stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אשך
מבנה אנטומי

האשך מורכב מאבוביות דקות ומפותלות ומסיבי שריר רבים. לאחר ייצורו, ממשיך הזרע לאבוביות אלה ועובר בהן הבשלה, ומהן עובר לצינורות מרכזיים יותר ולצינור הזרע. האבוביות דחוסות בתוך כמה שכבות המקיפות אותן והן, בנוסף לשריר, מקנות לאשך את צורתו הביצית ואת מרקמו הנוקשה. תפקידם של שני האשכים זהה והם אינם מושפעים אחד מהשני.
בדרך כלל קיים הבדל במיקום וגודל שני האשכים, כמו בעוד איברים רבים אחרים בגוף. אצל כ-63% מהגברים האשך השמאלי ממוקם נמוך יותר, ואצל כ-25% המצב הוא הפוך. המשקל הממוצע של האשך הימני הוא 9.95 גרם, בעוד השמאלי שוקל בממוצע רק 9.36 גרם, כ-590 מיליגרם פחות מהימני.
שתי אוכלוסיות התאים העיקריות באבוביות האשך הן של תאי ליידיג ושל תאי סרטולי. תאים אלה אחראים לייצור הורמונים ולהפרשתם וגם לתמיכה באוכלוסיית תאי הזרע המתפתחים באשך.
נפח נורמלי הוא 15 עד 25 סמ"ק; הממוצע הוא 18 סמ"ק לאשך (טווח 12–30 סמ"ק).
מספר הזרעונים שזכר אנושי בוגר מייצר עומד ביחס ישיר לנפח האשכים, שכן אשכים גדולים יותר מכילים יותר צינוריות זרע ותאי סרטולי כתוצאה מכך. לכן, גברים עם אשכים גדולים יותר מייצרים בממוצע יותר תאי זרע בכל שפיכה, שכן נפח האשכים נמצא בקורלציה חיובית עם פרופילי הזרע.
מחלות ומומים

מומים מולדים:
טמירות אשכים
אשך אחד - מונו-אורכידיזם
אשך קטן - מיקרו-אורכידיזם
מחלות דלקתיות:
דלקת יותרת האשך (אפידידימיטיס)
דלקת האשך
מחלות התפתחותיות:
טרטומה
וריקוצלה
הידרוצלה
מחלות סרטניות:
גידול תאי סרטולי
גידול תאי ליידיג
סמינומה
תסביבים:
תסביב אשך (Testicular torsion)
תסביב טפולות יותרת האשך (Torsion of a testicular appendage), לעיתים מכונה גם תסביב ב"תוספתן" האשך.
כינויים

האשך מכונה גם ביצה (מוכר יותר בשם הזוגי "ביצים"), וכך הוא נקרא במקורות כמו בתלמוד. על-פי מילון בן-יהודה "מאושכן" הוא בעל אשכים גדולים מאוד, "קיין" הוא בעל אשכים גדולים (בעברית תלמודית).
ראו גם

כאב ביצים
בדיקת אשכים
פוליאורכידיזם
אשכים (מאכל)
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת בכורות, דף מ"ד, עמוד ב'
| סממנים חיצוניים בגוף האדם |
| --- | --- | --- |
| ראש וצוואר | קרקפת • פנים • מצח • רקה • עצם הרקה • עין • אוזן • תנוך • לחי • אף • פה • שפתיים • לשון • שיניים  • סנטר • גרגרת • עורף • גרון |  |
| גו | בית החזה • בית השחי • שדיים • פטמה • בטן • טבור • אגן • מותן • פות • פין • אשכים • גב • פי הטבעת |  |
| יד | כתף • זרוע • מרפק • אמה • שורש כף היד • כף יד • אצבעות (אגודל, אצבע מורה, אמה, קמיצה, זרת) • ציפורניים |  |
| רגל | עכוז • ירך • ברך • שוק • קרסול • כף רגל • סוליה (עקב, קשת, כרית) • אצבעות כף הרגל (בוהן) |  |
| עור | שיער • שיער פנים • ריסים • גבות • שער הערווה |  |
פורטל גוף האדם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531730505171  BNE: XX534283  BnF: cb11976787k (data)  GND: 4025306-5  LCCN: sh85134157  LNB: 000305142  NDL: 00566150  NKC: ph281352  TA98: A09.3.01.001
ויטליזם

אנרי ברגסון
הוויטליזם (בצרפתית: Vitalisme) היא אוסף תאוריות המנסות להבין את טבע החיים כנובע מכוח חיוני המיוחד לאורגניזמים חיים ושונה מכל הכוחות האחרים המצויים מחוץ לחיים. כוח זה קיים לכאורה כדי לשלוט בצורה והתפתחות האורגניזם וכדי ולכוון את פעילויותו. תפיסה זו מקורה עוד מימי הפיזיקה של אריסטו, אולם עם התפתחות המדע המודרני, היא איבדה את יוקרתה בגלל ראיות והסברים לגבי האופן בו גורמים פיזיקליים וכימיים מסבירים את קיומם של תופעות ביולוגיות חיוניות.
הוויטליזם מזכיר במפורש עיקרון חיוני לחיים, אלמנט זה מכונה בשמות שונים כמו "אנרגיה", "ניצוץ חיוני", "כוח החיים" (נטבע על ידי אנרי ברגסון), "כוח חיוני", או "vis vitalis", ומשווים אותו לפעמים לנשמה.
במהלך המאה ה-18 וה-19 ביולוגים דנו בתאוריות של ויטליזם, בין אלו שחשו שהמכניקה הידועה של הפיזיקה תסביר בסופו של דבר את ההבדל בין חיים ללא-חיים, לבין ויטליסטים שטענו שאי אפשר לצמצם את תהליכי החיים להסבר מכניסטי. ביולוגים ויטליסטים כמו יוהנס ריינקה (אנ') הציעו השערות ניתנות לבדיקה שנועדו להראות חוסר התאמה עם הסברים מכניסטיים, אך הניסויים שלהם לא הצליחו לספק תמיכה לויטליזם. ביולוגים מחשיבים כיום את הוויטליזם במובן זה ככזה שהופרך על ידי ראיות אמפיריות, ומכאן רואים בו או כתיאוריה מדעית מיושנת, או, מאז אמצע המאה ה-20, כפסאודו-מדע.
לויטליזם יש היסטוריה ארוכה בפילוסופיות רפואיות: שיטות ריפוי מסורתיות רבות טוענות שמחלות שונות נובעות מחוסר איזון כלשהו בכוחות החיוניים.
דוגמה לתפיסה ויטאליסטית היא חקלאות ביודינמית או השדות מורפוגנטיים - טענה כי שדות מורפוגנטיים גורמים לדברים חיים לגדול או להתנהג בדפוסים שנקבעו על ידי יצורים שחיו קודם לכן. הוגה הרעיון הבסיסי של הוויטליזם החדש היה הפילוסוף הצרפתי אנרי ברגסון. הפילוסופיה של ברגסון דואלית, הוא רואה שני כוחות נאבקים זה בזה - מצד אחד כוח החיים (הוויטליזם) ומצד שני העולם החומרי. בין מייסדי הנאו-ויטליזם תופס מקום חשוב האנס דריש הגרמני, שהדגיש מחדש את התכליתיות שבחיים, כמו האנטלכיה הקדומה, עליה דיבר אריסטו.
ראו גם

מה הם החיים?
פילוסופיית החיים
החוק השני של התרמודינמיקה
הערות שוליים

1 2  ויטליזם, אנציקלופדיה בריטניקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000129326 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פילוסופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קריית ויז'ניץ

#invoke:תבנית מידע
שלט הסבר בכניסה לקריית ויז'ניץ בבני ברק
קריית ויז'ניץ (או שיכון ויז'ניץ; השם המקורי: שיכון אהבת ישראל ואור החיים) היא שכונה בבני ברק המשמשת כמרכז לחסידות ויז'ניץ בישראל.
היסטוריה

לאחר השואה, שלח האדמו"ר השישי מויז'ניץ, רבי חיים מאיר הגר, שישב באותה עת בגרוסוורדיין (אורדאה) שברומניה, כמה מחסידיו הנאמנים, לארץ ישראל להכשיר את הקרקע לעלייתו ולבניית מרכז לחסידות ויז'ניץ בארץ. בשנים תש"ו-תש"ח התקיימו מגעים עם בעלי קרקעות בארץ, ולבסוף נרכש שטח גדול סמוך לבני ברק, אז עדיין יישוב קטן יחסית. המקום נקרא בראשית דרכו "כפר ויז'ניץ" ובהמשך התאחד עם בני ברק וזיכרון מאיר.
בחודש ניסן ה'תש"ח נערך מעמד הנחת אבן פינה ובסיוון ה'תשי"א עבר רבי חיים מאיר מתל אביב לבני ברק וכן עברה לשם ישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר. בשנת ה'תשי"ב עבר רבי משה יהושע הגר לגור בשיכון ומונה על ידי אביו וועד הקהל לרב הקריה. בה'תשל"ב נפטר רבי חיים מאיר ואת מקומו מילא בנו הרב משה יהושע, שמינה את בנו, הרב ישראל הגר לרב הקריה. בהמשך הורחק הרב ישראל מהחסידות, ומשנת ה'תש"ן כיהן אחיו הרב מנחם מנדל הגר כרב הקריה. בשנת ה'תשס"ב החזיר האדמו"ר את הרב ישראל למעמדו המרכזי בחסידות ולאחר פטירת האב משמש הרב ישראל כאדמו"ר בקריה במקומו. בכ' באדר תשפ"א מינה רבי ישראל, את בנו בכורו הרב חיים מאיר הגר לרב הקריה.
מוסדות ומאפיינים

בקריה ישנם כ-50 מוסדות חינוך: ישיבות גבוהות וקטנות, כוללים לאברכים, תלמודי תורה, בתי ספר לבנות, סמינרים - יסודי ועל יסודי, גנים ופעוטונים. המבנה המרכזי בשכונה הוא בית המדרש הגדול של חסידות ויז'ניץ שנחנך בשנת תשמ"ג. בשכונה מתגוררות כ-3,000 משפחות, רובן הגדול חסידי ויז'ניץ, בשכונה יש "שטיבלאך", בשם "בית הלל", הפועלים כמעט בכל שעות היממה.
הרחובות בשכונה נקראים על שם אדמו"רי קוסוב-ויז'ניץ.
בשנת תשע"ו החלו עבודות להקמת בניין בית המדרש החדש, לשם כך נהרס בתחילת שנת תשע"ז בית המדרש הישן. בראש השנה תשפ"ב נחנך בית המדרש החדש, מהגדולים בעולם.
בניין התלמוד תורה במקום
כולל במקום
בנין הכנסת אורחים בשיכון.
ראו גם

רמת ויז'ניץ
לקריאה נוספת

טלי חתוקה ואחרים, מרחב מיקוח : תהליכי התחדשות עירונית בעידן הנאו-ליברלי, המעבדה לעיצוב עירוני באוניברסיטת תל אביב, תל אביב: רסלינג, 2020. בעיקר עמ' 101–140
הערות שוליים

↑  על שם רבי ישראל הגר בעל ה"אהבת ישראל" מוויז'ניץ ואחיו רבי חיים הגר מאוטיניה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007484852505171  LCCN: nr2005007012  VIAF: 154076901   WorldCat (עם VIAF): 154076901
ורה בושפילד

ורה קהלן בושפילד (באנגלית: Vera Cahalan Bushfield‏; 9 באוגוסט 1889 – 6 באפריל 1976) הייתה אשת ציבור אמריקאית, שכיהנה כחברת הסנאט של ארצות הברית לתקופה קצרה בחודשים אוקטובר–דצמבר 1948.
ביוגרפיה

ורה שרה קהלן נולדה בעיר מילר שבמרכז דקוטה הדרומית באוגוסט 1889, אחת מארבעת ילדיהם של פרנסיס ומרי קונרס קהלן. היא למדה בבתי הספר הציבוריים של מילר, ובהמשך באוניברסיטת ויסקונסין-סטאוט, שם סיימה ב-1912 תואר ראשון בכלכלת הבית (Domestic science). באותה שנה נישאה להרלן בושפילד, גם הוא תושב מילר. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים. לימים למדה בושפילד באוניברסיטת וסליאן דקוטה שבמיטשל ובאוניברסיטת מינסוטה.
ב-1938 נבחר בעלה הרלן, אז משפטן ובכיר במפלגה הרפובליקנית, למושל דקוטה הדרומית. כגברת הראשונה של המדינה בשתי כהונותיו של בעלה (1939–1943), הייתה בושפילד לאשת ציבור בולטת, ומילאה תפקידים באירועים רשמיים רבים, בהם השקת אוניית המערכה "(USS South Dakota (BB-57", הראשונה מאוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית.
בושפילד זכתה להכרה לאומית כאשר בעלה התמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית בכינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית לקראת בחירות 1940. בשעה שבמועמדות זכה מושל ניו יורק תומאס דיואי, הרלן בושפילד נבחר לסנאט של ארצות הברית ב-1942. הוא נפטר בעודו מכהן בספטמבר 1948, ומושל דקוטה הדרומית, ג'ורג' ת. מייקלסון, מינה את ורה בושפילד, באוקטובר, לאייש את מושבו של בעלה המנוח.
בושפילד חלקה עם בעלה השקפות פוליטיות דומות, כגון תמיכה בהקטנת הממשלה הפדרלית של ארצות הברית. כל תקופת כהונתה היה הסנאט בפגרה, והיא לא נסעה לוושינגטון הבירה. היא טיפלה בענייניהם של אזרחי המדינה ממשרד בבירת המדינה פיר. בושפילד התפטרה בשלהי דצמבר 1948, ובכך העניקה לסנאטור הנבחר קרל א. מונדט יתרון של כמה ימי ותק על פני סנאטורים חדשים אחרים שנבחרו יחד איתו.
במהלך תקופתה באור הזרקורים הפוליטיים, עסקה בושפילד בסוגיות הקשורות לילדים ולנשים.
ורה בושפילד נפטרה ב-16 באפריל 1976 בפורט קולינס שבקולורדו, ונטמנה בבית העלמין של ארגון "הצבא הגדול של הרפובליקה" שבמילר.
הערות שוליים

↑  ורה בושפילד, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
↑  DAKOTA IMAGE — VERA C. BUSHFIELD, באתר SOUTH South Dakota Historical Society Press (באנגלית)
↑  ורה בושפילד, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 4421 7851  LCCN: no2006102191  SNAC: w6pw79r7  US Congress: B001169  VIAF: 53911058   WorldCat (עם VIAF): 53911058
מבצע סערת אוגוסט

מבצע סערת אוגוסט היה מבצע צבאי, שנערך בשלהי מלחמת העולם השנייה, בין 9 באוגוסט ל-2 בספטמבר 1945, ובמהלכו תקפה ברית המועצות שטחים בשליטת יפן בצפון-מזרח סין ובצפון האוקיינוס השקט. המתקפה הסובייטית נפתחה יומיים לאחר הטלת פצצת האטום האמריקאית על הירושימה. תוך 11 יום הביסו שלוש החזיתות הסובייטיות שהשתתפו במתקפה את צבא קוואנטונג היפני בצפון סין, והשתלטו על שטח עצום הכולל את מנצ'וריה, קוריאה הצפונית, דרום האי סחלין והאיים הקוריליים, בסדרת מבצעים מהירים שבהם השתתפו כוחות יבשה, ים ואוויר. המבצע נחשב כפסגת היישום של דוקטרינת קרב העומק, שפותחה בברית המועצות בשנות ה-30, וכמבצע הצבאי הסובייטי המוצלח ביותר בתקופת מלחמת העולם השנייה. במסגרת המבצע הנחיל הצבא האדום לצבא היפני את התבוסה הקשה ביותר, שנחלו כוחות היבשה שלו במהלך המלחמה כולה.
במסגרת ועידת יאלטה בראשית 1945 הסכימה ברית המועצות, לבקשת ארצות הברית, לבטל את הסכם הנייטרליות שלה עם יפן ולהצטרף למערכה במזרח הרחוק נגד יפן, שלושה חודשים לאחר תום המלחמה באירופה נגד גרמניה הנאצית. במהלך ועידת פוטסדאם ביולי 1945, שב סטלין ואישר את מחויבות ארצו להצטרף למלחמה נגד יפן. זה היה הרקע לעריכת המתקפה הסובייטית על הצבא היפני בצפון-מזרח אסיה בשלב הסיום של המערכה הצבאית, שניהלו כוחות בעלות הברית נגד האימפריה היפנית.
המתקפה הסובייטית הפתיעה לחלוטין את ההנהגה היפנית וזעזעה אותה. לפחות לדעת מספר חוקרים הייתה לה השפעה משמעותית על החלטת יפן להסכים להיכנע ללא תנאי ב-14 באוגוסט 1945. יצוין כי לפיקוד הסובייטי היו תוכניות לפלוש לאי הצפוני של יפן, הוקאידו, לפני הפלישה האמריקאית המתוכננת לאי קיושו, אילו המלחמה הייתה נמשכת.
שמות המבצע

אף על פי שהקרבות השתרעו מעבר לשטחה הגאוגרפי של מנצ'וריה, עדיין נהוג לכנות את המתקפות המשולבות נגד שטחיה הצפוניים של הקיסרות היפנית בשם "קרב מנצ'וריה". עם זאת, המבצע נודע גם בשמות הקוד הסובייטים שניתנו לו: "מבצע סערת אוגוסט", "קרב מנצ'וקוו" ו"קרב צפון סין".
רקע היסטורי

בעקבות השתלטות יפן על מנצ'וריה בראשית שנות ה-30, והקמת מדינת בובות יפנית בשם "מנצ'וקוו" בשטח זה, נוצר גבול משותף בין האימפריה היפנית לבין ברית המועצות. סכסוכים טריטוריאליים סביב מיקום הגבולות בין ברית המועצות, והרפובליקה המונגולית (מונגוליה החיצונית), שהייתה שטח השפעה סובייטי, לבין השטחים שבשליטת יפן בצפון-מזרח סין, וחדירות של הצבא היפני לשטחי ברית המועצות ומונגוליה, שנערכו ביוזמה מקומית של מפקדים בצבא קוואנטונג היפני, הובילו לסדרה של תקריות גבול גדולות בין שני הצדדים בשנים 1938–1939. העימות הצבאי המוגבל בין יפן לברית המועצות הגיע לשיאו בקרב חלקין גול (מאי-ספטמבר 1939), במסגרתו הנחילו כוחות הצבא האדום, בפיקודו של גאורגי ז'וקוב, תבוסה מוחצת לצבא היפני. תבוסה ששמה קץ, לפחות זמנית, לשאיפות ההתפשטות של יפן צפונה, לשטחי ברית המועצות ומונגוליה.
המאורעות שהתרחשו באירופה ובמזרח הרחוק בשנת 1940, גרמו לברית המועצות וליפן לחתור לשיפור מערכת היחסים ביניהם. לאחר כיבוש צרפת וארצות השפלה על ידי גרמניה הנאצית, חששה ההנהגה הסובייטית שעימות צבאי קרוב עם גרמניה הוא בלתי נמנע, והייתה מעוניינת להבטיח את גבולה המזרחי במקרה כזה, כדי למנוע את הצורך לנהל מלחמה בשתי חזיתות. ההנהגה היפנית מצידה, הייתה מעוניינת להבטיח את גבולה הצפוני, בעקבות ההסתבכות של צבאה במלחמה מתמשכת ויקרה כנגד סין, והידרדרות יחסיה עם ארצות הברית כתוצאה מפלישתה לשטחי סין. שותפות האינטרסים הזמנית בין שני הצדדים הובילה לחתימת הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני במוסקבה ב-13 באפריל 1941. במסגרת ההסכם התחייבו שני הצדדים לקיים יחסי שלום וידידות ביניהם, ולשמור על נייטרליות במקרה של מלחמה בין אחד מהם לבין צד שלישי. ברית המועצות התחייבה לכבד את הריבונות והשלמות הטריטוריאלית של יפן ושל מנצ'וקוו, ואילו יפן התחייבה לנהוג באותו אופן כלפי שטחי ברית המועצות ומונגוליה. ההסכם הוגבל לתקופה של 5 שנים, והוסכם שאם אף צד לא יבקש לבטל אותו שנה לפני מועד פקיעתו, הוא יוארך אוטומטית ב-5 שנים נוספות.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית (שהייתה בעלת ברית של יפן במסגרת "ההסכם התלת-צדדי") לשטח ברית המועצות בסוף יוני 1941 שקלה ההנהגה היפנית לבטל באופן חד צדדי את הסכם הנייטרליות, ולנצל את המצב לצורך פלישה לשטחי ברית המועצות במזרח הרחוק. אולם זיכרון התבוסה שהנחיל הצבא האדום לצבא היפני בחלקין גול, וההחלטה להפנות את שאיפות ההתפשטות של יפן דרומה, לדרום-מזרח אסיה ולאגן המערבי של האוקיינוס השקט, גרמו לה להימנע מכך.
גם לאחר פרוץ המלחמה בין האימפריה היפנית לבין בעלות הברית המערביות (ארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה) בזירה הפסיפית בדצמבר 1941, והצטרפות ברית המועצות למחנה בעלות הברית, כתוצאה מפלישת הצבא הנאצי לשטחה, שמרו יפן וברית המועצות על הסכם הנייטרליות ביניהן, אף על פי שהשתייכו לשני המחנות היריבים במלחמת העולם השנייה. ההנהגה האמריקנית הייתה מעוניינת מאוד, שברית המועצות תצטרף למלחמה נגד האימפריה היפנית במזרח הרחוק, כדי להקל על הכנעת יפן, ולחסוך קורבנות לצבא ארצות הברית. במהלך ועידת טהראן בסוף 1943 הסכים סטלין להצטרף למלחמה נגד יפן במזרח הרחוק, אך רק לאחר סיום המלחמה נגד גרמניה הנאצית. בוועידת יאלטה בראשית 1945 חזר סטלין על התחייבות זו, והבטיח שברית המועצות תצטרף למלחמה נגד יפן לא יאוחר משלושה חודשים לאחר כניעת גרמניה וסיום המלחמה בזירה האירופאית. ב-5 באפריל 1945 הודיעה ברית המועצות באופן רשמי ליפן על כוונתה לבטל את הסכם הנייטרליות בין שתי המדינות, אך שר החוץ הסובייטי, מולוטוב, הבטיח לשגריר היפני שההסכם יישאר בתוקף עד למועד פקיעתו באפריל 1946. עובדה זו לא מנעה מברית המועצות להכריז מלחמה כנגד יפן ב-8 באוגוסט 1945.
הצדדים הלוחמים > ברית המועצות

המתקפה הסובייטית בוצעה על ידי פיקוד המזרח הרחוק של הצבא האדום תחת פיקודו של מרשל אלכסנדר ואסילבסקי, שכלל שלוש חזיתות:
חזית טרנסבאיקל בפיקוד מרשל רודיון מלינובסקי (נערכה מול מנגג'יאנג ומערב מנצ'וקוו):
הארמייה ה-17
הארמייה ה-36
הארמייה ה-39
הארמייה ה-53
ארמיית המשמר המשוריינת השישית
"הקבוצה הניידת" הסובייטית-מונגולית (כוח מעורב של פרשים, חי"ר ממוכן ושריון בסד"כ קורפוס מתוגבר)
ארמיית האוויר ה-12
חזית המזרח הרחוק הראשונה בפיקוד מרשל קיריל מרצקוב (נערכה מול מזרח מנצ'וקוו):
הארמייה ה-2
הארמייה ה-15
הארמייה ה-16
ארמיית האוויר התשיעית
הארמייה ה-35
חזית המזרח הרחוק השנייה בפיקוד גנרל מקסים פורקאייב (נערכה מול צפון מנצ'וקוו):
הארמייה ה-1
הארמייה ה-5
הארמייה ה-25
ארמיית האוויר העשירית
שייטת נהר אמור
סדר הכוחות הסובייטי כלל לפחות 80 דיוויזיות שבהן 1.5 מיליון חיילים, למעלה מ-5,500 טנקים ותותחים מתנייעים, 28,000 תותחים ו-4,300 מטוסים (מתוכם 3,700 מטוסי קו ראשון). הבעיות הלוגיסטיות המורכבות הכרוכות בהעברת אספקה לכוחות הלוחמים על פני מרחקים עצומים ובתנאי אקלים וקרקע קשים, גרמו לכך שלפחות שליש מהכוח הסובייטי עסק בשינוע האספקה. הצי הסובייטי במזרח הרחוק כלל 12 ספינות קרב, 78 צוללות, כלים אמפיביים ואת שייטת נהר אמור עם ספינות תותחים ומספר כלי שיט קטנים יותר. במהלך המבצע ערך הצי הסובייטי מספר מבצעים אמפיביים, וסייע בהעברת אספקה לכוחות המתקדמים, כשהוא מתבסס על הניסיון שנרכש בתמרונים ובמערכה בזירה הימית מול גרמניה.
הצדדים הלוחמים > יפן

הכוח שהעמיד הצבא הקיסרי היפני מול הסובייטים היה צבא קוואנטונג תחת פיקודו של גנרל אוצוזו יאמאדה. צבא קוואנטונג כלל את כוחות הכיבוש היפנים במנצ'וריה וקוריאה וכוחות עזר מקומיים, שגויסו בעיקר ממנצ'וריה וממונגוליה הפנימית (הסינית). הוא אורגן במסגרת שלוש ארמיות אזוריות (קבוצת ארמיות) ושתי ארמיות עצמאיות:
הארמייה האזורית הראשונה (צפון מזרח מנצ'וקוו):
הארמייה ה-3
הארמייה ה-5
הארמייה האזורית השלישית (דרום מערב מנצ'וקוו):
הארמייה ה-30
הארמייה ה-44
יחידות עצמאיות:
הארמייה ה-4 (בצפון מנצ'וריה)
הארמייה ה-34
צבא ההגנה של קוואנטונג (בשטח מנגז'יאנג)
הארמייה האזורית ה-17 (בקוריאה הצפונית, הועברה תחת פיקוד צבא קוואנטונג ביום הראשון של המתקפה הסובייטית).
הארמייה ה-58
כל ארמייה אזורית (בסדר כוחות דומה לארמייה בצבאות מערביים) כללה יחידות מפקדה ויחידות עזר, בנוסף לארמיות השדה (המקבילות לקורפוס מערבי) שהיו תחת פיקודה. בנוסף להן כלל צבא קוואנטונג גם כוח עזר עצמאי בשם "כוחות ההגנה של מנצ'וקוו" שמנה 40,000 חיילים סינים (בלתי מאומנים ובלתי מצוידים כראוי). הארמייה האזורית ה-17 הגנה על קוריאה (שהייתה המטרה הבאה של המתקפה הסובייטית לאחר מנצ'וריה).
צבא קוואנטונג בשטח מנצ'וריה ובקוריאה הצפונית כלל כ-950 אלף חיילים, מתוכם כ-715 אלף חיילים יפניים. הכוחות היפניים כללו 24 דיוויזיות חי"ר, 9 בריגדות מתוגברות עצמאיות (בסדר כוחות של דיוויזיה מוקטנת) ו-2 בריגדות משוריינות. כוחות העזר המנצ'ורים והמונגולים אורגנו במסגרת 8 דיוויזיות חי"ר, 12 דיוויזיות פרשים ו-14 בריגדות עצמאיות. הציוד הכבד שעמד לרשות צבא קוואנטונג כלל 1155 כלים משוריינים (טנקים קלים ומכוניות משוריינות), 6,700 תותחים ו-1,800 מטוסים (רובם מטוסי אימונים או מטוסים מדגמים מיושנים. רק כ-50 מטוסי קו ראשון). כ-280 אלף חיילים יפניים נוספים הוצבו בקוריאה הדרומית, בחלק הדרומי של האי סחלין ובאיים הקוריליים.
הצי הקיסרי היפני לא לקח חלק בהגנה על מנצ'וריה (פיקוד הצי התנגד לכיבוש צפון סין באופן עקבי מטעמים אסטרטגיים). רוב הכוח היפני סבל ממחסור בציוד כבד ומרמת מוכנות ירודה. חלק גדול מהציוד הכבד (טנקים ומטוסים) והיחידות הצבאיות המובחרות של צבא קוואנטונג הועברו דרומה לכוחות היפניים, שלחמו נגד כוחות ארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה בזירה הפסיפית. התוצאה המידית הייתה שמרבית היחידות של צבא קוואנטונג הוסבו ליחידות חי"ר קלות עם ניסיון וניידות מוגבלים. אף על פי שמרבית חומרי הגלם והתעשיות ששימשו את הכוחות היפנים בסין נמצאו במנצ'וריה, ההגנה על קוריאה קיבלה עדיפות ומרבית היחידות היפניות נערכו להגנה על הגבולות הצפוניים והמזרחיים של מנצ'וריה עם כוחות בסדר גודל מצומצם ומדולל במערב מנצ'וריה. הכוחות היפנים (שכללו טירונים רבים) היו רחוקים מלהוות יריב שווה כוחות לכוחות הצבא האדום בפיקוד המזרח הרחוק, שהיו בעלי ניסיון קרבי עשיר (לאחר ארבע שנות לחימה קשות בחזית הגרמנית) ונהנו מעליונות מספרית ואיכותית גדולה בטנקים, מטוסים וארטילריה.
עם זאת, הצבא היפני הוכיח עצמו כיריב אימתני בקרבות המגננה שניהל במהלך המערכה באוקיינוס השקט נגד בעלות הברית המערביות, אף על פי שבדרך כלל נמצא בנחיתות מספרית מול יריביו, עקב הקשיחות והאומץ שאפיינו את החיילים היפניים ונכונותם להמשיך להילחם עד לאיש האחרון.
מהלך הקרב

המבצע נוהל כפעולת מלקחיים משולבת קלאסית. באגף המערבי התקדם הצבא האדום דרך מדבריות והרי מונגוליה, הרחק ממסילות הרכבת ששימשו אותו לצורך אספקה. היפנים הופתעו לחלוטין ממהלך זה, שסתר את הדרך בה ניתחו את המהלכים הצבאיים הסובייטים ולכן נמצאו בעמדות לא מבוצרות בעת המתקפה. הכוחות היפנים סברו כי הפלישה לא תתרחש לפני חודש אוקטובר ולכן לא נערכו למגננה. המפקד היפני לא היה נוכח ב-18 השעות הראשונות ללחימה וקשר הרדיו עם היחידות הקדמיות נותק בשלבים הראשונים למתקפה.
בנאום רדיו ב-15 באוגוסט הכריז הקיסר הירוהיטו על כניעה ללא תנאי של יפן בהתאם להחלטות ועידת פוטסדאם, אולם המטכ"ל היפני לא העביר באופן מיידי את הוראת הכניעה לפיקוד צבא קוואנטונג, וגם לאחר קבלת ההוראה התעלמו ממנה חלק מהיחידות היפניות במנצ'וריה והמשיכו בלחימה עוד מספר ימים. הפסקת האש באזור נכנסה לתוקפה יום לאחר מכן כאשר הכוחות הסובייטים נמצאו כבר עמוק בשטחה של מנצ'וקוו. משהוכרזה הפסקת האש התקדמו הסובייטים באין מפריע וב-20 באוגוסט שלטו במוקדן, צ'אנגצ'ון וקיקיהאר. במקביל פלש הצבא האדום גם למנג'יאנג והשתלט על הבירה. קיסר מנצ'וקוו (שהיה גם הקיסר האחרון של סין), פויי, נשבה על ידי הצבא האדום.
ב-18 באוגוסט ניהלו הסובייטים במקביל מספר מבצעים אמפיביים: בקוריאה הצפונית, בסחלין ובאיי קוריל. היחידות הסובייטיות שהונחתו מהים הצליחו להשתלט על דרום האי סחלין ועל האיים הקוריליים, וכוננו בהם ריבונות סובייטית דה-פאקטו. היחידות שהונחתו בקוריאה הצפונית המתינו שכוחות הקרקע יחברו אליהם, אך התקדמותם של האחרונים נעצרה ליד נהר יאלו, בצפון חצי האי הקוריאני בשל חוסר יכולת לתספק את הכוחות המתקדמים (גם בדרך האוויר). הצבא האדום הצליח בסופו של דבר לבסס את שליטתו בחלק הצפוני של חצי האי, אך השאיפה להשתלט על קוריאה כולה לא התממשה, מאחר שכוחות אמריקאים הונחתו מהים באינצ'ון ב-8 בספטמבר, שישה ימים לאחר הכניעה הרשמית של יפן.
הפלישה לאי היפני הוקאידו שתוכננה על ידי הסובייטים מעולם לא יצאה אל הפועל.
חשיבות הקרב והשלכותיו

מבצע סערת אוגוסט, בשילוב הטלת פצצות האטום האמריקאיות על הירושימה ועל נגסאקי נועדו לשבור את הקיפאון הפוליטי ששרר ביפן ולהביא לכניעתה ללא תנאי. מטרתם העיקרית הייתה לגרום ליפנים להבין כי לא יוכלו להחזיק מעמד והפלישה לאיי יפן גופא תהפוך לבלתי נמנעת.
מנצ'וריה שנכבשה על ידי הסובייטים היוותה בסיס פעולה לכוחותיו של מאו דזה-דונג במהלך מלחמת האזרחים הסינית שהתחוללה לאחר מכן. למעשה, הצלחת המבצע במנצ'וריה שללה מהסובייטים את הזכות לקבל בסיסי צבא על אדמת סין (כפי שהובטח לה על ידי בעלות הברית) משום שכוחותיו של מאו גברו על צ'יאנג קאי שק, השתלטו על כל שטחה של סין וכוננו את הרפובליקה העממית של סין. עם זאת, לפני הנסיגה ממנצ'וריה בזזו הסובייטים חומרי גלם ומפעלי תעשייה, אותם העבירו לשטחי ברית המועצות שנהרסו במלחמה.
כפי שהוסכם מראש במהלך ועידת יאלטה, הכירו בעלות הברית המערביות בריבונות הסובייטית בשטחים שכבשה מיפן (סחלין ואיי קוריל) ובקיום "אינטרסים סובייטיים" בערי הנמל פורט-ארתור ודאירן, שהיוו צומתי מסילות רכבת בעלי חשיבות אסטרטגית, בתמורה להסכמת ברית המועצות להצטרף למלחמה נגד יפן. נמלים אלו ושטחים אחרים שנכבשו על ידי ברית המועצות בצפון-מזרח סין במהלך מבצע "סערת אוגוסט" הוחזרו בהדרגה לריבונות הרפובליקה העממית של סין עד לשנת 1955. עם זאת, סחלין ואיי קוריל נותרו בשליטת רוסיה עד ימינו.
על אף שצפון חצי האי הקוריאני נכבש על ידי הצבא האדום, הוא התקשה להחזיק בו לאור בעיות לוגיסטיות וכלכליות שהתעוררו - ולא הצליח לממש את תוכניותיו לכיבוש כל המדינה. עם נחיתת הכוחות האמריקאים בעיר אינצ'ון חולקה קוריאה דה פקטו לשתי מדינות וחמש שנים לאחר מכן פרצה מלחמת קוריאה.
ראו גם

מלחמת סין–יפן השנייה
הפלישה היפנית למנצ'וריה
לקריאה נוספת

Richard B. Frank, Downfall: The End of the Imperial Japanese Empire (Penguin, 2001 ISBN 0-14-100146-1)
Tsuyoshi Hasegawa, Racing the Enemy: Stalin, Truman, and the Surrender of Japan, Belknap Press. ISBN 0-674-01693-9.
הערות שוליים

↑  LTC David M. Glantz, "August Storm: The Soviet 1945 Strategic Offensive in Manchuria". Leavenworth Papers No. 7, Combat Studies Institute, February 1983, Fort Leavenworth Kansas.
↑  מאיר פעיל, "הפצצת הירושימה ונגסאקי - השיקולים המדיניים והאסטרטגיים של ארצות הברית", זמנים מס' 18/19 (אוניברסיטת תל אביב, 1985), עמ' 149–150 : אלכסנדר ורט, רוסיה במלחמה 1941-1945 (הוצאת "מערכות", 1968), כרך ב', עמ' 680-681.
| זירות ומערכות במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| הזירה האירופית | המערכה בפולין • מתקפת הסאר • המלחמה המדומה • המערכה בנורווגיה • המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה • הקרב על בריטניה • המערכה בבלקן • מבצע ברברוסה • החזית המזרחית • הזירה האיטלקית • החזית המערבית |  |
| המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט | מלחמת סין–יפן השנייה • המערכה באוקיינוס השקט • המערכה בדרום מערב האוקיינוס השקט • הזירה הדרום-מזרח אסייתית • מבצע סערת אוגוסט |  |
| הים התיכון, המזרח התיכון וצפון אפריקה | הקרב על הים התיכון • המערכה בצפון אפריקה • המערכה במזרח התיכון • המערכה במזרח אפריקה • המלחמה האנגלו–עיראקית • הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן |  |
| זירות ומערכות אחרות | המערכה באוקיינוס האטלנטי |  |
| מערכות שלא יצאו אל הפועל | מבצע טננבאום: כוונות לכיבוש שווייץ וליכטנשטיין • מבצע ארי-הים: כוונות לכיבוש בריטניה • מבצע איקרוס: כוונות לכיבוש איסלנד • כוונות לכיבוש היישוב היהודי בארץ ישראל (התוכנית לארץ ישראל שלאחר כיבוש • תוכנית המבצר האחרון) • מבצע גרין: כוונות לכיבוש אירלנד • מבצע הרקולס: כוונות לכיבוש מלטה • מבצע פליקס: כוונות לכיבוש ספרד וגיברלטר • מבצע נפילה: כוונות לכיבוש יפן |  |
תוכנית המתקפה הסובייטית במנצ'וריה בקווים כלליים
המתקפה הסובייטית במנצ'וריה, אוגוסט 1945
רפואה בשבת

בהלכות שבת, ישנם דינים מיוחדים הנוגעים לרפואה בשבת. חז"ל הבחינו בין כמה דרגות חולי.
ישנם דינים מיוחדים הנוגעים לעשיית אחת מל"ט מלאכות האסורות בשבת לצורך ריפוי החולה, וכן לעניין מתי הותרו איסורי דרבנן בעבור חולה. חז"ל אף גזרו ('גזירת שחיקת סממנים') איסור על אדם בריא לקחת תרופה מכל סוג שהוא, מחשש שיבוא לעבור על ידי זה על איסור מהתורה.