ג'ייקוב המבלין
מלחמת יוטה וטבח מאונטיין מדוז

באוגוסט 1857 מינה בריגהם יאנג את המבלין לנשיא המיסיון המורמוני אל האינדיאנים בסנטה קלרה. במכתב אל המבלין כתב יאנג: "המשך במדיניות הפיוס כלפי האינדיאנים כפי שציוותי תמיד, ושאף באמצעות תורתם של הצדיקים לרכוש את אהבתם וביטחונם בכך. הימנע מהבטחות שאינך בטוח כי תוכל לקיים; ושאף לאחד את ליבותיהם של האחים במיסיון זה, ותן לכול מי שתחת ניהולך להתאחד בעבותות האהבה והאחדות". ביולי של אותה שנה נודע ליאנג כי צבא ארצות הברית מתקרב לאחר שהצטווה לפלוש לטריטוריית יוטה על מנת לדכא "מרד" בין המורמונים. כשהוא חוזה את המאורעות שכונו אחר-כך מלחמת יוטה, הורה יאנג להמבלין "שלא להרשות לאחים להיפרד מרוביהם ותחמושתם, אלא לשמור אותם לשעת צורך". הוא כתב להמבלין שהאינדיאנים "חייבים ללמוד לעזור לנו או שארצות הברית תהרוג את כולנו".
בשלהי אוגוסט נסע המבלין לסולט לייק סיטי יחד עם ג'ורג' א. סמית, שנשלח למושבות המורמוניות הדרומיות להזהיר בפני הצבא האמריקני ההולך ומתקרב והמליץ בפני המתיישבים המורמונים שלא לסחור עם המהגרים שאינם מורמונים שעברו דרך שטחם בדרכם לקליפורניה. בקורן קריק (Corn Creek) סמוך לפילמור (Fillmore), נתקלו סמית, המבלין ותאלס הסקל בחבורת בייקר-פנצ'ר, שיירת עגלות בדרכה מארקנסו לקליפורניה. המבלין הציע להם שהם יחנו בהמשך הדרך דרומה במאונטיין מדוז (Mountain Meadows) (מילולית "שדות האחו ההרריים") ביוטה, עמק הררי שהיו בו מים ומרעה לסוסים ושלהמבלין הייתה חווה במקום. האתר שימש נקודת עצירה מסורתית לשיירות העגלות בשביל הספרדי הישן מניו מקסיקו לקליפורניה, והן נהגו לשהות בעמק כמה ימים כהכנה לפני חציית מדבר מוהאבי.
המבלין וחבורתו המשיכו הלאה לסולט לייק סיטי, שם שהה כשבוע בערך "לנהל עסקי אינדיאנים ולקחת את אשתו השלישית". "עסקי אינדיאנים" אלו כללו ליווי משלחת של פאיוט דרומיים לפגוש את מנהיגי הכנסייה המורמונית. המבלין דיווח אחר-כך שנאמר לו בסולט לייק סיטי כי בני חבורת בייקר-פנצ'ר "התנהגו רע" וכי הם "שדדו תרנגולות והיו אשמים באי סדרים אחרים, והשתמשו בשפה פוגענית כלפי מי שנזפו בהם. דווח כי הם איימו, שכאשר הצבא יגיע לקצה הצפוני של הטריטוריה, הם ייקחו ציוד מההתיישבויות החלשות שבדרום".
על פי עדות אחת היה המבלין בדרכו הביתה ונפגש באלברט, בנו האינדיאני המאומץ, שסיפר לו על הזוועה של הטבח של בני חבורת בייקר-פנצ'ר בטבח מאונטיין מדוז הידוע לשמצה. למעשה בדרכו דרומה הוא גם פגש בג'ון דויל לי שהיה בדרכו לסולט לייק סיטי. הן באוטוביוגרפיה שלו, והן בעדותו במשפט השני של לי אחרי הטבח, טען המבלין שלחרדתו שמע את לי מודה על חלקו ברציחות יחד עם מורמונים אחרים, אף שתלה את האשמה בהתקפה על בני הפאיוט. רבים מאמינים לתיאור של המבלין על הפגישה עם לי משום שהמבלין היה ידוע ביושרו. פרופסור אלמון תומפסון (Almon Harris Thompson) מהסקר הגאולוגי של ארצות הברית אמר פעם: "אני מוכן להפקיד את כספי, חיי וכבודי בידי ג'ייקוב המבלין ביודעי כי כולם יהיו בטוחים". עם זאת, אחרים סוברים כי המבלין לא דיווח על המאורעות במלואם, או שעדותו הייתה עדות שקר, והוא הפליל את לי בעודו מגן על מורמונים אחרים. ואכן, בספרו "הסרת הרעלה מהמורמוניזם" (Mormonism Unveiled) התייחס לי הממורמר להמבלין כ"ג'ייק בעל האצבעות המלוכלכות" (Dirty Fingered Jake), וסיפר על ניסיונותיו של המבלין לארוב לנוסעים שאינם מורמונים העוברים ביוטה, להרוג אותם וליטול את רכושם. לי הצהיר "המבלין היה בסולט לייק סיטי בזמן שהתרחש טבח מאונטיין מדוז, והוא מעמיד פנים שהוא חש סימפתיה אליהם וצער לגורלם. אני רק יכול לשער מה היה עושה ביחס לטבח לו היה בביתו במה שעשה כדי לסייע לשיירה הבאה שעברה בדרך". עם זאת, בתיאור הטבח מ-1897 סיפרה רבקה דנלופ אווינס (Rebecca Dunlap Evins), אחת מ-17 הילדים ששרדו את הטבח שזיהתה את המבלין "כאדם הלבן היחיד שראתה שהשתייך לחבורת הרוצחים". היא גם ראתה אנשים לבנים המחופשים לאינדיאנים שוטפים את הצבע מפניהם. רבקה דנלופ הייתה בת שש בזמן הטבח של 120 המהגרים, והיא ושניים מקרוביה "ניצלו" (על פי ביטויה) מהמבלין שנתיים אחרי הטבח והוחזרו לארקנסו.
כשהמבלין המשיך דרומה לעבר סנטה קלרה, סופר לו שחבורה של בני פאיוט עומדת לתקוף שיירת עגלות נוספת, חבורת דיוק (Duke party). ייתכן שמשום שהאמין לסיפורו של לי שהאינדיאנים היו האחראים לטבח מאונטיין מדוז, הוא הזדרז לשוב דרומה על מנת למנוע טבח נוסף. הוא סיפר כי לא הוא הגיע בסופו של דבר לשיירה, כיוון שרכב מהר מאוד ולא ישן. הוא שלח את סמיואל נייט ודאדלי ליוויט לפניו. נייט ולייוויט הגיעו לשיירה וניהלו משא ומתן עם בני הפאיוט על פיו קיבלו הפאיוט את כל הבקר (500 ראש) של החבורה, בתמורה לכך שיניחו לשיירה. נייט וליוויט ליוו את השיירה והבטיחו כי תגיע בשלום לקליפורניה. המבלין הצליח מאוחר יותר להשיב את הבקר לחבורת דיוק לאחר שניהל משא ומתן עם האינדיאנים המעורבים.
כאשר הגיעו לאתר הטבח, תיארה שרה פריסילה ליוויט, אשתו השלישית של המבלין, ביומנה את הזוועות כאשר שכבה בקרון המכוסה כשהגיעו למקום. אף שהמבלין הזהיר אותה לא להסתכל, היא הציצה למספר שניות, פעולה שעליה התחרטה תמיד. הילדים ששרדו את הטבח (בחלק מהדוחות מדובר על 17, אחרים אומרים 20) הובאו לביתו של המבלין באותו לילה. שרה טיפלה בשלושה מהילדים בעצמה. בסופו של דבר השיבו סוכנים פדרליים את כול הילדים לקרוביהם בארקנסו. מייג'ור ג'יימס הנרי קרלטון מצבא ארצות הברית חקר את אלברט, שתיאר בפרוטרוט את מה שראה בטבח. מאוחר יותר נתגלתה גופתו כשהוא שוכב ופניו בתוך קקטוס. שרה כתבה ביומנה שהיא והמבלין חשו שהידע שלו על מה קרה באמת בטבח עלה לו בחייו.
בשארית שנת 1857 עסק המבלין בליווי שיירות של מהגרים שאינם מורמונים דרך יוטה בדרכם לקליפורניה, ובליווי מורמונים ששבו ליוטה מהיישובים המרוחקים על מנת להשתתף בהגנתה במקרה והצבא יתקוף.
בסיום מלחמת יוטה טען המבלין שהיה מוכן להעיד על ידיעותיו בקשר לטבח לבקשת ג'ורג' סמית. עם זאת, בשל החנינה עליה הכריז נשיא ארצות הברית למורמונים, לא רצה המושל החדש אלפרד קמינג (Alfred Cumming) לדון בנושא. בכל אופן המבלין העיד במשפטו השני של לי ב-1876.