ויקטור רידברג
יצירות מיתולוגיות

לא חסרות דעות של מלומדים ואין קונצנזוס על יצירותיו של ויקטור רידברג על המיתולוגיה ההודו-אירופית והגרמאנית. יש חוקרים שמרגישים שהעבודה שלו גאונית, בעוד שאחרים חושבים שהעבודה ספקולטיבית מדי. חוקר אחד הביע את הדעה ש"השקפותיו של רידברג" בנוגע לדמיון בין תור ואינדרה קיצוניות, ולכן קיבלו "פחות הכרה ממה שהן ראויות לו", בעוד שאחר כתב "רידברג מבסס נכון, כמו רבים לפניו ואחריו, את קווי דמיון עם המיתוס של תור והנחש יורמונגנד" עם זה של אינדרה והדרקון וריטרה (אנ'). אחרים חולקים על נקודות בודדות של העבודה. בעוד כמה חוקרים שיבחו את שיטתו של רידברג, אחרים העירו על מה שהם רואים כפגמים יסודיים במתודולוגיה שלו, מתנגדים לכל סידור שיטתי של המיתולוגיה, לרבות זו שנכפתה על ידי סנורי סטורלוסון, וחושבים שהוא מלאכותי. עם זאת, הפילולוג האמריקאי ג'ון לינדו (אנ') וחוקרת ספרות ימי הביניים האוסטרלית מרגרט קלוניס רוס (אנ') תמכו בשיטתיות כרונולוגית של האפיזודות המיתולוגיות החשובות ביותר כפי שהן טבועות במסורת שבעל פה העומדת בבסיס אדה פואטית. רידברג האמין שרוב המיתוסים הגרמאניים הם חלק מאפוס כרונולוגי, גישה שאפיין חוקר התרבות האנגלי ה.ר. אליס דווידסון (אנ') כנובעת "מהנחה שהמיתולוגיה הייתה פעם שלמה ורציונלית".
בעוד שכושר ההמצאה של רידברג הוכר על ידי חלק, עבודתו זכתה לרוב לביקורת על היותה סובייקטיבית מדי. עם זאת, בתוך עבודתו, רבים מוצאים נקודות שעליהן הם יכולים להסכים. בסקירה המקיפה הראשונה של העבודה באנגלית, הוכרו "הברקות" ו"ההצלחה הגדולה" של רידברג, לצד הכרה בכך שהוא לפעמים "מועד" רע" במאמץ שלו "להפחית כאוס לפי סדר". בשנת 1976, פרסם החוקר בשפה הגרמנית פיטר-הנס נאומן את ההערכה הראשונה של מכלול הכתבים המיתולוגיים של ויקטור רידברג. בשנת 2004, סקרה הדוקטורנטית השוודית אנה לינדן את העבודה המלאה בת שני הכרכים על המיתולוגיה, והגיעה למסקנה חלקית שהיא לא התקבלה יותר מכיוון שהיא לא הייתה זמינה במלואה באחת משלוש שפות המחקר הבינלאומיות: אנגלית, גרמנית או צרפתית.
בזמן פרסומם שלטה בתחום האסכולה הגרמנית למיתולוגיה של הטבע, וחוקרים בני התקופה התייחסו בזלזול למיתולוגיה השוואתית, שעתידה לפרוח במאה ה-20. בהתייחסו לעבודתו המיתולוגית של רידברג בשנת 1902, פרופסור הולנדי, P.D. Chantepie de la Saussaye, העיר:
לאסכולה ההשוואתית יש, גם בזמן הנוכחי, כמה חסידים נחרצים. ביניהם אפשר למנות את השוודי, ו. רידברג, שמגלה למדנות רבה בשילוב היבטים שונים של נרטיבים מיתיים ולפיו אפילו המיתוסים הקוסמוגוניים נמנים בין הנכסים המקוריים של התקופה ההודו-אירופית הפרימיטיבית. עם זאת, ניסיונות כאלו, אשר דוגמה יחידה זו תספיק להם - נמצאים מחוץ לזרם ההתפתחות המודרנית.
כפי שפרדריק גאדה הסביר, זה היה בהקשר הזה ש:
הספר נבדק על ידי כמה חוקרים גרמנים, שכולם נקטו בגישה פחות או יותר מזלזלת כלפי שיטות החקירה של רידברג ותוצאותיו. אף על פי שהם מדברים בשבחים רבים על הלמדנות של המחבר, על התובנה היסודית שלו, על יכולתו להטיל מדי פעם אור על בעיות סבוכות באמצעות הצעות גאוניות, הם מבקרים קשות את האטימולוגיות המסוכנות שלו, את זיהויו של דמויות מיתיות שונות ללא נימוקים מספקים, את הערבוב שלו. של סאגה ומיתוס גבורה, ומעל לכל, הנטייה שלו לשפץ מיתוסים כדי להתאים אותם למערכת ש(הם אומרים) מעולם לא הייתה קיימת.
"יצירתו של רידברג הוכתמה, אם כן, ככישלון, ופסק דין זה מנקודות מבט מסוימות אינו יכול להיחשב כבלתי צודק, נראה כי גרם לספר להימוג לערפילי השכחה, גורל שבוודאי לא היה ראוי לו". בין השאר מבקרים שוודים בני זמנו, הילדברנד ובאת העריכו את מחקריו, והאחרון שיבח ללא סייג את העבודה. בשנת 1892 העיר החוקר האירי סטופפורד א' ברוק: "כאשר עשינו את כל הוויתורים לפנטזיות מסוימת, ולהטיה שיוצרת תאוריה אהובה, ספר זה הוא תרומה אמיתית למיתולוגיה הצפונית". בשנת 1942, פרדריק גאדה הגיע למסקנה: "אף על פי שלדעות שהציג רידברג מעולם לא היה סיכוי להתקבל, ישנן נקודות בתיאור המפורט שלו שראוי להעלות אותן שוב".
מאז פרסומם צוטטו כמה מהתיאוריות על המיתולוגיות של רידברג במספר יצירות אקדמיות אחרות, כולל התיאוריה שלו לגבי טחנת העולם, המתים, וזיהויו של הורברד עם לוקי בפואמה Hárbarðsljóð (הפואמה של הורברד) מתוך אדה פואטית. הוא הוזכר כאחד מכמה סופרים שהציעו מקבילים של אסק ואמבלה במיתולוגיה השוואתית, ושחיפשו מקבילה הודו-איראנית לשיר האדה הפואטית "חזון הנביאה" (Völuspá).