stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השורד האחרון
דמויות ושחקנים

| הדמות בסרט | שחקן/ית | תיאור |
| --- | --- | --- |
| מרקוס לוטרל | מארק וולברג | לוחם ביחידת אריות הים, השורד היחיד בצוות |
| מייקל מרפי | טיילור קיטש | קצין ביחידת אריות הים, נהרג בקרב. עוטר במדליית הכבוד לאחר מותו. |
| דני דיץ | אמיל הירש | לוחם ביחידת אריות הים, נהרג בקרב. |
| מת'יו אקסלסון | בן פוסטר | לוחם ביחידת אריות הים, נהרג בקרב. |
| אריק כריסטנסן | אריק באנה | קצין ביחידת אריות הים, נהרג במהלך ניסיון חילוץ הכוח. |
| שיין פאטון | אלכסנדר לודוויג | לוחם ביחידת אריות הים, נהרג במהלך ניסיון חילוץ הכוח. |
| אחמד שאה | יוסוף עזמי | מנהיג טליבאן אפגני |
| מוחמד גולאב | עלי סולימאן | אפגני פשטוני המציל את לוטרל ומעניק לו מחסה |
הפקת הסרט

צילומי הסרט בוצעו באזוריה ההרריים של ניו מקסיקו, ובבסיס קירטלנד של חיל האוויר של ארצות הברית שדימה את בסיס באגרם באפגניסטן. ההפקה זכתה לשיתוף פעולה נרחב מהכוחות המזוינים של ארצות הברית שסיפקו לה כלי רכב, כלי טיס וניצבים. את המוזיקה לסרט חיבר סטיב יבלונסקי בשיתוף עם להקת Explosions in the Sky.
תגובות לסרט

הסרט התקבל בהצלחה בקרב הקהל, כשהוביל את רשימת הסרטים המכניסים, עם הכנסות של 37.85 מיליון דולר בסוף בשבוע הראשון להקרנתו. הייתה זו הפתיחה המכניסה ביותר לסרט בחודש ינואר, לאחר הסרט "קלוברפילד". באתר Rotten Tomatoes המרכז את דיווחי המבקרים מארצות הברית דווח כי הממוצע לו זכה הסרט הוא 90% בקרב הצופים ו-74% בקרב המבקרים.
הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר, בקטגוריות הסאונד ועריכת הסאונד. הוא זכה בפרס מבקרי הקולנוע לסרט הפעולה הטוב ביותר ולשחקן הטוב ביותר (מארק וולברג), כמו כן זכה בפרס גילדת שחקני המסך לצוות הפעלולנים הטוב ביותר.
צוות לוחמי אריות הים באפגניסטן. שלישי מימין, מרקוס לוטרל, ראשון מימין מייקל מרפי. כל המצולמים מלבד לוטרל נהרגו בקרב ב-28 ביוני 2005.
עמנואל ילן

אין תמונה חופשית
עמנואל (מנולי) ילן (נולד בשם עמנואל וילנסקי; 16 באפריל 1903 – 7 באוקטובר 1981) היה אדריכל ישראלי, מקים הש"י בחיפה ופרופסור בטכניון.
ביוגרפיה

אביו היה ד"ר יהודה ליב ניסן וילֶנסקי פעיל בתנועה הציונית. אמו הייתה הדסה לבית ליפשיץ. אחיו הבכור, שמואל וילנסקי (מולה), נשלח לארץ ישראל כנער כדי ללמוד במחזור השני של גימנסיה הרצליה בתל אביב ונאלץ לעזבה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. אחותו הגדולה היא מרים ילן-שטקליס, מחברת ספרי ילדים ושירי ילדים וכלת פרס ישראל לספרות.
עמנואל לוינסקי נולד בעיר ניקולאייב שבאימפריה הרוסית (היום באוקראינה), שם כיהן אביו כרב העיר. הוא שינה את שמו מווילנסקי לילן, ראשי התיבות של שמותיו הפרטיים של אביו. באוקטובר 1919 עלה לארץ ישראל (ואחריו אביו ואחותו) ונשלח ללמוד בגימנסיה הרצליה, כאחיו לפניו. לאחר מכן למד אדריכלות באנגליה ואחר-כך בגרמניה, ושם הוסמך ב-1926. בשנים 1927 עד 1933 כיהן כאדריכל ראשי במשלחת הארכאולוגית במזרח הקרוב של אוניברסיטת הרווארד והמכון לחקר המזרח בשיקגו בחורבות נוזי שבעיראק. אחר-כך עבד כאדריכל פרטי, תחילה כשותפו של יוחנן רטנר, וב-1935 הצטרף לסגל הטכניון כמרצה בפקולטה לארכיטקטורה.
במאורעות תרפ"א הצטרף ל"הגנה", ובהמשך שירת כמנהל הש"י בחיפה, ולצד דוד הכהן יצר מטעם היישוב את הקשר עם אורד וינגייט. בתחילת שנות ה-30 היה מעורב בחשיפת ארגון הטרור של עז א-דין אל-קסאם, לאחר שחברי ארגון זה רצחו אב ובנו בנהלל. ביוני 1940, בעת מלחמת העולם השנייה, הקים וניהל בחיפה את "המשרד לחקירות מיוחדות" של חיל האוויר הבריטי, שחקר עולים שהגיעו ממדינות הציר בראשית המלחמה במטרה לאתר מטרות להפצצות אסטרטגיות. ערב מלחמת העצמאות יזם שימוש בסקרים כדי לבדוק את מורל ומכונות האוכלוסייה למלחמה הקרבה. במלחמה שירת בצה"ל והופקד על הייצור הביטחוני בצפון. השתחרר בדרגת רב-סרן.
לאחר מכן היה לפרופסור בפקולטה להנדסה חקלאית בטכניון. בשנת 1953 ייסד וניהל את המרכז לחקר בנייה כפרית במסגרת מוסד הטכניון למחקר ולפיתוח, כהמשך לפעילותו בראש המדור לחקר בניה כפרית של הסוכנות היהודית. כן היה ממייסדי המרכז לחקר ההתיישבות ברחובות בראשות רענן ויץ. כיהן במשך כ-16 שנים כאדריכל ראשי בחבל הצפון, ובמסגרת זו תכנן את חבל התענכים.
ילן נישא ליהודית לבית מכליס והיה אב לשתי בנות. בתו נורית נישאה לעוזי רוזן (רוזנבאום), אדריכל ומתכנן ערים (נהרג במלחמת ששת הימים, בעל עיטור המופת). בתו יעל בן משה היא אמנית ומחנכת באמנות.
מספריו

חצר המשק במושב, בהוצאת משרד החקלאות - המדור לפרסומים חקלאיים, תשי"ט.
The design of agricultural settlements : technological aspects of rural community development, Jewish Agency for Israel, Rural Settlement Dept., c1975
בסיפורת

ברומן של חיים באר, "חלומותיהם החדשים" מוצג עמנואל וילנסקי כמעסיקהּ של דמות בדיונית מרכזית ברומן, לוטה שטרוק, ומתוארת פעילותו כאדריכל ובעיקר כראש "המשרד לחקירות מיוחדות" בחיפה.
לקריאה נוספת

יעקב מעוז, "עמנואל ילן (1903–1981): דברים לזכרו", אופקים בגאוגרפיה 59 (2004), עמ' 6–10 – קורות חייו ופועלו ורשימת פרסומים. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
הערות שוליים

↑  עמנואל ילן באתר GRAVEZ
↑  אורד וינגייט – הידיד ו"הקפטיין המשוגע"
↑  הסבר מלא על המשרד ניתן לקרוא ב-צדוק אשל, מערכות ההגנה בחיפה, משרד הביטחון, אפריל 1978, עמ' 235–239.
↑  צפרירה דין, חקר המורל ב'הגנה', עיונים בתקומת ישראל 9, 1999
↑  מרכז לחקר הבניה הכפרית הוקם בטכניון, הצופה, 2 בדצמבר 1963;
הוקם מכון לבנייה הכפרית, למרחב, 2 בדצמבר 1963
↑  מחקר שימושי לייעול הבניה הכפרית, הצופה, 21 בינואר 1959
↑  יעקב מעוז, עמנואל ילן (1903–1981): דברים לזכרו, אופקים בגאוגרפיה 59 (2004), 6–10 – קורות חייו ופועלו ורשימת פרסומים. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
↑  תערוכה בבית האומנויות קיבוץ העוגן, גלריית גוונים, קיבוץ העוגן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007527271305171  ISNI: 0000 0000 4982 5645  LCCN: nr93039124  VIAF: 66344450   WorldCat (עם VIAF): 66344450
פרדריק פליט

| --- | --- |

פליט ב-1912
 לידה:  15 באוקטובר 1887 הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד ליברפול, אנגליה, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד
 התאבד:  10 בינואר 1965 (בגיל 77) הממלכה המאוחדת סאות'המפטון, אנגליה, הממלכה המאוחדת
 מקום קבורה:  בית הקברות אוליברוק 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 תקופת הפעילות:  1914–1918, 1939 – 1945
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה
 
פרדריק פליט (באנגלית: Frederick Fleet;‏ 15 באוקטובר 1887 – 10 בינואר 1965) היה ימאי בריטי שהיה חבר צוות האונייה "טיטניק", בה שימש כתצפיתן. פליט היה הראשון שהבחין בקרחון שבו התנגשה האונייה, בעת שעמד על קן הצופה. לאחר שהבחין בקרחון התריע פליט מהקן: ”קרחון! בדיוק בחזית!”. פליט, יחד עם חמישה תצפיתנים נוספים שהיו על האונייה, ניצלו מאסון טביעתה.
לאחר מכן העיד פליט בחקירות האסון כי אילו היו לו ולרג'ינלד רובינסון לי (שעמד לצידו על קן הצופה בעת שהבחין בקרחון) משקפת: ”היינו יכולים לראות אותו קצת יותר מוקדם”. כשנשאל כמה מוקדם יותר, הוא השיב: ”ובכן, מספיק כדי לצאת מהדרך.” בהמשך חייו סבל פליט מדיכאון שייתכן שנגרם, בין היתר, בגלל האסון. הוא התאבד בתלייה בגיל 77.
ראשית חייו

פליט נולד בליברפול. הוא מעולם לא הכיר את אביו ואימו נטשה אותו וברחה לספרינגפילד עם בן זוגה, על מנת שלא יראו אותו או ישמעו ממנו שוב. פליט גודל אצל משפחות אומנה ואצל קרובי משפחתו הרחוקה. ב-1903 החל לשרת כשולית מלחים עד שהוגדר כמַלָּח כשיר.
לפני שהצטרף לצוות ה"טיטניק" שימש במשך יותר מארבע שנים כתצפיתן באונייה "אושיאניק" (אנ'). בתור ימאי הוא הרוויח 5 פאונד לחודש בתוספת 5 שילינג נוספים עבור עבודתו כתצפיתן. הוא הצטרף ל"טיטניק" כתצפיתן באפריל 1912, יחד עם עוד חמישה תצפיתנים נוספים.
על סיפון ה"טיטניק"

פליט וה"טיטניק" יצאו מסאות'המפטון ב-10 באפריל 1912. הספינה ביצעה שתי עצירות, הראשונה בצרפת והשנייה באירלנד. מסע האונייה עבר ללא אירועים מיוחדים עד לליל 14 באפריל 1912. בשעה 22:00 באותו הלילה החליפו פליט ועמיתו רג'ינלד רובינסון לי את ג'ורג' סימונס (אנ') ואת ארצ'י ג'וול (אנ') בקן הצופה. הם קיבלו את ההוראה שניתנה קודם לכן על ידי הקצין צ'ארלס לייטולר (אנ') - להיזהר מ"קרח קטן". הלילה היה שקט וללא ירח, מה שהקשה על זיהוי קרחונים בשל היעדר גלים שנשברו אל בסיס הקרחון והיעדר השתקפות. אף על פי שפליט וחבריו לתצפית ביקשו שוב ושוב שיינתנו להם משקפות, הן מעולם לא סופקו להם. נטען לעיתים כי הדבר נגרם עקב שינוי הדרג ההיררכי של הספינה ברגע האחרון, כשהקצין דייוויד בלייר הודח מצוות הפלגת הבכורה. ההשערה היא שבלייר לקח איתו בשוגג את מפתחות התיקים שבהם היו המשקפות. עם זאת, מספר מדענים אמרו שאפילו אם היו מצוידים במשקפת, לא פליט ולא לי היו יכולים לזהות את הקרחון מוקדם יותר, בהתחשב בתנאי הלילה.
בשעה 23:39 הבחין פליט לראשונה בקרחון וצלצל בפעמון הקן שלוש פעמים כדי להזהיר את גשר האונייה מפני משהו שמלפניו. לאחר מכן, באמצעות הטלפון של הקן, הוא יצר קשר עם הגשר. הוא נענה על ידי ג'יימס פול מודי (אנ'), ששאל את פליט: "מה ראית?", ופליט ענה והזהיר: "קרחון! בדיוק בחזית!". מודי העביר את הדיווח של פליט לוויליאם מרדוק (אנ'), נווט האונייה. לאחר שהאונייה התנגשה בקרחון נשארו פליט ולי בתפקידם עשרים דקות נוספות.
בשעה 00:00 ירדו פליט ולי מקן הצופה. פליט ירד לסיפון האונייה, עזר להכין את סירות ההצלה מספר 6 ו-8 ונצטווה לעלות על הראשונה. על הסירה היו בסך הכל 24 אנשים, בהם גם מרגרט בראון.
לאחר האסון העיד פליט בוועדת החקירה של הסנאט האמריקאי ובוועדת החקירה הבריטית (אנ'). בארצות הברית הוא נחקר על ידי יושב ראש הוועדה, הסנאטור ויליאם אלדן סמית' (אנ') ואמר בפניו שוב ושוב שאילו היו הוא ולי מצוידים במשקפת, האסון לא היה מתרחש.
מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה ואחרית ימיו

לפני שעזב את חברת "וייט סטאר ליין" באוגוסט 1912 עבר פליט לשרת ב"אולימפיק", אוניית האחות של ה"טיטניק". במשך 24 השנים הבאות עבד בחברות ספנות שונות. פליט שירת בספינות סוחר במהלך מלחמת העולם הראשונה. מאוחר יותר שב לשמש כתצפיתן ב"אולימפיק" במהלך שנות ה-20 ובתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. ב-1936 פרש מימאות ונשכר על ידי חברת "הרלנד אנד וולף (אנ')" ועבד במספנות החברה בסאות'המפטון עד לפרישתו ב-1955. בתקופה זו התגורר בבית גיסו (אחיה של אשתו). במלחמת העולם השנייה שב לשירות. מאוחר יותר עבד כמוכר עיתונים.
מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה ואחרית ימיו > התאבדותו

זמן קצר לאחר חג המולד, ב-28 בדצמבר 1964, מתה אשתו של פליט ואחיה גירש אותו מביתו. כתוצאה מכך החל פליט לפתח דיכאון. הוא חזר לבית גיסו והתאבד בתלייה בגינת הבית ב-10 בינואר 1965, בגיל 77. פליט נקבר בסאות'המפטון. קברו נותר לא מסומן עד 1993, אז הוקמה מצבה מעל הקבר הנושאת חריטה של ה"טיטניק". המצבה מומנה בעזרת תרומות שגייסה האגודה ההיסטורית של "טיטניק" (אנ').
הערות שוליים

1 2  עדותו של פליט בפני ועדת החקירה של הסנאט
↑  עדותו של פליט בפני ועדת החקירה של הסנאט (המשך)
↑  Stephen J. Spignesi, The Titanic For Dummies, John Wiley & Sons, 2012, p. 118.
1 2  Stories from The Titanic, National Archives UK
↑  Titanic's Maiden Voyage: The Cherbourg Connection, Titanic Belfast
↑  Titanic's Maiden Voyage: The Queenstown Connection, Titanic Belfast
↑  Stephen J. Spignesi, The Titanic For Dummies, John Wiley & Sons, 2012, p. 86.
↑  John P. Eaton, Charles A. Haas, Titanic: Destination Disaster: The Legends and the Reality, New York: Norton, 1996, p. 19.
↑  פרדריק פליט, באתר Historic Southampton
↑  Medals of man 'who could have saved Titanic' for sale, BBC News, ‏28 בפברואר 2012
↑  Alan Boyle, 10 causes of the Titanic tragedy, NBC News, ‏2 באפריל 2012
↑  Walter Lord, A Night to Remember, New York: St. Martin's Griffin, 2005, p. 2.
1 2 3  Fred Fleet did his duty on Titanic, now resting in peace, Herald Dispatch
↑  Titanic Lifeboat No. 6, Encyclopedia Titanica
1 2  Stephen J. Spignesi, The Titanic For Dummies, John Wiley & Sons, 2012, p. 47.
↑  פרדריק פליט, באתר Maritime Quest
| --- | --- |
ערך טוב:
הלגיון הראשון גרמניקה

| --- | --- |
פסל של אחד מחיילי הלגיון שנמצא בבון
פסל של אחד מחיילי הלגיון שנמצא בבון
 פרטים
 מדינה:  הרפובליקה הרומית האימפריה הרומית
 שיוך:  הצבא הרומי
 סוג:  לגיון
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  48 לפנה"ס – 70 (כ־118 שנים)
 מקים היחידה:  יוליוס קיסר
 מלחמות:  מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר מלחמות קנטבריה מסעות המלחמה של דרוסוס וגרמניקוס המרד הבטאווי 
 פיקוד
 מפקדים:  יוליוס קיסר דרוסוס פאביוס ואלנס הרניוס גאליוס
הלגיון הראשון גרמניקה (בלטינית: Legio I Germanica) היה לגיון רומאי, אשר הוקם בשנת 48 לפנה"ס בידי גאיוס יוליוס קיסר. השם "גרמניקה", מתייחס למקום שבו הוצב הלגיון, ולא למוצא חייליו. לאחר המרד הבטאווי שבמהלכו הושמד כמעט לחלוטין, אוחדו שרידיו לתוך "הלגיון השביעי גמינה".
לקריאה נוספת

קורנליוס טאקיטוס, ספרי השנים. תרגמה מרומית שרה דבורצקי. הקדים מבוא חיים וירשובסקי והוסיף הערות עקיבא גלבוע. ירושלים, מוסד ביאליק, 1962, הוצאת כרמל, 2010.
קורנליוס טאקיטוס, דברי הימים. חיי אגריקולא; גרמניה; שיחה על הנואמים. תרגמה מרומית שרה דבורצקי. הוסיף הערות עקיבא גלבוע. ירושלים, מוסד ביאליק, 1965, הוצאת כרמל, 2010.
גאיוס סוויטוניוס טרנקווילוס. חיי שנים-עשר הקיסרים. תרגם מרומית: ד"ר אלכסנדר שור. תל אביב, הוצאת מסדה, תשי"ט.
פלוטארכוס, חיי אישים - אנשי רומי. תרגם מהמקור היווני והוסיף מבוא והערות: יוסף ג. ליבס. ירושלים, מוסד ביאליק, 1954.
גאיוס יוליוס קיסר, מלחמת האזרחים, מלחמת אלכסנדריה, מלחמת אפריקה, מלחמת ספרד. תרגום מלטינית, מבוא והערות: משה ליפשיץ. ירושלים, הוצאת כרמל, תשע"ג (2013).
Keppie, Lawrence (1994). The Making of the Roman Army. New York: Barnes & Noble.
Parker, H. M. D. (1993). The Roman Legions. New York: Barnes & Noble.
Jerome H. Farnum: The Positioning of the Roman Imperial Legions. BAR International Series 1458, Oxford 2005. S. 43–44.
Emil Ritterling: Legio (I). In: Paulys Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft (RE). Band XII,2, Stuttgart 1925, Sp. 1376–1380.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  הלגיון הראשון גרמניקה באתר ליוויוס
↑  דיו קסיוס, 54.11.5.
↑  סוויטוניוס, "חיי שנים עשר הקיסרים", "חיי ויטליוס", 15.
↑  טקיטוס, "דברי הימים", ספר שני, 85.
פומפיוס טרוגוס

פומפיוס טרוגוס (בלטינית: Pompeius Trogus, מוכר גם כטרוגוס פומפיוס, סוף המאה ה-1 לפנה"ס – תחילת המאה ה-1 לספירה) היה היסטוריון רומאי מתקופת אוגוסטוס.
Epitome historiarum Trogi Pompeii
האיש וחיבורו

מוצאו של פומפיוס טרוגוס משבט הווקונטים (Vocontii) הקלטי שבגאליה נארבוננסיס. סבו, טרוגוס פומפיוס, קיבל מפומפיוס הגדול את האזרחות הרומית בזמן המלחמה נגד סרטוריוס. דודו פיקד על להקת פרשים בצבאו של אותו פומפיוס במלחמה נגד מיתרידטס, בזמן שאביו כבר היה מזכירו של יוליוס קיסר.
האיש וחיבורו > היסטוריה פיליפיקה

פומפיוס טרוגוס פרסם את חיבורו ההיסטורי המקיף "Historiae Philippicae" (היסטוריה פיליפיקה) בזמן שלטון אוגוסטוס. החיבור כולל 44 ספרים ונקרא כך כנראה בגלל החיבור ההיסטורי בעל אותו שם של ההיסטוריון היווני הקלאסי תאופומפוס, ומכיוון שנושאו המרכזי היא האימפריה שנוסדה על ידי פיליפוס השני, מלך מוקדון. החיבור המקורי לא נשמר ומה שהגיע לידינו הם רק התקציר (אפיטומה) שכתב ההיסטוריון יוסטינוס במאה ה-3 לספירה וראשי פרקים או תוכן עניינים (Prologi), שאינם תלויים בתקציר ולא ידוע מי יצר אותם, אך גם הם נשתמרו בכתבי יוסטינוס (פורסמו לראשונה בשנת 1581 על ידי המשכיל הצרפתי בונגרסיוס).
במרכז החיבור עמדו תולדות העולם שמחוץ לרומא, בעיקר העולם היווני והממלכות ההלניסטיות:
ספרים 6-1 כללו את התקופה שקדמה לפיליפוס השני, החל מנינוס מייסדה של נינוה, בהן ניתן דיווח על האשורים, הפרסים, המצרים, הסקיתים, האתונאים והלקדמונים.
ספרים 33-7 כללו את ההיסטוריה של מקדוניה עד הפלת מלכה האחרון אנדריסכוס (148 לפנה"ס).
ספרים 40-34 כללו את התקופה החל מקרב קורינתוס (146 לפנה"ס) ועד סוף בית תלמי לאחר קרב אקטיום (31 לפנה"ס).
ספרים 42-41 עסקו בתולדות הממלכה הפרתית.
ספרים 44-43 כללו את תולדות המערב. המאורעות האחרונים הנזכרים בחיבור הם ההסכם בין הפרתים לרומאים בשנת 20 לפנה"ס והכנעתה של ספרד בזמנו של אוגוסטוס.
טרוגוס לא עסק בהיסטוריה הרומאית עד לנקודה בה יוון והמזרח באו במגע עם רומא, ייתכן מאחר שליביוס כבר עסק בכך די. החיבור התבסס על כתביהם של היסטוריונים יוונים כמו תאופומפוס, אפורוס, טימאיוס ופוליביוס.
החיבור מתאפיין בהרגשת כבוד לתרבות היוונית ואתונה במיוחד. טרוגוס מביע גם את הערצתו לאוגוסטוס, אבל מבטא גישה ריאליסטית כלפי היחסים בין רומא לעמים שאיתה באה במגע.
יוסטינוס משבח את רהיטותו של טרוגוס ולא הוסיף על דבריו דברים משל עצמו או ממקורות אחרים. עם הזמן דחקה האפיטומה של יוסטינוס את החיבור המקורי, כפי שאירע לעיתים קרובות להרבה יצירות ספרותיות. הפרולוגים אינם תלויים באפיטומה ואף מרמזים על עניינים שלא הגיעו לתקציר.
קטעים מתוך חיבורו מצוטטים על ידי סופרים שונים ובהם הירונימוס, אוגוסטינוס ווופיסכוס (Vopiscus, המאה ה-4), אחד ממחברי ההיסטוריה אוגוסטה, שמדרג את סגנונו הרהוט לצדם של סלוסטיוס, ליביוס וטקיטוס.
האיש וחיבורו > חיבורים אחרים

מחקר בן לפחות 10 ספרים מאת טרוגוס בשם "de Animalibus" על תולדות בעלי החיים נזכר אצל כאריסיוס, וטרוגוס עצמו מצוטט כסמכות על ידי פליניוס הזקן בכמה מקומות ב"תולדות הטבע".
סופר בשם "טרוגוס" מצוטט פעמיים על ידי פריסקיאנוס (Priscianus) (אנ') (500 לספירה) בספרים החמישי והשישי שלו, אך לא ידוע אם מדובר בטרוגוס של יוסטינוס.
פומפיוס טרוגוס על היהודים

פומפיוס טרוגוס דן ביהודים בהקשר של תולדות הממלכה הסלבקית. מלבד האכסקורס המפורסם של טקיטוס, התקציר של פומפיוס טרוגוס כולל את התיאור הרחב ביותר על היהודים בספרות הלאטינית הקלאסית.
הסקירה העיקרית שלו על היהודים מחולקת ל-3 חלקים:
עתיקות היהודים - כולל שילוב של 3 מסורות שונות: מסורת דמשקית, מסורת מקראית והמסורת המצרית-יוונית העוינת על יציאת מצרים.
תיאור גאוגרפי קצר של ארץ יהודה, בהתאם לנוהגו של יוסטינוס להשמיט או לקצר באופן משמעותי תיאורים כאלה.
היסטוריה של היהודים החל מהתקופה הפרסית.
טרוגוס השתמש לחיבורו במקורות יווניים. ייתכן ולכתיבת החלק על היהודים נעזר בכתבי טימאגנס ואולי גם בפוסידוניוס.
פומפיוס טרוגוס על היהודים > עתיקות היהודים

פומפיוס טרוגוס טוען שמוצא היהודים הוא מדמשק וששמה של העיר ניתן לה על ידי המלך "דמשק", שאחריו מלכו חזאל (Azelus), הדד (Adores), אברהם וישראל (Israhel).
מסורת זו דומה לדברי ניקולאוס איש דמשק שאברהם היה מלך דמשק, אולם ניקולאוס מדגיש שהגיע אליה מארץ הכשדים, ואילו טרוגוס הוא היחיד מהמקורות העתיקים שמציין במפורש שמוצא היהודים הוא מדמשק.
טרוגוס עובר מהמסורת הדמשקית למסורת מקראית משובשת ומספר ש-10 בניו של ישראל הפכו אותו למפורסם יותר מכל אבותיו. לאחר שחילק את עמו ל-10 ממלכות, הוא מסר אותן בידי בניו וקרא לכולם "יהודים" על שם יהודה, שמת מעט לאחר החלוקה ונחלתו חולקה בין שאר הבנים, וציווה שזכרו יכובד על ידי כולם. צעיר הבנים היה יוסף, ואחיו, שחששו מיכולותיו יוצאות הדופן, אסרוהו בחשאי ומכרוהו לסוחרים נכרים. לאחר שהובא על ידם למצרים ובעזרת פיקחותו הפך עצמו לרב-אומן במאגיה, מצא חן בעיני המלך בתוך זמן קצר. הוא היה אישיות "מוכשרת עד מאוד בראיית הנולד מתוך נפלאות" והיה הראשון לייסד את מדע פתרון החלומות. שום חוק אלוהי או אנושי לא היה בלתי ידוע לו, כך שהוא חזה בצורת כמה שנים לפני שקרתה, וכל מצרים הייתה גוועת ברעב אלמלא ציווה המלך בעצתו לאגור את תבואה לכמה שנים. "ההוכחות לידיעותיו היו כאלה, עד כי נדמה היה שאזהרותיו נבעו לא מפי בן-תמותה אלא מפי אל".
טרוגוס מספר שבנו של יוסף היה משה (Moyses), שירש מאביו את ידיעותיו ואת יופיו. היופי של משה מוזכר במפורש גם בתרגום השבעים, אצל פילון ובקדמוניות היהודים ואילו קרבתו המשפחתית ליוסף נזכרת גם על ידי אפולוניוס מולון, שהפך את משה לנכדו.
טרוגוס מתחיל לשלב כאן את המסורת המצרית-אלכסנדרונית (שאימצו אותה סופרים רבים, החל מהקטאיוס איש אבדרה) ומספר שלאחר שניחתו על המצרים גרדת וצרעת והם הוזהרו על ידי אורקל, גרשו את משה ממצרים יחד עם אלה שחלו במחלה, כדי שהמחלה לא תתפשט (עלילת המצורעים).
מאחר שמשה הפך למנהיג הגולים, הוא לקח בגנבה את כלי הקודש של המצרים (על פי ספר שמות בני ישראל שאלו כלי כסף וזהב משכניהם), ואלה ניסו להשיב אותם בכח הנשק, אך סערות אילצו אותם לשוב לביתם.
משה הגיע לדמשק, בית אבותיו, והשתלט על הר סיני. בהגיעו אליו, לאחר 7 ימי צום עם צאן מרעיתו במדבריות ערב, "הקדיש את היום השביעי, שנקרא לפנים שבת לפי מנהג העם, כיום צום, משום שיום זה שם קץ באחת לרעבונם ושיטוטיהם".
פומפיוס טרוגוס היה הסופר הראשון שקישר את יציאת מצרים עם צום. ציון השבת כיום צום הוא מן הטעויות הרווחות ביותר בעולם היווני-רומי על השבת היהודית.
טרוגוס מוסיף ש"בזוכרם כי גורשו ממצרים מחשש להפצת זיהום, הם הקפידו, פן יהפכו להיות שנואים על שכניהם מאותה סיבה, שלא לבוא במגע עם זרים", ומסביר שחוק זה אומץ על ידיהם באותה הזדמנות והפך בהדרגה למוסד דתי.
להבדיל מסופרים אחרים כמו הקטאיוס, מנתון, דיודורוס ואפילו סטראבון, שאצלם היבדלות היהודים היא פעילה ומתבטאת בשנאת בריות או עוינות כלפי זרים, אצל פומפיוס היא סבילה והיהודים פשוט נמנעים ממגע עם זרים. כך מוטיב המיזנתרופיה והעוינות כלפי זרים (misoxenia) שהיה קיים במקור עליו הסתמך פומפיוס, "רוכך" והומר בביישנות כלפי זרים.
טרוגוס מספר שאחרי משה, בנו אהרן (Arruas) מונה לכהן כדי לפקח על הפולחנות המצריים ומעט אחר כך הפך למלך. הוא מסביר שמאז היה זה מנהג בקרב היהודים שאותם אנשים יהיו מלכים וכהנים.
זהו הרמז היחיד לאהרן בספרות היוונית-רומית.
טרוגוס מתאר בצורה אנכרוניסטית את כל ההיסטוריה היהודית לפי המצב ששרר בזמן ממלכת החשמונאים, כאשר המלך והכהן הגדול היו אותו אדם.
פומפיוס טרוגוס על היהודים > ארץ יהודה

טרוגוס מספר שעושרה של האומה היהודית גדל על ידי ההכנסה מהבלסם, שמופק רק בארץ יהודה, בעמק יריחו (Aricus), המוקף ברכס רציף של גבעות, כאילו היה חומה, בו יש חורש יוצא דופן בפוריותו ובנעימותו ומשובץ בחורשות של עצי דקל ובלסם.
הוא מוסיף שבארץ זו יש אגם ענק, שבשל גודלו והמים השקטים שבו, מכונה "הים המת". טרוגוס הוא הראשון שמכנה את ים המלח בשם הזה (Mortuum Mare). דיודורוס, פליניוס הזקן ויוספוס קוראים לו "אגם האספלט".
פומפיוס טרוגוס על היהודים > ההיסטוריה של היהודים

פומפיוס טרוגוס מספר שהראשון שכבש את היהודים הוא חשיארש (Xerxes), מלך פרס (במקום כורש), ולאחר נפילת הפרסים תחת עוצמתו של אלכסנדר הגדול היו היהודים נתונים זמן רב לשליטה מקדונית תחת ממלכת סוריה.
טרוגוס קובע שכאשר מרדו בדמטריוס הראשון וביקשו את חסדם של הרומאים, היהודים היו הראשונים מכל עמי המזרח שהשיגו מחדש את חירותם, מאחר שהרומאים העניקו אז בקלות מה שלא היה שלהם.
דבריו של פומפיוס טרוגוס מכוונים למשלחת של יהודה המקבי לרומא והברית הראשונה שבין יהודה ובין רומא בשנת 161 לפנה"ס, ומהוים אישור בלתי תלוי למסופר בספר מקבים א על ברית זו.
טרוגוס מספר שאנטיוכוס סידטס יצא למלחמה בערים שמרדו בתחילת שלטונו של אחיו, דמטריוס השני, ולאחר שהכניע אותן צירף אותן לממלכתו. בין אלה הוא גם כבש את היהודים, שבזמן השלטון המקדוני (הממלכה הסלאוקית) תחת אביו דמטריוס הראשון השיגו מחדש את חירותם בכח הנשק וכוחם היה כזה שהם לא נכנעו לאף מלך מקדוני לאחר מכן, אלא בהנהגת שליטים בני עמם הטרידו את סוריה במלחמות עזות.
בפרולוג לספר 36 נכתב שאנטיוכוס סידטס הכניע את היהודים לאחר שהורקנוס נהרג.
אולם הורקנוס לא נהרג במלחמה זאת, אלא בשנת 104 לפנה"ס, כמעט 25 שנים לאחר מותו של אנטיוכוס סידטס. לא ניתן לקבוע אם הטעות נעשתה על ידי פומפיוס טרוגוס עצמו או על ידי כותב הפרולוג (אפשרות סבירה יותר מכיוון שיוסטינוס לא מתייחס לאירוע הזה בתקציר).
ייתכן והכונה להריגת שמעון החשמונאי.
מתוך הפרולוג לספר 39, ניתן להסיק שפומפיוס טרוגוס עסק גם במעשיהם האחרונים של החשמונאים מנקודת המבט של העולם ההלניסטי, כאשר אחד מראשי הפרקים של הספר נקרא "כיצד היהודים והערבים הטרידו את סוריה על ידי שוד אדמות".
להבדיל מהפרולוג, התקציר של יוסטינוס לספר 39 מתעלם ממעשי השוד של היהודים ומזכיר רק את הביזה של הערבים, אולם אזכור כזה קיים בתקציר לספר 40, שם נזכר סבלה של סוריה משוד "של היהודים והערבים".
לקריאה נוספת

מנחם שטרן - Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1976, Vol. I, XLVII. Pompeius Trogus, pp. 332-343
מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, חלק חמישי, היהודים בהיסטוריוגראפיה הרומית בימי אוגוסטוס, עמ' 477-469, הוצאת יד יצחק בן צבי, ירושלים תשנ"א (1991).
פטר שפר, יוּדוֹפובּיה - גישות כלפי היהודים בעולם העתיק (מאנגלית: להד לזר); פרק 1 גירוש ממצרים, פומפיוס טרוגוס, עמ' 45-44; ספריית "הילל בן-חיים" הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010.
הערות שוליים

↑  Marcus Junianus Justinus, Epitome of the Philippic History of Pompeius Trogus, Preface
↑  Marcus Junianus Justinus, Epitome of the Philippic History of Pompeius Trogus, Book XLIII, 5, 12-11
↑  מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 469.
↑  פלביוס וופיסכוס, היסטוריה אוגוסטה, חיי פרובוס, פרק 2, סעיף 7.
↑  הקדמה על יוסטינוס, באתר The Tertullian Project
↑  מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 469.
↑  ספר 36, פרק 1 סעיף 9 עד פרק 3 סעיף 9.
↑  מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 476-475.
1 2  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, XLVII. Pompeius Trogus, pp. 332-333
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר ראשון, סעיפים 160-159.
↑  מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 471.
↑  תרגום השבעים לספר שמות, פרק ב, פסוק 2.
↑  פילון האלכסנדרוני, על חיי משה א, 18.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר שני, סעיף 231.
↑  .Eusebius, Praeparatio Evangelica IX, 19: 1-3
↑  דיודורוס סיקולוס, ספר 40, פרק 3, פסקה 4.
↑  ספר שמות, פרק י"ב, פסוקים ל"ה–ל"ו
↑  פטר שפר, יוּדוֹפובּיה, פרק 4 שבת, יום צום, עמ' 132.
1 2  מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 472.
↑  פטר שפר, יוּדוֹפובּיה, פרק 1 גירוש ממצרים, פומפיוס טרוגוס, עמ' 45.
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, XLVII. Pompeius Trogus, p. 341
↑  פליניוס הזקן, תולדות הטבע, ספר ה, פרקים 17-15.
↑  מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 473.
↑  ספר חשמונאים א, פרק ח; יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר יב, סעיף 417.
↑  מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 474.
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, XLVII. Pompeius Trogus, p. 334
↑  מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 470.
↑  Marcus Junianus Justinus, Epitome of the Philippic History of Pompeius Trogus, Book XL, 2, 4
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269026805171  PLWABN: 9810565055805606  BIBSYS: 95002666  BNE: XX1144416  BnF: cb121721642 (data)  CANTIC: a12378057  CiNii: DA06678380  GND: 118595644  ICCU: RAVV047258  ISNI: 0000 0001 0903 159X  LCCN: n82043686  NDL: 00671641  NKC: jo2006325089  NLA: 36526272  NLG: 292636  NSK: 000470251  NTA: 070109591  RERO: 02-A000163855  SELIBR: 84424  SUDOC: 030269970  Trove: 1273248  VcBA: 495/125981  VIAF: 54940886   WorldCat (עם VIAF): 54940886