stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרל מרקס (עיתונאי)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 במאי 1897 סארלואי, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  15 בדצמבר 1966 (בגיל 69) אברשטיינבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 בן או בת זוג:  לילי מרקס 
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 
מצבתו של מרקס בבית הקברות הישן בסארלואי
קרל מרקס (בגרמנית: Karl Marx;‏ 9 במאי 1897, סארלואי – 15 בדצמבר 1966, אברשטיינבורג) היה עיתונאי בתקופת רפובליקת ויימאר, היגר במהלך התקופה הנאצית והיה ממייסדי העיתונות היהודית בגרמניה המערבית.
ראשית חייו

כמו הפילוסוף בעל אותו השם, מרקס בא ממשפחה יהודית שחיה בטריר ובהונסריק (Hunsrück) במשך 900 שנה. הוא היה בנם של זיגמונד ופאולין (וייל) מרקס ובן דודו הראשון של עורך הדין והעיתונאי ברונו וייל (שנולד ב-1883 בסארוולינגן, Saarwellingen, ונפטר ב-1961 בניו יורק). הוא למד בתיכון בשטרסבורג, סיים בשנת 1914 והיה חייל מתנדב בצבא הגרמני. הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה וקיבל את אות צלב הברזל מדרגה שנייה. הוא חזר מהמלחמה פציפיסט. לאחר שהועברה אלזס לצרפת, נסע לבאדן-באדן עם משפחתו. משנת 1919 עבד שם ובברלין כעיתונאי עצמאי. הוא כתב עבור עיתונים וסוכנויות ידיעות גרמניות וזרות. הוא היה חבר במפלגה הדמוקרטית הגרמנית ומ-1920 - יו"ר הנוער הדמוקרטי הגרמני בבאדן. הוא היה חבר בוועד הלאומי של הארגון. בבאדן היה ממייסדי אגודת אכסניות הנוער הממלכתית.
הגירה

לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה היגר מרקס לאזור הסאר וויתר על אזרחותו הגרמנית. לאחר העברת הסאר לגרמניה במשאל עם ב-1935, ברח מרקס דרך צרפת לאיטליה. מ-1935 עד 1939 עבד כעיתונאי במילאנו וברומא. כאשר איימו עליו בהסגרה לגרמניה, ברח לטנג'יר ועבד שם כפועל מזדמן עד 1942. עם עזרה שם אנגלים, ברח לבריטניה שם עבד במפעל. בשואה נרצחו בני משפחתו באושוויץ.
בגרמניה לאחר המלחמה

מרקס חזר לגרמניה ב-1946. ב-1947 התחתן עם לילי ברנדט, אותה הכיר בלונדון ב-1943. ב-1946 קיבל מרקס רישיון להוציא עיתונים יהודיים. עיתונו הראשון נקרא "עיתון הקהילה היהודית למחוז נורדריין וסטפאליה". משנת 1948 היה מרקס המוציא לאור והעורך הראשי של השבועון היהודי Allgemeinen Wochenzeitung für Juden in Deutschland. ראיון עם קונרד אדנאואר שפורסם בעיתון זה ב-1949 סימן כיוון חדש לפוליטיקה במערב גרמניה בכל הנוגע לאחריות לשואה.  מאז 1955 נקרא עיתון זה Jüdische Allgemeine. משנת 1951 הוציא גם עיתון מאויר בנושאים יהודיים. בין השנים 1946–1948 הוציא לאור ירחון בשם Zwischen den Zeiten ("בין הזמנים"). לאחר מלחמת העולם השנייה היה מרקס אחד העיתונאים היהודים החשובים בגרמניה. פרסומיו בעיתונות עסקו במיוחד ביחסי גרמניה והיהודים. הוא הכחיש את התזה של האשמה הקולקטיבית הגרמנית.
הוא היה מייסד שותף של החברה לשיתוף פעולה יהודי-גרמני בדיסלדורף. הוא היה בהנהלת קהילת בית הכנסת שם. ב-1954 היה שותף-מייסד ועד 1966 יו"ר ההסתדרות הציונית בגרמניה.
הסכם השילומים

ראיון של מרקס עם קונרד אדנאואר ב-1949 היה אחד המניעים למשא ומתן על הפיצויים בין מערב גרמניה לישראל. מרקס פעל כמתווך ובשנת 1952 היה יועץ במשא ומתן על הסכם השילומים. מרקס פעל למען שיפור היחסים בין גרמנים ויהודים באמצעות מסעות רבים.
מרקס השתתף בדיונים על כינון יחסים דיפלומטיים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה וישראל ובחירתו של קורט גאורג קיזינגר לתפקיד הקנצלר הפדרלי.
בשנת 1953 קיבל את עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה על שירותיו להבנה גרמנית-ישראלית. קברו נמצא בבית הקברות הישן בסארלואי.
ספרות

Jay Howard Geller: Jews in Post-Holocaust Germany, 1945–1953. Cambridge 2005, ISBN 0-521-54126-3.
Bernd Haunfelder: Karl Marx. In: Nordrhein-Westfalen. Land und Leute. Ein biographisches Handbuch. Aschendorff, Münster 2006, ISBN 3-402-06615-7, S. 304f.
Lilli Marx: Karl Marx (9. Mai 1897 - 15. Dezember 1966) zum Gedenken. L. Marx, Düsseldorf-Benrath 1966.
Andrea Sinn: „Aber ich blieb trotzdem hier“ : Karl Marx und die Anfänge jüdischen Lebens im Nachkriegsdeutschland. In: Jim G. Tobias, Peter Zinke (Hrsg.), nurinst 2010 Beiträge zur deutsch-jüdischen Geschichte, Jahrbuch des Nürnberger Instituts für NS-Forschung und jüdische Geschichte des 20. Jahrhunderts, Band 5 (Schwerpunkt: Leben danach – jüdischer Neubeginn im Land der Täter), S. 80–97
הערות שוליים

↑  Landeshauptstadt Düsseldorf, Stadtmuseum (Hrsg.): Von Augenblick zu Augenblick. Juden in Düsseldorf nach 1945. Ausstellungsbeiheft. Düsseldorf 2015.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265013305171  GND: 121422208  ISNI: 0000 0000 6681 6273  LCCN: no2015053085  NTA: 069113866  VIAF: 32852668   WorldCat (עם VIAF): 32852668
טובה רוזנבלום

| --- | --- |

 לידה:  17 באוקטובר 1954 (בת 70) ישראל 
 שם לידה:  טובה קסטור 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן  המסלול האקדמי המכללה למינהל 
 הערות:  פרופסור, ראש המכון לחקר הגורם האנושי בתאונות דרכים
 
טובה רוזנבלום (נולדה ב-17 באוקטובר 1954) היא פסיכולוגית וחוקרת, פרופסור מן המניין במחלקה לניהול באוניברסיטת בר-אילן, ראש המכון לחקר הגורם האנושי בתאונות דרכים.
ביוגרפיה

רוזנבלום נולדה בישראל בשנת 1954 בשם טובה קסטור, לזוג הורים עולים ממזרח אירופה. אביה נולד בטרנסילבניה ואמה, ניצולת שואה, נולדה בהונגריה. אחיה הוא הצייר יצחק טרקאי.
עד גיל 9 גדלה ב"בלוקונים" (כינוי למעברה שהוקמה בשנות החמישים בשכונת "נווה ארזים" בחולון) ולאחר מכן בתל אביב. כבת לעולים חדשים הייתה מצויה בסביבה שבה שלטו השפה והתרבות ההונגרית. הוריה מעולם לא הצליחו ללמוד עברית, וטובה נאלצה להיות אשת הקשר שלהם לשפה העברית ולישראל.
הספרייה העירונית, על ספרי העיון והפרוזה שבה, משכו אותה ושם בילתה שעות רבות מדי יום. חלומה היה להיות עיתונאית והיא אכן שימשה ככתבת צעירה בעיתוני בתי הספר בהם למדה. בהיותה בכיתה ד', נשלחה לראיין את אוסקר שינדלר בביקורו בישראל.
רוזנבלום הייתה חברה בגרעין נחל עוז ושירתה במל"ח (מדור לשעת חירום). נשואה לחיליק רוזנבלום, ולשניים חמישה ילדים ונכדים. בתה היא הסופרת והעיתונאית כנרת רוזנבלום.
ביוגרפיה > קריירה

למדה פסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן (1973-1976). במהלך לימודיה לתואר הראשון ילדה את שתי בנותיה.
לאחר השלמת לימודי התואר הראשון עבדה כיועצת חינוכית בבית הספר רוז-מצקין, מוסד חינוכי ייחודי של עליית הנוער, במסגרתו טיפלה בנערים טעוני טיפוח בעלי קשיי הסתגלות (1976–1989).
את התואר השני למדה בחוג לפסיכולוגיה במגמה הייעוצית-תעסוקתית באוניברסיטת תל אביב (1978-1980). במהלך לימודיה ילדה את בנה.
שימשה כמדריכה פדגוגית במסלול לגיל הרך במכללת לוינסקי לחינוך (1989-1992), ובהמשך כמדריכה פדגוגית במסלול לחינוך מיוחד בסמינר הקיבוצים (1989-2005).
במט"ח, שימשה כיועצת מדעית לתוכנית "בכוחות עצמי" ו"עניין של גדולים", העוסקת בהקניית כישורי חיים ואינטליגנציה רגשית לילדים ולבוגרים ואף העבירה סדנאות בנושא ברחבי הארץ (1994–2000).
לאחר שנים של עבודת ייעוץ ופדגוגית וכאם לחמישה ילדים, חזרה לאקדמיה.
עבודת הדוקטורט שלה, אשר זיכתה אותה בציון מעולה, נכתבה באוניברסיטת בר-אילן בנושא: חיפוש אותות סכנה בכביש (2011).
בשנת 2002 הקימה את המכון לחקר הגורם האנושי לתאונות דרכים אשר בראשו היא עומדת מאז. במסגרת המכון הובילה שורה של מחקרים על בטיחות בדרכים.
לימדה במסלול האקדמי של המכללה למנהל, באוניברסיטת בר-אילן, בחוג המשולב ובחוג לקרימינולוגיה.
בשנת 2002 ייסדה והובילה את התוכנית האקדמית לבטיחות בדרכים ובין השנים 2002–2011 ניהלה ולימדה בה כ-200 בוגרים: רכזים חברתיים בבתי הספר התיכוניים, קציני משטרה, בכירים ברשות הלאומית לבטיחות בדרכים, משרד התחבורה, קציני בטיחות בתעבורה ברשויות המקומיות ומורים לנהיגה.
בשנת 2013 קיבלה דרגת פרופסור חבר.
יחד עם בן זוגה חיליק ובנה אורי הקימה מיזם הזנק (סטארט-אפ) iSafe שמטרתו פיקוח על ליווי הנהיגה לנהגים חדשים. האפליקציות למיזם זה הושקו בשנת 2015.
בשנת 2019 קיבלה דרגת פרופסור מן המניין.
ביוגרפיה > תרומה מחקרית

מאז סיום עבודת הדוקטורט רוזנבלום חוקרת את ההיבטים הקוגניטיביים, האישיותיים, החברתיים והקרימינולוגיים של ההתנהגות של משתמשי דרך. היא פיתחה, יחד עם עמיתיה, סוגה מחקרית ייחודית - ניסוי שדה המשלב שימוש בעקרונות של עבודה מדויקת במעבדה יחד עם נהיגה בפועל במכונית ובכבישים אמיתיים.
פרסמה עשרות מאמרים בכתבי-עת מובילים בתחום הפסיכולוגיה התעבורתית. מחקריה הם בעלי תרומה תאורטית כמו גם ערך יישומי בקביעת מדיניות של משרד החינוך, המשרד לביטחון פנים והרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
רוזנבלום פיתחה תוכנת מחשב שנועדה לאמן ילדים וקשישים לזהות סכנות בכביש כהולכי רגל.
מאז שנת 2010 היא חברת סגל במחלקה לניהול באוניברסיטת בר-אילן, שימשה עד סוף 2014 כסגנית ראש-המחלקה וכראש תחום מחקר.
במקביל, החלה רוזנבלום לפתח תחום מחקרי נוסף הקשור להתנהגות ארגונית: חיבוריות לעבודה מעבר לשעות העבודה,  שחיקה ויחסים זוגיים.
רוזנבלום מנחה תלמידי מחקר לדוקטורט באוניברסיטאות בארץ ועשרות תלמידים לעבודת מאסטר בתחומי ההתנהגות הארגונית והפסיכולוגיה התעבורתית.
בשנת 2015 התמנתה לעורכת - המשנה בכתב העת המוביל בתחום הפסיכולוגיה התעבורתית "Accident Analysis and Prevention".
מדי שנה, עורכת טובה רוזנבלום כנסים מדעיים עם טובי המומחים, בישראל ובעולם, לניהול הבטיחות בדרכים.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית מקצועית

במהלך השנים טובה רוזנבלום הייתה חברה בוועדות ציבוריות:
ועדת ההיגוי לתוכנית רב-שנתית של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים
ועדת הפרעות קשב וריכוז בנהיגה במינוי מנכ"ל משרד הבריאות
יו"ר ועדת הגורם האנושי בפורום הבטיחות העליון של רכבת ישראל
ועדה של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים לצמצום היפגעות הולכי רגל
יועצת מדעית לרשות הלאומית לבטיחות בדרכים בנושא הסברה
יועצת מדעית לאגף התנועה במשטרת ישראל לקביעת מדיניות שימוש בטלפון נייד בעת נהיגה
יועצת מדעית בוועדת הכלכלה בכנסת לנושא רמת הבטיחות בכבישים עם שילוט חוצות
ועדת מצלמות אכיפה של משטרת ישראל במנוי השר לביטחון פנים
משנת 2005 מקיימת טובה רוזנבלום באוניברסיטת בר-אילן את פורום פעול"ה - ארגון גג של העמותות העוסקות בבטיחות בדרכים בישראל. הפורום מתכנס אחת לחודש, בהשתתפות נציגי הממשלה ומקדם סוגיות חשובות בבטיחות בדרכים.
פרסים

במהלך השנים רוזנבלום זכתה בפרסים ובמענקי מחקר עליהם נמנים, בין השאר,
משרד החינוך
הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים
משרד הבריאות
המשרד לביטחון פנים
המשרד לאזרחים ותיקים
חברת הפניקס
קרן העזבונות
הערות שוליים

↑  יואב קווה, מחקר: דיבור בטלפון בנהיגה מוביל לאי-שמירת מרחק ולמהירות מופרזת, באתר הארץ, 14 ביוני 2006
שחר הזלקורן ותומר הדר, אחת  מארבע, באתר TheMarker‏, 16 במאי 2006
↑  ד"ר טובה רוזנבלום, ‏אקדמיזציה לתאונות, באתר גלובס, 21 בנובמבר 2004
↑  תוכנת isafe.
↑  גבריאל אסולין, ‏הצלחה רבה לקמפיין "ההפחדה" של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים לעידוד השימוש בחגורת הבטיחות מאחור, באתר גלובס, 11 במאי 2003
וואלה!NEWS‏, מהו סוג ההתנגשות המסוכן ביותר, ואיך אפשר למנוע אותו?, באתר וואלה, 29 במרץ 2016
↑  תוכנה לזיהוי סכנות בכביש להולכי רגל
↑  אסף זגריזק, ‏אלה הצמתים הקטלניים במדינה. מה אפשר לעשות איתם?, באתר גלובס, 5 באוגוסט 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007498829205171  BnF: cb14447389b (data)  ISNI: 0000 0000 6656 4846  LCCN: nr2004010175  VIAF: 10069508   WorldCat (עם VIAF): 10069508
הארי קסלר

| --- | --- |

הרוזן קסלר, 1917
 לידה:  23 במאי 1868 פריז, צרפת 
 פטירה:  30 בנובמבר 1937 (בגיל 69) הרובע השביעי של ליון, צרפת 
 שם לידה:  Harry Clemens Ulrich Kessler 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 השכלה:  יוהאנאום  בית הספר סנט ג'ורג', אסקוט 
 תקופת הפעילות:  1883–1927 (כ־44 שנים) 
 תפקיד:  שגריר 
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית הגרמנית 
 
הרוזן הארי קלמנט אולריך קסלר (בגרמנית: Harry Clément Ulrich Graf Kessler;‏ 23 במאי 1868 – 30 בנובמבר 1937) אציל גרמני, היה דיפלומט ואספן אמנות שנודע ביומן שחיבר אודות ברלין דרך הטלטלות שחוותה בימי רפובליקת ויימאר, Berlin in Lights (ברלין באורות). רק ב-2011 ראו אור יומנים גנוזים שלו שתיארו את אווירת ה"בל אפוק", ממפנה המאה העשרים ועד מלחמת העולם הראשונה. יומניו מתארים אדם שהיה ער כמעט לכל התפתחות חברתית, תרבותית ופוליטית חשובה, היה עד ראייה בכל זירה חשובה והכיר כמעט כל דמות בעלת חשיבות בתחומים אלה ובין מכריו נמצאו אוטו פון ביסמרק ופרידריך ניטשה, אלברט איינשטיין ואוגוסט רודן, ג'וזפין בייקר וסרגיי דיאגילב ורבים אחרים.
קסלר, אציל חצי-אירי וחצי-גרמני התאפיין בדעות ליברליות ובסנוביות נוסח אוסקר ויילד, צפה באירועי אותן שנים הן כאדם מן הרחוב והן מתוך החוגים החברתיים של האישים הפוליטיים והמהפכניים של אותה תקופה.
תולדות חייו

הוריו היו אדולף וילהלם קסלר, בנקאי מהמבורג ואליס הארייט בלוס-לינץ', בתו של ברונט אירי ממוצא אנגלי. הוא גדל והתחנך בפריז, בריטניה וגרמניה. לאחר שירות צבאי בפוטסדאם, ממנו שוחרר כקצין, למד בבון ובלייפציג והרבה לנסוע ברחבי אירופה, כחבר החברה הגבוהה וכדיפלומט.
קסלר החל להתעניין באמנות ויצר אוסף של אר נובו כאשר עבד בשבועון האמנות PAN כמבקר אמנות. השבועון קצר הימים ראה אור בשלהי המאה ה-19 בברלין ופרסם יצירות של תאודור פונטאנה, פרידריך ניטשה, נובאליס, פול ורלן ואחרים כמו גם יצירות גרפיות מאת אנרי ון דה ולדה, מקס ליברמן, אוטו אקמן ואחרים. ב-1903 רכש את מוזיאון "ארטס אנד קרפטס" (Museum für Kunst und Kunstgewerbe) בויימאר והציג מיצירותיהם של חברי קבוצת באוהאוס ו"הגשר".
בין 1909 ל-1911 כתב, יחד עם הוגו פון הופמנסתאל את הליברית לאופרה הקומית "אביר הוורד" (Der Rosenkavalier), שאת המוזיקה עבורה חיבר ריכרד שטראוס.
בעת מלחמת העולם הראשונה תיעד את התפתחות הלוחמה האווירית, את השמועות על "תותח פריז" ואת לוחמת הצוללות והיה בין הראשונים שתפסו את אימת מלחמת החפירות. במהלך התקופה הפך קסלר, שהיה קצין מודיעין בצבא הגרמני, פציפיסטי יותר ויותר, בתחילת המלחמה שהה בחזית המערבית ובהמשכה בחזית המזרחית. לקראת סוף המלחמה נשלח לשווייץ, בה ערך, בכסות של פעילות תרבותית, שיחות חשאיות עם נציגי ממשלת צרפת לסיום המלחמה. ב-1921 התיידד על רקע פעילותו הפציפיסטית עם אלברט איינשטיין.
בשנות רפובליקת ויימאר שהה בברלין, התבונן ותיעד את "הר הגעש" התרבותי והפוליטי ואת רוח המודרניזם. במקביל לעיסוקיו כמבקר אמנות, סופר וביוגרף היה איש חברה ויזם בתחומי התיאטרון והקולנוע.
לאחר עליית הנאצים לשלטון עבר קסלר הפציפיסט לאי מיורקה, השייך לספרד ולאחר פרוץ מלחמת האזרחים בספרד ב-1936 עבר להתגורר בצרפת.
יומני ברלין בימי רפובליקת ויימאר

ב-1965 ראו אור בגרמנית קטעים מיומני התקופה תחת הכותרת " Aus den Tagebüchern 1918 - 1937" ("מן היומנים") היומנים התפרסמו ב-1971 באנגלית בשם "The diaries of a cosmopolit" (יומניו של קוסמופוליטן).
הרוזן קסלר התבונן בברלין המתחדשת בסקרנות ותיעד את מהומת הכרך הברלינאי שבין מלחמות העולם שכללה את ההיפר-אינפלציה, את עליית הקולנוע (הוא סייע בהקמת אולפני ufa שהפיקו את סרטי הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני), את בתי הכלבו ותאורת הרחוב ואת מופעי הקברט.
גם בברלין התוססת של תקופת ויימאר התחבר אל אישי התרבות והאמנות החשובים המשפיעים ביותר, בהם ברטולט ברכט וקורט וייל, אריק סאטי, מקס ריינהרדט, גיאורג גרוס ורבים אחרים. הוא הרבה לפקוד את בתי הקפה ומועדוני הריקודים כמו גם את הרייכסטאג. מבין אנשי הציבור התיידד עם ולתר רתנאו (וחיבר את הביוגרפיה שלו) ועם ולדימיר נבוקוב האב.
מבחינה פוליטית תיאר קסלר את המהומות הפוליטיות שזעזעו את הבירה הגרמנית במבט מן הצד, בטון דיווחי ויבש, רווי ציניות וחף מיומרה פוליטית לנתחן או להבינן. הוא ראה מחלונו את מרד הספרטקיסטים הקומוניסטי, את הפוטש של קאפ הימני ואת התנגשויות הרחוב האלימות בין פלוגות הפועלים של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה ("החזית האדומה") ומיליציות הימין, "קסדת הפלדה" והאס אה וחזה בפיקחון את עליית נאצים.
יומני ה"בל אפוק"

בעוד שיומני תקופת ויימאר היו מוכרים והתפרסמו כבר ב-1965, הרי שלא היה ידוע על יומנים שכתב קסלר לפני 1914. אולם, ב-1983 נפתחה כספת בבנק במיורקה, לאחר תום תקופת חסיון של 50 שנה, ובה נתגלו שלושה יומנים שכתב קסלר ושכיסו את תקופת ה"בל אפוק", מ-1880 ועד 1918‏. היומנים ראו אור באנגלית בשם “Journey to the Abyss: The Diaries of Count Harry Kessler, 1880-1918”.
ביומנים מתאר קסלר פגישה עם אוטו פון ביסמרק, פגישות ושיחות שערך אם אמנים כאדגר דגה, אוגוסט רודן, פייר-אוגוסט רנואר וקלוד מונה, תיאר את הופעתה של הזמרת שרה ברנאר ואת הופעת הבכורה של הבלט "אחר הצהריים של פאון" אחריו סעד עם אנשי ה"בלט רוס" וידידיהם סרגיי דיאגילב, ז'ן קוקטו, ואצלב ניז'ינסקי, איגור סטרווינסקי ומוריס ראוול. הוא אף מתאר שיחות שערך עם פרידריך ניטשה ואחותו, עמה היה מיודד במיוחד וכיצד נקלע, בעת הלווייתו של ניטשה בוויימאר, להיות זה שעצם את עיניו של הפילוסוף המת.
חלקו השני של כרך יומנים זה דן במלחמת העולם הראשונה.
לקריאה נוספת

יומני קסלר לא תורגמו לעברית, אך ניתן לקרוא חלקים מהם כמובאות ארוכות בספרים:
אוטו פרידריך, לפני המבול: ברלין 1933-1918, הוצאת כרמל 2009
בעז נוימן, להיות ברפובליקת ויימאר, עם עובד 2007
Berlin in Lights: The Diaries of Count Harry Kessler, 1918-1937 - כריכת הספר וקטע מביקורת בניו יורק טיימס
Journey to the Abyss: The Diaries of Count Harry Kessler, 1880-1918 - כריכת הספר וקטע מהתקציר
הערות שוליים

1 2 3  Everywhere Man
1 2  DIARY OF AN AESTHETE
↑  אוטו פרידריך, לפני המבול: ברלין 1918-1933, עמ' 100-112
↑  אוטו פרידריך, לפני המבול: ברלין 1918-1933, עמ' 50
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263719205171  PLWABN: 9810605109705606  BIBSYS: 98010153  BNE: XX1330591  BnF: cb124471676 (data)  CiNii: DA02072680  GND: 118561685  ISNI: 0000 0001 1668 8311  LCCN: n50082861  LNB: 000231097  MusicBrainz: e8b098bb-cf0f-4e40-92d3-202f1e523ebe  NDL: 00469501  NKC: skuk0000672  NTA: 069167915  RKD: 439283  SELIBR: 260231  SNAC: w6dz07m5  SUDOC: 028148576  Trove: 1266857  ULAN: 500698277  VcBA: 495/111526  VIAF: 71486164   WorldCat (עם VIAF): 71486164
פצצת הצאר

| --- | --- |
דגם של מעטפת פצצת הצאר מוצגת במוזיאון של נשק גרעיני בסארוב, רוסיה
דגם של מעטפת פצצת הצאר מוצגת במוזיאון של נשק גרעיני בסארוב, רוסיה
 מידע כללי
 סוג:  ישות לשעבר 
 תכנון:  יולי חריטון, מכון המחקר המדעי הכל-רוסי לפיזיקה טכנית, מכון המחקר המדעי הכלל-רוסי לפיזיקה ניסויית 
 מדינה מייצרת:  ברית המועצות ברית המועצות
 יצרן:  ברית המועצות 
 משקל:  27 טונה 
 יחידות שיוצרו:  7 
 היסטוריית שירות
 תקופת השירות:  30 באוקטובר 1961
 
פצצת הצאר (ברוסית: Царь-бомба, "צאר בומבה"), השם הרוסי שניתן לפצצת המימן איוון (ברוסית: Иван), היא הפצצה הגדולה והחזקה ביותר שנוסתה אי פעם. הפצצה, פרי פיתוחה של ברית המועצות, יצרה פיצוץ בעוצמה של כ-50 מגהטון TNT, בערך פי 3,300 מעוצמת הפצצה "ילד קטן", שהוטלה על הירושימה במהלך מלחמת העולם השנייה.
המונח "פצצת הצאר" מתייחס לתואר הקיסר השליט בתקופת האימפריה הרוסית - הצאר, ובייחוד לנטייה להתפארות בעוצמת האימפריה על ידי בניית מונומנטים בעלי גודל עצום, זאת כאות לכוחה הרב של המעצמה אשר בנתה אותם. ברוח זו נקראו גם פרויקטים אחרים, שגם הם היו בעלי גודל עצום ובלתי אפשרי, לכאורה, כמו פעמון הצאר, תותח הצאר וטנק הצאר (אנ'). השם ניתן במקור על ידי גורמים מערביים, שכן שליטי ברית המועצות לא היו קוראים לפסגת ארסנל הנשק הגרעיני שלהם ומקור גאוותם הלאומית על שם רודני העבר שהודחו על ידם. תחת זאת ניתן לפצצה ברוסיה השם העממי "קוזקינה מאט", לזכר איומו המפורסם של רודן ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב בעצרת הכללית של האו"ם בשנת 1961, זמן קצר לפני הניסוי, כי "יראה לאמריקאים את אמא של קוזמה" (Кузькина мать) - ביטוי ברוסית שמשמעותו "להעניש חזק". יש המייחסים את האיום הערטילאי הזה בדבריו לפצצת הצאר.
הניסוי בפצצה נערך ב-30 באוקטובר 1961 בכֵּף סוּחוֹי נוֹס (Сухой Нос) שבאי סברני, אשר באוקיינוס הקרח הצפוני. במקור הייתה הפצצה אמורה להיות בעוצמה כפולה (100 מגהטון), אך עקב חששם של המהנדסים שפיתחו אותה מעודף נשורת גרעינית הוחלט להפחית ממטענה הגרעיני.
באורח אירוני, גודלה האדיר של הפצצה הפך אותה למעשה להיות לא-שמישה למטרות לחימה; היא הייתה כה גדולה עד כי היה נדרש להסב במיוחד מטוס כדי לשאתה, וגם אז לא היה ביכולתו לשאת דבר אחר מלבדה. כיום מאמינים שעצם פיתוחה היה למטרת תעמולה בעת מרוץ החימוש הגרעיני במלחמה הקרה.
בניית הפצצה

פרויקט "פצצת הצאר" החל בהוראת מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב ב-10 ביולי 1961. לפי הוראת חרושצ'וב, על הניסוי היה להיערך לכל המאוחר בסוף אוקטובר באותה שנה, עת הייתה אמורה להתכנס ועידת המפלגה הקומוניסטית. לוח זמנים צפוף זה, בן 15 שבועות בלבד, היה לכאורה בלתי אפשרי, אך המדענים הסובייטים שהיו אחראים לפרויקט נענו בהצלחה להוראת חרושצ'וב ולאתגרו, שכן כל החומרים להכנת הפצצה היו בהישג יד. צוות המדענים שעמל על בניית הפצצה הונהג בידי יולי בוריסוביץ' חריטון. בין מתכנני הפצצה היה גם אנדריי סחרוב, אשר זמן מה לאחר הניסוי החל להתבטא נחרצות נגד השימוש בנשק אטומי ולימים הפך לאחד המתנגדים הגדולים ביותר לחימוש הגרעיני.
פצצת הצאר הייתה פצצת מימן רב-שלבית בעצמה של כ-50 מגהטון TNT. אורך הפצצה היה 8 מטרים ומשקלה 27 טון. התכנון במקור היה ליצור פצצה בעוצמה של 100 מגהטון, אך המחיר לעוצמה כזו היה נשורת גרעינית רבה. היה הכרח להפחית את כמות הנשורת, עקב החשש שהרוח תעביר את הנשורת דרומה ותרעיל את אדמת ברית המועצות ותושביה. כדי לרסן את הנשורת נעשה שימוש בעופרת במקום אורניום 238 במסגרת הביקוע הגרעיני. העופרת מנעה ביקוע מהיר מדי של הנייטרונים המשתחררים בעת ההיתוך הגרעיני. בזכות שינוי זה הפכה הפצצה, למרבה האירוניה, לאחת הפצצות ה"נקיות" ביותר ביחס לעצמתה.
מטרת בניית הפצצה לא הייתה צבאית, אלא פוליטית. אין כל הוכחה שהפצצה הייתה יכולה להיכנס אי-פעם לייצור סדרתי או לשמש ככלי נשק, בעיקר בגלל הבעיות הלוגיסיטיות הכרוכות בייצור, שינוע ואחסון, וכן בשל הקשיים בפעולת ההפצצה עצמה, שלא יכלה להתבצע ממפציצים קיימים. עצם השימוש בכלי נשק כזה נגד מטרות אמריקאיות היה בלתי הגיוני בעליל, שכן באותו זמן היו קיימים רק שלושה מרכזי אוכלוסייה גדולים דיים בארצות הברית כדי להצדיק תקיפה בנשק בעל עצמה כזו - ניו יורק, שיקגו ולוס אנג'לס. הטיסה במטוס מסורס ועמוס לעייפה במטען של 27 טון הייתה אורכת למעלה מ-8 שעות מעל שטח אמריקה. לפיכך תקיפה כזו הייתה בלתי מעשית. ואולם, אפקט ההרתעה של הדגמת כוחה העצום שיחק היטב לידי הסובייטים בימי מרוץ החימוש במלחמה הקרה. תקופה זו הייתה תקופה מתוחה במיוחד, עם הקמתה של חומת ברלין והדגשת הניכור בין הגוש המזרחי למדינות המערב, וכוונתה של ברית המועצות למקם טילים גרעיניים בקובה.
ניסוי בפצצה

פצצת הצאר הועברה לשדה הניסוי בידי מטוס טופולב Tu-95 מיוחד שהוסב כדי לשאתה, ממנו הוסרו דלתות המטען ומכלי הדלק בכנפיו. הפצצה, במשקל 27 טונות, חוברה למצנח אדיר ממדים במשקל 800 ק"ג כדי להאט את נפילתה ולתת למטוס המטען, ולמטוס הליווי שתיעד את הניסוי, מספיק זמן כדי להתרחק מאזור הפיצוץ; בזמן הפיצוץ היה המטוס במרחק של 45 ק"מ ממנו, ומטוס ליווי עמוס ציוד מדידה במרחק כמה מאות ק"מ.
הפצצה הוטלה בגובה 10,500 מטרים, וכאמור נפילתה הואטה בידי מצנח. בשעה 11:32 בבוקר התפוצצה הפצצה בגובה 4,200 מטרים מעל גובה פני הים, מעל שדה הניסוי בנוביה זמליה. הערכת גורמי מודיעין אמריקנים הייתה כי הפיצוץ היה בעוצמת 57 מגהטון, אך עם חשיפת מסמכים מסווגים על ידי רשויות רוסיה ב-1991 הובהר כי הפיצוץ הגיע "רק" ל-50 מגהטון. גם בעוצמה זו היה זה הפיצוץ הגדול ביותר שיצר האדם אי פעם ואחד הפיצוצים הגדולים על פני כדור הארץ (התפרצות הר הגעש בקרקטואה הייתה בעוצמה גדולה פי ארבעה). כדור האש פגע באדמה שמתחת לפיצוץ (כ-200 מטרים מעל גובה פני הים) ואף הגיע כמעט לגובה הטלת הפצצה (כ-10,500 מטרים). הפיצוץ נראה למרחק רב; עדים שניצבו במרחק 1,000 קילומטרים תיארו את כדור האש שנוצר, אף על פי שהיום היה מעונן. גל ההדף הורגש גם במרחק זה. החום שנוצר מהפיצוץ היה יכול ליצור כוויות מדרגה שלישית גם במרחק של 100 קילומטרים. ענן הפטרייה שנוצר הגיע לגובה 60 קילומטרים ולרוחב של כ-30–40 קילומטרים. הפיצוץ גרם להאפלת כל התקשורת האלקטרונית בטווח של 1,000 ק"מ למשך כשעה. צוות המדענים שחיכה להודעה על הצלחת הניסוי לא יכול היה לקבל את ההודעה, אך מעצם הפסקת השידורים הסיק כי הניסוי הצליח. אילו פוצצה הפצצה במטענה המרבי של 100 מגהטון הייתה עצמת הפיצוץ שווה לפּי 6,500 מהפיצוץ של פצצת האטום האמריקאית על הירושימה, והייתה גורמת להגדלת סך הנשורת הגרעינית בכל כדור הארץ ב-25%. פצצה בעלת מטען של 100 מגהטון יכולה לשטח מבנים ברדיוס של 60 ק"מ, לגרום נזק פיזי ניכר למבנים ברדיוס של 100 ק"מ, ולגרום לכוויות בדרגה 3 לרדיוס של 170 ק"מ מנקודת הפיצוץ.
ברית המועצות ביצעה את הניסוי במטרה להשפיע פוליטית, להתגרות ביריבותיה בגוש המערבי ולהדגים את יכולתה הטכנולוגית הגרעינית העדיפה. הניסוי, שנערך לאחר הפוגה בת כמעט שלוש שנים בניסויים גרעיניים, פתח מחדש את מרוץ החימוש הגרעיני בין המעצמות.
ראו גם

פעמון הצאר
תותח הצאר
השוואה בין גודל כדור האש של הפצצה לנשק גרעיני אחר
ג'ייסון אלטמייר

ג'ייסון אלטמייר (באנגלית: Jason Altmire; נולד ב-7 במרץ 1968) הוא איש עסקים, סופר, לוביסט ופוליטיקאי אמריקאי. כיהן כחבר המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת פנסילבניה בין השנים 2007–2013.
ראשית חייו

אלטמייר נולד בשנת 1968 בקיטנינג (אנ') שבמערב פנסילבניה, כבן יחיד במשפחה חד-הורית. היה אלוף התיכון שלו בכדורגל, אך נפצע פציעה קשה בברך ולכן לא אמשיך לשחק כבוגר. סיים את לימודי הבגרות ב-1986 ולאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של פלורידה, שם סיים תואר ראשון במדע המדינה, בשנת 1990. לאחר לימודיו, עבד בקמפיין הבחירות של פיט פיטרסון, שהתמודד מטעם המחוז השני של פלורידה. לאחר כמה שנים סיים את לימודי התואר השני במנהל רפואי באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. בשנת 2020 סיים לימודי הדוקטורט במנהל עסקים באוניברסיטת פלורידה.
קריירה

לאחר שפיט פיטרסון נבחר לקונגרס, החל אלטמייר לעבוד בלשכתו. אלטמייר עבד כיועצו לענייני מדיניות פנים בין 1991–1996. ב-1993 הוא מונה על ידי הנשיא ביל קלינטון לחבר ועדת רפורמת הבריאות הלאומית.
בשנת 1996, לאחר שפיטרסון מונה לשגריר ארצות הברית בווייטנאם, אלטמיר החל לעבוד כלוביסט עבור הפדרציה של בתי החולים האמריקאיים. בשנת 1998 החל לעבוד כלוביסט עבור המרכז הרפואי של אוניברסיטת פיטסבורג.
עד 2005,שימש כממלא מקום סגן הנשיא לקשרי ממשל ושירותי בריאות קהילתיים.
בשנת 2003 הוא נבחר על ידי מגזין פיטסבורג כאחד מ-40 האנשים הכי משפיעים שמתחת לגיל 40 של פיטסבורג. בשנת 2005 הוענק לו פרס ארקדיה על ידי לשכת המסחר הצפונית אלגני.