stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראש עיריית קאזאן
ראשי העיר > מאז התפרקות ברית המועצות

רפיק גומרוב (1991—1993)
רבו אידיאטולין (1991—1993)
קאמיל איסחאקוב (1993—2005)
אילסור מטשין (2005 — ואילך)
גלריה

בית עיריית קאזאן משנת 1854
סמל קאזאן בשנת 1672
סמל קאזאן בשנת 1781
סמל קאזאן בשנות ה-90 של המאה ה-20.
ראש עיריית קייב

| --- | --- |


ויטלי קליצ'קו
 איוש נוכחי:  ויטלי קליצ'קו
 תאריך כניסה לתפקיד:  5 ביוני 2014
 דרכי מינוי:  נבחר בבחירות ישירות על ידי תושבי העיר
 תחום שיפוט:  קייב
 כפוף:  לנשיא אוקראינה
 מושב המשרה:  רחוב חרשצ'אטיק, קייב
 משך כהונה קצוב:  קדנציה בת 5 שנים
 ייסוד המשרה:  1997
 איוש ראשון:  לאוניד קוסאקיבסקי
 http://www.kmr.gov.ua/
 
ראש עיריית קייב (באוקראינית: Київський міський голова, או בפשטות мэр Киева) הוא התואר הרשמי לראש הרשות המבצעת של העיר קייב, בירת אוקראינה. ראש העיר קייב הוא ראש השלטון המקומי החשוב ביותר באוקראינה. העומד בראשות העיר קייב נושא את משרת יושב ראש מועצת העיר קייב והוא אזרח אוקראיני הנבחר בבחירות ישירות על ידי תושבי קייב לתקופת כהונה בת 4 שנים.
ראש העיר הנוכחי הוא ויטלי קליצ'קו, שנכנס לתפקידו ב-5 ביוני 2014 לאחר שזכה ב-57% מהקולות בבחירות לראשות העיר שנערכו ב-25 במאי 2014.
תפקיד ראש העיר נוסד בשנת 1997 כיורש לתפקיד יושב ראש המועצה העירונית של קייב. עד 2010 ראש העיר עמד גם בראש הפרלמנט העירוני. בשנת 2010 התקבל תיקון לחוק "קייב, בירת אוקראינה" לפיו ראש המועצה העירונית הוא יושב ראש הפרלמנט העירוני ותפקידו נפרד מתפקיד ראש העיר, האחראי לניהול ענייני העיר ועומד בראש האדמיניסטרציה העירונית (באוקראינית: Київська міська державна адміністрація).
סמכויות

סמכויות ראש העיר הוגדרו בחוק "על השלטון המקומי באוקראינה" וחוק "קייב, בירת אוקראינה", לפיהם:
ראש עיריית קייב נוטל חלק בהליכי חקיקה הנוגעים לעיר קייב;
נוטל חלק בקבלת החלטות על פעולות העיר ועניינים בינלאומיים הנוגעים לעיר;
משתתף בישיבות הממשלה בענייני קייב;
משתף פעולה עם הנשיא והממשלה בעניינים הנוגעים לקייב;
מקבל החלטות באשר להעברת גופי ממשל מערים אחרות אל העיר קייב;
הבחירות לראשות העיר קייב

ראש עיריית קייב נבחר בבחירות ישירות על ידי תושבי העיר. בסך הכל נערכו ארבע מערכות בחירות לראשות העיר, מאז 1997.
בשנת 1999 אולכסנדר אומלצ'נקו נבחר לראש העיר לאחר שזכה ב-76% מקולות הבוחרים. בשנת 2002 זכה שוב לאחר שזכה ב-63,7% מקולות הבוחרים וכיהן בסך הכל במשך 7 שנים כראש העיר קייב.
בשנת 2006 לאוניד צ'רנובצקי זכה ב-31,83% מקולות הבוחרים וכיהן כראש העיר קייב. בשנת 2015 נבחר ויטאלי קליצ'קו להמשיך לכהן כראש העיר לאחר שזכה ב-65,5% מקולות הבוחרים.
ראשי העיר

ראשי העיר קייב, בתקופת האימפריה הרוסית
פרפני דגטיאריוב (1835–1837), המושל-הכללי של קייב
פאבל דמידוב (1871–1872)
גוסטב אייסמן (1872–1873)
פאבל דמידוב (1873–1875
ניקולאי רננקמפף (1875–1879)
גוסטב אייסמן (1879–1884)
איוון טולי (1884–1887)
סטפן סולסקי (1887–1900)
ואסילי פרוצנקו (1901–1906)
איפוליט דיאקוב (1906–1916)
פיודור בורצ'אק (1916–1917)
ראשי העיר קייב, בתקופת מלחמת האזרחים
ייבהן ריאבצוב (1917–1918)
איפוליט דיאקוב (1919)
יושב ראש הוועד המבצע של מועצת העיר קייב (תקופת ברית המועצות)
יאן גמארניק (1921–1923)
גריגורי גרינקו (1924–1925)
פנטיילמון סביסטון (1925–1927)
יורי ווייצחובסקי (1928–1932)
איוון וורוביוב (1932)
ואסילי ביסטרונוב (1932–1934
רפאיל פטרושנסקי (1934–1937)
פאבלו כריסטיך (1937)
ניקולאי פאשקו(1937–1940)
איוואן שבצוב (1940–1941)
הבורגרמייסטר של קייב (תקופת הכיבוש הגרמני)
אלכסנדר אוגלובלין (1941)
וולדימיר בגאזי (1941–1942)
לאונטיי פורוסטיבסקי (1942–1943)
ראשי המועצה העירונית של קייב, ברית המועצות
לאוניד לבד (1943–1944)
פיודור מוקיינקו (1944–1946)
פיודור צ'בוטאריוב (1947)
אלכסיי דווידוב (1947–1963)
מיכאיל בורקה (1963–1968)
ולדימיר גוסב (1968–1979)
ולנטין זגורסקי (1979–1990)
ניקולאי לאברוחין (1990)
גריגורי מאלישבסקי (1990–1991)
ראשי המועצה העירונית של קייב, אוקראינה
אלכסנדר מאסיוק (1991–1992)
איוואן דנקביץ' (1992)
איוואן סאליי (1992–1993)
ראשי עיריית קייב
לאוניד קוסאקיבסקי (1993–1999)
אלכסנדר אומלצ'נקו (1999–2006)
לאוניד צ'רנובצקי (2006–2011)
אלכסנדר פופוב (פברואר 2011 – דצמבר 2013)
אנאטולי גולובצ'נקו (דצמבר 2013 – ינואר 2014), ממלא מקום
ולדימיר מאקיינקו (ינואר–מאי 2014), ממלא מקום
ויטלי קליצ'קו (מאי 2014 ואילך)
רכבת נוסעים

רכבת נוסעים גרורת קטר בתחנת הרכבת חיפה מרכז
רכבת נוסעים
רכבת נוסעים היא אמצעי תחבורה ציבורי המיועד להסיע מספר רב של נוסעים בין תחנות רכבת תוך שימוש ברשת מסילות. רכבות נוסעים פועלות בדרך כלל בין נקודות בהן יש תנועת נוסעים גדולה, אולם קיימים גם קווי רכבת נוסעים באזורים דלילי אוכלוסייה.
רכבת נוסעים יכולה להיות מורכבת ממערכי קרונועים או ממספר קרונות נוסעים הנגררים או נדחפים על ידי קטר. בנוסף לפעמים כוללת רכבת נוסעים קרון משא המיועד למטענם של הנוסעים, קרון כוח לאספקת חשמל לתאורה ולמיזוג האוויר ברכבת, וברכבות מסוג מו-דו גם קרון ניהוג המאפשר לשלוט בקטר כאשר הוא דוחף את הרכבת. אורכה הכולל של רכבת נוסעים מוגבל על ידי אורך הרציפים שבתחנות בהן היא עוצרת, ולכן בדרך כלל אינו עולה על 500 מטרים.
סוגי רכבות > רכבות למרחקים גדולים

רכבות אלו נעות בין ערים מרוחקות או בין מדינות וזמן הנסיעה עשוי להגיע לימים אחדים. ברכבות אלו יהיו בדרך כלל תאי שינה מצוידים במיטות וקרון מסעדה. רכבות מפורסמות למרחקים ארוכים הן הרכבת הטרנס-סיבירית וסאנסט לימיטד (אנ').
סוגי רכבות > רכבות מהירות

רכבות מהירות הן רכבות שנעות במהירות גבוהה, בדרך כלל מעל 160 קמ"ש. רוב הרכבות המהירות היום בעולם נעות במהירות שבין 230 ל-350 קמ"ש, אולם בניסויים הצליחו רכבות להגיע עד ל-581 קמ"ש. רכבות מהירות מונעות כמעט תמיד באמצעות חשמל, ובנויות כקרונועים.
סוגי רכבות > רכבות לילה

רכבות לילה הן רכבות הפועלת בשעות הלילה. על פי רוב מדובר ברכבות הנוסעות למרחק גדול, עם עצירות ביניים מועטות, בשעות השינה של הנוסעים, והן מציעות קרונות שינה.
סוגי רכבות > רכבות בין־עירוניות

רכבת בין־עירונית מסיעות נוסעים בין מטרופולינים מרוחקות יחסית זה מזה במהירות גבוהה. בדרך כלל הרכבות יעצרו בתחנות ספורות לאורך המסלול או שלא יעצרו כלל (רכבות ישירות), מה שמאפשר מהירות נסיעה ממוצעת גבוהה.
סוגי רכבות > רכבות פרווריות

רכבות פרווריות מסיעות נוסעים יוממים מקצות המטרופולין אל מרכזה ומהטבעת התיכונה של המטרופולין אל אזורי התעשייה שבשוליה. לרוב לרכבות אלו תדירות גבוהה (מעל ארבע רכבות בשעה), תחנות קרובות יחסית לרכבת בין־עירונית (3 עד 10 ק"מ), דלתות רחבות על מנת לאפשר לנוסעים לעלות ולרדת תוך זמן קצר מאוד, וזמני תאוצה ותאוטה קצרים. מכיוון שהרכבת מסיעה יוממים, תהיה בה צפיפות רבה בשעות העומס בבוקר ואחר הצהריים, ועליה להיות ערוכה לכך מבחינת תפוסת קרונות.
רכבות נוסעים על מסילת איילון סמוך לתחנת הרכבת תל אביב השלום
רניירו צנו

Silver Grosso of Doge Raniero Zeno, 1253-1268, Venice.
שלט האצולה של רניירו צנו.
רניירו צנו (באיטלקית: Reniero Zeno) או רניירי צן (בוונטית: Renieri Zen;‏ נפטר ב-7 ביולי 1268) היה הדוכס ה-45 של ונציה. מורוזיני כיהן כדוג'ה מה-1 בינואר 1253 ועד פטירתו.
צנו כיהן כדיפלומט ונציאני בצרפת ובאיטליה. בעת שהותו בבולוניה הוא שכנע את העיר להפסיק ולשלם מיסים למדינת האפיפיור - מעשה שהביא להחרמתו על ידי הכנסייה. בשנת 1242 סייע צנו לדוג'ה יאקופו טייפולו במהלך המצור על פרארה, ובשנת 1242 דיכא מרידה שפרצה בזאדאר. בשנת 1244 מונה לתפקיד "קפיטאנו דה מאר" (מפקד הצי) של לה סרניסימה.
לאחר מותו של מרינו מורוזיני נבחר צנו, אשר כיהן באותה עת כפודסטה של פרמו לתפקיד הדוג'ה (צנו זכה ב-21 מתוך 41 הקולות).
בין השנים 1256–1259 סייע צנו לאפיפיור אלכסנדר הרביעי במלחמה נגד אצלינו דה רומאנו הרביעי.
באותן שנים לחמה ונציה נגד רפובליקת גנואה - יריבתה בשליטה על הסחר ברחבי הים התיכון. ראשיתה של המחלוקת - בביזת הרובע הגנואזי שהיה בצור שבלבנון על ידי הוונציאנים שהתגוררו ברובע הוונציאני בעיר.
בשנת 1257 הביס לורנצו טייפולו (לימים הדוג'ה של ונציה) את הצי הוונציאני. גנואה כרתה ברית עם מיכאל פאלאולוגוס השביעי אשר כבש את קונסטנטינופוליס בשנת 1261, והעניק לגנואה את זכויות היתר שהיו לסוחרים הוונציאנים בעיר (תוך ביטול הזכויות שהיו לוונציאנים). ונציה, בתגובה, תקפה שוב את הצי הוונציאני במוראה בשנת 1262 ובסטפוצי בשנת 1263, ובשני הקרבות הביסה את גנואה. בשנת 1265 נחתם הסכם שלום בין ונציה לגנואה, וב-1268 החזירה האימפריה הביזנטית לסוחרים הוונציאנים את זכויות היתר שהיו להם קודם לכן.
במהלך כהונתו של צנו הושלמה חקיקת החוק המסחרי הימי בן 129 הסעיפים, אשר נשאר בתוקפו עד נפילת הרפובליקה.
זנו נפטר בשנת 1268, ולאחריו נבחר לורנצו טייפולו כדוג'ה.
ראש עיריית קרסנודאר

ראש עיריית קרסנודאר (ברוסית: Мэр Краснодара) הוא נושא המשרה הרמה ביותר בעיר קרסנודאר, המנהל את ענייניה ומייצג את האינטרסים שלה בפני הממשל הפדרלי.
מאז נובמבר 2021, ראש העיר הוא אנדריי אלכסיינקו, שנבחר בהצבעה חשאית של הדומה עירונית של קרסנודאר בספטמבר 2021 והושבע לתפקיד בנובמבר 2021.
סמכויות

בהתאם לאמנת העיר וחוקי עזר עירוניים של קרסנודאר, ראש העיר הוא ראש הרשות המבצעת בעיר ואחראי על פיתוחה הכלכלי והחברתי של העיר, מנהל את משאבי ותשתיות העיר ותפקידי ביצוע נוספים כדוגמת:
ייצוג העיר מול הממשל הפדרלי וגופים אחרים של השלטון המקומי וייצוג העיר בטקסים ואירועים בינלאומיים;
חותם על חוקים ותקנות שאושרו על ידי הדומה העירונית של קרסנודאר, הגוף העירוני המחוקק. בסמכותו אף שלא לחתום ולא לאשר חוקים;
חותם על הסכמים הנוגעים לעיר קרסנודאר;
מרכיב את האדמיניסטרציה של העיר (העירייה) ומנהל אותה, יכול לפזר את העירייה וקובע את המבנה שלה;
ממנה ומפטר את התובע הכללי של העיר וראשי הסניפים האזוריים של ארגוני הממשל הפדרלי;
מציע לנשיא רוסיה ולראש ממשלת רוסיה הצעות חוק הנוגעות לעיר קרסנודאר;
ממנה ומפטר את נציגי ולדיווסטוק באספה הפדרלית של רוסיה;
ממנה ומפטר את נציגיו בדומה העירונית;
מגיש לדומה העירונית הצעות חוק;
אם נשקפת סכנה לחיי תושבי העיר, בסמכות ראש העיר להטיל עוצר.
ראשי העיר > מאז 1991

ולרי סמויילנקו (יולי 1987 – מרץ 1990, דצמבר 1991 – נובמבר 1994, ינואר 1997 – דצמבר 2000)
מיכאיל קרקאי (מרץ 1990 – דצמבר 1991)
ניקולאי קריאז'בסקיך (נובמבר 1994 – ינואר 1997)
ניקולאי פריז (דצמבר 2000 – אוגוסט 2004)
ולדימיר יבלאנוב (אוגוסט 2004 – ספטמבר 2016)
יבגני פרבישוב (דצמבר 2016 – ספטמבר 2021)
אנדריי אלכסיינקו (אוקטובר 2021 – ואילך)
הערות שוליים

↑  לשעבר - יקטרינודאר
↑  Андрей Алексеенко стал новым мэром Краснодара
רולס-רויס סילבר דאון

| --- | --- |

רולס-רויס סילבר דאון
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  רולס-רויס
 שנות ייצור:  1949–1955
 הרכבה:  בריטניה בריטניה
 מודל אחריו:  Silver Cloud
 סיווג:  מכוניות  סלון יוקרה
 מרכב:  4 דלתות
 אורך:  4,877-5,334 מ"מ
 רוחב:  1,753 מ"מ
 גובה:  1,638 מ"מ
 משקל:  1,880 ק"ג
 בסיס גלגלים:  3,048 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים 4,257 סמ"ק, (1949–1951), (6 צילינדרים  4,566 סמ"ק (1951–1955)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות, תמסורת אוטומטית - 4 מהירויות (אופציה), משנת 1952
 מהירות מרבית:  139 קמ"ש
 צריכת דלק:  15.4 מייל לגלון
 מעצב:  John Polwhele Blatchley
רולס-רויס סילבר דאון (באנגלית: Rolls-Royce Silver Dawn) היא מכונית סלון יוקרתית מבית רולס-רויס שיוצרה בין השנים 1949–1955.
הדגם מאיץ מעמידה ל-100 ב-15.2 שניות. הקרבורטור היה יחיד מסוג "Stromberg", ובשנת 1952 הוחלף לסוג "Zenith".
מחיר הדגם בהשקה בשנת 1949 בבריטניה עמד על 4,704 לירות שטרלינג. בסך הכול יוצרו 760 יחידות.
תמונות

רולס-רויס סילבר דאון שנת 1954
רולס-רויס סילבר דאון שנת 1955
רולס-רויס סילבר דאון שנת 1952
רולס-רויס סילבר דאון
רולס-רויס סילבר דאון שנת 1955
רולס-רויס סילבר דאון
רכס רוונזורי

רכס רוונזורי (בסוואהילי: Safu ya Ruwenzori – "הרי רוונזורי") הוא רכס הרים במרכז אפריקה, המצוי על הגבול בין אוגנדה לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ומתנשא עד לגובה של 5,109 מטרים. הגבוהים שבהרי רוונזורי, יחד עם הר הקילימנג'רו והר קניה, הם היחידים המכוסים שלג באופן קבוע באפריקה.
צמחייה ברכס רוונזורי
למרגלות ההרים
דרך ברכס
תיאור

אורכו של הרכס 120 ק"מ ורוחבו 65 ק"מ. הוא מורכב משישה גושי הרים המופרדים על ידי גאיות עמוקים: הר בייקר, הר אמין, הר גסי, הר לואיג'י די סאבויה, הר ספיק והר סטנלי. הר סטנלי הוא הגדול ביותר ולו מספר פסגות, ומרגריטה היא הגבוהה שבהן. בהרי רוונזורי 43 קרחונים ידועים הנמצאים על שישה הרים ששטחם הכולל הוא 5 קמ"ר, כמעט מחצית מסך שטח הקרחונים באפריקה.
הרכס בנוי מסלעים מותמרים, והסברה המקובלת היא שההרים נוצרו כתוצאה מתנועת לוחות. ההרים מצויים באזור לח מאוד שלעיתים קרובות אפוף בערפל. הסלעים הללו הניבו קרקע שרמת הפוריות שלה איננה אחידה.
רכס רוונזורי משמש כמאגר מים חשוב. הוא מזין את אגמי אדוארד וג'ורג', שיש להם חשיבות כלכלית לתושבי האזור. יש הסוברים כי הם אף הרי הירח (Montes Lunae) שהוזכרו על ידי תלמי כמקורו של הנילוס הלבן, אם כי תיאוריו אינם ברורים דיים כדי לזהותם באופן ודאי. על כל פנים, ההערכות המקובלות גורסות כי כחצי מיליון מתושבי אוגנדה תלויים ברכס על מנת לקבל את צריכת המים שלהם, כמו גם כמגן טבעי מפני שיטפונות ואסונות טבע אחרים.
הרכס מהווה יעד תיירותי. להרים חשיבות כלכלית נוספת, שכן באזור מצויים מרבצי נחושת וקובלט.
הפארק הלאומי

הפארק הלאומי הרי רוונזורי הוא אתר מורשת עולמית הנמצא ברכס רוונזורי באוגנדה. שטחו של הפארק הוא כ-1,000 קמ"ר. בשטח זה ישנם מספר מפלי מים, אגמים, קרחונים וההר השלישי בגובהו באפריקה - הר סטנלי. הנקודה השנייה בגובהה ברכס זה היא פסגת הר ספיק.
אקלים

האקלים תלוי בגובה, אך הוא מושפע גם מרוחות הנושבות מכיוון מזרח וממחזוריות שנתית בעלת שתי נקודות שיא (החודשים הלחים ביותר הם מרץ עד מאי ואוגוסט עד נובמבר). רכס רוונזורי הוא מאוד לח באופן כללי, וברוב ימות השנה יורד בו גשם, כולל בחודשים היבשים.
פלורה ופאונה

הפארק ידוע בזכות הפלורה שלו הכוללת מספר רב של מינים אנדמיים לאזורים הגבוהים. אופי הצמחייה תלוי במידה רבה בגובה, כאשר יש להבחין בין מספר אזורים שונים. מתחת ל-2,400 מטרים הצמחייה מוגדרת כיער גשם טרופי שבור, המורכב ממינים כגון סימפוניה גלובוליפרה ופרונוס אפריקני. באזור זה יש מעט עצים גדולים ולפיכך חופת העצים שבורה מלבד בתחתית העמקים ובפסגות ההרים, שהם המקומות שבהם מדרונות ההרים מתונים. אזור היער השבור מתמזג ליער במבוק המגיע עד לגובה 3,000 מטרים. יער הבמבוק מתחלף בקרקע ענייה המאופיינת בצמחיית שדה בור שבה גדלים בעיקר שיחים מסדרת האברשאים.
אוכלוסיית בעלי החיים בפארק כוללת פילי יער אפריקניים, כמה מיני פרימטים, ועופות אנדמיים.
ריטה LIVE

ריטה LIVE הוא סיבוב הופעות של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה אשר נתמך על אלבומה "חמצן" והתקיים ברחבי ישראל. המופע עלה ב-11 ביולי 2003 והסתיים באוגוסט 2004. המופע נמשך כשנה.
מתוך המופע הוקלט השיר "תשקר לי" ויצא כסינגל, אך לא נכלל באף אלבום. השיר בגרסת הסטודיו נכלל באלבום "חמצן".
רקע

במרץ 2003 יצא לאור האלבום "חמצן". האלבום הגיע למעמד של אלבום זהב עם מכירות של כ-30,000 עותקים וזכה בעיקר לביקורות פושרות מצד המבקרים. השיר המצליח ביותר באלבום היה "לאלף נמר", שכתבה צרויה להב והלחין רמי קלינשטיין. פרט לו בלטו גם "מלבד אהבה" שכתבה להב, "תשקר לי" שהלחין ארקדי דוכין למילים של ריטה ו"אתה בכל זאת" ("עלית לי בזיכרון") שכתב מאיר אריאל, וזכה להצלחה מחודשת כשבוצע כעבור שנה על ידי דודו טסה. בין כותבי האלבום נכללו גם מוזיקאי רוק ופופ, כארקדי דוכין, אביב גפן, שלמה ארצי ומיקה קרני. את השירים עיבדו קלינשטיין, אבי סינגולדה וטל פורר.
רשימת השירים

רשימת השירים מתוך המופע שהתקיים בשנת 2004 ושודר ברדיו:
"אתה בכל זאת"
"עטוף ברחמים"
"שרה ברחובות"
"יום חדש"
"נוצה ברוח"
"לאלף נמר"
שיר מתוך האופרה "כרמן"
"בביתי הנעול"
"הנסיכה והרוח"
"ציפור זרה"
"אהבה גדולה"
"מחול מטורף"
"עד שתעזוב"
שיר אופרה של ג'אקומו פוצ'יני
"ערב כחול עמוק"
"The Show Must Go On"
"שיר אהובת הספן"
"תשקר לי"
"מה חשוב היום"
מחרוזת:
"בגידה"
"רגע פרטי"
"אגדת השמש והירח"
"תחנה של זמן"
"עבד של הזמן"
"שביל הבריחה"
"תפתח חלון"
"בוא"
"ימי התום"
שיר בפרסית
"ילדים זה שמחה"
הפקה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  לואי להב - מפיק מוזיקלי  שימי ואקנין - רקדן |  דודו טסה - גיטרות |  שמוליק שמיר - גיטרות |  עדי גולדשטיין - קלידים, תכנותים |  טל פורר - פסנתר |  בנצי גפני - בס |  לוקי גבאי - תופים |  קלוד דדיה - רקדן |
ביקורות

מבקר המוזיקה, נחום מוכיח, ביקר באופן חיובי את המופע: "היא מרימה מופע מקצועי, מופק ומושקע, וזאת מעבר לנוכחות האישית הבלתי מעורערת - הקול הענק הבלתי נגמר, הכריזמה האישית הכובשת, הגיחות לקהל, הסיפורים הקטנים, ריטואל קבלת הפרחים וציון ימי הולדת של מעריצים - והכל כדי לתת במשך שעתיים וחצי אילוזיה ופנטזיה מושלמת לצופה. כמו שצריך".
גם מבקר המוזיקה, יוסי חרסונסקי, ביקר באופן חיובי את המופע: "זוהי ריטה עם כל המניירות המוכרות, עם הרגשנות המוחצנת, עם תזזית של קפיץ מתוח שמשתחרר, עם אנרגיות מוספות, עם נגנים שנותנים לה את כל מה שהיא צריכה. זו ריטה הכי ריטה שראיתי על הבמה".
רמב"י

ערך זה עוסק באינדקס מאמרי יהדות. אם התכוונתם לאחד מחכמי פרובאנס, ראו .
כרכים של הגרסה המודפסת של רמב"י
רשימת מאמרים במדעי היהדות (רמב"י) היא מאגר ביבליוגרפי של רשימה סלקטיבית של מאות אלפי מאמרים אקדמיים ואחרים, בתחומים השונים של מדעי היהדות ושל חקר ארץ ישראל ומדינת ישראל.  רמב"י הוא המאגר הגדול והמקיף מסוגו בעולם. המאמרים הרשומים ברמב"י לוקטו מתוך אלפי כתבי עת – בדפוס או בצורה אלקטרונית, ומתוך קובצי מאמרים, באותיות עבריות, לטיניות או קיריליות. המידע נאסף מתוך אלפי כתבי עת מדעיים - מודפסים ואלקטרוניים - מאספים וקובצי מאמרים, שרוב רובם נמצאים באוסף של הספרייה הלאומית. המאגר מעודכן מדי יום.
היסטוריה

רמב"י נוסד בשנת 1966 על ידי ד"ר יששכר יואל, כהרחבה למדור "בתוך כתבי העת" שהופיע עד אז בתוך כתב העת הביבליוגרפי קריית ספר. בשנת תשכ"ט יצאה החוברת הראשונה של רמב"י, שנרשמו בה כ-2,500 מאמרים שפורסמו בשנת תשכ"ו (1966). בהקדמה לחוברת נרשם: "נעשה כאן ניסיון לרשום בסדר מקצועי את המאמרים במדעי היהדות שהופיעו בשנת תשכ"ו בכתבי עת ובקבצים עבריים, ובשנת 1966 בכתבי עת ובקבצים לועזיים." המאמרים בחוברת סודרו על פי מדורים ותתי מדורים, וכפי שנכתב בהקדמה לחוברת: "הסדר הפנימי בכל מדור ותת מדור הוא עד כמה שאפשר, בהתאם לעניין... ואם אין אפשרות כזו לפי א"ב של שמות המחברים." בסוף החוברת הופיעו מפתחות: נושאים, אישים, מקומות, ספרים ועוד ומפתח מחברי המאמרים. המפתחות נערכו על ידי אסיה נויברג. ד"ר יששכר יואל המשיך לערוך את גליונות רמב"י עד לפטירתו בשנת תשל"ז.
המעבר לקטלוג דיגיטלי

בשנת 1985 החל המעבר לקיטלוג באמצעים אלקטרוניים (בקטלוג ממוחשב, שהיה נגיש ממחשבי הספרייה). במקביל לקטלוג הממוחשב יצא לאור גם קובץ שנתי מודפס. עם הופעת גיליון החמישים בשנת 2000, חדל כתב העת המודפס להופיע. מאז, מתעדכן המאגר באופן שוטף רק באתר האינטרנט. בשנים האחרונות, נוספו בו גם מאמרים שקדמו לשנת 1966, בעיקר מכתבי עת שנסרקו ועלו לאינטרנט ב-JSTOR ובמאגרי מידע נוספים, במטרה להציע כיסוי מקיף ככל הניתן של המחקר האקדמי בתחומי היהדות.
רמב"י היום

מאגר רמב"י משרת חוקרים וסטודנטים במגוון תחומים במדעי הרוח והחברה, מרחבי העולם.
רשומה ביבליוגרפית טיפוסית במאגר רמב"י מכילה את שם המחבר או המחברים, את כותרת המאמר, את שם כתב העת או קובץ המאמרים שבו ראה המאמר אור, את פרטי הגיליון, מספרי העמודים וכיוצא בזה, שנת הפרסום ושפת המאמר. עד שנת 2010 בערך, כללו הרשומות מיון נושאי לפי עץ נושאים ייחודי למאגר - ומיון רחב (לדוגמה, "יהדות התפוצות") וכן מיון מפורט יותר.
עם מעבר הספרייה הלאומית לקטלוג מאוחד של כל אוספיה, אוחדו הקטלוגים השונים של המחלקות השונות, קטלוג הספרים, קטלוג כתבי יד ותצלומי כתבי יד, מחלקות ארכיונים מפות מוזיקה ועוד, נוסף גם מאגר רמב"י לקטלוג זה. עם האיחוד, עבר מיון הנושאים ברמב"י לשיטת כותרות הנושאים של ספריית הקונגרס.
מערכת רמב"י משתייכת מבחינה ארגונית לספרייה הלאומית, ושוכנת בבניינה החדש בקריית הלאום.
ראו גם

רמבי"ש
הערות שוליים

↑  אתר רמב"י.
↑  בשער חוברת יב, מופיע הכיתוב מאת יששכר יואל ז"ל.
| ספריות דיגיטליות בנושאי יהדות |
| --- | --- | --- |
| ספרות מקור - טקסט | ספריא • על התורה • פרויקט השו"ת • דעת • סנונית • ויקיטקסט • אוצר הספרים היהודי השיתופי • המילון ההיסטורי ללשון העברית • מכון ממרא • פרויקט בן-יהודה • הזמנה לפיוט • Grimoar |  |
| ספרות מקור - סרוקה | היברובוקס • אוצר החכמה • הספרייה הלאומית • ספריית אסיף • אוצרות התורה |  |
| כתבי יד | המכון לתצלומי כתבי יד עבריים |  |
| ספרים סרוקים - כללי | גוגל ספרים • פרויקט גוטנברג • ארכיון האינטרנט |  |
| ביבליוגרפיה | מפעל הביבליוגרפיה העברית • רמב"י • רמבי"ש • הלכה ברורה ובירור הלכה |  |
ספריות דיגיטליות בנושאים נוספים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012616776705171  VIAF: 112170405885244380002   WorldCat (עם VIAF): 112170405885244380002
ראש עיריית ניו יורק

| --- | --- |


אריק אדמס
 איוש נוכחי:  אריק אדמס
 תאריך כניסה לתפקיד:  1 בינואר 2022
 דרכי מינוי:  נבחר בבחירות ישירות על ידי תושבי העיר
 תחום שיפוט:  ניו יורק
 מעון:  מעון גרסיה (Gracie Mansion)
 מושב המשרה:  בניין העירייה של ניו יורק
 משך כהונה קצוב:  קדנציה בת 4 שנים
 ייסוד המשרה:  1665
 איוש ראשון:  תומאס וילט
 Office of the Mayor of New York City
 
ראש עיריית ניו יורק הוא בעל המשרה העומד בראש הרשות המבצעת של הגוף הממשלי של ניו יורק (New York City's government). ראש העירייה נבחר בבחירות ישירות וכלליות וזכאי לשתי כהונות רצופות בנות ארבע שנים כל אחת (מספר הכהונות הוגבל ב-2010, עד אז ניתן היה להגדיל את מספר הכהונות לשלוש). תקציב עיריית ניו יורק הוא הגבוה מבין התקציבים המוניציפליים בארצות הברית והיא משרתת את מערכת החינוך הציבורית הגדולה ביותר ובה למעלה ממיליון תלמידים. משרדו של ראש עיריית ניו יורק הוא בבניין העירייה של ניו יורק ומשכן השרד שלו נמצא במעון גרייסי (Gracie Mansion), הפתוח בחלקו לציבור.
תפקידי ראש העירייה

העיר מתנהלת במודל ראש עיר חזק-מועצה, כאשר מועצת העיר ניו יורק מחזיקה בסמכויות החקיקה ומורכבת מנציגים הנבחרים ברובעי הבחירה השונים בעיר. ראש העירייה אחראי על כל השירותים הציבוריים בעיר ואחראי על אכיפת החוקים הפדרליים וחוקי מדינת ניו יורק בתחומי העיר. ראש העירייה ממנה מספר רב של פקידים, בהם נציבים לתחומי העיסוק הראשיים (משטרת העיר ניו יורק, מחלקת הכבאות של העיר ניו יורק, דיור ציבורי, חינוך ובריאות) ושופטים במערכת השיפוט הפלילי העירונית.
לפי החוק יכול ראש העירייה למנות עד שבעה סגנים, שמספרם ותחומי אחריותם אינם מוגדרים בחוק, אלא נקבעים לפי הצורך. איש מן הסגנים אינו מחליף אוטומטית את ראש העיר בהיעדרותו או נבצרותו.
ראש העירייה מכהן בתוקף תפקידו כחבר מועצה בגופים רבים בעיר, בהם המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע, הגנים הבוטניים של ברוקלין, קרנגי הול, מרכז לינקולן, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, מוזיאון המורשת היהודית, ספריית העיר ניו יורק, האנדרטה הלאומית והמוזיאון לפיגועי 11 בספטמבר, מוזיאון קווינס לאמנות ועוד.
היסטוריית התפקיד

בשנת 1665 מינה מושל מדינת ניו יורק, ריצ'רד ניקולס (אנ') את תומאס וילט (אנ') לתפקיד ראש העיר ניו יורק. מאז ועד שנת 1821 היה התפקיד ממונה בעל סמכויות מוגבלות. ב-1783 העביר המושל את המינוי לוועדת מינויים, בה הייתה לו שליטה רבה. בשנת 1821 הועברה הבחירה בראש העירייה לוועידת אלקטורים של מועצת העיר וב-1834 הפך התפקיד לנבחר בבחירות ישירות וכלליות. קורניליוס ואן וייק לורנס, מן המפלגה הדמוקרטית, היה הראשון שנבחר בבחירות אלה. עד 1898 כללה העיר רק את מנהטן ומאז היא כוללת את הרבעים ברוקלין, הברונקס, קווינס וסטטן איילנד.
בשנת 1942 העביר פיורלו לה גוארדיה את המעון הרשמי למעון גרסיה והוא אף היה הראשון שמינה לו סגן. תקופת הכהונה שלו הייתה הארוכה ביותר, 12 שנים (שלוש כהונות מלאות של 4 שנים; 1934–1945), שיא אותו הוא חולק עם ראשי העירייה רוברט פ. וגנר הבן (1954–1965), אד קוץ' (1978–1989) ומייקל בלומברג (2002–2013).
מעולם לא כיהנה בניו יורק ראש עיר אישה ודייוויד דינקינס (1990–1993) היה היחיד שלא היה לבן-עור (עד היבחרו של אריק אדמס ב-2022) עם זאת כיהנו בעיר ראשי עיר ממוצא איטלקי, אירי ומלאום יהודי. במסגרת המפלגה הדמוקרטית פעלה במשך כמאה שנה (מאמצע המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20) קבוצה שכונתה "קבוצת טמאני הול" (על שם מקום ההתכנסות המקורי שלהם, Tammany Hall). קבוצה זו פעלה לקידומם של מועמדים צאצאי מהגרים (בפרט אירים-קתולים) לכהונת ראש העיר מטעם המפלגה הדמוקרטית, בהסתמך על היותה של העיר יעד הגירה מרכזי. לעיתים נבחר ראש עיר מטעם המפלגה הרפובליקנית, שנתמך על ידי דמוקרטים שהתנגדו לקבוצה זו. הקבוצה פורקה לאחר האשמות בשחיתות שלטונית.
לראש עיריית ניו יורק דגל משלו, המבוסס על דגל העיר ניו יורק בתוספת קשת של חמישה כוכבים מחומשים כחולים מעל החותם. אלו מסמלים את חמשת רובעי העיר.
היסטוריית התפקיד > ראשי עיריית ניו יורק מאז מלחמת העולם השנייה

פיורלו לה גוארדיה (1934–1945)
ויליאם אודוויר (1946–1950)
וינסנט אימפליטרי (1950–1953)
רוברט פ. וגנר הבן (1954–1965)
ג'ון לינדזי (1966–1973)
אברהם בים (1974–1977)
אד קוץ' (1978–1989)
דייוויד דינקינס (1990–1993)
רודי ג'וליאני (1994–2001)
מייקל בלומברג (2002–2013)
ביל דה בלאזיו (2014–2021)
אריק אדמס – נכנס לתפקידו ב-1 בינואר 2022
הערות שוליים

↑  Is Term Limit Vote a Big Smack at Mayor?, New York Daily News". ‏3 בנובמבר 2010
↑  תקציב העירייה, 2014
↑  רחוב 8 ושדרה B במנהטן. Welcome to the People’s House!
↑  מונחון במרכז לימודי אלינור רוזוולט, אוניברסיטת ג'ורג'טאון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007356184005171  CiNii: DA18306973  LCCN: n50001179  VIAF: 5373149919441706650004   WorldCat (עם VIAF): 5373149919441706650004
רולס-רויס V-8 (1905)

| --- | --- |
רולס-רויס
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Rolls-Royce Limited (בזמן ייצור הדגם), משנת 1973: "Rolls-Royce Motors"
 שנות ייצור:  שנת 1905
 הרכבה:  בריטניה בריטניה
 מודל קודם:  אין
 סיווג:  מכוניות  סלון יוקרה
 אורך:  3,607 מ"מ 
 משקל:  929 ק"ג 
 בסיס גלגלים:  2,286 מ"מ, 2,692 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  8V צילינדרים, 3,535 סמ"ק המפיק 20 כ"ס
 מהירות מרבית:  41.8 קמ"ש
 מעצב:  סר הנרי רויס
 
רולס-רויס V-8
רולס-רויס V-8 (באנגלית: Rolls-Royce V-8) היא מכונית בסגנון מכונית עידן פליז מתוצרת יצרנית רכבי היוקרה הבריטית רולס-רויס בשנת 1905.
היסטוריה

שורשי החברה מבוססים על חברה שהקים ב-1904 התעשיין האנגלי הנרי רויס במנצ'סטר. עוד באותה שנה הוא נפגש עם סוחר הרכב צ'ארלס רולס שהסכים לשווק את המכוניות החדשות באופן בלעדי. חברת רולס-רויס המשותפת שהייתה קרויה "רולס רויס לימיטד" נוסדה ב-15 במרץ 1906.
תחילה יוצר דגם הרולס-רויס 10 כ"ס אשר תוכנן על ידי הנרי רויס בשנת 1903, ויוצר בבית המלאכה של רויס ושל שותפו צ'ארלס רולס ברחוב קוק במנצ'סטר, לאחר שחתמו על הסכם איחוד ב-23 בדצמבר 1904. הדגם שווק על ידי סוכנות C.S.Rolls & Co.
שותפם של הנרי רויס וצ'ארלס רולס, קלאוד ג'ונסון החליט על ייצור דגם חדש שיתחרה בהצלחה עם המכוניות החשמליות שהיו בשימוש בערים בתקופה. יוצרו 3 יחידות, אבל רק יחידה אחת נמכרה, וה-2 האחרות שימשו במפעל למטרות הובלה ולתצוגה.
מנוע הדגם היה מותקן מתחת למכונית, הגיע למהירות עד 41.8 קמ"ש, למרות שהמהירות המשפטית בבריטניה הייתה 32.2 קמ"ש.