מרסל ברויאר
מהלך חיים, עבודה והמצאות

ברויאר, שנודע בכינויו בקרב חבריו ומקורביו בשם המקוצר בוב (ההקטנה של שמו האמצעי), נולד בפץ', הונגריה. הוא עזב את עיר הולדתו בגיל 18 בחיפוש אחר הכשרה אומנותית והיה בין התלמידים הראשונים והצעירים בבאוהאוס – בית הספר לעיצוב ואדריכלות שהקים ולטר גרופיוס בוויימאר ממש לאחר מלחמת העולם הראשונה. הוא זוהה על ידי גרופיוס ככישרון משמעותי והוצב תוך זמן קצר בראש סדנת הנגרות. גרופיוס נותר מנטור לחיים עבור אדם שהיה צעיר ממנו ב-19 שנים)
לאחר שבית הספר עבר ממקום משכנו בוויימאר לדסאו בשנת 1925, ברויאר שב מביקור קצר בפריז כדי להצטרף לחברי סגל הפקולטה המבוגרים יותר כמו יוזף אלברס, וסילי קנדינסקי פאול קלה כמומחה, ובסופו של דבר לימד ארכיטקטורה במחלקה החדשה שהוקמה שם.
ברויאר, שהוכר לראשונה בזכות המצאת ריהוט הפלדה הצינורי שלו, שהושפע מכידון האופניים, התפרנס מעבודות עיצוב, בתקופה ההיא של שלהי שנות העשרים ותחילת שנות השלושים של המאה העשרים, כשעמלות התכנון האדריכלי אליהן שאף היו אז מעטות ונמוכות. הוא נחשף אל ענקי התקופה כמו לה קורבוזיה ומיס ואן דה רוהה, שאת אוצר המילים האדריכלי שלהם סיגל מאוחר יותר לעצמו, אך הם, לעומת זאת, בקושי החשיבו אותו, מאחר שהיו מבוגרים ממנו בכ־15 שנים. למרות הדעה הרווחת כי אחד המפורסמים מבין כיסאות הפלדה הצינוריים של ברויאר, כיסא וסילי תוכנן עבור וסילי קנדינסקי, הרי שזה לא כך. קנדינסקי התפעל מהעיצוב המוגמר של הכיסא של ברויאר, ורק אז עשה ברויאר עותק נוסף לשימושו של קנדינסקי בביתו. כשיצא כיסא זה לשוק מחדש בשנות ה-60, הוא כונה "וסילי" על ידי היצרן האיטלקי משנודע לו שקנדינסקי היה בין הראשונים לקבל אב טיפוס של הכיסא.
גרופיוס היה זה שהעניק לברויאר את משימת עיצוב הפנים שלו בשיכון וייסנהוף (Weißenhofsiedlung) ב-1927 ואפשר לו את משימת תכנון הבית הראשונה שלו עבור הרנישמאקרס (Harnischmachers) בוויסבאדן ב-1932. זיגפריד גדיון, ההיסטוריון ומבקר האדריכלות השווייצרי, הרחיב את שיתוף הפעולה עם ברויאר בתחום הריהוט בוונבדארף בציריך, והכליל את עיצוביו באולם תצוגת ריהוט ובדירות דולדרטל (Dolderthal) הנרחבות ממש מחוץ לעיר.
בשנת 1936, בעצתו של גרופיוס, עבר ברויאר להתגורר בלונדון. עזיבתו של ברויאר את גרמניה הנאצית הובילה כמה חוקרים לראות בו חלק מקבוצת האדריכלים והאמנים היהודים שנמלטו מהמדינה באותה תקופה. אף על פי שהוריו של ברויאר היו יהודים, רק בשנת 1981 מצא כריסטופר וילק, שהכין את קטלוג עצובי הפנים שלו למוזיאון לאמנות מודרנית של ניו יורק, את הוויתור הפורמלי שלו על יהדותו בפני הרב הראשי של פרנקפורט בארכיוני ברויאר בסירקיוז. ברויאר הצהיר על עצמו כחסר דת כדי להתחתן עם אהובתו מימי הבאוהאוס, מרתה ארפס (1902–1977).
בזמן ששהה בלונדון הועסק ברויאר על ידי ג'ק פריצ'רד בחברת איזוקון, אחד התומכים הראשונים של העיצוב המודרני בבריטניה. ברויאר עיצב את הכיסא הארוך שלו וכן התנסה בעיצובי עץ לבוד ומכופף. בין השנים 1935 - 1937 עבד עם פ.ר.ס. יורק האדריכל המודרניסט האנגלי איתו תכנן מספר בתים.
בשנת 1937 גרופיוס קיבל על עצמו את המינוי כיו"ר בית הספר לעיצוב לתארים מתקדמים של אוניברסיטת הרווארד, ושוב ברויאר הלך אחר המנטור שלו והצטרף לפקולטה בקיימברידג', מסצ'וסטס. השניים יצרו שותפות שתשפיע רבות על אופן העיצוב האמריקאי של מבני המגורים המודרניים, שהתפשט בסיוע אוסף התלמידים הגדול שלהם מעת המלחמה ובהם פול רודולף, אליוט נויס, איי אם פיי, אולריך פרנזן, ג'ון ג'והנסן ופיליפ ג'ונסון. אחת הדוגמאות השלמות ביותר לעבודות עיצוב הפנים והריהוט של ברויאר בתקופה זו היא בית פרנק בפיטסבורג, שתוכנן עם גרופיוס בגזאמטקונסטוורק .
ברויאר נפרד מדמות האב שליוותה אותו, ולטר גרופיוס, בשנת 1941 בשל עניין מינורי מאוד, אך ייתכן שהסיבה העיקרית לכך הייתה רצונו להרחיק עצמו מהשם הידוע יותר שחלש על פעילותם הלכה למעשה. [דרוש מקור] ברויאר נשא לאשה את המזכירה שלהם, קונסטנס קרוקר לייטון, ואחרי מספר שנים נוספות בקיימברידג, עבר לניו יורק בשנת 1946 (עם הארי זיידלר בתפקיד השרטט הראשי שלו) להקים את משרד התכנון שלו בו התמקד עד סוף ימיו.
בית גלר הראשון מ-1945 הוא אחד הראשונים שיישמו את התפיסה של ברויאר של הבית הדו-גרעיני (בינוקליר), עם אגפים נפרדים לחדרי השינה ולאזורי המגורים / האוכל / המטבח, המופרדים על ידי אולם כניסה, ועם גג 'הפרפר' המיוחד (שני משטחי גג הניצבים זה מול זה, עם שיפועים לכיוון האמצע, ומערכת ניקוז מרכזית) שהפכו לחלק מאוצר המילים של הסגנון המודרניסטי. ברויאר בנה לעצמו שני בתים בכנען החדשה בקונטיקט: אחד משנת 1947 עד 1948 והשני משנת 1951 עד 1952. דגם של הבית שהוקם בגן המוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) בשנת 1949 עורר עניין סוער בעבודותיו של האדריכל, ודברי הערכה שכתב עליו פיטר בלייק. כשהסתיימה התצוגה, "הבית בגן" פורק ונגרר במעלה נהר ההדסון לצורך הרכבה מחדש בנחלה של רוקפלר בפוקנטיקו הילס ליד סליפי הולו. שני המבנים המוסדיים החשובים הראשונים שלו היו מטה אונסק"ו בפריז שהסתיים בשנת 1955 ותוכנית המתאר לכנסייה במנזר סנט ג'ון במינסוטה בשנת 1954 (שוב, פרויקט שהוא זכה בו בחלקו, בהמלצת גרופיוס, שבעצמו "התחרה" על המשימה, אך שכנע את הנזירים שהם זקוקים לאדם צעיר לצורך משימה זו על מנת שיספיק לסיים את העבודה). הכנסות אלה היוו נקודת מפנה בקריירה של ברויאר: מעבר לפרויקטים גדולים יותר לאחר שנים של הכנסות מתכנון בתי מגורים והתחלת אימוץ הבטון כמרכיב עיקרי בעיצובים שלו.
ברויאר תכנן את בניין המטה בוושינגטון הבירה, עבור מחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית, שבנייתו הושלמה בשנת 1968. בעוד שהבניין זכה בתחילה לשבחים, הרי שבעשורים האחרונים הוא ספג ביקורת רחבה. מזכיר השיכון והפיתוח העירוני לשעבר ג'ק קמפ תיאר פעם את הבניין כ"10 קומות של מרתף". מזכיר לשעבר אחר, שון דונובן, ציין כי "הבניין עצמו הוא בין המבנים המושמצים ביותר בכל וושינגטון - ולא בכדי."  מבקרים רבים טענו כי העיצוב של ברויאר אינו מקורי, ובעצם הוא מחקה את מטה אונסק"ו ואת מרכז המחקר של IBM אותו תכנן מספר שנים קודם לכן.
לאורך כמעט 30 שנה וכמעט 100 בניינים שתכנן במהלכן, ברויאר עבד עם מספר שותפים עימם חלק באופן גלוי ובעקשנות רבה את האשראי העיצובי: פייר לואיג'י נרווי באונסק"ו; הרברט בקהרד, רוברט גאט'ה, המילטון סמית וטיסיאן פפאכריסטו בניו יורק, מריו ג'וסה והארי זיידלר בפריז. תרומתם ליצירות חייו זכתה במידה רבה למקום הראוי, אם כי המבקרים והציבור זיהו בצדק "בניין ברויאר" כשראו אחד כזה.
אוצר המושגים האדריכלי של ברויאר עבר לפחות ארבעה שלבים מזוהים:
הקופסה הלבנה ואסכולת הזכוכית בסגנון הבינלאומי שהוא אימץ עבור הבתים המוקדמים שלו באירופה ובארצות הברית: בית הרנישמכר, בית גרופיוס, בית פרנק והבית הראשון שלו בלינקולן, מסצ'וסטס.
קירות העץ המנוקבים שאפיינו את "הבית בגן" המפורסם ב-1948 עבור המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, וסדרת הבתים הצנועים יחסית שתכנן עבור משפחות בעלות ידע מקרב הסגל האוניברסטאי בשנות ה-50. זה כלל את הראשון מבתיו בכנען החדשה, קונטיקט, עם מרפסת התלויה על זיזים.
חזיתות מודולריות של לוחות בטון טרומיים שהקיפו לראשונה את מעבדת IBM המועדפת עליו בלה גאוד, ליד ניס, צרפת, ושהמשיכו לשמש ברבים מהמבנים המוסדיים שלו וזכו לשימוש נרחב במבני שלטון רבים בעיר פליין שבצרפת. חלק מהמבקרים דיברו על חזרתיות אך ברויאר ציטט חבר מקצועי: "אני לא יכול לעצב מערכת חדשה לגמרי מדי יום שני בבוקר."
האבן והבטון המעוצב בהם השתמש לטובת משימות ייחודיות ובלתי נשכחות: הפרויקט הידוע ביותר שלו, Met Breuer (לשעבר מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית), כנסית מוסקגון במדינת מישיגן וכנסית סנט ג'ון, במדינת מינסוטה, הספרייה הציבורית של אטלנטה-פולטון, והבית השני שלו בכנען החדשה.
ברויאר זכה במדליית הזהב מטעם המכון האמריקאי לאדריכלות בכנס השנתי ה-100 שלהם בשנת 1968 בפורטלנד, אורגון. עיתוי זה התרחש באופן אירוני למדי במקביל לביקורת שהושמעה כנגדו, מצד אחד האדריכלים האהובים על אמריקה, בשל נכונותו של ברויאר לתכנן מבנה משרדים רב קומות מעל תחנת גרנד סנטרל. הפרויקט מעולם לא נבנה. הוא נדרש לחברים ותומכים רבים כדי להגן על כך בלא הצלחה. תבוסתו בבית המשפט העליון של ארצות הברית קבעה את זכותן של ניו יורק וערים אחרות להגן על אתריהן ונקודות הציון הייחודיות שלהן. במהלך חייו, ברויאר כמעט ולא הכיר בהשפעת עבודותיהם של אדריכלים אחרים על יצירתו, אך הוא בהחלט לקח את רעיון השימוש בלוחות בטון חשוף ומחוספס מלה קורבוזיה ונראה כי המראה האצילי של ביתו השני בכנען החדשה נבע ישירות מביתן ברצלונה של מיס ואן דה רוהה. זמן קצר לפני מותו הוא אמר למראיין שהוא רואה את תרומתו העיקרית כמי שהתאים את עבודתם של אדריכלים ותיקים לצורכי החברה המודרנית. הוא נפטר בדירתו במנהטן בשנת 1981, והותיר אחריו את אשתו קוני (נפטרה בשנת 2002), את הבן טום והבת צ'סקה. שותפיו המשיכו לשאת את שמו, באישורו, בשם המשרד – הן בפריז והן בניו יורק, במשך מספר שנים, אך בסופו של דבר, עם פרישתם, נסגרו גם שני המשרדים.