stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נעה ורטהים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1965 (בת 59 בערך) 
 
נעה ורטהיים (נולדה ב-15 בספטמבר 1965) היא רקדנית, כוריאוגרפית, ממייסדי להקת מחול ורטיגו, והמנהלת האומנותית של הלהקה.
ביוגרפיה

נעה נולדה בארצות הברית וגדלה בנתניה, שם עשתה את צעדיה הראשונים בעולם המחול בסטודיו של אסתר בש. כילדה למשפחה דתית לא התאפשר לנעה להמשיך בהכשרתה בתחום המחול עד לשחרורה משירותה הצבאי כחיילת נח"ל בעיירת הפיתוח ירוחם.
בשנת 1990 השלימה את לימודי המחול באקדמיה למוסיקה ולמחול ע"ש רובין בירושלים, ומיד אחר כך הצטרפה כרקדנית אל להקת תמר הירושלמית, שהייתה אז בניהולו של אמיר קולבן. בלהקה פגשה את עדי שעל, לימים בן זוגה, ויחד ייסדו את להקת המחול ורטיגו, בשנת 1992. יצירתה האמנותית המקורית ושפת המחול הייחודית שפיתחה זוכות להערכה רבה ולביקורות מצוינות בארץ ובעולם. דרך התנועה חוקרת ורטהיים מבנה וצורה, בוחנת את גבולות הגוף והתודעה באופן המעורר השראה אמנותית ומעודד אחריות חברתית ומודעות לסביבה. נעה פועלת ויוצרת מן המרכז למחול של ורטיגו בירושלים ובכפר האמנות האקולוגי של ורטיגו בקיבוץ נתיב הל"ה שם היא מתגוררת עם בן זוגה, עדי שעל, ושלושת ילדיהם. לנתיב הל"ה עברו יחד עם אחיותיה של נעה ומשפחותיהם מתוך רצון לחיות חיים שיתופיים המשלבים אומנות ואקולוגיה בכפיפה אחת.
פרסים

פרס שר החינוך והתרבות לכוריאוגרפית צעירה בשנת 1997
פרס לנדאו על מפעל חיים בשנת 2003
פרס היצירה בשנת 2005
פרס היצירה בתחום הציונות של שרת התרבות והספורט בשנת 2011
ראו גם

להקת מחול ורטיגו
הערות שוליים

↑  להמן, א' ורפאלי, א'., 24/7 ישראלים מעוררי השראה, תל אביב: מטר, 2018, עמ' 280-289.
↑  נעה ורטהיים, באתר להקת המחול ורטיגו
↑  טליה לוין, ‏נעה ורטהיים: "אמא ראתה את העתיד שלי עוד לפני שחשבתי עליו", באתר מעריב אונליין, 21 בינואר 2018
↑  שישה אמנים יקבלו  את פרס הפיס לאמנויות, באתר הארץ, 15 בינואר 2003
↑  ציפי שוחט, פרסים ב-145 אלף שקלים ליוצרי מחול, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2005
↑  דפנה ארד, הוכרזו זוכי פרס היצירה הציונית; מאיר שלו: מעדיף נימוק אמנותי, באתר הארץ, 30 באפריל 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313331805171  ISNI: 0000 0004 0237 6116  VIAF: 297989488   WorldCat (עם VIAF): 297989488
סיפורי האוטורי

| --- | --- |

 
 ספרי הסדרה
 פסיעות על רצפת הזמיר  שלג על עצי הדובדבן  נוגה הירח  צריחת האנפה  רשת השמיים רחבה
 מידע כללי
 מאת:  ג'יליאן רובינשטיין (תחת שם העט ליאן הרן)
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  פנטזיה, היסטוריה בדיונית, פנטזיה היסטורית 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2002 
 
סיפורי האוטורי (באנגלית: Tales of the Otori) היא סדרת ספרי פנטזיה שכתבה ליאן הרן (שמה הספרותי של ג'יליאן רובינשטיין), המתרחשים בארץ דמיונית, אשר מזכירה את יפן הפאודלית. עלילת שלושת הספרים עוקבת אחרי לוחם צעיר, לשעבר משבט הנסתרים, בשם טַקֵאוֹ (נולד בשם טוֹמאסוּ), המבקש לנקום את נקמתו של אביו המאמץ, לורד אוטורי שיגרו (השם הראשון הוא שם הבית והשם השני השם הפרטי), להימלט ממורשת אביו הביולוגי (בני "קיקוטה"), ולהתאחד עם בחירת לבו, במסגרת מאבק כוחות רחב המערב עשרות בתים ואלפי לוחמים. טקאו מגלה נבואה שנקבעה לו - לשלוט בכל השבטים ולהביא שלום לשלוש הארצות.
רקע

סיפורי האוטורי מתרחשים בעולם דמיוני, באי שבו "שלוש הארצות": ארץ המזרח, הארץ התיכונה וארץ המערב. בכל אחת מהארצות שולט שבט אחר: המזרח נשלט על ידי שבט הטוהאן, הארץ התיכונה נשלטת על ידי שבט האוטורי, והמערב נשלט על ידי שבט סיישו. שלוש הארצות יוצרות ביחד ארץ אחת גדולה, אשר חלק משמונה האיים, הנשלטים כולם על ידי הקיסר, ולכל אי יש לורד עליון השולט עליו (בספר הראשון היה השליט העליון של שלוש הארצות אידה סאדאמו, ובהמשך אראי דאיצ'י). ההיררכיה החברתית מזכירה את ההיררכיה החברתית ביפן הפאודלית.
בני הקיקוטה, "האחווה", מזכירים את המתנקשים החשאיים של יפן הפיאודלית, המוכרים כנינג'ה, ואילו האצילים מזכירים את מעמד הסמוראים. מעמד הנשים בשלוש הארצות הוא נחות מזה של הגברים.
עלילת הספרים

הסיפור מסופר בעיקר בגוף ראשון על ידי אוטורי טקאו. הוא נולד בשם טומאסו במינו, כפר קטן שבין יושביו ה"נסתרים" - קבוצה מנודה ונרדפת ברחבי שלוש הארצות בשל אמונתם. בפרק הפתיחה, מינו נחרב בידי כוחותיו של אידה סדאמו, ראש שבט הטוהאן. טקאו ניצל על ידי אוטורי שיגרו, לורד צעיר משבט אוטורי, אשר נמצא בקונפליקט רב שנים עם שבט טוהאן. שיגרו מאמץ את טקאו, נותן לו את שמו ומורה לו לשכוח את שמו הישן, טומאסו, ואת כל מסורת "הנסתרים" שעל ברכיה גדל. שיגרו לוקח את טקאו לביתו, שם הוא מלמד אותו להיות לוחם.
דודיו של שיגרו, הרוצים להיפטר מטקאו, שולחים אותו לאינויאמה, לכאורה כדי להינשא לנסיכה משבט אחר, בשם שיראקווה קאדה. אך קאדה וטקאו מתאהבים ממבט ראשון. באינויאמה מגלה טקאו שאביו היה בן "האחווה" - קבוצת משפחות בעלות כוחות מיוחדים. בני האחווה חוטפים את טקאו בטענה שהוא שייך להם הודות לקשרי דם. טקאו נמלט מידיהם, אך מאחר את המועד: הוא מוצא ששיגרו נרצח ושהארץ נמצאת בכאוס בעקבות פלישה של שבט אראי.
טקאו נקרע בין מחויבויות ורצונות סותרים: לנקום את מותו של שיגרו ולתבוע את מנהיגות בית אוטורי; לקבל על עצמו את השיוך לאחווה; וללכת אחר צו לבו להינשא לשירקאווה קאדה. מסלולים אלה קובעים את העלילה של הטרילוגיה, ושמים את טקאו בסכסוך עם כל המעורבים, לרבות מנהיגי האוטורי וצבא אראי הכובש.
דמויות > אוטורי

אוטורי טקאו – נולד לשבט הנסתרים בשם טוֹמאסוּ, והשם טקאו ניתן לו על ידי לורד אוטורי שיגרו, לאחר שניצל מהטבח שעשה לורד אידה בבני הכפר שלו. אביו הביולוגי של טקאו הוא קיקוטה איסאמו (מבני האחווה). טקאו נשוי לקאדה, ובנותיו הן שיגקו, מאיה ומיקי.
אוטורי שיגרו – אביו המאמץ של טקאו, ויורש מנהיגות שבט האוטורי, לפני שהומת באינויאמה על ידי אוטורי טקאו לבקשתו.
אוטורי שיגקו – בתם הראשונה של קאדה וטקאו, היורשת לחבל ארץ מרויאמה וכן לממלכת שלוש הארצות. מופיעה לראשונה בספר "צרחת האנפה". היא מתאהבת במורה שלה, סוגיטה הירושי, אך נישאת ללורד סאגה כדי להציל את ארצה.
אוטורי מאיה – אחותה הקטנה של שיגקו, והתאומה של מיקי. היא ירשה את כוחותיו של אביה. רוחו של חתול חי בתוכה מאז הרגה אותו בעזרת כוחותיה, ומאז היא יכולה לשנות צורתה לחתול. היא נהרגת כשהיא מנסה למנוע מאקיו לרצוח את אביה.
אוטורי מיקי – אחותה הקטנה של שיגקו, והתאומה של מאיה. גם היא ירשה כוחות מאביה.
אוטורי שואיצ'י – דודו של שיגרו, עומד בראש שבט האוטורי בתחילת הסדרה ורוקם מזימות נגד שיגרו.
אוטורי מסהירו – אחיו הצעיר של שואיצ'י, גם הוא משתתף בתככים נגד שיגרו.
דמויות > טוהאן

אידה סאדאמו – מנהיג שבט הטוהאן. אויבם של אוטורי שיגרו ואוטורי טקאו – ואחראי למותו של שיגרו. נהרג על ידי שיראקאווה קאדה בזמן שניסה לאנוס אותה.
דמויות > סיישו

אראי דאיצ'י – לוחם משבט סיישו שעולה לשלטון לאחר מותו של אידה ומקים שבט לוחם חדש – שבט אראי.
שיראקאווה קאדה – בת-דודתה של מארויאמה נאומי, ויורשת רכוש שבט מארויאמה לאחר מותה ומות בתה. אשתו של אוטורי טקאו, ואמן של שיגקו, מאיה ומיקי.
מארויאמה נאומי – מאהבתו ואשתו הסודית של אוטורי שיגרו, ויורשת רכוש שבט מארויאמה. אמה של מאריקו. היא ובתה נהרגות בטביעה, לאחר שניסו לברוח מטירתו של אידה.
דמויות > האחווה

מוטו קנג'י – ראש שבט מוטו, ומדריכו של טקאו בדרכי האחווה. בתו היא מוטו יוקי ואחייניתו מוטו שיזוקה.
מוטו יוקי – בתו של קנג'י, ואמו של בנו הראשון של טקאו, אשר נולד בסתר לאחר שהאחווה כפתה על השניים את זיווגם. האחווה מוציאה אותה להורג כדי לקחת בעלות על בנה.
מוטו שיזוקה – בת לווייתה של שיראקאווה קאדה, וקנג'י הוא דודה. היא מאהבתו בעבר של אראי דאיצ'י, ולהם שני בנים, זנקו וטקו.
קיקוטה איסאמו – אביו של טקאו, הוא היה מתנקש מחונן באחווה, אך ברח כדי לחיות עם אשתו בין הנסתרים. הוא נרצח על ידי קיקוטה קוטארו לפני הולדת בנו טומאסו, שהיה לטקאו.
קיקוטה קוטארו – ראש שבט הקיקוטה. הוא רצח את אביו של טקאו, ומת בניסיון לרצוח את טקאו.
קיקוטה אקיו – אחיינו של קוטארו, ודודן מדרגה שנייה של טקאו, אותו הוא שונא, במיוחד לאחר שהוא ויוקי הופכים למאהבים.
קונדו קיצ'י – עובד יחד עם שיזוקה כדי להגן על קאדה.
דמויות > אחרים

קובו מאקוטו – נזיר במקדש בטריאמה; הוא מתאהב בטקאו, והשניים אף שכבו פעם אחת. חברו הטוב ויועצו של טקאו.
לורד פוג'יווארה – אציל אשר נודה מהבירה, מאוהב בקאדה ובן ברית של אראי. לבסוף הוא חוטף את קאדה ומחזיק אותה כבת ערובה נגד טקאו.
ספרים בסדרה

הסדרה כוללת במקור שלושה ספרים:
"פסיעות על רצפת הזמיר" (Across The Nightingale Floor), פורסם ב-2002 ותורגם לעברית ב-2005.
"שלג על עצי הדובדבן" (Grass for His Pillow), פורסם ב-2003 ותורגם לעברית בשנת 2006.
"נוגה הירח" (Brilliance of the Moon), פורסם ב-2004 ותורגם לעברית בשנת 2007.
בהמשך לטרילוגיה יצאו שני ספרים נוספים:
"צריחת האנפה" ("The Harsh Cry of the Heron"), פורסם ב-2006 ותורגם לעברית בשנת 2008.
"רשת השמיים רחבה" ("Heaven’s Net is Wide"), פורסם ב-2007 ותורגם לעברית בשנת 2010. זהו סיפור מקדים לסדרה.
ספרים בסדרה > סדרות המשך

בשנת 2020 יצאו שני ספרי המשך לסדרה בשם ״Children of the Otori״ (״ילדי האוטורי״; אינם תורגמו לעברית), אשר מתארים את עלילתם של ילדיהם של טקאו וקאדה.
"Orphan Warriors" (״יתומים לוחמים״)
"Sibling Assassins" (״מתנקשי אחים״)
בשנת 2016 פרסמה הרן סדרת בת בשם ״The Tale of the Shikanoko״ (״סיפורי השיקאנוקו״; אינם תורגמו לעברית) שמתרחשת באותו יקום כ-300 שנה טרם ״סיפורי האוטורי״ בתחומם של ״שמונת האיים״. בהוצאה האמריקאית הסדרה פורסמה בארבעה כרכים (כלהלן) ובגרסה האוסטרלית והבריטית פורסמו תחת שני כרכים בשמותיהם העוקבים של כרכים 1 ו-3.
״Emperor of the Eight Islands״ (״שליט שמונת האיים״)
״Autumn Princess, Dragon Child״ (״נסיכת הסתיו, בת הדרקון״)
״Lord of the Darkwood״ (״לורד היער האפל״)
״The Tengu's Game of Go״ (״משחק הטנגו של גו״)
נחל ירדינון

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  8 ק"מ
 אגן ניקוז:  10 קמ"ר
 יובלים:  נחל חור 
 שפך:  בעבר לנהר הירדן כיום לנחל עורבים
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל
  (למפת אצבע הגליל מוגדלת) נחל ירדינון(למפת אצבע הגליל רגילה) נחל ירדינון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל ירדינון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל ירדינון
 
נַחַל יַרְדִּינוֹן (בערבית: ואדי קליל/דפילה) הוא נחל הנובע בצפון רמת הגולן והיורד אל עמק החולה.
ראשיתו של הנחל באזור חרבת סמקה, כ-2 קילומטרים מצפון לצומת ווסט, והוא נשפך לעמק החולה בין קיבוץ שמיר לקיבוץ להבות הבשן. הירדינון זורם בערוץ רדוד ואין הוא מתחתר לעומק במורדות הבזלת. לפני מלחמת ששת הימים נמצא חלקו העליון בשליטת הסורים, שניסו להטותו כדי למנוע את ניצול מימיו בידי היישובים הישראלים, בניגוד לחוק הבינלאומי.
סכר בטון על אפיק הנחל הוקם על ידי ראשוני המתיישבים בשמיר בסוף שנת 1951 במטרה לתפוס את מי המעיין הזורמים באפיק, ולהשתמש בהם להשקיית שטחי החקלאות שסוקלו סביב הקיבוץ.
הסכר שימש לאצירת מי הירדינון עד 1968 והמים שמשו להשקיית גן הירק, מטעי בננות, תפוחים, אגסים, שזיפים, אפרסקים, כרם ענבים, שטחי מספוא, גינות הנוי והדשאים בקיבוץ.
על הסכר חרות הפסוק: "וַתֶּאֱרַכְנָה פֹארֹתָו, מִמַּיִם רַבִּים" הלקוח מתוך ספר יחזקאל, פרק ל"א, פסוק ה'.
סמוך ליציאתו לעמק החולה מצויה גבעת ירדנון שעליה שרידי יישוב מהתקופה הרומית, המשנה ותלמוד וערבית. בראשית שנות ה-2000, הוקם סמוך למקורותיו מאגר עורבים ומי הנחל הידלדלו ביותר.
הערות שוליים

↑  מנחם מרקוס, "נחלי הגולן מצפון לדרום", בתוך "נחלים ומים בגולן", עמ' 255.
| נחלי רמת הגולן |
| --- | --- | --- |
| נחלי איתן | נחל חרמון • נחל סער • ואדי אבו סעיד • נחל שוח • נחל גילבון • נחל משושים • נחל זוויתן • נחל יהודיה • נחל עיט • נחל גמלא • נחל בזלת • נחל דליות • נחל סמך • נחל אל על • ירמוך |  |
| נחלי אכזב | נחל שיאון • נחל חבושית • נחל ערער • נחל גובתה • נחל סנאים • ואדי אל-חמאם • נחל חזורי • נחל ירדינון • נחל עורבים • נחל פרש • נחל חמדל • נחל נשף • ואדי עין א-תינה • נחל יוסיפון • מסיל אל-ע'נאמה • נחל קצרין • נחל חיוויאי • נחל בתרא • נחל נשרים •  נחל שפמנון • נחל כנף • נחל נוב • נחל  צלצל • נחל עין גב • נחל מיצר • ואדי ברברה • ואדי סמר • נחל פרע • נחל רוקד |  |
עיונים בספרות ילדים

| --- | --- |

עטיפת גיליון 28 של "עיונים בספרות ילדים", שהוקדש לנושא צעצועים בספרות ילדים
 מו"ל:  מרכז לוין קיפניס לספרות ילדים
 מדינה:  ישראל 
 ISSN:  0792-8246
 
עיונים בספרות ילדים הוא כתב עת המכיל מאמרים שעניינם ספרות ילדים ונוער בישראל, ובעיקר ספרות ילדים ונוער שנוצרה בעברית. כתב העת יוצא לאור מדי שנה מאז שנת ה'תשמ"ב על ידי "מרכז לוין קיפניס לספרות ילדים" הפועל במסגרת מכללת לוינסקי לחינוך.
הגיליון הראשון של כתב העת יצא לאור לרגל פתיחתו של "מרכז לוין קיפניס לספרות ילדים", והוקדש לעיונים ביצירת לוין קיפניס. הוא כלל מאמרים מאת אליהו הכהן, אוריאל אופק, גרשון ברגסון ומירי ברוך.
מרבית הגיליונות מוקדשים כל אחד לנושא מסוים, ומיעוטם כולל לקט מאמרים בשלל נושאים. נושאים שבהם עסקו גיליונות כתב העת: עלייה וקליטה בספרות ילדים; יהדות ספרד בספרות ילדים; שירי ערש; 100 שנות ציונות בספרות ילדים ונוער; אלימות וספרות ילדים; ספרות ילדים והומור; ספרות ילדים ופנטזיה; יצירת נתן אלתרמן.
נזק כלכלי טהור

נזק כלכלי טהור הוא נזק שאינו כרוך בפגיעה פיזית בגוף או ברכוש, אלא נובע מהפסד כלכלי גרידא, של מניעת רווח עתידי או ביצוע עסקה לא כדאית.
במקרים רבים החוק מכיר בנזק כלכלי טהור כבר-פיצוי במסגרת עוולות ספציפיות, למשל בעוולת לשון הרע ובהתייחס לעוולות אלו לא נהוג להשתמש במושג "נזק כלכלי טהור". הדיון לגבי נזק כלכלי טהור נוגע בעיקר לעוולת הרשלנות, כיוון שקיימת מחלוקת האם ועד כמה קיימת חובת זהירות ביחס לנזק כלכלי טהור.
נזק כלכלי הכרוך בנזק פיזי אינו נחשב לנזק כלכלי טהור, ויש לגביו דיון משפטי בפני עצמו.
דוגמה

להמחשת ההבדל בין נזק כלכלי טהור לבין נזק פיזי ניתן לדמיין מטען שהובל באוניה ונפגע פיזית במהלך המסע. בשל הצורך לתקן את הפגיעה או להחליף את המטען בחדש - לבעליו נגרם נזק כלכלי הכרוך בנזק פיזי. לעומת זאת, כאשר המטען מובל באוניה ליעד, אך אינו ניתן לפריקה מסיבה חיצונית, ונדרשת שליחתו חזרה ומשם ליעד פעם נוספת - לבעלים נגרם נזק כלכלי טהור. מקרה כזה אירע בפרשת מפעלי רכב אשדוד. פריקת המטען מהאוניה לא התאפשרה בשל שביתה. המסע המיותר שעשה המטען נשא עלויות עבור בעלי המטען, והתעוררה בכך השאלה: האם ניתן לתבוע פיצויים עבור נזק כלכלי טהור במסגרת עוולת הנזיקין.
המיקום הגאומטרי של הדיון בנזק כלכלי טהור

ההכרה בפיצוי בגין נזק כלכלי טהור במסגרת עוולת הרשלנות, אינה מובנת מאליה. פסיקות בית המשפט התלבטו רבות בנוגע להכרה מעין זו. השיטה הישראלית דנה בסוגיה זו במסגרת שיקולי-המדיניות של 'חובת הזהירות' - המהווה את אחד היסודות בעוולת הרשלנות.
דיני הנזיקין מורכבים משלושה סוגי עוולות, עוולות שכלל אינן דורשות התהוות של נזק על מנת לקבל פיצוי, עוולות המוגבלות לנזקים מסוימים והסוג השלישי הוא של עוולות הדורשות את קרות הנזק אך אינן מוגבלות קטגורית לסוג נזק ספציפי. הדיון בהכרה בנזק כבר-פיצוי יתרחש בכל עוולה לגופה, כך שפיצוי על אותו נזק עצמו יכול שיוכר בעוולה אחת אך לא באחרת.
הפסיקה והספרות המקומית מתרכזות בדיון בנזק הכלכלי הטהור במסגרת אחת העוולות המרכזיות הקיימות בדיני הנזיקין, היא עוולת הרשלנות.
המיקום הגאומטרי של הדיון בנזק כלכלי טהור > עוולת הרשלנות

עוולת הרשלנות מצויה בס' 35–36 לפקודת הנזיקין. זוהי עוולת מסגרת שבשל יסודותיה המופשטים היא בעלת תחום השתרעות רחב ביותר. העוולה משקפת רעיון של אשמה חברתית, קרי, ראוי להטיל אחריות על המזיק ולפצות את הניזוק.
מבנה העוולה
עוולת הרשלנות מורכבת מיסוד ה"אשם", יסוד הנזק וקיומם של קשר סיבתי עובדתי ומשפטי בין האשם לנזק.
למרות ההגדרה בחוק, הפסיקה הישראלית קבעה מודל מורחב של עוולת הרשלנות במסגרתו נבדקים חובת זהירות מושגית, חובת זהירות קונקרטית, התרשלות, נזק וקשר סיבתי עובדתי וקשר סיבתי משפטי. יסוד ייחודי לעוולה הוא יסוד חובת הזהירות, אשר הוא אחד הבלמים המרכזיים שמטרתו להצר את התפרשות העוולה, אך בפועל המגמה ארוכת הטווח בפסיקה היא של הגדלת מעגל האחריות והרחבתו.
הסעיף הקונקרטי
יסוד "הנזק" בעוולת הרשלנות מוגדר בסעיף 2 לפקודת הנזיקין [נוסח חדש] בזו הלשון:
" 'נזק' - אבדן חיים, אבדן נכס, נוחות, רווחה גופנית או שם-טוב, או חיסור מהם, וכל אבדן או חיסור כיוצאים באלה."
הגדרה זו רחבה היא הן לעניין הפגיעות הנזכרות ברישא והן לעניין אלה הנזכרות בסיפא. היא כוללת את כל סוגי הנזק, בין פיסי ובין שאינו פיסי, בין ממוני ובין שאינו ממוני.
המיקום הגאומטרי של הדיון בנזק כלכלי טהור > הדיון בנזק הכלכלי הטהור

נתמקד באחד הגבולות של העוולה הוא נזק כלכלי טהור. לכאורה, מיקומו הגאומטרי של הדיון בגבולות העוולה אמור להיות בהגדרת יסוד ה'נזק' כאמור, אך בפסק-הדין גורדון[דרוש מקור] קבע בית-המשפט כי מבחינה לשונית ההגדרה הרחבה בסעיף 2 מכילה את כל סוגי הנזק האפשריים, נזקים לא מוחשיים, קרי, הנזק הכלכלי הטהור.
בניגוד למצב באנגליה, בה תיחום גבולות עוולת הרשלנות נעשה על ידי הגדרת יסוד ה'נזק' אשר השיטה מעוניינת לתת פיצוי בגינו. בפסק-דין גורדון המדובר, השופט ברק קבע כי שאלת הטלת האחריות בגין נזק כלכלי טהור תידון בתוך יסוד 'חובת הזהירות' של העוולה - במסגרת שיקולי המדיניות.
התפתחות פסיקתית > התפתחות היסטורית

מערכת המשפט בישראל ינקה את עיקריה מהמשפט האנגלי. דיני הנזיקין ייובאו למעשה משיטת משפט זו וגולמו בתוך פקודת הנזיקין. אך עם הזמן עברה מערכת המשפט הישראלית תהליך אוטונומיזציה במהלכו השתחררה מכבלי הדוקטרינות של המשפט המקובל, ביניהן גם מהדוקטרינה החלה על הנזק הכלכלי הטהור.
המשפט האנגלי, לא הכיר בנזק כלכלי טהור כבר פיצוי, שכן, נקודת המוצא הייתה "כלל השלילה", קרי, שלילת כל אחריות לגבי נזק זה. גישה זו שלטה גם בגרמניה אך לא התקבלה במשפט הקונטיננטלי אשר דווקא מצדד עקרונית בפיצוי.
המשפט האנגלי עבר תהפוכות, הלכת ANNS היוותה נקודת מפנה בגישת 'כלל השלילה', שם קבע בית-המשפט את המבחן הדו-שלבי. במסגרת מבחן זה בודקים האם קמה חובה של המזיק כלפי הנפגע והאם הפרתה על ידי המזיק גרמה נזק שהוא צפוי, כך שיינתן פיצוי רק לנזק שניתן היה לצפות שיתרחש. אם התשובה לשאלה בשלב בראשון חיובית, עוברים לשלב השני בו בוחנים את שיקולי המדיניות של בית-המשפט לפיהם מכריעים האם זה ראוי לפצות בגין הנזק בכל מקרה לגופו, בהתאם לנסיבות. צעד נוסף היה בפסק-הדין JUNIOR BOOK, שם הוכרה חובת זהירות כללית בפגיעה הגורמת נזק כלכלי גרידא. אך ההלכות הללו צומצמו וסוייגו על ידי בתי-המשפט בפסק-הדין D&F ESTATES, הפסיקה חזרה לדרישת האלמנט הפגיעה הפיזית כחלק מהנזק –ואילו בפסק-הדין MURPHY, היכולת לפצות על נזקי לא מוחשי בוטלה לחלוטין – שם נפסק כי הוצאות לתיקון פגם, כדי למנוע סכנה מוחשית צפויה, הם בבחינת נזק כלכלי טהור שאינו בר פיצוי בנזיקין. נראה כי הפסיקה ניחנה בתנודתיות, שכן לאחר הינתן פסק-הדין המנחה HEDLEY  – הוכר פיצוי במקרה של מצג שווא רשלני (כאשר הנזק הוא כלכלי טהור) אך מבחן הצפיות סויג לקיום של "יחסים מיוחדים" בין בעלי הדין ונזק הנגרם עקב הסתמכות (reliance) של הצד הנפגע על המצג. האחריות תוטל במצב זה בכפוף לתנאים מגבילים אשר עוצבו בפסק-הדין CAPARO. עם זאת, לא כל מדינות חבר העמים הבריטי הלכו לפי הגישה האנגלית המצמצמת, וחלקן המשיכו להכיר בזכאות לפיצוי על נזק כלכלי טהור גם לאחר ביטול הלכת ANNS.
לעומת השיטה האנגלו-אמריקאית, הפסיקה הישראלית הכירה מראשיתה, בפסק-דין וינשטיין, באחריות לנזקים כלכליים, שנגרמו עקב מצג שווא, ללא קשר לפגיעה פיזית הנלווית אליהם. בכך הקדימה הפסיקה את המשפט המקובל שהכיר בחריג זה רק מספר שנים לאחר מכך, בפסק-הדין HEDLEY, כאמור.
פיתוחים פסיקתיים בבית-המשפט העליון > המגמה ושיקולי המדיוניות בפסיקת העליון

מתוך פסק-דין גורדון, המוזכר לעיל, משתקפת המגמה הברורה בה צועד בית-המשפט אשר אינו מוכן להיכנע לקטגוריות נוקשות ולגבולות כובלים. אומר בית-המשפט:
"בדיני הרשלנות לא יצלחו הניסיונות לכפות על נסיבות המשתנות ממקרה למקרה קטגוריות נוקשות של מיון והגדרה מראש... הרי הסעיפים 35 ו-36 של פקודת הנזיקין, שבהם יסוד ושורש לעילת רשלנות בנזיקין אצלנו, מנוסחים במונחים כלליים וגמישים המאפשרים התפתחות פרגמטית של ההלכה הפסוקה, ללא נוקשות מיותרת".
גם בפסק-דין חברת מרכז ברוך וצפורה, מסתייג בית-המשפט מקביעת גבולות נוקשים של שלילת אחריות (אותם קבע המחוזי) – ומשאיר כל מקרה ונסיבותיו המיוחדות. בפסק-דין יצחק לוי, אשר עסק בחבות המדינה, גם כן העדיפו שקילת שיקולי מדיניות בכל מקרה לגופו על פני שלילת חובת זהירות באופן גורף:
"המודל ההשוואתי – הגורס שלילת חובת הזהירות כאשר מדובר באחריות המדינה - אינו מקובל עליי. שלילת חובת הזהירות פירושה חסינות. לאחר שלילת החובה לא מגיעים כלל לשאלת ההתרשלות. מבחינה אנליטית, שלילת חובת הזהירות בנסיבות נתונות גוזרת את דין התובענה להידחות. כאמור, ייתכנו מקרים של הטלת אחריות בנסיבות של הפעלת שיקול-דעת רחב ...אפילו מדובר בנזק כלכלי בהיקף רב".
בפסק-דין פז חברת נפט, תובעת תחנת הדלק פז את מ.ע.צ אשר לצורך עבודות חסמו את כביש הגישה לתחנה. כתוצאה מכך מספר כלי הרכב אשר פקדו את התחנה התמעט והוסבו לה נזקים כספיים, זאת אף על פי שבמקביל, סללה מ.ע.צ כביש גישה עוקף. המערערת ביססה את תביעתה על עוולת הרשלנות. בפסק-הדין אומנם נקבע כי המשיבה לא התרשלה כיוון שעשתה כל שביכולתה על-מנת להקטין את הנזק לתובעת. אך באמרת אגב הוסף, כי ספק אם יש לעובדת היות הנזק - כלכלי טהור, כשלעצמה, כדי לשלול את חובת הזהירות - זאת בניגוד לגישה במשפט המקובל:
"ספק אם גם העובדה שאפשר כי מדובר כאן בנזק כלכלי "טהור", קרי, נזק ממוני שאינו נלווה לנזק פיזי לגופו או לרכושו של התובע, יש בה, בנסיבות המקרה, וכשהיא לעצמה, כדי לשלול את חובת הזהירות. אומנם, בפסיקה הזרה, נצפתה לעיתים רתיעה מפני הטלת אחריות בגין נזק מסוג זה, וזאת בשל שיקולים שונים שעיקרם החשש מפני הרחבה בלתי מבוקרת של חוג הזכאים לפיצוי, החשש מפני הצפת בתי המשפט וכן הקושי לעמוד על שיעור הנזקים שיקולים אלו עשויים לבוא בגדר שיקולי המדיניות הנבחנים ברגיל בגדר חובת הזהירות. כאמור, ספק בעינינו האם טיבו של הנזק, בענייננו, יש בו כדי לשלול את חובת הזהירות".
השופט ריבלין, בפסק-דין זה, מעביר את המיקום הגאומטרי של הדיון בשאלת ההכרה בנזק כלכלי טהור מיסוד חובת הזהירות ליסוד ההתרשלות, שם הוא שוקל את שיקולי נוסחת Hand על מנת לקבוע האם יש מקום לפיצוי בגין הנזק האמור.
בפסק דין נווה גן נקבע כי אין להבחין בין נזק פיסי שאירע - לבין השקעה כספית למניעת נזק עתידי. בפסק הדין, הבנייה התבצעה שלא במקום שיועד לה, משכך לא היה מנוס מלהרוס את אשר נבנה – ולהתחיל מחדש. כתוצאה מכך תבעה נווה גן את חברת הביטוח בה הייתה מבטוחת כנגד נזקים "פיזיים". בית-המשפט סבר כי ההבחנה בין מקרה שבו נדרשת הזזת המבנה טרם שאירע לו נזק פיסי, לבין מקרה בו שָׁקַע המבנה או התמוטט עובר להזזתו ממקומו - היא בלתי-סבירה ובלתי-הגיונית. מכאן עולה כי ניסיון הפסיקה לתחום האחריות בנזיקין על יסוד הבחנות הנגזרות מסוג הנזק מעורר קושי והסתייגות שהרי קשה לאתר טעם מהותי המצדיק את ההבחנה האמורה.
פסיקת בתי משפט מחוזיים רלוונטית

למרות המגמה המרחיבה בבית-המשפט העליון - הפסיקה בבית המשפט המחוזי זהירה יותר בכל הקשור בפיצוי על נזק כלכלי טהור. בפסק-דין אהרון כהן נקבע כי אף על פי שהוסב לתובע נזק כלכלי רציני:
"מטעמים של מדיניות משפטית של הצבת גבול להרחבת מעגל הזכאים במסגרת האיזון שבין מאגר הנפגעים הפוטנציאלי לבין מאגר המקורות הכספיים המשמשים לפיצוי אין כדי להטיל אחריות על הנתבע".
בית-המשפט השתמש בנוסחת Hand ששוקלת את התועלת הכלכלית לעומת הנזק שיגרם עקב פיצוי במקרה הספציפי – וקבע כי "עלות המניעה... מצריכה השקעה אדירה של משאבים לעומת סיכויי התרחשות קטנים של הליך הגרימה". כלומר, למרות המגמה של הרחבת האחריות בפסיקת העליון – נפסק כאן, כי אין להטיל אחריות -זאת לאור החשש מהשלכות לא רצויות על חיי המסחר והכלכלה.
בפסק-דין אי.די.בי, להבדיל מפסק-הדין נווה גן בעליון, נקבע כי קיימים גם שיקולי מדיניות של כדאיות כלכלית. גם כאן מופעלת נוסחת Hand אשר מביאה לתוצאה כי פיצוי בגין הנזק הכלכלי אינו יעיל כלכלית. במקרה הנדון, קבע בית-המשפט כי להטלת אחריות נזיקית על מממן פיננסי, יש השלכות לא רצויות על חיי המסחר. שכן מעתה הוא ייאלץ להעסיק צבא של מומחים ומפקחים - עלויות אשר מטבע הדברים, חברות הליסינג 'יגלגלו' על השוכר-הצרכן, ועם הגדלת העלויות, ישמט הבסיס לקיומן של עסקאות אלו.
בפסק-דין דחף דלק הנזק הנידון היה אובדן התשואה על ההשקעה בהקמת תחנת הדלק. גם כאן השיקולים היו שיקולי יעילות כלכלית – שכן נקבע כי מפעיל התחנה, היה בעל יכולת השגת המידע ומונע הנזק הזול ביותר. פסק-הדין מסתכל על התמונה הכלכלית בכללותה, בודק קיום אלטרנטיבות וקובע: "כל דרך אחרת הייתה כרוכה בהפניית משאבי ציבור עצומים..." במצב דברים זה, קבע בית-המשפט כי שיקולי מדיניות משפטית אינם מצדיקים הטלת נטל הדאגה לרווח של בעלי התחנות על המדינה. גם בפסק-דין נאפומנאשיץ, נקבע כי שיקולים כלכליים הם לגיטימיים לצורך הקביעה אם להטיל אחריות אם לאו.
פסק-דין שתיל אורי, לעומת זאת, מצמצם את האחריות בדרך מעט שונה וקובע כי טענת המדינה כי מדובר, בין היתר, בנזק כלכלי טהור, שנגרם על ידי צד שלישי, היא טענה סמנטית בלבד. שכן אין מדובר בנזק כלכלי טהור, אלא ב"נזק כלכלי שנגרם בעקבות פגיעה פיזית" כך מאפשר בית-המשפט את הפיצוי מחד, אך לא מרחיב את גבולות החריגים לכלל השלילה מאידך.
גם בפסק-דין מ.ג.מ.נ, הדומה להפליא בעובדיותיו לפסק-הדין נווה גן של העליון, חברת הביטוח טוענת כי יסוד ה"נזק הפיסי" לא הוכח. במקרה דנן, מ.ג.מ.נ נאלצה אמנם להרוס את היציקה הפגומה, מה שגרם לה נזק, אך מדובר בנזק כספי, כלכלי טהור. ביהמ"ש אמנם מכיר באפשרות פיצוי על סוג נזק זה, אך ב"נסיבות העניין"– נקבע כי לא יינתן פיצוי. השאלה למה נשארה פתוחה. ניתן רק לשער כי להבדיל מהמגמה החדשנית בעליון - לפנינו דפוס של פסיקה מחוזית חשדנית, מסורתית ונוקשה אשר נותנת דגש לשיקולים של יעילות כלכלית אשר מטבעם מהוססים יותר בנוגע לנתינת פיצוי 'לא יעיל'.
המעניין הוא שהרציונאל בהכרה בפיצוי בגין נזקים כלכליים טהורים מצד בית-המשפט העליון מלכתחילה היה בשל השרירות, ההפקרה וחוסר הצדק שהתעורר נוכח ההבחנה בין שני סוגי הנזק. שיקולים של צדק חברתי לא בהכרח (ואולי בהכרח לא) תואמים שיקולים של יעילות כלכלית. על כן, נוצר אבסורד מסוים – בעוד בית-המשפט העליון מותיר את הרסן ומאפשר פיצוי תוך התחשבות בשיקולי מדיניות רצויים – בתי-המשפט המחוזיים לוקחים את שיקולי המדיניות למקום אחר, מקום של תועלת, יעילות וכדאיות כלכלית ומתרחקים מהרציונאל הראשוני שהביא בכלל להכרה בפיצוי שהוא חוש הצדק המתקומם.