stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון ברו
ביוגרפיה > ראשית חייו

ברו נולד בקרולי שבלואיזיאנה, ב-1 במרץ 1944. הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת דרום-מערב לואיזיאנה (שנקראת כיום אוניברסיטת לואיזיאנה בלפאייט) בלפאייט ב-1964 ובשנת 1967 בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת לואיזיאנה בבאטון רוז'. לאחר סיום לימודיו, הוא עסק בעריכת דין, ולאחר מכן שימש כעוזר של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית אדווין אדוארדס. הוא גם היה חבר באחוות למדא כי אלפא.
ביוגרפיה > קריירה לאחר הקונגרס

בפברואר 2005, ברו מונה כפרופסור מכובד בבית הספר לתקשורת המונים על שם דאגלס מנשיפ באוניברסיטת לואיזיאנה בבאטון רוז'. מאז 2005, פועל ברו כלוביסט במשרד סקוייר פטון בוגס בוושינגטון די. סי., ומתמחה בנושאים של שירותי בריאות וחוקי אנרגיה.
בפברואר 2007 החלה העיתונות הפוליטית בלואיזיאנה לשער האם ברו צפוי להכריז על מועמדותו לתפקיד מושל לואיזיאנה. ברו, שהיה הפוליטיקאי הדמוקרטי הפופולרי ביותר בלואיזיאנה, שקל להיכנס למרוץ אם בלנקו תהיה מוכנה לפנות לו את הדרך. ב-20 במרץ 2007 הודיעה בלנקו שהיא לא תתמודד מחדש לתפקידה, וב-29 במרץ נראה ברו לראשונה בציבור בלואיזיאנה מאז החלו השמועות על מועמדותו. ברו אמר שהוא מתכוון להתמודד ויודיע על מועמדותו ברגע שיקבל את חוות דעתו המשפטית של התובע הכללי של לואיזיאנה, צ'ארלס פוטי הדמוקרטי, בנוגע לעמידתו בדרישות המגורים להתמודדות על התפקיד. נטען כי הוא לא עומד בדרישות המגורים מאחר שכתובת המגורים העיקרית שלו רשומה במרילנד מאז 2005. השאלה הייתה בנוגע לסעיף בחוקת לואיזיאנה שקובע כי על מועמד לתפקיד המושל להיות "אזרח" של לואיזיאנה, אולם הגדרת המושג אינה מפורשת בחוקה עצמה.
ב-13 באפריל 2007 פרסם ברו הצהרה שבה הודיע כי לא יתמודד למשרת המושל. התובע הכללי פוטי מיאן לפרסם חוות דעת בנוגע לזכאותו של ברו, והצהיר כי מדובר בשאלה שצריכה להיות מוכרעת בבתי המשפט. ברו אמר שהוא לא רצה שסוגיית הזכאות תאפיל על מסע הבחירות שלו, שכן את הפנייה לבית המשפט לא ניתן היה להגיש עד ספטמבר.
ברו מכהן גם במועצת המנהלים של CSX Transportation. בשנת 2021, ברו היה מעורב במאמצים ללחוץ נגד מיסוי של ירושות גדולות.
הערות שוליים

↑  "John B. Breaux Papers". LSU Libraries. 2009. נבדק ב-25 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Perks, Ashley (8 בדצמבר 2009). "Trent Lott keeps his Southern ties through lobbying". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Eggen, Dan (2 ביולי 2010). "Patton Boggs lobbying firm buys group run by Lott, Breaux". The Washington Post. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Political Publications: The Debate Book". politicalpublications.net. אורכב מ-המקור ב-5 באפריל 2023. נבדק ב-13 באוגוסט 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pear, Robert (26 בנובמבר 2003). "Sweeping Medicare Change Wins Approval in Congress". New York Times. נבדק ב-11 באוקטובר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "About Bob Mann". bobmannblog.com. נבדק ב-18 באוקטובר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  שיטת בחירות שבה כל המועמדים, ללא קשר למפלגותיהם, מתמודדים אחד מול השני בסיבוב אחד. אם אף מועמד לא זוכה ברוב מוחלט של הקולות, מתקיים סיבוב שני בין שני המועמדים עם הכי הרבה קולות. שיטה זו נפוצה בעיקר בלואיזיאנה ובכמה מדינות נוספות.
↑  כריס סיליזה, Fundraiser to Help Underwrite S.C. Primary, באתר וושינגטון פוסט, 23 בפברואר 2007 (באנגלית)
↑  Breaux moves forward with campaign, באתר Wayback Machine‏, 30 בספטמבר 2007 (באנגלית)
↑  Anderson, Ed (13 באפריל 2007). "Breaux says he won't run for governor". New Orleans Times-Picayune. אורכב מ-המקור ב-16 באפריל 2007. נבדק ב-13 באפריל 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Weisman, Jonathan; Rappeport, Alan; Tankersley, Jim (2021-09-07). "Democrats and Lobbyists Gird for Battle Over Far-Reaching Tax Increases". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-09-19.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1057066087  ISNI: 0000 0000 2170 2045  LCCN: n80091109  US Congress: B000780  VIAF: 62847479   WorldCat (עם VIAF): 62847479 
ברו עם הנשיא ג'רלד פורד ב-1976
המזכירה קונדוליזה רייס עם (משמאל לימין): טום פיקרינג, ג'ון אנגלר וג'ון ברו בהצגת הדו"ח הסופי של הוועדה המייעצת של המזכיר לדיפלומטיה טרנספורמטיבית
קתדרלת אמיין

קתדרלת אמיין, מבט מצפון
מבט מדרום (תצלום של אוניברסיטת קורנל)
התמיכות הדואות עטורות הצריחונים של בית המקהלה.
פסלי קדושים בחזית הקתדרלה, צבועים באור. צבעם האמיתי הוא אפור
פרטי הפיסול של השער המרכזי בחזית המערבית
בית המקהלה של קתדרלת אמיין, מבט מזרחה
מבנה הקיר בספינה הראשית: קומת הקשתות, טריפוריום עם ארקדה עיוורת וקומת תאורה מוגדלת.
הלבירינת במרכז הקתדרלה
קתדרלת אָמִייָן, או בשמה המלא קתדרלת גבירתנו באמיין (בצרפתית: Cathédrale Notre-Dame d'Amiens), היא קתדרלה קתולית באמיין שבמחוז סום, צרפת (כ-100 ק"מ צפונית לפריז).
הקתדרלה באמיין נחשבת למופת לאדריכלות הגותית בשיאה (באנגלית תקופה וסגנון אלו ידועים כ-High Gothic (אנ')), ותוכניתה היוותה השראה והשפיעה על קתדרלות וכנסיות נוספות, בהן קתדרלת קלן, אחת הקתדרלות הגותיות החשובות בגרמניה בפרט ובאירופה בכלל. סדנאות הפיסול של אמיין היו פוריות ואמניהן נדדו בין הקתדרלות הגדולות של אותה תקופה, ביניהן נוטרדאם דה ריימס ונוטרדאם דה פריז.
הקתדרלה מכילה לכאורה את ראשו של יוחנן המטביל. שריד קודש זה הובא מקונסטנטינופול בידי ואלון דה סרטון (Wallon de Sarton) כאשר חזר ממסע הצלב הרביעי.
ב-1981 צורפה הקתדרלה לרשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו. מצגת אורקולית מאירה את החזית בערבי קיץ ובראש השנה האזרחית, דבר המקרב את הצבעים המקוריים שצבעו את הפסלים.
מלבד חשיבותה מבחינה אמנותית, קתדרלת אמיין היא אחת הקתדרלות הגדולות בצרפת. זו הקתדרלה השלמה בעלת נפח חלל הפנים הגדול ביותר בצרפת, המוערך ב-200,000 מטר מעוקב. גובה קמרונותיה הוא 42.3 מטר, הגבוהים ביותר בצרפת. צריח המצלב שלה, ה"פלש", מתנשא לגובה 112.7 מטר.
היסטוריה ובנייה

בניית הקתדרלה הגותית הגדולה והמורכבת התאפשרה הודות לשגשוג והיציבות תחת שלטונו של לואי התשיעי, מלך צרפת. ההזדמנות לבניית קתדרלה חדשה נבעה בעקבות הרס הקתדרלה הקודמת בשרפה. הקתדרלה נבנתה בסגנון גותי בשל (High Gothic), בדומה לקתדרלת שארטר וקתדרלת ריימס, גם הן מאותה תקופה.
המחסור בתיעוד ובמסמכים בנוגע לבניית הקתדרלה נובע בחלקו מהשרפות שכילו את ארכיוני הקתדרלה (שנמצאו בבית מועצת הקתדרלה) ב-1218 ו-1258 (בשרפה זו ניזוקה גם הקתדרלה עצמה). הבישוף אווראר דה פואיי (Evrard de Fouilly) החל את העבודות על הקתדרלה ב-1220. רובר דה לוזארש (Robert de Luzarches) היה האדריכל עד 1228 והוחלף בתומא דה קורמון (Thomas de Cormont), שהשגיח על הבנייה עד 1258. בנו, רנו (Renaud de Cormont), המשיך אותו כאדריכל עד 1288. דברי הימים של קורבי טוענים שהקתדרלה הושלמה ב-1266, אך עבודות הגימור נמשכו גם לאחר מכן. ב-1288 הותקן מבוך הלבירינת על רצפת הקתדרלה. בחלונות של אמיין, ובפרט באלה של הספינות המשניות, החל הדגש לעבור אל תחרת החלונות (מגמה שהמשיכה גם אחרי אמיין ושוכללה מאוחר יותר בסגנון הגותי הקורן (Rayonnant) והגיע לשיא מורכבותה ועושרה בסגנון הגותי הלוהב (Flamboyant)) אך במאה ה-14 הוסרו חלונות הספינות המשניות בהתאם לתוכניתו של לוזארש והוחלפה בקפלות צידיות בעלות חלונות קטנים יותר. ב-1336 החלה בניית המגדלים המערביים, ובנייתם נמשכה עד המאה ה-15.
הקתדרלה שופצה בידי אז'ן אמנואל ויולֶה-לה-דוּק בתקופת התחייה הגותית.
ב-1981 צורפה הקתדרלה לרשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
אדריכלות > חוץ

הקתדרלה בנויה בסגנון גותי בשל (High Gothic). היא נתמכת בתמיכות דואות בנות 2-קומות, שעליהן צריחונים.
בית המקהלה שונה במבנהו מהספינה הראשית. הוא כנראה מאוחר ויותר ומשולבים בו אלמנטים של סגנון גותי קורן (Rayonnant), דבר המתבטא למשל בגמלון מחודד בקומת התאורה, בנוסף לחלונות. כמו כן, מבנה התמיכות הדואות בבית המקהלה שונה מזה של הספינה הראשית. התמיכות הדואות המקוריות, מהמאה ה-13, לא הוצבו בגובה הנכון שיתמוך בקמרונות המבנה בצורה יעילה, ולכן מאוחר יותר נוספו מתחתן תמיכות דואות מוצקות יותר אך מפוארות פחות, והללו נבנו בגובה הנכון כדי לתמוך במבנה. חלונות הרוזטה הם בעלי תחרת חלונות המזכירה יותר סגנון גותי לוהב מאשר סגנון גותי קורן, וכנראה נוספו לקתדרלה מאוחר יותר, לקראת השלמתה בסביבות סוף המאה ה-14 ותחילת המאה ה-15.
החזית המערבית של הקתדרלה, למעט המגדלים וחלון הרוזטה, נבנתה במערכת בנייה אחת, בשנים 1220–1236 ומציגה אחדות אמנותית: הקומה התחתונה עם 3 מבואות עמוקות לשערים ומעליה גלריית מלכי ישראל - 22 פסלים בגודל אדם, ומעליהם חלון הרוזטה. מעל חלון הרוזטה ישנה ארקדה פתוחה, גלריית des sonneurs. את החזית מאגפים שני מגדלים, לא סימטריים. העבודה על המגדל הדרומי נסתיימה רק ב-1366 ועל הצפוני, הגבוה יותר, ב-1406.
השערים המערביים של הקתדרלה מפורסמים בזכות הפיסול הגותי המפותח שלהם, המציג גלריה של קדושים מקומיים חשובים וסצנות דתיות ביחד עם סצנות המתארות את העולם הבא. חלק מהפסלים של הקדושים זוהו והם כוללים ויקטוריוס הקדוש, ז'נטיאן, דומיציוס הקדוש, אולפיה הקדושה ופרמין הקדוש.
בספר "מר סטאנדפאסט" מתארת דמותו של ריצ'רד הנאי את הקתדרלה "הכנסייה הנאצלת ביותר שבנה האדם עבור האלוהים".
אדריכלות > החזית בצבע

במהלך ניקוי הקתדרלה בלייזר בשנות ה-90 של המאה ה-20 התגלה שהחזית הייתה במקור צבועה במגוון צבעים, דבר שהיה מקובל בצרפת באותה עת. החוקרים פיתחו טכניקה לגילוי הצבעים המקוריים והרכבם כפי שנצבעו במאה ה-13, אבל במקום לצבוע את הפסלים בצבע ממש, הוחלט "לצבוע" אותם באור. בשיתוף עם מעבדות EDF (Electricity of France) ו-Society Skertzo, פותחה טכניקת שהקרינה על החזית בדיוק רב, תמונה צבעונית מקרני לייזר של המבנים והפסלים על פרטי פרטיהם. התוצאה היא שחזור מואר של חזית הקתדרלה כפי שהייתה כשנבנתה. מופעים אור-קוליים מתקיימים בערבי הקיץ ובזמן יריד חג המולד או בערב השנה החדשה.
אדריכלות > פנים

הקתדרלה באמיין היא בעלת הפנים הגדול ביותר במערב אירופה (ובפרט בצרפת) והחלל הפנימי נתמך על ידי 126 עמודי תמיכה. הן הספינה הראשית והן בית המקהלה עצומים אך אווריריים וקלילים, עם כמות נכבדת של חלונות ויטראז' עם זכוכית צבעונית, שרובם שרדו את המלחמות והמהפיכות שעברה צרפת.
הקתדרלה מחולקת לשלושה אגפים בתחילתה ואחרי בית הרוחב עוברת למבנה של חמישה אגפים. הקתדרלה מסתיימת באפסיס שסביבו שבע קפלות. רצפת הקתדרלה מכוסה במספר דוגמאות, בהן צלב קרס. הלבירינת (מבוך המצויר על הרצפה) הותקן ב-1288. מספר מדענים העלו השערה שהמידות של קתדרלת אמיין מבוססות על מספרים מהתנ"ך והברית החדשה: הם מדדו את צלעותיו של המפרץ הריבועי המרכזי שמתחת למקום המצלב ומצאו שאורכן 50 רגל רומית, ולטענתם מספר זה מתייחס לתיבת נוח שרוחבה 50 אמה. כמו כן, גובה המבנה כ-42 מטר הוא בערך 144 רגל רומית, מספר המתייחס לגובהה של עיר האלוהים כפי שהיא מתוארת בחזון יוחנן.
בנוסף, מכילה הקתדרלה מספר פסלים בולטים באיכותם.
מבנה הקיר מחולק לשלושה אזורים: קומת קשתות (ארקדה), טריפוריום וקומת תאורה מוגדלת בה זוגות חלונות מחודדים מאוחדים ברוזטה קטנה. כל חלון קטן מורכב אף הוא משני חלונות המאוחדים בידי רוזטה. בעוד בספינה הראשית הטריפוריום הוא רצועה חשוכה ובה "ארקדה עיוורת", בבית המקהלה, שנבנה בסגנון גותי קורן, ובפרט באפסיס, ניתן לראות טריפוריום מואר (Glazed Triforium) בו הקיר החשוך מוחלף בחלונות ויטראז' מלאי אור.
הקמרונות הם קמרונות צלעות בני ארבע צלעות המתנשאים לגובה 42.3 מטר, אלה הם הקמרונות המושלמים הגבוהים בצרפת. תחושת הגובה מושגת לא רק בזכות גובה הקמרונות אלא גם באמצעות הפרופרציות הצרות, העמודים האווריריים והדקים יחסית (לגובהם), הקיר הדק והמרווחים הגדולים יחסית בין העמודים המהווים את שיא המימוש בצרפת של האידיאל הגותי של הגדלת הגובה והקטנת החומר כפי שהתפתח בקתדרלת שארטר והשתכלל בקתדרלת ריימס (בהן עדיין נשארו שרידי כבדות בעמודים ובקיר).
בקתדרלת אמיין ממומשת ההבטחה של קתדרלת שארטר ובה יש מערכת רציפה של עמודים המתפצלים והופכים לעמודונים (shafts) הנמשכים לאורך הטריפוריום וקומת התאורה ותומכים בקשתות התומכות את הקמרונות. בעקבות האפסיס של קתדרלת ריימס, גם באמיין יש ויתור על צלעות הקיר של הקשתות והחלפתן בעמודונים ורצועות אבן דקות (זקפים, mullions) לתמיכה בחלונות ובקשתות. גם הקשתות העולות לקמרונות עצמן רדודות יותר ומאפשרות לצופה לראות את חלונות הויטראז' הגדולים של קומת התאורה - להם נתן רובר דה לוזארש דגש מיוחד וראה בהם את אחד משיאי המבנה - מיותר כיוונים ועם פחות הסתרות על ידי בסיסי הקשתות של הקמרונות (springing of the vaults) הבולטים החוצה מהקיר. בכך מימשה קתדרלת אמיין את האידיאל הגותי של הדגש על אווריריות ואור.
הפנים של קתדרלת אמיין נחשב ליצירת מופת של הגותיקה בשיאה (למרות נגיעות ה-Rayonnant בבית המקהלה, שהוא סגנון קצת מאוחר יותר) ויחד עם הפרופורציות, היחסים האדריכליים בין חלקי המבנה והחוץ המרשים, נהפך למודל לחיקוי עבור כנסיות רבות, החשובה שבהן היא כנראה קתדרלת קלן.
האמבולטוריום המקיף את בית המקהלה מקושט בפסלים צבעוניים ומתוכו קורנות מספר קפלות. אחת המפוארות שבהן היא קפלת סוחרי הבדים. תעשיית הטקסטיל הייתה אחד הרכיבים הדינמיים של כלכלת ימי הביניים, בייחוד בצפון צרפת, וסוחרי בגדים נטו להציג לראווה את עושרם וגאוותם האזרחית. עוד קפלה ראויה לציון מוקדשת לתומא הקדוש מקנטרברי, יצירה מהמאה ה-13 שמשלימה את רשימת הקדושים המעונים של הקתדרלה. בקתדרלה אוצרות ויצירות אמנות מתקופות רבות.
אדריכלות > פגמים מבניים

התמיכות הדואות המקוריות, מהמאה ה-13, לא הוצבו בגובה הנכון על מנת לתמוך בקמרונות המבנה בצורה יעילה, ולכן מספר מאות מאוחר יותר נוספו מתחתן תמיכות דואות מוצקות יותר אך מפוארות פחות, והללו נבנו בגובה הנכון כדי לתמוך במבנה.
למרות תיקון זה, בקיר ובעמודים התחתונים נבעו סדקים משום שהעמודים נדחפו כלפי חוץ כתוצאה מהעומס. האפקט נהייה משמעותי בסוף ימי הביניים, והבנאים של אמיין שמו לב לכך. כדי לתקן את הפגם הם השתמשו בפתרון חדשני ביותר לתקופתם: הם התקינו שרשרת ברזל חשיל בקומת הטריפוריום שמנעה מהעמודים להתקער תחת הלחץ כלפי חוץ. השרשרת הותקנה בעודה חמה, כדי שתתהדק כאשר הברזל יתקרר.
לאחרונה התגלו סדקים בספנדרל של אחת הקשתות התומכות בבית הרוחב ושצמודה לעמודים הגדולים שנשאו את קמרונות מרכז המצלב (החלק המרכזי במבנה), דבר שקשור גם להתקמרות העמודים הגדולים התומכים בקמרון מקום המצלב, כפי שהראו מדידות שבוצעו באמצעות סריקת לייזר.
אדריכלות > מידות

שטח בנוי: 7700 מטר רבוע
נפח פנימי: 200,000 מטר מעוקב
אורך חיצוני: 145 מטר
אורך פנימי: 133.5 מטר
גובה הצריח: 112.7 מטר
גובה הספינה הראשית: 42.3 מטר
רוחב הספינה הראשית: 12.15 מטר
אורך חיצוני של הבית הרוחב (טרנספט): 70 מטר
אורך פנימי של הטרנספט: 62 מטר
רוחב הטרנספט: 29.3 מטר
אוצרות ויצירות אמנות > ראשו של יוחנן המטביל

הקתדרלה מכילה לכאורה את ראשו של יוחנן המטביל. שריד קודש זה הובא מקונסטנטינופול בידי ואלון דה סרטון (Wallon de Sarton) ב-17 בדצמבר 1206 כאשר הוא חזר ממסע הצלב הרביעי. הראש היה חלק מהביזה של מסע הצלב הרביעי, שהפך ממסע מלחמה כנגד הטורקים לביזת העיר הנוצרית הגדולה קונסטנטינופול. כדי לאחסן את ראשו של יוחנן המטביל נבנתה קופסה מפוארת לאחסון שרידי קודש. אף על פי שתיבה זו אבדה במהלך השנים, נעשתה לה רפליקה מהמאה ה-19 והיא מהווה מוקד לתפילות בספינה הצפונית.
אוצרות ויצירות אמנות > פיסול צבעוני מהרנסאנס

חלק מיצירות האמנות החשובות ביותר בקתדרלה הן סדרות של פסלים צבעוניים מסוף המאה ה-15 והמאה ה-16. סדרה גדולה של פסלים כאלה מצויה בבית הרוחב הצפוני ומתארת את ישו מטהר את בית המקדש לצד תיאור דמיוני של בית המקדש ההרודיאני. שני צידי האמבולטוריום כוללים סדרות פסלים המתארים את חייהם של קדושים שפולחנם הביא צליינים רבים לקתדרלה. פסלים אלה מתארים את יוחנן המטביל ואת פירמין הקדוש, הבישוף הראשון של אמיין. האמנים שיצרו את הפסלים הקדישו תשומת לב ליצור הקבלה בין שני הסיפורים: שני הקדושים זכו לעריפת ראשם עקב התנגדות לחזקים ולעשירים, חוו הזנחה ואובדן, ורק בדורות מאוחרים יותר גולו שרידיהם וזכו לקבורה מפוארת.
אוצרות ויצירות אמנות > בימת הדרשה

בימת הדרשה מתקופת הבארוק נבנתה משיש ועץ מצופה זהב, וחולשת על הספינה הראשית. היא נתמכת בידי 3 דמויות נשיות המסמלות אמונה, תקווה וצדקה - שלוש המעלות התאולוגיות.
גלריה

קתדרלת אמיין, מבט גבוה מדרום-מזרח
הספינה הראשית, מבט מערבה
תקריב על חלון ויטראז'
גרגויל
מבט על ה-Chevet במזרח
שערי קתדרלת אמיין, מוארים במצגת אורקולית המנסה לשחזר את הצבעים המקוריים של הפסלים.
החזית המערבית
הספינה הראשית, מבט מהטריפוריום
פסלי עמוד
מבנה הקיר בספינה הראשית (טריפוריום עיוור)
מבנה הקיר בבית המקהלה (טריפוריום מואר)
חלון הרוזטה המערבי
פנים הקתדרלה - מבט מזרחה
מבט על ה-Chevet במזרח
לקריאה נוספת

כריסטופר וילסון, The Gothic Cathedral, עמ' 103–107 ועמ' 111–114 (בפרק על High Gothic).
Murray, Stephen, Notre-Dame of Amiens: Life of the Gothic Cathedral, Columbia University Press, 2020. מסת"ב 978-0231195768
הערות שוליים

1 2  למעט אלה של קתדרלת בווה, שלא הושלמה מעולם, ומתנשאים לגובה של 48 מטר.
1 2  כריסטופר וילסון, The Gothic Cathedral, עמ' 105.
1 2  ראו קובץ בהגדלה, צילום: א.ד. צילום אדריכליים, ספריית אוניברסיטת קורנל.
1 2  את תמיכת העזר המוצקה ניתן לראות בקובץ הזו.
↑  חזית קתדרלת אמיין, הערות שוליים, אוניברסיטת קולומביה.
↑  Buchan, John. Mr Standfast. (London: Penguin Books, 1960)
↑  Gothic art in Picardy, web.archive.org, ‏2007-10-18
↑  חזון יוחנן, פרק כ"א, פסוק י"ז
1 2 3  "מסתרי העולם העתיק: Cathedrals Decoded", נשיונל ג'יאוגרפיק (טלוויזיה).
↑  כריסטופר וילסון, The Gothic Cathedral, עמ' 104 ועמ' 112.
↑  כריסטופר וילסון, The Gothic Cathedral, עמ' 106-107.
↑  זוהי הקשת הראשונה מדרום ביחס לספינה הראשית בצד המזרחי של בית הרוחב.
| אדריכלות גותית |
| --- | --- | --- |
| ערכים ראשיים | אדריכלות גותית • אמנות גותית • אדריכלות גותית -  מונחים • התחייה הגותית | גותיקה |
| סגנונות גותיים | סגנון גותי קורן • סגנון גותי לוהב • אדריכלות גותית אנגלית • אדריכלות גותית ספרדית • גותיקה מנואלינית | גותיקה |
| מונחים ואלמנטים גותיים | אדריכלות כנסיות • קמרון צלעות • חלון רוזטה • ויטראז' • תחרת חלונות • תמיכות דואות • צריחון • צריח מחודד • קרוקט • גרגויל • גרוטסק | גותיקה |
| מבני מפתח | בזיליקת סן-דני • קתדרלת נוטרדאם (פריז) • קתדרלת שארטר • קתדרלת בורז' • קתדרלת ריימס • קתדרלת אמיין • קתדרלת לאן • סנט שאפל • ארמון האפיפיורים, אביניון • קתדרלת קלרמון-פראן • קתדרלת אוורה • קתדרלת שטרסבורג • קתדרלת רואן • כנסיית סנט אואן • קתדרלת בווה • קתדרלת קלן • קתדרלת ויטוס הקדוש, פראג • שטפנסדום, וינה • המינסטר של אולם • מריינקירכה, ליבק • קתדרלת בורגוס • קתדרלת לאון • קתדרלת סביליה • מגדל בלן • קתדרלת מילאנו • ארמון הדוג'ים, ונציה • קתדרלת קנטרברי • קתדרלת לינקולן • קתדרלת סולסברי • קתדרלת ולס • מנזר וסטמינסטר • קתדרלת יורק | גותיקה |
| קטגוריות | קטגוריה:אדריכלות גותית • קטגוריה:קתדרלות בסגנון גותי • קטגוריה:מבנים גותיים • קטגוריה:מבני התחייה הגותית • קטגוריה:אדריכלים גותיים • פורטל:אדריכלות | גותיקה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14491067s (data)  GND: 4068648-6  ISNI: 0000 0001 0707 2988  LCCN: n79116222  MusicBrainz: f3d4816c-db77-48a9-9a9e-83939b8df97b  NKC: kn20031125019  VIAF: 152981441   WorldCat (עם VIAF): 152981441 
קופסה המכילה לכאורה את ראשו של יוחנן המטביל
וירה גראן

| --- | --- |

גראן, 1946
 לידה:  20 באפריל 1916 ביאליסטוק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  19 בנובמבר 2007 (בגיל 91) פריז, צרפת 
 שם לידה:  ורוניקה גרינברג
 שם במה:  סילביה גרין
 מקום קבורה:  Cimetière de Pantin 
 מוקד פעילות:  גטו ורשה
 תקופת הפעילות:  מ-1934 
 סוגה:  טנגו
 סוג קול:  קונטראלט
 שפה מועדפת:  פולנית, צרפתית 
 בן זוג:  קאז'ימיש יז'ירסקי
 פרופיל ב-IMDb
 
וירה גראן (בפולנית: Wiera Gran‏; 20 באפריל 1916 – 19 בנובמבר 2007) הייתה שחקנית וזמרת יהודייה-פולנייה, שהתפרסמה בפולין בשנות ה-30. בזמן המלחמה חייתה והופיעה בגטו ורשה. לאחר המלחמה נפוצו שמועות על כך ששיתפה פעולה עם הגסטאפו. אף על פי שאלה לא הוכחו, הן דבקו בה עד יומה האחרון וחיסלו למעשה את הקריירה שלה אחרי המלחמה.
חיים וקריירה לפני המלחמה

גראן נולדה כנראה ברוסיה בשם וירוניקה גרינברג. הייתה בתם של אלייאש גרינברג שנעדר מהבית וליבה קפלן. הצעירה מבין שלוש אחיות. בילדותה עברו להתגורר סמוך לוורשה. אהבה לשיר ולהופיע מגיל צעיר. היא החלה להופיע במועדון "פרדיס" בוורשה וב־1934 הקליטה את תקליטה הראשון בשם סילביה גרין. היא הלכה והתפרסמה והופיעה ברחבי המדינה וברדיו הפולני. בתקופה שלפני המלחמה הופיעה בקביעות בקפה "ווג" בוורשה שם שרה בפולנית.
ב־1939 הופיעה ושרה ביידיש בסרט "אן א היים" שהיה הסרט האחרון ביידיש שהופק בפולין לפני המלחמה.
המלחמה וגטו ורשה

לאחר פרוץ המלחמה הצטרפה לקאז'ימיש יז'ירסקי, רופא פולני שהפך לבעלה אף שלא נישאו באופן רשמי מעולם, ויחד ברחו מזרחה, לאזור שהיה בשליטה רוסית. הם חיו בלבוב שם חזרה להופיע תחת השלטון הסובייטי, ולאחר כשנה חזרו לוורשה, למשפחתה. מאוחר יותר עברה לחיות בגטו, שם חזרה להופיע, בעיקר בקפה "שטוקה", קפה בר עם בימת מופעים שמשך אורחים מפוקפקים בעלי אמצעים, בעיקר מבריחים ומשתפי פעולה. אחד המלווים שלה היה הפסנתרן ולדיסלב שפילמן. אחד מלהיטיה הגדולים היה "הנשף הראשון שלה" שכתב עבורה המשורר ולדיסלב שלנגל והלחין שפילמן. היא הופיעה גם באירועים פרטיים, אצל אלה שיכלו להרשות זאת לעצמם. כך הופיעה בדירתו של שימנוביץ', אחד מראשי קבוצת ה־13, "הגסטאפו היהודי", מה שהפך לאחד הכתמים בעברה.
לקראת האקציה הגדולה נסגר מועדון ה"שטוקה" ועם תחילת הגרוש עברה גראן לצד הארי שם הסתתרה לצד בעלה עד סוף המלחמה. אמה ואחיותיה נותרו בגטו וניספו.
אחרי המלחמה

בסיום המלחמה נאלצה לעמוד מול שמועות על שיתוף פעולה עם הגסטאפו בתקופת החיים בגטו. היא הועמדה למשפט אך זוכתה. למרות זאת ההאשמות נמשכו עד יומה האחרון. ב־1950 עברה לישראל אך לא נקלטה וכעבור שנתיים נסעה לצרפת שם חיה עד מותה. בתקופה מסוימת עברה לקרקאס ואחר חזרה לפריז. היא המשיכה להופיע בפריז אך לא הצליחה לשחזר את הצלחתה. ב־1971 הגיעה לסיבוב הופעות בישראל שנקטע בשל המחאות. בשנותיה האחרונות חיה בעוני, בדידות ובתחושת נרדפות.
ההאשמות ותביעות הדיבה > המשפט בפולין

מיד עם סיום המלחמה צצו נגדה שמועות והאשמות על כך ששיתפה פעולה עם הגסטאפו כמודיעה וכמלשינה. היא נעצרה, נחקרה ועמדה למשפט. בין עדי התביעה היו יונס טורקוב, מארק אדלמן וולדיסלב שפילמן. כל העדויות היו בגדר שמועות והתביעה הפסיקה את המשפט מהעדר הוכחות. גם ועדות החקירה של איגוד אמני הבמה הפולנית ושל איגוד המוזיקאים שחקרו מקרים של שיתוף פעולה לא מצאו כל פגם בעברה. הזיכוי לא ביטל את השמועות.
ב־1946 זומנה לחקירה בפני הוועד המרכזי של יהודי פולין שהקים בית דין משלו וערך חקירות ושימועים פומביים ליהודים שנחשדו בגין מעשיהם בזמן המלחמה. הדיון בעניינה נמשך למעלה משנתיים, ונחקרו בו עשרות עדים. העדויות היו סותרות, משמועות על האשמות ועל גזר דין מוות שהוצא נגדה על ידי המחתרת ועד לעדויות שהכחישו כל רמז להתנהגות מגונה והעלו על נס את עזרתה ותמיכתה באחרים תוך ניצול מעמדה. גם גראן עצמה נחקרה פעמים רבות. בית הדין פסק שההאשמות נגדה לא הוכחו וזיכה אותה.
ההאשמות ותביעות הדיבה > המאבק בישראל

ב־1950, עם סיום המשפט החליטה גראן לעלות לישראל. היא החלה להופיע ואף זכתה לכתבת שער בשבועון "העולם הזה", אך גם כאן רדפו אותה השמועות והקשו עליה. ב־1952 עזבה את הארץ והיגרה לפריז שם חזרה להופיע בהצלחה חלקית. הסופר והפרטיזן חיים לזר שאסף עדויות על מרד גטו ורשה ביקר בפריז ב־1962 ונפגש איתה אך גם הוא לא הגיע להכרעה חד-משמעית לגביה. ב־1971 הגיעה לסיבוב הופעות בישראל. הפעם נתקלה במסע מחאה מאורגן של ניצולי שואה שגרמו לביטול ההופעות. מאחורי המחאה עמד הפרסום בספרו של יונס טורקוב "היה הייתה ורשה יהודית" שיצא לאור בעברית ב־1969 אשר הזכיר את ההאשמות נגדה. היא הגישה תביעת דיבה כנגד המעורבים בדבר – יונס טורקוב מחבר הספר, פסח בורשטיין יושב ראש המועצה של הארגון העולמי של לוחמים יהודים פרטיזנים ואסירי המחנות, והד"ר אדולף ברמן חבר הנהלת הארגון וממנהיגי הציבור היהודי בפולין. המשפט לא הגיע לכלל הכרעה.
ההאשמות ותביעות הדיבה > ההאשמה הנגדית

גראן מצידה האשימה את ולדיסלב שפילמן בכך שהוא עצמו שירת במשטרה היהודית בגטו וסייע לגסטאפו. היא כתבה על כך בזכרונותיה ובהמשך צוטטה בספרה של אגאתה טושינסקה "הנאשמת". משפחתו של שפילמן תבעה את טושינסקה באשמת הוצאת דיבה, ובשנת 2016 קבע בית המשפט הפולני בערכאה שנייה שטושינסקה אכן הוציאה דיבה, ודרש ממנה לפרסם התנצלות וכן למחוק את האשמות מהמהדורות הבאות של הספר.
אזכורים תרבותיים > ספרות

ב־2010 פרסמה הסופרת הפולניה אגאתה טושינסקה את הספר "הנאשמת" על חייה של גראן. היא נפגשה איתה פעמים רבות ועשתה עבודת תחקיר מקיפה. כפי שמעיד שמו, הספר מתמקד בהאשמות שהועלו כלפיה אך אינו מצליח להגיע למסקנה חד משמעית. הוא יצא לאור לאחר מותה של גראן. הספר יצא לאור בפולנית ותורגם לשפות רבות.
בעקבות הספר הופק בפולין סרט תיעודי על חייה.
אזכורים תרבותיים > על הבמה

ב-2011 הוצגה בוורשה אופרטה שמבוססת על סיפור חייה
ב־2016 הופק בפולין מופע היחיד המוזיקלי מחר יהיה מאוחר מדי על חייה של וירה גראן. המחזה נכתב על ידי ויסלאבה סויקובסקה ועלה בבימויה של אניישקה פלושיישקה ובביצועה של אלכסנדרה ליס.
ב-2019 הוקדש מופע מיוחד לוירה גראן בפסטיבל התרבות היהודית בורשה
ראו גם

ולדיסלב שפילמן
גטו ורשה
לקריאה נוספת

אגאתה טושינסקה, הנאשמת: חייה של ויירה גראן זמרת גטו ורשה; מצרפתית: אריה אוריאל; דביר, 2012.
הערות שוליים

↑  "הפסנתרן" – לא משתף פעולה של הנאצים - חדשות בעולם, באתר ערוץ 7 חדשות, פוליטיקה, תרבות, יהדות ועוד
↑  קייט קונולי, ספר: גיבור "הפסנתרן" סייע לנאצים, באתר הארץ, 3 בנובמבר 2010
↑  FilmPolski.pl, FilmPolski (בפולנית)
↑  Gran Operita - A Glimpse of Wiera Gran, Culture.pl (באנגלית)
↑  Monika Chrząstowska | 1/9 | Ośrodek Kultury Arsus, goout.net (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276007405171  PLWABN: 9810546585905606  BnF: cb11905660k (data)  GND: 143472739  ISNI: 0000 0001 2117 8236  LCCN: n82038571  MusicBrainz: f22aaddd-3e16-45fe-bbe7-59b43f8bfc34  NKC: js2011650424  NTA: 338601929  SUDOC: 150089147  VIAF: 2471130   WorldCat (עם VIAF): 2471130