stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליאו שטראוס
לקריאה נוספת

על ליאו שטראוס:
יונתן כהן, יסודות שיטתיים בחקר הפילוסופיה היהודית בזמננו: וולפסון, גוטמן ושטראוס, דעת 38, עמ' 105–126.
אהוד לוז, ליאו שטראוס בישראל – על תרומתה האפשרית של הפילוסופיה השטראוסיינית לדיון הפוליטי בישראל, דעת 50–52, עמ' 355–369.
חיים אוטו רכניצר, נבואה והסדר המדיני המושלם: התאולוגיה המדינית של לאו שטראוס, מוסד ביאליק, ירושלים, 2012.
אהוד לוז, בין אמת לנאמנות - פילוסופיה פוליטית ויהדות בהגותו של ליאו שטראוס, הוצאת כרמל, ירושלים, 2021.
מבחר מכתביו (לפי סדר יציאתם לאור בתרגום לעברית):
ליאו שטראוס, פילוסופיה מדינית, מהי?, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, 1955.
ליאו שטראוס, ירושלים ואתונה: מבחר כתבים, ערך והקדים מבוא: אהוד לוז, תרגמו: אברהם הוס ודוד זינגר, מוסד ביאליק ומכון ליאו בק, 2001.
ליאו שטראוס, מהו חינוך ליברלי? מקומם של הוגי העבר בעולם העתיד, תכלת 18, סתיו תשס"ה 2004.
ליאו שטראוס, הזכות הטבעית וההיסטוריה, ערך: אהוד לוז, תרגם: דוד זינגר, הוצאת שלם, ירושלים, 2005.
ליאו שטראוס, הליברליזם ומשבר ההגות היהודית המודרנית, ערך והקדים מבוא: אהוד לוז, תרגם: יניב פרקש, מוסד ביאליק ומכון ליאו בק, 2012.
Leo Strauss: The Early Writings (1921-1932), trans. Michael Zank, from the preceding, Albany: SUNY Press, 2002.
Spinoza’s Critique of Religion, New York: Schocken, 1965; a translation of the preceding, by Elsa M. Sinclair.
Philosophy and Law, Albany: SUNY Press, 1995; a translation of the preceding, by Eve Adler.
The Political Philosophy of Hobbes: Its Basis and Its Genesis, Oxford: Clarendon Press, 1936; a translation, with some notable modifications, of the preceding, by Elsa M. Sinclair.
"The Spirit of Sparta or the Taste of Xenophon," Social Research 6 (1939) 502-36.
“On a New Interpretation of Plato’s Political Philosophy,” Social Research 13 (1946) 326-67.
”On Collingwood’s Philosophy of History,” Review of Metaphysics 5 (June, 1952) 559-86.
"On the Intention of Rousseau," Social Research 14 (1947) 455-87.
On Tyranny: An Interpretation of Xenophon's Hiero in On Tyranny, Rev ed. New York: Free Press (orig. publ. 1948).
Thoughts on Machiavelli, Glencoe, Ill.: The Free Press, 1958.
History of Political Philosophy, co-editor with Joseph Cropsey, 3rd. ed., Chicago: University of Chicago Press, 1987.
The City and Man, Chicago: Rand McNally, 1964.
Socrates and Aristophanes, New York: Basic Books, 1966.
Liberalism Ancient and Modern, New York: Basic Books, 1968.
The Argument and the Action of Plato's LAWS, Chicago: University of Chicago Press, 1975.
Studies in Platonic Political Philosophy, with an introduction by Thomas L. Pangle, Chicago: University of Chicago Press, 1983.
The Rebirth of Classical Political Rationalism: An Introduction to the Thought of Leo Strauss—Essays and Lectures by Leo Strauss, ed. Thomas L. Pangle, Chicago: University of Chicago Press, 1989.
On Plato's Symposium, ed. Seth Benardete, Chicago: University of Chicago Press, 2001.
Faith and Political Philosophy: the Correspondence Between Leo Strauss and Eric Voegelin, 1934-1964, ed. Peter Emberley and Barry Cooper, University Park, PA: The Pennsylvania State University Press, 1993.
הערות שוליים

↑  הרצאתו "A Giving of Accounts" פורסמה בכתב העת "Jewish Philosophy and the Crisis of Modernity" (פילוסופיה יהודית ומשבר המודרניזציה)
↑  הביוגרפיה של שטראוס (אנגלית) - כולל תיאור שובו לאתונה שם המתינה לו בתו המאומצת (היא אחייניתו היתומה), עם בעלה
↑  ציטוט דבריו לעיתון הנשיונל רוויו מובאים בוויקיפדיה האנגלית, מתוך מחקר שנערך על מחשבה יהודית מודרנית באוניברסיטת ניו יורק: 
Green, K. H. (editor), Strauss, L., Jewish Philosophy and the Crisis of Modernity : Essays and  Lectures in Modern Jewish Thought, 1997, State University of New York Press, pp. 413–4
↑  ראו מאמרו משנת 1961, Relativism and the Study of Man
↑  Annals of National Security: Selective Intelligence : The New Yorker, archive.ph, ‏2012-09-04
↑  Ronald Bailey, Origin of the Specious, Reason.com, ‏1997-07-01 (באנגלית אמריקאית)
↑  Leo Strauss, "The Three Waves of Modernity", in Hilail Holdin (ed.), Political Philosophy: Six Essays (Indianapolis: Pegasus, 1975), pp. 81-82
↑  דרור פימנטל, גוש אמונים היה מאמץ אותו, באתר nrg,‏ 22 בפברואר 2002
↑  על פי מאמר של בתו המאומצת חנה (Jane Ann) שכתבה על כך בניו יורק טיימס ב-(2007)
| פרשני מורה הנבוכים |
| --- | --- | --- |
| מתרגמים | שמואל בן יהודה אבן תיבון • יהודה אלחריזי • מנדל לפין • יוסף קאפח • מיכאל שורץ • הלל גרשוני |  |
| פרשנים ראשונים | משה בן שלמה מסלרנו • שם טוב בן יוסף אבן פלקירה • אברהם אבולעפיה • יוסף אבן כספי • משה נרבוני • האפודי • אשר קרשקש • זכריה הרופא • מרדכי כומטינו • שם טוב בן יוסף אבן שם טוב • יצחק אברבנאל • דוד בן יהודה מסר לאון • מרדכי יפה  • רבי דוד ברבי יהושע הנגיד |  |
| פרשנים מהעת החדשה | שלמה מימון • יהודה אבן שמואל • ליאו שטראוס • שלמה אבינר • מפעל משנה תורה |  |
| תרגומים לשפות אחרות | שלמה מונק (צרפתית) • שלמה פינס (אנגלית)  • אלכסנדר אלטמן (גרמנית) • מיכאל שניידר (רוסית) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268538005171  PLWABN: 9810696540105606  BIBSYS: 90205475  BNE: XX1148170  BnF: cb119256484 (data)  CANTIC: a1016036x  CiNii: DA00221790  GND: 118833901  ICCU: CFIV086969  ISNI: 0000 0001 2121 4313  LCCN: n79081867  LNB: 000030453  NDL: 00475713  NKC: jn20010525427  NLA: 35848544  NLG: 71393  NLK: KAC199626689  NSK: 000051980  NTA: 070855048  RERO: 02-A003869224  SELIBR: 206675  SNAC: w6c08wg9  SUDOC: 027150291  Trove: 1114624  ULAN: 500237431  VIAF: 14777054   WorldCat (עם VIAF): 14777054 
אוניברסיטת שיקגו, האוניברסיטה עימה מזוהה שטראוס.
רדיפה ואומנות הכתיבה (Persecution and the Art of Writing)
ראובן עופר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 ביולי 1932 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  28 בנובמבר 2020 (בגיל 88) ניו יורק 
 שם לידה:  Raymond Fox 
 ענף מדעי:  אסטופיזיקה וקוסמולוגיה
 מקום מגורים:  ארצות הברית ארצות הברית ישראל ישראל ברזיל ברזיל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד (1958)  אוניברסיטת העיר ניו יורק 
 מנחה לדוקטורט:  נורמן רמזי 
 מוסדות:  מכון וויצמן, הטכניון, אוניברסיטת סאו-פאולו (ברזיל), אוניברסיטת קולומביה (ארצות הברית)
 תלמידי דוקטורט:  Rafael S. de Souza 
 
ראובן עופר (באנגלית: Reuven Opher;‏ 17 ביולי 1932 – 28 בנובמבר 2020) היה אסטרופיזיקאי, חוקר ופרופסור, שפעל באוניברסיטאות בישראל, בברזיל ובארצות הברית. חלוץ במחקר פלזמות אסטרופיזיות בברזיל, שם עבד בין השנים 1982 ו-2014 במכון לאסטרונומיה, גיאופיזיקה ומדעי האטמוספירה באוניברסיטת סאו פאולו (IAG-USP).
ביוגרפיה

ראובן עופר נולד בשם ריימונד פוקס בברונקס שבניו-יורק ב-17 ביולי 1932, הבן הצעיר של ברטה (ברכה) לבית רוזנפלד ומוריס פוקס (ששמו המקורי היה משה פוקסון) שהיגרו מרוסיה. נישא לברברה תוך כדי לימודי הדוקטורט שלו, בגיל 22.
ב-1954 היגר לישראל ושינה את שמו לראובן עופר. ב-1978, עופר ומשפחתו היגרו לברזיל למען עבודתו. לאחר שאשתו אובחנה עם מנינגיומה, חזרו הזוג עופר לארצות הברית ב-2011, על מנת להצטרף לבנותיהם.
ראובן עופר נפטר בעיר הולדתו ניו יורק בהיותו בן 88 שנה, ב-28 בנובמבר 2020. הותיר שתי בנות תאומות, מירב עופר, פרופסור לאסטרונומיה באוניברסיטת בוסטון, ומיכל ליפסון, פרופסור באוניברסיטת קולומביה.
קריירה

בשנת 1958 קיבל את הדוקטורט בפיזיקה גרעינית מאוניברסיטת הרווארד, בהדרכתו של זוכה פרס נובל פרופסור נורמן רמזי. נושא המחקר שלו היה התפלגות זוויתית ואנרגטית של פרוטונים בעלי אנרגיה נמוכה ממטרות המופגזות על ידי פרוטונים באנרגיה גבוהה.
לאחר סיום הדוקטורט עבד עופר במעבדת לורנס ליברמור ובאותו זמן היה גם חזן ראשי בבית הכנסת בברקלי. ב-1954 התחיל פוסטדוק במכון וויצמן, ולאחריו הוזמן להשתתף בהקמת המחלקה לפיזיקה של הטכניון. בין השנים 1962 ו־1982 היה עופר חוקר בטכניון, שם גם הפך לפרופסור מן המניין. החל ב-1978 בילה מספר שבתונים במחקר בסאו פאולו שבברזיל. ב-1982 עבר למחלקה לאסטרונומיה ב-IAG שבאוניברסיטת סאו פאולו, שם עבד עד לפרישתו כפרופסור מן המניין, בשנת 2002. עופר המשיך ללמד במוסד עד 2014. בשנת 2015 הוענק לו התואר פרופסור אמריטוס ב-IAG. בערוב ימיו חזר לאקדמיה בארצות הברית, באוניברסיטת קולומביה.
ראובן עופר הוביל מחקר חלוצי בתחום אסטרופיזיקה של פלזמה אותו יצר ב-IAG, בנוסף למחקרו במגנטו-הידרודינמיקה טורבולנטית, קוסמולוגיה ומחקרי היקום. מחקר זה עזר לפענח כמה בעיות בנוגע לדיסקות צבירה, רוחות גלקטיות, היווצרות כוכבים, תאוצת חלקיקים ועוד. ב-IAG הוא הנחה 13 עבודות דוקטורט ו-3 עבודות לתואר שני, בנוסף להנחית 7 דוקטורטים נוספים בישראל. מרבית תלמידיו לשעבר הפכו לפרופסורים במוסדות שונים בברזיל ומחוצה לה.
לאורך הקריירה שלו פרסם כ-235 מאמרים מדעיים בכתבי עת בינלאומיים, בנוסף לתקצירים ומאמרי כנסים. הוא יזם סדרת כנסים בלתי פורמליים כמו פיזיקה חדשה בחלל (מאז 2002) ואתגרים של פיזיקה חדשה בחלל (מאז 2008) שכוונו לקהל הברזילאי.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  ICTP – SAIFR » Reuven Opher Memorial Symposium, www.ictp-saifr.org, ‏23 בינואר 2021
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Michal Lipson, Reuven Opher's life story, (1932 - 2020) - ForeverMissed.com, www.forevermissed.com (באנגלית)
↑  Michal Lipson | Electrical Engineering, www.ee.columbia.edu
↑  AstroGen - The Astronomy Genealogy Project, astrogen.aas.org
1 2  [https://www.researchgate.net/profile/Reuven-Opher Reuven Opher
Columbia University | CU · Department of Electrical Engineering], https://www.researchgate.net/
↑  ICTP – SAIFR » Reuven Opher Workshop on Challenges of New Physics in Space, www.ictp-saifr.org, ‏13 בדצמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007386220205171  LCCN: no2001082166  MGP: 229099  VIAF: 19334727   WorldCat (עם VIAF): 19334727
חנן גטריידה

| --- | --- |

 לידה:  1945 קבוצת שילר, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  11 ביוני 2021 (בגיל 76 בערך) קבוצת שילר, ישראל 
 תחום יצירה:  צילום 
 www.beautyisrael.com
 
חנן גטריידה (1945 – 11 ביוני 2021) היה צלם אמנותי ישראלי.
ביוגרפיה

חנן גטריידה נולד, גדל וחי עם משפחתו בקיבוץ קבוצת שילר ולו שלושה אחים ואחות מבוגרים ממנו. אביו היה בעליו של מפעל בברלין. הוריו, אדי ואילזה (אישה) גטריידה הגיעו לקיבוץ ב-1938 עם שלושת ילדיהם לאחר שנמלטו מגרמניה הנאצית. אביו הקים וניהל את "שילטקס", מפעל הטקסטיל של הקיבוץ בו עבד חנן במשך כארבעים שנה בפיתוח מוצרים וניהול מחלקות. דודו היה הצלם החיפאי הוותיק יוליאן פירסט.
במשך שנים רבות טיפל גטריידה בצילום תיעודי של קיבוץ קבוצת שילר ואנשיו. ב-1984, לאחר שביקר בתערוכת צילומיה של יולה ליפשיץ במוזיאון תל אביב, החליט להפוך לצלם מקצועי. הוא בנה לעצמו מסלול של צילום אמנותי בכמה תחומים, ושילב בהתפתחות העצמית גם קורסים בצילום על ידי מובילי הצלמים בבתי הספר השונים לצילום בארץ, כגון "סטודיו גברא", "צילום יוצר", "המגמה לצילום של הדסה ירושלים", ו"קמרה אובסקורה".
גטריידה התמקד בצילום נופי טבע מצד אחד, מול נוף תעשייתי, שהדגש בו הוא על יחסי הגומלין בין האדם לטכנולוגיה בסביבת עבודתו הטבעית. נושאים אלה הוצגו על ידיו בתערוכות שונות מאז ראשית שנות ה-90.
הרצאתו של גטריידה בנושאים אלה נקראה "תיצור אתה את הדמות", והוא הדגיש בה את אחריותו של הצלם על יצירתו. בין השאר הוא הרצה בפני התאחדות הצלמים בדבלין שבאירלנד, במחלקה לצילום של הדסה ירושלים, ובמחלקה לצילום של ויצו חיפה.
הוא לימד צילום במסגרות שונות והדריך סדנאות צילום לנוער ולבוגרים. תצלומיו הופיעו בעשרות ספרים, עיתונים וכתבי עת, רבים מהם בהוצאת אריאל.
היה חבר ב"התאחדות הצלמים המקצועיים בישראל", וכיהן בהנהלת ההתאחדות בשנים 1993–1994 ושוב בשנים 1997–1998. בתקופה זו כתב מאמרים ברבעון ההתאחדות "צילום מקצועי".
בשנים 2002–2011 טס עשרות פעמים לארצות הברית להציג בתערוכות במוזיאונים ולהרצות, בעיקר בקהילות יהודיות.
משנת 2002 ועד למותו, כיהן כחבר בחבר הנאמנים של בצלאל, ירושלים.
עבודותיו נרכשו על ידי The Jewish Theological Seminary of America (בית המדרש לרבנים באמריקה), ניו יורק, ומוזיאון שלושת הערוצים בסין ומוזיאון המדע בשיקגו.
גטריידה היה נשוי לצופיה, בעלת סטודיו ומורה לקרמיקה, ואב לארבעה ילדים, שכולם מתגוררים בקבוצת שילר. הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ.
פרסומים

אקח אותך לשם, הוצאת משרד הביטחון, אפריל 1997
ספרו הראשון של גטריידה, צילומי נופי ישראל. יורם טהרלב כתב את ההקדמה וכל צילום לווה בטקסט פרי עטו של טהרלב. הספר הודפס בתריסר מהדורות ונמכר בכ-30,000 עותקים, 72 עמ'. יצאה גם מהדורה אנגלית.
המרחב הישראלי – עיר כפר ונוף בישראל 2000, מאי 2000
פרויקט של צילום אנשים בישראל בנוף מגוריהם ל"פנים – כתב עת לתרבות, חברה וחינוך" מספר 13, אביב 2000 – רבעון בהוצאת הסתדרות המורים בישראל, בעריכת רוביק רוזנטל, ופרופ' אריה שחר, 128 עמודים.
נושקת לחול, נוגעת בשמים, הוצאת חברת החשמל ומשרד הביטחון אוגוסט 2000
הספר מתעד ארבע שנות ליווי הקמת תחנת הכוח רוטנברג אשקלון.
ישראל שבילי צילום – היכרות אינטימית עם נופים ואנשים באחת הארצות המסקרנות בעולם, הוצאת "קואורדינטה", ספטמבר 2013
הספר מסכם 30 שנות צילום של גטריידה בכל התחומים בהם טיפל ובו כלולים כ-300 צילומים ומקיף 416 עמודים. בספר כ-30 פרקים, כל פרק נפתח בטקסט שכתב המחבר בעברית ובאנגלית. גטריידה מספר על מה שמניע אותו ועל אהבתו לצילום, פורש את השקפת עולמו על הצילום הישראלי, מסווג את הסוגיות השונות המרכיבות את עולמו הצילומי, מקטלג אותן ואף מסביר את ההיגיון העומד ביסוד השילוב ביניהם.
תמונות שצילם

ערפילי בוקר מרחפים מעל עמק החולה, 1995
צילום בוקר בנגב הצפוני ליד שדרות, 1998
פריחת הכלניות בסיבוב סעד מול רצועת עזה, 1998
דיוקן עצמי, 2003
ילדה, 1991
רמת הגולן התפוח האחרון, 2007
משפחת חסן - אם ובתה מכפר חלף ליד בסמת טבעון, 2000
הקיר נוף ישראלי מורכב משמונה פיסות נוף, בגודל כולל של 6 מטר רוחב על 2, במבוא לבית המדרש לרבנים באמריקה, ניו יורק.
האמן ג'מאל חסן ומשפחתו, בכפר הדרוזי ג'וליס, 2000
ים המלח לאחר השקיעה, 2000
זכיות

2000 - מקום ראשון בתחרות הבינלאומית השנייה לצילומי טבע בישראל.
1999 - מקום שני בתחרות צלם השנה בקטגוריה צילום טכני תעשייתי.
1991 – מקום ראשון בתחרות צילום החובבים של קודאק ומעריב.
רכישות ופרויקטים מיוחדים

פברואר 2004 – רכישת 12 עבודות על ידי מוזיאון המדע SciTech Museum, שיקגו.
אוקטובר 2005 - רכישת קיר נוף עשוי 8 הדפסות על רצועות קנבס מוצמדות בגודל כולל של 2 מטר גובה על 6 מטר אורך, נרכש על ידי The Jewish Theological Seminary of America (בית המדרש לרבנים באמריקה), ניו יורק.
מרץ 2009 – רכישת הדפס נוף על ידי מוזיאון שלושת הערוצים בציונג צינג, סין.
תערוכות

פברואר 2009 – מוזיאון תל אביב לאמנות, תערוכה קבוצתית – "זמן תל אביב 2009"
מרץ 2009 – גלריה שהם – תערוכה קבוצתית – "100 שנה לתל אביב"
"הכוח והגורם האנושי" – עבודת צילום בתחנת כוח רוטנברג, אשקלון
"שאלה של נוף" – נופי ישראל
"ארץ מובטחת" – Promised Land – נופי ישראל
"דממה בנוף" – בתי העלמין הצבאיים הבריטים בארץ ישראל
ביצוע פרויקט אמנות במפעלים
הערות שוליים

↑  הודעה על מותו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308129305171  LCCN: nr97043277  VIAF: 51599810   WorldCat (עם VIAF): 51599810
נעימת הנושא של האחים סופר מריו

קוג'י קונדו, המלחין של נעימת הנושא
נעימת הנושא של האחים סופר מריו (בשמה הרשמי: Ground Theme; נקראת גם Overworld Theme) היא נעימת נושא מוזיקלית שנוצרה עבור השלבים העל-קרקעיים במשחק הווידאו "האחים סופר מריו" משנת 1985. זו אחת משש נעימות נושא שמעצב הסאונד של נינטנדו, קוג'י קונדו, הלחין עבור המשחק. לדבריו, היא הייתה הקשה ביותר להלחנה עבורו.
לאורך השנים נעימת הנושא המשיכה לשמש במשחקים נוספים בסדרת משחקי הווידאו של מריו לקונסולות השונות של נינטנדו. נעימת הנושא של האחים סופר מריו נחשבת לאחת ממנגינות משחקי הווידאו המפורסמות ביותר בכל הזמנים.
נעימת הנושא נוצרה עם מקצב קליפסו במפתח דו מז'ור.
הערות שוליים

↑  B. J. David, Top 10 most recognizable video game music themes, GMA News Online (באנגלית)
| מריו (זיכיון) |
| --- | --- | --- |
| המשחקים הנמכרים ביותר בזיכיון | האחים סופר מריו (1985)‏ • האחים סופר מריו 3 (1988)‏ • סופר מריו וורלד‏ (1990)‏ • סופר מריו 64‏ (1996) • האחים סופר מריו החדשים‏ (2006) • האחים סופר מריו החדשים Wii‏ (2009)‏ • האחים סופר מריו החדשים U‏ (2012)‏ • מריו קארט 8‏ (2014)‏ • סופר מריו אודיסי‏ (2017) • רשימה מורחבת של כל משחקי הזיכיון |  |
| סדרות המשחקים המרכזיות | סופר מריו • מריו קארט • מריו פארטי • |  |
| סדרות משחקי ספין-אוף | דונקי קונג(אנ') • לואיג'י(אנ') • ואריו(אנ') • יושי(אנ')  • מריו נגד דונקי קונג |  |
| מדיות נוספות | סרט לייב-אקשן • סרט אנימה(אנ') • סדרת טלוויזיה • סרט הנפשה ממוחשבת |  |
| דמויות מרכזיות | מריו • לואיג'י • הנסיכה פיץ' • טואוד • יושי • באוזר • ואריו • ואלואיג'י • דונקי קונג • באוזר ג'וניור • הנסיכה דייזי • רוזלינה • דידי קונג • בירדו • פאולין(אנ') • קופלינגים(אנ') |  |
| שונות | נעימת הנושא של האחים סופר מריו • נינטנדו • שיגרו מיאמוטו • צ'ארלס מרטינה • סופר נינטנדו וורלד |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מבצע פסטוריוס

צוות השופטים הצבאיים במשפט נאשמי מבצע "פסטוריוס"
מבצע פסטוריוס (Operation Pastorius) היה מבצע כושל של המודיעין הגרמני במלחמת העולם השנייה של פעולות חבלה בתוך ארצות הברית.
רקע היסטורי

הרעיון של תקיפת ארצות הברית מבית היה של אדולף היטלר. לפי אלברט שפר תמך היטלר ברעיון של "מפלתה של ניו יורק במגדלים של להבות".
לאחר שהכריז מלחמה על ארצות הברית ב-7 בדצמבר 1941 הוא הורה לראש האבווהר האדמירל וילהלם קנריס לתכנן התקפות חבלה נרחבות על מטרות אזרחיות בתוך ארצות הברית כמו מסילות רכבת, גשרים, תחנת כוח הידרואלקטרית במפלי ניאגרה ועוד, כדי לגרום לדמורליזציה של האוכלוסייה האזרחית ולפגוע בכלכלתה.
קנריס קרא למבצע על שם פרנסציס דניאל פסטוריוס שייסד את היישוב הגרמני הראשון בפנסילבניה. הוא הטיל את יישום המבצע על גנרלמיור ארווין פון לאהוסן שהיה ראש מנגנון החבלה הגרמני באבווהר.
הסוכנים

לפעולה גויסו שמונה סוכנים על ידי האבווהר. שניים היו אזרחי ארצות הברית והשאר עבדו תקופות שונות בארצות הברית ודיברו אנגלית שוטפת. הם רוכזו בבית ליד אגם קוון (Quenzsee) שם עברו קורס מרוכז לשימוש בנפצי השהייה, חומרי נפץ ורימוני יד. הם נדרשו לדבר רק אנגלית ולקרוא כתבי עת אמריקאיים.
הם צוידו בתעודות מזויפות כמו תעודות לידה, ביטוח סוציאלי, רישיונות נהיגה וכן 175,000 דולר. הם חולקו לשתי קבוצות שעתידות לנחות בחוף לונג איילנד ופלורידה בעזרת שתי צוללות.
הפעולה

בשעות הלילה הקטנות של ה-13 ביוני 1942 הצליחה הצוללת הגרמנית U-202 להנחית ארבעה סוכנים בחוף אמגנסט בלונג איילנד. הם היו עמוסים בחומר נפץ ובציוד נוסף שהוטמן בחול. מפקדם, גיאורג דש, התרחק מהם ונתקל בשומר משמר החופים בשם ג'ון קאלן. לשאלתו של קאלן ענה כי הוא דייג. קאלן לא השתכנע ודש דחף לו סכום של 260 דולר כדי שישתוק והתרחק בריצה.
הסוכנים עלו על רכבת, הגיעו למנהטן ושכרו חדרים במלון.
השומר קאלן הזעיק את משמר החופים ובחיפוש הם מצאו את חומר הנפץ ומדים גרמניים. המקרה דווח לנשיא פרנקלין רוזוולט והוא הורה ל-FBI לפתוח במצוד אחרי הגרמנים.
הקבוצה השנייה נחתה בחוף פונטה ורדה ליד ג'קסונוויל בפלורידה בעזרת הצוללת U-584, ב-16 ביוני 1942. הם עלו על רכבת לסינסינטי שם עמדו להיפגש עם הקבוצה השנייה ב-4 ביולי 1942 ולתכנן את המשך הפעולות.
הבגידה והמשפט

דש יצא לבדו לוושינגטון כדי לאתר מטרות אך במקום זאת החליט להסגיר את עצמו ל-FBI. בתחילה לא האמינו לו אבל לאחר שהציג לפניהם את תקציב המשימה בסך 84,000 דולר הם התחילו להתייחס אליו ברצינות. גם חברו ארנסט בורגר הסגיר את עצמו. תוך זמן קצר נאסרו הסוכנים בניו יורק ובפלורידה.
רוזוולט חשש שבית דין אזרחי יהיה רך מידי ולכן העמיד אותם בפני בית דין צבאי. צוות השופטים הורכב משבעה קצינים בכירים.
הגרמנים הואשמו בהפרת דיני מלחמה וקשירת קשר לביצוע פעולות חבלה. כולם נמצאו אשמים וב-3 באוגוסט 1942 נגזר עליהם עונש מוות. רוזוולט המתיק את גזר דינו של דש ל-30 שנה ושל בורגר למאסר עולם לאחר שהם הסגירו את עצמם ושיתפו פעולה. ששת האחרים הוצאו להורג בכסא חשמלי בבית הסוהר של מחוז קולומביה ב-8 באוגוסט 1942.
ב-1948 העניק הנשיא הארי טרומן חנינה לדש ובורגר בתנאי שיגורשו לאזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה. הם חיו שם את שארית חייהם והגרמנים התייחסו אליהם כבוגדים.
לקריאה נוספת

ג'יילס מילטון, הערות שוליים מרתקות מן ההיסטוריה, עמ' 162-159, הוצאת כתר, 2017
סוציאל-דמוקרטיה

סוֹצְיָאל-דֶמוֹקְרָטְיָה היא גישה כלכלית ופוליטית ששואפת לקדם צדק כלכלי וחברתי בתוך מערכת דמוקרטית עם כלכלת שוק חופשי. בהתייחס למדינות מערב אירופה, המודל הנורדי בצפון אירופה קרוב להגדרה זו או מדינת רווחה.
ראשית הסוציאל-דמוקרטיה בתנועה המרקסיסטית במאה ה-19, אם כי לאחר המהפכה הבולשביקית והיפרדות המפלגה הקומוניסטית מן התנועה הסוציאל-דמוקרטית, החל תהליך של התמתנות אידאולוגית של התנועה תוך התרחקות מן המרקסיזם והתקרבות לעקרונות השוק החופשי. בהתפתחות זו אימצה התנועה הסוציאל-דמוקרטית עמדות מתונות יותר, השואפות לשלב בעלות ממשלתית ועקרונות של מדינת רווחה במסגרת מידה מסוימת של קפיטליזם תוך מעורבות גבוהה יחסית של הממשלה במשק.
לפי התפיסה הסוציאל-דמוקרטית שהתפתחה במשך המאה ה-20, אין צורך בכינון דיקטטורה של הפרולטריון, כפי שנקבע בתאוריה המרקסיסטית, וניתן להשיג את מטרות הסוציאליזם (או לפחות חלקן) במערכת הפוליטית הקיימת, בתוך שוק חופשי ובאמצעים דמוקרטיים. הבסיס העיקרי לתפיסה הוא שמעמד הפועלים מהווה רוב בין אזרחי המדינה המתועשת, וכאשר קיימת זכות הצבעה לכלל האזרחים ניתן לנצל את השיטה הדמוקרטית ולהגיע לרוב פרלמנטרי להשגת מטרות הסוציאליזם.
עקרונות הסוציאל-דמוקרטיה

הסוציאל-דמוקרטים גורסים כי זכויות אדם חסרות תועלת ללא זכויות חברתיות. לטענתם, הזכות לכבוד חשובה ועל מנת לממש אותה על הממשלה לספק זכויות חברתיות. בנוסף, לתפיסתם הזכות לחיים חסרת משמעות בלא הכנסה כספית מינימלית לרכישת מזון או בהיעדר גישה לשירותי בריאות, גם הזכות לחירות ריקה מתוכן בהיעדר שוויון כלכלי.
עוד טוענים הסוציאל-דמוקרטים כי מצבו הכלכלי של אדם לא תלוי רק בו, אלא קשור גם לסביבה בה נולד – סביבה הסובלת מעוני, מאבטלה ומאחוזי פשיעה גבוהים, והעדר חוגי העשרה או תמיכה נפשית – כתולדה ותוצאה של הדרך שבה החברה מתנהלת. לכן, נקודת המוצא של כל אדם שונה ועל המדינה להתערב על מנת להשיג שוויון.
יסוד נוסף של הסוציאל-דמוקרטיה מתייחס לפגיעה מסוימת בחירות למען השוויון; בעוד תומכי הליברליזם מדגישים את עקרון החירות והשוויון בפני החוק, הרי שהסוציאל-דמוקרטיה מבליטה את מרכזיות השוויון החומרי לצד יסודות אלה בכל תפיסה דמוקרטית וטוענת כי בלעדי השוויון החומרי, לא יכולים להתקיים החירות והשוויון בפני החוק. כדברי ריצ'רד הנרי טוני: "בשעה שרואים את החירות ראייה מציאותית כהסדר שמחייבים ממנו לא מינימום של זכויות אזרחיות ופוליטיות בלבד, אלא גם ערבויות שהחלש מבחינה כלכלית לא יהיה תלוי בחסדו של החזק מבחינה זו, ושהאספקטים של החיים הכלכליים המשפיעים על מצבם של הכל  יהיו כפופים לרצונו של הכלל – הרי מידה גדולה של שוויון לא זו בלבד שאינה סותרת חירות זו, אלא אדרבה, היא אף חיונית לקיומה". פתגם מרקסיסטי אומר כי: "חירות היא החופש לבחור מתחת לאיזה גשר לישון".
רוב הסוציאל-דמוקרטים השלימו עם כך שלא ניתן להשיג שוויון מוחלט בעושרם החומרי של בני האדם. ואולם הם גורסים – בניגוד לליברלים – כי ניתן וראוי לצמצם באופן ניכר את הפערים החברתיים באמצעות מיסוי ותשלומי העברה. כמו כן, הסוציאל-דמוקרטיה גורסת כי סך העושר חשוב פחות מאופן החלוקה שלו. למשל, 20 שקלים המתחלקים בין 10 אנשים כך שאחד מחזיק 15 והאחרים מתחלקים בחמשת הנותרים, עדיף פחות ממצב בו ישנם 10 שקלים בלבד, אך כל אדם מקבל שקל שלם (כך כל אדם מקבל יותר ממה שהיה לו קודם). עמדה זו מתבססת על העיקרון שהמדינה קיימת כדי לעזור ראשית לאזרחים וכי גודל הכלכלה הוא רק אמצעי.
ביקורת על הסוציאל-דמוקרטיה

חוגים ליברליים מתחו ביקורת על המשטר הסוציאל-דמוקרטי בשל הסתמכותו המופרזת לטענתם על שיטות ביורוקרטיות קשיחות, שפוגעות בחופש הפרט ובאינדיבידואליות. לטענת הליברלים, המוסדות הביורוקרטיים המאפיינים את מדינת הרווחה, עיוורים לייחודיות הפרט בעודם מנחילים ערכים שרירותיים שלא מתאימים לכל הפרטים באותו אופן. לביקורת זו, הצטרפו גם מבקרים פמיניסטים ופוסט מודרניים, אשר טענו שהמוסדות הביורוקרטיים שלכאורה פועלים למען הציבור, למעשה פועלים לפי מערכת קשיחה של עקרונות, שנועדו לשרת את מטרותיהן של אליטות מסוימות בחברה.
גם חוגים מרקסיסטיים ביקרו קשות את הסוציאל-דמוקרטיה. אף על פי שהסוציאל-דמוקרטיה התפתחה מהסוציאליזם, המרקסיסטים משחר ימיה של התנועה הקומוניסטית, ראו אותה בצורה שלילית ביותר. מרקס ואנגלס הגדירוה כ"סוציאליזם בורגני" אשר נועד לדבריהם ולדברי ממשיכיהם, לפייס את ההמון המנוצל וכך למנוע את המהפכה. לפי טיעון זה, המשטר הסוציאל-דמוקרטי למעשה משחק לידיהם של בעלי ההון (הבורגנות): הוא מעניק לפרולטריון כמות מסוימת של הטבות, בדיוק במידה שתשכיח את זעמו ותמנע ממנו להתקומם. המשטר הסובייטי והמפלגות הקומוניסטיות הגיעו עד כדי ייחוס פשיזם למפלגות הסוציאל-דמוקרטיות, בכנותם אותן מפלגות "סוציאל-פשיסטיות".
נאו מרקסיסטים, ובראשם הרברט מרקוזה, הוסיפו על טיעוני קודמיהם. מרקוזה התבסס על הטיעון שהסוציאל-דמוקרטיה משככת את זעם ההמון, על מנת ליצור את תיזת האדם החד־ממדי שלו. לפי מרקוזה, תחושת הרווחה הכללית שמאפיינת את הסוציאל-דמוקרטיה, מוציאה את העוקץ מכל ביקורת חברתית שעתידה לקום. בלא ביקורת, החברה לא יכולה להתפתח. האדם מאבד לחלוטין את החשיבה הביקורתית שלו ולפיכך גם את האינדיבידואליות שלו. הוא הופך ליצור חד־ממדי, בלא היכולת להתנגד לניצול שהוא חווה בחברה הקפיטליסטית.
ראו גם

סוציאליזם ליברטריאני
לקריאה נוספת

אורי זילברשייד (עורך), מרקס ועתיד הסוציאליזם, תל אביב: רסלינג, 2005
אודי מנור, השקפה אופטימית, תל אביב: מופת, 2014
ג'ון צאנג, 23 דברים שלא מגלים לנו על קפיטליזם, זמורה ביתן, 2011
הערות שוליים

↑  חירות ושוויון, טוני, 1939
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4055695-5  NDL: 00571880  NKC: ph125778 
| סוציאליזם |
| --- | --- | --- |
| זרמים | אנרכו-סינדיקליזם • אנרכו-קומוניזם • הסוציאליזם האתיופי • לניניזם • מרקסיזם • נצרות סוציאליסטית • קומוניזם נוצרי • סוציאל-דמוקרטיה • סוציאליזם אסלאמי • סוציאליזם דמוקרטי • סוציאליזם ערבי • סינדיקליזם • פמיניזם סוציאליסטי • ציונות סוציאליסטית • קומוניזם • סוציאליזם ליברטריאני • נאציונל-סוציאליזם |  |
| סוציאליסטים | רוברט אוון • פרידריך אנגלס • מיכאיל באקונין • אוגוסט בבל • אדוארד ברנשטיין • משה הס • פרדיננד לסל •  קרל מרקס • קלוד-אנרי דה סן-סימון • פייר-ז'וזף פרודון •  שארל פורייה |  |