stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אינגה שול
ביוגרפיה

אינגה נולדה ב-11 באוגוסט 1917 בעיר אינגרשיים שבקיסרות הגרמנית. אביה היה רוברט שול - ראש עיריית אינגרשיים. אמה הייתה מגדלנה מילר (1881-1958). היא הייתה בתם הבכורה. היו לה חמישה אחים קטנים: הנס, אליבת, סופי, ורנר ומתילדה (נפטרה בגיל שנה). ב-1920 נבחר אביה כראש עיריית פורכטנברג והמשפחה עברה לשם. בתפקיד זה הוא החזיק עד 1930, ואז עברה המשפחה ללודוויגסבורג ובשנת 1932 לאולם, שם הקים רוברט חברת מס וחשבונאות.
לאחר שעלתה המפלגה הנאצית לשלטון, התלהב ממנה הנס, ועד מהרה סחף אחריו את כל אחיו ואחיותיו. הבנים היו חברים בהיטלריוגנד, והבנות ב"ליגת הנערות הגרמנית" (Bund Deutscher Mädel). רוברט לעומת זאת, היה מתנגד חריף לנאציזם, ונהג לנהל ויכוחים ארוכים על כך עם ילדיו. על פי עדותה של אינגה, במהלך יום המפלגה בנירנברג בנובמבר 1935, קיבל הנס את הכבוד לשאת את דגל ההיטלריוגנד במצעד. עם זאת, במהלך הכנס הוא חווה משבר שגרם לו לעבור מתומך בנאציזם למתנגד לו. בעקבותיו של הנס, הפכו גם שאר האחים לשונאי הנאציזם. ורנר והנס הצטרפו לקבוצת נוער מחתרתית שכונתה "1.11.1929" (על שם התאריך שבו הוקמה). הקבוצה הייתה מיועדת לבנים בלבד, כך שהבנות לא יכלו להצטרף. עם זאת, כאשר נודע לשלטונות שהנס עומד בראש הסניף של הקבוצה באולם, הם החליטו להעניש באופן קולקטיבי את כל משפחת שול. בסוף נובמבר 1937, נלקחו הנס, ורנר, סופי ואינגה למעצר. הבנות שוחררו כמעט מיד, וורנר זמן קצר לאחר מכן. הנס נותר במעצר ארבעה שבועות ושוחרר רק תודות להתערבות ידידיו. האירוע הפך את משפחת שול כולה למתנגדת חריפה לנאצים. בסופו של דבר ייסדו הנס וסופי, ללא ידיעת הוריהם, את מחתרת הסטודנטים "הוורד הלבן". סופי והנס ניסו לגייס גם את אינגה למחתרת, אולם היא כלל לא הייתה מוכנה להקשיב להם. עם זאת, היא סייעה באופן עקיף להנס, וזמן קצר לפני מעצרו קיבלה הודעה מאחד מחברי המחתרת להזהיר אותו, אולם לא הצליחה להעביר את ההודעה.
ב-22 בפברואר 1943 התגלתה פעילותם המחתרתית של הנס וסופי, ושניהם הוצאו להורג. אינגה ושאר המשפחה נעצרו ונחקרו, אולם שוחררו. חמישה ימים לאחר מכן נידון רוברט ל-18 חודשי מאסר בגין האזנה לשידורי הרדיו של האויב. ב-1952 נישאה אינגה למעצב הגרפי אוטו "אוטל" איכר, אשר היה חבר טוב של ורנר והנס. יחד עמו היא הקימה את בית הספר לעיצוב של אולם (בגרמנית: Hochschule für Gestaltung (HfG Ulm)) במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 היא הייתה פעילה מאוד בתנועות שלום. היא פרסמה שלושה ספרים על אחיה ואחותה. ספרים אלו משמשים כמקור חשוב לחייהם המוקדמים של הנס וסופי והנסיבות שהובילו אותם להתנגד לנאציזם, אולם ניכר שאינגה בדתה סיפורים מלבה כדי להבליט את גבורתם של אחיה. ספר ביכוריה "הוורד הלבן" מ-1952 נמכר במיליוני עותקים ונדפס מדי שנה במהדורה חדשה (רבות מהן בהיקף של כמיליון כרכים בכל אחת) עקב הביקוש הרב. הוא הציג לציבור את פועלם של הנס וסופי והפך לספר קאנוני בגרמניה. עד 2000 הוא תורגם לשתים-עשרה שפות.
שול נפטרה ב-4 בספטמבר 1998 בגיל 81.
ספריה

Die weiße Rose. S. Fischer Verlag, 1952
Sippenhaft. Nachrichten und Botschaften der Familie in der Gestapo-Haft nach der Hinrichtung von Hans und Sophie Scholl. Fischer Verlag, 1993, ISBN 978-3-10-000409-3
Eva – Weil du bei mir bist, bin ich nicht allein. Direktverlag, Riedhausen, 1996, ISBN 3-925295-18-6
הערות שוליים

↑  Spitz, René (25 במאי 2002). The Ulm School of Design: A View Behind the Foreground. Edition Axel Menges. p. 40. ISBN 3-932565-17-7. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  דני אורבך, ואלקירי - ההתנגדות הגרמנית להיטלר, ידיעות ספרים, 2009. עמ' 153.
↑  דני אורבך, ואלקירי - ההתנגדות הגרמנית להיטלר, ידיעות ספרים, 2009. עמ' 156.
↑  דני אורבך, ואלקירי - ההתנגדות הגרמנית להיטלר, ידיעות ספרים, 2009. עמ' 159.
↑  מרכז המחקר של הוורד הלבן
↑  דני אורבך, ואלקירי - ההתנגדות הגרמנית להיטלר, ידיעות ספרים, 2009. עמ' 179.
↑  דני אורבך, ואלקירי - ההתנגדות הגרמנית להיטלר, ידיעות ספרים, 2009. עמ' 171.
↑  Joanne Sayner, Women Without a Past?: German Autobiographical Writings and Fascism. Rodopi, 2007. עמ' 79.‏  Simone König, Die Gedenkveranstaltungen zur Erinnerung an den Widerstand der Weißen Rose an der Ludwig-Maximilians-Universität München von 1945 bis 1968. Herbert Utz Verlag, 2017. עמ' 27.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257535205171  PLWABN: 9810608636505606  BIBSYS: 90702822  BNE: XX1115587  BnF: cb11929797k (data)  CiNii: DA03449332  GND: 116272678  ISNI: 0000 0001 1026 6409  LCCN: n83210079  LNB: 000256188  NDL: 00525960  NKC: jn19992000013  NLK: KAC199624495  NSK: 000710167  NTA: 069667519  RERO: 02-A003805205  SNAC: w6pp19kn  SUDOC: 027205401  VIAF: 51697623   WorldCat (עם VIAF): 51697623 
לוח זיכרון לזכרה של אינגה שול
איוואן קרילוב

| --- | --- |

 לידה:  2 בפברואר 1769 (יוליאני) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  9 בנובמבר 1844 (יוליאני) (בגיל 75) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית העלמין טיחווין 
 שם עט:  Navi Volyrk 
 שפות היצירה:  רוסית 
 סוגה:  משל, שירה, מחזה, פרוזה 
 תקופת הפעילות:  1786–1843 (כ־57 שנים) 
 פרסים והוקרה:  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 1 
 
קארל ברולוב, דיוקן של איוואן קרילוב, 1839
פסל של איוואן אנדרייביץ' קרילוב בגן הקיץ, פוסל על ידי פיטר קלוד פון יורגנסברג
איוואן אנדרייביץ' קרילוב (ברוסית: Иван Андреевич Крылов‏; 13 בפברואר 1769 – 21 בנובמבר1844) היה משורר, מחזאי, סופר אגדות עם וממשיל משלים רוסי.
ביוגרפיה

קרילוב נולד במוסקבה, אך את מרבית שנותיו המוקדמות העביר בערים אורנבורג, שם שירת אביו כקצין בצבא רוסיה, וטבר, שבה היה אביו פקיד בבית המשפט לאחר שפרש מהצבא. אביו נפטר בשנת 1779, בהיותו בן 10. אמו גידלה אותו לבדה, ועברה לסנקט פטרבורג כשהיה בן 14, בתקווה לזכות בקצבה ממשלתית. אמו של קרילוב נפטרה בהיותו בן 19.
בסנקט פטרבורג החל קרילוב לעבוד בשירות הממשלה, תוך שהוא כותב סיפורים, סאטירות ואופרות קומיות, אך התפטר לאחר מות אמו ב־1788. 5 שנים קודם לכן הוא הצליח למכור קומדיה שכתב למוכר ספרים, מה שעודד אותו לכתוב את המחזה הרציני "פילומלה" ולנסות לחדור לחוג הדרמטי של קניאז'ין. נסיונותיו להוציא לאור מגזין ספרותי סאטירי (שנקרא "פוצ'בה דוחוב") נכשלו ברובם וגרמו לו התנגשויות עם הצנזורה, אך יחד עם מחזותיו הם העלו אותו לתודעה בחברה הגבוהה.
בין השנים 1797–1801 היה קרילוב בן חסותו של הנסיך סרגיי גליצין, ואף ליווה אותו כמזכיר רשמי בעת שזה התמנה למושל צבאי של ליבוניה (אזור דרומית לאסטוניה של ימינו). מעט ידוע לנו לגבי קורותיו בשנים שלאחר מכן, אך הדעה הרווחת היא שנע מעיר לעיר ועסק בעיקר במשחקי קלפים, אחריהם היה כרוך.
ב־1805 הוא החל לתרגם את משלי לה פונטיין הצרפתי, אך הגיע למסקנה כי ביכולתו לכתוב משלים טובים לא פחות. אוסף האגדות הראשון (23 במספר) מפרי עטו ראה אור ב־1809 וקנה לו הצלחה ותהילה. מ־1812 ועד 1841 הוא גם החזיק משרה בספרייה הציבורית המלכותית, שם הגיע עד לתפקיד ראש מחלקת הספרות הרוסית. הצאר אלכסנדר הראשון אף הבטיח לתמוך בו כספית אם יכתוב "כיאות".
קרילוב נהנה מהערכה רבה עוד בימי חייו: האקדמיה הרוסית למדעים קיבלה אותו כחבר לשורותיה ב־1811 וזיכתה אותו במדליית זהב. ב־1838 נערך פסטיבל גדול בחסות הצאר לחגיגות היובל של קריירת הסופר שלו והוא זכה לקצבה נדיבה.
עד למותו נמכרו כ־77,000 עותקים של קובצי האגדות שלו ברוסיה, וסגנונו מלא ההומור התחבב על קהל הקוראים. למרות שקרילוב התחיל כמתרגם ומחקה של איזופוס, מולייר, לה פונטיין ואחרים, הוא כתב גם אגדות מקוריות רבות שהושפעו מחיי הכפר של מולדתו.
משלי קרילוב תורגמו לעברית פעמים מספר, החל בתרגומו של משה בן דוד הכהן רייכרסון מסוף המאה התשע עשרה, תרגומו של חנניה רייכמן מ־1949 (עם איורים מאת נחום גוטמן) ותרגומה של חגית בנזימן מ-2015.
הערות שוליים

↑  תאריכי הלידה והפטירה המובאים הם על־פי הלוח הגרגוריאני, המקובל בימינו. על־פי הלוח היוליאני, שהיה נהוג ברוסיה בתקופתו של קרילוב, תאריך לידתו הוא 2 בפברואר 1769, ותאריך פטירתו הוא 9 בנובמבר 1844.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302551605171  PLWABN: 9810618928705606  BIBSYS: 90064628  BNE: XX990370  BnF: cb11910144z (data)  CiNii: DA02166252  GND: 118724886  ICCU: SBLV141192  ISNI: 0000 0001 2276 9740  LCCN: n50048857  LNB: 000008895  MusicBrainz: 56906c77-de8f-4623-ae0a-9fc83c4e6e6d  NDL: 00446428  NKC: jn20000700971  NLA: 35284124  NLG: 171597  NLK: KAC200400305  NSK: 000096621  NTA: 070621500  RERO: 02-A000100243  RSL: 000080038  SELIBR: 212472  SNAC: w64t7gb8  SUDOC: 055823602  Trove: 897061  VcBA: 495/208436  VIAF: 17224901   WorldCat (עם VIAF): 17224901
אלבארו חסטידו

אלבארו חסטידו (בספרדית: Alvaro Antonio Gestido Pose; ‏17 במאי 1907 – 18 בינואר 1957) היה כדורגלן אורוגוואי, ששיחק בעמדת הקשר אחורי.
ביוגרפיה

חסטידו נולד במונטווידאו שבאורוגוואי ולמד בבית ספר צבאי בשם "אסקואלה מיליטר" משנת 1923, בו גם ככל הנראה זכה בדרגה הדומה לאלוף-משנה. אחיו, אוסקר דייגו חסטידו, היה נשיא אורוגוואי בשנת 1967. לאורך כל קריירת הקבוצות שיחק בפניארול עימה זכה ב-7 תוארי אליפות. משחקו האחרון היה ב-28 בספטמבר 1941 נגד ריבר פלייט בו חלו חגיגות 50 שנה להיווסדות פניארול.
במדי נבחרת אורוגוואי ערך 26 הופעות בסך הכל ולא כבש. באולימפיאדה ב-1928 זכה במדליית זהב ונחשב בעיני רבים לשחקן הטוב ביותר בה. שנתיים אחר כך זכה עימה במונדיאל 1930 כשהוא משתתף בכל משחקי הטורניר והיה חלק משלישיית "מסך הברזל" שהיה בקישור אורוגוואי לצד לורנסו פרנדדס וחוסה לאנדרו אנדראדה. בתום התחרות נבחר להיות בנבחרת המצטיינת.
חסטידו נפטר ב-18 בינואר 1957 בסנטה קלרה דה אולימאר בגיל 49 כתוצאה מהתקף לב.
תארים

אליפות אורוגוואי (7): 1928, 1929, 1932, 1935, 1936, 1937, 1938
גביע העולם: 1930
מדליית זהב אולימפית: 1928
אדולף, מלך גרמניה

| --- | --- |

 לידה:  1255
 נהרג:  2 ביולי 1298 (בגיל 43 בערך) Göllheim, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום קבורה:  קתדרלת שפייר  Kloster Rosenthal (Pfalz) 
 בן או בת זוג:  Imagina of Isenburg-Limburg (1271–?) 
 חתימה:   
 
אדולף, מלך גרמניה (בגרמנית: Adolf von Nassau;‏ בסביבות 1255 – 2 ביולי 1298) היה רוזן נסאו משנת 1276 לערך, והמלך הנבחר של גרמניה משנת 1292 ועד להדחתו על ידי הנסיכים האלקטורים בשנת 1298. הוא מעולם לא הוכתר על ידי האפיפיור, מה שהיה מבטיח לו את התואר הקיסרי. הוא היה השליט הראשון בריא פיזית ונפשית של האימפריה הרומית הקדושה שהודח אי פעם ללא נידוי האפיפיור. אדולף מת זמן קצר לאחר מכן בקרב גולהיים כשהוא נלחם נגד יורשו אלברכט מהבסבורג.
ביוגרפיה > משפחתו

אדולף נולד בערך ב-1255 והיה בנם של ואלראם השני, רוזן נסאו ואדלהייד מקצנלנבוגן. אחיו של אדולף היה דיתר מנסאו, אשר מונה לארכיבישוף של טריר בשנת 1300.
אדולף התחתן בשנת 1270 לאימגינה מאיזנבורג-לימבורג (מתה לאחר 1313) ונולדו להם שמונה ילדים. אגנס מאיזנבורג-לימבורג, אחותה של אימגינה, הייתה נשואה להיינריך מווסטרבורג, אחיו של זיגפריד השני מווסטרבורג, הארכיבישוף של קלן.
ביוגרפיה > רוזן נסאו

ב-1276 או 1277, אדולף ירש את אביו כרוזן נסאו. מאביו ירש את אדמות המשפחה מדרום לנהר לאהן בהרי הטאונוס. אלה כללו את ויסבאדן ואידשטיין, כנחלות, ואת השליטה בוויילבורג תחת בישוף וורמס. הוא גם חלק בעלות על אדמות המשפחה סביב הטירות של נסאו ולורנבורג.
בסביבות שנת 1280, אדולף היה מעורב בסכסוך נסאו-אפשטיין עם הלורדים של אפשטיין, שבו נהרסה העיר ויסבאדן וטירת זוננברג נהרסה. הסכסוך הוסדר ב-1283, ולאחר מכן נבנו מחדש העיר והטירה. זוננברג, יחד עם אידשטיין, הפכו למעונו של אדולף. הוא העניק הרשאות לעיר אידשטיין בשנת 1287 ובנה את ביצוריה.
דרך דודו, אברהרד הראשון מקצנלנבוגן, הגיע אדולף לחצרו של רודולף הראשון, מלך גרמניה מבית הבסבורג. המלך רודולף העניק לו את התואר Burghauptmannamt (מלכות הטירה) של טירת קלסמונט בווצלר ושנה לאחר מכן את זה של טירת גוטנפלס ליד קאוב (שם הפך לווסאל של הרוזנים פלטין של הריין).
לפני בחירתו, פעילותו הפוליטית של אדולף הוגבלה לתפקידו כבונדסגנוס של הארכיבישוף של קלן. לאדולף לא היה תפקיד מסוים, אך סביר להניח שהתפרסם בזכות מעורבותו עם הארכיבישופים של קלן ומיינץ בפוליטיקה של אזור הריין התיכון ומיינץ. הוא דיבר גרמנית, צרפתית ולטינית, דבר שהיה נדיר באותה תקופה עבור אצילים.
לאחר בחירתו, המלך אדולף מנסאו היה רק לעיתים רחוקות בארצו, לאחר שהעביר את הממשלה שם לבורגנים שלו. ב-17 בינואר 1294, הוא רכש את ויילבורג תמורת 400 לירות מהבישוף של וורמס. הוא העניק הרשאות לעיר ויילבורג ב-29 בדצמבר 1295. הוא גם הקים את מנזר קלריס של קלרנטל ליד ויסבאדן ב-1296.
ביוגרפיה > בחירתו כמלך גרמניה

רודולף הראשון מהבסבורג מת ב-15 ביולי 1291. במשך שנים רבות לפני מותו ניסה רודולף להבטיח את בחירתו של בנו הבכור אלברכט ליורשו. עם זאת, המהלך סוכל על ידי התנגדותם של הארכיבישוף של קלן, זיגפריד השני מווסטרבורג, ומלך בוהמיה, ואצלב השני. רק הרוזן פלטין לודוויג השני, דוכס בוואריה עילית "הקפדן" הבטיח לבחור באלברכט. ואצלב, למרות הכרתו של רודולף בהצבעה האלקטורלית שלו, סירב לתמוך באלברכט משום שלא ויתר לו על קרינתיה. הוא לקח את הצד של האצילים באזורי הליבה ההבסבורגיים של שוואביה ובשטחים החדשים שנרכשו באוסטריה, שאלברכט לא היה פופולרי אצלם. ואצלב נתמך על ידי אוטו השלישי, דוכס בוואריה התחתית, שמשפחתו היו אויבים מסורתיים של ההבסבורגים. ואצלב הצליח להביא את האלקטורים של ברנדנבורג וסקסוניה לצדו: אלברכט השני, דוכס סקסוניה חתם על הסכם אלקטורים ב-29 בנובמבר 1291 לפיו יצביע כמו ואצלב; אוטו הרביעי, מרקיז ברנדנבורג התחייב על הסכם דומה.
הארכיבישוף זיגפריד האמין שהקיסר לא צריך לקבל את הכתר בירושה מאביו, אלא צריך להיבחר בחופשיות על ידי מועצת האלקטורים. הוא שכנע את הארכיבישוף של מיינץ, גרהרד השני מאפשטיין, לבחור מלך שישרת בעיקר את האינטרסים שלהם. גרהרד גייס בתורו את הארכיבישוף החדש של טריר, בוהמונד הראשון. לאחר מכן, הרוזן פלטין נאלץ להיכנע לרוב מועצת הבוחרים. לפיכך הציע זיגפריד למועצת האלקטורים לבחור באדולף מנסאו למלך. הם היו מוכנים לבחור בו, בתנאי שיעשה הנחות נרחבות לאלקטורים וימלא אחר דרישותיהם הפוליטיות.
ימים ספורים לפני הבחירות, ב-27 באפריל 1292, הראשון מבין הבוחרים, הארכיבישוף זיגפריד הוציא את הסכם אנדרנאך, שקבע שכדי שאדולף ייבחר למלך עליו להבטיח רשימה ארוכה של אישורי החזקה (כולל הערים הקיסריות של דורטמונד ודואיסבורג והנחלה של אסן), התחייבויות של ערים קיסריות וטירות, וסכום של 25,000 מארק בכסף. יתר על כן, אדולף הבטיח סיוע נגד מתנגדים ספציפיים ברשימה, אך גם הבטחה כללית שלא יכניס אף אויב של זיגפריד השני למועצתו. לאחר הבחירות היה על אדולף לתת לארכיבישוף ביטחונות מספקים לקיום ההבטחה; אחרת הוא יאבד את כסאו. הסעיף האחרון הוא עדות לכך שבסוף המאה ה-13, הכתרת המלך כרגע המכונן של שלטונו עדיין הייתה קריטית מאוד. אדולף הבטיח לארכיבישוף לבקש ממנו תחילה את הכתרתו רק לאחר שיעלה את הביטחונות המוסכמים.
שאר האלקטורים חילצו ויתורים דומים מאדולף, אך רק לאחר הבחירות. בין מרחיקי הלכת היו הוויתורים למלך ואצלב מבוהמיה ב-30 ביוני 1292. אדולף הבטיח לוצלאב להחרים את שתי הדוכסויות של אוסטריה ושטיריה מאלברכט מהבסבורג. זה היה אמור להיעשות מכיוון שהמלך הקודם רודולף הסיר את השטחים הללו מאוטוקר השני, מלך בוהמיה, אביו של ואצלב. אלברכט יחויב להסכים להסדר זה בדיון בבית המשפט. אם אלברכט לא יתכופף, החלטת בית המשפט תבוצע בכוח תוך שנה, ואז ואצלב ישחזר את השטחים האבודים של אביו. גרהרד, הארכיבישוף של מיינץ יקבל את הערים הקיסריות של מילהאוזן ונורדהאוזן, שהתכתב עם האינטרסים של מיינץ באזור תורינגיה. יתר על כן, גרהרד קיבל הטבות כספיות. כמו מקבילו בקלן, גם הבוחר במיינץ אסר על נוכחות מתנגדיו בחצרו של אדולף. בהשוואה להטבות שקיבלו האלקטורים של מיינץ, קלן ובוהמיה, התרומות לרוזן פלטין ולארכיבישוף של טריר היו צנועות.
ב-5 במאי 1292 בפרנקפורט אם מיין, הארכיבישוף של מיינץ, בשם כל הבוחרים, בחר באדולף כמלך הגרמנים (הקיסר הנבחר). הוא הוכתר באאכן ב-24 ביוני על ידי הארכיבישוף של קלן.
ביוגרפיה > שלטונו

בתחילת שלטונו, לאדולף לא הייתה השפעה ולא כוח, והוא נבחר לרקס רומנורום בגלל העדפתם של האלקטורים למלך חלש. כוחו היה מוגבל מלכתחילה בגלל ההתחייבויות שקיבל.
כפי שסיכם עם הארכיבישוף של קלן, אדולף נשאר בשליטתו ארבעה חודשים לאחר בחירתו. הארכיבישוף חיכה מהמלך לעדכון של תוצאות קרב וורינגן ב-1288. הוא קיווה לזכות שוב בהשפעה גדולה יותר בעיר קלן. למרות המפרט ההדוק, עד מהרה השתחרר אדולף מהבוחרים שלו וחתם בריתות עם יריביהם. כך, למשל, אישר את זכויות האצילים והעיר קלן, שפנו נגד שליטם, ואף הרחיב את הזכויות הללו.
אדולף גם הפר מהר מאוד את ההבטחות הנוגעות לדוכסויות אוסטריה ושטיריה. כדיפלומט חכם, אלברכט מהבסבורג נמנע מעימות עם המלך החדש. בתמורה לכניעתו תחת סמלי השלטון הקיסריים, שעדיין הייתה ברשותו, הוא קיבל, בנובמבר 1292, התייצבות רשמית עם אוסטריה, שטיריה, המרקיזות הווינדית והלורדות של פורדנונה. השליטה על הסמלים והשרידים היוקרתיים של האימפריה הייתה סימן נוסף וחשוב ללגיטימיות שלטונו של המלך, אך לא תנאי מוקדם מחייב. עם כל מסמך חדש, אדולף התרחק מעט מהבטחותיו, מבלי שיצטרך לפתוח את עצמו להאשמות בהפרת חוזה.
אדולף פעל כשליט בטוח בעצמו גם בדרכים אחרות. חצרו הייתה מוקד משיכה לכל מי שביקש הגנה מפני האדונים הטריטוריאליים החזקים המתעוררים. הוא ערך ימי משפט רבים. בתחילת שלטונו חידש את שלום הציבור הכללי (לנדפרידן) של רודולף הראשון לעשר שנים נוספות, והביא לפחות שני הסכמי שלום אזוריים.
אדולף השתמש בשיטה הפיאודלית כאחד מכלי הכוח העיקריים שלו. הוא דרש מהנסיכים הרוחניים תשלום, הנקרא Lehnsware, עבור הפקתם בזכויות מלכותיות, והגדיל את הדרישה הזו לרמה של מטרד. רבים מבני דורו של אדולף ראו בפעולה זו סימוניה. עם זאת, רבים מההיסטוריונים של ימינו רואים בכך דרך חדשנית לפתוח מקורות הכנסה חדשים של המדינה, כפי שעשו מלכים אחרים במערב אירופה.
כמו כן, שחזור וניהול הרכוש הקיסרי היה חשוב לו. הוא הצליח, באמצעות מדיניות נישואים חכמה, להחזיר את הנכסים האימפריאליים לשעבר לשליטת הקיסר.
ביוגרפיה > שלטונו > ברית עם אנגליה

בשנת 1294, כאשר שלטונו של אדולף היה בשיאו, הוא חתם ברית עם אדוארד הראשון, מלך אנגליה נגד צרפת וזכה ב-60,000 לירות שטרלינג, שהתאימו ל-90,000 מארקי זהב. לברית קדמו ניסיונות של פיליפ הרביעי, מלך צרפת לכבוש את דוכסות בורגונדיה ואת רוזנות פלנדריה. הרוזן של פלנדריה, גי מדמפייר, תיווך, לפיכך, את הברית בין אדוארד הראשון לאדולף להגנתו נגד צרפת. העובדה שהברית התפרשה על ידי בני דורו כשכירי חרב גרידא, והעובדה שאדולף לא עמד בהתחייבויותיה, פגעה במוניטין שלו, אבל זה היה בתחילה ללא השלכות.
אדולף החל לגייס חיילים באימפריה למלחמה נגד צרפת. ב-31 באוגוסט 1294, הוא שלח הצהרת מלחמה למלך הצרפתי, בטענה שהאחרון תפס זכויות ורכוש של האימפריה. המלך פיליפ הגיב בבוז ב-9 במרץ 1295. אולם האפיפיור בוניפקיוס השמיני הורה לחתור לשלום ב-1295 ואיים להתחיל בנידוי אדולף במקרה שתפרוץ מלחמה.
ביוגרפיה > שלטונו > ההתערבות בתורינגיה

מעט מאוחר יותר, אדולף התערב בתורינגיה שסועת המלחמה, שם פרצו קרבות בין אלברכט השני, מרקיז מייסן ובניו פרידריך ותאודוריך הרביעי, מרקיז לוסאטיה. הוא קנה את הרוזנות מאלברכט בתפקידו כמלך וכנראה באמצעות התשלומים מאנגליה. מבחינה משפטית, זה היה מקובל לחלוטין על אדולף לגרום לאדון הפיאודלי לנטוש את אחוזתו ולהביא את הארץ תחת האימפריה. יתרה מזאת, הוא תפס את מרקיזות מייסן כנחלה אימפריאלית, שכן היא הייתה חסרת בעלים, פשוטו כמשמעו, לאחר הכחדת ענף משני של בית וטין ונכבשה על ידי בנו של אלברכט המנוון.
אולם, רכישה זו והסמכה של מייסן השפיעו על האינטרסים של ארבעה מהאלקטורים. הארכיבישוף של מיינץ טען שחלק מתורינגיה אינו בית אימפריאלי, אלא בית של ארכיבישוף מיינץ. ואצלב השני, מלך בוהמיה לא התלהב מכוחו הגובר של הקיסר על גבולו הצפוני, במיוחד מאז שאדולף הבטיח לתת לו את מרקיזות מייסן. כמו כן, כל האלקטורים קיוו להרוויח מהמהומה בתורינגיה. בנוסף להחזרה לכאורה של נחלות אימפריאליות לאימפריה, לא ניתן לשלול שאדולף היה להוט לבנות בסיס כוח שושלתי (אם כי קטן).
ראשית, אדולף הצליח להבטיח את רכישותיו באופן דיפלומטי ולעורר את מרקיז ברנדנבורג לתמיכה אקטיבית ואת הארכיבישוף של מיינץ ודוכס סקסוניה לפחות להסכים עם הרכישה. שתי מסעות עקובים מדם נגד בניו של אלברכט המנוון היו נחוצים כדי להבטיח את הרכישות ושלום הבטיח את ההישגים. שנתיים לאחר מכן, בקיץ 1296, הודיע אדולף בגאווה כי הגדיל במעשיו באופן משמעותי את רכוש האימפריה.
ביוגרפיה > הדחה

הנסיכים הבוחרים כנראה לא תכננו מלכתחילה להדיח את המלך, אך ככל שהאירועים התגלגלו תוצאה זו הפכה בלתי נמנעת יותר. הסיבה לעימותים הייתה המדיניות בתורינגיה של אדולף. בפנטקוסט 1297 חברו הבוחר של ברנדנבורג, דוכס סקסוניה ומלך בוהמיה כדי לאכוף את האינטרסים שלהם. הבוחר של מיינץ, גרהרד השני, היה קשור לקבוצה זו.
בפברואר 1298, המצב הפך מדאיג עבור אדולף כי ואצלב השני ואלברכט מהבסבורג הניחו בצד את שנות המחלוקות שלהם על אוסטריה ושטיריה, והגיעו להסכמה במקרה שאדולף יודח ואלברכט ייבחר במקומו. ייתכן שהתקיימה פגישה של האלקטורים כבר בהכתרתו של מלך בוהמיה ואצלב, ב-2 ביוני 1297. בינואר 1298, במאמץ של הארכיבישוף של מיינץ, הובא אלברכט מהבסבורג להעיד בפני החצר הקיסרית ב כדי למצוא פשרה בין אדולף לאלברכט. זה לא קרה; השניים התקרבו לקרב בעמק הריין העליון והעניין לא נפתר.
ב-1 במאי 1298 הזמין הארכיבישוף של מיינץ את המלך לחצרו, כדי שניתן יהיה להכריע בו את המחלוקת. הארכיבישוף גרהרד טען שהוא מוסמך לעשות זאת כארכי-קנצלר הקיסרי של גרמניה, על פי עיקרון משפטי ישן. אדולף, כצד לסכסוך, לא יכול היה לשמש בו-זמנית כשופט וראה בהאשמות אלה פרובוקציה בהתחשב בכך שאלברכט מרים נשק נגדו, המלך החוקי. לפיכך, לא התקיימה הפגישה שתוכננה ליום 15 ביוני, בה היה אמור להיפתר המחלוקת.
פגישה בין הארכיבישוף של מיינץ, הרוזן אלברכט מסקסוניה-ויטנברג, ושלושה מרקיזי ברנדנבורג (אוטו הרביעי, מרקיז ברנדנבורג-שטנדאל, היינריך הראשון, מרקיז ברנדנבורג והרמן, מרקיז ברנדנבורג-זלצוודל) ב-23 ביוני 1298 הוביל לתביעה נגד המלך עצמו. הארכיבישוף של קלן ומלך בוהמיה אישרו בעבר לארכיבישוף של מיינץ לפעול בשמם. בהליכים אלו הואשם אדולף בפשעים רבים, לרבות הפרת השלום המתמשכת בתורינגיה והפרת ההבטחות שנתן לארכיבישוף מיינץ. אדולף נחשב כלא ראוי לתפקידו ואיבד את כבודו המלכותי.
מדהים שאדולף לא הודח על ידי האפיפיור לפני שהודח. כנראה שהאפיפיור אפילו לא נכלל בהליך ההדחה. הנסיכים, אמנם, ניסו לנסח את טיעוניהם בדומה להצהרתו של אינוקנטיוס הרביעי בנידוי פרידריך השני, אבל התהליך היה חסר תקדים. מכיוון שאדולף נבחר והוכתר, ההבנה העכשווית הייתה שהוא נבחר על ידי האל להיות השליט ושהנסיכים מפרים את שבועתם שבה נשבעו נאמנות למלך. לפיכך, נכללו ברשימת האישומים כמה שנראים במבט ראשון מוזרים כיום, כמו חילול פרוסות הקודש וסחיטת כסף סימוניסטית. יתר על כן, לא היה הליך משפטי אימפריאלי להדחתו של המלך. לכן, הנסיכים הסתמכו על זכותם להצביע, שממנה גם שאבו את זכותם להדיח מלך. טיעון זה היה בעייתי במידה וההדחה של פרידריך השני כבר הייתה תקדים למקרה זה. על פי חוקי הכנסייה, רק לאפיפיור היה הכוח להדיח מלך.
ביוגרפיה > בחירת אלברכט ומותו של אדולף

בעקבות הצהרתו של אדולף באה בחירתו של אלברכט הראשון מהבסבורג למלך החדש. איך התרחשו הבחירות האלה לא מאוד ברור היום, מכיוון שלכותבי הכרוניקה אין הרבה מה לדווח. השאלה פתוחה, למשל, האם אלברכט למעשה לא רצה לקבל את הבחירה, כפי שיטען מאוחר יותר נגד האפיפיור בוניפקיוס השמיני.
להדיח את אדולף היה דבר אחד; אך זה היה אחר לאכוף את ההחלטה נגדו. אדולף סירב לקבל החלטה זו, אך הסכסוך בינו לבין האופוזיציה הנסיכותית הוכרע עד מהרה בשדה הקרב. ב-2 ביולי 1298 נפגשו צבאותיהם של אדולף ואלברכט בקרב גולהיים. הכפר הקטן גולהיים ממוקם בצפון ריינלנד-פפאלץ בין קייזרסלאוטרן ווורמס בדונרסברגקרייס של ימינו. לאחר התקפות אלימות, אדולף נפל יחד עם נושאי דגל שלו וכמה מאמינים. צבאו של אדולף פנה לברוח והתפזר במהירות.
אלברכט לא הרשה לחסידיו של אדולף לקבור את גופת המלך שנפל בקייזרדום, הקתדרלה הקיסרית של שפייר. לכן, אדולף נקבר בתחילה במנזר הציסטרציאני של מנזר רוזנטל בקרצנהיים של היום ורק לאחר מכן הועבר לשפייר.
הנצחתו

ב-29 באוגוסט 1309, יורשו של אלברכט הראשון, היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העביר את שרידיו של אדולף לקתדרלת שפייר, שם הוא נקבר ליד אלברכט, שנרצח בשנת 1308. בשנת 1824 בנה וילהלם, דוכס נסאו אנדרטה בפרוזדור של הקתדרלה. ליאו פון קלנזה מונה על העיצוב, המציג את המלך אדולף בשריון כורע ברך בתפילה.
כנראה במאה ה-19 עלתה האגדה שאדולף הוא רוזן מאזור נירנברג. תפיסה מוטעית זו התבססה כנראה על בלבול עם אמיך הראשון מנסאו-הדמר, שלאחר נישואיו לאנה מנירנברג בסביבות שנת 1300 החזיק בטירת קמרשטיין.
ב-1841 הזמין אדולף, דוכס נסאו את דיוקנו של אדולף על ידי הצייר של דיסלדורף היינריך מיקה. בשנת 1843 נתלה ציור זה בקייזרסאל (היכל המלכים) של פרנקפורט. התמונה מתארת את המלך אדולף עם שריון חזה, מעיל לבן; ולובש כתר ברזל עם "קסדה מרומזת"; בידו הימנית הוא אוחז בחרב ובצד שמאל מגן עם נשר. הוא נושא גם את הביטוי הלטיני "Praestat vir sine pecunia quam pecunia sine viro" (מוטב אדם ללא כסף מאשר כסף ללא אדם). מאחר שלא קיימות תמונות עכשוויות של המלך, הדיוקן הוא ייצוג אידיאלי של האמן ברוח ההיסטוריציזם. הוא אינו מבוסס על דיוקנאות קודמים, שכן מיקה שקל ייצוגים אחרים, כגון זה המיוחס לגאורג פרידריך כריסטיאן סיקאץ.
ב-8 במאי 1858, אדולף, דוכס נסאו הקים מסדר הצטיינות צבאי ואזרחי לדוכסות. הוא נקרא על שמו של המלך אדולף כנציג החשוב ביותר של הענף הוואלראמיאני של בית נסאו. למרות שדוכסות נסאו סופחה לפרוסיה ב-1866, הדוכס אדולף שמר וחידש את המסדר כשנהיה הדוכס הגדול של לוקסמבורג. עד היום זה מסדר הצטיינות מכובד של בית נסאו.
משפחתו

אדולף התחתן עם אימגינה מאיזנבורג-לימבורג, בתם של גרלך הרביעי מאיזנבורג-לימבורג ואימגינה מבליסקסטל. ילדיהם היו:
היינריך, מת צעיר
רופרכט (נפטר ב-2 בדצמבר 1304), היה מאורס לאגנס, בתו של ואצלב השני, מלך בוהמיה
גרלאך הראשון, רוזן נסאו-ויסבאדן
אדולף (1292–1294)
ואלראם השלישי, רוזן נסאו-ויסבאדן
אדלהייד, אם המנזר של מנזר קלנט (מת ב-26 במאי 1338)
דמייני, מת צעיר
מטילדה (לפני 1280 - 19 ביוני 1323), התחתנה עם רודולף הראשון, דוכס בוואריה עילית
אזרח העולם

תג אזרח העולם
אזרח העולם הוא תואר, או מטבע לשון, אותו טבע לראשונה הפילוסוף היווני סוקרטס באומרו: "אינני אתונאי או יווני, אלא אזרח העולם"; אחריו השתמש במשפט הציניקן דיוגנס, שכשנשאל למקום מוצאו השיב: "אני אזרח העולם". תואר זה מעיד על האדם הנושא אותו, כי הוא מסתייג מגבולות גאופוליטיים ומפערים כלכליים ותרבותיים הנובעים מהשתייכות לאומית, ודוגל בקוסמופוליטיות.
חסיד זכויות האדם האמריקני תומאס פיין פיתח את דברי סוקרטס ודיוגנס, והצהיר: "העולם הוא מדינתי, כל בני האדם הם אחיי, ועשיית הטוב היא דתי"
נושא אזרחות העולם קודם על ידי אנשים מפורסמים כגון: וולטר קרונקייט, או גארי דייוויס אשר בשנת 1948, ויתר על אזרחותו האמריקנית, וחי עד מותו ב-2013 כאדם נטול אזרחות. בשנת 1953 הקים דייוויס בעיר וושינגטון די. סי. את ארגון הרשות לשירות עולמי (WSA), המנפיק את דרכון אזרח העולם.