stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיטר מיטשל

| --- | --- |

 לידה:  29 בספטמבר 1920 סארי, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  10 באפריל 1992 (בגיל 71) בודמין, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  ביוכימיה, bioenergetics, ביולוגיה מולקולרית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קיימברידג'  ג'יזס קולג', קיימברידג'  קווינס קולג 
 מוסדות:  אוניברסיטת קיימברידג'  אוניברסיטת אדינבורו  The Glynn Research Foundation Limited 
 פרסים והוקרה:  מדליית נוברטיס (1973)  קרן פלדברג (1976)  מדליית סיר הנס קרבס (1978)  הרצאת קרוניאן (1987)  פרס רוזנסטיל (1976)  מדליית קופלי (1981)  פרס נובל לכימיה (1978)  עמית החברה המלכותית 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
פיטר דניס מיטשל (באנגלית: Peter Dennis Mitchell; ‏29 בספטמבר 1920 - 10 באפריל 1992) היה ביוכימאי בריטי, שזכה בפרס נובל לכימיה ב-1978 על גילוי המנגנון הכימואוסמוטי (chemiosmosis) של סינתזת ATP.
ביוגרפיה

מיטשל נולד בסארי שבאנגליה, לכריסטופר גיבס מיטשל ולקייט ביטריס דורותי טפלין. את התואר במדעי הטבע קיבל מאוניברסיטת קיימברידג', ובו התמחה בביוכימיה. ב-1942 החל לחקור במחלקה לביוכימיה של אוניברסיטת קיימברידג', וב-1951 קיבל דוקטורט על מנגנון הפעולה של פניצילין. ב-1955 הוזמן על ידי פרופסור מיכאל סוואן לסייע בהקמה של מחלקת מחקר חדשה, המחלקה לכימיה ביולוגית, באוניברסיטת אדינבורו, שם עבד עד 1963, אז פרש עקב בעיות בריאותיות.
בשנות ה-60, נמצא שה-ATP הוא מטבע האנרגיה של התא, אולם התאוריה הרווחת הייתה שה-ATP נוצר במיטוכונדריה באמצעות זרחון ישיר של PO3‎ במצע עשיר בזרחן. למיטשל הייתה תאוריה אחרת, שגרסה שה-ATP נוצר באמצעות אנרגיה פוטנציאלית הנובעת מריכוז שונה של מצע בשניי צדי הממברנה ובמעבר של הגרדיאנט האלקטרוכימי, תאוריה אותה פרסם ב-1961. המאמר שפרסם כלל תכנון לניסוי ראשון שיכול היה לבחון את ההשערה. בשנת 1965 אימץ חלק מבניין משוקם בקורנוול כמעבדת מחקר. הוא ועמיתתו למחקר, ג'ניפר מויל (Jennifer Moyle), הקימו ארגון למימון מחקריהם, Glynn Research Foundation, והם החלו לחקור תגובות של גרדיאנטים אלקטרוכימיים. התאוריה כוללת צידוקים ניסויים לה, ובהם ממצאים של מעבדות שונות על משאבות פרוטונים שזירזו את יצירת ה-ATP ועל מפרי צימוד המעכבים את יצירת ה-ATP, פורסמה ב-1965 ומאוחר יותר פורסמה שנית ב-1966 וב-1968.
התאוריה של מיטשל הייתה הבסיס להבנת השלב האחרון של תהליך הזרחון החמצוני ובהבנת המנגנון של ATP סינתאז. מיטשל הבין שתנועה של יונים באמצעות הפוטנציאל האלקטרוכימי יכול לספק אנרגיה לצורך יצירה של ATP, השערה שנתמכה על ידי מידע שהיה ידוע בשנות ה-60 על הבדלי פוטנציאלים בין צידי הממברנה. הפוטנציאל האלקטרוכימי מושפע הן ממטען היונים, היוצר כוח חשמלי, והן מההפרש בריכוזם בשני צדי הממברנה וכוחות תרמודינמיים, היוצרים גרדיאנט כימי להשוואת הריכוז. הוא אף הראה שה-ATP סינתאז מצומד לתהליכי העברת האלקטרונים במיטוכונדריה. התאוריה שלו הוכחה כאשר התגלה המבנה של ה-ATP סינתאז. בהמשך, חקר מיטשל תהליכים הקשורים בתהליך הזרחון החמצוני, כגון העברת האלקטרונים בשרשרת מעבר האלקטרונים על ידי חמצון קווינול.
פרסים ותארים

חבר בחברה המלכותית (1974)
חבר חוץ באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1975)
חבר חוץ באקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) (1977)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת שיקגו (1978)
פרס נובל לכימיה (1978)
מדליית קופלי של החברה המלכותית (1981)
תהליך הזרחון החמצוני
פייטרו קוך

| --- | --- |

 לידה:  18 באוגוסט 1918 בנוונטו, איטליה 
 הוצאה להורג:  4 ביוני 1945 (בגיל 26) רומא, ממלכת איטליה 
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה 
 
פייטרו קוך (באיטלקית Pietro Koch‏ (18 באוגוסט 1918 - 4 ביוני 1945) היה חייל איטלקי, מנהיג "כנופיית קוך" (Banda Koch) קבוצה הידועה לשמצה בשל הפעילות האנטי-פרטיזנית שלה והשותפות שלה בהשמדת יהדות רומא ברפובליקה של סאלו.
ביוגרפיה

נולד בבנוונטו כבנם של אולגה פוליטי ואוטו קוך, סוחר יינות וקצין בדימוס של הצי הקיסרי הגרמני, שירת תקופת מה בגרנדירים מסרדיניה(אנ') והודח מהצבא ב-1939 בעוון העלבת קצין. התגורר בפרוג'ה, עסק בתיווך מקרקעין, נישא אולם התגרש אחרי מספר חודשים אחרי שאשתו תפסה אותו בוגד בה.
באביב 1943 נקרא לשירות ברגימנט ה-20 של הגרנדירים ושוחרר בספטמבר אחרי הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה. התגורר בפירנצה ושם הצטרף למפלגה הפשיסטית הרפובליקנית, שהוקמה לאחר הדחתו של מוסליני מראשות הממשלה ופיזור המפלגה הפשיסטית הלאומית.
אחרי שטוליו טמבוריני(אנ') הקים את כוח המשטרה של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית(אנ'), הצטרף קוך למשטרה זו. קוך הפך להיות בן חסותו של הרברט קפלר(אנ'), מפקד ה-אס דה ברומא ולאחר מכן מפקד משטרת רומא. קוך השתתף עם אריך פריבקה בחקירות של חשודים, חקירות שכללו עינויים.
בינואר 1944, הקים את "כנופיית קוך" ככוח משימה מיוחד לציד פרטיזנים וריכוז המגורשים עבור הגרמנים. כנופיה שהייתה ידועה באכזריותה. טוליו טמבוריני העמיד לרשות הכנופיה מבנה ברומא ששימש ככלא והיו בו תאי עינויים למלוכנים, סוציאליסטים, קומוניסטים ושאר מתנגדי השלטון וכן עצרה הכנופיה יהודים שרובם נשלחו למחנות ההשמדה. למשל בלילה שבין 3 ל-4 בפברואר פשטו אנשי הכנופיה על הבזיליקה של סנט פאולו ועצרו 67 בני אדם, בהם יהודים שמצאו שם מקלט. במהלך התקפה היה קוך אחראי להריגתם של מאות בני אדם.
אף על פי שהיה חסר השכלה אקדמית רשמית תבע קוך מפיקודיו לכנותו "דוקטור". במהלך החקירות, השתמשו קוך ואנשיו בעינויים שונים, אם העציר לא דיבר, למשל לא גילה מי הוא ומה הייתה פעילותו הפוליטית, היו מכים אותו ברמות שונות של אלימות, מסטירות, דרך הטחתו בקיר, העברתו דרך שתי שורות של חוקרים שהכו אותו וכדומה. המכות היו בידיים חשופות, באגרופנים, עם קתות רובים ובעזרת שוטים. לאחר מכן היה נלקח הנחקר לבידוד בתא צפוף ומחניק ואם לא דיבר היה עוברים לענותו בעזרת חשמל, אש וזריקות, כולל כאלו שהכילו חומרים שאמורים לדובב אדם, וכן הוצאות להורג מדומות.
לאחר כיבוש רומא על ידי בעלות הברית הצטרפו קוך ורוב אנשיו לשיירה של אויגן דולמן(אנ') והעבירו את מוקד פעילותם למילאנו.
ההנהגה הפשיסטית הרגישה מאוימת מכוחו של קוך ולכן ב-25 בספטמבר פשטו כוחות משפטרה על הווילה ששימשה את קוך, עצרו כ-50 מחברי הכנופיה, החרימו את השלל שהכנופיה צברה ופירקו את הכנופיה למרות מחאותיו של קפלר. ב-17 בדצמבר 1944 קוך נעצר בכלא סן ויטורה(אנ') במילאנו, קוך הצליח להימלט ב-25 באפריל 1945 אולם הסגיר עצמו ב-1 ביוני, הוא הועמד למשפט, נמצא אשם ונדון להוצאה להורג. ההוצאה להורג בוצעה ללא דיחוי במבצר ברווטה(איט').
פטריק הקדוש

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־4 בריטניה, רומא העתיקה 
 פטירה:  המאה ה־5 Saul, Ulaid 
 חג:  17 במרץ, March 17 
 
פסל של פטריק הקדוש
יום פטריק הקדוש, בואנוס איירס (ארגנטינה)
פטריק הקדוש (המאה ה-5) הוא הקדוש הפטרון של אירלנד, ומבשרה של הנצרות באי.
פטריק נולד למשפחה בריטית בת לתרבות הרומאית, בכפר בבריטניה שנקרא בנאוום, אשר לא ידוע היכן מקומו, ומניחים כי הוא מצוי בשפך הנהר סוורן. אביו היה קלפורניוס, אזרח רומאי, בן למשפחה נוצרית דתית. בגיל שש עשרה נשבה פטריק על ידי שודדים אירים, אשר פשטו על כפרו ולקחו בשבי אלפי אנשים. פטריק נמכר כעבד באירלנד.
לפני שביו לא היה פטריק אדוק בדתו, אך שביו חיזק את אמונתו. שש שנים היה עבד, ועבד בעיקר כרועה. במהלך התבודדותו עם הצאן נתגלו לפטריק, לפי המסורת הנוצרית, חזיונות דתיים, אשר עודדו אותו להימלט מן השבי. הוא נמלט מן השבי בגיל עשרים ושתים ושב לבריטניה על מנת להתאחד עם משפחתו. בשנים אלו הייתה בריטניה נתונה במהומה ובתוהו ובוהו, בעקבות עזיבת הצבא הרומי בשנת 407 והתמוטטות השלטון הרומי המרכזי בשנת 410. הנצרות נסוגה בפני פולשים סקסונים פגנים. לפי המסורת הנוצרית, חיזיון שנגלה לפטריק בחלום ציווה עליו להמשיך ולהפיץ את הנצרות באירלנד וכך להחזיר לשוביו טובה תחת רעה. לאחר שהכשיר עצמו במשך שתים עשרה שנים, שב פטריק לאירלנד, כפי הנראה בשנת 462 לספירה. (יש מחלוקת בדבר התאריך המדויק, והוא נע בין 432 לספירה ו-462 לספירה). אירלנד הייתה עדיין ברובה עובדת אלילים, אם כי לפטריק קדמו מיסיונרים כפלאדיוס, אשר פעל בתחילת המאה החמישית באירלנד, אך אין לדעת מה היה היקף הצלחתו כמיסיונר.
הצלחתו של פטריק הייתה מהירה והחלטית. הוא ארגן את הנוצרים המעטים שנמצאו כבר באי, ניצר את ממלכות עובדי האלילים, והפך את הכנסייה הנוצרית של אירלנד לחלק בלתי נפרד מן הכנסייה הנוצרית באירופה, שמרכזה ברומא. הנוצרים המעטים שהיו באירלנד עם בואו היו מרוכזים בדרומה של המדינה, ולכן פעל פטריק במיוחד במחוזות אלסטר וקונכט בצפון ובמערב, אשר שם לא היה כל ידע על הנצרות. היו אלה מאמציו של פטריק אשר העלו את אירלנד על המסלול לקראת היותה מדינה נוצרית, אם כי תחלופנה עוד כמאה שנה בטרם תדביר הנצרות את הדתות המתחרות באי.
פטריק ייסד מנזרים רבים, אשר הפרידו בין נזירים ונזירות. היה זה בסיס לתנועה שפרחה באירלנד באופן בו לא פרחה באף מקום אחר באירופה.
פטריק היה בין ההוגים הראשונים אשר תמכו בביטולה של העבדות.
לפי האמונה הנוצרית הרווחת, הישג מופלא נוסף המיוחס לפטריק הוא גירושם של כל הנחשים מאירלנד, אם כי יש הטוענים שמדובר למעשה באלגוריה לכך שגירש את הכוהנים הדרואידים מן האי.
על פי האגדה, לימד פטריק את אנשי אירלנד על השילוש הקדוש והדגים זאת באמצעות עלה התלתן המשולש, שהפך מאז לסמלה של אירלנד.
לא ידוע תאריך מותו של פטריק והרבה תאריכים הוצעו בין 460 ל-493. יום פטירתו, ה-17 במרץ הפך לחגם הלאומי של האירים - "יום פטריק הקדוש".
ראו גם

צלב פטריק הקדוש
יום פטריק הקדוש (סיינט פטריק'ס דיי)
באר פטריציו הקדוש
פייטת מרטיננגו

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  ג'ובאני בליני
 תאריך יצירה:  1505 קביעה עם תאריך גרגוריאני מלפני 1584 
 טכניקה וחומרים:  צבעי-שמן על לוח עץ
 ממדים בס"מ
 רוחב:  87 ס״מ 
 גובה:  65 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  883
 מיקום:  גלריית האקדמיה, ונציה
 
"פייטת מרטיננגו" או "פייטה" (1505) הוא ציור מאת ג'ובאני בליני, הנמצא באוסף גלריית האקדמיה בוונציה.
תיאור

הפייטה שיצר בליני בשנת 1505 הוזמנה על ידי משפחת מרטיננגו (Martinengo). זו היא הפייטה האחרונה שיצר האמן, באותה תקופה יצר גם את תמונת המזבח עבור כנסיית סן זכריה בוונציה.
במרכז הציור מתוארת מרים, אם ישו. היא מתוארת כאשה לא צעירה, הישובה על הארץ ולובשת שמלה סגולה, צעיף לבן וגלימה כחולה, המכסה גם את ראשה. היא מערסלת בל רגליה את גופת ישו, המתואר כגבר צעיר, בעל שיער ארוך וזקן חומים. גופו עירום ורק אזור חלציו מכוסה בד לבן. סימני הסטיגמטה העדינים בולטים על רקע גופו הבהיר. חוקרים מצאו בתיאור ישו השפעה של יצירתו של אלברכט דירר, או של ציור פלמי.
הדמויות נמצאות במישור קדמי, המעוצב כשטח אדמה חשופה בעל קיעור. במישור מרוחק יותר מתוארת צמחייה נמוכה וכן גזע עץ תאנה כרות המכוסה בקיסוס. ברקע מתוארת עיר ובה מבנים ממשיים שונים, ובהם הדואמו של ונציה, סנט אפולינרה אין קלאסה ברוונה ומבנים נוספים.
הערות שוליים

↑  ראו: The Accademia Galleries in Venice: General Catalogue, Electa, Venice, 2009, p. 124
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Bildindex: 07702690 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פקונדו רונקגליה

פקונדו סבסטיאן רונקגליה (בספרדית: Facundo Sebastián Roncaglia; נולד ב-10 בפברואר 1987 בצ'חארי שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת אריס לימסול. יודע לשחק גם כבלם.
קריירת מועדונים

רונקגליה נולד בצ'חארי שבמחוז אנטרה ריוס, ארגנטינה, להורים ממוצא איטלקי. הוא גדל במחלקת הנוער של בוקה ג'וניורס. ב-21 באוקטובר 2007 ערך רונקגליה את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הארגנטינאית בתיקו 1:1 נגד אסטודיאנטס לה פלאטה. הוא לקח חלק בזכייתה של בוקה ג'וניורס באליפות ארגנטינה באפרטורה 2008.
ב-27 ביולי 2009 הושאל רונקגליה לאספניול מליגת העל הספרדית. ב-30 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 1:0 לאתלטיק בילבאו במסגרת המחזור הראשון בליגה. ב-29 בנובמבר הורחק לראשונה בקריירה, לאחר שספג כרטיס צהוב שני בהפסד 4:0 לאתלטיקו מדריד במסגרת המחזור הרביעי בליגה. הוא חזר לבוקה ג'וניורס בתום העונה, לאחר שערך 21 הופעות ליגה באספניול.
עם חזרתו הושאל רונקגליה לאסטודיאנטס לה פלאטה מליגת העל הארגנטינאית. ב-8 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 1:0 על ניואל'ס אולד בויס במסגרת המחזור הראשון בליגה. הוא ערך 25 הופעות ליגה במועדון וזכה איתו באליפות ארגנטינה באפרטורה 2010.
בחודש יולי 2012 הצטרף רונקגליה לפיורנטינה מהסרייה א' בהעברה חופשית. ב-18 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 2:0 על נוברה במסגרת הגביע האיטלקי. ב-25 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', כששיחק 90 דקות בניצחון על אודינזה במסגרת המחזור הראשון. ב-22 בספטמבר הבקיע רונקגליה את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-20 בתיקו 1:1 נגד פארמה במסגרת המחזור הרביעי בליגה. בעונתו הראשונה במועדון ערך רונקגליה 24 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים, ובעונתו השנייה הוסיף 13 הופעות ליגה.
לקראת עונת 2014/2015 הושאל רונקגליה לגנואה, גם היא קבוצה מהסרייה א'. ב-14 בספטמבר 2014 ערך רונקגליה את הופעת הבכורה שלו במועדון, במשחק ליגה נגד קבוצת האם שלו, פיורנטינה, במסגרת המחזור השני. הוא הורחק בדקה ה-72 של המשחק לאחר שספג שני כרטיסים צהובים. בעונת ההשאלה שלו בגנואה ערך רונקגליה 32 הופעות ליגה. בתום העונה חזר לפיורנטינה.
ב-12 ביולי 2016 חתם לארבע שנים בסלטה ויגו. ב-22 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0–1 ללגאנס. ב-6 באוקטובר 2016 הבקיע את שערו הראשון בניצחון 1–2 על ולנסיה. ב-11 במאי 2017 כבש שער בחצי גמר הליגה האירופית בתיקו 1-1 נגד מנצ'סטר יונייטד בו הורחק באדום.
ב-31 בינואר 2019 הושאל לוולנסיה עד לתום העונה. ב-10 בפברואר ערך את הופעתו הבכורה בתיקו 0-0 נגד ריאל סוסיאדד. בסיום העונה זכה עם הקבוצה בגביע הספרדי.
ב-8 באוגוסט 2019 חתם באוססונה לעונה אחת. ב-25 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 2-0 לריאל מדריד. ב-5 באוקטובר כבש את שערו הראשון בניצחון 2-1 על ויאריאל.
ב-24 באוגוסט 2021 חתם באריס לימסול הקפריסאית.
קריירה בינלאומית

ב-16 בנובמבר 2013 ערך רונקגליה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארגנטינה, כששיחק 63 דקות בתיקו 0:0 נגד נבחרת אקוודור במשחק ידידות. הוא היה חלק מהסגל של המאמן חרארדו מרטינו לקופה אמריקה 2015, ושיחק במשחק הפתיחה בו סיימה נבחרת ארגנטינה בתיקו 2:2 נגד נבחרת פרגוואי. נבחרת ארגנטינה סיימה את הטורניר כסגנית הזוכה.
תארים > בוקה ג'וניורס

אליפות ארגנטינה (3): אפרטורה 2008, אפרטורה 2011, 2022
גביע ארגנטינה (1): 2011/2012
תארים > אסטודיאנטס לה פלאטה

אליפות ארגנטינה (1): אפרטורה 2010
תארים > ולנסיה

גביע המלך הספרדי (1): 2018/2019
פירופוספט

| --- | --- |

יון פירופוספט
 שם סיסטמטי:  Pyrophosphate
 שמות נוספים:  דיפוספט Diphosphate
 כתיב כימי:  P2O7 -4
 מספר CAS:  14000-31-8
פירופוספט (pyrophosphate) הוא יון המכיל שני אטומי זרחן הקשורים דרך אטום חמצן בקשר P-O-P. פירופוספט נמצא במלחים ואסטרים של חומצה פירופוספטית  H4P2O7 שהיא  אנהידריד של חומצה זרחתית  2H_{3}PO_{4}\rightleftarrows H_{4}P_{2}O_{7}+H_{2}O . מקור השם הוא באופן ההפקה: חימום של פוספט או חומצה זרחתית (פירו= קידומת מהמילה היוונית πυρός שמשמעה אש).   קיימים כמה מלחים של יון הפירופוספט כדוגמת דיסודיום פירופוספט Na2H2P2O7 או טטרה סודיום פירופוספט Na4P2O7. תרכובות פירופוספט הן מלחים שצבעם לבן ומלחי פירופוספט של מתכות אלקליות מסיסים במים. בתמיסה יון הפירופוספט יכול לשמש כליגנד עם יוני מתכות מעבר או סידן. ניתן לחבר עוד יחידות זרחה לשרשרת של פוליפוספט שנוסחתה הכללית  P_{n}O_{3n+1}^{-n-2}
בביוכימיה מסמנים פירופוספט ppi ( inorganic pyrophosphate) והוא נותר למשל בפירוק של טריפוספטים למשל ATP למונופוספטים דוגמת cAMP
יון פירופוספט משתחרר כאשר נוקלאוטיד נכנס לשרשרת DNA או RNA.
פדרו דה ואלדיביה

| --- | --- |

 לידה:  17 באפריל 1497 Castuera, ספרד 
 פטירה:  25 בדצמבר 1553 (בגיל 56) מקדוניה הצפונית 
 מדינה:  כתר קסטיליה 
 תפקיד:  Royal Governor of Chile (1540–1547)  Royal Governor of Chile (1549–1553) 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 בן או בת זוג:  Marina Ortíz de Gaete   Marina Ortíz de Gaete 
 חתימה:   
 
גוטיירס פדרו דה ואלדיביה (בספרדית: Gutierrez Pedro de Valdivia; נולד ככל הנראה ב-1500, מת ב-1553) היה קונקיסטאדור ספרדי והמושל הראשון של צ'ילה. לאחר ששירת עם הצבא הספרדי באיטליה ובפלנדריה, הוא נשלח לאמריקה הדרומית בשנת 1534, שם כיהן תחת פרנסיסקו פיסארו בפרו. בשנת 1540 הוא הוביל משלחת של 150 ספרדים לתוך צ'ילה, שם הביס כוח גדול של אינדיאנים, והקים את סנטיאגו דה צ'ילה בשנת 1541, ואת קונספסיון בשנת 1550. פדרו דה ואלדיביה החיל את החוקים הספרדיים על צ'ילה שמצפון לנהר ביו ביו בשנת 1546, ולאחר שלחם שוב בפרו, כבש גם את שאר חלקי צ'ילה. בשנת 1553 נתפס, והוצא להורג בידי האינדיאנים.
בצעירותו

פדרו דה ואלדיביה נולד ככל הנראה בשנת 1500 (לטענת מקורות מסוימים, הוא נולד ב-1497 או ב-1505) במחוז אקסטרמדורה בספרד, למשפחת אצולה (אידאלגו (אנ') . בשנת 1520 התגייס לצבא הספרדי של קרל החמישי ולחם בפלנדריה בשנת 1521 ובאיטליה בשנים 1522 ו-1525. פדרו דה ואלדיביה השתתף בקרב פאביה כחלק מהכוחות של המרקיז של פסקארה. הוא הגיע לאמריקה בשנת 1535, בילה שנה בוונצואלה, ולאחר מכן עבר לפרו בשנת 1537.
בפרו הוא לחם לצידו של ארננדו פיסארו במאבקו נגד דייגו דה אלמגרו ולחם בקרב לאס סלינס בשנת 1538, בו הובס אלמגרו. לאחר מכן חבר לארננדו וגונסאלו פיסארו בכיבוש הפרובינציות קייאו ולאס צ'רקאס בפרו עילית (כיום בוליביה). כמחווה על עזרתו בכיבוש אדמות אלה, הוענק לו מכרה כסף והוא הפך לאיש עשיר.
ואלדיביה התחתן בספרד עם מאריה אורטיס דה חאטה, אבל בפרו התחבר עם האלמנה אינס דה סוארס, שהמשיכה איתו לצ'ילה ושימשה לו כפילגש.
המשלחת

לאחר הכישלון של המשלחת של דייגו דה אלמגרו בשנת 1536 נותרו אדמות דרום פרו (שנקראו אז נואבה טולדו) מחוץ להישג ידם של הספרדים. ואלדיביה ביקש מהמושל פרנסיסקו פיסארו רשות להשלים את כיבוש השטח הזה. הוא קיבל את רשותו, אך מונה רק לסגן המושל, ולא למושל כפי שרצה.
במשלחת צצו בעיות מתחילתה. ואלדיביה נאלץ למכור את האדמות ואת המכרה שקיבל, כדי לממן את המשלחת. מחסור בחיילים ובהרפתקנים היה בעייתי גם משום שהם לא היו מעוניינים לכבוש אדמות שאיכותן ירודה ביותר. יתר על כן, בזמן שהוא הכין את המשלחת, הגיע פדרו סאנצ'ו דה הוס מספרד עם מענק מלכותי באותה מדינה. כדי למנוע קשיים, יעץ פיסארו לשני המתחרים להצטרף לענייניו, ובתאריך 28 בדצמבר 1539, נחתם חוזה השותפות.
המשלחת הקטנה עזבה לבסוף את קוסקו שבפרו בינואר 1540, באישורו של פיסארו ועם דה הוס כשותף. רק אישה אחת הייתה בין הנוסעים, אינס דה סוארס, הפילגש של ואלדיביה. בדרך סחף איתו 150 ספרדים נוספים שנמשכו לתהילתו. ואלדיביה החליט להימנע ממעבר בהרי האנדים, שהוכחו כקטלניים לצבאו של אלמגרו, והחליט לעבור דרך מדבר אטקאמה. דה הוס ניסה בדרך להתנקש בחייו של ואלדיביה וכשל. דה הוס קיבל חנינה, אך הורד למעמד נחות מאותו רגע. ילידי האזור לא ששו לבואם של הספרדים, מאחר שסבלו התעללויות בעבר תחת אלמגרו. בעזרת הבטחות רבות, ואלדיביה הצליח להחזיר לעצמו את האמון שלהם. לאחר צעידה של חמישה חודשים וסבל רב, הם הגיעו לעמק קופיאפו, שבו ואלדיביה קבע חזקה על הקרקע בשם מלך ספרד.
בדצמבר 1540, 11 חודשים לאחר שעזבו את קוסקו, המשיכו חברי המשלחת דרומה והגיעו לעמק נהר מאפוצ'ו, בו הם הקימו את עיר הבירה של הטריטוריה. העמק היה מאוכלס בצפיפות בילידים, האדמה הייתה פורייה, אך לא היו מים ראויים לשתייה בשפע. שתי גבעות גבוהות סיפקו הגנה.
ב-12 בפברואר 1541 ייסד ואלדיביה רשמית את העיר סנטיאגו דה לה אקסטרמדורה החדשה (על שמו של יעקב בן זבדי, סנטיאגו בספרדית, ועל שם אקסטרמדורה, מקום הולדתו של ואלדיביה בספרד). הטקס נערך למרגלות הגבעה Huelén (המוכרת כיום כגבעת סנטה לוסיה).
לאחר שהגיעו לצ'ילה יצאו ואלדיביה ואנשיו מגדרם כדי לשחזר את מערכת היחסים בין הספרדים לבין האינדיאנים אשר נפגעו קשות על ידי אלמגרו בדרכיו האכזריות. בתחילה הצליח ואלדיביה להתמודד עם האוכלוסייה בדרכי שלום, אך לא לאורך זמן. אחת ההוראות הראשונות שוואלדיביה נתן הייתה לבנות ספינה על נהר אקונקגווה, ולשלוח לפרו אספקה נוספת בשירות שליחים, אך עד מהרה המשלחת חזרה לסנטיאגו כדי לדכא מרד. הספרדים חשפו מהר מאוד את תאוות הבצע שלהם כאשר נפוצה שמועה על הימצאות זהב באזור ולפראיסו, והחלו לכפות על הילידים לעבוד במכרות מארגה מארגה למענם.
לידתה של הקולוניה

כלקח מהרצח של פרנסיסקו פיסארו ב-1541 מינה ואלדיביה עצמו למושל של הטריטוריה באמצעות מועצת העיר החדשה, הוציא את צ'ילה משליטה פרואנית, והשליט בה את סמכויות המלך. ואלדיביה עודד את הגילוי של דרום צ'ילה, וגילה כי צ'ילה עשירה במינרלים, אך הזהב שבה מועט, והתושבים האראוקנים עוינים.
לידתה של הקולוניה > חורבן סנטיאגו

לאחר תקופה מסוימת של שלום החלו הילידים להתנגד לפולשים. ואלדיביה הביס את השבטים בקאצ'אפואל. הרחק משם, ב-11 בספטמבר 1541, תקפו המקומיים בראשות מיצ'ימאלונקו את סנטיאגו. על ההגנה של העיר הופקדה הפילגש אינס דה סוארז. הספרדים, שהיו נחושים להילחם עד מוות, הצליחו בסופו של דבר להדוף את האינדיאנים בחזרה. ואלדיביה וחייליו חזרו בזמן כדי להציל את הבירה.
למרות זאת, בסיום הקרב, העיר נחרבה כליל, אדמות נחרכו, ואך ורק מעט חיות, יבול ורכוש שרדו את הקרב. ואלדיביה דאג בזמן שלאחר מכן להגן על מה שנשאר מפני התקפה אינדיאנית, על ידי חימוש של חיילים, על מנת לשמור על הסמכות הספרדית.
אירוע זה נחשב לכישלון אמיתי בכיבוש הטריטוריה הצ'יליאנית. התנגדות האינדיאנים הלכה והתחזקה, וכאשר הספינה שנבנתה על נהר אקונקגווה נהרסה על ידי הילידים שלח ואלדיביה שלח לפרו את סגנו אלונסו דה מונרוי כדי להזעיק תגבורת, אבל דה מונרוי נאלץ לחזור עם 70 פרשים בלבד, פחות ממה שיצא.
הרחבת הקולוניה

בספטמבר 1543 הגיעו מפרו בגדים, נשק וציוד חדשים באוניה סנטאגייו. הודות לציוד החדש היה ואלדיביה יכול להקים מחדש את סנטיאגו, ולשלוח את המשלחת, בראשותו של חואן בואון, לגלות, לחקור ולאכלס את חלקה הצפוני של צ'ילה. המשלחת הקימה את העיר לה סרנה בין סנטיאגו למדבר אטקאמה, בעמק קוקימבו. האוכלוסייה בוולפראיסו לא הייתה משמעותית בגודלה באותו זמן, על אף היותה של ולפראיסו עיר נמל. העיר החלה לגדול מאוחר הרבה יותר.
בשנת 1544 שלח ואלדיביה משלחת באוניות סן פדרו וסנטיאגו, תחת פיקודו של חואן באוטיסטה פסטנה, כדי להכיר מחדש את החוף המערבי של אמריקה הדרומית, והורה לה להגיע למצר מגלן. המשלחת הפליגה מוולפראיסו. אף שפסטנה לא השיג מטרה זו, הוא הצליח לחקור חלק נרחב של החוף. הוא נכנס למפרץ סן פדרו, וגילה את האזור שידוע כיום כקונספסיון ואת העיר שכיום נקראת ואלדיביה, על שמו של פדרו דה ואלדיביה. בעקבות סופות חמורות, נאלצה המשלחת לחזור לוולפראיסו.
בפברואר 1546 יצא ואלדיביה בעצמו עם פרשים ועוד 60 מדריכים מקומיים וסבלים, וחצה את נהר איטאטה. הוא הגיע לנהר ביו ביו, שם הוא תכנן להקים עיר אחרת. עם זאת, המשלחת הותקפה על ידי לוחמי מפוצ'ה בקרב קילאקורה. משהבין כי זה יהיה בלתי אפשרי להמשיך בשטח עוין כזה עם כוח מוגבל, בחר ואלדיביה לחזור לסנטיאגו זמן קצר לאחר מכן, לאחר מציאת אתר עבור עיר חדשה, היכן שנמצאת כיום פנקו, שהייתה למקום מושבה הראשון של העיר קונספסיון. ועדיין, ואלדיביה הצליח להכניע את האזור שבין סנטיאגו לנהר מאולה.
הרחבת הקולוניה > השיבה לפרו

כדי להבטיח קבלת סיוע נוסף ולאשש את עובדות הכיבוש בשטח, חזר ואלדיביה לפרו ב-1547 והשאיר במקומו את פרנסיסקו דה וייאגרה כמושל. בפרו חיפש ואלדיביה משאבים וגברים על מנת שיוכל להמשיך את הכיבוש. כשהחל המרד של גונסאלו פיסארו בפרו ניסו המורדים להעביר ללא הצלחה את ואלדיביה לצד שלהם. עם זאת, בתחילת 1548 הצטרף ואלדיביה לצבא המלכותי של המשנה למלך פדרו דה לה גאסקה, וניסיונו הצבאי נסמך בעיקר על הניצחון בסאקסאיוומאן שבקוסקו, בתשעה באפריל באותה שנה.
למרות האמור לעיל רצו רבים בצ'ילה שוואלדיביה יישפט בלימה באשמת עריצות, גנבת כספי ציבור ושחיתות. כמו כן, אחת מהטענות נגדו הייתה אחזקת הפילגש אינס דה סוארס והחיים עמה כזוג לכל דבר, כאשר הוא היה נשוי. בתמורה לשחרורו ולקבלת תואר מושל מלכותי, הסכים לוותר על סוארס, ושיביאו לו את אשתו המקורית, מארינה אורטיס דה חאטה, שהגיעה לצ'ילה ב-1554, רק לאחר מותו של ואלדיביה. בסופו של דבר חיתן את סוארס עם שובו לצ'ילה ב-1549, עם אחד מהקפטנים שלו, רודריגו דה קירוגה. לבסוף, כהוקרה על שירותיו, מונה לאדלנטאדו, וזכה לתואר מושל צ'ילה, שאליה חזר עם יוקרה ועדנה מחודשת.
מלחמת האראוקו

בשנים 1549–1553, לאחר חזרתו לסנטיאגו, שוב תכנן ואלדיביה לכבוש את דרום צ'ילה, אבל נתקל בהתנגדות עזה מהאוכלוסייה המקומית. הוא נתקל באראוקנים מעבר לנהר ביו ביו ב-1550 והביס אותם, אך רק לאחר קרב עיקש ביותר, התעקשות שגברה כאשר הקים ואלדיביה התנחלויות בשטחים שלהם. למרות ההתנגדות העזה בקרב פנקו, ייסד בשנת 1550 את העיר קונספסיון. מאוחר יותר ייסד את הכפרים הדרומיים יותר: ואלדיביה, ויאריקה ואנגול בשנים 1551–1552.
מלחמת האראוקו > ההתקוממות של 1553

לאחר שהות קצרה בסנטיאגו שב ואלדיביה לדרום בדצמבר 1552. כדי לשמור על קשר פתוח בין קונספסיון וההתנחלויות הדרומיות בנה מספר מבצרים על רכס קורדיירה דה נאוולבוטה. ואלדיביה החליט לתקוף שוב את האראוקנים ב-1553, ובנה מבצר בטוקאפל. בעצתו של קולוקולו קאסיקה ריכזו האראוקנים את מאמציהם בבחירת גנרל ראשי (טוקי), הלוחם המפורסם קאופוליקאן.
ואלדיביה התיידד עם לאוטרו, צעיר אראוקני שהפך לחתנו. לאוטרו נשאר בסתר נאמן לאנשיו, והציג לקאופוליקאן את נקודות התורפה של ואלדיביה. לקראת סוף 1553 התקומם העם תחת לאוטרו ונתקל בכוחות ספרדיים מורחבים בדרום. אחד מסימני המרד הראשונים היה ההתקפה על המצודה טוקאפל, שם הם הצליחו להרוס את המצודה ב-2 בדצמבר 1553. ואלדיביה היה בקונספסיון כאשר הוא קיבל הודעה על האירוע הזה, והאמין כי יוכל לחסל את ההתקוממות בקלות. הוא מיהר דרומה עם 40 גברים בלבד כדי לדכא את המרד.
ליד חורבות המבצר נתקל ואלדיביה במארב, לפני שהגיע ליעדו. קרב טוקאפל היה הקרב האחרון של ואלדיביה. תחילה הדפו הספרדים את ההתקפות ולאוטרו שלח כוחות נוספים, עד שכל המשלחת הספרדית חוסלה. ואלדיביה נתפס כשעודו בחיים, על ידי בני המפוצ'ה.
מלחמת האראוקו > מותו של פדרו דה ואלדיביה

ישנן גרסאות רבות בנוגע לצורת הריגתו של ואלדיביה. על פי חרונימו דה ויוואר, סופרת בת זמננו, קאופוליקאן הורה באופן אישי להוציא את ואלדיביה להורג, וההוצאה להורג בוצעה באמצעות חנית, וראשיהם של ואלדיביה ושותפיו הושמו בתצוגה. הקונקיסטאדור הספרדי אלונסו דה גונגורה מרמולחו טען כי ואלדיביה הציע ככופר לפנות את כל ההתנחלויות הספרדיות על אדמות המפוצ'ה, ולתת לתושביו עדרי חיות גדולים, אך הם דחו את הצעתו, כרתו את זרועותיו, צלו אותן, ואכלו אותן לנגד עיניו, לפני שהרגו אותו ואת הכומר שליווה אותו.
פלוריאנו פיישוטו

פלוריאנו ויירה פֶּיישוֹטוֹ (בפורטוגזית: Floriano Vieira Peixoto; 30 באפריל 1839 - 29 ביוני 1895) הנשיא השני של ברזיל.