stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוסטרונזים (עמים)
קעקועי גוף

אמנות קישוטי הגוף נפוצה בקרב העמים האוסטרונזיים, קעקוע משוכלל במיוחד הוא אחת המסורות הידועות ביותר באוסטרליה. בעידן המודרני, קעקועים קשורים בדרך כלל עם התרבות הפולינזית, בעקבות התיאורים של ג 'יימס קוק בחקר האוקיינוס השקט במאה ה-18. קוק הכניס את המילה "קעקוע" ("tattaow", "tattow") לתוך אוצר המילים האנגלי, מטהיטי ומסאטו טאטאו . עם זאת, קעקועים קיימים באופן בולט בקבוצות אוסטרונזיות אחרות עוד לפני קשריהם עם תרבויות אחרות.
לקעקועים היו פונקציות שונות בתוך החברות האוסטרונזיות. אצל הגברים, הם היו קשורים קשר הדוק לעשייה הרווחת של ציידי ראשים. בחברות של ציידי ראשים קעקועים היו תיעוד של כמה ראשים הלוחמים לקחו בקרב, והם היו גם חלק מטקסי חניכה לבגרות. המספר ומיקום הקעקועים, היו סימנים למעמד הלוחם ולכוחו.
בין הילידים הטייוואנים, קעקועים היו שכיחים אצל הגברים והנשים כאחד. בקרב אנשי טיאל, קעקועים בפנים היו דומיננטיים. הם הצביעו גם על בגרות ומיומנות באריגה ובחקלאות לנשים, ובמיומנות בצייד ובקרב בקרב הגברים. כמו ברוב המקרים בעמים האסטרונזיים, מסורות הקעקוע נעלמו במידה רבה בטייוואן בשל תהליך הסיניזציה של העמים הילידים לאחר הקולוניזציה הסינית של טייוואן במאה ה-17, כמו גם ההמרה לנצרות. רוב הקעקועים שכיחים בעיקר בקרב זקנים.
אחד התיאורים המוקדמים ביותר של קעקועים אוסטרונזיים על ידי האירופים נכתב במהלך המאה ה-16 על ידי המשלחת הספרדית של פרדיננד מגלן שהגיעה לפילפינים. הספרדים נתקלו באנשים הוויזאניים המקועקעים באיי ויסאיאס, שאותם כינו בשם "פינטאדו" (בספרדית: "הצבועים"). קעקועים פיליפיניים היו בדרך כלל דפוסים גאומטריים או תיאורים מסוגננים של בעלי חיים, צמחים ודמויות אדם. כמה מן הקעקועים המסורתיים שנותרו בפיליפינים הם מזקני עמי איגורוט. רובם תועדו בזמן מלחמת העולם השנייה על ידי היפנים הכובשים. בין המאורים של ניו זילנד, קעקועים (moko) היו במקור מגולפים לתוך העור באמצעות אזמלים מעצם ולא באמצעות ניקוב כרגיל.
שינוי שיניים

הייתה נהוגה השחרת השיניים על ידי צביעתן בצבע שחור מצמחים עשירים בטאנינים. ההשחרה הייתה נפוצה כמעט בכל רחבי אוסטרונזיה, כולל האיים בדרום מזרח אסיה, מדגסקר, מיקרונזיה, ומלנזיה. עם זאת, ההשחרה נעדרה מפולינזיה. המנהג היה קיים גם באוכלוסיות שאינן אוסטרוזיות בדרום-מזרח אסיה וביפן. הנוהג היה בעיקר כנראה לצורך רפואי כשהפחית את הסיכויים לפתח עששת בדומה למשחה דנטלית מודרנית. למנהג היה גם משמעות תרבותית של יופי, וכן הסכמה כי שיניים שחורות הפרידו בין בני אדם לבין בעלי חיים. השחרת השיניים נעשתה לעיתים קרובות יחד עם שינויים אחרים בשיניים הקשורות בסטנדרטים של יופי, כולל הסרת שיניים.
פרנציסקוס

ערך זה עוסק באפיפיור הנוכחי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
פרנציסקוס (בלטינית: Franciscus; נולד ב-17 בדצמבר 1936 כחורחה מריו ברגוליו; בספרדית: Jorge Mario Bergoglio) הוא האפיפיור הנוכחי, ה-266 למניין. הוא נבחר לתפקידו ב-13 במרץ 2013.
פרנציסקוס נולד בבואנוס איירס שבארגנטינה, והוסמך לכמורה ב-1969. ב-1998 היה לארכיבישוף המטרופוליטני של בואנוס איירס, וב-2001 מונה לחשמן. פרנציסקוס הוא הישועי הראשון שנבחר לאפיפיורות, הראשון מיבשת אמריקה ומחצי הכדור הדרומי, והאפיפיור הלא-אירופי הראשון זה 1,282 שנה, מאז גרגוריוס השלישי, שנולד בסוריה. הוא דובר ספרדית (כשפת אם), לטינית, אנגלית, איטלקית וגרמנית.
ביוגרפיה

חורחה מריו ברגוליו נולד בבואנוס איירס. אביו, מריו, נולד סמוך לעיר טורינו שבאיטליה והיגר לארגנטינה, שם הועסק כעובד מסילת ברזל. אמו, רחינה סיבורי, הייתה עקרת בית ילידת ארגנטינה, ומקור משפחתה מצפון איטליה. לברגוליו ארבעה אחים ואחות. בהיותו נער, הוסרה בניתוח ציסטה מאחת מריאותיו. הוא הוכשר כטכנאי כימיה, ועבד מספר שנים ככימאי במעבדת מפעל. בהמשך החליט לפנות לכמורה ונרשם לסמינר בשכונת ויז'ה דבוטו (Villa Devoto). ב-11 במרץ 1958 הצטרף למסדר הישועי כמועמד לחברות. לאחר מכן סיים תואר בפילוסופיה באוניברסיטה הקתולית של בואנוס איירס ב-1960.
קריירה

בשנים 1964–1965 לימד ספרות ופסיכולוגיה בבית הספר התיכון הישועי בסנטה פה ומ-1966 שימש כמרצה לאותם תחומים באוניברסיטה הישועית של המושיע (Universidad del Salvador) בבירה. כעבור שנה שב ללימודי תאולוגיה. ב-13 בדצמבר 1969 הוא הוסמך לכמורה. בשנים 1971–1972 שהה באלקלה דה אנארס שבספרד במסגרת תקופת החניכות הסופית שלו כישועי. לאחר מכן מילא תפקידי סגל שונים בסמינר הישועי הגבוה סן חוסה (Colegio Máximo San José) בסן מיגל. הוא התקבל כחבר מלא במסדר ב-22 באפריל 1973. ב-31 ביולי נבחר לראש הפרובינציה הארגנטינאית של הישועים, דהיינו לראש המסדר במדינה. הוא שימש בתפקיד זה עד 1980, ואז חזר לסן מיגל בתפקיד הרקטור של הסמינר.
קריירה > המשטר הצבאי

ברגוליו הואשם באי-נקיטת עמדה ובהימנעות מעיסוק במצב הפוליטי בתקופת החונטה הצבאית והמלחמה המלוכלכת, כשהשלטונות עצרו והעלימו אלפי מתנגדים. העיתונאי הוראסיו ורביצקי אף האשים אותו כי הסיר את הגנתו משני ישועים, אורלנדו ז'וריו ופרנסיסקו חליקס, שהיו ידועים כבעלי דעות פרוגרסיביות. השניים נעצרו למשך חמישה חודשים ועונו. כמה ממתנגדיו אף טענו שתמך ישירות במשטר, ועורכי דין לזכויות אדם תקפו אותו כשסירב פעמיים להופיע בבית המשפט בדיונים שעסקו בעינוים וברציחתם של עצירים, לפני שהסכים לבסוף ב-2010. ברגוליו טען כנגדם כי פעמים רבות הסתיר אנשים שנרדפו בבניינים שהיו שייכים לכנסייה. כיום, הקונצנזוס אצל כל החוקרים שבחנו את הביוגרפיה של ברגוליו הוא שההאשמות נגדו לא היו נכונות.
קריירה > כארכיבישוף של בואנוס איירס

ב-20 במאי 1992 מונה למשנה לבישוף בהגמונות של אזור הבירה. ב-3 ביוני 1997 קודם לממלא-מקום (אנ') הארכיבישוף המטרופוליטני של בואנוס איירס, אנטוניו קווארַסינו. ב-28 בפברואר 1998 ירש את קווארסינו עם מותו, ושימש בתפקיד הארכיבישוף עד לבחירתו לכס האפיפיורות. ב-6 בנובמבר מונה גם לבישוף האוניאטים בארגנטינה. הועלה לדרגת חשמן על ידי יוחנן פאולוס השני ב-21 במאי 2001. באותה תקופה הוא התקרב ליצחק ענתבי סקה, הרב הראשי של בואנוס איירס, וקשר זה נשמר עד היום.
ב-2005, בעת בחירת יורשו של יוחנן פאולוס השני, הועלה שמו על ידי משקיפים כמועמד בעל סיכויים. בהצבעה הראשונה של הקונקלווה הוא קיבל עשרה קולות, בשנייה – שלושים-וחמישה, ובשלישית – ארבעים, והגיע למקום השני במניין הקולות. הוא הפסיד לחשמן יוזף רצינגר. במשך שנותיו כחשמן היה חבר במספר מחלקות בקוריה הרומאית: הוועדה לפולחן אלוהי ומשמעות הסקרמנטים, ועדת הכמורה, הוועדה למוסדות חיים מקודשים ואגודות החיים האפוסטוליות, המועצה האפיפיורית למשפחה, והנציבות לענייני אמריקה הלטינית.
במאי 2007 הציג את הגרסה הסופית של הצהרה משותפת של הבישופים של אמריקה הלטינית - "מסמך אפרסידה" - עם אישורו על ידי האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר. במסמך, קרא לשיפור מצבם של העניים והכריז כי אנשים המביעים דעות שאינן עולות בקנה אחד עם עמדות הכנסייה, כגון תמיכה בהפלות, אינם זכאים להשתתף בסעודת האדון.
קריירה > כאפיפיור

עם בחירתו לאפיפיור במרץ 2013, לאחר פרישתו של בנדיקטוס השישה עשר, אימץ ברגוליו את השם הדתי "פרנציסקוס", שלא שימש איש מקודמיו. סגן דובר הוותיקן, תום רוסיקה, מסר לרשת CNN כי הוא בחר בשמו הטקסי לכבוד הקדוש פרנציסקוס מאסיזי בן המאה ה-13, מייסד מסדר הפרנציסקנים, מאחר ש"הוא אוהב את העניים", כמו הקדוש. מספר פרשנים שיערו קודם לכן כי הייתה זו מחווה לפרנסיסקו חאווייר.
ביום בחירתו, הוותיקן הדגיש כי הוא ייקרא "פרנציסקוס" ללא ציון סיפרה רומית (בדומה ללנדו או רומנוס). דובר הוותיקן אמר כי השם יהפוך ל"פרנציסקוס הראשון" אם ייבחר פרנציסקוס השני. ב-23 במרץ 2013 נפגשו האפיפיורים פרנציסקוס ובנדיקטוס השישה עשר ברומא והתפללו בצוותא. ב-11 בדצמבר 2013 נבחר לאיש השנה של המגזין טיים לשנת 2013.
ב-25 וב-26 במאי 2014 ביקר האפיפיור פרנציסקוס בישראל. במסגרת ביקורו זה ביקר ביד ושם.
בספטמבר 2015 ערך פרנציסקוס ביקור ראשון בארצות הברית. התקבל בטקס חגיגי בבית הלבן על ידי הנשיא ברק אובמה, וב-24 לחודש נאם בפני מושב משותף של שני בתי הקונגרס. פרנציסקוס גם ביקר בקתדרלת פטריק הקדוש ובאנדרטה הלאומית והמוזיאון לפיגועי 11 בספטמבר שבניו יורק, וכן בבית כלא בפילדלפיה.
בשנת 2017 נבחר על ידי הטיים מגזין כאחד ממאה האנשים המשפיעים בעולם.
בפברואר 2019, לראשונה בהיסטוריה, ביקר האפיפיור בחצי האי ערב. האפיפיור נחת באבו דאבי והשתתף בוועידה למען שיח בין-דתי בהשתתפות מאות נציגים מכל הדתות. סיבה עיקרית לביקור היא המאבק ברדיפה הדתית של מיעוטים נוצרים. לפי נתוני הוותיקן, אלימות של ארגוני טרור, מלחמות ומתיחות צמצמו את שיעור הנוצרים במזרח התיכון מ-20% מסך האוכלוסייה לפני מלחמת העולם הראשונה ל-4% כיום. במהלך ביקור זה באיחוד האמירויות הערביות, האפיפיור נפגש עם האימאם הגדול של מסגד אל-אזהר אחמד אל-טייב. שם הם חתמו יחד על המסמך של האחווה אנושית, שלימים היווה השראה להחלטת האו"ם שקבעה את 4 בפברואר כיום האחווה הבינלאומי.
ב-6 במרץ 2021, התארח בנג'ף שבעיראק, אצל המנהיג השיעי הנחשב ביותר בעיראק, האייתולה עלי סיסתאני בן ה-90. בביקור קרא למוסלמים לפיוס ולאימוץ המיעוט הנוצרי בעיראק, ונענה על ידי מארחו בהודעה, ש"הנוצרים זכאים לחיות בעיראק בשלום ובביטחון, בדיוק כמו אחיהם המוסלמים".
ב-23 בפברואר 2025 הודיע הוותיקן כי האפיפיור סובל מאי ספיקת כליות ומצבו מוגדר כקריטי.
דעותיו

כארכיבישוף נודע ברגוליו באורח חייו הצנוע: הוא עזב את ארמונו ועבר לדירה בעיר, והוא נוסע בתחבורה הציבורית. הוא מטיף לעזרה לעניים ולהגברת השוויון בחברה, אך הקפיד להרחיק את עצמו מ"תאולוגיית השחרור" (Theologia liberationis), זרם רעיוני הרווח בכנסייה בדרום-אמריקה שרבים מתומכיו מזוהים עם הסוציאליזם ואף עם המרקסיזם. הביוגרף שלו, סרחיו רובין, הצהיר כי האפיפיור החדש אינו פרוגרסיבי ורחוק מתמיכה ברעיונות התנועה, אף כי הוא "מבקר את הנאו-ליברליזם ואת קרן המטבע הבינלאומית, ומבלה זמן רב בשכונות העוני." הוא נחשב מקורב לארגון המאמינים "קומוניון ושחרור" (Comunione e Liberazione), הדוגל בשמרנות חברתית ומזוהה עם הימין המתון באיטליה.
אף על פי שהתנגד לתוכנית ממשלתית להפצה בחינם של אמצעי מניעה, פרנציסקוס מחזיק בעמדות ליברליות יחסית בנושא, ומאמין כי ניתן להשתמש בהם כדי למנוע התפשטות מחלות. הוא מתנגד נחרץ להפסקת היריון והגדירה כ"שד המנוגד לתוכניתו של האל". ב-2010 התנגד בחריפות לאישור הממשלה לערוך נישואים חד-מיניים בארגנטינה. הוא גם עודד את הכמורה ואת ההדיוטות להתנגד להמתות חסד. במאי 2013, באמירה שחורגת מהקו הכנסייתי השמרני, אמר פרנציסקוס שגם אתאיסטים זוכים לגאולה, אם מעשיהם טובים.
ב-26 במאי 2013 תקף האפיפיור את המאפיה הסיציליאנית וקרא למאפיונרים להפסיק לנצל אנשים ולדרדר אותם לפעולות פליליות, בהן זנות. האפיפיור קרא לאנשי המאפיה לשנות את דרכיהם, יום לאחר שקידש בטקס מיוחד כומר איטלקי מפלרמו שנרצח בשנת 1993 על ידי מאפיונרים לאחר שהטיף נגד המאפיה בשכונה שבה פעלה הקוזה נוסטרה. פרנסיסקוס אמר לקהל המאמינים הרב שהתאסף בכיכר פטרוס הקדוש בוותיקן שהמאפיה הרגה את הכומר ג'וזפה פוגליסי משום שהוא ניסה להרחיק בני נוער מלהתקרב למאפיה ולהתגייס לשורותיה. הוא אמר שכואב לו כשהוא חושב על כל האנשים שנוצלו על ידי הפשיעה המאורגנת.
האפיפיור פרנציסקוס נודע בדעותיו הליברליות והפתוחות יחסית כלפי הקהילה הלהט"בית. ב-29 ביולי 2013 הדהים פרנציסקוס כשאמר "מי אני שאשפוט הומואים?", והוסיף שאף על פי שהכנסייה עדיין רואה במימוש תשוקות הומוסקסואליות חטא, "אם אדם מסוים הוא הומו שמאמין באלוהים ושיש לו רצון טוב - מי אני שאשפוט אותו?". במאי 2018, אמר פרנציסקוס לחואן קרלוס קרוס, גבר הומוסקסואל שעבר התעללות מינית בילדותו, כי "אלוהים ברא אותך כזה, הוא אוהב אותך כפי שאתה ולי לא אכפת. האפיפיור אוהב אותך כך. אתה צריך להיות מרוצה ממי שאתה". ב-21 באוקטובר 2020 הודיע פרנציסקוס בסרט תיעודי חדש כי "להומוסקסואליים יש זכות להקים משפחה", והוסיף "אף אחד לא צריך להיות אומלל או להיות מוחרם בגלל זה. עלינו ליצור חוק איחוד אזרחי. כך הם יהיו מכוסים באופן חוקי".
ב-28 באוקטובר 2014 הרצה פרנציסקוס בפני חברי האקדמיה האפיפיורית למדעים, הרחיב את הפתח שפרץ קודמו בסוגיית האבולוציה והוסיף גם הסכמה למפץ הגדול.
ב-2015 פרסם אנציקליקה בשם לאודאטו סי ובה ביקר את תרבות הצריכה לאור תרומתה להתחממות גלובלית, תוך קריאה לשמור על הסביבה ולהאבק בשינוי האקלים הנגרם על ידי פעילות אנוש.
בנובמבר 2024 התייחס למלחמת חרבות ברזל במאמר שפורסם בעיתון לה סטמפה: "כמה מומחים בינלאומיים אומרים שלמה שקורה בעזה יש מאפיינים של רצח עם. עלינו לחקור בזהירות כדי לקבוע אם זה עומד בהגדרה הטכנית כפי שנוסחה על ידי משפטנים וארגונים בינלאומיים."
ספריו

חורחה מריו ברגוליו חיבר ספרים רבים, ובהם ספר אחד בשיתוף עם אברהם סקורקה (המכהן כרב קונסרבטיבי בבואנוס איירס, ומחזיק גם בדוקטורט בכימיה מאוניברסיטת בואנוס איירס), שתורגם גם לעברית, תחת הכותרת "על רומא וירושלים: שיחות בין אפיפיור לרב".
ראו גם

ביקור האפיפיור פרנציסקוס בישראל
אלעזר אטלס

| --- | --- |

 לידה:  5 במרץ 1851 בייסוגולה, ליטא 
 פטירה:  6 באפריל 1904 (בגיל 53) ביאליסטוק, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 שפות היצירה:  עברית 
 חתימה:   
 
אלעזר צבי אַטְלַס (א' באדר ב' תרי"א, 5 במרץ 1851, בייסוגולה, ליטא – כ"א בניסן תרס"ד, 6 באפריל 1904, ביאליסטוק, האימפריה הרוסית) היה מבקר ספרותי, חוקר היסטוריה יהודית וסופר עברי. הוא נודע בזכות תרומתו לדיון האינטלקטואלי היהודי בתקופתו, במיוחד דרך ביקורתו על הציונות הפוליטית ועל מגמות חדשות בספרות העברית.
ביוגרפיה

אלעזר אטלס נולד בבייסוגולה, עיירה בליטא שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית, למשפחה יהודית אורתודוקסית. אביו, הרב דוד אטלס, היה תלמיד חכם ועשיר, ומנכבדי הקהילה המקומית. אלעזר קיבל חינוך דתי מסורתי, למד בחדר ולאחר מכן בישיבה, שם הצטיין בלימודי תלמוד וספרות רבנית.
במהלך שהותו בישיבה בעיירה זאגר חדש (Novo-Zhagory), בפלך קובנה שברוסיה (ליטא), נחשף אטלס לראשונה לרעיונות תנועת ההשכלה, מה שהוביל אותו ללמוד מדעים חילוניים ולפתח עניין בהיסטוריה ובספרות יהודית. בגיל 20 התחתן שם. ומאמרו הראשון התפרסם ב"הכרמל" בשנת 1875, וסימן את תחילת דרכו הספרותית. זמן קצר לאחר מכן עזב את נובי זאגרי, והקשיים הכלכליים אילצו אותו לנדוד מעיר לעיר.
רק בשנת 1884, כשהתיישב בוורשה, ניתנה לו האפשרות להקדיש את זמנו כולו לכתיבה ספרותית והפך לאחד המשתתפים הפעילים ביותר בכתבי העת "הצפירה" וב"האסיף". מאמריו הביקורתיים עסקו ביצירות היסטוריות חשובות של חוקרים כגון אייזיק הירש וייס, היינריך גרץ.
המחקרים הביקורתיים של אטלס בשנה השנייה של "האסיף" עוסקים ביצירות מגוונות מאוד באופיין. כתב העת העברי "בית תלמוד" מאת אייזיק הירש וייס, המוקדש לחקר התלמוד ולימודי הרבנים; כתב העת "השחר" מאת סמולנסקין; שני כתבי עת חודשיים ברוסית ("Voskhod" ו"Evreiski Obozrenie"); וכתב העת "מונטסשריפט" מאת גרץ – כולם נסקרים על ידו. הידע הנרחב, החדות הביקורתית, הסגנון הצלול וההיגיון המוצק שהוא מפגין במחקרים אלה מציבים אותו בשורה הראשונה של מבקרי הספרות העברית בני זמנו.
באותה תקופה כתב פיליטונים בעילום שם לעיתון היום, ולעיתים השתמש בשם העט כגון "מפה" או "מפה א." —תרגום שם משפחתו מיוונית לעברית, בתוספת האות הראשונה של שמו הפרטי.
בשנת תרמ"ח (1887) הוא פנה לעסוק בעריכה, וכתב העת "הכרם" שבו עסק הוכיח כי זכה לתמיכה, שכן בין שותפיו נמנו אנשים כמו אברהם אפשטיין, שלמה מנדלקרן ויעקב רייפמן. תרומותיו האישיות לגיליון זה מראות על יצירתיותו ועל שליטתו הרחבה בתחום. בין אם הוא עוסק בסידור מחדש שו"ת הריב"ש ("הכרם", עמ' 6-9) ובין אם בוחן את נושא המסורה (שם, עמ' 27-32), הוא מפגין שליטה מלאה בספרות הרבנית. ביקורתו על "כנסת ישראל" של שמואל יוסף פין ראויה לשמש מודל לכל מי שעורך יצירות דומות (שם, עמ' 257–265). ביקורתו על תרגומו של דוד רדנר ל"קורות עם ישורון" של דוד קסל ממחישה כיצד ניתן להעביר ביקורת נוקבת בלי לפגוע. הוא שאף להמשיך בפרסום "הכרם" (שם, עמ' 24), אך עקב קשיים כלכליים תוכניותיו לא יצאו לפועל.
לאחר נדודים והתנסויות שונות, התיישב בליבוי בלטביה משנת 1889 עד שנת 1894, בלי משפחתו, אצל אחיו, רב העיר, רבי מאיר אטלס, ועסק במסחר תבואה ושימש כקמיסיונר. אולם, משלא עלה בידו להצליח בתחום המסחר, נרשם לקורס לראיית חשבון בהנחיית יעקב מארק, ובשנת 1895 התיישב בביאליסטוק ועבד כרואה חשבון בבית מסחר לטקסטיל של הסוחר הביאליסטוקאי אהרן יהושע שפירא.
בשנים 1896–1897 פרסם ב"הצפירה" סדרת מאמרי ביקורת תחת הכותרת "מה לפנים, מה לאחור", שראו אור כספר ב-1898. ב-1900 השתתף ב"ספר השנה" של נחום סוקולוב.
בשנת 1902 עבר למוסקבה ושימש כמורה פרטי לבני הגביר יהושע זליג פרסיץ, אך באביב 1904 חלה בעקבות הצטננות קשה. אף על פי שהרופאים הזהירו כי כל תזוזה עלולה לסכן את חייו, גורש אטלאס ממוסקבה משום שלא החזיק בזכויות מגורים בעיר ובמהלך גירושו נגנב מטענו, ובו כתב היד של חיבורו הגדול "קרית ארבע", מחקר מקיף על ועד ארבע הארצות, וחיבורו "תולדות ישראל בפולין" שלא פורסמו מעולם.
מותו

ימים ספורים לאחר הגעתו לביאליסטוק נפטר ביום שביעי של פסח, כ"א בניסן תרס"ד, ליד ידידו יוסף חזנוביץ. בהלווייתו השתתפו אלפי אנשים. השאיר אחריו אשה, וארבעה ילדים.
רבי יוסף זליג גליק כתב שיר עליו.
השקפתו על הציונות

בשנות ה-1880 תמך אטלאס בתנועת חיבת ציון, אך לקראת סוף שנות ה-1890 הפך למתנגד נחרץ הן של חיבת ציון והן של הציונות הפוליטית, כולל דמויות כמו תיאודור הרצל ואחד העם, וכן של מגמות חדשות בספרות העברית. הוא תמך ביהדות מסורתית והביע ספקנות כלפי יכולתה של ההשכלה לשנות את החיים היהודיים. הוא שיתף פעולה עם ארגון אנטי-ציוני "הלשכה הטהורה" או "הלשכה השחורה", ופרסם מאמרים חריפים נגד הציונות בעיתון "הפלס". ב-1900 תרם ספרותית לספר "אור לישרים", שכתבו רבנים אנטי-ציונים ושנשא אופי פולמוסי חריף. בספר זה פרסם אטלאס פמפלט ארסי במיוחד נגד הוועד הפלשתינאי של אודסה.
יצירתו

יצירתו של אלעזר אטלס כוללת מאמרי ביקורת, מחקרים היסטוריים ופיליטונים. הוא התבלט בזכות ביקורתו החריפה על יצירות היסטוריות וספרותיות יהודיות, וכן בדעותיו השמרניות בנוגע לציונות ולספרות העברית.
עליו

נחום סוקולוב כתב עליו: "לחישתו הסטירית הייתה לחישת שרף", ו"בבואי לורשה לפני עשרים שנה, הייתה לי אישיותו של הסופר אלעזר אטלס היותר חמה ומאירה" הוא קרא אותו: "פקח שבפקחים".
עליו > יצירות עיקריות

מה לפנים ומה לאחור, השקפה על ספרים אחדים הנוגעים בשאלות הזמן, ורשה: דרוק פאָן אלעקסאנדער גינז, תרנ"ח 1898, באתר היברובוקס
ספסל הנאשמים – בירור והוכחה לרפיון יסודו של הקולוניאל באנק הציוני ומצבו הרעוע מראשיתו, ברלין: הפלס, תרס"ג (נדפס תחילה ב"הפלס", שנה ג, חוב' א-ב). לצפייה בגוגל ספרים
קרית ארבע – מחקר על "ועד ארבע הארצות", שלא פורסם עקב אובדן כתב היד.
תולדות ישראל בפולין – מחקר על תולדות היהודים בפולין, שלא פורסם עקב אובדן כתב היד.
ערך:
הכרם (1887) – כתב עת שערך, שכלל ספר אחד בלבד לצפייה בגוגל ספרים.
לקריאה נוספת

הרב ישראל בנדט פייבלזון, "גבור ואיש מלחמה" הפלס, ה, תרס"ה, עמ' 404–413.
אברהם שמואל הרשברג, לשכלול תמונתו הספרותית של מר אטלס ז"ל. הצפירה, גל' 87 (י"ד באייר תרס"ד, 29 באפריל 1904), עמ' 263-265; גל' 93 (כ"א באייר תרס"ד, 6 במאי 1904), עמ' 277–278.
נחום סוקולוב, ר' אלעזר אטלס ז"ל. הצפירה, גל' 75 (ל' בניסן תרס"ד, 15 באפריל 1904), עמ' 235–238.
באָריס קאדער, אלעזר אטלס : זיין לעבן, זיין שאפן, זיין קאמפף (ניו יאָרק, תש"ט 1949) בארכיון האינטרנט (ביידיש)
גצל קרסל. אלעזר אטלס. מאסף לדברי ספרות, בקורת והגות, כרך ג' (תשכ"ג 1963), עמ' 439–454.
ספר זכרון - ספר האסיף, ורשה תרמ"ט, עמ' 6, באתר אוצר החכמה
יעקב מארק, גדולים פון אונזער צייט, ניו יורק תרפ"ז, עמ' 271–276, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים) (ביידיש)
בצלאל לנדוי, דגלנו, ניסן תשכ"ג (ששים שנה לפטירתו).
יעקב ברמן, שיחות ופרקי זכרונות, ירושלים תשל"ו, עמ' 128, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
ביקורת על "ספר ספסל הנאשמים"
יצחק סובלסקי, מאמר בטלין ומבוטלין : מצדיק את קיום ... הבנק העברי, מכל הטענות ... שמתנגדי תנועתנו הלאומית מתנפלים עליו (לונדון, תרס"ג)
הערות שוליים

↑  נולד תקפ"ה, נפטר כ"ז באלול תרס"ח, בן הזקונים של הרב קרפל אטלס (תקמ"ג-י"א בסיוון תרכ"ו), לרבי דוד היו שלושה אחים נוספים שהיו גם הם תלמידי חכמים מובהקים: הרב בנימין ביינוש הבכור - שהיה גם אמיד ונפטר בגיל 64, ר' מאיר - שנפטר לפני חתונתו, והרב יעקב - נפטר בגיל 85. כל האחים היו היו ילידי בייסוגולה (ראו כאן.
↑  ספר זכרון - ספר האסיף, ורשה תרמ"ט, עמ' 6, באתר אוצר החכמה
↑  שאול חיות, אוצר בדויי השם, ורשה תרמ"ט, עמ' 212, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
↑  קבוצת תלתלים, פיטטסבורג תרס"ו, עמ' 84, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  ראו: יצחק אייזיק הלוי, אגרות רבי יצחק אייזיק הלוי, ירושלים תשל"ב, עמ' 26, באתר אוצר החכמה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007515243305171  GND: 138387036  ISNI: 0000 0000 6162 5320  LCCN: n88086546  NTA: 301924279  SELIBR: 262707  VIAF: 60629871   WorldCat (עם VIAF): 60629871
פסיון (מוזיקה)

פסיון הוא תת-סוגה של מוזיקה אורטורית במוזיקה נוצרית, המתארת את מסע הייסורים שישו עבר בדרכו אל הצליבה.
מאפיינים

אורטוריות הפסיון הן אורטוריות לכל דבר המבוססות על קטעים מן הברית החדשה או על חיבורים פואטיים העוסקים בפסיון של ישו. טקסטים אלו מולחנים באופן דרמטי ומחולקים בין צלילים ומנעדים שונים אל מספר תפקידים: באופן מסורתי, הצלילים הנמוכים ביותר יועדו לישו, האמצעיים לאוונגליסט והגבוהים לקהל. לעיתים, מוסיפים מלחינים לאורטוריות כוראלים או מנגינות כנסייתיות הקשורות לנושא.
במהלך השנים התפתחו תת קטגוריות של פסיונים, בהן:
פסיון רספונסוראילי - יצירה שבה חלק האוונגליסט מושר כזמר גרגוריאני, אך חלקי הקהל ולעיתים גם דברי ישו מושרים באופן פוליפוני.
פסיון מולחן ברצף - בפסיון מולחן ברצף, כל הטקסט מולחן באופן פוליפוני (הפסיונים של יאקוב אוברכט היו ידועים בכך).
ליצירות הפסיון אין תזמור קבוע והן נעות בין שירה אוניסונית ליצירות גרנדיוזיות לתזמורת ומקהלה.
יצירות הפסיון מושמעות באירועים דתיים בנצרות הקתולית והפרוטסטנטית ונועדו לביצוע בשבוע הקדוש.
היסטוריה

מקור הפסיון כסוגה מוזיקלית מגיע מימי הביניים, כאשר הכנסייה הקתולית החלה מנהג של הקראת ארבע הבשורות של הברית החדשה במהלך השבוע הקדוש.
פסיונים החלו להיות מושרים ולא מוקראים בלבד במאה ה-8. בכתבי יד מהמאה ה-9 מופיע הסימון הלטיני ״litterae significativae״ המסמן זמר לפי פרשנות, וכתבי יד מאוחרים יותר מציינים תוים מדוייקים שיש לשיר. בכתבי יד אלו החלה להופיע גם החלוקה בין התפקידים של ישו, האוונגליסט ושאר הדמויות בעזרת שינוי גובה הצליל ודרך השירה.
אורטוריות הפסיון התפתחו משירה גריגוריאנית של הפסוקים באירועים דתיים ליצירות מורכבות.
במאה ה-13 התפקידים של האוונגליסט, ישו, ושאר הדמויות התחילו להיות מחולקים בין מספר זמרים ובמאה ה-15 הטקסט של ה"turba" (קהל בלטינית) החל להיות מולחן בצורה פוליפונית כדי להגביר את הריאליזם ודרמטיות הביצוע. אורטוריות הפסיון המוכרות ביותר, רי"ב 244 ורי"ב 245 הולחנו על ידי יוהאן סבסטיאן באך.
סוגה מוזיקלית שאיתה הפסיון מתקשר היא המוטט. בכמה מוטטים אפשר למצוא תכונות אופייניות לאורטוריות ופסיונים, כמו שירה אנטיפונלית שבה השירה ניתנת לקבוצות מתחלפות של זמרים כדי לייצג את הדיאלוג הדרמטי בין דמויות שונות.
הערות שוליים

1 2  Melissa Petruzzello, Passion Music, Encyclopedia Britannica, ‏January 17, 2025
↑  Joseph Otten, Catholic Encyclopedia (1913)/Passion Music, Wikisource, ‏1913
↑  Passion, Grove Music Online (באנגלית)
חיים טופול

| --- | --- |
חיים טופול בטקס הענקת פרס ישראל בבנייני האומה בירושלים, 2013
חיים טופול בטקס הענקת פרס ישראל בבנייני האומה בירושלים, 2013
 לידה:  9 בספטמבר 1935 י"א באלול ה'תרצ"ה תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  9 במרץ 2023  (בגיל 87) ט"ז באדר ה'תשפ"ג תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1954–2023 (כ־69 שנים)
 עיסוק:  שחקן, מפיק קולנוע, מנחה טלוויזיה, סופר, משורר, מאייר, זמר, מדבב, נדבן
 בן או בת זוג:  גליה טופול (1956–2023) 
 צאצאים:  עדי טופול, ענת טופול-ברזילי, Omer Topol 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2015)  שניי פרסי גלובוס הזהב (1965, 1971)  פרס כינור דוד (1964)  יקיר העיר תל אביב (2016)  פרס אמ"י  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן (2014)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה (2014)  פרס יושב ראש הכנסת (2022)  יקיר פסטיבל ישראל (2008)
 פרופיל ב-IMDb
 
חיים טופול בהצגה "השטן במוסקבה", בבימויו של יבגני אריה, תיאטרון גשר, שנת 2000
חיים טופול וחנה רובינא, מלון הילטון תל אביב, 1967
חיים טופול (9 בספטמבר 1935, י"א באלול ה'תרצ"ה – 9 במרץ 2023, ט"ז באדר ה'תשפ"ג) היה שחקן, מפיק קולנוע, זמר, מאייר, סופר, משורר, מדבב, נדבן ומנחה טלוויזיה ישראלי.
בשנת 1972 היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-44 עבור משחקו בסרט "כנר על הגג". ב-1991 היה מועמד לפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר (אנ') עבור משחקו במחזמר "כנר על הגג". הוא זכה ב-2 פרסי גלובוס הזהב: בשנת 1964 זכה בפרס גלובוס הזהב לכוכב החדש של השנה - שחקן (אנ') על משחקו בסרט "סאלח שבתי", וב-1971 זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי עבור משחקו בסרט "כנר על הגג".
חתן פרס ישראל לשנת ה'תשע"ה (2015) על מפעל חיים – עבור תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה ופרס כינור דוד.
לאחר מותו של טופול חשפו משה שוורדי, חוקר הביטחון והמודיעין, והעיתונאי יוסי מלמן, שטופול השתתף בפעולות של "המוסד" בחו"ל.
ביוגרפיה

טופול נולד, גדל והתחנך בשכונת פלורנטין שבתל אביב, בן ליעקב ורלה טופול, שעלו ארצה מפולין בשנת 1932. אביו היה טייח ואימו חייטת. הגננת שלו הייתה הסופרת ימימה אבידר-טשרנוביץ. למד בבית הספר תחכמוני והיה חניך ב"שבט העדה" בשכונת שפירא של תנועת "הצופים הדתיים" ובתנועת הנוער העובד. בנעוריו עבד כשוליה בבית-הדפוס של העיתון דבר.
בשירותו הצבאי היה חבר במחזור השני של להקת הנח"ל.
בלהקה הכיר את אשתו לעתיד גליה ואת אורי זוהר, שהיה שותפו להופעות במשך שנים רבות. בלהקת הנח"ל גילם טופול לראשונה את דמותו של "סאלח שבתי" במערכונים שכתב אפרים קישון, ואשר שימשו, כמה שנים מאוחר יותר, כבסיס לסרט הקולנוע "סאלח שבתי".
ב-1957, לאחר מבצע סיני הצטרף עם חברים מלהקת הנח"ל לקיבוץ משמר-דוד.
ביוגרפיה > להקת "בצל ירוק"

בשנת 1957 הקים יחד עם אורי זוהר, גבי עמרני ועוד יוצאי להקת הנח"ל את להקת הבידור "בצל ירוק". הלהקה זכתה להצלחה גדולה והעלתה חמש תוכניות, עד שהתפרקה ב-1961.
ביוגרפיה > בתיאטרון

בשנת 1960 היה טופול בין המייסדים של "התיאטרון העירוני חיפה", והופיע כפטרוקיו ב"אילוף הסוררת" וז'אן ב"הקרנפים".
ב-1962 גילם טופול את השופט אזדק ב"מעגל הגיר הקווקזי" לצדה של זהרירה חריפאי, הצגה שזכתה לשבחי הביקורת והועלתה בפסטיבל ונציה.
לאחר שנות עשייה בקולנוע ובטלוויזיה, גילם ב-1998 בשנית את דמותו של טוביה החולב בהפקה ישראלית של "כנר על הגג", ובתו עדי גילמה את אחת מבנותיו של טוביה. ב-2001 שיחק בתיאטרון גשר במחזה "השטן במוסקבה".
ביוני 2008 (ה'תשס"ח) השתתף טופול בהפקה לונדונית של המחזה ז'יז'י (Gigi), ובתחילת 2009 יצא לסיבוב הופעות בהפקה של "כנר על הגג" בארצות הברית, שנמשך עד למאי 2010.