בית בושת
היסטוריה

התיאורים הכתובים הקדומים ביותר על עיסוק בזנות מופיעים בשומרית ונכתבו לפני שנת 4000 לפנה"ס. בכתבים אלה מתוארים בתי זונות המנוהלים על ידי כוהני דת שומרים בעיר ארך, כ-300 ק"מ מדרום לבגדאד של ימינו. ה"קאקום", או המקדש, הוקדש לאלה אישתר ובו שכנו נשים בשלושה מעמדות. הקבוצה הראשונה סיפקה שירותי מין לאנשי המקדש בתוך המבנה, הקבוצה השנייה סיפקה שירותי מין בחצר המקדש לכל מבקריו, והקבוצה השלישית אף שחיה בחצר המקדש יכלה להציע שירותי מין אף ברחובות העיר. בתקופות מאוחרות יותר בתי זונות מקודשים דומים, ואף סיווג דומה של הנשים שעבדו בו, התקיימו ביוון, רומא, הודו, סין ויפן.
בעיר אתונה ביוון העתיקה פעלו בתי זונות, בפיקוח מחירים ממשלתי, ביוזמתו של המחוקק האתונאי סולון. בתי זונות אלה נועדו בעיקר לגברי העיר ועבדו בהם נשים ממגוון גילאים וכן נערים. ברומא העתיקה מוקמו בתי זונות בסמוך לבסיסי הצבא ולחומות העיר, שם יכלו חיילים לקיים יחסי מין עם שפחות מין. בתי זונות נוספים פעלו במקומות רבים ומחוץ להם דלקו נרות בעת שעות הפתיחה. בעיר פומפיי, אשר כוסתה באופן פתאומי באפר געשי בהתפרצות הווזוב ב-24 באוגוסט 79 לספירה, השתמרו בתי זונות רבים. רוב בתי הזונות בפומפיי היו קטנים, חדר בודד סמוך לרחוב, או בחלקו האחורי של בית מרזח.
בטרם המצאת אמצעי מניעה יעילים, רצח תינוקות מיד לאחר לידתם היה מחזה נפוץ בערי רומא. בניגוד למאפיינים הכלליים של רצח תינוקות בימי קדם, אז נרצחו בעיקר תינוקות ממין נקבה, זונות בימי קדם העדיפו לרצוח תינוקות ממין זכר.
ערים באירופה החלו להקים בתי זונות עירוניים בין השנים 1350 ל-1450. ערים רבות החזיקו בבעלות על בתי זונות, הפעילו אותם, קבעו תנאים ופיקחו על פעילותם. השלטונות המקומיים אף קבעו רחובות שבהם ניתן לפתוח בית זונות. אזורים אלה של העיר היו מבשרי "רבעי החלונות האדומים" הקיימים בערים שונות בעולם. השלטון המקומי אף קבע את שעות הפתיחה של בתי הזונות בתחומו. כך למשל, בערים רבות נאסרה פתיחת בתי זונות בימי ראשון ובחגים נוצריים. הסיבה להגבלות אלה אינה ידועה. יש הטוענים כי הדבר בא כדי לעודד את הזונות ללכת לתפילות בכנסייה, אחרים טוענים כי הדבר בא כדי לשמור על חברי הקהילה בכנסייה.
אף שבתי זונות הוקמו למתן שירותי מין לגברים, לא כל גברי העיר הורשו להיכנס בשעריהם. בימי הביניים לא הותר לאנשי כמורה, לגברים נשואים וליהודים להיכנס לבתי זונות. לעיתים קרובות זרים המבקרים בעיר, מלחים וסוחרים, היו עיקר הלקוחות בבתי הזונות. גברים מקומיים אשר בקרו בבתי הזונות היו בעיקר רווקים, אף שהחוקים המגבילים את אופי הלקוחות לא נאכפו תמיד בקפדנות. פקידי העירייה ושוטרים היו עורכים מדי פעם חיפושים בבתי הזונות כדי לצמצם את תופעת הלקוחות האסורים, אולם העונשים שהוטלו בעת איתור הפרות, היו לרוב סמליים.
על העובדות בבתי הזונות הוטלו הגבלות רבות. על הזונות נאסר ללוות כספים מבעל בית הזונות. הזונות שלמו כסף רב לבעלי הבית על קורת הגג שמצאו בבית הזונות, מזון, בגדים וצרכים הגייניים. התעריף עבור החדר והמזון נקבע לרוב על ידי השלטון המקומי, אולם ההוצאות הנוספות היו עשויות לכלות את מלוא הכנסתה של הזונה. על הזונות אף נאסרה התרועעות עם מאהב מסוים. חלק מן ההגבלות על הזונות נועדו להגן על לקוחותיהן. כך למשל, זונה שנמצאה חולה במחלת מין הורחקה מבית הזונות. על הזונות נאסר לפתות לקוחות אל תוך הבית בלבושן, לרדוף אחר לקוחות ברחוב, או לדרוש מאסר של לקוחות שלא עמדו בחובותיהם. הוטלו אף הגבלות על אופי לבושן של הזונות כדי שניתן יהיה להבחין באופן ברור בהבדל שבינן לבין נשים מכובדות. בחלק מן המקומות נשים שעסקו בזנות נאלצו לשאת סרט צהוב, או אדום, על לבושן. היו ערים שבהן היה על הזונות לחבוש כובע מיוחד. הגבלות אלה נועדו להגן על הזונות ועל האוכלוסייה הסובבת אותן. למרות ההגבלות הרבות שהוטלו על פעילותם של בתי הזונות והזונות שעבדו בהם, רבים ממוסדות אלה נסגרו במאה ה-16 בגלל התפשטות מחלת העגבת ורתיעתם של רבים מלהידבק במחלה.
החל מן המאה ה-12 רוכזו בתי הזונות בלונדון באזור שכונה בשם Liberty of the Clink, היום ברובע סאת'ק בעיר. אזור זה נשלט על ידי הבישוף של וינצ'סטר ולא על ידי השלטונות האזרחיים של העיר. החל משנת 1161 ניתנה הסמכות לבישוף להעניק רישיונות לזונות ולבתי הזונות שפעלו באזור. משכך, הוענק אז לעוסקת בזנות הכינוי העממי "אווזת וינצ'סטר" (Winchester Goose). נשים שעבדו בבתי זונות אלה לא נקברו בקבורה נוצרית דתית אלא באזור קבורה לא מקודש שכונה "עצמות מוצלבות" (Cross Bones).
לקראת המאה ה-16 נפתחו באזור בתי תיאטראות רבים (כולל תיאטרון הגלוב הידוע), אולם לצידם המשיכו לשגשג בתי הזונות, שהבולט שבהם נקרא Holland's Leaguer. בין הפוקדים בית זונות זה נמנו אנשי אצולה ואף ג'יימס הראשון, מלך אנגליה, והרחוב בו שכן נושא עד היום את השם Holland's Leaguer.
אף בפריז ניסו שלטונות העיר להגביל את תופעת הזונות והקמת בתי זונות לאזור מוגדר של העיר. לואי התשיעי, מלך צרפת, בן המאה ה-13, קבע לצורך כך תשעה רחובות באזור בו שוכן מאז שנות ה-70 מרכז ז'ורז' פומפידו. בתחילת המאה ה-19 בתי זונות בפיקוח שלטונות המדינה (אשר כונו בצרפתית maisons de tolérance, או maisons closes) החלו להיפתח במספר ערים בצרפת. על פי חוק, ניהולם היה חייב להיעשות בידי אישה ומראהו החיצוני של הבית היה חייב להיות צנוע. בעלת הבית הייתה חייבת להדליק נורה אדומה ליד הכניסה בשעות הפתיחה של בית העסק (וייתכן שמכאן הכינוי "רובע החלונות האדומים"), והזונות שעבדו בהם הורשו לעזוב את הבית רק בימים מסוימים ובליווי. בשנת 1810 פעלו בפריז לבדה 180 בתי זונות ברישיון.
במחצית הראשונה של המאה ה-20, שמם של כמה מבתי הזונות של פריז, בהם Le Chabanais ו־Le Sphinx, היה ידוע בעולם בזכות תנאי הפאר שבהם פעלו. בין הרבים אשר פקדו את בית הזונות לה שבנה נמנו אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, עוד בעת שהיה נסיך ויילס, אנרי דה טולוז-לוטרק וגי דה מופאסאן. לעיתים הייתה ממשלת צרפת יוזמת ביקורי אישים זרים בבתי זונות אלה, כחלק מתוכנית הביקור בעת ששהו בבירת צרפת, כאשר בתוכנית הרשמית הוסווה ביקור זה בכותרת "ביקור אצל נשיא הסנאט". בפריז פעלו אף בתי זונות ממין זכר, אחד הידועים שבהם, Hotel Marigny, נוסד בשנת 1917 ברובע השני של פריז.
ברוב ערי אירופה הוצאה פעילות בתי הזונות מן החוק לאחר מלחמת העולם השנייה. בצרפת נאסרה פעילות בתי זונות בשנת 1946. יש התולים זאת בכך שזונות רבות הואשמו לאחר המלחמה בשיתוף פעולה עם הכובשים הנאצים. בעת הכיבוש הנאצי בצרפת השתלטו הנאצים על 22 בתי זונות בפריז, ואלה שימשו אך ורק אותם. חלק מבתי זונות אלה עשו הון רב מן השירותים שהעניקו לחיילים ולאנשי ממשל נאצים.