stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיינל פור היורוליג 2023
משחק על המקום השלישי

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 21 במאי 2023 | ספרד ברצלונה | 66–78 | צרפת מונקו | ז'לגיריו ארנה, קובנה |
| 16:00 (CEST) | מובילים לפי קטגוריה: | מובילים לפי קטגוריה: | מובילים לפי קטגוריה: | צופים: 9,333 שופטים: אוקראינה בוריס ריז'יק, גרמניה אן פאנטר, קרואטיה טומיסלאב הורדוב |
|  | נק': מירוטיץ' 15 אס': שלושה שחקנים 4 ריב': נאג'י, וסלי 4 מדד: מירוטיץ' 14 | (סיקור) | סטראזל 14 לויד 6 הול 11 הול 17 |  |
משחק הגמר

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 21 במאי 2023 | יוון אולימפיאקוס | 78–79 | ספרד ריאל מדריד | ז'לגיריו ארנה, קובנה |
| 20:00 (CEST) | מובילים לפי קטגוריה: | מובילים לפי קטגוריה: | מובילים לפי קטגוריה: | צופים: 11,066 שופטים: סלובניה סשה פוקל, ליטא גיטיס ויליוס, צרפת מהדי דיפאלה |
|  | נק': וזנקוב 29 אס': ווקאפ 6 ריב': וזנקוב 9 מדד: וזנקוב 34 | (סיקור) | נק': רודריגס 15 אס': רודריגס 9 ריב': טבארש 10 מדד: רודריגס 23 |  |
הערות שוליים

1 2  יעקב מאיר, רשמית: פיינל פור היורוליג ייערך בקובנה, באתר ישראל היום, 19 בדצמבר 2022
↑  "2023 and 2024 Final Fours awarded to Kaunas and Berlin". יורוליג בסקטבול. נבדק ב-14 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  סל ניצחון ענק לסרחיו יול: ריאל מדריד אלופת אירופה, באתר ערוץ הספורט, 21 במאי 2023
↑  Eternal Llull gives to Real Madrid its 11th EuroLeague title, Eurohoops, ‏2023-05-21 (באנגלית)
↑  שואו, ג'סטין (20 בדצמבר 2022). "EuroLeague Final Four to Take Place in Lithuania in 2023, Berlin in 2024". SportsTravel. נבדק ב-14 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "2023 EuroLeague Final Four awarded to Kaunas and Zalgirio Arena". ז'לגיריס קובנה. 19 בדצמבר 2023. נבדק ב-14 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "EuroLeague Final Four 2023 tickets". BasketNews.com. נבדק ב-14 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
פרנק ג'רוויס

פרנק וושינגטון ג'רוויס (באנגלית: Frank Washington Jarvis;‏ 31 באוגוסט 1878 – 2 ביוני 1933) היה אצן אמריקאי, אלוף אולימפי בריצת 100 מטר.
ביוגרפיה

ג'רוויס נולד בקליפורניה שבפנסילבניה, הוא צאצא ישיר של ג'ורג' וושינגטון. הוא בוגר אוניברסיטת פרינסטון ואחר כך בוגר אוניברסיטת פיטסבורג במשפטים.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1898 זכה ג'רוויס במדליית זהב בריצת 100 יארד. באליפות ה-IC4A ‏(Intercollegiate Association of Amateur Athletes of America) אותה שנה הוא זכה בריצת 440 יארד ובשנת 1890 בריצת 220 יארד.
באולימפיאדת פריז (1900) זכה ג'רוויס במדליית זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.0 שניות, לפני חברו לנבחרת ג'ון טוקסברי (11.1 שניות) וסטנלי רולי מאוסטרליה (11.2 שניות), בשלב המוקדמות הוא השווה את שיא העולם בתוצאה של 10.8 שניות. בנוסף, הוא השתתף בתחרות לקפיצה משולשת, אך סיים רק במקומות 13-7.
לאחר שפרש עבד ג'רוויס כעורך דין.
שיאים אישיים

ריצת 100 יארד: 9.8 שניות (1899)
ריצת 100 מטר: 10.8 שניות (1900)
ריצת 220 יארד: 22.2 שניות (1900)
פנחס מינקובסקי

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  5 באפריל 1859 בילה צרקווה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  18 בינואר 1924 (בגיל 64) בוסטון, ארצות הברית 
 שפה מועדפת:  עברית, יידיש 
 
פנחס מינקובסקי (1859–1924) היה חזן ומלחין יהודי יליד אוקראינה.
קורות חיים

נולד בעיר בילה צרקווה באוקראינה. למד חזנות בתחילה מאביו שהיה החזן הראשי בעיר. הוא הצטרף למקהלת החזן ניסן ספיבק (ניסי בעלזער) בקישינוב. בגיל 18 התמנה כמחליפו של ספיבק וכעבור שלוש שנים מונה לחזן הראשי בבית הכנסת הכוראלי של קישינב.
הוא המשיך את לימודיו בווינה ולמד אצל שלמה זולצר. שירת כחזן בערים שונות כמו חרסון, למברג ואודסה. ב-1887 הוזמן לשמש כחזן ראשי בבית הכנסת ברחוב אלדרידג' של קהילת קהל עדת ישורון בניו יורק. ב-1892 חזר לשמש במשך 30 שנים כחזן ראשי בבית הכנסת "ברודי" באודסה.
באודסה התחבר לקבוצה של אינטלקטואלים יהודים ביניהם ביאליק והיה נשיאה של האגודה המוזיקלית "הזמיר". לאחר המהפכה הבולשביקית שהטילה הגבלות על התרבות היהודית בברית המועצות, חזר לארצות הברית שם נפטר ונקבר.
יצירתו

מינקובסקי כתב מאמרים רבים על חזנות והמוזיקה היהודית בעברית יידיש וגרמנית. הוא חיבר יצירות רבות לחזנות אבל בגלל שהתנגד חריפות להקלטתן "פן יושמעו בבתי מרזח", אין כל הקלטות שלו. יצירותיו נמצאות בכתב בספרייה הלאומית בירושלים.
שני שירים שלו התפרסמו:
שבת המלכה למילותיו של ביאליק ("החמה מראש האילנות נסתלקה").
שיר המעלות שהוקלט לראשונה על ידי יוסל'ה רוזנבלט לסרטו ונפטר במהלך הצילומים שלו. ייתכן שרוזנבלט היה קרוב משפחתו של מינקובסקי. השיר היה מועמד שנים רבות להיות המנונה של התנועה הציונית עד שנדחק על ידי התקווה, והוא היה ללחן המקובל בטקסים דתיים, ובסעודות השבת אצל יהודי העולם ובייחוד בארצות הברית. בשנים האחרונות בישראל התפרסם ביצועו של חנן יובל לשיר זה.
לקריאה נוספת

ענת רובינשטיין, חזן ההשכלה: חייו יצירתו והגותו של פנחס מינקובסקי (1924-1859), עבודה לתואר דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2018.
ענת רובינשטיין, חזן המשוררים באודסה: חייו ויצירתו של פנחס מינקובסקי, רסלינג, 2024
הערות שוליים

↑  אתר הספרייה הלאומית, ערך: גיל אלדמע, "שבת המלכה",(תווים), אקורדים בלבד, נגינה וזמרה, מחבר \ יוצר: חיים נחמן ביאליק, פנחס מינקובסקי, עיבוד אלדמע גיל, ארכיון, סדרה בי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289291005171  BnF: cb16629043w (data)  GND: 1078698627  ISNI: 0000 0000 5026 0688  LCCN: n2011034712  MusicBrainz: 5bd96975-63d4-4c35-98d4-77b3f194e064  VIAF: 78718310   WorldCat (עם VIAF): 78718310
פרננדו, דוכס ויזאו

פרננדו, דוכס ויזאו (בפורטוגזית: Fernando de Portugal, Duque de Viseu; ‏17 בנובמבר 1433 - 18 בספטמבר 1470), היה בנו של דוארטה, מלך פורטוגל, ואביו של מנואל הראשון, מלך פורטוגל.
ביוגרפיה

פרננדו נולד באלמיירי ב-17 בנובמבר 1433, לדוארטה, מלך פורטוגל וללאונור מאראגון, מלכת פורטוגל, בתם של פרננדו הראשון, מלך אראגון ולאונור אורקה מקסטיליה, רוזנת אלבורקרקה. בשנת 1438 מת אביו, ואחיו אפונסו החמישי, מלך פורטוגל ירש את כס המלכות, ואילו פרננדו קיבל את התואר נסיך פורטוגל. בשנת 1451 נולד אחיינו ז'ואאו, נסיך פורטוגל, אולם הוא מת לאחר זמן קצר, ופרננדו חזר להיות יורש העצר. בשנת 1452 נולדה אחייניתו ז'ואנה, נסיכת פורטוגל, אשר הפכה ליורשת העצר, וזמן קצר לאחר מכן הוא ניסה לברוח למדינה אחרת בחיפוש אחר הרפתקה, אולם אחיו שלח אחריו את כוחותיו והם אילצו אותו לחזור לפורטוגל. בשנת 1453 קיבל פרננדו את התואר דוכס בז'ה, ובשנת 1458 הוא התלווה לאחיו במסעו לצפון אפריקה. בשנת 1460 קיבל פרננדו את התואר דוכס ויזאו, ובשנת 1468 הוא פיקד על מסע למרוקו וכבש את קזבלנקה. ב-18 בספטמבר 1470 מת פרננדו בסטובל, ובשנת 1495 הוכתר בנו כמנואל הראשון, מלך פורטוגל.
משפחתו

בשנת 1447 התחתן פרננדו עם ביאטריש מפורטוגל, דוכסית ויזאו, בתם של ז'ואאו, מושל פורטוגל ואיזבל מברסלו, ממנה היו לו 10 ילדים:
ז'ואאו, דוכס ויזאו (1448–1472)
דייגו, דוכס ויזאו (1450–1484)
לאונור מוויזאו (1458–1525), התחתנה עם ז'ואאו השני, מלך פורטוגל
איזבלה מוויזאו (1459–1521), התחתנה עם פרננדו השני, דוכס ברגנסה
דוארטה מוויזאו (1462)
דיניש מוויזאו (1464)
קתרינה מוויזאו (1465)
סימאו מוויזאו (1467)
סימאו מוויזאו (1468)
מנואל הראשון, מלך פורטוגל (1469–1521)
פליקס רבסון

| --- | --- |

 לידה:  23 באוקטובר 1813 נאמור, צרפת 
 פטירה:  18 במאי 1900 (בגיל 86) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Jean Gaspard Félix Laché-Ravaisson 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מקום לימודים:  קולז' רולן 
 עיסוק:  אנתרופולוג, היסטוריון אמנות, ספרן, ארכאולוג, פילוסוף 
 מדינה:  צרפת 
 פרסים והוקרה:  קצין גבוה בלגיון הכבוד 
 צאצאים:  Charles Ravaisson-Mollien, Louis Ravaisson-Mollien 
 
זַ'אן גַסְפַּר פֵלִיקְס רַבֵסוֹן-מוֹלְיַן (בצרפתית: Jean-Gaspard-Félix Laché Ravaisson-Mollien; 23 באוקטובר 1813 –  18 במאי 1900) היה פילוסוף צרפתי, "אולי הפילוסוף המשפיע ביותר של צרפת במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה". הוא היה במקור ונשאר ידוע יותר בשם פליקס רבסון.
העבודה המכוננת שלו הייתה De l'habitude ("על ההרגל"; 1838). הפילוסופיה של רבסון היא במסורת הרוחנית הצרפתית (אנ'), אותה יזם פייר מן דה בירן (אנ') (1766–1824) עם המסה "השפעת ההרגל על היכולת לחשיבה" (1802). עם זאת, רבסון פיתח את משנתו בתור מה שהוא כינה 'ריאליזם רוחני' ו'פוזיטיביזם רוחני', ולפי מארק סינקלייר שחקר את התאוריות של רבסון - אפשר לחשוב עליו כמייסד 'בית הספר למקרה אפשרי'. יורשו הידוע והמשפיע ביותר היה אנרי ברגסון, שאיתו ניתן לראות שהמסורת מסתיימת במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, אם כי ניתן לראות ש'שושלת' של "פילוסופיית החיים" הזו חוזרת בסוף המאה העשרים עם ז'יל דלז. רבסון מעולם לא עבד במערכת האוניברסיטה הממלכתית בצרפת, בסוף שנות ה-20 לחייו סירב לתפקיד באוניברסיטת רן (אנ'). בשנת 1838 הוא הועסק כמזכיר הפרטי העיקרי של שר ההוראה הציבורית, והמשיך להשיג תפקידים רמי דרג כמו המפקח הכללי של הספריות, ולאחר מכן אוצר העתיקות הקלאסיות במוזיאון הלובר. מאוחר יותר בחייו מונה לנשיא חבר המושבעים של אוסף הפילוסופיה בצרפת, "תפקיד בעל השפעה ניכרת". רבסון, היה לא רק פילוסוף, קלאסיקאי, ארכיונאי ומנהל חינוכי, אלא גם צייר שהציג תחת השם לאשה (Laché).
קורות חיים

רבסון נולד בנאמור. לאחר לימודים בהצטיינות בקולז' רולן (אנ'), הוא נסע למינכן בסתיו 1839, שם השתתף בהרצאות של שלינג, וקיבל את התואר שלו בפילוסופיה ב-1836. בשנה שלאחר מכן פרסם את הכרך הראשון של יצירתו המפורסמת Essai sur la métaphysique d'Aristote ("מסה על מטאפיסיקה של אריסטו"), שאליו הוסיף ב-1846 כרך משלים. עבודה זו לא רק מבקרת ומעירה על התאוריות של אריסטו והפריפטטים, אלא גם מפתחת מהן מערכת פילוסופית מודרנית.
ב-1838 קיבל את הדוקטורט שלו, עבודת הגמר שלו בשם "De l'habitude" ("על ההרגל"), שעתידה הייתה להפוך לטקסט קלאסי ('שיר' מטפיזי על הטבע באופן כללי שנתפס באמצעות ניתוח אינטואיטיבי של הרגל נרכש כאל ביטוי מסוים של הווייתו המהותית, נערץ מאוד על ידי ברגסון והיידגר), והפך לפרופסור לפילוסופיה ברן. משנת 1840 היה המפקח הכללי של הספריות הציבוריות, ובשנת 1860 הפך למפקח הכללי במחלקה להשכלה גבוהה. הוא גם היה חבר באקדמיה למדעי האתיקה והפוליטיקה (אנ'), ואוצר המחלקה לעתיקות במוזיאון הלובר (מ-1870). הוא מת בפריז בשנת 1900.
הפילוסופיה של רבסון

בפילוסופיה, הוא היה השתייך לאסכולה של ויקטור קוזן, שעמו הוא היה חלוק בנקודות חשובות רבות. פעולת התודעה, לדבריו, היא הבסיס לכל ידע. פעולות תודעה הן גילויי רצון, שהוא המניע והכוח היצירתי של החיים האינטלקטואליים. רעיון האל הוא אינטואיציה מצטברת שניתנת על ידי כל היכולות השונות של הדעת, בהתבוננותה בהרמוניה בטבע ובאדם. לתאוריה זו הייתה השפעה ניכרת על הפילוסופיה הספקולטיבית בצרפת במהלך השנים האחרונות של המאה ה-19.
כתביו

שלוש היצירות הפילוסופיות "השלמות" של רבסון הן: Essai sur la métaphysique d'Aristote [מסה על המטאפיזיקה של אריסטו", כרך 1 וכרך 2] (1837 ו-1846); De l'habitude ("על ההרגל"; 1838); ו-Rapport sur la philosophie en France au XIXeme siècle ("דיווח על פילוסופיה בצרפת במאה ה-19"; 1867) רבסון כתב גם מספר "חיבורים ראויים לציון" אחרים כמו "La Philosophie contemporaine" ("פילוסופיה עכשווית", 1840); "La Philosophie de Pascale" ("הפילוסופיה של פסקל", 1887), ו-"Métaphysique et Morale" ("מטאפיזיקה ומוסר", 1893). עם מותו הוא גם "הותיר קטעים בלתי גמורים של יצירה מרכזית, אשר פורסמו לאחר מותו", תחילה בתור "Testament philosophique" ב-Revue de métaphysique et de morale ("הברית הפילוסופית", 1901), ולאחר מכן בצורה מורחבת בתור "Testament philosophique" ("ברית פילוסופית", 1933).
לקריאה נוספת

Sinclair, Mark. Being Inclined: Félix Ravaisson’s Philosophy of Habit (Oxford: Oxford University Press, 2019)
Carlisle, Clare. "Between Freedom and Necessity: Félix Ravaisson on Habit and the Moral Life", in Inquiry (43/2: 2010), p. 123–45
Carlisle, Clare and Mark Sinclair. "Editors’ Introduction" and "Editors’ Commentary" in Félix Ravaisson Of Habit, translation, introduction, and commentary by Clare Carlisle and Mark Sinclair (London/New York: Continuum, 2008), p. 1-21; 78-114
Grosz, Elizabeth. "Habit Today: Ravaisson, Bergson, Deleuze and Us", in Body and Society (19/2–3: 2013), p. 217–39
Malabou, Catherine. "Addiction and Grace: Preface to Félix Ravaisson’s Of Habit" in Félix Ravaisson Of Habit, translation, introduction, and commentary by Clare Carlisle and Mark Sinclair (London/New York: Continuum, 2008), p. vii-xx
Sinclair, Mark. "Introduction" in Félix Ravaisson: Selected Essays, edited by Mark Sinclair; translated by Jeremy Dunham, Adi Efal, Mark Sinclair, Tullio Viola (London: Bloomsbury, 2016), p. 1-29
הערות שוליים

1 2 3  Sinclair, Mark. "Introduction" in Félix Ravaisson: Selected Essays, edited by Mark Sinclair; translated by Jeremy Dunham, Adi Efal, Mark Sinclair, Tullio Viola (London: Bloomsbury, 2016), p. 1-29
1 2 3  Ravaisson-Mollien, Jean Gaspard Félix, 1911 Encyclopædia Britannica
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312132905171  PLWABN: 9810631548605606  BIBSYS: 3032244  BNE: XX1324004  BnF: cb124027654 (data)  CANTIC: a11297736  CiNii: DA04908275  GND: 118787985  ICCU: RAVV040909  ISNI: 0000 0003 6865 1187  LCCN: n85082779  Léonore: 204757  NDL: 00525431  NKC: jn20030724006  NLG: 137038  NLK: KAC201011826  NTA: 071044450  RERO: 02-A000136043  SUDOC: 033130159  VcBA: 495/27147  VIAF: 46846290   WorldCat (עם VIAF): 46846290 
פליקס רבסון מאת תאודור שאסריאו (1846)
פרנק ג'ונסטון

| --- | --- |

 לידה:  19 ביוני 1888 טורונטו, קנדה 
 פטירה:  19 ביולי 1949 (בגיל 61) טורונטו, קנדה 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  קבוצת השבעה 
 
פרנק ג'ונסטון, (באנגלית: Frank Johnston ‏; 19 ביוני 1888 – 19 ביולי 1949) היה צייר קנדי וחבר בקבוצת השבעה.
ביוגרפיה וקריירה

פרנק ג'ונסטון נולד ב-19 ביוני 1888 בטורונטו, בנם של יו האנס ומרי אליזבת (רודריק) ג'ונסטון. הוא התחנך בבית הספר הטכני המרכזי בטורונטו, למד אצל גוסטב האן ובבית הספר לאמנות במרכז אונטריו אצל ויליאם קרושנק וג'ורג' אגניו ריד.
בשנת 1908 הצטרף לחברת אמנות מסחרית גריפ בע"מ. בשנת 1910 הוא עזב לארצות הברית שם למד אמנות בפילדלפיה ועבד בעיצוב מסחרי בניו יורק.
עם שובו לטורונטו בשנת 1915, הוא השתמש בזמנו הפנוי מאמנות מסחרית כדי להמשיך בציורי נוף, דרך טיולי רישום ברחבי טורונטו. בשנת 1918 הוא הוזמן על ידי "אנדרטת המלחמה הקנדית" לתעד אימונים של אנשי צוות טיסה קנדיים לתפקידם. משנת 1918 הצטרף לציירים לורן האריס וג'יימס הארווי מקדונלד במסעותיהם לאלגומה.
ציוריו מאותן שנים מבטאים פרשנות דקורטיבית חזקה לנוף, והוא השתמש לעיתים קרובות בטמפרה ולא בצבע שמן כדי לחפש את דפוס ומרקם הנושא שלו. קצב הציור של ג'ונסטון היה כזה שמנסיעה אחת לאלגומה בשנת 1919, הוא הציג בגלריה לאמנות בטורונטו שישים עבודות - יותר מכל אמן אחר. כעבור כמה חודשים הוא הציג תצוגה גדולה בתערוכת יחיד של 200 ציורים.
בשנת 1920 הוא הוזמן להצטרף לקבוצת השבעה, אך הקשר שלו אליה היה קצר. הוא אמנם השתתף בתערוכה הראשונה של הקבוצה בשנת 1920, אך ב-1921 עזב את טורונטו כדי להיות מנהל בית הספר לאמנות בויניפג. הוא טען כי אין לו מחלוקת עם הקבוצה, אלא רק שהוא רוצה ללכת בדרכו.
ב-1927 הוא שב לטורונטו ועבד כמנהל בקולג' לאמנות באונטריו. בשנים מאוחרות יותר, סגנונו של האמן נעשה מציאותי יותר וחשף קסם חזק מאיכויות האור, במיוחד אור על שלג. נושא זה חזר על עצמו בעבודות מאוחרות, בציורים גדולים של שנות השלושים והארבעים, כמו גם בציורי עמק הנהר, בעזרת הכחול בהיר של המים המנוגד לגדות עמוסות שלג. ציוריו משתרעים בין האזור הכפרי הפסטורלי באזור וויברידג' לצפון קוויבק והשטחים הצפון-מערביים. הוא החל לקיים תערוכות יחיד קבועות בשנות העשרים של המאה העשרים וציוריו מצאו שוק גדול בקרב הציבור. בניגוד לאמנים קנדים רבים, ג'ונסטון הצליח להשיג הצלחה כלכלית ניכרת בחייו.
הוא הפך לחבר באקדמיה המלכותית לאמנויות. הוא היה גם חבר באגודת האמנים אונטריו. עבודתו נמצאת באוספים ציבוריים רבים כגון הגלריה הלאומית של קנדה.
הוא נפטר בטורונטו בשנת 1949 ונקבר יחד עם חבריו לקבוצת השבעה במתחם אוסף האמנות הקנדי מקמייקל בקלינבורג, אונטריו.
גלריה

השתקפות
שקיעה ביער
בריכת מים
הטייס
אימון טיסה
אימוני הפצצה
הערות שוליים

↑  "Artist/Maker Name "Johnston, Francis Hans""
↑  "Franz Johnston". National Gallery of Canada.
↑  Marilyn Baker; Gallery 111 (1984). The Winnipeg School of Art: The Early Years. Univ. of Manitoba Press. p. 44
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007329837005171  PLWABN: 9811278059005606  GND: 121953890  ISNI: 0000 0000 7373 9851  LCCN: n99020806  RKD: 42443  ULAN: 500017699  VIAF: 40248270   WorldCat (עם VIAF): 40248270
פרנמבוקו

ערך זה עוסק במדינת מחוז בברזיל. אם התכוונתם לסוג של עץ הנקרא גם "פרנמבוקו", ראו .
פרנמבוקו (בפורטוגזית: Pernambuco) היא מדינה באזור הצפון־מזרחי של הפדרציה של ברזיל. היא גובלת מצפון במדינות פאראיבה וסיארה, במערב בפיאואי ומדרום באלגואס ובבאהיה. ממזרח נושק לה האוקיינוס האטלנטי. בירתה היא העיר רסיפה.
גאוגרפיה

מרבית שטחה של פרנמבוקו מכוסה בסבך קוצני יבש המכונה קצ'ינגה. הנהר סאו פרנסיסקו הוא מקור המים העיקרי באזור זה. קו החוף פורה, ובעבר היה מכוסה ביער אטלנטי. כיום ניתן למצוא שם מטעי קנה סוכר.
מזג האוויר נוח יותר בפנים הארץ בזכות רמת בורבורמה. כמה עיירות ממוקמות בגובה של 2000 מטרים מעל לפני הים, והטמפרטורות בהן יכולות לצנוח ל-5 מעלות צלזיוס בחורף.
האי פרננדו די נורוניה שבאוקיינוס האטלנטי, 535 ק"מ מצפון מזרח לרסיפה, שייך לפרנמבוקו מאז 1988.
היסטוריה

פרנמבוקו יושבה לראשונה על ידי מתיישבים פורטוגזים. מלך פורטוגל ז'ואו השלישי הפך את האזור, שכונה עד אז "לוסיטניה החדשה", לקפיטניה של פרנמבוקו, והעניק אותה לאציל דוארטה קואליו, כאות תודה על מאמציו למען הכתר הפורטוגזי בהודו. קואליו הגיע לאזור בשנת 1535 ולאחר שגבר על האינדיאנים משבט קאאטה, אשר כרתו ברית עם הצרפתים, ביסס את אחיזת השלטון הפורטוגזי וייסד, בשנת 1537, את הערים אולינדה - שהייתה לבירת הקפיטניה, ואת איגראסו.
מאותו זמן שגשגה פרנמבוקו בזכות גידול קנה הסוכר והכותנה. בתמיכת חברת הודו המערבית ההולנדית נבנו טחנות סוכר ותעשיית הסוכר התפתחה מאוד. בשנת 1612 ייצרה פרנמבוקו 14,000 טון של סוכר. בשנות הארבעים של אותה מאה - יותר מ-24,000 טון סוכר יוצאו ממנה לאמסטרדם מדי שנה.
פרנמבוקו נכבשה על ידי ההולנדים בשנת 1630 ויחד עם חלקים אחרים של ברזיל כונתה "הולנד החדשה" ונשלטה בידי הרוזן מנסאו, יוהאן מוריץ ואן נסאו זיגן. ההולנדים בנו את העיר מריטניה, או מאוריסטאד, שהפכה ברבות הימים לרסיפה, על איי דלתה הדומים לטופוגרפיה ההולנדית. צעד זה העתיק את המוקד הפוליטי מאולינדה לרסיפה. השלטון ההולנדי היה אחראי להתקדמות הרבה בעיורו של האזור, כמו גם לפיתוחו התרבותי והמדעי. המורשת ההולנדית ניכרת עדיין באנשי פרנמבוקו, במבטאם ובארכיטקטורה של המקום. 
פורטוגל כבשה את רסיפה שוב בשנת 1654 והשיבה לאולינדה את מעמדה הרשמי; אף על פי כן, נותרה רסיפה המרכז הכלכלי ועיר הנמל העיקרית.
אחרי עליית השלטון הפורטוגזי יהודים רבים, אשר תמכו בהולנד, ברחו צפונה לארצות הברית והשתקמו בעיר ששמה היה ניו אמסטרדם, שבעתיד תקרא ניו יורק.
על פי אחת הסברות, שמה נגזר מן המלה העברית "רציף", והוא ניתן לה על ידי סוחרים יהודים שהגיעו אליה בדרך הים.
בשנת 1817 התרחשה בפרנמבוקו המהפכה הפרנמבוקנית, תנועה בדלנית שהביאה ליצירתה של הרפובליקה של פרנמבוקו. מורת הרוח מן השלטון הקולוניאלי הייתה הסיבה העיקרית לצעד הזה. המהפכה דוכאה כחודשיים לאחר שפרצה, אבל דגלה של אותה מהפכה הוא דגלה של פרנמבוקו כיום.
פרנמבוקו הייתה אחת מן המדינות שחברו בחודש יולי של שנת 1824 להקמת הקונפדרציה של קו המשווה, אשר התעמתה עם הקיסרות שנפרדה מפורטוגל שנתיים קודם לכן. בסוף נובמבר של שנת 1824 נכנעו כוחות הקונפדרציה הבדלנית לצבאו של הקיסר דום פדרו הראשון. 
גם בשנת 1848 הייתה פרנמבוקו זירה של מאבק - באותה שנה פרץ בה המרד הרפובליקני של פריירה, שלא היה אלא תגובה ברזילאית לאביב העמים האירופי. הקצין אשר דיכא את המרד היה דאודורו דה פונסקה, שמאוחר יותר היה לנשיאה הראשון של הרפובליקה הברזילאית.
מוזיקה

בפרנמבוקו חיו במהלך המאות השמונה-עשרה והתשע-עשרה פורעי חוק ובוקרים הנקראים "וקיירו". תרבותם היא המקור למוזיקה העממית של אזור זה, שאיננה סמבה - שמקורה בעבדים השחורים, אלא ז'אנר הקרוי "נורדסטו", כלומר שירי צפון המזרח, בהם גם הפוחו (forró) המפורסם.
ברסיפה נולד וגדל הזמר והמלחין לניני (Lenine).
הערות שוליים

↑  חיים ביינארט, אטלס כרטא לתולדות עם ישראל בימי הביניים, החברה הישראלית למפות, 1981, עמ' 77, 88-89
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548187905171  BNE: XX453638  BnF: cb119981060 (data)  GND: 4045212-8  LCCN: n80061033  MusicBrainz: 15060f0d-3bfc-4772-8299-bd45db706a40  NKC: ge281956  SUDOC: 028073061  VIAF: 127838743   WorldCat (עם VIAF): 127838743
פייטרו אורסאולו הראשון

| --- | --- |

 לידה:  928 אודין, איטליה
 פטירה:  987  (בגיל 59 בערך) פראדס, צרפת
 קדוש עבור:  הכנסייה הקתולית
 קאנוניזציה:  1731
 חג:  10 בינואר
פייטרו אורסאולו הראשון (באיטלקית: Pietro I Orseolo, בלטינית: Peter Urseolus - פטרוס אורסאולוס; 928–978) היה הדוכס ה-23 של ונציה. פייטרו כיהן כדוג'ה בין השנים 976–978. לאחר מותו הוכרז כקדוש נוצרי על ידי הכנסייה הקתולית.
קורות חיים

פייטרו נולד ליד אודין שבאיטליה לאחת ממשפחות האצולה של ונציה. בהיותו בן 20 מונה לתפקיד מפקד הצי של לה סרניסימה, והצטיין בתפקידו ובמאבקו בשודדי הים מאזור דלמטיה אשר פגעו בסחר הוונציאני.
בשנת 976 מרדו תושבי ונציה כנגד הדוג'ה פייטרו קאנדיאנו הרביעי והציתו את ארמונו בעודו בתוכו, וזאת בשל חששם מהפכת רפובליקת ונציה למונרכיה. על פי דבריו של פטרוד דאמיאני, פייטרו אורסאולו עצמו עמד בראש המורדים בדוג'ה.
לאחר ההפיכה נבחר פייטרו לתפקיד הדוג'ה. בהיותו דוג'ה שיקם פייטרו את העיר שנפגעה בשריפה, החזיר את הסדר לעיר, והפגין נדיבות רבה כלפי אלמנתו של קנאדיאנו. כמו כן פייטרו בנה בתי חולים, בתי יתומים, משכן לאלמנות ומבנים לעולי רגל.
פייטרו אורסאולו השתמש בכספו שלו לשקם את ארמון הדוג'ה ואת בזיליקת מרקוס הקדוש שנהרסו בשריפה.
שנתיים לאחר מינויו, ב-1 בספטמבר 978, עזב פייטרו אורסאולו במפתיע את העיר (מבלי אפילו לעדכן את אשתו וילדיו) על מנת להצטרף למנזר הבנדיקטיני בסן-מישל-דה קושה בפראדה שבדרום צרפת.
בהיותו במנזר חיי פייטרו אורסאולו חיי צניעות, והתנתק מכל מגע עם החברה הוונציאנית. לאחר מספר שנים במנזר, עזב גם אותו והחל לגור כנזיר בודד ביערות בקרבת המנזר, שם נפטר כשבע שנים לאחר מכן. הוא נקבר במנזר בפראדה.
הקדשתו

למעלה מארבעים שנה לאחר מותו הכריז הגמון מקומי על היות פייטרו אורסאולו מבורך. בשנת 1731 הוא הוכרז כקדוש רשמית על ידי הכנסייה הקתולית, והאפיפיור גרגוריוס ה-12 קבע את יום חגו ב-14 בינואר. בועידת ותיקן השנייה הועבר יום חגו ל-10 בינואר - יום פטירתו.
פרנק בראמלי

| --- | --- |

 לידה:  6 במאי 1857 Sibsey, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  9 באוגוסט 1915 (בגיל 58) Chalford, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן  בית הספר לאמנות לינקולן 
 הושפע על ידי:  פוסט-אימפרסיוניזם 
 
פרנק בראמלי (באנגלית: Frank Bramley‏; 6 במאי 1857 – 9 באוגוסט 1915) היה צייר ז'אנר פוסט-אימפרסיוניסטי אנגלי מאסכולת ניולין.
חיים אישיים

בראמלי נולד בסיבסי, לצ'ארלס ברמלי מפיסקרטון בלינקולנשייר.
בין השנים 1873–1878 למד בראמלי בבית הספר לאמנות בלינקולן. לאחר מכן למד בין השנים 1879–1882 באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות, שם היה צ'ארלס ורלט המדריך שלו. הוא התגורר בוונציה בין השנים 1882–1884 ואז עבר לניולין, קורנוול.
בראמלי התחתן עם האמנית קתרין גרהאם, בתו של ג'ון גרהאם מהאנגסטיל, ווסטמורלנד, בשנת 1891. בני הזוג התגוררו בקוטג' אורצ'רד, שנקרא באותה תקופה קוטג' בל ויו, בין השנים 1893–1897. בשנת 1895 הם עברו לדרויטוויץ' שבווסט מידלנדס, ובשנת 1900 התיישבו בגראסמר בלייקס דיסטריק.
בראמלי נפטר בצ'לפורד היל, גלוסטרשייר באוגוסט 1915.
קריירה

לאחר שחזר לאנגליה מוונציה בשנת 1884 או אחריה, התיישב בראמלי במושבת האמנים של אסכולת ניולין. יחד עם וולטר לנגלי וסטנהופ פורבס הוא נחשב לאחת ה"דמויות המובילות" של אסכולת ניולין.
בניגוד לחברים אחרים שם, בראמלי התמחה בציור חללי פנים בתים ועבד על שילוב של אור טבעי ומלאכותי בציוריו.
במהלך שהותו בניולין, בראמלי העריך את 'טכניקת המכחול המרובע', והשתמש במברשת מרובעת כדי להניח את הצבע על הבד בתבנית פאזל של משיכות מכחול, מה שנתן "תסיסה" מסוימת למשטח הצבע. בראשית שנות ה-90 של המאה הקודמת, לוח הצבעים שלו נעשה בהיר יותר וההתייחסות שלו לצבע הייתה רופפת יותר וקלה יותר, באותה העת מגוון הנושאים שלו הצטמצם לדיוקנאות וציורי ז'אנר כפריים.
דוגמה לשימוש של ברמלי בטכניקת המברשת המרובעת הוא ציורו "דומינו!".
הציור "זריחה ללא תקווה" (1888) מוחזק על ידי גלריית טייט, לונדון לאחר שנרכש למען המדינה על ידי צ'נטרי והיא אחת היצירות המפורסמות ביותר על בראמלי. הציור זכה לשבחים באקדמיה המלכותית, ונאמר עליו: "ההבעה הרגשית והסיפור החזק של הציור, יחד עם המשיכה האסתטית וההרמוניה הטונאלית שלו, הופכים את הציור הזה לאחת מיצירות אסכולת ניולין המוערכות ביותר." האישה הצעירה האבלה בציור, היא דוגמנית האמן אפי ריינולדס ג'יימס.
בראמלי היה ממייסדי מועדון האמנות האנגלית החדש, אך עזב את הארגון לאחר שננזף על ידי ווולטר סיקרט.
בשנת 1894 הפך בראמלי לעמית האקדמיה המלכותית (ARA) ובשנת 1911 הפך לחבר מלא (RA). הוא היה גם זוכה מדליית זהב בסלון פריז.
גלריה

פרדריק אוגוסט אבל
לכל אחד יש סיפור
דומינו
בדידות
נוף כפרי
פרחים
אשת האמן וכלבה
הלן צ'אלמרס
טעם גן עדן
הערות שוליים

↑  Chisholm, Hugh, ed. (1922). "Bramley, Frank" . Encyclopædia Britannica (12th ed.). London & New York.
↑  Frank Bramley. (ארכיון)
1 2  Frank BRAMLEY | Cornwall Artists Index, cornwallartists.org (באנגלית)
↑  Caroline Fox; Francis Greenacre; Newlyn Orion Galleries. Artists of the Newlyn School, 1880-1900. Newlyn Orion Galleries; 1979. p. 166.
↑  Tate, ‘A Hopeless Dawn’, Frank Bramley, 1888, Tate
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007447533205171  AAG: 902  BnF: cb14970468f (data)  GND: 1249420261  ISNI: 0000 0000 6660 7121  LCCN: nr93000111  RKD: 11988  SNAC: w68d20jc  SUDOC: 25321128X  ULAN: 500016480  VIAF: 17496694   WorldCat (עם VIAF): 17496694 
פרנק בראמלי, דיוקן עצמי
פרנק בראמלי, זריחה ללא תקווה, 1888