stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע מרכבות האלים
מהלך המבצע

הכוח הגיע ליעדו וביצע את המילכוד. מכיוון שהבוקר עמד להגיע התפצל הכוח ונכנס לחמש עמדות, לשהייה מוסתרת במהלך היום. עם רדת הלילה החלו הכוחות השונים לנוע לקראת חבירה ביניהם במקום אחד. במהלך החבירה, בסביבות השעה 21:00, נתקל הכוח שעליו פיקד מפקד הסיירת, מוטי ברוך, באנשי חזבאללה, שפתחו עליהם באש. אחד מן הלוחמים, סמל ראשון זאביק זומרפלד, נהרג ושלושה חיילים נפצעו, בהם מוטי ברוך, מפקד הסיירת. ברוך הפצוע העביר את הפיקוד לסגנו, סגן ערן שמיר, וזה הוביל את הכוח, שהסתער על המארב והרג שני מחבלים. שמיר ביקש פינוי מוסק של הפצועים, ומסוק ינשוף מטייסת 124 ("החרב המתהפכת") ובו צוות של יחידה 669, בליווי מסוקי קרב צפע, הגיע וחילץ את הפצועים ואת ההרוג.
לאחר חילוץ הפצועים החל שמיר להוביל את הכוח דרומה. לאחר תנועה של כחצי שעה נתקל הכוח במארב נוסף. בקרב שהתפתח נהרגו ערן שמיר וסמ"ר רן מזומן, שחילץ על גבו את מפקד הסיירת כשעה וחצי לפני בהתקלות הראשונה.  בנוסף למותו של מזומן, שישה לוחמים נפצעו. הכוח נותר בשטח בלא מפקדים, ואת חילוץ הכוח הוביל בשטח צביקה גרינבאום, הקַשָר של מפקד הסיירת מול מח"ט הצנחנים בני גנץ. מסוקי צפע חיפו על הכוח, ואף השמידו רכב משוריין שממנו נורתה אש על המסוקים. מסוק הינשוף שחילץ את הפצועים מן המארב הראשון שב לשטח לבנון וחילץ את ההרוגים והפצועים מן ההתקלות השנייה. לאחר פינוי הפצועים הוחלט על חילוץ הכוח כולו על ידי מסוק יסעור. צוות מסוק הינשוף, שהכיר את השטח, הציע להיכנס שוב ולחלץ את החיילים, למרות מספרם הגדול יחסית. לאחר ויכוח אושר לצוות לבצע את הפינוי, והמסוק הצליח לפנות את כל הכוח לשטח ישראל בחיפוי מסוקי קרב ובסיוע מזל"ט.
במהלך הפינוי נטשו הלוחמים ציוד שכלל אמצעי ראיית לילה ורובי צלפים. בימים שלאחר המבצע הפציץ חיל האוויר הישראלי את אזור התקרית, והונח שהאמצעים שנשארו במקום הושמדו בהפצצה. על הלוחמים נמתחה ביקורת בשל כך, אך זו הייתה הנחייתו המפורשת של מפקד החטיבה, גנץ.
כמה שבועות לאחר המבצע הופעל המילכוד כנגד רכבו של איש החזבאללה, מפקד האזור, בעזרת מזל"ט. בנוסף לבכיר החזבאללה נהרגו עוד שלושה לוחמי הארגון. בכך הושגה מטרת המבצע.
מפקד חיל האוויר, האלוף איתן בן אליהו, החליט להעניק ציון לשבח לצוות המסוק ולרופא סרן (מיל') פרופ' דורון הלפרין מיחידה 669. כמו כן הוענקו תעודות הערכה לשני מחלצים ולחובש מיחידה 669. אלוף פיקוד הצפון, עמירם לוין, החליט שלא להעניק עיטורים לקשר שניהל את החילוץ, ואמר "על קרב כזה לא מחלקים צל"שים".
הנצחה

סגן ערן שמיר הועלה לאחר מותו לדרגת סרן. אביו של ערן, רב-סרן דובי שמיר, נהרג בתאונת אימונים באימון ההקמה של חטיבה 551 ב-17 באפריל 1977. לזכרם של האב ובנו הוקם מצפור דובי וערן שמיר על הגלבוע, שבו נפלו שאול ושלושת בניו.
מצפה לזכר ערן שמיר הוקם בתל טליה, ליד המושב קשת, שם עשה שמיר שנת שירות בבית ספר שדה שבמקום לפני גיוסו.
מוזיאון המושבה במזכרת בתיה נקרא על שם ערן שמיר.
לזכרו של זאביק זומרפלד הוקמה קרן, המעניקה מלגות לימודים ליוצאי סיירת צנחנים.
הערות שוליים

↑  טל זגרבה, "שמענו שהייתה עוד תקרית. הבנו שאנחנו צריכים להיכנס שוב". 30 ביולי 2010, באתר הגבורה
1 2 3  שמענו שהייתה עוד תקרית. הבנו שאנחנו צריכים להיכנס שוב, אתר הגבורה, על פי כתבה בעיתון במחנה מאת טל זגרבה, 30.7.2010.
1 2 3 4 5 6 7  חן קוטס בר, הצנחנים חוזרים לקרב הקשה בתולדות הסיירת, באתר nrg‏, 13 ביולי 2013
↑  אביחי בקר, אלוף עצבות, באתר הארץ, 24 באפריל 2002
1 2 3 4 5  אודי עציון, ‏תחת אש, חדר הבלק-הוק ללבנון שלוש פעמים, בטאון חיל האוויר 216, יוני-יולי 1997, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר
↑  עמיר רפפורט, כוח מוטי ידיעות אחרונות מוסף 24 שעות, ‏ 21 ביולי 1997, עמוד 9, כפי שהועלה באתר "פרש".
↑  מצפה דובי וערן שמיר, באתר עמוד ענן.
↑  מצפה דובי וערן שמיר, באתר קק"ל.
↑  מוזיאון מזכרת בתיה ע"ש סרן ערן שמיר, באתר המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
↑  אתר הקרן.
HEMTT

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  אושקוש
 יצרן:  ארצות הברית אושקוש
 שנות ייצור:  1982–היום
 יחידות שיוצרו:  35,800
 מודל קודם:  M520
 סיווג:  משאית צבאית
 מרכב:  משאית 8×8
 אורך:  10.4 מטר
 רוחב:  2.4 מטר
 גובה:  3 מטר
 משקל:  19.13 טון מטרי ריק, יכול לשאת 9.1 טון מטען
 בסיס גלגלים:  5.334 מ' 
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע דיזל קטרפילר C15, הספק 515 כ"ס
 הילוכים:  Allison 4500SP אוטומטית עם 5 הילוכי מהירות
 מהירות מרבית:  100 קמ"ש
 צריכת דלק:  מכל של 587 ליטרים טווח 483 ק"מ (0.82 קילומטרים לליטר)
 
HEMTT (ראשי תיבות של: Heavy Expanded Mobility Tactical Truck) היא משאית צבאית טקטית, עם מנוע דיזל ו-8 גלגלים (הנעה 8×8), במשקל כ-20 טונות ויכולת נשיאה של כ-9 טונות, המיוצרת על ידי אושקוש ונמצאת בשימוש צבאות ברחבי העולם, כולל ישראל. בתצורות משתנות, המשאית נמצאת בייצור רציף מאז 1982. דגם M977 נכנס לשירות בצבא ארצות הברית כתחליף ל-M520.
עד תחילת 2021 יוצרו יותר מ-35,800 משאיות HEMTT בתצורות שונות על ידי אושקוש.
מפעילים

ארצות הברית ארצות הברית
ישראל ישראל: בשירות צה"ל, מכונה בשם "אושקוש" על שם היצרן.
בחריין בחריין
מצרים מצרים
יוון יוון
ירדן ירדן
כווית כווית
מרוקו מרוקו
עומאן עומאן
קטר (מדינה) קטר
ערב הסעודית ערב הסעודית
קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית
טאיוואן טאיוואן
טורקיה טורקיה
איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות
הערות שוליים

↑  "HEMTT". olive-drab.com. Olive-Drab.com LLC. 2008-05-22.
רוחות מלחמה (מיני-סדרה)

| --- | --- |

 מבוסס על:  רוחות מלחמה 
 סוגה:  סרט מלחמה, סדרה המבוססת על ספר 
 יוצרים:  הרמן ווק 
 בימוי:  דון קרטיס 
 שחקנים:  רוברט מיצ'ם אלי מק'גרו ז'אן-מישל וינסנט ג'ון האוסמן
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מספר פרקים:  7 
 הפקה
 מפיק:  דון קרטיס 
 הפצה:  הטלויזיה הביתית של פרמאונט 
 אתר צילומים:  זאגרב 
 שידור
 רשת שידור:  ABC 
 תקופת שידור מקורית:  6 בפברואר 1983 – 13 בפברואר 1983 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
רוחות מלחמה (באנגלית: The Winds of War) היא מיני-סדרה משנת 1983, המבוססת על רומן באותו שם מאת הסופר הרמן ווק. העלילה מציגה את קורותיהן של שתי משפחות, הנרי וג'אסטרו, בפירוט נרחב של המאורעות ההיסטוריים חוצי היבשות שהתרחשו ברקע אותה התקופה. אדולף היטלר וסגל הצבא הגרמני, ובהם הגנרל הבדוי ארמין וון רון כדמות מרכזית, מהווים את אחת מעלילות המשנה הבולטות בסדרה. בסדרה משולבים גם צילומי וידאו דוקומנטריים המלווים בקריינות, שמסבירים אירועים מרכזיים ודמויות חשובות.
סדרת ההמשך "מלחמה וזיכרון" עלתה לאוויר בשנת 1988, ובוימה אף היא על ידי הבמאי דן קרטיס.
עלילה

העלילה בסדרה נאמנה למקור בספרו של ווק, ומציגה אירועים שהתרחשו החל ממרץ 1939 ועד כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בדצמבר 1941.
הסדרה, שאורכה כמעט 15 שעות, שודרה על ידי רשת ABC בשבעה פרקים במהלך חודש פברואר 1983, וגרפה ממוצע צפיות של 80 מיליון צופים לפרק.
| פרק | שם הפרק | תאריך שידור מקורי |
| --- | --- | --- |
| 1 | "הרוח גוברת" | 6 בפברואר 1983 |
| 2 | "הסופה פורצת" | 7 בפברואר 1983 |
| 3 | "קטקליזם" | 8 בפברואר 1983 |
| 4 | "התנגדות" | 9 בפברואר 1983 |
| 5 | "על אהבה ומלחמה" | 10 בפברואר 1983 |
| 6 | "החלפת המשמר" | 11 בפברואר 1983 |
| 7 | "לתוך המערבולת" | 13 בפברואר 1983 |
הפקה

הסופר הרמן ווק השקיע בעת כתיבת הספר מחקר מעמיק כדי לדייק בפרטים, וגישתו לגבי עיבוד ספרו האהוב לסרט הייתה סקפטית ושלילית, זאת בשל חוסר שביעות רצון גדולה מעיבודים קודמים של ספריו. למרות האמור, בשנת 1983 הפכה בסופו של דבר "רוחות מלחמה" למיני-סדרה מצליחה ברשת הטלוויזיה ABC, שבוימה על ידי דן קרטיס. הרמן ווק עצמו כתב את התסריט לסדרה, והשפיע בצורה נכרת על ההפקה עצמה, כולל הנחיות ברורות בנושא תוכן וכמות הפרסומות שיותרו לשידור. בסדרה מופיע גם הארכיבישוף של סיינה בהופעת קמע. הפסקול חובר על ידי המלחין בוב קוברט, שעבד לעיתים קרובות בצוותא עם קרטיס. אחד ממפיקי הסדרה הוא ניצול מחנה ההשמדה אושוויץ, המפיק היהודי ברנקו לוסטיג, שהיה גם שותף להפקת הסרט רשימת שינדלר, עליה זכה בפרס האוסקר.
הסדרה הופקה בתקציב של 35 מיליון דולר, תקציב עתק באותם הימים.
הסדרה צולמה באתרים רבים בכל רחבי העולם, אך עיקר הצילומים בוצעו בגרמניה, ארצות הברית, איטליה, הממלכה המאוחדת, יוגוסלביה (לשעבר), ואוסטריה. לדוגמה, בסצנת הפתיחה נכתב בכותרת "ברלין", בעוד שבפועל הצילומים נערכו ב"ארמון הופבורג" שבווינה ובסביבתו.
צוות השחקנים המקורי כלל את השחקן לי סטרסברג שאמור היה לגלם את דמותו של אהרון ג'אסטרו, אך הוא נאלץ לפרוש מהצילומים בשל בעיות בריאות (נפטר ב-1982), והוחלף בג'ון האוסמן, שנאלץ לפרוש בעצמו מצילומי סדרת ההמשך "מלחמה וזיכרון" גם כן בשל בעיות בריאות (נפטר ב-1988), והוחלף על ידי ג'ון גילגוד.
ההפקה השתמשה בסצנות קרב שנלקחו מסרטים אחרים במהלך סצנת המתקפה על פרל הארבור והתקפות הגרמנים על ברית המועצות, כולל סצנות בשני הקרבות הללו שנלקחו מהסרט "טורה! טורה! טורה!" (סרט מלחמה יפני-אמריקאי המתאר את המתקפה על פרל הארבור בשנת 1941).
צוות השחקנים

רוברט מיצ'ם - ויקטור "פאג" הנרי
אלי מק'גרו - נטלי ג'אסטרו
ז'אן-מישל וינסנט - ביירון הנרי
ג'ון האוסמן - אהרון ג'אסטרו
פולי ברגן - רודה הנרי
ליסה אילבצ'ר - מדלין הנרי
דייוויד דוקס - לסלי סלוט
חיים טופול - ברל ג'אסטרו
בן מרפי - וורן הנרי
דבורה וינטרס - ג'אניס הנרי
פיטר גרייבס - פאלמר קירבי
ג'רמי קמפ - גנרל ארמין וון רון
ראלף בלאמי - הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט
ויקטוריה טננט - פאמלה טיודסבארי
גונתר מייזנר - אדולף היטלר
הווארד לאנג - וינסטון צ'רצ'יל
מייקל לוגן - אליסטור טיודסבארי
בארי מורס - וולף סטולר
סקי דו מונט - רוזן קיאנו
אדוארד מ. קפארלה - חבר בצוות הספינה "קליפורניה"
תגובת הקהל ופרסים

הסדרה נחלה הצלחה בקרב הקהל האמריקאי ונחשבה לסדרה עשויה היטב, מה שזיכה אותה בפרסים רבים וביניהם מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, וזכיות בפרס אמי בקטגוריות: המיני-סדרה הטובה ביותר, הלבשה, ואפקטים מיוחדים, וכן מועמדויות בשמונה קטגוריות נוספות: ניהול אומנותי, בימוי, עריכה, עריכת סאונד, מיקס סאונד, הפקה (דן קרטיס), שחקן המשנה הטוב ביותר (ראלף בלאמי בתפקיד פרנקלין דלאנו רוזוולט), ושחקנית המשנה הטובה ביותר (פולי ברגן בתפקיד רודה הנרי).
הערות שוליים

↑  רוחות מלחמה - רשימת הפרקים באתר IMDb
↑  רוחות מלחמה באתר DVD talk
↑  מפיק רשימת שינדלר תרם את האוסקר ליד ושם, 22.7.2015 באתר nrg
↑  http://www.nytimes.com/1981/02/26/arts/disney-shows-to-appear-on-cbs-tv-next-season.html
↑  https://news.google.com/newspapers?nid=2519&dat=19830203&id=VoNiAAAAIBAJ&sjid=bHcNAAAAIBAJ&pg=2505,529450&hl=en
↑  פרסים באתר IMDb
AMX-30

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  טנק מערכה
 מדינה מייצרת:  צרפת צרפת
 שנת ייצור:  1963
 תקופת השימוש:  1966–הווה (כ־59 שנים) 
 דגם עוקב:  AMX-56 לקלרק
 מערכה מרכזית:  מלחמת המפרץ הראשונה
 יחידות שיוצרו:  3,571 
 מידע טכני
 אורך:  9.48 מטר (עם אורך קנה התותח קדימה)
 רוחב:  3.1 מטר
 גובה:  2.29 מטר (2.86 כולל צריחון המפקד)
 משקל:  36 טון (מוכן לקרב)
 מהירות:  65 קמ"ש (כביש), 35-40 קמ"ש (שטח)
 טווח פעולה:  600-500 ק"מ
 מנוע:  היספנו סוזה HS‏ 110, 720 כוח סוס
 שריון:  עד 80 מילימטר
 צוות:  4
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  תותח 105 מילימטר
 חימוש משני:  מקלע מקביל בקוטר 20 מ"מ או 12.7 מ"מ מקלע נ"מ בקוטר 7.62 מ"מ
 
AMX-30 הוא טנק מערכה, הראשון מסוגו שפותח על ידי צרפת ונמצא בשירות הצבא הצרפתי ומספר מדינות נוספות משנת 1966. בהתאם לדוקטרינה הצרפתית באותה עת, שגרסה כי שריון טנקים אינו יעיל כבעבר עם פיתוחם של טילים נגד-טנקים מונחים וראשי נפץ בעלי מטען חלול, תוכנן ה-AMX 30 עם מיגון מופחת אך עם ניידות מצוינת וצללית נמוכה. הטנק עבר מספר השבחות במרוצת השנים, ומרכבו שימש לפיתוחם של כלי רכב שונים.
ייצור ה-AMX 30 על גרסאותיו הופסק ב-1994, והוא הוחלף בהדרגה בשורות הצבא הצרפתי בידי AMX-56 לקלרק.
תכנונו של ה-AMX-30 החל ב-1957 כפרויקט משותף של מערב גרמניה, צרפת ואיטליה ליצירת טנק מערכה אירופי משותף. שלוש המדינות הסכימו על מאפייני הטנק החדש, והגרמנים והצרפתים פיתחו כל אחד דגם אב-טיפוס בנפרד, כאשר המטרה הייתה לבחור את הדגם המוצלח ביותר. לבסוף נפל הפרויקט המשותף כתוצאה מחילוקי דעות בין הגרמנים לצרפתים, וכל מדינה המשיכה ואימצה טנק בנפרד.
רקע

אף על פי שכיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית ב-1940 במהלך מלחמת העולם השנייה הפסיק למעשה את פיתוחם של טנקים צרפתיים, נמשכו מחקרים חשאיים על ידי המהנדסים הצרפתיים תחת הכיבוש הגרמני. מאמצים אלו הובילו לפיתוחו של הטנק הכבד ARL 44 (ראשי תיבות בצרפתית של Atelier de Construction de Rueil) שיוצר לראשונה ב-1946. ה-ARL 44, ששקל כ-48 טון, היה חמוש בתותח בקוטר 90 מילימטר בעל מהירות לוע של 1,000 מטר לשנייה. אף שמבחינת כוח אש ונפח מנוע, נחשב הטנק לשווה לטנקים אחרים בני זמנו, הוא כלל מספר מאפייני עיצוב ישנים, דוגמת מבנה הזחלים שלו. לפיכך נועד ה-ARL 44 להיות רק פתרון ביניים, עד פיתוחו של טנק מודרני יותר. כ-60 יחידות יוצרו, אולם אלה הוצאו משירות בתחילת שנות ה-50.
כבר בחודש מרץ 1945, עוד לפני שה-ARL-44 הראשון יוצר, החלה העבודה על טנק מודרני ועוצמתי יותר בשם AMX 50 (ראשי תיבות בצרפתית של Atelier de Construction d'Issy-les-Moulineaux, המרכז לפיתוח כלי רכב משוריינים של הצבא הצרפתי; 50 מציין את משקל הטנק). טנק זה פותח כחלק מתוכנית ההצטיידות של הצבא הצרפתי לאחר המלחמה, לפיה יושקעו המאמצים בפיתוחו של סוג אחד של טנק לצבא, 'טנק מערכה', שישלב בתוכו מיגון כבד, ניידות טובה ותותח בעל קליבר גדול, זאת בניגוד לצבאות ארצות הברית, בריטניה או ברית המועצות, שהמשיכו להתמקד בייצור שני סוגי טנקים שונים במקביל (טנקים בינוניים או בעלי תותח בינוני, וטנקים כבדים או בעלי תותח כבד).
המפרט הטכני שהוביל לפיתוחו של ה-AMX 50 הושפע רבות מטנקי הפנתר והטיגר הגרמניים שהופיעו בשלבים המאוחרים של מלחמת העולם השנייה. המהנדסים הצרפתיים שבחנו מקרוב את שני הטנקים הללו, תכננו לשלב את הניידות של הפנתר יחד עם כוח האש של הטיגר. כתוצאה מכך היה ה-AMX 50 חמוש בתותחים בקטרים שונים בני 90, 100 ולבסוף 120 מילימטר, ואימץ מספר מאפיינים מהטנקים הגרמנים, כמו מנוע המייבאך, תצורת הזחלים וגלגלי המרכוב, ותיבת ההילוכים. ה-AMX 50 כלל גם מספר מאפיינים מקוריים, בהם הצריח הייחודי בצורת "נדנדה" (Oscilating Turret) המורכב משני חלקים, שבו התותח מקובע לחלק העליון של הצריח, וחלק זה מגביה ומנמיך על גבי ציר הקבוע בחלקו התחתון. תצורת צריח זו פישטה את ציוד מערכת בקרת האש, ואפשרה הכנסתה של מערכת טעינה אוטומטית, המשחררת את הצורך בטען. הטנק הראשון הושלם ב-1949 וייצור של כ-100 יחידות תוכנן ב-1956. אולם ה-AMX 50 מעולם לא נכנס לייצור סדרתי, בעיקר בגלל סיבות כלכליות, ומאחר שהצורך המיידי של הצבא הצרפתי לטנק מודרני יותר מטנקי ה-M4 שרמן המיושנים שבהם היה מצויד נענה במשלוח של כמה מאות טנקים בינוניים מדגם M47 פטון במסגרת תוכנית הסיוע של הצבא האמריקאי.
פיתוח

אף שה-AMX 50 בוטל באמצע שנות ה-50, היה ברור לצרפתים, כי ארגונן מחדש של יחידות חיל-השריון הצרפתי יחייב אותם לייצר טנק מודרני מתקדם. התפתחויות מדיניות וכלכליות הביאו את צרפת, ב-1957, להשתלבות עם גרמניה המערבית בייצור טנק מערכה משותף. בשנת 1958 הצטרפה גם איטליה לתוכנית זו, והוקם צוות מחקר לקביעת אפיון הטנק המשותף, לפי סדר העדיפויות הבא:
חימוש עיקרי - הטנק יהיה מצויד בתותח בקוטר 105 מ"מ, אשר מסוגל להכריע את טנקי האויב הכבדים ביותר בטווח 2,500-2,000 מטרים. 
 ניידות - זו תושג על ידי הגבלת משקלו של הטנק ל-30 טונות, יחס הספק למשקל של 20 כ"ס לטון, ולחץ קרקע של 0.7 עד 0.8 ק"ג/סמ"ר. 
 מיגון - נדרשת הגנה בפני קליעי נשק אוטומטי עד קוטר 20 מ"מ, רסיסי ארטילריה, וקרינת אב"כ. המתכננים החליטו לוותר על מיגון עבה, שכן לדעתם, פיתוחם של טילי נ"ט מונחים וראשי נפץ בעלי מטען חלול ביטלו את יתרונות השריון. ב-1958 החלו שתי המדינות לעבוד על דגמי אב טיפוס משלהם, כשבסופו של דבר המטרה הייתה לבחור את הדגם הטוב ביותר שישמש כטנק אירופי.
מבחני השוואה נערכו בין דגמי האב טיפוס הצרפתים והגרמנים בין אוגוסט לאוקטובר 1963, תחילה במאיי לה קמפ (Mailly-le-Camp), בורג' (Bourges) וסאטורי (Satory) שבצרפת ואחר כך במפן שבגרמניה, כל זאת תחת פיקוחם של האיטלקים. מבחני הניסוי הוכיחו כי לדגם הטנק הגרמני, שקיבל את השם הרשמי לאופרד, היה יתרון קל על פני הדגם הצרפתי, ה-AMX-30. אולם שינוי במדיניות משרד ההגנה הצרפתי, יחד עם בעיות מימון, מנעו מהצרפתים לרכוש טנקים חדשים עד 1965. זאת, בנוסף להתעקשותם של הגרמנים לאמץ את תותח ה-L7 הבריטי בקוטר 105 מילימטר - ממנו רכשו הגרמנים כ-1,500 יחידות בסתיו 1962 - על פני תותח ה-105 מ"מ הצרפתי, סתמו את הגולל על הרעיון לטנק משותף והתוכנית בוטלה. שתי המדינות המשיכו ואימצו טנק מערכה נפרד משלהם, ואילו איטליה החליטה לרכוש את טנקי ה-M60A1 פטון האמריקאים.
על פיתוח ויצור ה-AMX 30 הייתה אחראית חברת Atelier de Construction d'Issy-les-Moulineaux, אשר השלימה שני דגמי אב טיפוס, הראשון ב-1960 והשני ב-1961. שבעה נוספים נבנו בין 1961 ל-1963. תכנונו של ה-AMX-30 היה שונה בתכלית מקודמיו ומטנקים אחרים בני זמנו. דגמי האב טיפוס שקלו רק 32.5 טון, והיו בעלי מידות קומפקטים; רוחבם היה רק 3.1 מטר, שניתן להשוותו רק לטנק השווייצרי Panzer 61, והודות לכך הוקל מאוד שינוע הטנק על רכבת, מאחר שזה היה רוחב המסילה הבינלאומי. גובה הטנק עד לתקרת הצריח היה רק 2.28 מטר, שני רק לטנק הסובייטי T-54. בניגוד ל-AMX 50 ול-AMX 13, צריח הטנק היה קונבנציונלי, מאחר שנמצא כי היה קשה לאטום את צריחי ה"נדנדה" מפני אבק רדיואקטיבי ומים בזמן צליחת נהרות. בנוסף, צריחים אלו היו כבדים יותר וגבוהים יותר מצריחים קונבנציונליים, ובעלי זווית הגבהה מוגבלת לתותח.
פיתוח > מנוע

שני אבות הטיפוס הראשונים הונעו על ידי מנוע הצתה בניצוץ (מערכת הצתה הנפוצה במנועי בנזין) מדגם SOFAM 12 GSds, מקורר אוויר המפיק 720 כ"ס (540 קילוואט). עוד קודם לפיתוח ה-AMX 30, צבאות נאט"ו השתמשו במנועי הצתה בניצוץ לכלי הרכב המשוריינים שלהם, אשר היו מועדפים בתום מלחמת העולם השנייה מאחר שהביקוש בכלכלה האזרחית גרם לכך שבנזין היה זמין יותר מדיזל במקרה חירום. אולם במהלך פיתוחו של ה-AMX 30, צבאות נאט"ו הכירו לבסוף ביתרונות של שימוש במנועי הצתה בדחיסה בטנקים (מערכת הנפוצה במנועי דיזל). אך במקום לאמץ את האלטרנטיבה הברורה של שימוש במנועי דיזל, הם בחרו במנוע רב-דילקי - כלומר מנוע שניתן יהיה לתדלקו בשני סוגי הדלק, סולר ובנזין. לפיכך, בהתאם למדיניות החדשה של נאט"ו, הותקן מנוע חדש רב דילקי עם הצתה בדחיסה של חברת היספנו-סויזה בעל הספק זהה של 720 כוחות סוס ב-2,800 סיבובים לדקה ב-AMX 30. מנוע זה בן 12 בוכנות אופקיות מנוגדות, מקורר מים.
מערכת העברת הכוח מבוססת על מצמד דיסקיות ותיבת הילוכים בת 5 הילוכים קדמיים ואחד אחורי. ניתוק ההילוך מתיבת ההילוכים הוא חשמלי, ונעשה על ידי מתג. המנוע והממסרה נמצאים בחלקו האחורי של הטנק, ומופרדים בכך מתא הלחימה. במקרה הצורך, ניתן להחליף את כל חטיבת הכח של הטנק, המורכבת מהמנוע, תיבת הילוכים ויחידת ההיגוי בפרק זמן של 45 דקות.
פיתוח > ניידות

אף כי גורם הניידות היה השני בסדר העדיפויות שקבעו הצרפתים, ל-AMX-30 כושר ניידות מעולה, הודות לגורמים הבאים: משקלו של הטנק, כשהוא ערוך לקרב, הוא 36 טונות בלבד, ועוצמת מנועו היא 720 כ"ס (540 קילוואט). תוצאת שילוב שני אלה הוא יחס של
20 כוחות סוס לטון בין ההספק למשקל, מהגבוהים ביותר בטנקים בינוניים בני זמנו. מהירותו המקסימלית של הטנק על כביש היא 65 קמ"ש. קיבולת מכלי הדלק של 970 ליטר העניקו לטנק טווח פעולה הנע בין 500 ל-600 קילומטרים על כביש, או מעל 20 שעות עבודה רצופות, ללא צורך בעצירה או תדלוק. אחד הגורמים במשקלו הנמוך יחסית של הטנק הוא מערכת המזקו"ם, אשר גלגלי המרכוב והתמך שלה עשויים תרכובת מתכת קלה. מבנה המזקו"ם פשוט יחסית, וקפיציותה הרבה מאפשרת לצוות הטנק לעמוד בטלטולי הטנק בתנאי שטח קשים. משקלו של הטנק מחולק על פני חמישה גלגלי מרכוב כפולים בכל צד, ורוחב זחל 570 מילימטר, כאשר לחץ הזחלים על הקרקע הוא רק 0.77 ק"ג/סמ"ר. בנוסף, לזחלי הטנק אורך חיים של 5000 קילומטר או יותר, זאת בהתאם לתנאי הקרקע. כושר הטיפוס של הטנק הוא 31 מעלות, וכושר מעבר תעלה 2.89 מטר.
ה-AMX 30 מסוגל לצלוח מכשולי מים לגובה של עד 1.3 מטרים ללא כל הכנה. בנוסף, הוכשר הטנק לחציית מכשולי מים בעומק גדול יותר על ידי הכנה קצרה בלבד. מערכת של אטמי גומי, הנמצאים בכל הפתחים והחלקים הנעים והמנופחים תוך פחות מדקה על ידי מדחס אוויר שמתחת לרצפת הצריח, מאפשרת חציית מכשולי מים עד עומק 2.2 מטרים. ניתן גם לחצות מכשולי מים בעומק של עד 4 מטרים, עם התקנת ארובת צלילה על פתח הטען.
פיתוח > הגנה

כאמור, הייתה הגנת השריון המרכיב השלישי והאחרון בסדר העדיפויות שקבעו לעצמם המתכננים. שריון ה-AMX 30 היה קל, עד 80 מילימטר בחזית הטנק, וגופו משופע בזוויות חדות מאוד, לשיפור הגנתו הבליסטית. כתוצאה מכך, שריון ה-AMX 30 היה דק יותר מכל טנק מערכה בן זמנו, לרבות המתחרה שלו הלאופרד 1 הגרמני, ונועד להגן עליו בעיקר מפני תותחים בעלי קליבר קטן ורסיסי ארטילריה. עם זאת, ניסו המתכננים לחפות על הגנת השריון החלשה על ידי צללית נמוכה של הטנק, שגובהו 2.28 מטר (ממדיו הקטנים של הטנק אמנם משאירים חתימה קטנה בשדה הקרב, אך צריחון המפקד הגבוה והמורכב פוגם ביתרון זה). בטנק ישנה גם מערכת התרעה אוטומטית במקרה של שרפה בתא המנוע.
שימת-לב מיוחדת הוקדשה מצד המתכננים לנושא ההגנה מפני חומרים אטומיים ביולוגיים וכימיים (אב"כ). לדעת הצרפתים, היה הטנק כלי הנשק המתאים ביותר ללוחמה הקונבנציונלית וללוחמה הגרעינית כאחד. באותה עת החזיקו האסטרטגים הצרפתים בדעה כי הדיוויזיה המשוריינת היא אשר תישאר בשדה הקרב הגרעיני המודרני, ותביא להכרעה. כאמור לעיל, הטנק מצויד באטמים מתנפחים סביב טבעת הצריח ופתחי התצפית והירי. אטמים אלו מאפשרים ליצור בחלל הטנק מצב של על לחץ, על מנת למנוע חדירת אוויר מזוהם פנימה. את האוויר המטוהר הדרוש לצוות יספק בתנאי קרינה מסנן מרכזי, הנמצא בחלקו האחורי של הצריח. בנוסף לכך, מד קרינה המצוי בטנק משמש כמתריע על קרינה רדיואקטיבית.
פיתוח > חימוש

הצרפתים קבעו את חימוש הטנק כמרכיב החשוב ביותר בתכונותיו. הם פיתחו תותח מחורק קנה בקוטר 105 מ"מ מדגם -CN 105 F-1 עם אורך קנה של 56 קליבר. התותח הוא אוטומטי-למחצה, וטעינתו ידנית. ברם, הנקודה המעניינת ביותר בחימוש העיקרי היא התחמושת. לתותח אין תחמושת חודרת-שריון קינטית, תחמושת סטנדרטית לטנקים בצבאות מקבילים, והמתכננים הצרפתים שמו דגש בפיתוח פגז נגד-טנקים בעל מטען חלול, ה-Obus à Charge Creuse de 105 mm Modèle F1, הנודע גם בשם Obus G. ה-Obus G פותח בעקבות החלטה שהתקבלה ב-1953 על ידי יצרנית הנשק הממשלתית D.E.F.A (ראשי תיבות של: Direction des Études et Fabrications d'Armement), לפתח קליע שיוכל לנצל את מלוא יכולת חדירת השריון של מטען חלול. פגזים החמושים בראש קרב בעל מטען חלול איבדו חלק ניכר מכושר החדירה שלהם בגלל הסיבוב הנגרם להם מתותחים מחורקי קנה. לפיכך פגז ה-Obus G הוא מיוצב סנפירים, אינו מסתחרר במעופו, ועשוי 2 חלקים עיקריים: מעטה חיצוני כבד ביחס ועליו טבעת סחרור; מכל פנימי, ובתוכו 780 גרם של מטען חלול, מרעום ומאיץ. שני החלקים מסתובבים באופן בלתי תלוי זה בזה, באמצעות מיסב כדורי ומיסב לחץ. לפני הירי מחוברים שני החלקים זה לזה על ידי טבעת נעילה, הנפתחת בשעת הירי. הודות לכך המעטה החיצוני הסתחרר ושמר על מידה גבוהה של דיוק, בעוד ראש הקרב איננו מסתחרר ובכך שומר על מלוא כושר חדירת השריון.
הפגז, שמשקלו 11 קילוגרם, עוזב את הקנה במהירות לוע של 1,000 מטר לשנייה ומסוגל לחדור שריון בעובי 360 עד 400 מ"מ, כלומר כל עובי שריון ברכב משוריין בן זמנו. דיוק התותח רב ביותר, ובניסויים שנערכו פגע צוות הטנק במטרה בטווח 2,500 מטרים בתשעה מתוך עשרה פגזים. מאחר שכושר החדירה של הפגז איננו תלוי במרחק, שילוב עם דיוק טוב הפך אותו לאפקטיבי כנגד טנקים למרחק של עד 3,000 מטר. לטענת הצרפתים, ה-Obus G משחרר את הצוות מן הצורך להתאים את התחמושת לאופי המטרה וסוגה, מאחר שהוא יעיל לכל יעוד ולכל מטרה. אף-על-פי-כן, ישנו סוג נוסף של תחמושת בטנק - הפגז הנפיץ, משקלו 12 קילוגרם, מתוכם 2 קילוגרם חומר נפץ מרסק. קיים גם פגז אימונים ופגז עשן. קצב אש ממוצע הוא 7–8 פגזים לדקה. בבטן הטנק 50 פגזים, 22 מתוכם בצריח והשאר מאוחסנים בחרטום התובה, לצד הנהג.
תותח ה-105 מ"מ מותקן בצריח המצודד על ידי מנוע הידראולי, כאשר זוויות העלאה והנמכה לתותח הן +20 עד -8 מעלות. בתותח מותקן שרוול תרמי, אולם הוא אינו מצויד במפנה גזים; במקום זאת, יש בטנק התקן הפולט אוויר דחוס מן הסדן כלפי לוע הקנה, המפנה את הגזים הרעילים הנוצרים כתוצאה מפעולת הירי. לקנה מעטה מחורר מסגסוגת אלומיניום, שמטרתו לשמור על טמפרטורה אחידה לכל אורך הקנה ולבודד אותו בפני השפעות טמפרטורה חיצונית. משמאל לתותח נמצא מקלע מקביל בקוטר 12.7x99 מ"מ נאט"ו או תותח אוטומטי בקוטר 20 מ"מ לירי נ"מ, המצודדים יחד עם התותח הראשי, אולם ניתן להגביהם באופן עצמאי ב-20 מעלות יותר מהתותח הראשי. מקלע נוסף בקוטר 7.62 מ"מ מותקן על צריחון המפקד, וניתן להפעילו מתוך הטנק אף במדפים סגורים. שתי מדוכות עשן ממוקמות בצידי הצריח למיסוך הטנק.
בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20 פיתחו הצרפתים תותח בן 142 מילימטר לטנק ה-AMX, המסוגל לירות טיל נגד טנקים על-קולי, מונחה לייזר מדגם אקרא (ACRA), לצד פגזים נפיצים. אולם, למרות יתרונותיו, עלותו הגבוהה של הטיל גרמה לצבא הצרפתי לזנוח את הפרויקט ב-1972.
פיתוח > מערכות בקרה תצפית ואש

כיפת המפקד או הצריחון מאפשרת למפקד הטנק ראיה פנורמית מצוינת של 360 מעלות, באמצעות 10 פריסקופים. בכיפת המפקד גם פריטלסקופ בעל כושר הגדלה פי 10, המשמש הן לאיכון מטרות והן כמכשיר כינון למקלע המפקד. מערכת בקרת האש של הטנק לא הייתה מתקדמת. מד טווח קואינצידנטלי, המודד טווחים בין 600 ל-3,500 מטרים, משמש למפקד בדרך כלל לקביעת הטווח, וגם כטלסקופ לכינון התותח, כך שהמפקד יכול לכוון את התותח ללא עזרת התותחן. לתותחן ולטען-קשר היושבים בצריח, 2 פריסקופים מסתובבים לתצפית; לכל אחד מהם שדה ראייה אופקי של 42 מעלות, ואנכי של 26 מעלות. שלושה פריסקופים קבועים, אחד לתצפית התותחן לימין, והשניים האחרים לשימוש הטען-קשר לתצפית לאחור ולשמאל. הנהג היושב בחרטום הטנק, מצויד לנהיגה ביום בשלושה פריסקופים בעלי שדה ראייה אופקי של 95 מעלות ושדה ראייה אנכי של 28 מעלות.
ב-AMX 30 מותקנות מערכות לנהיגה וללחימה בלילה למפקד, לנהג ולתותחן במקרה הצורך. לרשות הנהג 2 זרקורים שעליהם מסננים תת-אדומים, ופריסקופ תת-אדום. ציוד תת-אדום לתצפית המפקד מורכב בכיפת המפקד, הכולל זרקור תת-אדום על הצריחון. על מגן התותח בצד שמאל מורכב זרקור תת-אדום לשימוש התותחן. הוא מקביל לתותח, ומותאם עם טלסקופי הכינון של התותחן.