stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרשות נמרודי
הפרשות > פרשת נמרודי ג' - שיבוש המשפט

בתוך כך, בשנת 2000, פרצה פרשייה נוספת - "נמרודי ג'" - כאשר אביו של עופר נמרודי, יעקב נמרודי - איש מודיעין ותיק בעברו, יחד עם ידידו הסופר אריה קרישק, ניסו לשבש את משפטו של הבן. גם נגד נמרודי האב ונגד קרישק הוגשו כתבי אישום, והם הורשעו. על יעקב נמרודי הוטלו חמישה חודשי מאסר בפועל, עשרה חודשי מאסר על תנאי, וקנס בסך 100,000 ש"ח. על קרישק הוטלו חמישה חודשי מאסר בפועל (לריצוי בעבודות שירות לקהילה), עשרה חודשי מאסר על תנאי, וקנס בסך 20,000 ש"ח. יעקב נמרודי ערער על הרשעתו ועל חומרת העונש. בערעור נותרה הרשעתו על כנה, אך בוטל עונש המאסר בפועל שנגזר עליו. קרישק ערער אף הוא, אך ערעורו נדחה. גם המדינה ערערה על קולת העונש, אך ערעורה נדחה.
הפרשות > השפעת הפרשות

פרשות נמרודי טלטלו את עולם התקשורת והפוליטיקה בישראל. בספיחי הפרשה היו מעורבים גם שר המשטרה אביגדור קהלני (שזוכה זיכוי מוחלט), נשיא המדינה עזר ויצמן וראש הממשלה, אריאל שרון, ידידו הקרוב של נמרודי האב, שמאוחר יותר נחשפו קשרים כלכליים ביניהם.
בפרשות, שנמתחו לאורך עשור, היו קשורים בכירי עורכי הדין בישראל, ובהם דן אבי-יצחק (שייצג את עופר נמרודי), יגאל ארנון (שייצג את יעקב נמרודי), ומיכה פטמן (שייצג את אריה קרישק). גלי ההדף של הפרשות והשלכותיהן, המשיכו לחלחל עוד זמן רב ואף עיצבו כללים חדשים בסוגיות של חקירות משטרה, דיני שמירת עדים והליכי משפט.
הערות שוליים

↑  תפ (ת"א) 5880/95 מדינת ישראל נ' עופר נמרודי, פרוטוקול מיום 17.6.98
↑  תפ (ת"א) 3172/94 מדינת ישראל נ' רפי פרידן
↑  רע"פ 3747/99 רפי פרידן נ' מדינת ישראל, ניתן ב-29.7.99
↑  תפ (ת"א)40450/99 מדינת ישראל נ' עופר נמרודי, ניתן ב-25.10.01
↑  פ 2216/01 מדינת ישראל נ' יעקב נמרודי ואריה קרישק, ניתן ב-13.10.02
↑  ע"פ 71737/02 יעקב נמרודי נ' מדינת ישראל, ניתן ב-12.9.04
↑  ע"פ 71840/02 אריה קרישק נ' מדינת ישראל, ניתן ב-12.9.04
↑  עפ 70643/01 מדינת ישראל נ' אביגדור קהלני, ניתן ב-25.10.01
↑  פ 12121/00 מדינת ישראל נ' אביגדור קהלני, ניתן ב-31.7.02
↑  אמיר אורן, חקירת עסקה של חוות שקמים - להכרעת הפרקליטות, באתר הארץ, 3 באוגוסט 2005
דניאל דאוורי

דניאל מוחמד דאוורי (בפרסית: دانیال داوری; בגרמנית: Daniel Mohammad Davari; נולד ב-6 בינואר 1988 בגיסן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן איראני-גרמני המשחק בעמדת השוער ברוט-וייס אוברהאוזן מהליגה הרביעית בגרמניה.
לדאוורי ארבע הופעות במדי נבחרת איראן.
קריירת מועדונים

דאוורי התחיל את הקריירה שלו בקבוצת המילואים של מיינץ 05, בשנת 2009 עבר לזו של איינטרכט בראונשווייג, כאשר שימש גם כשוער השני של הקבוצה הראשונה. לאחר פציעתו של השוער הראשון, דאוורי קיבל את אפודת השוער הראשון. לאחר שהוא חזר מפציעה, דאוורי המשיך כשוער הראשון של המועדון ועלה עם המועדון לבונדסליגה בסיום עונת 2012/2013. ב-18 באוגוסט 2013, דאוורי ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה בהפסד 2-1 נגד בורוסיה דורטמונד.
ב-29 במאי 2014 דאוורי חתם לשנתיים בגראסהופרס ציריך השווייצרית. ב-30 ביולי 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור המועדון במוקדמות ליגת האלופות נגד ליל.
ב-11 ביוני 2015 חתם בארמיניה בילפלד מהליגה השנייה בגרמניה, שם שימש בעיקר שוער משנה לוולפגנג הסל במשך שתי עונות.
ביוני 2017 חתם דאוורי בשורות העולה החדשה לבונדסליגה השנייה, דיסבורג. דאוורי שימש בדיסבורג שוער שני, ובינואר 2019, לאחר שערך שבע הופעות בלבד במדי דיסבורג, חתם ברוט-וייס אוברהאוזן מהליגה האזורית המערבית, שהיא הרביעית בהייררכיית הליגות בגרמניה.
בקיץ 2020, דאוורי חתם ברוט-וייס אסן.
קריירה בינלאומית

דאוורי נולד לאם גרמנית ממוצא פולני ולאב איראני ממוצא מאזנדראני, ומשום כך היה זכאי לשחק עבור שלוש הנבחרות. ב-21 בינואר 2013 זומן לסגל נבחרת איראן, אך הוא דחה את הזימון כיוון שהעונה בקבוצתו הייתה בעיצומה, והוא קיבל את הזימון לקראת המשחק שלאחר מכן. ב-15 בנובמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-3 נגד תאילנד במוקדמות גביע אסיה 2015. דאוורי זומן לסגל האיראני למונדיאל 2014, אך ישב על הספסל כשוער משנה של עלירזא חקיקי.
ארנסט ביברשטיין

| --- | --- |

 לידה:  15 בפברואר 1899 הילכנבאך, פרובינציית וסטפאליה, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  8 בדצמבר 1986 (בגיל 87) נוימינסטר, גרמניה המערבית 
 שם לידה:  Ernst Emil Heinrich Biberstein 
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית, גרמניה הנאצית, גרמניה המערבית 
 מעסיק:  גסטפו 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 השקפה דתית:  לותרניזם 
 פרסים והוקרה:  אות הזהב המפלגתי 
 
ארנסט אמיל היינריך ביברשטיין (16 בפברואר 1899 – 8 בדצמבר 1986). כומר פרוטסטנטי, קצין אס אס ועוצבות המבצע בדרגת "אוברשטומבנפיהרר", פושע מלחמה נאצי.
ביוגרפיה

ביברשטיין נולד בעיר הילכנבאך שבגרמניה בשם ארנסט זימנובסקי, הוא שירת כחייל בצבא הקיסר הגרמני במלחמת העולם הראשונה. אחרי שחרורו, החל ללמוד תאולוגיה וב-1924 מונה לכמורה בכנסייה הפרוטסטנטית.
ב-1926 הצטרף ביברשטיין (אז עדיין ארנסט זימנובסקי) לשורותיה של המפלגה הנאצית. ב-1936 התנדב לאס אס. ב-1941 שינה את שם משפחתו לביברשטיין.
במהלך ממלחמת העולם השנייה שירת כקצין בעוצבות המבצע ("איינזצגרופן"), שתפקידן העיקרי היה התלוות לחיילי הוורמאכט בכיבוש מזרח אירופה, איסוף היהודים באזורים שנתפסו, ורציחתם. לאחר ההתנקשות בחייו של ריינהרד היידריך, מראשי האס.אס, על ידי פרטיזנים צ'כים, מונה ביברשטיין, ביוני 1942, למפקד עוצבה "C" ב"איינזצגרופן".
היה אחראי לרציחתם של קרוב לשלושת אלפים יהודים. בין היתר, הובאו עדויות ראייה להשתתפותו האקטיבית ברציחתם של כשישים יהודים בעיר רוסטוב על הדון (בברית המועצות של אז), ובנוכחותו ופיקודו על הוצאות נוספות להורג. העדויות קשרו אותו לרציחות המוניות באמצעות גז ובורות ההריגה (בהם נורו הקורבנות על סיפם של בורות, שהיו לקברי אחים).
ביוגרפיה > אחרי מלחמת העולם השנייה

ביברשטיין הועמד לדין, יחד עם פושעי מלחמה נאצים אחרים ב"משפט האיינזצגרופן", שהיה חלק ממשפטי נירנברג. ביברשטיין כפר בכל האישומים נגדו.
ביברשטיין הורשע במשפטי נירנברג ונידון למוות, אך עונשו הומתק, והוא יצא לחופשי ב-1958 (כ-10 שנים בלבד לאחר מעצרו). ביברשטיין חזר לעסוק בכמורה ומת בגיל 87 בעיירה נימונסטר שבגרמניה.
לוי ויימן-קלמן

הרב לוי ויימן-קלמן ב'רגע של חולין' בשכונת מגוריו בקעה
לוי ויימן-קלמן (באנגלית: Levi Weiman Kelman, כינויו: הרב לוי, נולד ב-23 ביוני 1953), הוא רב רפורמי, שהקים את קהילת "כל הנשמה" ועמד בראשה במשך שלושים ושתיים שנים. הקהילה, שהיא הקהילה הרפורמית הגדולה בירושלים, משמשת מרכז לחיי רוח יהודית מתקדמת בירושלים, עומדת בחזית המאבק על פלורליזם דתי בישראל, ופועלת בשכונת בקעה בירושלים.
ביוגרפיה

ויימן-קלמן נולד בניו יורק, ארצות הברית לג'קלין (לבית לוי) ולרב וולף קלמן. נצר לעשרה דורות של רבנים רפורמים וקונסרבטיביים.
אביו, כיהן כסגן נשיא כנסת הרבנים הקונסרבטיבים. כאיש האגף הליברלי, היה מהשותפים למאבק למען סמיכת נשים לרבנות בתנועה. הסבא והסבא רבא מצד אביו היו רבנים שהגיעו משושלת של רבני חסידות הוסיאטין (חסידות רוז'ין), וסבו מצד אביו גם שימש כרב קהילה בטורונטו; סבו מצד אמו, הרב פליקס אלכסנדר לוי (אנ') כיהן כרב קהילת טמפל עמנואל בשיקגו, היה ראש הוועד המרכזי של הרבנים הרפורמים (CCAR) ודחף לקבלת מצע קולומבוס ב-1937, שהחליף את מצע פיטסבורג והציג, בין היתר, גישה אוהדת לציונות.
אחותו היא הרבה נעמה קלמן-אזרחי, מראשי היהדות הרפורמית בישראל, שהייתה עד לפרישתה לגמלאות דיקנית קמפוס היברו יוניון קולג' בירושלים, ושהייתה גם, בשנת 1992, לאישה הראשונה בישראל שנסמכה לרבנות.
בשנת 1970 סיים ויימן-קלמן את לימודיו התיכוניים בבית ספר תיכון סטייווסנט (אנ') בניו יורק.
בשנת 1974 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון.
בשנת 1977 הגיע לשנה אחת לישראל כחלק מתוכנית לימודיו ברבנות בסמינר התאולוגי היהודי של אמריקה (JTS) בניו-יורק. בשנה זו בילה זמן רב בקיבוץ גזר, ששם התהדקו קשריו עם אשתו לעתיד.
בשנת 1979 הוכשר לרבנות, עלה לישראל והתגורר בקיבוץ גזר עד שנת 1983. בתקופה זו שימש בשני תפקידים: מטפל בפעוטון לגיל הרך ורב בקיבוץ. כמו כן הוא סייע לחברים בהקמת הקהילה הידועה כיום כקהילת "ברכת שלום".
בשנים 1983-1984 שימש כרב-משנה בבית הכנסת של מערב לונדון (אנ'), בית כנסת רפורמי בלונדון, אנגליה.
בשנת 1984 עבר להתגורר בירושלים, הקים את קהילת כל הנשמה ועסק בשימורה ובפיתוחה של הקהילה במשך 32 שנה. הוא מילא את תפקיד רב קהילת כל הנשמה עד שנת 2017 ואז פרש לגמלאות וקיבל את התואר "הרב המייסד של קהילת כל הנשמה". בשנת 2019 החליף אותו בתפקיד באופן קבוע הרב עודד מזור.
גם לאחר פרישתו, ממשיך ויימן-קלמן להיות חבר קהילה פעיל ותורם.
חיים אישיים

ויימן-קלמן נשוי משנת 1980 לפולה לבית ויימן, במאית סרטים תיעודיים. אב לשלושה ילדים בוגרים.
מתגורר בשכונת בקעה בירושלים.
תפקידים נוספים

ויימן-קלמן מילא במשך השנים תפקידים נוספים במקביל לתפקידו העיקרי כרב קהילת כל הנשמה. ביניהם:
בשנים 1990-2015 היה מרצה בקמפוס הירושלמי של היברו יוניון קולג' ולימד שם תפילה, תלמוד, התפתחות רוחנית, ליטורגיה ורבנות מעשית.
בשנים 1996-1997 יצא לשנת שבתון וכיהן כרב של הקהילה המאוחדת הרפורמית של הונג קונג.
היה חבר מייסד של העמותה שומרי משפט - רבנים למען זכויות האדם. (כיום: עֲשׂוֹת משפט - קול רבני לזכויות האדם), וגם כיהן כיו"ר העמותה.
חבר מועצת הרבנות הרפורמית בישראל (כיהן בעבר כיו"ר המועצה).
חבר מייסד של המועצה הבין-לאומית לשלום.
חבר המועצה הבין-דתית המתאמת בישראל (כיהן בעבר כיו"ר המועצה).
ספרי תפילה בעריכתו

לוי ויימן קלמן, מעין טורנר ושאול ורדי (עורכים), העבודה שבלב: סידור תפילה נוסח קהילת כל הנשמה (סדר תפילות לשבת, מהדורה עברית ומהדורה עברית-אנגלית), ירושלים: קהילת כל הנשמה.
לוי ויימן-קלמן (עורך ראשי) ועודד מזור (עורך אחראי), השמחה שבלב - מחזור לרגלים ולשבתותיהם, ירושלים: קהילת כל הנשמה ומועצת הרבנים המתקדמים בישראל (תשע"ה).
לקריאה נוספת

כל הנשמה (עריכה ורעיון: הירש גודמן, כתיבה: חנן שר), חוברת לרגל חגיגות 25 שנה, ירושלים, הוצאה עצמית, 2010(?).
הילה צבן, בקעה של מטה, ירושלים של מעלה? ג'נטריפיקציה והגירה גבוהה בשכונת בקעה בירושלים, עבודה לשם קבלת תואר דוקטור, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2013 (בעיקר הפרק: "רוחניות באווירה קהילתית - בית הכנסת הרפורמי 'כל הנשמה' ", עמ' 142-150).
אילן אזרחי, "חקר מקרה: המתקפה על קהילת 'כל הנשמה' בירושלים, 1986", בספר: אלעזר בן לולו ועופר שיף (עורכים), התנועה הרפורמית בישראל: מבטים על זהות ועל קהילה, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2022, עמ' 185-203.
הערות שוליים

↑  קהילת ברכת שלום, באתר קהילת ברכת שלום
↑  פרק זה מתבסס על שלושה מקורות עיקריים:

א. דברים שכתב ויימן-קלמן באתר של קהילת כל הנשמה. ב. כל הנשמה (עריכה ורעיון: הירש גודמן, כתיבה: חנן שר), חוברת לרגל חגיגות 25 שנה, 2010. ג. הילה צבן, בקעה של מטה, ירושלים של מעלה? ג'נטריפיקציה והגירה גבוהה בשכונת בקעה בירושלים, עבודה לשם קבלת תואר דוקטור, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2013 (בעיקר הפרק: "רוחניות באווירה קהילתית - בית הכנסת הרפורמי 'כל הנשמה' ", עמ' 142-150).
↑  תומאס פרידמן, תרגום: יונתן פרידמן, מביירות לירושלים, ספרית מעריב - הד ארצי, 1990
↑  אילן אזרחי, חקר מקרה: המתקפה על קהילת 'כל הנשמה' בירושלים, 1986, התנועה הרפורמית בישראל: מבטים על זהות ועל קהילה, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2022, עמ' 185-203
↑  כל הנשמה, חוברת לרגל חגיגות 25 שנה, ירושלים: הוצאה עצמית, 2010(?), עמ' 23
לוח בכניסה לבית הכנסת - "קהילת כל הנשמה"
בית הכנסת של "קהילת כל הנשמה"
בית הכנסת של "קהילת כל הנשמה"
אלברט לי טרינקל

אלברט לי טרינקל (באנגלית: Elbert Lee Trinkle;‏ 12 במרץ 1876 –  25 בנובמבר 1939) היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1916–1922, ולאחר מכן ועד 1926 כמושל וירג'יניה ה-49.
ראשית חייו

אלברט לי טרינקל נולד בעיירה וייטוויל שבמחוז וייט שבוירג'יניה, כבן הצעיר במשפחתו. לאחר שסיים את לימודיו בהמפדן-סידני קולג' ב-1895, הוא למד משפטים באוניברסיטת וירג'יניה, שם הוא היה מנהל "מועדון השמחה של וירג'יניה" (Virginia Glee Club), ולאחר מכן פתח משרד עורכי דין בעירו.
קריירה פוליטית

טרינקל שימש כיושב ראש המפלגה הדמוקרטית בווירג'יניה וכחבר בחבר האלקטורים ב-1916. הוא כיהן שתי תקופות כהונה בסנאט של וירג'יניה בשנים 1916–1922. ב-1921 הוא נבחר כמושל וירג'יניה לאחר שזכה ב-64.6 אחוזים מקולות הבוחרים והביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית הנרי ו. אנדרסון ואת מועמד סיעת השחורים והחומים (אנ') ג'ון מיטשל הבן. טרינקל התפאר בתמיכתו בזכות הבחירה לנשים, וכמה עיתונים זקפו את ניצחונו בבחירות המקדימות בין השאר להצבעת הנשים. טרינקל גם היה נציג מטעם וירג'יניה בוועידות המפלגה הדמוקרטית של 1924 ושל 1928.
מותו והנצחתו

אלברט לי טרינקל נפטר בריצ'מונד ב-25 בנובמבר 1939. הוא נטמן בבית הקברות איסט אנד שבווייטוויל.
אולם טרינקל (לשעבר ספריית טרינקל), שבקמפוס אוניברסיטת מרי וושינגטון (אנ'), ואולם טרינקל שבקמפוס של קולג' ויליאם ומרי (אנ'), נקראו שניהם על שמו, שכן הוא סייע במימון בניית הבניינים. עם זאת, בשל היחס למיעוטים במהלך תקופת חוקי ג'ים קרואו בעת כהונתו כמושל, בחרה אוניברסיטת מרי וושינגטון לשנות את שם הבניין. ב-24 ביולי 2020 שינתה האוניברסיטה את שמו של אולם טרינקל לאולם ג'יימס פארמר, על שמו של פעיל זכויות האזרח והפרופסור לשעבר באוניברסיטה. בקולג' ויליאם ומרי, שונה שמו של אולם טרינקל בספטמבר 2020 ל"אולם האחדות" (Unity Hall). על שמו קרוי גם בניין בקמפוס אוניברסיטת רדפורד.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1658-1659
הערות שוליים

↑  Corks and Curls. Vol. 11. 1898. pp. 190–191.
↑  Tarter, Brent (2021). "'Why Should Not Women Vote?' – Virginia Men Who Supported Woman Suffrage". The UnCommonwealth: Voices from the Library of Virginia. Archived from the original on 2021-04-21.
↑  "UMW Chooses New Name for Building: James Farmer Hall". 24 July 2020.
↑  "W&M board approves principles for naming, renaming campus spaces".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1175998141  ISNI: 0000 0000 3085 6134  LCCN: n87870726  SNAC: w6tb1mw6  VIAF: 31062231   WorldCat (עם VIAF): 31062231
קבר לינקולן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קבר 
 כתובת:  בית הקברות אוק רידג' 
 מיקום:  ספרינגפילד 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1874
 תאריך פתיחה רשמי:  1874 
 אדריכל:  לרקין גולדסמית' מיד 
 קואורדינטות:  39°49′24″N 89°39′21″W﻿ / ﻿39.823333333333°N 89.655833333333°W﻿ / 39.823333333333; -89.655833333333
 www.lincolntomb.org
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה קבר לינקולן(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה קבר לינקולן(למפת אילינוי רגילה) ספרינגפילד שיקגו אורורה רוקפורד ג'ולייט פאוריה ווקיגן ויסקונסין ימת מישיגן  איווה מיזורי קנטקי אינדיאנה מי.קבר לינקולן(למפת אילינוי מוגדלת) ספרינגפילד שיקגו אורורה רוקפורד ג'ולייט פאוריה ווקיגן ויסקונסין ימת מישיגן  איווה מיזורי קנטקי אינדיאנה מי.קבר לינקולן
 
קבר לינקולן הוא אנדרטה בעיר ספרינגפילד שבמדינת אילינוי בארצות הברית, המשמשת כמקום קבורת הנשיא אברהם לינקולן, רעייתו מרי טוד לינקולן ושלושה מארבעת ילדיהם.
תולדות האנדרטה

הנשיא לינקולן נורה בידי מתנקש בוושינגטון די. סי. ב-14 באפריל 1865 ונפטר למחרת. ב-3 במאי הגיע ארונו לספרינגפילד והונח בבניין הקפיטול של המדינה למשך הלילה. למחרת נקבר הארון במרתף קבורה בבית הקברות אוק רידג' (Oak ridge) בעיר, לפי משאלתה של אשת הנשיא. בהמשך הועבר למרתף קבורה אחר.
מיד לאחר הרצח הקימו אזרחים בספרינגפילד אגודה לשם איסוף תרומות להקמת אחוזת קבר ללינקולן בבית הקברות אוק רידג'. בניית המבנה החלה ב-1868, וב-1871 הועברו אליו ארונות לינקולן ושלושה מארבעת ילדיו, שמתו בצעירותם. הקמת המבנה הסתיימה בשנת 1874. לאחר השלמתו נקבר ארון לינקולן במקום הקבוע המיועד לו במבנה, במרכז חדר הקבורה. ב-1882, לאחר מות הגברת לינקולן, נקברה גם היא במבנה.
ארונו של לינקולן הוזז ממקומו מספר פעמים עם השנים. ב-1876 נכשלו שני עבריינים משיקגו בניסיונם לגנוב את הארון כדי לקבל תמורתו כופר. אז הוזז הארון למיקום אחר ובהמשך הוזז שוב מספר פעמים. רק ב-1901 הוחזר הארון למקום משכנו הקבוע.
ב-1895, כאשר רכשה מדינת אילינוי את המבנה מידי האגודה שהקימה אותו, היה מצבו מוזנח. בשנים 1899–1901 נערך בו שיפוץ. בשנים 1930–1931 נערך שיפוץ נוסף של פנים המבנה והוא נחנך מחדש על ידי הנשיא דאז הרברט הובר. מאז כמעט ולא השתנה המבנה.
האנדרטה מהווה אתר היסטורי מדינתי של אילינוי. ב-1960 הוכרזה גם כאתר היסטורי לאומי - אחד האתרים הראשונים שהוכרו ככאלה בארצות הברית. בשנת 1966 הוכללה האנדרטה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
המבנה

האנדרטה ניצבת בליבה של חלקה פתוחה בשטח של 51 דונמים. לפני דרך הגישה לאנדרטה ניצבת פרוטומת ארד של ראש לינקולן. זהו העתק של פרוטומה מעשה ידי הפסל גוטזון ברגלום, הניצבת בבניין הקפיטול בוושינגטון.
האנדרטה היא מבנה גרניט מרובע שלחזיתו הקדמית והאחורית הוצמדו אגפים עגולים למחצה, שבאחד מהם מצויה דלת הכניסה לאנדרטה. זוג טורי מדרגות נגדיים בצידי אגפים אלו מובילות אל גג המבנה. המדרגות והגג מוקפים מעקות מסוגננים. על גבי גג המבנה ניצב מבנה מתומן, המשמש בסיס לאובליסק הניצב עליו והמביא את גובה המבנה ל-36 מטרים. מקיפה אותו טבעת של 37 אבנים מעוצבות כמגינים - כמספר המדינות בארצות הברית בעת הקמת המבנה. כל אבן נושאת שם של מדינה.
לארבעת פינות המבנה המתומן הוצמדו בסיסים עגולים שעל גביהם פסלים. הם מייצגים את חיל הרגלים, חיל הפרשים, הארטילריה והצי של תקופת מלחמת האזרחים. לפני האובליסק ניצב על גבי כן פסל נוסף של לינקולן.
חלל האנדרטה מצופה לוחות שיש. בכניסה אליו משתרעת מבואה עגולה, שבה ניצב העתק ארד מוקטן של פסל לינקולן מאת דניאל צ'סטר פרנץ', הניצב באנדרטת לינקולן שבוושינגטון. לקירות המבואה צמודים 16 פילסטרים, המייצגים את לינקולן ו-15 הנשיאים שקדמו לו, וכן 36 לוחות ארד, כמספר מדינות ארצות הברית בעת מות לינקולן.
שני מסדרונות מובילים אל חדר הקבורה באחורי המבנה. לאורכם ניצבים שמונה פסלים המסמלים תקופות שונות בחיי לינקולן. ארבעה לוחות ארד במסדרונות נושאים טקסט ביוגרפי על הנשיא וקטעים מנאומיו הידועים, ובהם נאום גטיסברג.
במרכז חדר הקבורה ניצבת מצבת השיש האדום של הנשיא, שמשקלה 7 טון. קברי בני משפחתו מצויים בכותל שממולה. מאחורי המצבה ניצבים תשעה דגלים - דגל ארצות הברית, דגל הנשיא ודגלי שבע מדינות שבהן חיו לינקולן ואבותיו. על הקיר מאחורי הדגלים נרשמה אמירה המיוחסת למזכיר מחלקת המלחמה אדווין סטנטון, שנאמרה ברגע מותו של לינקולן: "כעת הוא שייך להיסטוריה" ("Now he belongs to the ages"). תקרת חדר הקבורה עשויה עלה זהב.
המבנה כולל חללי קבורה נוספים שהוכנו עבור צאצאיו של לינקולן, אך הם לא בחרו להשתמש בהם והם נותרו ריקים.
האנדרטה תוכננה על ידי לרקין גולדסמית' מיד.
בקרבת האנדרטה וכחלק מהמתחם שלה ניצבות שלוש אנדרטאות - לבני אילינוי שלחמו ונפלו במלחמת העולם השנייה, במלחמת קוריאה ובמלחמת וייטנאם.
הערות שוליים

↑  בנו הבכור של לינקולן, רוברט טוד לינקולן - לימים מזכיר המלחמה של ארצות הברית - היה היחיד מילדיו שהגיע לבגרות. לאחר מותו ב-1926 נקבר לא באנדרטה עם בני משפחתו, אלא בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
↑  אפה של הפרוטומה נותר נוצץ, בניגוד לשאר חלקיה, משום המסורת שהשתרשה לשפשף את אפו של לינקולן למען המזל.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282157005171  LCCN: sh85077121 
חדר הקבורה
הפרוטומה שלפני האנדרטה
נילי אושרוב

אין תמונה חופשית
נילי אושרוב (נולדה ב-20 בדצמבר 1955, ברמת גן) היא תסריטאית, סופרת, משוררת, עורכת לשונית וסאטיריקנית ישראלית.
ילדות ונעורים

נולדה בשם נילי נבנצל במשפחה דתית-לאומית וגדלה ברמת גן. היא סיימה את לימודיה באוניברסיטה העברית בירושלים במתמטיקה וספרות אנגלית והיא בוגרת בית הספר לתסריטאות בתל אביב של עידית שחורי. לאחר השירות הצבאי החלה להתרחק מהדת ובסוף יצאה בשאלה.
קריירה

אושרוב כתבה תסריטים לסדרות טלוויזיה ישראליות, ביניהן: מעורב ירושלמי, החצר והשיר שלנו. היא עורכת שותפה במוסף הסאטירי "אפעס". אושרוב מפרסמת במשך שנים מקאמות סאטיריות-פוליטיות. מקאמות אלו התפרסמו במשך ארבע שנים בפינה בתוכנית של שי ודרור ברדיו תל אביב ואחר כך בתוכנית שנקראה "המקאמות של נינה". ב-2010 אושרוב מפרסמת את המקאמות באתר ynet. בשנת 2008 יצא ספרה "שיכון צדיקים" בהוצאת מודן, אשר עסק בילדותה בשיכון המפד"ל ברמת גן.
באפריל 2011 יצא לאור הספר "שמאלץ" שכתבה יחד עם השף שמיל הולנד. הספר עוסק במטבח היהודי המזרח אירופאי. בשנת 2013 ערך וביים השחקן והבמאי יוני אילת את הצגת תיאטרון יידישפיל "מונולוגים מהקישקע", על פי טקסטים שכתבה אושרוב בספר זה. ההצגה כוללת מונולוגים בעברית ושירים ביידיש. החל מינואר 2012 - 2016 הייתה משתתפת קבועה בתוכנית הרדיו "סדר יום" עם קרן נויבך ברשת ב' במסגרת הפינה הפוליטית של יום חמישי, עם יואב קרקובסקי ונדב פרי, והתייחסה לאירועים הפוליטיים בפן הקומי-סאטירי שלהם. בינואר 2016 החלה להגיש תוכנית זוגית ברשת ב' בשם "שניים אוחזים", בשיתוף עם עו"ד נדב העצני. התוכנית ירדה לאחר חצי שנה. ב-2017 החלה להגיש, בשיתוף עם העיתונאית טל שניידר, את הפוד-קאסט הפוליטי "הראשונות לזהות" ברשת הפוד-קאסטים "גיקונומי", שם המשיכה לפרסם  מקאמה שבועית. בשנה זו התחילה להופיע בקפה ביאליק עם מופע המקאמות "חרזת לבד?" (בהשתתפות יוני אילת, גלעד שפירא ואביבה גר). ועם פרוץ הקורונה וסגירת הקפה, היא ממשיכה להופיע במופע אישי על במות אחרות ובבתים פרטיים.
אושרוב ממשיכה לפרסם מקאמות באופן סדיר בדף הפייסבוק שלה, ומשתתפת בקביעות במופעי פואטרי סלאם. היא הוציאה לאור ארבעה ספרי ילדים: "טיול עם רוצקי בעברית ופרוסקי" (ספר שבו מארחת העברית את הרוסית), "המנופף הקטן" (איירה: דפנה אוודיש גולן), "היום ההפוך של מיכה" ו"עוד כמה דקות". הספרים נמכרים בחנויות פרטיות. אושרוב מלווה כתיבת אוטוביוגרפיות וכותבת סיפורי חיים.
משפחה ופוליטיקה

אושרוב  נשואה לדוד אושרוב אותו הכירה באוניברסיטה ולזוג שלושה ילדים. אושרוב הוצבה במקום ה-79 ברשימת מרצ לקראת הבחירות לכנסת ה-19. בנה הוא חוקר הדו-לאומיות הערבית וההיסטוריה האינטלקטואלית של פלסטין, אלי אושורוב. כלתה, דינה ברדיצ'בסקי-אושורוב, ממעלה אדומים, מרצה בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב. נכדה, בנם של אלי ודינה, קרוי מיכה על שם ספרה "היום ההפוך של מיכה".
אלכסנדר אנדרונוב

| --- | --- |

 לידה:  11 באפריל 1901 מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  31 באוקטובר 1952 (בגיל 51) ניז'ני נובגורוד, ברה"מ 
 ענף מדעי:  תורת הכאוס, תורת המידול, חשבון דיפרנציאלי 
 מקום קבורה:  Krasnoe Cemetery 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מוסקבה 
 מנחה לדוקטורט:  לאוניד מנדלשטם 
 מוסדות:  האוניברסיטה הממלכתית של ניז'ני נובגורוד 
 תלמידי דוקטורט:  Andrei Victorovich Gaponov-Grekhov, Artemiy Grigorievich Maier, Evgeniya Aleksandrovna Leontovich-Andronova, I. L. Bernshtein, N. A. Zheleztsov, N. V. Butenin, Sergei Alexandrovich Zhevakin, אלכסנדר פלדבאום, יורי ניימרק, יעקב ציפקין, Artemiy Sergeevich Alekseev, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  עיטור הכוכב האדום 
 בן או בת זוג:  Evgeniya Aleksandrovna Leontovich-Andronova 
 צאצאים:  Aleksandr Andronov 
 
אלכסנדר אנדרונוב (ברוסית: Александр Александрович Андронов ‏; 11 באפריל 1901, מוסקבה - 31 באוקטובר 1952, ניז'ני נובגורוד) היה פיזיקאי סובייטי בתחום תורת התנודות ודינמיקה של מערכות.
קורות חיים

אלכסנדר אנדרונוב נולד בשנת 1901 במוסקבה. תוך זמן קצר הוריו התגרשו ואמו עם ילדיה עברה להתגורר לצד סבו, סוחר עמיד. בשנת 1907 הוא נפטר. בשנת 1909 אמו התחתנה שנית. בילדות אנדרונוב רצה להיות רופא כמו אביו החורג.
בשנת 1918, לאחר לימודי בית ספר אנדרונות החל לעבוד בעבודות שונות. הוא התגייס לשורות הצבא האדום. בשנת 1920 הוא חלה בדלקת ראות ושוחרר משירות.
בשנת 1920 אנדרונוב החל ללמוד הנדסת חשמל באוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה ע"ש באומן. בשנת 1923 הוא עבר לאוניברסיטת מוסקבה אותה סיים בשנת 1925 עם התמחות בפיזיקה תאורטית. אנדרונוב המשיך ללימודי תואר שלישי אותם סיים בשנת 1929.
עוד בשנת 1924 אנדרונוב החל ללמד. בשנת 1930 הוא התחיל לעבוד במכון לפיזיקה ליד האוניברסיטה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה אנדרונוה פעל בפרויקטים בעלי אופי ביטחוני. על פעילות זו הוענק לו עיטור הדגל האדום.
לאחר סיום המלחמה אנרדובות פעל במסגרת מכון לבעיות תורת הבקרה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות. הוא פעל להרחבת פעילות המכון תוך שיתוף פעולה עם מדענים צעירים כמו מארק אייזרמן ויעקב ציפקין.
בשנת 1946 אנדרונוב נבחר כחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
עיקר פעילותו של אנדרונוב הייתה בניז'ני נובגורוד בה הוא התגורר משנת 1931. הוא פעל להרחבת האוניברסיטה הממלכתית של ניז'ני נובגורוד תוך הקמת פקלטות חדשות. אנדרונוב כיהן באוניברסיטה בתפקיד פרופסור.
בשנת 1952 אנדרונוב נפטר בבעיית לב.
ויליאם סמית' (מושל וירג'יניה)

ויליאם סמית' (באנגלית: William Smith;‏ 6 בספטמבר 1796 –  18 במאי 1887) היה עורך דין, איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1836–1840, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1841–1843 ובשנים 1853–1861, כמושל וירג'יניה ה-30 וה-35 בשנים 1846–1848 ובשנים 1864–1865, וכחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1876–1877.
ראשית חייו

ויליאם "בילי" סמית' נולד במרנגו שבמחוז ריצ'מונד (כיום בתחומי מחוז קינג) שבווירג'יניה, כבנם של מרי ווה סמית' ושל דודנה ובעלה קיילב סמית'. סבו מצד אמו, שגם הוא נקרא ויליאם סמית', שירת במיליציה המקומית ונפצע במלחמת הלורד דנמור (אנ'). סבו מצד אביו, תומאס סמית', לחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית. דודו, קולונל אוסטין סמית', שירת במלחמת 1812, ולאחר מכן ייצג את מחוז קינג במשך כמה מושבים של בית הנבחרים של וירג'יניה. אביה של משפחת אימו היגר לפני 1663, ואבי המשפחה המשותף, קצין בצי המלכותי, סר סידני סמית', היגר בערך ב-1720. לסמית' היו שישה או שבעה אחים ואחיות, כולל הכומר תומאס סמית', שכיהן בסמית'פילד שבווירג'יניה ובהמשך בפרקרסבורג שבמערב וירג'יניה, וג'יימס סמית'. בילי סמית' למד בבית ספר פרטי בווירג'יניה ובאקדמיית פליינפילד בקונטיקט, ולאחר מכן שב לווירג'יניה כדי ללמוד משפטים בקריאה עצמית.