שונר איברי
איומים

השונר האיברי הוא החתול שמצוי בסכנת ההכחדה החמורה ביותר בעולם, ואולי אף הטורף הנדיר ביותר באירופה. אם תתרחש הכחדתו, יהיה הוא מין החתול הראשון להיכחד מאז היכחדותו של הטיגריס השנחרבי לפני כעשרת אלפים שנה (אם כי ישנם תת-מינים שנכחדו, כמו טיגריס ג'אווה ואריה הכף).
מצבו זה של השונר האיברי אינו תוצאה של גורם יחיד אלא של כמה גורמים במקביל. הגורם המשפיע ביותר, שהוא למעשה אוסף גורמים בעצמו, הוא השינוי הסביבתי:
חקלאות וגידול בהמות – חצי האי האיברי היה מאוכלס בעבר ברועי צאן וחוואים במשך לפחות 8,000 שנה. בעלי מקצועות אלו נאלצו להכשיר שטחים מיוערים לצורך רעיית בעלי החיים שלהם. הנעזרים בשיטות חקלאיות ישנות אלו הכשירו שטחים קטנים לצורכם והשאירו יערות בנוף הסובב אותם – פעולות אלו עודדו צפיפות אוכלוסין גבוהה יותר אצל הארנבון המצוי, ועל כן גם אצל השונר האיברי. עם התפתחות הטכנולוגיה ייבאו וגידלו בני האדם באופן מוגבר יותר אייליים ובהמות אחרות, מהלך המצריך שטחי מרעה נרחבים ומשתלט על אלו של החי המקומי (ראו מין פולש), וכך גורם למין לסבול כבר מאות שנים מהרס בית גידולו. עם זאת, הרס זה נמשך עד שנות ה-60 של המאה ה-20, שכן בתקופה זו הפכה הנדידה אל הערים לתופעה חברתית נרחבת, והמצב אף השתפר הודות לפעולות של האיחוד האירופי.
שינוי הצמחייה – במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 הוחלף או עורבב היער המקורי של חצי האי עם עצים מחטניים ועצי אקליפטוס לצורכי תעשייה. ביערות אלו השיחים נוטים להיעדר, וכן גם הארנבונים.
תשתית ובנייה – בנייה ופיתוח תשתית מוגברים (בעיקר כבישים, סכרים), עיור והקמת אזורי נופש) בשנות השישים של המאה ה-20 הביא לכך שהאוכלוסיות הנותרות של המין בודדו לחלוטין, ודבר זה הביא בתורו להתמוטטותן של יותר מארבעים אוכלוסיות עד תחילת שנות השמונים. החיים לצד כבישים, במיוחד כאלו המיועדים לנסיעה מהירה, מובילים לתאונות דרכים. מוות זה הוא בעל שיעור גבוה של התרחשות, במיוחד כאשר שונרים צעירים נודדים ממקום הולדתם בחיפוש אחר טריטוריות חדשות, מה שמוביל אותם להיתקלות קטלנית ובלתי נמנעת עם כבישים מהירים, מסילות רכבת ואזורים עירוניים.
בעיה עיקרית נוספת היא מיעוט טרף. השונר האיברי מבסס את רוב תפריטו על הארנבון המצוי ולפיכך, הוא מושפע ישירות משינויים המתרחשים אצל הארנבון המצוי – כל דלדול במספר הפרטים באוכלוסיית הטרף מביא לכך שבמקביל גם אוכלוסיות הטורף מידלדלות. מצבו של הארנבון נגרם כתוצאה מאיומים דומים לאלו המכחידים את השונר האיברי ובנוסף גם מהתפרצות המחלות מיקסומטוזיס (בשנות החמישים של המאה ה-20) ומחלה דימומית בארנבונים (Rabbit haemorrhagic disease) (שנות השמונים המאוחרות) – מחלות אשר גרמו לירידה קיצונית של כ-80% בגודל האוכלוסייה הכללית של הארנבון המצוי (בטבע). איומים אלו, בנוסף לכך שכ-30 מיני טורפים מבססים חלק ניכר מתפריטם עליו, מעמיקים ומחמירים את הירידה בגודל האוכלוסייה של הארנבון המצוי.
איום משמעותי בעבר היה הציד, שהיה נעשה לשם ספורט, שימוש בפרוות המין ובשרו או בעקבות תפיסתו כמזיק. לדוגמה, משערים שעד שנת 1937 נמכרו כ-500 פרוות בכל שנה בשוק הפרוות הספרדי, ושמספר זה הצטמצם ל-200 עד 300 קרוב לשנות ה-80 אשר הגיעו באופן שנתי מאזור מרכז ספרד אל מדריד הבירה לשימוש בתעשיית הפרוות. לפני שנות השבעים היה זה האיום העיקרי לקיומו של המין, אך מכיוון שקיבל הגנה מעוגנת בחוק ומפני שאוכלוסיית המין הצטמצמה באופן חריג ירד היקף הציד כמעט לחלוטין (עם זאת, פרטים אחדים עדיין ניצודים על ידי עבריינים). בדומה לרוב בעלי החיים הטורפים, השונר האיברי נתפס בעיני המקומיים והרשויות כמזיק, לפני ואחרי שנות ה-2000, ועל כן ניצוד (לרוב תפיסות אלו מוטעות ביסודן, שכן המין מתקיים כמעט לחלוטין מארנבונים מצויים). לדוגמה, בשנת 1953 הוציאו הרשויות בספרד צו המורה ליצור את "המִנְהָלוֹת המחוזיות להכחדת מינים מזיקים והגנת מיני הציד" או בקיצור "מנהלות הכחדת המזיקים", אשר כנובע משמם אחד מתפקידיהם היה לעודד את ציד המינים המזיקים, וביניהם השונר האיברי. מנהלות אלו תיעדו 152 מיתות של שונרים איברים בין 1954 ל-1961. באותה העת תועדו מקרי המוות רק בשישה ממחוזות ספרד (בדרום ובמערב ספרד), עובדה שככל הנראה מעידה על מספרם הנמוך באופן קיצוני של הפרטים במקומות אחרים. בנוסף, לעיתים בעלי קרקעות בתחומי תפוצתו רואים בו איום לחיות המשק שלהם והורגים אותו, אך הדיווחים על טריפת חיות משק על ידי שונרים איבריים נדירים, וכן אחדים מתייחסים אליו כמבקר רצוי המרחיק משטחם שועלים וארנבונים. המין נפגע גם מציד שלא מכוון כלפיו – שיטות ציד לא חוקיות או לא בררניות, כמו שימוש במלכודות הלוכדות כל חיה בגודל מסוים או פיזור רעלים אשר פוגעים הן בצמחים והן בבעלי החיים.
סיכון רב משמעות, שהוא תוצר לוואי של האיומים המוזכרים לעיל, הוא מיעוט הפרטים באוכלוסייה יחידה. אוכלוסיות המין מופרדות מאוד זו מזו, ומורכבות מפרטים בודדים. עובדה זו מובילה לשני תת-איומים עיקריים: פגיעות למוות ומגוון גנטי דל. האיום הראשון – פגיעות למוות – משמעו שכל אבדה של פרט בעקבות מוות טבעי, כמו מחלה או נפילה, יכולה להיות זו שתסתום את הגולל על עתידו של המין. לדוגמה, פרטים נדבקים בכלבלבת מכלבי חווה. האיום השני – מגוון גנטי מצומצם – עלול להוביל למומים קטלניים, כמו מערכת חיסון ירודה או ספירת זרע נמוכה. בעבר יכלו כל אוכלוסיות השונר האיברי להתרבות ביניהן ולפיכך גם ניחנו במגוון גנטי רחב היקף, אולם כתוצאה מהאיומים שבהם שרוי המין נוצר תהליך אבולוציוני הנקרא "צוואר בקבוק" שבו האוכלוסיות התמעטו בקצב מהיר וקיצוני, שבתורו גרם לכך שיחד עם חלק מהאוכלוסיות שנעלמו אבדו גם תכונות שונות, והצטמצם המגוון הגנטי. לדוגמה, מאז שנות השישים מצויים בדוניאנה רק פרטים עם פסים ונקודות גדולים, בולטים וצפופים. דוגמה לכך היא מצבה של אוכלוסיית דוניאנה בשנת 2005: בשנה זו האפילה מגפה של וירוס הלוקמיה בחתולים (Feline leukemia virus) על דוניאנה, שם הרגה ארבעה פרטים עם התפרצותה – המחלה הועברה ככל הנראה על ידי חתולים מבויתים אשר נפוצים בדוניאנה. בעקבות בדיקות נרחבות של אוכלוסיית הפרא, נתגלה הווירוס בעוד שבעה פרטים, אותם העבירו לבידוד במרכז לוס ויירס (Los Villares) לשיקום שונרים אשר בעיר קורדובה, שם נפטרו שניים מהמחלה לאחר מכן.
המחלה לא נתגלתה באוכלוסיות אחרות, והוגבר הפיקוח עליהן כדי למנוע את התפרצותה. בדוניאנה חוסנו 16 פרטים, ולאחר חודשים מספר בהם לא דווח על קיומה, נראה כי המגפה נעצרה. עם בידוד הפרטים החולים נחקרה המחלה ועל כן משערים כי בנוסף למגעים בין השונרים לחתולי הבית, התבססה המחלה על מערכת החיסון הירודה של אוכלוסיית דוניאנה – פגם הנובע ממגוון גנטי דליל (רק כ-30% מהמגוון הגנטי של אוכלוסיית אנדוחר נמצא בזו של דוניאנה).