stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוברט מיצ'ם
ביוגרפיה

מיצ'ם נולד בברידג'פורט, קונטיקט, לג'יימס תומאס מיצ'ם, עובד מספנות ומסילות הברזל, ולאן הרייט לבית גונדרסון, מהגרת נורווגית ובתו של קפטן אוניה.
בתור ילד, נהג מיצ'ם לעסוק במעשי קונדס ובקטטות רחוב, ובגיל 12 שלחה אותו אמו להתגורר אצל סבו וסבתו בדלאוור, שם נשר מבית הספר לאחר שהתעמת עם המנהל.
בשנת 1930 עבר מיצ'ם למנהטן שבניו יורק יחד עם אחותו הגדולה, ג'וליה, שהייתה מלצרית ושחקנית תיאטרון. הוא עזב את לימודיו ויצא למסע ברחבי ארצות הברית ברכבות. במהלך מסעותיו התפרנס מאיגרוף ואף נעצר על ידי המשטרה.
בשנת 1936 שב להתגורר עם אחותו בלונג ביץ' שבקליפורניה ועד מהרה הצטרפו אליהם כל שאר בני המשפחה. אחותו ג'וליה שכנעה אותו להצטרף עמה ללהקת תיאטרון מקומית. בתחילת דרכו שימש כעוזר במה ואף כתב מספר יצירות קצרות שבוצעו על ידי הלהקה.
בשנת 1941, עם הולדת בנו הבכור, מצא מיצ'ם עבודה קבועה כמפעיל מכונות בחברת תעופה.
בעקבות התמוטטות עצבים שלקה בה בשל עבודתו, החליט לעבוד כניצב בסרטי קולנוע. סוכן אותו פגש השיג לו ריאיון עם מפיק סדרת מערבונים השייכים לקולנוע העצמאי (B-movie), אליהם התקבל כשהוא מגלם את תפקיד הרשע בכמה סרטים בין השנים 1942–1943.
לאחר שהרשים את הבמאי מרווין לרוי בסרט "שלושים שניות מעל טוקיו" (1944), מיצ'ם חתם חוזה לשבע שנים ב-RKO Pictures בהן כיכב בשורה ארוכה של סרטים שוליים עד אשר החל להשתתף בסרטי הפילם נואר, שהפכו אותו לאחד השחקנים הגדולים של תקופתו.
הסרט האפל הראשון בו שיחק היה "מתחת לזרם" (1946), של הבמאי וינסנט מינלי, אומנם הוא הופיע רק בתפקיד משני, לצד קתרין הפבורן ורוברט טיילור, אך זאת הייתה תחילתה של קריירה שנמשכה 50 שנה. שנה קודם לכן הוא קיבל את המועמדות היחידה שלו לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, בדרמת המלחמה הביוגרפית של ויליאם ולמן, "הסיפור של ג'י. איי. ג'ו".
בחצי השני של שנות הארבעים כיכב ביצירות המופת של הפילם נואר "אש צולבת" (1947), שביים אדוארד דמיטריק וב"סיפור מהעבר", מאותה שנה. סרט אפל ידוע נוסף בו כיכב היה "ליל הצייד" (1955).
מבין סרטיו הבאים נמנים "בצד הסכנה" (1950), "פני מלאך" (1953) ו"נהר האבדון" (1954) של הבמאי אוטו פרמינגר, "רק אלוהים יודע, מר אליסון" (1957), אנשי השקיעה" (1960) דרמת המלחמה עמוסת הכוכבים "היום הארוך ביותר" (1962) ובגרסה השנייה של "השינה הגדולה" (1978).
מיצ'ם נישא בשנת 1940 לאהבת נעוריו דורותי. השניים נותרו יחד עד פטירתו ונולדו להם שלושה ילדים משותפים. שני בניו, ג'יימס (אנ') וכריסטופר (אנ') וגם שני נכדים, בנטלי (אנ') וקארי, הם שחקנים.
פילמוגרפיה

הסיפור של ג'י.איי.ג'ו, 1945
מתחת לזרם, 1946
אש צולבת, 1947
סיפור מהעבר, 1947
רדוף, 1947
שלושים שניות מעל טוקיו, 1944
הפוני האדום, 1949
בצד הסכנה, 1950
רק אלוהים יודע, מר אליסון, 1952
פני מלאך, 1953
נהר האבדון, 1954
ליל הצייד, 1955
לא כזר, 1955
אנשי השקיעה, 1960
הדשא ירוק יותר, (1960)
נדנדה בשניים, 1962
היום הארוך ביותר, 1962
פסגת הפחד, 1962
רשימתו של אדריאן מסנג'ר, 1963
לואיזה וששת בעליה, 1964
בתו של ריאן, 1970
התרדמה הגדולה, 1978
רוחות מלחמה - סדרת טלוויזיה, 1983
השגריר, 1984
צפון ודרום - סדרת טלוויזיה, 1985-1994
מלחמה וזיכרון, 1989-1988
אחוות הוורד, 1989
פסגת הפחד, 1991
Les sept péchés capitaux‏, 1992
טומבסטון עיר ללא חוק
יעקוב גרים

| --- | --- |

 לידה:  4 בינואר 1785 הנאו, רוזנות הסן-קאסל, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  20 בספטמבר 1863 (בגיל 78) ברלין, ממלכת פרוסיה, הקונפדרציה הגרמנית 
 שם לידה:  Jacob Ludwig Karl Grimm 
 מדינה:  נסיכות הבוחר מהסן, ממלכת פרוסיה 
 מקום קבורה:  חצר הכנסייה הישנה סנט מתאוס 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מרבורג 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 זרם ספרותי:  הרומנטיקה 
 יצירות בולטות:  Deutsche Mythologie, מעשיות האחים גרים 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (28 באפריל 1841)  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1853)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 חתימה:   
 
קברם של יעקוב ווילהלם גרים בבית העלמין בברלין
יעקוב לודוויג קארל גרים (בגרמנית: Jacob Ludwig Carl Grimm; ‏4 בינואר 1785 – 20 בספטמבר 1863) היה פילולוג, משפטן ומיתולוגיקן. זכור בעיקר בזכות גילוי חוק גרים, כתיבת המילון הגרמני (Deutsches Wörterbuch), מחקריו על המיתולוגיה הגרמנית (Deutsche Mythologie) ומעשיות האחים גרים - אוסף מעשיות שליקט עם אחיו וילהלם.
לקריאה נוספת

יאקוב גרים – מחשבות על היחס בין האגדות לבין השירה וההיסטוריוגרפיה (מגרמנית: עירד בן יצחק), דחק, כרך יז', 2024, עמ׳ 520.
המוזיאון הפתוח תפן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גלריה לאמנות;  המוזיאון ליהדות דוברת גרמנית;  אוסף מכוניות; מוזיאון תעשייתי
 כתובת:  מגדל תפן
 מיקום:  מגדל תפן 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  סטף ורטהיימר, איתן ורטהיימר
 מייסדים:  סטף ורטהיימר
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1985
 תאריך פתיחה רשמי:  1983
 תאריך פירוק:  2021
 
 קואורדינטות:  32°58′49″N 35°16′27″E﻿ / ﻿32.980305555556°N 35.274277777778°E﻿ / 32.980305555556; 35.274277777778
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) המוזיאון הפתוח תפן(למפת הגליל המערבי רגילה) המוזיאון הפתוח תפן(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המוזיאון הפתוח תפן(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המוזיאון הפתוח תפן
 
המוזיאון הפתוח תפן הוא מכלול של ארבעה מוזיאונים שפעלו בשטח גן התעשייה מגדל תפן בין השנים 2021-1983.
היסטוריה

המוזיאון הפתוח תפן נוסד בשנת 1983 על ידי סטף ורטהיימר, שנענה לעמוס קינן שהציע להקים את המוזיאון. תחילה, בסוף 1985, הוקם מוזיאון פתוח שכלל גן פסלים מהגדולים בישראל, ששטחו עשרות דונמים ובו כמאה פסלים. באפריל 1987 נפתח גם אולם תצוגה מקורה באחד ממבני התעשייה.
עם השנים המוזיאון כלל ארבעה מוזיאונים ובהם גלריה לאמנות שמציגה תערוכות מתחלפות מיצירותיהם של אמנים ישראלים ואמנים מחו"ל; "המוזיאון ליהדות דוברת גרמנית" המכונה גם "מרכז מורשת הייקים"; אוסף מכוניות קלאסיות ובו כ-40 מכוניות, בבעלות התעשיין איתן ורטהיימר; ו"מוזיאון אומנות התעשייה" שמציג את התפתחות הכלים ומכונות החיתוך בתעשייה מימי האדם הקדמון ועד לעיבוד השבבי של המאה ה-20.
בשנת 2021 מכרה משפחת ורטהיימר את גן התעשייה, בעקבות כך נסגרו המוזיאונים שהיו בשטח הגן. המוזיאון לתרבות יהודי גרמניה עבר לידי אוניברסיטת חיפה ומוזיאון הכט, מוזיאון הרכבים עבר למוזיאון שאמור לקום באילת. הפסלים שהיו במוזיאון פוזרו בין מוזיאונים שונים
גלריה

"חיה" (1958-1998) מאת דב פייגין המוצג בגן הפסלים
המוזיאון ליהדות דוברת גרמנית
הערות שוליים

↑  יהודה גורן, תעשייה עם איכות חיים, מעריב, 10 בדצמבר 1985
↑  ראומה זיסקינד, נדודי "הקרבן" נסתיימו בתפן, מעריב, 9 באפריל 1987
↑  עליזה עולש, חנוכת המוסיאון הפתוח בתפן, מעריב, 12 באפריל 1987
רותי רובין, יחד נלחם ביפנים, חדשות, 12 באפריל 1987
↑  מוזיאון היקים של סטף ורטהיימר עובר לחיפה, באתר כלבו – חיפה והצפון, 11 בפברואר 2021
↑  תומר הדר, איתן ורטהיימר יתרום את האוסף: מוזיאון הרכב הגדול בישראל סוגר את שעריו, באתר כלכליסט, 7 ביוני 2020
↑   נעמה ריבה, המוזיאון בתפן נסגר ומפזר את עשרות פסליו - לא כולם מרוצים, באתר הארץ, 8 במאי 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007520090605171  BnF: cb16641353h (data)  GND: 5311133-3  ISNI: 0000 0001 0721 187X  LCCN: nr99015121  RERO: 02-A025586841  SELIBR: 259998  VIAF: 125957436   WorldCat (עם VIAF): 125957436 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל ובנושא מוזיאונים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ולדימיר פוטין

.
ולדימיר ולדימירוביץ' פוטין (ברוסית: Влади́мир Влади́мирович Пу́тин, ‏האזנהקובץ:Ru-Vladimir Vladimirovich Putin.ogg‏Ⓘ‏; נולד ב-7 באוקטובר 1952) הוא מדינאי רוסי המכהן כנשיא רוסיה החל משנת 2012. היה נשיא רוסיה גם בשנים 1999–2008, וכיהן כראש ממשלת רוסיה בשנים 1999–2000 וגם בשנים 2008–2012. משנת 2024 מכהן בקדנציה החמישית שלו כנשיא.
ב-31 בדצמבר 1999 מונה פוטין לנשיא בפועל של הפדרציה הרוסית עד תום הקדנציה של בוריס ילצין, שהודיע על פרישתו. בשנת 2000 נבחר פוטין לנשיא הפדרציה הרוסית וכיהן בתפקיד במשך שתי קדנציות מלאות, עד מרץ 2008. בשל מגבלות חוקתיות נמנע ממנו להתמודד על כהונה שלישית רצופה כנשיא רוסיה, ולקראת תום הקדנציה השנייה הוא סימן את דמיטרי מדבדב כמועמד המועדף עליו לתפקיד הנשיא הבא. במרץ 2008 נבחר מדבדב לנשיא בבחירות כלליות, ומינה את פוטין לראש ממשלת רוסיה. במרץ 2012 זכה פוטין בבחירות לנשיאות, ובמאי אותה שנה הושבע לתפקיד הנשיא לקדנציה שלישית. הוא חזר ונבחר לקדנציה רביעית גם במרץ 2018.
במהלך כהונתו כנשיא נהנה פוטין מפופולריות בציבור הרוסי. נוצרה לו תדמית של נשיא חזק שהצליח לנצח את הטרור הצ'צ'ני ולהביא למדינה סדר לאחר תקופה של שפל כלכלי וחוסר יציבות שלטונית בעקבות קריסת ברית המועצות ובתקופת כהונתו של בוריס ילצין.
בה בעת עורר פוטין ביקורת על התנהלותו כנשיא, הן מצד מבקרים מבית והן מצד ממשלות זרות וארגוני זכויות אדם. המשברים בצ'צ'ניה ובדאגסטן, שבהם השתמשה הפדרציה הרוסית באמצעים חריפים לדיכוי מרידות בדלנים וקיצונים מוסלמים, וכן יחס המדינה לזכויות להט"ב, הביאו לביקורת חריפה על הפרות חמורות של זכויות האדם; בעוד פעולות נוספות גררו ביקורת עזה מצד המערב, כגון הפלישה לחצי האי-קרים וסיפוחו ועימותים צבאיים במזרח אוקראינה שבאו לאחר מכן, אשר גררו מערכת עיצומים מצד מדינות המערב, נאט"ו והאיחוד האירופי נגד המשטר ונגד אוליגרכים המקורבים אליו, וכן האשמת ארצות הברית ומדינות נוספות בהתערבות מוסקבה בהליך הדמוקרטי שלה. יחסיו עם המדינות שהיו בעבר בברית המועצות ובתחום השפעתה, ויחסיו עם אנשי העסקים המכונים "אוליגרכים", שנהנו מהשפעה, עושר וכוח פוליטי וכלכלי בתקופת ילצין, עמדו אף הם במוקד הביקורת. עם חלק מאוליגרכים אלו שיתף פוטין פעולה, ואחרים, כבוריס ברזובסקי, מיכאיל חודורקובסקי ולאוניד נבזלין, רדף, כלא או הגלה. הקרמלין דחה טענות אלו כביקורת אנטי-רוסית מצד מתנגדי המשטר במערב ומצד אוליגרכים גולים. נעשו צעדים מבית להשתקת הביקורת, ויש הטוענים כי עיתונאים ויריבים פוליטיים שהתנגדו לפוטין נרצחו על ידי עושי דברו.
בסוף שנת 2007 נבחר פוטין לאיש השנה של המגזין "טיים", ו"פורבס" דירג אותו במשך שנתיים רצופות, ב-2013 וב-2014, בתור המנהיג החזק ביותר בעולם. בשנת 2017 נבחר על ידי המגזין "טיים" כאחד ממאה האנשים המשפיעים בעולם. ביולי 2017 דווח כי הונו של פוטין נאמד בסך כ-200 מיליארד דולר. כך עלה משימוע שנערך בקונגרס לאיש העסקים ביל בראודר, אשר רכש החזקות בחברות ממשלתיות כגון גזפרום נפט ושיתף פעולה עם פוטין באותה התקופה.
מאז חזר לנשיאות בשנת 2012 וביתר שאת, לאורך העשור השני של המאה ה-21 עלו טענות שונות למעורבותו בניסיונות לפגוע במועמדים שאינם מיישרים קו עם השלטון המרכזי, למשל, על ידי מאסרים והרעלות-לכאורה של דמויות פוליטיות.
ילדות, נעורים והקריירה בשירות הק.ג.ב.

פוטין נולד בלנינגרד (סנקט פטרבורג) למריה איבאנובנה פוטינה (לבית שֶלומוב), ולוולדימיר ספירידונוביץ' פוטין, מלח בצי הסובייטי. באמצע שנות ה-30 נולדו לזוג שני ילדים, שמתו בינקותם (אחד מהם כתוצאה מהמצור על לנינגרד). בספרו האוטוביוגרפי "בגוף ראשון", המבוסס על שיחות עמו, הוא מספר על המחסור שחווה בילדותו, וכיצד דמיין כי הוא הופך לסוכן חשאי בעקבות ספרים שקרא וסרטים שראה. הוא מספר כי כילד ניגש למשרדי הק.ג.ב. בעירו והציע את שירותיו, אך נתקל בסירוב אדיב, ונאמר לו כי עליו להשלים את לימודיו.
פוטין סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת לנינגרד בשנת 1975, ולאחר סיום לימודיו הגשים את חלום ילדותו והתגייס לשורות הק.ג.ב. באותה שנה. באוניברסיטה הצטרף לשורות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והיה חבר בה עד לפירוקה בעקבות נפילת ברית המועצות בדצמבר 1991.
פוטין עבד במשרדי הק.ג.ב. בלנינגרד, בענף הנלחם בדיסידנטים פוליטיים. ב-1976 השלים את הכשרתו המקצועית כסוכן. בשנת 1985 הועבר לענף העוסק במודיעין בינלאומי. בין 1985 ל-1990 הוצב בדרזדן, באותה התקופה חלק ממזרח גרמניה. על השירות המצטיין בתקופה זו הוענק לו עיטור ההצטיינות של צבא העם הלאומי מטעם השטאזי. לאחר התמוטטות המשטר המזרח גרמני, נקרא בחזרה לברית המועצות ושב ללנינגרד. בשנת 1991 קיבל משרה כממונה על קשרי החוץ באוניברסיטת לנינגרד. במשרה זו פיתח קשרי ידידות עם ראש עיריית לנינגרד, אנטולי סובצ'ק, ששימש לו כפטרון. סובצ'ק ופוטין הכירו בתקופה בה היה פוטין סטודנט, וסובצ'ק היה בין המרצים בסגל ההוראה של האוניברסיטה. ב-20 באוגוסט 1991, בעקבות הפיכת ינאייב נגד נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב שנתמכה על ידי אנשי ה-ק.ג.ב., הודיע פוטין רשמית על פרישתו מתפקידיו בשירותי הביטחון.
הקריירה הפוליטית המוקדמת

ביוני 1991 מינה סובצ'ק את פוטין ליועצו לעניינים בינלאומיים, ולאחר מכן ליושב ראש ועדת יחסי החוץ של עיריית סנקט פטרבורג, ובאחריותו הופקד טיפוח יחסי החוץ וההשקעות החיצוניות בעיר. הוועדה שימשה גם בתפקידים הנוגעים לרישום יוזמות עסקיות בעיר. פחות משנה לאחר שקיבל את התפקיד נחקר פוטין על ידי ועדה של מועצת העיר. חברי הוועדה מרינה סלייה ויורי גלדקוב קבעו כי פוטין העניק הטבות סחר שלא כדין, במיליוני דולרים, בתמורה לאספקת מזון, שמעולם לא הגיע לעיר. הוועדה המליצה על פיטוריו של פוטין, אך פוטין נותר בתפקידו עד שנת 1996.
בין 1994 ל-1997 מונה פוטין לתפקידים נוספים בזירה הפוליטית המקומית בסנקט פטרבורג. במרץ 1994 מונה למנכ"ל העירייה, וב-1995 מונה ליושב ראש סניף סנקט פטרבורג של מפלגת רוסיה ביתנו (Наш дом – Россия) שנוסדה על ידי ראש הממשלה ויקטור צ'רנומירדין והייתה מפלגת מרכז ליברלית שתמכה בשלטונו של בוריס ילצין.
ב-1996 הפסיד אנטולי סובצ'ק בבחירות לראשות העיר, ובמקומו התמנה ולדימיר יקובלב. פוטין נקרא למוסקבה ביוני 1996 ומונה לסגנו של פאבל בורודין ב"מחלקת ניהול הנכסים הנשיאותית". הוא שימש במשרה זו עד מרץ 1997. ב-26 במרץ 1997 מונה על ידי ילצין לסגן מנהל הצוות הנשיאותי, תפקיד בו נשא עד מאי 1998. במקביל נשא בתואר "מנהל ההנהלה הראשית של מחלקת הנהלת הנכסים הנשיאותית" עד יוני 1998. כן מונה למשרות מנהליות בכירות נוספות בצוותו של ילצין, במיוחד בתחום התיאום בין הממשל הפדרלי לממשלים המקומיים בפדרציה הרוסית.
בשנת 1997 השלים את לימודי הכלכלה במכון הכרייה של סנקט פטרבורג, לתואר "קנדידט במדע" (Кандидат наук), תואר אקדמי שלאחר תואר שני הנהוג בברית המועצות. לשם קבלת התואר היה עליו להגן על תזה שחיבר בנושא "תכנון אסטרטגי של משאבים אזוריים בתקופת התהוות יחסי שוק".
ב-25 ביולי 1998 מונה על ידי ילצין לראש שירות הביטחון הפדרלי, ה-FSB, אחת מהסוכנויות בפדרציה הרוסית שהחליפה את ה-ק.ג.ב., וקיבלה עליה את תפקידיו בענייני פנים. פוטין החזיק במשרה זו עד אוגוסט 1999. הוא היה לחבר של קבע במועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית, גוף מייעץ לנשיא רוסיה. במרץ 1999 מונה למזכיר המועצה.
קדנציה ראשונה כראש ממשלת רוסיה

לקראת סוף שנת 1999 היה נשיא הפדרציה הרוסית בוריס ילצין במשבר מנהיגות חמור. האשמות בשחיתות ובאלכוהוליזם, כמו גם מצב בריאותו הרופף, הביאו להכרה כללית כי לא ימלא את תפקידו למשך זמן רב נוסף. הבחירות למשרת הנשיא נועדו להתקיים רק באמצע שנת 2000, ולכיסאו של ילצין לטשו את עיניהם אישים כיבגני פרימקוב, פוליטיקאי ותיק שכיהן כשר החוץ של רוסיה וכראש ממשלתה; יורי לוז'קוב, ראש עיריית מוסקבה; והגנרל הפופולרי אלכסנדר לבד, שכבר הודיעו על כוונתם להתמודד בבחירות לנשיאות. ילצין חיפש יורש ראוי. בין מרץ 1998 לאוגוסט 1999 החליף ילצין ארבעה ראשי ממשלה. כמה מהם כוויקטור צ'רנומירדין, מחשש כי צברו כוח רב המסכן את מעמדו, וכמה מהם כסרגיי קיריינקו, מהסיבה שלא הצליחו לצבור כוח.
ב-9 באוגוסט 1999 מינה ילצין את פוטין לאחד משלושת סגני ראש ממשלת רוסיה, ובאותו היום פיטר את ראש הממשלה, סרגיי סטפשין, ומינה את פוטין במקומו. הדומה אישרה את מינויו של פוטין ברוב של 233 קולות בעד כנגד 84 מתנגדים ו-17 נמנעים.
עם מינויו ציפו מעטים כי פוטין, שהיה כמעט פקיד אלמוני, ולא היה מוכר בציבור הרחב או בעולם, יצליח במקום בו נכשלו קודמיו. יש הסבורים, כחוקרת היחסים הבינלאומיים ליליה שבצובה, כי המדובר היה בהפיכת חצר בעלת מספר שלבים בה הצליחו בכירים שחששו מאי-הסדר והאנרכיה אליה הידרדרה הפדרציה הרוסית, להדיח את ילצין ולמנות את פוטין במקומו, על מנת שימנע את התפוררות המדינה, שנראתה איום ממשי בסוף ימי ילצין.
בחודשי כהונתו הראשונים הצליח פוטין ליצור רושם של אדם הדואג לחוק ולסדר במדינה שהפכה לחסרת חוק. שעת המבחן שלו הגיעה כעבור מספר ימים כאשר קיצונים צ'צ'נים פלשו אל דאגסטן השכנה במטרה להקים גם בה משטר אסלאמי, ולהביא לפירודה מהפדרציה הרוסית, כשם שנפרדה צ'צ'ניה. פוטין הורה על הדיפת המורדים מדאגסטן בכוח רב, והחל במלחמת צ'צ'ניה השנייה כשמטרתו – החזרתה של צ'צ'ניה לפדרציה הרוסית וחיסולו בכוח של המשטר האסלאמי הבדלני שהשתלט עליה. הן ברוסיה והן בעולם, עוצבה תדמיתו של פוטין כאיש חזק בתגובה זו למתקפה הצ'צ'נית. מלחמת צ'צ'ניה השנייה ומתקפות הגרילה והטרור שבאו בעקבותיה, וכן ההאשמות על מעשי זוועה והפרות זכויות האדם משני הצדדים, היו לנושא כאוב ומתמשך במהלך כהונתו של פוטין כנשיא.
על אף שלא היה קשור רשמית לאף מפלגה, הביע פוטין את תמיכתו במפלגה החדשה "מפלגת האחדות של רוסיה", שזכתה בבחירות לדומה בדצמבר 1999 בהישג של 23.32%, והייתה למפלגה השנייה בגודלה ברוסיה. זו, מצידה, סיפקה לו בסיס תמיכה נאמן. עם תמיכתו של ילצין, נראה היה כי פוטין ערוך היטב לבחירות לנשיאות שאמורות היו להתקיים ביוני 2000.
נשיא רוסיה (1999–2008) > קדנציה ראשונה

ב-31 בדצמבר 1999 התפטר ילצין במפתיע, ועל פי חוקת הפדרציה הרוסית הפך פוטין לנשיא בפועל. מעשהו הראשון של פוטין כנשיא היה חתימה על צו נשיאותי שהעניק לילצין ולמשפחתו חסינות מפני הליכי חקירה ומאסר בנוגע לפרשיות השחיתות בהן הואשם. יש הטוענים כי המדובר בעסקה בין ילצין לפוטין שהביאה לפוטין את תפקיד הנשיא בפועל, שהעניק לו יתרון על מתחריו בבחירות, תמורת הענקת החסינות. הבחירות הוקדמו בשלושה חודשים, והתקיימו ב-26 במרץ 2000. מיד לאחר פרישתו של ילצין היה ברור כי פוטין הוא המועמד המוביל. מועמדים בולטים אחרים כלבד ופרימקוב הסירו את מועמדותם והודיעו על תמיכתם בפוטין. בבחירות ניצח פוטין בסיבוב יחיד לאחר שזכה בכ-53% מן הקולות לעומת כ-29% של יריבו העיקרי, גנאדי זיוגנוב מן המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית.
נשיא רוסיה (1999–2008) > קדנציה ראשונה > ביסוס השלטון

ב-7 במאי 2000 מונה פוטין רשמית לנשיא רוסיה. הוא מינה את מיכאיל קסיאנוב כראש ממשלתו. פוטין הצהיר כי בכוונתו לארגן ברוסיה מבנה כוח אנכי. בשל כך הוציא צו המחלק את 89 הסובייקטים הפדרליים של הפדרציה הרוסית ל-7 מחוזות פדרליים, עליהם הציב נציגים מטעמו, על מנת לייעל את הפיקוח של הממשל המרכזי על הממשל המקומי. ביולי 2000 העניקה לו מועצת הפדרציה של רוסיה את הזכות לפטר את ראשי הסובייקטים הפדרליים. הסובייקטים הפדרליים של רוסיה הם רפובליקות, מחוזות, קראי וסוגים נוספים של יחידות מנהליות ברמה שונה של אוטונומיה, שבימי כהונת ילצין נהנו מאוטונומיה נרחבת, עד שהיה חשש להתפוררות השלטון המרכזי.
פוטין פעל בנחישות נגד ה"אוליגרכים", אנשי העסקים מעידן ילצין, שצברו כוח כלכלי ועוצמה פוליטית. בין אישים אלו היה בוריס ברזובסקי שסייע לעלייתו לשלטון, והעניק לו מימון ותמיכה ציבורית. היחסים עם ברזובסקי הגיעו למשבר בסוף שנת 2000, כאשר רשת הטלוויזיה ORT שבבעלות ברזובסקי שידרה כתבות שמתחו ביקורת על תפקודו של פוטין בפרשת טביעת הצוללת הרוסית קורסק. בתוך מספר שבועות אולץ ברזובסקי לצאת לגלות ללונדון. גורל דומה פקד גם את ולדימיר גוסינסקי שתחנת הטלוויזיה הפרטית שלו, NTV הולאמה, והוא נאלץ לצאת לגלות. צעדים אלו זכו לפופולריות בקרב ההמון הרוסי. את האוליגרכים של עידן ילצין החליפה קבוצה חדשה של אנשי עסקים המקורבים לפוטין - גנאדי טימצ'נקו, ולדימיר יאקונין, יורי קובלצ'וק וסרגיי צ'מזוב. יש הטוענים כי בתהליך זה הייתה מעורבת שחיתות רבה, במהלכה צבר פוטין הון אישי עצום במניות של חברות גז ונפט.
האתגר הראשון לפופולריות של פוטין הגיע באוגוסט 2000 כאשר נמתחה ביקורת על תפקודו בפרשת טביעת הצוללת הרוסית קורסק. בעוד שגורלם של מלחי הקורסק אינו ידוע, ובני משפחותיהם החרדים מופיעים באולפני הטלוויזיה, צולם פוטין כשהוא נופש במסיבת יום הולדת בווילה לחוף הים השחור. פוטין דחה את ההצעות ממדינות זרות לסיוע בחילוץ המלחים הלכודים, אך לא הצליח לחלצם באמצעות הצי הרוסי. סקרים שנערכו לאחר האסון, שתואר כ"אסון של יחסי ציבור", העניקו לפוטין 60% תמיכה, שיעור נמוך יחסית, אליו חזר רק לאחר משברים כמשבר בני הערובה בבסלאן, כאשר לרוב נהנה פוטין משיעור תמיכה גבוה בהרבה.
בדצמבר 2000 יזם פוטין חוק להחלפת המנון הפדרציה הרוסית. עד אותו הזמן היה ההמנון מנגינה מאת מיכאיל גלינקה ללא מילים. פוטין החזיר לשימוש את המנון ברית המועצות, שהולחן להזמנתו של יוסיף סטלין על ידי אלכסנדר אלכסנדרוב ומילותיו נכתבו על ידי סרגיי מיכלקוב, תוך שהוא משמיט ממנו את המילים הנוגעות לברית המועצות, ומוסיף מילים הנוגעות לאדמת רוסיה הרחבה, שניתנה לעם הרוסי כמתת אל.
נשיא רוסיה (1999–2008) > קדנציה ראשונה > מלחמת צ'צ'ניה השנייה והמאבק באוליגרכים

בין שנת 2000 לשנת 2002 הפכה מלחמת צ'צ'ניה השנייה למלחמת גרילה וטרור, כאשר הכוחות הצבאיים והצבאיים למחצה של המורדים הצ'צ'נים הובסו, ונסוגו להרים וליערות, משם ניהלו מתקפות גרילה נגד הצבא הרוסי. המתקפות לא נותרו בשטחי הקווקז בלבד. פיגועי טרור ופיגועי התאבדות נוהלו נגד מטרות רוסיות בכל שטחי הפדרציה הרוסית. בשנת 2002 התרחש משבר בני הערובה בתיאטרון במוסקבה בו תפסה כנופיית צ'צ'נים חמושים כ-800 בני ערובה בתיאטרון דוברובקה במוסקבה, ואיימה להוציאם להורג אם לא יקוימו דרישותיה. לאחר יומיים וחצי בהם נוהל משא ומתן עם החוטפים הורה פוטין על פריצה לאולם התיאטרון. יחידות רוסיות מיוחדות פרצו אל התיאטרון, לאחר שהזרימו גז שמבוסס על סם האופיום למערכת האוורור של התיאטרון. התוצאה הייתה מותם של 39 מהטרוריסטים, ושל 115 מבני הערובה, כולם, חוץ משניים, מתו משאיפת הגז. שני בני ערובה מתו מירי החוטפים. תגובתו הנחושה של פוטין לאירוע העלתה את מדד הפופולריות שלו ל-83%‏.
ביולי 2003 צעד פוטין צעד נוסף במלחמתו נגד האוליגרכים המתנגדים למשטרו. הוא פתח בחקירה כלפי מחזיקי מניות בחברת הנפט הענקית יוקוס, בה שלטו האוליגרכים מיכאיל חודורקובסקי ולאוניד נבזלין שהיו מפורסמים בהתנגדותם לשלטונו. ראשון נעצר פלטון לבדב, בחשד כי בשנת 1994 רכש באופן לא חוקי מניות בחברה ממשלתית לדשנים בשם "אפטיט". באוקטובר 2003 נעצר חודורקובסקי, ופוטין הורה על הקפאת המסחר במניות החברה. נבזלין נמלט לישראל. בשנת 2005 נדון חודורקובסקי ל-9 שנות מאסר, בשל סעיפים שונים הנוגעים להונאה ולהעלמת מיסים. חודורקובסקי טען כי ההאשמות נגדו הן רדיפה פוליטית.
מספר חודשים לפני הבחירות פיטר פוטין את ממשלתו של קסיאנוב, ומינה את מיכאיל פרדקוב האלמוני יחסית כראש הממשלה. סרגיי איוואנוב הפך לאזרח הראשון ששימש ברוסיה כשר ההגנה.
קדנציה שנייה כראש ממשלת רוסיה

אחרי שמונה משנות כהונה כנשיא (ראו בפסקת נשיא רוסיה), במאי 2008 מונה פוטין על ידי מדבדב לראש הממשלה, והציג את ממשלתו החדשה. במידה רבה הייתה זו ממשלת המשך לממשלתו של זובקוב, שכיהן תחת נשיאותו של פוטין. המינויים המרכזיים בממשלה - שר ההגנה אנטולי סרדיוקוב, שר האוצר אלכסיי קודרין ושר החוץ סרגיי לברוב נותרו בתפקידם. סגן ראש הממשלה, סרגיי איבנוב שהיה בעבר "סגן ראשון לראש הממשלה" איבד ממעמדו. כפי הנראה המדובר בחששם של פוטין ומדבדב מהאיש שסומן בעבר כיורשו של פוטין, בטרם הגיח מדבדב לזירה. את כניסתו של פוטין לתפקיד ליוותה העברת סמכויות מסוכנויות פדרליות לממשלה, על מנת להגדיל את סמכויות הממשלה בראשה עומד פוטין.
עם פרוץ המלחמה בדרום אוסטיה שהה פוטין בבייג'ינג בטקס הפתיחה של אולימפיאדת בייג'ינג. הוא קטע את שהותו בבייג'ינג, ושב לרוסיה, תוך שהוא מופיע בתקשורת במספר הופעות בולטות, כשהוא מבקר חיילים פצועים בצפון אוסטיה, או מקבל פליטים שנמלטו מהמלחמה. הופעות אלו חיזקו את התחושה כי פוטין הוא הדומיננטי בניהול המשבר, ולא הנשיא מדבדב. פוטין אכן היה דומיננטי בניהול המשבר, הן כלפי פנים והן כלפי חוץ. הוא עצמו האשים את ארצות הברית בליבוי האש בגאורגיה, וזאת בשל הבחירות הקרבות לנשיאות ולצורכי פנים. במקביל הכריז על מגבלות כלכליות על ייבוא מוצרי בשר מארצות הברית לרוסיה, בטענה כי אלו נגועים בפגמים שונים.
קדנציה שנייה כראש ממשלת רוסיה > מדיניות פנים

בזירה הפנימית נאבק משטרם של פוטין ומדבדב נגד המשבר הכלכלי העולמי והשלכותיו. דו"ח של הבנק העולמי מנובמבר 2008 שיבח את תגובת הממשל הרוסי למשבר כ"חלקה, מקיפה ומתואמת, שסייעה להקטין את עוצמת המשבר", אך דו"חות מיוני 2009 מצאו כי השפעת המשבר חריפה ממה שהיה צפוי מספר חודשים לפני כן, אך פעולת הממשלה להעלאת מחירי הנפט ולהורדת האינפלציה עשויה להשיב לצמיחה צנועה עוד ב-2010‏.
ביוני 2009, לאחר 16 שנים של שיחות עם ארגון הסחר העולמי, שרוסיה ממשיכה להיות אחת המדינות הבולטות שעדיין אינן חברות בו, הודיע פוטין כי במקום להמשיך ולנסות להצטרף כחברה בודדת, תדרוש רוסיה להצטרף לארגון כחלק מגוש אזורי עם קזחסטן ובלארוס. לדעת מומחים, סימנה מדיניות זו אכזבה מגישת המערב כלפי רוסיה, ומהעיכוב בתהליך הצירוף לארגון.
קדנציה שנייה כראש ממשלת רוסיה > הבחירות הפרלמנטריות ב-2011 והבחירות לנשיאות ב-2012

במאי 2011, בכנס המפלגה רוסיה המאוחדת בוולגוגרד, הודיע פוטין על הקמת סיעה פוליטית בשם "החזית העממית הכל-רוסית" (Общероссийский народный фронт), זאת כחלק מן המאמצים לכונן סיעה פוליטית חזקה שתיבחר לבחירות הפרלמנטריות בדצמבר 2011. הרקע להקמת הסיעה הוא צניחה בפופולריות של מפלגת רוסיה המאוחדת בסקרים ובבחירות האזוריות שנערכו באפריל 2011.
בספטמבר 2011 הודיע כי יתמודד לנשיאות רוסיה בבחירות 2012, וזאת בהתאם לשינויים החוקתיים שאפשרו זאת. הנשיא מדבדב, הודיע על תמיכתו בפוטין. בבחירות, שהתקיימו ב-4 במרץ 2012, ניצח פוטין. הבחירות התקיימו על רקע טענות של האופוזיציה ברוסיה על זיופים נרחבים.