stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביל המלח
עלילה

ויליאם "ביל ספינת קיטור " קנפילד הוא הבעלים והקפטן של ספינת קיטור מקרטעת בשם "סטונוול ג'קסון". ספינת קיטור חדשה בשם "קינג", בבעלות יריבו, ג'יי ג'יי קינג, מגיעה למזח וגונבת לו את כל הלקוחות. קינג, שהוא גם הבעלים של הבנק המקומי והמלון העירוני, מזלזל בסטונוול ג'קסון, במסיבת השקה רבת משתתפים.
קנפילד מקבל מברק האומר שבנו, ביל ג'וניור (באסטר קיטון), שלא ראה שנים רבות, סיים את לימודיו בבוסטון, ויגיע ברכבת. ביל ממתין בתחנת הרכבת, מצפה שגבר גדול כמוהו ירד ממנה, אך מאוכזב עמוקות מהצאצא הקטן והמגושם שלו, שמופיע עם שפם, יוקולילי וכומתה מטופשת. ג'וניור נשלח לספר כדי להסיר את השפם ולקנות כובע חדש, שם הוא נתקל בחברתו מהמכללה קיטי, שהיא בתו של קינג.
על שפת הנהר הם פוגשים את קינג ובתו. ביל האב נבוך מנוכחות ג'וניור ושולח אותו להביא בגדי עבודה, הוא חוזר לבוש כקצין חיל הים, ומתגלה כשלומיאל. ג'וניור רואה את קיטי על המזח מדברת עם קצין נאה. היא בורחת כשלוקחים אותה אל ספינת אביה והולכת במקום זאת לסטונוול ג'קסון, כדי לפגוש את ג'וניור, אך אביה מורה לה לחזור. ג'וניור נשלח לחדר המכונות ללמוד איך הספינה עובדת, שם הוא מושך במנוף וגורם לספינה להתרסק לתוך ספינתו של קינג. גם ביל האב וגם קינג נחושים לנתק את היחסים בין ג'וניור לקיטי.
כאשר הספינה של קנפילד מוכרזת כלא בטוחה לשיט, הוא מאשים את קינג בתחבולה. ביל האב תוקף את אויבו ומוכנס לכלא. ג'וניור מנסה לשחרר אותו על ידי כך שהוא מחביא כלי בריחה בתוך כיכר לחם ענקית שהביא לו. אבל ביל האב מסרב ללחם, במיוחד כשג'וניור אומר שהכין אותו בעצמו. כשביל מסכים לבסוף לברוח, המעיל של בנו נתקע בדלת התא וכך הוא משחרר בטעות את השריף, שפוגע בראשו של ג'וניור באקדחו, והבן נשלח לבית החולים.
הפעלול המתואר של נפילת חזית הבית סביב קיטון
class=notpageimage|הצגה
סופת ציקלון מכה בעיירה, הורסת מבנים ומסכנת את הספינות, מזח מתמוטט והמלון של קינג קורס. קירות בית החולים מתנתקים ועפים וג'וניור נותר חשוף. הוא נאבק ברוחות תוך כדי הליכה בעיר, חזית בניין נופלת מסביבו, ונותר ללא פגע בזכות חלון פתוח שעובר סביבו (הפעלול המוכר). הוא נאחז בעץ שמועף באוויר ונוחת בנהר. במאמץ הוא מצליח להגיע לספינה של אביו כשלידו צף בית שקרס לנהר, עליו נמצאת קיטי. ג'וניור מציל את קיטי, ואז הוא רואה את התא שבו כלוא אביו צף בנהר תוך שהוא שוקע לקרקעית. ביל ג'וניור מצליח לנווט את הספינה של אביו אל תוך תא-הכלא השוקע, מבקע אותו, ומשחרר את אביו. ביל ג'וניור וקיטי רואים את אביה שוקע בתוך ספינתו. ג'וניור קושר את עצמו לחבל וצולל פנימה ומחלץ אותו. קיטי וביל ג'וניור מתאחדים באושר, קינג וביל האב מתפייסים.
שחקנים

באסטר קיטון בתור ויליאם (ביל) קנפילד, הבן.
ארנסט טורנס בתפקיד ויליאם "ביל ספינת קיטור" קאנפילד, האב.
מריון ביירון בתור קיטי קינג
טום מקגווייר בתפקיד ג'ון ג'יימס קינג
ג'ו קיטון בתור הספר
הפקה

הרעיון המקורי לסרט הגיע מבמאי הסרט, רייזנר, שהיה שותפו של צ'רלי צ'פלין. קיטון, שביים או ביים-במשותף רבים מסרטיו הקודמים, היה במאי שותף ללא קרדיט בפרויקט הזה. קיטון הוציא יותר מ-100 אלף דולר על בניית סטים לסרט, כולל מזח שלם. בתסריט המקורי הסרט מסתיים עם סיקוונס שיטפון, אבל בשל שיטפון נהר המיסיסיפי ההרסני ב-1927, המפיק ג'וזף שנק אילץ את קיטון לשכתב את הסוף. קיטון הוציא 25 אלף דולר נוספים עבור סצנת הסערה המפורסמת, שכללה סטים מתפרקים של רחוב ושישה מאווררי ענק עוצמתיים. סצנת הסערה עלתה שליש מתקציב הסרט כולו, המוערך בין 300,000 ל-404,282 דולר. קיטון שברוב סרטיו תכנן וביצע בעצמו את הפעלולים בסרט, עשה זאת גם כאן, ועל מנת ליצור את תחושת הסערה, קיטון נתלה על כבל המשתלשל ממנוף, שהעיף אותו ממקום למקום כאילו הוא מועף.
הצילומים החלו ב-15 ביולי 1927 בסקרמנטו. ההפקה התעכבה משום שקיטון שבר את אפו במשחק בייסבול. הסרט כולל את הפעלול המפורסם ביותר שלו: חזית בניין שלמה שקורסת מסביבו. החלון הפתוח בעליית הגג משתלב בצורה מסודרת סביב גופו של קיטון כשהוא נופל, רחוק בסנטימטרים מלהשטיח אותו. קיטון ביצע פעלול דומה, אם כי פחות משוכלל, בסרטיו הקצרים הקודמים Back Stage (1919) ו-One Week (1920). כאן השתמש קיטון בחזית בניין אמיתית במשקל של שני טון. הסימן על הקרקע שמראה לקיטון היכן בדיוק לעמוד כדי להימנע ממעיכה היה מסמר. נטען שאם הוא היה עומד סנטימטרים ספורים מהמקום הנכון, הוא היה נפצע קשה או נהרג. אשתו השלישית, אלינור, טענה שקיטון לקח סיכונים כאלה עקב ייאוש מבעיות כלכליות, נישואיו הראשונים הכושלים, אובדן עצמאותו ביצירת סרטים והשפעת האלכוהול, שהחריפה אצלו באותה תקופה. אלא, שיש הסותרים את דברי אלינור, בטוענם שקיטון היה ידוע בביצוע פעלולים מסוכנים לאורך הקריירה שלו, ללא קשר לקשיים בחייו האישיים, כולל נפילה מצינור מגדל מים של מסילת ברזל ב-Sherlock Jr. משנת 1924, שבעקבותיה נשבר צווארו. על סצנת נפילת הקיר אמר קיטון "הייתי כעוס באותם ימים, אחרת לעולם לא הייתי עושה את זה", והוסיף שצילום הסצנה היה אחד הריגושים הגדולים שחווה.
ביקורת

"ביל המלח" היה כישלון קופתי, וזכה לביקורות מעורבות עם יציאתו. המגזין וראייטי תיאר את הסרט כ"קפיץ של קומדיה" ו"אחד הטובים של קיטון". סקירה פחות נלהבת מה-Harrison's Reports קבעה, "יש הרבה מצבים לאורך הדרך שגורמים לצחוק" אך תוך ציון ש"העלילה שטותית". מבקר הסרטים של הניו יורק טיימס כינה את הסרט "קומדיה קודרת" ו"נושא כאוב".
במהלך השנים, קיבל הסרט מעמד של יצירת מופת. באתר Rotten Tomatoes מאה אחוז מהמבקרים העניקו לסרט דירוג חיובי, עם ציון ממוצע של 9 מתוך 10. בנוסף, הסרט נכלל בספר "1001 סרטים שאתה חייב לראות לפני שאתה מת".
השראה

הסרט, ובפרט שמו, היווה השראה לסרט ספינת הקיטור וילי של וולט דיסני (1928), שיצא לאקרנים שישה חודשים לאחר מכן ונחשב לבכורה של מיקי מאוס על המסך.
פעלול הבית הנופל נוצר מחדש מספר פעמים בקולנוע ובטלוויזיה, אם כי עם חומרים קלים יותר ואמצעי בטיחות עכשוויים יותר.
ביבליוגרפיה

Meade, Marion (1997). Buster Keaton: Cut to the Chase (1st ed.). New York: Da Capo Press. ISBN 0-306-80802-1.
{{{רוחב}}}px
בורונדי במשחקים הפאראלימפיים

בורונדי השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בבייג'ינג (2008), כששלחה משלחת של שלושה ספורטאים למשחקים. במשחקי החורף לא נטלה בורונדי חלק מעולם.
משלחת הספורטאים של בורונדי למשחקים בבייג'ינג כללה שלושה אתלטים, גברים כולם. שניים מהם התחרו בריצת 1500 מטר, ואחד בריצת 5000 מטר. איש מהם לא זכה במדליה פאראלימפית, אך רמי ניקובימזה, שהתחרה בריצת 5000 מטר סיים את התחרות במקום החמישי.
ראו גם

בורונדי במשחקים האולימפיים
בורונדי במשחקים האולימפיים לנוער
ביל מלקיוני

| --- | --- |
 לידה:  19 באוקטובר 1944 (בן 79) פילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית
 עמדה:  רכז
 גובה:  1.85 מטרים
 מכללה:  אוניברסיטת וילאנובה
 דראפט:  בחירה מספר 19, 1966 פילדלפיה 76'
 קבוצות כשחקן
 1966–1968   1968–1969   1969–1976:  פילדלפיה 76' טרנטון קולוניאלס ניו יורק נטס
 הישגים כשחקן
 זכייה באליפות ה-NBA‏ (1967) 2 זכיות באליפות ה-ABA‏ (1974, 1976) חמישיית העונה ב-ABA‏ (1972) 3 בחירות למשחק האולסטאר של ה-ABA‏ (1971–1973)
ויליאם "ביל" מלקיוני (באנגלית: William "Bill" Melchionni; נולד ב-19 באוקטובר 1944) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגות ה-NBA וה-ABA בין השנים 1966–1976. לאורך הקריירה זכה באליפות ה-NBA כשחקן פילדלפיה 76' ובשתי אליפויות ה-ABA כשחקן ניו יורק נטס, וממוצעיו הכוללים בשתי הליגות הם 10.6 נקודות, 5.0 אסיסטים ו-2.0 ריבאונדים למשחק.
בספטמבר 1976 הפריש מועדון הנטס את גופייתו, עם המספר "25".
קריירת תיכונים ומכללות

מלקיוני נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה, ובנערותו למד ב"תיכון בישופ יוסטס" אשר בניו ג'רזי. בשתי עונותיו האחרונות בקבוצת הכדורסל של בית הספר זכה עמה באליפות התיכונים של ניו ג'רזי.
בין השנים 1962–1966 למד באוניברסיטת וילאנובה אשר בפנסילבניה, ובשלוש עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה קלע ממוצע של 19.2 נקודות למשחק. בעונתו האחרונה, 1965/1966, היה אחד השחקנים הבולטים בליגת המכללות, כשקלע 27.6 נקודות בממוצע למשחק.
קריירת משחק > פילדלפיה 76'

בדראפט ה-NBA‏ 1966 נלקח מלקיוני בבחירה ה-19, על ידי פילדלפיה 76'. בעונתו הראשונה בליגה שיתף פעולה עם ארבעה חברי היכל התהילה לעתיד – וילט צ'מברלין, האל גריר, בילי קנינגהם וצ'ט ווקר – אשר הובילו את פילדלפיה לזכייה באליפות ה-NBA. בעונה העוקבת הודחה הקבוצה בסדרת גמר האזור המזרחי, בו הפסידה מול בוסטון סלטיקס. בשתי עונותיו בפילדלפיה קלע מלקיוני ממוצע צנוע של 4.4 נקודות למשחק.
קריירת משחק > טרנטון קולוניאלס

בעונת 1968/1969 עבר לשחק בליגת הכדורסל המזרחית המקצוענית (EPBL) עבור קבוצת "טרנטון קולוניאלס", בעונתה האחרונה בטרם התפרקה.
קריירת משחק > ניו יורק נטס

לקראת עונת 1969/1970 חתם על חוזה בניו יורק נטס מליגת ה-ABA. בארבע עונותיו הראשונות בניו יורק היה אחד השחקנים המובילים של קבוצתו, ואחד הרכזים הבולטים בליגה כולה; לאורך התקופה העמיד מלקיוני ממוצעים של 16.8 נקודות ו-7.5 אסיסטים למשחק, השתתף 3 פעמים במשחק האולסטאר, נבחר פעם אחת לחמישיית העונה, והוביל פעמיים את שחקני הליגה בממוצע אסיסטים למשחק. בעונות 1973/1974 זכה עם הקבוצה באליפות ה-ABA הראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה בסדרת הגמר על יוטה סטארס (4–1). בעונת 1975/1976, האחרונה של ה-ABA בטרם התמזגה עם ה-NBA, זכו הנטס באליפות נוספת לאחר שגברו בגמר על דנוור נאגטס (4–2). בסיום אותה עונה פרש מלקיוני ממשחק, בגיל 31. לאורך הקריירה ב-ABA מסר מלקיוני 3,044 אסיסטים בסך הכול, אשר מציבים אותו במקום השלישי בתולדות הליגה.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות קריירת המשחק של מלקיוני, באתר basketball-reference.com
↑  השחקנים הגדולים בתולדות הנטס: ביל מלקיוני, באתר הקבוצה, 22 באוגוסט 2018
1 2  מלקיוני משחזר את ימי התהילה שלו, באתר mainlinemedianews.com,‏ 16 באוקטובר 2013
↑  סטטיסטיקות המכללות של מלקיוני, באתר sports-reference.com
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1966, באתר basketball-reference.com
↑  מוסרי האסיסטים המובילים בתולדות ה-NBA וה-ABA, באתר basketball-reference.com
בית הכנסת טלומצקה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת שנחרב 
 מיקום:  ורשה 
 מדינה:  פולין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1878
 תאריך פתיחה רשמי:  1878 
 תאריך פירוק:  16 במאי 1943 
 אדריכל:  ליאנדרו מרקוני 
 סגנון אדריכלי:  נאו-רנסאנס 
 קואורדינטות:  52°14′41″N 21°00′09″E﻿ / ﻿52.244585°N 21.002398°E﻿ / 52.244585; 21.002398
  (למפת ורשה מוגדלת) בית הכנסת טלומצקה(למפת ורשה רגילה) בית הכנסת טלומצקה
 
מודל בית הכנסת בבית התפוצות
בית הכנסת הגדול של ורשה, הידוע בשם בית הכנסת טלומצקה או ה"טלומצקה סינגוגה" (בפולנית: Tlomacka Synagoga) שכן ברחוב טלומצקה. נחנך בשנת 1878, הוחרב על ידי הנאצים ב-16 במאי 1943.
היסטוריה

בניית בית הכנסת החלה בשנת 1874. המבנה המפואר תוכנן על ידי האדריכל ליאנדרו מרקוני. חזית בית הכנסת פנתה לרחוב הראשי ואף הוצבו סממנים יהודיים בחזית (דוגמת שתי צורות מנורה בצידי השער). באופן לא טיפוסי, בבניית בית כנסת זה נמנעו מלהבליט את אופיו היהודי של המבנה וחזית בית הכנסת הוסתרה בתוך חצר. היכל בית הכנסת הכיל 1,100 מקומות ישיבה.
בבית הכנסת כיהן הרב ד"ר ישראל צילקוב ולצידו דרש ד"ר שמואל אברהם פוזננסקי שהחליף את צילקוב כרב בית הכנסת.
אחריהם כיהן הרב פרופ' משה שור, אשר נאומיו משכו קהל רב לבית הכנסת. כמו כן היווה בית הכנסת מוקד משיכה לחובבי התפילה והחזנות. בבית הכנסת התפללו חזנים מפורסמים דוגמת גרשון סירוטה ומשה קוסביצקי. החזנים לוו במקהלה גדולה של גברים ונערים בניצוחו של דוד אייזנשטדט. כמו בתי-כנסת גדולים אחרים בערים הגדולות של מזרח אירופה ששירתו את עלית הקהילה העשירה והמתבוללת, הסדרים והתפילה היו מודרניים יחסית לסביבה המסורתית של פולין, אך רחוקים מרפורמה אידאולוגית. לא הונהג שום שינוי עקרוני מלבד סדר וכובד ראש, מקהלת גברים, נשיאת דרשה בפולנית ולא ביידיש, ועוגב, שניגן אך ורק בחתונות ולא בתפילות עצמן.
בשנת 1943, בתום דיכוי מרד גטו ורשה, פקד מפקד ה-SS המחוזי יירגן שטרופ לפוצץ את בית הכנסת במופע ראוותני, אשר תמונותיו נשלחו למפקדו היינריך הימלר בברלין כאות וסימן לחיסול החיים היהודיים בוורשה.
לאחר המלחמה לא הוקם בית הכנסת מחדש. לימים נבנה גורד שחקים באתר שבו עמד.
הערות שוליים

↑  ווארשא, הצפירה, 14 באוקטובר 1897
↑  ווארשא, הצפירה, 4 בדצמבר 1899
↑  ורשה, אנציקלופדיה של גלויות, 1953, עמוד 247
↑  מיכאל מאיר, Judaism Within Modernity: Essays on Jewish History and Religion, Wayne State University Press, 2001. עמ' 278-280.
↑  "Services in the synagogue were slightly Reform-oriented, to the extent that the Orthodox tradition allowed" וכו'.‏מתוך: Polin: Studies in Polish Jewry, כרך 21, עמ' 427.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007373045705171  GND: 4407715-4  VIAF: 248707410   WorldCat (עם VIAF): 248707410
בובומה

| --- | --- |
 מדינה:  אוגנדה אוגנדה
 אזור:  האזור המרכזי
 בירת המחוז:  קיטאמילו
 שטח:  218.3 קמ"ר
 גובה:  1,340 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  429,600 (2012)
  ‑ צפיפות:  345.1 נפש לקמ"ר (2012)
 קואורדינטות:  0°13′59″N 33°16′01″E﻿ / ﻿0.233°N 33.267°E﻿ / 0.233; 33.267 
 אזור זמן:  UTC +3
 www.buvuma.go.ug
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
נשות המחוז סוחבות פחם לשימוש ביתי מהכבשן
מחוז בובומה (באנגלית, בסוואהילי: Buvuma) הוא אחד ממחוזותיו האדמיניסטרטיביים של האזור המרכזי במדינת אוגנדה.
רקע > היסטוריה

במקור נחשב המחוז לחלק ממחוז מוקונו. ב-1 ביולי 2010, התפצל המחוז והפך למחוז עצמאי, כחלק מתוכנית ממשלתית להקטין את המחוזות במדינה, ובכך יועברו הכספים גם לעיירות הקטנות, ולא יישארו בידיי הערים הגדולות במחוז, כפי שקרה עד אז. מחוז בובומה הוא ארכיפלג בצפון אגם ויקטוריה. הארכיפלג מונה 52 איים.
בשפת המקומיים, לוגנדה, משמעות השם היא "התעללות". שם זה ניתן למקום בראשית המאה ה-18, בתקופת שלטונו של קבקה קיווה על ממלכת בוגנדה.
בעת ביקור של המלך במחוז, קרא לעברו אחד התושבים "האם האיש עם השיניים הבולטות הוא המלך?". פמליית המלך נעלבה בשמו, ומאז החל הממשל להפלות לרעה את תושבי המחוז.
כדי לשמור על זהותם, המציאו תושבי המחוז שפה עצמאית בשם לווומה, שהיא ערבוב של השפות המקומיות לוגנדה וסוגה.
בראשית המאה ה-19, התפשטה במחוז מחלת השינה על ידי זבוב הצה צה. המגפה הותירה נזק רב, ומותארת כמגפה שהותירה אחריה רק ציפורים וזוחלים.
רקע > גאוגרפיה

המחוז גובל במחוז ג'ינג'ה מצפון, במחוז מאיוגה ממזרח, ברפובליקה המאוחדת של טנזניה מדרום במחוז בוויקווה מצפון מערב. מטה המחוז יושב בעיר הבירה של המחוז. עיר הבירה והעיר הגדולה של המחוז היא קיטאמילו.
רקע > כלכלה

שטח המחוז עשיר במשאבי טבע כגון נחושת, קובלט ואבן גיר.
ענפי הכלכלה המרכזיים במחוז הם דיג, שבו תלויים רוב תושבי המחוז, וכעת נמצא בבעיה עקב דיג יתר, תיירות, חטיבת עצים, וייצור פחם. בנוסף רבים מתושבי המחוז עוסקים בחקלאות לצרכים עצמיים. במחוז יש 26 יערות, שנכחדים עקב כריתת עצים ושריפת יערות לטובת ייצור הפחם.
רקע > דמוגרפיה

קצב גידול האוכלוסייה הוא 6.36% בשנה. כ-90% מתושבי המחוז גרים באזורים כפריים.
| שנה | אומדן אוכלוסייה |
| --- | --- |
1991: 250,500
2002: 329,900
2014: 422,800
הערות שוליים

↑  Buvuma District|Hazard, Risk and Vulnerability Profile (באנגלית)
↑  Buvuma the united states of Uganda, web.archive.org, ‏2014-05-15 (באנגלית)
↑  Welcome to Buvuma District | BUVUMA DISTRICT, www.buvuma.go.ug (באנגלית)
↑  Islanders told to end relying on fishing, web.archive.org, ‏2014-05-15 (באנגלית)
↑  Buvuma (District, Uganda) - Population Statistics, Charts, Map and Location, www.citypopulation.de (באנגלית)
בושרוד וושינגטון

בושרוד וושינגטון |(באנגלית: Bushrod Washington;‏ 5 ביוני 1762 –  26 בנובמבר 1829) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1798 ועד למותו. בבית המשפט העליון הוא היה בעל ברית נאמן של נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל.
וושינגטון היה מייסד שותף ונשיא של תנועת ההתיישבות האמריקאית, שקידמה את הגירתם של עבדים משוחררים בחזרה לאפריקה. כאחיינו של הנשיא הראשון ג'ורג' וושינגטון, שהיה חשוך ילדים, הוא ירש את מסמכיו ואת אחוזתו מאונט ורנון, שעברה לרשותו ב-1802, לאחר פטירת אלמנתו של דודו, מרתה וושינגטון.
ראשית חייו

בושורד וושינגטון נולד באחוזת בושפילד, אחוזת מטעים השוכנת במאונט הולי, שבמחוז וסטרמורלנד שבקולוניית וירג'יניה. הוא היה בנם של ג'ון אוגוסטין וושינגטון (אנ'), אחיו של ג'ורג' וושינגטון, ושל רעייתו, האנה בושרוד.
ב-1778 סיים וושינגטון את לימודיו בקולג' ויליאם ומרי וכבוגר שלו הוא היה ב-1780 החבר ה-41 של אחוות פי בטא קפא. לאחר שיחד עם ג'ון מרשל הוא החל ב-1780 ללמוד משפטים בהדרכתו של ג'ורג' וית', הוא הצטרף ב-1871 לצבא הקונטיננטלי ושירת בו כטוראי עד 1782.
לאחר פרישתו מהצבא, מימנו אביו ודודו את המשך הכשרתו המשפטית בהדרכתו של ג'יימס וילסון. לאחר תום הכשרתו אצל וילסון באפריל 1784, שב וושינגטון למחוז וסטמורלנד, נשא לאישה את ג'וליה אן (אנה) בלקברן, ופתח משרד עורכי דין פרטי. וושינגטון עסק בעריכת דין במגזר הפרטי מאז ועד -1798.
קריירה

ב-1787 נבחר וושינגטון כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה. ב-1788 הוא היה חבר בוועידת האשרור של וירג'יניה, שם הוא הצביע בעד אשרור חוקת ארצות הברית.
ב-29 בספטמבר 1798 מונה וושינגטון במינוי פגרה על ידי הנשיא ג'ון אדמס כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של ג'יימס וילסון שנפטר, לאחר שג'ון מרשל דחה את המינוי בשל רצונו להיבחר למשרה פוליטית. מינויו הקבוע של וושינגטון הוגש ב-18 בדצמבר ויומיים אחר כך אושר מינויו על ידי הסנאט של ארצות הברית.
ב-7 בפברואר 1799, בגיל 36, הושבע וושינגטון לתפקידו. שנתיים לאחר מכן, מונה מרשל כנשיא בית המשפט העליון. וושינגטון הצביע יחד אתו בכל פסקי הדין למעט שלושה (אחד מהם היה פסק הדין "אוגדן נגד סאונדרס" (Ogden v. Saunders). בתקופה בה כיהן וושינגטון על בבית המשפט בנשיאותו של מרשל, הוא כתב את חוות הדעת בפסק הדין "קורפידל נגד קורייל" (Corfield v. Coryell). בפסק דין זה הוא מנה מספר זכויות שנחשבו בעיניו כ"זכויות וחסינויות (Privileges and Immunities) של האזרחים בכמה מדינות".
נכסיו

בשנת 1795 בערך, רכש וושינגטון את אחוזת בלוודיר בריצ'מונד, לשעבר אחוזתו של ויליאם ביירד השלישי. הוא החזיק באחוזה עד למינויו לבית המשפט העליון ב-1798.
עם מות דודתו מרתה וושינגטון ב-1802, ירש וושינגטון את כל מסמכיו של דודו ג'ורג' וושינגטון וכן את החלק העיקרי של אחוזתו, כולל אחוזת המטעים מאונט ורנון, כפי שצוין בצוואה של דודו. על פי הצוואה היו כל עבדיו של ג'ורג' וושינגטון אמורים להיות משוחררים לאחר מות רעייתו. עם זאת, מרתה שחררה את העבדים כבר ב-1800, טרם מותה.
כאשר עברו בושרוד וושינגטון ורעייתו למאונט ורנון מיד לאחר מותה של מרתה וושינגטון, הוא הביא עמו את עבדיו לאחוזה. האחוזה לא הניבה הכנסות מרובות, והוא מצא שהוא לא יוכל לממן את הוצאות האחוזה מפעילותה וממשכורתו כשופט עליון.
כתוצאה מכך, בתקופת מגוריו שם התדרדר מצב האחוזה. בשל אי-הרווחיות של אחוזותיו, מכר וושינגטון רבים מעבדיו כדי לממן את הוצאות האחוזה.
פעילות ציבורית

ב-1813, שנה לאחר שהוקמה, נבחר וושינגטון כחבר באגודת העתיקות האמריקאית (American Antiquarian Society). ב-1816 הוא היה לחבר מייסד של תנועת ההתיישבות האמריקאית, שקידמה את חזרתם לאפריקה של העבדים המשוחררים. וושינגטון היה לנשיא הראשון של התנועה עד ליומו האחרון.
העובדה שהוא מכר את חלק מעבדיו כדי לממן הוצאות האחוזה, גרמה לזעם בקרב מתנגדי העבדות, שהעלו את השאלה מדוע נשיא תנועת ההתיישבות האמריקאית לא שימש דוגמה בשחרור עבדיו, כפי שעשה דודו. הם סברו שעליו לשחרר את עבדיו כדי שיצאו בתנועת ההגירה לליבריה.
מותו ומורשתו

בושרוד וושינגטון נפטר בפילדלפיה ב-26 בנובמבר 1829, כאשר היה בעיצומו של סבב שיפוט ברכיבה. רעייתו נפטרה יומיים אחריו, בעת שעסקה בהעברת גופתו לקבורה. שניהם קבורים באחוזת הקבר של משפחת וושינגטון במאונט ורנון. בחזית הקבר ניצב אובליסק.
בשל תפקידו בתנועת ההתיישבות האמריקאית, שפעילותה הובילה להקמתה של ליבריה, נקרא על שמו האי בושרוד הסמוך לבירת המדינה מונרוביה.
הערות שוליים

↑  Wayland, John Walter (1944). The Washingtons and Their Homes. Baltimore, Maryland: Clearfield. p. 125.
↑  Fister, Jude M. (2014). America Writes Its History, 1650-1850: The Formation of a National Narrative. Jefferson, North Carolina: McFarland and Company, Inc. pp. 120–121.
↑  Grigsby, Hugh Blair (1890). Brock, R.A. (ed.). The History of the Virginia Federal Convention of 1788 With Some Account of the Eminent Virginians of that Era who were Members of the Body. Collections of the Virginia Historical Society. New Series. Volume IX. 1. Richmond, Virginia: Virginia Historical Society. pp. 344–346.
↑  "All Privileges and Immunities of Citizens in the Several States". Justia: US Law. 2015. Retrieved December 29, 2015. Archived September 8, 2015, at the Wayback Machine.
↑  Dabney, Virginius (1990). Richmond: The Story of a City: Revised and Expanded Edition. Charlottesville, Virginia: University Press of Virginia. p. 19.
↑  Fister, Jude M. (2014). America Writes Its History, 1650-1850: The Formation of a National Narrative. Jefferson, North Carolina: McFarland and Company, Inc. p. 90.
↑  "George Washington and Slavery". George Washington's Mount Vernon: Digital Encyclopedia. Mount Vernon Ladies' Association. 2015. Archived September 5, 2015, at the Wayback Machine.
↑  Lossing, Benson J. (1870). "The Home of Washington; Or, Mount Vernon and Its Associations, Historical, Biographical, and Pictorial". Hartford, Connecticut: A.S. Hale & Company. p. 351.
1 2 3 4  Fister, Jude M. (2014). America Writes Its History, 1650-1850: The Formation of a National Narrative. Jefferson, North Carolina: McFarland and Company, Inc. p. 124.
↑  Dramatic Rescue of George Washington's Estate". Mount Vernon Ladies' Association. Archived from the original on December 29, 2008.
↑  "Members". Worcester, Massachusetts: American Antiquarian Society. 2020. Archived July 28, 2020, at the Wayback Machine.
1 2  Dunne, Gerald. "Bushrod Washington and The Mount Vernon Slaves". 1980 Yearbook. Supreme Court Historical Society. Archived from the original on October 9, 2002.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007391654105171  GND: 104302917  ISNI: 0000 0000 2663 7828  LCCN: n86071989  NTA: 071477357  SNAC: w6833vj0  VIAF: 32431122   WorldCat (עם VIAF): 32431122 
אחוזת מאונט ורנון, שאותה קיבל בושרוד וושינגטון בירושה מדודו, ג'ורג' וושינגטון, לאחר מות דודתו, מרתה וושינגטון.
בלטוס

| --- | --- |

 לידה:  29 בפברואר 1908 פריז, צרפת 
 פטירה:  18 בפברואר 2001 (בגיל 92) Rossinière, שווייץ 
 מקום קבורה:  Rossinière 
 לאום:  צרפתים 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  סוריאליזם, אובייקטיביות חדשה 
 פרסים והוקרה:  פרימיום אימפריאל (1991) 
 צאצאים:  Stanislas Klossowski de Rola, Thadée Klossowski, Harumi Klossowska de Rola 
 
בלתזר קלוסובסקי דה רויה (צרפתית: Balthasar Klossowski de Rola; ‏29 בפברואר 1908 – 18 בפברואר 2001) הידוע בשם בלטוס (Balthus) הוא אמן פולני-צרפתי מודרני.
לאורך כל הקריירה שלו בלטוס התנגד למוסכמות של עולם האמנות. הוא עמד על כך שציוריו יראו בלבד ולא ייכתב עליו ודחה כל ניסיון לכתוב עליו דיוקן ביוגרפי. במכתב ששלח לגלריית טייט לקראת הצגה של רטרוספקטיבה של עבודתו בשנת 1968 הוא כתב: "אין לכלול שום פרטים ביוגרפיים. יש לפתוח במילים: בלטוס הוא צייר שעליו לא ידוע דבר. כעת הבה ונתבונן בתמונותיו. בברכה. ב."
בית המשפט העליון של ירדן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מאפיינים
 מדינה:  ירדן ירדן
 ערכאה מעל:  בית המשפט החוקתי של ירדן
בית המשפט העליון של ירדן (בערבית: محكمة التمييــــــــز) הוא בית משפט עליון של הממלכה ההאשמית הירדנית. בית המשפט הוא משמש כערכאה עליונה לערעורים וכבית דין גבוה לצדק.
היסטוריה

בעת הקמת אמירות עבר הירדן ב-1921 מינה עבדאללה הראשון, מלך ירדן את מוחמד אל-ח'דר אל-שנקתי לשופט ראשי במערכת המשפט, שהתבסס כולה על הדין השרעי.
בהמשך פוצלו מערכות המשפט החילוניות ובית הדין השרעי הוגבל לשיפוט בענייני מעמד אישי בלבד.
בחוקת ירדן מ-1952 נקבע מדרג בן ארבעה ערכאות: בתי משפט שלום, בתי משפט מחוזיים, בתי  משפט לערעורים (בירושלים ובעמאן) ובית המשפט העליון.
בעקבות כיבוש יהודה ושומרון בידי ישראל במלחמת ששת הימים ב-1967, ניתק הקשר בין מערכת המשפט שממערב לירדן למערכת המשפט הירדנית, ובית המשפט לא שימש יותר כערכאה עליונה על בתי המשפט שביהודה ושומרון.
ב-1998 פסק בית המשפט כי בכוחו לבחון את חוקיותם של חוקים והתאמתם לחוקה הירדנית, גם ללא פניית הממשלה הירדנית. למרות שהפסיקה כובדה בידי ממשלת ירדן, העימות גרם להתפטרות נשיא בית המשפט פארוק אל-חלאני. כאשר חוקק החוק מחדש על ידי הפרלמנט של ירדן, והגיע שוב לערכאות, חזר בית המשפט העליון מפסיקתו וקבע כי אין בכוחו לדון בחוקיותם של חוקים.
באוקטובר 2012 הוקם בית המשפט החוקתי של ירדן, ונקבע כי אזרחים יוכלו לפנות אליו כערעור על חוקיותם של חוקים המשמשים במשפטם אם יקבעו שופטי בית המשפט העליון כי יש מקום לטענתם בדבר אי-חוקיות. ב-2022 בוטל הצורך באישור שופטי בית המשפט העליון, ונקבע כי די בהסכמת שופטי הערכאה הדנה בתיק.
מבנה וסמכויות

בית המשפט העליון של ירדן מקבל עתירות על פסיקות בתי המשפט לערעורים (קיימים חמישה: בעמאן, מעאן ואירביד, לצד שני בתי משפט מיוחדים לערעורים בנושאי מכס ומס הכנסה), והוא הערכאה השיפוטית העליונה במערכת המשפט הרגילה. למרות זאת, בית המשפט אינו מוסמך לדון בערעורים על פסיקת בית המשפט הפלילי הגדול ובית המשפט לביטחון המדינה.
בבית המשפט כהנו ב-2008 24 שופטים
לבית המשפט יש סמכויות לשבת כבית דין גבוה לצדק.
הערות שוליים

↑  دائرة قاضي القضاة, משרד המשפטים הירדני (בערבית)
1 2  שמעון שטרית, ‏זכויות האזרח במשפט הירדני, משפטים
1 2  פארוק סבר אל-שיבלי, מוחמד אל-חלילה ונתן ברון, Judicial Review and the Jordanian Constitutional Court: False Start or Slow Start?, ברייל, אוגוסט 2023 (באנגלית)
↑  זאהה אל-מאג'לי ועומר קודורה, The Independence and Impartiality of the Judiciary - Jordan, euro - mediterranean human rights network