stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניות המערכה מסדרת נלסון
תיאור > שריון

משקל השריון הופחת גם על ידי שימוש בחגורת שריון פנימית משופעת המשופעת כלפי חוץ ב-18 מעלות מהאנך. חגורת השריון הייתה בעובי 14 אינץ' (360 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת הראשיים ועמדות בקרה עד 13 אינץ' (330 מילימטרים) מעל המכונות ומחסני התחמושת של תותחי ה-6 אינץ'. השיפוע הגדיל את העובי היחסי של החגורה לקליע צולל. תאים מלאי מים, מוקפים בתאים מלאי אוויר, יצרו בליטות טורפדו פנימיות שהותקנו בין השריון לבין גוף האונייה החיצוני, שלא היה משוריין. ציפוי האונייה החיצוני נועד ליזום פיצוץ של פגזים שלאחר מכן יתפוצצו מחוץ לשריון. חידוש זה ויתר על בליטות טורפדו חיצוניות שאם לא כן היו מפחיתות את מהירות האוניות עקב גרר. ההגנה התת-ימית על אוניות הסדרה סופקה על ידי תחתית כפולה בעומק 5 רגל (1.5 מ') והגנה שכבתית של תא חיצוני ריק אטום למים ותא פנימי מלא במים. למערכת ההגנה על הטורפדו היה עומק כולל של 12 רגל (3.7 מ') והיא הייתה מגובה על ידי מחיצה של טורפדו בעובי 1.5 אינץ'. המערכת הייתה דומה בעיצובה וביעילותה לזו של אה"מ הוד, ודורגה לעמוד בפיצוץ של 750 פאונד (340 ק"ג) TNT. תוכנית השריון הייתה לפי עיקרון "הכל או כלום"; אזורים היו מוגנים היטב, מהחלק הקדמי של הברבטה "A" מאחור ועד לצריחים שאחרי תותחי ה-6 אינץ', או שלא היו מוגנים כלל, ונפטרו מעובי הביניים המרובה של שריון שנראה בעיצובים ישנים יותר. בפעם הראשונה לאוניית מערכה בריטית היה סיפון משוריין יחיד בעובי 6.25 אינץ' (159 מילימטרים) להגנה מפני פגזים צוללים ופצצות משוגרות של מטוסים, עם 3.75 אינץ' (95 מילימטרים) שריון מעל מרחבי המכונות ו-4.25 אינץ' (108 מילימטרים) שריון בסיפון התחתון מעל הירכתיים, שניהם על גבי ציפוי הסיפון בעובי ה-0.5 אינץ' (12.7 מ"מ). בצריחים הראשיים היו 16 אינץ' (410 מילימטרים) שריון לא מוצק (NC) בחזית, 11 אינץ' (280 מילימטרים) בצדדים, 7.25 אינץ' (184 מילימטרים) על הגג ו-9 אינץ' (230 מילימטרים) מאחור עם 15 אינץ' (380 מילימטרים) סביב הברבטות. עם זאת, לצריחים המשניים היו רק 1 אינץ (25 מילימטרים) NC מסביב מעל 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ) לוחות פלדה מבניים.
תיאור > מבנה עילי

המבנה העילי הגדול שהיה מתומן בתוכניתו, נודע לצוותו כ"אוקטופאידיל" ולעיתים כונתה "אחוזות המלכה אן" בשל הדמיון שלה לפיתוח מגורים בן 14 קומות לבנים מול תחנת הרכבת התחתית סנט ג'יימס פארק בלונדון. המבנה העילי סיפק חללי עבודה מרווחים ועמידים בפני מזג אוויר לקציני הניווט ולכל קציני הדגל שעלו לאונייה. עיצוב גשר חדשני זה הועתק לאחר מכן על ידי הצרפתים באוניות המערכה מסדרת דנקרק, וכך גם כיוון החימוש הראשי של כל התותחים קדימה, שתי התכונות שחזרו על עצמן בעיצובים של סדרת רישלייה. למעט מגדל החירום בבסיסו, ותא המטען למנהלי בקרת האש של התותחים הראשיים שהותקנו על גביו, המבנה היה משוריין קלות נגד רסיסים בלבד, כדי לחסוך במשקל. אמצעי תכנון נוספים לחיסכון במשקל כללו שימוש בחומרים קלים כגון אלומיניום לאביזרים, ואשוח במקום טיק לסיפון, אם כי לאחר מכן, סיפונים מעץ טיק הותקנו בסוף שנות ה-20, בעקבות חשש שהספינות לא יוכלו לירות מטח דופן מלא. מבלי לגרום נזק מבני לסיפונים.
סדרת נלסון הייתה עיצוב מהפכני אך מתפשר, ובאופן לא מפתיע היו לה חסרונות. מיקום המבנה לכיוון הירכתיים גרם לבעיות תמרון ברוחות עזות, במיוחד בעת הפלגה במהירויות נמוכות, שם המבנה העילי פעל במידה מסוימת כמו מפרש תורן שהוצב לצמיתות, וגרם לאוניות ל"שבשבת", אך לפי קפטן יו ביני, שפיקד על נלסון בסוף שנות העשרים, "אם זה נלקח בחשבון, אין להיתקל בקשיים אמיתיים בשום מצב". זו הייתה פוטנציאל לבעיה בנמלים צפופים, והקשתה מעט על עגינת האוניות ועליהן על אף שסוגיה זו מעולם לא הובילה לתקרית גדולה. ביני גם הצהיר "בשלבים המוקדמים של הוועדה הראשונה של האונייה, הייתה תפיסה שגויה כללית שסדרת נלסון הייתה לא שימושית וקשה לתמרון. אולם גם קודמי וגם אני גילינו מהר מאוד שדעה זו מופרכת לחלוטין! במזג אוויר שקט, יכולות התמרון של האוניות אינן נחותות בשום צורה, ובמובנים רבים עדיפות מאלו של סדרות קווין אליזבת או רוונג'." הם עלולות להיות גם מסורבלות לתמרון כשהם נעות אחורה. זה יוחס לאוניות בעלות הגה יחיד ומרכזי שהיה מחוץ למירוץ המדחף של גלי ההנע התאומים. בים, לעומת זאת, דווח שהם מתמודדים היטב, עם קוטר טקטי (מעגל סיבוב) קטן יחסית, במיוחד כאשר הם פונים אל הרוח, על פי לוטננט קומנדר גלפרי גאטאקר (לימים אדמירל משנה), ששירת בשנים 1941–1942 כנווט של נלסון ולאחר מכן של רודני. הוא לא דיווח על שום קושי בניווט אף אחת האוניות דרך שערי הכניסה בסקפה פלו. נלסון ורודני היו אוניות המערכה היחידות שמעולם לא התנגשו בספינת הנחת הרשת כשעברו דרך הוקסה סאונד.
סיכום

בגלל הצללית יוצאת הדופן שלהם, נלסון ואחותה רודני כונו בציניות נלסול ורודנול על ידי מלחי הצי המלכותי שמעולם לא שירתו בספינות הללו - בעיות התמרון והצלליות החד-ארובתיות שלהן הזכירו לאנשי הצי מכליות נפט וסדרה של מכליות שנבנו במהלך מלחמת העולם הראשונה שנשאו שמות המסתיימים ב-"ol".
למרות הביקורת הלעגנית שהופנתה כלפי סוג זה של אוניות מערכה על ידי חלק מהתקשורת וכמה מלחים עם הופעת הבכורה שלהם, ההיסטוריון הימי אנטוני פרסטון סבר כי "אלה היו ספינות מתוכננות היטב המשקפות את כל החוויה הקשה של מלחמת העולם הראשונה" וכי "הן הוכחו כספינות מוגנות היטב ומעוצבות היטב".
אוניות הסדרה

| שם האונייה | על שם | המספנה | הוזמנה | הונחה | הושקה | נכנסה לשירות | גורל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| נלסון | תת-אדמירל הוריישו נלסון | ארמסטרונג ויטוורת', ווקר | 11 בדצמבר 1922 | 28 בדצמבר 1922 | 3 בספטמבר 1925 | 15 באוגוסט 1927 | נמכרה לגרוטאות, 5 בינואר 1949 |
| רודני | אדמירל ג'ורג' רודני | קאמל לירד, בירקנהד | 11 בדצמבר 1922 | 28 בדצמבר 1922 | 17 בדצמבר 1925 | 7 בדצמבר 1927 | נמכרה לגרוטאות, 19 במרץ 1948 |
בנייה וקריירה

עד סוף המלחמה, רודני פעלה ללא תיקון משמעותי והיא הייתה בלויה, ובמיוחד המכונות שלה. נלסון חודשה בארצות הברית בסוף 1944 והייתה במצב טוב מספיק כדי לשרת בצי שלאחר המלחמה כולל כספינת הדגל של צי הבית בסוף 1945. רודני נמחקה מרשימות הצי בשנת 1948 באינוורקייטינג, זמן לא רב לאחר אוניות המערכה מסדרות רוונג' וקווין אליזבת, ונלסון נמחקה ב-1949 בעקבות השימוש בה כמטרה לניסויי הפצצה. "לפי זיכרונותיו של וינסטון צ'רצ'יל, נדונה מודרניזציה גדולה כדי לאפשר לנלסון לשרת מספר שנים בצי שלאחר המלחמה, אבל שום פרטים נוספים לא שרדו. בכל מקרה, נלסון הייתה איטית מדי עבור הצי המודרני שלא היה לו תפקיד בקו הקדמי לאוניות המערכה יותר".
נלסון יורה מטח במהלך ניסויי ירי ב-1942
תרשים של אה"מ נלסון כפי שהייתה בשנת 1931, עם מטוסי פיירי Flycatcher נישאים באמצע האונייה
נלסון ורודני
אוניות המערכה מסדרת נבדה

| --- | --- |

נבדה (מימין) ואוקלהומה (משמאל) מפליגות באוקיינוס האטלנטי בשנות ה-20
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת ניו יורק
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת פנסילבניה
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Fore River Shipyard 
 הוזמנה:  1911
 תחילת הבנייה:  1912
 הושקה:  1914
 תקופת הפעילות:  1916–1946 (כ־30 שנה)
 אחריתה:  1 הוטבעה, 1 נשלחה לגריטה וטבעה בדרך
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  27,500 טון
 אורך:  178 מטר
 רוחב:  29 מטר
 שוקע:  8.7 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  20.5 קשרים
 גודל הצוות:  864 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  14,816 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  12 דוודים המזינים 2 טורבינות קיטור בהספק 26,500 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 גלי הנע
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 8–13.5 אינץ' (203–343 מ"מ)   ברבטות: 13 אינץ' (330 מ"מ)   צריחים: 18 אינץ' (457 מ"מ)   מגדל הניווט: 16 אינץ' (406 מ"מ)   שריון הסיפון: 5 אינץ' (127 מ"מ)
 חימוש:  10 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)   21 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)   2 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)   2 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניות המערכה מסדרת נבדה כללה שתי אוניות מערכה דרדנוט - נבדה ואוקלהומה - שנבנו עבור צי ארצות הברית בשנות ה-1910. הן היו פיתוחים משמעותיים בתכנון אוניות מערכה, והיו הראשונות בעולם לאמץ שריון "הכל או כלום", צעד גדול קדימה בהגנת שריון מכיוון שהוא הדגיש הגנה מותאמת לעימותים ארוכי טווח לפני שקרב יוטלנד הוכיח את הצורך במערך כזה. הם גם הציגו לצי האמריקני צריחים בעלי שלושה תותחים ודוודי צינורות מים מונעי נפט. שתי אוניות הסדרה נבדה היו האבות של אוניות המערכה מסוג סטנדרטי, קבוצה שכללה את ארבעת הסדרות הבאות של אוניות מערכה דומות במידה רבה, שנועדו להיות הומוגניות מבחינה טקטית.
נבאדה ואוקלהומה נפרסו לאירלנד ב-1918 כדי ללוות שיירות במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך לא ראו שום פעולה. לאחר המלחמה, הם הועברו לצי האוקיינוס השקט, שם בילו את רוב שנות ה-20 וה-30. במהלך תקופה זו, הם ערכו פעולות אימונים מקיפות ועשו מספר הפלגות למרחקים ארוכים, כולל לאוסטרליה וניו זילנד ב-1925 והמסע של אוקלהומה לאירופה ב-1936. שני הכלים עברו מודרניזציה נרחבת בין השנים 1927 ל-1930, לאחר שיפור החימוש שלהם, חיזוק תוכנית ההגנה והתקנת דוודים חדשים. הם עגנו ב-Battleship Row בפרל הארבור כשהיפנים תקפו ב-7 בדצמבר 1941; אוקלהומה טבעה בהתקפה בזמן שנבדה הצליחה לצאת לדרך לפני שנאלצה לקרקע את עצמה כדי להימנע מטביעה במים עמוקים יותר.
רק נבדה הייתה ניתנת להצלה, והיא תוקנה ועברה מודרניזציה עד אמצע 1943 כשהצטרפה למערכת האיים האלאוטיים. לאחר מכן תמכה בנחיתות בנורמנדי ביוני 1944 ובמבצע דרגון באוגוסט לפני שחזרה לאוקיינוס השקט בזמן לקרב איוו ג'ימה בפברואר 1945, ואחריו קרב אוקינאווה ממרץ עד יוני. כשהיא שחוקה עד סוף המלחמה, היא הוקצתה למבצע פרשת דרכים בסוף 1945 לשימוש בניסויים בנשק גרעיני באמצע 1946. היא שרדה את שני הפיצוצים בניסויים ובסופו של דבר הוטבעה עם נשק קונבנציונלי מול הוואי ב-1948. אוקלהומה, בינתיים, נמשתה במהלך 1943, פורקה חלקית ב-1944, ונמכרה לגריטת ספינות ב-1946. בזמן שנגררה לסן פרנסיסקו במאי 1947, היא נפרדה מהכלי שגרר אותה וטבעה.
התפתחות

העיצוב של סדרת נבדה התרחש בהקשר של התנגדות פוליטית עזה לצמיחה המתמשכת (ולפיכך העלייה במחיר) של בניית אוניות מערכה שהואצה עם התפתחות טיפוס הדרדנוט. בתחילת שנות ה-1900, הצי החליט על תוכנית של שתי אוניות מערכה חדשות בשנה, תוכנית שאושרה על ידי הנשיא תאודור רוזוולט, אך החל משנת 1904, הקונגרס החל לדחות את בקשות הצי, ולעיתים קרובות אישר רק אונייה אחת בשנה, ולעיתים, לא אישר כלל כלים חדשים. ויליאם הווארד טאפט, יורשו של רוזוולט, ניסה ללחוץ על הקונגרס לבנות עוד אוניות, אך נחל הצלחה מועטה, אם כי הוא אכן השיג זוג אוניות לשנת הכספים 1912, שתהפוך לסדרת נבדה. וודרו וילסון, שנבחר ב-1912, התנגד למה שהוא ראה כהוצאה ימית מוגזמת ומזכיר הצי שלו, ג'וזפוס דניאלס, חסם הצעות מהדירקטוריון הכללי לאוניות גדולות וחזקות יותר כחלק מהמאמץ לחזור לשתי אוניות בשנה. התייצבות העיצובים שהתקבלה יצרה את אוניית המערכה מסוג סטנדרטי, ששתי אוניות הסדרה נבדה היו הראשונות שבהן.
התפתחות > עיצוב ראשוני

הדירקטוריון הכללי לא היה מרוצה מהאימוץ של 5 ו-6 צריחי תותחים בעיצובים הקודמים, ולכן ביקש שהאונייה הבאה תהיה מצוידת בצריחים עם שלושה תותחים. צריחים בעלי שלושה תותחים יספקו סוללה ראשית של 12 תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ), שניים יותר מהסדרה הקודמת ניו יורק, אבל עם ארבעה צריחים במקום חמישה. עבודות התכנון של האוניות שיאושרו לשנת הכספים 1912 החלו בשנת 1910, עם הסקיצה הראשונה שהוכנה על ידי ועדת הבנייה והתחזוקה (C&R) במאי שהתבססה על התכנונים הקודמים של סדרת ניו יורק. צריח העל מספר 4 האחורי הוסר, צריח מס' 3 באמצע האונייה הועתק לירי-על מעל מה שהיה צריח מס' 5 בסידור דומה לסיירות מערכה בריטיות מאותה התקופה. זה היה סידור מסובך שדרש מחסני תחמושת כדי להפריד בין המנועים לחדרי הדוודים; ההיסטוריון הימי נורמן פרידמן מצביע על כך שאולי הסידור אומץ כדי להפחית את ריכוז המשקל האחורי, מה שהיה גורם ללחץ גדול יותר על גוף האונייה ולפיכך דורש חיזוק משמעותי של מבנה הגוף. האונייה תישא גם ארבעה צינורות טורפדו וסוללה משנית של 17 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ), בעוד חגורת השריון הייתה אמורה להיות בעובי 11 אינץ' (279 מ"מ).
בשלב זה, הצי הגיע למסקנה שהקרבות הימיים ייערכו בטווחים ארוכים מאוד, ובעיקר עם פגזים חודרי שריון (AP) במקום פגזים סופר-נפיצים, מאחר שהאחרונים יובסו אפילו על ידי שריון בינוני, ובטווח ארוך, לא הייתה יכולת לכוון ספציפית לחלקים לא משוריינים של אוניות. ומכיוון שפגזי AP היו מחוררים בקלות לוח שריון בינוני, יש לשאת רק את ההגנה העבה ביותר האפשרית. התפתחות חשובה נוספת שנבעה מהנחת טווחי קרב ארוכים הייתה אימוץ שריון סיפון עבה. זה התחייב ממסלול הקליעים; ככל שהטווח גדל באופן משמעותי, זווית הפגיעה גדלה, וכך פגזים נוטים לפגוע בסיפון האופקי, לא בצדדים המשוריינים בכבדות, אפקט המכונה אש צוללת. התוצאה הייתה עיקרון ההגנה על השריון "הכל או כלום", ששמר את הגנת השריון רק לאזורים החיוניים של האונייה, לרבות מחסנים, מרחבי מכונות הנעה ומרחבי פיקוד. הסידור נעשה אטום למים כדי ליצור רפסודה משוריינת שהכילה מספיק יכולת ציפה כדי לשמור על האונייה על פני המים גם אם הקצוות הלא-משוריינים הוצפו לחלוטין. העיצוב של נבדה היה הראשון מכל הציים שהציג את הרעיון.
ביוני, המועצה שלחה מערכת דרישות ל-C&R ששילבה את סוללת 12 התותחים שכבר הייתה צפויה, מהירות מינימלית של 21 קשרים (39 קמ"ש), ופריסה של שריון המבוססת על הרעיון "הכל או כלום". המהנדסים ב-C&R ציינו שסיפון השריון יחזק במידה ניכרת את גוף האונייה, אך הצביעו על כך שחגורת השריון בעובי 11 אינץ' של התכנון המקורי לא תהיה מספיקה לחלוטין כדי להביס את התותחים העיקריים האחרונים בצי זרים. המועצה הציעה להוסיף מחיצה בעובי 1.5 אינץ' (38 מ"מ) מאחורי החגורה, שתכיל רסיסי פגזים. בסוף 1910, לפני שהתכנון הסופי התקבל, היה על הצי להגיש הערכות לתקופה של 1912 כדי להצביע בקונגרס ב-1911; הם השתמשו בנתונים המבוססים על סדרת ניו יורק, שהתקבלו בקונגרס, ובתורם הגבילו את גודל הספינות החדשות להדחק של כ-27,000 טונות ארוכות (27,000 טונות); זה היה נמוך מדי עבור ההצעות הקיימות של C&R, מה שהצריך עיצוב מחדש. בשלב זה, הדור הראשון של הדרדנוטים האמריקאיות החל להיכנס לשירות, כך שניתן היה לשלב חוויות מהפעלתם בעיצוב המחודש.
תכנון > מאפיינים כלליים ומכונות

אוניות הסדרה היו באורך של 575 רגל (175 מטר) בקו המים ואורך כולל של 583 רגל (178 מטר). היה להן רוחב של 95 רגל 2.5 אינץ' (29 מטר) ושוקע של 27 רגל 7.6 אינץ' (8 מטר) בתפוסה סטנדרטית ו-29 רגל 6 אינץ' (8.99 מטר) במעמס מלא. הדחק האוניות היה 27,500 טונות ארוכות (27,900 טונות) כמתוכנן ו-28,400 טונות ארוכות (28,900 טונות) במעמס מלא. לאניות היה חרטום ניגוח וסיפון חזית שנמשך לאורך מחצית האונייה. כפי שנבנו, לאוניות היה מבנה עילי מינימלי, המורכב ממגדל משוריין בכבדות ישירות מאחורי צריחי הסוללה הראשיים הקדמיים. הם הושלמו עם שני תרני סריג מצוידים בצמרות נקודתיות כדי לסייע בכיוון הסוללה הראשית, מאפיין נפוץ של אוניות ראשה אמריקאיות של התקופה. היה להם צוות של 55 קצינים ו-809 מלחים.
מכיוון שהמועצה ציפתה שטורבינות ישיגו יעילות רבה יותר, נבדה צוידה בזוג טורבינות קיטור של קרטיס עם הנעה ישירה, עם קיטור שסופק על ידי שנים עשר דוודי צינור מים מופעלים בנפט. נבדה הייתה אוניית הראשה הראשונה של ארצות הברית שהשתמשה בטורבינות שיוט עם הילוך הפחתה, שניתן היה להצמיד לטורבינות בלחץ גבוה כדי לשפר את צריכת הדלק במהירויות נמוכות. טורבינות עם גיר הותקנו ברוב אוניות המערכה האמריקאיות הבאות, למעט אלו עם הנעה טורבו-חשמלית. אוקלהומה, בינתיים, קיבלה שני מנועי קיטור תלת דרגתיים ושנים עשר דוודי Babcock & Wilcox המופעלים בנפט. המנועים ההדדיים של אוקלהומה היו מועדים לרטט מוגזם, מה שגרם לצי לשקול הסבה למנועי דיזל שתי פעימות ב-1925, אך המשקל הרב של מנועי הדיזל באותה תקופה הוביל לנטישת הרעיון. דוודי האוניות הועברו לארובה יחיד שנמצא באמצע האונייה.
המנועים של נבדה דורגו ב-26,500 כוחות סוס (19,800 קילוואט), בעוד שאלו של אוקלהומה היו צפויים להפיק 24,800 כוחות סוס (18,500 קילוואט). לשתי האוניות הייתה מהירות מרבית מתוכננת של 20.5 קשרים (38 קמ"ש), אם כי נבדה הגיעה למהירות של 20.9 קשרים (38.7 קמ"ש) מ-26,291 כוחות סוס (19,605 קילוואט) בניסויי מהירות לאחר השלמתה. טווח השיוט שתוכנן שלהם הייתה 8,000 מיילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). בתנאי שירות, לנבדה היה טווח שיוט של 5,195 מיילים ימיים (9,621 ק"מ) במהירות של 12 קשרים (22 קמ"ש), שצנח במידה ניכרת במהירות של 20 קשרים (37 קמ"ש) ל-1,980 מיילים ימיים (3,670 ק"מ). עם גוף שנוקה לאחרונה, הנתונים הללו השתפרו מעט, ל-6,494 מיילים ימיים (12,027 ק"מ) ו-2,475 מיילים ימיים (4,584 ק"מ), בהתאמה. לנבדה היה קוטר טקטי - המרחק שנדרש כדי להפוך את כיוון האונייה ל-180 מעלות - של 825 יארד (754 מטרים) במהירות של 15 קשרים (28 קמ"ש) ו-580 יארד (530 מטרים) במהירות של 19 קשרים (35 קמ"ש). הנתון היחיד שזמין עבור אוקלהומה הוא מעגל הסיבוב המהיר שלה: 625 יארד (572 מטרים) במהירות של 20 קשרים (37 קמ"ש).
תכנון > חימוש

אוניות הסדרה צוידו בסוללה ראשית של עשרה תותחי 14 אינץ'/ 45 קליבר Mark III שהותקנו בשני צריחים תאומים ושני צריחים משולשים. כדי לחסוך במשקל ולשמור על הצריחים קומפקטים ככל האפשר, בצריחים המשולשים נתמכו כל שלושת הקנים על ידי שני מיסבים, מה שחייב את כל שלושת התותחים להיות מוגבהים כיחידה. בשני הצריחים התאומים הותקנו מדי טווח משוריינים על גבי גגותיהם, עם חדר בקרת אש מרכזי במגדל הניווט.
התותחים ירו פגזים חודרי שריון במשקל 1,400 ליברות (635 קילוגרם) במהירות לוע של 2,600 רגל לשנייה (790 מטר לשנייה). ניסויים עם הצריח המשולש חשפו פיזור יתר שנגרם מהפרעות בין הפגזים בזמן המעוף, ולכן אומצה מערכת לירי כל תותח בנפרד, מופרדים בעשירית השנייה כל אחד. הצריחים אפשרו הגבהה ל-15 מעלות והנמכה עד -5 מעלות. בהגבהה המקסימלית, התותחים היו בעלי טווח של כ-21,140 יארד (19,330 מטר). שני מנופי פגזים שירתו את כל שלושת התותחים, שנטענו והופעלו באופן חשמלי.
להגנה מפני משחתות וסירות טורפדו, האוניות נשאו סוללה משנית של 21 תותחי 5 אינץ'/ 51 קליבר Mark VIII בצריחים בודדים. 12 מהתותחים היו בקזמטים בסיפון החזית, שישה משני צדדיו, ושישה נוספים היו בקזמטים לכיוון הירכתיים בגובה הסיפון הראשי, עם נשק נוסף ישירות בירכתיים. תותחים אלו התגלו כרטובים יתר על המידה בים סוער ולפיכך היו לעיתים קרובות בלתי שמישים, כפי שכבר הוכיח הניסיון עם כלי שיט קודמים. שני התותחים האחרונים היו בצריחים פתוחים משני צידי מגדל הניווט. התותחים היו בעלי מהירות לוע של 3,150 רגל לשנייה (960 מטר לשנייה) וירו פגזים במשקל 50 ליברות (23 קילוגרם).
כמקובל באוניות הראשה של התקופה, שתי האוניות היו חמושות בזוג צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ) שקועים מתחת לקו המים, אחד בכל צד רוחב. הם סופקו עם טורפדו בליס-לאוויט Mark VII; אלה נשאו ראש נפץ במשקל 321 פאונד (146 ק"ג) והיה להם טווח של 12,500 יארד (11,400 מטר) במהירות של 27 קשרים (50 קמ"ש). נבדה ואוקלהומה היו אוניות המערכה הראשונות שנשאו את הטורפדו Mark 7.
תכנון > שריון

אוניות הסדרה היו מוגנות בשריון צד בעובי 13.5 אינץ' בחלק המרכזי שבו הוא הגן על האזורים חיוניים של האונייה, על המחסנים וחללי מכונות ההנעה. הוא היה בגובה 17 רגל 4.6 אינץ' (5 מטר), מתוכם 8 רגל 6 אינץ' (2.59 מטר) היה מתחת לקו המים. בקצה התחתון, החגורה צומצמה ל-8 אינץ' (203 מ"מ) כדי לחסוך במשקל, תוך הסתמכות על ההנחה שפגזים שירדו ועברו במים יואטו באופן משמעותי, ובכך יפחיתו את יכולתם לחדור לשריון כבד. משני קצות החגורה, שני הצדדים היו מחוברים על ידי מחיצה רוחבית בעובי 8–13 אינץ' (330 מ"מ). החרטום והירכתיים נותרו ללא שריון. לאוניות היה סיפון משוריין בעובי 3 אינץ' (76 מ"מ) שהורכב מפלדה לטיפול מיוחד (STS) בשלוש שכבות מעל הרפסודה המשוריינת המרכזית; עוד מאחור, העובי של הסיפון הוגדל ל-6.25 אינץ' (159 מ"מ), היכן שכיסה את צירי המדחף. סיפון השריון היה מחובר לחלק העליון של החגורה. סיפון אחד מתחת, שכבה נוספת של שריון בעובי 1.5 אינץ' (38 מ"מ נועד להכיל רסיסים מפגזים ופצצות שפוצצו על ידי הסיפון העליון. דפנות הסיפון השתפרו למטה והוגדלו מעט לעובי 2 אינץ' (51 מ"מ), והם חוברו לקצה התחתון של החגורה. הסיפון התחתון היה מורכב מפלדת ניקל.
צריחי הסוללה הראשיים של האוניות זכו להגנת שריון כבדה מאוד; חזיתות הצריחים המשולשים היו בעובי 18 אינץ' (457 מ"מ), עם דפנות בעובי 10 אינץ' (254 מ"מ) צדדים וגגות בעובי 5 אינץ'. לצריחים התאומים הייתה הגנה מעט יותר דקה, המורכבת מחזיתות בעובי 16 אינץ' (406 מ"מ) ודפנות בעובי 9 אינץ' (229 מ"מ). לשני סוגי הצריחים היו דפנות מאחור בעובי 9 אינץ' והם נחו על גבי ברבטות שהיו בעובי 13 אינץ'. במגדל הניווט היו דפנות בעובי 16 אינץ' וגגות בעובי 8 אינץ', האחרון מורכב מ-STS. הפליטות מהדוודים לארובות היו מוגנים על ידי מעטפת חרוטית בעובי 13 אינץ'.
אוניות הסדרה

| שם האונייה | מס' הגוף | המספנה | הונחה | הושקה | כניסתה לשירות | גורל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| נבדה | BB-36 | בית לחם סטיל, מספנת נהר פור, קווינסי, מסצ'וסטס | 4 בנובמבר 1912 | 11 ביולי 1914 | 11 במרץ 1916 | הושבתה ב-12 באוגוסט 1948; הוטבעה כמטרה ב-31 ביולי 1948 |
| אוקלהומה | BB-37 | תאגיד בניית ספינות של ניו יורק, קמדן, ניו ג'רזי | 26 באוקטובר 1912 | 23 במרץ 1914 | 2 במאי 1916 | הושבתה ב-1 בספטמבר 1944; הגווה טבעה בעודה תחת גרירה, 17 במאי 1947 |
היסטוריית שירות > קריירה מוקדמת

לאחר שנכנסו לשירות ב-1916, שתי האוניות הוקצו לצי האטלנטי. הם היו עסוקים באימונים מול החוף המזרחי של ארצות הברית עד תחילת 1918, אז ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה. שתי האוניות נשלחו לאירלנד באוגוסט 1918 כדי ללוות שיירות כוחות נגד ספינות מלחמה גרמניות שעשויות לנסות לפרוץ מהים הצפוני כדי ליירט אותן, אם כי לא התממשו התקפות כאלו. שתיהן נכחו בהגעתו של הנשיא וילסון לצרפת כדי להשתתף בוועידת ורסאי בתום הסכסוך. לאחר המלחמה, שני כלי השיט חזרו לצי האטלנטי, אם כי בשנת 1919, נבדה הועברה לצי האוקיינוס השקט; אוקלהומה הצטרפה אליה שם ב-1921.
לאורך שנות ה-20, שתי האוניות השתתפו בשגרה שנתית של אימונים עם שאר הצי, כולל אימוני ירי, אימונים טקטיים ובעיות ציים שנתיות בקנה מידה גדול, כשהאחרונים היוו את הבסיס לפעילות הצי האמריקני בזירת האוקיינוס השקט וניסיון שהוכיח שאוניות המערכה מהסוג הסטנדרטי היו איטיות מכדי לפעול עם נושאות מטוסים הובילו לפיתוח אוניות המערכה המהירות שנבנו בשנות ה-30. הן היו מעורבות גם בהפלגות ברחבי אמריקה ובחו"ל, כמו ביקור ברצון טוב באוסטרליה ובניו זילנד ב-1925. בין 1927 ל-1930, שתי האוניות עברו מודרניזציה רבה. השגרה הסטנדרטית בזמן השלום נמשכה עד שנות ה-30. ב-1936 יצאה אוקלהומה לשייט אימונים לאירופה; היא הייתה שם כשפרצה מלחמת האזרחים בספרד באותה שנה, והיא נסעה לספרד כדי לפנות אמריקאים במדינה.
כשהמתיחות עם יפן החלה לעלות בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 על ניהול מלחמת סין–יפן השנייה, החלה ארצות הברית להתכונן לסיכוי הסביר יותר ויותר למלחמה. בשנת 1940, צי האוקיינוס השקט הועבר מנמל הבית שלו, סן פדרו, קליפורניה, לפרל הארבור בהוואי במאמץ להרתיע תוקפנות נוספת. שתי הספינות עגנו ב-Battleship Row לאורך האי פורד בדצמבר 1941.
אוניות המערכה מסדרת קונטיקט

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת וירג'יניה
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת מיסיסיפי
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Fore River Shipyard 
 תחילת הבנייה:  1903
 הושקה:  1904–1906
 תקופת הפעילות:  1906–1923 (כ־17 שנים)
 אחריתה:  נגרטו
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 16,000 טון, מקסימלי: 17,949 טון
 אורך:  139.09 מטר
 רוחב:  23.42 מטר
 שוקע:  7.47 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  827 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  12,260 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  12 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור תלת-דרגתיים בהספק 16,500 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 6–11 אינץ' (152–279 מ"מ)   ברבטות: 6–10 אינץ' (152–254 מ"מ)   צריחים: 8–12 אינץ' (203–305 מ"מ)   החימוש המשני: 7 אינץ' (178 מ"מ)   מגדל הניווט: 9 אינץ' (229 מ"מ)
 חימוש:  4 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)   8 תותחי 8 אינץ' (203 מ"מ)   12 תותחי 7 אינץ' (178 מ"מ)   20 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)   12 תותחי 3 פאונד 47 מ"מ (1.9 אינץ')   4 תותחי 1 פאונד 37 מ"מ (1.46 אינץ')   4 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניות המערכה מסדרת קונטיקט היו הסדרה הלפני אחרונה של אוניות מערכה פרה-דרדנוט שנבנו עבור צי ארצות הברית. הסדרה כללה שש אוניות: קונטיקט, לואיזיאנה, ורמונט, קנזס, מינסוטה וניו המפשייר, שנבנו בין 1903 ל-1908. האוניות היו חמושות בסוללה התקפית מעורבת של תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים), תותחי 8 אינץ' (203 מילימטרים), ותותחי 7 אינץ' (178 מילימטרים). הסדר זה התיישן על ידי הופעתן של אוניות מערכה בעלות תותחים גדולים כמו אה"מ דרדנוט הבריטית, שהושלמה לפני שרוב אוניות הסדרה נכנסו לשירות.
אף על פי כן, לאוניות היו קריירות פעילות. חמש האוניות הראשונות השתתפו בשייט של הצי הלבן הגדול בשנים 1907–1909 - ניו המפשייר עוד לא נכנסה לשירות באותה העת. משנת 1909 ואילך, הן שימשו כסוסי העבודה של הצי האטלנטי האמריקאי, ערכו אימונים והציגו את הדגל באירופה ובמרכז אמריקה. כאשר פרצו תסיסות במספר מדינות במרכז אמריקה בשנות ה-1910, האוניות הפכו מעורבות בפעולות השיטור באזור. המשמעותית ביותר הייתה ההתערבות האמריקאית במהפכה המקסיקנית במהלך כיבוש וראקרוס באפריל 1914.
במהלך ההשתתפות האמריקנית במלחמת העולם הראשונה, אוניות הסדרה שימשו להכשרת מלחים לצי המתרחב בזמן המלחמה. בסוף 1918, הן החלו ללוות שיירות לאירופה, ובספטמבר אותה שנה, מינסוטה נפגעה קשות ממוקש שהונח על ידי הצוללת הגרמנית SM U-117. לאחר המלחמה, הן שימשו להחזרת חיילים אמריקאים מצרפת ולאחר מכן כספינות אימונים. הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922, שקבע צמצום משמעותי בנשק הימי, קיצר את הקריירה של האוניות. בתוך שנתיים, כל שש האוניות נמכרו לגרוטאות.