stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוריס דונה
קורות חייו

דונה נולד בפריז למשפחה מן המעמד הבינוני. אביו היה מהנדס מסילות ברזל בצפון צרפת ומוריס התכונן ללכת בדרכו של אביו. ב-1882 נכנס לבית הספר המרכזי להנדסה בפריז ומשסיים את חוק לימודיו עבד כמהנדס מטאלורגיה. אולם, עד מהרה עזב את תפקידו זה כדי להתמסר לספרות – מה שגרם למשפחתו צער רב.
ב-1891 כתב בשיתוף עם אלפונס אלה שירים עבור הקברט Le Chat Noir ("החתול השחור") במונמארטר ואחרי כן פנה לתיאטרון. ב-1892 הוצגה בקומדי פראנסז בפריז הקומדיה הראשונה שלו, "ליסיסטרטה", שאותה כתב בהשפעת אריסטופאנס היווני. בקומדיה זו בארבע מערכות שיחקה בתפקיד ראשי השחקנית רז'אן.
הייתה זו תחילתה של קריירה ארוכה שבה זכה להצלחה מרובה בעיקר במחזה "הנאהבים" (1895) הנחשב ליצירת המופת שלו, וכמו כן במחזות "שותפים לדבר עבירה" (1895), "הנוגה והקודרת" (1897) ו-"ז'ורז'ט למנייה" (1898). אלה היו אחדים ממחזותיו הראשונים שזכו לכינוי "תיאטרון האהבה". בנוסף על השחקנית רז'אן גם השחקנית ססיל סורל והשחקן לוסיאן גיטרי מילאו תפקידים ראשיים במחזותיו.
מחזות כגון "השיבה לירושלים" (1903), "ציפורים נודדות" (1904) ו-"הצופות" (1913) מטפלים בבעיות חברתיות, ואילו מחזות מאוחרים יותר שלו כמו "ציד האדם" (1919) ו-"החזרה" (1924) עוסקים בבעיותיה של צרפת שלאחר מלחמת העולם הראשונה. בין יצירותיו נכללות גם יצירות אוטוביוגרפיות ובהן "היומן שלי" (1919–1930).
דונה כתב את הדיאלוגים שלו בשפה מדוברת וללא כל דברי מליצה. מחזותיו רצופים ברעיונות מתקדמים בדבר היחסים בין שני המינים וחושפים את המחשבות העומדות מאחרי קשרי האהבה. הם עוסקים באהבה, בבגידה ובנשים שתעלולי האהבה שלהן רצופים בשקרים. מחזות אחרים עוסקים בבעיות חברתיות, במנהגים ובהיסטוריה של תקופתו.
הסופר ז'ול רנאר כתב ביומנו: "מוריס דונה ניחן בגאוניות מקסימה. ביצירותיו קיימת תמיד אווירה של מתחיל, ומעולם לא נתפס לגאווה שבהצלחה ואפילו לא לצער שבחוסר הצלחה." הזמרת איווט גיבר כתבה על אודותיו: "המחזאי מוריס דונה היה עליז ממש כמו הקומדיות שלו. לעולם אין אנו פוגשים בו אלא כשהוא מלא שמחה היוצאת מפיו בצורת מילים מגוחכות ועמוקות כאחד. הוא היה מונמארטר, הוא היה פריז, הוא היה מקסים."
ב-14 בפברואר 1907 נבחר דונה לחבר האקדמיה הצרפתית במקומו של ההיסטוריון אלבר סורל. מחזותיו פורסמו בשמונה כרכים בשנים 1908–1926.
דונה מת בפריז ב-1945.
לאון לדרמן

| --- | --- |

 לידה:  15 ביולי 1922 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  3 באוקטובר 2018 (בגיל 96) רקסברג, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה (1951)  הסיטי קולג' של ניו יורק  תיכון ג'יימס מונרו 
 מנחה לדוקטורט:  Eugene Theodore Booth Jr., Gilberto Bernardini 
 מוסדות:  אוניברסיטת שיקגו  המכון לטכנולוגיה של אילינוי  אוניברסיטת קולומביה  פרמילאב 
 תלמידי דוקטורט:  Thomas W. L. Sanford 
 פרסים והוקרה:  פרס וושינגטון (1992)  המדליה הלאומית למדעים (1965)  פרס פיליפ אבלסון של האגודה האמריקאית לקידום המדע (2000)  פרס לזכר ריצ'טמייר (1986)  פרס וולף לפיזיקה (1982)  פרס אנריקו פרמי (1992)  פרס נובל לפיזיקה (1988)  מדליית אליוט קרסון (1976)  פרס ויליאם פרוקטר להישג מדעי (1991)  עמית הוועדה למחקר סקפטי  עמית החברה הפיזיקלית האמריקאית  הצלב הגדול של המסדר הלאומי להצטיינות במדעים (ברזיל)  מלגת גוגנהיים 
 צאצאים:  Rena Lederman 
 הערות:  יהודי
 תרומות עיקריות
 הדגמת מבנה הדובלט של הלפטונים על ידי גילוי הנייטרינו המיואוני.
 
לאון מקס לדרמן (באנגלית: Leon Max Lederman;‏ 15 ביולי 1922 – 3 באוקטובר 2018) היה פיזיקאי אמריקאי-יהודי. חתן פרס נובל לפיזיקה בשנת 1988 יחד עם מלווין שוורץ וג'ק שטיינברגר.
קורות חיים

נולד בניו יורק להורים יהודים שהיגרו מאוקראינה (מקייב ומאודסה). קיבל את התואר הראשון מהסיטי קולג' של ניו יורק, ואת הדוקטורט מאוניברסיטת קולומביה בשנת 1951. לימד באוניברסיטה זו עד לשנת 1979. בשנת 1977 ניסוי "E277", שנערך בפרמילאב בהובלתו, הוכיח את קיומו של החלקיק קווארק תחתון. בשנת 1979 התמנה למנהל פרמילאב בשיקגו - כיום נושא תואר "מנהל כבוד" של מוסד זה.
בשנת 1982 לדרמן קיבל פרס וולף לפיזיקה.
בשנת 1988 הוא קיבל פרס נובל בפיזיקה על "שיטת אלומת הנייטרינו ועל הדגמת מבנה הדובלט של הלפטונים על ידי גילוי הנייטרינו המיואוני".
החל משנת 1989 לימד באוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטה הטכנית של אילינוי.
בשנת 1993 פרסם עם עמיתו דיק טרסי ספר מדע הפופולרי בשם "That Goddamned Particle". עורך הספר לא אהב את השם וקיצר את שם הספר ל "That God Particle". מכאן התקבע שמו של חלקיקי בוזן-היגס לכינוי "החלקיק האלוהי".
לדרמן נאלץ למכור את המדליה המוענקת לזוכי פרס נובל כדי לממן את טיפולו הרפואי בדמנציה בה לקה.
היה פעיל במספר תנועות ציבוריות, ונשיא החברה האמריקאית לפיזיקה (American Physical Society).
נפטר ברקסברג ב-3 באוקטובר 2018.
מוריס דז'אן

מוריס ארנסט נפוליאון דז'אן (בצרפתית - Maurice-Ernest-Napoléon Dejean; ‏30 בספטמבר 1899 - 14 בינואר 1982) היה דיפלומט ופוליטיקאי צרפתי, מאנשי צרפת החופשית במלחמת העולם השנייה, הידוע בשל פרשת ריגול וסחיטה שדבקה בשמו.
דז'אן התחיל קריירה בשירות החוץ הצרפתי לאחר שסיים לימודי תואר שני בפילוסופיה. בתחילה שירת כנספח עיתונות בשגרירות בברלין, בין השנים 1930 ל-1939. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שב לפריז ומונה למזכירו האישי של ראש הממשלה אדואר דאלאדיה ולאחר מכן של מחליפו בתפקיד, פול רנו. הוא שימש בתפקיד זה עד לתבוסת צרפת במערכה על צרפת ביוני 1940. לאחר מכן שהה זמן מה במרוקו ולבסוף הצטרף, בתחילת שנת 1941, אל אנשי הגנרל שארל דה גול בלונדון, ושימש שם כראש הסגל הדיפלומטי של צרפת החופשית. בספטמבר 1941 מונה על ידי דה גול לחבר ב"וועד הלאומי" מעין ממשלת צללים שהקים דה גול. בממשלה זו שימש שר החוץ.
באוקטובר 1942 פרש מתפקידו והוחלף ברנה פלוון, כפי הנראה עקב סכסוך עם דה גול, שהעדיף על פניו בתפקיד זה את רנה מאסילי שהתקיימו מגעים להבאתו מצרפת הכבושה. בין 1943 ל-1944 שימש כראש הנציגות הדיפלומטית של אנשי צרפת החופשית בלונדון.
לאחר המלחמה העדיף דז'אן לקדם קריירה בשירות החוץ. בתחילה שימש שגריר בפראג בין השנים 1945 ל-1949. בשנת 1952 הועלה שמו במשפט פראג כדיפלומט שעמו קיימו הנאשמים קשרי ריגול לטובת המערב. צרפת הכחישה מכל וכל טענה זו. בתקופת שירותו בפראג עמד גם בראש משלחת צרפת אל האו"ם, בין אוקטובר לדצמבר 1946, וכן היה הנציג הצרפתי למשטר הכיבוש הבינלאומי בחבל הרוהר בין מאי 1949 לפברואר 1950. לאחר מכן נשלח אל המזרח הרחוק ושם שירת בתפקידים דיפלומטיים ומנהליים שונים ביפן ובמושבות צרפת, בין 1950 ל-1953.
בשנת 1955 נשלח לשמש שגריר צרפת בברית המועצות, ושימש בתפקיד זה עד שנת 1964. על מילוי תפקידיו הדיפלומטיים צורף כקצין ללגיון הכבוד. בשנת 1964 הוחזר לפריז באופן פתאומי. הסתבר כי איש הק.ג.ב. בשם יורי קורוטקוב, שערק למערב, דיווח כי דז'אן היה קורבן לסחיטה לאחר שקיים יחסי מין עם נשים שונות שהיו סוכנות ק.ג.ב. והופגשו עמו למטרה זו. יש המספרים כי כששב לפריז קיבל אותו דה גול בשאלה הבוטה - "?Alors Dejean, on couche" ("ובכן, דז'אן, זיינת?").
בשנת 1982 מת בפריז.
הערות שוליים

↑  Free French 'Big 10', פלסטיין פוסט, 28 בספטמבר 1941
↑  תגובות, הכחשות, מחאות, דבר, 30 בנובמבר 1952
↑  דיפלומטיה או פלילים, מעריב, 24 בנובמבר 1952
↑  נערות פיתוי בשירות הק.ג.ב., מעריב, 30 בדצמבר 1970
↑  ובכן, דז'אן... באתר OOMARK (צרפתית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb120773112 (data)  GND: 1076781004  ISNI: 0000 0000 7971 4508  NKC: mzk2010580876  SUDOC: 067050751  VIAF: 19702139   WorldCat (עם VIAF): 19702139
לווייתן מקור רמארי

לווייתן מקור רמארי (שם מדעי: Mesoplodon eueu) הוא מין של לווייתן שיניים ממשפחת לווייתני המקור אשר הוגדר בשנת 2021 והוא מצוי במימי האוקיינוס הדרומי ובקרבת היבשות הדרומיות. משמעות שמו המדעי: "דג גדול" בשפת Khwedam, מנמיביה ודרום אפריקה. הלווייתן קיבל את השם לכבוד החוקר המאורי רמארי סטיוארט (Ramari Stewart).
לווייתן זה נחשב במקור ללווייתן מקור ישר-מקור, אך לאחר שניתוחים גנטיים (של הגנום המיטוכונדרי) ללווייתנים מהאוקיינוס ההודי הכילו מאפיינים שונים התברר שמדובר במין אחר, שכנראה התפצל במהלך הפליסטוקן, וכיום נפוץ לאורך חצי הכדור הדרומי.
מספר דגימות מהלווייתן הגיעו למוזיאונים כמו לטה פאפא טונגוורה, מנקבת לווייתן באורך 5.3 מטרים שנסחפה ליבשה בחוף המערבי ומתה. דגימות נוספות נמצאות באוקלנד ובקייפ טאון שבדרום אפריקה.
הערות שוליים

↑  לווייתן מקור רמארי באתר הרשימה האדומה של IUCN
מארק קמינס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 באפריל 1955 מנהטן, ארצות הברית 
 פטירה:  14 בפברואר 2013 (בגיל 57) גוודלחרה (מקסיקו), המדינות המקסיקניות המאוחדות 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 פרופיל ב-IMDb
 
מארק קמינס (באנגלית: Mark Kamins;‏ 13 באפריל 1955 – 14 בפברואר 2013) היה מפיק מוזיקלי, רמיקסר ודי ג'יי אמריקאי המפורסם בזכות פועליו בסצנת הדאנס בניו יורק. הוא ידוע בעיקר בזכות זה שעזר למנף את הקריירה של הזמרת-יוצרת מדונה, ובכך שהביא אותה לסייר רקורדס. בהמשך, הפיק את סינגל הבכורה שלה "Everybody" ב-1982.
חיים וקריירה

קמינס למד בתיכון אליזבת ארווין בניו יורק. הוא גדל עם הפזמונאי בוב ת'יל ג'וניור (אנ') והם למדו בבית הספר עם מתופף הג'אז דנרדו קולמן (אנ') והצלמת איימי ארבוס (אנ').
כנער, קמינס עבד בחנות התקליטים, רקורד קונקשיין, שם פגש די ג'יים שונים. הדבר הוביל אותו לעסקו בתחום גם כן. לאחר שקמינס סיים את לימודיו בקולג' ב-1977, הוא נסע ללונדון שם עבדה חברתו דאז בווירג'ין מגה-סטורס. בחנות, הוא פגש מישהו שהציע לו עבודה ביוון. כשחזר לניו יורק, הוא עבד במועדון רוק בשם טרקס.
ב-1979, כריס בלקוול, מייסד איילנד רקורדס, שכר אותו לעשות A&R (אנ') עבור חברת התקליטים.
מותו

ב-14 בפברואר 2013, קמינס נפטר בגיל 57 לאחר שסבל מאוטם שריר הלב בגוודלחרה, מקסיקו, שם לימד. הוא הותיר אחריו בן.
הערות שוליים

1 2 3  Ken Scrudato, Ken Scrudato, Mark Kamins, Madonna’s Ex-Boyfriend, Pioneering DJ-Producer Who Helped Launch Her Career, Dies, The Hollywood Reporter, ‏2013-02-15 (באנגלית אמריקאית)
↑  "Good Night Mr. Lewis: Mark Kamins, International DJ"
↑  Madonna – Everybody, נבדק ב-2022-12-24
1 2 3 4 5 6 7  Interview: Mark Kamins on Danceteria and Early ’80s New York, daily.redbullmusicacademy.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb141921088 (data)  GND: 1253703493  ISNI: 0000 0004 3523 1407  MusicBrainz: bf7d6db4-a395-4f1e-b44a-3c097d951ebc  VIAF: 248665263   WorldCat (עם VIAF): 248665263
מודל מבנה צסיום כלוריד

מודל מבנה צסיום כלוריד (CsCl) הוא מודל של גביש יוני שבו האניונים נמצאים ב-8 הפינות של תא היחידה הקובי וקטיון אחד באמצע תא היחידה. בצורה אקוולנטית, ניתן לתאר זאת שהקטיונים נמצאים בפינות של תא היחידה והאניון נמצא במרכז. לכל סוג של יון בגביש יש מספר קואורדינציה 8.
בין התרכובות בעלות המבנה של צסיום כלוריד: CsCl, CsBr, CsI, CsCN, CuZn, NH4Cl.
| צילום גבישי צסיום כלוריד | מבנה גביש של צסיום כלוריד | מבנה תא יחידה של צסיום כלוריד |
| --- | --- | --- |
השוני בין מודל הסזיום כלוריד למודל הנתרן כלוריד

יוני צסיום גדולים מיוני הנתרן ולכן לא יכולים להתאים למרווחים שבין סריג יוני הכלור. בצסיום כלוריד יוני הכלור מאורגנים במבנה קובי פתוח יותר, כאשר יוני הצסיום ממלאים את המרווחים ביניהם.
במבנה של גביש צסיום כלוריד כל יון צסיום מוקף ב-8 יוני כלור וכל יון כלור מוקף ב-8 יוני צזיום. לכן, לצסיום כלוריד יש קואורדינציה 8:8 . תא יחידה של צסיום כלוריד מכיל רק יון אחד מכל סוג. לדוגמה: יש יון צסיום בודד במרכז ויון כלור ( 8X1/8=1 ) אחד בפינות.
כאשר נוצרים כוחות משיכה בין שני יונים בעלי מטענים מנוגדים, משתחררת אנרגיה. ככל שמשתחררת יותר אנרגיה המערכת הופכת ליציבה יותר. כלומר, ככל שיש יותר אינטראקציות בין יונים שליליים וחיוביים, הגביש יהיה יותר יציב.
כאשר מקיפים יון חיובי כמו צסיום עם שמונה יוני כלוריד ולא רק שישה (ולהפך עבור יוני כלוריד, כלומר כל יון שלילי של כלוריד מוקף בשמונה יוני צסיום), מתקבל גביש יציב יותר.
דבר זה אינו מתקיים במודל גביש של נתרן כלוריד בגלל שיוני הנתרן קטנים מיוני הצסיום. אם הם יסתדרו באותו מבנה כמו של הצסיום כלוריד, כל המבנה יתכווץ והדבר יגרום למגע בין יוני כלור אחד עם השני אשר יביא לכוחות דחייה בין יונים שליליים .
בסידור זה כוחות הדחייה גוברים על כוחות המשיכה שיכלו להיווצר בין יון כלוריד לשמונה יוני נתרן. כלומר סידור זה אינו אפקטיבי מבחינה אנרגטית. לעומת זאת כאשר הנתרן הכלורי מסודר במבנה קואורדינציה 6:6 אין כוחות דחייה בין יוני הכלוריד השונים, ולכן זאת הצורה הטובה ביותר לסידור הגביש.
כדי לדעת האם תרכובות במבנה צסיום כלוריד או נתרן כלוריד צריך להתייחס ליחס בין הרדיוס של היון השלילי לרדיוס של היון החיובי.
אם הרדיוס של היון החיובי גדול יותר ב 73% מהרדיוס של היון השלילי אז מתאפשרת קואורדינציה 8 :8 .כאשר ההפרש בין הרדיוסים 41%-73% אז מתאפשרת קואורדינציה 6: 6
| מבנה תא יחידה של צסיום כלוריד | מבנה תא יחידה של נתרן כלוריד |
| --- | --- |
 מבנה קואורדינציה 8:8:  מבנה קואורדינציה 6:6

במודל מבנה של צסיום כלוריד, יון צסיום הוא כ 93% מגודלו של יון כלוריד, כלומר היחס בין רדיוסי היונים נמצא בתחום המתאים לקואורדינציה 8:8. לעומת זאת במודל מבנה של נתרן כלוריד יון נתרן הוא כ-52% מגודלו של יון כלוריד, כלומר היחס בין רדיוסי היונים מתאים לקואורדינציה 6:6.
הערות שוליים

↑  Plyushev, V.E. and Stepin, B. D (1975). Аналитическая химия рубидия и цезия. Moscow: Nauka. p. 96.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  Henry Ehrenreich (1984). Solid state physics: advances in research and applications. Academic Press. pp. 29–31. ISBN 978-0-12-607738-4. נבדק ב-4 ביוני 2011. {{cite book}}:  (עזרה)
מבנה תא יחידה של צסיום כלוריד
לימירה

| --- | --- |

התיאטרון הרומי בלימירה
 היסטוריה
 תקופות:  התקופה ההלניסטית, התקופה הרומית, התקופה הביזנטית
 מיקום
 מדינה:  טורקיה
 מיקום:  "הריביירה הטורקית", חבל ליקיה ההיסטורית
 קואורדינטות:  36°20′34″N 30°10′14″E﻿ / ﻿36.342806°N 30.1705°E﻿ / 36.342806; 30.1705
 לימירה, טורקיה  לימירה
 
תבליט מאנדרטת הזיכרון לגאיוס קיסר בלימירה; אוסף המוזיאון הארכאולוגי באנטליה
אחת הקשתות בגשר לימירה
שברי לוחות שיש ועליהם סמלי המנורה שנחשפו בחפירות לימירה הביזנטית
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
לימירה (בטורקית: Limyra, ביוונית עתיקה: Λίμυρα, בליקית (אנ'): זמורי, Zemuri) הייתה אחת מערי ליקיה ההיסטורית, בחופה הדרומי של אסיה הקטנה. אתרהּ נמצא כ-10 ק"מ מצפון-מזרח לעיר פֿיניקה (אנ') בתחומי נפת אנטליה (אנ') של ימינו.
היסטוריה

קורותיה של לימירה בתקופות הארכאית והקלאסית אינן ידועות לאשורן. היא נזכרת בחיבורו של סטראבון "גאוגרפיקה", בכתבי הגאוגרף והתוכן תלמי, אצל פליניוס הזקן" ואחרים. באמצע המאה ה-6 לפנה"ס נכבשה על ידי הפרסים, ויחד עם שכנותיה הייתה לחלק מהממלכה האחמנית. במאה ה-4 לפנה"ס הובילה לימירה בהנהגת פריקלס, שליט ליקיה (אנ') את מרד הסטרפים (הנציבים, מושלי הפרובינציות) באסיה הקטנה נגד האחמנים. אחרי סילוק הפרסים בידי אלכסנדר הגדול נשלטה ליקיה ברובה בידי תלמי הראשון ובנו תלמי השני אחריו. המקדש שהוקם לכבודם – פטולמאיון (Ptolémaïon) – הוא מהבולטים והמפוארים בשרידי העיר.
כיתר ערי הברית הליקית, קיימה לימירה את מִמשלהּ הפנימי בחסד הרומאים, שבמהלך המאה הראשונה לפני הספירה השתלטו בהדרגה על אסיה הקטנה וליקיה בכללהּ. גאיוס קיסר, נכדו המאומץ של אוגוסטוס שהיה מועמד לרשתו, מת מפצעיו בשובו בשנה 4 מהמערכה נגד הפרתים בארמניה ונקבר בלימירה.
ב-43 לספירה, בימי הקיסר קלאודיוס, הפכה לימירה לחלק מהפרובינקיה הרומית אסיה. העיר המשיכה את קיומה בתקופה הרומית המאוחרת ובתקופה הביזנטית, והיא נזכרת עד המאה ה-13 כמושב בישוף, אך ניטשה בהדרגה לטובת הנמל שלה – פֿיניקה.
חפירות ארכאולוגיות מסודרות נערכות בלימירה מאז 2002 בידי חוקרים מהמכון האוסטרי לארכאולוגיה ומאוניברסיטת וינה.
האתר

לימירה התפרסה למרגלות האקרופוליס ובשרידיה אובחנו שני מרחבים נפרדים מוקפים חומות, שביניהם עובר אפיק נחל. עקב שיבושים בניקוז שקועים חלקים מאתרה במי ביצה. לימירה, כיישובים אחרים בליקיה, בקאריה ובאיים הסמוכים, נפגעה ברעידת אדמה בשנת 141 (אנ').
השרידים הגלויים באתר העיר הם התיאטרון הרומי, בית מרחץ, שדרות עמודים, קטעים מחומות העיר בתקופות שונות, רובם אלה שנבנו בתקופה הביזנטית, עיי כנסיות, קברי סלע שנחצבו ונבנו במעלה ההר, סרקופגים, תבליטים וכתובות בליקית וביוונית. המאוזוליאום של פריקלס, שבימיו הייתה לימירה ראשת ברית הערים הליקיות, מוקם במרומי האקרופוליס. בשטח העיר התחתית בולט שלד אנדרטת הזיכרון של גאיוס קיסר מראשית המאה הראשונה לספירה. תבליטים ופסלים שעיטרו את המבנים האלה אצורים במוזיאון הארכאולוגי של אנטליה.
ממזרח לאתר העיר נמצאים שרידי גשר רומי ("גשר לימירה" (אנ')), שרובו קבור מתחת למשקעי הנהר. אורך הגשר כ-350 מ', הוא נתמך ב-26 קשתות סגמנטליות (אנ') ונחשב לאחד העתיקים מסוגו.
בית הכנסת העתיק בלימירה

במהלך עונת החפירות, שנערכו ב-2012 על ידי חוקרים מן המכון האוסטרי לארכאולוגיה, סמוך לחומת העיר במזרח האתר, נתגלו שברי לוחות שיש ועליהם תגליפים של מנורות שבעת הקנים, שופר ולולב. אף שנמצאו בשימוש משני כאבני ריצוף, הם מעידים על קיום בית כנסת במקום. החוקרים מניחים שהלוחות הללו היו חלק מהמחיצה שבין אולם המתפללים לבין מתחם הבימה וארון הקודש. ציר המבנה שבו נמצאו הלוחות מכוון לדרום-מזרח, והגם שהוא תואם את מערך הבניינים הסמוכים לו בחלק זה של העיר, ניתן להבינו כמכוון לירושלים. גיל המבנה לא נקבע, אך בשל סמיכותו של המבנה לחומת העיר הביזנטית, ומתוך השוואה לבתי כנסת אחרים באסיה הקטנה, הוצע לתארכו לתקופה הרומית המאוחרת, בין המאה הרביעית או חמישית עד השביעית.
בשרידי המבנה, בחלק שהחוקרים רואים בו חצר, נמצא אגן מים שדפנותיו מטויחים. שרידים של צינור חרס מעידים על הולכת מי גשמים מן הגג אל האגן הזה. החוקרים מציעים לראות בו מקווה טהרה.
מציאות בית כנסת מעידה על קיום קהילה יהודית במקום, אולם אין לכך סימוכין ממקורות אחרים, מלבד כתובת קבורה ביוונית המציינת את "יודאס".
הערות שוליים

↑  על
הפטולמאיון בלימירה
↑  לימירה נזכרת ברשומות הכנסייתיות (אנ') כמושב בישוף הכפוף לזה של מירה (Myra); כמה מהבישופים שלה השתתפו בוועידות הכנסייתיות האקומניות
↑  יש מתארכים לשנת 142
↑  ראה אצל זאב וייס,  על הממצאים בלימירה, 2014, עמ' 154
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 233676623   WorldCat (עם VIAF): 233676623
מגן אמה

מגן אמה הוא מגן המיועד לספוג את המהלומה שתחטוף האמה.
זוג מגני אמה של חברת אדידס המיועדים עבור טאקוונדו וכוללים גם מגן למרפק. ניתן לראות את הצד הפנימי המרופד והצד החיצוני הכולל את הסקוצ'ים.
מגנים מסוג זה נפוצים בקרב מתאמנים באמנויות לחימה מכיוון שבמהלך הקרבות נדרשים הספורטאים להדוף מכות של היריב באמצעות היד, ובפרט בעיטות באמצעות האמה. ללא המגן, ישנה אפשרות גבוה כי היד תישבר. ישנם מגנים אליהם מחוברת גם כפפה או מגן למרפק. המגנים לרוב נלבשים מתחת לשרוול.
המגנים מורכבים מגומי או בד, שבתוכו ספוג, לעיתים קשיח ולעיתים רך. ישנם שני סוגים עיקריים של מגנים: מגנים אותם ניתן להדק אל האמה באמצעות סקוצ'ים, והם עשויים גומי. הסוג השני הוא של מגנים העשויים מבד ונלבשים כמו "גרב" על גבי היד, אלו נפוצים פחות ומחירם זול יותר. את המגנים ניתן לרכוש במידות שונות, והם מיוצרים על ידי מגוון רב של חברות. מחירם נע בין עשרות שקלים ועד למאות שקלים.
ראו גם

מגן שוק
מגן שיניים
מארי מרדראק

| --- | --- |

עמוד השער של התרגום לאיטלקית משנת 1682. בדפוס, צוין שמה בראשי תיבות בלבד. שם המשפחה הושלם בכתב יד.
 לידה:  1610 מדרה-לה-רוז, צרפת 
 פטירה:  1680 (בגיל 70 בערך) 
 מדינה:  צרפת 
 עיסוק:  כימאית
 מקום לימודים:  אוטודידקטית
 שפות היצירה:  צרפתית
 תחום כתיבה:  הוראת כימיה
 יצירות בולטות:  La chymie charitable et facile en faveur des dames
 תקופת הפעילות:  מ-1656
 בן זוג:  אנרי דה ויבראק
 
עמוד השער של המהדורת השלישית לספרה שהופיעה בשנת 1687 ללא ציון שמה. היונה הקורנת מסמלת את רוח הקודש. הכיתוב סביבה פירושו "הרוח באשר יחפוץ שם הוא נושב" (הבשורה על פי יוחנן פרק 3 פסוק 8). עיטור שכיח על מטבעות הוותיקן באותן שנים.
מארי מרדראק (בצרפתית: Marie Meurdrac; 1610-1680) הייתה חלוצה בתחום הכימיה ובתחום קידום מעמד האישה ומתן השכלה לנשים בצרפת של המאה ה-17.
מארי מרדראק הייתה האישה הראשונה שפרסמה מדריך מעבדה מדעי ומקצועי שמטרתו הכשרת נשים לעבודה במעבדה כימית לצורך הכנת תכשירים ביתיים ומוצרי יופי.
ספרה "כימיה מיטיבה וקלה לתועלת הנשים" (בצרפתית: La Chymie charitable & facile, en faveur des dames), יצא לאור בשנת 1656 בפריז.
חיים אישיים

מארי מרדראק נולדה למשפחה בעלת אדמות במדרה-לה-רוז (Mandres-les-Roses), היום פרבר של פריז, לונסן מרדראק, נוטריון מקומי, ולאליזבת דובט. אחותה הצעירה קתרין (1613–1676) נודעה בשם העת מאדאם דה לה גואט.
בשנת 1625 נישאה מארי לאנרי דה ויבראק מפקד יחידת המשמר של שארל דה ואלואה שהיה בנו הלא חוקי של שארל התשיעי, מלך צרפת.
לרשותה עמדה מעבדה ביתית, מצוידת היטב בכל הכלים והמערכות המקובלים באותה תקופה, כולל תנור עבורו קיבלה אישור מאת המלך לואי הארבעה עשר.
השכלה

מארי מרדראק חיה בתקופה בה התבצע המעבר בין האלכימיה לכימיה לקראת הכרתה של הכימיה כתחום מדעי במאה ה-18.
בסוף המאה ה-17 היו הגבולות בין אלכימיה לכימיה מטושטשים. הכימיה אף נחשבה לעיתים כענף של הרפואה, בשל מעורבותה בהכנת תכשירים רפואיים. בשפות אירופאיות היו המילים כימאי (chemist), רוקח (apothecary) ומרפא (healer) מילים נרדפות ששימשו לתיאור אדם העוסק בהכנת (רקיחת) תכשירים שונים ובטיפול בחולים.
עם התפתחות והתקדמות השיטה המדעית, פינתה האלכימיה את מקומה לכימיה. הכימאים אימצו רבות מהשיטות ומהמערכות בהן השתמשו האלכימאים ובמקביל נטשו את הגישה המיסטית שאפיינה את האלכימיה. הם דגלו בביצוע ניסויים שיטתיים ובניסחו חוקים וכללים על יסוד ראיות אמפיריות.
ספרים וקורסים להוראת כימיה, המיועדים לרופאים ולרוקחים אך גם לקהל הרחב, החלו לתפוס את מקומם של "ספרי הסודות" שפורסמו על ידי אלכימאים ואלכימאיות במאה ה-16.
מארי מרדראק הייתה אוטודידקטית. בדומה לנשים רבות בתקופתה, למדה את יסודות הכימיה בכוחות עצמה מתוך קריאת ספרי הלימוד שהתחילו להופיע בהמשך למתן הרצאות במוסדות הלימוד ואף ייתכן שנכחה בהרצאות.
הראשון מבין ספרים אלה היה ספרו של ז'אן בגווין, Tyrocinium chymicum (תרגול בכימיה), שפורסם תחילה בלטינית בשנת 1610 ולאחר מכן, בשנת 1615, בתרגום לצרפתית תחת השם "יסודות הכימיה" (Les Éléments de Chimie). הספר סיכם את ההרצאות שהעביר ז'אן בגווין בבית הספר להכשרת רוקחים ורופאים שהיו מעוניינים ללמוד את השיטות המדעיות להכנת תרופות. בית הספר הוקם על ידו בשנת 1604 בפריז באישורו של המלך אנרי הרביעי.
בשנת 1640 נפתח בפריז "הגן המלכותי לצמחי מרפא" (Jardin royal des plantes médicinales) מוסד לימודי שכלל גן של צמחי רפואה, כיתות לימוד ומעבדה. ההרצאות הועברו על ידי מיטב אנשי המדע והיו פתוחות לנשים ולגברים כאחד, אך לא הקנו לשומעים תעודות אקדמיות. המרצים נהגו לסכם את הרצאותיהם בספרים דוגמת הספר Philosophia pyrotechnica (הפילוסופיה של האש) שפורסם על ידי ויליאם דוויסון (William Davisson), כימאי ורופא בחצר המלך לואי הארבעה עשר, תחילה בלטינית בשנת 1635 ולאחר מכן בצרפתית בשנת 1657 וספרו של ניקולאס לה פברה (Nicolas le Fèvre), Traité de la chymie, שפורסם בשנת 1660. הספר, שמטרתו קידום מדע הרוקחות, כלל סקירה מקיפה של כל הידע הכימי שהיה קיים באותה התקופה.
כימיה מיטיבה וקלה לתועלת הנשים

המהדורה הראשונה של הספר "כימיה מיטיבה וקלה לתועלת הנשים" התפרסמה בשנת 1656, כאשר מארי מרדראק הייתה בת 46. זהו מדריך מעבדה, המבוסס על הידע ועל הניסיון שרכשה בעבודתה במעבדתה הפרטית, אך גם על הידע שרכשה מקריאת ספרי הכימאים והאלכימאים בני זמנה. במדריך אפשר למצוא תיאור מפורט ומקצועי של כלי המעבדה והשימוש בהם, תכונות חומרים שונים ושיטות עבודה כגון זיקוק, הרחקת מרכיבים נדיפים, שיקוע, סינון, סיפוח לחות לצורך ייבוש ועוד.
עם צאת המהדורה הראשונה קיבלה המחברת זיכיון בלעדי מאת המלך להפצת הספר למשך עשר שנים, ואישור על כך שתוכן הספר אינו מסכן את הציבור, שניתן לה על ידי רופאים בכירים בפקולטה לרפואה בפריז.
מהדורת 1666, עם הקדמה של הכימאי ז'אן ז'אק, פורסמה בהוצאה לאור CRNS וזכתה להצלחה רבה. בעקבותיה הופיעה מהדורה נוספת בשנת 1674. לאחר מותה של מארי מרדראק, ראו אור מהדורות נוספות: שלוש מהדורות בצרפתית (בשנים 1680, 1687 ו-1711), שש מהדורות בגרמנית (בין השנים 1673 - 1712) ומהדורה אחת באיטלקית בשנת 1682.
הספר בן 334 עמודים מחולק לשישה חלקים. החלק הראשון, מתמקד בעקרונות, שיטות, כלים, מאפיינים ומשקלים. החלק השני עוסק בצמחים ובתרופות העשויות מצמחים. החלק השלישי עוסק בבעלי חיים והחלק הרביעי במתכות. החלק החמישי מתמקד בהכנת תרופות מורכבות והחלק השישי פונה לקהל נשי וסוקר שיטות לשימור וטיפוח היופי בעזרת תכשירים קוסמטיים.
במהדורה הראשונה הופיעה בתחילת כל חלק הקדמה מאת המחברת, בה היא הציגה בין היתר את דעותיה ואת עמדותיה בנושאים אקטואליים, כגון מתן השכלה לנשים, הסכנה הבריאותית הטמונה בשימוש בחומרים מסוימים וצדקה. במהדורות שפורסמו לאחר מותה (1680) הקדמות אלה הושמטו וכך גם שמה של המחברת.
לגבי מקור המרשמים, המחברת הדגישה בהקדמה לחלק החמישי, כי:
אני מודה כי מרבית המרשמים שאני מפרסמת הם פרי עבודתם של רופאים אמינים מהפקולטה של פריז. ניסיתי אותם על חולים עניים והטיפול הצליח. מרשמים אחרים ניתנו לי על ידי חברים. כל המרשמים שהם פרי עבודתי נוסו על ידי.
בשנת 1630, הונחו בצרפת יסודות הרפואה הציבורית. על הרופאים הבכירים הוטלה החובה לטפל ללא תמורה בחולים עניים. במקביל הוקם שירות רפואי קהילתי שניתן על ידי המסדר "בנות הצדקה" (Filles de la charité de saint Vincent de Paul) שנוסד בשנת 1633.
מתוך הזדהות עם הנושא, הדגישה מארי מרדראק בהקדמות לחלקים השונים בספרה את חובת הצדקה, תוך שהיא מעידה על עצמה שאין היא דורשת תמורה עבור השימוש בידע ובניסיון שהיא מעבירה לקוראיה. היא מבקשת מי כל מי שידו משגת לטפל ללא תמורה בעניים באמצעות התכשירים שהוכנו לפי הוראותיה. גם בפרסום הספר היא רואה מין מעשה צדקה:
יהיה זה פשע נגד הצדקה לשמור בסוד את הידיעות שאלוהים נתן לי, מהן כל העולם יכול ליהנות. זאת הסיבה היחידה בגללה החלטתי להוציא ספר זה.