העלייה מרומניה
מסוף מלחמת העולם השנייה ועד הכרזת המדינה

בשנים 1944 - 1945 לא יצאו יהודים מרומניה בדרך חוקית, אבל עם סיום המלחמה כבר החלו בודדים, במיוחד מבני העדה הספרדית, לנסות לחצות את הדנובה בשחייה, בדרכם לארץ ישראל - חלקם נהרגו בגבולות. בתקופה זו היה מפגש אינטרסים נדיר בין התנועה הציונית ובין השאיפות הקומוניסטיות לדחוק את רגלי הבריטים מארץ ישראל. ב-1 בדצמבר 1944 שר המיעוטים הלאומיים של רומניה, פרופסור ולדסקו-רקואסה הצהיר: "לרומניה אין אפשרות להעמיד לרשות היהודים כלי שיט לצורכי הגירה, כי הם מגויסים עבור המלחמה, אך מנקודת מבט אנושית הגירת היהודים לא תיתקל בקשיים."
סימיון זייגר, מי שהיה שר העבודה בממשלה הקומוניסטית הרומנית, העיד לאחר עלייתו ארצה שבשנת 1947, לאחר ששב ממשלחת שביקרה בצ'כוסלובקיה, דיווח לגאורגה גאורגיו-דז' על כך שמתארגנת בריגדה של יהודים צ'כוסלובקים, שייצאו להילחם בארץ ישראל. גאורגיו דז' התלהב מכך, טען שמאמץ כזה ראוי לתמיכה ולהתלהבותו הצטרפו עוד שני מנהיגים קומוניסטים, ואסילה לוקה ותאוהרי ג'אורג'סקו ושלושתם הציעו להקים גם בריגדה לוחמת של יהודים רומנים, כדי לשלוח אותה לארץ ישראל. אנה פאוקר הסתייגה, ביקשה זמן למחשבה ובהמשך (כנראה לאחר קבלת הנחיות ממוסקבה) אמרה שזה לא בר ביצוע.
בשנת 1946 יצאו 4,400 יהודים, 1,400 בקיץ ו-3,000 בסתיו. בשנת 1947 הוערך מספר היהודים שיצאו מרומניה בשלושים אלף, לפי החלוקה הבאה: 3,500 בחודש ספטמבר, 500 ילדים שיצאו להולנד, 2,000 נסיעות לא מאורגנות ו-10,000 יציאות בלתי חוקיות. בשנת 1948, עד להכרזת מדינת ישראל, לא היו יציאות של יהודים. כל הנתונים האלה דווחו על ידי "הוועד הדמוקרטי היהודי".
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה הגיעו מרומניה לארץ ישראל בשנים 1946, 1947 ו-1948 (עד הכרזת המדינה) 16,185 עולים. כ-23,000 מהיהודים שבאו מרומניה נאלצו לעבור דרך מחנות ההסגר הבריטים בקפריסין.
ב-7 במאי 1946 יצאה מקונסטנצה הספינה Smirna (השם שונה למקס נורדאו לכבוד המנהיג הציוני) אל ארץ ישראל, אך זו הייתה ההפלגה החוקית האחרונה, כי בעקבות המחאות הבריטיות הפסיקו הרומנים את ההפלגות מקונסטנצה. נמצאו נתיבים חדשים ויהודי רומניה המשיכו לצאת לכיוון ארץ ישראל, אך בדרכים לא חוקיות. חלקם יצאו כתיירים לארצות השכנות ומשם המשיכו ארצה, כשהם משאירים מאחוריהם את רכושם ולפעמים גם חלק ממשפחתם הגרעינית. בעצימת עין של שלטונות רומניה זרמו היהודים לנמל הקרואטי (באותה תקופה יוגוסלבי) באקאר, משם יצאו ספינות שאורגנו על ידי ההגנה, Aegia Anastasia (שמה שונה ל"הקדושה"), שנשאה 2678 עולים ו"כנסת ישראל", שנשאה 3000 עולים.
משנת 1947 יצאו רבים דרך הנמל הבולגרי בורגס באמצעות הפאנים: אוניות המשא פאן יורק (השם שונה ל"קיבוץ גלויות") ופאן קראשצ'נט (השם שונה ל"עצמאות"), שחולקו לתאי מגורים לצורך העניין. הייתה זו העלייה הגדולה ביותר בתולדות ההעפלה, (מעל  15 אלף איש בשתי האוניות) אך גם יציאה זו לא הייתה מוסדרת ממש, והשלטונות לא סיפקו לנוסעים דרכונים או תעודות מסע. בעיצומה של ההפלגה, הופיעו משחתות בריטיות שליוו את האוניות והובילו אותן למחנה המעצר קראולוס בקפריסין.
מלאניה ינקו, שהשתמשה בשם המחתרתי "נינה", הייתה אשת הקשר בין התנועה הציונית ובין הקומוניסטים הרומנים. היא שכנעה את אברהם בונאצ'יו, שהיה מנכ"ל משרד הפנים הרומני, בצורך לפעול נגד האינטרסים של בריטניה על ידי כך, שיאפשר ליהודים להגיע לארץ ישראל. לצורך העניין מונה מפקח משטרה בשם לפה (Lefa) שתפקידו היה לאפשר יציאתם של יהודים, שיציגו את חתימתה של "נינה".
ההרכב הדמוגרפי של עולי רומניה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה הושפע ממנה והתאפיין באחוז נמוך של ילדים (15%) ועודף גדול יחסית של נשים על פני הגברים ובהן אלמנות רבות (בעיקר מיאשי, אלמנות נרצחי פרעות יאשי).
בשנים האלה שירותי הביטחון הרומנים עקבו אחר היהודים ומוסדותיהם, החדירו מודיעים לשורותיהם וניהלו רישומים ומעקבים אחר הפעילות הציונית. סוכני הסקוריטטה הרומנים איתרו מספר נתיבי יציאה בלתי לגליים מרומניה, דרכם יצאו היהודים:
בוקרשט - אורדאה - שילינדיה (כפר הונגרי) - דברצן - בודפשט - וינה.
בוקרשט - ארד - קורטיצ'י - בודפשט - וינה.
בוקרשט באיה מארה - סאטו מארה - קסנגר - בודפשט - וינה.
ברכבת מבוקרשט - ארד - בודפשט - וינה.
הקו הצ'כוסלובקי - עלייה לרכבת בצפון רומניה וקפיצה ממנה בקטע בו הרכבת עברה טריטוריה צ'כוסלובקית בין שתי תחנות רומניות. הנתיב הזה כונה "עלייה ד'".
נתיב הדנובה - מעבר הדנובה בשחייה לכיוון יוגוסלביה.
נתיב הנהר - ניצול כלי שיט ששטו על הדנובה בקו וינה - בראילה - וינה.