תוכנית חברי הוועדה (1811)
תגובות לתוכנית > ביקורת

התוכנית זכתה לביקורת קולנית מלכתחילה, לא רק משום שלא לקחה בחשבון את הטופוגרפיה הטבעית של האי, אלא גם משום שלא שמה לב לרעיונות קלאסיים של יופי, והייתה חדגונית בתפיסה שלה. גם נמתח עליה ביקורת על כך שנעשתה בשירות אינטרסים כספיים צרים בלבד. בין המבקרים הרבים של התוכנית היו אדגר אלן פו ואלכסיס דה טוקוויל אשר האמינו כי היא מטפחת "מונוטוניות בלתי פוסקת". וולט ויטמן, המשורר והעורך של ברוקלין איגל (אנ'), אמר על כך: "הקבועה האטומה הנצחית שלנו והרחובות החותכים זה את זה בזווית ישרה, הם ללא ספק הדבר האחרון בעולם העולה בקנה אחד עם היופי של המקום".
פרדריק לו אולמסטד, שהיה שותף בתכנון הסנטרל פארק, וכונה "המבקר המשמעותי ביותר של המאה התשע-עשרה של הרשת", אמר באופן היתולי על מקור הרשת:
נראה שיש אמינות גבוהה לסיפור שהמערכת של 1807 נפגעה בהתרחשות גורלית עם נפת בנאים שהייתה בסמוך למפת הקרקע שנמדדה. הנפה נלקחה והוצבה על המפה, ועל השאלה שנשאלה "מה תרצו יותר טוב מזה?", איש לא הצליח לענות. זה אולי לא כל הסיפור של התוכנית, אבל התוצאה זהה כאילו הייתה.
אולמסטד אמר על כך גם ב-1858:
יגיע הזמן שבו ניו יורק תהיה בנויה, כאשר כל השיטוח והמילוי יבוצעו, כאשר תצורות הסלע המגוונות והציוריות של האי יוסבו ליסודות לשורות של רחובות ישרים מונוטוניים, ולערימות זקופות של מבנים זוויתיים ולא תישאר ברירה לתצורה המגוונת הנוכחית שלו, עם יוצא הדופן של כמה הדונמים הכלולים בפארק [המרכזי].
אולמסטד לא היה מעריץ של תוכנית הרשת בבירור: "החיסרון הגדול שבו פועלת ניו-יורק הוא כזה שצומח מתוך האופן חסר ההיגיון שבו נפרשו רחובותיה. אין עיר מתוכננת יותר, למרבה הצער, בהתייחס לאטרקטיביות מטרופולינית". ובכל זאת, עד 1876, אפילו אולמסטד נאלץ להודות שהרשת ניצחה.
בשנת 1818, כתב קלמנט קלארק מור (אנ'), מחבר הספר "ביקור מניקולס הקדוש" (אנ') - הידוע יותר בשם "הלילה לפני חג המולד" - שאחוזתו "צ'לסי" תיחתך על ידי התוכנית, ב"הצהרה רגילה, שהופנתה אליו ולבעלי הנדל"ן בעיר ובמחוז ניו יורק":
העיקרון הגדול השולט בתוכניות אלו הוא, להוריד את פני השטח קרוב ככל האפשר למפלס אחיד מוחלט. ... אי השוויון הטבעי של הקרקע נהרס, תוך התעלמות מנתיבי המים הקיימים. ... אלו הם אנשים שהיו גם כורתים את שבע הגבעות של רומא. אנו חיים תחת עריצות בכל הנוגע לזכויות הקניין, ש... אף מלוכה באירופה לא העזה לממש אותה... זוהי עריצות מהסוג הגרוע ביותר; שכן היא תחת סנקציה של חוקים המגינים על מי שמשתמש בה מפני קריאת מתן דין משפטי. הגיע הזמן לכל המעוניינים לערער, ולהתאחד למען שמירה על זכויותיהם.
מור חתם על החוברת שלו בתור "בעל קרקע", אך לא עבר זמן רב עד שזהותו נחשפה. למרות ההתנגדויות החריפות הללו וקריאה שלו לכל להתנגד, מור הרוויח מאוחר יותר הרבה מאוד כסף על ידי חלוקת המשנה של אחוזתו ופתיחת קטע אחר קטע לאורך הרחובות המרושתים בעלי האדמות כמו מור, שנלחמו ברשת בצורה העקשנית ביותר, הם שהרוויחו הכי הרבה כסף מניצול זה.
אדית וורטון קוננה "... ניו יורק מלבנית... רשת אופקית צפופה זו של עיירה ללא מגדלים, אכסדרות, מזרקות או נקודות עניין, קשורה בהיחבא באחידות הקטלנית של כיעור מרושע", בזמן שכתב ידידה הנרי ג'יימס:
ניו יורק משלמת את העונש של הקללה הטופוגרפית הקמאית שלה, התוכנית הבורגנית הבלתי נתפסת של קומפוזיציה והפצה, העבודה של מוחות ללא דמיון או השראה לגבי העתיד ועיוורים לפני ההזדמנות שניתנה להם משתי חזיתות המים המפוארות שלהם. החטא הקדמון הזה של שדרות האורך הבלתי פוסקות, אך מצטלבות בצורה מרושעת, ושל ההקרבה המאורגנת של האלטרנטיבה המצוינת, נקודות העניין הגדולות ממזרח למערב, עדיין עשויים היו לזכות בסליחה על ידי התרחקות מדי פעם מהעקביות הקטנונית שלה. אבל, הודות לעקביות זו, העיר היא, מכל הערים הגדולות, הכי פחות ניחנת בכל אלמנט מבורך של כיכר מפוארת או גינה יפה, עם כל "תאונה מפתיעה" שמחה, כל פינת נוי או פינה מזדמנת, כל סטייה, בסדר, הליברלי או המקסים. אולם כך, עבור המוח המשפחתי המתחדש, ניתן לומר שהטירוף משקר - הדרך לדמיין את מה שהיה יכול להיות ולחבר את הכל לאור מה שיש כל כך חסר אונים.
האדריכל יוליוס הארדר (אנ') כתב בשנת 1898 בתוכנית העיר:
לתוכנית הרחובות... היה רק הכשרון המפוקפק של הקביעות הילדותיות ביותר והקדשת השטח המקסימלי לאתרי בנייה. כל שיקול של כלכלה של תקשורת, כלכלה פיננסית עתידית, תברואה, בריאות ואסתטיקה הוצא לחלוטין מהחשבון.
ההיסטוריון והאדריכל אייזק ניוטון פלפס סטוקס (אנ') כתב ב"האיקונוגרפיה של האי מנהטן" (אנ'), 1498–1909, וסיפר על ההיסטוריה של העיר, שבשנת 1811:
עתה הגענו לנקודה שבה העיר העתיקה, שצמחה בצורה אקראית, עם רחובות עקומים, גבעות מיוערות ועמקים פוריים שחוצים אותם נחלים וכבישים כפריים מפותלים, מתחילה להיקלט בעיר חדשה, שבה נמצאים העתיקות והטבע. כבר לא מכובד, עם רחובות ערוכים בהתאם לתוכנית סימטרית שקולה בקפידה. ... למרבה הצער, תוכנית זו, על אף שיש לה את היתרונות של פשטות וישירות, חסרה לחלוטין את המרכיבים החיוניים לא פחות של מגוון הציוריות, הדורשים מידה רבה של כבוד למבנה הטבעי של הארץ. התוכנית החדשה הייתה חסרה לחלוטין בסנטימנט ובקסם, ועם התפתחותה ההדרגתית, לאט לאט, האינדיבידואליות, העניין והיופי של נקודת בחירה אחת לאחרת נסחפו [עד] שכמעט ולא נותר דבר מה להזכיר לנו את היופי הפרימיטיבי והמגוון המרתק של קסמי הטבע שאנו מכירים במנהטן. שנת 1811 מסמנת את סופה של העיר העתיקה הקטנה ותחילתו של המטרופולין המודרני הגדול.
מבקר האדריכלות הנודע לואיס ממפורד, הפגין בחריפות נגד התוכנית והתלונן על "אימבציליות חסרת הבעה" של "האיוולת האזרחית" הזו עם "הרחובות המונוטוניים הארוכים שלה שלא נגמרו בשום מקום, מלאים בשורות של בתים מונוטוניים". העיר בהיסטוריה (אנ') (1961): "תוכניות כאלה לא התאימו אלא, לחלוקה מהירה של הקרקע, הסבה מהירה של חקלאות לנדל"ן, ומכירה מהירה". שלושים שנה קודם לכן, ב"תוכנית העיר", שפורסם בניו ריפבליק ב-1932, הוא כינה את תוכנית הרשת "ג'קט ישר שממנו [ניו יורק סיטי] לא נמלטה, שממנו אולי היא לעולם לא תוכל לברוח".
הפעילה העירונית ג'יין ג'ייקובס ציינה "רחובות שנמשכים ונמשכים... מטפטפים לחזרות אמורפיות אינסופיות... ולבסוף חודרים אל האנונימיות המוחלטת של המרחקים", והאדריכל המפורסם פרנק לויד רייט כתב על "מונוטוניות קטלנית", המכנה אותה "מלכודת אדם בעלת ממדים ענקיים".
כפי שניתן לראות מההשמצות בהערותיהם של מור וג'יימס שצוטטו לעיל, חברי הוועדה זכו לביקורת רבה כמו הרשת עצמה. ממפורד כתב כי: "עם סרגל T ומשולש, לבסוף, מהנדס העירייה, ללא הכשרה קלה כאדריכל או סוציולוג, יכול היה "לתכנן" מטרופולין..." ומונטגומרי סולייר (אנ'), מבקר אדריכלות נוסף, טען כי "כולנו הסכמנו – כולנו, כלומר מי ששמו לב לדברים כאלה – שחברי הוועדה היו רשעים ציבוריים ברמה גבוהה.". ז'אן שופר, שכתב ב-The Architectural Record (אנ') ב-1902, אמר "נדרשו אנשי גאונות... למרבה הצער, הם היו... גברים נטולי כל דמיון", בעוד ההיסטוריון תומאס ז'נבייה (אנ'), בספרו In Old New York (1894), כתב על "התוצאות המצערות" של "האדונים המשעממים להפליא", וביקר את התוכנית כ"מכשיר לעשיית כסף בלבד". הוא כתב על כך שחברי הוועדה:
החליטו כי יש לכרות את היערות, ליישר את הגבעות, למלא את החללים, לקבור את הנחלים; ועל המשטח השטוח שנוצר כך, הם הדביקו סרגל והשלימו את תוכנית הבויאוטיה שלהם על ידי יצירת עיר שבה הכל היה זוויות ישרות וקווים ישרים.
בנוסף,
למרבה הצער, ההבטחה של התחייבות מרחיקת ראות זו הייתה רחוקה מלהתקיים בביצועה. ההזדמנות המפוארת שניתנה לחברי הוועדה ליצור עיר יפה פשוט התבזבזה ונזרקה. ... חשבו רק על תועלת וחסכון ... בצורה הפשוטה והמשעממת ביותר ... התוכנית שלהם נפלה עד כדי כך ממה שהיה עשוי להיות מושג על ידי אנשים גאונים שנשלטו על ידי טעם אמנותי. ... הם הוטעמו בקהות ובתועלתנות עזה של האנשים והתקופה שהם היו חלק ממנה.
הפילוסוף הצרפתי ז'אן-פול סארטר כתב על העיר ניו יורק בצרפתית ובאנגלית. הוא למד לאהוב את העיר, אבל גם כתב ש"במרחב העצום והמרושע הזה, במדבר הסלע הזה שאין בו צמחייה" הוא הרגיש אבוד. "בתוך האנונימיות המספרית של רחובות ושדרות, אני פשוט כל אחד, בכל מקום, מכיוון שמקום אחד כל כך דומה למקום אחר. אני אף פעם לא תועה, אלא תמיד אבוד". חיבורו האחד על ניו יורק באנגלית, שפורסם במקור ב-Town & Country (אנ') במאי 1946, פורסם מחדש כ"ניו יורק, עיר קולוניאלית", אך הכותרת המקורית הייתה "מנהטן: המדבר האמריקני הגדול".
לאנליטיקאים עירוניים מודרניים יש לעיתים קרובות הערות שליליות על הרשת, החל ממינויו של וינסנט סקאלי (אנ') כ"רשת בלתי ניתנת לשינוי" ועד להערתו של ריצ'רד פלוז, היסטוריון של דיור, ש"אפילו בשנת 1811, הרשת לא עבדה טוב". מתכנן הערים פטר מרקוזה (אנ') כתב כי היא "נחשבת בדרך כלל כאחת מתוכניות העיר הגרועות ביותר של כל עיר גדולה במדינות המפותחות בעולם".
ההיסטוריון העירוני ג'ון וו. רפס, כתב בספרו The Making of Urban America משנת 1965, כתב על הרשת:
התוצאות המצערות של הדעות הקדומות והטעויות של מתכנני 1811 ידועות היטב כיום. היעדר אתרים מתאימים למבני ציבור, עומסי התנועה בצמתים התכופים, היעדר מספיק צירים מצפון לדרום, בניית יתר על מגרשים צרים שנבעו בהכרח מהבלוקים הצרים - אלו רק חלק מהליקויים. אבל אפילו לפי אמות המידה של תחילת המאה התשע-עשרה התוכנית לא הייתה מספקת. במאמץ לחמוק מביקורת על רקע חיסכון ומעשיות, התעלמו חברי הוועדה מעקרונות ידועים של עיצוב אזרחי שהיו מביאים מגוון בנופי הרחוב ומביאים למוקדים לאתרים למבנים חשובים ולשימוש. נכון, אף אחד לא היה צופה את הצמיחה המהירה של העיר ואת השינויים בתחבורה ובאוכלוסייה שהפחיתו את חשיבותם של חוצות הנהר לנהר תוך העמסת עומס בלתי נסבל על השדרות הצפוניות-דרום הפחות. אך לא ניתן להתחמק מהמסקנה כי חברי הוועדה, בהתייצבותם בתוכניתם, הונעו בעיקר משיקול צר של רווח כלכלי. המודד שלהם, רנדל, היה אמור להגן מאוחר יותר על התוכנית על ידי שמירה איתנה על התועלת שלה ל"קנייה, מכירה והשבחה של מקרקעין". כסיוע לספקולציות, תוכנית חברי הוועדה הייתה אולי חסרת שוויון, אך רק על בסיס זה ניתן לכנותה בצדק הישג גדול.
הנציגים כתבו גם כי "העובדה שהרשת של ניו יורק היא ששימשה מודל לערים מאוחרות יותר הייתה אסון שהשלכותיו כמעט לא הופחתו על ידי מתכנני ערים מודרניים יותר".
בספרו, City on a Grid: How New York Became New York, ההיסטוריון ג'רארד קופל (אנ') אומר על תוכנית חברי הוועדה שזה "פשוט לא משהו שחושב לעומק", ומצטט תלמיד מהתוכנית שאומר שהיה זה "פתרון מהיר לבעיה קשה" שנעשה על ידי "סופרים אדישים, שפשוט הציפו את מנהטן עם שמונה מיילים של רשת בלתי מתפשרת".