stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלן שאטר
פרו ישראלי ולוחם באנטישמיות

בתור היהודי היחיד בפרלמנט האירי ספג שאטר גילויים אנטישמיים מצד עמיתיו לבית הנבחרים. לא אחת קראו לעברו חברי פרלמנט יריבים "לחזור למולדתו"[דרוש מקור], כשהם מתכוונים לישראל, וגילויים אנטישמיים נוספים. הוא עצמו, במסגרת חברותו בפרלמנט, היה פעיל גם בנושאים יהודיים. הוא אף נסע ב-1985 לברית המועצות דאז ונפגש שם עם דיסידנטים יהודים, מסורבי עלייה לישראל.
בינואר 2007, כשהיה שאטר עדיין עורך דין פרטי, בין שתי תקופות הכהונה הנפרדות שלו בפרלמנט, הוא הביא להתנגדות של מפלגתו כולה למתן היתר כניסה לאיש חזבאללה, שהוזמן על ידי ארגון פרו פלסטיני אירי לסבב הרצאות במדינה.
כחבר ועדת החוץ של הפרלמנט האירי הוא התבלט במיוחד בעמדותיו הפרו ישראליות, כנגד הרוב האנטי ישראלי בוועדה ובפרלמנט בכלל. בייחוד בלטה הגנתו על ישראל כנגד מתקיפיה בתקופת מבצע עופרת יצוקה בעזה (דצמבר 2008 - ינואר 2009). בתקופה זו הגיע לכדי התנגשות מילולית שזכתה לפרסום רב למול הישראלי לשעבר אילן פפה וספג (יחד עם שגריר ישראל לאירלנד), מחברי פרלמנט אנטי ישראלים, עלבונות אנטישמיים, שהגיעו עד כדי כינויים כמו "גבלס" ועוד.
במאי 2012, כשנה לאחר מינויו לשר, תקף שאטר את פעילותו של ארגון אירי פרו פלסטיני, שגרם באיומים ובהסתה לביטול ביקורה בישראל של להקת "דרוויש" (Dervish). מדובר בלהקה אירית ידועה, שהייתה בשעתו נציגת אירלנד לאירוויזיון 2007 (הגיעה אמנם למקום האחרון). שאטר כינה את דרך הפעילות של אותו ארגון אירי פרו פלסטיני - "פשיזם תרבותי". כחודש אחר כך, ביוני 2012 הוא היה אחד הקולות הבודדים באירלנד שהתנגדו למשט השני לעזה, שנה אחרי אירועי המשט לעזה (2010).
במרץ 2013, הודיעה בולגריה, שהחזבאללה היה זה שביצע את הפיגוע באוטובוס בנמל התעופה בורגס, בולגריה, ביולי 2012. בעקבות ההוכחות לכך, שסיפקה בולגריה למדינות האיחוד האירופי, החל ויכוח בתוכן, האם להכריז על ארגון חזבאללה כולו כעל ארגון טרור, או רק על "האגף הצבאי" שבו. האיחוד האירופי החליט בסופו של דבר להכריז רק על "האגף הצבאי" של החזבאללה כעל ארגון טרור. שאטר היה בין הקולות האירופים החזקים הבודדים שתמכו בהכרזה כזו על הארגון כולו, כאשר טען שאין בחזבאללה כל הפרדה בין אגף מדיני לצבאי.
בנובמבר 2013 התגלו תלויות על גשר בעיר לימריק במערב אירלנד, כרזות אנטישמיות נגד שאטר, בשל יהדותו. עיר זו, הרביעית בגודלה באירלנד, נודעה עוד בראשית המאה ה-20, בשל האירוע האנטישמי ביותר באירלנד, שאירע בה, חרם לימריק. בכרזות נאמר בין השאר כי "שאטר למד מהמולדת שלו כיצד לצלוב עם קטן", "ההשפעה היהודית מביאה לאירלנד את הייאוש של הפלסטינים", ועוד.
ראו גם

יהדות אירלנד
דניס מק'יואן
מלאני פיליפס
הערות שוליים

↑  אשתו של שאטר בשלילת רישיון על נהיגה בשכרות
↑  ביוגרפיה קצרה של אלן שאטר, באתר האישי שלו
↑  אירלנד: התעללויות הכמרים הושתקו גם ב-2009, באתר ynet, 14 ביולי 2011
↑  "Alan Shatter on so called Irish Anti War Movement", האינדיפנדנט האירי
↑  "Meet our man in the Dail", מרץ 2011, באתר THE JEWISH CHRONICLE ONLINE
↑  "Irish Justice Minister Alan Joseph Shatter fights 'cultural fascism' over Israel", מאי 2012
↑  "Minister questions need for Gaza flotilla", יוני 2011, האינדיפנדנט האירי
↑  "Irish minister: Hezbollah has just one wing",‏ 11 במרץ 2013, באתר הדיילי סטאר הלבנוני
↑  "אירלנד: חרם על רשת חנויות בבעלות יהודית", 8 בנובמבר 2013, באתר מעריב nrg
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007429999005171  GND: 1268382787  ISNI: 0000 0000 8211 0641  LCCN: n77001975  NTA: 131939734  SUDOC: 149834934  VIAF: 28320775   WorldCat (עם VIAF): 28320775
מרטין ון קרפלד

| --- | --- |

מרטין ון קרפלד, 2008
 לידה:  5 במרץ 1946 (בן 78) רוטרדם, הולנד 
 ענף מדעי:  היסטוריה צבאית, אסטרטגיה צבאית 
 מקום לימודים:  בית הספר לכלכלה של לונדון  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת תל אביב 
 אתר רשמי
 
מרטין ון קרפלד (בהולנדית: Martin van Creveld; נולד ב-5 במרץ 1946) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של האוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה

מרטין ון קרפלד נולד ברוטרדם, הולנד; שני הוריו היו ממשפחות הולנדיות ותיקות, שישבו בהולנד כבר מהמאה ה-18. הוא עלה לישראל עם משפחתו ב-1950 והחליט להיות היסטוריון בגיל עשר, כאשר קרא בהולנדית את הספר: "היסטוריה של העולם בקליפת אגוז". עשה דוקטורט בבית הספר לכלכלה של לונדון בשנים 1969–1971 וקיבל אותו בהיותו בן 25. עבודת הדוקטור הייתה בנושא: "היטלר והבלקנים: 1941-1940" והיא התפרסמה כספר בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'.
ון קרפלד החל ללמד באוניברסיטה העברית בשנת 1971, מונה לפרופסור מן המניין ב-1988, יצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנת 2007. שהה בשבתונים בקינגס קולג', לונדון, וכן בפרייבורג ובפוטסדם (פעמיים) שבגרמניה בעזרת מלגות שונות. בבתי הספר הצבאיים במכללה הלאומית למלחמה שבוושינגטון, ובאוניברסיטת חיל הנחתים שבבסיס קוונטיקו. אחדים מספריו של ון קרפלד מופיעים כחובת קריאה עבור קציני צבא ארצות הברית.
ב-2011 ון קרפלד נאלץ לעזוב את אוניברסיטת טריר בגרמניה, שם היה פרופסור אורח, לאחר מחאות סטודנטים כנגד התבטאויות בלתי הולמות מצדו נגד נשים. כמו כן נאלץ לפרוש פרישה מוקדמת מהאוניברסיטה העברית בנסיבות דומות. לימד באוניברסיטת תל אביב בתוכנית ללימודי ביטחון. אגודת הסטודנטים פנתה להנהלת המוסד בתביעה לפטרו, בשל "התנהגותו הפוגענית כלפי סטודנטיות".
מרטין ון קרפלד נשוי לדבורה לוי ולשניהם ילדים מנישואים קודמים.
מחקריו

מרטין ון קרפלד עוסק בשלושת אלפים שנות היסטוריה צבאית, עם דגש על אירופה. הוא כתב 22 ספרים שתורגמו לעשרים שפות (נכון ל-2011), מהם שניים על נשים, אחד על ארצות הברית, ואחד על ההיסטוריה של מדינת ישראל.
מחקריו > היסטוריה צבאית

האסטרטגיה של היטלר 1940–1941: חידת הבלקן (1973)
מלחמה ותחזוקה: הלוגיסטיקה מוואלנשטיין ועד פטון (1978)
רוח לחימה: ביצועי צבא גרמניה וצבא ארצות הברית 1945-1939 (1982)
פיקוד במלחמה (1985)
טכנולוגיה ומלחמה מ-2000 לפני הספירה עד ההווה (1988)
אימון קצינים: ממקצוענות לאי-רלוונטיות (1989)
הטרנספורמציה של המלחמה (1991)
תפוצת הנשק הגרעיני ועתיד העימות (1993)
דרום אסיה: המשולש הסיני-הודי-פקיסטני.
המזרח התיכון. המחבר טוען שבשני האזורים הללו הסתיימו המלחמות הגדולות והדבר קרה מסיבות גרעיניות.
עוצמה אווירית ולוחמה מבוססת תמרון (1994)
החרב והזית: היסטוריה ביקורתית של צה"ל (1998)
עלייתה ושקיעתה של המדינה (1999)
אמנות המלחמה; מלחמה והגות צבאית (2000)
משה דיין (2004)
להגן על ישראל: תוכנית אסטרטגית לשלום וביטחון (2004)
פניה המשתנות של המלחמה: לקחים מקרבות מהמרן ועד לעיראק (2007)
תרבות המלחמה (2008)
עידן העצמה האווירית (2011)
מחקריו > מחקר הנשים

גברים, נשים ומלחמה (2001)
המין המיוחס (2003)
מחקריו > ארצות הברית

החידה האמריקאית (2008)
מחקריו > מדינת ישראל

ארץ זבת חלב ודם; עלייתה של ישראל המודרנית (2011)
מחקריו > מחקריו העכשוויים

משחקי מלחמה; מגלדיאטורים ועד גיגה בייטס
החיפוש אחרי השוויון
היסטוריה קצרה של המצפון
מאמריו

Through a glass, darkly: some reflections on the future of war, U.S. Naval War College Review, Autumn 2000
Into the Abyss, Defense and the National Interest, 2004.
Why Iraq will end as Vietnam did. LewRockwell.com (LRC), November 18, 2004.
Sharon on the warpath: Is Israel planning to attack Iran?, International Herald Tribune, August 21, 2004.
Knowing why not to bomb Iran is half the battle, The Forward, April 20, 2006.
ספריו

Hitler’s Strategy 1940-1941: The Balkan Clue. Cambridge University Press, 1973.
Military Lessons of the Yom Kippur War : Historical Perspectives ,1975
Supplying War: Logistics from Wallenstein to Patton. Cambridge University Press, 1977. Translated into Arabic, Chinese, Hebrew, Japanese, Spanish. New Expanded Edition, 2004. New Japanese Edition, 2006.
הספר תורגם לעברית תחת הכותרת "מלחמה ותחזוקה: הלוגיסטיקה מוואלנשטיין ועד פטון", תרגם: שלמה גונן, (1983)
Fighting Power: German and US Army Performance, 1939-1945. Greenwood, 1982. Translated into Chinese (Taiwan), German. New German edition, 2005. New English edition, 2007.
Command in War. Harvard University Press, 1985. Translated into Chinese (Beijing), Greek, Serb, Swedish.
Technology and War: 2000 B.C. to the Present. Free Press, 1988. Translated into Greek.
The Training of Officers: From Professionalism to Irrelevance. Free Press, 1989.
The Transformation of War (British edition: The Future of War). Free Press, 1991. Translated into French, German, Russian, and Spanish. New German edition, 2004.
Nuclear Proliferation and the Future of Conflict. Free Press, 1993. Translated into German, Portuguese, Russian.
Airpower and Maneuver Warfare. Air University, 1994. Translated into French, Italian.
The Encyclopaedia of Revolutions and Revolutionaries form A to Z (Ed.) Facts on File, 1996.
The Sword and the Olive: A History of the Israel Defense Force. Public Affairs, 1998. Second Edition, 2002. Translated into French, Italian.
The Rise and Decline of the State. Cambridge University Press, 1999.
The Art of War: War and Military Thought. Cassell, 2000. U.S edition, Smithsonian, 2005. Translated into Danish
Men, Women and War. Cassell, 2001. Translated into French, German, Italian.
Das Bevorzugte Geschlecht [The Privileged Sex]. Gerling Akademie, 2003. Translated into Portuguese.
Moshe Dayan. Cassell, 2004. Translated into Portuguese, Turkish translation forthcoming.
Defending Israel. St. Martin's, 2004.
Countering Terrorism. Ed., with K. von Knop and H. Neisser. Bertlesman, 2005.
The Changing Face of War: Lessons of Combat from the Marne to Iraq. Random House, 2007. Translated into Dutch. Danish, Greek, Polish translations forthcoming.
The American Riddle. (Russian). Irisen, 2008.
The Culture of War. Random House, 2008. Dutch & Portuguese translations forthcoming.
The Age of Airpower, New York, Public Affairs, 2011
Wargames; From Gladiators to Gigabytes, Cambridge, Cambridge University Press, 2013.
The Privileged Sex, CreateSpace, 2013.
Hitler in Hell, Castalia House, 2017
הערות שוליים

↑  עמרי מניב, העצומה להדחתו של "החוקר השוביניסט", nrg, ‏3 באפריל 2012.
↑  תמר טרבלסי-חדד, כתבה, ynet, ‏3 באפריל 2012.
↑  גל פרל, "אחריות ויוזמה" – סקירת הספר "פיקוד במלחמה", מרכז דדו, 23 ביוני 2023.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312337105171  PLWABN: 9810568224605606  BIBSYS: 90097161  BNE: XX950392  BnF: cb12183303v (data)  CiNii: DA02200306  GND: 122268296  ISNI: 0000 0001 0912 0824  LCCN: n81147068  LNB: 000030084  NDL: 00436884  NKC: jo2015883874  NLG: 104079  NLK: KAC200407892  NSK: 000335780  NTA: 070151946  RERO: 02-A017750751  SELIBR: 317906  SUDOC: 030414903  VIAF: 68973374   WorldCat (עם VIAF): 68973374
יוסי מדמוני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 במרץ 1967 (בן 57) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה 
 בן או בת זוג:  רותי בורנשטיין 
 פרופיל ב-IMDb
 
יוסי מדמוני (נולד ב-22 במרץ 1967) הוא תסריטאי, עורך תסריט ובמאי ישראלי. בוגר המחזור הראשון של "בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה", בעבר יו"ר "איגוד התסריטאים הישראלי".
ביוגרפיה

מדמוני נולד למשפחה דתית בירושלים, וגדל והתחנך בעיר. אביו, ברוך, הוא בנו של הרב יוסף מדמוני רבה של הקהילה היהודית בכפר התימנים בשילוח עד לגירושה בשנת תרצ"ח 1938, ונכדו של הרב סעדיה מדמוני מנהיג הגל השני בעליית אעלה בתמר, 1882.
לאחר שרותו הצבאי למד בבית הספר "סם שפיגל", שם יצר שיתוף פעולה אמנותי עם חברו ללימודים, הבמאי דוד אופק, שנמשך לאחר לימודיהם.
העיסוק בתכנים דתיים והמפגש הטעון בינם לבין המודרנה, מאפיין את עשייתו הטלוויזיונית והקולנועית. העלילה ביצירותיו עוסקת לרוב בעולמן של קבוצות לא הגמוניות בישראל. לצד התכנים, עבודתו בקולנוע ובטלוויזיה בוחנת דרכי סיפור מקוריות, כמו הסיפור האפיזודי, שבירת הנרטיב הליניארי, ועושה שימוש בתבניות סיפור השאובות מהעולם היהודי (מדרש, סיפור חסידי, סיפור מקראי, דרשה וכדומה).
זוכה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה עבור ארבע סדרות שונות שיצר וכתב, פרס הסדרה הטובה ופרס התסריט - בת ים ניו יורק, מלנומה אהובתי, 30 ש"ח לשעה ולהרוג את הסבתא.
בשנת 2005 זכה מדמוני בפרס "אומנות הקולנוע" מטעם משרד החינוך והתרבות.
בשנת 2015 זכה במלגת גשר-אביחי ליצירה קולנועית יהודית.
בשנת 2019 זכה בפרס שר החינוך לתרבות יהודית על סרטו "גאולה"
כיהן בין השנים 2000–2004 כיו"ר איגוד התסריטאים וכחבר הנהלה עד 2011. בשנים 4–2013 כיהן כדירקטור בחברת התמלוגים ליוצרי קולנוע וטלוויזיה תלי.
נשוי לשחקנית רותי בורנשטיין.
הערות שוליים

↑  נירית אנדרמן, אחרי ההצלחה של סרטו "בוקר טוב אדון פידלמן", יוסי מדמוני סוגר חשבון, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2011
↑  טקס פרסי הטלוויזיה 2012: "עבודה ערבית" היא הזוכה הגדולה בטקס, באתר נענע10, 11 בינואר 2013
↑   אריאנה מלמד, "מתיר עגונות": סדרה נפלאה שלעולם לא תזכה למספר הצופים הראוי לה, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2019
↑  יאיר רוה, על "מקום בגן עדן" באתר סינמסקופ, 19 בפברואר 2014
↑  מרלין וניג, על "מקום בגן עדן" באתר המבקרות, בלוג קולנוע מנקודת מבט נשית, 27 בפברואר 2014
↑  רות קלדרון, "מקום בגן עדן": עידן חדש בקולנוע הישראלי, באתר nrg מעריב, 18 במרץ 2014
↑  משה פולקנפליק ("גאולה") זכה בפרס השחקן בפסטיבל קרלובי וארי, באתר וואלה, 7 ביולי 2018
↑  סמדר שילוני, יוצר "מתיר עגונות": "ברבנות מאוד כועסים", באתר ynet, 9 בינואר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302645705171  GND: 1025250745  ISNI: 0000 0003 7820 7071  VIAF: 256422429   WorldCat (עם VIAF): 256422429
חוש הריח

| --- | --- |

 שיוך:  five wits 
 תיאור ב:  המילון האנציקלופדי החדש 
 מזהים
 קוד MeSH:  F02.830.816.643 
 מזהה MeSH:  D012903 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0037361 
 
מערכת חוש הריח באדם: 1. פקעת ההרחה (Olfactory bulb) ‏ 2. תא מיטראלי (mitral cell) ‏3. עצם 4. תאי אפיתל אפיים (Nasal epithelium )‏5. גלומרולוס 6. תאים קולטי ריח (Olfactory receptor cells)
ציור של נערה מריחה פרחים משנת 1864
חוש הריח הוא היכולת להבחין בכימיקלים נדיפים באוויר. ברקמת האף של האדם קיימים תאים קולטי ריח ודרך גירוי עצבי עובר המידע למוח. חוש הריח מתקיים בצורות שונות גם בקרב בעלי חיים.
פעילות

חוש הריח וחוש הטעם בנויים על כימורצפטורים. שני החושים תלויים בריכוזים של חומרים שמומסים בדרך כלל בנוזל. שניהם פועלים בדרך כלל בשילוב זה עם זה, ומסייעים לזהות את טיב המזון, ולהימנע, לדוגמה, מאכילת מזון רעיל או מקולקל. כ־80% מטעמו של האוכל נקבע על ידי חוש הריח.
ברקמת האף קיימים תאים קולטי ריח (Olfactory cells), שחשים בשינויים בריכוזי חומרים שונים, ומעבירים מידע זה בצורת דחף עצבי. הדחף עובר דרך מעברים מיוחדים בגולגולת אל פקעת ההרחה (Olfactory Bulb), שמעבירה את המידע דרך עצב הריח אל מרכז ההרחה במוח.
מבחינה אנטומית, שונים חוש הריח וחוש הטעם משאר החושים בהיותם איפסילטרליים – כלומר, הם מעובדים בהמיספרת המוח שנמצאת באותו צד ממנו הגיע הגירוי; כך, גירוי שנקלט בנחיר השמאלי באף יעובד בהמיספרת המוח השמאלית, ולהפך. ריצ'רד אקסל ולינדה באק זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בגין מחקרם על הדרך בה עובד חוש הריח במוח.
באף האנושי קיימים כ-6 מיליון קולטנים, המתחלקים לכ-400 סוגי טיפוסים שונים. משך החיים של רצפטור הוא כ-60 יום.
בעבר העריכו את מספר הריחות שאדם יכול להבחין ביניהם ב-10,000 אך מחקר חדש מעריך שהמספר גדול בהרבה. ההערכה עבור בעלי חוש ריח לא מפותח מתחילה ב-70 מיליון ריחות ועבור בעלי חוש ריח מפותח ביותר מעריכים כי יש יכולת הבחנה בין 10 בחזקת 31 ריחות, וההערכה עבור אדם ממוצע היא של 10 בחזקת 12 (טריליון).
בדומה לחושים אחרים, הרגישות לריח דועכת עם הגיל.
חוש הריח משפיע לא מעט על החלטות שמקבלים בני אדם כמו בחירת מאכלים, ואף בחירת בני זוג. על פי מחקר של ד"ר לביא סקונדו וד"ר קובי סניץ מהמחלקה לנוירוביולוגיה במכון ויצמן, לכל אדם יש תפיסת ריח ייחודית, שניתן להבדילה מזו של אדם אחר. אנשים בעלי תפיסת ריח דומה יכולים להיות מועמדים טובים להשתלות אחד לשני.
מחקרים

כאמור, פקעת ההרחה היא האזור במוח שמאפשר לנו לקלוט ולעבד ריחות מהסביבה. בנובמבר 2019 פורסם על ידי חוקרים ממכון ויצמן למדע ומאוניברסיטת מלבורן מחקר שבמהלכו התגלה כי נשים שנולדו ללא פקעת הרחה כלל בכל זאת הצליחו לקלוט ולעבד ריחות. החוקרים העלו מספר השערות שביניהן בעקבות מום מולד פקעת ההרחה נדדה מאזור המוח לאזור אחר בגוף, או שהתפתחו פקעיות אחרות במוח שכן תמכו בחוש הריח, אך שום השערה לא אוששה מחקרית עדיין, והתופעה נותרה תעלומה.
ראו גם

תתרנות
אבולוציה של חוש הריח
הערות שוליים

↑  The Nose Knows, באתר the-scientist, ‏25 במרץ 2014 
 Humans Can Discriminate More than 1 Trillion Olfactory Stimuli, באתר מגזין Science 
 אסף גולן, מחקר: לאדם יש יכולת להריח למעלה מטריליון סוגי ריח, באתר nrg מעריב, 23 במרץ 2014
↑   רותי לוי, חוש הריח מלמד למי נוכל לתרום איברים - ועם מי נרצה לשכב, באתר TheMarker‏, 22 בספטמבר 2015
↑  Tali Weiss, Timna Soroka, Lior Gorodisky et al, Human Olfaction without Apparent Olfactory Bulbs, Neuron, 2019
↑  דניאל זרחין, חושבים מחדש על חוש הריח, באתר מדע גדול, בקטנה, ‏25 בנובמבר 2019
| המערכת הלימבית |
| --- | --- | --- |
| אזורים מוחיים | קליפת המוח הלימבית: פיתול החגורה (פיתול החגורה הקדמי, פיתול החגורה הקדמי העליון), הפיתול הפארהיפוקמפאלי (אנ') • קליפת המוח הארובתית-מצחית • היפוקמפוס • פורניקס • אמיגדלה •  גרעין האקומבנס • היפותלמוס • הגופים הדדיים • תלמוס |  |
| תפקודים | רגשות • מוטיבציה • זיכרון • למידה • הרחה • תגובת הילחם או ברח • ויסות של מערכת העצבים האוטונומית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548511005171  BnF: cb11965395n (data)  GND: 4156907-6  LCCN: sh85123629  NDL: 00567327  NKC: ph128176
יבגני רויזמן

יבגני ואדימוביץ' רויזמן (ברוסית: Евгений Вадимович Ройзман; נולד ב־14 בספטמבר 1962) הוא סופר, פעיל חברתי, פוליטיקאי יהודי-רוסי וראש־העיר יקטרינבורג, מספטמבר 2013 עד מאי 2018.
רויזמן ידוע כסופר ופעיל חברתי ומייסד ארגון "עיר ללא סמים" וחבר מפלגת "המצע האזרחי" של מיכאיל פרוחורוב. בבחירות לראשות עיריית יקטרינבורג ב-2013, הוא התמודד מול יעקב סילין, מועמד מטעם רוסיה המאוחדת והצליח לזכות בהפרש קל.
בעבר היה חבר מפלגת רוסיה הוגנת והמפלגה הרוסית לחיים.
קורות חיים

רויזמן נולד ב-14 בספטמבר 1962 בעיר סברדלובסק למשפחה יהודית. אביו ואדים פולביץ' (יליד 1936) היה מורה לספרות ושפה רוסית, אמו הייתה נינה פאבלובנה, אמנית.
לדברי רויזמן, הוא יצא מבית הוריו בגיל 14 ויצא לטיול מסביב למדינה. עבד במפעל אוראלמאש.
רויזמן התחנך באוניברסיטת אוראל בפקולטה להיסטוריה. לאחר לימודיו החל באיסוף אייקונות ותמונות והיה לחבר כבוד באקדמיה הרוסית לאומנויות. יחד עם ואדים צ'ורקין הקימו את חברת "בית המזכרות" (Ювелирный дом).
רויזמן כותב שירים והוציא לאור 3 ספרי שירה. בזמן לימודיו באוניברסיטה היה חלק מהקבוצה הפואטית "אינטרנציונל" וכן הוציא לאור את ספרו "עיר ללא סמים"
רויזמן ניהל ארגון חברתי במשך למעלה מעשור שעסק בסיוע לגני ילדים ובתי יתומים. בשנת 1999 הקים מוזיאון פרטי המוקדש לאייקונות שנוהג לאסוף.
עיר ללא סמים

רויזמן הקים את קרן "עיר ללא סמים" ב-1999 העוסקת במאבק בסחר בסמים ביקטרינבורג ובפרבריה. הקרן אחראית לניהול 5 מרכזים לשיקום מכורים לסמים.
באוגוסט 2011 רויזמן חנך את פרויקט "מדינה ללא סמים" כחלק מקרן 'עיר ללא סמים' למאבק בהתמכרויות לסמים בכל רחבי רוסיה.
קריירה פוליטית

מדצמבר 2003 עד דצמבר 2007 היה חבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית מטעם מחוז המשנה אורדז'וניקידזה של מחוז סברדלובסק, משגרף 40% מקולות המצביעים. היה וחבר ועדת הביטחון הפרלמנטרית והוועדה לענייני צפון הקווקז. היה גם חבר בוועדה הממשלתית ללוחמה בסמים.
ב-2007 עמד בראש סניף יקטרינבורג של המפלגה הרוסית לחיים עד למיזוגה עם רוסיה הוגנת. בספטמבר 2007 הועמד בראש הרשימה המפלגתית של מפלגת רוסיה הוגנת במחוז סברדלובסק לקראת הבחירות לפרלמנט בדצמבר 2007. ברם, באוקטובר 2007 הוסר מהרשימה המפלגתית ונטל פסק זמן מהחיים הפוליטיים. ביולי 2011 מיכאיל פרוכורוב הזמין אותו להצטרף למפלגת "המעשה הנכון". אולם בספטמבר 2011 הוא ופרוכורוב עזבו את המפלגה והקימו את מפלגת "המצע האזרחי" שהריצה אותו כמועמד לבחירות לדומה העירונית של יקטרינבורג.
קריירה פוליטית > הבחירות לראשות העיר יקטרינבורג

ביולי 2013 רויזמן התמודד בבחירות לראשות העיר יקטרינבורג מטעם מפלגת "המצע האזרחי". בספטמבר 2012 זכה ב-26.5 אחוזי תמיכה בסקר שהציב אותו כמועמד עיקרי לזכות בבחירות ובבחירות לראשות העיר הצליח לזכות ברוב ומינויו לראש העיר יקטרינבורג אושר על ידי הדומה העירונית של יקטרינבורג ב-24 בספטמבר 2013.
קריירה פוליטית > ראש עיריית יקטרינבורג

לאחר כניסתו לתפקיד, רויזמן תלה במשרדו דיוקן של המשורר יוסף ברודסקי במקום לתלות את דיוקנו המסורתי של נשיא רוסיה.
בדצמבר 2013 הציע להעניק לעיר מעמד של עיר פדרלית, הצעה שזכתה לתמיכה של 82% בהצבעה שהתקיימה באתר Znak.com. בפברואר 2014 נטל חלק במחאות נגד הצנזורה הרוסית ובמעורבות הרוסית באוקראינה. במרץ 2014 נערך סקר בעיר ולפיו הפופולריות של רויזמן צמחה בשליש וחרף היותו נציג האופוזיציה לשלטון פוטין הוא זוכה לתמיכה רבה בקרב תושבי העיר על פעילותו החברתית. באפריל 2017 הכריז על כוונתו להתמודד לתפקיד מושל מחוז סברדלובסק, בבחירות שתתקיימנה בספטמבר 2017, אך לבסוף לא נבחר.
לקראת סוף כהונתו כראש העיר שלטונות מחוז סברדלובסק החליטו לבטל את הבחירות הישירות לראשות העיר, מתוך כוונה למנוע את ריצתו לקדנציה נוספת. מעתה ראש העיר נבחר בבחירות חשאיות בקרב חברי הדומה העירונית. זאת לאחר שבאפריל 2018 מושל מחוז סברדלובסק הגיש הצעת חוק לביטול הבחירות הישירות לראשות העירייה, הצעה שהתקבלה ברוב קולות באספה המחוקקת המחוזית. רויזמן מחה נגד שלילת זכותם הדמוקרטית של התושבים להחליט על עתידם והצהיר על התפטרותו, ב-21 במאי 2018, משום שאינו רוצה ליטול חלק בשלטון שכזה.
קריירה פוליטית > לאחר כהונת ראשות העיר

ב-2018 ייסד את "קרן רויזמן" (Фонд Ройзмана), ארגון חברתי שבראשותו. לקראת הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2021, הודיע על כוונתו לרוץ למושב בבית התחתון בפרלמנט. ב-24 באוגוסט 2022 נעצר על ידי השלטונות הרוסיים. הוא שוחרר, אך נעצר שוב במרץ 2023 על שיתוף פוסט נגד הפלישה לאוקראינה.
הערות שוליים

↑  איך מנקים עיר מגניבות, סמים ואיידס? - בדרך למונדיאל עוצרים ברוסיה
↑  מוסקבה: מועמד פוטין זכה בבחירות, בקושי, אתר מעריב, 9 בספטמבר 2013
↑  Иду в губернаторы Свердловской области. Я здесь не проигрывал ни одних выборов, Евгений Ройзман
↑  Дмитрий Комаров (2019-10-23). "Люди соскучились по настоящей политике". интернет газета znak.
↑  Анна Монгайт (2019-12-16). "Жданов и Ройзман идут в Госдуму: первые оппозиционеры объявили о старте выборной кампании". Дождь.
↑  זלנסקי: "נולדנו מחדש, נילחם עד הסוף". רוסיה: "האטנו את המבצע הצבאי בכוונה", באתר ynet, 24 באוגוסט 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810683892305606  BnF: cb161465940 (data)  GND: 1018810862  ISNI: 0000 0003 6283 9867  LCCN: nr97024941  SUDOC: 111608767  VIAF: 228072808   WorldCat (עם VIAF): 228072808
מאיר חביב

מאיר חביב (בצרפתית: Meyer Habib, נולד ב-28 באפריל 1961) הוא פוליטיקאי יהודי-צרפתי, שכיהן משנת 2013 עד 2024 כציר מטעם UDI, מפלגת מרכז ליברלית, בפרלמנט הצרפתי. בעבר היה סגן יו"ר הקריף, ארגון הגג של הארגונים והקהילות היהודיות בצרפת. נחשב ידיד אישי של בנימין נתניהו מאז ראשית שנות התשעים ומייצג אותו לעיתים במגעים חשאיים שונים עם ראשי השלטון הצרפתי.
קורות חיים

חביב נולד ב-1961 בפריז, להורים יהודים יוצאי תוניסיה, שהיגרו לפריז ב-1956. אביו, עמנואל רוז'ה, שימש כנציגה של תוניסיה בקונגרס הציוני העולמי והיה ממייסדי הקהילה היהודית של יוצאי תוניסיה בצרפת, מחלוצי הכשרות בארץ זו, בעל יקב שייצר את היין הכשר הראשון בצרפת ואף קרא לשמפניה הראשונה שייצר "ציונה". איש בית"ר ופעיל בעלייה לישראל. אימו של חביב, ליליאן, ושתי אחיותיו, מתגוררות בישראל. אחיו משה, היה רב בישיבת בית אל שבחבל בנימין, וכיום הוא דיין בבית הדין הרבני בנתניה.
מאיר חביב, כמו אביו לפניו, היה בצעירותו חבר בבית"ר. כמבוגר, הוא אף היה במשך שנים אחדות נציג תנועת הליכוד בצרפת. עלה לישראל בגיל 18, אף כי שמר גם על אזרחותו הצרפתית. למד וסיים תואר ראשון כמהנדס תעשייה וניהול בטכניון בחיפה. חזר לצרפת והמשיך בעולם העסקים וטיפס במהירות רבה עד שהגיע למשרת המנכ"ל של חברת התכשיטים הצרפתית הגדולה - Groupe Vendome.
בשנת 2013 נבחר כציר בפרלמנט הצרפתי מטעם UDI, מפלגת מרכז ליברלית. בבחירות שנערכו ביולי 2024 לא נבחר.
חביב משמש כיום (2013) גם כנשיא ועד ידידי המכללה האקדמית נתניה.
חביב הוא בעל חגורה שחורה בקראטה. נשוי ואב לארבעה ילדים. גר בירושלים ובפריז.
סגן יו"ר הקריף

כיהן כסגן יו"ר הקריף במשך שמונה שנים. שנתיים היה סגנו של רוז'ה קוקרמן. לאחר מכן שלוש שנים תחת היו"ר רישאר פראסקייה, בקדנציה הראשונה שלו (2007–2010). ב-2010, אחרי חמש שנים כסגן, התמודד מול פראסקייה על מישרת יו"ר הקריף, אך הפסיד כשקבל כ-36.5% בלבד מקולות חבר הבוחרים (כ-200 מראשי יותר מ-60 ארגונים יהודיים צרפתים) ונאלץ להמשיך כסגנו של פראסקייה גם בקדנציה השנייה (2010–2013).
קשריו עם בנימין נתניהו

חביב מקורב לבנימין נתניהו מאז ראשית שנות התשעים. הוא ארגן כמה מפגישותיו של נתניהו כיו"ר אופוזיציה עם הנשיא לשעבר ניקולא סרקוזי. את יום הבחירות לכנסת ב-2009 העביר עם נתניהו, והיה מעורב במינוי סילבן שלום למשנה לראש הממשלה ולשר לפיתוח אזורי. בנובמבר 2012, כשביקר נתניהו בצרפת, חביב היה איתו לאורך כל המסלול, גם בטולוז, שם הלכו השניים, יחד עם נשיא צרפת פרנסואה הולנד, לנחם את בני הקהילה היהודית אחרי הטבח שבו נהרגו מורה בקהילה ושלושה בני משפחה אחת.
בשנת 2016 נחשף שחביב מימן מכיסו מספר נסיעות של נתניהו לחוץ לארץ. כמו כן, חביב היה מכרו של ארנו מימרן ויצר קשרי חברות בין נתניהו למשפחת מימרן.