מלחמת ההתשה
תוצאותיה של מלחמת ההתשה

בשבעה-עשר חודשי הלחימה של מלחמת ההתשה בחזית הדרום נהרגו 367 ישראלים ו-999 נפצעו (968 הרוגים ו-3,730 פצועים בכל החזיתות סה"כ). המצרים ספגו אלפי הרוגים, ערי התעלה ובתי הזיקוק בעיר סואץ הוחרבו, ומאות אלפי פליטים זרמו לקהיר. המלחמה החלה כיוזמה מצרית להתשת ישראל: את השם "מלחמת ההתשה" ("חרב אל-אסתנזאף") העניק לה נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, והמלחמה הסתיימה בהתשה קשה של מצרים. חילות האוויר הערביים איבדו 111 ממטוסיו בקרבות אוויר ועוד כמה מאש נ"מ. לחיל האוויר הישראלי אבדו חמישה עשר מטוסים מתוכם רק ארבעה בקרבות אוויר. בתקופת המלחמה המשק הישראלי המשיך לצמוח בקצב מואץ לעומת זאת, במצרים למלחמה הייתה השפעה מרסנת על המשק: צומצמו השירותים שמספקת המדינה, צומצמה פעילות הממשלה והוגבל היבוא כדי לאפשר את מימון ההוצאות הצבאיות שהגיעו לכ־43% מכלל הוצאות הממשלה.
אף שהלחימה התנהלה הרחק מהעורף הישראלי ("תל אביב מוארת, והתעלה בוערת", כתב על כך המשורר חיים גורי), השפיעו קורבנותיה, בחזית התעלה ובחזיתות האחרות, על מורל הציבור בישראל. את הגישה האנטי-מלחמתית שהתפתחה שיקפו במיוחד שני מאורעות: "מכתב השמיניסטים" שנשלח לראש הממשלה, גולדה מאיר, ב-28 באפריל 1970, ובו הסתייגו חותמיו מכיבוש השטחים, ממלחמת ההתשה ומהימנעות הממשלה מנקיטת צעדים שיובילו לסיום הלחימה; הרביו הסאטירי "מלכת אמבטיה" מאת חנוך לוין, שהועלה בתיאטרון הקאמרי, וכלל מערכונים שבהם ביקורת חריפה על המלחמה ועל הממשלה. בעקבות לחץ ציבורי החליטה הנהלת התיאטרון להוריד את ההצגה ב-19 במאי 1970. לאורכה של מלחמת ההתשה כיהנה בישראל ממשלת אחדות לאומית בראשותה של גולדה מאיר. התנגדותם של שרי גח"ל להסכם הפסקת האש שהביא לסיום הלחימה הביאה לפרישתם מהממשלה ב-6 באוגוסט 1970. אירועים אלו, והשינויים שהם סימלו, שהושפעו מההתשה שעברה על העורף האזרחי בישראל, פגעו בקונצנזוס הציבורי. סדקים אלו בקונצנזוס נבלמו, זמנית, כתוצאה מהשבתה של הפסקת האש ותום מלחמת ההתשה. בתום המלחמה רצתה ישראל לקדם את הפסקת האש מחשש לעלייה בגרף הנפגעים נוכח אובדן העליונות האווירית, ואף על פי כן ההתייחסות הציבורית הכללית למלחמה הייתה כאל ניצחון. מלחמת ההתשה כן שינתה בתודעה הציבורית את הגישה וההתייחסות למלחמת ששת הימים, והובילה לירידת האופוריה ששררה בעקבות אותה המלחמה.[דרוש מקור]
במהלך מלחמת ההתשה נדרש צה"ל, שלא כמנהגו, להגביל עצמו לגישת מגננה קשיחה, שלא הייתה תחום ההתמקצעות שלו קודם לכן. אף על פי כן, הוא פעל לנקוט יוזמה דרך פשיטות והפצצות עומק שנועדו לרסן את מדינות ערב, מצרים בראשן, וארגוני הטרור. כתוצאה ממצב זה של נקיטת יוזמה, על פניו הצליחה ההרתעה הצבאית של ישראל להישמר לכל אורך מלחמת ההתשה ולא להישחק, בהתאם לתורת הביטחון שלה. הוכחה ברורה לכך טענו המצדדים היא שבשום נקודה בלוחמה משתי גדות התעלה לא ארגנה מצרים את כוחותיה לקראת צליחה רבתי ופתיחה במלחמה ניידת חדשה. בנוסף, במהלך המלחמה ישראל התמודדה ישירות מול מעצמה, וברית המועצות הייתה נחושה לצדד בעמדת מדינות ערב. לעומתה, ארצות הברית נקטה גישה הססנית, מחשש לפגיעה ביחסיה עם מדינות ערב ומעימות ישיר מול ברית המועצות, הססנות שהובילה למתח ביחסיה עם ישראל. מאידך טוענים המקטלגים, מצרים לא הייתה מורתעת: היא מראש נקטה גישה של לוחמת שחיקה נגד ישראל בזמן שהיא מפתחת את צבאה לקראת המערכה הגדולה הבאה. מצרים היא שיזמה את הלחימה, וכל הפעולות היזומות של ישראל היו למעשה תגובות להסלמה שמצרים החלה בה. כפי שתיאר זאת תא"ל בדימוס וחוקר תורת הלחימה דב תמרי, מצרים לא הייתה מורתעת מפני ישראל בשום חלק ממלחמת ההתשה או אחריה, ובסופה של המלחמה מצבה האופרטיבי של מצרים התחזק, בייחוד מבחינת יכולת ארטילרית שפגעה בחופש הפעולה של חיל האוויר הישראלי. המלחמה הייתה מבחן לגישת ההגנה הקשיחה, שבאה לידי ביטוי דרך הפעילות המבצעית וקו בר-לב, שלו היו, לפי הרמטכ"ל בר-לב, שלוש מטרות: דחיית המלחמה הבאה דרך הבהרה למצרים שאינה מוכנה לה; שכנוע מצרים שמוטב לה לשמור על הפסקת האש; להקל על הכוחות המחזיקים בגדה המזרחית של התעלה. מפקד גייסות השריון ולימים סגן הרמטכ"ל, האלוף ישראל טל, סיכם מלחמה זו:
קו המעוזים הכזיב במלחמת ההתשה. על אף האבדות הרבות שצה"ל סבל, לא מילא הקו את ייעודו. צבא היבשה ספג מכות כואבות במלחמת ההתשה, לא הצליח להגן על עצמו, לא הרתיע את המצרים ולא אילץ אותם להפסיק את האש, אלא היה מטרה נייחת לאורך תעלת סואץ ושימש מטווח לארטילריה המצרית. חיל האוויר הוא שהרתיע את המצרים, הוא שזעזע את מצרים וקעקע את האסטרטגיה המצרית. "מלחמת ההתשה" שלהם הפכה ל"מלחמת התשה נגדית", ונשיא מצרים, אחוז בהלה ותחושת חוסר אונים, נאלץ להזעיק את הסובייטים ולפתוח בפניהם לרווחה את דלתות מצרים ואת שורות הצבא המצרי.
חוקרים רבים ואנשי צבא ממלחמת יום הכיפורים, מהאלוף ישראל טל ועד פרופסור יואב גלבר, מצביעים על אירועי מלחמת ההתשה כמשתנה שפגע בתהליך הפקת הלקחים של צה"ל לאחר מלחמת ששת הימים. לאחר ששת הימים, הצבא נדרש, כתוצאה ממלחמת ההתשה, להיות במצב תמידי של כוננות מפני הסלמה, והתקשה לבצע הפקת לקחים, הערכת מצב, הכנות ותכנון לקראת אופייה של המלחמה הבאה. בחיל האוויר לדוגמה, עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים לא העריכו נכונה את החשיבות של מערך ההגנה האווירית, ובשעת המבחן הנ"מ המצרי בלם את התמיכה האווירית לכוחות צה"ל על הקרקע. חיל האוויר כן החל לתכנן גישות לוחמה ואמצעים חדשים שנועדו להתגבר ולנצח את מערכי הנ"מ של האויב, אך מאמצים אלו נשאו פרי ובאו לידי ביטוי רק במלחמת לבנון הראשונה (ראו מבצע ערצב 19). יתרה מכך, הפיקוד העליון בצה"ל התקשה להבחין בשינויים בגישה של אויביו ולהתכונן אליהם לקראת המלחמה הבאה. דוגמה טובה לכך היא שכתוצאה ממבצע מוקד, תוכניות המלחמה של חיל האוויר התרכזו בפגיעה בשדות התעופה של מדינות האויב, או כלשונו של ישראל טל: "הכוח האווירי היה היחיד מכלל מרכיבי צה"ל שהתכונן, מבחינות מסוימות, למלחמה הקודמת ולא למלחמה הבאה."
מבחינת כוחות הקרקע, הרי שמלחמת ההתשה קיבעה בדרג הפיקודי העליון של צה"ל את הנחת העבודה לפיה בשעה שמצרים תחליט לפתוח במלחמה דרך צליחה רבתי, אפילו אם לישראל תהיה התרעה קצרה בלבד, הרי שהכוחות הסדירים יספיקו לבלום את מהלך הצליחה עד לגיוס כוחות המילואים ולפתיחה במתקפת נגד. הנחת עבודה זאת, שכונתה "הסדיר יבלום", הסתמכה במידה רבה על קו המעוזים על שם בר-לב, ועל גישת ההגנה הקשיחה שפגעה בניידות הכוחות ולא אפשרה לחילות צה"ל על הקרקע לנצל את יתרונם בתמרון בשדה הקרב. במבחן האמת גם גישה זאת נכשלה, קו המעוזים קרס בתחילת מלחמת יום הכיפורים ועימו גם הגישה לפיה "הסדיר יבלום". באמצע המלחמה, כתוצאה מכישלון מתקפת הנגד של 8 באוקטובר, הוחלט לשנות גישה אופרטיבית ולנקוט במערך הגנה ניידת, שהובילה לקרב השריון ב-14 באוקטובר שפתח את הדרך של צה"ל לצליחת התעלה במבצע אבירי לב. הנחות היסוד השגויות שהתפתחו בפיקוד העליון של צה"ל, שכישלונם הוא שהוביל במידה רבה ל"מחדל" של יום הכיפורים, נבעו מאירועי מלחמת ההתשה ופותחו בתגובה אליה.
לצד זאת, החוקר שמואל גורדון (אל"ם במיל') עמד על המהפך שהביאה המעורבות הסובייטית:
הלוחמה האווירית אמנם הביאה הישגים במחצית הראשונה של מלחמת ההתשה והביאה את נאצר לסף הפסקת המלחמה, אולם ההתערבות הסובייטית שמה לכך קץ. חיל האוויר לא מסוגל להתמודד עם עוצמתה של מעצמת על, והמחצית השנייה של המלחמה מוכיחה זאת לכל מי שההצלחות סנוורו את עיניו.