מהפכת התרבות בסין
השלב המוקדם: תנועת המונים > המשמרות האדומים והרס "ארבעת הישנים"

ב-8 באוגוסט 1966 העבירה הוועדה המרכזית של המפלגה את "החלטתה לגבי המהפכה התרבותית הפרולטרית הגדולה", שנודעה מאוחר יותר בשם "שש עשרה נקודות". החלטה זו הגדירה את המהפכה התרבותית כ"מהפכה גדולה שנוגעת לאנשים עד עמקי נשמתם וכוללת שלב עמוק ומקיף בהתפתחות המהפכה הסוציאליסטית בארצנו":
"אף על פי שהבורגנות מוגרה, היא עדיין מנסה להשתמש ברעיונות, התרבות, המנהגים וההרגלים הישנים של המעמדות המנצלים כדי להשחית את ההמונים, ללכוד את דעתם ולבצע שיבה. מעמד הפועלים צריך לעשות בדיוק את ההפך: הוא חייב להתעמת חזיתית בכל אתגר של הבורגנות... כדי לשנות את מראה החברה. כרגע, מטרתנו היא להיאבק ולמחוץ את אותם אנשים בשלטון שלוקחים את הדרך הקפיטליסטית, לבקר ולהתנכר לבעלי הסמכות האקדמיים הבורגנים הריאקציונרים ולאידאולוגיה של הבורגנות ושל כל שאר המעמדות המנצלים, ולהפוך את החינוך, הספרות והאמנות ואת כל החלקים האחרים של בניין העל שאינם תואמים את הבסיס הכלכלי הסוציאליסטי, כדי להקל על האיחוד והפיתוח של המערכת הסוציאליסטית".
השלכותיה של החלטת "שש עשרה הנקודות" היו מרחיקות לכת. היא העלתה את מה שהיה קודם לכן תנועה של סטודנטים למבצע המוני ברחבי הארץ שידרבן פועלים, חקלאים, חיילים ועסקני מפלגה נמוכי-דרג לקום, לקרוא תגר על סמכות, ולעצב מחדש את "בניין העל" של החברה.
ב-18 באוגוסט 1966, מעל מיליון "שומרים אדומים" מכל רחבי הארץ נאספו בכיכר טיין-אן-מן בבייג'ינג וסביבה לריאיון עם היושב-ראש מאו. מאו התערבב במשמרות האדומים והטיל את משקלו בתמיכה במטרתם. באספה של אותו יום תפס לין ביאו את מרכז הבמה ובקול רם הוקיע כל סוג של מי שראה בהם אויבים בחברה הסינית שהיו מכשילים את "התקדמות המהפכה".
זו הייתה הפעם הראשונה שנכתב על המשמרות האדומים בעיתונות הארצית. מאו הופיע לבוש במדי צבא, לראשונה מאז שנת 1949. אחת מיוזמות מעשי הזוועה שבוצעו בבית הספר שבו עונתה המנהלת למוות, ענדה לו את סרט-הזרוע של המשמרות האדומים. הוא שאל אם שמה, "סונג בין-בין", משמעותו "משכילה ועדינה", ובתגובה לתשובתה החיובית, אמר לה: "היי אלימה!". הנערה אכן שינתה את שמה בהתאם וגם בית ספרה שינה את שמו ל"בית הספר האלים האדום".
בני נוער מיליטנטיים במיוחד חילקו תלמידים על פי הרקע המשפחתי שלהם והתעללו בבני משפחות של "לאומנים" ו"ריאקציונרים" כביכול, אותן כינו "שחורות". באותו בית ספר לבנות, קשרו לתלמידות ממשפחות כאלה חבל סביב הצוואר, הכו אותן והכריחו אותן לומר: "אני ממזרה של כלבה. מגיע לי למות".
מאו הופיע בכיכר שבע פעמים נוספות מול המון עצום. בין אוגוסט לנובמבר 1966 נערכו שמונה אספות המוניות, שבהן השתתפו מעל 12 מיליון איש מכל הארץ, רובם מהמשמרות האדומים. הממשלה מימנה את הוצאות נסיעותיהם של אנשי המשמרות האדומים ברחבי הארץ, בהן החליפו "חוויות מהפכניות". באספות של המשמרות האדומים, קרא לין ביאו גם להרס "ארבעת הישנים" (אנ'): מנהגים, תרבות, הרגלים ורעיונות. נאומיו של לין, מלאים ברטוריקה אך חסרים בפרטים, לא ציינו מה צריך "להיהרס" כחלק מהמאבק הזה. מאו האמין שביצירת אי-סדר גדול, ההמונים צריכים לנווט את התנועה במקום להסתמך על השלטונות שיאמרו להם מה לעשות. כתוצאה מכך, התנועה הסתחררה במהירות מחוץ לשליטה.
הצעירים הסתערו על שלטי חנויות ושמות רחובות מסורתיים, ניפצו אותם בפטישים ונתנו להם שמות חדשים.
מיליוני תינוקות שנולדו בתקופה זו קבלו שמות בעלי צליל "מהפכני". אולם צדדים אחרים של התקפת המשמרות האדומים היו הרבה יותר הרסניים, במיוחד בתחום התרבות והדת. אתרים היסטוריים בכל חלקי המדינה נשדדו ונהרסו. הנזק התבטא במיוחד בעיר הבירה, בייג'ינג, העשירה בהיסטוריה ומלאה בשרידים תרבותיים, שם נהרסו אלפי אתרים בעלי עניין היסטורי. משמרות אדומים גם צרו על מקדש קונפוציוס (אנ') בצ'ופו, במחוז שאנדונג.
במשך חודשי האיקונוקלאזם, חיללו משמרות אדומים מהאוניברסיטה הנורמלית של בייג'ינג (אנ') והרסו קשות את מקום קבורתו של קונפוציוס (אנ') עצמו וכן מצבות וחפצים היסטוריים רבים מאוד אחרים. גופתו של דוכס יאנשנג (אנ') מהדור ה-76 הוצאה מקברה ונתלתה ערומה על עץ מול הארמון.
ספריות מלאות בכתבים היסטוריים וזרים נהרסו וספרים נשרפו. מקדשים, כנסיות, מסגדים, מנזרים ובתי קברות נסגרו ולפעמים הומרו לשימושים אחרים, נבזזו ונחרבו. תעמולה מרקסיסטית תיארה את הבודהיזם כאמונה טפלה, ודת נחשבה כאמצעי לחדירה עוינת זרה, כמו גם כמכשיר של "המעמד השולט". אנשי דת נאסרו ונשלחו למחנות. בודהיסטים טיבטים רבים אולצו להשתתף בהרס המנזרים שלהם תחת איום בנשק.
במשך שנתיים, עד יולי 1968 (ובמקומות מסוימים הרבה יותר מכך), המשמרות האדומים הרחיבו את אזורי השליטה שלהם והאיצו את מאמציהם ל"בנייה מחדש" סוציאליסטית. הם החלו בחלוקת עלונים המסבירים את פעולותיהם לפתח ולחזק את הסוציאליזם, ובפרסום שמותיהם של "מתנגדי-מהפכה" חשודים על לוחות מודעות. הם התאספו בקבוצות גדולות, ערכו "דיונים גדולים" וכתבו מחזות חינוכיים. הם ערכו מפגשים ציבוריים כדי לבקר ולסחוט "ביקורת-עצמית" מ"מתנגדי-מהפכה" חשודים.
אחד מציטוטים רבים בספרון האדום של ציטוטיו של היושב ראש מאו דזה-דונג שהמשמרות האדומים יאמצו כמדריך, היה: "העולם הוא שלכם, כשם שהוא שלנו, אולם בסופו של דבר הוא שלכם. אתם האנשים הצעירים, מלאי מרץ וחיות, נמצאים בפריחה של החיים, כמו השמש בשמונה או תשע בבוקר. תקוותנו נתונה בכם... העולם שייך לכם. העתיד של סין שייך לכם". עד דצמבר 1967 הודפסו 350 מיליון עותקים של הספרון. זה היה המנגנון שהוביל את המשמרות האדומים להתחייב למשימתם כעתידה של סין.
אף על פי שהחלטת 16 הנקודות והצהרות אחרות של המנהיגים המאואיסטים המרכזיים אסרו על "מאבק מזוין" לטובת "מאבק מילולי", מפגשי מאבק (אנ') הובילו לעיתים קרובות לאלימות פיזית. מאבקים מילוליים בין קבוצות של פעילים הפכו לאלימים אף יותר, במיוחד לאחר שפעילים החלו להשתלט על כלי נשק מהצבא ב-1967. מנהיגים המאואיסטים המרכזיים הגבילו את התערבותם באלימות של פעילים לביקורת מילולית, לפעמים אפילו נראו כמעודדים "מאבק פיזי", ורק לאחר שצבא השחרור העממי החל להתערב ב-1969, החלו השלטונות לדכא את התנועה ההמונית.
ב-22 באוגוסט 1966, הוצאה הנחיה מרכזית להפסיק את התערבות המשטרה בפעילויות המשמרות האדומים. אלה בכוחות המשטרה שקראו תגר על ההודעה הזו תויגו כ"אנטי-מהפכניים".
ב-23 באוגוסט הגיעו קבוצות של משמרות אדומים בגיל העשרה, רבות מהם בנות, לחצר אגודת הסופרים של בייג'ינג. הם הצליפו בחגורותיהם בעלות אבזם הנחושת הכבד בכמה מהסופרים המפורסמים ביותר בסין, שעל צוואריהם נתלו בחוטי ברזל שלטי עץ מעליבים. לאחר מכן הוסעו הקורבנות אל מקדש עתיק שבו שכנה הספרייה החשובה ביותר של בייג'ינג, שם אולצו סופרים חשובים, זמרי אופרה ואמנים אחרים לכרוע מול מדורה בה נשרפו אביזרים ותלבושות של האופרה, תוך שהם מוכים בבעיטות, אגרופים, מקלות וחגורות. אחד הסופרים היה לאו שה, שהטביע את עצמו למחרת באגם.
דברי מאו בשבח המרידה היו למעשה תמיכה בפעולות המשמרות האדומים, שהפכו אלימות יותר ויותר. הביטחון הציבורי בסין הידרדר במהירות כתוצאה מכך שבכירים מרכזיים הסירו את הרסן מהתנהגות אלימה. שיה פוג'י (אנ'), מפקד המשטרה הלאומית, אמר כי "זו לא בעיה גדולה" אם המשמרות האדומים מכים "אנשים רעים" למוות. המשטרה העבירה את הערתו של שי למשמרות האדומים ואלה פעלו בהתאם. במהלך שבועיים בערך הותירה האלימות כמאה מורים, פקידים בבתי ספר ואנשי סגל (קאדרים) משכילים מתים במחוז המערבי של בייג'ינג בלבד.
ההיבטים הנתעבים ביותר של המאבק כללו מקרים רבים מאוד של עינויים, רצח והשפלה פומבית. רבים מאלה שהיו קורבן של "מאבק מילולי" לא יכלו יותר לשאת את הלחץ והתאבדו. באוגוסט וספטמבר 1966 נרצחו 1772 איש בבייג'ינג בלבד. בשנגחאי היו 704 התאבדויות ו-534 מקרי מוות הקשורים למהפכה התרבותית בספטמבר. באותה תקופה היו בווהאן 62 התאבדויות ו-32 רציחות. פנג דהחואי הובא לבייג'ינג והיה למטרה של לעג פומבי.
באוקטובר מאו כינס "ועידת עבודה מרכזית", שמטרתה לשכנע את אלה שבהנהגת המפלגה שעדיין לא ישרו קו עם ה"נכונות" של המהפכה התרבותית. ליו שאוצ'י ודנג שיאופינג תויגו כחלק מ"קו ריאקציוני בורגני" ומסרו ברוגז "ביקורות-עצמיות". לאחר הוועידה, ליו, שהיה פעם האדם החזק ביותר בסין אחרי מאו, הושם במעצר בית בבייג'ינג, ואז נשלח למחנה מעצר, שם נרקב לאיטו, נמנעו ממנו תרופות, והוא מת ב-1969. דנג שיאופינג נשלח שלוש פעמים לתקופה של "חינוך מחדש", ולבסוף נשלח לעבוד במפעל מנועים בג'יאנגשי.