stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבי בן יעקב (רב)
הערות שוליים

↑  ישי כהן, ‏נשיא ביה"ד הגר"ד לאו מינה דיין זמני לבית הדין הגדול, באתר כיכר השבת, 2 ביוני 2020
↑  חנן גרינווד, בית דין בעל השלכות הלכתיות יוצאות דופן: הרכב דיינים מיוחד ידון בסוגיית עגונות המלחמה, באתר ישראל היום, 17 בדצמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301426705171  ISNI: 0000 0000 4890 1490  LCCN: nr95015807  VIAF: 36807242   WorldCat (עם VIAF): 36807242
אתה מת רק פעמיים

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  יאיר לב
 הופק בידי:  דוד דרעי מרקוס גלאסר
 תסריט:  יאיר לב דוד דרעי
 תחקיר:  ניקו הופינגר
 עריכה:  יניב רייז שפי
 מוזיקה:  יונתן בר גיורא
 צילום:  דוד דרעי
 מדינה:  ישראל ישראל אוסטריה אוסטריה
 חברת הפקה:  ד.ד. הפקות + אן.ג'י.אפ הפקות [אוסטריה]
 הקרנת בכורה:  6 במרץ 2018 קולנוע "לאו" (אינסברוק)  דוק אביב מאי 2018, סינמטק ת"א (ישראל)
 משך הקרנה:  92 דקות
 שפת הסרט:  עברית, אנגלית, גרמנית
 סוגה:  דרמה, ישראלי, תעודה, מותחן
 דף הסרט ב־IMDb
מתוך הסרט: אנדריאס פוקה (מימין) ויאיר לב בשוט הסיום של הסרט. צילום: דוד דרעי
מתוך הסרט: יאיר לב ברכבת באוסטריה. צילום: דוד דרעי
אתה מת רק פעמיים הוא סרט תיעודי אודות זהות כפולה אוסטרית – יהודית במאה העשרים. הסרט ראה אור בשנת 2018. הדמות הראשית ובמאי הסרט הוא יאיר לב, במאי קולנוע תיעודי ופרופסור בבצלאל בירושלים.
הסרט מביא את סיפורו של המחקר של הבמאי הישראלי אשר חושף את תולדותיו של אדם אשר נולד באותו היום, 12 ביולי 1902, ובאותו המקום (וינה) כמו הסבא שלו, אך שנפטר כך מסתבר, 18 שנה מאוחר יותר בחבל טירול. האדם השני הנושא את אותו השם אף היה דמות ציבורית ועמד בראש הקהילה היהודית של אינסברוק באוסטריה בשנים האחרונות לחייו.
הסרט מסופר ומועצב כמותחן. הוא הוקרן לראשונה בגרסה המדובבת לגרמנית בקולנוע "לאו" באינסברוק ב-6 במרץ 2018. ב-11 במרץ 2018 הסרט הוקרן בטלוויזיה הממלכתית של אוסטריה או.אר.אף כחלק משידורי הזיכרון ל"אנשלוס", סיפוחה של אוסטריה בידי גרמניה הנאצית ב-1938. ב-16 במאי 2018, הוקרן הסרט ב"באיירישר רונדפונק". בארץ הוקרן לראשונה בפסטיבל דוקאביב במאי 2018. הסרט היה מועמד לפרס אופיר לסרט תיעודי באורך מלא.
עלילת הסרט

אמו של הבמאי, הגב' חוה לב מקבלת שיחת טלפון מאוסטריה, שהיא זכאית ככל הנראה לרשת בית קטן בלונדון - אך התגלתה בעיה מפתיעה: על פי המסמכים מוינה, אביה, ארנסט בכינסקי לא נפטר בתל אביב בשנת 1969, אלא באינסברוק, אוסטריה בשנת 1987. בנה, יאיר לב, השחקן הראשי, התסריטאי והבמאי של הסרט המתהווה מחליט כי עליו לצאת לווינה להתחקות אחר עקבותיו של האדם אשר שיכפל את זהותו של סבו, ככל הנראה עם תום מלחמת העולם השנייה. המחקר הראשוני העלה כי האדם האמור היה נשוי לגויה ובארכיון של אינסברוק מתגלה חומר מטריד עוד יותר אודות משפחתה של האישה האלמונית לה היה האדם נשוי. אביה, אמא וחמותה היו שנים ארוכות באופן לא חוקי תומכים של המפלגה הנאצית. אחיה אף היה חבר בפלוגות ה-אס אה וה אס אס. התחקיר מקבל תפניות בלתי צפויות שוב ושוב ונרטיב מקביל לעלילה הראשית מתפתח ממפגשיו של יאיר לב עם צאצאי המשפחה הטירולית הזו, ובמיוחד משמעותי הקשר שנוצר בין יאיר לב לנכדו של בן המשפחה שהיה בפלוגות האס אס.
פיתוח ותחקיר הסרט

הבמאים התיעודיים יאיר לב ודוד דרעי, נטלו את הסיכון לפתח את הסיפור המבטיח לסרט מכיסם הפרטי. הם טסו בחורף 2012 לוינה ולאינסברוק כדי לבדוק את הפוטנציאל הגלום בסיפור המסתורי שבשלב זה רב היה בו הנסתר מהגלוי גם לאחר התחקיר הראשוני. עם שובם לישראל ערכו השניים טיזר, שהתבסס על התגובות שהעלה תחקירם באוסטריה וזכו לתמיכה ראשונית בהפקה מערוץ "יס דוקו". בעקבות "פיצ'ינג" בהמשך, חברת ההפקות האוסטרית "ניקולאוס גאיירהאלטר" הצטרפה לפרויקט שזכה לתמיכה נוספת מהטלוויזיה הממלכתית האוסטרית והערוץ הממלכתי של מדינת בוואריה בגרמניה "באיירישר רונדפונק".
אתרי הצילום

הצילומים התקיימו משנת 2012 ועד לשנת 2017 באינסברוק, האל שבחבל טירול, וינה, מינכן, זאגרב, סטארה גראדישקה בבוסניה והרצגובינה, פתח תקווה, חולון ותל אביב-יפו.
פרסים

פרס התחקיר, פורום היוצרים הדוקומנטריים בישראל, 2019
פרס בחירת הקהל, שגרין פולס (אוהיו), ארצות הברית – 2019
מקום ראשון בתחרות הסרט התיעודי הטוב ביותר, פסטיבל נוידה, הודו – 2019
פרס בחירת הקהל לקטגוריית סרט תיעודי, פסטיבל הסרטים היהודי, סאו-פאולו, ברזיל – 2019
פרס התחקיר, פסטיבל דוקאביב, ישראל – 2018
פרס בחירת הקהל, פסטיבל דוקאביב, ישראל – 2018
פרס התחקיר, פרסי הקולנוע התיעודי, ישראל־2018
מועמד כסרט תיעודי מצטיין לפרס אופיר (פרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה), ישראל – 2018
הבמאי יאיר לב, המפיק והצלם דוד דרעי, והמפיץ מטעם YES גיא לביא בפריימיירה הישראלית של הסרט בסינמטק ת"א, דוק אביב 2018
אשכול רשויות נגב מזרחי

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  דימונה 
 תקופת הפעילות:  2013–הווה (כ־11 שנים) 
 eastnegev.org
 
אשכול רשויות נגב מזרחי הוא תאגיד עירוני אזורי בבעלות חמש עשרה רשויות מקומיות, הממוקמות בנגב המזרחי. הרשויות הן: עיריית דימונה, עיריית ערד, מועצה מקומית ירוחם, מועצה אזורית חבל אילות, מועצה אזורית נווה מדבר, מועצה אזורית הערבה תיכונה, מועצה אזורית אל קסום, מועצה אזורית רמת נגב, מועצה מקומית כסייפה, מועצה מקומית חורה, מועצה מקומית תל שבע, מועצה מקומית ערערה בנגב, מועצה מקומית שגב שלום, מועצה מקומית מיתר, מועצה מקומית מצפה רמון.
מנכ"ל התאגיד הוא אליעזר יעקב.
היסטוריה

האשכול הוקם על ידי משרד הפנים על מנת ליצור התייעלות כלכלית ואספקת שירותים אזוריים משלימים לרשויות המקומיות. תחומי הפעילות של האשכול הם איכות הסביבה, חינוך, דיגיטציה, רישוי עסקים, תכנון אזורי, פיתוח תעסוקה, חברה ופיתוח כלכלי.
האשכול הוקם במסגרת מיזם האשכולות הלאומי, המשותף למשרד הפנים, משרד האוצר ומכון אלכא למנהיגות וממשל בג'וינט ישראל.
האשכול הוקם בשנת 2013 ונרשם בכחברה ברשות התאגידים בינואר 2015, והוא מוגדר חברה בע"מ כל אחת מהרשויות החברות באשכול מחזיקה אחוז דומה של מניות. קבלת השירותים על ידי האשכול היא וולנטרית וכל רשות מקומית יכולה לבחור האם היא רוצה לקחת חלק במיזמים של האשכול.
חלוקה מוניציפלית

| ערים | מועצות אזוריות | מועצות מקומיות |
| --- | --- | --- |
|  ערד  דימונה |  ערבה תיכונה  אל קסום  נווה מדבר  חבל אילות  רמת נגב |  כסייפה  חורה  מיתר  שגב שלום  ערערה בנגב  תל שבע  מצפה רמון  ירוחם |
פעילות האשכול

האשכול פועל במספר תחומים מקצועיים:
אגף איכות הסביבה – מבצע פינוי פסולת ואכיפה סביבתית לרשויות המקומיות. במסגרת האגף פועלת היחידה לאכיפה סביבתית (היל״ס) אשר משותפת גם לאשכול נגב מערבי.
אגף פיתוח כלכלי – פועל כדי לייצר מיזמי פיתוח כלכלי שיגדילו את הכנסות הרשויות המקומיות החברות באשכול.
אגף דיגיטציה – מקדם מיזמים דיגיטליים ברשויות השונות.
הערות שוליים

↑   צפריר רינת, תשעה פקחים אמורים להילחם בהשלכה הבלתי חוקית של הררי אשפה בנגב, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2021
רטרוספקטיבה

רטרוספקטיבה (בלטינית: retrospectare, "במבט לאחור") בדרך כלל מתייחס להסתכלות אחורה על אירועים שכבר התרחשו. לדוגמה: המונח משמש ברפואה כדי לתאר מבט לאחור על ההיסטוריה הרפואית של המטופל או אורח החיים שלו.
השימוש במונח קיים בתחומים שונים:
באמנות - המונח מתייחס לתערוכת עבודות של אמן במשך תקופה ארוכה.
במוזיקה - אוספים רטרוספקטים מורכבים לעיתים ממיטב הלהיטים של האמן.
פרס רטרוספקטיבי - פרס המוענק לכל האנשים שהיו זוכים בו בעבר, או שהיו זוכים בו תחת כללי הפרס הנוכחיים. כך ההגדרה הנוכחית של זכאות הפרס מייצרת זוכים חדשים שבתקופת זכאותם, הפרס בהגדרתו הנוכחית, טרם חולק. אולם הענקת פרסים אלה נדירה.
בפיתוח תוכנה או הנדסת תוכנה - הרטרוספקטיבה היא פגישה הנערכת על ידי צוות הפרויקט בסיומו או במהלכו כדי לדון בהצלחתו, או השיפורים שניתן לבצע בו ואיך לתעל את ההצלחה לפרויקטים עתידיים אחרים.
חקיקה רטרוספקטיבית - היא חלק מחקיקה למפרע שהיא חקיקה שתחילת תוקפה נקבעה למועד שקדם להשלמתה. זאת, בניגוד לעיקרון הבסיסי לפיו נורמות חדשות שקובע המחוקק הן צופות פני עתיד. חקיקה רטרוספקטיבית, אינה משנה את המצב החוקי למפרע, בניגוד לחקיקה רטרואקטיבית, אך היא משנה את תוצאותיהן של פעולות שנעשו בעבר. חוק רטרוספקטיבי, שבא לתת תוקף חוקי למעשים חסרי תוקף כזה שנעשו בעבר, נקרא חוק תשריר.
מחקר רטרוספקטיבי - או ניסוי רטרוספקטיבי מתבסס על נתונים שנאספו במהלך רגיל של טיפול רפואי, ללא כל קשר לניסוי בעת שנאספו הנתונים.
הערות שוליים

↑  מה זה רטרוספקטיבה - מילון עברי עברי - מילוג, באתר milog.co.il
ביזי פיננסים בע"מ

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  2021–הווה (כ־3 שנים) 
 מיקום המטה:  רמת גן 
 קואורדינטות:  32°05′06″N 34°48′07″E﻿ / ﻿32.085041498631°N 34.801878799353°E﻿ / 32.085041498631; 34.801878799353 
 ענפי תעשייה:  economics of banking 
  
 www.bizi.co.il
 he
 
ביזי (Bizi) היא חברה בתחום הפינטק המספקת קווי אשראי לעסקים קטנים ובינוניים באמצעות פלטפטרמה דיגיטלית ייחודית. החברה פועלת בפיקוח רשות שוק ההון, ביטוח וחסכון בהתאם לרישיון שמספרו 63565.
היסטוריה

החברה הוקמה ב-2021. מניות החברה נחלקות בין חברת האשראי החוץ בנקאי האמריקאית BlueVine, חברת הביטוח הפניקס וחברת אורשי.
המוצר

החברה מציעה מוצר חדש והיחיד מסוגו בישראל ובבסיסו עומדת תפיסת קווי האשראי. Bizi מאפשרת לעסק לעבור תהליך חיתום דיגיטלי ומהיר שלוקח לא יותר מ-10 דקות שבסופו, על בסיס אלגוריתם שפותח בחברה, מנותח המצב הפיננסי של הלקוח ומועמד לרשותו קו אשראי.
מרגע הקמת קו האשראי, הלקוח יכול לקחת ולהחזיר כסף מהקו העומד לרשותו, בהתאם לצורך המיידי שלו, ללא עלויות נוספות.
פעילות החברה היא דיגיטלית בלבד, ללא סניפים.
משרדי החברה ממוקמים ברחוב תובל 40, מגדל ספיר, רמת גן.
הערות שוליים

↑  מאיר אורבך, ביזי הישראלית תחל להעניק אשראי לעסקים קטנים על בסיס טכנולוגיה של BlueVine, באתר כלכליסט, 30 בינואר 2022
↑  מיכאל לוי, צינור חמצן לעסקים הקטנים, רגע לפני כניסה למצוקה תזרימית, באתר Funder פאנדר פורטל קרנות נאמנות קופות גמל קרנות השתלמות קרנות פנסיה, ‏2023-11-20
↑  סער זכריש ישמש מנכ"ל bizi, באתר וואלה, 6 בספטמבר 2022
↑  ניצן כהן, הפינטק ביזי השלים גיוס; וזה הבכיר מבנק פועלים שצורף, באתר אייס, 30 בינואר 2022
לוגו
אי. אי. קאמינגס

| --- | --- |

אי. אי. קאמינגס בשנת 1953
 לידה:  14 באוקטובר 1894 קיימברידג', ארצות הברית 
 פטירה:  3 בספטמבר 1962 (בגיל 67) Joy Farm, ארצות הברית 
 שם לידה:  Edward Estlin Cummings 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Forest Hills Cemetery 
 מקום מגורים:  E.E. Cummings House, Irving Street 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד, בית הספר הלטיני של קיימברידג' 
 שפות היצירה:  אנגלית אמריקאית, אנגלית 
 סוגה:  ספרות מודרניסטית 
 זרם ספרותי:  סוריאליזם 
 יצירות בולטות:  The Enormous Room, No Thanks, Santa Claus: A Morality, Fairy Tales, EIMI, is 5, CIOPW, Tulips and Chimneys, pity this busy monster, manunkind 
 תקופת הפעילות:  מ-1922 
 הושפע מ:  גרטרוד שטיין, איימי לוואל 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1933, 1951)  הפרס להנצחת שלי (1945)  פרס בולינגן (1957)  עמית האקדמיה האמריקאית לשירה (1950) 
 חתימה:   
 
אדוארד אסטלין קאמינגס (באנגלית: Edward Estlin Cummings ; ‏14 באוקטובר 1894 – 3 בספטמבר 1962). נודע בעיקר בשם אי. אי. קאמינגס (E. E. Cummings). היה משורר, סופר, פובליציסט, צייר ומחזאי אמריקאי. פרסם כ-2,900 שירים, ונחשב לאחד המשוררים האמריקאיים החשובים והאהובים ביותר במאה ה-20. שירתו מאופיינת בשימוש יצירתי ויוצא דופן בצורה ובשפה, שיצרו סגנון אישי מובהק.
ביוגרפיה > השנים המוקדמות

קאמינגס נולד בקיימברידג', מסצ'וסטס לאדוארד קאמינגס ולרבקה האסוול קלארק. אחותו הקטנה אליזבת' נולדה ב-1901. קאמינגס קרוי על שם אביו, אדוארד. משפחתו, לעומת זאת, קראה לו בשמו האמצעי, אסטלין.
אביו היה מרצה לסוציולוגיה ולמדע המדינה באוניברסיטת הרווארד. קאמינגס תיאר את אביו כאדם שהשיג כל אשר רצה. אימו נהגה להקריא לו ולאחותו שירה מדי יום, ובמהלך השנים עודדה אותו לכתוב שירה בעצמו.
בספטמבר 1911 נרשם קאמינגס לאוניברסיטת הרווארד, וב-1915 סיים שם את התואר הראשון שלו. ב-1916 קיבל מהרווארד את התואר השני בהצטיינות, ובמיוחד בספרות, ביוונית ובאנגלית. במהלך לימודיו בהרווארד התיידד עם המשורר ג'ון דוס פסוס, עם המשורר השמרן רוברט הילייר, וכן עם שני צעירים ממשפחות עשירות מאוד, שהיו לחברים לכל ימי חייו: ג'יימס סיבלי ווטסון וסקופילד תאייר.
כמה משיריו של קאמינגס פורסמו בעיתון האוניברסיטה, "Harvard Monthly", החל משנתו השנייה ללימודים. בשנתו האחרונה ללימודים הושפע קאמינגס מסופרים כמו גרטרוד שטיין ועזרא פאונד. בשנת 1917 התפרסם רשמית שיר של קאמינגס באוסף שירים שנקרא "Eight Harvard Poets".
ביוגרפיה > קריירה ספרותית

ב-1917 התגייס קאמינגס לחיל רכבי ההצלה עם חברו ללימודים ג'ון דה פסוס. בשל בלבול מנהלי לא הוצב קאמינגס ליחידה במשך חמישה שבועות, ובמהלכם נשאר בפריז. הוא התאהב בעיר, שאליה עתיד היה לחזור בהמשך חייו. במהלך שירותם כנהגי אמבולנס, שלחו קאמינגס וחברו הביתה מכתבים, שבהם דיווחו על מצבם ותיארו את התנהלות החיילים סביבם. השניים העדיפו את חברת החיילים הצרפתיים הזוטרים, ולא את חברת רעיהם, נהגי האמבולנס. בנוסף, הביעו השניים דעות נגד המלחמה וביטאו את אי יכולתם לשנוא את הגרמנים. מכתבים אלה משכו את תשומת לבה של הצנזורה הצבאית. ב-21 בספטמבר 1917, חמישה חודשים בלבד לאחר הגיוס המאוחר שלו, נעצר קאמינגס, יחד עם חבר אחר בשם ויליאם סלייטר בראון, על ידי הצבא הצרפתי באשמת ריגול. השניים הוחזקו במשך שלושה חודשים וחצי במחנה ריכוז צרפתי באורן שבנורמנדי, בתא משותף עם עצירים נוספים. אביו של קאמינגס ניסה לשחרר את בנו באמצעים דיפלומטיים, ללא הצלחה. לבסוף, בדצמבר 1917, כתב אביו מכתב לנשיא וילסון, וב-19 בדצמבר שוחרר קאמינגס. חודשיים לאחר מכן שוחרר גם בראון. קאמינגס השתמש בחוויית הכלא שלו כבסיס לרומן "החדר הענק" (The Enormous Room). הסופר פרנסיס סקוט פיצג'רלד הגדיר את הספר כאחד הספרים הגדולים של התקופה.
קאמינגס חזר לארצות הברית בערב השנה האזרחית 1918. מאוחר יותר באותה שנה גויס לצבא, ושירת בחטיבה ה-12 של מסצ'וסטס עד נובמבר 1918. קאמינגס חזר לפריז ב-1921 ונשאר בה במשך שנתיים, עד שחזר לניו יורק. במהלך סוף שנות העשרים והשלושים חזר לפריז מספר פעמים ואף טייל באירופה, שם פגש בין היתר את פבלו פיקאסו. בשנת 1931 נסע קאמינגס לברית המועצות ותיאר את חוויותיו שם בספר "Eimi", שהתפרסם שנתיים לאחר מכן. בשנים אלו טייל קאמינגס גם באפריקה ובמקסיקו, ואף עבד ככתב במגזין "Vanity Fair".
חיים פרטיים

בשנת 1926 נהרג אביו של קאמינגס בתאונת דרכים, ואימו נפצעה קשה. מות אביו השפיע השפעה עמוקה על חייו, ופתח תקופה חדשה בחיי היצירה שלו. קאמינגס החל להתייחס להיבטים חשובים יותר בחיים בשירתו. התקופה החדשה ביצירתו החלה בשיר שנקרא "אבי עבר לאבדון של אהבה". במשך כל חייו הציג קאמינגס דעות טרנסצנדנטיות.
קאמינגס נישא פעמיים: בפעם הראשונה לאיילין אור, שיחסיו עימה החלו כרומן בשנת 1918 בזמן שהייתה נשואה לסקופילד טיהאר, שלמד עם קאמינגס בהרווארד. לשניים נולדה בת בשם ננסי ב-20 בדצמבר 1919, שהייתה בתו היחידה של קאמינגס. איילין התגרשה מבעלה ונישאה לקאמינגס ב-19 במרץ 1924, אך הם התגרשו לאחר חודשיים בלבד. איילין עזבה את קאמינגס, לקחה איתה את ננסי ועברה לגור באירלנד עם בנקאי אירי אמיד. בהתאם להסכם הגירושים היה קאמינגס זכאי לראות את בתו במשך שלושה חודשים בכל שנה, אך איילין לא קיימה את ההסכם, וקאמינגס לא ראה את בתו עד 1946.
קאמינגס נישא לאשתו השנייה אן מינרלי ברטון ב-1 במאי 1929. השניים נפרדו ב-1932, עת ביקשה ברטון גט מקסיקני, דרך גירושין מהירה אשר הייתה מקובלת אז בקרב סלבריטאים אמריקניים. גט זה לא הוכר רשמית בארצות הברית עד 1934. בשנה בה נפרדו, פגש קאמינגס את מריון מורהאוס, דוגמנית וצלמת. לא ברור אם השניים נישאו אי פעם, אך מכל מקום, מורהאוס חיה עם קאמינגס בתור ידועתו בציבור עד מותו בשנת 1962. מורהאוס עצמה נפטרה ב-18 במאי 1969 בביתה שבגריניץ' וילג' ניו יורק, שם שהה קאמינגס מאז 8 בספטמבר 1924.
שירה

לאחר שסיים לכתוב את ספרו הראשון, אוטוביוגרפיה בשם "החדר הענק", התפרסמה עבודתו הראשונה בתחום השירה: אוסף שירים בשם "צבעונים וארובות" (1923). זה היה המפגש הראשון של הציבור עם סגנון כתיבתו, שהתאפיינה כבר אז בשימוש אקסצנטרי בתחביר ופיסוק. במהלך חייו הוציא לאור תריסר ספרי שירה.
שירתו, הגם שמבחינת נושאיה עסקה בתחומים קלאסיים כגון אהבה, טבע וילדות, היא שירה מקורית מאוד, המהלכת על הגבול הדק שבין ציור לכתיבה ספרותית. למשל, המשורר השתמש בשיריו בחלקי שפה שקשה אם לא בלתי אפשרי להעביר לעברית, כמו דמות ה"אני השר" המכונה בספרו "i" ומעוצבת במרומז כדמות איש קטן העומד בצדודית אל הקורא. לעיתים פירק המשורר וסידר מחדש את המלים במשפט השירי, כדי לגרום לנו להתבונן שוב במשמעות הדברים. לעיתים יצר מילים חדשות באמצעות שילוב של שתי מילים בסינתזה חדשה, עם סידור "מבולגן" על פני הדף.
קל לזהות שיר של קאמינגס בזכות האסתטיקה הייחודית, השימוש המקורי בתחביר, הדקדוק הלא תקני (במיוחד השימוש באותיות קטנות במקום גדולות), המילים שמשנות את תפקידן במשפט, סדר המילים והפיסוק הלא שגורים. דוגמה טובה לסגנונו הייחודי של קאמינגס אפשר למצוא באחד משיריו המפורסמים:
i thank You God for most this amazing

day:for the leaping greenly spirits of trees

and a blue true dream of sky; and for everything

which is natural which is infinite which is yes



(i who have died am alive again today,

and this is the sun's birthday; this is the birth

day of life and of love and wings: and of the gay

great happening illimitably earth)



how should tasting touching hearing seeing

breathing any--lifted from the no

of all nothing--human merely being

doubt unimaginable You?



(now the ears of my ears awake and

now the eyes of my eyes are opened)
ניתן למצוא בשירתו גם היבט של סאטירה.
מחזות

במהלך חייו פרסם קאמינגס ארבעה מחזות: המחזה הראשון היה "HIM" – מחזה בשלוש מערכות, שפורסם לראשונה בשנת 1928. הדמויות המרכזיות במחזה נקראות HIM - המחזאי, ו-ME - חברתו. על פי קאמינגס, מחזה זה אינו שיגרתי והצופה בו לא צריך לתהות על כל אשר מתרחש בו. לדבריו "אל תנסו להבין אותו, תנו לו להבין אתכם". המחזה השני, "Anthropos" (יוונית: 'אדם'), הוא מחזה בן מערכה אחת, שבה מנהל גבר דיאלוג עם שלושה אנשים המוגדרים 'נחותים'. המחזה השלישי, "Tom", הוא מחזה שהוא מופע בלט המבוסס על הספר אוהל הדוד תום. המחזה מכיל ארבעה 'פרקים', אשר פורסמו על ידי קאמינגס ב-1935; מחזה זה מעולם לא הוצג. מחזהו הרביעי והאחרון, וכנראה המפורסם ביותר, הוא "Santa Claus: A Morality" – פנטזיית חג מולד במערכה אחת בעלת חמש סצנות. מחזה זה נכתב בהשראת בתו ננסי.
אמנות

קאמינגס היה צייר נלהב, והתייחס לכתיבה ולציור כאל שתי האובססיות שלו, ולעצמו כמשורר וצייר. הוא צייר ברציפות, ללא הפוגה, מילדותו ועד מותו, והשאיר בעיזבונו יותר מ-1,600 ציורי שמן וצבעי מים (נתון שאינו כולל את היצירות שמכר במהלך הקריירה שלו) ולמעלה מ-9,000 רישומים. במענה לשאלה, אם הציור לא מפריע לכתיבתו השיב: "להפך, הם אוהבים זה את זה מאוד".
קאמינגס הציג למעלה מ-30 תערוכות של ציוריו בימי חייו. הוא זכה להערכה רבה כקוביסט אמריקאי וצייר מופשט ואוונגרד בין מלחמות העולם, אך עם פרסום ספריו "החדר הענק" ו"צבעונים וארובות" בשנות ה-20, האפיל המוניטין שלו כמשורר על הצלחתו כאמן חזותי. בשנת 1931, פרסם קאמינגס כרך במהדורה מוגבלת של יצירות האמנות שלו בשם CIOPW, ראשי התבות של טכניקות הציור בהן השתמש: פחם, דיו, שמן, עיפרון וצבעי מים (באנגלית: charcoal, ink, oil, pencil, watercolor). בערך באותו זמן, הוא החל לפרוץ מהאסתטיקה המודרניסטית ולהשתמש בסגנון סובייקטיבי וספונטני יותר; עבודתו הפכה לייצוגית יותר: נופים, עירום, טבע דומם ודיוקנאות.
שנותיו האחרונות ומותו

בשנת 1952 הוזמן קאמינגס להרווארד בתור פרופסור אורח. הוא בילה את העשור האחרון לחייו בטיולים וכן בבית הקיץ שלו אשר נמצא בסילבר לייק, ניו המפשייר.
קאמינגס נפטר משבץ מוחי בבית החולים ממוריאל שבניו המפשייר. גופתו נשרפה, והאפר נקבר במשרפה שנמצאת בפורסט הילס בבוסטון. בשנת 1969 נפטרה אשתו השלישית ונקברה בחלקה הסמוכה לו.
כתביו של קאמינגס שמורים כיום בספרייה של אוניברסיטת הרווארד.
יצירתו שתורגמה לעברית

הזקן שאמר "למה" / אי. אי. קמינגס; מאנגלית: רינה ליטוין; איורים: חגית שטרנשוס, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ב-1982.
שירים / א. א. קאמינגס; תרגם והוסיף אחרית דבר: אורי הולנדר; ערכה: טל ניצן-קרן, [תל אביב]: קשב לשירה, תשס"ג-2003.
סנטה קלאוס – מחזה מוסר / א.א. קאמינגס; מאנגלית: יהודה ויזן; 'דחק - כתב עת לספרות טובה', כרך ט', 2018.
לקריאה נוספת

א. א. קאמינגס – 'שתי הצהרות על השירה' (מאנגלית: יהודה ויזן). דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ה, 2015
הערות שוליים

↑  Poetry Foundation, E. E. Cummings, Poetry Foundation, ‏2024-03-26 (באנגלית)
↑  Emily Mace, cummings, e.e. (1894-1962) | Harvard Square Library (באנגלית אמריקאית)
↑  Poetry Foundation, E. E. Cummings, Poetry Foundation, ‏2024-03-24 (באנגלית)
↑  אוריאל קשת, i הוא איש קטן העומד בצדודית אל הקורא, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2003
↑  מעט חוקים והרבה שירה ביצירת EE Cummings, באתר Fahrenheit Magazine, ‏2020-10-14
↑  E. E. Cummings, Xaipe: Seventy-One Poems, Oxford University Press, 1950-01-01. (בenglish)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277144605171  PLWABN: 9810641481405606  BIBSYS: 90100369  BNE: XX904852  BnF: cb11898287x (data)  CANTIC: a11694427  CiNii: DA02623092  GND: 119008378  ICCU: CFIV046582  ISNI: 0000 0001 1038 4245  LCCN: n79038464  LNB: 000031924  MusicBrainz: 87e15ba3-fdd4-46da-a3bd-630e8a1d0734  NDL: 00437011  NKC: ola2002159046  NLA: 36540581  NLG: 98019  NLK: KAC2018O1123  NTA: 069018030  RERO: 02-A003147125  RKD: 19377  SELIBR: 47430  SNAC: w6p55qkz  SUDOC: 026807076  Trove: 1281225  ULAN: 500013721  VIAF: 12306931   WorldCat (עם VIAF): 12306931
אנטוניו מצ'אדו

| --- | --- |

אנטוניו מצ'אדו
 לידה:  26 ביולי 1875 סביליה, ספרד
 פטירה:  22 בפברואר 1939 (בגיל 63) קוליור, צרפת
 שם לידה:  Antonio Cipriano José María Machado Ruiz 
 מדינה:  ספרד 
 מקום קבורה:  Collioure 
 מקום מגורים:  מדריד, סביליה, Rocafort, ברצלונה, סגוביה, סוריה, באיסה, פריז, Collioure 
 עיסוק:  משורר, מחזאי, הוגה דעות
 מקום לימודים:  האוניברסיטה המרכזית 
 שפות היצירה:  ספרדית
 סוגה:  שירה
 זרם ספרותי:  Generation of '98 
 יצירות בולטות:  Soledades. Galerías. Otros poemas, Campos de Castilla, Juan de Mairena 
 בן או בת זוג:  Leonor Izquierdo Cuevas (1909–1912) 
 פרסים והוקרה:  Hijo Adoptivo de Zaragoza 
 חתימה:   
 
אנטוניו מצ'אדו (בספרדית: Antonio Machado y Ruiz; ‏ 26 ביולי 1875 – 22 בפברואר 1939) היה משורר, מסאי, מחזאי והוגה דעות ספרדי ונחשב לאחד מגדולי המשוררים הספרדיים. המשורר הספרדי בן זמנו ז'ררדו דייגו אמר עליו שמצ'אדו "דיבר בפיוטים וחי בשירה".
ביוגרפיה

אנטוניו מצ'אדו נולד בסביליה למשפחת מלומדים עם מסורות ליברליות ותיקות. הוא אחיו הצעיר של המשורר מנואל מצ'אדו. סבו היה מייסד המחקר על אנדרטאות פרהיסטוריות בחצי האי האיברי. אביו של אנטוניו מצ'אדו היה עורך דין ועיתונאי בולט שדגל בעקרונות הדמוקרטיה. במהלך חייו הוא גם חקר, אסף ופרסם שירי עם אנדלוסיים ושירי פלמנקו.
משפחת מצ'אדו עברה למדריד בשנת 1883. אנטוניו, בהיותו ילד חולמני ומהורהר, נחשב בבית הספר לתלמיד איטי, מגושם וקשה תפיסה. עם זאת מוריו שמו לב לכישרונו הספרותי. אחרי סיום הלימודים הועסק מצ'אדו בחיבור מילון למילים נרדפות. בשנת 1899 ובשנת 1902 נסע מצ'אדו לפריז לתקופות קצרות כדי לעבוד כמתרגם. בפריז הוא התיידד עם המשורר הנודע רובן דריו, מייסד תנועת המודרניזם בשירה הספרדית. בפריז נפגש מצ'אדו עם אנשי רוח רבים וביניהם אוסקר ויילד, ז'אן מוראס וחואן רמון חימנז.
שיריו פורסמו לראשונה בכתב עת ספרותי בשנת 1901 ובשנת 1903 יצא לאור קובץ השירים הראשון של מצ'אדו – Soledades (התבודדויות) . בשנת 1907 פורסמה גרסתו המורחבת בשם Soledades. Galerías. Otros poemas (התבודדויות, גלריות ושירים אחרים).
בשנת 1907 מצ'אדו התחיל ללמד צרפתית בבית ספר בעיר סוריה. שם הוא פגש את אהבת חייו ליאונור איזקיירדו והם התחתנו בשנת 1909 כשהיא הייתה בת 15 והוא בן 34. בתחילת שנת 1911 הזוג עבר לפריז בה מצ'אדו למד פילוסופיה (אצל הפילוסוף הצרפתי אנרי לואי ברגסון) וספרות צרפתית מודרנית. בפריז ליאונור חלתה בשחפת והם נאלצו לחזור לסוריה. ליאונור נפטרה באמצע 1912.
מצ'אדו קיבל קשה את מות אשתו ועזב את סוריה לתמיד. הוא עבר לעיר באיסה באנדלוסיה ולימד שם צרפתית עד שנת 1919. בשנים האלה מצ'אדו כתב ופרסם את שיריו, מהם רבים הוקדשו לזכרה של אשתו המנוחה. בספר המכתמים שלו Proverbios y cantares (פתגמים ושירים) שראה אור בשנת 1912 מצ'אדו התחיל לבטא גם את רעיונותיו הפילוסופיים .
בין השנים 1919–1931 מצ'אדו שימש כפרופסור לצרפתית בסגוביה ובמקביל לימד פילוסופיה באוניברסיטת מדריד. במחצית שנות העשרים אנטוניו מצ'אדו הפך כבר לאחד המשוררים המפורסמים ביותר בספרד ובשנת 1927 הוא נבחר לאקדמיה המלכותית הספרדית. בשנת 1932 מצ'אדו עבר לעיר הבירה מדריד ובהמשך התמנה לפרופסור לספרות ספרדית.
כשפרצה מלחמת האזרחים בספרד ביולי 1936, מצ'אדו היה במדריד. הוא תמך ברפובליקנים והתגלה כעיתונאי לוחם, אמיץ ופורה. כל זאת בניגוד לאחיו הבכור מנואל אשר הפנה עורף למסורת הליברלית של המשפחה ותמך בלאומנים. עם התקרבות חזית הקרבות עזב מצ'אדו עם אמו הזקנה לוולנסיה ולאחר מכן בשנת 1938 לברצלונה. בשנת 1939 הוא נאלץ להימלט מספרד, וב-28 בינואר יחד עם קבוצת פליטים הם חצו ברגל את הגבול הספרדי-צרפתי. מצ'אדו חלה ונפטר פחות מחודש לאחר מכן (אמו נפטרה שלושה ימים אחריו). בכיסו נמצא שירו האחרון Estos días azules y este sol de infancia (הימים הכחולים האלה ושמש הילדות הזו). מצ'אדו קבור בצרפת בעיר קוליור, בה הוא נפטר; ליאונור אשתו קבורה בסוריה.
יצירתו

מצ'אדו שמר בקנאות על פרטיותו, מיעט לדבר על חייו האישיים והתרחק מכל הקבוצות והזרמים הספרותיים. בשירה שלו הוא ניסה להתבונן בטבעו הפנימי והנסתר של העולם. תשומת הלב שלו נמשכה לנושאי הזמן והנצח, לנופים ולעולם המסתורי של החלומות ושל מעמקי נפשו. ככלל, שירתו הייתה עשירה בפרדוקסים ששילבו בטבעיות מסרים פילוסופיים ופיוטיים.
במחצית השנייה של העשור השני של המאה ה-20 החל מצ'אדו לגבש את רעיון האנתולוגיה של יצירות הכותבים והפילוסופים שהוא בדה אותם מליבו (כולל פרטי חייהם, דעותיהם ויצירותיהם). בדרך כלל, כשמנתחים את היצירות של סופר שאינו משתמש בשמו האמיתי, האישיות של הכותב אינה משתנה באופן מהותי. אצל מצ'אדו לישויות הבדויות היו קולות עצמאיים לחלוטין. מכל הישויות הללו, שתיים הפכו ליציבות ביותר - המורה חואן דה מאירנה (על פי מצ'אדו שנות חייו הן 1865-1904) והמנטור של חואן - אבל מרטין, שכביכול מת בשנת 1898. השירים שנכתבו בשם אבל מרטין נחשבים לפסגת השירה הלירית של מצ'אדו. הסופר איליה ארנבורג שהכיר אישית את מצ'אדו כתב שבכל תלאותיו בעת בריחתו מאירופה של תחילת מלחמת העולם השנייה הוא החזיק בכיסו קרוב לליבו את ספרו הקטן של מצ'אדו עם הקדשת המחבר.
בספר הפרוזה "חואן דה מאירנה" (1936) אסף מצ'אדו הגיגים, אמרות וזיכרונות של המורה ובכך פיתח גרסה ייחודית של הפילוסופיה, הקרובה בחלקה לאקזיסטנציאליזם.