רוקד עם זאבים
קבלה וביקורת > ייצוג הילידים והלבנים

רבים מבני שבטי הסו הגיעו להקרנות הבכורה, שכן רבים מהם הופיעו בסרט כשחקנים וכניצבים וסייעו להפקתו כיועצים. בשונה מסרטים אחרים שעוסקים בנושאים אלו, הוא התקבל באהדה בידי הילידיים. לצד זאת, עורר הסרט נוסטלגיה לחיים החופשיים והטבעיים שהיו לשבטים הילידיים של אמריקה בעבר, והעצים את הרכיב הילידי בזהותם של רבים מצאצאי השבטים. כדי להודות ליוצרים על העלאת הנושא למודעות, אימצו משפחות לקוטה את המפיק וילסון, ואת השחקנים מקדונל וקוסטנר. ילידים רבים ראו בסרט דיוקן סימפתי ורגיש של חייהם, בצורה שלא הוצגה על המסך הגדול בעבר. הודגש היפוך תפקידים – בעוד בעבר הוצגו הילדיים כנבלים או כפראים אכזריים בסרטי הקולנוע שבהם הופיעו, בסרט זה תופסים מקום זה הלבנים.
בביקורות רבות ניכרת הערכה לתיאור והצגת הילידים בסרט. הביקורות שיבחו את התצוגה החפה מקלישאות של הילידים בקרב הציבור הלבן ובקרב צופי הסרטים, בניגוד לדימוי הסטראוטיפי שהנחילה הצפייה במערבונים שקדמו לו. יצחק בן-נר כתב בביקורת עבור "מעריב", כי אף שהסרט לא חידש בכך הרבה, הוא מציג גישה "שוויונית והומאנית לאינדיאנים ולגורלם", ושקוסטנר "נזהר מלראות באינדיאנים המון אנונימי של צבועי־פנים, המסתערים בצווחות על אויביהם", וההיסטוריונית של מערב ארצות הברית, פטרישה נלסון לימריק, ראתה בסרט שינוי מהתיאור המקובל של האינדיאנים: "לאורך מרבית המאה ה-20, כאשר תקפו אינדיאנים את החיילים הרכובים, חשבו הצופים 'הו, לא!'. ב'רוקד עם זאבים', כאשר תוקפים האינדיאנים את הפרשים, חושב הקהל 'תודה לאל'". במאמר שפרסם בכתב העת האמריקאי "Film Quarterly" בשנת 1991, ניתח הפעיל האינדיאני והחוקר אדוארד קסטילו (אנ') את הסרט. הוא החשיב את תהליך הגילוי הרגיש של תרבות ילידית כמעלתו החשובה ביותר של הסרט. התסריט, הוא כותב, הוביל את הצופים להבנה ולאהדה של האינדיאנים, מבלי להטיף מוסר. כבר בקטע קצר שמראה את האנושיות של המשפחה האינדיאנית, השיג קוסטנר את מבוקשו כבמאי: להראות שהסרט אינו סובב סביב פוליטיקה, אלא סביב רגש והומניות. לדבריו, הדמויות בסרט הן מהנות ומגוונות.
לעומת זאת, גם ביקורת על צד זה של הסרט נשמעה. ב"אנטרטיינמנט ויקלי" כתב אוון גלייברמן שהסרט מתקשה להציג את האינדיאנים כבני אדם מפותחים, ושאל בתמיהה מדוע אין בסרט דמויות אינדיאניות אנוכיות או זועמות. האנתרופולוג האמריקאי מייקל דוריס כתב ב"ניו יורק טיימס" שהסרט עוסק ב"אינדיאנים", על כל המשמעות של המונח עבור האמריקאי הלבן – אדם סטואי וחד-גוני, אמיץ, נבזי לאויביו וטוב לחבריו – ולא "באנשים שהם במקרה גם אינדיאנים", ושזהו מכשול בדרכו של הסרט לגשר בין התרבויות. בתגובה לדבריו כתבה פולין אלמה כי הסרט הציג היטב את הסו, בין היתר כיוון שבפגישה שבטית החזיקו כמה מבני השבט בעמדות שונות לגבי דרך הפעולה הנחוצה. גם הינסון הבחין בביקורתו ב"וושינגטון פוסט" שקוסטנר העניק לכל אחת מהדמויות האינדיאניות זהות ברורה ומובחנת, והם "הכל מלבד פאגאנים חסרי-פנים". גם מן הצד השני נשמעה ביקורת, שלפיה ייצוג האינדיאנים רומנטי מדי: "דיוקן הסו, צמא הדם מכל שבטי האינדיאניים של המישורים ולא פציפיסטים או אנשי איכות הסביבה, הוא שקרי לכל דבר", כתב ריצ'רד גרנייה (אנ') הנאו-קונסרבטיבי ב"שיקגו טריביון".
כמה מבקרים לא היו מאושרים מהצורה שבה הוצגו האינדיאנים משבט הפאוני. קסטילו, שמציין את חוסר ההתלהבות בקהילה האינדיאנית מדרך ההצגה של הפאוני, כותב שהם צומצמו לדמויות שליליות וחד-ממדיות. למרות דמותם המורכבת המשתקפת בהיסטוריה, "קל מדי לפטור את האינדיאנים המושמצים האלה [המוצגים בסרט] כ'אינדיאנים רעים' סטראוטיפיים".
כמה מבקרים אמריקאיים מתחו ביקורת על דרך הצגתם של הלבנים בסרט. איימי דווס מכתב העת "וראייטי" כינתה את צורת הצגתם של חיילי האיחוד "אספסוף גס וברוטלי", שהקטע שבו הם מופיעים הוא החלק החלש ביותר ביצירה. גרנייה מציין שהסרט הוא "אנטי-לבן בצורה נחרצת, במרמה, ואפילו בצורה לא-לוגית". עבור קוסטנר, הוא ממשיך תוך שימוש במילת הגנאי ללבנים "Whitey" (וייטי), "הסו אציליים, הלבנים קטלניים"; "לבנים הורגים זאבים, סוסים, ביזונים, אינדיאנים. לבנים הורסים את הסביבה. לבנים מריחים רע". לדבריו, קוסטנר עוין את "אמריקה הלבנה". נציגים של קבוצות אינדיאנים הגיבו בזעם למאמר של גרנייה. ארדת' באקהולץ (Ardeth Buckholtz) משבט האוג'יבווה (אנ') העריכה שתגובתו נובעת מתפיסה של עליונות לבנה, וכתבה שדבריו "מתחת לכל ביקורת". לדבריה, בעייתו של גרנייה לא הייתה התיאור הרגיש של הסו, אלא תיאור ה"ווייטי" באור מדויק.