ארמון רזידנץ בווירצבורג
היסטוריה > היסטוריה של הבנייה

הנסיכים-בישופים של וירצבורג התגוררו במבצר מריאנברג (אנ') ששכן על גבעה ממערב לנהר מיין מאז אמצע המאה ה-13 עד תחילת המאה ה-18. בעידן האבסולוטיזם, שבו הפגין השליט את כוחו ועושרו גם בגודל מגוריו, טירה בסגנון רנסאנס כמו זו שבמבצר מריאנברג כבר לא הספיקה. כבר בימיו של הנסיך-בישוף יוהאן פיליפ פון גרייפנקלאו צו פולראתס (Johann Philipp von Greiffenclau zu Vollraths‏; 1652–1719) הוקמה "טירה קטנה" בכיכר רזידנפלאץ של ימינו, שתפקדה כחצר נסיכות נוספת. עם זאת, היא לא שימשה למגורים. יוהאן פיליפ פרנץ פון שנבורן (אנ') (שלט 1719–1724) העביר את חצר הנסיכות לארמון קטן זה שקדם לארמון הרזידנץ. עם זאת, הארמון הקטן למדי לא היה לטעמו כמייצג את מעמדו כמונרך אבסולוטי - הוא שאף למשהו דומה לארמון ורסאי בפריז או לארמון שנברון בווינה. לאחר שזכה בסכום של 600,000 גילדן (הון באותה תקופה) מתביעת מעילה נגד מנהל לשכת החצר שלו, גאלוס יאקוב (Gallus Jacob) בשנה שעלה לשלטון, הוא השתמש בכספים לצורך ביצוע פרויקט בנייה שיפגין את מעמדו הפוליטי לעיני כל.
בכך הוא נתמך בלהט על ידי שני קרובי משפחה, דודו, הארכיבישוף של מיינץ והנסיך בוחר של מיינץ, לותר פרנץ פון שנבורן (אנ'), ואחיו, פרידריך קרל פון שנבורן (אנ'), ששימש משנת 1704 עד 1734 כסגן קנצלר קיסרי (Reichsvizekanzler) בווינה. שניהם סיפקו רעיונות, ובאופן מכריע, אמנים מהחוג החברתי שלהם.
על תכנון הארמון הופקד בלתזר נוימן (אנ'), מהנדס בן 32 בלתי מוכר שהיה חלק מקאדר הקצינים של העוצר הקודם, יוהאן פיליפ פון גרייפנקלאו. נוימן תכנן את המבנה ב-1719 וקיבל מינוי של מפקח על הבנייה ב-1720. הבניין, אף שכלל מאפיינים בסגנון מסורתי-איטלקי, צרפתי-קלאסי, וינאי-פיימונטי, התבסס על תוכנית הומוגנית בה נוימן כלל את הרעיונות וההצעות המתחרות של אדריכלי מיינץ שתמכו בו: מקסימיליאן פון ולש (אנ') וכריסטוף פון ארטל (Christoph von Erthal‏; 1719–1720), הקבלנים הצרפתים רובר דה קוטה (אנ') וז'רמן בופרן (אנ') (1723–1724), והחל משנת 1730, האדריכל הווינאי יוהאן לוקאס פון הילדברנדט (אנ'). על הילדברנדט המליץ פרידריך קרל, אחיו של יוהאן פיליפ פרנץ, שפגש את הילדברנדט בווינה במהלך בניית ארמון בלוודר. בנוסף, שימש גם אנסלם פרנץ פרייהר פון ריטר צו גרונשטיין (אנ') בתפקיד יועץ. לבופרן והילדברנדט הייתה השפעה משמעותית על תהליך העיצוב. הילדברנדט עיצב את החלק הבולט המרכזי הפונה לחזית החצר ולגן, ואילו בופרן תכנן את האגפים הצדדים של החזית הפונה לעיר. עם זאת, העובדה שעדיין אין דבר אקלקטי בבניין, כלומר שהוא נראה כל כך הומוגני, היא אחד ההישגים האמנותיים החשובים ביותר של בלתזר נוימן.
אבן הפינה של בית המגורים החדש בווירצבורג הונחה בחסות הנסיך הבישוף יוהאן פיליפ פרנץ פון שנבורן ב-22 במאי 1720. יוהאן פיליפ, שלא היה פופולרי בקרב העם בגלל גובה המיסים שהטיל, מת בשנת 1724 מבלי להיכנס לטירה "שלו", שרק חלקים מהאגף הצפוני (הקטעים הצפוניים והמערביים של הכיכר הצפונית בת ארבעת האגפים הראשונה עם עיטור פיסולי) הוכנו.
עם זאת, ליורשו של יוהאן פיליפ פרנץ, הנסיך הבישוף כריסטוף פרנץ פון הוטן (אנ') (שלט 1724–1729) לא היה עניין רב בבניית ארמון עצום כל כך. הוא רק רצה שהבלוק הצפוני יסתיים. כל שאר העבודות נפסקו. העבודות, כללו את הכיכר הראשונה עם ארבעה אגפים סביב חצר הכבוד הקדמית של האגף הצפוני והוא עבר להתגורר במה שמכונה כיום חדר אינגלהיים (Ingelheim-Zimmer), שאת הציורים בו (שנעלמו כבר במאה ה-18) הכין הצייר פרנץ איגנץ רות (Franz Ignaz Roth).
עבודות הבנייה החלו שוב במלואן רק בשנת 1730, תחת הנסיך-הבישוף פרידריך קרל פון שנבורן (אנ') (שלט 1729–1746), כאשר החלה העבודה בבלוק הדרומי פעם נוספת. בשנים 1732–1733 הושלמה החזית של חצר הכבוד. משנת 1735 ואילך, התמקדה העבודה על הבניין המרכזי בהשתתפות לוקאס פון הילדברנדט. בשנת 1737 הוקם גרם המדרגות הראשי של בלתזר נוימן. חזית הגן הושלמה בשנת 1740 וכל המעטה החיצוני בדצמבר 1744. נוימן היה האחראי בעיקר על חזית של בית המגורים הפונה כלפי העיירה, ואילו עבודתו של הילדברנדט טיפלה בצד הגן. ארבע החצרות הפנימיות של האגפים הצדדיים היו רעיון של פון וולש.
השלמת התקרות המקומרות מעל אולם הקיסר והאולם הלבן התרחשה בשנת 1742; והקמרון מעל גרם המדרגות הושלם בשנת 1743. במקביל, הוכנו הקישוטים של קפלת החצר והקדשתה בוצעה בשנת 1743. בשנים 1740–1745 עוצבו המגורים הקיסריים (Kaiserzimmer) בצד הדרומי וחדר המראות (Spiegelkabinett) על ידי המגלף פרדיננד הונדט (Ferdinand Hundt), יוהאן וולפגנג ואן דר אוברה (Johann Wolfgang van der Auvera), אנטוניו ג'וזפה בוסי (Antonio Giuseppe Bossi), ויוהאן רודולף בייס (אנ'). בוסי יצר גם את עבודות הסטוקו באולם הלבן בשנים 1744–1745.
תחת שלטונו של הנסיך-הבישוף אנסלם פרנץ פון אינגלהיים (אנ') (שלט 1746–1749), כל עבודות הבנייה במעון פסקו שוב. לאחר מותו, ברגע שקרל פיליפ פון גרייפנקלאו צו פולרתס (אנ') (שלט 1749–1754) הפך לנסיך-בישוף, הוא הורה לחדש את הבנייה. באותה שנה סיים אנטוניו בוסי את עבודות הסטוקו באולם הגן, שצביעתו הסתיימה בשנה הבאה. על ציור התקרה הפקיד הנסיך-הבישוף את הנוכל, הצייר ג'וזפה ויסקונטי שהציג בפניו עבודות אמנותיות, שמישהו אחר הכין, כאילו הוא הכין אותן. הביצוע החובבני זוהה במהירות, האמן כביכול גורש ויצירותיו הוסרו מהתקרה. בשנת 1750 שלח לורנץ יאקוב מלינג (Lorenz Jakob Mehling), סוחר מוונציה, את ג'ובאני בטיסטה טייפולו לארמון על מנת לבצע את העבודה שוויסקונטי כשל בביצועה. בסיוע בניו עיטר ג'ובאני בטיסטה טייפולו את האולם הקיסרי ואת התקרה מעל גרם המדרגות בציורי קיר בראשית שנות ה-50 של המאה ה-18. בשנת 1753 נפטר בלתזר נוימן.
תחת הנסיך הבישוף אדם פרידריך פון זיינסהיים (אנ') (שלט 1755–1779), יצרו האחים מטרנו (Materno) ולודוביקו בוסי (Ludovico Bossi) את קישוט עבודות הסטוקו מעל גרם המדרגות ובחדרי האורחים הראשונים והשניים של המגורים הקיסריים (Kaiserzimmer) בין השנים 1769 ו-1772 במקביל, הושלמו חדר הלכה ירוקה ואולם הנסיכים (Fürstensaal) הנאו-קלאסי. משנת 1776 עד 1781 עוצבו חדרי אינגלהיים (Ingelheimer Räume), כולל עבודות הסטוקו של מטרנו בוסי.
עלות הבנייה הכוללת הסתכמה בלמעלה מ-1.5 מיליון גילדן, בתקופה שעובד יומי יכול היה לצפות לשכר שבועי של גילדן אחד.