stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נעם סולברג

נעם סולברג (נולד ב-22 בינואר 1962) הוא משפטן ישראלי, המכהן כשופט בבית המשפט העליון, כיושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-26 וכחבר הוועדה לבחירת שופטים.
קורות חייו

סולברג נולד וגדל בחיפה ליהודית ושאול סולברג, ניצולי שואה מהולנד. סב-רבו (סבה של יהודית) הוא שמעון דה פריס. סולברג למד בישיבה התיכונית "יבנה" בחיפה ובישיבת ההסדר "הר עציון" באלון שבות. התגייס לחיל האוויר ואת שירותו הצבאי סיים בדרגת רב-סרן. הוא בעל תואר ראשון ושני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, השני בהצטיינות. ב-1990 החל להתמחות אצל מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, פליאה אלבק, לאחר מכן אצל שופט בית המשפט העליון יעקב מלץ, ואצל היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש. שימש במשך 7 שנים עוזרם של שלושה יועצים משפטיים לממשלה: חריש בשנים 1991–1993, מיכאל בן יאיר בשנים 1994–1997, ואליקים רובינשטיין בשנים 1997–1998. כמו כן היה מרצה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1998 מונה לשופט בבית משפט השלום בירושלים, ובשנת 2005 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בעיר. בשנת 2009 עלה שמו לראשונה כמועמד לבית המשפט העליון ולאחר שלא נתמנה למשרה זו היה מועמד למשרת היועץ המשפטי לממשלה, וגם מועמדותו זו נדחתה. ב-6 בינואר 2012 נבחר לשופט בית המשפט העליון וב-21 בפברואר 2012 החל לכהן בתפקיד. במרץ 2024 מונה לחבר הוועדה לבחירת שופטים. ב-26 בינואר 2025 נבחר על ידי הוועדה לבחירת שופטים כמשנה לנשיא בית המשפט העליון אך עדיין לא התקיים ההצהרה שלו לתפקיד. בתפקיד הוא צפוי לכהן עד אוקטובר 2028. לפי שיטת הסניוריטי הוא צפוי לכהן כנשיא בית המשפט העליון בין אוקטובר 2028 לינואר 2032.
משפט ציבורי > משפט חוקתי

סולברג דוגל בריסון שיפוטי בכל הקשור לפסילת חקיקה ראשית של הכנסת, ופעמים רבות נמצא סולברג בדעת מיעוט כנגד פסילת חוק. פעמים שהוא רואה יותר את היקף הזכויות החוקתיות כמצומצם יותר, ופעמים שהוא מסתייג מהאופן בו מיישמים שופטי הרוב את מבחני המידתיות.
עם זאת, סולברג כתב את חוות הדעת העיקרית של דעת הרוב בבג"ץ קווטינסקי נגד כנסת ישראל, בו נפסל חוק שהטיל מס ריבוי דירות, וזאת לא בשל פגיעה בזכויות חוקתיות אלא בשל פגם מהותי בהליך החקיקה. השופט מני מזוז התנגד בדעת מיעוט לפסיקה זו, שנשענת על עקרונות יסוד שאינם כתובים, בשונה מביקורת שיפוטית על חקיקה בשל סתירה לחוקי יסוד. מזוז הביע חשש לפגיעה בריבונות הכנסת. בתגובה למזוז כתב סולברג כי אדרבה, ביקורת על תוכנם של החוקים יותר פוגעת בריבונות הכנסת:
עד שחושש חברי לפגיעה בריבונותה של הכנסת, גבי דידי החשש כבד עוד יותר כאשר בביקורת שיפוטית על תוכנו של חוק עסקינן. נקל לו לחברי לפסול חוק של הכנסת על שום תוכנו, אולם קשה בעיניו לעשות כן בשל העדר כל אפשרות מעשית לחברי הכנסת להשתתף באופן מהותי בהליך החקיקה.
משפט ציבורי > משפט מנהלי > עילת הסבירות

לדעת סולברג, יש לצמצם את השימוש בעילת הסבירות, מפני שבאופן בו היא מיושמת כיום, היא מהווה חדירה של הרשות השופטת לתחומה של הרשות המבצעת:
לדבריו, השימוש שעושה בית המשפט ב"עילת הסבירות", מהווה לעיתים כיסוי לעילה אחרת שבה היה השופט מעוניין לעשות שימוש אלא שדיני הראיות מונעים זאת ממנו:
כפועל יוצא, קרא סולברג לצמצם את עילת הסבירות ולהשתמש בה כלפי דרג מקצועי בלבד, ולא כלפי נבחרי ציבור.
כך, באחד מפסקי הדין שלו כתב, בביקורת על בית המשפט לעניינים מנהליים:
בית המשפט המחוזי בחן אפוא את ההחלטה המנהלית בכלי-הביקורת של סבירות ומידתיות. בעשותו כן, הגיע לכלל מסקנה, כי דינה של העתירה להתקבל בחלקה. על-פי הכרעתו, בנסיבות העניין, החלטת הרשות אינה מידתית, וזאת בשים לב להחלטות שניתנו במקרים דומים, כלפי מכונים אחרים. בדרך הילוכו זו, שגה בית המשפט לעניינים מנהליים. לא היה מקום להידרש לסבירות ולמידתיות בכלל, לבטח לא באופן שהדבר נעשה. ... מוטב היה לבית המשפט לעניינים מנהליים לומר בפשטות ובמפורש, כי לדעתו עילת ההפליה היא זו שהכריעה את הכף. לא צריך היה לתוּר אחר עילות עמומות. ארגז הכלים 'הישן והטוב' 'מספק את הסחורה' היטב. משעשה כן בית המשפט לעניינים מנהליים – פתח בסבירות, פנה למידתיות, והמשיך להפליה – יצר בלבול. מוטב, אם כן, ככלל, להשתמש באמות מידה ברורות, ולהימנע מעשות שימוש במושגי שסתום עמומים.
במקרה אחר, אף קרא לבטל לחלוטין את השימוש בעילת הסבירות במסגרת ההליך הפלילי, בין אם כחלק מדוקטרינת ההגנה מן הצדק, ובין אם במסגרת ביקורת מנהלית בפלילים - שלשיטתו, גם לה אין מקום.
לאחר שדעתו בעניין עילת הסבירות שימשה, בשנת 2023, כטיעון בוויכוח הציבורי על הרפורמה המשפטית בישראל, פרסם סולברג הבהרה בה כתב:
ניתנת האמת להאמר: לא חשבתי אז, לפני 3 וחצי שנים, באותה הרצאה, על תיקון בדרך של חקיקה; חשבתי על מגמה שתבוא לידי ביטוי בפסיקה.
לאחר פרסום הדברים הוציאה הרשות השופטת הבהרה בשמו כי הוא השיב לשאלה ביחס למאמר שפרסם שלוש שנים וחצי לפני כן, וכי אינו מביע עמדה באשר לחקיקה הנוכחית.
בפסק הדין בעניין בג"ץ עילת הסבירות התייחס לתיקון חוק יסוד: השפיטה בעניין עילת הסבירות ופסק נגד ביטול התיקון, בנימוק שאין לבג"ץ סמכות לביקורת שיפוטית על חוקי יסוד.
משפט ציבורי > חופש הביטוי וחופש המידע

בהתייחס לחופש הביטוי וחופש המידע מרבה סולברג להתייחס לצורך באיזונים בין אינטרסים סותרים.
סולברג הבחין בין שימוש בדמותו של אדם בפרסומת לצורך עשיית רווחים, שבו עשויה לקום עילה של עשיית עושר ולא במשפט, לבין מקרה בו נעשה שימוש "בשמו, בכינויו, בתמונתו, בקולו של אדם, באישיותו או בסיפורו" לצורך חדשותי, בו "האינטרס הציבורי ... מחייב ... לסווגם כרכוש הכלל. סיווגם של סיפורים בעלי ערך חדשותי כרכוש הכלל נחוץ והכרחי לשם קיומה של תקשורת חופשית, לצורך מימוש חופש הביטוי, על מנת להבטיח זרימה חופשית של מידע כבסיס לקיומו של שיח חופשי וביקורתי בחברה תרבותית ודמוקרטית."
בתחילת שנת 2001 קבע סולברג שאין להרשיע את איתמר בן-גביר על שצעק "נאצי" לעבר אחמד טיבי, לאור חשיבות חופש הביטוי.
בדחייה פה אחד של ערעור נגד איסור על הפצתו של רומן, בנימוק שיש בו פגיעה בפרטיות, כתב השופט סולברג: "על כפות המאזניים החוקתיות יגבר כוחו של חופש הביטוי במצב דברים של פגיעה קלה ובינונית בזכות לפרטיות, אל מול פגיעה קשה בחופש הביטוי; כוחה של הזכות לפרטיות יגבר כשהפגיעה בחופש הביטוי היא קלה או בינונית, ולעומתה הפגיעה בליבּת הפרטיות היא קשה".
בפסק דין שדחה בקשה לקבל מכוח חוק חופש המידע תכתובות התייעצות בין ועדת השתיים לנשיאת בית המשפט העליון העוסקות בקידום שופטי בית המשפט השלום למחוזי, כתב סולברג: "שופטי השלום שבאים לפני הוועדה רשאים להניח כי פרטיותם תישמר במידה הנכונה".
בדיון על חוקיות חלוקת כתב עת במסגרת תעמולת בחירות של ישראל ביתנו, בהינתן החוק האוסר הענקת מתנות, כתב סולברג בדעת הרוב: "בעניין שהובא לפנינו, שבו מה שעומד לחלוקה הוא למעשה ביטוי, חלק בלתי נפרד מן המסר הפוליטי-המפלגתי-התעמולתי, מחופש הביטוי של העותרים – אין לנקוט באותה גישה דווקנית, מאיינת כל ספק ("אם יש ספק - אין ספק") לפרשנות גדרי האיסור על הענקת מתנה. אין לפסול את חלוקת הגיליון – בשל ערכו הכלכלי המסוים, שמא בוחר כלשהו יראה בו מתנה חומרית גרידא, או מפאת החשש מפני מדרון חלקלק. בכך אין משום איזון ראוי בין הערכים שעל הפרק."
במקרה בו התיר בית המשפט העליון, לבקשת עיתון הארץ, פרסום של החלטה משפטית, כתב: "החיסוי עד כה היה נחוץ מחמת הסיכון הממשי לשלומם של התובעים. מנגד, הפרסום עתה הוא הכרחי. זכות הציבור לדעת, פשוטו כמשמעו. רבּוֹת התלבטנו וארוכּות דנו, בִּמגמה להשיג מִתווה שיאפשר פומביות מקסימלית עם סכנה מינימלית. ... כמו כדי ללמדנו על ההכרח שבמתן פומבי, נתגלו במהלך ההתדיינות המשפטית לפנינו עניינים שחייבו לבדוק את אופן התנהלות המשטרה והפרקליטות ..."
בדעת רוב שדחתה דרישה למידע על ארכאולוגים שפעלו ביהודה ושומרון וביקשו ששמם לא יפורסם, כתב: "לא השתקה חלילה, גם לא הסתרה, כי אם איזון עדין ורגיש בין האינטרסים של הכלל והפרט מזה, לבין העניין הציבורי בגילוי המידע מזה, והכל – כמתחייב מתכליותיו והוראותיו של חוק חופש המידע."
משפט אזרחי > דיני חברות

לעניין דרישת החוק שעסקה בין חברה לבין בעלי השליטה בה תאושר על ידי בעלי המניות, קבע שקולם של בעלי מניות המיעוט שהם בעלי עניין בעסקה, לא יימנה בין אם הם תומכים באישור העסקה ובין אם הם מתנגדים לה. זאת בניגוד לעמדה שהציגה רשות ניירות ערך. עם זאת, קבע סולברג כי לבעלי השליטה אין סמכות לקבוע מיהו בעל עניין בעסקה לצורך פסילת הצבעתו, אלא בעלי המניות עצמם הם שצריכים להודיע אם יש להם עניין אישי.
משפט אזרחי > דיני חוזים

באחד מפסקי הדין שלו המתייחס לפסק דין אפרופים היה בדעת מיעוט שיש לפרש כתב ערבות על פי לשונו שלא כלל מגבלה על היקף הערבות, ולא על פי אומד דעת הצדדים שהערבות כוונה רק לעסקאות מסוימות.
משפט אזרחי > נזיקין

באחד מפסקי הדין קבע השופט סולברג בדעת רוב כי אין לחייב בית חולים לחולי נפש באחריות על התאבדות מטופלת בבית החולים. בנמקו את פסיקתו כתב:
מושכלות יסוד, כי חייו של כל אדם ואדם חשובים כמעט לאין שיעור ... אלא, שגם לאיכותם של החיים אנו מייחסים ערך ומשמעות. איננו מצפים ממחלקה פתוחה בבית חולים פסיכיאטרי, אשר החשש הנשקף לחיי מטופליה אינו ברף הגבוה ביותר, כי תכרות את עציה, תעקור את ספסליה, ותכלה את מרזביה. בית החולים מבקש להעניק לבאים בשעריו, תחושת חיים 'נורמלית' ככל הניתן. לא מעקב צמוד, לא דחיקת רגליים, לא תחושת מחנק. בית החולים נדרש לאפשר להם להסתובב בחופשיות, להסב עם בני משפחותיהם בחצר, וליהנות מעצי-הגן.
במקרה אחר, היה השופט סולברג בדעת הרוב שאין לחייב בנזיקין של לידת ילד פגוע, רופא שהמליץ על הפלה בגלל חשש ללידה מוקדמת, אך לטענת ההורים לא הסביר להם את הסיכונים של לידה מוקדמת. בין השאר כתב: ”הסיכונים הבסיסיים שבפגוּת אינם מן הנסתרוֹת. הידיעה בעניין זה, קרי, על קשת האפשרויות לגבי פּגוּת – בין מוות לבין חיים, כשבתווך חיים עם לקויות ומוגבלויות שונות – היא מן המפורסמות. מדובר בידיעת הסיכונים האפשריים המרכזיים, להבדיל מן הפרטים, מאחוזי הסיכונים, ומסיווג של כל הסיבוכים ונגזרותיהם. ידיעת הסיכונים הבסיסיים הנ"ל היא נחלת הכלל, לבטח כך לגבי אנשים מן היישוב, דוגמת ההורים דנן.”
משפט אזרחי > ענייני לשון הרע

בתקופה שבה כיהן כשופט בבית משפט השלום עסק סולברג בין היתר בתביעות לשון הרע רבות. תביעות אחדות שהוגשו נגד אמצעי תקשורת התקבלו על ידו. בשנת 2005 חייב את הוצאת עיתון "הארץ" והעיתונאי עקיבא אלדר לפצות את אריה קינג בסך 8,000 ש"ח. בשנת 2008 חייב את העיתון "ידיעות אחרונות" ואחדים מאנשיו, ובהם העיתונאי מרדכי גילת, לפצות את פקידת משרד הפנים, בתיה כרמון, בסך 200,000 ש"ח. סולברג הביע בפרשה זו את עמדתו כי תיאור דברים המציג רק את הצדדים השליליים ללא הבאת הסיפור השלם הוא "הצגת האמת החלקית בלבד" והוסיף: "חצי אמת גרועה לעיתים משקר, ועל פרסום חלקי שכזה לא תחול הגנת אמת הפרסום." לגבי הסתפקות בהבאת תגובה ליד סיפור של לשון הרע קבע באותו עניין כי "בכתבה אמנם הובאה תגובתה... אך שיקול הדעת שהפעילו הנתבעים היה שגוי. מנוסח תגובתה... היה עליהם להיווכח בטעותם ולהימנע כליל מפרסום הפרשיה הנדונה, או למצער לשנות את נוסח הפרסום. אין זה הוגן לפרסם את סיפור המעשה, כשלפי האמת אין סיפור. בתודעתו של הקורא נותר הרושם השלילי של דברי לשון הרע שבכתבה שאינם אמת, ולנתבעים לא תעמוד הגנת אמת הפרסום." לעומת זאת, קבע כי בלשון עיתונאית שיש בה גוזמה אין בהכרח פגיעה באמת הפרסום, שכן: "לא בביקורת על הסגנון העיתונאי עסקינן, סגנון שהקורא הסביר מוּדע לו, אלא בבחינת הדברים על-פי דיני לשון הרע." באופן דומה קבע לגבי שימוש בפרפרזה על סיסמה של חברה עסקית במדור הספורט, שהקורא מודע לכך שמדובר בפרפרזה ועל כן אין בסיס לתביעת לשון הרע.
בשנת 2004 דחה תביעת דיבה של ב. מיכאל כנגד עיתון "הצופה" וחנה אייזנמן בקביעה שדבריה של אייזנמן חוסים תחת ההגנה של לשון הרע שנאמרה בתגובה על לשון הרע. עם זאת, הוא הביע אי נחת מדבריה החריפים של אייזנמן ולא פסק לה הוצאות (גם מפני שהמשפט היה מהיר). בערעור הושגה פשרה על פיה הוסכם כי העיתון יפרסם הבהרה.
בשנת 2004, במסגרת תביעות דיבה הדדיות בין עורכי הדין יוסף ארנון ויראון פסטינגר, דחה את התביעה של ארנון כלפי פסטינגר מתוקף היות דבריו של פסטינגר הבעת דעה וחייב את ארנון ב-8,000 ש"ח והוצאות על דבריו כלפי פסטינגר. בעקבות ערעור שהוגש לבית המשפט המחוזי הסכימו הצדדים לפשרה לפיה ימשכו הדדית את שתי התביעות שהגישו בבית משפט השלום.
בשנת 2009, בבית המשפט המחוזי, הכריע בתביעת דיבה של קצין שנודע בכינוי סרן ר' נגד אילנה דיין וטלעד, עקב תחקיר אודותיו ששודר בתוכנית "עובדה" וייחס לו מעשה של וידוא הריגה בילדה ברצועת עזה. סולברג קיבל את התביעה, וקבע כי דיין וטלעד אשמים בהוצאת לשון הרע, משום שהסיפור שהוצג לצופים על מעשיו של סרן ר' היה ערוך באופן שלא הציג את כל הצדדים בפרשה. הוטל עליהם תשלום פיצוי כספי לתובע, הקראת עיקרי הכרעת הדין בתוכנית והבהרה לצופים כי הכתבה ששודרה בשעתו העבירה מסר שגוי לגבי התובע. בפברואר 2012 קיבל בית המשפט העליון את ערעורה של דיין על הפסיקה, ביטל את פסק הדין וקבע שלדיין עומדת הגנת "אמת דיברתי", שכן העובדות עליהן הושתתה התוכנית היו נכונות לשעתן. ביחס לטלעד, השופטים קבעו כי הקדימון ששודר לקראת התוכנית היווה לשון הרע ופסקו שהזכיינית "טלעד" תשלם לקצין פיצוי מופחת, בגובה מאה אלף שקלים. בדיון נוסף בהרכב מורחב של תשעה שופטי בית המשפט העליון הוחלט ברוב דעות לא לשנות מהתוצאה האופרטיבית של פסק הדין.
בשנת 2022 קבע ברוב דעות ששני פרסומים של לשון הרע הדומים בתוכנם אך נבדלים בקהלים אליהם הם מופנים ייחשבו לאירועים שונים מבחינת פיצוי ללא הוכחת נזק, כך שהפיצוי בגינם יהיה כפול.
משפט אזרחי > קניין רוחני

בשנת 2024 קבע בדעת רוב שחברת התרופות סאנופי הפרה את האיסור על בעל מונופולין לנצל את מעמדו לרעה, בכך שהציגה מצג שווא לרשם הפטנטים כאילו ברשותה זכאות לפטנט מסוים, ובכך מנעה במשך מספר שנים מאוניפארם, המתחרה הגנרית הפוטנציאלית שלה, לייצר תרופה מתחרה לשלה. לכן, על פי חוק עשיית עושר ולא במשפט, סאנופי צריכה להעביר את כל רווחיה שנבעו מהפרה זו לידי אוניפארם. פסק דין זה ניתן בדיון נוסף, לאחר שבערעור קבע השופט חנן מלצר כי לא מדובר בניצול של המעמד המונופוליסטי של סאנופי לרעה, אלא במצג שווא שגם חברה שאינה מונופול יכלה להציג. בדיון הנוסף הסכימו כל חברי המותב פה אחד עם עמדתו של סולברג, לפיה ניצול מעמד מונופוליסטי לרעה ייחשב ככזה גם כשלא נעשה שימוש בכוח המונופוליסטי עצמו. עם זאת, רוב חברי המותב סברו שדרך המלך להכריע בסוגיה זו היא באמצעות שימוש בעקרון תום הלב, ולא באמצעות האיסור על ניצול מעמד מונופוליסטי לרעה.
משפט פלילי > נטל הראיה

בכמה מקרים סבר סולברג שיש להרשיע נאשמים מול אחרים בהרכב שסברו שיש לזכות. מנגד היו גם מקרים שבהם הוא היה מהמזכים. במקרה אחד הוא מצא את עצמו בדעת מיעוט בחולקו על הזיכוי של אדם שהגיע לזירת עבירה כחלק מחבורת תוקפים, אך לא היו ראיות שהוא עצמו היה שותף בתקיפה. על כך כתב סולברג:
הנה כי כן, נוכחות בזירה כשלעצמה היא נייטרלית, אלא אם מתברר כי אינה סתמית ומקרית. במצב דברים שבו הוכח כי הנוכחות אינה סתמית ומקרית, עובר נטל ההוכחה הטקטי לכתפי הנאשם ועליו להסביר את פשר הימצאותו בזירה... [המערער] הגיע למקום בשל חברותו בארגון 'הקומץ', והוא שהה במקום התקיפה מיד לאחר שתכנן עם חבריו את אופן ביצועה. בנסיבות שכאלו מורה כאמור ההלכה הפסוקה, כי נטל ההוכחה הטקטי עובר לכתפיו ... גם אלמלא היו ראיות הקושרות את [המערער] באופן אישי לתקיפה, נכון היה להרשיעו כמבצע בצוותא.
באחד המקרים שבהם היה בדעת הרוב שסירבה להרשיע נאשם שזוכה בבית המשפט המחוזי, כתב:
אילו דנתי בתיק בערכאה ראשונה, ייתכן והייתי מרשיע את המשיב; אילו אמת-המידה להרשעה בפלילים הייתה זו של 'מאזן ההסתברויות' הנוהג במשפט האזרחי, הייתי מרשיעוֹ ... ברם, בחינת החומר הראייתי בכללותו מובילה למסקנה כי אין טעות משפטית המאפשרת התערבות ערכאת הערעור בהכרעת הדין של בית המשפט המחוזי – אשר התרשם מן המכלול באופן ישיר – לפיה אשמתו של המשיב לא הוּכחה מעבר לכל ספק סביר; וזוהי אמת-המידה המחייבת במשפט הפלילי... אין זה מובן מאליו שעל זיכוי שכזה יש זכות לערער. הדין בארצות הברית אינו מאפשר לתביעה לערער על פסק דין של זיכוי ואף רואה בכך משום פגיעה בתיקון החמישי לחוקה.
סולברג ממעט לזכות נאשמים בשל מחדלים של רשויות האכיפה. במקרה אחד היה ברוב שהרשיע קטין למרות מחדלי חקירה. במקרה אחר היה בדעת הרוב שאין לאפשר לנאשם לחזור בו מהודאה בגלל שחומרי החקירה לא הועברו לידיו. הוא כתב:
משפט פלילי > הגנה עצמית

בהיותו שופט בבית המשפט המחוזי, זיכה סולברג שוטר שירה למוות בתושב מזרח ירושלים, במהלך אירוע אלים, בקבלו את טענת השוטר שחש באותו רגע בסכנת חיים. בית המשפט העליון אישר את פסק הדין ברוב דעות.
בתחילת 2016 כתב סולברג את פסק הדין העיקרי בבית המשפט העליון שזיכה מחמת הספק, על סמך הטענה להגנה עצמית, אדם שהורשע בבית המשפט המחוזי בהריגה. הזיכוי נתקבל פה אחד.
באוקטובר 2019 היה בדעת מיעוט שאין להורות על העמדה לדין של שוטר שירה למוות בצעיר ערבי שהכה בסכין על חלונות ניידת משטרה.
משפט פלילי > ענישה

באוגוסט 2018 כתב את פסק הדין שקיבל ברוב דעות את ערעור המדינה, והכפיל עונש של תשעה חודשי מאסר שהוטל על לוחם מג"ב שהורשע בגרימת מוות ברשלנות של פלסטיני במהלך עימותים ביום הנכבה. את פסק דינו סיים סולברג במילים: "לצערנו, הנשק שניתן לדרי על מנת להציל את הנפש, שימש – בשל כוונת זדון לפצוע, ורשלנות חמורה שנלוותה לה – לשפיכות דמים. במבחן הזה כּשל דרי; עליו ליתן את הדין".
במקרה בו נחלקו עמיתיו בשאלת חשיבות השיקולים השונים לענישה בעבירות מין כתב:
חברי מדגיש את שיקול ההרתעה, עד כדי כך שלדבריו אין רחמים בענישתם של עברייני מין (פסקה 34); חברתי, השופטת י' וילנר, משיבה לעומתו שהרתעה אינה חזות הכל, ומייחדת דברים על חשיבות השיקום. אלא שאיננו זקוקים לחידוש ולא נדרשים לוויכוח, משום שהמחוקק אמר את דברו לגבי הבניית שיקול הדעת בענישה, באופן מפורש, מפורט, מקצועי ועדכני – בתיקון 113 לחוק העונשין.
עמדות, פרשנות וסגנון כתיבה

סולברג מזוהה בתור שופט שמרן, תודעה שיפוטית שבאה לידי ביטוי בתוכן פסיקותיו, תורת הפרשנות שהוא נוקט ותפיסתו את תפקיד השופט. עם זאת, ד"ר שאול שארף מציין כי גם אם "סגנון הצדקותיו מאפיין גישה שיפוטית שלעיתים נוהגים לכנות "שמרנית" או "ריסונית", לפיה בית המשפט לא מנסח הכרעה מרחיקת לכת החוצה את גבולות הגזרה של החקיקה והפסיקה הקיימות [...] יש להודות כי סולברג אינו שמרן 'על מלא' כי בין השורות הוא מותיר פתח לפעלתנות מעבר לגבולות המשפט המקובל גם אם רק "למקרים חריגים בלבד".".
עמדות, פרשנות וסגנון כתיבה > פרשנות תכליתית

לדעת סולברג, "בהתנגשות בין תכלית סובייקטיבית לתכלית אובייקטיבית יש לפעול על פי כלל הכרעה ברור שלפיו ידה של התכלית הסובייקטיבית על העליונה (ובלבד שהיא מעוגנת בלשון החוק)". סולברג אף מותח ביקורת על הגישה הקיימת (של העדפת "התכלית האובייקטיבית" על כוונת המחוקק), שמהווה למעשה ביקורת חוקתית במסווה של פרשנות.
עמדות, פרשנות וסגנון כתיבה > משפט עברי

סולברג נוהג לאזכר את המשפט העברי בפסקי הדין שלו. בחלק מהמקרים מדובר בהערת אגב לאחר שקבע את הדין על פי החוק הישראלי. במקרים אחרים, השתמש סולברג במשפט העברי בגיבוש פסק דינו. לדוגמה, במסגרת סכסוך בין שכנים בבית משותף, קבע כי זיקת הנאה של זכות מעבר במקרקעין איננה חייבת להיות גורפת, וניתן להגבילה לשעות מסוימות ביממה, או לצורך שימושים מסוימים. קביעה זו היוותה חידוש פסיקתי, והשופט סולברג הסתמך גם על המשפט העברי לצורך גיבושה. בערעור שנדון בבית המשפט העליון, אושרה קביעה זו הגם שתנאי המעבר שקבע צומצמו במקצת. בהחלטות קצרות נוהג סולברג לנקוט בלשון קצרה לגבי דברים שנאמרו במהלך הדיון, תוך הפניה לפרוטוקול או שימוש בלשון כמו "הערתי את אשר הערתי" או "אמרתי את אשר אמרתי".
עמדות, פרשנות וסגנון כתיבה > אמרות אגב

סולברג מעיר לא אחת לעמיתיו להרכב על כך שהם מביעים עמדות שאינן נדרשות להכרעה. כך למשל, כאשר המשנה לנשיאה, חנן מלצר כתב למעלה מן הצורך שייתכן שיש חובה חוקתית לקיים שידור ציבורי, כתב:
חברי לא הסתפק בכך... וגילה דעתו, ולמצער רמז, לפגמים חוקתיים... דא עקא, שזוהי בדיוק השאלה שהונחה לפתחנו מלכתחילה, ואשר הדיון בה התייתר... טענה זו מחייבת עיון וליבון, ואין להכריע בה אגב אורחא. הוא הדין באשר לדברי חברי על אודות חובתה של המדינה לדאוג לכינונו של שידור ציבורי, והמשמעויות המעשיות הנודעות לכך... תפיסה זו – במובנה המשפטי-חוקתי – אינה מובנת מאליה, והיא מחייבת להרחיב את היריעה. חברי לא עשה כן, ואף אני לא אעשה כן. מוטב להותיר את הדברים לעת מצוא – כמקובל בפסיקתנו – אם וכאשר תהא נודעת נפקות לדברים; לא רק להלכה, אלא גם למעשה.
חיים אישיים

מתגורר באלון שבות שבגוש עציון. נשוי למאירה, ולהם חמש בנות. בתם הדס סבלה מתסמונת רט, ונפטרה בגיל 33, במרץ 2018. מנהל אורח חיים דתי.
פוקר DR.I

רפליקת פוקר Dr.I בתצוגה אווירית
פוקר Dr.I (בגרמנית: Fokker Dr.I Dreidecker) היה מטוס קרב תלת-כנפי מתקופת מלחמת העולם הראשונה מתוצרת חברת פוקר. המטוס קנה את עיקר פרסומו כאשר הוטס בידי הטייס המפורסם מנפרד פון ריכטהופן, "הברון האדום", מלך קרבות האוויר של מלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה

החל מחודש פברואר 1917 התברר כי מטוס הקרב הבריטי התלת-כנפי סופווית טריפליין זוכה לעליונות בקרבות האוויר של החזית המערבית. בתגובה ראשונית ניסו במפעלי חברת פוקר להסב מטוס דו-כנפי לגרסה תלת-כנפית דומה. גרסה זו נמצאה כקשה לתפעול, והתברר כי יש צורך בפיתוח של גרסה מקורית בעלת מבנה ואמצעי שליטה והיגוי מתאימים.
לאחר מספר גרסאות פיתוח חדשות שכללו שינויים והתאמות עיצוב, נשלח הדגם הראשון לניסיון בפעילות קרבית מעל שמי בלגיה ב-28 באוגוסט 1917. שלושה ימים מאוחר יותר כבר הצליח ריכטהופן להפיל שני מטוסי אויב. הוא דיווח כי המטוס החדש השיג עליונות על פני הסופווית הבריטי והמליץ להכניסו לשירות מבצעי. בתוך שלושה חודשים הושלמה הרכבתם של כ-300 מטוסים מן הדגם החדש אשר הוצבו בטייסות מבצעיות.
ביצועים > יתרונות

כבר מן ההתחלה התבלט פוקר Dr.I בכושר תמרון מעולה. למרות חוסר היעילות של המאזנות, הרי שהגה הכיוון והגה הגובה היו קלים לתפעול וחזקים. המטוס הצטיין בביצוע של פניות הדוקות אשר היו פועל יוצא של אי-היציבות הכיוונית אשר נוצרה מן המבנה בעל שלוש הכנפיים, שאפשר לטייסים ביצוע של תרגילי התחמקות והתגנבות מאחורי מטוסי האויב ומולם.
ביצועים > חסרונות

עם זאת, היה המטוס נחות מול מטוסי בעלות הברית מבחינת המהירות במצב של טיסה ישרה ואופקית או בצלילה. המנוע החזק אמנם אפשר למטוס נסיקה מהירה אך בגבהים הגבוהים חלה ירידה חדה בביצועיו כתוצאה מיחס הדחיסה הנמוך של המנוע הסיבובי שהותקן בו. עם התקדמות המלחמה, התגבר המחסור בשמן קיק, אשר היה חיוני לפעילות המנוע הסיבובי, והניסיון להשתמש בשמנים תחליפיים גרם לתקלות ולהשבתתם של מנועים רבים.
תא הטייס היה קטן מאוד ובנוי מחומרים באיכות נמוכה. הראות במצבי המראה ונחיתה הייתה גרועה, וההגנה על הטייס במצבים של נחיתת חירום התגלתה כעלובה.
ביצועים > כשל הכנפיים

חקירת התרסקויות של מטוסי פוקר Dr.I אשר אירעו במהלך אוקטובר 1917 הצביעו על כשל מבני של הכנפיים. כאשר נוספה לכשל מבני זה גם לחות, אשר חדרה לכנפיים וגרמה להרס שלהן, נחלשו צלעות המבנה הפנימי של הכנף, והמאזנות הפסיקו לתפקד והתפרקו באוויר. על מנת להתגבר על תקלות אלה, הגבירה החברה את בקרת האיכות של ההרכבה, חיזקה את המבנה הפנימי, וציפתה את הכנפיים ואת צלעות המבנה בחומר דוחה לחות. בתוך כחודשיים התחדש הייצור והטייסות קיבלו את הדגם המשופר.
בחקירה מאוחרת שהתבצעה לאחר המלחמה התברר כי סיבה משמעותית נוספת לכשל המבני של הכנפיים הייתה שהכנף העליונה נשאה במקדם עילוי הגבוה עד פי 2.55 מזה של הכנף התחתונה במהירויות הגבוהות.
הבעיות המבניות החמורות של מבנה הכנף המשולש מנעו את הגדלת ההזמנות והמצבה של המטוסים מדגם זה. הייצור הופסק לחלוטין במאי 1918 והמטוס הוצא מן השירות והוחלף בדגם הפוקר D.VII הדו-כנפי.
לאחר המלחמה

מטוסים שנותרו שלמים בסוף המלחמה הועברו לבחינה בידי בעלות הברית כחלק מהסכמי שביתת הנשק. מספר מטוסים שנותרו לפליטה מוצגים במוזיאונים צבאיים שונים.
בשנות השלושים הורכבו מספר מטוסים נוספים מחלפים שנמצאו במחסנים ושימשו בצילומי סרטים גם עשרות שנים לאחר מכן. כיום ידועים בעולם מטוסים מקוריים בודדים מדגם זה המוצגים במוזיאונים.
לקריאה נוספת

Franks, Norman and Greg VanWyngarden. Fokker Dr.I Aces of World War I (Aircraft of The Aces No. 40). Oxford: Osprey Publishing, 2001. ISBN 1-84176-223-7
Gray, Peter and Owen Thetford. German Aircraft of the First World War. London: Putnam, 1962. ISBN 0-933852-71-1
Imrie, Alex. The Fokker Triplane. Arms and Armour Press, 1992. ISBN 1-85409-118-2
Leaman, Paul. Fokker Dr.I Triplane: A World War One Legend. Hersham, Surrey, UK: Classic Publications, 2003. ISBN 1-903223-28-8
Nowarra, Heinz J. Fokker Dr.I In Action (Aircraft No. 98). Carrollton, TX: Squadron/Signal Publications, Inc., 1990. ISBN 0-89747-229-2
Rimell, Raymond Laurence (1996). Fokker Triplane. Windsock Datafiles 5. Herts, UK: Albatros Productions. ISBN 978-0948414039
רחל נריה

| --- | --- |

 לידה:  22 במרץ 1921 י"ב באדר ב' תרפ"א ליטא
 פטירה:  6 בדצמבר 2012 (בגיל 91) כ"ב בכסלו תשע"ג
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  כפר הרא"ה
 פעילות בולטת:  מראשי תנועת אמונה
 השכלה:  למדה באוניברסיטה העברית פילוסופיה והיסטוריה
 תקופת הפעילות:  שנות ה-50 – 2012
 עיסוק:  רבנית ואשת ציבור
 בן זוג:  משה צבי נריה
 פרסים והוקרה:  אות הנשיא למתנדב (2006)
 
הרבנית רחל נריה (י"ב באדר ב' תרפ"א, 22 במרץ 1921 – כ"ב בכסלו תשע"ג, 6 בדצמבר 2012) הייתה רבנית ואשת ציבור, מראשי תנועת אמונה, במשך כשבעים שנה עסקה בפעילות ציבורית והתנדבותית בתחום החינוך והרווחה. הייתה מראשי הפעילים בתחום ההסברה לחיזוק מוסד הבית היהודי ושמירת טהרת המשפחה. אשתו של הרב משה צבי נריה.
ביוגרפיה

נולדה בליטא לחיים מאיר ודבורה גיטלסון. אחיה היה חוקר התלמוד יצחק דב גילת. בשנת 1935 עלתה לארץ ישראל. למדה היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית. בתחילת שנות ה-40 נישאה לרב משה צבי נריה, מייסד וראש ישיבות בני עקיבא.
בתחילת שנות ה-50 הצטרפה לבעלה בהקמת בית ספר לנוער ממשפחות מצוקה במושב חרב לאת וניהלה אותו בהתנדבות במשך למעלה מעשור. עד סוף ימיה היא שימשה יושבת ראש העמותה המנהלת את המוסד, שבו לומדים מאות תלמידים, רובם יוצאי אתיופיה ומדינות חבר העמים.
הרבנית נריה הייתה מחלוצי הפעילים בתחום ההסברה של קדושת הבית היהודי וטהרת המשפחה. במשך שנים רבות ערכה מאות כינוסי הסברה לבני נוער והשתלמויות למורים ולמדריכים. כמו כן פרסמה ספרים, חוברות ומאמרי הסברה בנושא שהופצו במהדורות רבות ואף תורגמו לשפות זרות.וביניהם "טל הנעורים" ו"למול מבוכת המתירנות". החוברת "נישואין של אושר" שכתבה ב-1981 מופצת בשפות רבות על ידי המרכז הארצי לטהרת המשפחה בישראל ומחולקת על ידי המועצות הדתיות לכלות ביום חופתן.
הייתה בין המייסדים של המועצה לתרבות המשפחה היהודית, שפעלה לשימור מוסד המשפחה וחיזוק יסודות הבית היהודי לנוכח השפעת התרבות המערבית. בין חבריה היו רחל ינאית בן-צבי והמשורר אבא קובנר. במשך שנים ריכזה הרבנית נריה את פעילות המועצה ויזמה כינוסים וימי עיון לזוגות צעירים וכן פרסומים וחוברות הסברה רעיוניים ומקצועיים.
במשך עשרות שנים הייתה חברת הנהלה של תנועת אמונה וממתווי דרכה.
לאחר פטירת בעלה עסקה הרבנית נריה בשימור ובסידור כתביו שעדיין לא פורסמו. כמו כן התמנתה לחברה בהנהלת פרויקט "לאורו נלך", הכולל פעילות התנדבותית של תלמידי תיכון בנושאי רווחה וחינוך בקהילה. בשנת תשס"ו (2006) זכתה באות הנשיא למתנדב והיא ובעלה נבחרו לשמש כדמויות המופת של החינוך הממלכתי דתי בשנת תשע"ט.
מאז תחילת שנות ה-40 עד פטירתה התגוררה בכפר הרא"ה. נפטרה ב-6 בדצמבר 2012, והובאה למנוחות לצד בעלה בבית העלמין של המושב .