stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'ואאו ז'ילברטו נול
יצירתו

נול החל לפרסם סיפורים כבר בשנת 1970, אך זכה לפרסום רק ב-1980, עם צאת ספר הבכורה שלו "העיוור והרקדנית" (O cego e a dançarin), עליו זכה בשלושה פרסים ספרותיים. נול פרסם כ-20 ספרים וסיפורים רבים וזכה להצלחה רבה במכירות ובפרסים ספרותיים. יצירות של נול עובדו חמש פעמים לסרטי קולנוע ופעמיים לתיאטרון. בשנת 2013 תורגמה נובלה פרי עטו לעברית.
על יצירותיו הוא זכה 3 פעמים בפרס ספרותי ברזילאי "פרס ז'אבוטי" - בשנים 1981, 1994 (לצד אוטו לרה רסנדה) ו-1997.
כתביו בעברית

פושטקים, מפורטוגזית: מיכל שלו, הוצאת זיקית, 2013
הרופאים הצעירים (סרט, 1961)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  הרומן "האבחנה הסופית" של ארתור היילי
 בימוי:  פיל קרלסון
 הופק בידי:  סטיוארט מילר, לורנס תורמן
 תסריט:  ג'וזף הייז
 עריכה:  רוברט סווינק
 שחקנים ראשיים:  פרדריק מארץ' בן גאזארה אדי אלברט 
 מוזיקה:  אלמר ברנסטיין
 צילום:  ארתור אורניץ
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 הקרנת בכורה:  23 באוגוסט 1961
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה 
 הכנסות:  1,000,000 ‏$
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הרופאים הצעירים (באנגלית: The Young Doctors) הוא סרט דרמה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1961 בבימויו של פיל קרלסון, עם פרדריק מארץ', בן גאזארה ואדי אלברט בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רב המכר "האבחנה הסופית" ("The Final Diagnosis") של ארתור היילי (אנ') משנת 1959.
העלילה מתרחשת ברובה בתוך בית חולים עירוני ועוסקת בעיקר ביריבות בין פתולוג ותיק לבין פתולוג צעיר שנשלח על ידי הנהלת בית החולים כדי להחליף אותו.
זה סרטו הראשון של ג'ורג' סיגל שמופיע בו בתפקיד קטן של מתמחה בפתולוגיה.
בתחילת הסרט נשמע קולו של רונלד רייגן כשהוא קורא חלקים משבועת הרופאים שנוסחה ב-1948 על ידי ההסתדרות הרפואית העולמית.
תקציר העלילה

ד"ר פירסון (פרדריק מארץ') מכהן 25 שנים כמנהל המכון הפתולוגי והמעבדה בבית חולים עירוני. מנהל בית החולים תומסלי (ארתור היל) וחברי ההנהלה לא מרוצים מתפקודו כמנהל. תשובות פתולוגיות מתקבלות באיחור. פירסון מתלונן על חוסר בכוח אדם והם ממנים את ד"ר קולמן (בן גאזארה) כעוזר בתקווה שיחליף אותו בזמן הקרוב.
פירסון אינו רוצה לעזוב. הוא מקבל את קולמן בקרירות ומנסה להצר את צעדיו. קולמן מתמנה לאחראי על המעבדה אך הערותיו נתקלות בהתנגדות של הלבורנט הראשי בניסטר (אדוארד אנדרוז) המקבל הוראות ישירות מפירסון.
קולמן נפגש במכון באחות המתלמדת קטי האנט (אינה באלין) לאחר שחשה ברע בעת צפייה בניתוח גופה על ידי פירסון. הוא מחזר אחריה והיא מתאהבת בו. קטי סובלת מכאב בברך ובדיקה וצילומי רנטגן מעלים חשד לגידול בעצם. הכירורגית ד"ר גריינג'ר (אלין מקמהון) מבצעת ביופסיה מהברך שנבדקת במעבדה על ידי פירסון וקולמן. פירסון חושב שמדובר בגידול ממאיר מסוג  אוסטאוג'ניק סרקומה וקולמן חושב שלא. הביופסיה נשלחת לשני מומחים נוספים שגם הם חלוקים בדעתם אך פירסון בטוח באבחנתו. קטי עוברת קטיעה ומתברר שפירסון צדק באבחנתו.
דרמה נוספת היא של המתמחה במחלקת הפנימית ד"ר אלכסנדר (דיק קלארק) ואשתו אליזבת (פיליס לאב) שנמצאת במעקב היריון אצל ד"ר דורנברגר (אדי אלברט). ההיריון הזה חשוב להם כי הם איבדו תינוקת מדלקת ריאות. האם היא Rh שלילי והאב חיובי. ד"ר קולמן מבקש לבצע מבחן קומבס אך פירסון לא מאשר את רכישת הריאגנטים היקרים. הוא מבצע שתי בדיקות רגילות (חלבון גבוה בדם ובדיקת Saline) ומודיע שהכל בסדר. את ההזמנה לבדיקת קומבס הוא קורע.
נולד תינוק שסובל מתמס דם של היילוד ומצבו קשה. בדיקת דם נשלחת לבית חולים אחר והתוצאה למבחן קומבס היא חיובית. פירסון מתוודה שלא ביצע את הבדיקה וד"ר דורנברגר גוער בו ומאיים עליו שאם התינוק ימות הוא יגמור איתו חשבון.
ד"ר דורנברגר מבצע בתינוק החלפת דם וגם החייאה בתוך התהליך. לבסוף התינוק ניצל אך פירסון יודע שדרכו הסתיימה וכותב מכתב התפטרות. הוא נפרד בלחיצת יד מקולמן ומייעץ לו שיפעל רק בדרך רפואית ומדעית ולא ייתן לביורוקרטיה של בית החולים להפריע ולהתיש אותו.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| פרדריק מארץ' | ד"ר פירסון | פתולוג |
| בן גאזארה | ד"ר קולמן | פתולוג |
| אדי אלברט | ד"ר דורנברגר | מיילד |
| דיק קלארק | ד"ר אלכסנדר | פנימאי |
| אינה באלין | קטי האנט | אחות תלמידה |
| פיליס לאב | אליזבת אלכסנדר |  |
| אדוארד אנדרוז | מר בניסטר | לבורנט ראשי |
| אלין מקמהון | ד"ר לוסי גריינג'ר | כירורגית |
| ארתור היל | טומסלי | מנהל בית חולים |
| ג'ורג' סיגל | ד"ר הווארד | פתולוג |
וילמוש בק (צייר)

| --- | --- |

 לידה:  17 במאי 1822 באיה, הונגריה 
 פטירה:  24 בספטמבר 1862 (בגיל 40) פשט, ממלכת הונגריה 
 
וילמוש בק (בהונגרית: Beck Vilmos; באיה, 1822, על פי מקורות אחרים, 17 במאי 1824 – פשט, 24 בספטמבר 1862) היה צייר, סופר, עיתונאי, יהודי-הונגרי. הוא היה אחיו הצעיר של המשורר קרל איזידור בק (קארוי בק).
ביוגרפיה

וילמוש בק נולד במשפחה יהודית כבנו של הסוחר מוריץ בק ואחיו הצעיר של המשורר קארוי בק (שאמנם ידע הונגרית היטב, אך כתב בגרמנית). לאחר שעבר לפשט עם הוריו מהעיר באיה (במישור הגדול הדרומי), למד בבית הספר למסחר ביבנקו (Bibanco); עם זאת, כשנטה יותר לציור, אביו שלח אותו לווינה בשנת 1837.
ביוגרפיה > כצייר

שם הקדיש מספר שנים ללימודי ציור. תחילה אצל הצייר ההונגרי-יהודי טיוודאר אלקוניה (מקודם שמו היה הרמן כהן) (Alconiére) לאחר מכן אצל הצייר האוסטרי פרנץ איבל (Eybl)(אנ') באקדמיה. הוא היה צייר דיוקנאות של עולם "שופטי השולחן" (Táblabíró) שהלך ודעך מתחילת המאה ה-19 (שופט שולחן היה שמו בהונגריה של שופט שהיה בסמכותו לשפוט את בני האצולה. במאה ה -19 אבדו בהדרגה הזכויות המיוחדות של שופט השולחן; בשנת 1870 בוטל המשרד והתואר). כבר בתקופת לימודיו שלח תמונות לתערוכות אמנים בפשט (1842, 1844, 1846) גם דיוקנאות וגם אחרות כמו "הנח בבית המרזח" (Pihenő a korcsmában), "אודליסק" (Odalszk).
ביוגרפיה > כעיתונאי

לאחר מכן שב לפשט, ופרסם בשנת 1846 עמוד שער שכותרתו Der Zeitgeist, שהיה כתב העת ההומוריסטי הראשון מסוגו בהונגריה ואף בכל האימפריה האוסטרית. הוא היה גם המאייר והקריקטוריסט של כתב העת. בשנת 1849 עבר לווינה, ובשיתוף פעולה עם שאנדור אנגלנדר, ערך את ה"קאריווארי", "מוזיקת החתולים הווינאית" (Charivari) (גר'). זה היה כתב עת אוסטרי שהופיע לראשונה ב־9 ביוני 1848 ובפעם האחרונה ב־26 באוקטובר 1848. בשל כך האוסטרים שפטו והרשיעו אותו. לאחר חודשיים מאסר שוחרר ב-17 בפברואר שנת 1850. הוא אמנם שוחרר בווינה, אך גורש לפשט. הוא חי בפשט אחרי זה עד מותו, למעט מעט זמן ששהה בגרמניה ובמשך הזמן הזה נאבק במחלה ממארת מתמשכת. הוא היה כתב ועמית המערכת של Eulenspiegel (אוילנשפיגל) שהיה כבר אז עיתון סאטירי הומוריסטי ושמו נבע המסיפור על הלץ טיל אוילנשפיגל (כתב עת בשם דומה הופיע גם במאה ה-20) וכן ערך את העיתון הגרמני Laczikonyha; בנוסף, עבד במרבית העיתונים וכתבי העת הגרמניים והאוסטרים ההיתוליים, כתב סיפורים קצרים ופיקח על עסקיו של אביו שהיה חולה במשך שנים. אשתו הייתה יוליאנה רייסנר.
בספרות עבד תחת השם וילי בק.
לקריאה נוספת

יוז'ף סיניאי: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים
לקסיקון יהודי הונגרי. בודפשט. 1929. מקוון.
הערות שוליים

↑  Kálvin téri ref. egyházközség halotti anyakönyve, 127. folyószám.
↑  טיוודר אלקוניה בלקסיקון יהודי הונגרי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 143617095  VIAF: 167917869   WorldCat (עם VIAF): 167917869 
כתב העת קאריווארי (מוזיקת החתולים הווינאית) בווינה 1848
קריקטורות בכתב העת "מוזיקת החתולים הווינאית"
הרועה (על פי מילה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  וינסנט ואן גוך
 תאריך יצירה:  נובמבר 1889
 טכניקה וחומרים:  שמן על קנבס
 ממדים בס"מ
 רוחב:  40.7 ס״מ 
 גובה:  52.7 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  F 699, JH 1838
 מיקום:  מוזיאון תל אביב לאמנות, ישראל
 
הרועה (על פי מילה) (באנגלית: The Shepherdess (after Millet)‎, בהולנדית: De Herderin (naar Millet)‎) הוא ציור שמן על קנבס של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך. את הציור צייר ואן גוך בשנת 1889 כשהיה מאושפז במנזר סן פול דה מסול שבסן רמי, פרובאנס, אשר בדרום צרפת. היצירה מוצגת במוזיאון תל אביב לאמנות, כחלק מאוסף משה ושרה מאייר.
אודות היצירה

הרועה (על פי מילה) צויר בסגנון אקספרסיוניסטי האופייני לואן גוך. הציור מבוסס על חיתוך בעץ בשם La Grande Bergère Assise, שביצע ז'אן-בטיסט מילה, ככל הנראה בעקבות הציור "רועה יושבת על סלע", אשר צייר אחיו, ז'אן-פרנסואה מילה. אל חיתוך העץ שביצע ז'אן-בטיסט נחשף ואן גוך בשנת 1881 כשהיה אצל אחיו סוחר האמנות תיאו. יצירה זו הותירה אצל ואן גוך רושם רב, שהוזכר במספר מכתביו, ואף את ציורו "צער" (Sorrow) צייר בהשראתו. כשאושפז ואן גוך במנזר סן פול דה מסול בעקבות מחלת נפש, הוא צייר גרסאות משלו לכ-20 יצירות של מילה, וזאת כחלק מהערכתו הרבה אליו, ובייחוד לאופן בו הציג את האיכרים, שכמו מילה גם ואן גוך שאב מהם השראה. בגרסאותיו ואן גוך לא ניסה להעתיק את יצירות מילה, אלא נתן בהן את הנופך האישי שלו. בציור "הרועה (על פי מילה)", ניתן לראות את משיכות המכחול האופייניות לוואן גוך, יחד עם השימוש בכחול ובצהוב. ניתן להבחין כי רועת הצאן בעלת תווי פנים מבוגרים יותר מאשר בחיתוך ובציור של האחים מילה, ומעניינת השתלבות הצאן בין החיטים.
הערות שוליים

↑  ואן גוך, מכתב אל אחיו תיאו, מס' 216, ‏1882
↑  ואן גוך, מכתב אל אחיו תיאו, מס' 657, ‏1888
| וינסנט ואן גוך |
| --- | --- | --- |
| יצירותיו | אגוסטינה סגטורי יושבת בקפה דו טמבורין • אוכלי תפוחי האדמה • אירוסים • בית החולים בארל • בית העירייה באובר • ברושים • גולגולת עם סיגריה בוערת • גן בית הכומר בנונן • גשר לנגלואה בארל • דיוקנו של ד"ר גאשה • דיוקנו של פר טנגי • דיוקן אמו של האמן • דיוקן עצמי ללא זקן • דיוקן עצמי עם אוזן חבושה • דיוקן עצמי של ואן גוך • דיוקנאות של וינסנט ואן גוך • דיוקנה של מאדאם ז'ינו • דרך ברושים וכוכב • דרך ליד ארל • הבית הלבן לעת לילה • הבית הצהוב • הזואווי • הרועה (על פי מילה) • זיכרון הגן באטן • חדר שינה בארל • החמניות • הכיסא של ואן גוך • הכנסייה באובר • הכרם האדום • לה מוסמה • ליל כוכבים • ליל כוכבים מעל הרון • מרפסת בית הקפה בלילה • משפחת רולין • נוף מושלג • נוף עם כרכרה ורכבת • נופי פריז מחדרו של וינסנט ברו לפיק • סמטת אליסקאמפס • סרטן על גבו • עגלה ופר שחור • על סף הנצח • עצי זית •  פרחי פרג • פריחות שקד • קפה הלילה • שדה חיטה עם ברושים • שדה חיטה עם עורבים • שדה חיטה עם עפרוני • שורשי עץ • שני סרטנים |  |
| סרטים | תאווה לחיים (1956) • חלומות (1990) • וינסנט ותיאו (1990) • לאהוב את וינסנט  (2017) • ואן גוך: בשערי הנצח (2018) |  |
| ראו גם | תאו ואן גוך • מוזיאון ואן גוך • מוזיאון ד'אורסה |  |
La Grande Bergère Assise – ז'אן-בטיסט מילה
רועה יושבת על סלע – ז'אן-פרנסואה מילה
זמר, זמרת והרכב השנה
סטטיסטיקה

| זמר | מספר הפעמים שזכה בתואר> קול ישראל / תאגיד השידור | מספר הפעמים שזכה בתואר> גלי צה"ל / גלגלצ | מספר הפעמים שזכה בתואר> סה"כ |
| --- | --- | --- | --- |
| שלמה ארצי | 10 | 4 | 14 |
| אייל גולן | 6 | 2 | 8 |
| צביקה פיק | 4 | 3 | 7 |
| עומר אדם | 2 | 2 | 4 |
| חנן בן ארי | 2 | 2 | 4 |
| יגאל בשן | 2 | 1 | 3 |
| הראל סקעת | 2 | 1 | 3 |
| אושר כהן | 1 | 2 | 3 |
| זמרת | מספר הפעמים שזכה בתואר> קול ישראל / תאגיד השידור | מספר הפעמים שזכה בתואר> גלי צה"ל / גלגלצ | מספר הפעמים שזכה בתואר> סה"כ |
| --- | --- | --- | --- |
| אילנית | 7 | 2 | 9 |
| ירדנה ארזי | 5 | 2 | 7 |
| נועה קירל | 4 | 4 | 8 |
| עפרה חזה | 4 | 1 | 5 |
| שרית חדד | 4 | 1 | 5 |
| מירי מסיקה | 3 | 3 | 6 |
| ריטה | 3 | 1 | 4 |
| עדן בן זקן | 2 | 2 | 4 |
| חוה אלברשטיין | 1 | 3 | 4 |
| הרכב/להקה | מספר הפעמים שזכה בתואר> קול ישראל / תאגיד השידור | מספר הפעמים שזכה בתואר> גלי צה"ל / גלגלצ | מספר הפעמים שזכה בתואר> סה"כ |
| --- | --- | --- | --- |
| אתניX | 7 | 1 | 8 |
| הפרויקט של עידן רייכל | 3 | 5 | 8 |
| סטטיק ובן אל תבורי | 5 | 2 | 7 |
| משינה | 4 | 2 | 6 |
| כוורת | 4 | 1 | 5 |
| טיפקס | 3 | 0 | 3 |
ז'ואאו ז'אקיטה

ז'ואאו לאמין ז'אקיטה (באנגלית: João Lamine Jaquité; נולד ב-22 בפברואר 1996) הוא כדורגלן מגינאה ביסאו, המשחק בעמדת הקשר בהפועל נוף הגליל ובנבחרת גינאה ביסאו.
קריירה

ז'אקיטה נולד בגינאה ביסאו, והחל לשחק כדורגל כנער במחלקת הנוער של הקבוצה החובבנית הפורטוגלית פּוֹוֹנְשׁ. ב-8 ביולי 2015 עלה לקבוצת הבוגרים של טונדלה, שעלתה לראשונה בהיסטוריה לליגת העל הפורטוגלית.
הופעת הבכורה שלו בקבוצה הייתה ב-20 בדצמבר 2015, כשפתח בהרכב בהפסד 1–3 לוויטוריה סטובל.
בעונת 2017/2018 הושאל לעונה אחת ללוסטיאנו מהליגה הפורטוגלית השלישית.
קריירה > קריירת נבחרות

ז'אקיטה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה ביסאו ב-23 במרץ 2019, בתיקו 2–2 עם מוזמביק במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2019. ז'אקיטה זומן גם לסגל במשחקי הגביע עצמם, בהם הודחה הקבוצה בשלב הבתים.
הערות שוליים

↑  "Jaquité assina com o Tondela" [Jaquité signs with Tondela] (בפורטוגזית). CD Tondela. 8 ביולי 2015. אורכב מ-המקור ב-9 ביולי 2015. נבדק ב-8 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Petit estreia Pica e Jaquité na receção ao Vitória de Setúbal" [Petit hands debuts to Pica and Jaquité in reception to Vitória de Setúbal]. A Bola (בפורטוגזית). 20 בדצמבר 2015. נבדק ב-11 בינואר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Não há quem marque penaltis" [No penalty scorers]. O Beirão (בפורטוגזית). 21 בדצמבר 2015. נבדק ב-11 בינואר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Sousa, Ricardo (20 ביולי 2017). "Dispensados de Pepa têm agora duas soluções" [Pepa discards have two options now]. O Jogo (בפורטוגזית). נבדק ב-2 בינואר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Guinea-Bissau 2–2 Mozambique". Confederation of African Football. 23 במרץ 2019. נבדק ב-26 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Soliman, Seif (12 ביוני 2019). "Ittihad's Toni Silva named in Guinea Bissau's AFCON squad". KingFut. נבדק ב-7 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| נבחרת גינאה ביסאו – גביע אפריקה לאומות 2019 |
| --- | --- | --- |
|  1 י. מנדש •  2 נג'אק •  3 בורה •  4 מרסלו •  5 רודינילסון •  6 ת. דאבו •  7 ז'ז'יניו •  8 ז'אקיטה •  9 רומאריו •  10 פלה •   11 ז'ורז'יניו •  12 ר. דאבי • 13 מנדי •  14 סוארס • 15 ט. סילבה • 16 קסאמה • 17 מאמה באלדה • 18 פיקטי • 19 ג'. מנדש • 20 מאנה • 21 נאנו • 22 מ. קאנדה • 23 סה • מאמן: ב. קאנדה |  1 י. מנדש •  2 נג'אק •  3 בורה •  4 מרסלו •  5 רודינילסון •  6 ת. דאבו •  7 ז'ז'יניו •  8 ז'אקיטה •  9 רומאריו •  10 פלה •   11 ז'ורז'יניו •  12 ר. דאבי • 13 מנדי •  14 סוארס • 15 ט. סילבה • 16 קסאמה • 17 מאמה באלדה • 18 פיקטי • 19 ג'. מנדש • 20 מאנה • 21 נאנו • 22 מ. קאנדה • 23 סה • מאמן: ב. קאנדה | גינאה ביסאו |
| נבחרת גינאה ביסאו – גביע אפריקה לאומות 2021 |
| --- | --- | --- |
|  1 י. מנדש •  2 פ. קאנדה •  3 אוצ'ה •  4 ז'וניור •  5 קמארה •  6 בורה •  7 רודריגש •  8 ז'אקיטה •  9 אמברי •  10 פלה •   11 ז'ורז'יניו •  12 גומיס • 13 א. מנדי •  14 פ. מנדי • 15 אנסדה • 16 קסאמה • 17 מאמה באלדה • 18 פיקטי • 19 ג'. מנדש • 20 מאנה • 21 נאנו • 22 סנגאנטה • 23 סמדו • 24 מנואל באלדה • מאמן: ב. קאנדה |  1 י. מנדש •  2 פ. קאנדה •  3 אוצ'ה •  4 ז'וניור •  5 קמארה •  6 בורה •  7 רודריגש •  8 ז'אקיטה •  9 אמברי •  10 פלה •   11 ז'ורז'יניו •  12 גומיס • 13 א. מנדי •  14 פ. מנדי • 15 אנסדה • 16 קסאמה • 17 מאמה באלדה • 18 פיקטי • 19 ג'. מנדש • 20 מאנה • 21 נאנו • 22 סנגאנטה • 23 סמדו • 24 מנואל באלדה • מאמן: ב. קאנדה | גינאה ביסאו |
הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני

הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני הוא זרם קולנועי אקספרסיוניסטי שנוצר בגרמניה בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, והביא לעולם יצירות כ"הקבינט של ד"ר קליגרי" (1919) ו"מטרופוליס" (1926). בזרם זה יצרו במאים כפרידריך וילהלם מורנאו ופריץ לאנג.
על אף שתקופת הפריחה של הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני הייתה קצרה ביותר (ראשון הסרטים, "הקבינט של ד"ר קליגרי" נוצר ב-1919, ו"מטרופוליס" נוצר ב-1926 ונחשב לאחד מאחרוני הסרטים בסוגה זו), הרי שהשפעת הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני על הקולנוע העולמי הייתה גדולה. הדים לקולנוע זה נמצאו בסרטי אימה הוליוודיים משנות ה-30 ואילך, ולאחר מכן בסרטים בסגנון "הסרט האפל". קולנוע זה, שנכשל במשימה לפרוץ את גבולות הקולנוע האירופי האיכותי, ולהפוך לנחלת ההמונים בעולם כולו, הטביע את חותמו על הקולנוע האמריקני המסחרי, אם בדרך של השפעה עקיפה, ואם באופן ישיר לאחר שגדולי הבמאים והשחקנים הגרמנים כפריץ לאנג וקונרד ויידט הגרו מגרמניה בעקבות עליית הנאציזם ומצאו את פרנסתם בהוליווד.
בראייה היסטורית ניתן לראות בקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני הדים לתקופה רבת האירועים והסוערת בה נוצר, כמו גם לאימי התקופה העתידה לבוא.
רקע היסטורי > אקספרסיוניזם גרמני

האקספרסיוניזם הוא זרם אמנותי בציור, בשירה, בספרות ובמוזיקה שהתפתח בארצות דוברות גרמנית בעיקר, בתחילת המאה ה-20. בניגוד לאימפרסיוניזם ואולי כתגובת נגד לו, מבליט האקספרסיוניזם את המציאות הסובייקטיבית של נפש האמן, ומשליך אותה על האובייקט בו הוא עוסק, תוך שהוא נותן ביטוי לתחושות עזות, לרוב שליליות, כגון מועקה, חרדה וחששות פנימיים. המציאות המוצגת ביצירה אקספרסיוניסטית היא לרוב מעוותת, על מנת לשקף את נפשו של האמן.
האקספרסיוניזם הגרמני בציור התבטא בפעילות ציירים בקבוצות כגון קבוצת "הגשר" או "הפרש הכחול" (Der Blaue Reiter), אשר נוסדה במינכן בשנת 1911, ובין פעיליה ניתן למנות את וסילי קנדינסקי. מעולם לא הייתה קבוצה שקראה לעצמה "אקספרסיוניסטים", והביטוי עצמו נטבע בידי הרוואלד וולדן במגזין "הסערה" ("Der Sturm") בשנת 1911. המושג נקשר לפעילות של אנשים שונים בתחומים שונים בגרמניה ובארצות המושפעות מתרבותה.
רקע היסטורי > הקולנוע הגרמני בראשיתו

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הייתה התנועה האקספרסיוניסטית בשיאה. עם זאת, הקולנוע הגרמני היה עדיין בחיתוליו. ערב המלחמה הייתה בגרמניה תעשיית סרטים מפותחת למדי ושני אולפני סרטים גדולים פעלו ליד ברלין, אך תעשיית הסרטים הייתה חסרת דמיון ומקוריות. הסרט האופייני לתעשייה זו היה לרוב עיבוד סאטירי ליצירה ספרותית. הקולנועים הקרינו לרוב סרטים זרים. יש לזכור כי המדובר בימי הסרט האילם והשפה הקולנועית עדיין הייתה במידה רבה שפה אוניברסלית, כאשר בהוליווד נוצר עצם התחביר של השפה הקולנועית, בשיטות עריכה ובימוי חלוציות, על ידי במאים כדייוויד גריפית' ואדווין פורטר, שיטות שהקולנוע המקומי בגרמניה לא הצליח לתת להן מענה אמנותי הולם. הוליווד אף הביאה לעולם את "שיטת הכוכבים" שהביאה ליבשת את צ'ארלי צ'פלין ומרי פיקפורד. הקולנוע הגרמני, על אף שייצר כוכבים משלו כפאול וגנר והני פורטן, לא הצליח להתחרות בסרט ההוליוודי, החדשני והנוצץ. סרט יוצא דופן בתקופה זו, אשר ייתכן והראה על כיוון עתידי מעניין, היה הסרט "הסטודנט מפראג" (1913) שכלל אלמנטים של אימה מקברית. עלילת הסרט עסקה בסטודנט אשר בשל חסרון כסף מכר את השתקפותו בראי, ולאחר מכן התחרט על כך. יוצר הסרט, הדני סטלן ריי, נהרג במלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה הביאה למפנה במעמדו של הסרט הגרמני. בשל המלחמה, פסק זרם הסרטים מהוליווד, מצרפת ומאנגליה והתעשייה הגרמנית עבדה במלוא המרץ על מנת לספק את תצרוכתם של אלפיים בתי הקולנוע שקמו בגרמניה.
רקע היסטורי > UFA

חברת (UFA; ראשי תיבות ל- "Universum Film AG") נוסדה ב-18 בדצמבר 1917 כשנה לפני סוף המלחמה, במאמץ מודע של הממשלה הגרמנית לשפר את תדמיתה של גרמניה באמצעות סרטי תעמולה. רוב מניות החברה היו בידי הממשלה הגרמנית. החברה איחדה רבות מחברות ההפקה העצמאיות שפעלו עד אז בגרמניה, ביניהן חברות "נורדיסק" ו-"דקלה - ביוסקופ". תבוסת גרמניה במלחמה לא הביאה לירידתה של UFA, אלא להרחבתה. מניותיה נרכשו על ידי ה"דויטשה בנק", ובמסגרתה פעל מפיק העל אריך פומר, אשר הועמד בראש החברה בשנת 1923.
מבנה ארגוני זה, אין בו כשלעצמו להסביר את פריצתו של הקולנוע האקספרסיוניסטי. UFA סיפקה לקולנוע האקספרסיוניסטי את הרקע הארגוני והכלכלי ואפשרה את פעולתו, ואריך פומר הוא שנתן לו את הכוח המניע, אך הייתה זו האווירה המיוחדת בגרמניה מיד לאחר המלחמה, אשר הולידה את הקולנוע האקספרסיוניסטי. אל תחושות המועקה, החרדה והתבוסה שהביא קיצה של מלחמת העולם, אל חוסר הביטחון האישי והכלכלי, הצטרפה רוח מהפכנית ורעננה. רפובליקת ויימאר הביאה עמה בשורה של שחרור אישי, אמנותי ופוליטי, כמו גם הבנה באשר לתפקידו של הקולנוע בהבנייה החברתית של ההמונים. היה זה השילוב של ריכוז הכוח הקולנועי בידי UFA, של אישיותו של פומר, ושל התנאים החיצוניים היוצאים מגדר הרגיל, אשר הוליד את הסרט האקספרסיוניסטי הראשון, "הקבינט של ד"ר קליגרי" בשנת 1919.
הקבינט של ד"ר קליגרי > הפקת הסרט

בשנת 1919 ניגש פומר למלאכת הסרטת הסרט האקספרסיוניסטי הגרמני הראשון, "הקבינט של ד"ר קליגרי". חזונו של פומר כמפיק היה של שליטה מלאה בכל גורמי ההפקה, החל מבחירת הבמאי והתסריטאי, וכלה בהחלטות אמנותיות הנוגעות לתוכן.
עוד בטרם נבחר הבמאי (פריץ לאנג יועד לביים את הסרט, אך התארכות צילומי סרטו "העכבישים" מנעה זאת) פנה פומר לשלושה ציירים אקספרסיוניסטים המזוהים עם כתב העת האקספרסיוניסטי "שטורם", והם וולטר ריימן, הרמן וורם, וולטר רוהריג, וביקש מהם ליצור את תפאורת הסרט. בשלב מאוחר יותר השתלב הבמאי, רוברט וינה. ארבעה אלו, בעידודו של פומר, יצרו עולם בלהות אקספרסיוניסטי, בעל כוח וחיות ששרדו עד ימינו.
הקבינט של ד"ר קליגרי > החידושים הקולנועיים שבסרט

הסרט השתמש בתפאורה שיצרו ריימן, וורם ורוהריג, שהייתה בלתי ריאליסטית בעליל, בעלת פרספקטיבה מעוותת וחסרת דיוק ארכיטקטוני. האיפור, כמו גם המשחק, היו מוגזמים בעליל. משחקי האור והצל שיקפו את האורות והצללים בנפשם של הגיבורים. השחקן קונרד ויידט שיחק באופן מוגזם, ובלתי ריאליסטי. העלילה הייתה עלילת אימים, העוסקת בחולה נפש, כאשר בסיום הסרט מסתבר כי
כל הסרט היה אך הזיה שנבעה ממחלתו.
נקודת המבט הסובייקטיבית של הסרט הייתה מרכיב חשוב בסיווגו כאקספרסיוניסטי.
הסרט צולם במלואו באולפן, באופן שלא היה אופייני באותה התקופה, דבר שאיפשר שליטה מלאה בכל המרכיבים הצורניים.
הקבינט של ד"ר קליגרי > התגובה העולמית לסרט

הסרט היה להצלחה הגדולה של הקולנוע הגרמני ולא רק בארץ מולדתו, כי אם בעולם כולו, לרבות בלונדון ובארצות הברית. ב-1921 כתב המגזין "פוטופליי" כי מאז סרטו של גריפית', "לידתה של אומה" (1915), לא היה סרט שעורר עניין כה רב וויכוח בין מחייבים ושוללים. נראה היה לפומר כי קולו הייחודי של הקולנוע הגרמני נמצא לו בסגנון האקספרסיוניסטי.
התפתחות הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני

על אף התקוות הגדולות שהביאה עמה הצלחת "קליגרי", לא הצליח הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני לייצב את מעמדו כזרם מוביל בקולנוע. במשך כמה השנים הבאות ביימו במאים גרמנים מובילים סרטים אקספרסיוניסטיים, אך התנועה גוועה מעצמה בשנת 1926 לערך. נראה כי התייצבותה הכלכלית של גרמניה איפשרה ייבוא סרטים זרים רבים יותר, שהתחרו עם הסרט האקספרסיוניסטי המקומי והקטינו מאוד את כדאיות הפקתו, שהלכה ונהייתה יקרה ("מטרופוליס" צולם בעלות של 5 מיליון מארק, והיה לסרט הגרמני היקר ביותר עד אז. כגודל ההשקעה כן היה גודל הכישלון הקופתי). מצב הרוח המהפכני והקודר של ימיה הראשונים של רפובליקת ויימאר הוחלף במצב רוח מיושב יותר, ואנשים הלכו לקולנוע על מנת להתבדר וליהנות מחייהם, ולא על מנת לצפות ביצירות אמנות קודרות ומעוותות.
התפתחות הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני > מאפייני הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני

הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני ניחן במספר מאפיינים צורניים ותוכניים:
משחקי אור וצל המבוססים על ניגודים חדים, ומשחק בצללים. עניין הצללים בולט במיוחד בסרטו של מורנאו "נוספרטו", אך הוא נוכח מאוד ברבים מסרטי הזרם.
תפאורה מוזרה, אקסצנטרית, המבוססת על זוויות חדות, פרספקטיבה מעוותת, רהיטים מוארכים במיוחד, היוצרים הרגשה של הזיה או חלום תעתועים. שימוש בהשתקפויות ובמראות, לעיתים מראות המשקפות מראה מעוות.
דמויות המצויות על סף השיגעון או מעבר לו, בעלות נטייה פלילית בולטת.
סיפור המסופר בצורה סובייקטיבית.
נוכחות של אופל או רוע אשר בא לידי ביטוי בצורה של אישה.
התפתחות הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני > יוצרי הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני ויצירותיהם > במאים

בין הבמאים הגדולים שפעלו בתחום היו:
פריץ לאנג - יוצר הסרטים "ד"ר מבוזה, המהמר" (1922), סרטי הניבלונגים (שני חלקים "מותו של זיגפריד" ו"נקמתה של קרימהילדה" (1924)) ו"מטרופוליס" (1926). לאנג, אשר עבד לצד אשתו, התסריטאית תיאה פון הארבו, המשיך ויצר את יצירת המופת "M" שנוצר בשנת (1931), הקרובה ברוחה ובנושאיה לקולנוע האקספרסיוניסטי. 
לאנג, שהיה יהודי, נמלט למערב בעת עליית הנאצים לשלטון.
בארצות הברית המשיך ליצור, ויצר את הסרט "זעם" (1936) המשתווה ליצירותיו בגרמניה. לאנג הביא לארצות הברית את חזונו הצורני, השאוב במידה רבה מסרטיו בתחילת שנות ה-20, כמו גם את עולמו הפנימי האפל הרווי בפשע ובטירוף, שהייתה לו השפעה רבה על סגנון הסרט האפל האמריקני של שנות ה-40.
פרידריך וילהלם מורנאו - יוצר הסרטים: "הטירה המכושפת" (1921), "נוספרטו הערפד" (1922) ו"הצחוק האחרון" (1924). הצלחתו של מורנאו, ובמיוחד של הסרט "הצחוק האחרון", הביאה לו חוזה באולפני פוקס בהוליווד, שם יצר בשנת 1927 את יצירת המופת "הזריחה". מורנאו המשיך ליצור בהוליווד, אך נהרג בתאונת דרכים בשנת 1931 בהיותו בן 42 שנים בלבד.
פאול וגנר - יוצר הסרט "הגולם" (1920). וגנר היה מכוכבי הסרט האילם הגרמני בראשיתו. הופעתו המרשימה ב"סטודנט מפראג" בשנת 1913 העלתה אותו למעמד של כוכב. בשנת 1920 ביים את "הגולם" הנחשב לאחת היצירות האקספרסיוניסטיות המובהקות. וגנר, בניגוד לאחרים שיצרו בזרם זה, היה מתומכי המשטר הנאצי, וביים מספר סרטי תעמולה.
פאול לני יוצר הסרט "בית השעווה" (1924). לני הגיע אל הקולנוע מתחום העיצוב. בתחילה שימש כמעצב תפאורות ולאחר מכן כבמאי. לני שימש כמעצב התפאורה לכל הסרטים שביים. בשנת 1927 הגיע להוליווד, והחל מביים שם סרטי אימה, בטרם מת בשנת 1929 באופן פתאומי.
יוצר חריג היה וולטר רוטמן, שב-1927 יצר את הסרט הדוקומנטרי הפורמליסטי ברלין: סימפוניה של עיר גדולה.
התפתחות הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני > יוצרי הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני ויצירותיהם > תסריטאים וצלמים

התסריטאי קארל מאייר כתב את התסריטים לרבים מן הסרטים האקספרסיוניסטיים הגרמנים לרבות "הקבינט של ד"ר קליגרי", "המדרגות האחוריות" (סרטו של פאול לני משנת 1921) ו"הצחוק האחרון" (1924). בשנת 1927 נסע עם מורנאו לארצות הברית, ולאחר מכן המשיך לעבוד באנגליה.
התסריטאית תיאה פון הארבו, הייתה נשואה לפריץ לאנג, ועבדה עמו על סרטי "ד"ר מבוזה" ו"מטרופוליס". עם עליית הנאציזם לשלטון הפכה לנאצית מושבעת, התגרשה מלאנג, שהיה יהודי, ויצרה סרטי תעמולה נאצים.
הצלם קארל פרוינד צילם בין היתר את "הצחוק האחרון" (1924) ו"מטרופוליס" (1926). בשנות השלושים עבר להוליווד ואף זכה בפרס האוסקר על צילום הסרט "האדמה הטובה" (1937). פרוינד אחראי למספר סרטים בסגנון "הסרט האפל" כ"קי לארגו" (1947), וכמו כן גם לסרטי אימה בז'אנר "המומיה".
הצלם פריץ ואגנר צילם את "הטירה המכושפת" (1921), "נוספרטו" (1922). ואגנר הוא בין המעצבים הבולטים של הסגנון הצורני האקספרסיוניסטי. לאחר עליית הנאצים לשלטון המשיך ביצירת סרטים, אך חשיבותו התמעטה, והוא לא שב להישגיו מימי הסרט האקספרסיוניסטי.