stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרגיטה
תולדות העיר

מקור השם בשם "מרגיט", שהוא צורה של השם "מרגרטה" (מרגרט), שמקורו ביוונית ומובנו פנינה. העיר נקראת על שם רוזנת מקומית בשם מרגרט (או מרגיט) מבית צ'אקי, הפאודל של האזור באותו הזמן. הרוזנת התאבדה בקפיצה לנהר הברטיו בגלל אהבה נכזבת.
נראה שהעיר קיימת משנת 500 לספירה (ד'ר"ס). הפעם הראשונה שבה נזכרה העיר במסמך הייתה ב-1216 (ד'תתקע"ו). במאה ה-14 העיר הייתה באחריות פאודלית של בעל אחוזה הונגרי. לפי הממצאים הארכאולוגיים, בין 16 ל-40 הונגרים ורומנים ישבו כאן בתחילת המאה ה-13 בגבעת וילור (Viilor) בחלק המזרחי של מרגיטה של היום.
ב-1376 (ה'קל"ו) העניק לאיוש הראשון מלך הונגריה למרגיטה רשות לארגן יריד והמקום הפך במאות הבאות לעיירת שוק. התקוממות של איכרים נגד המערכת הפאודלית ב-1467 (ה'רל"ו) ו-1514 (ה'רע"ד) השפיעו על מרגיטה.
בתחילת המאה ה-16 הונגריה הפכה לפרובינציה עות'מאנית עד 1692 (ה'תנ"ב).
ב-1823 (תקפ"ג) כילתה שרפה גדולה כמחצית מבתי היישוב.
לאחר מהפכת 1848 (תר"ח) לא שירתו האיכרים עוד כצמיתים והייצור התעשייתי החל להתפתח.
בתחילת המאה ה-20 חלה התפתחות חשובה בחיי העסקים והמסחר של מרגיטה. בתקופה זו נבנו בתי מלאכה רבים לסנדלרים, חייטים, נגרים וכדומה. בין שתי מלחמות העולם מרגיטה הפכה למרכז מסחרי ותעשייתי.
בשנת 1900 (תר"ס) התגוררו במרגיטה כ-5,200 תושבים. בשנות ה-20 אוכלוסיית העיר מנתה כ-7,000 תושבים שהיו בהם רומנים הונגרים ויהודים. ב-1930 (תר"ץ) ירד מספר תושבי המקום לכ-6,100 נפשות, ובשנת 1944 (תש"ד) חיו בה כ-8,600 תושבים. ב-1970 (תש"ל) וב-1976 (תשל"ו) מספר התושבים עמד על כ-12,000.
עקב התמטטות כוחן הצבאי של "מעצמות המרכז" בהשפעת תוצאות המלחמה, פרצה בהונגריה באוקטובר 1918 (חשוון תרע"ט) המהפכה הרפובליקנית-סוציאליסטית שעד מהרה פינתה מקומה לרודנות קומוניסטית. כמו בכל ערי השדה במדינה, הוקם גם במרגיטה דירקטוריון מקומי בהנהגת ותיקי תנועת הפועלים. תקופת ביניים זו בפוליטיקה ההונגרית הסתיימה לאחר מספר חודשים עם פלישת הצבא הרומני עם שליחות מטעם מעצמות "ההסכמה" להונגריה, הקמת המשטר הלאומני של הורטי בהונגריה בחסות זמנית רומנית, והשלמת סיפוח טרנסילבניה לממלכת רומניה.
תחבורה

בעיר ממוקמת תחנת רכבת שמקשרת את העיר עם אורדיה. כמן כן דרך עביר עובר כביש ארצי דרכו אפשר להמשיך מערבה לסאקואני ומשם להונגריה.
לקריאה נוספת

פנקס הקהילות רומניה ב, עמוד 169–170
מאקו (מאקווא), בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 214–215. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944)
הערות שוליים

↑  גם: מארגרעטען, מארגארעטען, מארגארעטין (כפי הכתיב בערך בוויקיפדיה היידית) או מארגארעטהען, אך הכתיב המופיע בערך מקובל יותר.
↑  הכתיב לפי השם הרומני Bereteu, כשהוא נקרא ברומנית גם בַּרְקָאוּ (Barcău). בהונגרית שמו של הנהר הוא בֶּרֶטְיוֹ (Berettyó). הנהר זורם לאורך 134 קילומטרים בכיוון צפון-מערב ממחוז סאלאז' דרך מחוז ביהור ברומניה, חוצה את מחוז היידו-ביהר בהונגריה ומסיים זרימתו במחוז בקש בהונגריה.
↑  Margita - name meaning, origin, באתר Think Baby Names
↑  History: Marghita, באתר eComunitate
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 145949963   WorldCat (עם VIAF): 145949963
חבורה סדורה

חבורה סדורה (משמאל) היא חבורה שמוגדר עליה יחס סדר ליניארי, באופן כזה שאם  a<b אז גם  ca<cb. חבורה היא ניתנת לסידור אם אפשר להגדיר עליה סדר ההופך אותה לחבורה סדורה. חבורה ניתנת לסידור משמאל אם ורק אם היא ניתנת לסידור מימין.
כל חבורה סדורה היא חבורה חסרת פיתול. כל חבורה אבלית חסרת פיתול ניתן לסדר. כל חבורת-קשר (חבורה יסודית של המשלים של קשר) ניתן לסדר.
המושג "חבורה סדורה" עשוי להתייחס גם לחבורה עם סדר חלקי (הנשמר תחת כפל מאחד או משני הצדדים). אחת המחלקות החשובות מסוג זה היא של חבורות שהסדר עליהן מהווה סריג (אנ').
טיפוסים של חבורות סדורות

חבורה היא ניתנת לדו-סידור (biorderable) אם יש עליה יחס סדר ליניארי כזה שאם  a<b אז לכל  c מתקיים  ca<cb וגם  ac<bc. (תכונה זו נשמרת תחת הרחבה מרכזית בתת-חבורה חסרת פיתול).
חבורה היא בעלת אינדקסים מקומית (locally indicable) אם לכל תת-חבורה נוצרת סופית שלה יש הטלה על החבורה הציקלית האינסופית. כל חבורה הניתנת לדו-סידור היא בעלת אינדקסים מקומית. כל חבורה בעלת אינדקסים מקומית, ניתנת לסידור (אבל לא בהכרח לדו-סידור). כל חבורה פתירה (ואפילו אמנבילית) ניתנת לסידור היא בעלת אינדקסים מקומית.
חבורה ניתנת לסידור היא בעלת שורשים יחידים (אם  \ x^{n}=y^{n} אז  \ x=y).
חבורה מקיימת את תכונת המכפלה היחידה אם לכל שתי תת-קבוצות לא ריקות  A,B יש במכפלה  AB איבר הניתן להצגה כ- ab באופן יחיד. כל חבורה ניתנת לסידור היא בעלת תכונת המכפלה היחידה, וההפך אינו נכון.
כל חבורה בעלת תכונת המכפלה היחידה היא חסרת פיתול, וההפך אינו נכון. עם זאת, חבורה נילפוטנטית חסרת פיתול ניתנת לדו-סידור, ובפרט יש לה תכונת המכפלה היחידה.
חבורה סדורה היא ארכימדית אם כל שני איברים חיוביים שלה הם ברי-השוואה (כלומר אחד מהם קטן מחזקה כלשהי של האחר; זו תכונת ארכימדס). חבורה סדורה ארכימדית מוכרחה להיות אבלית.
תכונת המכפלה היחידה (הנכונה כאמור בכל חבורה סדורה) גוררת את תכונת האיברים ההפיכים של קפלנסקי (לפיה באלגברת החבורה  k[\Gamma ] כל האיברים ההפיכים הם כפולות בסקלר של אברי החבורה). תכונת האיברים ההפיכים גוררת כי אלגברת החבורה היא תחום, וממילא היא נטולת אידמפוטנטים. מעל שדה ממאפיין אפס, אם אלגברת החבורה נטולת אידמפוטנטים אז החבורה בהכרח חסרת פיתול.
אפשר לתאר את יחס הסדר דרך קבוצת האיברים החיוביים: חבורה ניתנת לסידור משמאל אם יש בה תת-קבוצה P הסגורה לכפל כך שהחבורה מתפרקת לאיחוד זר  P\cup \{1\}\cup P^{-1} (כאשר  P^{-1}=\{x^{-1}:x\in P\}). במקרה זה הסדר מוגדר לפי הכלל:  a<b אם ורק אם  a^{-1}b\in P. חבורה ניתנת לדו-סידור אם יש בה קבוצה נורמלית כזו.
הדרגה של חבורה אבלית סדורה

תהי  \Gamma  חבורה סדורה. תת-חבורה  \Delta \leq \Gamma  היא קמורה אם לכל  0<\gamma <\delta \in \Delta  מתקיים  \gamma \in \Delta . אם  \Delta \leq \Gamma  תת-חבורה קמורה, על המנה  \Gamma /\Delta  מושרה יחס סדר, ההופך גם אותה לחבורה סדורה. אוסף תת-החבורות הקמורות מהווה שרשרת, שגובהה הוא הדרגה  \operatorname {rank} (\Gamma ). ממילא,  \operatorname {rank} (\Gamma )=\operatorname {rank} (\Delta )+\operatorname {rank} (\Gamma /\Delta ).
בחבורה הסדורה  \mathbb {Z}  שרשרת תת-החבורות הקמורות היא  0\subset \mathbb {Z} , ודרגתה היא 1. לחבורה אבלית סדורה יש דרגה 1 אם ורק אם ניתן לשכן אותה בחבורה החיבורית של שדה המספרים הממשיים. באופן כללי יותר, כל חבורה אבלית סדורה מדרגה n אפשר לשכן ב- \mathbb {R} ^{n} עם הסדר הלקסיקוגרפי. חבורה סדורה היא דיסקרטית אם יש לה שיכון דיסקרטי ב- \mathbb {R} ^{n} (עם הטופולוגיה הסטנדרטית); החבורות הדיסקרטיות היחידות הן מהצורה  \mathbb {Z} ^{n} (עם הסדר הלקסיקוגרפי). מכאן מתקבלת דיכוטומיה: חבורה אבלית סדורה היא או תת-חבורה של  \mathbb {R} , או שהיא מכילה עותק של  \mathbb {Z} ^{2} (עם הסדר הלקסיקוגרפי).
החבורה האבלית  \mathbb {Q} \otimes _{\mathbb {Z} }\Gamma , שגם היא סדורה, נקראת הסגור החילוקי (divisible hull) של  \Gamma . הדרגה של הסגור החילוקי שווה לזו של החבורה המקורית.
הכללות

אלגברה סדורה (מעל שדה סדור) הוגדרה על ידי Kopytov ב-1972.
ספיחה על ליבה

במדעים פלנטריים, מודל ספיחה על ליבה (אנגלית: Core-Accretion Theory) הוא אחד המודלים התאורטיים המקובלים לתיאור היווצרות כוכב לכת. לפי מודל זה, כוכב לכת נוצר על ידי ספיחה של חומר על פני ליבה שהולכת וגדלה בעקבות הספיחה ובכך מגדילה את המסה שלה עד לשלב בו מרבית החומר בסביבת כוכב הלכת נספח אליו בכוח הכבידה. קיים מודל מתחרה הקרוי אי יציבות בדסקה (אנגלית: Disc Instability Model).
תיאור המנגנון > היווצרות הליבה

קדם כוכב שמתהווה להיות כוכב סדרה ראשית מוקף בדיסקת ספיחה המכונה דיסקה קדם-פלנטרית. דיסקה זו היא שכבה מישורית יחסית דקה של גז ואבק החגה סביב הכוכב הצעיר והולכת ונספחת על אותו הכוכב.
האבק בדיסקה מתגבש לגרגרים מסדר גודל של סנטימטרים בודדים. גרגרים אלו הולכים וגדלים בעקבות התנגשויות זה בזה הגורמות להידבקות.
הגרגרים נמשכים ונדבקים אחד לשני עד ליצירת גופים מסדר גודל של מאות קילומטרים. גופים אלו נקראים פלנטיסימלים.
לאחר שלב זה בא שלב שבו הפלנטיסימלים מתגבשים לגופים גדולים יותר. בשלב זה ייתכנו מספר ענפי התפתחות שונים. המחקר התאורטי מתאר מגנונים שונים להיווצרות ענקי גז וכוכבי לכת סלעיים.
תיאור המנגנון > ספיחה

לאחר שמספיק פלנטיסימלים התגבשו בשביל ליצור שדה כבידה המספיק לספוח את יתר החומר, מתחיל השלב של הספיחה עצמה. מקובל לחלק את החומר ל"ליבה" שנוצרה בשלב הקודם ו"מעטפת" שהיא יתר החומר הנמצא בקרבת הליבה. ספיחה על הליבה מתחילה ברגע שמהירות מילוט מהליבה משתווה למהירות התרמית של הגז המקיף אותה. מסמנים:
M_{core} - מסת הליבה
M_{env} - מסת המעטפת
{\dot {M}}_{core} - קצב שינוי המסה של הליבה
{\dot {M}}_{env} - קצב שינוי המסה של מעטפת
השלבים המרכזיים בספיחה הם:
שלב הספיחה הראשונית: הליבה סופחת אליה פלנטיסימלים, עד שהיא משיגה את מרבית מסת המוצקים הנמצאים באזור בה ההשפעה הכבידתית שלה משמעותית.  M_{core} הולך וגדל, אבל הוא עדיין קטן משמעותית מ- M_{env}.
ספיחת מעטפת עטית:  {\dot {M}}_{core} יורד בצורה ניכרת ו {\dot {M}}_{env} הולך ועולה עד שמגיע ל- {\dot {M}}_{core} . {\dot {M}}_{env} הולך וגדל וכך עולה אזור ההשפעה הכבידתית של הליבה, כלמר אזור בו פלנטיסימלים ימשכו לליבה. קצב עליה זה הוא נמוך מאוד וכמעט קבוע. שלב זה נמשך מספר מילוני שנים.
ספיחת גז מהירה: שלב זה מתחיל ברגע ש- M_{core} משתווה ל- M_{env}. קצב ספיחת הגז עולה באופן רציף והמערכת נמצא בשיווי משקל קוואזי סטטי.  {\dot {M}}_{env} עולה בהרבה על  {\dot {M}}_{core}. בשלב מסוים גז מדיסקה קדם-פלנטרית מתחיל ליפול על פני הקדם-כוכב לכת בנפילה חופשית. הזמן האופייני לספיחת מסת צדק אחת של גז במנגנון זה היא כ 10^{4}-10^{6} שנים.
התכווצות והתקררות: כוכב הלכת הצעיר מתפתח במסה קבועה. מקור האנרגיה המרכזי הוא כיווץ המשחרר אנרגיה כבידתית. בנוסף קרינה מכוכב מחממת את פני השטח ובכוכב לכת מספיק קרוב לכוכב שלו יש משמעות גם לכוחות גאות. ברגע שהספיחה מופסקת, אין מקור אנרגיה חיצוני מספיחת הפלנטיסימלים.
חסרונות בתאוריה

אחד החסרונות הבולטים בתאוריה זו היא מעבר בין שלב של גרגרי אבק לשלב של פלנטיסימלים. לא ברור המנגנון הפיזיקלי בו גושים של חומר מסדר גודל של עשרות עד מאות מטרים יתחברו יחדיו. הכוחות הגורמים להידבקות של גרגרי האבק אינם רלוונטיים לגופים גדולים והכבידה העצמית שלהם נמוכה מדי בשביל לגרום למשיכה משמעותית, בהתחשב בתנועתם המהירה סביב הכוכב.
ללא שלב זה, המודל של ספיחת ליבה אינו שלם ולכן אינו מתאר בצורה מושלמת היווצרות של כוכבי לכת.
ראו גם

דיסקת שברים
נדידת כוכבי לכת
הערות שוליים

↑  Giant Planet Formation, Evolution, and Internal Structure
הדמיית אומן של דיסקה קדם-פלנטרית, ממנה עתידים להיווצר כוכבי לכת
אנפילד דגם 1853

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  רובה מוסקט מחורק
 תכנון:  מפעל הנשק הקל המלכותי
 מדינה מייצרת:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 יצרן:  מפעל הנשק הקל המלכותי
 מעצב:  מפעל הנשק הקל המלכותי 
 תקופת השימוש:  1853–1889 (כ־36 שנים) 
 מלחמות:  מלחמת קרים המרד ההודי הגדול מלחמת האזרחים האמריקנית
 יחידות שיוצרו:  כ-1,500,000
 מידע טכני
 קליבר:  15 מ"מ
 פעולה:  מצת חלמיש
 חירוק קנה:  1:78
 הזנה:  טעינת לוע ידנית
 אורך כולל:  1.40 מטר
 אורך קנה:  99 ס"מ
 משקל ריק:  4.3 ק"ג
 קצב אש:  בודדות
 מהירות לוע:  270 מטר לשנייה
 טווח מקסימלי:  1,140 מטר
 
אנפילד דגם 1853 (באנגלית: Pattern 1853 Enfield) או מוסקט מחורק אנפילד (Enfield rifle-musket) הוא מוסקט מחורק קנה בעל טעינת לוע, אשר פותח על ידי מפעל הנשק הקל המלכותי (אנפילד) ושירת את כוחות האימפריה הבריטית בשנים 1853–1867. האנפילד היה מסוג רובה מיני והשתמש בתחמושת חדשנית מסוג כדור מיני.
הדגם 1853 נכנס לשירות סדיר של הכוחות הבריטים כמחליף למוסקט הבראון בס ששימש את הכוחות לאורך כמאה שנים. רובה זה היה עליית מדרגה משמעותית שכן הוא כלל קנה מחורק המדויק בהרבה מהקנה חלק הקדח, אשר עשה שימוש בכדורי "מיני" (Minié) שהיו מחורקים וכללו שימוש מהפכני בתרמילים שכללו את הקליע ומטען אבק שרפה, שניהם בתוך תרמיל ניר מוכן לשימוש. רובה האנפילד הוחלף בתור רובה סדיר ב-1867 על ידי הסניידר-אנפילד, גם הוא פיתוח של מפעל אנפילד.
היסטוריה

בשנת 1853 עם פרוץ מלחמת קרים, הצבא הבריטי היה בעיצומו של מהלך לשדרוג הרובים הסדירים של החיילים מרובים חלקי קדח לרובים מחורקים מדויקים בהרבה, שלפני כן היו נחלתם של יחידות מיוחדות (כגון הרובאים). חלק מהכוחות שנשלחו לחצי האי קרים קיבלו את הדגם הקודם "אנפילד דגם 1851" שכלל עיצוב דומה וקנה מחורק, אך עם תחילת ייצור דגם 1853 ואישורו לשימוש הצבא, נשלחו הרובים המתקדמים יותר לחיילים בשטח החל מ-1855 והם עברו את טבילת האש הראשונה שלהם באופן נרחב במלחמה.
היסטוריה > פרשיית התרמילים והמרד ההודי הגדול

לקראת סוף שנת 1856, הופיעו בהודו רובי האנפילד שהחליפו את רובי הבראון בס הלא מחורקים (בדגם ההודי). שני הרובים נטענו מהלוע, כלומר הקליע ואבק השרפה הוכנסו מלוע הנשק, ההבדל היה שבמוסקט היה נטען כדור עופרת, אליו הייתה מוספת כמות אבק שרפה ואלה היו נדחפים במורד הקנה. באנפילד נעשה שימוש כאמור בתרמילים מסוג מיני שכללו את הקליע ומטען אבק שרפה, שניהם בתוך תרמיל ניר אשר שומן באופן נכבד כדי למנוע רטיבות ולהקל על טעינת הרובה.
כדי לטעון את האנפילד החדש, על החייל היה לקרוע את תחתית התרמיל בעזרת שיניו ולשפוך את אבק השריפה במורד הקנה, את התרמיל והקליע שבתוכו היה עליו לדחוף במורד הקנה אחרי אבקת השריפה. נושא שימון הקליעים הפך לאחת מהסיבות שהציתו את המרד ההודי משום השמועות שהסתובבו סביב שימון התרמילים, שכן הטענה הייתה שהתרמילים שומנו בעזרת שומן חזיר ופרה. היה בסיס מסוים לשמועה זו משום שהשימון כמו הכנת התרמילים נעשה על ידי חברה חיצונית וללא שליטה ישירה של השלטונות הבריטיים.
ראו גם

בראון בס
רובה בייקר
סניידר-אנפילד
הערות שוליים

↑  britishmuzzleloaders (Rob), The P53 Enfield Rifle-Musket: Platoon Exercise c. 1859, יוטיוב, הסרטון בוחן תרגיל אמיתי באש שנלמד אצל חיילים באימפריה הבריטית לשימוש ברוביהם אנפילד מדגם P53) Pattern 1853), ‏12 בדצמבר 2014 (באנגלית)
↑  Wilkinson-Latham, Christopher, The Indian Mutiny, London, UK, Osprey Publishing, 1977
בלשנות מודרנית

בלשנות מודרנית הוא כינוי להתפתחויות שחלו במדע הבלשנות (חקר שפות טבעיות) מראשית המאה ה-20 ועד ימינו, ולאסכולות השליטות היום בתחום הבלשנות. הבלשנות המודרנית, שרואה באפיון היכולת הלשונית האנושית את נושא המחקר העיקרי שלה, היא ענף מרכזי במדעים הקוגניטיביים.
היסטוריה

עד המאה ה-19 היה המניע העיקרי לחקר השפה - שימור ופירוש של טקסטים קאנוניים. לדוגמה, החקירה הבלשנית היסודית שערכו חכמי טבריה במאה ה-9 לספה"נ, שהניבה את פיתוח הניקוד הטברני וטעמי המקרא, נעשתה כדי לשמר את הקריאה והפרשנות הנכונות של המקרא, כפי שהיו ידועות להם באותה תקופה. גם המחקר הבלשני הערבי של ימי הביניים נעשה בעיקר כדי לשמר את הנוסח המקורי של הקוראן וכדי למנוע פרשנות שגויה או לא-ראויה. באירופה נחקרה במיוחד השפה הלטינית, שנחשבה לאם הלשונות האירופיות. התחביר הלטיני הקלאסי נחשב כמודל ליתר השפות האירופיות, וסטייה ממנו נחשבה לסגנון לא-ראוי.
עם התפתחות ההומניזם באירופה והשפעתו הגוברת והולכת על הפילוסופיה והמדע, החל המחקר הבלשני לפנות לכיוון חדש - טקסטים חדשים, לאו דווקא קאנוניים, החלו להיחקר, ותרבויות לא-אירופיות היו לתחום התעניינות לגיטימי. גילוי הקשר בין סנסקריט ליוונית וללטינית נתן דחיפה לתחום המכונה בלשנות היסטורית (או "בלשנות השוואתית"). אוגוסט שלייכר, בלשן גרמני שפעל במאה ה-19, פיתח תאוריה ששפה היא מעין אורגניזם שנולד, מתפתח ומת. הוא גם פיתח תיאור שיטתי של הקשר בין שפות שונות.
בראשית המאה ה-20 החלה להתפתח גישה חדשה במחקר הבלשני, גישה שהושפעה מההתפתחויות בתחום הפסיכולוגיה. השאלה שהועמדה במרכז המחקר הבלשני הייתה: מהו הידע הלשוני? או במילים אחרות: מה אנחנו יודעים כשאנחנו יודעים לדבר בשפה?
אחד המובילים בתחום זה הוא פרופ' אברם דה סוואן מאוניברסיטת אמסטרדם בספרו החלוצי "עולם של מילים".
דה סוסיר והסטרוקטורליזם

פרדינן דה-סוסיר (Ferdinand de Saussure) נחשב לבלשן המודרני הראשון. הוא עסק גם בבלשנות היסטורית ותולדות כל לשון ולשון, אבל החל לפתח גישה החוקרת את ההבדלים בין הלשונות ואת אופן השימוש הייחודי לכל לשון או קבוצת לשונות. מחקר זה מתמקד בלשון המדוברת ואינה מתמקדת בהתפתחות שפות אלו או מצבן בזמנים אחרים. משזוהו מרכיבי מבנה השפה ואופן השימוש בה, אפשר גם לחקור ולסווג את השפות לפי בלשנות משווה, ולהגדיר קבוצות של שפות לפי אופן השימוש בהן. כל שפה אנושית מסווגות לפי מרכיבים אלו, ולעיתים מתגלים קשרים חוצי גבול ותרבות. למחקר זה, המתבונן בכל השפות בו זמנית, ומתעלם מהעבר שלהן, קרא דה-סוסיר מחקר סינכרוני (מתוזמן, או בו-זמני). לעומת זאת, כינה את הגישה הבוחנת את השתלשלותה של שפה, המתבוננת בכל פעם בשפה אחת בלבד ובוחנת אותה לאורך הזמן, כגישה דיאכרונית (מחקר תוך-זמני).
האסכולות שממשיכות באופן ישיר את דרכו של דה סוסיר מכונות סטרוקטורליזם (Structuralism) ובלשוננו בלשנות מבנית.
דה סוסיר והסטרוקטורליזם > מחקר סינכרוני לעומת מחקר דיאכרוני

המחקר הסינכרוני הבו-זמני של השפה מניח כי דובר השפה משתמש בה באמצעות כללי דיבור, אוצר מילים, ואסופת דוגמאות ויוצאים מן הכלל שרכש עם הזמן. אך לשם דיבור בשפתו, אותו הדובר בדרך כלל אינו משתמש במידע נוסף על אופן השתלשלות המלים בעבר או על דרכי הביטוי וההגיה בעבר. החקר הסינכרוני (הבו-זמני) יתרכז דווקא במקרים יוצאי הדופן, וינסה לגלות את מבנה השפה ולסווג את השפה עם ייחודה וכלליה הנוכחיים, כפי שהיא עתה. לעומתו, החקר התוך-זמני ההתפתחותי של השפה מתעניין באופן בו השפה "אמורה להיות", ובמבנה האחיד וה"נכון" של כל שפה.
למשל, דובר העברית יכול להטות כל שורש בבניין ובמשקל, ולהשתמש בו כפועל חדש, או כשם עצם.
לפי מחקר התפתחות הלשון העברית - מחקר דיאכרוני המתבונן בעברה של השפה, בתקופת המקרא היה בניין קל סביל ששרידיו נותרו במקרא, אך בסוף התקופה החשמונאית, עם תחילת השימוש בלשון חז"ל הוחלף בניין זה בבניין נפעל. דובר העברית בבואו להביע את הפועל הסביל, או אפילו ליצור פועל חדש משורש ששמע, ישתמש בבלי דעת מודעת בתבנית הבניין נפעל, שבו יש תחילית נ' ולא יעלה על דעתו להשתמש בתבנית שנעלמה מן הלשון מזה 2800 שנה. את אופן השימוש בה כן יבחר להביע את מחשבותיו באה לחקור הבלשנות המבנית. היא תזהה שדובר עברית הנתקל במילים זרות שימושיות, כמו אבורט - ביטול פעולה (ובאופן מילולי באנגלית משמעותה הציווי פּול, מלשון נפילה), ברייק - פעולת בלימה (ובאופן מילולי משמעותה שְׁבוֹר), וקראש - קריסת מערכות (ובאופן מילולי התנגשות), עשוי להשתמש בתבניות הבניין תוך סטיה מעטה מהמתכונת הדקדוקית ולומר ש"החללית אוּבְּרְטָה, נברקה ולבסוף קרשה".
המחקר הבו-זמני של הבלשנות המבנית פתחה צוהר שאפשר תחומי חקר חדשים רבים וביניהם בלשנות השוואתית וחקר רכישת שפה. לילד בגיל הרך הלומד לדבר לראשונה אין כל מידע על השפה הזו בעבר, או על שפות אחרות מקבילות, ועליו לקלוט ולהבין מתוך הדיבור הראשוני המגיע לאזניו, המהווה עבורו יחידה מגובשת אחת ללא שלבי עבר והתפתחות. עליו לפענח את הדיבור אליו, לגלות את הכללים הדרושים ליצירת דיבור, ולייצר בעקבות הבנותיו את דבריו שלו. למחקר זה מתאימה רק הגישה הבו-זמנית הסינכרונית.
סקינר - גישה ביהביוריסטית לשפה

בצד המשך המחקר בבלשנות היסטורית, ובשיטות בלשניות מסורתיות, התחזקה המגמה של חקר השפה ואופן השימוש בה בגישה פסיכולוגית. פרדריק סקינר, שנחשב לאחד החוקרים הבולטים ביותר באסכולה הביהביוריסטית של הפסיכולוגיה, עסק באופן השימוש בשפה ובאופן שבו ילדים רוכשים שפה. סקינר היה אמון על גישה קיצונית של התאוריה הביהביוריסטית, ולפיכך האמין שהיכולת לדבר בשפה היא לא יותר מסוג של התנהגות, שנרכשת, כמו כל התנהגות אחרת, בתהליך של גירוי-תגובה-חיזוק (חיובי או שלילי). את רעיונותיו בנוגע לשפה פרסם סקינר בספר "Verbal Behavior" (התנהגות מילולית) בשנת 1957. לפי סקינר, הילד נחשף למבעים לשוניים ומגיב עליהם כראות עיניו. תגובה לא ראויה למבע הלשוני תגרור חיזוק שלילי (למשל עונש), ותגובה ראויה תגרור חיזוק חיובי. גם המבעים הלשוניים שהילד מנסה להשתמש בהם יזכו לחיזוק חיובי או שלילי, למשל אם הילד יבקש תפוח באמצעות המילה "ציפור" הוא לא יקבל את מבוקשו (חיזוק שלילי). כך גם אם לא יבטא את המילה "תפוח" בצורה מובנת. לעומת זאת אם הילד יאמר "תפוח" בצורה מובנת ויקבל תפוח, הוא יזכה לחיזוק חיובי, וכך ירכוש עוד מבע תקין בשפת אמו.
מגישתו של סקינר נובע שמספר המבעים בשפה הוא סופי, זאת כיוון שהזמן שבו הילד רוכש שפה הוא מוגבל, וכיוון שמבעים חדשים לא-מוכרים יגררו בסבירות גבוהה חיזוקים שליליים. הנחה זאת סותרת את העובדה שבשפה טבעית, ובפרט אצל ילדים, נוצרים כל הזמן מבעים חדשים לא-מוכרים. סקינר טען שמבעים כאלה נוצרים על דרך האנלוגיה. למשל, ילד שלמד את המשפטים "אבא נסע לחיפה", "אבא נסע לבאר שבע" יוכל ליצור מהם את המשפט "אבא נסע לתל אביב" - כל שעליו לעשות הוא ליצור מהמשפטים שלמד את הנוסחה "אבא נסע ל-X" או "Y נסע ל-X".
חומסקי והבלשנות הגנרטיבית

הביקורת החריפה והמשמעותית ביותר על סקינר באה במאמרו של נועם חומסקי "סקירה על התנהגות מילולית מאת סקינר" (A Review of B. F. Skinner's Verbal Behavior) שפורסם ב-1959. חומסקי ביקר כמה מהטיעונים הבסיסיים של סקינר, ואת ההנחות המשתמעות מהם, והראה שסקינר סותר למעשה חלק מהנחות היסוד שלו עצמו. בין השאר הוא טען שהשימוש שסקינר עושה במונחים טכניים לכאורה, כמו "גירוי", "תגובה" ו"חיזוק", הוא כה חופשי, עד שהם מאבדים את כל המשמעות שאמורה להיות להם. בנוסף, סקינר כלל אינו מבסס את טענותיו על עובדות, כך שאין כל עדות לכך שטענותיו לגבי שפה הן יותר מאשר היפותזה שכלל לא נבדקה באופן אמפירי. פרט לכך, השימוש של סקינר במונח "התנהגות מילולית" שונה במידה ניכרת מהמובן המקובל ל"שפה", ולמעשה קשה לראות באיזה אופן ניתן להחיל את ניתוחו של סקינר על מבנים תחביריים בני יותר ממילה או שתיים.
הביקורת של חומסקי על הגישה הביהביוריסטית התקשרה גם לאבחנותיו של חומסקי בדבר מבנה השפה האנושית. למשל, חומסקי טען שמספר המבעים בשפה הוא אינסופי. כדי להוכיח זאת, הוא הראה שעבור כל משפט בשפה אפשר ליצור משפט מורכב ממנו. לדוגמה: "אבא נסע לחיפה">>"דני אמר שאבא נסע לחיפה">>"דינה אמרה שדני אמר שאבא נסע לחיפה">>"רינה אמרה שדינה אמרה שדני אמר שאבא נסע לחיפה" וכו'. במילים אחרות, כשם שעל כל מספר טבעי אפשר למצוא מספר טבעי גדול יותר (X+1), ולפיכך יש אינסוף מספרים טבעיים, כך על כל משפט בשפה אפשר ליצור משפט מורכב יותר, ולפיכך יש אינסוף משפטים בשפה. חומסקי טען שבהתחשב בעובדה שיש אינסוף מבעים בשפה, ושרוב הילדים לומדים לדבר בצורה מובנת עד גיל 3, לא ייתכן שכל המבעים שהם משתמשים בהם או מבינים אותם נרכשו בדרך של גירוי-תגובה-חיזוק. לכל הפחות, יש להניח שילד לומד מערכת כללים (או חוקיות), שממנה ניתן לייצר עוד ועוד משפטים; אלא שבגישתו של סקינר, לא ברור איך נרכשת מערכת מופשטת מסוג זה.
לקריאה נוספת

World of words (Cambridge: Polity, 2001) Abram de- Swaan
פרדינן דה-סוסיר, קורס בבלשנות כללית. מצרפתית: אבנר להב (על פי המהדורה של שארל באיי ואלבר סשהיי, 1916). הוצאת רסלינג, תל אביב 2005.
בנג'מין לי וורף, שפה, מחשבה, מציאות. מאנגלית: איתמר אוסטרייכר, דניאלה אייזנברג, מורן טבת ועמרי פולק. עריכה: יאיר אור. הוצאת אוב - ז.ע.פ., תל אביב 2004.
חיים רוזן, העברית שלנו - דמותה באור שיטות הבלשנות. הוצאת עם עובד, תל אביב, תשט"ז.
גיא דויטשר, גלגולי לשון. חרגול הוצאה לאור.
אקיס וגלתיאה

אהבתם של אקיס וגלתיאה בציור של אלכסנדר-צ'ארלס גוילמוט
אקיס וגלתאה הם זוג מהמיתולוגיה היוונית שנזכרים בהמשך במטמורפוזות של אובידיוס.
אובידיוס מתאר את סיפור אהבתם של בן האנוש אקיס ונימפת הים גלתיאה. כאשר הקיקלופ פוליפמוס בקנאתו הורג את אקיס. גלתיאה הופכת את אהובה לדימוי נצחי של נהר.
הסיפור הפך לנושא של שירים, אופרות, ציורים ופסלים מתקופת הרנסאנס ואילך.
מיתולוגיה

גלתיאה מתוארת אצל הומרוס והסיודוס כאהובה ביותר בין חמישים נימפות הים (ניריאידות) שעוררה את חיזוריו של הבלתי סביר ביותר הקיקלופ הסיציליאני פוליפמוס.
על פי מטמורפוזות של אובידיוס, גלתיאה מופיעה כאהובתו של אקיס בנו של פאן ונימפת ים (ביתו של נהר סימטו), יום אחד כאשר פוליפמוס ראה אותם ליד הים התעוררה קנאתו והוא שלף סלע ענק מצידו של הר אטנה ופגע באקיס והרגו, גלתיאה הפכה את דמו של אקיס לנהר הסיציליאני אקיס.
ביטוי ספרותי ואופראי

בתקופת הרנסאנס והבארוק הנושא הפך לפופולרי בספרד, לואיס דה גונגורה כתב שיר אפי - "האגדה על פוליפמוס וגלתיאה" שיצא לאור ב־1627 כהרחבה של הנושא אותו הוציא לאור לואיס קאריו אי סוטומאיור בשנת - 1611, והנושא מצא ביטוי אופראי בסרסואלה (אופרטות ספרדיות) של הקומפוזיטור אנטוניו דה ליטרס משנת 1708.
בצרפת, הקדיש ז'אן-בטיסט לולי את האופרה "אקיס וגלתיאה" (1686) לסיפור זה. 
באיטליה ג'ובאני בונונצ'יני הלחין אופרה של מערכה אחת: "פוליפמוס" בשנת 1703.
לאחר זמן קצר גאורג פרידריך הנדל הלחין את הקנטטה "אקיס, גאלאתיאה ופוליפמוס" (1708) וכאשר הוא עבר לאנגליה הוא העלה גרסה חדשה עם ליברית אנגלי של ג'ון גיי.
וולפגנג אמדאוס מוצרט ופליקס מנדלסון-ברתולדי הוציאו עיבוד עדכני משלהם המדגיש את פסטורליית האהבה של אקיס וגליתאה ונותן מקום מצומצם לפוליפמוס.
ניקולא פורפורה חיבר בזמן שהותו בלונדון אופרה בשם "פוליפמוס", ובהמשך המאה חיבר יוזף היידן אופרה ב-1763 אותה עיצב לרגל חתונה אימפריאלית עם תוספת לגבי נצחיות האהבה.
גלריית ציורים

אקיס וגלתיאה מאת לוקה ג'ורדנו.
אקיס וגלתיאה מאת פרנצ'סקו פורני
אקיס וגלתיאה מאת ניקולא פוסן בארמיטאז'
גלריית פסלים

אקיס וגלתיאה במזרקת מדיצ'י בגני לוקסמבורג
רועה הצאן אקיס במזרקת הפסלים הגדולה של ארמון פטרהוף.
גלתיאה במזרקת הפסלים הגדולה של ארמון פטרהוף
אורחים לחג

"אורחים לחג" הוא שיר לחג הסוכות שכתב המשורר לוין קיפניס ללחן של מרק ורשבסקי.
מקור השיר

השיר המקורי נכתב על ידי מרק ורשבסקי ביידיש וכותרתו "שמחת תורה". לשיר המקורי עשרה בתים עם פזמון, ובהם מתוארת, השמחה והחגיגה של שמחת תורה מנקודת מבטם של המשכילים בסוף המאה ה-19. נימת השיר הומוריסטית וקלילה, ומספרת על החיים במשפחה מעוטת יכולת בתקופת החג, אשר החג משמש לה עילה לשתייה רבה, ריקוד ושמחה.
לוין קיפניס שכתב את השיר, הפך אותו לשיר על ארבעת המינים בסוכה, וקרא לו "אורחים לחג". במילים שקיפניס כתב למנגינה, הוא השתמש אך ורק בשורה הראשונה של השיר המקורי ביידיש 'יום טוב לנו חג שמח, ילדים נגילה נא', והתעלם מנושא השיר – שמחת התורה וכן מהסיפור הנבנה לאורכו, ומתייחס רק לארבעת המינים, אשר אף הם מוצגים באופן שטחי, ללא הסבר או משמעות.
ארבעת האורחים לפי השיר הם אתרוג זהוב, לולב ירוק, הדס ריחן ובת הנחל ערבה. לפי גרסה נוספת, האורחים הם אברהם אבינו, יצחק אבינו, יעקב רוענו, משה רבנו ושלמה מלכנו.
מרק ורשבסקי התאים את הלחן על פי מנגינה חסידית שרווחה במזרח אירופה בסוף המאה ה-19.
שיר נוסף של קיפניס, "יום טוב לנו" לכבוד חג הפורים, נפתח אף הוא באותן המילים "יום טוב לנו".
לקריאה נוספת

לוין קיפניס/אליהו הכהן, מחרוזת שירי הזמר, פרחי דקל בע"מ-לוין קיפניס, 2023