stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלך הלוחמים
המשחקים

המשחקים נקראו על שם השנה. במשחק של 1994 ניתן היה לבחור רק קבוצות ערוכות מראש, של שלושה לוחמים כל קבוצה, כשכל אחת מהקבוצות מייצגת מדינה: יפן, סין, ארצות הברית, ברזיל, מקסיקו, בריטניה, דרום קוריאה ואיטליה. כשלוחם אחד נופל השני ממשיך את הקרב. ה"בוס" הוא רוגאל ברנשטיין, מנהל הטורניר. רוב הקבוצות המשיכו גם למשחקים הבאים, בשינויים קלים.
במשחקים של 1995–1996 ניתן היה לערוך את הקבוצות.
החל מהמשחק של 1997 ניתן לבחור בין שני סגנונות משחק- "מתקדם" ו"אקסטרה". ב"מתקדם" אפשר ליצור תנועת "יאוש" של נזק כפול, וב"אקסטרה" ניתן להזיז את מד הכח ידנית תוך משחק.
המשחק של 1998 היה ללא סיפור רקע, וכלל כמעט את כל הלוחמים שהשתתפו במשחקים הקודמים, כולל רוגאל כ"בוס" שחזר מהמוות. ברגע שלוחם מסוים נופל מד הכח של המשחק עולה דרגה. בגרסה מתקדמת של המשחק, "ultimate match", נוסף סגנון נוסף, "ultimate", בו ניתן לערוך את הסגנון.
במשחק של 1999 ניתן היה לבחור ארבעה לוחמים, כשאחד מהם הוא "תוקף", כלומר יכול להיכנס למשחק לכמה שניות רק כדי לתת מכה מיוחדת.
במשחקים של 2000–2001 ניתן היה לבחור מתוך הארבעה כמה הם "תוקפים", ונוספה רמה נוספת של תנועת סופר-יאוש. המשחק של 2002 חזר למתכונת של 1998, וכמוהו גם לו לא היה סיפור רקע.
במשחק של 2003 נוספה רמת "יאוש של מנהיג", ואותה רק מנהיג השלישייה יכול לבצע. בנוסף לכך, ניתן היה להחליף לוחם באמצע הקרב, והקרב היה בעל סיבוב אחד ארוך. המשחק של 2004 הוא כמו 1998 ו-2002.
המשחקים > משחקי המשך

המשחקים הבאים היו בעלי שמות ולא שנים.
החל מ-2000 יצאו שלושה משחקים משותפים עם סטריט פייטר, בשם "SNK vs. Capcom". במשחק הראשון ניתן היה לבחור מספר של לוחמים כשסכום דרגות הקושי שלהם הוא ארבע. המשחק השני כלל כמה סגנונות משחק, שלושה מ-SNK ושלושה מ"סטריט פייטר אלפא 3". המשחק השלישי פותח על ידי SNK. במשחק הראשון השלבים הם גרסאות חדשות לשלבים מפורסמים מהמשחקים: הפגודה של ריו, הרכבת של טרי בוגארד על רקע דרום דקוטה, מקדש בודהה של סגאת בתאילנד, "פאו פאו קפה" במקסיקו של חבורת "art of fighting", מגדל גיס בפלורידה של גיס האוורד ועוד.
הסרט

בשנת 2010 יצא לאקרנים סרט המבוסס על הסדרה, ובעיקר על משחקי 95' עד 97', בבימויו של גורדון צ'אן, במאי הונג קונגי. בין השחקנים: שון פאריס (קיו קוסאנאגי), ריי פארק (רוגאל), דייוויד ליץ' (טרי בוגארד), ומגי קיו (מאי שיראנוי).
מוקד הסרט בעיר בוסטון, שם צ'יזורו היא הספונסרית של הטורניר, כמו במשחק של 1996, שמשוחק במימד מקביל. רוגאל גונב חפצי קסם שמקנים לו יכולת לעבור בין ממדים, משתלט על מימד הטורניר והורג לוחמים שנכנסים למימד. חבורת הגיבורים (ביניהם טרי ומאי, שבסרט הם סוכני CIA) מגייסת את קיו, חצי יפני, כדי למצוא חרב אגדית השייכת למשפחת אביו, סאיסיו, שסובל מנזק מוחי אחרי היתקלות עם רוגאל (כמו במשחק של 1995). רוגאל מנסה להשתלט על כח האורוצ'י אבל יורי מעיר בתוכו את הכח הזה (כמו במשחק של 1997) ורוגאל נהרג.
סדרת אנימציה

ב-2017 יצאה סדרת אנימציה סינית-מלזית בשם "מלך הלוחמים: גורל". הסדרה מבוססת על המשחק משנת 1994 ועל המשחק "Fatal fury".
סדרת אנימציה > פסקול הסדרה

נעימות מהמשחקים משולבים בסדרה:
המנגינה של יפן מהמשחק KoF96 בזמן "בפרק הבא".
המנגינה של סין מאותו משחק כששלישיית הפסיכו מופיעה לטורניר.
הנעימה של גיס הווארד ממשחקי "Fatal fury" כשטרי נלחם בו על גג המגדל, כמו במשחק מ-1991
המנגינה של רוגאל מהמשחק KoF98 כשטרי וקיו נלחמים בו
הקבוצות העיקריות

במהלך הסדרה היו שינויים רבים בהרכבים של הקבוצות. דמויות רבות הצטרפו לקבוצות מסוימות ואילו דמויות אחרות יצאו או עברו לקבוצה אחרת. ובנוסף קבוצות חדשות נוספו וחלק עזבו. בשני המשחקים הראשונים הקבוצות נקראו תחת שם המדינה ממנה הן מגיעות. אבל החל מהמשחק של 1996 שמות הקבוצות שונו מכיוון ששמות המדינות לא באמת מייצגות את הדמויות. למשל הקבוצה ממקסיקו, אף אחד מהלוחמים לא באמת הגיע ממקסיקו. ריו, יורי וטאקומה הם יפנים ורובט הוא ארגנטינאי. לכן שם הקבוצה שונה ל"ארט אוף פייטינג" מכיוון שכל הדמויות מהקבוצה הגיעו מסדרת משחקים זו.
קבוצת "הגיבורים", יפן: קיו קוסאנאגי, בנימרו ניקאידו, גורו דאימון (שלושתם מהעיר נגויה), צ'יזורו קאגורה, שינגו יבוקי, איורי יגאמי ומיה מונקו.
קבוצת "לוחמי הפסיכו", סין: את'נה אסאמיה, סייה קנסאו, צ'ין ג'נצו, באו, מומוקו.
קבוצת "לוחמי האיקרי", ברזיל/ארגנטינה: ראלף "פול" ג'ונס, קלארק "וינס" סטיל (גיבורי "לוחמי איקרי" ומאוחר יותר גם "מטאל סלאג"), היידרן, לאונה היידרן ווויפ.
קבוצת "פייטל פיורי": טרי בוגארד, אנדי בוגארד, ג'ו היגאשי.
קבוצת "ארט אוף פייטינג": ריו, יורי וטקומה סאקאזאקי, רוברט גרסיה (גיבורי משחקי "ארט אוף פייטינג")
"קבוצת הספורט", ארצות הברית: בריאן באטלר, ד' הכבד, לאקי גלאובר
"קבוצת הלוחמות": קינג (אנגליה), מאי שיראנוי, קאסומי טודו
קבוצת "הלוחמים מקוריאה": קים קאפוואן, צ'אנג כוהאן, צ'וי בוונג, ג'ון הון ומיילינג.
"קבוצת "הבוסים": גיס הווארד, וולפגנג קראוזר (גרמניה), "מר גדול" (ה"בוסים" של המשחקים הקודמים של SNK)
קבוצת "לוחמי האורוצ'י": ישירו ננקסה, כריס (שוודיה), שרמי (צרפת).
נייקלהרפה

נייקלהרפה (משוודית: Nyckelharpa ברבים: Nyckelharpor) הוא כלי קשת. פירוש שמו הוא כינור-קלידים. לכלי מערכת קלידי עץ לאורך צווארו השולטים בגובה הצליל המופק מהמיתרים, בדומה למנגנון הקיים בהארדי גארדי, אך בניגוד להארדי גארדי, מנגנים עליו באמצעות קשת. על פי רוב מנגנים בכלי כשהוא תלוי ברצועה מהכתף.
אופן האחיזה והנגינה המקובל בכלי
מקורו ההיסטורי של הכלי אינו ידוע, אך העדויות ההיסטוריות לגביו נפוצות בשוודיה יותר מאשר במקומות אחרים. העדות המוקדמת ביותר לגביו בשוודיה היא מתבליט המתוארך לסביבות שנת 1350 שנמצא בכנסיית קלונגה בגוטלנד. במאה ה-17 הפך הכלי לעממי ופופולרי במחוז אופלנד בשוודיה, והתפשט ברחבי המדינה במאות הבאות, כשבמאה ה-19 כבר הופיע בקונצרטים בסטוקהולם. בתחילת המאה ה-20 הפך לכלי אופיינו לצד הכינור עבור מוזיקה עממית שוודית, ויש הרואים בו כיום את כלי הנגינה הלאומי השוודי. הפריט העתיק ביותר של הכלי ששרד מתוארך לשנת 1526 והוא חלק מאוסף זורן שביישוב מורה.
עדות ראשונה על הכלי בתבליט בכנסיית קלונגה בגוטלנד, שוודיה. סביבות שנת 1350
תיעוד של הכלי מהפרסקו בפלאצו פובליקו שבסיינה, איטליה, 1408
מלבד שוודיה, תיאורים מוקדמים של הכלי נמצאו גם בדנמרק, באיטליה ומקומות נוספים באירופה. העדות המוקדמת ביותר היא בפרסקו מ-1408 של תדאו ברטולו בפאלאצו פובליקו שבסיינה, איטליה, המתאר מלאך מנגן בכינור-קלידים. המונח הגרמני, Schlüsselfidel ("כינור קלידים"), מוזכר בחיבור Theatrum Instrumentorum שנכתב בשנת 1620 על ידי נגן העוגב הגרמני מיכאל פראטוריוס (1571–1621).
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 פיתח אוגוסט בוהלין את הכלי, הפך אותו לכרומטי ושינה את הקשת לקשת ישרה, כשהוא מעצב את הכלי בצורה יותר כינורית. המלחין, נגן ויוצר של נייקלהרפור אריק סלהלשטורם השתמש בכלי וסייע להגביר את הפופולריות שלו באמצע המאה ה-20. בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 נרשמה התעוררות מחודשת בפופולריות של הנייקלהרפה, עם אמנים בולטים כמו מרקו אמברוסיני (איטליה וגרמניה), סטור סהלסטרום, פיטר פומה הדלונד ונילס נורדסטרום. המשך השכלול של הכלי תרם גם הוא לעלייה בפופולריות, כאשר בוני כלים כמו ז'אן קלוד קונדי ואנט אוסאן עסקו בפיתוחו.
אמיליו וילבלה מנגן על נייקלהרפה
בשנות ה-90 הוכרה המקלהרפה כאחד הכלים הנלמדים במחלקה למוזיקה עממית של הקולג' המלכותי למוזיקה בסטוקהולם (Kungliga Musikhögskolan). הוא השתלב במספר להקות כמו Väsen, Hedningarna, קבוצת המוזיקה העממית הפינית Hyperborea והלהקות השוודיות של מוזיקת העם Dråm ו-Nordman, ונעשה בו שימוש גם בהקשרים מוזיקליים שאינם סקנדינביים, למשל על ידי הנגנית הספרדית אנה אלקאיד, הזמרת והרב-אינסטרומנטליסטית האנגלית אנה טאם, וסנדרה שמיט מ-Storm Seeker.
לקריאה נוספת

הארדי גארדי
אדולף סאקס

| --- | --- |

 לידה:  6 בנובמבר 1814 דינאן, נאמור, בלגיה 
 פטירה:  7 בפברואר 1894 (בגיל 79) הרובע התשיעי של פריז, צרפת 
 ענף מדעי:  כלי נגינה 
 מקום מגורים:  בלגיה, צרפת
 מקום קבורה:  בית הקברות של מונמארטר 
 עיסוק:  בונה כלי נגינה
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון המלכותי של בריסל 
 מוסדות:  הקונסרבטואר של פריז 
 פרסים והוקרה:  אביר במסדר כתר האלון  אביר בלגיון הכבוד (1849) 
 תרומות עיקריות
 המציא מספר כלי נגינה כולל סקסופון
 
אנטואן-ז'וזף "אדולף" סאקס (Antoine-Joseph "Adolphe" Sax;‏ 6 בנובמבר 1814 – 7 בפברואר 1894) היה מפתח כלי נגינה בלגי וקלרניתן. ידוע במיוחד כממציא הסקסופון.
ביוגרפיה

סאקס נולד בדינאן שבוולוניה. אביו, שרל-ז'וזף סאקס, היה ממציא כלי נגינה בעצמו, שהכניס שינויים בקרן היער ופיתח אותה.
סאקס הרכיב את כלי הנגינה שלו בגיל צעיר מאוד, והציג לתחרות שני חלילים וקלרינט שהרכיב בעצמו כבר בגיל 15. לאחר מכן למד לנגן בכלים אלו בבית הספר המלכותי למוזיקה בבריסל. בשנת 1841 עבר להתגורר בפריז והחל לתכנן ולפתח כלי נגינה חדשים, אותם הציג בשנת 1844.
סאקס הציג את הסקסופון הראשון בשנת 1845, ורשם עליו פטנט ב-1 ביולי 1846. הוא פיתח אותו לאחר שקיבל הזמנה לכלי נגינה שיתאים לתהלוכות ולתזמורות. עם זאת, כיום הסקסופון נפוץ בעיקר בהרכבי ג'אז.
עקב בעיות של שמירת זכויות על פטנט והתדיינויות משפטיות, הוכרז סאקס פעמיים (בשנת 1856 ובשנת 1873) כפושט רגל. בין השנים 1853–1858 היה חולה בסרטן אך הצליח להבריא לחלוטין. נפטר בשנת 1894.
תמונתו הופיעה על שטר של 200 פרנק בלגי, ששימש עד החלפת הפרנק במטבע האירו בשנת 2002.
אוגוסטן אוז'ייה

| --- | --- |
 לידה:  1758 
 פטירה:  29 בינואר 1825 (בגיל 67 בערך) 
 מקום מגורים:  ליון 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 
אוגוסטן אוז'ייה (בצרפתית: François Augustin Marie Augier de Favas;‏ 15 בדצמבר 1758 - 29 בינואר 1825) היה מורה צרפתי, כומר קתולי ובוטנאי.
חיים וקריירה

אוז'ייה נולד בסן טרופה שבצרפת והיה חבר במסדר האורטוריאני (Oratorian) הצרפתי. הוא הוכשר בפריז והוסמך לכמורה ב-22 במאי 1789, ערב המהפכה הצרפתית. בתחילת הקריירה שלו, אוז'ייה לימד במוסדות אורטוריאניים שונים בצרפת, כולל קולג' דה טורנון בעמק הרון. לאחר מכן הקים וניהל פנימיות בסן-דונה-סיר-ל'הרבאס (Saint-Donat-sur-l'Herbasse) ובפרן (Peyrins).
בצד עבודתו בתור מורה, אוז'ייה היה גם סופר. הפרסום המפורסם ביותר שלו הוא "מאמר על סיווג חדש של צמחים" (Essai d'une nouvelle classification des végétaux), שפורסם בליון ב-1801.  המחקר מוקדש לטקסונומיה בוטנית, וכולל תרשים שיטתי המכונה "עץ בוטני" ("Arbre botanique"); הוא מצוטט בספרות בדרך כלל כתרשים עץ המשפחה המוכר ביותר של סדר טבעי, או אפילו כעץ האבולוציוני הראשון.
דיאגרמת העץ של אוז'ייה ידועה לקהילת המלומדים מאז 1983,  אך זהותו כמחבר ויוצר העץ נחשפה רק ב-2017.
אוז'ייה מת בכפר פרן (Peyrins),שבמחוז דרום (Drôme), בדרום צרפת.
פרסומים

Essai d'une nouvelle classification des végétaux. Lyon, Bruyset, 1801
Mémoire sur l'instruction publique, principalement sur l'enseignement de la langue latine. Valence, 1812
הערות שוליים

1 2 3 4  Petter Hellström, André Gilles & Marc Philippe (2017). "Life and works of Augustin Augier de Favas (1758–1825), author of "Arbre botanique" (1801)". Archives of Natural History. 44: 43–62. doi:10.3366/anh.2017.0413.
1 2  Hellström, Petter (2019). Trees of Knowledge. Science and the Shape of Genealogy (doctoral thesis). Uppsala: Acta Universitatis Upsalienses (באנגלית). Uppsala: Acta Universitatis Upsalienses.
↑  Augustin Augier (1801). Essai d'une nouvelle classification des végétaux : conforme à l'ordre que la nature paroît avoir suivi dans le règne végétal; d'ou résulte une méthode qui conduit a la connoissance des plantes & de leurs rapports naturels. Lyon: Bruyset Ainé et Comp.
↑  Stevens, Peter (1983). "Augustin Augier's "Arbre Botanique" (1801), a Remarkable Early Botanical Representation of the Natural System". Taxon. 32 (2): 203–211. doi:10.2307/1221972. JSTOR 1221972.
העץ הבוטני של אוז'ייה (Arbre botanique), מראשוני עצי החיים.
עשר אגורות (מטבע)

מטבע 10 אגורות הונפק בספטמבר 1985
עשר אגורות  הוא אחד מסדרת המטבעות של השקל החדש והיחיד מסדרת המטבעות של האגורה אשר נמצא בשימוש כיום, נכון לשנת 2024. בצד הנושא של המטבע מוטבעת מנורת שבעת קנים הלקוחה ממטבע פרוטה של מתתיהו אנטיגונוס השני החשמונאי 37 לפנה"ס. מטבע עשר האגורות הוא המטבע בעל הסכום הקטן ביותר המשמש כהילך חוקי בישראל.
המטבע שוקל 4 גרם, קוטרו 22 מ"מ והוא עשוי סגסוגת שתרכובתה 92% נחושת, 6% אלומיניום ו-2% ניקל.
נכון לשנת 2011, מעל מחצית מהמטבעות במחזור בישראל - כ-900,000,000 מטבעות, הם של עשר אגורות.
עיצוב ומשמעותו

עיצוב צד הנושא של המטבע נעשה כבר בשנת 1984 בידי נתן קרפ, ושימש כצד הנושא של המטבע 100 שקלים (ישנים). את צד הערך עיצב גבי נוימן.
עם החלפת השקל בשקל החדש, בסוף שנת 1985, הועתק העיצוב למטבע של 10 אגורות (0.1 שקל חדש) שהיה שווה בערכו ל-100 שקלים ישנים. במקביל אומץ העיצוב כסמלו של בנק ישראל.
עיצוב צד הנושא של המטבע היה מוקד לסערה תקשורתית ב־26 במאי 1990. במסיבת עיתונאים שערך בז'נבה, טען ראש אש"ף יאסר ערפאת כי המטבע מראה את שאיפות ההתפשטות של ישראל על פני שטחים נרחבים במזרח התיכון. טענתו התבססה על כך שצד הנושא כולל שרטוט של מנורת שבעת הקנים על גבי צללית ששוליה מזכירים את צורת קו החוף של ארץ ישראל. ערפאת טען כי הצללית היא מעין מפה של "ארץ ישראל השלמה", והמנורה מסמלת את רצונה של ישראל להשתלט על השטח המתואר במפה, הכולל גם את ירדן ועיראק. סגן שר החוץ, בנימין נתניהו, הגיב לטענותיו של ערפאת וציין שמדובר בעותק של מטבע יהודי עתיק מתקופת המלך אנטיגונוס, שאת המקור שלו ניתן למצוא במוזיאון בישראל, ועקב עתיקותו צורתו אינה עגולה. נתניהו המשיך בהצגת סמל אש"ף, המציג את גבולות המנדט הבריטי תחת הדגל הפלסטיני, וטען כי מסמל זה אפשר ללמוד שאש"ף מבקש לכונן את המדינה הפלסטינית במקומה של מדינת ישראל.
גלריה

מטבע 100 שקלים (ישנים) מ-1984.
במטבעות משנת הטבעה ה'תשס"ז יש בצד הערך של המטבע 19 רכסים ארוכים במקום 38. צידו השני של המטבע נשאר זהה.
מטבע 10 אגורות עם חנוכייה. הונפק לכבוד חנוכה ה'תשנ"ב.
לקריאה נוספת

יעקב משורר, הצד השלישי של המטבע, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשס"ו-2006, עמ' 167.
הערות שוליים

↑  ראו בסדרת המטבע הנוכחית, מעות - סדרת האגורות והשקל החדש, 10 אגורות באתר בנק ישראל
↑  ואדים סבידרסקי, על רקע התייקרות המתכת בעולם: בנק ישראל מגבש תוכנית להחלפת סדרת המטבעות, באתר TheMarker‏, 21 באפריל 2011
↑  סדרת השקל, התש"מ-1980 - מעות, באתר בנק ישראל
↑  תמר גולן, עימות נתניהו־ערפאת בז'נווה על הכסף הקטן ומפת ישראל, מעריב, 27 במאי 1990
מטבע של מתתיהו אנטיגונוס השני, עליו מוטבע סמל המנורה. על מטבעות 100 השקלים הישנים ועשר האגורות המודרניים מוטבעת צורת מטבע מטיפוס עתיק זה
פאולוס הרביעי

פאולוס הרביעי (28 ביוני 1476 – 18 באוגוסט 1559) היה אפיפיור מ-1555 עד מותו ב-1559.
וסלי סנייפס

| --- | --- |

וסלי סנייפס בכנס "קומיק-קון" בסן דייגו, יולי 2018
 לידה:  31 ביולי 1962 (בן 62) אורלנדו, פלורידה
 שם לידה:  Wesley Trent Snipes 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1986 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה של ניו יורק בפרצ'ייס  אוניברסיטת המדינה של ניו יורק  תיכון לגארדיה  Jones High School 
 בן או בת זוג:  Nakyung Park 
 פרסים והוקרה:  גביע וולפי לשחקן הטוב ביותר (1997)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
ווסלי טרנט סנייפס (באנגלית: Wesley Trent Snipes; נולד ב-31 ביולי 1962 באורלנדו) הוא שחקן, מפיק קולנוע ואמן לחימה אמריקאי.
ביוגרפיה

סנייפס נולד באורלנדו, פלורידה, בנם של מריאן, עוזרת הוראה ווסלי, מהנדס תעופה. הוא גדל עם אימו ברובע הברונקס, ניו יורק.
לקראת סיום לימודי התיכון, הוא שב להתגורר באורלנדו. ולאחר מכן חזר שוב לניו יורק ללמוד באוניברסיטה.
קריירה

בשנת 1984, התארח סנייפס בסדרה "כל ילדיי". ב-1985, בגיל 23, סנייפס התגלה על ידי סוכן במהלך תחרות. ב-1986, הוא שיחק בסרט "רחובות של זהב" וגילם שחקן בייסבול בסרט "גברתי המאמן" לצד גולדי הון. באותה שנה התארח בפרק בסדרה "מיאמי מחלק מוסר".
בשנת 1987 הופיע סנייפס בווידאו קליפ של מייקל ג'קסון,"Bad", בתור מנהיג כנופיה. בעקבות הצלחת הווידאו קליפ, לוהק סנייפס באותה שנה לסרט "טיפול נמרץ".
בשנת 1989, הוא שיחק ב"ליגה לאומית" לצד צ'ארלי שין.
בשנת 1991, שיחק בסרט "עיר החטאים"  בתפקיד סוחר סמים ובאותה השנה השתתף בסרטו של ספייק לי "קדחת הג'ונגל". 
פריצת הדרך הגדולה של סנייפס הייתה בשנת 1992 בסרט "גברים לבנים אינם יכולים" והמותחן "נוסע 57". ב-1993, כיכב בסרט "איש ההרס" לצד סילבסטר סטאלון. סנייפס המשיך לשחק בסרטים רבים, לעיתים כנבל ולעיתים כגיבור. בשנת 1995, שיחק בסרט "כמו אוויר לנשימה" לצד ויטני יוסטון וב"רכבת הכסף" לצד ג'ניפר לופז".
בשנת 1998, החל לשחק בסדרת סרטי הפעולה "בלייד", בהם גילם את דמות הגיבור.
ב-2000 שיחק בדרמת טלוויזיה של HBO "מעשי היעלמות" לצד רג'ינה הול. ב-2001, הפיק את הסדרה "ד"ר בן". במהלך שנת 2005 שיחק בסרטים "7 שניות" ו"כאוס". באותה שנה, תוכנן קרב פנים אל פנים בינו לבין ג'ו רוגאן שבסופו של דבר לא התקיים. 
בשנת 2007 יצא הסרט "חוזה להרוג" בו כיכב סנייפס כצלף לשעבר שחוזר למשימה אחרונה בה הוא נקלע לסיבוכים רבים והיחידה שיכולה לעזור לו היא ילדה בת 12, עוד באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי ב"אומנות המלחמה: בגידה". ב-2009 שיחק את דמותו של קזנובה ב"רחובות ברוקלין".
בשנת 2010, שיחק בסרט "משחק המוות" את דמותו של הסוכן מרקוס. ב-2012, שיחק ב"נידוני הגרדום". בשנת 2014 השתתף בסרט "בלתי נשכחים 3". בשנת 2015, סנייפס השתתף בסרטו של ספייק לי "שיראק" (Chi-Raq).
בשנת 2019 שיחק בסרט מקורי של נטפליקס "קוראים לי דולמייט" בכיכובו של אדי מרפי, והתארח בסדרה הקומית "מה שקורה בצללים". 
בשנת 2020 שיחק בסרטו של ריזה "עיר רצחנית".
בשנת 2021, שיחק בסרט "מגלה את אמריקה 2" בכיכובו של אדי מרפי, וכיכב בתפקיד הראשי במיני-סדרת הדרמה "סיפור אמיתי" של שירות הזרמת המדיה נטפליקס לצדו של קווין הארט.
בשנת 2023 כיכב בסרט הקומדיה "בחזרה לווגאס" (אנ') על מופע חשפנות של גברים בגיל העמידה.
חיים אישיים

סנייפס מתאמן באמנויות לחימה מגיל 12, בעל חגורה שחורה דאן 5 בקראטה שוטוקאן ודאן 2 בהפקידו.
סנייפס, שנולד נוצרי, התאסלם ב-1978 ובשנת 1988 עזב את האסלאם.
סנייפס ניהל בעבר מערכות יחסים עם השחקניות האלי ברי, ג'יידה פינקט-סמית' וג'ניפר לופז. בשנים 1985–1990 היה נשוי לאפריל סנייפס, שהביאה לעולם את בנו הראשון. ב-2003 התחתן עם הציירת נקיונג "ניקי" פארק. לזוג נולדו 4 ילדים, מאוחר יותר התגרש הזוג.
ב-12 באוקטובר 2006 הואשם סנייפס בהעלמות מס. בהתחלה הוא הצליח למשוך את צו המעצר נגדו, אבל לבסוף כעבור כחודשיים, ב-8 בדצמבר, הוא נכנס למעצר בפלורידה. ב-24 באפריל 2008 נשפט סנייפס לשלוש שנות מאסר. הוא נכנס לכלא בסוף 2010 ושוחרר באפריל 2013.
הערות שוליים

↑  וסלי סנייפס משתחרר מהכלא אתר CNN מתאריך 07/04/2013
| פרס NAACP Image לשחקן יוצא מן הכלל בסרט קולנוע |
| --- | --- | --- |
| 1969–1999 | ריימונד סיינט ז'אק (1969) • ג'ים בראון (1970) • דונלד סאת'רלנד (1971) • בילי די ויליאמס (1972) • ברני קייסי (1974) • ג'יימס ארל ג'ונס (1975) • ביל קוסבי (1976) • בילי די ויליאמס (1977) • פול וינפילד (1978) • מייקל ג'קסון (1979) • לוואר ברטון (1980) • ריצ'רד פריור (1981) • לואיס גוסט ג'וניור. (1982) • אדי מרפי (1983) • פרינס (1984) • אדולף סיזר (1985) • גרגורי היינס (1986) • דני גלובר (1987) • דנזל וושינגטון (1988) • מורגן פרימן (1989) • מורגן פרימן (1990) • וסלי סנייפס (1992) • דנזל וושינגטון (1993) • דנזל וושינגטון (1994) • דנזל וושינגטון (1996) • דנזל וושינגטון (1997) • דג'ימון הונסו (1998) • דני גלובר (1999) |  |
| 2000–היום | דנזל וושינגטון (2000) • דנזל וושינגטון (2001) • דנזל וושינגטון (2002) • דנזל וושינגטון (2003) • קובה גודינג ג'וניור. (2004) • ג'יימי פוקס (2005) • סמואל ל. ג'קסון (2006) • פורסט ויטאקר (2007) • דנזל וושינגטון (2008) • ויל סמית' (2009) • מורגן פרימן (2010) • דנזל וושינגטון (2011) • לאז אלונזו (2012) • דנזל וושינגטון (2013) • פורסט ויטאקר (2014) • דייוויד אוילאו (2015) • מייקל בי. ג'ורדן (2016) • דנזל וושינגטון (2017) • דניאל קלויה (2018) • צ'דוויק בוזמן (2019) • מייקל בי. ג'ורדן (2020) • צ'דוויק בוזמן (2021) • ויל סמית' (2022) • ויל סמית' (2023) • קולמן דומינגו (2024) |  |
| פרס Black Reel להופעת המשנה הטובה ביותר |
| --- | --- | --- |
| שחקן המשנה הטובה ביותר (2000–2022) | מייקל קלארק דאנקן (2000) • דון צ'ידל (2001) • ג'יימי פוקס (2002) • דניס הייסברט (2003) • דג'ימון הונסו (2004) • ג'יימי פוקס (2005) • טרנס הווארד (2006) • דג'ימון הונסו (2007) • ג'פרי רייט (2008) • אנתוני מאקי (2010) • וסלי סנייפס (2011) • דון צ'ידל (2012) • סמואל ל. ג'קסון (2013) • ברקהאד עבדי (2014) • ונדל פירס (2015) • אידריס אלבה (2016) • מהרשלה עלי (2017) • ג'ייסון מיטצ'ל (2018) • מייקל בי. ג'ורדן (2019) • וסלי סנייפס (2020) • דניאל קלויה (2021) • קולמן דומינגו (2022) |  |
| שחקניה המשנה הטובה ביותר (2000–2022) | אריקה באדו (2000) • גבריאל יוניון (2001) • נונה גיי (2002) • קווין לטיפה (2003) • אנה דיווייר סמית' (2004) • שרון וורן (2005) • טראג'י פ. הנסון (2006) • ג'ניפר הדסון (2007) • ויולה דייוויס (2008) • מוניק (2010) • פלישיה רשאד (2011) • אוקטביה ספנסר (2012) • נעמי האריס (2013) • לופיטה ניונגו (2014) • כרמן אג'וגו (2015) • טסה תומפסון (2016) • ויולה דייוויס (2017) • טיפאני האדיש (2018) • רג'ינה קינג (2019) • דוויין ג'וי רנדולף (2020) • דומיניק פישבק (2021) • אונג'נו אליס (2022) |  |
| להופעת המשנה הטוב ביותר (2023–הווה) | דניאל ברוקס (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007443747005171  PLWABN: 9810631244705606  BNE: XX1109886  BnF: cb13951401v (data)  CANTIC: a11740851  GND: 121899497  ISNI: 0000 0001 1475 1209  LCCN: n93025308  MusicBrainz: 24f3b408-214d-47f1-b5b0-6378a4ba53d4  NKC: xx0044864  NTA: 094496900  SNAC: w6d22thn  SUDOC: 070403767  VIAF: 74043258   WorldCat (עם VIAF): 74043258
שאול עבדאללה יוסף

אין תמונה חופשית
שאול עבדאללה יוסף (26 בדצמבר 1849, בגדאד - 10 באוגוסט 1906, הונג קונג) היה משכיל עברי, משורר וחוקר שירה יהודי-בגדאדי שחי ועסק במסחר בהונג קונג. חיבוריו בחקר השירה העברית בימי הביניים זיכו אותו בפרסום רב בקרב מלומדים בזמנו.
קורות חיים

נולד בבגדאד שבעיראק בשנת 1849 למשפחה מיוחסת. אביו היה אחיה של פרחה (פלורה) ששון, אשתו של דוד ששון, סוחר יהודי-בגדאדי עשיר שזכה להצלחה רבה בהודו. אמו הייתה בת למשפחת יהודה, משפחה יהודית-בגדאדית ידועה.
בילדותו קיבל חינוך מסורתי בבגדאד והשתלם היטב בעברית, ערבית ומעט בצרפתית ובאנגלית. בגיל 18 נסע למומבאי שבהודו, וכדי לשפר את ידיעותיו באנגלית למד בבית הספר שייסד דוד ששון בעיר. לאחר שהשלים את לימודיו החל לעבוד בחברת המסחר של דוד ששון ובניו. בשנת 1872 נשא לאישה את סופיה גבאי, בת למשפחת סוחרים עשירה. בשנת 1876 נסע למזרח סין בשליחות עסקית של חברת משפחת ששון. עם שובו להודו בשנת 1878 ניסה להקים עסק מסחר עצמאי, אך לא זכה להצלחה ובשנת 1882 החליט לסגור את העסק ולעבור עם אשתו להונג קונג. בעזרת בני משפחתה של אשתו הוא החל לעבוד כחלפן כספים וברוקר, וכך עשה פרנסתו בשארית ימיו.
במקביל לעיסוקיו המקצועיים, בהם לא מצא עניין רב, עסק בחקר שירת ימי הביניים של יהדות ספרד. שמו כחוקר התפרסם לאחר מאמרים שפרסם בכתבי עת עבריים כגון הצפירה, החבצלת, הלבנון והמבשר. יוסף עשה שימוש בידע הרב שלו בערבית ובשירה הערבית כדי לבאר את שיריהם העבריים של משוררי ספרד, ולא נרתע מלהשתמש בלשון ביקורת חריפה כלפי חוקרים בני זמנו שלדעתו גילו חוסר הבנה בפירושיהם לשירים. הוא עצמו חיבר שירה עברית וכן תרגם שירים מערבית. מלבד כתיבתו לעיתונים העבריים השונים, יוסף חיבר מספר ספרים: שניים מספריו פורסמו לאחר מותו על ידי שמואל קרויס, בהם הספר "גבעת שאול" ובו ביאור ופרשנות ל-138 שירי חול של ר' יהודה הלוי והספר "משבצת התרשיש" ובו ביאור ופרשנות לשיריו של ר' משה אבן עזרא. בנוסף הוא איתר כתב יד של דיוואן השירה של טודרוס בן יהודה אבולעפיה בן המאה ה-13, "גן המשלים והחידות", העתיק והכין אותו לפרסום. הדיוואן הוצא לאור בשתי מהדורות: הראשונה הוצאה לאור בלונדון על ידי איש חכמת ישראל ברומניה, משה גסטר, ונדפסה בשתי הדפסות, ב-1889 וב-1926, והשנייה הוצאה לאור בירושלים על ידי דוד ילין בשנת 1932. ספרים נוספים פרי עטו, ובהם פרשנות לספר תהילים וחיבור בשם "משא בערב" (על השפעת השירה הערבית על משוררי ימי הביניים), נשארו בכתב יד ולא ראו דפוס.
מלבד כתביו בעברית, יוסף היה תורם עיקרי לעיתונים בערבית יהודית שיצאו לאור בכלכותא, ובמיוחד לעיתון "פרח" ולאחריו לעיתון "מגיד מישרים" (1890-1901, בעריכת ר' שלמה תווינא). כמה ממאמריו בעיתונים אלו, בהם מאמר ביקורת חריף שפרסם על שיריו של החכם היהודי-בגדאדי ר' ששון ישראל, עוררו מחלוקת רבה ומאמרים רבים פורסמו בתגובה להם. במאמרו מנה יוסף למעלה מ-50 השגות על הדקדוק העברי והמליצות באחד משיריו של ר' ששון ישראל. בהשקפתו של יוסף השירה העברית בת זמנו, במערב ובמזרח, הייתה ירודה ולקויה ביחס לשירה העברית של משוררי ספרד בימי הביניים. הוא חיבר שיר המקונן על כך בשם "לשון המשוררים אבלה ונבלה", אך עורך עיתון "הצפירה" נחום סוקולוב לא ניאות לפרסמו.
יוסף נפטר באופן פתאומי כתוצאה מזיהום בשנת 1906, בגיל 57, וכך נקטעו רבים ממפעליו המחקריים והספרותיים בראשיתם. דוד ילין חיבר ביוגרפיה אודותיו שיצאה לאור בשנת 1936.
מספריו

שאול בן עבדאללה יוסף, גבעת שאול, הביא לדפוס: שמואל קרויס, וינה: דפוס אונגער, 1923, באתר היברובוקס
שאול בן עבדאללה יוסף, משבצת תרשיש, הביא לדפוס: שמואל קרויס, וינה, 1926, באתר היברובוקס
טודרוס אבולעפיה, גן המשלים והחידות, מעתיק: שאול עבדאללה יוסף, מהדיר ועורך: דוד ילין, ירושלים: דפוס הספר, חלק ראשון (1932), באתר היברובוקס, חלק שני (1934)
לקריאה נוספת

דוד ילין, שאול עבדאללה יוסף: בתור סופר, חוקר, משורר משכיל ומפיץ השכלה על פי כתביו, ירושלים: דפוס ווייס, 1936.
לב חקק, ניצני היצירה העברית בבבל, מרכז מורשת יהדות בבל, 2003, עמ' 82-94.
אברהם בן-יעקב, יהודי בבל בתפוצות, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשמ"ה, עמ' 386-400.
משה ש. שבת, ישיבות בגדאד - התהוותן והשפעתן לדורות, כרך א, תשע"ו, עמ' 324; הנ"ל, נספחים ומקורות, תשע"ט, עמ' 808-811.
Yuval Evri & Almog Behar "Between East and West: controversies over the modernization of Hebrew culture in the works of Shaul Abdallah Yosef and Ariel Bension" in Journal of Modern Jewish Studies. 2017, Vol 16 (2).
הערות שוליים

↑  לב חקק, ניצני היצירה העברית בבבל, מרכז מורשת יהדות בבל, 2003, עמ' 82-94.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310296105171  GND: 136747523  ISNI: 0000 0000 6299 0151  LCCN: n80014340  NLA: 35707925  NTA: 141706899  VcBA: 495/192720  VIAF: 16061250   WorldCat (עם VIAF): 16061250
אשם תורם כהגנה יחסית

דוקטרינת האשם התורם היחסי היא דוקטרינה הקובעת שהגנת אשם תורם מקטינה באופן יחסי את החבות של המזיק בדיני נזיקין, בהתאם לעצמת האשם התורם. על פי הדוקטרינה, הגנת האשם התורם אינה פוטרת את המזיק מחבותו באופן מוחלט כלפי הניזוק, אלא מצמצמת את חובת הפיצוי אותה חב המזיק לניזוק.