומרים בידה המדממת והוא תפס אותה בזרועה ושבר אותה. צוות המחנה זינק עליה, הפיל אותה ארצה וחסם את פיה.
קצינת האס אס מריה מנדל, אמרה שהתקבלה פקודה מברלין לשרוף את מלה בקרמטוריום בעודה בחיים. העלו אותה על עגלה ובחרו מספר אסירות שיסיעו אותה למשרפה. מלה אמרה לאסירות שמסביבה בקול חלש: "יום הדין קרב". בדרך לקרמטוריום, היא אמרה לאסירות שמשכו את העגלה שבה הייתה שהיא ידעה שהיא יכלה לשרוד, אבל היא בחרה לא לעשות כן מפני שרצתה ללכת בעקבות ליבה.
סיבת המוות שלה אינה ברורה. יש האומרים שהיא דיממה למוות בעגלה. אחרים אומרים שאחד משומרי המחנה ריחם עליה וירה בה או שהרעיל אותה לפני שהוכנסה למשרפה. הרוב גורסים שהיא החזיקה ברעל שאותו שתתה בטרם הוכנסה לאש הלוהטת. האסירים שעליהם נכפתה המטלה של שריפת הגופות, יודעו על כך שמלה מגיעה והם ערכו הכנות מיוחדות. הם התפללו ובכו בעת ששרפו את גופתה. האסירות שצוו לדחוף את העגלה של מלה חזרו לצריפיהן וסיפרו לשאר האסירים במחנה על שאירע. סיפור הוצאתה להורג של מלה צימטבאום הוזכר ב-8 ביוני 1961 בזמן משפט אייכמן על ידי רעיה כגן.
הנצחה

יד ושם ייסד פרס על שמה של צימטבאום.
מעבר ארז

| --- | --- |
מעבר ארז מצידו הפלסטיני טרם תוכנית ההתנתקות
מעבר ארז מצידו הפלסטיני טרם תוכנית ההתנתקות
 שם רשמי:  מעבר ארז   Erez Crossing
 מיקום:  צפונית לרצועת עזה
 מנוהל על ידי:  ישראל רשות מעברים יבשתיים
 קואורדינטות:  31°33′30″N 34°32′41″E﻿ / ﻿31.5582°N 34.54483889°E﻿ / 31.5582; 34.54483889
  (למפת מערב הנגב מוגדלת) מעבר ארז(למפת מערב הנגב רגילה) מעבר ארז(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מעבר ארז(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מעבר ארז
 
16 בדצמבר 1958: דייגי הספינה "מסעוד", אשר חצו את הגבול הימי לישראל, שבים לרצועת עזה במעבר ארז
שילוט עזה (ימינה-דרומה), ישראל (שמאלה-צפונה)
מעבר ארז (בעבר "מחסום ארז") הוא מעבר גבול להולכי רגל הנמצא בצפון רצועת עזה, בסמוך לגדר המערכת של ציר הוברס. המעבר היה המעבר היחיד ששימש למעבר בני אדם בגבול ישראל – רצועת עזה. הוא קרוי על שם קיבוץ ארז, הנמצא בסמוך לו.
בשנת 2007 הטילה מדינת ישראל הסגר על רצועת עזה לאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה. בעקבות זאת צומצמה הפעילות במעבר כמעט לגמרי. מדי יום עברו בו מאות בודדות של אנשים, בעיקר מקרים ייחודיים כמו צרכים הומניטריים, ארגונים בין-לאומיים, היתרי VIP ותושבים בעלי אזרחות כפולה. בשנת 2021 נפתח המעבר לפועלים עזתים בענפי הבנייה והחקלאות, בכפוף לאבחון השב"כ והיתר בתוקף.
בעת הסלמות ולחימה בשטחי הרצועה המעבר נסגר מחשש לחיי העובדים במעבר, וכענישה להנהגת החמאס.
מאז סיום ביצוע תוכנית ההתנתקות, המעבר מהווה את נקודת ההתחלה של כביש 4, ולמעשה המשכו דרומה היא דרך "צלאח א-דין" (ציר טנצ'ר) המתחילה בבית חאנון וחוצה בציר אורך את כל רצועת עזה מהמעבר ועד רפיח.
היסטוריה

מחסום ארז הוקם על כביש 4 מתל אביב לעזה בעקבות קביעת קווי שביתת הנשק בעקבות מלחמת העצמאות והיווצרות הגבול בין ישראל למצרים. בעקבות פינוי כוחות צה"ל מרצועת עזה לאחר מלחמת סיני, הוקם ליד המחסום הישראלי מחסום של כוחות האו"ם. המחסום שימש לקשרים בין צה"ל לרצועת עזה, כמו לצורך החזרת מסתננים, מצרים אחרים שהגיעו לישראל וכן ישראלים שהגיעו למצרים.
לאחר מלחמת ששת הימים פורק המחסום והתאפשרה תנועה חופשית לאורך כביש 4 לתוך רצועת עזה והלאה לסיני. אולם בעקבות התגברות הפיגועים ברצועת עזה, הוסטה התנועה הישראלית לסיני לכביש 232, ועל כביש 4 הוצב מחסום להפנות את התנועה ולמנוע כניסה ישראלית לרצועה. מששב השקט לרצועת עזה הוסר המחסום, אך הוחזר שוב לאחר פרשת קו 300, עת הגיע האוטובוס החטוף לקרבת דיר אל-בלח.
בינואר 2006 הושלם אזרוח המעבר, ותפעולו עבר לידי רשות מעברים יבשתיים. מתוקף היותו מעבר גבול (ולא מחסום) מתבצעת בו ביקורת דרכונים (אנ') על ידי רשות האוכלוסין וההגירה. המעבר כולל מתחם להולכי רגל ומתחם כלי רכב, בעיקר לאמבולנסים בשיטת גב אל גב, אך גם למשלחות דיפלומטים ואישיות חשובות.
עם פרוץ מבצע צוק איתן ברצועת עזה ביולי 2014 נכנסו כוחות צה"ל ללחימה דרך אזור ארז שבצפון הרצועה. הכניסה הקרקעית הראשונה והדחופה ביותר הייתה זו של חטיבת הנח"ל דרך ארז שכן כוחות הנח"ל נטרלו את ירי הרקטות המסיבי מצפון הרצועה אל עבר דרום הארץ.
ב-2022 אישרה ממשלת ישראל תקציב בגובה 38 מיליון שקל עבור שיפוץ המעבר. על פי התוכנית, במעבר יהיו חמישה שרוולים חכמים, וכל הסריקות הביטחוניות יבוצעו תוך דקות, ללא מגע עם המאבטחים והחיילים, בדומה לנמלי תעופה. הפיקוח והניטור יבוצע בזמן אמת על-ידי עשרות מצלמות אבטחה, תצפיות מעמדות ממוגנות, מערכות כריזה ותקשורת עם הנבדקים. לאחר הביקורת הביטחונית יעברו לביקורת הגבולות, אשר תתבצע באופן אוטומטי באמצעות מערכת זיהוי תווי פנים ביומטרית.
ב-7 באוקטובר 2023 בפתיחת מלחמת חרבות ברזל השתלטו מחבלי חמאס על מעבר ארז ואפשרו מעבר של טנדרים עם מחבלים עליהם. צמוד למעבר נמצא בסיס מנהלת התיאום והקישור, אליו חדרו מחבלים בקרב מת"ק עזה, 12 מהם פרצו דרך הגדר ועוד 6–7 דרך שער הש"ג, שפוצץ. הם הרגו תשעה חיילים ותיעדו בשידור חי איך הם שובים שלושה חיילים נוספים.
לאחר פתיחת מלחמת חרבות ברזל נסגר מעבר ארז. הוא נפתח מחדש רק ב-1 במאי 2024 להכנסת סיוע הומניטרי.
ב-12 במאי 2024 נפתח מעבר חדש בשם "ארז מערב" על אף שטרם הסתיימו העבודות עליו, ומשאיות הנושאות סיוע הומניטרי לצפון הרצועה כבר החלו להיכנס דרכו לעזה
אזור התעשייה ארז

בשנת 1970 הוקם ליד המעבר אזור התעשייה ארז, שבו הועסקו פועלים ישראלים ופלסטינים. בשנת 1972 היו באזור 11 מפעלים שבהם הועסקו כ-200 פועלים. לאחר תחילת האינתיפאדה השנייה החלו הפלסטינים בהתקפות טרור על אזור התעשייה, שהתבטאו בירי תלול מסלול, פיגועי חדירה ופועלים שתקפו את מעסיקיהם. בעקבות התקפות טרור אלה נסגרו מפעלים רבים ובסופו של דבר אזור התעשייה ננטש.
בצד הפלסטיני של המעבר היו חנויות ודוכני מסחר פלסטינים, אך אלה נהרסו אחרי שבחסותם נחפרה מנהרת טרור ששימשה לפיגוע חדירה לאזור התעשייה. תוכנית ההתנתקות הביאה לסגירתו הסופית של אזור התעשייה.