חיים עוזר גרודזנסקי
תולדות חייו

נולד בעיירה איוויה שבליטא לרבי דוד שלמה, שכיהן כרב המקום במשך כחמישים שנה. היה ידוע בכינוי "העילוי מאיוויה", ולמד תורה, בין השאר, בישיבת וולוז'ין. בוולוז'ין היה תלמיד חבר של רבי חיים מבריסק. השניים נותרו ביחסי רעות כל חייהם.
בשנת תרמ"ג, בהיותו בן עשרים, נשא את לאה בתו של הרב אליהו אליעזר גרודזינסקי, שהיה חתנו של רבי ישראל מסלנט, ואשר שימש ברבנות בעיר וילנה. בשנת ה'תרמ"ז (1887) נפטר חותנו, והוא הוכר כסמכות תורנית והלכתית בולטת וכמנהיגה הרוחני של יהדות וילנה.
בבית מדרשו הקים קיבוץ של צעירים בעלי כשרון, שהיה מכונה "הקיבוץ של רבי חיים עוזר", והיה מגיד לפניהם שיעורים, ומשוחח עמהם בדברי תורה. מהקיבוץ יצאו גדולי תורה, ששימשו ראשי ישיבות ומנהיגי קהילות, ביניהם רבי שלמה פוליצ'ק, רבי יחזקאל אברמסקי, רבי אליעזר סילבר, רבי משה אביגדור עמיאל, רבי משה שקצס, ואחרים.
בתחילה, הוא לא כיהן במינוי רשמי כרבה של וילנה, בשל הנוהג הקיים בעיר מאז 1791 שלא למנות רב לקהילה. בשנת 1928 בחרה הנהגת הקהילה ברב יצחק רובינשטיין שכיהן עד אז כ"רב מטעם" בווילנה וכאחד מפרנסי הקהילה, לכהן כרבה הראשי של וילנה. המינוי עורר את חמתם של פרנסי הציבור החרדי בווילנה ומחוצה לה, שקינאו לכבודו של הרב גרודזנסקי, ומאבק עז ניטש בין הצדדים בשנים שלאחר מכן. בשנת 1932 הושגה פשרה לפיה יכהנו שני רבנים ראשיים בעיר, והרב גרודזנסקי כיהן כרב רשמי של וילנה לצד הרב רובינשטיין עד למותו, כאשר ההיבטים הפורמליים של הרבנות (כגון רישום לידות ופטירות וכדומה) הופקדו בידי הרב רובינשטיין, והרב גרודזנסקי היה אמון על ההנהגה הרוחנית וההלכתית של הקהילה.
השפעתו הקיפה את מרבית היהדות החרדית באותה תקופה. הוא השתתף במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, מיסודה ועד פטירתו. השתתף בהקמת ארגון ועד הישיבות והיה פעיל בו, אם כי הוא עצמו לא העביר שיעורים בישיבות.
לאחר מות רעייתו הראשונה נשא את יאחא, בתו של הרב מאיר אטלס, רבה של שאוולי, שהיה גם חותנו של הרב אלחנן וסרמן. לעומת גיסו הרב אלחנן וסרמן, שהתנגד בתקיפות לציונות ולהתיישבות חרדים על אדמות הקרן הקיימת, נקט הרב חיים עוזר עמדה מהוססת הנוטה למתינות. כך לדוגמה, כאשר הכריזה ההסתדרות הציונית על חרם נגדי על גרמניה הנאצית, בעקבות החרם הכלכלי אותו הכריזה על יהודי גרמניה, פנה אליו גיסו הרב וסרמן שיביע התנגדות לחרם זה. משיקולים של איסור מרידה באומות, סירב לכך הרב חיים עוזר באומרו שגם האומה הישראלית היא אומה, ואין למרוד בה.
כשהוציא את ספרו הראשון ב-1922 כתב:
מחשבות תוגה מתרוצצות בקרב לב חושב: האם שעת חירום כזאת מכוונת להוצאת ספרים לאור עולם? הלא ישאל השואל: עם ישראל טובע בים של דמעות ואתם אומרים שירה?
היכל ה' כולו בוער באש. הלהבה אחזה את ארון הקודש, הלוחות והגווילים משוקעים באש ואתם מתעסקים בקישוט פרחי חמד?
ב-1939 כבר היה המצב העולמי קשה לאין ערוך והרב הוציא את ספרו האחרון: ”לא הייתה כזאת גם בימי הביניים אשר כל הגולה כמדורת אש, בתי מדרשות וספרי תורה נשרפים בראש כל חוצות... קהילות ישראל גדולות וחשובות נתלשות ממקומן ושערי מדינות נעולות בפניהם, נעים ונדים בין גלי ים... עם ישראל כולו טובע בנהרי נחלי דם... אוי מה היה לנו!”. את הפתרון הוא רואה בהפצת תורה, השרשתה, הנחלתה ובחיזוק הישיבות, אמונה שבאה לידי ביטוי בעסקנותו בענייני חינוך מסורתי, יסודי וישיבתי.
בשנה הראשונה של מלחמת העולם השנייה התרכזו בווילנה הכבושה בידי הרוסים פליטים בני ישיבות, ונעשה מאמץ למצוא להם מקלט בארצות מבטחים. הוא האמין שמדינת ליטא העצמאית תשמש מקום הצלה ליהודי המדינה ולפליטים עד תום המלחמה, ולכן הוא לא עודד את ההגירה והבריחה מליטא לארצות חופשיות. הרב מאיר בר-אילן שלח אליו סרטיפיקט לעליה לארץ ישראל, אך הוא לא ניצל זאת.
בזמן זה, שהיה השנה האחרונה לחייו, לא חדל ר' חיים עוזר מפעילות ומעסקנותו הציבורית ונותר הדמות הרבנית הדומיננטית בעיר. נפטר ממחלת הסרטן ב-9 באוגוסט 1940, בגיל 76.
קבור בבית העלמין החדש של וילנה.
על שמו ישיבת רבנו חיים עוזר בבני ברק, שכונת נוה אחיעזר בעיר, רחוב "חיים עוזר" בפתח תקווה (שבו שוכנת עיריית פתח תקווה), רחוב "חיים עוזר" בשכונת בית ישראל בירושלים, ורחוב אחיעזר באשדוד.