וולטר בדל סמית'
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה > הזירה האירופית

בדצמבר 1943 מונה אייזנהאואר למפקד העליון של בעלות הברית עבור מבצע אוברלורד, הפלישה לנורמנדי. אייזנהאואר רצה לקחת איתו את סמית' ואנשי מפתח אחרים מצוות ה-AFHQ שלו למשימתו החדשה, אך ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל רצה להשאיר את סמית' ב-AFHQ כסגן המפקד העליון בים התיכון. צ'רצ'יל נרתע באי רצון בהתעקשותו של אייזנהאואר. בערב ראש השנה, סמית' נפגש עם הגנרל (יום אחד לאחר מכן פילדמרשל) סר אלן ברוק כדי לדון בהעברת אנשי צוות מפתח בריטיים מ-AFHQ למפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית (SHAEF). ברוק החליף את גייל רק לאחר פנייה חזקה של סמית' אך סירב להעביר את סטרונג. נוצרו חילופי דברים סוערים, וברוק התלונן מאוחר יותר בפני אייזנהאואר על התנהגותו של סמית'. זו הייתה הפעם היחידה שבה קצין בריטי בכיר אי פעם התלונן בגלוי על סמית'. ויטלי הפך לראש המודיעין (G-2) ב-SHAEF במקום סטרונג, אבל אייזנהאואר וסמית' השיגו את רצונם בטווח הארוך, וסטרונג נכנס לתפקיד ב-25 במאי 1944, עם הבריגדיר גנרל תומאס ג'יי בטס כסגן שלו.
סמית' הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה לאביר מפקד מסדר האמבט בינואר 1944. ב-18 בינואר, הוא יצא ללונדון עם שניים וחצי טונות של מטען אישי שהוטען על זוג מטוסי בואינג B-17. צוות המטה של מפקד בעלות הברית העליון (COSSAC) כבר היה פעיל, והוא תכנן את מבצע אוברלורד מאז אפריל 1943.
צוות זה נקלט ב-SHAEF, עם COSSAC, עם מייג'ור גנרל פרדריק מורגן, שהפך לסגן הרמטכ"ל של סמית' ב-SHAEF. גייל גם החזיק בתואר סגן הרמטכ"ל, כמו גם קצין מינהל ראשי, והיה גם סגן רמטכ"ל (אוויר), סגן מרשל אוויר ג'יימס רוב. ראשי חטיבות המטה האחרות היו מייג'ור גנרל ריי וו. בארקר (G-1), מייג'ור גנרל הרולד ר. בול (G-3), מייג'ור גנרל רוברט וו. קרופורד (G-4) והמייג'ור גנרל סר רוג'ר למלי (G-5).
מורגן מיקם את מטה COSSAC שלו בבית נורפוק בכיכר סנט ג'יימס 31, לונדון, אך סמית' העביר אותו לבושי פארק, בפאתי לונדון בהתאם לרצונו המובע של אייזנהאואר שלא לשכן את המטה שלו בעיר גדולה. נבנה מחנה זמני על שטח של 12,000 מ"ר. עד שהחל מבצע אוברלורד, סופקו מקומות לינה ל-750 קצינים ול-6,000 חיילים.
המשרדים של אייזנהאואר וסמית' היו במתחם תת-קרקעי. משרדו של סמית' היה ספרטני, נשלט על ידי דיוקן גדול של מרשל. עמדת פיקוד מתקדמת בשם Sharpener הוקמה בסמוך לפורטסמות', שם היו ממוקמים קבוצת הארמיות ה-21 של מונטגומרי ומפקדת חיל המשלוח הימי של בעלות הברית של אדמירל סר ברטרם רמזי.
הפעולות הקרקעיות בנורמנדי נשלטו על ידי מונטגומרי בתחילה, אך מפקדת SHAEF הקדמית עברה לג'ולוויל באוגוסט, וב-1 בספטמבר קיבל אייזנהאואר את השליטה בקבוצת הארמיות ה-12 של בראדלי ובקבוצת הארמיות ה-21 של מונטגומרי. עד מהרה הבין סמית' שעשה טעות. המפקדה הקדמית הייתה מרוחקת ובלתי נגישה וחסרה את ציוד התקשורת הדרוש.
ב-6 בספטמבר, אייזנהאואר הורה גם למפקדת SHAEF הקדמית וגם למפקדת SHAEF העיקרית לעבור לוורסאי בהקדם האפשרי. מפקדת SHAEF הקדמית החלה את המהלך שלה ב-15 בספטמבר והיא נפתחה בוורסאי ב-20 בספטמבר. מפקדת SHAEF העיקרית באה בעקבותיה, ונעה מפארק בושי בדרך האוויר. המהלך הושלם עד אוקטובר, ומפקדת SHAEF נשארה שם עד ה-17 בפברואר 1945, כאשר מפקדת SHAEF הקדמית עברה לריימס. בשלב זה, גדלה מפקדת SHAEF בגודלה ל-16,000 קצינים ומלחים, מתוכם 10,000 אמריקאים ו-6,000 בריטים.
עד נובמבר 1944, סטרונג דיווח שיש אפשרות של מתקפת נגד גרמנית בארדנים או בווז'. סמית' שלח את סטרונג להזהיר אישית את בראדלי, שהכין מתקפה משלו. עוצמתה והאכזריות של מתקפת הארדנים הגרמנית הגיעו כהלם, וסמית' נאלץ להגן על סטרונג מפני ביקורת על כך שלא השמיע אזעקה. הוא הרגיש שבראדלי קיבל אזהרה מספקת.
לאחר שהצטרף לקרב, פעל אייזנהאואר בנחישות על ידי הכנסה לקרב של שתי דיוויזיות השריון בעתודה של קבוצת הארמיות ה-12 על אף התנגדותו של בראדלי, יחד עם עתודות דלות משלו, שתי דיוויזיות מוטסות. ויטלי ובטס ביקרו במפקדת הארמייה האמריקאית הראשונה ולא התרשמו מהאופן שבו מפקדיה מטפלים במצב. סטרונג, ויטלי ובטס המליצו להעביר את הפיקוד על הצבאות מצפון לארדנים מברדלי למונטגומרי.
התגובה המיידית של סמית' הייתה לדחות את ההצעה על הסף. הוא אמר לסטרונג וויטלי שהם פוטרו ועליהם לארוז את המזוודות ולחזור לבריטניה. למחרת בבוקר, סמית' התנצל, הוא חשב שנית והודיע להם שהוא יציג את המלצתם לאייזנהאואר כמומלצתו. הוא הבין את ההשלכות הצבאיות והפוליטיות וידע שהמלצה כזו צריכה להגיע מקצין אמריקאי. ב-20 בדצמבר הוא המליץ על זה לאייזנהאואר, שטלפן גם לבראדלי וגם למונטגומרי, ואייזנהאואר הורה על המהלך.
החלטה זו הרתיחה מאוד אמריקאים רבים, במיוחד בקבוצת הארמיות ה-12, שחשו שהפעולה מכפישה את מבנה הפיקוד של צבא ארצות הברית. אבדות כבדות מאז תחילת מבצע אוברלורד הביאו למחסור קריטי בתחלופות חיל רגלים עוד לפני מצב המשבר שיצרה מתקפת הארדנים. ננקטו צעדים להסטת חיילים מיחידות אזור התקשורת. מפקד אזור התקשורת, לוטננט גנרל ג'ון לי, שכנע את אייזנהאואר לאפשר לחיילים להתנדב לשירות "ללא קשר לצבע או לגזע ליחידות שבהן הסיוע נחוץ ביותר, ולתת להם את ההזדמנות להילחם כתף אל כתף להביא את הניצחון".
סמית' קלט מיד את ההשלכות הפוליטיות והעלה את עמדתו לאייזנהאור בכתב:
למרות שעכשיו אני קצת מנותק ממדיניות השחורים של מחלקת המלחמה, טיפלתי בזה, כידוע, בתקופה שהייתי עם הגנרל מרשל. אלא אם כן חל שינוי קיצוני, המשפט שסימנתי במכתב החוזר המצורף יעמיד את מחלקת המלחמה בקשיים קשים מאוד. בלתי נמנע שהצהרה זו תצא לאור, ובאותה מידה בלתי נמנע שהתוצאה תהיה שכל ארגון שחורים, קבוצת לחץ ועיתון ינקטו בגישה שבעוד מחלקת המלחמה מפרידה חיילים צבעוניים לארגונים משלהם בניגוד לרצונות והתחנונים. מכל הגזע השחור, הצבא מוכן להציב אותם בקווי החזית מעורבים ביחידות עם חיילים לבנים, ולגרום להם להילחם כשמתעורר חירום. לפני שנתיים הייתי מחשיב את האמירה המסומנת כדבר המסוכן ביותר שראיתי בחיי ביחסי שחורים. דיברתי עם לי על זה, והוא לא יכול לראות את זה בכלל. הוא סבור כי נכון לערבב חיילים צבעוניים ולבנים באותה פלוגה. עם האמונה הזו אני לא מתווכח, אבל מדיניות משרד המלחמה שונה. מכיוון שאני משוכנע שלמכתב חוזר זה יהיו ההשלכות החמורות ביותר בארצות הברית, אני סבור שחובתנו להסב את תשומת לב משרד המלחמה לעובדה שהצהרה זו נאמרה, לתת להם אזהרה לגבי מה שעלול לקרות וכל עובדה שבה הם עשויים להשתמש כדי להתמודד עם הלחץ שללא ספק יופעל עליהם.
המדיניות תוקנה, כאשר חיילים צבעוניים שירתו במחלקות זמניות. בקבוצת הארמיות ה-12 צורפו אלו לגדודים, בעוד שבקבוצת הארמיות ה-6 קובצו המחלקות לפלוגות שלמות שצורפו לדיוויזיה. הסידור הראשון דורג בדרך כלל טוב יותר ביחידות שאליהן צורפו, מכיוון שלמחלקות הצבעוניות לא הייתה הכשרה של יחידה ברמת הפלוגה.
במהלך שחרור פריז, הפיקוד העליון של בעלות הברית הפעיל לחץ על הכוחות הצרפתיים החופשיים שהובילו את הצעדה כדי להיות לבנים לגמרי, דבר שהתקשו בו מכיוון שהרוב המכריע של היחידות היו למעלה משני שלישים אפריקאים. סמית' כתב תזכיר סודי שקבע כי "רצוי יותר שהדיוויזיה שהוזכרה לעיל תהיה מורכבת מכוח אדם לבן" כדי להתאים כיתות מופרדות בארצות הברית.
ב-15 באפריל 1945, הציע המושל הנאצי (Reichskommissar) של הולנד, ארתור זייס-אינקווארט, לפתוח את אמסטרדם למשלוחי מזון ופחם כדי להקל על סבל האוכלוסייה האזרחית. סמית' וסטרונג, המייצגים את SHAEF, יחד עם מייג'ור גנרל איוואן סוסלופארוב המייצג את ברית המועצות, ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד המייצג את ממשלת הולנד ומייג'ור גנרל סר פרדי דה גינגנד מקבוצת הארמיות ה-21, נפגשו עם זייס-אינקווארט בכפר ההולנדי Achterveld ב-30 באפריל. לאחר שאיים על זייס-אינקווארט בהעמדה לדין על פשעי מלחמה, סמית' ניהל בהצלחה משא ומתן על אספקת מזון לאוכלוסייה האזרחית ההולנדית הסובלת בערים במערב המדינה ופתח בדיונים לקראת הכניעה הגרמנית בהולנד לנציגי הצבא הקנדי, שהתרחשה ב-5 במאי.
סמית' נאלץ לנהל מערך נוסף של משא ומתן לכניעה, זה של הכוחות המזוינים הגרמניים, במאי 1945. סמית' נפגש עם נציגי הפיקוד העליון הגרמני (האוברקומנדו דר הוורמאכט), גנרל-אוברסט אלפרד יודל וגנרל-אדמירל הנס-גאורג פון פרידבורג. שוב, סטרונג פעל כמתורגמן. סמית' נקט ביד קשה בכך שאיים שאם לא יתקבלו תנאים, בעלות הברית יאטמו את החזית, מה שיאלץ את הגרמנים הנותרים להיכנע לידי הצבא האדום, אך הוא עשה כמה ויתורים על הפסקת אש לפני שהכניעה תיכנס לתוקף. ב-7 במאי, סמית חתם על מסמך הכניעה יחד עם הגנרל הסובייטי איוואן סוסלופארוב, שניהם ייצגו את בעלות הברית, ויודל, שייצג את גרמניה. הנציג הצרפתי, גנרל פרנסואה סבס, חתם כעד.