פרחאת עבאס
ביוגרפיה > נגד הקולוניאליזם, בעד השתלבות בצרפת על בסיס שווה

תחילה הושפע פרחת עבאס על ידי האידאולוגיית "הלאומנות האינטגרלית" של שארל מוראס, מייסד האקסיון פראנסז. הוא נמשך עלי די רעיון "הדמוקרטיה המקומית" סוג היחיד של דמוקרטיה ריאלית המקובל על מוראס: אוטונומיה של אגודות מקומיות ואזוריות, אוטונומיה בהסדרים חברתיים וכלכליים, זכות בחירות כללית בבחירות העירוניות, ייצוג גדול של אגודות, קומונות, נכבדים ומנהיגים ילידים באספה שתייצג אותם מול הממשל הצרפתי.
ב-1920 בני דורי היו בני 20, אני אישית חשבתי לעצמי שאלג'יריה דמתה לצרפת של "המשטר הישן"  ערב שנת 1789. אין דבר בספר הקדוש שיכול למנוע מאלג'יראי מוסלמי להיות  מבחינה לאומית צרפתי... בעל לב נאמן מודע לסולדריות הלאומית שלו
עבאס לא היה היחיד באליטה המוסלמית של צרפת שנמנה עם חסידי "אקסיון פראנסז". היו כאלה האשמי שריאף, לימים יועץ משפטי של המלך מוחמד החמישי וסניגורו של אחמד בן בלה וכן נציגים קבילים, שהוטרדו על ידי ההשתלטות הערבית ואהדו את חזון הביזור של שארל מוראס
עבאס התבטא אז בעד מדיניות התבוללות תוך שמירת סטטוס אישי, ופעל במסגרת תנועת הנוער האלג'יראי שדרש שוויון זכויות במסגרת הריבונות הצרפתית ופיתח את חשיבתו הפוליטית העצמית.
בשנת 1931 פרסם עבאס את הספר "Le Jeune Algérien", (האלג'יראי הצעיר) שכלל את מאמריו משנות ה-1920, לרבות את הרעיון להיאבק בקולוניזציה על מנת להבטיח הסכמה בין הצרפתים הנוצרים למוסלמים. הוא הוקיע בה את "מאה שנות הקולוניזציה הצרפתית".
הדגיש בו גם את סוגיות ה"אלג'ראיות", חמדנות המתיישבים, המדינה האלג'יראית והאסלאם
אנחנו בביתנו. איננו יכולים ללכת למקום אחר.  אדמה זו הזינה את אבותינו, אדמה זו תזין את ילדינו. אם אנו חופשיים או עבדים, היא שייכת לנו,  אנו שייכים לה, והיא לא תניח לנו להיעלם. אלג'יריה איננה יכולה לחיות בלעדנו. אנחנו איננו יכולים לחיות בלעדיה.  מי שחולם כי עתדינו יהיה לזה של האינדיאנים באמריקה טועה. הברברים היו אלה שקבעו את גורלה של אלג'יריה לפני ארבע עשרה מאות שנים.  גורלה לא יוכלה להתגזם מחר בלעדיהם
(פרחת עבאס – האלג'יראי הצעיר – ע' 143)
אחרי סיום לימודיו בשנת 1933 עבד עבאס כרוקח בעיר סטיף, בה הפך מהר לדמות פוליטית. בשנת 1934 נבחר למועצה הכללית של מחוז קונסטנטין וב-1935 למועצת העיר. בהמשך נבחר גם ל"משלחות הפיננסיות" (Délégations financières) שהיו מעין פרלמנט אלג'יראי בעל סמכויות מוגבלות.

בשנים 1935–1938 עמד עבאס בראש חוג לחינוך בסטיף שבחסותו אורגנו ישיבות בנושאי תרבות ודת
הצטרף לפדרציית הנבחרים המוסלמים במחוז קונסטנטין והפך לעורך הבטאון שלה, בשבועון L’Entente franco-musulmane ("ההסכמה הצרפתית-מוסלמית") שנודע בשמו המקצור "L'Entente. עבאס נהנה מהערכת יושב ראש הפדרציה, ד"ר מוחמד בנג'לול, שקידם אותו בשנת 1937 כעורך הראשי של השבועון. בדפי אותו עיתון פרסם עבאס ב-27 בפברואר 1936 את מאמרו "צרפת זו אני".(La France, c’est moi).
במאמר זה התכחש עבאס לחלומות הלאומיים מנעוריו והצהיר את אהבתו לצרפת:
אילו הייתי מגלה את "הלאום האלג'יראי" הייתי בוחר להיות לאומן ולא הייתי מסמיק מכך כאילו פשעתי. אלו שמתו למען אידיאל לאומי זוכים יום יום לכבוד ולהוקרה. חיי אינם שווים יותר מחייהם. עם זאת, לא אעשה את הקרבן הזה. אלג'יריה כמולדת היא מיתוס. לא מצאתי אותה. שאלתי את ההיסטוריה; שאלתי את המתים ואת החיים; ביקרתי בבית הקברות: איש לא דיבר לי על כך. בלי ספק מצאתי את "האימפריה הערבית", "האימפריה המוסלמית", העושים כבוד לאסלאם ולאומתנו, אבל אימפריות אלה כבו.  הן תואמות את "האימפריה הלטינית"  ו"האימפריה הרומית הקדושה"  בת הלאום הגרמני של ימי הביניים. נולדו לתקופה ועבור אנושות שאיננה עוד זו שלנ
לא ניתן לבנות על רוח. הרחקנו אחת ולתמיד את העננים והכימרות כדי לקשור את עתידנו לזה של המפעל הצרפתי בארץ הזאת.
אולם די מהר התאכזב עבאס מהמדיניות הצרפתית. גם בנג'לון נאבק באותה תקופה נגד "קודקס הילידים" הצרפתי שהגביל מאוד את זכויות ילידי אלג'יריה המוסלמים. משראה שהשאיפות לשוויון רחוקות מלהתגשם, הקים עבאס בשנת 1938 מפלגה מקומית של המוסלמים האלג'יראים בשם 'האיחוד העממי האלג'יראי או בשמה המלא "האיחוד העממי האלג'יראי למען זכויות האדם והאזרח".
ארגון זה עדיין נאבק למען הפיכת אלג'יריה לפרובינציה צרפתית שווה לשאר הפרובינציות ולפי דוגמתן. הוא נאבק למען זכויות שוות לצרפתים ולאלג'יראים תוך שימור התרבות האלג'יראית והשפה הערבית כערכים בעלי חשיבות ראשונה. המוטו של המפלגה היה "דרך העם בעד העם"
וסיסמת המאבק שלה – "לכו אל העם".