stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של קפריסין
תחת אימפריות העת העתיקה > התקופה ההלניסטית

בעת המצור של אלכסנדר הגדול על צור בשנת 332 לפנה"ס, הלכו המלכים הקפריסאים עם אלכסנדר. בשנת 321 לפנה"ס ארבעה מלכים קפריסאים צדדו בתלמי הראשון והגנו על האי נגד אנטיגונוס מונופתלמוס. לאחר קרב עזה (312 לפנה"ס) ביטל תלמי את הממלכות המקומיות באי ונטל שליטה מלאה עליו, אך איבד אותה לדמטריוס פוליורקטס ב־306 ו־294 לפנה"ס, אבל לאחר מכן חזר האי לידי בית תלמי עד 58 לפנה"ס. בתקופה זאת נשלט האי בידי מושלים מצריים, וכמה פעמים נוצרה ממלכה תלמית קטנה באזור, במהלך מאבקי הכח של המאה הראשונה והשנייה. יחסים מסחריים איתנים עם אתונה ואלכסנדריה, שני המרכזים המסחריים החשובים ביותר של העת העתיקה, פותחו באותו הזמן.
תחת אימפריות העת העתיקה > התקופה הרומית

קפריסין הפכה פרובינקיה רומאית ב־58 לפנה"ס. באותה עת שלט בקפריסין תלמי מלך קפריסין שהיה אחיו של תלמי השנים עשר. על פי סטראבון, פובליוס קלודיוס פולכר, טריבון ברפובליקה הרומית, נטר טינה לתלמי ושלח את מרקוס קאטו לכבוש מידיו את האי. שנים אחר כך נתן יוליוס קיסר את האי במתנה לקלאופטרה מלכת מצרים, אך ב־30 לפנה"ס חזר האי להיות פרובינקיה רומאית לאחר תבוסתה בקרב אקטיום. מאז 22 לפנה"ס היה האי מחוז סנטור.
בשנים 115–117 לספירה מרדו יהודי האי בשלטון הרומי כחלק ממרד התפוצות בהנהגתו של ארטמיון. כתוצאה ממרד זה נחרבה העיר סלמיס ונהרגו כ־240,000 מתושבי האי. ההיסטוריון הרומאי קסיוס דיו מספר כי לאחר מיגור המרד נאסר על היהודים לדרוך על אדמת האי, כאשר כל יהודי העובר על הוראה זאת דינו מוות. בין מדכאי המרד היה לוסיוס קווייטוס, שנשלח על ידי טראיאנוס.
סדרה של רעידות אדמה גרמו להרס נוסף של העיר סלמיס בתחילת המאה ה־4. באותו הזמן בצורת ורעב הכו את האי.
תחת אימפריות העת העתיקה > האימפריה הביזנטית

עם פיצול האימפריה הרומית במאה ה־4 לספירה, נכנסה קפריסין תחת שלטונה של האימפריה הביזנטית, ועיר הבירה שלה הייתה סאלמיס. באותה תקופה הבישוף שלה היה עדיין כפוף לכנסייה.
תחת אימפריות העת העתיקה > ההתנצרות

במהלך מסעותיו המסיונריים של השליח פאולוס באסיה הקטנה, הגיע (יחד עם תלמיד נוסף – ברנבא) גם לקפריסין והמיר את דתם של אנשי המקום לנצרות. המסע מתואר במעשי השליחים (13, 4–5): "והמה המשלחים על ידי רוח הקדש ירדו אל סלוקיא (נמל העיר אנטיוכיה) ומשם באו באניה אל קפרוס (קפריסין)׃ ויבאו אל עיר סלמיס ויגידו את דבר האלהים בבתי הכנסיות אשר ליהודים ויהי להם גם יוחנן למשרת."
במהלך המאה ה-5, כנסיית קפריסין זכתה בעצמאותה מאת פטריארך אנטיוכיה בועידת אפסוס ב־431.
ימי הביניים המוקדמים

עם התפשטות האסלאם מחצי האי ערב תקפו הערבים את האי כמה פעמים. בשנת 650 פלשו הערבים בכח לקפריסין, אך ב־688 הקיסר יוסטיניאנוס השני והח'ליף עבד אל־מלכ הגיעו להסכם חסר תקדים. במשך 300 השנים הבאות קפריסין הייתה תחת שלטון משותף של הביזנטים והערבים, למרות המלחמות הכמעט בלתי פוסקות בין הצדדים באותו הזמן. אמנם היו ניסיונות מצד הביזנטים לשחזר את שליטתם המלאה באי, ואף הצלחות קצרות מועד, אך בסופו של דבר הסטטוס קוו תמיד שוחזר.
מצב זה נמשך עד שנת 965, אז ניקטאס כוניאטס כבש את האי עבור האימפריה המתחדשת. בשנת 1185, המושל הביזנטי האחרון של קפריסין, יצחק קומונוס, ביצע מרד בו ניסה לתפוס את כס המלוכה של האימפריה. ניסיון ההפיכה שלו נכשל, אך הוא הצליח לשמור על שליטה בלעדית באי.
במאה ה־12 הפך האי יעד לצלבנים. ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה, נחת בלימסול ב־1 ביוני 1191, בחיפוש אחר אחותו וכלתו ברנגאריה, שספינתם נעלמה מהצי בשעת סערה. צבאו של ריצ'רד נחת באי לאחר שיצחק סירב להחזיר את בני הערובה (אחותו של ריצ'רד, כלתו, וכמה חיילים מהספינה), ויצחק ברח מלימסול. בסופו של דבר הוא נכנע, וויתר על שליטתו באי עבור מלך אנגליה. ריצ'רד נישא לברנגאריה בלימסול ב־12 במאי 1192. היא הוכתרה כמלכת אנגליה על ידי ג'ון פיצלוק, הבישוף של אוורה. הצבא של ריצ'רד המשיך בדרכו לעבר עכו.
הצבא של ריצ'רד לב ארי המשיך לשלוט בקפריסין וגבה מיסים. לאחר מכן הוא מכר את האי למסדר הטמפלרים (אבירי היכל שלמה). אך שלטונם הנוקשה הביא את תושבי האי לידי מרד, מה שגרם להם למכור אותו לגי דה ליזיניאן, מלכה המודח של ממלכת ירושלים. גי דה ליזיניאן הוכתר למלך קפריסין בתואר "אמלריך הראשון, מלך קפריסין". הוא ייסד את 'ממלכת קפריסין', וקבע את העיר פמגוסטה כעיר הבירה של האי. במקביל נקבעה גם השפה הלטינית כשפה הרשמית באי. מאוחר יותר הוחלפה השפה בצרפתית. תקופה ארוכה לאחר מכן הוכרה היוונית כשפה רשמית שנייה. בשנת 1196, הוקמה הכנסייה הלטינית, והכנסייה האורתודוקסית המקומית עברה סדרה של רדיפות דתיות.
קפריסין תחת שלטון האימפריה העותמאנית

במהלך מלחמת העצמאות היוונית (1821–1832), העם היווני נאבק לקבלת עצמאות מהאימפריה העות'מאנית ששלטה אז ביוון. מספר יוונים־קפריסאים מרדו בשלטון, ובתגובה השליטים העות'מאניים ניסו לשמר את שליטתם על ידי שימוש באמצעים דרקוניים של דיכוי. 486 מורדים יווניים־קפריסאים הוצאו להורג ב־9 ביולי 1821, בעוון של קשירת קשר עם המורדים היוונים. ארבעה בישופים, ואזרחים בולטים רבים אחרים, נערפו בכיכר המרכזית של ניקוסיה, בעוד הארכיבישוף קיפריאנוס נתלה. פעולות אלה גרמו למשך התקופה הקצרה שלאחר מכן להתגברות הרצון הקפריסאי־יווני להפוך לחלק מיוון, הידוע בשם "אנוסיס" ("איחוד"). קפריסאים רבים דרשו שוב את סיפוח האי ליוון, לאחר שזאת הפכה עצמאית ב־1830, אך קפריסין נותרה חלק מהאימפריה העות'מאנית.
קפריסין הבריטית

השליטה העות'מאנית על קפריסין הסתיימה בשנת 1878, אז הועברה לידי בריטניה. העות'מאנים, שהובסו במלחמה העות'מאנית–רוסית (1877–1878), ביקשו את תמיכתה של בריטניה בקונגרס ברלין. בתמורה הם חתמו איתה על הסכם סודי, שנודע לאחר מכן כחוזה קפריסין, שבו העבירה טורקיה את קפריסין לשליטה אדמיניסטרטיבית בריטית, אף על פי שהריבונות על האי עדיין הייתה בידי האימפריה. רק בתקופת מלחמת העולם הראשונה, לאחר שבריטניה הכריזה מלחמה כנגד האימפריה העות'מאנית, סופח האי חד צדדית בידי בריטניה.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה, ועל פי הנחיות הסכם לוזאן, טורקיה ויתרה על כל תביעותיה בקפריסין, והכירה בשלטונה של בריטניה באי.
תחת שלטון בריטי, האי החל ליהנות מתקופה של עליה בחופש הביטוי, מה שתרם עוד לפיתוח הרעיון היווני־קפריסאי של ה'אנוסיס' (איחוד עם יוון).
בשנת 1925, בעקבות פירוקה של האימפריה העותמאנית, קפריסין הייתה למעשה מושבה בריטית.
בין השנים 1955 עד 1959 הקימו יוונים־קפריסאים לאומנים (בראשות גאורגיוס גריבס) את ארגון אאוקה שנאבק למען קבלת עצמאות לאי מבריטניה ואיחודו עם יוון. הקמפיין אמנם לא גרם לאיחוד האי בסופו של דבר, אך הוא הביא להקמת רפובליקה עצמאית, שנקראה 'הרפובליקה של קפריסין', בשנת 1960.
קפריסין העצמאית

החוקה שנוצרה עם ייסוד הרפובליקה ב־1960, קבעה צורת שלטון בה קיימת הפרדת רשויות וחלוקה של הכח. לפי החוקה – שבה נעשו ויתורים עבור המיעוט הקפריסאי הטורקי – סגן הנשיא, ולפחות 30% מחברי הפרלמנט יהיו טורקים־קפריסאים (בערך על פי חלקם באוכלוסייה). הארכיבישוף מקאריוס היווני (שהיה היוזם של הצעת פשרה זאת) יהיה הנשיא ופאדיל קוצ'וק הטורקי יהיה סגן הנשיא. אחד הסעיפים בחוקה זאת דרש יצירת רשויות מקומיות נפרדות, כך שהן הקפריסאים היוונים והן הטורקים יוכלו לנהל את העיריות בערים הגדולות.
השקט באי העצמאי לא החזיק הרבה זמן, וסכסוכים פנימיים שהפכו ללחימה חמושה בין שתי הקהילות, גרמו, בשנת 1964, לשליחת כוחות או"ם לאי למטרת שמירה על השלום. כוחות אלה נמצאים במקום עד היום. בשנת 1974, יוונים־קפריסאים ביצעו הפיכה צבאית בתמיכת החונטה הצבאית ביוון, במטרה להביא לסיפוח היווני. בעקבות זאת טורקיה פלשה אל החלק הצפוני של האי והשתלטה עליו, בטענה שהיא אחת משלוש הערֵבות הבינלאומיות לעצמאות קפריסין, כוחות צבא טורקים נותרו במקום גם לאחר הפסקת האש בין הצדדים, ולמעשה נמצאים שם עד היום.
האלימות הבין־קהילתית, ההפיכה, ולאחר מכן פלישת טורקיה לאי הובילו לעקירתם של מאות אלפי קפריסאים מבתיהם. בשנת 2010 קבעו שופטי בית הדין האירופי לזכויות אדם קבעו כי פליטים קפריסאים־יוונים לא יוכלו לשוב לבתיהם, ועליהם להסתפק בפיצוי שהוצע להם על ידי השלטון הטורקי.
דה־פקטו, מדינת צפון קפריסין הוכרזה כבר בשנת 1975, ונקראה בשם 'המדינה הטורקית המאוחדת של צפון קפריסין'. השם שונה למתכונתו הנוכחית, 'הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין', ב־15 בנובמבר 1983. מדינה זאת איננה מוכרת על ידי האו"ם או מדינה כלשהי מלבד טורקיה, ותושביה נחשבים כתושבי קפריסין המאוחדת. על פי המשפט הבינלאומי, רפובליקת קפריסין (דהיינו המדינה המקורית) זכאית לריבונות מלאה באי, כפי שהיה עד 1974.
במשך שנים רבות התנהל משא ומתן לאיחוד האי, אך ללא הצלחה. בשנת 2002 החל מזכ"ל האו"ם, קופי אנאן, בסבב מחודש של שיחות, בניסיון להגיע לאיחוד חוזר של האי. בשנת 2004, אחרי דיונים ארוכים בין שני הצדדים, נוצרה התוכנית לאיחוד האי. התוכנית נתמכה על ידי האו"ם, האיחוד האירופי וארצות הברית, אך בתוך שני הצדדים החלו מיד קמפיינים לדחיית התוכנית. בסופו של דבר נערכו משאלי עם בשני הצדדים. תוצאת המשאל הייתה שרוב הטורקים־קפריסאים קיבלו את התוכנית, בעוד שתושבי קפריסין היוונים דחו אותה ברוב גדול.
בשנת 2004 קפריסין הפכה לחברה באיחוד האירופי, היא אימצה את האירו כמטבע באי בשנת 2008, בהחליפה את הלירה הקפריסאית. צפון קפריסין לעומתה המשיכה להשתמש בלירה הטורקית, ומאז 2008, ב"לירה הטורקית החדשה".
במהלך העשור השני של המאה ה־21 כשלו כמה שיחות שלום בין הצדדים. בשנת 2021, נשיא טורקיה תמך בפיצול האי. תמיכה זאת ושינוי הסטטוס קוו בורושה, אתר הנופש הנטוש, גררו גינוי בינלאומי.
ראו גם

קפריסין
הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין
יהדות קפריסין
ביאורים

1 2  מפיניקית: קרת־חדשת, קרת (עיר) חדשה, ממש כשמן של קרתחדשת (קרתגו) שבצפון אפריקה וקרתחדשת שבאיבריה; עיר בשם זה הייתה גם בקפריסין, וייתכן שזה היה אחד משמותיה של כתי.
רוטוויילר

| --- | --- |

 שימושים:  כלב רעייה, כלב שמירה
 תכונות
 משקל:  35-60 ק"ג
 גובה כתפיים:  זכרים: 63–69 ס"מ נקבות: 58–63 ס"מ
 גובה:  61 ס"מ 
 תוחלת חיים:  8-12 שנים
 אופי:  רגוע, צייתן, נאמן, טריטוריאלי, חכם
 תיאור:  גדול, רחב, חזק, בעל פרווה כפולה קצרה בצבע שחור וחום
 
כלבי רוטווילר, זכר ונקבה
רוֹטְווַיְילֶר מצגרהונד (בגרמנית: Rottweiler Metzgerhund; "כלב הקַצָּבִים של רוטוויל") הוא גזע במין כלב, השייך למשפחת הכלביים.
היסטוריה

הרוטוויילר הקדום (צאצא של המולוסוס האירופי) שימש ככלב רועים שרירי וקשוח, שצעד לצד הלגיונות הרומיים ברחבי אירופה. את שמו קיבל מהעיר הגרמנית רוטווייל ששימשה אז מרכז אזורי לסחר בבקר ואליה הגיע יחד עם אותם לגיונות. הרוטוויילר הנהיג והוביל עדרי בקר עצומים, ושמר עליהם מפני טורפים. בנוסף שימש גם לציד חזירי בר. אך את עיקר פרסומו קיבל בזכות היותו כלב קצבים - כלב שתפקידו היה להוביל את הבקר לשחיטה או לזירת המכירות בכיכר השוק.
מבנה כללי

גובה: זכרים 60–69 ס"מ; נקבות 52–63 ס"מ

משקל: זכרים 50–60 ק"ג; נקבות 35–48 ק"ג

כבר בזמן לידתו יש לכלב זנב

פרוותו קצרה; צבעה שחור עם כתמים חומים בהירים וכהים
התייחסות בחוק

באופן כללי, הרוטווילר אוהב חברת בני אדם, ובייחוד את של בעליו. עם זאת, כלבי רוטוויילר שטופלו באופן לא ראוי עלולים לתקוף גם בני אדם, ובשל כוחם הרב להסב נזק משמעותי.
בכמה מדינות (אירלנד, צרפת) כלב מזן זה מחויב על פי חוק ברצועה ובמחסום במקומות ציבוריים. בחלק ממדינות ארצות הברית קיימות הגבלות בהקשר לזן זה. עם זאת במדינות כמו בריטניה וגרמניה אין עליו הגבלות.
בישראל הרוטווילר נחשב לכלב מסוכן במסגרת החוק להסדרת הפיקוח על כלבים.
ביותים מפורסמים

הביותים המפורסמים ביותר של הרוטוויילר הם השפווילר והדוברמן. הרוטוויילר משמש רבות בתערובות בזכות גופו השרירי ואופיו המגונן.
נשים במלחמת העולם השנייה

במדינות רבות עודדו נשים להצטרף לענפים נשיים של הכוחות המזוינים או להשתתף בעבודה תעשייתית או חקלאית.
נשים שימשו במגוון תפקידים במלחמת העולם השנייה, כולל כלוחמות ופועלות בעורף. הדחיפות המוחלטת של גיוס האוכלוסייה כולה הפכה את הרחבת תפקידן של הנשים לבלתי נמנעת, אם כי תפקידי הנשים השתנו ממדינה למדינה. מיליוני נשים בגילאים שונים נפצעו או מתו כתוצאה מהמלחמה.
בעולם

כמה מאות אלפי נשים שירתו בתפקידי לחימה, במיוחד ביחידות נ"מ. כ-2,000,000 נשים השתתפו במלחמת העולם השנייה בסך הכול.
בעולם > ברית המועצות

ברית המועצות שילבה נשים ביחידות הצבא. בצבא הסובייטי נלחמו יותר מ-1,000,000 נשים, מחציתן בקו הראשון. כ-1,100 טייסות-קרב ומקלעניות-אוויר, כ-200,000 אחיות וחובשות, כ-100,000 בשריון, בעמדות נ"מ, בחיל החימוש וההנדסה, בצנחנים ובמודיעין.
כ-400,000 נשים נהרגו בצבא בסובייטי במהלך המלחמה.
בעולם > ארצות הברית

ארצות הברית בחרה שלא להשתמש בנשים בלחימה משיקולי דעת קהל. במקום זאת, כמו במדינות אחרות, כ-350,000 נשים שירתו כסייעות במדים בתפקידים לא קרביים בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
בעולם > מדינות אחרות

נשים לקחו חלק גם בהתנגדויות של צרפת, איטליה ופולין, כמו גם במנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית ובהמשרד לשירותים אסטרטגיים האמריקאי.
בעולם > יפן

במהלך מלחמת העולם השנייה, מילאו נשים יפניות תפקידים מגוונים הן בחזית הביתית והן במסגרת הצבאית. בעורף, הן השתלבו בתעשייה, בחקלאות ובתחומים נוספים, כדי למלא את החלל שנוצר בעקבות גיוס הגברים למלחמה. בנוסף, נשים רבות התגייסו לארגונים כמו "אגודת הנשים של האימפריה הגדולה" (Dai Nippon Teikoku Fujinkai), שסיפקו תמיכה לוגיסטית ומוראלית לחיילים.
עם זאת, היבט אפל של מעורבות הנשים בתקופה זו הוא תופעת "נשות הניחומים" (慰安婦, אִיאַנפוּ). אלפי נשים, בעיקר מקוריאה, סין, הפיליפינים ומדינות נוספות במזרח אסיה, אולצו או הוטעו לשמש כשפחות מין עבור הצבא היפני הקיסרי. הן הוחזקו ב"תחנות ניחומים" צבאיות, שם סבלו מהתעללות פיזית ומינית מתמשכת. תופעה זו נחשבת לאחד מפשעי המלחמה החמורים שבוצעו על ידי יפן בתקופה זו.
לאחר המלחמה, נושא זה הפך למוקד מתיחות בין יפן למדינות השכנות, במיוחד קוריאה הדרומית וסין, שדרשו הכרה רשמית ופיצויים לקורבנות. יפן הביעה התנצלות רשמית והקימה קרנות פיצויים לנפגעות, אך הוויכוח ההיסטורי והפוליטי סביב הנושא נמשך.
נשים יהודיות

ביישוב היהודי בארץ ישראל כ-4,500 נשים התגייסו לצבא הבריטי כשמתוכן כ-3,500 גויסו לחיל העזר לנשים וכ-700 לחיל העזר האווירי לנשים. רובן היוו אחר כך תשתית להקמתו של חיל נשים בצבא הגנה לישראל.
כ-100,000 יהודיות שירתו בצבא הרוסי. ובסך הכל שירתו במלחמת העולם השנייה כ-150 אלף נשים יהודיות.
ראו גם

חיל העזר לנשים
חיל הנשים של צבא ארצות הברית
לקריאה נוספת

סבטלנה אלכסייביץ', תרגום של ריצ'רד פביר ולריסה וולכונסקי. הפנים הבלתי נשיות של המלחמה: היסטוריה בעל פה של נשים במלחמת העולם השנייה (2017)ISBN 978-0399588723
ענת גרנית-הכהן, אישה עברייה אל הדגל: נשות היישוב בשירות הכוחות הבריטיים במלחמת העולם השנייה, מטח
הערות שוליים

1 2  איתמר אייכנר, אחרי 75 שנות עצמאות: צה"ל עדיין נמנע משילוב חיילות במשמר הכבוד ביד ושם, באתר ynet, ‏9 באפריל 2023
↑  אסף גולן, נשים בטנק? בדקנו מה קורה בעולם, באתר ישראל היום, ‏5 בינואר 2020
↑  Louis G. Perez, Japan at War: An Encyclopedia: An Encyclopedia, ABC-CLIO, 2013-01-08, ISBN 978-1-59884-742-0. (באנגלית)
↑   נועה לימונה, אלפי נשים וילדות נכפו לזנות. משפטן מהרווארד טוען שלא כך היה, באתר הארץ, 6 במאי 2021
↑  ראש עיר יפני: שפחות המין במלחמה היו 'הכרחיות', באתר ynet, ‏16 במאי 2013
↑  נמצא תיעוד וידאו ראשון של שפחות המין של היפנים במלחמת העולם ה-2, באתר ynet, ‏10 ביולי 2017
↑  אנדרו ג'אונג (וול סטריט ג'ורנל), בימ"ש בדרום קוריאה: אי אפשר לחייב את יפן לשלם לשפחות המין ממלחמת העולם השנייה, באתר גלובס, ‏22 באפריל 2021
↑  אנדרו ג'אונג בסיאול ואליסטיר גייל בטוקיו, ‏בית דין בדרום קוריאה: על יפן לפצות שפחות מין ממלחמת העולם השנייה, באתר גלובס, 10 בינואר 2021
1 2  http://www.jwmww2.org/userfiles/file/nashimheb.pdf
↑  אמיר לוי, אשה עבריה אל הדגל: החיילות היהודיות במלחה"ע ה-2, באתר מקור ראשון, ‏9 במאי 2017
↑  מיכל מרגלית, הלוחמות בנאצים מדברות: "שליחות יהודית", באתר ynet, 7 במאי 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529753105171  LCCN: sh85148534 
נשים החליפו גברים ברבות מעבודות הבית במהלך מלחמת העולם השנייה. התמונה צולמה בינואר 1943.
אישה מודדת חתיכת אמצעי לחימה במפעל התחמושת GECO .
צופה ATS באתר רובי AA בגודל 3.7 אינץ', דצמבר 1942
המטפלים הסיעודיים הראשונים של WAAF נבחרו לטוס בשירות אמבולנס אווירי לצרפת, 1944
משימה בלתי אפשרית 3

| --- | --- |

כרזת הסרט משימה בלתי אפשרית 3 בעברית
 מבוסס על:  משימה בלתי אפשרית 
 בימוי:  ג'יי ג'יי אברהמס 
 הופק בידי:  טום קרוז, פאולה וגנר 
 תסריט:  אלכס קורצמן, ג'יי ג'יי אברהמס, רוברטו אורקי, ברוס גלר 
 עריכה:  מאריאן ברנדון, מארי ג'ו מארקי 
 שחקנים ראשיים:  טום קרוז פיליפ סימור הופמן וינג ריימס בילי קרודופ מישל מונאהן קרי ראסל ג'ונתן ריס מאיירס מגי קיו סיימון פג אדי מארסן לורנס פישבורן
 מוזיקה:  מייקל ג'אקינו 
 צילום:  דניאל מינדל 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי פרמאונט
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  5 במאי 2006
 משך הקרנה:  126 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פעולה, סרט ריגול, סרט מתח, סרט הרפתקאות 
 מקום התרחשות:  ברלין, וירג'יניה, קריית הוותיקן, שאנגחאי 
 תקציב:  $150,000,000
 הכנסות:  397,850,012 $ (כלל עולמי)
 הכנסות באתר מוג'ו:   mi3
 סרט קודם:  משימה בלתי אפשרית 2
 סרט הבא:  משימה בלתי אפשרית 4
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
משימה בלתי אפשרית 3 (באנגלית: Mission: Impossible III, או בראשי תיבות M:i:III) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2006, השלישי בסדרת סרטי הקולנוע משימה בלתי אפשרית שמתבססים על סדרת הטלוויזיה באותו שם. את הסרט ביים ג'יי ג'יי אברהמס, ובתפקיד הראשי כיכב טום קרוז.
עלילה

סוכן קרן המטלות הבלתי-אפשריות (IMF) איתן האנט פרש מעבודת שטח והתמקם עם ארוסתו, האחות ג'וליה מיד, שאינה מודעת לעבודתו האמיתית, והוא מאמן מגויסים חדשים. מנהל המבצעים של הקרן, ג'ון מאסגרייב, ניגש אליו בנוגע למשימה מיוחדת להציל את אחת מחניכותיו, לינדסי פאריס, שנחטפה בעת שחקרה את סוחר הנשק אוון דביאן. מאסגרייב כבר הכין לאיתן צוות: דקלן גורמלי, ז'ן לי ושותפו הוותיק לותר סטיקל. הצוות מחלץ את לינדסי בברלין ואוסף שני מחשבים ניידים פגומים. במהלך הבריחה, איתן מגלה שיש קליע נפץ שמושתל בראש של לינדסי. לפני שהוא מצליח לנטרל אותו באמצעות דפיברילטור, הוא מתפוצץ והורג אותה.
איתן לומד מאוחר יותר שלינדסי שלחה לו גלוית דואר לפני שנחטפה, ומגלה מיקרודוט מגנטי מתחת לבול. הטכנאי של הקרן, בנג'י דאן, מצליח לשחזר מספיק נתונים מהמחשבים כדי לקבוע שדביאן יהיה בוותיקן כדי להשיג סכנה ביולוגית מסתורית בשם הקוד "כף רגל הארנב". איתן מבקר את ג'וליה בעבודתה, ובספונטניות הם מחליטים להתחתן. איתן מתכנן משימה לא רשמית לתפיסת דביאן. הצוות מצליח לחדור לוותיקן וללכוד את דביאן. בטיסה חזרה לארצות הברית, דביאן אינו מתרשם מחקירתו על ידי איתן ומגיב בהבטחה להרוג כל מי שקרוב אליו.
לאחר הנחיתה, איתן מגלה כי המיקרודוט של לינדסי מכיל אזהרה על דביאן ומנהל הקרן תיאודור ברסל. השיירה שמעבירה אותם לאורך גשר צ'ספיק ביי מותקפת על ידי שכירי חרב אשר מחלצים את דביאן. כשהוא מבין שג'וליה בסכנה, איתן ממהר לבית החולים של ג'וליה ומגלה שכבר נחטפה. דביאן מתקשר לאיתן ונותן לו 48 שעות למסור לו את כף רגל הארנב בתמורה לחייה של ג'וליה. לפני שהוא מספיק לזוז, איתן נעצר על ידי הקרן ונחקר בנוגע לאובדן דביאן. בעת החקירה, מאסגרייב לוחש בחשאי שכף רגל הארנב נמצאת בשנגחאי ועוזר לאיתן לברוח. איתן נוסע לשנגחאי ופוגש את צוותו, שנשלח לשם על ידי מאסגרייב במסווה של מבצע אחר. איתן משיג את כף רגל הארנב ומוסר אותה לדביאן, שמרדים אותו ומשתיל בראשו מטען נפץ קטן, בדומה לזה שהרג את לינדסי.
כשהוא מתעורר, איתן רואה את דביאן מחזיק את ג'וליה הכבולה באיומי אקדח. דביאן מודיע לאיתן שהוא יספור עד עשר ויירה בג'וליה אם לא יגיד לו היכן כף רגל הארנב. למרות שאיתן טוען שהביא את כף רגל הארנב האמיתית, דביאן יורה, לכאורה, בג'וליה ועוזב. מאסגרייב מופיע ומגלה את עצמו כטרייטור האמיתי של הקרן. ג'וליה עדיין בחיים, והאישה המתה היא למעשה המתורגמנית של דביאן, שהייתה אמורה לאשר את האותנטיות של כף רגל הארנב. מאסגרייב עבד עם דביאן כדי להשיג את כף רגל הארנב כך שלקרן המטלות תהיה סיבה לנקוט במכת מנע במזרח התיכון ובכך, מבחינתו, "לייבא דמוקרטיה". איתן מנטרל את מאסגרייב, משתחרר, ומשתמש בטלפון של מאסגרייב כדי לאתר את ג'וליה.
בעזרת בנג'י, איתן מאתר את ג'וליה אך נתקל בדביאן, שמפעיל את המטען בראשו של איתן. איתן נלחם והורג את דביאן לפני שהוא משחרר את ג'וליה. הוא מאלתר דפיברילטור כדי לנטרל את המטען, ומבקש מג'וליה להחזיר אותו לחיים ומלמד אותה כיצד לירות באקדח. ג'וליה הורגת את אחד מחיילי האויב, ולאחר מכן את מאסגרייב, שנושא את כף רגל הארנב, לפני שהיא מחזירה את איתן לחיים. איתן מסביר לה לבסוף על עבודתו בקרן המטלות הבלתי-אפשריות. בארצות הברית, ברסל ואחרים מברכים את איתן כשזה יוצא לירח דבש עם ג'וליה.
שחקנים ראשיים

טום קרוז - אית'ן האנט
פיליפ סימור הופמן - אוון דאביאן
וינג ריימס - לות'ר סטיקל
בילי קרודופ - ג'ון מוסגרייב
מישל מונאהן - ג'וליה "ג'ול" מיד
קרי ראסל - לינדסי פאריס
ג'ונתן ריס מאיירס - דקלן גורמלי
מגי קיו - ג'ן ליי
סיימון פג - בנג'י דאן
אדי מארסן - בראונווי
לורנס פישבורן - בראסל תיאודור
מוזיקה

את המוזיקה לסרט הלחין וכתב מייקל ג'אקינו.
לא פעם, בקיץ

| --- | --- |
 שיר
 יצא לאור:  1928 
 סוגה:  זמר עברי
 שפה:  עברית
 כתיבה:  רחל המשוררת
 לחן:  משה ביק שולמית ליפשיץ
 
"לֹא פַּעַם, בַּקַּיִץ" הוא שיר מאת רחל המשוררת שחובר ב"סוף תרפ"ח", קיץ 1928.
השיר הוקדש על ידי המשוררת "לזכר ש. פ.", שרה פרוז'ינין, חברתה של המשוררת.
לחן ומבצעים

השיר הולחן לראשונה על ידי משה ביק ובוצע בלחנו על ידי יוכבד טראוב-לוריא ואחרים.
כיום הלחן הידוע של השיר הוא זה של שולמית ליפשיץ משנת 1966.
בין מבצעי השיר בלחנה: אריק איינשטיין, עדנה גורן, יהודה פוליקר, אריק סיני ואסתר עופרים.
תוכן השיר

המשוררת נתנה בשיר ביטוי לגעגועים אל דמויות ואתרים בתקופות קודמות בחייה.
השיר "לא פעם, בקיץ" מוקדש לחברת ילדות של המשוררת, שרה פוז'ינין, אשר רחל פונה אליה בגוף שני. השיר מתרפק על זכרונות מימים קודמים, בהם הייתה החברה נוהגת לשיר שיר אחר מסוים, שמשפט נבחר ממנו מצוטט בשיר.
הבית הראשון בשיר מתאר את ימי הילדות של המשוררת. "לֹא פַּעַם, בַּקַּיִץ, עִם רֶדֶת הַיּוֹם, לְאוֹר הַשְּׁקִיעָה הַדּוֹעֵךְ, הָלַכְתִּי אֵלַיִךְ וְעֵת אֲרֻכָּה הִקְשַׁבְתִּי לְקוֹל זִמְרָתֵךְ". "זמרתך" - הכוונה לזמרתה של חברתה בשיר המצוטט, המבטא מעבר למילותיו גם את עצם ימי הילדות, ימים של אושר, חֶברה ובריאות. 

הבית השני בשיר מתאר את השפעת זיכרון הדברים כיום. "וְחַי בִּי הַזֵּכֶר הַזֶּה הַנּוֹהֵר, הַשֶּׁקֶט הַזֶּה וְהָרֹךְ". זכרונות ילדותה עיצבו את חייה, מתקיימים בהם גם בבגרותה ומאירים אותם. 

הבית השלישי בשיר מתאר את מצבה של המשוררת כיום, מצב של בדידות וחולי. אך גם בזמנים עצובים אלה, "עִם רֶדֶת הַיּוֹם, בִּשְׁלֹט בִּי תּוּגַת־דִּמְדּוּמִים", עולות בה לעיתים נגינות הילדות, המתבטאות בציטוט שיר הילדות ומעלות בה רגשות חיוביים.
"קטן הוא ודל הוא חדרי, ואני בו שרוי ערירי" הוא הציטוט משיר הילדות המוזכר בשיר, שהושר בעבר ביידיש על ידי חברתה, ומסמל את ימי הילדות שחלפו. הציטוט מתורגם על ידי המשוררת רחל מיידיש. ייתכן שאותו שיר היה מוכר בתקופה שבה כתבה רחל את השיר, וייתכן שהשפיע עליה אישית או שהיה זכור לה. מעבר לתוכן, שבו מוזכר קיום השיר והציטוט ממנו, גם המילים "ואני בו שרוי ערירי" שנכתבו בלשון זכר מבהירות שמדובר בציטוט משיר אחר. שירתה של רחל המשוררת היא אישית, והיא לא כתבה על עצמה בלשון זכר.
עם זאת, ייתכן כי הבחירה של המשוררת לצטט מתוך אותו שיר את המילים "קטן הוא ודל הוא חדרי, ואני בו שרוי ערירי", מבטאת את תחושותיה בהווה. רחל המשוררת התגוררה בגפה בחדר בתוך בית דירות שיתופי בתל אביב בשנותיה האחרונות, בדלות, כשהיא חולה, ערירית ובודדה. את דירתה פקדו ידידים מועטים בלבד, כגון ברל כצנלסון שסייעו לפרסום שיריה בעיתון דבר. היא נפטרה משחפת בשנת 1931, שלוש שנים לאחר פרסום השיר.
בתרבות

כאשר הוחלט בבנק ישראל בשנת 2011 להציב את דיוקנה של המשוררת רחל על שטר כסף של 20 שקלים חדשים, עם ציטוט של אחד משיריה, הוצע בתחילה כי המילים "קטן הוא ודל הוא חדרי, ואני בו שרוי ערירי" יופיעו על גבי השטר. אלא שמילים אלה אינן מילותיה של המשוררת עצמה, אלא מהוות ציטוט אשר בחרה משיר אחר. לכן נבחרו מילים אחרות לעיטור השטר.
מילות השיר

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| לֹא פַּעַם, בַּקַּיִץ, עִם רֶדֶת הַיּוֹם,  לְאוֹר הַשְּׁקִיעָה הַדּוֹעֵךְ,  הָלַכְתִּי אֵלַיִךְ וְעֵת אֲרֻכָּה  הִקְשַׁבְתִּי לְקוֹל זִמְרָתֵךְ:  "קָטָן הוּא וְדַל הוּא חַדְרִי,  וַאֲנִי בּוֹ שָׁרוּי עֲרִירִי"...    | וְחַי בִּי הַזֵּכֶר הַזֶּה הַנּוֹהֵר,  הַשֶּׁקֶט הַזֶּה וְהָרֹךְ,  וּמֶתֶק-הָעֶצֶב אֲשֶׁר זִמְרָתֵךְ  יָדְעָה עַל הַנֶּפֶשׁ לִנְסֹךְ.  "קָטָן הוּא וְדַל הוּא חַדְרִי,  וַאֲנִי בּוֹ שָׁרוּי עֲרִירִי"...    | וְיֵשׁ כִּי נִדְמֶה לִי, עִם רֶדֶת הַיּוֹם,  בִּשְׁלֹט בִּי תּוּגַת־דִּמְדּוּמִים,  עֲדַיִן כְּקֶדֶם קוֹלֶטֶת אָזְנִי  הַלַּחַן הַהוּא הַתָּמִים:  "קָטָן הוּא וְדַל הוּא חַדְרִי,  וַאֲנִי בּוֹ שָׁרוּי עֲרִירִי"...    |
לקריאה נוספת

רחל בלובשטיין, [לֹא פַּעַם, בַּקַּיִץ, עִם רֶדֶת הַיּוֹם,], שירת רחל, תל אביב: הוצאת דבר, תרצ"ה-1935, עמ' פח.
איתקה (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  מג ראיין 
 תסריט:  Erik Jendresen 
 שחקנים ראשיים:  אלכס נויסטאדר מלאני גריפית' טום הנקס האמיש לינקלייטר ג'ק קווייד מג ראיין סם שפרד גבריאל באסו 
 מוזיקה:  John Mellencamp 
 צילום:  אנדרו דאן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  Momentum Pictures 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2015 
 משך הקרנה:  88 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
איתקה (באנגלית: Ithaca) הוא סרט דרמה משנת 2015 בבימוי של מג ראיין, שמבוסס על הרומן הקומדיה האנושית מאת ויליאם סארויאן. העלילה מתרחשת במהלך מלחמת העולם השנייה ומתמקדת בנער בשם הומר (אלכס ניושטטר) בן ה-14, שמתחיל לעבוד כשליח בעיר איתקה שבקליפורניה. דרך עבודתו, הוא נאלץ להתמודד עם המציאות הכואבת של המלחמה והאובדן כשהוא מעביר מברקים המודיעים על מותם של חיילים. הסרט כולל הופעות של מגרי ראיין וטום הנקס בתפקידים משניים.
בסרט מככבים אלכס ניוסטדר, ג'ק קווייד, מג ראיין, סם שפרד, האמיש לינקלייטר וטום הנקס. הסרט יצא לאקרנים ב-9 בספטמבר 2016 על ידי מומנטום פיקצ'רס.
עלילה

הומר מגדלס בן ה-14 עובד כדי לפרנס את משפחתו בזמן שאחיו הגדול נלחם בחזית. העבודה החדשה שלו כשליח מברקים חושפת אותו לקשיים רגשיים כשהוא נאלץ למסור הודעות טרגיות למשפחות. הסרט בוחן את התבגרותו המהירה, ההתמודדות עם המלחמה והחיפוש אחר תקווה ואנושיות.
צוות השחקנים

אלכס ניוסטדר – הומר מגדלס
מגרי ראיין – קייטי מגדלס
סם שפרד – וילי גרובר
טום הנקס – מר מקרולי (תפקיד אורח)
ביקורות

איתקה קיבל ביקורות מעורבות עד שליליות. אף עך פי שהסרט הציג נרטיב רגיש ומרגש, חלק מהמבקרים חשו שהקצב והבימוי לא הצליחו להביא לידי ביטוי את הפוטנציאל של הסיפור. באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 22%, וב-Metacritic, הוא קיבל ציון של 36 מתוך 100, מה שמעיד על ביקורות מעורבות.