אלכסנדר סטיבנס
ראשית הקריירה

לאחר כמה שנים לא מאושרות בהן שימש כמורה בבית ספר, החל סטיבנס את לימודי המשפטים. ב-1834 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של ג'ורג'יה והחל קריירה מצליחה כעורך דין בקרופורדוויל. במהלך 32 שנות הקריירה שלו הוא רכש מוניטין של סניגור מיומן שייצג אנשים שהואשמו שלא בצדק. אף לא אחד מלקוחותיו שהואשם בעבירה שהעונש שנקבע עליה היה עונש מוות לא הורשע בדין. כשצבר את עושרו, החל סטיבנס ברכישת אדמות ועבדים. עם פרוץ מלחמת האזרחים היו בבעלותו 34 עבדים וכמה אלפי אקרים של אדמה. ב-1836 הוא נכנס לפוליטיקה ונבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה, שם הוא כיהן עד 1841. ב-1842 הוא נבחר לסנאט של ג'ורג'יה.
החל מה-2 באוקטובר 1843 ועד 3 במרץ 1859 כיהן סטיבנס כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית. כשהחל את כהונתו שם הוא נבחר כנציג המפלגה הוויגית, בבחירות מיוחדות שנערכו למלא מושב שהתפנה עקב התפטרותו של מארק א. קופר. מושב זה היה מושב כללי שייצג את ג'ורג'יה, שכן עד השנה שלאחר מכן לא היו במדינה מחוזות בחירה לבית הנבחרים. ב-1844 הוא נבחר מחדש כחבר המפלגה הוויגית מטעם המחוז השביעי של ג'ורג'יה ושוב בשנים 1846 ו-1848. ב-1851 הוא נבחר כחבר המפלגה היוניוניסטית ושוב ב-1853 מטעם המחוז השמיני. ב-1855 וב-1857 הוא נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית. כמחוקק ברמה הלאומית בשנים הגורליות שלפני מלחמת האזרחים, היה סטיבנס מעורב בכל המאבקים חוצי המפלגות. הוא החל כתומך מתון בעבדות, אך בהמשך קיבל את הרציונל הדרומי השולט שהגן על קיומו של מוסד העבדות.
עד מהרה דרך כוכבו של סטיבנס כאחד מהוויגים הדרומיים המובילים בבית. הוא צידד בסיפוחה של טקסס ב-1845. יחד עם חבריו למפלגה הוויגית, הוא התנגד בתקיפות למלחמת ארצות הברית–מקסיקו ובהמשך התנגד באותה תקיפות ל"הצעת וילמוט" שהייתה אמורה לאסור את הנהגתה של העבדות בטריטוריות שארצות הברית השתלטה עליהם במלחמה. מנגד, הוא גם עמד בראש חברי הבית שהגישו את "פשרת קלייטון", שהייתה אמורה למנוע את הנהגת העבדות בטריטוריית אורגון ולהשאיר את ההחלטה על העבדות בניו מקסיקו ובקליפורניה לבית המשפט העליון. בהמשך צעד זה כמעט וגרם למותו של סטיבנס כאשר הוא התווכח עם השופט פרנסיס ה. קון, שדקר אותו מספר פעמים בהתקף זעם. סטיבנס היה חזק יותר מתוקפו, אך הוא נותר בעמדת הגנה במהלך התקרית וסירב לחזור בו מעמדותיו גם במחיר חייו. רק התערבותם של חברים אחרים בבית הצילה אותו. פציעותיו של סטיבנס היו רציניות והוא שב לביתו שבקרופורדוויל כדי להחלים. לפני מותו של קון ב-1859 התפייסו השניים.
ב-1848 לקחו סטיבנס ועמיתו מג'ורג'יה, רוברט טומבס חלק במסע הבחירות של זאכרי טיילור לנשיאות. השניים התאכזבו וזעמו כאשר התברר שטיילור לא היה גמיש בנוגע להשלכות של פשרת 1850. סטיבנס וטומבס תמכו יחדיו בפשרה הזאת בין מדינות העבדות ומדינות החירות, אף על פי שהם התנגדו להחרגתה של העבדות בטריטוריות החדשות על בסיס הטעה ששטחים אלו שייכים לכל מדינות ארצות הברית. השניים שבו מוושינגטון אל ג'ורג'יה כדי להבטיח את התמיכה מבית. שניהם סייעו מאוד בניסוח ובאישור "מצע ג'ורג'יה" (אנ') אשר ליכד יוניוניסטים בכל רחבי "הדרום העמוק".
סטיבנס וטומבס לא היו רק בעלי ברית פוליטיים, אלא גם חברים בנפש כל ימי חייהם. סטיבנס תואר כ"אדם צעיר רגיש מאוד בעל הרגלים רציניים של לשאיפות כבירות, של גאווה שיסודה בעוני ובעיסוק חולני בעצמו", ניגוד "לטומבס הבריא, העשיר והעליז. אך חברות מוזרה זו החזיקה מעמד במשך כל ימי חייהם".
באותה עת כבר פרש סטיבנס משורות המפלגת הוויגית, שכן האגף הצפוני שלה לא קיבל את מרותה בנוגע לאינטרסים של הדרום. בג'ורג'יה הוא ייסד יחד עם טומבס והנציג הדמוקרטי האול קוב את "מפלגת האיחוד החוקתית" (אנ'). המפלגה סחפה את המדינה בהצבעה עבורה, ובפעם הראשונה, נבחר סטיבנס לקונגרס לא בתור ויגי. הוא בילה את שלוש השנים הבאות כיוניוניסט, ולמעשה כעצמאי. הוא התנגד נחרצות לפירוק המפלגה כאשר היא החלה להתפורר ב-1851. המציאות הפוליטית אילצה עד מהרה את היוניוניסטים הדמוקרטים במפלגה ליצור שוב שותפות עם המפלגה הלאומית ובאמצע 1852 השילוב של הדמוקרטים והוויגים הסתיים.
סוגיית הפרישה צצה שוב לחזית הדיון ב-1854, כאשר הסנאטור סטיבן דאגלס מאילינוי פעל לארגון טריטוריית נברסקה, שהייתה מצפון לקו פשרת מיזורי, במסגרת חוק קנזס נברסקה. חקיקה זו עוררה זעם בצפון שכן היא התייחסה לעקרון "ריבונות העם" כהפרה של פשרת מיזורי. אלמלא סטיבנס, החוק ככל הנראה לא היה עובר בבית הנבחרים. הוא עשה שימוש בשיטות אפלות ומאוחר תיאר את התקופה הזאת כ"תהילה הגדולה ביותר בחיי".
מנקודת זמן זו והלאה הצביע סטיבנס יחד עם הדמוקרטים. עד לאחר שנת 1855 לא ניתן היה להגדיר אותו כדמוקרט, ואפילו אז הוא מעולם לא הכריז על כך באופן רשמי. במעבר זה ניתק סטיבנס בצעד בלתי הפיך את קשריו עם עמיתיו לשעבר מהמפלגה הוויגית. כאשר התפרקה המפלגה הוויגית לאחר בחירות 1852, חברו כמה מהוויגים אל "תנועת שאינם יודעים דבר" קצרת הימים, אך סטיבנס התנגד בכל כוחו לתנועה זו בשל החשאיות שלה ובשל עמדותיה נגד המהגרים ונגד הקתולים.
על אף הגעתו המאוחרת של סטיבנס למפלגה הדמוקרטית, עד מהרה הוא תפס בה מעמד בכיר. הוא אף לקח על עצמו את ניהול זמני הדיון בבית הנבחרים מטעם הנשיא ג'יימס ביוקנן במהלך המאבק העקר על הפיכתה של טריטוריית קנזס למדינת עבדות על בסיס חוקת לקומפטון ב-1857. הוא היה פעיל מאוד בהכנת החוק שהציע לקנזס העברה של קרקעות פדרליות בתמורה להסכמתה לחוקת לקומפטון, הצעה שלא התקבלה.
בבחירות של 1858 סטיבנס לא התמודד על בחירתו מחדש לקונגרס. בשנתיים הבאות נשחקה הרגיעה בין הצדדים בנוגע לפרישה וסטיבנס היה יותר ויותר ביקורתי כלפי הקיצוניים בדרום. אף על פי שלמעשה כל הדרום בז לדאגלס כבוגד בזכויות הדרום בשל העובדה שהוא התנגד לחוקת לקומפטון והסתכסך עם הנשיא ביוקנן, שמר סטיבנס על יחסים טובים איתו ואף שימש כאחד האלקטורים מטעמו בבחירות לנשיאות ב-1860.
ב-14 בנובמבר 1860 נשא סטיבנס נאום, שכותרתו הייתה "טענותיו של פורש", ובו הוא אמר:
כאשר אני מביט סביבי ורואה את הרווחה שלנו בכל דבר, חקלאות, מסחר, אומנות, מדע ובכל תחום של החינוך, פיזי ומנטלי, לצד קידמה מוסרית ואת הקולג'ים שלנו, אני סבור, לנוכח פני תערוכה שכזאת, אם יותר לי, מבלי לאבד את העוצמה, או כל זכות חיונית, שעלינו להישאר באיחוד, זוהי חובתנו לעצמנו ולדורות הבאים. הבה לא נכנע כל כך מהר לפיתוי הזה. אבותינו הקדמונים, אבות הגזע האנושים, לא עמדו בפני פיתוי דומה כשהיו בגן העדן. הם הובלו אל האמונה שמצבם עשוי להיות טוב יותר – שעיניהם ייפקחו – ושהם יהיו כמו האלים. הם נכנעו בזמן לא טוב – במקום להפוך לאלים, הם רק הבחינו במערומיהם. אני מביט בארץ זו, עם המוסדות שלנו, כגן העדן של העולם.
ערב פרוץ מלחמת האזרחים יעץ סטיבנס להשהות כל פעולה צבאית כנגד ארצות הברית בפורט סאמטר ובפורט פיקנס כדי שהקונפדרציה תוכל לבנות את כוחה ולאגור משאבים.