stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חברת משלח יד זרה

חברת משלח יד זרה (בקיצור חמ"ז) היא חברה תושבת חוץ בהתאם לסעיף 75ב1 לפקודת מס הכנסה, כלומר מקום מושבה של החברה אינו בישראל, שמתקיימים בה תנאים נוספים:
א. זאת חברת מעטים לפי סעיף 76 לפקודת מס הכנסה.
ב. רוב החזקתה בידי תושבי ישראל, מעל 75%.
ג. בעלי השליטה או קרוביהם מחזיקים ביחד ולחוד ב-50% מאמצעי השליטה.
ד. מרבית הכנסותיה ממשלח יד מיוחד.
משלח יד מיוחד - עיסוק או מקצוע שנקבע על ידי שר האוצר, בדרך כלל מדובר במקצועות חופשיים כגון עורך דין, רואה חשבון, מהנדס, תוכניתן, כלכלן וכו'.
חברת מעטים - נמצאת בשליטתם של חמישה בני אדם לכל היותר (ייחשבו כאדם אחד וקרובו: קרוב הוא בן-זוג, אח, אחות, הורה, סבא, סבתא, ילדים, ונכדים).
ראו גם

חברה נשלטת זרה
ערך זה הוא קצרמרבנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וילייקה

וילייקה (בבלארוסית: Вілейка או Вялейка, ויאלייקה; ברוסית: Вилейка; בפולנית: Wilejka; ביידיש: ווילייקע) היא מרכז הנפה וילייקה במחוז מינסק בבלארוס. העיר שוכנת על גדות נהר וילייה (אנ'), במרחק של כ-100 קילומטרים צפון-מערבית לעיר מינסק, בירת בלארוס. בעיר מתגוררים 26,751 תושבים (נכון ל-2017).
היסטוריה

האזכור הראשון של וילייקה הוא מ-1460, כשהאזור היה בשליטת הדוכסות הגדולה של ליטא. בהמשך האזור הפך לחלק מהאיחוד הפולני-ליטאי.
ב-1793, בעקבות חלוקת פולין, וילייקה עברה לשטח האימפריה הרוסית. תוך זמן קצר ההתיישבות קיבלה מעמד של עיירה והפכה לבירת נפה בתוך פלך מינסק. ב-1842 האזור עבר לפלך וילנה, ווילייקה המשיכה להיות בירת נפה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה האזור סופח על ידי ברית המועצות והפך לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. בעקבות המלחמה הפולנית-סובייטית והסכם ריגה שנחתם ב-1921 האזור עבר לשליטת הרפובליקה הפולנית השנייה. וילייקה הפכה לבירת מחוז בתוך פרובינציית וילנה.
ב-1939, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, האזור נכבש על ידי ברית המועצות ונכלל מחדש ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית ווילייקה הפכה לבירת מחוז. ב-26 ביוני 1941, במסגרת מבצע ברברוסה, העיר נכבשה על ידי גרמניה הנאצית.
ב-2 ביולי 1944 העיר נכבשה מחדש על ידי הצבא האדום. כעבור זמן קצר פורק מחוז וילייקה ובמקומו הוקם מחוז מלדזייצ'נה כשמלדזייצ'נה היא הבירה, עד שהוא פורק ב-1960 והאזור הפך לחלק ממחוז מינסק. ב-1991 בלארוס הפכה למדינה עצמאית.
הקהילה היהודית

ככל הנראה תחילת היישוב היהודי בעיר הייתה במהלך המאה ה-18. במפקד אוכלוסין ב-1797 נמנו 926 יהודים, למעלה מ-70% מכלל האוכלוסייה. במפקד ב-1847 מספרם ירד ל-257 בלבד, ככל הנראה בעקבות שיטפונות ושרפות שפקדו את העיירה. בהמשך המאה ה-19 מצבם הכלכלי של היהודים השתפר משמעותית וגם הקהילה הצליחה להשתקם, ובמפקד ב-1897 הקהילה הגיעה לשיא של 1,328 יהודים (מתוך 3,560). רוב הקהילה הייתה חסידית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעו נכסים רבים של היהודים, וגם בתקופה שבין מלחמות העולם מצבם הכלכלי לא היה טוב. בשנות ה-20 הקהילה מנתה כ-1,100 יהודים. באותה תקופה הציונות צברה תומכים רבים בעיר והוקם בה בית ספר של רשת תרבות.
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בווילייקה כ-1,000 יהודים. עם הכיבוש הסובייטי ב-1939 הולאמו חברות ובתי עסק של היהודים וכמה מהעשירים שבהם הוגלו לסיביר.
הקהילה היהודית > השואה

בחודשים שלאחר הכיבוש הגרמני ביוני 1941 הוקם יודנראט, היהודים נאלצו לבצע עבודות כפייה והוטלו עליהם מגבלות שונות כמו נשיאת טלאי צהוב, איסור יציאה מהעיר ואיסור הופעה במקומות ציבוריים.
ב-12 ביולי 1941 התקיימה אקציה: כ-150 יהודים ועוד מספר קטן של בלארוסים הובאו לבית כנסת לשעבר ומסמכי הזיהוי שלהם נלקחו. בשלב הבא הם צוו לחזור לבתיהם ולחזור למבנה עם כספם וחפציהם יקרי הערך. לאחר מכן כל מי שלא היה בעל מלאכה מקצועי או בעל כישורים, רובם הגדול של העצורים, נלקחו על ידי כוחות אס דה לכפר הקרוב סטאוקי (Стаўкі) ושם נורו למוות. ב-30 ביולי התקיימה אקציה נוספת, הפעם כ-400 יהודים נלקחו על ידי האס דה לכפר פורסה (בלא') ושם נורו למוות לתוך חמישה בורות הריגה שהוכנו מראש.
בדצמבר באותה שנה כל היהודים שנותרו ביחד עם יהודים מקהילות קרובות כמו קורנייץ (בלא') שוכנו בתוך מספר גטאות קטנים ומחנות עבודה. חלק מהגטאות לא גודרו ולא על כולם הייתה השגחה מתמדת, אך יהודים שנתפסו מחוץ לגטו נענשו בצורה חמורה. על היהודים הוטלו עבודות כפייה שונות, כמו סידור התשתיות ברחבי העיר. בתחילת פברואר 1942 הוקם בווילייקה מוצב מקומי של האס דה, במהלך החודש אנשיו רצחו כ-30 בני אדם. ב-3 במרץ, יום חג פורים באותה שנה, אנשי האס דה ביצעו אקציה נוספת במהלכה נרצחו כל יושבי אחד הגטאות, רובם הגדול ילדים; לאחר הרצח הם העלו את המבנים באש כשהגופות בתוכם.
באוגוסט באותה שנה פוצל מתוך הגטו המרכזי (בו ישבו כ-300 יהודים) גטו קטן יותר שבו שוכנו בעלי מלאכה שימושיים. במהלך אותו קיץ הובאו לעיירה בעלי מלאכה חדשים מעיירות באזור ובעלי המלאכה הפחות-כשירים נלקחו בקבוצות על משאיות אל מחוץ לעיר ושם נורו לתוך בורות. בספטמבר הגיעו כמה מאות עובדים יהודים משצ'וצ'ין. בנובמבר בוצעה עוד אקציה בקנה מידה גדול במהלכה נרצחו כמה מאות בני אדם, בעיקר יושבי הגטו המרכזי.
לגטו החלו להגיע שמועות על חיסולם של גטאות נוספים באזור. קבוצה מתוך הגטו הקטן שהצליחה להשיג כמה כלי נשק המתינה למרץ 1943, לאחר החורף, והצליחה להימלט ליערות; אנשי הקבוצה לא נתפסו. ב-28 במרץ נערכה בדיקה של הגטו הקטן במהלכה נמצאו כמה עשרות יהודים כלא-כשירים, הם נרצחו וגופותיהם הועלו באש. ב-17 ביולי 1943 נסגר מחנה עבודה במלדזייצ'נה, ו-70 עובדיו הועברו לווילייקה - בין 15 ל-20 עברו לאחד ממחנות העבודה שנותרו, והיתר נורו למוות על ידי האס דה.
היהודים שנותרו המשיכו ככל הנראה לעבוד בגטו עד שלב מאוחר ב-1944 ואז הוא חוסל, זמן קצר לפני נסיגת הגרמנים. מספר ההרוגים המדויק, כולל אלו שהובא לווילייקה ממקומות אחרים, אינו ידוע, אך ככל הנראה עולה על 1,500 איש.
הקהילה היהודית > גלריה

תצלום של בית הכנסת של וילייקה בשנות ה-30 של המאה ה-20, נבנה אחרי מלחמת העולם הראשונה ע"י מאיר אלפרוביץ'
מצבות בבית הקברות היהודי בווילייקה
אנדרטה בבית הקברות היהודי לזכר קרבנות וילייקה
ערים תאומות

רוסיה מוז'איסק, רוסיה
אוקראינה פריאסלאב, אוקראינה
ארצות הברית וילמר, מינסוטה, ארצות הברית
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין (אנ'), וילייקה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1299–1301), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
1 2 3  וילייקה ביברייסקיה אנציקלופדיה (ברוסית).
1 2 3 4 5 6  היסטוריה של הקהילה היהודית בווילייקה באתר השטעטל הווירטואלי (באנגלית).
↑  הכפר סטאוקי ועוד מספר כפרים פונו בתקופת השלטון הסובייטי לאחר המלחמה לצורך הקמת מאגר המים וילייקה (אנ') כפי שמתואר כאן: Таццяна Лазоўская, Памяці былых вёсак, Местное самоуправление, 03 мая 2012 года
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ge526461  VIAF: 249371527   WorldCat (עם VIAF): 249371527 
אנדרטה לזכר יהודי וילייקה שנספו בשואה, בבית העלמין בחולון
ז'ורז' פיקאר

| --- | --- |

 לידה:  6 בספטמבר 1854 שטרסבורג, צרפת
 פטירה:  18 בינואר 1914 (בגיל 59) אמיין, צרפת
 מקום קבורה:  Cimetière Saint-Urbain de Strasbourg 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית סן-סיר 
 השתייכות:  צבא צרפתצרפת
 תקופת הפעילות:  1872 1906–1898  1906-1914
 דרגה:  גנרל דיוויזיה
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית החי"ר העשירית  מפקד הארמייה השנייה
 עיטורים
 לגיון הכבוד  מדליה לזכר קרב טונקין  מדליה קולוניאלית
 
ז'ורז' פיקאר (בצרפתית: Georges Picquart;‏ 6 בספטמבר 1854 – 18 בינואר 1914) היה קצין בצבא צרפת שנאבק בנחישות להוכחת חפותו של אלפרד דרייפוס, בימי הפרשה שנקראה על שמו. מאוחר יותר כיהן פיקאר כשר המלחמה בממשלתו של ז'ורז' קלמנסו.
חייו

ז'ורז' פיקאר נולד בשטרסבורג, בירת חבל אלזאס ב-1854. הוא פנה לקריירה צבאית, נתגלה כקצין מוכשר והגיע לדרגת קולונל. ב-1895 נתמנה לראש מחלקת המודיעין הצבאי ("המשרד השני"). בתפקידו זה, הגיעו לידיו קרעי נייר של מזכר בכתב יד, שעובדת המודיעין הצרפתי מצאה בלשכת הנספח הצבאי של גרמניה בצרפת; מהמזכר המשוחזר עלה כי בוגד צרפתי פועל בשליחות הגרמנים, וזה היה הבסיס להאשמתו של אלפרד דרייפוס בבגידה. פיקאר הניח כי סיבת הרשעתו של דרייפוס הייתה היותו הקצין היהודי היחיד במטה הכללי של צבא צרפת; תרמה לכך העובדה כי כתב ידו היה דומה, לכאורה, לכתב היד במזכר המרשיע.
לאחר חקירה מעמיקה הגיע פיקאר למסקנה כי המזכר, ששימש כעדות המרשיעה, נכתב על ידי הקצין פרדיננד אסטרהאזי. פיקאר הביא את הפרטים הללו לידיעת הממונים עליו, אך הם הזהירו אותו שלא לחשוף את הגילויים ואף הרחיקוהו מצרפת כשב-1896 הוצב לשרת בתוניס. פיקאר היה מנוע, כקצין צבא, מלחשוף גילוייו בפומבי, אך בהיותו בחופשה בפריז נתן תצהיר חתום בידי עורך דין ממיודעיו. התצהיר פורסם ופיקאר נשפט בגין התנהגות בלתי הולמת, פוטר מהצבא, ונדון לשנת מאסר.
ב-13 ביולי 1906 קיבל בית הנבחרים החלטה להחזיר הן את פיקאר והן את דרייפוס לשירות פעיל בצבא צרפת, תוך קידומם לדרגות בהן היו זוכים לו היו משרתים במהלך שתים עשרה השנים שחלפו מאז החלה הפרשה (פיקאר לגנרל, ודרייפוס לרב-סרן). לימים הגיע פיקאר למשרת שר המלחמה בממשלתו של ז'ורז' קלמנסו. פיקאר נפטר לאחר שנפצע בעת נפילה מסוסו ב-1914, בעיר אמיין, בגיל 59.
ברברה טוכמן כותבת כי פיקאר לא פעל ממניעים פוליטיים אלא ממניעים של יושר וכבוד, ומשגילה כי המזכר שהפליל את דרייפוס מזויף, חש חובה לחשוף את האמת - ולו במחיר אישי כבד. לדברי טוכמן פיקאר היה, כרבים מבני דורו, נגוע באנטישמיות, אך המחשבה שאדם חף מפשע נענש על דבר שלא עשה - לא נתנה לו מנוח, תהא דתו של אותו אדם אשר תהא.
פיקאר ופרשת דרייפוס בתרבות

בשנת 2019 עלה לאקרנים הסרט קצין ומרגל המבוסס על הספר בעל אותו השם. עלילת הסרט סובבת סביב מאבקו האישי והציבורי של פיקאר בגילומו של השחקן ז'אן דוז'רדן מרגע מינויו למנהל המשרד השני, ומסתיים בכהונתו כגנרל וכשר המלחמה.
ראו גם

אלפרד דרייפוס
לקריאה נוספת

ברברה טוכמן, המגדל הגאה, הוצאת דביר, 1998.
ז`אן דני ברדן, פרשת דרייפוס, הוצאת עם עובד, 2003
רוברט האריס, "קצין ומרגל", הוצאת כנרת זמורה-דביר, 2015
ולטר ראוף

| --- | --- |

 לידה:  19 ביוני 1906 קתן, דוכסות אנהלט  
 פטירה:  14 במאי 1984 (בגיל 77) סנטיאגו דה צ'ילה, צ'ילה צ'ילה 
 מדינה:  גרמניה, צ'ילה 
 השתייכות:  אס אס 
 תקופת הפעילות:  1924–1937 (ברייכסמרינה) 1937–1939 (באס דה) 1940–1942 (ב-RSHA) 1942 – 1945 (בוואפן אס אס)
 דרגה:  שטנדרטנפיהרר
 
ולטר ראוף (בגרמנית: Walter Rauff‏; 19 ביוני 1906 – 14 במאי 1984) היה פושע מלחמה נאצי, ממציא שיטת "משאיות הגז" אשר קדמה לשיטת ההמתה בתאי גזים, ויושמה בקנה מידה חלקי בשנת 1941 בזמן השואה.
בגרמניה

ראוף החל את הקריירה שלו בחיל הים, אך פוטר משם בשנת 1937 בעקבות שערורייה בה היה מעורב. הוא גויס על ידי ריינהרד היידריך ל-SD ולאחר מכן הצטרף ל"מנגנון הביטחון הראשי של הרייך", RSHA, מחלקה של ה-SS, שנוסדה על ידי היינריך הימלר בשנת 1939. במסגרת זו היה מעורב בהמצאת "משאיות הגז", משאיות אשר צינור המפלט שלהן חובר לתא אטום, ושימשו מעין תא גזים נייד, אשר שימש להשמדת יהודים, נכים ואחרים שנועדו להשמדה במסגרת המדיניות הנאצית של רצח עם. במשאיות אלו נעשה שימוש חלקי בשנת 1941 ובתחילת שנת 1942 בטרם החל הרצח באמצעות תאים נייחים. מעריכים כי מאתיים אלף אנשים נרצחו בצורה זו.
בשנת 1942 נקרא ראוף לאתונה, שם הועמד בראש קבוצה של 24 אנשים שכונתה "איינזצגרופה אגיפטן" (עוצבת מבצע מצרים) שמטרתה הייתה השמדת יהודי ארץ ישראל, בשיטות המוכרות מפעולת האיינזצגרופן במזרח אירופה, במקרה של כיבוש הארץ על ידי כוחותיו המתקדמים של הגנרל ארווין רומל. עם התבוסה הגרמנית בקרב אל עלמיין השני בא סופה של תוכנית זו. ראוף הועבר לתוניסיה, והועמד שם בראש איינזצקומנדו של ה-SD שמטרתו הייתה רדיפת יהודי צפון אפריקה.
לקראת סוף המלחמה נשא ראוף דרגת שטנדרטנפיהרר (מקביל לאלוף-משנה) של האס אס. משנת 1943 שימש בתפקידים שונים בצפון איטליה וניסה להתחבב על בעלות הברית כאשר היה בעל תפקיד בכניעת הנאצים באיטליה.
לאחר מלחמת העולם השנייה

בדצמבר 1946 נמלט ממחנה שבויים אמריקני, והסתתר במנזרים, כפי הנראה כשהוא זוכה להגנת הבישוף אלויס הודאל. בשנת 1948 גויס למודיעין הסורי ושהה כשנה בדמשק עד שחילופי משטר הסירו את חינו בעיני השלטונות. ישנם דיווחים לפיהם היה מעורב ברדיפת יהודים בסוריה.
מסמכי CIA מגלים כי ראוף הועסק, לאחר עזיבתו את סוריה, בסוף שנות ה-40 על ידי המודיעין הישראלי שקיבל ממנו מידע על סוריה וסיפק לו את המסמכים הנחוצים לבריחתו לדרום אמריקה. בשנת 1993 סיפר שלהבת פריאר כי גייס את ראוף ברומא וקיבל ממנו מידע בתמורה לאשרת שהייה באיטליה והסדרת הפלגתו מגנואה
לאחר עזיבתו את סוריה השתקע באקוודור ולאחר מכן בצ'ילה. על פי דו"ח של ה-CIA ייתכן ששירת את המשטר הצ'יליאני. בדצמבר 1962 נעצר לאחר שמערב גרמניה ביקשה להסגירו, אך בית המשפט העליון בצ'ילה שחרר אותו לאחר חמישה חודשים מכיוון שעל פשעיו חלים חוקי ההתיישנות של צ'ילה. בשנת 1972 ענה הנשיא סלבדור איינדה לבקשת שמעון ויזנטל שאינו יכול לשנות את החלטת בית המשפט העליון בצ'ילה. בקיץ 1974 פרסם לה מונד שראוף הוא ראש שירותי המידע בצ'ילה, טענה שהוכחשה על ידי ממשלת צ'ילה.
בשנת 1977 דווח בעיתון גרמני שולטר מתגורר בפונטה ארנס ועובד כמנהל במפעל דגים. בשנת 1979 רואיין ראוף על ידי יוצר הסרטים התיעודיים ויליאם במיסטר, שיצר את הסרט "הצייד והניצוד" שהוצג בארצות הברית בשנת 1981, ואף זכה לפרס אמי. בשנים 1979–1980 ניסה המוסד לחסל את ראוף בביתו בסנטיאגו, אך ראוף לא יצא מביתו כשארבו לו והמבצע לא יצא אל הפועל.
בעת ביקור של שר החוץ של צ'ילה, וולטרס, בישראל בנובמבר 1983, היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר העלה את סוגיית הסגרתו של ראוף. וולטרס אמר שהוא לא יכול להסגיר את ראוף עקב מגבלות החוק בצ'ילה. בשנת 1984, נשלחה על ידי מנכ"ל משרד החוץ בקשה נוספת להסגרתו של ראוף אל שר החוץ הצ'יליאני חיימה דל-ואייה, אלא שדל-ואייה הצהיר כי יהיה זה "בלתי הולם" לגרש את ראוף. ראוף התגורר אז בפרבר של סנטיאגו וטען בפני עיתונאים שהיה רק טכנאי ולא השתתף ברציחות. מכון ויזנטל הפעיל לחץ פרסומי וציבורי כבד על ממשלת צ'ילה להסגיר את ראוף, אך זו לא נכנעה.
ראוף מת מוות טבעי בשנת 1984. לווייתו כללה סממנים נאצים מובהקים.
לקריאה נוספת

מיכאל בר-זוהר, הנוקמים, א. לויו אפשטיין, תל אביב, 1969, עמ' 145–146, 240-235
הערות שוליים

1 2 3  שרגא עילם ודניס ווייטהד, האיש שלנו בדמשק, באתר הארץ, 14 במרץ 2007
↑  מוריס קיר, יהדות טוניס תחת עול הגרמנים, הצופה, 16 בדצמבר 1948
↑  עוזרו של אייכמן נכלא בבירת צ'ילי, על המשמר, 6 בדצמבר 1962
↑  הסנגור הגרמני של הרוצח ראוף: הפשעים התיישנו, קול העם, 9 בדצמבר 1962
↑  ראוף שוחרר ־ ביה"ד בצ'ילי דחה את הבקשה להסגירו לגרמניה, הצופה, 28 באפריל 1963
↑  פושע נאצי — ראש שירותי המידע בצ'ילה, מעריב, 3 ביולי 1974
↑  ראוף אינו מועסק ע"י ממשלת צ'ילה, דבר, 14 ביולי 1974
↑  פושע המלחמה ולטר ראוף חי שאנן בדרום צ'ילה, מעריב, 1 בספטמבר 1977
↑  נשיאים ורוח וגשם אין, עמ' 171-194
↑  צ"לה דחתה בקשת קמחי להסגיר לידי ישראל הפושע הנאצי ראוף, מעריב, 2 בפברואר 1984
↑  "הייתי רק טכנאי" אמר ממציא משאיות המוות, מעריב, 8 בפברואר 1984
↑  עפרה ישועה ליית, מת הפושע הנאצי ראוף ממציא משאיות הגזים, מעריב, 15 במאי 1984
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522923605171  GND: 124999794  ISNI: 0000 0000 2644 5009  LCCN: n83039838  NKC: zmp2014818451  SUDOC: 179900935  VIAF: 23510919   WorldCat (עם VIAF): 23510919
ז'יל ז'אקוב

| --- | --- |

ז'יל ג'אקובס בפסטיבל קאן 2009
 לידה:  22 ביוני 1930 (בן 94) הרובע השבעה-עשר של פריז, צרפת 
 שם במה:  Gilles Jacob 
 שם לידה:  Gilbert Jacob 
 מדינה:  צרפת 
 מקום לימודים:  תיכון לואי הגדול 
 פרסים והוקרה:  קצין בכיר במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (27 בדצמבר 2003)  קצין גבוה בלגיון הכבוד  מפקד מסדר האמנויות והספרות  מפקד במסדר ההצטיינות הלאומי  מפקד בלגיון הכבוד 
 פרופיל ב-IMDb
 
ז'יל ז'אקוב (בצרפתית: Gilles Jacob; ‏נולד ב-22 ביוני 1930, פריז) הוא מבקר אמנות, מסאי, ובמאי קולנוע יהודי-צרפתי. מ-2001 עד 2015, כיהן כנשיא פסטיבל הקולנוע בקאן.
ביוגרפיה

בתקופת לימודיו בבית הספר התיכון הידוע "ליסֶה קארנו", נאלצו ז'אקוב ומשפחתו לברוח מפריז בתחילת מלחמת העולם השנייה בשל מוצאם היהודי. אביו, אנדרה ז'אקוב, היה סרן תותחנים בצבא הצרפתי שנפל שבי בידי הגרמנים ב-1939. ז'אקוב מצא מקלט בניס, שם הסתתר עם אמו ואחיו ז'אן-קלוד עד לשנת 1942. ז'יל הצעיר חמק ברגע האחרון ממעצר בידי הגסטאפו, ולאחר מכן הוסתר על ידי המחתרת הצרפתית במהלך כל שנות המלחמה, במחוז איזר. הוא הצליח להימלט פעם נוספת ממעצר בידי הצבא הגרמני על ידי הסתתרות מאחורי ההרמוניום בקפלה. הבמאי לואי מאל המחיש סצנה זו ארבעים שנה מאוחר יותר, בסרט הקולנוע להתראות ילדים.
עם שחרור צרפת הוא שב לפריז ונכנס לבית הספר התיכון "ליסה לואי-לה-גרנד". הוא התיידד שם עם קלוד שברול, וביקר תכופות בבתי קולנוע ובסינמטק הצרפתי ב-Rue d'Ulm. בעודו לומד, הוא יצר בשנת 1949 את מגזין הקולנוע "Raccords", שם הוא פרסם את אחד המאמרים הראשונים של פרנסואה טריפו. עם סיום לימודיו בתיכון ולאחר תקופת התמחות בבנק ז'ורדאן בפריז, הוא נכנס בשנת 1950 לעסקי משפחתו בקורבואה (Courbevoie).
פועלו

ז'אקוב לא נטש את עולם הקולנוע והספרות לזמן רב: לאחר מפגש שקיים עם יוצרי קולנוע במהלך ביקור בארצות הברית, הוא פרסם בשנת 1964 את מאמרו "הקולנוע המודרני", ובשנים 1964–1968 כתב ביקורות קולנוע על סרטי פסטיבל הסרטים בקאן עבור "סינמה 64". בשנים 1968–1971 כתב ביקורות עבור השבועון הנובל אובסרבטר, ומשנת 1972 עבור השבועון "ל'אקספרס". הוא המשיך לעבוד בעסק המשפחתי "Toledo Scale" בה כיהן באותה תקופה כמזכ"ל, ובמקביל היה לסגן המזכיר הכללי באגודה הצרפתית של מבקרי הקולנוע והטלוויזיה.
הוא נאלץ לעזוב את ל'אקספרס ארבע שנים מאוחר יותר, בשנת 1975, לאחר שכתב ביקורת קשה על "סיפורה של O" ‏(Histoire d'O), סרט שנתמך על ידי אחד מבעלי השבועון ז'אן ז'אק סרבן-שרייבר. לאחר עזיבתו כתב יחד עם בנו את התסריט לסרט "זה יכול לקרות רק לי". בשנת 1976, כיהן כסגן המנכ"ל של פסטיבל קאן, מוריס בסי, וב-30 בספטמבר 1977 מונה למנכ"ל הפסטיבל, שתפקידו, בין היתר, לצפות באלפי סרטים ולבחור מועמדים לפרס דקל הזהב. בלי לחשוש מהסתבכויות דיפלומטיות, הוא אישר בשנת 1978 להקרין בשם חופש הביטוי את "איש השיש" של הבמאי הפולני אנדז'יי ויידה, שסרטו נאסר להקרנה בארצו. הבחירות השניות שלו בשנת 1979 היו, בין היתר, הסרטים תוף הפח, שיער, ואפוקליפסה עכשיו שזכה בפרס למרות קריאות לעג וביקורת.
פועלו > תרומתו

לאורך שנות פעילותו בפסטיבל הוא פעל לפתיחת האירוע לאנשי קולנוע ברחבי העולם, ובחר להדגיש את יוצרי הקולנוע והשחקנים על פני המפיקים ומקבלי ההחלטות. במטרה להפוך את הפסטיבל לחלון ראווה עבור דור חדש של קולנוענים, הוא יצר בשנת 1978, את פרס מצלמת הזהב שמוענק לסרט הביכורים הטוב ביותר, ואת החלק בפסטיבל המכונה "Un certain Regard", במסגרתו מוצגים מבחר סרטים אלטרנטיביים. פעילותו הענפה הפכה במידה רבה את הפסטיבל לאירוע תקשורתי בינלאומי ולאירוע האמנותי הגדול בעולם.
בשנת 2011 פרסם את האוטוביוגרפיה "האזרח קאן" (Citizen Cannes), פרפרזה על סרטו של אורסון ולס משנת 1941, האזרח קיין ("Citizen Kane").
הערות שוליים

↑  Festival de Cannes 2021, Festival de Cannes 2021 (באנגלית)
↑  Ça n'arrive qu'à moi
↑    David Gritten, ‏Cannes Film Festival 2011: Gilles Jacob on Citizen Cannes, The Telegraph, 20 May 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007461326705171  BNE: XX5211419  BnF: cb121016297 (data)  GND: 138889317  ICCU: SBLV284305  ISNI: 0000 0000 7830 8065  LCCN: nr90025889  LNB: 000238770  NTA: 070921601  SUDOC: 029376300  VIAF: 73882542   WorldCat (עם VIAF): 73882542
ויקטור סרז'

| --- | --- |
צילום מ-1940
צילום מ-1940
 לידה:  30 בדצמבר 1890 בריסל, בלגיה 
 פטירה:  17 בנובמבר 1947 (בגיל 56) מקסיקו סיטי, המדינות המקסיקניות המאוחדות 
 שם לידה:  Ви́ктор Льво́вич Киба́льчич
 מעסיק:  L’Anarchie, Les Temps nouveaux 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, POUM 
 בן או בת זוג:  Lyuba Kibalchich  Laurette Séjourné   רירט מייטרז'אן 
 חתימה:   
 
ויקטור סרז' (ברוסית: Ви́ктор Льво́вич Киба́льчич; בצרפתית: Victor Serge;‏ 30 בדצמבר 1890 – 17 בנובמבר 1947) היה מהפכן רוסי, יליד בלגיה, אנרכיסט שעבר לקומוניזם, עיתונאי פובליציסט ועורך עיתונים, סופר, מתרגם וחבר באופוזיציה השמאלית, מבקר של הסטליניזם.
קורות חייו

ויקטור סרז' נולד בבריסל, בלגיה, במשפחת גולים רוסים עניים, ממתנגדי המשטר הצארי באימפריה הרוסית. שמו בלידה היה ויקטור קיבאלצ'יץ'. משפחתו התפרקה כשהיה בן 15 ומכאן והלאה עמד ברשות עצמו. הוא הצטרף למפלגה הסוציאליסטית בבלגיה, אך היא הייתה מתונה מדי לטעמו, לכן עבר לאנרכיזם. ב-1908 החל לפרסם מאמרים תחת שם העט Le Rétif בכתב העת Le Révolté.
התקופה הצרפתית

ב-1909 גורש מבלגיה, עבר לצרפת, התיישב בפריז ולמד את מקצוע הדפוס. הוא היה לחסיד של אנרכיזם אינדיבידואליסטי ואילגליזם ופרסם מאמרים בכתב העת L'Anarchie. ב-1910, לאחר פילוג בתנועה האנרכיסטית, עורך כתב העת עזב וסרז' התמנה להיות העורך של L'Anarchie. ב-1912, לאחר פשיטה על משרדי מערכת העיתון, נמצאו שני אקדחים ועל בסיס זה נעצר יחד עם חבריו האנרכיסטים ונשפטו, חלק מחבריו נידונו למוות וסרז' עצמו נידון לחמש שנות מאסר בבדידות באשמת הסתה לפשע במאמרים שכתב תחת שם העט Valentin. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה בבית כלא וחזה את פרוץ המהפכה הרוסית. הוא השתחרר מהכלא ב-1917 ועבר לגור בספרד, שלא הייתה מעורבת במלחמה. בספרד השתמש לראשונה בשם "ויקטור סרז'" כשפרסם מאמר בעיתון Tierra y Libertad.
חייו בברית המועצות

לאחר מהפכת פברואר החליט לנסוע לרוסיה ולשם כך שב לצרפת והתחיל ללמוד את תולדות האמנות. הוא נעצר ללא משפט משום שבחזרתו לצרפת הפר את הבטחתו לשלטונות לא לשוב אליה. הוא נשאר במעצר יותר משנה ועסק בדיונים פוליטיים עם עצירים אחרים. ב-1919, בהתערבות הצלב האדום הדני נעשתה עסקת חילופים עם ברית המועצות, שבמסגרתה נשלחו סרז' ואחרים לברית המועצות ובתמורה שוחרר הסוכן החשאי הבריטי בריוס לוקהרט (Bruce Lockhart). על הספינה, שהובילה אותו לברית המועצות, הכיר את ליובה רוסקוב, שבמהרה הייתה לרעייתו. עם הגעתו לברית המועצות, הצטרף סרז' למפלגה הקומוניסטית הבולשביקית. בהיותו בסנקט פטרבורג גויס להגנה נגד מתקפתו של ניקולאי יודניץ'. את חוויותיו מהתקופה כתב סרז' בספר "העיר בסכנה" (La Ville en danger).
סרז' עבד עבור מקסים גורקי והועסק על ידי גריגורי זינובייב. הוא פעל כעיתונאי, כמתרגם, כמגיה וכמזכיר. הוא כתב מאמרים עבור העיתונות הקומוניסטית הבינלאומית, מאמרים שהתפרסמו ב-L'Humanité (האנושות) וב-Die Rote Fahne (הדגל האדום). הוא כתב מסה על השיטות המשטרתיות בתקופת הצאר בשם Les Coulisses d'une Sûreté générale, שהתבססה על פתיחת ארכיוני אוכרנה.
סרז' הביע ביקורת על הטיפול במרד קרונשטאדט ועל הטרור האדום, שהוביל פליקס דזרז'ינסקי. ב-1923 סרז' חבר לאופוזיציה השמאלית, שכללה את לאון טרוצקי, קארל ראדק, אדולף יופה, אלכסנדרה קולונטאי, אלכסנדר שליאפניקוב. בהמשך חברו אליהם גם זינוביאב ולב קמנייב. סרז' ביקר גם את מדיניות החוץ הסטליניסטית ואת תוצאותיה העגומות, במיוחד עבור המפלגה הקומוניסטית הסינית. בעקבות הביקורת סבל סרז' מהדרה עד כדי קושי להתפרנס. הוא ביקש רשות להגר מברית המועצות, אך סורב. ב-1927–1928 הכיר את פנאיט איסטרטי, שבא לברית המועצות לחגיגות העשור למהפכה והתיידד איתו. הוא שיתף את איסטרטי בצרות שהיו למשפחת רוסקוב, משפחת אשתו ומכך שאב איסטרטי החומר למאמרו על "פרשת רוסקוב". סרז' העביר לאיסטרטי כתב יד, שפורסם על ידו בצרפת כחלק מהטרילוגיה "אל להבה אחרת" ("Vers l'autre flamme"). החלק של סרז' פורסם ללא ציון שמו, מחשש לתגובת הממסד הסובייטי.
ב-1933 נשפט לשלוש שנות הגליה בהרי אורל, בעיר אורנבורג. ידידיו מהשמאל הצרפתי, הבלגי והספרדי הקימו קול מחאה והודות לכך נשאר בחיים, אף על פי שהמשטרה החשאית הסובייטית השיגה נגדו הצהרה של גיסתו, אניטה רוסקובה, אשר קשרה אותו להתארגנות בראשות לאון טרוצקי.
השיבה לצרפת וההימלטות למקסיקו

בצרפת הייתה התארגנות של אנשי שמאל בהנהגת העיתונאית מדליין פז, שלחצה לשחרורו של סרז' ולאחר שרומן רולן שוחח בנושא זה עם סטלין עצמו, שוחרר סרז' ונשללה אזרחותו הסובייטית. בקשתו של סרז' לקבלת ויזה לצרפת נדחתה על ידי פייר לאוואל, אך הודות לאמיל ונדרוולדה הצליח לקבל ויזה לבלגיה ועזב את ברית המועצות לפני תחילת משפטי מוסקבה. יציאתו של סרז' מברית המועצות הצילה אותו מגל הטיהורים, אך חלק מבני משפחתו נשטפו בגל הזה, אחותו, חמותו, גיסתו ושניים מגיסיו מתו בכלא הסובייטי.
בהמשך עבר סרז' לצרפת, שם פרסם שני ספרים על הקומוניזם הסובייטי, "מלנין עד סטלין" ו"גורלה של מהפכה" וספר שירה, "התנגדות". עם פלישת גרמניה הנאצית לצרפת במלחמת העולם השנייה מצא מקלט במרסיי ובהמשך הפליג למקסיקו יחד עם בנו, ולדי.
סרז' המשיך לכתוב ספרים גם בשהותו במקסיקו. מצבו הכלכלי היה גרוע וכאשר נפטר במקסיקו סיטי, ב-17 בנובמבר 1947, מהתקף לב, ידידיו עשו מגבית, כדי לכסות את הוצאות קבורתו.
לאחר מותו פורסמו בארצות הברית הספרים האחרונים שכתב במקסיקו.
ספרו בתרגום עברי

פרשת טולאייב: רומאן; תרגמו: ח' אברבאיה, נ' רבן, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'); ספרית ילקוט (בשיתוף עם מועצת פועלי חיפה – ועדת התרבות), תשט"ו 1955. (עמ' 5–213 בתרגום ח. אברבאיה, ו-214–356 בתרגום נ. רבן)
ראו גם

פנאיט איסטרטי#פרשת רוסקוב
פנאיט איסטרטי#אל להבה אחרת
ויטלי פרידזון

ויטלי פרידזון (ברוסית: Виталий Валерьевич Фридзон; נולד ב-14 באוקטובר 1985 בקלינטסי, מחוז בריאנסק, רוסיה) הוא כדורסלן רוסי, המשחק בזניט סנקט פטרבורג ובנבחרת רוסיה. גובהו 1.95 מטרים. משחק בעיקר בעמדת הקלע, אך יכול לשחק גם בעמדת הרכז.
קריירה > השנים הראשונות

פרידזון התחיל את הקריירה המקצועית שלו בשנת 2001 עם הקבוצה הרוסית קרסניה קריליה סמרה, ושיחק שם עד סוף עונת 2003-04.
קריירה > חימקי

בעונת 2004-05 עבר פרידזון לחימקי מוסקבה. עם חימקי, הוא זכה בגביע הרוסי בשנת 2007 ובאליפות הליגה המאוחדת של VTB בשנת 2011, באותה שנה הוא גם נבחר ל-MVP של הליגה. שנה לאחר מכן בעונת 2011/2012, הוא זכה עם חימקי ביורוקאפ, מה שהרוויח לו ולקבוצתו מקום בעונת 2012/2013 של היורוליג לאחר שנת היעדרות מהמפעל. בעונת 2012-13 הוא סיפק את ממוצע השיא שלו עם 11.4 נקודות ו-2.2 ריבאונדים למשחק ב-24 משחקי היורוליג שבהם השתתף. למרות היכולת שלו, קבוצתו לא זכתה באף תואר בעונה זו.
קריירה > צסק"א מוסקבה

ב-13 ביוני 2013, פרידזון חתם על חוזה לשנתיים עם אופציה לעונה שלישית בקבוצת הפאר הרוסית צסק"א מוסקבה. בעונת היורוליג הראשונה שלו בצסק"א, הוא סיפק ממוצע של 7.5 נקודות, 1.5 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק ב-31 משחקים שבהם השתתף.
בעונת 2014-15, צסק"א הצליחה להגיע לשלב הפיינל פור ביורוליג בעונה הרביעית ברציפות, לאחר שהדיחה את פנאתינייקוס פעם שנייה ברציפות בשלב רבע הגמר לאחר ניצחון של 3-1. עם זאת, במשחק חצי הגמר מול אולימפיאקוס היא הפסידה למרות היותה פייבוריטית מוחלטת לניצחון על פי התקשורת. בסופו של דבר צסק"א סיימה את העונה במקום השלישי לאחר ניצחון על פנרבחצ'ה. פרידזון סיים את עונה זו עם ממוצע דומה לעונתו הקודמת עם 7.8 נקודות, 2.3 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק ב-23 המשחקים ששיחק ביורוליג. פרידזון סיים את עונה זו בצסק"א עם זכייה באליפות הליגה המאוחדת של VTB לאחר שניצח את חימקי מוסקבה 3-0 בסדרת הגמר.
בעונת 2015-16, פרידזון זכה לראשונה ביורוליג עם צסק"א לאחר ניצחון בגמר על פנרבחצ'ה.
ב-16 ביוני 2016, הוא חתם עם חוזה מחודש עם הקבוצה לשנתיים נוספות עם אופציה לעונה שלישית.