stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מודיבו קייטה
סוף שלטונו

ב-13 במאי 1964 נבחר שוב לנשיא.
במישור הפנימי דיכא מודיבו קייטה את האופוזיציה וכלא מנהיגים שלה כמו פילי דאבו סיסוקו. החל משנת 1967 הכריז על "מהפכה פעילה" (Révolution active) ביטל את החוקה והקים את ה"וועד הלאומי להגנת המהפכה" (CNDR).
אלימות חברי "המיליציה העממית" (של ה US-RDA) ופיחות הפרנק המאלי בשנת 1967 עוררו מהומות כלל ארציות.
קייטה פיזר את הלשכה הפוליטית של המפלגה השלטת והקים ועד לאומי להגנת המהפכה. אחרי פיזור הפרלמנט בינואר 1968 ועד זה בהנהגתו קיבל את רוב הסמכויות בניהול המדינה. ניסה להחזיר את היציבות לכלכלה על ידי חזרת מאלי לאזור הפרנק הצרפתי וחתימת כמה הסכמים עם צרפת. אולם התרעומת בקרב העם לא שככה.
ב-19 בנובמבר 1968 הקולונל מוסא טראורה, בן 32, ארגן הפיכה צבאית נגד הנשיא קייטה, שנעצר ונשלח לכלא בעיר הצפונית קידאל, באזור מדברי, כ-1,500 קילומטר מבמאקו. לא נשפט כלל והוחזק בהסגר כמעט מוחלט. אושר לו לקבל ארבעה משלוחים בשנה.
אחרי שבפברואר 1977 הובל חזרה לבמאקו במסגרת מה שהממשלה הצבאית תיארה כמחוות פיוס לאומי, לקראת שחרורו הקרוב מן הכלא. ב-8 במאי התקיימה ברחובות במאקו הפגנה שבו הושמעה הקריאה "יחי מודיבו!". כעבור שבוע נפטר מודיבו קייטה, עדיין במאסר, ב-16 במאי 1977, בנסיבות שנשארו מסתוריות. יש אומרים אחרי שקיבל זריקה וניתן לו לאכול מנת דייסת דוחן. הרופא פנאן סמאקה שנתן לו את הזריקה האחרונה התאבד בשנת 1978. השלטון הודיע במודעה קצרה כי "המורה בדימוס מודיבו קייטה נפטר בעקבות בצקת ראות חריפה".
מודיבו קייטה הובא לקבורה בבית הקברות המדלה בבמאקו. בניגוד לרצון המשטר הפכה הלווייתו למפגן אדיר של הרבה אלפים של מוקיריו. חלק מהמשתתפים הבולטים בלווייה נעצרו.
שמו טוהר בשנת 1992 בעקבות נפילת משטרו של מוסא טראורה ובחירתו לנשיאות של אלפא אומר קונארה.
פרסים ואותות כבוד

הצלב הגדול של המסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש בדרגת אביר
1963 פרס לנין לשלום ולאחוות העמים – מטעם ברית המועצות
הנצחה

6 ביוני 1999 הוקם אתר לזיכרונו של מודיבו קייטה
נמל התעופה של במקו והאצטדיון המרכזי שלה נושאים את שמו
יום מותו של מודיבו קייטב, 16 במאי, הפך לתאריך חשוב בלוח השנה של המאלינזים.
ביבליוגרפיה נוספת

. TAYLOR, Sidney (ed)- The new Africans. a guide to the contemporary history of emergent Africa and its leaders
Paul Hamlyn, London, 1967
לקריאה נוספת

Modibo Diagouraga, Emile-Derlin Zinsou  Modibo Keita, un destin L'Harmattan, Paris 2005
הערות שוליים

↑  New Africans 1967 עמוד 288
↑  אחרי עזיבתן תוך שלושה חדשים של וולטה עילית ודהומיי
↑  Bernard Nantet
↑  אתרAMEMOK
↑  Bernard Nantet
↑  זכרונות בקפטן סונגאלו Soungalo Samaké סמאקה "חיי כחייל" מצוטטים באתר "AMEMOK"
↑  האתר AMEMOK
↑  האתר AMEMOK
↑  האתר AMEMOK
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12067015d (data)  GND: 118984578  ISNI: 0000 0001 1057 0566  LCCN: no2012031462  NTA: 08941182X  SUDOC: 028937856  VIAF: 39399611   WorldCat (עם VIAF): 39399611 
מודיבו קייטה בביקור אצל נשיא מצרים (הרפובליקה הערבית המאוחדת), גמאל עבד אל נאצר, בשנת 1966
האתר לזיכרונו של מודיבו קייטה על יד נהר ניז'ר
שירים שהוקלטו על ידי עדן חסון

חסון בהופעה, 2024
עדן חסון החל את דרכו המוזיקלית בכתיבה והלחנה לאמנים כמו פאר טסי, עדן בן זקן ואיתי לוי. בדצמבר 2017 הוציא את סינגל הבכורה שלו, "שמישהו יעצור אותי", שזכה להצלחה רבה ודורג במקום הרביעי במצעד השנתי לשנת 2018 של גלגלצ. שיר זה זיכה אותו בפרס "שיר השנה" של אקו"ם ב-2019.
אלבום הבכורה של חסון, "שמישהו יעצור אותי", יצא באפריל 2019 וכלל סינגלים מצליחים נוספים כמו "ילדים כאלה", "שיכורים" ו"מתפוצץ לי הראש". בדצמבר 2021 הוציא את אלבומו השני, "אלבום 2", שכלל את הלהיטים "שמפניה", "מה עבר עליי" ו"את חסרה לי". במהלך הקריירה שלו, חסון שיתף פעולה עם אמנים שונים, ביניהם הדואט "שונה מהנוף" עם עדן בן זקן, "באור גדול" עם אייל גולן ו"שימי פס" עם אלה לי להב, שהיה השיר הרשמי של מצעד הגאווה בתל אביב בשנת 2021. בשנת 2022, חסון היה האמן הישראלי המושמע ביותר ב"אפל מיוזיק" וב"ספוטיפיי". ב-2023 הצטרף לצוות השיפוט של "הכוכב הבא" והמשיך להוציא סינגלים חדשים כמו "שוב", "אז מה עכשיו" ו"לאהוב אותך כל יום" עם דולי ופן.
ביאורים

↑  גרסה נוספת הוקלטה ונכללה במיני-אלבום "הכוכב הבא לאירוויזיון 2025 - פרק 14", אך לא יצאה כסינגל
↑  גרסה נוספת לשיר "שיבולים" הוקלטה במהלך הופעה חיה שנערכה בטקס הזיכרון הלאומי של משפחות 7 באוקטובר בה חסון ביצע את השיר לצד אדר גולד.
הילדגרד ארנולד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 בפברואר 1915 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  2 במאי 1977  (בגיל 62) ברלין, גרמניה המזרחית 
 מדינה:  גרמניה, הרייך הגרמני 
 מקצוע:  פסיכולוגית, לוחמת מחתרת, סטודנט, עובדת סוציאלית, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מידע חסידת אומות העולם
 תאריך הכרה:  18 בפברואר 2007
 מקום ההכרה:  ברלין, גרמניה
 מספר היהודים שהצילה:  5
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (18 בפברואר 2007) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  הילדגרד ארנולד
 
הילדגרד קנייס ארנולד (בגרמנית: Hildegard Kniess Arnold;‏ 8 בפברואר 1915 – 2 במאי 1997) הייתה פסיכולוגית גרמנייה. הצילה במהלך מלחמת העולם השנייה חמישה יהודים ממוות בידי הנאצים, והוכרה כחסידת אומות העולם על פועלה.
סיפור ההצלה

בשנים הראשונות של המלחמה, משפחת גולדשטיין (ההורים ארנסט והרטה ובתם אוולין שנולדה ב-1938), הצליחו להישאר בביתם בברלין. הם היו נתונים לכל ההגבלות האנטי היהודיות, וארנסט והרטה נאלצו לבצע עבודות כפייה. כאשר בתחילת 1943, אחרוני היהודים בברלין נעצרו וגורשו, החליטה המשפחה להסתתר. תחילה הם הסתתרו בעליית הגג של בית דירות שהיה בבעלות זוג יהודים קשישים, ארנסט ומרתה לואנט (Lewent). בני הזוג לואנט חששו מגילויים על ידי הנאצים, ולכן בנו מקום מסתור קטן בעליית הגג של הבניין, אליו הזמינו גם את משפחת גולדשטיין והעבירו את הבעלות על הבניין לחברם - עורך דין שאינו יהודי. לאחר כשישה שבועות, הגסטפו גילה את מקום המחבוא. בזמן שזוג הקשישים נעצרו, הם יצרו הסחה אשר אפשרה למשפחת גולדשטיין לברוח.
לאחר הבריחה, משפחת גולדשטיין נותרה ללא קורת גג. הם מצאו מקלט זמני אצל אחד מהלקוחות לשעבר של ארנסט, ולאחר מכן פנו להילדגרד קנייס (Hildegard Kniess) שהייתה חלק מרשת שעזרה ליהודים בזמן המלחמה. הילדגרד הייתה סטודנטית לפסיכולוגיה באוניברסיטה, תלמידה לשעבר של ד"ר אליזבת אבג, (הוכרה כחסידי אומות העולם ב-1967) שהודחה מהאוניברסיטה בשל עמדותיה האנטי נאציות.
למען הביטחון, המשפחה נפרדה. אוולין נשארה במשך זמן מה עם הילדגרד. לאחר זמן הוחלט כי אשה יחידה עם ילדה בת חמש בדירתה, עשויות למשוך יותר מדי תשומת לב וחשדנות. הוחלט לחפש עבורם מקום מסתור קבוע. אוולין נשלחה למזרח פרוסיה, שם הוסתרה על ידי אלפרד ופרידה בונק (Alfred and Frieda Bunke - הוכרו כחסידי אומות העולם בשנת 2009), ושם שהתה עד תום המלחמה.
הילדגרד מצאה מקומות מחבוא נפרדים עבור האמא והאבא. ארנסט גולדשטיין נתפס וגורש באוגוסט 1943 לאושוויץ, שם נספה. אשתו הצליחה להצטרף לבתה בפרוסיה.
סיפור ההצלה > הכרה ונצחה

הילדגרד קיבלה את התואר חסידת אומות עולם ב-18 בפברואר 2007.
במסמכי יד ושם שאינם פתוחים לציבור, מתועד שהילדגרד עזרה גם לסוזן דניאל ולליסולט פרלס.
הערות שוליים

↑  הילדגרד ארנולד, באתר יד ושם (באנגלית)
↑  ראו גם בדף העוסק בליזלוט פרלס באתר Stille Helden (אנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1048439763  VIAF: 307292352   WorldCat (עם VIAF): 307292352 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הילדגרד ארנולד".
אולגה פירץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 ביולי 1900 באדן, שווייץ 
 פטירה:  17 ביוני 1990 (בגיל 89) אפולטרן שעל האלביס, שווייץ 
 מדינה:  שווייץ 
 מקצוע:  מתרגמת, פובליציסטית, מורה 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (31 במאי 1966) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  אולגה פירץ
 
אולגה פירץ (בגרמנית: Olga Fierz;‏ 26 ביולי 1900 – 17 ביוני 1990) הייתה מורה, מתרגמת ופעילה הומניטרית שווייצרית, אשר הוכרה כחסידת אומות העולם על כך שהצילה ילדים יהודים וסייעה למשפחות יהודיות בפראג בתקופת השואה.
קורות חיים

אולגה פירץ נולדה בבאדן שבשוויץ למשפחה אמידה. כאשר העסק של הוריה פשט את הרגל, עברה המשפחה לבריסל בשנת 1911, שם רכשה פירץ תעודת הוראה, אך עם שובה לשווייץ תעודה זו לא הוכרה. בז'נבה למדה אולגה במכון רוסו וקיבלה תפקיד כמורה לשפות בפנימייה אנגלית לבנות. מכיוון שהיא הייתה פציפיסטית נלהבת, הצטרפה לאיגוד הפיוס הבינלאומי. בשנת 1926 בכנס באוברמרגאו, בו שימשה כמתורגמנית, פגשה את פשמישל פיטר ואת עובדיו הפדגוגים מפראג. בשנת 1928 עברה לפראג והתחילה לעבוד ביחד עם פיטר. השניים נותרו חברים לכל החיים, אך עקב אמונתו פיטר בחר בפרישות. אולגה למדה צ'כית, העבירה שיעורים בגרמנית ותמכה בפיטר בעבודתו. בשנת 1933 הם הקימו יחד את בית מיליץ' ברובע פראג בז'יצ'וב - בית לילדים ממשפחות עניות. בעיתון הבית היא פרסמה מאמרים על חלוקת העבודה והארגון הפנימי בבית מיליץ', על עבודה והנאה של ילדים, כמה מילים על תעודות, חינוך בבית מיליץ' וחינוך על ידי משחק. בית מיליץ' בפראג התבסס על שיתוף פעולה והתנדבות.
קורות חיים > פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

בזמן הכיבוש הגרמני הפך הבית למרכז התמיכה הסודי למשפחות יהודיות נרדפות. בשנת 1938, לאחר סיפוח צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה, אולגה התבקשה על ידי שגרירות שווייץ לעזוב מיד את צ'כוסלובקיה. למרות זאת היא נשארה בפראג כדי לעזור לפיטר עם הדרכון השווייצרי שלה. בנוסף, הם ניסו לעזור לילדים היהודים הנרדפים שלא יכלו להגיע לבית מיליץ'.
יחד עם צוות העובדים הם עסקו בתמיכה מידית לילדים לאחר הלימודים. מעמדה של אולגה איפשר לה להשיג אוכל וציוד אחר למרות הפיקוח הקפדני. אנשים שהכירו את פירץ הודו באופן אישי שללא עזרתה אי אפשר היה לפיטר להציל את הילדים היהודים. במהלך המלחמה פירץ עשתה הרבה יותר מרק לעזור בבית היתומים של פיטר. אולגה ביקרה לעיתים קרובות בבית ההבראה איפה שהיא וילדים יהודים הוסתרו ובדקה את מצב בריאותם באופן קבוע. היא ביקרה גם במשפחות יהודיות נזקקות אחרות וסיפקה להן אוכל וציוד בסיסי.
קורות חיים > לאחר המלחמה

אולגה המשיכה לעבוד בבית מיליץ' גם לאחר הקמת הגסטאפו, למרות החשד שיתגלה כי בית היתומים משמש למקלט ילדים יהודים. בשנים 1945–1947, פשמישל פיטר פתח ועדה הבריאות והחברתית של המועצה הלאומית צ'כית והחל ב"מבצע טירות". ביחד הם הפכו ארבע טירות ריקות (שיטרין, קמניצה, אולסוביצה, לויוביצה) מדרום לפראג לבתי הבראה ושיקום לילדים. לשם הגיעו הילדים היהודים המשוחררים מטרזינשטט. היו גם צעירים יהודים ממחנות ריכוז אחרים. אולגה ופשמישל עזרו למצוא קרובי משפחה של ילדים ומתבגרים. בשנת 1945 הורשו פירץ ופיטר להביא את הילדים החולים והנטושים ממחנות המעצר הגרמניים בפראג לטירות, כך שיוכלו ילדים גרמנים ויהודים להתאושש. בסך הכל טופלו במקום 400 ילדים גרמנים. בשנת 1947 היו בטירות כ-800 ילדים והפעולה הסתיימה.
לאחר שאולגה פירץ נסעה לשווייץ להלוויה של אחותה, נשללה ממנה כניסה חוזרת לצ'כוסלובקיה. בשנת 1951 איימו על פיטר כי על מעצרו המתקרב בגלל פעולתו בבית מיליץ' ולכן אולגה ארגנה את בריחתו לגרמניה. בנירנברג דאגו אולגה פירץ ופשמישל פיטר לפליטים מהמזרח הקומוניסטי משנת 1952 עד 1962 במחנה הפליטים ולקה.
אולגה פירץ בילתה את שארית ימיה יחד עם פשמישל פיטר בשווייץ והשתתפה בפרסום מגזין הגלות "שיחות עם סופרים".
היא נפטרה בשנת 1990 בשווייץ, יום לאחר פגישה עם ילדים לשעבר מ"מבצע בטירות" שהתקיימה ב־16 ביוני 1990 בשיטרין, צ'כיה.
הכרה והנצחה

אולגה פירץ הוכרה כחסידת אומות עולם ב-31 במאי 1966. ב-27.10.1976 הוחלט להעניק לה מדליה עם זכות לנטוע עץ בשדרת חסידי אומות העולם.
האסטרואיד (48782) Fierz נושא מאז 2009 את שמה.
הערות שוליים

↑  (1 אולגה פירץ, באתר Women in Peace
↑  ארכיון יד ושם
↑  Operation The Castles, ARCHIVE OF PŘEMYSL PITTER AND OLGA FIERZOVÁ
↑  Fierz Olga, באתר יד ושם (באנגלית)
↑  [http://pitter.eu/sites/pitter.npmk.cz/files/en/of_biography.pdf Olga Fierzová
Her life in data]
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261285305171  GND: 1037139240  ISNI: 0000 0000 6680 3878  LCCN: n98046620  NKC: jn19990209184  VIAF: 13180843   WorldCat (עם VIAF): 13180843
תל כברי

| --- | --- |

תצלום אוויר של החפירות ארכאולוגיות באתר בשנת 2013
 מידות
 שטח:  200 דונם
 גובה מעל פני הים:  54 מטר
 היסטוריה
 תרבויות:  התרבות הכנענית התרבות המינואית
 תקופות:  התקופה הנאוליתית המאוחרת  ברונזה בייניימית תקופת הברונזה המאוחרת תקופת הברזל I תקופת הברזל II
 עשוי מ:  בנייה יבשה 
 ננטש:  התקופה ההלניסטית
 סוג:  תל
 אתר ארכאולוגי
 התגלה:  1950
 חפירות:  אוניברסיטת תל אביב רשות העתיקות
 ארכאולוגים:  אהרן קמפינסקי, ולף דיטריך נימאייר 1986-1993 אסף יסעור-לנדאו, אוניברסיטת חיפה, אריק ה. קליין, אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון 2005-2017
 מצב:  הרוס
 גישה לציבור:  כן
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 מיקום:  מצפון לכברי
 קואורדינטות:  33°00′30″N 35°08′21″E﻿ / ﻿33.0084°N 35.1391°E﻿ / 33.0084; 35.1391
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) תל כברי(למפת הגליל המערבי רגילה) תל כברי(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל כברי(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל כברי he
 
חפירות ארכאולוגיות של אוניברסיטת חיפה באתר בשנת 2011
תל כברי הוא אתר מתקופת הברונזה בשטח החקלאי של קיבוץ כברי, שבזמן תקופת הברונזה התיכונה II היה היישוב העירוני השלישי בגודלו בארץ ישראל (אחרי תל חצור ואשקלון). הוא נודע בפרסקו בסגנון מינואי, היחיד שהתגלה בישראל. באתר התגלה מחסן יינות מלכותי שהכיל מעל ל־3,000 בקבוקים, מלפני כ־3,700 שנה, העתיק ביותר במזרח־התיכון.
החפירות באתר

האתר מוקף הסוללה ומשתרע על שטח של יותר מ־200 דונם. חוצה אותו הכביש הישן נהריה-מעלות. בתחומו מעין עין שפע וצפונית מזרחית לו מעין עין גיח.
החפירות באתר > תקופות החפירה

האתר התגלה ב־1950 כשחבר קיבוץ כברי מצא כלי אבן מהתקופה הנאוליתית המאוחרת סמוך לעין שפע. חוקרים מרשות העתיקות והמוזיאונים, (ד' אלון ו-ד' רוזיליו), זיהו את הסוללה מתקופת הברונזה ומגדל בצידה הצפוני.
1957–1958 – חפירות הצלה על ידי רשות העתיקות תחת ניהולו של משה ו. פראוסניץ
1961 – במסגרת עבודות לחיבור המעיינות למוביל הארצי, נחפרה ותועדה תעלה באורך 500 מטר רוחב 2.5 מ' ועומק של 4 מטרים.
1969 – חפירות בשטח A נוהלו על ידי בן־יוסף מרשות העתיקות והמוזיאונים
1975–1976 חפירות הצלה קצרות על ידי רשות העתיקות ואוניברסיטת תל אביב בניהול משותף של אהרון קמפינסקי ומשה פראוסניץ ובשיתוף רות עמירן ממוזיאון ישראל. החפירות התרכזו בשטח B.
1986–1993 – חפירות בניהולו של קמפינסקי ווולף דיטריך נימאייר (גר'). תוצאות החפירה פורסמו ב־2002.
החל מ–2005 – קבוצה בינלאומית בניהולו של אסף יסעור־לנדאו מאוניברסיטת חיפה ואריק ה. קליין מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
החפירות באתר > ממצאים עיקריים

מהתקופה הנאוליתית שרידי מבנים, קבר יחיד, גרזני אבן ממורקים, כלי צור וכן חפצי אומנות בסגנון תרבות ואדי רבה. מתקופת הברונזה המוקדמת I–II קברים ובניינים. מתקופת הברונזה התיכונה, בתים פרטיים, קברים, מערכת ביצורים וארמון המכסה כ־6000 מטר מרובע. הארמון הוא היחיד מהתקופה הכנענית שיכול להיחפר בשלמותו. רצפתו וקירותיו מטוייחים ומעוטרים בסגנון מינואי. השתמרות העיר הכנענית יכולה לתת תמונה מלאה של הפוליטיקה וחיי החברה בתקופה הכנענית, וכך לענות על השאלות האם היה שלטון מרכזי, האם נגבו מיסים ועל סוג החקלאות ששימשה בתקופה. מתקופת הברזל שרידים של עיר פיניקית מהמאה ה־10 לפניה"ס וחומת סוגרים המיוחסת למאות 8–9. מהתקופה ההלניסטית שרידים הכוללים אקוודוקט. ומהתקופה הרומית ועד העות'מאנית שרידי יישובים, כאשר עיקר ההתיישבות על גבעה צפון־מזרחית ליישוב הקדום.
שרידי שני כפרים ערביים שנבנו בדרום האתר מיוחסים למאה ה־17 ולמאה ה־18.
תקופות בתל כברי

התקופה הנאוליתית המאוחרת (תרבות ואדי רבה) – ההתיישבות באזור כברי החלה לפני כ־16 אלף, בתקופה הנאוליתית. מבנים קבועים הופיעו בסביבות שנת 10000 לפנה"ס.
תקופת הברונזה המוקדמת – היישוב מתקופת הברונזה המוקדמת I–II היה ניכר והשתרע על פני 120-130 דונם בצפון התל. בשלוש שכבות נחשפו יסודות אבן למספר מבנים וכן מספר קברים ובהם קנקני קבורה.
תקופת הברונזה התיכונה – תקופת השיא של האתר בה נבנתה הסוללה המקיפה אותו והארמון המרשים והמעוטר. משערים שגודל היישוב היה 200-150 דונם. בסוף התקופה השתנה אופי היישוב דרמטית. מעל ל־320 דונם היו מוקפים בסוללה ובחומות העיר, והארמון התנשא בצפון מזרח השטח. למסחר הבינלאומי היה תפקיד חשוב בהתפתחות העיר. ייתכן שעיקר הסחר היה עם אזור סוריה-אנטוליה. בסוף תקופת הקולוניות האשוריות באנטוליה (תחילה המאה ה־18 לפנה"ס), הקשרים עם אזור זה נחלשו ולעומתם החלו קשרים עם קפריסין המתגלים בממצא עשיר. ההתפתחות המהירה שבמחצית הראשונה של המאה ה־18 לפנה"ס קשורה ללא ספק לקשרי חוץ אלה. כברי היה בהכרח מרכז הסחר והניהול של צפון עמק עכו בתקופת הברונזה התיכונה II. כנראה נמל הסחר שלה היה או בנחל געתון או הנמל באכזיב.
תקופת הברונזה המאוחרת – השריד היחיד מהתקופה הוא שברי כדים בשטח E בהריסות מתחת לרצפה הנמוכה ביותר של תקופת הברזל. לא הובחנו שרידי יישוב מתקופה זאת וכנראה האתר ננטש בסוף תקופת הברונזה התיכונה.
תקופת הברזל – היישוב התרכז בחלק הדרומי של האתר, מכסה 20-18 דונם בשטחי E ו־D. במאה ה־10 לפנה"ס נבנתה מצודה בא־תל (et-Tell) וחוזקה במהלך תקופת הברזל II.
התקופה ההלניסטית והפרסית – הממצא היחידי מהתקופה הפרסית הם מספר שברי כלי כתישה. מהתקופה ההלניסטית נמצאו אקוודוקט, שרידי קברים מתוארכים למאה השנייה לפנה"ס וחותם פיניקי. בסבירות גבוהה אפשר לשייך את התל על מעיינותיו החשובים לעיר ההלניסטית עכו התלמאית.
זיהוי

בגלל חשיבות היישוב בתקופת הברונזה הIIA ותקופת הברזל, אהרון קמפינסקי, שיער שזאת העיר רחוב המוזכרת בספר יהושע ”וְעֶבְרֹן וּרְחֹב וְחַמּוֹן וְקָנָה עַד צִידוֹן רַבָּה.” (יהושע יט', כח')
ה־A-r-h-bum המוזכרת בכתבי המארות, וה־Rhabu המופיעה בכתבי ממלכת מצרים החדשה.
חוסר בממצאים מבהירים מתקופת הברונזה המאוחרת, מעלה ספקות בקשר להשערה זאת, שייתכן כי תיפתר בחפירות עתידיות.
לקריאה נוספת

ערן אריה, משחקי הכס: יחסי ישראל ופיניקיה מנקודת מבט ארכאולוגית, ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה לג, 2018, עמ' 38–50
Assaf Yasur-Landau et al. "Middle Bronze Age Settlement Patterns in the Western Galilee, Israel", Journal of Field Archaeology 33(1), 2008, pp. 59-83
לקריאה נוספת > דוחות חפירה

Tel Kabri: The 1986–1993 Excavations פרסומי הארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב. פרסום מס' 20, 2002. ISBN 9652660159
תוצאות עונת חפירות 2005 (באנגלית)
תוצאות עונת חפירות 2006 (באנגלית)
תוצאות עונת חפירות 2007 (באנגלית)
דוח ראשוני לעונת חפירות 2008 (באנגלית)
דוח ראשוני לעונת חפירות 2009 (באנגלית)
דוח ראשוני לחפירות דצמבר 2009\ינואר 2010 (באנגלית)
הערות שוליים

1 2  Remains Of Minoan-Style Painting Discovered During Excavations Of Canaanite Palace, ScienceDaily (Dec. 7, 2009)
↑  איתי בלומנטל, נחשף: יקב בארמון של מלך כנעני בגליל, באתר ynet, 7 בינואר 2016
↑  Stephanie Pappas‏, Oldest Royal Wine Cellar Uncorked in Israel, באתר livescience
↑  Tel Kabri: The 1986–1993 Excavations, עורכות נעמה שפטלוביץ ורונית אורן, תל אביב 2002
↑  רן שפירא, מבנה בן 3,600 שנה, שנחשף בתל כברי, עשוי לתרום להבנת חיי הכנענים, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007549413305171  LCCN: sh2004004690  VIAF: 99144647647553531394   WorldCat (עם VIAF): 99144647647553531394 
גרזן מקור הברווז מתקופת הברונזה התיכונה שנמצא בתל כברי
הדיוויזיה המוטסת השישית (בריטניה)

.
| --- | --- |

סמל היחידות המוטסות הבריטיות
 פרטים
 כינוי:  Red Devils  ('השדים האדומים')
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שיוך:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1943–1948 (כ־5 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה המנדט הבריטי בארץ ישראל
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  12,148
 פיקוד
 יחידת אם:  הקורפוס המוטס הראשון
 מפקדים:  סר ריצ'רד גייל
גשר פגסוס ב-1944 לאחר לכידתו בידי הכוחות המוטסים
חיילי הכוחות המוטסים מבצעים "תיאום שעונים" לקראת היציאה למבצע טונגה
"כלניות" בחוף תל אביב קיץ 1946. משמאל ג'ון דונלדסון
ותיקי "הכלניות" ששרתו בא"י במפגש, 'קמפ עדן', יורקשייר, אנגליה 2005
הדיוויזיה המוטסת הבריטית השישית (באנגלית: 6th Airborne Division) הייתה אחת מהיחידות המובחרות של בעלות הברית במלחמת העולם ה-II. כוח זה נע לעבר מקומות הנחיתה המיועדים שלו באמצעות דאונים שנגררו על ידי מפציצים (בדרך כלל מפציצים מיושנים). הכבל בין הדאון למטוס הגורר נותק הרחק משטח האויב כך שהטיסה מעליו הייתה חלקה ולא משכה אש נ"מ.
הדיוויזיה פעלה בין השנים 1943 ל-1948 והשתתפה במבצעים שונים במהלך מלחמת העולם ה-II, בהם היו מעורבים כוחות בעלות הברית כמו: הפלישה לנורמנדי, אשר חלקה בו נקרא מבצע טונגה. הדיוויזיה פעלה בשנות המנדט האחרונות בארץ ישראל, וכונתה לעיתים בשם 'כלניות' על ידי בני היישוב.
דאוני הורסה

הדאון המיוחד של אנשי הטייסת אשר כמותו יוצרו מספר אלפים (בכל דאון יכלה לשבת כיתת חיילים עם ציודם), היה קרוי "הורסה" והוא היה עשוי כולו מעץ (כיוון שבמהלך המלחמה אלומיניום היה מצרך נדיר), כאשר כנפיו וגופו היו עשויים שדריות עץ מחופות בברזנט. לדאון היו מספר מטעני נפץ על דלתותיו האחוריות ועם הנגיעה בקרקע היה נווט הדאון מפוצץ אותן כדי לאפשר לחיילים פריקה מהירה ממנו על מנת שלא יהיו מטרות נייחות.

בדאון היו מצברים שסייעו לנהג ולנווט לכוון את כלי הטיס, במובן זה הוא היה דומה למטוס רק שכיוון טיסתו תמיד היה כלפי מטה. הדאונים היו משוחררים מספר קילומטרים לפני מקום הנחיתה ואט אט ירדו בצורה מבוקרת ושקטה אל יעדם.

טרם הפלישה לצרפת סומנו הדאונים בשלושה פסים לבנים על כל כנף ועל גוף הדאון לצורך זיהוי.
מלחמת העולם השנייה > הפלישה לנורמנדי

בערב הפלישה לנורמנדי, היה על הכוחות המוטסים לסייע לכניסה חלקה יותר של מירב הכוח שפלש מן הים. הם עשו זאת על ידי מבצעים של אבטוח דרכים, גשרים ואף חיסול תותחים שהפגיזו את חופי הנחיתה. על פלוגת לוחמי רגלים מוטסי הדאונים מהגדוד השני ברגימנט האוקספורדשייר ובאקינגהמשייר ("אוקס אנד באקס"), בפיקוד מייג'ור ג'ון הווארד, הוטל לנחות ב-3 דאוני הורסה בסמוך לגשר על תעלת קן, לו ניתן שם הקוד "גשר פגסוס", ולגשר על נהר אורן, להשתלט עליהם ולשמור עליהם עד להגעת הכוח העיקרי. הצנחנים הבריטים נחתו באישון ליל בין ה-5 ל-6 ביוני 1944 הפתיעו את המגינים הגרמנים ותוך זמן קצר השתלטו על שני הגשרים החיוניים האלה וקפה גונדרה הקרוב עם אבדות קלות, לפני שהגרמנים הספיקו לפוצץ אותם במטענים שהונחו עליהם.
שמו של המבצע ניתן לו מפני שסמל תג היחידה של אנשי הדיוויזיה המוטסת השישית הוא סוס מעופף או פגסוס מהמיתולוגיה היוונית.
הגשר המקורי הועבר למוזיאון המתייחס לפעילות הכוחות המוטסים בצרפת הסמוך למקום הגשר המקורי. במקומו בנתה ממשלת צרפת גשר ברזל הדומה מאוד למקורי (את ההבדל ניתן לראות רק בטכניקת הבנייה שנעשתה בריתוך ולא בחיבור של מסמרות).
למרות שהנחיתות זכו להצלחה, יחידות רבות היו מפוזרות ברחבי נורמנדי. אזור גשר פגסוס הוגן בהצלחה על ידי הצנחנים, ולאחר שהגרמנים פתחו בהתקפות נגד רבות, הוחלף הכוח על ידי חלקים מדיוויזיית הרגלים הבריטית ה-3 בערב ה-6 ביוני.
ב-12 ביוני, במהלך ההתקפה על ברוויל, הפציצה ארטילריה בריטית את השטח. פגז פגע בקבוצת קצינים בריטים. לוטננט-קולונל ג'וני ג'ונסון נהרג ובריגדיר קינדרסלי ולורד לובט נפצעו קשה.
מיוני עד אוגוסט הגנה הדיוויזיה בהצלחה על האזור שממזרח לנהר האורן. ב-2 באוגוסט 1944, הדיוויזיה המוטסת ה-6 הפכה לחלק מהארמייה המוטסת הראשונה של בעלות הברית. באמצע אוגוסט השתתפה הדיוויזיה בהתקדמות לעבר הסן וחזרה לבריטניה בתחילת ספטמבר 1944 כדי להתאושש ולהתארגן מחדש. הדיוויזיה איבדה 4,000 אנשים הרוגים, פצועים או נעדרים.
מלחמת העולם השנייה > קרב הארדנים

ב-16 בדצמבר 1944 פתחו הגרמנים במתקפת הארדנים, התקפה אחרונה נגד בעלות הברית בארדנים. הדיוויזיה המוטסת השישית, זמן קצר לאחר שעזרה להדוף את המתקפה, דחפה לתוך בלגיה. הלחימה נמשכה בתנאי מזג אוויר גרועים מאוד עד אמצע ינואר 1945.
מלחמת העולם השנייה > חציית הריין

ב-24 במרץ 1945 השתתפה הדיוויזיה במבצע האווירי מעבר לנהר הריין (מבצע ורסיטי), שהתקיים למחרת חציית הריין על ידי כוחות היבשה (מבצע ביזה). עם זאת, הגרמנים גילו את הדיוויזיה, וכתוצאה מכך הדיוויזיה ספגה אבדות אוויר וקרקע כבדות. המבצע עדיין הצליח, אך במחיר גבוה. לאחר מכן התקדמה הדיוויזיה המוטסת ה-6 לצפון-מזרח לעבר הים הבלטי עד שפגשה את יחידות הצבא האדום ב-2 במאי 1945 בפאתיה המזרחיות של עיר הנמל ויסמר.
מלחמת העולם השנייה > סוף המלחמה

ב-8 במאי 1945, מלחמת העולם השנייה הסתיימה באירופה עם כניעה ללא תנאי של הוורמאכט. אולם לחלקים של הדיוויזיה המלחמה נמשכה במקום אחר. חטיבת הצנחנים ה-5 נשלחה למזרח הרחוק ביולי 1945 כדי להשתתף במערכה נגד היפנים, מתוך כוונה ששאר הדיוויזיה תבוא בעקבותיה. לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי באוגוסט 1945, יפן לא ראתה מוצא מלבד כניעה ללא תנאי. ב-15 באוגוסט נכנעה יפן, וב-2 בספטמבר הסתיימה מלחמת העולם השנייה באופן רשמי עם החתימה על הכניעה היפנית.
ראו גם

הדיוויזיה המוטסת ה-6 מתקדמת לנהר הסיין
לקריאה נוספת

תום שגב, ימי הכלניות - ארץ ישראל בתקופת המנדט, הוצאת כתר, 1999.
A.J.Sherman, Mandate Days- British Lives in Palestine 1918-1948, Thames ans Hudson
קורנליוס רייאן, "היום הארוך ביותר", הוצאת מערכות, 1982.
סטיבן אמברוז, "יום הפלישה", הוצאת זמורה ביתן, מאנגלית: מרדכי ברקאי, 1995 - תיאור מקיף של יום הפלישה משלב ההכנות ועד להשלכות שבעקבותיו.
הערות שוליים

↑  קורנליוס ריאן, "היום הארוך ביותר", הוצאת מערכות, 1982, עמודים 112-115.
↑  תום שגב, ימי הכלניות עמ' 390
↑  דן לאור, אלתרמן עמ' 341-2
↑  אריק בנדר, זיכרונות של כלניות, באתר nrg‏, 18 באוקטובר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 209949833   WorldCat (עם VIAF): 209949833 
מפת מבצע טונגה והנחיתות מאחורי קטע חוף החרב
גנרל גייל מדבר עם אנשי חטיבת הצנחנים ה-5 יום לפני יום ה-D
מונטגומרי בודק את גדוד הצנחנים ה-8 של הדיוויזיה, 8 במרץ 1944 בבולפורד