stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'ואן פוסטר אי אורטלס

| --- | --- |

 לידה:  23 בנובמבר 1922 סואקה, ולנסיה, ספרד 
 פטירה:  21 ביוני 1992 (בגיל 69) סואקה, ולנסיה, ספרד 
 שם לידה:  Juan de la Cruz Fuster Ortells 
 מדינה:  ספרד 
 מקום קבורה:  סואקה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ולנסיה 
 שפות היצירה:  קטלאנית, ספרדית 
 סוגה:  מסה, מדריך טיולים, שירה, אפוריזם 
 זרם ספרותי:  אקזיסטנציאליזם, Valencian nationalism, הומניזם, Pan-Catalanism 
 יצירות בולטות:  Nosaltres, els valencians, Diccionario para ociosos, El País Valenciano, Combustible per a falles 
 פרסים והוקרה:  פרס הכבוד של הספרות הקטלאנית (1975)  Prize of Honor Lluís Carulla (1991)  Valencian of the year award (1974)  פרס המבקרים של סרה ד'אור (1969)  High Honour of the Generalitat Valenciana (1992)  מדליית הזהב של הז'נרליטט של קטלוניה (1983)  פרס המבקרים של סרה ד'אור (1973)  פרס מכתב הזהב (1963)  Premi Josep Yxart (1956)  דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה האוטונומית של ברצלונה 
 www.espaijoanfuster.org
 חתימה:   
 
ז'ואן פוסטר
ז'ואן פוסטר אי אורטלס (בוולנסיאנית: Joan Fuster i Ortells, נהגה: [ʒuˈam fusˈteɾ j oɾˈteʎs];‏ 23 בנובמבר 1922 – 21 ביוני 1992) היה סופר ספרדי. הוא נחשב לאחד מגדולי הסופרים בשפה הקטלאנית, ועבודותיו תרמו להתעוררות השמאל הפרו-קטלני בתנועה הלאומית בוולנסיה במהלך תהליך הדמוקרטיזציה הספרדי. תרומתו הפוליטית ניכרת בחיבור "Nosaltres, els valencians" (אנ'), שבמסגרתו הוא טבע את המונח הארצות הקטלאניות בהתייחסותו לטריטוריות דוברות קטאלנית, שטענו לעצמאות מדינית מספרד.
ביוגרפיה ועבודות

הוא נולד בעיר סואקה (אנ') ליד ולנסיה, ספרד, למשפחה מהמעמד הבינוני. שני הוריו היו קתולים אדוקים. אביו היה פסל מפורסם, שעיצב בעיקר פסלים בעלי אופי דתי. בשנת 1941 הוא הצטרף לארגון הפשיסטי פלנחה (אנ'), אולם מאוחר יותר הוא חזר בו מהשתייכותו לארגון. ב-1947 סיים תואר במשפטים, ובשנת 1985 קיבל תואר דוקטור בפילולוגיה קטלאנית.
משנת 1946 עד שנת 1956 הפך שותף בניהול המגזין verbo עם חוזה אלבי. בספריו הראשונים, שכללו בעיקר שירה, בלט במיוחד השיר Escrit per al silenci ("נכתב על הדממה").
בשנת 1952 הוא החל בשיתוף פעולה עם העיתונות של קהילת ולנסיה, ובייחוד עם העיתון Levante-EMV. שנמשך עם כתיבת החיבורים "Destino" ו-"La Vanguardia".
לאחר כתיבת החיבור El descrèdit de la Realitat ("אמינותה של המציאות") ב-1955 הוא החל בקריירה בולטת כמסאי מסירותו האישית לנושאים הקשורים בוולנסיה הגיעה לשיאה בשנת 1962, עם פרסומה של עבודתו הידועה ביותר Nosaltres, els valencians ("אנחנו, אנשי ולנסיה"). ספר הזה, יחד עם Qüestió de Noms ("עניין של שמות") ו-El País Valenciano (המדינה הוולנסיאנית), הם ספרי יסוד על ההיסטוריה, על התרבות ועל בעיית הזהות הלאומית של הקהילה הוולנסיאנית, מנקודת מבט קטלונית-לאומית.
הוא המשיך עם הכתיבה על נושאים אלו, כפי שניתן לראות בין היתר ביצירותיו: Raimon משנת 1964, Combustible per a falles משנת 1967, ו-Ara o Mai ("עכשיו או לעולם לא") משנת 1981. חיבורים אלו, שהיוו רק חלק קטן ממחקרים היסטוריים וביוגרפיים רבים שעשה, נאספו לכרכים הראשון והשלישי של אוסף חיבוריו הנקרא Obres Completes ("עבודות גמורות"). הכרך השני כולל את החיבור Diari (1952–1960).
ב-1987 הוא איגד את שירותיו לקובץ הקרוי Set llibres de versos ("שבעה ספרים של פסוקים"). מחקריו אוגדו בקובץ הקרוי Llibres i problemes del Renaixentisme ("ספרים ובעיות של הרנסאנס") (1989), פרי עבודותיו משנות חייו האחרונות. בשנת 1994 עבודותיו שלא פורסמו עד אז קובצו לקבצים Fuster Inèdit ("פוסטר שטרם פורסם") ו-Fuster Sabàtic ("פוסטר שנשמט").
חשיבות

למרות שכתיבתו כללה גם יצירות בדיוניות, הוא ידוע בעיקר בשל המאמרים שכתב, במיוחד אלו הנושאים רוח פוליטית. עבודתו המשפיעה ביותר כאמור היא Nosaltres, els valencians ("אנחנו, הוולנסיאנים"), ואילו עבודות נוספות כגון Qüestió de Noms ("עניין של שמות") ו-Diccionari per a Ociosos ("מילון הבטלנים") (1963) מוכרים היטב בלאומיות הקטלונית. הוא הפך להיות מנהיג רוחני של זרם הלאומיות הוולנסיאנית עד סוף המאה ה-20, והיה זה שהציג את רעיון הארצות הקטלאניות, שהטיף לאחדות של התרבות הקטלאנית, כפי שהוצע על ידי לאומנים קטלאנים. בספרים האלה פוסטר טען כי הכרחי לחזק את מערכת היחסים של ולנסיה עם יתר האזורים דוברי הקטלאנית, כדי להגן על האוטונומיה התרבותית של ולנסיה. בדרך זו הוא אף ביקש לבסס את הקהילה התרבותית של קטלוניה ולעודד את ההכרה בה.
במובן הזה, עבור רבים, פוסטר הוא הכותב הפוליטי המשמעותי ביותר של מסות בקטאלנית, שהופיעו לאחר מלחמת האזרחים בספרד.
הכרה

פוסטר הוא חתן פרס ה-Premi d'Honor de les Lletres Catalanes מטעם עמותת Òmnium Cultural לשנת 1975, וחתן פרס ה-Medalla d’Or de la Generalitat de Catalunya מטעם הז'נרליטט דה קטלוניה לשנת 1983. בשנת 1984 הוא קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ברצלונה, ומהאוניברסיטה האוטונומית של ברצלונה. ב-1986 התמנה לפרופסור לספרות באוניברסיטת ולנסיה.
ניסיון רצח

ב-11 בספטמבר, שנת 1981, שתי פצצות שהתפוצצו בביתו פגעו פגיעה קשה בספריית ביתו ובארכיון שלו. אף אדם לא הועמד לדין, אך הסברה היא שהיה זה גורם ימני-קיצוני אנטי-קטאלני שהגיב בקיצוניות ואף ניסה לעצור בדרכים אלימות את הצלחתו הפוליטית והתרבותית של פוסטר.
הערות שוליים

↑  "Biography of Joan Fuster. University of Valencia" (בקטלאנית). University of Valencia. נבדק ב-2013-08-01.
1 2  "Catalan Encyclopedia entry" (בקטלאנית). Enciclopèdia Catalana. נבדק ב-2010-06-07.
↑  "Facts about Joan Fuster". Catalan branch of the PEN Club Magazine. אורכב מ-המקור ב-2010-06-22. נבדק ב-2010-06-06.
↑  "Two bombs against Joan Fuster's house" (בספרדית). 12 בספטמבר 1981. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Homenatge Universitari a Joan Fuster (בקטלאנית). University of València. p. 33. ISBN 84-370-1415-8.
↑  Salvador Enguix (22 באוקטובר 2008). "What's left of Joan Fuster?" (בספרדית). {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Vicent Partal (3 במאי 2010). "Under suspicion" (בקטלאנית). נבדק ב-7 ביוני 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007349773305171  PLWABN: 9810571257205606  BIBSYS: 90591145  BNE: XX917701  BnF: cb12054544f (data)  CANTIC: a10432334  CiNii: DA02247241  GND: 119049511  ICCU: SBLV136715  ISNI: 0000 0001 2145 2602  LCCN: n79034404  MusicBrainz: 50bd207b-20fb-4c15-ab6c-ad28d336bd78  NSK: 000014551  NTA: 067845967  RERO: 02-A003270382  SNAC: w6wh76c4  SUDOC: 028780000  VIAF: 100257353   WorldCat (עם VIAF): 100257353
זמן (מגזין)

| --- | --- |

 סוג:  ירחון
 תדירות:  חודשי
 מו"ל:  מנדל וגשל
 עורך ראשי:  יעקב מנחם וגשל
 תאריכי הופעה:  2004–הווה (כ־21 שנים)
 שפה:  עברית, אנגלית יידיש
 מערכת:  הרטום 19, הר חוצבים
 https://www.zmanmagazine.com/
 
מגזין זמן הוא ירחון חרדי המופיע בעברית ובאנגלית. המגזין מופץ בעשרות אלפי עותקים, בשלוש מהדורות – עברית, אנגלית ויידיש.
היסטוריה

בשנת 2004 הוקם הירחון (באנגלית) על ידי חיים צבי גולדברגר ומנדל ווגשל. בשנת 2012 יצא הירחון לדפוס בעברית בפעם הראשונה.
על-פי סקר TGI, בינואר-דצמבר 2014 הגיע שיעור החשיפה של הציבור החרדי לירחון ל-19.6 אחוז, הגבוה ביותר מבין המגזינים החרדיים בישראל. שיעור דומה נמדד גם ב-2018.
תוכן

הכולל כתבות עומק נרחבות על פרשות היסטוריות, טבע, ומדע, לצד ראיונות עם דמויות מפתח בתחומים כמו פוליטיקה וביטחון. ל"זמן" סגנון ייחודי, המשלב דרמה ותיאורי צבע עם עובדות היסטוריות ואקטואליות. המגזין עוסק רבות בעולם הריגול, בפרשות הונאה ובסיפורים על מאחורי הקלעים של חקר החלל והאוקיינוסים.
בין השנים 2013 עד 2017 צורפה למגזין חוברת בשם 'זמן נוער' שכללה כתבות קצרות וקלילות יותר.
החל מ-2020 מערכת זמן מוציאה גיליון מקביל בשם "מקיף", המוקדש לנושא נבחר.
צוות

בשנת 2014 מונה חיים קליגר להיות מנכ"ל זמן בישראל אך לבסוף פרש כשנה מאוחר יותר. כיום מנכ"לי זמן בישראל הם חיים צבי גולדברגר ומנדל ווגשל.
העורך ראשי הראשון במהדורה העברית היה יאיר וינשטוק, שפרש לאחר סכסוך עם בעלי הירחון ב-2017, והקים גיליון מתחרה בשם כדור.
העורך הראשי כיום הוא יעקב מנחם וגשל.
בירחון כתבו פסח קראון, שלמה זלמן גרוסמן ונחמן גרשונוביץ.
הערות שוליים

↑  חדש בישראל: 'זמן' ירחון מרתק למשפחה החרדית, באתר בחדרי חרדים
↑  "ירחון חדש בישראל: מגזין זמן - פשקוויל". פשקוויל. 2012-07-17. נבדק ב-2018-05-27.
↑  הירחון החרדי 'זמן' יופיע בעברית ויופץ בישראל - אתר לדעת, באתר ladaat.info
↑  "נתוני TGI: "זמן" - המגזין החרדי בעל אחוזי החשיפה הגבוהים ביותר - כיכר השבת". כיכר השבת. נבדק ב-2018-05-27.
↑  אייס, כשנתיים לאחר הקמתו: החשיפה לירחון החרדי 'זמן' עקפה אפילו את 'משפחה', באתר אייס, 1 באפריל 2015
↑  כיכר השבת, ‏סקר TGI לעיתונות החרדית • כל הנתונים, באתר כיכר השבת, 22 במרץ 2018
↑  "הדבר הבא: חיים קליגר – מנכ"ל מגזין 'זמן'". חרדים10. 2014-07-07. נבדק ב-2018-05-27.
↑  סוף זמן: חיים קליגר ומגזין 'זמן' - כבר לא • פרסום ראשון - פיצ'פקעס, באתר www.pichevkes.co.il(הקישור אינו פעיל)
ערך זה הוא קצרמרבנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יסודות (כתב עת)

| --- | --- |

 מו"ל:  המחלקה להיסטוריה בצה"ל
 עורך ראשי:  ד"ר אלי מיכלסון
 תאריכי הופעה:  2019–הווה (כ־6 שנים)
 שפה:  עברית 
 מדינה:  ישראל 
 
יסודות הוא כתב עת שפיט, היוצא לאור מטעם המחלקה להיסטוריה בצה"ל החל מ-2019. כתב העת נוסד במטרה להרחיב ולהעמיק את המחקר ההיסטורי על צה"ל, וכן לפרסם מחקרים רשמיים מטעם המחלקה להיסטוריה, אשר לא זכו לבמה עד ייסוד כתב עת זה. עורכו של כתב העת הוא ד"ר אלי מיכלסון.
ולטר לוסטיג

ולטר לוסטיג (בגרמנית: Walter Lustig‏; 10 באוגוסט 1891, רטיבור, גרמניה - 1945, ברלין) היה רופא גרמני יהודי מומר, שהיה מנהל בית החולים היהודי בברלין בתקופת המשטר הנאצי בגרמניה וראש ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה. נידון למוות על ידי בית דין סובייטי לאחר המלחמה.
חייו

ולטר לוסטיג היה בנם של הסוחר היהודי ברנהרד לוסטיג ואשתו רגינה לבית בסר. הוא למד בבית הספר היסודי ברטיבור ולאחר מכן בגימנסיה המלכותית שם, שם סיים את לימודיו במרס 1910 עם תעודת "אביטור" (Abitur (גר'), תעודת סיום לימודי בית ספר תיכון בגרמניה). לאחר מכן למד רפואה והתמחה בכירורגיה ומדעי הטבע באוניברסיטת ברסלאו. הוא היה חבר האגודה הברלינאית לאנתרופולוגיה, אתנולוגיה ופרה-היסטוריה (Berliner Gesellschaft für Anthropologie, Ethnologie und Urgeschichte) (גר') ומ-1914 - עוזר מחקר במכון האנתרופולוגי באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברסלאו. לוסטיג המיר את דתו בגיל צעיר מיהדות לנצרות והשתייך לקהילה הבפטיסטית.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה התנדב לוסטיג לצבא הקיסרות הגרמנית ושירת כרופא בבית חולים צבאי. ב-1915 עבר בהצלחה בחינה ברפואה מטעם המדינה ולאחר חודש, בעת שירותו הצבאי, קיבל את תואר הדוקטור לרפואה, ולאחר שנה קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה על מחקר על האדם הניאנדרטלי.
מ-1920 היה לוסטיג קצין רפואה בקובלנץ. בתפקידו זה אסף מידע על בריאות הציבור והעביר את המידע למשרד הרווחה הפרוסי. במקביל ניהל קליניקה פרטית. ב-1927 עבר לברלין. בסוף ינואר 1927 נישא לרופאה הלא-יהודיה אנמרי פרויס (Annemarie Preuss), ילידת 4 ביוני 1897, ברסלאו. לא נולדו להם ילדים. בתחילת פברואר 1927 הצטרף לוסטיג למנהל משטרת ברלין ובין 1929–1933 ניהל את המחלקה הרפואית במטה המשטרה באלכסנדרפלאץ, ברלין. בתפקידו זה היה אחראי על השגחה על בריאות הציבור בבתי ספר ובבתים פרטיים, ועל הכשרת אנשי צוות רפואי. ב-1926 יצא לאור ספר הדרכה שחיבר בנושא בריאות הציבור.
בתקופת השלטון הנאצי בגרמניה

באוקטובר 1933, מספר חודשים לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, פוטר לוסטיג מתפקידו מתוקף החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי. הוא ביקש להישאר בתפקידו עקב שירותו הצבאי במלחמת העולם הראשונה. בקשתו נדחתה בנימוק שהוא לא שירת בקו החזית. הוא קיבל פנסיה חודשית של 500 רייכסמרק.
מ-1936 הועסק במנהל בית החולים של הקהילה היהודית בברלין. רישיון הרופא שלו נשלל ב-1938. הוא נדרש לשלם כופר וחלק מרכושו הוחרם. עם הקמת ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה ניהל לוסטיג את המחלקה לשירותי הבריאות שפעלה בה, ועבד תחת קונרד כהן, שמאוחר יותר נרצח במאוטהאוזן.
בתקופת השלטון הנאצי בגרמניה > מנהל רפואי בבית החולים היהודי בברלין

ב-1 בדצמבר 1941 יצר המשטר הנאצי מחלקה שנועדה לארגן את התחבורה מבית החולים (Untersuchungsabteilung für Transportreklamation). שם המחלקה היה יופמיזם לגירוש היהודים להשמדה. לוסטיג אולץ לנהל מחלקה זו. ב-20 באוקטובר 1942 מונה לוסטיג לתפקיד מנהל בית החולים היהודי בברלין. בפקודת הנאצים נאלץ לוסטיג לארגן בחודש זה שילוח של 91 עובדים יהודים מבית החולים למחנות ההשמדה. עם זאת, במקרים אחרים הצליח למנוע גירוש יהודים על ידי קביעה שמצבם הרפואי לא מאפשר שינועם.
אחרי אקציית בתי החרושת שהתקיימה ב-27 בפברואר 1943, ביקשו הגסטפו והקריפו לסגור את בית החולים היהודי. לוסטיג הצליח למנוע את הסגירה. עם זאת, הוא לא הצליח למנוע שילוחם של 300 חולים ובני משפחותיהם למחנות ריכוז. ביוני ובנובמבר 1943 היו גירושים נוספים של חולים יהודים מבית החולים. לוסטיג נאלץ ליצור רשימות לגירוש. מתחילת מרס 1944 שימש בניין הפתולוגיה של בית החולים כנקודת ריכוז ליהודים לקראת שילוחם למחנות.
בתקופת השלטון הנאצי בגרמניה > מנהל ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה

בסוף 1942 מונה לוסטיג לתפקיד חבר הנהלת ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה. לפני כן זומן לישיבות ההנהלה מדי פעם כמומחה בריאות. ב-10 ביוני 1943 נסגרו משרדי ההתאחדות הארצית ואחרוני חברי הנהלתה גורשו לגטו טרזין. לוסטיג היה האחרון שנותר מבין חברי ההנהלה. הוא מונה לתפקיד מנהל הארגון שהחליף את ההתאחדות, ארגון ששמו היה Rest-Reichsvereinigung. הוא כיהן בתפקיד זה עד תום מלחמת העולם השנייה. הוא ניצל מגירוש כי היה נשוי בנישואין מעורבים - אשתו הייתה לא-יהודייה. אביו נכלא בגטו טרזין. אשתו הנוצרייה חויבה לעבוד בכפייה בתור רופאה בבית חולים עירוני.
משרדי הארגון החדש שייצג את שארית יהודי גרמניה ישבו בבית החולים היהודי, ברחוב Iranischen מספר 2. הארגון היה אחראי על ייצוג היהודים שעדיין לא גורשו ועל החרמת רכושם. בנוסף, שמר לוסטיג קשר עם חנויות שעדיין הורשו לספק סחורה ליהודים. האופטשטורמפיהרר האס-אס פריץ ורן (Fritz Wöhrn) מהצוות של אדולף אייכמן חקר את לוסטיג מדי פעם.
לאחר המלחמה

לאחר תום מלחמת העולם השנייה חי לוסטיג בבית החולים היהודי בברלין, ששב מיד לאחר השחרור לפעילויותיו הרגילות. לוסטיג החל לעבוד ברובע ודינג בברלין כקצין רפואה. הוא ניסה, בחוסר הצלחה, להביא להכרה בארגון שירש את ההתאחדות הארצית בתור הארגון המייצג של יהודי גרמניה ששרדו את השואה. יהודי ששרד את אושוויץ שב לברלין והאשים את לוסטיג בכך שהביא לגירוש אמו ולמותה כתוצאה מכך. האשמות דומות נוספות הביאו למעצרו של לוסטיג בידי הנקו"ד. הוא נדון למוות בידי בית דין סובייטי. נסיבות מותו אינן ברורות. לפי מקור אחד, הוא הוצא להורג בבית הכלא רומלסבורג בדצמבר 1945. לפי מקור אחר, הוא התאבד בסוף 1945 בכלא של הנקו"ד ברובע ליכטנברג.
לקריאה נוספת

Volker Klimpel: Ärzte-Tode: Unnatürliches und gewaltsames Ableben in neun Kapiteln und einem biographischen Anhang. Königshausen & Neumann, Würzburg 2005, ISBN 3-8260-2769-8.
Beate Meyer: Gratwanderung zwischen Verantwortung und Verstrickung – Die Reichsvereinigung der Juden in Deutschland un die Jüdische Gemeinde zu Berlin 1938–1945. In: Beate Meyer, Hermann Simon (Hrsg.): Juden in Berlin 1938–1945. Begleitband zur gleichnamigen Ausstellung in der „Stiftung Neue Synagoge Berlin-Centrum Judaicum“. Philio Verlagsgesellschaft, Berlin 2000, ISBN 3-8257-0168-9.
Gudrun Maierhof: Selbstbehauptung im Chaos: Frauen in der jüdischen Selbsthilfe 1933–1943. Campus Verlag, 2002, ISBN 3-593-37042-5.
Daniel B. Silver: Refuge in Hell: How Berlin's Jewish Hospital Outlasted the Nazis. 2004, ISBN 0-618-48540-6. (deutsch: Überleben in der Hölle. Das Berliner Jüdische Krankenhaus im „Dritten Reich“. Verlag für Berlin-Brandenburg, Berlin 2006, ISBN 3-86650-580-9)
Lustig, Walter, in: Joseph Walk (Hrsg.): Kurzbiographien zur Geschichte der Juden 1918–1945. München : Saur, 1988, ISBN 3-598-10477-4, S. 249
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 128899441  ISNI: 0000 0000 2590 199X  NTA: 205032680  VIAF: 3537737   WorldCat (עם VIAF): 3537737
חנות הספרים ללא הפסקה של מר פנומברה

| --- | --- |
כריכת הספר בעברית
כריכת הספר בעברית
 מידע כללי
 מאת:  רובין סלואן
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספרות בלשית, מתח, פנטזיה
 מקום התרחשות:  סן פרנסיסקו 
 הוצאה
 הוצאה:  Picador
 תאריך הוצאה:  2012
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מודן
 תאריך:  2013
 תרגום:  רוני בק
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003536954
 
חנות הספרים ללא הפסקה של מר פֶנוּמְבְּרָה (באנגלית: Mr. Penumbra’s 24-Hour Bookstore) הוא ספר הביכורים של רובין סלואן שיצא לאור ב-2012. זהו רומן בלשי ופנטסטי המתרחש בסן פרנסיסקו בת זמננו בחנות ספרים מוזרה, הגדושה סודות ותעלומות. זהו סיפורו של קליי ג'אנון שנכנס לחנות הקטנה והופך למוכר בה במשמרת הלילה. בחנות מבקרים טיפוסים משונים המעוררים את סקרנותו של קליי. עד מהרה הוא מתחיל לחקור ומנסה לגלות תעלומה בת מאות שנים.
הספר תורגם לעברית בשנת 2013 על ידי רוני בק.
עלילה

הספר עוקב אחר קליי ג'אנון אשר נכנס לחנות הספרים של מר פנומברה בעקבות מסעו לחיפוש עבודה. הוא התקבל לעבודה בחנות המשונה במשמרת הלילה - בה נכנסים טיפוסים שונים ומשונים להשאיל ספרים, ומקצתם לקנות. עד מהרה מגלה קליי שהטיפוסים המוזרים הם בעצם חברים באגודה המכונת "השדרה השלמה" שנועדה לפענח את הצופן לחיי נצח מתוך ספר עתיק שכתב מייסדה. עוזרו הנאמן היה גריטזון, שהנפיק גופן שכיום משתמשים בו בכל רחבי העולם.
ג'אנון מחליט לקחת את אחד הספרים מהחנות לסורק הספרים של גוגל, בעזרת חברתו קאט, אשר עובדת שם. בניגוד להוראתו של פנומברה, קליי פותח וסורק את הספר ומגלה שם את הפתרון לחידת האגודה הראשונה.
עם הזמן, קליי ג'אנון מבין את עוצמתה וגודלה של אגודת "השדרה השלמה" ומנסה לפתור את כל חידותיה. למורת רוחו של הקורא הראשון, קורבינה, ראש האגודה, קליי משתמש במחשבים לפתרון הצפנים השונים. לעומתו, פנומברה תומך במחשבים ובשילובם באגודה - ויכוח שמגיע לכדי שריפתו של "ספר החיים" של פנומברה בידי קורבינה - ספר בו כתובים קורות חייו וסודותיו של האדם, הנקרא רק לאחר מותו.
הסכסוך המעמיק בין תומכי הקידמה ובין מתנגדיה מגיע לקיצו, כאשר קליי מגיע בחיפושו לתבנית הייצור המקורית של הגופן של גריטזון, אשר נגנבה שנים רבות לפני-כן. בהגדלת תבניות אלו, מגלה ג'אנון בליטות קטנות באותיות המצויות כמעט בכל מקום בעולם ובעזרתן מפענח צופן החלפה פשוט שהצפין מייסד האגודה.
הספר מסתיים בכך שקליי ופנומברה חוברים יחדיו כשותפים לעסקים היוצאים לחקור את החיים שלהם ושל אחרים.
ביקורת

הספר זכה להצלחה רבה ולביקורות משבחות ברחבי ארצות הברית, כאשר הופיע ברשימת מאה הספרים המומלצים של 2012 על פי עיתון ה-San Francisco Chronicle  כמו גם לבחירת העורך של ה-New York Times. נוסף לכך, הוא נכנס לרשימת הסיפורת המומלצת בכריכה קשה של ה-New York Times ואף לרשימת רבי המכר של הרדיו הלאומי הציבורי של ארצות הברית.
כריכתו האנגלית הזוהרת בחושך שעוצבה על ידי רודריגו קוראל אף נבחרה לאחת מ-25 הכריכות הטובות ביותר של אתר BookPage.
הערות שוליים

↑  McMurtrie, John (December 21, 2012). "Best books of 2012: 100 recommended books". San Francisco Chronicle (Hearst Communications). Retrieved 22 December 2012.
↑  "Editor's Choice". New York Times Sunday Book Review. December 21, 2012. Retrieved 22 December 2012.
↑  "New York Times Hardcover Fiction Best Seller list for October 28, 2012".New York Times. Retrieved 1 January 2013.
↑  "Mr. Penumbra's 24-Hour Bookstore". National Public Radio. Retrieved 22 December 2012.
↑  "25 best book jackets of 2012". Book Page. Retrieved 22 December 2012.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 309467317   WorldCat (עם VIAF): 309467317
חמורו של משיח (ספר)

| --- | --- |

עטיפת מהדורת 2023 של הספר
 מידע כללי
 מאת:  ספי רכלבסקי
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  עיון 
 הוצאה
 הוצאה:  ידיעות ספרים 
 תאריך הוצאה:  1998 
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורה ראשונה:  1998
 תאריך מהדורות נוספות:  2023
 
חמורו של משיח הוא ספר עיון שנכתב על ידי הסופר והעיתונאי ספי רכלבסקי ויצא לאור בשנת 1998 בהוצאת ידיעות אחרונות.
הספר הוא סיכומו של מחקר בן עשרות שנים שערך רכלבסקי בעולמה של היהדות, ומבוסס על טקסטים תורניים ואירועים היסטוריים. הספר מנתח את הסיבות לקיטוב בחברה הישראלית וטוען כי היהדות בישראל עברה מהפכה עד כי היהדות בת זמננו היא, למעשה, דת חדשה. לפי רכלבסקי, "הדת החדשה" בלעה כמעט כליל את היהדות המסורתית, את הציונות הדתית הישנה ואת העולם החרדי. הספר משרטט את התפתחותה ומאפייניה של יהדות זו, ואת הדמויות המובילות בה - מהרב קוק, דרך הרבי מלובביץ', הרב שך, הרב עובדיה יוסף, ועד הרבנים מרדכי אליהו, עוזי משולם, דב ליאור, ורבים אחרים.
הספר מכר מעל 120,000 עותקים והפך מיד עם צאתו לרב מכר.
בספטמבר 2023 יצאה לאור מהדורה חדשה של הספר. במהדורה זו חיבר רכלבסקי בין הניסיון לרפורמה המשפטית בישראל לבין מקורותיה המשיחיים. במאי 2024 יצא ספר נוסף של רכלבסקי, "ישראל או יהודה", הנחשב לספר המשך לספרו "חמורו של משיח".
רכלבסקי פועל שנים רבות כמבקר חריף של מגמות אנטי דמוקרטיות בישראל והתפרסם בעיקר בשל הספר "חמורו של משיח", ונטען לגביו שחזה חלק גדול מבעיות הליבה שאיתן ישראל מתמודדת כחצי יובל לאחר פרסומו.
תוכן הספר

ב"חמורו של משיח" עסק רכלבסקי בהרחבה בהתפתחות המחשבה המשיחית ובהשפעתה על המציאות הישראלית. הספר יצא לאור כשלוש שנים לאחר רצח ראש הממשלה יצחק רבין בידי איש מהימין הדתי, והתריע מפני נטיות משיחיות וגזעניות בציבור הדתי בישראל. הפרק הראשון של הספר מתחיל במילים:
"שלוש יריות מדויקות בכיכר העיר פעלו את פעולתן המיסטית המחושבת... הנסיגה מתהליך הגאולה נעצרה. העם ניצל. המשיח כבר לא צריך לחכות... האשמים הוענשו, מי בכיכר ומי בקלפי, ובא לציון יגאל"
בספר זה שירטט רכלבסקי לראשונה במפורש את המתווה החרד"לי (חרדי לאומי) של המיינסטרים הציוני-דתי ככזה המוליך אל מחוזות הקצנה שמתבטאת בפעילות עבריינית ואלימה. זאת כנראה הייתה גם הפעם הראשונה בה נמתח קו גם אל הזרמים החרדיים המרכזיים – אלה שפעם נחשבו בדלנים – שסומנו בספר כנוהים בהמוניהם אל עבר קרני השמש המשיחיסטיות. הספר מצביע על תהליכי ההקצנה שעברו ועוברים על החברה הדתית בישראל המודרנית ומחבר בין הרב שך והרב קוק, הרב דב ליאור וברוך גולדשטיין, רבני יש"ע ורבני מאה שערים.
"לפי הרב קוק, החילונים הם בבחינת 'חמורו של משיח'…אחרי שהחילונים יבנו את המדינה החומרית, יגיע תורם של הדתיים לשלוט וליצור את המדינה הרוחנית המשיחית. רכיבת המשיח על החמור מטרתה במסורת הסמלית היהודית היא הכנעת החמור והכוחות שהוא מייצג. לחמור ביהדות יש תפקיד. הוא החיה הטמאה, נציגת עמלק והשטן"
רכלבסקי מבקר בספרו בחריפות גם את יחסה של היהדות כלפי נשים וגויים: "המציאות הזאת, שבה הגויים אינם אדם ואילו הנשים נחותות באופן קיצוני ודמם של החילונים מותר, היא המציאות הדתית בארץ. אלו אבני היסוד המהותיות ביותר של כל החינוך הדתי - מהחרדי ועד הממלכתי-דתי".
בספרו מציע רכלבסקי אסטרטגיה, "מתכון", לציבור הישראלי כיצד "להציל" את היהדות מלהיבלע בידי המשיחיות. בין היתר הוא מציע,
"הציבור הישראלי צריך לפנות אל החלק הדתי יהודי שבו – שעל רובו כאמור השתלטו הרוחות המשיחיות, ולהעמידו קיר. קיר של מציאות, עיקרון של חוק. עיקרון שאומר שלתביעות משיחיות, אם יש מקום – הרי הוא בלב, בתפילה, בספר, במרחב היהודי המסורתי... אבל לא בקרקע המציאות הצבאית והפוליטית, שם צריכים להיות השיקולים פרגמטיים בלבד – כאלה שיבטיחו, ככל האפשר, את שלום הציבור הישראלי."
בספטמבר 2023, הוציא רכלבסקי מהדורה חדשה של הספר. במהדורה זו חיבר רכלבסקי בין הניסיון למהפכה המשפטית בישראל לבין מקורותיה המשיחיים והציג תוכנית לשינוי שבכוחו יוכלו ישראל והיהדות המתונה לחזור ולשגשג.
במאי 2024 יצא ספר נוסף של רכלבסקי, "ישראל או יהודה", במסגרת סדרת אופק בהוצאת תלם. הספר מנתח את השינויים הפוליטיים והחברתיים שהתחוללו בישראל בשנים האחרונות ונחשב לספר המשך לספרו "חמורו של משיח". טענתו המרכזית היא כי כוחות משיחיים וגזעניים הולכים ומתעצמים בישראל, משפיעים באופן הרסני על ניהול המלחמה ומציבים איום על הדמוקרטיה הישראלית.
ביקורות ותגובות

למרות שמיד עם צאתו הפך הספר לרב מכר, הוא גם עורר סערה, וזכה למתקפות הן מצד אקדמאים והן מצד רבנים.
בעיני אחרים הוא נחשב לספר נבואי שחזה חלק גדול מבעיות הליבה שאיתן ישראל מתמודדת היום. על פי פרופ' מיכאל הרסגור, "'חמורו של משיח' חשוב כמו 'מאמר תאולוגי מדיני' של שפינוזה."
נתן זך כתב כי: "ראוי שספר זה יימצא בכל בית בישראל שהזיקה ליהדות הומניסטית, חילונית, דמוקרטית ושוללת גזענות עוד לא כבתה בו" ומנחם בן כתב על הספר: "ספי רכלבסקי הוא נביא חילוני". העיתונאי אטילה שומפלבי כתב כי: "הספר 'חמורו של משיח' עיצב את התודעה הפוליטית שלי להרבה מאוד שנים. מה שהוא כתב אז מתגשם היום."
הערות שוליים

↑  חמורו של משיח, באתר הספרייה הלאומית
1 2  אבנר הופשטיין, אמרתי לכם, באתר זמן ישראל, 15 במאי 2023
↑  הסופר ספי רכלבסקי, באתר סימניה
↑  חמורו של משיח - מהדורה מעודכנת - ספי רכלבסקי | ידיעות ספרים שאוהבים, באתר www.ybook.co.il
↑  אבנר הופשטיין, אמרתי לכם, באתר זמן ישראל, 15 במאי 2023
↑  "זמן ההדחקה תם": פרק מתוך "חמורו של משיח" 2023, באתר ynet, 13 בספטמבר 2023
↑   נועם שיזף, "ישראל או יהודה" קורא לכוחות הליברליים להתגייס לקרב האחרון על המדינה, באתר הארץ, 24 בספטמבר 2024
↑  המגדלור, חמורו של משיח - מהדורה מעודכנת / ספי רכלבסקי - המגדלור ספרים, באתר www.hamigdalor.co.il
כיוונים חדשים

כריכת כתב העת
כיוונים חדשים הוא כתב עת לענייני ציונות, יהדות, מדיניות, חברה ותרבות. כתב העת יוצא לאור פעמיים בשנה על ידי ההסתדרות הציונית העולמית בשותפות עם מוסד ביאליק.
שמו של כתב העת מעיד כי הוא המשך של כתב העת כיוונים שפסק לצאת לאור בשנות ה-90 לאחר כ-50 גיליונות. כקודמו מהווה כתב העת במה לדיונים מפורטים על עתידה של הציונות ועתיד העם היהודי בישראל ובגולה וכן לביקורת ספרות ומאמרים בנושאים קרובים. מייסד העיתון, עורכו והרוח החיה בו עד מותו היה אלי אייל (נפטר בספטמבר 2017).
כתב העת הוא פלורליסטי, מקיים חופש אקדמי ואינו מתערב בתכנים המייצגים לעיתים עמדות שונות מעמדתה הרשמית של ההסתדרות הציונית המוציאה אותו לאור. בין הכותבים בכתב העת ניתן למנות, לדוגמה, את הסופרים א"ב יהושע, אמנון שמוש ועמוס עוז, את חוקרי הספרות נורית גוברין, זיוה שמיר וגרשון שקד, את הפרופסורים אליעזר שביד, ניצה בן-דב, יצחק בן ישראל, רות גביזון, יחזקאל דרור, רחל אליאור, ועליזה שנהר, ואת חברי הכנסת לשעבר יוסי שריד וגד יעקבי.