stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסינתזה האבולוציונית המודרנית

כמה רעיונות מרכזיים חברו יחד בתחילת המאה ה-20 כדי ליצור את הסינתזה המודרנית, כולל שונות גנטית, ברירה טבעית ותורשה מנדליאנית. איחוד זה פתר חלק מן הבעיות שנותרו בלתי פתורות בדרוויניזם ודחק מגוון של תיאוריות אבולוציה לא-דרוויניות.
הסינתזה האבולוציונית המודרנית (באנגלית: modern evolutionary synthesis), הידועה גם בתור "הסינתזה החדשה" או "הסינתזה האבולוציונית", היא סינתזה שנעשתה במאה ה-20 בין מספר תחומי מחקר בביולוגיה ומספקת סקירה של תהליכי האבולוציה כפי שהם מקובלים כיום במחקר. את המושג טבע ג'וליאן הקסלי (אנ'), נכדו של תומאס הקסלי, בשנת 1942, בספרו "אבולוציה: הסינתזה המודרנית".
הסינתזה נהגתה בין 1936 ל-1947. היא עושה שימוש במספר תחומים בביולוגיה, בהם גנטיקה, ציטולוגיה, סיסטמטיקה, בוטניקה, מורפולוגיה, אקולוגיה ופלאונטולוגיה, ומשקפת קונצנזוס מדעי לגבי אופן התנהלותה של האבולוציה. הסינתזה היא פיתוח של רעיונות קודמים בני המאה ה-19 מאת דרווין, גרגור מנדל, רעיונות הנאו-דרוויניזם ומחקר שנעשה על ידי גנטיקאים שעסקו באוכלוסיות בראשית המאה ה-20 ועד שנות השלושים שלה. הסינתזה איחדה בין חוקי התורשה של מנדל לבין עקרונות הברירה הטבעית והאבולוציה ההדרגתית.
הסינתזה הסבירה כיצד מקרואבולוציה, שקיומה נצפה גם בטבע וגם במחקרים פלאונטולוגיים, מתאפשרת בהינתן מיקרואבולוציה (שינוי ברמה המולקולרית, חקר הורשתם של גנים במרוצת הדורות, ויחסי הגומלין בין גנים באוכלוסיות נתונות).
ג'ון הלדיין ותאודוסיוס דובז'נסקי הם בין הגנטיקאים ששילבו בסינתזה האבולוציונית המודרנית את נושא הגנטיקה. חוקרים נוספים מתחום הגנטיקה של אוכלוסיות תרמו את ממד המחקר בנושא שינויי אללים באוכלוסיות נתונות, כפי שהודגם למשל בניסוי האבולוציה ארוכת הטווח של האי-קולי. חוקרים נוספים בתחום הסינתזה הם רונלד פישר, סיואל רייט, ארנסט מאייר, ג'ורג' גיילורד סימפסון וג'ורג' סטבינס (אנ').
חוקרים ובהם הפלאונטולוג סטיבן ג'יי גולד והביולוג ניילס אלדריג' שייסדו את תאוריית שיווי המשקל המקוטע בשנות השבעים, סבורים שבאבולוציה ההדרגתית משולבים מקטעים של אבולוציה מהירה, אך הסברה הזו, הגם שיש בה טענה לגבי קצב שונה של האבולוציה, מקבלת את הנחות היסוד של הסינתזה האבולוציונית המודרנית.
ראו גם

נושאי מחקר עדכניים בביולוגיה אבולוציונית
הסינתזה האבולוציונית המורחבת
הערות שוליים

↑  Gould 2002, p. 216
↑  מידע באתר האקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית (באנגלית)
| אבולוציה |
| --- | --- | --- |
| מנגנונים ותהליכים | הסתגלות • סחף גנטי • זרימת גנים • מוטציה • ברירה טבעית • ברירה זוויגית • ברירת שארים • היווצרות המינים |  |
| מחקר והיסטוריה | היסטוריית חקר האבולוציה • היסטוריית חקר התפתחות האדם • ראיות • היסטוריה של החיים • מאובן מעבר • הסינתזה המודרנית • השפעות חברתיות • תאוריה ועובדה • התנגדויות / מחלוקת |  |
| תחומים בביולוגיה אבולוציונית | קלדיסטיקה • גנטיקה אקולוגית • ביולוגיה התפתחותית אבולוציונית • אבולוציה של האדם • אבולוציה של צמחים • אבולוציה מולקולרית • פילוגנטיקה • גנטיקה של אוכלוסיות • אבולוציה של השפה |  |
קטגוריית אבולוציה • פורטל ביולוגיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4380606-5 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מחנה מילברטסהופן

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  גרמניה 
 מחוז:  מינכן 
 תאריכים
 תאריך הקמה:  1941
 תאריך סגירה:  1942
 נתונים
 קואורדינטות:  48°11′42″N 11°34′24″E﻿ / ﻿48.195°N 11.5733°E﻿ / 48.195; 11.5733
  (למפת מינכן מוגדלת) מחנה מילברטסהופן(למפת מינכן רגילה) מחנה מילברטסהופן
 
אנדרטת מחנה מילברטסהופן.
מחנה מילברטסהופן (המכונה בעגה הנאצית הרשמית "היישוב היהודי מילברטסהופן") היה מחנה עבודה וריכוז עבור כליאת יהודים במינכן שבגרמניה בין השנים 1941–1942.
תקופת השואה

מעת עליית השלטון הנאציונל-סוציאליסטי בגרמניה, כ-9,000 האזרחים היהודים במינכן נחשפו לאפליה גזענית. ב-1938, כ-3,500 יהודים כבר נאלצו להגר לאחר ליל הבדולח, עוד 1,000 גברים יהודים גורשו למחנה הריכוז דכאו.
מחנה מילברטסהופן נבנה ברובע מילברטסהופן של מינכן ב-17 במרץ 1941 כמחנה צריפים על מגרש של 14,500 מ"ר. יהודי המקום נאלצו לבנותו בכפייה ללא שכר. 18 צריפי העץ היו בעבר מגורים של ה-SA מאוברך. עד 11 באוקטובר 1941, 412 גברים ו-38 נשים גורשו למחנה מילברטסהופן כעובדי כפייה. שיא התפוסה של הצריפים המיועדים ל-1,100 איש הייתה 1,376 אנשים. ההעברה הכפויה למילברטסהופן ולמחנה הכינוס בברג אם לאים שחררה כ-1,500 דירות במינכן, שניתנו בעיקר ל"חברים ראויים למפלגה". היהודים שחיו במחנה שימשו כעובדי כפייה בחברות שונות במינכן. הנהלת המחנה הייתה באחריות האסירים עצמם.
המחנה, המנוהל על ידי הנהגת המחוז של ה-NSDAP של מינכן, שימש בעיקר כמחנה מעבר לגירושים למחנות הריכוז וההשמדה פיאסקי, טרזינשטט ואושוויץ. ב-20 בנובמבר 1941 יצאה הרכבת הראשונה כשעליה 1,000 אסירים, מתחנת המשא הסמוכה למחנה, אל קובנה, שם נרצחו האנשים כמה ימים לאחר מכן. המחנה ננטש ב-19 באוגוסט 1942. עד אז, כמעט כל האסירים שם גורשו למחנות השמדה. אחרוני האסירים הועברו למחנה האיסוף בברג אם לאים. המחנה נמכר לאחר מכן ל-BMW AG, ששכנה עובדים זרים איטלקיים בצריפים.
לאחר המלחמה

לאחר תום מלחמת העולם השנייה המחנה שימש כמחנה פליטים של הצלב האדום. לאחר תקופה ממושכת בה המחנה היה נטוש, מאז שנות ה-80 האתר הוסב לאזור מסחרי. ב-30 באוקטובר 1980 הוגשה בקשה להצבת לוח זיכרון בישיבת הוועדה המחוזית. לבסוף, רוברט ליפל יצר פסל שהוצב כאנדרטה בקצה הצפוני של מתחם המחנה, ונחנך על ידי גאורג קרונאוויטר ב-15 בנובמבר 1982.
פסל הברונזה בגובה כשלושה מטרים מזכיר גם עץ מת וגם חנוכייה. על הפסל חקוק הכיתוב:
"עבור אזרחים יהודים רבים, דרך הייסורים במחנות ההשמדה החלה ב-1941/43 עם פינויים למחנה הכינוס במינכן, כאן בקנורשטראסה 148".
ב-1988, כחלק מהרחבת קו הרכבת התחתית U2 והקמת תחנת הרכבת התחתית Am Hart, הפסל הועבר זמנית לבית הקברות היהודי החדש .
הסכסוך הביזנטי-גאורגי

הסכסוך הביזנטי-גאורגי של המאה האחת עשרה מתייחס לסכסוך שמקורו בוויכוח על ירושת דוד השלישי, שהוכרח להכריז על הביזנטים כיורשיו.
ירושת קורופלאטס

הסכסוך הביזנטי–גאורגי, של המאה האחת עשרה התמקד בעיקר במספר מחוזות אסטרטגיים באזורי הגבול הבינטיים-גאורגיים-ארמניים. רוב האדמות הללו הוענקו על ידי בסיליוס השני לקורופלאטס הגאורגי, דוד השלישי כגמול על עזרתו הקריטית במאבק כנגד הגנרל הביזנטי המורד, ברדס סקלרוס, בשנים 978-979. אף על פי כן, תמך דוד במרידה כושלת אחרת שהונהגה על ידי גנרל ביזנטי אחר, ברדס פוכאס, בסוף שנות השמונים של המאה העשירית. כתוצאה מתמיכה זו, הוכרח דוד להכריז על בסיליוס השני ליורש הנסיכות שלו. הסכם זה הפר הסכם אחר שערך דוד עם בנו המאומץ ויורשו, בגרט השני מלך אבחזיה.
לאחר מות דוד בשנת 1000, צרף בסיליוס לאימפריה את טאו, תאודוסיופוליס (כיום ארזורום), אזור פאסיאן (Φαστανοζ) וימת ואן (אפאהוניק) כולל העיר מנזיקרט. שנה לאחר מכן, הנסיך הגאורגי, גורגן, אביו הטבעי של בגרט, התקדם לעבר שטחי המריבה, במטרה להשתלט בחזרה על ירושת דוד. אלא שניקפורוס אורנוס (Νικηφόρος Ουρανός), מנהיג אנטיוכיה, הניא אותו מלעשות זאת. למרות הכול הצליח בגרט, בשנת 1081, להפוך למלך הראשון של הממלכה הגאורגית המאוחדת. לאחר מותו בשנת 1014, המשיך יורשו, גיאורגי הראשון, את התביעה לירושה העתיקה של טאו, שהייתה בידי הביזנטים.
מלחמת גיאורגי הראשון כנגד בסיליוס השני

בשנת 1014, פלש גיאורגי הראשון לטאו, כשכוחותיו מתוגברים במתנדבים ארמנים. בסיליוס השני, בהיותו טרוד במלחמה כנגד הבולגרים, שלח צבא שיגרש את הגאורגים. הצבא הוכה באופן מכריע, אבל צי המלחמה הביזנטי כבש את נמלי הכוזרים בעורף, כלומר עד לצפון-מערב מאזור השליטה הגאורגית. לאחר שהושלם כיבוש בולגריה, בשנת 1018, החלו הביזנטים בהכנות למערכה הגדולה מול הגאורגים, כאשר בתחילה חיזקו מחדש את המבצר תאודוסיופוליס. בסתיו 1021 יצא בסיליוס בראש צבא גדול, שמתוגבר במשמר הורנגי, ותקף את הגאורגים ובעלי בריתם הארמנים, כשהם כובשים את פאסיאן ודוחפים את הגאורגים אל מעבר לטאו לתוככי הממלכה הגאורגית. המלך גיאורגי, בנסיגתו, שרף את העיר אולתיסי כדי שלא תיפול בידי הביזנטים, והתמקם בעיר קולה (גאורגית: კოლა, טורקית: Göle).
ב-11 בספטמבר 1021, התחולל קרב עקוב מדם ליד הכפר שירימני, ליד ימת פלאקזיו (כיום ימת צ'ילדיר Çildir, טורקיה), קרב שירימני. הקיסר ניצח ניצחון יקר, והכריח את גיאורגי לסגת צפונה לתוך ממלכתו. בחורף נסוג בסיליוס לטרבזון כשהוא בוזז את הממלכה בדרכו. מספר ניסיונות למשא ומתן לפתרון הסכסוך עלו בתוהו. בינתיים קיבל גיאורגי תיגבור מממלכת קאחתי-הרתי ובא בברית עם הגנרלים הביזנטיים, ניקפורוס פוכאס וניקפורוס קסיפיאס, שביצעו מרידת נפל בעורף הביזנטי. בדצמבר של אותה שנה, בעל בריתו של גיאורגי, המלך הארמני, יואן סנכרים מוספוראקאן (Վասպուրական), שהוטרד מידי הסלג'וקים, מוסר את כניעת ממלכתו לקיסר הביזנטי.
עם הגעת האביב, בשנת 1022, פתח בסיליוס במתקפה הסופית שלו, קרב סוונדכס, ונחל בה ניצחון מוחץ על הגאורגים. כשהוא מאיים מהים ומהיבשה על אחיזתו של גיאורגי על טאו, פאסיאן, קולה, ארטאני וג'אוואחתי, שבה את בנו הקטן של גיאורגי, בגרט, והשאיר אותו כבן ערובה.
מרידות ליפריט הרביעי דוכס קלדקארי

עם מות אביו בשנת 1025 חזר בגרט לביתו כדי לרשת את כס המלוכה, אולם נתקל בחבורת אצילים בעלת עוצמה, שסירבו להכיר בו כיורש, וכשליט הממלכה. האצילים הזמינו, בשנת 1028, את הצבא הביזנטי, להשתלט על הממלכה. הביזנטים פלשו לאזורי הספר של הממלכה הגאורגית וכיתרו את מצודת קלדקארי, מצודת מפתח במחוז ההיסטורי, תריאלתי (מקום מושבה הראשון של דוכסות קלדקארי), אבל לא הצליחו לכבוש אותה ונסוגו לשוושתי (შავშეთი). הבישוף המקומי, "סבא מטבטי", ארגן הגנה מוצלחת על האזור, כשהוא מכריח את הביזנטים לשנות את הטקטיקה. הקיסר קונסטנטינוס השמיני שלח את דמטרה מארטאנוג'י, הנסיך הגאורגי הגולה, דודנו של בגרט, שהיה מוכר על חוגים נרחבים כטוען לגיטימי לכתר, לקחת את כס המלוכה בכוח. אירוע זה היה המאיץ למרידה כנגד בגרט והעוצרת, מרים מוספוראקאן. ב-15 בנובמבר 1028, מת קונסטנטינוס, ויורשו רומנוס השלישי הוציא את צבאו מגאורגיה. המלכה מרים ביקרה בקונסטנטינופול בשנת 1029 או 1030, וניהלה משא ומתן על הסכם שלום בין הממלכות. למתן תוקף להסכם נישאה אחייניתו של הקיסר החדש, הלן, לבגרט, והובטח לו התואר הביזנטי, "קורופלאטס", והכרה בו כ"מלך הגאורגים והאבחזים". הלן נפטרה זמן קצר לאחר מכן בכותאיסי, ובגרט נישא לנסיכה האלנית, בורנה מאלניה, אחותו של צאר ממלכת אלניה, דורגולל הגדול. מותה של אשתו הראשונה הביא בעצם גם לסופה של ההתקרבות הקצרה בין הממלכה הגאורגית לאימפריה הביזנטית.
בתחילת שנות הארבעים של המאה האחת עשרה, מרדה האופוזיציה הפאודלית כנגד בגרט. המורדים שהונהגו על ידי ליפריט הרביעי דוכס קלדקארי, ביקשו את עזרתם של הביזנטים במטרה להכתיר טוען אחר לכתר, דמטרה, אחיו למחצה של בגרט, לכס המלוכה. למרות שמאמציו לכבוש את מצודת המפתח ארטאני, עלו בתוהו, הצליח ליפריט לגייס את הביזנטים ולהנחיל מפלה ניצחת לבגרט בקרב סאסירתי, ובכך לאלץ את בגרט למצוא מחסה בהרי הקווקז המערביים של גאורגיה. בגרט מצידו שם את פעמיו לקונסטנטינופול, ולאחר שלוש שנים של משא ומתן, הצליח להשיג הכרה של החצר הביזנטית. הוא חזר לגאורגיה בשנת 1051, והכריח את ליפריט לצאת לגלות. ולמעשה היה זה סופו של הסכסוך הביזנטי-גאורגי.
אחרית דבר

למרות אובדן השטחים לבסיליוס השני, הצליחו המלכים הגאורגים שבאו לאחר מכן, לשמור על עצמאותה של הממלכה הגאורגית, ולצרף את רוב האדמות הגאורגיות לתוך הממלכה. רבים מהאזורים שסופחו לאימפריה הביזנטית נכבשו מאוחר יותר, בשנות השבעים והשמונים של המאה האחת עשרה, על ידי הסלג'וקים, ונכבשו מידיהם על ידי המלך הגאורגי, דוד הבנאי.
מערכת היחסים עם המונרכיות הנוצריות היו, באופן יחסי, יחסי שלום. להוציא אפיזודה אחת בשנת 1204, כאשר תמר מלכת גאורגיה ניצלה את מסע הצלב הרביעי כנגד קונסטנטינופול, ופלשה למחוזות הים השחור של נסיכי קומננוס, מייסדי האימפריה של טרפזונטס.
הערות שוליים

↑  באותם ימים נקראה בגאורגית סוונדכס (სჳნდაქს-ი) שבגאורגיה או פאסיאן (Phasiane) או בסיאן שבצפון טורקיה שהייתה ידועה מתקופת קולכיס
↑  ניקפורוס קסיפיאס - מפקד צבאי באימפריה הביזנטית שהיה מושל פלובדיב שבתראקיה
↑  וספוראקאן (Վասպուրական) - פרובינציה וממלכה ארמנית, שנכבשה על ידי האימפריה הביזנטית
↑  מרים מוספוראקאן - היא אימו של בגרט הרביעי וביתו של סנכרים השני מלך ארמניה
↑  שליטי ממלכת אלניה, שהתקיימה בצפון אוסטיה, נקראו בתואר "צאר"
↑  דמטרה היה בנו של גיאורגי הראשון ואלדה האלנית
↑  קומננוס (Κομνηνός, Κομνηνοί) שושלת שליטים של האימפריה הביזנטית שהתקיימה בתקופת שקיעתה של האימפריה
| היסטוריה של גאורגיה |
| --- | --- | --- |
| פרהיסטוריה (אנ') | תרבות שוּלבַּרִי-שוֹמוּ (אנ') • תרבות קוּרָה-אַרַאכּס (אנ') • תרבות תרִיאַלֵתִית (אנ') • תרבות קוֹלֵכִית (אנ') • דִיאַוֹחִי (אנ') | מפת ממלכות קולכיס ואיבריה |
| העת העתיקה | קולכיס • איבריה • גאורגיה בעידן הרומי (אנ') • מסע פומפאי לגאורגיה (אנ') • אגריסי • איבריה הסאסאנית (אנ') • ניצורה של איבריה (אנ') | מפת ממלכות קולכיס ואיבריה |
| ימי הביניים | המלחמות האיבריות (אנ') • המלחמות הלאזיות (אנ') • נסיכות איבריה (אנ') • השלטון הערבי בגאורגיה (אנ') • אמירות טביליסי • שושלת בגרטיוני • איבריה הבגרטידית • ממלכת אבחזיה • ממלכת קאחתי-הרתי • ממלכת הרתי • התמה של איבריה • ממלכת גאורגיה המאוחדת • תור הזהב של גאורגיה(אנ') • ארמניה בממלכת גאורגיה (אנ') • שירוואן הגאורגית (אנ') • המלחמות הביזנטי-גאורגיות • המלחמות הסלג'וק-גאורגיות (אנ') • הפלישה המונגולית • הפלישה הטימורית • הפלישה הטורקמנית (אנ') | מפת ממלכות קולכיס ואיבריה |
| העת החדשה המוקדמת | ממלכת כארתלי • ממלכת קאחתי • ממלכת אימרתי • נסיכות גוריה • סוואנתי • אבחזיה • סאמצחה (אנ') • סמגרלו (אנ') • גאורגיה הספווית (אנ') • ממלכת כארתלי-קאחתי | מפת ממלכות קולכיס ואיבריה |
| העת החדשה | גאורגיה באימפריה הרוסית (אנ') • הרפובליקה של עבר הקווקז • הרפובליקה הדמוקרטית הראשונה • הפלישה הסובייטית לגאורגיה • גאורגיה הסובייטית • מלחמת גאורגיה–רוסיה | מפת ממלכות קולכיס ואיבריה |
האימפריה הביזנטית בשנת 1025 בסוף שלטונו של בסיליוס השני
בודוג הלמי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 באפריל 1879 פאפה, הונגריה 
 פטירה:  11 בפברואר 1957 (בגיל 77) בודפשט מחוז XIII, הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 השכלה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1900) 
 
בודוג הלמי (במקור הרץ בהונגרית: Halmi Bódog; פאפה, 6 באפריל 1879 – בודפשט, 11 בפברואר 1957) היה סופר ספרות יפה וספרות משפטית, מבקר ספרות, שופט מחוזי מלכותי בבודפשט.
קורות חיים

בודוג הלמי נולד במשפחה יהודית כבנם של הצייר ומורה לציור דוד הרץ (1844–1931) ושל אטלקה גוטליב (1849– 1898) הוא סיים את המכללה הקלוויניסטית בעיר הולדתו ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) לאחר קבלת ההסמכה בשנת 1900 הפך עורך דין. בין 1900 לבין 1904 היה עוזר משפטי בבית המשפט המחוזי בסומבטהיי, בין 1904 לבין 1908 היה סגן רשם בית המשפט של סיגט ואחר כך עד 1910 היה מזכיר בית המשפט המחוזי. בין 1911 לבין 1914 עבד כשופט בחוסט, ובין 1920 לבין 1938 כשופט בבודפשט. בשנים 1938–1944 היה דובר עיתונות. הן מחקרי הספרות הגדולים שלו והן דיוקנאות הסופרים שלו תרמו ליצירת דעה ציבורית נכונה על סופרי העידן המודרני. אשתו הייתה ארנקה לאסלו.
כתביו

סיפורי מרושהאזה (סיפורים קצרים, בודפשט, 1903)
נשיקות, ייסורים (שירים, סיגט, 1904)
סיפורים וכתבים מודרניים (סיגט, 1909)
רשומות של נשאר בבית (שופרון, 1917)
נוּרה ומאהבות אחרות (בודפשט, 1918)
ארז'ה ועלובים אחרים (מחזה, סיפורים קצרים, בודפשט, 1922)
הילד היהודי (סיפורים קצרים, בודפשט, 1922)
מפורסמים הונגרים (מחקרים, בודפשט, 1923)
פרנץ מולנר, הסופר והאיש (מחקר, בודפשט, 1929)
ז'יגמונד מוריץ, הסופר והאדם (מחקר, בודפשט, 1930)
פרנץ הרצג, הסופר והאדם (מחקר, בודפשט, 1931)
דיוקנאות סופרים (מחקרי ספרות, בודפשט, 1934)
טמאש קובור, הסופר והאיש (מחקר, בודפשט, 1935)
ראשים (בודפשט, 1937)
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon I - IV (לקסיקון ביוגרפי הונגרי).
ינה פינטר : ההיסטוריה של הספרות ההונגרית: שיטתיות מדעית I - VIII., בודפשט, 1930–1941, VIII. כרך 304
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. בודוג הלמי
Magyar irodalmi lexikon I - III (לקסיקון ספרותי הונגרי).
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 93230/1903. Forrás: MNL-OL 30795. mikrofilm 205. kép 3. karton. Névváltoztatási kimutatások 1903. év 20. oldal 9. sor
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest XIII. kerületi polgári halotti akv. 242/1957. folyószáma alatt".
↑  "Herz Dávidné Gottlieb Etelka halotti bejegyzése a pápai halotti akv. 378/1898. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 0985 6823  LCCN: no99049955  VIAF: 71026649   WorldCat (עם VIAF): 71026649
המערכה הגדולה

דגם מערכות האש שעל מזבח העולה
המערכה הגדולה הייתה מערכת האש המרכזית מבין שלוש מערכות האש שהיו דולקות על מזבח העולה (בנוסף למערכת הקטורת ומערכת התמיד). מערכה זו הייתה המרכזית מבין מערכות האש של מזבח העולה, משום שעליה נשרפו כל הקורבנות שהוקרבו בבית המקדש לאחר שחיטתם.
אש המערכה

אש המערכה לא הודלקה בדרך רגילה, על ידי בני אדם. בפעם הראשונה שעבדו את עבודת הקורבנות ירדה אש מן השמיים ובערה על מזבח העולה, ומאז דאגו הכוהנים להמשיך ולכלכל אותה, כדי שלא תכבה. מדי יום היו מסדרים לפני הקרבת קורבן התמיד, את המערכה הגדולה עם עצים בצורת שתי וערב, החלק הפנימי של העצים היה נוגע בתפוח שהוא ערימת אפר הקרבנות שעמדה באמצע המזבח. מעל העצים היו מניחים שני גזרי עצים, אותם העלו למזבח בזמן סידור המערכות, וזאת כדי להראות שלא מחכים לנס ולא סומכים עליו.
אש המערכה > הנסים באש המערכה

אש המערכה הייתה פלאית, כפי שמתואר במסכת יומא, וחלו בה מספר נסים:
האש לא זזה מעולם ממזבח הנחושת, ולאחריו ממזבח העולה. במשכן, בעת מסעות בני ישראל במדבר כיסו את האש בפסכתר.
האש הזו הייתה חזקה במיוחד, וכילתה יותר חומר בערה מאשר אש רגילה.
גם כאשר נשבה רוח חזקה, וירדו גשמים רבים, אש המערכה מעולם לא כבתה.
אפילו כל הרוחות בעולם לא הזיזו את עשן הקורבנות שנשרפו באש המערכה שעלה בקו ישר לשמים.
אש המערכה עצמה, לא העלתה עשן.
המזבח במשכן היה עשוי מעץ ומצופה בנחושת. ומעולם אש המערכה לא שרפה את העץ או המיסה את הנחושת, אף על פי שהיא הייתה חזקה ביותר.
”חמשה דברים נאמרו באש של מערכה רבוצה כארי וברה כחמה ויש בה ממש ואוכלת לחין כיבשין ואינה מעלה עשן”, (תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף כ"א, עמוד ב')
אש המערכה > סילוק האש

בימי מנשה, המלך החוטא, הסתלקה האש ונעלמה מעל גבי המזבח בגלל חטאיו הרבים.
האש מעולם לא חזרה ולכן צצו בעיות:
לא הייתה אפשרות לשרוף כמות גדולה מאוד של קורבנות ביום אחד עם אש כה קטנה, כיון שבשלשת הרגלים הקריבו מאות קרבנות ביום. לכן שבי ציון בנו מזבח גדול יותר מהמזבח שהיה בבית המקדש הראשון כדי שהאש הגדולה יותר תאכל את כל הבשר. אך גם זה לא עזר, ובכל זאת נשארו שאריות בשר, ליום המחרת במקדש.
העצים למערכה

העצים למערכה צריכים להיות עצים ללא תולעים. המשנה במסכת תמיד אומרת ”כָּל הָעֵצִים כְּשֵׁרִין לַמַּעֲרָכָה, חוּץ מִשֶּׁל זַיִת וְשֶׁל גֶּפֶן. אֲבָל בְּאֵלּוּ רְגִילִין, בְּמֻרְבִּיּוֹת שֶׁל תְּאֵנָה וְשֶׁל אֱגוֹז וְשֶׁל עֵץ שָׁמֶן” בגמרא יש מחלוקת מה הבעיה בעצים זית וגפן. לדעה אחת הבעיה היא שיש בהם הרבה מים, ולכן הם מעלים עשן. לדעה השנייה הבעיה היא שאם יישרפו אותם זה ימעט ביישוב ארץ ישראל. הגמרא מוסיפה, שלדעה זו, עצי התאנה שהביאו הם עצי תאנה שאינה עושה פירות.
סידור המערכה הגדולה

את המערכה הגדולה סידרו בצד הדרומי-מזרחי של המזבח. הכהנים מעלים עצים אל המזבח, ומוסרים אותם לכהן שזכה בתרומת הדשן, שמסדר את המערכה הגדולה.
במשנה נאמר על המערכה הגדולה ” וַחֲזִיתָהּ מִזְרָחָה”. יש מחלוקת בין המפרשים מה משמעות המילה חזית. לדעת הרמב"ם משמעות המילה חזית היא סימון שמשם התחיל סידור המערכה. התוספות יום טוב מסביר שלדעת הרמב"ם את שני גזרי העצים שמים במזרח כדי שיסמנו שמשם מתחילים לסדר את המערכה. לדעת הראב"ד משמעות המילה היא שגזרי העצים יהיו מסודרים בכיוון מזרח־מערב ולא צפון־דרום. לדעת הברטנורא, היו עושים במערכה פתח שממנו היו מדליקים אותה (והמילה חזית היא מלשון "מאחזים את האש") והוא היה לצד מזרח.
כיוון שהמערכה הגדולה הייתה כה גדולה, היו ראשי העצים הפנימיים נוגעים בתפוח. בנוסף לעצים היו מסדרים עוד שני גזרי עצים, כפי שהוזכר מקודם, וגם בתקופת בית שני המשיכו במנהג זה.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף כ"א, עמוד ב'.
↑  בתלמוד בבלי, מסכת יומא, דף כ"א, עמוד ב' נאמר כי אכן שבה האש בימי בית שני, אך היא לא סייעה בשריפת הקרבנות, כמו כן מראה היה ככלב רובץ, בניגוד לבית ראשון בו נראתה כארי.
↑  המשנה במסכת מידות אומרת שאת העצים היו בודקים כהנים בעלי מומים שישבו בלשכת העצים. משנה מדות פרק ב משנה ה
↑  מסכת תמיד פרק ב משנה ג
↑  תמיד כט ב
↑  פירוש המשנה לרמב"ם מסכת תמיד פרק ב משנה ה
1 2  תוספות יום טוב על המשנה במסכת תמיד פרק ב משנה ד
↑  השגות הראב"ד על הלכות תמידין ומוספין פרק ב הלכה ז
↑  פירוש הברטנורא על מסכת תמיד פרק ב משנה ד
| מזבח העולה |
| --- | --- | --- |
| מערכות מזבח העולה | המערכה הגדולה • מערכה שנייה של קטורת • מערכת התמיד |  |
| מקומות על מזבח העולה | הכבש • התפוח • השיתין • בית הדשן |  |
| כלי מזבח העולה | פסכתר • מגרפה • מזרק • מחתה |  |
| עבודות במזבח העולה | תרומת הדשן |  |
איור להמחשת סידור המערכה הגדולה
פליקס זימנאואר

פליקס זימֶנָאוּאֶר (בגרמנית: Felix Simenauer;‏ 7 באוקטובר 1903 – 8 בספטמבר 1990) היה אתלט יהודי-גרמני, אלוף המכביה הראשונה (1932).
ביוגרפיה

זימנאואר נולד וגדל בברלין, בנם של הנריך הרמן ומינה זימנאואר. הוא התאמן בקבוצת בר כוכבא ברלין.
ביוגרפיה > 1924

בפסטיבל האתלטיקה באולם שנערך בסוף נובמבר 1924 לעיני 20,000 צופים הוא ייצג את מועדון בר כוכבא ברלין בריצת שליחים: 800 מטר-גלזנר, 400 מטר-טרוימן, 200 מטר-פליקס זימנאואר ו-200 מטר-גאורג קורץ.
ביוגרפיה > 1929

במכביה האירופית הראשונה שנערכה באוסטרבה, צ'כיה ביוני 1929 זכה זימנאואר בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.6 שניות, לפני פולק מצ'כיה (11.8 שניות) וקליין מאוסטריה. מדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.63 מטר, אחרי צנדר מצ'כיה (1.65 מטר) ופריץ דויטשר מגרמניה (1.63 מטר).
ביוגרפיה > 1930

במכביה האירופית השנייה שנערכה באנטוורפן, בלגיה ביולי 1930 הוא זכה במדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.1 שניות, אחרי גאורג קורץ ופריץ גרבר מגרמניה שקבעו תוצאה של 10.9 שניות.
ביוגרפיה > 1932

במכביה הראשונה שנערכה באפריל 1932 זכה זימנאואר בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם לזר דינר, גאורג קורץ ופריץ גרבר בתוצאה של 43.2 שניות, לפני ארצות הברית (43.6 שניות) וארץ ישראל(44.4 שניות). מדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.2 שניות, אחרי גס היימן מארצות הברית ובן ארצו פריץ גרבר (11.1 שניות).
ביוגרפיה > 1933

בשנת 1933 עלה זימנאואר לארץ ישראל אך כעבוד כשנה חזר לברלין לעבוד כאדריכל.
חיים אישיים

בשנת 1937 ברח לארצות הברית ושם עבד כמעצב פנים. באמצע שנות ה-70 הוא חזר לעיר הולדתו ברלין, בה נפטר בגיל 86 ב-8 בספטמבר 1990.
הערות שוליים

1 2  Felix Simenauer, באתר Geni (באנגלית)
↑  DIE GESCHICHTE DES JUDISCHEN TURNVEREINS BAR KOCHBA BERLIN 1898-1938, מוזיאון מכבי ע"ש פייר גילדסגיים (בגרמנית)
↑  יוסף יקותיאלי, הקונגרס העולמי של "המכבי", דואר היום, 21 ביולי 1929
↑  Maccabiah Games before World War II (באנגלית)
יעקב קידר

| --- | --- |

 לידה:  2 באוקטובר 1956 (בן 68) חיפה, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 עיסוק:  דיפלומט
 בת זוג:  אסנת קידר
 
יעקב קידר (נולד ב-2 באוקטובר 1956) הוא דיפלומט ישראלי בדימוס. כיהן כשגריר ישראל בשווייץ וליכטנשטיין, קניה, אוגנדה, טנזניה, מלאווי, זמביה וסיישל.
ביוגרפיה

קידר נולד בחיפה, ישראל.
בשנת 1985 מונה למזכיר שני בשגרירות ישראל בטוקיו, בירת יפן. ב-1997 החל לעבוד כקונסול הכללי הישראלי בשנגחאי, הרפובליקה העממית של סין.
בשנים 2001–2007 כיהן בחבר מועצת המנהלים של מרכז ההתפלה של המזרח התיכון במסקט, בירת עומאן, וכממלא מקום סמנכ"ל אגף מזרח תיכון במשרד החוץ הישראלי.
בשנת 2007 מונה לשגריר ישראל בניירובי, בירת קניה. במסגרת תפקידו היה אחראי על היחסים הדיפלומטיים גם עם אוגנדה, טנזניה, מלאווי, זמביה ואיי סיישל.
ב-2011 החל לעבוד כמפקח הכללי על שירות החוץ הישראלי.
ב-2015 הוציא לאור את הספר "אצל קיטמורה הזקן".
בשנת 2016 החל לכהן כשגריר ישראל בשווייץ וליכטנשטיין.
ביוגרפיה > חיים אישים

קידר היה נשוי לאסנת. הוא אב לשלושה ילדים וסב לנכדים.
הערות שוליים

↑  אצל קיטמורה הזקן, באתר הספרייה הלאומית
↑  החלטה מספר  1145 של הממשלה מיום 14.02.2016, באתר משרד החוץ
איוה כפרי

| --- | --- |

איוה כפרי ליד ציור שלה
 לידה:  1981 (בת 43 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 לאום:  יהדות
 מקום לימודים:  תואר שני באקול נסיונל סופרייר דה בוזאר (2004–2005)   מלגה ממכללת האנטר (2005–2006)
 תקופת הפעילות:  מ-2007
 הושפעה על ידי:  ג'סיקה סטוקהולדר   קתרינה גרוס
 יצירות ידועות:  הקיר (זוכה פרס רפפורט, 2013)
 פרסים והוקרה:  פרס רפפורט לצעירים, 2013   מלגה ממכללת האנטר
 www.ivakafri.com
 
איוה כפרי (נולדה ב-1981) היא אמנית ישראלית, המתמחה בציורים מופשטים ועבודות חומרים (כגון טפטים, ספריי, צבע אקרילי, נייר ופרספקס). זוכת פרס רפפורט לאמן הצעיר לשנת 2013.
ביוגרפיה

איוה כפרי נולדה בתל אביב.
כפרי אומרת כי היא תמיד ציירה ויצירה תמיד הייתה חלק משמעותי בחייה. היא החלה ללמוד בשנת 2002 באקול נסיונל סופרייר דה בוזאר אשר מכונה בקצרה ENSBA, ולאחר שקיבלה משם תואר שני, החלה ללמוד במכללת האנטר, שם גם השיגה מלגה ב-2005.
כפרי הציגה במשך השנים את יצירותיה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה. נכתב עליה במקומות רבים כי יצירתה ייחודית ומקורית והיא הופכת את הציור לחוויה בחלל ומרחיבה את גבולותיו מתוך שימוש חדש בחומרים חדשים.
במהלך לימודיה במכללת האנטר עזבה כפרי את ז'אנר ציורי הקנווס לטובת ציורי מיצבים ועוד.
ב-2013 זכתה בפרס על שם רות וברוך רפפורט לאמניות צעירות, טקס חלוקת הפרסים נערך ב-13 במרץ במוזיאון תל אביב לאמנות וכפרי זכתה ל-30 אלף דולר לצייר צעיר עד גיל 40. הנימוקיהם לזכייתה היו:
"כפרי יוצרת מיצבי ציור מופשטים ופיוטיים, וביצירתה הייחודית והמקורית הופכת את הציור לחוויה בחלל, ומרחיבה את גבולותיו מתוך שימוש חדש בחומרים חדשים. החלל הציורי שמתקבל בעבודתה, המכונה מיצב-ציור, מזמין את הצופה לחדור לתוכו ולהימצא בתוך אירוע ציורי מרהיב, אך שברירי".
עבודותיה

הקיר, עשור לפרס רפפורט לאמן ישראלי צעיר/בכיר, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, אולם יוסף ורבקה מאירהוף הבניין הראשי, 2007.
Multiplane, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, גלריות ז'נט אסיא, הבניין הראשי, 2014.
תערוכות

תערוכת יחיד, גלריה רו-ארט, תל אביב, 2013.
Multiplane, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, גלריות ז'נט אסיא, הבניין הראשי, 2014.
המשכיות, גלריה רו-ארט, תל אביב, 2017.