stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם קרופורד
סנאטור

ב-1807 נבחר קרופורד על ידי בית המחוקקים של ג'ורג'יה לסנאט ארצות הברית כסנאטור הזוטר מטעמה במקומו של ג'ורג' ג'ונס שכיהן מספר חודשים לאחר מותו של אברהם בולדווין.
במרץ 1812 נבחר קרופורד לתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית, ולאחר מכן, בעקבות מותו של סגן הנשיא, ג'ורג' קלינטון, הוא היה הראשון בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית עד 4 במרץ 1813.
ב-1811 דחה קרופורד הצעה לשמש כמזכיר המלחמה בממשלו של הנשיא ג'יימס מדיסון. בסנאט הוא הצביע בעד כמה חוקים שהובילו לפרוץ מלחמת 1812 ותמך בכניסה למלחמה, אף על פי שהוא היה מוכן לכריתת שלום: "תהא זו חוכמתה של אומה זו להישאר במצב של שלום, כל עוד שלום היא אפשרות קיימת".
שגריר בצרפת

ב-1813 מינה הנשיא מדיסון את קרופורד לתפקיד שגריר ארצות הברית בצרפת ובתפקיד זה הוא כיהן במהלך שנות הדעיכה של הקיסרות הראשונה של נפוליאון. קרופורד כיהן בתפקיד עד 1815, זמן קצר לאחת תום המלחמות הנפוליאוניות.
מזכיר המלחמה

עם שובו של קרופורד לארצות הברית, מינה אותו הנשיא מדיסון לתפקיד מזכיר המלחמה. לאחר קצת יותר משנה בתפקיד ולאחר שכשל בהשגת המועמדות מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1816, מינה אותו מדיסון לתפקיד מזכיר האוצר. בתפקיד זה כיהן קרופורד עד סוף תקופת נשיאותו של מדיסון והמשיך לכהן בו בשמונה שנות נשיאותו של ג'יימס מונרו.
בחירות 1824

בבחירות 1824 הציג קרופורד את מועמדתו. שנה קודם הוא לקה בשבץ מוחי כתוצאה ממרשם רפואי שנרשם לו על ידי רופאו. כעת הייתה המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית מפוצלת ואחת מהסיעות בחרה במועמדתו של קופורד. על אף השיפור במצב בריאותו ותמיכתם של הנשיאים לשעבר מדיסון וג'פרסון, הוא היה שלישי במספר הקולות לאחר הסנאטור והגנרל אנדרו ג'קסון, גיבור קרב ניו אורלינס במלחמת 1812, ומזכיר המדינה, ג'ון קווינסי אדמס. מאחר שאף אחד מהמועמדים לא זכה ברוב הדרוש כדי להיבחר לנשיא, עברה הבחירה לבית הנבחרים, שבסופו של דבר בחר באדמס. היו אלו הבחירות היחידות לנשיאות בהיסטוריה של ארצות הברית שהוכרעו בצורה כזאת.
שנותיו האחרונות

לאחר שדחה את הצעתו של אדמס להמשיך לכהן כמזכיר האוצר, שב קרופורד לג'ורג'יה, שם הוא מונה כשופט בבית המשפט העליון של המדינה ובתפקיד זה הוא כיהן עד מותו, עשור לאחר מכן.
ב-1828 נבחר קרופורד על ידי בית הנבחרים של ג'ורג'יה כמועמד לסגן הנשיא, אך בהיעדר תמיכה ממדינות אחרות, הוא הסיר את מועמדותו. הוא גם שקל התמודדות ב-1832, גם כמועמד לנשיאות וגם כסגן נשיא, אך הוא ויתר על מועמדותו לסגן הנשיא לטובתו של מרטין ואן ביורן ועל מועמדתו לנשיאות לטובתו של ג'קסון שהתמודד על כהונה שנייה.
ויליאם קרפורד נפטר ונקבר ב-15 בספטמבר 1834 באחוזתו, שכיום נמצאת במרחק של כמה מאות מטרים מחוץ לתחומי העיר שלימים נקראה על שמו.
ב-1875 הופיע דיוקנו של קרופורד על שטר של 50 סנט.
בנוסף לעיר קרופורד הסמוכה לאחוזתו, נקראו על שמו גם העיר קרופורדוויל שבג'ורגיה והעיר קרופורדסוויל שבאינדיאנה. כמו כן נקראו על שמו מחוזות בארקנסו, ג'ורג'יה, אילינוי, אינדיאנה, איווה, מישיגן, מיזורי, וויסקונסין.
משפחתו

ויליאם קרופורד היה צאצא של ג'ון קרופורד (1676-1600) שהגיע ב-1643 לווירג'יניה ונהרג במרד בייקון (אנ'). בנו של ג'ון, דייוויד קרופורד האב (1698-1625), היה אביו של דייוויד קרופורד הבן (1762-1662) וסבו של דייוויד קרופורד השלישי (1766-1697). דייוויד קרופורד השלישי נשא ב-1727 לאישה את אן אנדרסון ויחד הם הביאו לעולם 13 ילדים, כולל ג'ואל קרופורד (1788-1736), אביו של ויליאם קרופורד.
בן דודו של ויליאם קרופורד, ג'ורג' קרופורד, כיהן גם הוא כמזכיר המלחמה בממשלו של הנשיא זאכרי טיילור.
הערות שוליים

↑  "History of a Household".
↑  Long, Kim. "The Almanac of Political Corruption, Scandals & Dirty Politics, (2008).
↑  Gales, Joseph (1853). The Debates and Proceedings in the Congress of the United States, Eleventh Congress, First and Second Sessions (volume 1). Washington, D.C.: Gales and Seaton. p. 543.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007454937405171  GND: 1286740347  ISNI: 0000 0000 2574 8489  LCCN: n84054922  NARA: 10569870  NTA: 130681547  SNAC: w6c06wf3  US Congress: C000895  VIAF: 77711013   WorldCat (עם VIAF): 77711013
הסגר ביירה

הסגר ביירה (באנגלית: Beira Blockade) המכונה גם פטרול ביירה (באנגלית: Beira Patrol), היה הסגר אשר כפתה בריטניה על נמלי מוזמביק הפורטוגזית, במטרה לנתק את אספקת הנפט לרודזיה (זימבבואה של ימינו) דרך נמלים אלו.
ההסגר הוטל בהוראת ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון כתגובה להכרזת העצמאות של רודזיה. רודזיה הייתה מדינה בדרומו של חבל רודזיה, אשר נשלטה על ידי מיעוט לבן לצד רוב שחור אשר היה בעיקרו של דבר משולל זכויות פוליטיות. קודם עצמאותה, ברודזיה התקיימה מושבה בריטית ארוכת שנים בשם רודזיה הדרומית. בשנות קיום המושבה פקדו אותה בריטים רבים אשר התיישבו בה וקבעו בה את מקום מגוריהם. בשנת 1964, עם עלייתו של הפוליטיקאי הרודזי איאן סמית לראשות ממשלת רודזיה הדרומית, המתח בין הלבנים ברודזיה להנהגת האימפריה הבריטית בלונדון הגיע לשיאו. בסופו של תהליך זה, בחרו הלבנים ברודזיה הדרומית לצאת לדרך עצמאית ולהתנתק מחסותה של האימפריה. למרות שבתחילה היו מי ששקלו בבריטניה לדכא את המרד באמצעים צבאיים, עד מהרה הוחלט בשני הצדדים כי יש להימנע ממלחמת אחים בין בריטים לבריטים. ברם פנתה בריטניה להטלת סנקציות כלכליות ופוליטיות. בראשית שנת 1966, על מנת להגביר את הלחץ הכלכלי על רודזיה, החלו כוחות הצי וחיל האוויר המלכותיים להטיל את הסגר הימי על נמלי הים של מוזמביק. באותה התקופה נשלטה מוזמביק על ידי האימפריה הפורטוגזית, אשר תמכה במשטר המיעוט הלבן ברודזיה. דרך נמלים אלו רודזיה ייצאה וייבאה סחורות אליה וממנה. הסגר נותר על כנו במשך כעשר שנים עד לשנת 1975, אז נפל המשטר הרודני בפורטוגל, מוזמביק זכתה בעצמאות, ומייד לאחר מכן הצטרפה למאבק המלחמתי ברודזיה. בשנת 1979, לאחר התארכות המלחמה, ויתר המיעוט הלבן ברודזיה על שלטונו, והעבירו לרוב השחור בראשות רוברט מוגאבה.
רקע

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מהלך ההסגר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מטוס בריטי מדגם אוורו שקלטון (Avro Shackleton), באזור מוזמביק באוגוסט 1970
מטוס בריטי מדגם אוורו שקלטון (Avro Shackleton), באזור מוזמביק ביולי 1970
מטוס בריטי מדגם אוורו שקלטון (Avro Shackleton), באזור מוזמביק בספטמבר 1971
ראו גם

הכרזת העצמאות של רודזיה
מלחמת הסבך הרודזי
הערות שוליים

| מלחמת הסבך הרודזי |
| --- | --- | --- |
| אירועים עיקריים | מבצע אלנד (1976) • מתקפת סולסברי (1977) • מבצע דינגו (1977) • הפלת טיסה 825 (1978) • מבצע אוריק (1979) |  |
| הצדדים הלוחמים | רודזיה רודזיה (כוחות הביטחון) • האיחוד האפריקני הלאומי של זימבבואה האיחוד האפריקני הלאומי • האיחוד האפריקני העממי של זימבבואה האיחוד האפריקני העממי |  |
| גורמים משניים | דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה • פורטוגל פורטוגל •  הקונגרס הלאומי האפריקני הקונגרס הלאומי • זמביה זמביה • מוזמביק מוזמביק • טנזניה טנזניה |  |
| אישים בולטים | איאן סמית • רוברט מוגאבה • ג'ושוע נאקומו • אנטוניו סלזר • סמורה מאשל • ג'ון פורסטר • קנת קאונדה |  |
| ראו גם | הסגר ביירה • ברית אלקורה • מלחמות הגבול של דרום אפריקה • המלחמה הפורטוגזית הקולוניאלית |  |
ישוואנט סינה

ישוואנט סינה (בהינדי: यशवंत सिन्हा; נולד ב-6 בנובמבר 1937) הוא פוליטיקאי הודי שכיהן כשר האוצר ושר החוץ של הודו. היה חבר בג'נטה דאל ובמפלגת העם ההודית, ב-2021 הצטרף לטרינמול קונגרס ואף התמודד על נשיאות הודו מטעם האופוזיציה בבחירות ב-2022.
ביוגרפיה

יאשוונט סינה נולד בפטנה שבביהר ב-6 בנובמבר 1937. ב-1958 השלים תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת פטנה, והמשיך ללמד באוניברסיטה במשך שנתיים נוספות.
ב-1960 הצטרף סינה לשירות הממשלתי ההודי. ב-1971 מונה למזכיר ראשון לענייני סחר בשגרירות הודו בבון, מערב גרמניה, וב-1973 מונה לקונסול כללי בפרנקפורט למשך שנה.
ב-1984 התפטר מהשירות הממשלתי ועבר לפעילות פוליטית, כשהוא מצטרף למפלגת ג'נטה, והתמודד מטעמה בבחירות ללוק סבהה במחוז בחירה בביהר, בו הגיע שלישי. ב-1986 מונה לדובר הארצי של המפלגה, וב-1988 נבחר כחבר ברג'יה סבהה מטעמה. המפלגה הפכה לג'נטה דאל באותה שנה, וסינה מונה למזכיר הכללי של המפלגה החדשה. המפלגה זכתה בבבחירות ב-1989, אך לאחר כשנה בשלטון התפוררה הקואליציה עקב משיכת תמיכת מפלגת העם ההודית בה עקב סכסוך איודיה, וסינה הצטרף לממשלת צ'אנדרה שקאר כשר האוצר.
ב-1993 עבר סינה למפלגת העם ההודית, וב-1995 נבחר לאספה המחוקקת של ביהר מטעמה, בה כיהן כיו"ר האופוזיציה.
ביולי 1996 מונה סינה לדובר הלאומי של מפלגת העם ההודית, ונבחר ללוק סבהה מטעמה בבחירות ב-1998, 1999 וב-2009. עקב ניצחונה בבחירות ב-1998 הקימה המפלגה ממשלה בראשות אטאל ביהארי ואג'פאיי, וסינה מונה לשר האוצר, תפקיד שקיבל בשנית לאחר הבחירות ב-1999. ביולי 2002 מונה לשר החוץ. בבחירות ללוק סבהה ב-2004 הובסה המפלגה, וסינה איבד את מושבו בלוק סבהה.
סינה התפטר מתפקידו כסגן נשיא מפלגת העם ההודית לאחר כישלון המפלגה בבחירות ללוק סבהה ב-2009, למרות שהוא עצמו שב ללוק סבהה.
ב-2013, היה סינה אחד מבודדי הדור הוותיק במפלגת העם ההודית שתמכו בנרנדרה מודי שנבחר כמועמד המפלגה לראשות הממשלה לקראת הבחירות ללוק סבהה ב-2014. בבחירות אלו בחר סינה שלא להתמודד בעצמו, ובנו ג'יאנט סינה (אנ') נבחר ללוק סבהה במחוז הבחירה בו התמודד סינה בעבר.
באפריל 2018 עזב סינה את מפלגת העם ההודית, לאחר תקופה ארוכה בת התבטא בחריפות נגד ממשלת מודי, בה לא הוזמן לקחת חלק. ביולי 2020 הכריז על הקמת מפלגה חדשה שנועדה להתמודד בבחירות לאספה המחוקקת של ביהר.
במרץ 2021 הצטרף לטרינמול קונגרס, ומונה לסגן נשיא המפלגה.
לקראת הבחירות לנשיאות הודו ב-2022 התפטר סינה מחברותו במפלגה, לקראת הגשת מועמדות לנשיאות שנתמכה על ידי מפלגות האופוזיציה המאוחדת, קואליציית מפלגות בראשות הקונגרס הלאומי ההודי בה הייתה הטרינמול קונגרס חברה. הוא הפסיד למועמדת הברית הדמוקרטית הלאומית ומפלגת העם ההודי דרופדי מורמו, כשהוא מקבל 1,877 (35%) קולות לעומת 2,824 (64%) קולות למורמו.
הערות שוליים

↑  India Today Online, Who is Yashwant Sinha?, India Today, ‏5 בנובמבר 2012
1 2  From IAS officer to key Advani aide, Yashwant Sinha is now Opposition's presidential candidate, India Today, ‏21 בינואר 2022
↑  Things to know about Yashwant Sinha, Business Standard
1 2  Amitabh Srivastava, Why presidential candidate Yashwant Sinha personifies the title of his biography—‘Relentless’, India Today, ‏26 ביולי 2022
↑  Yashwant Sinha Biography, Jagran Josh
↑  BJP leader Yashwant Sinha quits party, lashes out at PM Modi, Centre, India Today, ‏21 באפריל 2018
↑  Yashwant Sinha returns to active politics after 2 years, launches new party for 'better Bihar', India Today, ‏28 ביולי 2020
↑  Days after joining Trinamool Congress, Yashwant Sinha appointed party vice president, India Today, ‏15 במרץ 2021
↑  Yashwant Sinha | The political journey of the Opposition's presidential candidate, The Hindu, ‏22 ביוני 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 171866002  VIAF: 198173297   WorldCat (עם VIAF): 198173297
דורה-מיטלבאו

| --- | --- |

אסירים במחנה דורה-מיטלבלאו ימים אחדים לאחר שחרורו, 12 באפריל 1945
 מידע כללי
 סוג:  מחנה עבודה
 מדינה:  גרמניה
 מחוז:  סקסוניה
 שמות אחרים:  מיטלבאו-דורה, או נורדהאוזן, דורה-נורדהאוזן
 מחנות נלווים:  כארבעים מחנות נלווים, בהם: אלריך (Ellrich), הרצונגן (Harzungen), רוטְלֶבֶּרודֶה (Rottleberode)
 תאריכים
 תאריך הקמה:  27 באוגוסט 1943
 תאריך שחרור:  אפריל 1945
 אוכלוסייה
 מפקדי המחנה:  אוטו פרשנר, ריכרד בר
 צבא משחרר:  הצבא האמריקני במסגרת בעלות הברית
 השתייכות האסירים:  יהודים, צוענים, בלגים, צרפתים, גרמנים, פולנים ורוסים
 נתונים
 מספר הנספים:  כ-26,500 אסירים
 מספר קרמטוריומים:  לפחות אחד
 קואורדינטות:  51°32′59″N 10°45′19″E﻿ / ﻿51.54972°N 10.75528°E﻿ / 51.54972; 10.75528
  (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפונידורה-מיטלבאו(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפונידורה-מיטלבאו
 
 www.buchenwald.de/de/29/
מפת מחנות ריכוז והשמדה באירופה (לחצו להגדלה)
דורה מיטלבאו (בגרמנית: KZ-Dora-Mittelbau; נקרא גם מיטלבאו-דורה, או נורדהאוזן, דורה-נורדהאוזן) היה מחנה עבודה נאצי בתקופת השואה. המחנה היה ממוקם בהרי ההָארץ שבמרכז גרמניה, ליד העיר נורדהאוזן. עובדיו אולצו לעבוד בייצור טילי V-2 במפעלים תת-קרקעיים. מבין כ-60,000 האסירים שהועסקו במחנה בעבודת כפייה, נספו על פי ההערכה כ-20,000; תשישות מהעבודה הקשה, תנאי תברואה מחרידים, הוצאות להורג ורעב היו גורמי המוות העיקריים. דורה מיטלבאו היה מחנה עבודה מרכזי, והיו מסונפים לו כארבעים מחנות-משנה.
היסטוריה

מחנה דורה מיטלבאו היה כנראה מחנה הריכוז היחיד שלא נקרא על שם מיקומו הגאוגרפי. נורדהאוזן היא העיר הסמוכה, כמה קילומטרים מדרום. המחנה נקרא בשם הקוד דורה, כאשר הוקם כשלוחה של מחנה הריכוז בוכנוואלד. המפעל שהוקם לייצור טילי ה-V-2 נקרא מיטלוורק (Mittelwerk), מפעלי המרכז, ומחנות עבודה נוספים שהוקמו באזור נקראו מיטלבאו (Mittelbau), מבנה האמצע.
ב-28 באוגוסט 1943 נשלחו מבוכנוואלד לנורדהאוזן 107 אסירים ראשונים; ב-2 בספטמבר נשלחו 1,223 אסירים נוספים. ב-13 באוקטובר הועברו למקום גם עובדי הכפייה מפנמינדה (Peenemünde). בתחילה היה המחנה מוגדר כשלוחה של בוכנוואלד, ונקרא בלוק 17/3. ואולם, בסוף ספטמבר 1943 החליט האס אס להגדירו כמחנה נפרד, מחנה הריכוז מיטלבאו (Konzentrationslager Mittelbau). ב-1 בנובמבר החל המחנה לפעול כמחנה עצמאי; היו בו אז כ-10,000 אסירים.
על המחנה שמרו כ-3,000 אנשי אס אס, שהשתייכו ליחידות גולגולת המת (SS Totenkopfverbände), יחידת האס אס שתפקידה היה לשמור על מחנות הריכוז. היחידה ששכנה במחנה זה נקראה גדוד דורה מיטלבאו. כ-1,000 איש שמרו על המחנה העיקרי, והשאר היו מוצבים במחנות המשנה השונים. רוב השומרים נחשבו רשמית כחלק מהאס אס, אך בפועל היו חיילי ורמאכט, שהוצבו לשמירה במקום.
היסטוריה > תנאי המחיה במחנה

האסירים שהובאו למחנה הועסקו בהשלמת המנהרות ובהתאמתן לבניית הטילים. עד להשלמת המנהרות לא הוקמו מבני מגורים במחנה. בתחילה שוכנו האסירים באוהלים ליד הכניסות למנהרות, ולקראת סוף חודש ספטמבר 1943 החלו לשכן אותם באחת ממנהרות הרוחב; מאוחר יותר נבנו דרגשים מעץ בתוך המנהרות. האסירים נותרו במנהרות 24 שעות ביממה, מבלי לראות אור יום, בתנאי עבודה קשים מאוד, ללא תנאי בטיחות ותברואה מינימליים. הפיצוצים הבלתי פוסקים שנעשו במנהרות לצורך הרחבתן פלטו גזים רעילים, ויצרו אבק ורעש ללא הפסקה. מחוסר תנאים ומתקני היגיינה מינימליים פרצו מגפות רבות בין האסירים. אספקת המים הייתה מצומצמת מאוד, והמנהרות כולן היו מלאות בהפרשותיהם של האסירים. אחוז התמותה בקרב האסירים היה גבוה אפילו ביחס למחנות עבודה אחרים. באותה תקופה היו במחנה גברים בלבד, ולא היו בו יהודים; עובדי הכפייה היו רוסים, פולנים, צרפתים, בלגים, וגם עובדים מאיטליה וגרמניה שלהם שולם שכר נמוך.
בסוף 1943 הוחל בהקמת מבני קבע לאסירים, ורק במאי 1944 בוטלו המגורים במנהרות. בינואר 1944 הוחל בייצור הטילים עצמם. האסירים שעבדו בחציבת המנהרות נחשבו כתשושים וחלשים מדי לתפקיד זה, והם הועברו למחנה משני שהוקם באזור, ובו המשיכו בעבודות חציבה ובינוי. במקומם הובאו אסירים שנבחרו במיוחד, כדי לעבוד בייצור הטילים עצמם. בין 5,000 ל-6,000 אסירים הועסקו בקו הייצור של הטילים, יחד עם עוד 2,000 עד 3,000 עובדים גרמניים. אסירים אלה היו בעיקר ממערב אירופה, והם נחשבו כאסירים מועדפים.
למרות שהאס אס ניהל בפועל את המחנה, חברת מיטלוורק שייצרה את הטילים סיפקה לאסירים נעליים ופריטים אחרים, ולאסירים הייתה זכות לקנות במעין קנטינה. יחד עם זאת, התנאים עדיין היו קשים ביותר: עבודה במשך שישה ימים, במשמרות של 12 שעות ביממה. האסירים סבלו מקור ומרעב, ומהתעללויות של העובדים הגרמנים.
האסירים החלשים יותר הועברו למחנות המשנה שהוקמו סביב דורה-מיטלבאו. במחנות אלה עסקו האסירים בעיקר בחפירת מנהרות נוספות ובעבודות בניין. התנאים במחנות אלה היו קשים בהרבה מאלה שבקו הייצור, וגם במחנות אלה הייתה הדרגה; אסירים שנחלשו הועברו למחנות קשים יותר ויותר; החלשים ביותר נשלחו להשמדה. הייתה זו סלקציה מתמשכת. בפועל, רוב האסירים לא עבדו בקו הייצור. רובם הגדול הועסק במחנות המשנה שמסביב, בתנאים קשים. גם בקו הייצור עצמו הועבדו רוב האסירים בעבודות פיזיות קשות; רק מיעוט עבדו בעבודות העדינות על הטילים עצמם, ורובם נאלצו לשאת חלקים כבדים על גבם ולעסוק בעבודות מסוכנות ללא הגנה מתאימה. אסירים שניסו לחבל בתהליך הייצור נענשו קשות, לרוב במוות; ולמרות זאת היו לא מעט חבלות מכוונות.
ב-7 בנובמבר ערך הגסטפו מעצרים נרחבים בין האסירים שנחשבו קומוניסטים, בתואנה שאלו ניסו לארגן מרד ביום השנה למהפכת אוקטובר. הגסטפו התכוון במעצרים אלה לשבור את הנהגת האסירים במחנה; מאות אסירים נעצרו ועונו, ועשרות רבות הוצאו להורג. מפקד המחנה, אוטו פרשנר (Otto Förschner) הודח בידי היינריך הימלר, בטענה שהסתמך יותר מדי על תמיכתם של האסירים שהסתבר שהיו בין מנהיגי המרד המתוכנן, וכן בשל העובדה שלא דיווח על בונוס של 10,000 רייכסמארק שקיבל ממפעלי מיטלוורק. את פרשנר החליף ריכרד בר, המפקד האחרון של אושוויץ, וזה הביא עמו רבים מפקודיו ששובצו לתפקידים שונים בדורה מיטלבאו, דבר שהחריף עוד יותר את התנאים הקשים במחנה.
היסטוריה > אסירים יהודים

לא היו יהודים בין האסירים שהובאו למחנה בשלב הראשון. משלוחים ראשונים של יהודים הובאו למחנה בקיץ 1944 מאושוויץ, רובם יהודים מהונגריה. יהודים אלה הועסקו ברובם במחנות המשנה, בתנאים קשים מאוד. כ-300 יהודים מהונגריה הובאו למחנה עם תחילת ייצור טילי V-1 שם, והם הועסקו בקו הייצור עצמו, אך אלה היו המיעוט.
רוב האסירים היהודים הובאו למחנה מאושוויץ וממחנות אחרים; הם היו מותשים ובמצב פיסי קשה, והועסקו בעבודות הקשות ביותר וסבלו מיחס אכזרי ביותר. שיעור התמותה בין היהודים היה הגבוה ביותר, ורבים מהם נשלחו במשלוחים לבוכנוואלד ולמאוטהאוזן להשמדה.
לקראת סוף 1944, עם התקדמות הצבא האדום, החל האס אס בפינוי מחנה ההשמדה אושוויץ ומחנה הריכוז גרוס-רוזן, בדרום מערב פולין. האסירים נשלחו למחנות בתוך גרמניה, ורבים מהם הגיעו לדורה-מיטלבאו: עד מרץ 1945 הובאו למקום כ-16,000 אסירים, רובם ככולם יהודים, גברים, נשים וילדים. האסירים שהגיעו היו במצב פיזי ירוד מאוד, והותשו עוד יותר במהלך הנסיעה הקשה ברכבות מטען. רשימות האס-אס מראות על כ-6,000 אסירים שמתו במחנות מיטלבאו, מינואר 1945 עד אפריל; 3,000 מתוכם מתו או הומתו במחנה המשנה בלקה (Boelcke Casern), שהיה בתוך העיר נורדהאוזן, שבו השמידו אנשי האס אס אסירים שהיו חלשים מדי מכדי להמשיך לעבוד. כ-2,250 אסירים נוספים נשלחו לברגן-בלזן במה שנקרא "טרנספורט השמדה".
היסטוריה > אסירים יהודים > אומדן האסירים והנספים

ההערכות לגבי מספר האסירים נעות בין 40,000 ל-64,000. מתוכם, ההערכה היא כי נספו כ-26,500 אסירים. ההערכה היא כ-15,500 אסירים נרצחו במחנות עצמם או שנשלחו, כיוון שהיו חלשים מכדי לעבוד, לבוכנוואלד, משלוח שמשמעותו הייתה גזר דין מוות. כ-9,000 אסירים מתוך קבוצה זו מתו מתשישות, וכ-350 איש נתלו לאחר שהואשמו בחבלות בייצור או בגילוי התנגדות. אחרים מתו מרעב וממחלות.
עוד כ-11,000 איש ואשה מצאו את מותם במהלך פינוי המחנות, בצעדות מוות ובמחנות אחרים.
היסטוריה > פינוי המחנה

כאשר הצבא האדום הלך והתקדם לתוך גרמניה ממזרח, התקרבו במקביל יחידות של צבא ארצות הברית אל אזור המחנה. ב-3 וב-4 באפריל 1945 הנחית חיל האוויר המלכותי הבריטי הפצצה כבדה על נורדהאוזן. חלקים גדולים מהעיר נהרסו, וקרוב ל-9,000 בני אדם נהרגו, בהם כ-1,500 אסירים במחנה בלקה. העבודה במפעלים הופסקה עוד קודם לכן, ב-1 באפריל, וההפצצה הייתה הזרז לפינוי המוחלט של המחנות.
בעקבות ההפצצות, רוב האסירים נשלחו ברכבות מטען וברגל, בצעדות מוות, לברגן-בלזן, זקסנהאוזן וראוונסבריק. אסירים רבים מתו מתשישות ומהתנאים המחרידים בעת הפינוי, ורבים אחרים נרצחו בדרך. כ-4,000 אסירים נשלחו ברכבות לכיוון צפון, וכאשר הגיעו לאזור העיירה גארדלגן (Gardelegen) לא היו הרכבות יכולות להתקדם, בשל הנזק שנגרם למסילות הברזל מהתקפות אוויריות.
ב-13 באפריל אספו אנשי האס אס יותר מאלף אסירים ודחסו אותם לתוך גורן, אותה הציתו לאחר מכן. אסירים שניסו להימלט נורו. אנשי האס אס ניסו להשמיד את הראיות, ואולם הכוחות האמריקאיים שהתקדמו במהירות גילו למחרת את מעשה הזוועה.
רק אסירים ספורים נותרו מאחור, בדורה-מיטלבאו, חולים וגוססים. ב-11 באפריל השתלטו יחידות של צבא ארצות הברית על המחנה.
אחרי המלחמה

לאחר שכבשו את אזור המחנה גייסו כוחות בעלות הברית את תושבי העיר הסמוכה לקבור את הגוויות שהיו מפוזרות בו.
אחרי המלחמה > משפטים לסגל המחנה

הראשונים מאנשי המחנה שנשפטו היו שנים עשר אנשי אס אס שהועמדו לדין כחלק מהמשפטים שנערכו על ידי הרשויות הבריטיות לכל אנשי סגל ברגן-בלזן, בסתיו 1945. שלושה מתוכם נתלו, ובהם פרנץ הסלר (Hössler), שהיה ידוע לשמצה גם בשל מעשיו באושוויץ. מפקד המחנה במשך רוב זמן קיומו, אוטו פרשנר (Förschner) הוצא להורג במאי 1946 על ידי בית דין צבאי של צבא ארצות הברית, על מעשיו במחנות המשנה של מחנה הריכוז דכאו. בסוף 1947 נערך המשפט היחיד שנושאו היה דורה-מיטלבאו; 18 אנשי אס אס ו-5 קאפו הועמדו לדין. אחד מהם הוצא להורג, ו-18 נשפטו לעונשי מאסר. יחד עמם נשפט מנהל חברת מיטלוורק, גאורג ריקהיי (Rickhey), אך הוא זוכה, מכיוון שהמשפט עסק בהתעללות באסירים בודדים ולא בטיפול הכולל בהם.
בבתי דין סובייטים נשפט קצין אס אס אחד ל-20 שנות מאסר, ואחר הוצא להורג. בשנת 1951 נערך במזרח גרמניה משפטו של וילי האק (Willy Hack), קצין האס אס, אשר בשנים 1943 - 1944 שירת כמפקד של אחת מחטיבות המשנה של מחנה דורה-מיטלבאו. הוא נידון למוות והוצא להורג בשנת 1952.
בשנות ה-50 היה עיסוק מועט בהיסטוריה וביעוד של המחנה. ב-1958 נוסדה בגרמניה רשות מרכזית לחקר פשעי מלחמה, והחלו חקירות חדשות לגבי דורה מיטלבאו. בין 1967 ל-1970 התקיים באסן "משפט דורה". מפקד המחנה האחרון, ריכרד בר, התגלה עוד לפני כן כשהוא חי תחת זהות בדויה, אך הוא התאבד בכלא ב-1963.
הלמוט בישוף (Bischoff), האחראי על הביטחון באזור מיטלבאו, ארווין בוסטה (Busta), איש אס אס ידוע לשמצה, וארנסט סנדר, קצין גסטפו, הועמדו לדין. בישוף שוחרר במאי 1970 מטעמי בריאות לקויה (האריך ימים ונפטר ב-1991); בוסטה וסנדר נידונו ל-7.5 ו-8.5 שנות מאסר, בהתאמה, אך שוחררו מסיבות בריאותיות.
כמה ממדעני תוכנית הטילים הגרמנית הואשמו כי ידעו על הנעשה במחנות, ובראשם ורנר פון בראון. תומכיו טענו, כי לא יכול היה לעשות דבר, וכי אם היה מנסה לפעול בנושא היה נרצח גם הוא.
אחרי המלחמה > הנצחה באתר המחנה

עד שנת 1999 הייתה ההנצחה במחנה העיקרי במבנה הקרמטוריום שהיה במחנה, ובאנדרטה שעמדה מולו. בחורף 1999–2000 שופצה הרחבה שמול הקרמטוריום, האנדרטה הוזזה למיקום חדש, ונוסף לוח המנציח את הנרצחים במחנה.
כמה חודשים לאחר מכן נוספו עוד לוחות, המנציחים את הקרבנות היהודים והצוענים שנרצחו במחנה. גם בכמה ממחנות המשנה קיימות אנדרטאות זיכרון: באלריך, בבולקה קאסרן, ואחרות.
לקריאה נוספת

בספר הפרוזה שואה שלנו מוזכר המחנה בעדותה של הדמות יוסף אינגברג.
Beon, Yves, Planet Dora (English translation), Westview Press, Boulder, CO, 1997.
Grop, Dorit, Aussenkommando LAURA (in German), Westkreutz-Verlag, Berlin/Bonn, 1999.
Le Manier, Yves and Sellier, Andre, Images de Dora, Centre d’histoire de la Guerre et Des Fusees, La Coupole (99).
Michel, Jean, Dora (English translation), Holt, Reinhart and Winston, New York, 1979.
McGovern, James, Crossbow and Overcast, Hutchinson & Co., London, 1964.
Neufeld, Michael J., The Rocket and the Reich, Free Press, New York, 1995.
Reuter, Claus, The V-2 and the Russian and American Rocket Program, German Canadian Museum of Applied History.
Sellier, Andre, Histoire du camp de dora (in French), Editions la decouverte, Paris, 1998.
Wagner, Jens-Christian, Produktion des Todes. Das KZ Mittelbau Dora (in German), Wallstein Verlag, Göttingen
נסיכות אנהלט-דורנבורג

| --- | --- |
סמל

 ממשל
 משטר:  מונרכיה
 שפה נפוצה:  גרמנית
 עיר בירה:  דולנבורג
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה
 היסטוריה
 הקמה:  חלוקת נחלותיו של יוהאן השישי, נסיך אנהלט-צרבסט
 תאריך:  1667
 פירוק:  התמזגות הנסיכות מחדש עם נסיכות אנהלט-צרבסט
 תאריך:  1742
 ישות קודמת:   נסיכות אנהלט-צרבסט
 ישות יורשת:   נסיכות אנהלט-צרבסט
 
נסיכות אנהלט-דורנבורג הייתה ענף זוטר של בית אסקניה, אשר הייתה ממוקמת בגרמניה, והתקיימה בין השנים 1667–1742.
היסטוריה

בשנת 1667 מת יוהאן השישי, נסיך אנהלט-צרבסט, ובעקבות כך חולקה נחלתו בין בניו: קרל ירש את נסיכות אנהלט-צרבסט, אנטון גינטר ירש את נסיכות אנהלט-מיהלינגן, ואילו יוהאן לודוויג הראשון ירש את נסיכות אנהלט-דורנבורג. לאחר מותו של יוהאן לודוויג הראשון בשנת 1704, ירשו אותו חמשת בניו במשותף. בשנת 1742 מת יוהאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט ללא ילדים, ויוהאן לודוויג השני וכריסטיאן אוגוסט ירשו גם את נסיכות אנהלט-צרבסט. בתחילה שלט יוהאן לודוויג השני בצרבסט, בעוד כריסטיאן אוגוסט נשאר בשטטין, אולם בשנת 1746 מת יוהאן לודוויג, וכריסטיאן אוגוסט נאלץ לעבור לצרבסט.
נסיכי אנהלט-דורנבורג

יוהאן לודוויג הראשון 1667–1704
יוהאן לודוויג השני 1704–1742
יוהאן אוגוסט 1704–1709
כריסטיאן לודוויג 1704–1710
יוהאן פרידריך 1704–1742
כריסטיאן אוגוסט 1704–1742
ניתוח פריטים

בפסיכומטריקה, ניתוח פריטים מתייחס לשיטות סטטיסטיות המשמשות לצורך בחירת פריטים שיכללו במבחן או בסקר. ניתוח זה מקורו לכל המאוחר ב-1936. התהליך והשיטות הסטטיסטיות המעורבות משתנה בהתאם למודל הפסיכומטרי שבשימוש. כך לדוגמה, בתורת המבחנים הקלאסית ובתורת התגובה לפריט נעשה שימוש בכלים שונים. עם זאת בכל המקרים, מטרת ניתוח הפריטים היא לייצר רשימה קצרה יחסית של פריטים (כלומר שאלות שיש לכלול בסקר או בשאלון) היוצרות מבחן או סקר מקיף מהימן ותקף של המבנים הפסיכולוגיים או תחומי הדעת הנבדקים.
כדי לבצע את הניתוח, נדרש מאגר גדול של פריטים מועמדים, אשר כולם מראים מידה מסוימת של תוקף פנים, הניתן למדגם גדול של משתתפים המייצגים את אוכלוסיית היעד הצפויה להשתתף במבחן או הסקר. באופן אידיאלי, צריכים להיות לפחות פי עשרה פריטים מועמדים מהאורך הסופי הרצוי של המבחן, ופי כמה יותר משתתפים במדגם מאשר פריטים במאגר. חוקרים מיישמים מגוון כלים סטטיסטיים על התגובות כדי לסנן פריטים שלא עומדים בסף הנדרש מבחינת מהימנות ותוקף. לדוגמה, לפי תורת המבחנים הקלאסית, החוקר משמיט פריטים אם הם:
מציגים שונות נמוכה מידי בתוך המדגם
נמצאים במתאם חזק עם פריט אחד או יותר הנמצאים כבר בתוך במאגר.
מציגים מתאם חלש עם מכלול הפריטים הנותרים, המתבטא בעלייה של מדד אלפא של קרונבך אם הפריט יוסר מהמבחן
מבחינה מעשית, ניתוח פריטים הוא תהליך איטרטיבי, ואינו יכול להיות אוטומטי לחלוטין. נדרש שיקול דעת של פסיכומטרי מיומן בכדי לקבוע האם קבוצת הפריטים המתהווה יוצרת מבחן מספק העונה על המטרה שלשמה הוא נועד. בהתאם לא תמיד ניתן לעמוד באופן שלם בשלושת הקריטריונים לעיל, ויש לאזן ביניהם בהחלטה אם לכלול פריט או לא.