stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סלסטינוס הרביעי
בחירתו לאפיפיור

מותו של גרגוריוס וצעדי המנע האגרסיביים שנקט פרידריך, שכללו סגר על הדרכים המובילות לרומא, הטילו את מדינת האפיפיור לתוהו. הקונקלווה נתכנסה בתנאים פיזיים קשים והעימותים בין הקרדינלים החריפו את הלחץ והאריכו את תהליך הבחירה. הבעיה העיקרית שניצבה בפני הקרדינלים הייתה המלחמה מול הקיסרות הרומית הקדושה. בעוד הקונקלווה מתדיינת היו בידי הקיסר שני קרדינלים שנישבו והופעתם נמנעה בעוד מספר קרדינלים - מתומכיו מטרפדים בחירה של קרדינל עוין לקיסר, קבוצה אחרת בראשות הקרדינל סיניבלו די פיאשי שעתיד להיבחר כאינוקנטיוס הרביעי דרשו לבחור קרדינל מחוג הנאמנים לגרגוריוס התשיעי שמובטח כי ימשיך בקו הנוקשה כנגד הקיסר והאימפריה. קבוצה שלישית שלא הייתה מתומכי הקיסר אך שאפה לשים קץ למלחמות האזרחים שקרעו את איטליה.
הוועידה "נכלאה" במבנה עתיק ומט ליפול - ארמון רומאי בשם Septizodium שמגגו הדולף חדרו שפכים שמקורם בהפרשות של החיילים ששמרו על חברי הוועידה.
לבסוף, לאחר חודשיים של ויכוחים, נבחר ג'ופרדו דה קסטיליון כמועמד של פשרה בו תמכו שבעה קרדינלים בלבד
הוא הוכתר ביום 25 באוקטובר 1241 והספיק להטיל חרם נידוי על הפוליטיקאי האיטלקי שכלא את ועידת הקונקלווה בארמון הרומאי. הוא נפטר, ככל הנראה כתוצאה ממחלה או חשיפה לתנאים הקשים במהלך חודשי ההתוועדות ביום 10 בנובמבר 1241.
מותו של סלסטינוס הרביעי החזיר את הגלגל לאחור, שוב היה על הקרדינלים לבחור במועמד לכס האפיפיור ולבחור במדיניות בכס הקדוש מול הקיסרות. רק ביום 25 ביוני 1243 הצליחו הקרדינלים לבחור ביורש שעלה לכס הקדוש כאינוקנטיוס הרביעי והתגלה כיריבו המר והאחרון של הקיסר פרידריך השני.
הערות שוליים

↑  Genealogie-Mittelalter
↑  http://www.fiu.edu/~mirandas/conclave-xiii.htm
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: גרגוריוס התשיעי | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: אינוקנטיוס הרביעי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397420505171  GND: 100939236  ISNI: 0000 0000 3902 4684  LCCN: nb2007018011  ULAN: 500355662  VIAF: 61072219   WorldCat (עם VIAF): 61072219
קונקיליאריזם

ועידת קונסטנץ.
קונקיליאריזם (מלטינית: concilium, "מועצה"; כונה גם via concilii, "שיטת המועצה") הייתה תפישה במחשבה הקתולית של שלהי ימי הביניים, לפיה נתונה סמכות מיוחדת למועצות כלליות של הכנסייה, וסמכות זו עשויה אף לגבור על זו של האפיפיור. הקונקיליאריזם התפתח על רקע הקרע המערבי, כשלא נמצא אפיפיור מוסכם, והשפעתו חלפה כשמוסד האפיפיורות חזר לאיתנו.
היסטוריה > רקע

למן ימיו של גרגוריוס השביעי בשלהי המאה ה-11, התביעה הנומינלית המסורתית של הכס הקדוש לסמכות מוחלטת בכנסייה הקתולית, הלכה והתגשמה למעשה. האפיפיור התערב יותר ויותר בענייני ההיררכיות המקומיות וכפה רפורמות (כמו האיסור על כמרים להינשא) מגבוה. באחת מהצהרותיו, שיצאה ב-1075, אף קבע גרגוריוס כי לא ניתן לכנס ועידה אקומנית ללא הסכמתו. מלומדים כנסייתיים החלו לחפש מקורות לכך שכוחו של בישוף רומא לא היה חסר גבולות. הראשון מביניהם היה כנראה הוגוצ'יו איש פיזה (אנ'), שהורה בערך ב-1190 כי האב הקדוש עשוי לטעות, וכי ההגנה משגיאה על ידי ההשגחה חלה רק על הכנסייה כולה.
התעצמות האפיפיורות, עד כדי עימות עם השלטונות החילוניים, תמרצה עוד יותר קו מחשבה זה. כשפיליפ הרביעי, מלך צרפת הסתכסך עם בוניפקיוס השמיני ב-1302, הדומיניקני יוחנן מפריס (אנ') חיבר את הספר "על סמכות המלכות והאפיפיורות" (De potestate regia et papali), בו ציין כי כשם שהאפיפיור נבחר לאפוטרופוס על כנסיית אלוהים, כך נציגיה של אותה כנסייה יכלו להדיחו. ב-1324, בעת שהקיסר לודוביקוס התעמת עם יוחנן העשרים ושניים שסירב להכיר בהכתרתו, המלומד מרסיליוס איש פדואה (אנ') בשם פרסם חיבור רדיקלי "מגן השלום" (Defensor pacis), בו טען כי הסמכות בכנסייה הייתה נתונה לשליט החילוני, לכלל המאמינים, ולמועצות שיתכנסו מעת לעת, וכי הקיסר היה רשאי להעניש ולפטר את האפיפיור. יוחנן גינה את דבריו בבולה מיוחדת ונידה אותו. ויליאם איש אוקאם כתב בשנים שלאחר מכן, ב"דיאלוגים" שלו, על עליונות הכנסייה ביחס לאפיפיור ועל כך שהאמת ניתנה לה כגוף ולא לאדם יחיד (אם כי הוא מיעט להתייחס למוסד המועצה), ונודה אף הוא.
ב-1378, כשניחמו חלק מהחשמנים על בחירתם הבהולה באורבנוס השישי לאפיפיור והצהירו על קלמנס השביעי במקומו, קרסה סמכות הכס הקדוש באחת, ושני הטוענים מיהרו לגייס תומכים ולאיים בחרם על המתנגדים. הנסיכים החילוניים והבישופים נדרשו לבחור צד. מציאת מקור סמכות חלופי הפכה משאלה תאורטית לכורח דוחק.
הקונקיליאריזם, כתורה מקפת, הופיע באותה עת. מלומדי אוניברסיטת פריז, מוסד כלל-אירופאי שעזיבת סטודנטים מאחד המחנות הנצים הייתה פוגעת בו קשות, היו הראשונים לפנות אל האפשרות של כינוס מועצה כאמצעי לפתור את המשבר. המשפטן הקנוני קונרד איש גלנהאוזן והתאולוג היינריך איש לנגנשטיין חיברו כמעט מיד אחרי הקרע, בהתאמה, את "איגרת ההסכמה" (Epistola Concordiae) ו"איגרת השלום" (Epistola pacis). הספרים היו מקיפים מאוד בהיקף חקירתם בנושא, ושמרניים בנימתם. המחברים לא התיימרו לשטוח טענות אידאולוגיות בעד או נגד עליונות האפיפיור, אלא הצביעו על העובדה שבתנאים הנוכחיים שאלה זו איננה רלוונטית ויש לחתור למוצא אחר. כתביהם שימשו את כל התאורטיקנים הקונקיליאריסטים בדור הבא, אם כי לא התקבלו בעתם ובמקומם. תאולוגים רבים אחרים שקלו את הפתרון, אך נרתעו מהאיסור המפורש על כינוס ועידה אקומנית בלי הסכמת האפיפיור. מלומדי פריז קבעו בהצבעה ב-1394 כי הפתרון המועדף הוא התפטרות שני האפיפיורים המכהנים, כך שהמוסד עצמו יצא ללא פגע. הכתר הצרפתי ניסה לקדם פתרון זה בשנים הבאות, באמצעות גיוס נסיכי אירופה.
היסטוריה > ועידת בזל

זברלה, ד'איי וז'רסון מתו טרם ועידת בזל. המחשבה הקונקיליאריסטית בכנסייה יוצגה עתה על ידי דור חדש, שמנה בין היתר את ההומניסטים ניקולאוס קוזאנוס, יוחנן מסגוביה וניקולאוס "פנורמיטנוס" דה טודשיס. גם החשמן ג'וליאנו צ'זריני, מראשי הוועידה, נטה למדי לעמדה שביקשה ליצור מסגרת בה יתפקדו הכס והקדוש והמועצות יחדיו. המתוועדים שבו ואימצו את הצהרות ועידות קונסטנץ מיד בתחילת מושבם. האפיפיור אאוגניוס הרביעי התנגד לרעיון המועצה עוד יותר מקודמו מרטינוס, וביקש לא להכיר בכינוס. הקיסר זיגיסמונד תמך בהם, משום נכונותם להתפשר עם המורדים ההוסיטים בבוהמיה, שביקשו רפורמה כנסייתית, וחברי המועצה אף ניסו להשיב את האחדות עם הכנסייה הביזנטית, שלחץ טורקי הניע אותה להתקרב לנצרות המערבית.
ב-1433 וב-1434 נקלע אאוגניוס לקשיים מבית (בין היתר התקומם נגדו ההמון ברומא) ויוקרתו נפגעה. נראה היה שהוועידה בבזל מצליחה להגיע להישגים ניכרים. צ'זריני קידם תוכנית רפורמה מקיפה בכנסייה, שאסרה על קניית תפקידי כמורה בכסף ועל תשלום "ביכורים" לחבר החשמנים בתמורה למשרות רמות. ב-1434 השלים קוזאנוס את "על ההסכמה הקתולית" (De concordantia catholica), המסמך המשוכלל והמפורט ביותר של המחשבה הקונקיליאריסטית, בו תואר חזון הרמוני של יחסים בין האפיפיור למועצה הכללית, שתוארה כגוף שסמכותו נובעת מזו של הוועידות האקומניות בראשית הנצרות.
אלא שמעמדה של ועידת בזל התדרדר במהירות. אאוגניוס התחזק החל מ-1435, ויצא נגד איסור ה"ביכורים", ששלל מהחשמנים כסף רב, ובכך חיזק את התמיכה בו. זיגיסמונד איבד עניין לאחר שהשיג שלום עם ההוסיטים, אם כי הכתר הצרפתי הוסיף לגבות את הוועידה. ב-1437, האפיפיור ציווה על המתכנסים בבזל לעקור לעיר פרארה. הנאמנים לו צייתו, אך הקונקיליאריסטים המובהקים יותר נותרו במקומם. מעתה ואילך התנהלו שתי ועידות נפרדות. הביזנטים וכנסיות מזרחיות אחרות שבחנו איחוד-מחדש עם רומא אותתו על העדפתם בכך שפנו לפרארה, ויוקרתה של בזל ספגה מהלומה. צ'זריני וקוזאנוס נטשו שניהם את הקונקיליאריזם, והקדישו מאז את יכולותיהם לנימוק עליונות האפיפיור. סגוביה ופנורמיטנוס נותרו בבזל להנהיג את המחנה. ב-1439 הוחלט להדיח את אאוגניוס ולמנות אפיפיור חדש, פליקס החמישי, שלא זכה כמעט בשום תמיכה משליטים חילונים. חידושו של הקרע הכנסייתי, בעת שאאוגניוס הצליח להביא לאחדות עם כנסיות המזרח (לזמן מה), שלל מהוועידה את שאריות תמיכתה והיא התפוגגה. מעט הנציגים שנותרו נעלוה רשמית בלוזאן ב-1449, ופליקס התפטר. הקונקיליאריזם חדל מלהיות תנועה בעלת השפעה. ב-1460 חיסל פיוס השני את שרידיו בחוקי הכנסייה בבולה "נתעב הוא" (Execrabilis) שאסרה על כינוס מועצות ללא הסכמת הכס הקדוש וגינתה את ההשקפה.
הקונקיליאריזם לא נעלם כליל. אוניברסיטת פריז הוסיפה להיות מעוז של האסכולה, ומלומדיה ענו בחיוב כששארל השמיני שאלם ב-1497 אם החלטות קונסטנץ תקפות. ב-1512 הצליחו צרפת והאימפריה הרומית הקדושה לכפות על האפיפיור יוליוס השני לכנס את ועידת לטראנו החמישית, בתקווה לרפורמה כנסייתית. טיעונים קונקיליאריסטיים שימשו במהלך הרפורמציה, גם אם נתלשו מהקשרם המקורי, בייחוד בשינויים השמרניים והזהירים יותר שנערכו על ידי המלך הנרי השמיני באנגליה, ובעולם הקתולי נשמר להם מקום בהשקפה הגליקנית בכנסייה הצרפתית, שביקשה להדגיש את עצמאותה היחסית למול הכס הקדוש.
לקריאה נוספת

Bruce Gordon, "Conciliarism in Late Mediaeval Europe". בתוך: Andrew Pettegree, The Reformation World. הוצאת ראוטלדג', 2000. עמ' 31-48.
Francis Oakley, "Conciliarism". בתוך: The Oxford Encyclopedia of the Reformation, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד. 1996.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553056605171  LCCN: sh85030633
ועידת רבאט

ועידת רבאט הייתה ועידת הפסגה השביעית של הליגה הערבית שהתרחשה באוקטובר 1974 ברבאט שבמרוקו. הפעולה החשובה ביותר של הוועידה הייתה ההחלטה להעניק לאש"ף ייצוג בלעדי של העם הפלסטיני, על חשבונה של ממלכת ירדן.
רקע

הוויכוח בין ירדן לבין אש"ף על ייצוג הפלסטינים החל עם הקמת הארגון בידי אחמד שוקיירי במאי 1964. ירדן, ששלטה ביהודה ושומרון מאז סוף מלחמת העצמאות, העניקה אזרחות מלאיה לתושביה הפלסטינים ויצרה תהליך של אינטגרציה בין שתי גדות הירדן. אש"ף, לעומת זאת, דרש לאומיות פלסטינית עצמאית, במנותק מן השלטון ההאשמי של המלך חוסיין. קריאות לאומיות פלסטיניות התגברו לאחר מלחמת ששת הימים, שבה איבדה ירדן את יהודה ושומרון ואת עיקר האוכלוסייה הפלסטינית שברשותה. המלך חוסיין הבין שתביעה מישראל לחזור לגבולות החלוקה אינה ראלית ולכן החליף את התביעה הירדנית מישראל, לחזרה לקווי 67. ארגונים פלסטינים מיליטנטיים הגבירו את כוחם בתוך ארגון אש"ף והארגון ראה בפשרה זו של המלך הירדני בגידה ברעיון הפלסטיני. אחרי פעולת כראמה התחילו אנשי הארגונים הצבאיים הפלסטינים בירדן להסתובב כשהם חמושים והגבירו את פעילותם נגד ישראל, בתגובה תקפה ישראל את תעלת הע'ור המזרחית. בפברואר 1969 מונה לראש אש"ף יאסר ערפאת, שהיה לפנים ראש הארגון הצבאי פת"ח. הפלסטינים הקימו ישות מדינית פלסטינית עצמאית בצפון מדינת ירדן, הקימו מחסומי דרכים ומערכת שלטונית פנימית וגרמו למלך חוסיין לחשוש שהמשך קיום הממלכה נתון בסכנה, נקודת המשבר מבחינתו הייתה חטיפת המטוסים לשדה דוסון. ההתנגשות בין הצדדים התרחשה בפברואר ובספטמבר 1970, כאשר הצבא הירדני הכה במעוזים הפלסטינים והרג כמה אלפי פלסטינים. עד לקיץ 1971 חוסלה כמעט לחלוטין נוכחות הכוחות הצבאיים הפלסטינים בירדן.
האלימות של אירועי ספטמבר השחור הביאה לבידוד של ירדן בזירה הבין-ערבית ולהתחזקות הקריאות ללאומיות פלסטינית עצמאית, חרף היחלשותו של אש"ף שנמלט ללבנון. במרץ 1972 פרסם המלך חוסיין תוכנית פדרטיבית שגרסה כי יהודה ושומרון יהוו מחוז אוטונומי בתוך הממלכה ההאשמית, אך התוכנית עוררה זעם בכל קצווי העולם הערבי ואף הביאה לניתוק היחסים של מצרים עם ירדן. כוחו של אש"ף התגבר עוד יותר לאחר מלחמת יום הכיפורים, כאשר כל הסיעות הערביות ביקשו למנף את הארגון בשביל האינטרסים שלהן. ירדן, שהצליחה לחזור לחיק העולם הערבי בזכות חלקה במלחמה, לא הייתה יכולה להרשות לעצמה פעילות אינטנסיבית כנגד ערפאת. בפסגת הליגה הערבית בוועידת אלג'יר, שנערכה בסוף נובמבר 1973, רצו המדינות הערביות להכיר באש"ף כמייצג הפלסטינים, ורק התערבותו של הפוליטיקאי הירדני בהג'ת א-תלהוני הצליחה למנוע את הגדרתו של אש"ף כמייצג הבלעדי של הפלסטינים. מכאן ועד לוועידת רבאט, כוחו של הארגון אך התחזק, כאשר עוד ועוד גופים בינלאומיים ומדינות מכירים בו.
הוועידה

פסגת הליגה הערבית השביעית נפתחה ברבאט שבמרוקו ב-26 באוקטובר 1974, בנוכחות של כ-20 ראשי מדינות ערבים, בכללם גם חוסיין, מלך ירדן וגם משלחת פלסטינית שייצגה את אש"ף. בנאום ארוך שנשא בפתיחת הוועידה, הסביר חוסיין את הבעייתיות הטמונה בהענקת בלעדיות לאש"ף על זכויות הפלסטינים, תוך שהוא מנסה להפריד בין שאלת שחרור השטחים מידי ישראל לבין השאלה הפלסטינית הרחבה. חרף ניסיונותיו של חוסיין, הפסגה הכירה פה אחד באש"ף כמייצג הבלעדי של הפלסטינים ונתנה לערפאת מנדט להקים מדינה פלסטינית עצמאית בכל שטח של פלסטין שישוחרר. גם המלך חוסיין, שחשש מבידוד בינלאומי נוסף, הצביע בלית-ברירה בעד החלטת הוועידה.
לאחר הוועידה

כוחו של אש"ף התחזק באופן דרמטי בעקבות החלטת הוועידה. אף שהארגון המשיך לקיים פעולות טרור, מדינות רבות הכירו בארגון והוא קיבל מעמד של משקיף בישיבות האו"ם. לאחר נאומו של ערפאת באו"ם ב-14 בנובמבר 1974, הכירו האומות המאוחדות בהחלטות ועידת רבאט ובזכותו הבלעדית של אש"ף לייצוג הפלסטינים. תוך מספר שנים נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר גם הוא הכיר באש"ף כמייצג הפלסטינים, ובצורך של הפלסטינים למולדת.
גם ממלכת ירדן הושפעה בצורה משמעותית מהחלטות הוועידה. כדי למנוע בידוד בין-ערבי נוסף, חוסיין פעל, לפחות למראית עין, בהתאם להחלטות רבאט. בנובמבר 1974 פיזר את הפרלמנט, שלפי חוקת ירדן מחצית המושבים בו היו מיועדים לפלסטינים מיהודה ושומרון, ולכן לא היה ניתן לערוך בחירות. מספר השרים הפלסטינים בממשלה צומצם באופן ניכר, וכן בוטל המשרד לענייני השטחים הכבושים שהיה אמון על הקשר עם יהודה ושומרון מאז 1967. עם זאת, חוסיין המשיך לשמור על קשר עם יהודה ושומרון, כאשר מטרת-העל שלו הייתה להראות למדינות ערב שאש"ף איננו מסוגל לטפל בפלסטינים בעצמו, ורק ירדן יכולה להוות תשתית לקשר עם השטחים הכבושים ולפיכך גם בסופו של דבר להוות חלק מפתרון הסכסוך. מימון המנהל ושירותי הדת ביהודה ושומרון וברצועת עזה נמשכו, תוך הסכמה שבשתיקה של אש"ף.
ניסיונותיו של חוסיין לשמור על הקשר עם יהודה ושומרון המשיכו לאורך שנות ה-70 וה-80. לעיתים, בייחוד כאשר כוחו של אש"ף נחלש, חוסיין נתפס כאלטרנטיבה ראויה לפתרון הבעיה הפלסטינית. לא אחת נערכו שיחות בין ערפאת לחוסיין, כאלו שהולידו למשל את תוכנית הקונפדרציה בראשית 1983. אולם, בסופו של דבר חוסיין נאלץ להכריז על ניתוק הזיקה מיהודה ושומרון ביולי 1988 בעקבות פרוץ האינתיפאדה הראשונה. בכך גם ירדן הכירה סופית בהחלטותיה של ועידת רבאט.
ראו גם

הליגה הערבית
אש"ף
לקריאה נוספת

יוסף נבו, ירדן: החיפוש אחר זהות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ה, עמודים 152–221.
אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמודים 324–339.
הערות שוליים

↑  למנין ועידות הפסגה המתוכננות. ועידת הפסגה בקהיר בסוף ספטמבר 1970, בעקבות אירועי ספטמבר השחור, איננה נכללת בספירה זו.
↑  נבו, עמ' 190
↑  המלך חוסיין לא נכח בוועידה
↑  נבו, עמ' 191
↑  אריאל וישנה, ‏"אל תשכחו את קלאוזביץ", השילוח, גיליון 15, יוני 2019
↑  נבו, עמ' 192
↑  נבו, עמ' 192–193
↑  הפרלמנט שב לפעילות רק ב-1989, לאחר שחוסיין הכריז על ניתוק הזיקה מיהודה ושומרון
מיכאל שרפשטיין

| --- | --- |

שרפשטיין (משמאל) עם גילה אלמגור בצילומי הסרט "ציפורי חול".
 לידה:  22 בדצמבר 1947 נוי-אולם, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  27 באוגוסט 2022 (בגיל 74) פתח תקווה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1971–2022 (כ־51 שנים)
 פרופיל ב-IMDb
 
מיכאל שרפשטיין
מיכאל (מיכה) שרפשטיין (22 בדצמבר 1947 – 27 באוגוסט 2022) היה מפיק קולנוע וטלוויזיה ושחקן ישראלי.
פילמוגרפיה > יוצר

| שנה | סדרה | יוצר שותף | ערוץ | מפיקים | במאי | תסריטאי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2005-2004 | כתב פלילי |  | ערוץ 1 (12 פרקים) | מיכאל שרפשטיין, סרטי יונייטד קינג | חיים בוזגלו | גדעון מרון ועופר גרינשטיין |
| 2000 | כחול עמוק |  | חברת הכבלים (13 פרקים) | מיכאל שרפשטיין | איילת דקל |  |
פילמוגרפיה > הפקת סרטים

| שנה | שם הסרט | מפיקים | במאי | תסריט | מידע נוסף |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2015 | ציפורי חול | טופיה תקשורת, סרטי יונייטד קינג, אודי רקנאטי, לן בלווטניק | אמיר וולף | אמיר וולף, אורלי רובינשטיין-קצף ויצחק וולף |  |
| 2014 | תפוחים מן המדבר | טופיה תקשורת, סרטי יונייטד קינג, הערוץ הראשון מחלקת דרמה ואומנויות | אריק לובצקי ומתי הררי | אריק לובצקי, מתי הררי, סביון ליברכט |  |
| 2014 | זינוק בעלייה | טופיה תקשורת, סרטי יונייטד קינג | אורן שטרן | ריקי שולמן ואורן שטרן |  |
| 2013 | כידון | טופיה תקשורת, מיקי רבינוביץ', סרטי יונייטד קינג, מנואל מינץ | עמנואל נקש | עמנואל נקש | קופרודוקציה ישראל-צרפת-גרמניה |
| 2011 | רוק בקסבה | טופיה תקשורת, סרטי יונייטד קינג, 13 PRODUCTIONS | יריב הורוביץ | גיא מאירסון ויריב הורוביץ |  |
| 2011 | הפנטסיה הגדולה של סימיקו הקטן | טופיה תקשורת, סרטי יונייטד קינג | אריק לובצקי | אריק לובצקי |  |
| 2011 | פלייאוף | טופיה תקשורת, סרטי יונייטד קינג | ערן ריקליס | דוד אקרמן, גדעון מרון | קופרודוקציה ישראלית-גרמנית-צרפתית. מבוסס על סיפור חייו של רלף קליין |
| 2006 | ביי ביי לאהבה (סרט טלוויזיה) | טופיה תקשורת, סרטי יונייטד קינג | איילת דקל | איילת דקל |  |
| 2001 | סוחרי גומי | מיכאל שרפשטיין | זאב רווח | חנוך לוין (מחזה, "סוחרי גומי") |  |
| 1998 | נשים | מיכאל שרפשטיין, עמיתן מנלזון | משה מזרחי | משה מזרחי על פי ספרו של יהודה בורלא |  |
| 1997 | לילסדה | מיכאל שרפשטיין, עמיתן מנלזון | שמי זרחין | שמי זרחין |  |
| 1996 | סקס, שקרים וארוחת ערב (סרט טלוויזיה) | מיכאל שרפשטיין | דן וולמן | ירמי עמיר, מירב בן-גוריון |  |
| 1993 | זהר | מיכאל שרפשטיין, עמיתן מנלזון | ערן ריקליס | משה זונדר, אמיר בן דוד | זוכה פרס פסטיבל ישראל, פרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר |
| 1992 | ללקק ת'תות | מיכאל שרפשטיין | אורי ברבש | בני ברבש |  |
| 1991 | גמר גביע | מיכאל שרפשטיין | ערן ריקליס | אייל חלפון | זוכה "פרס סרטי איכות" |
| 1988 | נישואים פיקטיביים | מיכאל שרפשטיין | חיים בוזגלו | חיים בוזגלו | זוכה "מנורת הכסף" – פרס הסרט המצטיין |
| 1987 | דד ליין (עד לאזור לחימה) | מיכאל שרפשטיין | נתנאל גוטמן | חנן פלד | קופרודוקציה אמריקאית-גרמנית-ישראלית |
| 1986 | גשר צר מאד | מיכאל שרפשטיין | נסים דיין | חיים חפר | פרס כינור דוד |
| 1985 | עד סוף הלילה | מיכאל שרפשטיין | איתן גרין | איתן גרין | פרס האקדמיה לאומנות ומדע, מועמדות לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר, ייצג את ישראל בפסטיבל קאן וזכה בפרסים בישראל ושאר העולם |
| 1982 | לנה | מיכאל שרפשטיין, נסים דיין | איתן גרין | איתן גרין |  |
פילמוגרפיה > הפקת סדרות טלוויזיה

| שנים | שם הסדרה | ערוץ | מפיק שותף | תסריט | במאי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2005-2004 | כתב פלילי | ערוץ 1 (12 פרקים) | יונייטד קינג | גדעון מרון ועופר גרינשטיין | חיים בוזגלו |
| 2001 | עיבוד למחזות של חנוך לוין | ערוץ 1 |  |  |  |
| 2000 | כחול עמוק | חברת הכבלים (13 פרקים) |  | עמיתן מנלזון ומיכה שרפשטיין בגרסה ישראלית למשמר המפרץ | איילת דקל |
| 1998 | טירונות | ערוץ 2, רשת (24 פרקים) | עמיתן מנלזון | בני ברבש | אורי ברבש |
| 1996 | תמונות יפואיות | חברת הכבלים (12 פרקים) | עמיתן מנלזון | מתי הררי ואריק לובצקי על פי ספריו של מנחם תלמי | מתי הררי ואריק לובצקי |
| 1995 | יסורי אפרים | ערוץ 2, קשת (13 פרקים) |  | חנן פלד על פי ספר של אפרים קישון בשם זה |  |
| 1994-1993 | סטרייט ולעניין | ערוץ 1 (19 פרקים) | עמיתן מנלזון | כנרת טריפון רשף | ערן ריקליס ויואב צפיר |
| 1994 | יפוי כוח (מיני סדרה) |  |  |  |  |
פילמוגרפיה > הפקת תעודה

| שנה | סרט | מפיקים שותפים | תיאור | ערוץ | תסריט | במאי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2011 | יומני גבע (סדרה תיעודית) |  |  | ערוץ 1 |  | איילת הלר |
| 2008 | חדרי הלבשה (סרט תעודה) |  | מסע מאחורי הקלעים של קבוצות כדורגל בישראל ושאר העולם |  | ניסן כץ ואייל זוסמן | ניסן כץ ואייל זוסמן |
| 2008 | במדינת הגמדים (סרט תעודה) |  | סיפורם של ילדים בני 5 יהודים וערבים מרמלה |  | סיגל שעשוע | סיגל שעשוע |
| 2007 | פליפ (סרט תעודה) | יונייטד קינג, פיליפה קוברסקי | קופרודוקציה של 6 מדינות | ערוץ 2, קשת | יואב שמיר | יואב שמיר |
| 2007 | מרחב גליל יומן מלחמה (סרט תעודה) | יונייטד קינג |  |  |  | עמית שלו |
| 1997 | אוהבים אותך פטרישיה (סרט תעודה) | עמיתן מנלזון | בחורה נרקומנית שעוברת גמילה מסמים. זכה בציון לשבח בפסטיבל הקולנוע ירושלים |  |  | שירי שחר |
| 1994 | הפרח בגני (סרט תעודה) | עמיתן מנלזון |  |  |  | שירי שחר |
פילמוגרפיה > תפקידים שונים

| שנה | סרט | מפיק | במאי | תפקיד |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1992 | מאחורי הסורגים 2 | דורון ערן, ארנון צדוק | בני ברבש | במאי ראשון |
| 1988 | הינשוף | אהוד בן שחר | אמנון רובינשטיין | מפיק בפועל |
| 1984 | עדות מאונס | מנחם גולן, יורם גלובוס | רפאל רביבו |  |
| 1984 | ספר נשים | רודי כהן, דוד שפירא, אלכס הכהן, יעקב ליפשין | זאב רווח |  |
| 1983 | הדודה מארגנטינה | ג'ון גולד | ג'ורג' עובדיה | מפיק בפועל |
| 1983 | נורית 2 | ג'ורג' עובדיה | ג'ורג' עובדיה | מפיק בפועל |
| 1982 | חמסין | יעקב ליפשין | דניאל וקסמן |  |
| 1979 | אסקימו לימון 2: יוצאים קבוע | מנחם גולן, יורם גלובוס | בועז דוידזון | מפיק בפועל, מנהל הפקה ועוזר במאי ראשון |
| 1978 | שרגא קטן | ברוך אלה | זאב רווח |  |
| 1977 | הצילו את המציל | איציק קול, אורי זוהר | אורי זוהר | מפיק בפועל |
| 1977 | פנטסיה על נושא רומנטי | דני טרץ' | ויטק טרץ' | מפיק בפועל |
| 1977 | מסע אלונקות | יהודה ג'אד נאמן | יהודה ג'אד נאמן | מנהל הפקה |
פילמוגרפיה > משחק

| שנה | סרט/סדרה | ערוץ | מפיקים | במאי | תסריטאי | תפקיד |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2012 | מבעד לעיניים: יוני המנחם (סרט תעודה) |  | מיקי רבינוביץ', יונייטד קינג | יעל קלופמן | מיקי רבינוביץ' | בתפקיד עצמו |
| 2005-2004 | כתב פלילי (סדרת טלוויזיה) | ערוץ 1 | מיכאל שרפשטיין, יונייטד קינג | חיים בוזגלו | גדעון מרון ועופר גרינשטיין |  |
| 2000 | כחול עמוק (סדרת טלוויזיה) | חברת הכבלים | מיכאל שרפשטיין | איילת דקל | עמיתן מנלזון ומיכה שרפשטיין בגרסה ישראלית למשמר המפרץ |  |
| 1996 | תמונות יפואיות (סדרת טלוויזיה) | חברת הכבלים | מיכאל שרפשטיין | מתי הררי ואריק לובצקי | מתי הררי ואריק לובצקי על פי ספריו של מנחם תלמי |  |
| 1994 | סטרייט ולעניין | ערוץ 1 |  | ערן ריקליס ויואב צפיר | כנרת טריפון רשף | מפיק |
| 1992 | ערב בלי נעמה (סרט קולנוע) |  | משה צימרמן, נעם פלס | משה צימרמן | משה צימרמן ומשה זונדר |  |
| 1984 | מאחורי הסורגים (סרט קולנוע) |  | רודי כהן | אורי ברבש | אורי ברבש וערן פרייס |  |
| 1974 | עיניים גדולות (סרט קולנוע) |  | יצחק קול | אורי זוהר | יעקב שבתאי, אורי זוהר | שחקן כדורסל |
| 1972 | שוד הטלפונים הגדול (סרט קולנוע) |  | מנחם גולן | מנחם גולן | משה הדר, מנחם גולן |  |
| 1971 | קרלוס (סרט טלוויזיה, גרמניה המערבית) |  |  | הנס וו. גייזנדורפר (Geissendörfer) | הנס וו. גייזנדורפר (Geissendörfer) על פי המחזה "דון קרלוס" של שילר | קאובוי |
הערות שוליים

1 2  שבא סלהוב, שרפשטיין חוץ. הקולנוע מחכה לו, חדשות, 24 בפברואר 1985
↑  רן גפן, שרפשטיין נחלץ מהמצוקה, חדשות, 24 באפריל 1988
↑  אושרה שוורץ, סרט ישראלי - איש קטן עם קול גדול, חדשות, 26 בספטמבר 1993
↑  ענת ביין, ‏פירסום בדלת האחורית, באתר גלובס, 11 באוגוסט 1997
↑  לי-אור אברבך, ‏משה אדרי במו"מ לרכישת שותפות בחברת ההפקות "עלמה", באתר גלובס, 24 באוגוסט 2010
↑  עכבר העיר, טריילר: "פלייאוף", הסרט החדש של ערן ריקליס, באתר הארץ, 25 באוקטובר 2011
↑  רותה קופפר, הסתיימו צילומי הסדרה "כתב פלילי" של חיים בוזגלו, באתר הארץ, 31 בינואר 2005
↑  אביבה קרול, ‏טירונות ב-3 מיליון שקל, באתר גלובס, 2 באפריל 1998
↑  אורון שמיר, עכבר העיר, "הפנטזיה הגדולה של סימיקו הקטן": הסיוט הכי גדול של הצופה, באתר הארץ, 15 בדצמבר 2011
↑  אורון שמיר, עכבר העיר, "תפוחים מן המדבר": ישראליות ישנה ופשוטה מדי, באתר הארץ, 8 במאי 2015
↑  שגיא בן נון‏, מפיק הקולנוע והטלוויזיה מיכאל שרפשטיין הלך לעולמו בגיל 74, באתר וואלה, 27 באוגוסט 2022
↑  ביקורות:
 אורי קליין, "ציפורי חול": קומדיה על שואה שלא הולכת עד הסוף, באתר הארץ, 14 במרץ 2016
אורון שמיר, עכבר העיר, "ציפורי חול": שורף מצחוק בנקודות הכואבות, באתר הארץ, 10 במרץ 2016
↑  ביקורות:
אורי קליין, "זינוק בעלייה": להיות בינוני זה לפעמים הכי גרוע, באתר הארץ, 24 באוגוסט 2014
אורון שמיר, עכבר העיר, "זינוק בעליה": ההצלה של מלי לוי-גרשון, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2014
↑   נירית אנדרמן, האיש שהפך את בר רפאלי לסוכנת פיתוי, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2013
↑  אורי קליין, "רוק בקסבה": איזון מעל הכל, באתר הארץ, 24 בפברואר 2013
↑  עכבר העיר, "ביי ביי לאהבה" בהקרנת בכורה ב-VOD, באתר הארץ, 26 ביוני 2006
↑  גיורא יהלום, ‏פספוסים - "סוחרי הגומי", א' 22:00, ערוץ 1, באתר גלובס, 17 במרץ 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298192605171  PLWABN: 9811494865005606  BNE: XX6101754  GND: 1062194462  ISNI: 0000 0004 0254 9494  LCCN: no2010064215  VIAF: 311696292   WorldCat (עם VIAF): 311696292
לינדי בוגס

לינדי בוגס (באנגלית: Lindy Boggs; ‏13 במרץ 1916 - 27 ביוני 2013) הייתה פוליטיקאית אמריקאית מהמפלגה הדמוקרטית אשר שימשה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1973–1991 וכשגרירת ארצות הברית לכס הקדוש בשנים 1997–2001 תחת הנשיא ביל קלינטון. בוגס היא למעשה האישה הראשונה אשר נבחרה לקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת לואיזיאנה. בשנת 1976 עמדה בראש ועידת המפלגה, והייתה האישה הראשונה שהחזיקה בתפקיד זה.
ביוגרפיה > ראשית חייה

בוגס נולדה בתור מארי קורין מוריסון קלייבורן ב-13 במרץ 1916, במטע ברונסוויק ליד ניו רודס בפאריש פוינט קופה בדרום לואיזיאנה, והייתה בתם של קורין מוריסון ורולנד פילמון קלייבורן, עורך דין בולט. אביה של קלייבורן מת כשהייתה רק בת שנתיים, אבל הדמיון שלה לאביה זיכה אותה בכינוי "לינדי", קיצור של הגרסה הנשית של רולנד, "רולינד".
היא סיימה את לימודיה ב-Newcomb College, הקולג' לנשים באוניברסיטת טוליין בניו אורלינס בשנת 1935. בשנת 1934, לינדי קלייבורן פגשה את תומאס הייל בוגס בטולאן, שם עבדו השניים כעורכים בעיתון בית הספר, The Hullabaloo. בוגס למד בבית הספר למשפטים בטולאן וקיבל את התואר שלו במשפטים ב-1937 בעוד קלייבורן עבדה כמורה בבית הספר לאחר שהזוג סיים את לימודיו בטוליין. קלייבורן ובוגס נישאו ב-22 בינואר 1938 בניו רודס, לואיזיאנה. נולדו להם ארבעה ילדים: קוקי רוברטס (עיתונאי טלוויזיה); תומאס הייל בוגס הבן (לוביסט); ברברה בוגס זיגמונד, ראש עיריית פרינסטון, ניו ג'רזי, ומועמדת בבחירות המקדימות לסנאט מטעם הדמוקרטים בניו ג'רזי ב-1982; וויליאם רוברטסון בוגס, שמת כתינוק ב-28 בדצמבר 1946.