תעלומת אדווין דרוד
עלילה

הרומן מתחיל כשג'ון ג'ספר עוזב מאורת אופיום בלונדון. למחרת בערב, אדווין דרוד מבקר את ג'ספר, מנהל המקהלה בקתדרלת קלויסטרהם, שהוא גם דודו. אדווין מודה כי יש לו חששות לגבי אירוסיו עם רוזה באד, אירוסים אשר סודרו על ידי אביו ואביה של רוזה. למחרת, אדווין מבקר את רוזה בבית הנזירות, הפנימייה שבה היא גרה. הם רבים, מה שהם כנראה עושים לעיתים קרובות במהלך ביקוריו. בינתיים, ג'ספר, שמתעניין בקריפטת הקתדרלה, מחפש את חברתו של דרדלס, אדם שיודע יותר על הקריפטה מכל אחד אחר.
נוויל לנדלס ואחותו התאומה הלנה נשלחים לקלויסטרהם לצורך חינוכם. נוויל ילמד עם הכומר קריספרקל; הלנה תגור בבית הנזירות עם רוזה. נוויל מתוודה בפני הכומר קריספארקל שהוא שנא את אביו החורג האכזר, בעוד רוזה מודה בפני הלנה שהיא מתעבת את המורה למוזיקה שלה, ג'ספר ומפחדת מפניו. נוויל לוקח קשה את היחס כלפי רוזה ומתקומם על כך שאדווין לא לוקח ברצינות את אירוסיו. אדווין מתגרה בו והוא מגיב באלימות, מה שנותן לג'ספר את ההזדמנות להפיץ שמועות על כך שיש לנוויל מזג אלים. הכומר קריספרקל מנסה לפייס בין אדווין ונוויל, שמסכים להתנצל בפני אדווין אם הראשון יסלח לו. נקבע שהם יסעדו יחד למטרה זו בערב חג המולד בביתו של ג'ספר.
האפוטרופוס של רוזה, מר גרוגיוס, אומר לה שיש לה ירושה משמעותית מאביה. כשהיא שואלת אם יהיה חילוט אם לא תינשא לאדווין, הוא עונה שלא יהיה כזה משני הצדדים. בחזרה במשרדו בלונדון, מר גרוגיוס נותן לאדווין טבעת שאביה של רוזה נתן לאמה, בתנאי שאדווין חייב לתת את הטבעת לרוזה כאות למחויבותו הבלתי חוזרת כלפיה או להחזיר אותה למר גרוגיוס. מר באזרד, פקידו של מר גרוגיוס, עד לעסקה זו.
למחרת, רוזה ואדווין מסכימים בידידות לסיים את אירוסיהם. הם מחליטים לבקש ממר גרוגיוס למסור את החדשות לג'ספר, ואדווין מתכוון להחזיר את הטבעת למר גרוגיוס. בינתיים, דרדלס לוקח את ג'ספר לקריפטת הקתדרלה. בדרך לשם מצביע דרדלס על תלולית של סיד. ג'ספר מספק בקבוק יין לדרדלס. היין חזק בצורה מסתורית ודרדלס מאבד במהרה את ההכרה; בעודו מחוסר הכרה הוא חולם שג'ספר הולך לבדו בקריפטה. כשהם חוזרים מהקריפטה, הם נתקלים בנער שנקרא דפיוטי, וג'ספר, שחושב שהוא מרגל אחריהם, תופס אותו בגרונו – אבל כשהוא רואה שהוא עומד להיחנק עוזב ונותן לו ללכת.
בערב חג המולד, נוויל קונה לעצמו מקל הליכה כבד; הוא מתכנן לבלות את חופשת חג המולד שלו בטיולים באזור הכפרי. בינתיים, אדווין מבקר אצל תכשיטן כדי לתקן את שעון הכיס שלו; מוזכר שהתכשיטים היחידים שהוא עונד הם השעון והשרשרת וסיכת חולצה. במקרה הוא פוגש מכורה לאופיום מלונדון. היא שואלת את שמו הנוצרי של דרוד והוא עונה שזה "אדווין"; היא אומרת שיש לו מזל שזה לא "נד", כי "נד" נמצא בסכנה גדולה. הוא לא חושב על זה, כי האדם היחיד שקורא לו "נד" הוא ג'ספר. בינתיים, ג'ספר קונה לעצמו צעיף שחור של משי חזק, שלא נראה שוב במהלך הרומן. ארוחת הפיוס מוצלחת ובחצות, אדווין דרוד ונוויל לנדלס עוזבים יחד כדי לרדת לנהר ולהביט בסערת רוחות המשתוללת באותו לילה.
למחרת בבוקר אדווין נעדר וג'ספר מעודד חשד שנוויל הרג אותו. נוויל יוצא מוקדם בבוקר לטיול שלו; תושבי העיר תופסים אותו ומחזירים אותו בכוח לעיר. הכומר קריספרקל מונע מנוויל להיכנס לכלא בכך שהוא לוקח עליו אחריות, ומצהיר שהוא יוודא שנוויל יגיע בכל פעם שתידרש נוכחותו. באותו לילה, ג'ספר מושפע מאוד כאשר מר גרוגיוס מודיע לו שאדווין ורוזה סיימו את אירוסיהם; הוא מגיב חזק יותר לחדשות האלה מאשר לסיכוי שאדווין עלול להיות מת. למחרת בבוקר, הכומר קריספרקל הולך אל תעלת הנהר ומוצא את השעון, את סיכת השרשרת והחולצה של אדווין.
חצי שנה לאחר מכן, נוויל מתגורר בלונדון ליד משרדו של מר גרוגיוס. סגן טרטר מציג את עצמו ומציע לחלוק את הגינה שלו עם נוויל; החדרים של סגן טרטר צמודים לנוויל מעל חצר משותפת. זר לבן שיער ועם שפם הקורא לעצמו דיק דאצ'רי מגיע לקלויסטרהם. הוא שוכר חדר מתחת לג'ספר ומתבונן בבאים והולכים באזור. בדרכו למקום הלינה בפעם הראשונה, מר דאצ'רי מבקש הנחיות מדפיוטי. דפיוטי לא יתקרב לשם מחשש שג'ספר יחנוק אותו שוב.
ג'ספר מבקר את רוזה בבית הנזירות ומצהיר על אהבתו אליה. היא דוחה אותו אך הוא מתעקש ואומר לה שאם היא לא תיתן לו תקווה הוא ישמיד את נוויל, אחיה של חברתה היקרה הלנה. בפחד מג'ספר, רוזה בורחת למר גרוגיוס בלונדון.
למחרת הכומר קריספרקל עוקב אחרי רוזה ללונדון. כשהוא נמצא עם מר גרוגיוס ורוזה, סגן טרטר מתקשר ושואל אם הוא זוכר אותו. הכומר קריספרקל אכן זוכר אותו כמי ששנים לפני כן הציל אותו מטביעה. הם לא מעזים לתת לרוזה ליצור קשר ישיר עם נוויל והלנה, מחשש שג'ספר אולי צופה בנוויל, אבל מר טרטר מאפשר לרוזה לבקר בחדרו כדי ליצור קשר עם הלנה מעל החצר. מר גרוגיוס מארגן לרוזה דירה לשכירות מגברת ביליקין ומיס טווינקלטון תגור איתה שם.
ג'ספר מבקר שוב במאורת האופיום הלונדונית בפעם הראשונה מאז היעלמותו של אדווין. כשהוא עוזב עם עלות השחר, האישה שמנהלת את מאורת האופיום הולכת אחריו. היא נשבעת לעצמה שהיא לא תאבד שוב את עקבותיו כפי שעשתה לאחר ביקורו האחרון. הפעם, היא עוקבת אחריו עד לביתו בקלויסטרהם; בחוץ היא פוגשת את דאצ'רי, שמספר לה את שמו של ג'ספר ושהוא ישיר למחרת בבוקר בטקס הקתדרלה. בבירור, דאצ'רי מגלה שהיא נקראת "הנסיכה פאפר". למחרת בבוקר היא משתתפת בשירות ומנענעת באגרופיה לעבר ג'ספר מאחורי עמוד.
מותו של דיקנס מותיר את שאר הסיפור עלום. לדברי חברו והביוגרף שלו ג'ון פרסטר, לאחר שדיקנס כתב לו שני מכתבים קצרים המתייחסים לעלילה (אך לא לרצח), הוא סיפק לפורסטר מתווה של העלילה המלאה:
המחשבה הראשונה שלו לסיפור התבטאה במכתב באמצע יולי. "מה אתה חושב על הרעיון של סיפור שמתחיל בצורה כזו? – שני אנשים, ילד וילדה, צעירים מאוד, נפרדים זה מזה, הם התחייבו להינשא לאחר שנים רבות – וזה קורה בסוף הספר. העניין בספר הוא להתחקות אחר דרכיהם הנפרדות, וחוסר האפשרות לדעת מה ייעשה עם הגורל הממשמש ובא". המחשבה הזו הונחה בצד; אבל הרעיון הותיר עקבות ניכרת על הסיפור כפי שתוכנן לאחר מכן, בקשר בין אדווין דרוד וארוסתו.

שמעתי לראשונה על העיצוב המאוחר יותר במכתב מ"יום שישי 6 באוגוסט 1869", שבו לאחר שדיבר, בשבחים הבלתי פוסקים הרגילים, העניק תמיד למה שריגש אותו אצל אחרים, על סיפור קטן שקיבל עבור העיתון שלו. הוא דיבר על השינוי שחל בו בעקבות הסיפור החדש שקיבל. "הנחתי בצד את הפנטזיה שסיפרתי לך עליה, ויש לי רעיון מסקרן מאד וחדש לסיפור החדש שלי. לא רעיון שניתן להעביר (או שהעניין של הספר ייעלם), אבל רעיון חזק מאוד, אם כי קשה לעבודה". הסיפור, כך נודע לי מיד לאחר מכן, היה אמור להיות סיפור של רצח אחיין בידי דודו; מקוריותו הייתה מורכבת מסקירת הקריירה של הרוצח בעצמו בסיום, כאשר יש להתעכב על הפיתויים שלו כאילו, לא הוא האשם, אלא אדם אחר. הפרקים האחרונים היו אמורים להיכתב בתא הנידון, שאליו הביאה אותו רשעותו, שכולה נלקחה ממנו בהרחבה כאילו מסופר על אחר. בנוסף גילוי של הרוצח שלא היה צורך בכלל ברצח, מה שמגדיל את החומרה עם ביצוע המעשה; אבל כל גילוי של הרוצח היה אמור להיות מבולבל עד לקראת הסוף, כאשר באמצעות טבעת זהב שהתנגדה להשפעות המאכלות של הסיד שלתוכו השליך את הגופה, לא רק את הנרצח היה ניתן לזהות אלא מקום הפשע והאדם שביצע אותו. כל כך הרבה נאמר לי לפני שמשהו מהספר נכתב; ויוזכר שהטבעת, שנלקחה על ידי דרוד כדי לתת לארוסתו רק אם אירוסיהם נמשכו, הובאה איתו מהרעיון האחרון שלהם. רוזה הייתה אמורה להתחתן עם טרטר, וקריספארקל אחותו של לנלדס, שבעצמו, אני חושב, היו אמור למות תוך כדי סיוע לטרטר לחשוף את המסכה ולתפוס את הרוצח.