היסטוריה של סוריה
מעצמאות סוריה ועד לשנת 1970

למרות שהכרזת העצמאות הסורית לוותה בפיתוח כלכלי מואץ, הפוליטיקה הסורית עד לשנות השישים המאוחרות הייתה בסימן של תוהו ובוהו. בין 1946 ו-1956 סוריה נשלטה על ידי 20 ממשלות שונות, וקיבלה ארבע הצעות שונות של חוקה.
בשנת 1948 הייתה סוריה מעורבת במלחמת העצמאות נגד ישראל. הצבא הסורי גורש משטח ישראל, אך הצליח לבצר מתחמים ברמת הגולן, ולשמור על הגבולות הבינלאומיים. התבוסה במלחמת העצמאות, וזרם הפליטים הפלסטינים שזרם אל סוריה, גרמו לתחושות של יאוש ואכזבה. תחושות אלו ערערו את המשטר, שהיה בלתי יציב ממילא. סדרה של הפיכות צבאיות שהחלה בשנת 1949 העלתה לבסוף לשלטון את הקולונל אדיב א-שישכלי בשנה זו. ב-1954 איבד הקולונל שישכלי את כיסאו, לטובת משטר שהיו בו אלמנטים לאומניים ערביים וסוציאליסטים.
אל מול ישראל הייתה מדיניות סוריה תחת כל המשטרים מדיניות עוינת ואגרסיבית. סכסוכים על מקורות המים, פשיטות והפגזות על יישובים הסמוכים לגבול, הביאו לפעולות תגובה כגון מבצע כנרת ב-11 בדצמבר 1955, במהלכה פשט צה"ל על מוצבים סוריים שחלשו על הכנרת, ותוצאתה הייתה עשרות הרוגים ושבויים סוריים.
במלחמת סיני ב-1956 הוכרז משטר צבאי בסוריה. יחידות צבא סוריות ועיראקיות הוזרמו אל ממלכת ירדן על מנת למנוע פלישה ישראלית. יחידות אלו היו בין הגורמים באפריל 1957 לניסיון הפיכה פרו נאצריסטי בירדן, אשר נכשל.
בנובמבר 1956 חתמה סוריה על ברית צבאית עם ברית המועצות ובכך איפשרה לברית המועצות מעוז נוח בליבו של המזרח התיכון. הברית איפשרה לצבא הסורי אספקה של מטוסים וטנקים חדישים.
חוסר היציבות הפנימית בסוריה, והאמונה בלאומיות הערבית שעורר גמאל עבד אל נאצר שנחשב בעיני העולם הערבי לאחר מבצע סיני כמי שעמד מול הישראלים והמעצמות הקולוניאליות וניצח, הביאו לאיחוד בין מצרים לסוריה. ב-1 בפברואר 1958 הכריז הנשיא הסורי שוכרי אל כוותלי על איחוד בין שתי המדינות ועל הקמת הקהילייה הערבית המאוחדת (קע"מ). המדינה המשותפת הייתה בעלת דגל אחד, פרלמנט אחד, ונשיא אחד – הוא גמאל עבד אל נאצר.
הקמת הרפובליקה היוותה סיכון למדינת ישראל, והמדיניות העוינת מצד סוריה לא פסקה. ב-30 במרץ 1958 התנהלו באזור הכנרת קרבות ארטילריה ושריון בין כוחות סוריים לכוחות ישראליים. הפגזות אלו המשיכו, והגיעו לשיא בנובמבר 1958.
האיחוד לא היה הצלחה. מבחינת הסורים, האיחוד התאפיין בעיקר בשלטון ריכוזי של הנשיא גמאל עבד אל נאצר. האידאולוגיה הפאן ערבית, אשר דגלה באיחוד כלל המדינות הערביות, סבלה ממכה קשה בשל חוסר הצלחת קע"ם. מנהיגי מפלגת הבעת', מישל עפלק וצלאח א-דין אל ביטאר, חרף תמיכתם ברעיון הפאן ערבי, תמכו בפירוק קע"ם. לאחר הפיכה צבאית נוספת, ב-28 בספטמבר 1961, חזרה המדינה הסורית הנפרדת להתקיים, ונקראה הרפובליקה הערבית הסורית.
אי שקט ליווה את הקמת המדינה, ובמשך השנה וחצי שלאחר מכן בוצעו לא פחות מ-18 הפיכות, עד 8 במרץ 1963 – כאשר קצינים סורים הכריזו על הקמת מועצת מפקדת המהפכה, שתפסה את השליטה בממשל האזרחי והצבאי הסורי. בהפיכה זו בלט לראשונה קצין חיל האוויר הסורי בשם חאפז אל-אסד. המהפכה העלתה לשלטון את מפלגת הבעת' הסורית, מפלגה לאומנית בעלת גוון שמאלי, שפעלה בסוריה ובמדינות ערב אחרות כמו עיראק, החל משנות הארבעים.
הפיכת הבעת' בסוריה לוותה בהפיכה דומה בעיראק, כמה שבועות לאחר מכן. הממשלה הסורית החדשה החלה במגעים על איחוד משולש: סוריה - עיראק - מצרים, אך מגעים אלו נכשלו. שיחות על איחוד בילטרלי בין סוריה לעיראק לא הצליחו אף הן, ובנובמבר 1963 נפל משטר הבעת' העיראקי. במאי 1964 הכריז הנשיא אמין אל-חאפז על חוקה זמנית.
בתוך הבעת', היו שתי קבוצות עיקריות. קבוצה אחת, שבה היו המנהיגים המסורתיים של הבעת', עפלק וביטאר וכן אל אמין אל-חאפז, דגלה בפאן ערביות. קבוצה שנייה, אשר הורכבה בעיקר מאנשי צבא וביניהם חאפז אל-אסד וסלאח ג'דיד, נקראה "המחוזיים" ותמכה ביתר עצמאות של המחוזות בתוך האומה הערבית (סוריה נחשבה מחוז). ב-23 בפברואר 1966, הקבוצה השנייה בראשותו של סלאח ג'דיד לקחה לידיה את השלטון והדיחה את אמין אל-חאפז, במהלך שתואר כניסיון ל"טיהור אידאולוגי" של המשטר, מכיוון שסטה מהקו של מפלגת הבעת'. במשטר זה קיבל חאפז אל-אסד את תפקיד שר ההגנה, ולמעשה היה לשליט סוריה מאחורי הקלעים. ההנהגה הוותיקה של הבעת' הוגלתה, אך עדיין נחשבה להנהגה הלגיטימית על ידי הבעת' בעיראק, וזה היה מקור לסכסוך בין שתי המדינות במשך שנים רבות.
סוריה הצטרפה לנאצר ולמצרים במלחמת ששת הימים נגד ישראל. עם תחילת המלחמה, ב-5 ביוני 1967, הושמד חיל האוויר של סוריה בעודו על הקרקע. ב-9 ביוני 1967 החל צה"ל לנוע לכיוון רמת הגולן, והרמה נכבשה תוך שעות ספורות.
התבוסה הביאה למריבות ולסכסוכים בהנהגת מפלגת הבעת'. נוצרו שוב סיעות יריבות, אחת בראשות ג'דיד ואחת בראשות אסד. סיעתו של ג'דיד דגלה במדיניות סוציאלית בבית ובתמיכה במאבק השחרור הפלסטיני. אסד דגל בהשגת תוצאות, ולא בדוקטרינות. כשר ההגנה, אסד ניתב את המערכת הצבאית כך שתהיה תלויה בו לחלוטין, ויצר לעצמו תמיכה נרחבת בצבא. מעורבות לצד הפלסטינים בניסיון ההפיכה בירדן המכונה "ספטמבר השחור" הסתיימה אף היא במפח נפש, מכיוון שאסד ניצל את כוחו על מנת למנוע סיוע אווירי לכוחות הקרקעיים, והסורים נאלצו להסיג את צבאם מירדן. בנובמבר 1970 הצביעו אנשי מפלגת הבעת' על הדחת אסד מתפקידו כשר ההגנה, וזאת תוך האשמתו בהפסד לישראל במלחמת 1967. אף על פי כן, אסד אשר ביסס את שליטתו העמוקה בצבא, הצליח להשתלט על הממשלה בהפיכה בלתי אלימה, מהפכת התיקונים, וזאת כדי "לתקן את הליקויים" של יריביו, לטענתו. ב-13 בנובמבר 1970 הכריז חאפז אל-אסד כי ג'דיד מודח, וכי הוא שליטה של סוריה.