stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלום תקווה
קריירה

תקווה נולד וגדל בנתניה כבן בכור מבין ארבעה ילדים לאליהו וחביבה תקווה, שעלו מעיראק במסגרת מבצע עזרא ונחמיה.
את דרכו החל תקווה במכבי נתניה לפני שעבר לשחק באירופה ב-1988. את עיקר הצלחתו באירופה קצר בקבוצה הבלגית סטנדרד ליאז', ובעקבות יכולתו הוחתם בשנת 1991 בקבוצת לאנס מליגת העל הצרפתית. כעבור עונה אחת חזר לבלגיה וחתם בקבוצת קיי בום, אך בעקבות ירידתה לליגת המשנה הבלגית בתום העונה חזר תקווה לישראל ושיחק עונה נוספת במכבי נתניה. לאחר מכן הגיע תקווה לשווייץ וחתם בקבוצת נשאטל גזמאקס, אך לא שיחק במדיה לאחר שסבל מפציעה. בשנת 1995 חזר לבלגיה ושיחק עונה נוספת בסטנדרד ליאז', אך שוב נפצע ונעדר ממשחקים רבים.
עם חזרתו לישראל בינואר 1996 חתם תקווה בהפועל תל אביב. את הופעת הבכורה שלו במועדון ערך במחזור ה-17 של עונת 1995/1996, בניצחון 1–0 על מכבי הרצליה. ב-16 במרץ 1996 כבש תקווה את שעריו הראשונים במדי הקבוצה, צמד מול בית"ר ירושלים באצטדיון בלומפילד, בדרך לניצחון 4–0. בעונת 1996/1997 שוב נפצע ונעדר לתקופה ארוכה, אך בעונת 1997/1998 חזר להרכב הקבוצה והוביל אותה למאבק אליפות מול בית"ר ירושלים, אשר הסתיים במקום השני. בעונה שלאחר מכן זכה תקווה בגביע ראשון בקריירה, לאחר שכבש את שער השוויון במשחק הגמר מול בית"ר ירושלים, בדרך לניצחון בבעיטות הכרעה. תקווה שיחק ארבע וחצי שנים בהפועל תל אביב עד שסיים את קריירת המשחק שלו בסוף עונת 1999/2000, בה זכתה הקבוצה בדאבל. בעונה זו שותף בעיקר כמחליף, ובישל שישה שערים ברגעי ההכרעה של המשחקים אשר הובילו את הקבוצה אל הזכייה בתואר. כך בעונתו האחרונה בקריירה זכה לראשונה באליפות, ובמשחקו האחרון בקריירה זכה להניף (ביחד עם הקפטן שמעון גרשון) את גביע המדינה, לאחר ניצחון נוסף על בית"ר ירושלים במשחק הגמר.
תקוה הוא בן דורם של אלי אוחנה ורוני רוזנטל ואף כיכב לצידם בנבחרת ישראל. בתקופה זו הוא נחשב לאחד השחקנים הטובים בישראל, והיה ידוע בזכות יכולתו הטכנית, אינטליגנציית המשחק שלו ומסירותיו המדויקות. ב-4 במאי 1986 ערך את הופעות הבכורה שלו בנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת ארגנטינה. ב-8 באפריל 1987 כבש את שערו הראשון במדי הנבחרת, בהפסד 2–3 לנבחרת רומניה. תקווה היה שחקן הרכב קבוע במשחקי מוקדמות מונדיאל 1990 ופתח בהרכב בצמד משחקי ההכרעה מול קולומביה. לאורך השנים רשם 23 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש 6 שערים. את הופעתו האחרונה במדי הנבחרת ערך ב-23 בפברואר 1994, במשחק ידידות מול גאורגיה.
לאחר הפרישה

תקווה שימש פעמיים כעוזר מאמן בהפועל תל אביב, לראשונה לצד דרור קשטן, בעונת 2000/2001, מיד לאחר שפרש. על קדנציה זו העיב הסכסוך בין קשטן לאבי תקווה, אחיו הצעיר, ששיחק בקבוצה באותה עת. תקווה דאג לאחיו הצעיר שלא קיבל דקות משחק רבות ושותף במספר מועט של משחקים, דבר שגרם לסכסוך גם בין המאמן לעוזרו, והסתיים בלכתו של תקווה מהקבוצה. הקדנציה השנייה הייתה מוצלחת יותר כאשר בעונת 2004/2005 תרם להישארות הקבוצה בליגת העל לצד שייע פייגנבוים ששימש באותה עונה כמאמן. למרות מחאות האוהדים ההנהלה החליטה לסיים את התקשרותה עם תקווה ופייגנבוים בתום העונה.
בתחילת שנות האלפיים כתבה הזמרת והיוצרת קרן פלס שיר על שלום תקווה, יחד עם הקומיקאי שגיב פרידמן.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 החל לעסוק בנדל"ן יחד עם אחיו אבי תקווה.
תארים

אליפות: 1999/2000
גביע המדינה: 1998/1999, 1999/2000
הערות שוליים

↑  1גולן חזני, שלום תקוה לא ממשיך בהפועל ת"א, באתר ynet, 24 במאי 2001
↑  שלום תקווה: "פרשתי לפני 20 שנה מכדורגל אך מעולם לא פרשתי מהפועל", באתר ישראל ספורט, 4 ביוני 2016
שמואל משינאווא

| --- | --- |
 לידה:  1797 גליציה, אוקראינה 
 פטירה:  1873 (בגיל 76 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ?–1873 
 
רבי שמואל רבינוביץ הידוע כשמואל משינאווא (ה'תקנ"ז, 1797 – ח' בשבט ה'תרל"ג, 1873) היה אדמו"ר חסידי בדור השלישי לחסידות. מחבר הספר "רמתיים צופים" על תנא דבי אליהו.
תולדותיו

נולד בגליציה, בנערותו למד אצל רבי מנחם מנדל הגר מקוסוב. בהיותו כבן 17 עבר ללמוד אצל רבי שלמה לייב מלענטשנא, ולאחר מכן בהיותו בן 18-19 הלך ללמוד אצל רבי שמחה בונים מפשיסחה שם גדל כבן בית, כשאכסנייתו בחדר לימודו של הרבי. לאחר פטירת רבו בשנת תקפ"ז (1827), עבר ללמוד אצל רבי מנחם מנדל מקוצק, ולאחר מכן אצל רבי יצחק מנשכיז, ורבי יצחק מאיר אלתר.
כיהן כרב בערים וואלדובא, ברוק, שדליץ, ולאוויטש, ובסוף ימיו גם בעיר נאשיילסק, שם גם נקבר. נשא בזיווג שני את הרבנית בריינדל בתו של רבי אברהם מטשכנוב.
חיבר את הספר הידוע "רמתיים צופים", שהוא פירוש על הספר תנא דבי אליהו בדרך החסידות. בספר יש מקבץ של תורות ששמע בעצמו מפי שבעת רבותיו, החוזה מלובלין, היהודי הקדוש, רבי שמחה בונים מפשיסחה, רבי מנחם מנדל מקוצק, רבי שלמה לייב מלענטשנע רבי יצחק מנסכיז', ורבי יצחק מאיר אלתר.
בנוסף קיבץ בספר את תורותם של למעלה משישים רבנים, ביניהם האדמו"ר הזקן מוורקא רבי ישראל יצחק קאליש, רבי אברהם משה מפשיסחה, רבי זושא מפלאצק ורבי שרגא פייבל דנציגר מגריצא. הספר נמשך עד פרק ז' בתנא דבי אליהו רבא, ושאר הכתבים אבדו. הספר הודפס לראשונה בשנת תרמ"א (1881).
מרבותיו

רבי יעקב יצחק הורוביץ, החוזה מלובלין.
רבי יעקב יצחק מפשיסחה, היהודי הקדוש.
רבי שמחה בונים מפשיסחה.
רבי מנחם מנדל הגר מקאסוב, האהבת שלום.
רבי יצחק מנשכיז.
רבי מנחם מנדל מקוצק.
רבי יצחק מאיר אלתר, החידושי הרי"ם.
רבי שלמה לייב מלענטשנא.
לקריאה נוספת

יצחק אלפסי, אנציקלופדיה לחסידות כרך ג', מוסד הרב קוק, ירושלים, תשס"ה, טור תשפ
ר' שמואל צבי זינגער – הקדמה לספר רמתיים צופים, ירושלים, תשע"ו
הערות שוליים

↑  רמתיים צופים זוטא פ"ט י"ד
↑  רמתיים צופים רבה ג, ב
↑  ליקוטי הרי"ם בחוקותי
שדה הבצל

| --- | --- |
כרזת הסרט שדה הבצל
כרזת הסרט שדה הבצל
 בימוי:  הרולד בקר 
 הופק בידי:  וולטר קובלנץ
 תסריט:  ספר: ג'וזף וומבאו  תסריט:  ג'וזף וומבאו
 עריכה:  ג'ון ווילר
 שחקנים ראשיים:  ג'ון סאבאג' ג'יימס וודס  טד דנסון פרנקלין סילס
 מוזיקה:  יומיר דואטו 
 צילום:  צ'ארלס רושר ג'ונ.
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  Embassy Pictures
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  19 בספטמבר 1979
 משך הקרנה:  122 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פשע, סרט דרמה 
 הכנסות:  9,890,597‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   onionfield
 דף הסרט ב־IMDb
 
שדה הבצל (באנגלית: The Onion Field) הוא סרט פשע אמריקאי משנת 1979 המבוסס על רומן בשם זהה מאת ג'וזף וומבאו משנת 1973 ומתאר מקרה פשע אמיתי שאירע בהוליווד ב-1963.
ג'יימס וודס היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר - דרמה. זאת הייתה הופעתו הראשונה של טד דנסון בקולנוע.
הבעיה העיקרית בסרט היא האם שוטרים חייבים לסכן את חייהם במלחמה בפושעים או לשמור עליהם ולפעול ככנועים ובורחים.
תקציר העלילה

שני שוטרים ממשטרת לוס אנג'לס, קרל הטינגר (ג'ון סאבאג') ואיאן קמפבל (טד דנסון) מסיירים במכוניתם בלוס אנג'לס.
ג'ימי סמית' (פרנקלין סילס) הוא עבריין קטן שזה עתה השתחרר על תנאי ומחפש הזדמנויות להרוויח כסף כדי להתקיים. לרוע מזלו הוא פוגש את גרגורי פאוול (ג'יימס וודס), עבריין אלים, מהיר חימה וסוציופט. ג'ימי מפחד ונגרר אחרי פאוול. הם מבצעים מעשי שוד קטנים בחנויות.
ב-3 בנובמבר 1963 מסיירים הטינגר וקמפל ברחובות הוליווד. מכוניתם של סמית' ופאוול מעוררת את חשדם וקמפבל מאותת להם לעצור ולצאת מהרכב. פאוול וסמית' יוצאים ואז במהירות שולף פאוול אקדח, תופס את קמפבל ומאיים על הטינגר להוריד את אקדחו אחרת יירה בקמפבל. הטינגר מהסס אבל כדי להציל את עמיתו הוא נכנע. הפושעים מכריחים את השוטרים להיכנס לרכב באיומי אקדח.
הם מגיעים לשדה בצל ליד בייקרספילד. ומורים לשוטרים לצאת. ללא אזהרה יורה פאוול בקמפבל ואחריו יורה גם סמית'. הטינגר זועק ומתחיל בריצה מהירה בזיג זג כדי להתחמק מפאוול הרודף אחריו. בחושך הוא מצליח להתחמק, להגיע לחווה סמוכה ולהזעיק עזרה.
תוך זמן קצר נתפסים שני הפושעים ובמשפט הם מאשימים אחד את השני ברצח. לבסוף הם נידונים למוות.
מתחילה סאגה משפטית ארוכה של ערעורים, חילופי פרקליטים ובקשות חנינה. לבסוף מומר עונש המוות במאסר עולם.
הטינגר הולך ומידרדר. חבריו השוטרים מצדיקים את התנהגותו כדי לשמור על חייו אבל צמרת המשטרה מפנה לו עורף ומעבירה מסר לכל השוטרים כי התנהגות זו פסולה ויש לחתור לקרב עם הפושעים ולא להיכנע ולברוח.
הטינגר מורד לתפקיד של לוכד כייסים. מצבו הנפשי מידרדר ומשפיע על מצבו המשפחתי. הוא מתחיל לגנוב בחנויות עד שנתפס וכדי להימנע ממשפט הוא מסכים להיתפטר מהמשטרה. בשלב מסוים הוא מנסה להתאבד.
לבסוף הוא מתאושש ומוצא עבודה כגנן. בסוף הסרט משוחחים שני הפושעים בבית הכלא ומקווים שבקשות החנינה שלהן יתקבלו.
האמת היא ששניהם נפטרו ממחלות בהיותם עדיין בכלא.
שמואל משה מלמד

| --- | --- |

 לידה:  15 בדצמבר 1885 וילקובישק, ליטא 
 פטירה:  19 ביוני 1938 (בגיל 52) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 
שמואל משה (מקס) מלמד (לרוב בראשי תיבות: ש"מ מלמד; Samuel Max (Shmuel Moshe) Melamed;‏ דצמבר 1885, וילקובישק, פלך סובאלק, האימפריה הרוסית (ליטא) – 1938, ניו יורק) היה סופר והוגה דעות, חוקר פילוסופיה והיסטוריה של הפילוסופיה, עיתונאי, פובליציסט ועורך עיתונים בעברית, בגרמנית, ביידיש ובאנגלית. כתב בעיקר בנושאי פילוסופיה, סוציאליזם וביקורת החברה.
קורות חיים

שמואל משה מלַמֵּד נולד בדצמבר 1885 בעיירה וילקובישק שבפלך סובאלק של האימפריה הרוסית (במערב תחום המושב היהודי, באזור ליטא), בן ליוסף ואנה (לבית רָאדֶן), במשפחה יהודית משכילה. בילדותו התחנך חינוך יהודי מסורתי בישיבה, ובהמשך נסע מערבה לגרמניה, שם למד בגימנסיה והמשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטאות פרנקפורט, מַרבּוּרג, בֶּרן ופריז, והיה חבר באגודות הסטודנטים הציוניות שם. בשנת 1908 קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה של ההיסטוריה מאוניברסיטת ברן; הדיסרטציה, שכותרתה Theorie, Ursprung und Geschichte der Friedensidee ("התאוריה, המקורות וההיסטוריה של רעיון השלום"), התפרסמה ב-1909 כספר בשטוטגרט, וזכתה בפרס ראשון מטעם לשכת השלום הבינלאומית.
בעקבות השכלתו הגרמנית כתב ספרים בשפה זו: בנוסף למחקרו על מקורותיו של רעיון השלום, פרסם ב-1910 מחקר על המחשבה המדינית (Der Staat im Wandel der Jahrtausende), אשר תורגם ליפנית והיה לספר לימוד באוניברסיטאות ביפן, וב-1912 הוציא ספר על הפסיכולוגיה של הרוח היהודית (Psychologie des jüdischen Geistes). בנוסף פרסם ספר בדיוני (Gestalten und Schatten). במקביל כתב הן בעיתונות הגרמנית והן בכתבי העת העבריים של התקופה: "הַשִּׁלֹחַ", "העתיד", "העולם" ו"הצפירה".
בשנים 1909–1914 ישב בלונדון ככתב מטעם עיתונים יהודיים וגרמניים, בעיקר ציוניים. משנת 1911 היה חבר הוועד המנהל של הסתדרות ציוני אנגליה, וב-1913 השתתף בקונגרס הציוני ה-11.
בשנת 1914, בראשית מלחמת העולם הראשונה, היגר לארצות הברית והתיישב בניו יורק. שם הוסיף להשתתף בעיתונות היהודית, ערך את ה-American Jewish Chronicle ("אמריקן ג'ואיש כרוניקל") (1914—1918) והיה מעורכי העיתונים העבריים "לוח אחיעבר" ו"התורן". כמו כן כתב ל-The New Yorker Staats-Zeitung, ל-New York World ול-New York Times.
מלמד, שבאירופה נודע כסופר והוגה דעות בגרמנית ובעברית, בלט בארצות הברית כעיתונאי יידי. בשנת 1921 התיישב בשיקגו, היה שם לעורך היומון היידי "אידישער קוריער" (באנגלית: The Daily Jewish Courier), כנראה מראשוני עיתוני היידיש הפרו-ציוניים. כמו כן הרצה באוניברסיטת שיקגו על ספרות יהודית ופילוסופיה של ההיסטוריה ביהדות (ב-1930 פרסם ספר בנושא: Breaking the Tablet: studies in the philosophy of history). גם באמריקה הוסיף מלמד להיות פעיל בתנועה הציונית: היה חבר הוועד המנהל של הסתדרות ציוני אמריקה במשך שנים רבות, ובשנים 1921–1924 כיהן כנשיא ההסתדרות הציונית בשיקגו. ב-29 בינואר 1923 נישא למרי בראון בריינין (Mary Brainin Brown).‏
בהמשך עבר ללוס אנג'לס, שם הוציא וערך בשנים 1928—1936 את הירחון The Reflex. שם השלים את ספרו על שפינוזה ובודהיזם: Spinoza and Buddha: Visions of a Dead God, בהוצאת אוניברסיטת שיקגו, אשר זכה לרושם רב עם הופעתו.
בסביבות שנת 1935 שב לניו יורק. שם כתב באופן קבוע בעיתון העברי "הדואר", בביטאון ארגון ציוני אמריקה New Palestine ("ניו פלסטיין"), בעיתון היידי "נייע ווארהייט" ובשבועון הציוני היידי "דאס אידישע פאלק" ("העם היהודי"), שאותו גם ערך. בשנותיו האחרונות כתב ספר על קאנט ותורת המוסר היהודית, שנועד לצאת בהוצאת אוניברסיטת שיקגו ולהיות ההמשך ל"שפינוזה ובודהה", אך נפטר בניו יורק בשנת 1938, בגיל 52, בטרם השלים את חיבורו.
פרסומיו

Theorie, Ursprung und Geschichte der Friedensidee: kulturphilosophische Wanderungen, Stuttgart: F. Enke, 1909. (בגרמנית)
Der Staat im Wandel der Jahrtausende: Studien zur Geschichte des Staatsgedankens, Stuttgart: Enke, 1910. (בגרמנית)
Gestalten und Schatten (mit einem Vorwort von Israel Zangwill, Berlin: L. Lamm, 1911. (בגרמנית)
Psychologie des jüdischen Geistes. Zur Völker- und Kulturpsychologie, Berlin: C. A. Schwetschke und Sohn, 1912. (בגרמנית)
On the eve of redemption, New York: Alpha Omega, 1918. (Selections from The American Jewish Chronicle, 1916-1918)
Breaking the Tablets: studies in the philosophy of history, Chicago: The Meyerson Press, 1930.
מיין שטעדטעל: בילדער און געשטאלטען, שיקגו: קוריער, 1930. (זיכרונות מהעיירה) (ביידיש)
שמואל משה מלמד – העודם יהודים? נדפס לראשונה ב'התורן', גיליון 45, 25.1.1918, ניו-יורק, ונדפס בשנית במדור הקריאה החוזרת של 'דחק - כתב עת לספרות טובה', כרך י', 2018.
Contra Goldman: the case of Judaism against a rabbi, Chicago, 1931. (ספר קצר, על סולומון (שלמה) גולדמן)
Spinoza and Buddha: Visions of a Dead God, Chicago: University of Chicago Press 1933.
Forty years of Zionism, New York: Zionist Organization of America, 1937. (ספר קצר)
הערות שוליים

1 2 3  "Melamed, Samuel Max", in Who was who among North American authors, 1921-1939, Detroit: Gale Research Co., 1976, Vol. 2, p. 992.
1 2 3 4  חיים ויצמן, כתבי חיים וויצמן (עורך כללי: מאיר ו. ווייסגל), כרך ה: יאנואר 1907 – פברואר 1913 (עורכת: חנה ויינר), ירושלים: מוסד ביאליק, יד וויצמן, תשל"ד, עמ' 447.
1 2 3 4 5 6 7  אחרי מטתו של ד"ר ש. מ. מלמד, דבר, 19 ביולי 1938 (נקרולוג).
1 2  יהדות ליטא, כרך ג: ספר א: אישים, תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 194.
↑  The Jewish List: Chicago's Top 100 Jews of the 20th Century, באתר The Chicago Jewish News (באנגלית).
↑  משה שטארקמן, אפיקי נהריים: מסות ומחקרים (אסף וערך: ג. קרסל; מסת מבוא: דב סדן), תל אביב: אחיאסף, 1983, עמ' 166.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265387605171  PLWABN: 9810661229205606  GND: 1055156852  ISNI: 0000 0000 6137 3784  LCCN: n85382172  NLG: 246067  NTA: 186146272  VIAF: 49594442   WorldCat (עם VIAF): 49594442
שדה דוד

| --- | --- |
מרכז מושב שדה דוד, 2014
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הדרום
מועצה אזורית: לכיש
גובה ממוצע: ‎92 מטר
תאריך ייסוד: 1955
תנועה מיישבת: העובד הציוני
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2022
  - אוכלוסייה: 649 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎2.7% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת מערב הנגב מוגדלת) שדה דוד(למפת מערב הנגב רגילה) שדה דוד(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שדה דוד(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שדה דוד31°34′34″N 34°41′01″E﻿ / ﻿31.5761430304576°N 34.6835157122964°E﻿ / 31.5761430304576; 34.6835157122964  heמפת היישובים של מועצה אזורית לכיש (in English: Lakhish Regional Council) באדום - שדה דוד בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 6 מתוך 10

שְׂדֵה דָּוִד הוא מושב חקלאי במישור החוף הדרומי בין הערים קריית גת ושדרות.  המושב נמצא בתחומי המועצה אזורית לכיש ומשתייך לתנועת העובד הציוני. הוא נקרא על שם זלמן דוד לבונטין.
המושב הוקם בשנת 1955 כחלק מיישוב חבל לכיש על ידי עולים ממרוקו.
בשנת 2016 הוקמה בו שכונת הרחבה חדשה, עם אוכלוסייה צעירה ומגוונת יותר.
ענפי המשק העיקריים שלו הם גידולי ירקות, פלחה וחממות לפרחים.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  סופר למרחב, "שדה דוד" - הישוב השני בלכיש, למרחב, 2 ביוני 1955
↑  "שדה דוד" בלכיש חגג את התנחלותו, דבר, 2 ביוני 1955
↑  שדה דוד המסונף ל"עובד הציוני" חגג אתמול התנחלותו בחבל לכיש, זמנים, 2 ביוני 1955
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588147905171  VIAF: 317132679   WorldCat (עם VIAF): 317132679 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שטפן וייל

שטפן וייל (בגרמנית: Stephan Weil, נולד ב-15 בדצמבר 1958) הוא פוליטיקאי גרמני מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD), אשר מכהן מאז פברואר 2013 כראש ממשלת מדינת סקסוניה התחתונה. בשנים 2013-2014 כיהן כנשיא הבונדסראט (הבית העליון של הפרלמנט הגרמני).
ביוגרפיה

וייל נולד ב-15 בדצמבר 1958 בהמבורג, אז גרמניה המערבית. בשנת 1965 עבר וייל עם משפחתו להתגורר בהנובר. למד משפטים ומדע המדינה באוניברסיטת גטינגן. לאחר לימודיו, עבד וייל כעורך דין בהנובר, ולאחר מכן כתובע הכללי וכשופט במשרד המשפטים של סקסוניה התחתונה. בשנים 1997-2006 כיהן כגזבר הנובר.
במאי 2006 נבחר וייל להיות מועמד ה-SPD לראשות עיריית הנובר. בבחירות שהתקיימו בספטמבר, ניצח וייל ברוב מוחלט בסיבוב הראשון. הוא עזב את תפקיד זה באופן אוטומטי עם היבחרו לראשות הממשלה. בשנת 2012 נבחר להנהיג את ה-SPD במדינה.
וייל נבחר לתפקיד ראש ממשלת המדינה ב-19 בפברואר 2013 בתמיכת מפלגתו ומפלגת הירוקים. הוא נבחר שנית לתפקיד בנובמבר 2017 בתמיכת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית וה-המפלגה הנוצרית-דמוקרטית.
במסגרת חברותו בבונדסראט, היה חבר וייל בוועדות לענייני אירופה לחיזוק הקשר עם ארצות הברית.
התחתן בשנת 1987 ונולד לו בן אחד.
שחייה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)

אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) נערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית. תחרויות השחייה נערכו בין ה-29 ביולי 1984 ל-4 באוגוסט 1984. 29 משחים נערכו במשחקים אלו (14 לנשים ו-15 לגברים), בהשתתפות 494 משתתפים (186 נשים ו-308 גברים) מ-67 מדינות.
נבחרות השחייה של ארצות הברית (ארצות הברית) לגברים ולנשים שלטו ללא עוררין בתחרויות השחייה, בהיעדרן של נבחרת השחייה לנשים של מזרח גרמניה (מזרח גרמניה), בשל החרם על המשחקים. היא זכתה ב-21 מדליות זהב מתוך 29 אפשריות ו-34 מדליות בסך הכל מתוך 53 אפשריות.
השחייניות הבולטות

ננסי הוגסהד (ארצות הברית ארצות הברית) זכתה ב-4 מדליות, מהן 3 זהב ומדליית כסף אחת, טרייסי קולקינס (ארצות הברית ארצות הברית), מרי טי מאהר (ארצות הברית ארצות הברית) וקרי סטיינסייפר (ארצות הברית ארצות הברית) זכו כל אחת ב-3 מדליות זהב, טיפני כהן (ארצות הברית ארצות הברית) זכתה בשתי מדליות זהב. אן אוטנברייט (קנדה קנדה) זכתה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
השחיינים הבולטים

ראודי גיינס (ארצות הברית ארצות הברית) זכה ב-3 מדליות זהב, כולל במשחה היוקרתי ביותר ל-100 מטר חופשי, מיכאל גרוס (מערב גרמניה מערב גרמניה) זכה ב-4 מדליות, מהן 2 מדליות זהב תוך כדי קביעת שני שיאי עולם ו-2 מדליות כסף, מייק הית' (ארצות הברית ארצות הברית) זכה ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב ומדליית כסף אחת, ריק קארי (ארצות הברית ארצות הברית) זכה ב-3 מדליות זהב, ויקטור דייוויס (קנדה קנדה) זכה ב-3 מדליות, מהן מדליית זהב אחת תוך כדי קביעת שיא עולם חדש ו-2 מדליות כסף, פאבלו מוראלס (ארצות הברית ארצות הברית) זכה ב-3 מדליות, מהן מדליית זהב אחת ושתי מדליות כסף ואלכס באומן (קנדה קנדה) זכה ב-2 מדליות זהב תוך כדי קביעת שני שיאי עולם חדשים.
שיאי עולם

בסך הכל נקבעו 10 שיאי עולם חדשים במשחי הגמר כולם לגברים.
טבלת המדליות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מקום | מדינה | זהב | כסף | ארד | סך הכל |
| 1 | ארצות הברית ארצות הברית מארחת | 21 | 13 | 0 | 34 |
| 2 | קנדה קנדה | 4 | 3 | 3 | 10 |
| 3 | מערב גרמניה מערב גרמניה | 2 | 3 | 6 | 11 |
| 4 | הולנד הולנד | 2 | 1 | 3 | 6 |
| 5 | אוסטרליה אוסטרליה | 1 | 5 | 6 | 12 |
| 6 | בריטניה בריטניה | 0 | 1 | 4 | 5 |
| 7 | צרפת צרפת | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 8 | ברזיל ברזיל | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 9 | שוודיה שוודיה | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 10 | בלגיה בלגיה | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 10 | רומניה רומניה | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 10 | שווייץ שווייץ | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 10 | ונצואלה ונצואלה | 0 | 0 | 1 | 1 |
הזוכים במדליות > נשים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
 התחרות:  
| 100 מטר חופשי | קרי סטיינסייפר   ארצות הברית ארצות הברית  ננסי הוגסהד   ארצות הברית ארצות הברית | 55.92 שניות |  |  | אנמארי ורסטאפן   הולנד הולנד | 56.08 שניות |
| 200 מטר חופשי | מרי וייט   ארצות הברית ארצות הברית | 1:59.23 דקות | סינתיה וודהד   ארצות הברית ארצות הברית | 1:59.50 דקות | אנמארי ורסטאפן   הולנד הולנד | 1:59.69 דקות |
| 400 מטר חופשי | טיפני כהן   ארצות הברית ארצות הברית | 4:07.10 דקות   שיא אולימפי | שרה הרדקאסל   בריטניה בריטניה | 4:10.29 דקות | ג'ון קרופט   בריטניה בריטניה | 4:11.49 דקות |
| 800 מטר חופשי | טיפני כהן   ארצות הברית ארצות הברית | 8:24.95 דקות   שיא אולימפי | מישל ריצ'רדסון   ארצות הברית ארצות הברית | 8:30.73 דקות | שרה הרדקאסל   בריטניה בריטניה | 8:32.60 דקות |
| 100 מטר גב | תרזה אנדרוז   ארצות הברית ארצות הברית | 1:02.55 דקות | בטסי מיטשל   ארצות הברית ארצות הברית | 1:02.63 דקות | יולנדה דה רובר   הולנד הולנד | 1:02.91 דקות |
| 200 מטר גב | יולנדה דה רובר   הולנד הולנד | 2:12.38 דקות | אמי וייט   ארצות הברית ארצות הברית | 2:13.04 דקות | אנקה פטרסקו   רומניה רומניה | 2:13.29 דקות |
| 100 מטר חזה | פטרה ואן סטברן   הולנד הולנד | 1:09.88 דקות   שיא אולימפי | אן אוטנברייט   קנדה קנדה | 1:10.69 דקות | קאתרין פוארו   צרפת צרפת | 1:10.70 דקות |
| 200 מטר חזה | אן אוטנברייט   קנדה קנדה | 2:30.38 דקות | סוזן ראפ   ארצות הברית ארצות הברית | 2:31.15 דקות | אינגריד למפרר   בלגיה בלגיה | 2:31.40 דקות |
| 100 מטר פרפר | מרי טי מאהר   ארצות הברית ארצות הברית | 59.26 שניות | ג'נה ג'ונסון   ארצות הברית ארצות הברית | 1:00.19 דקות | קארין זייק   מערב גרמניה מערב גרמניה | 1:01.36 דקות |
| 200 מטר פרפר | מרי טי מאהר   ארצות הברית ארצות הברית | 2:06.90 דקות   שיא אולימפי | קארן פיליפס   אוסטרליה אוסטרליה | 2:10.56 דקות | אינה באיירמן   מערב גרמניה מערב גרמניה | 2:11.91 דקות |
| 200 מטר מעורב אישי | טרייסי קולקינס   ארצות הברית ארצות הברית | 2:12.64 דקות   שיא אולימפי | ננסי הוגסהד   ארצות הברית ארצות הברית | 2:15.17 דקות | מישל פירסון   אוסטרליה אוסטרליה | 2:15.92 דקות |
| 400 מטר מעורב אישי | טרייסי קולקינס   ארצות הברית ארצות הברית | 4:39.24 דקות | סוזן לנדלס   אוסטרליה אוסטרליה | 4:48.30 דקות | פטרה צינדלר   מערב גרמניה מערב גרמניה | 4:48.57 דקות |
| שליחות 4x100 מטר חופשי | ארצות הברית ארצות הברית   ג'נה ג'ונסון   קרי סטיינסייפר   דארה טורס   ננסי הוגסהד   ג'יל סטרקל•   מרי וייט• | 3:43.43 דקות | הולנד הולנד   אנמארי ורסטאפן   דסי ריירס   אלס פוסקס   קוני ואן בנטום   וילמה ואן ולסן•  | 3:44.40 דקות | מערב גרמניה מערב גרמניה   איריס צ'רפה   זוזן שוסטר   כריסטיאן פילקה   קארין זייק | 3:45.56 דקות |
| שליחות 4x100 מטר מעורב | ארצות הברית ארצות הברית   תרזה אנדרוז   טרייסי קולקינס   מרי טי מאהר   ננסי הוגסהד   בטסי מיטשל•   סוזן ראפ•   ג'נה ג'ונסון•   קרי סטיינסייפר•  | 4:08.34 דקות | מערב גרמניה מערב גרמניה   זווניה שליכט   אוטה האסה   אינה באיירמן   קארין זייק | 4:11.97 דקות | קנדה קנדה   רימה עבדו   אן אוטנברייט   מישל מקפירסון   פמלה ריי | 4:12.98 דקות |
שחייניות שהשתתפו בשלב המוקדמות, אך לא בשלב הגמר וקיבלו מדליות עבור השתתפותן.
שלום שרעבי

ערך זה עוסק ברב בן המאה ה-18. אם התכוונתם לראש אגף בשב"כ, ראו .
| --- | --- |

קבר הרש"ש בהר הזיתים
 לידה:  1720 ה'ת"פ צנעא או שרעב תימן
 פטירה:  1777  (בגיל 57 בערך) י' בשבט ה'תקל"ז ירושלים, האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 כינוי:  אור השמ"ש, הרש"ש הקדוש, השר שלום
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים ישראל
 תקופת הפעילות:  ? – 18 בינואר 1777 
 השתייכות:  ישיבת המקובלים בית אל ורבני ירושלים במאה ה-18
 תחומי עיסוק:  קבלה
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבת המקובלים בית אל בעיר העתיקה
 תלמידיו:  החיד"א, רבי חיים די לה רוזה, רבי דוד מאג'אר
 בני דורו:  רבי גדליה חיון
 חיבוריו:  סידור הרש"ש, הקדמת רחובות הנהר ועוד
הרב שלום מזרחי שרעבי (מכונה גם הרש"ש הקדוש, סביבות ה'ת"פ, 1720 – י' בשבט ה'תקל"ז, ינואר 1777) היה מקובל בולט שעלה לארץ ישראל מתימן, ושימש ראש ישיבת המקובלים בית אל. מחבר "פירוש השמ"ש" על כתבי האר"י ו"סידור הרש"ש", עם כוונות התפילה.
ביוגרפיה

נולד בשרעב או בצנעא שבתימן לרבי יצחק. יש אומרים שנולד ביום פטירתו של רבי שלום שבזי. כפי הנראה למד מחכמי צנעא. בצעירותו עלה לארץ ישראל. בדרך עבר בבומביי, בצרה ובגדאד, שם למד בספר הזוהר בישיבה שעל קברו של הרב יצחק גאון, עד שמצא שיירה לדמשק. משם המשיך לחלב, שם שימש לפרנסתו כעגלון לגביר. הוא עמד בקשרים עם חכמי העיר, ובין השאר חלק עליהם בשאלה הלכתית בנוגע למצוות אכילת כזית מצה בפסח. משם המשיך אל ארץ ישראל.
על פי המסופר הוא עבד כשמש בית כנסת בישיבת המקובלים בית אל אצל ראש הישיבה, הרב גדליה חיון. לאחר פטירת ראש הישיבה מונה לראשות הישיבה. בנו הרב חזקיהו יצחק שרעבי ונכדו הרב רפאל אברהם שלום מזרחי שרעבי שימשו אף הם בראשות הישיבה. השמועה שלפיה נשא לאישה את בתו של הרב חיון ככל הנראה אינה מבוססת.
הרש"ש עמד בראש חברת רבנים מפורסמים שנקראה "חברת אהבת שלום" ובין תלמידיו היו החיד"א, הרב יום טוב אלגאזי (מהרי"ט אלגאזי), ר' חיים דילרוזה ור' אברהם גרשון מקיטוב גיס הבעל שם טוב. תלמידים אלה היו כמעט בני גילו של הרש"ש (ר' אברהם גרשון מקיטוב היה מבוגר מהרש"ש ביותר מעשרים שנה) ולמרות זאת נחשב הרש"ש בעיניהם לרבם.
הרבנים דוד בצרי ויצחק בצרי הקימו ישיבת מקובלים "השלום" בירושלים הנקראת על שמו.
תיקן כי מקובלים יערכו תיקון חצות בכותל המערבי[דרוש מקור].
מספריו

פירוש והגהות השמ"ש - על כתבי האר"י
סידור הרש"ש
רחובות הנהר
אמת ושלום
ייראוך עם שמש -קבלה נהר שלום
לקריאה נוספת

הרב אבנר עפג'ין, הרש"ש הקדוש וישיבת בית אל, תשמ"ח(הספר בקטלוג ULI)
יעקב שלום גפנר, אור השמש, ירושלים תש"ל (הספר בקטלוג ULI)
Pinchas Giller, Shalom Sharʿabi and the Kabbalists of Beit El, Oxford: Oxford University Press, 2008.