מקס פטיפייר
קורות חייו > יועץ פדרלי, שר חוץ ונשיא

בתום מלחמת העולם השנייה המעצמות המנצחות בטחו פחות בשווייץ מכיוון ששמרה על יחסים כלכליים עם גרמניה הנאצית.
מקס פטיפייר עשה מאמצים להוציא את ארצו מהבידוד הכלכלי שאליה נקלעה.
הוא הטביע את חותמו על מדיניות החוץ של שווייץ בתקופה זו ושיקם את מעמדה בזירה הבין-לאומית. עיצב מדיניות המושתתת על שלושה עקרונות: נייטרליות במובן של "נייטרליות פעילה", סולידריות, זמינות (תיווך) ואוניברסליות.
גישה זו באה לידי ביטוי במגעים רבים עם האומות המאוחדות, בהשתתפות שווייץ בארגונים מתמחים של האו"ם, השתתפות ארצו בוועדה הנויטרלית לשביתת הנשק בקוריאה וכו'.
בשנת 1945 חידשה ארצו היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות וב-17 בינואר 1950 הכירה בממשלה הקומוניסטית בבייג'ינג וכוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית הסינית.
על ידי כך הייתה שווייץ, אחרי בריטניה, דנמרק, נורווגיה ושוודיה, המדינה המערבית החמישית שכוננה יחסים דיפלומטיים עם סין האדומה.
ב-28 בינואר 1949 שווייץ הכירה במדינת ישראל וכוננה יחסים דיפלומטיים איתה. צירויות הוקמו בברן ואחר כך בתל אביב. במאי 1949 דחה פטיפייר את דרישותיהן של מספר מדינות מוסלמיות (מצרים, פקיסטן, אפגניסטן, סוריה ולבנון) למנוע מישראל להשתתף בוועידת הצלב האדום בז'נבה
במאי 1946 חתמה שווייץ על הסכם וושינגטון לפיו שילמה שווייץ 250 מיליון פרנקים שווייצריים כתגובה ללחצי בעלות הברית בנוגע לכסף שנשדד על ידי גרמניה הנאצית שהוחזק בשווייץ. סכום זה היה כחמישית מכלל עסקאות הזהב שנעשו בזמן המלחמה בין שווייץ לגרמניה הנאצית. שווייץ הסכימה לשלם אותו בתור "תרומה" ל"בנייה מחדש של אירופה". ההסכם תרם לנירמול היחסים בין שווייץ לארצות הברית.
במהלך המלחמה הקרה על בסיס מדיניותו הנייטרלית פעילה נמנעה שווייץ מהשתתפות בבריתות צבאיות כמו נאט"ו ומהשתלבות באופן מוחלט בגוש של מדינות. בו זמנית נפתחה דרך לשיתוף פעולה הדוק עם שאר מדינות המערב במסגרת הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי לימים OECD שנוצר בעקבות תוכנית מרשל משנת 1948 וששווייץ הצטרפה אליו בשנת 1961. לעומת זאת שווייץ לא הצטרפה באותה תקופה לארגון האומות המאוחדות, ואף לא למועצת אירופה ולשוק המשותף אולם קידמה סיוע טכני והומניטרי לארצות העולם השלישי.
בהשראתו, הפכה ז'נבה ל"בירת שלום" ואירחה ועידות בין-לאומיות חשובות. בשנת 1949 עמד פטיפייר בראש הוועידה הדיפלומטית שניסחה את ארבע אמנת ז'נבה הרביעית תוך שכתוב שלוש האמנות הקודמות, לצורך הגנת אוכלוסיות האזרחיות בימי מלחמה.
בשנת 1954 התקיימה בה הוועידה לגבי הודו-סין וב-1955 ופסגת ז'נבה שבה מנהיגי ארבע מעצמות: דווייט אייזנהאואר, נשיא ארצות הברית, ניקולאי בולגנין, ראש ממשלת ברית המועצות, אנתוני אידן, ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, ואדגר פור, ראש ממשלת צרפת, דנו בדרכים להשגת שלום בעיצומה של המלחמה הקרה.
בשלב מסוים ביקש פטיפייר לקדם יותר את היחסים עם השוק המשותף אבל אחרי 1955 נתקל בהתנגדות מצד ראש מחלקת המסחר הנס שאפנר שבברית עם הבריטים מנע היווצרות אזור סחר חופשי עם שש המדינות שבשוק המשותף.
בהיעדר האפשרות להיכנס לקהיליה האירופית, תמך פטיפייר בשנת 1960 בהקמת איגוד הסחר החופשי האירופי.
פטיפייר והממשלה השווייצרית איפשרו פעילותם של אנשי החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה בשטח שווייץ והיו מעורבים ביצירת תנאים לקיומם של דיוני אוויאן בנוגע לאלג'יריה
מדיניות החוץ הפרגמטית ולעיתים קרובות זהירה של שווייץ נתמכה על ידי שכבות רחבות באוכלוסייה.
אחרי שמשאל העם משנת 1986 פסל את הצטרפות המדינה לאו"ם התחיל פטיפייר לתמוך ברעיון ההצטרפות, שהוגשם בסופו של דבר רק בשנת 2001.
עקרונות "העידן פטיפייר" הישנים נשמרו עד לתום המלחמה הקרה. בשנת 2001 הצטרפה שווייץ לארגון האומות המאוחדות.
אחרי 1968 עמד פטיפייר בראש ועדת הרצון הטוב שחיפשה פתרון לסוגיית הז'ורה במחלוקת בין תושבי חבל ז'ורה והקנטון ברן. ובשנים 1961–1976 היה חבר בוועד הבין-לאומי של הצלב האדום. בתוקף התפקיד האחרון היה פטיפייר מעורב בפתרון בעיות הומניטריות שהתעוררו בימי הסכסוך הישראלי-ערבי ובימי מלחמת האזרחים בניגריה.
בשנת 1949 נבחר פטיפייר כסגן נשיא. בשנים 1950, 1955 ו-1960 כיהן כנשיא הקונפדרציה השווייצרית.
אחרי התפטרות הממשלה בשנת 1961, היה פטיפייר חבר במועצות מנהלים רבות,