stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פטר ואן פלס
הערות שוליים

↑  תבנית:Internetquelle
↑  Erika Prins: Onderzoeksverslag naar het verblijf van de acht onderduikers uit het Achterhuis in de kampen. Amsterdam, April 2016, S. 66–67. Online. Siehe auch: Peter van Pels auf der Webseite des Anne-Frank-Hauses in Amsterdam; Erika Prins: Peter van Pels 1926–1945, online auf der Seite gedenkstaetten.at. Das „Abgangsbuch“ ist online einsehbar bei den Arolsen Archives. Der Eintrag findet sich im Dokument 1312035.
↑  Erika Prins: Onderzoeksverslag naar het verblijf van de acht onderduikers uit het Achterhuis in de kampen. Amsterdam, April 2016, S. 67. Online.
↑  Melissa Müller: Das Mädchen Anne Frank. Die Biographie. Fischer, Frankfurt 2013, S. 382. Sie schreibt dort: „In den offiziellen Lagerlisten wurde sein Tod am 5. Mai 1945 festgehalten – dem Tag, an dem die Amerikaner das Lager befreiten. Wann er tatsächlich starb, bleibt ungeklärt.“ In der Anmerkung beruft sie sich auf eine Auskunft des Internationalen Roten Kreuzes von 1958 (vgl. S. 502, Anmerkung 308).
1 2  (אורכב [חסר תאריך] ב annefrank.org [Error: unknown archive URL])
| יומנה של אנה פרנק |
| --- | --- | --- |
| מתחבאים | אנה פרנק • אוטו פרנק • אדית פרנק • מרגוט פרנק • אוגוסטה ואן פלס • הרמן ואן פלס • פטר ואן פלס • פרידריך פפר |  |
| מסייעים | מיפ חיס ויאן חיס • ויקטור קוגלר • יוהנס קליימן • בפ פוסקאול |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300219205171  GND: 13042868X  ISNI: 0000 0001 1691 3187  LCCN: no2010164062  VIAF: 98357731   WorldCat (עם VIAF): 98357731 
פרינסנחרכט 263 באמסטרדם, שבו הסתתר פטר ואן פלס
אבן נגף של משפחת ואן פלס ב-מרטינשטראסה 67a באוסנבריק
מירטה ואן דר סחואוט

מירטה ואן דר סחואוט (בהולנדית: Myrte van der Schoot; נולדה ב-16 באפריל 2004) היא אתלטית הולנדית, סגנית אלופה אולימפית (פריז 2024), אלופת עולם באולם (גלאזגו 2024) ואלופת אירופה (רומא 2024) בריצת שליחות 4x400 מטר.
ביוגרפיה > 2023 > סגנית אלופת אירופה עד גיל 20

באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בירושלים שבישראל באוגוסט זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר בשיא הולנד עד גיל 23 חדש של 3:33.33 דקות, ובמדליית ארד בריצת 400 מטר בשיא הולנד עד גיל 20 חדש של 52.85 שניות.
ביוגרפיה > 2024 > אלופת עולם באולם

באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר לאחר שרצה בשלב המוקדמות.
ביוגרפיה > 2024 > אלופת אירופה

באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר לאחר שרצה בשלב המוקדמות.
ביוגרפיה > 2024 > סגנית אלופה אולימפית

באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר לאחר שרצה בשלב המוקדמות.
שיאים אישיים > אצטדיון

ריצת 400 מטר: 52.48 שניות (2024)
שיאים אישיים > אולם

ריצת 400 מטר: 52.57 שניות (2025)
שער וורן

| --- | --- |

 היסטוריה
 תקופות:  התקופה הרומית בארץ ישראל 
 אתר ארכאולוגי
 ארכאולוגים:  צ'ארלס וורן 
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°46′40″N 35°14′04″E﻿ / ﻿31.77775553046°N 35.234329803023°E﻿ / 31.77775553046; 35.234329803023
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) שער וורן(למפת ירושלים העתיקה רגילה) שער וורן(למפת ירושלים רגילה) שער וורן(למפת ירושלים מוגדלת) שער וורן
 
שער וורן הוא שער בכותל המערבי של הר הבית מימי מקדש הורדוס. השער נקרא על שם הארכאולוג צ'ארלס וורן שגילה אותו מחדש במאה ה-19, והוא מקוטלג כמספר 30 בסקר בורות המים שלו.
השער היה הצפוני מבין ארבעת השערים בכותל המערבי ההֶרודיָני, והיה קרוב למפלס הרחוב שעבר לאורך הכותל המערבי. ככל הנראה הוא היה מוגבה מעט מהרחוב עצמו על ידי במה שנקראה "כיכר", אך למרות הגבהה זו עדיין נותר הפרש בין גובה השער לבין מפלס רחבת הר הבית, ולכן מאחורי השער עלו גרמי מדרגות אל עבר רצפת הר הבית. המדרגות הללו נבנו בתוך מעבר שנבנה בצורת "ר".
על פי השערתו של הארכאולוג דן בהט, שימש חלל השער בתקופה המוסלמית הקדומה כבית כנסת, והוא אותו בית כנסת שהוזכר במקורות ישנים כ"בית-כנסת המערה". כשכבשו הצלבנים את העיר במסע הצלב הראשון (בשנת 1099) הם הרגו את בני הקהילה היהודית, הרסו את בית הכנסת והפכו אותו לבור מים.
השער היה חסום משך שנים רבות, ונפתח מחדש באוגוסט 1981 על ידי הרב מאיר יהודה גץ. לאחר מהומה פוליטית שחולל הווקף בהר הבית, הוא נחסם מחדש באמצעות בטון. הרב מאיר יהודה גץ ששימש כרב הכותל הקים מול השער בית כנסת מוארך וצר, השוכן על מרפסת מוגבהת מול השער. בית כנסת זה קרוי על שמו, בית הכנסת ע"ש הרב גץ, והכניסה אליו אפשרית רק דרך מנהרות הכותל.
הערות שוליים

↑  סוד המערה, באתר ישראל היום
| הר הבית |
| --- | --- | --- |
| מבני הר הבית | מסגד אל-אקצא • כיפת הסלע • אורוות שלמה • כיפת השלשלת • כיפת שלמה • כיפת הרוחות • כיפת הדקדוק • כיפת העלייה • המינרטים בהר הבית • הכוס • מוזיאון האסלאם |  |
| הר הבית בדתות המונותאיסטיות | הר הבית ביהדות • הר הבית בנצרות • הר הבית באסלאם |  |
| הכותל המערבי | שער קיפונוס • רחבת הכותל המערבי • הכותל הקטן • קשת רובינסון • שער ברקלי • קשת וילסון • שער וורן • שער המוגרבים • שער השלשלת • שער הטהרה • שער מוכרי הכותנה • שער הברזל • שער המשגיח • שער בני ע'ואנימה • מנהרות הכותל |  |
| הכותל הדרומי | שערי חולדה • השער הכפול • העופל • הגן הארכאולוגי ירושלים |  |
| הכותל המזרחי | שער הרחמים • שער שושן |  |
| הכותל הצפוני | שער טדי • השער החשוך • שער הסליחה • שער השבטים |  |
| מבנים בהר בעבר | בית המקדש הראשון • בית המקדש השני • מקדש הורדוס • מקדש יופיטר • בית המקדש של יוליאנוס |  |
| מבנים מתוכננים בעתיד | מעלית הכותל • הרכבל לכותל • בית המקדש השלישי |  |
| עליית יהודים להר הבית | כניסה להר הבית (הלכה) • הגבלת כניסה להר הבית |  |
| שונות | הסטטוס קוו בהר הבית • זיהוי מקום המקדש • פגיעה ארכאולוגית בעתיקות הר הבית |  |
| אתרי הרובע המוסלמי |
| --- | --- | --- |
| שכונות | באב אל חוטה |  |
| רחובות ושערים | שער האריות • שער הפרחים • שער שכם • הקארדו (ירושלים) • רחוב השלשלת • ויה דולורוזה (רחוב) • רחוב הגיא • רחוב שער האריות • שער השלשלת • שער הכותנה • שער הברזל |  |
| אתרים ארכיאולגיים | מערת צדקיהו • בריכת הסטרותיון • קשת וילסון • מנהרות הכותל • שער וורן • בריכות הצאן |  |
| אתרים מוסלמיים | רבאט אל-מנצורי • מסגד הצריח האדום • רבאט אל-בציר • ספריית ח'אלדיה • ספריית אל-בודיירי • אל-מדרסה א-תנכיזיה |  |
| אתרים נוצריים | ויה דולורוזה • קפלת ההלקאה • קפלת ההרשעה וכפיית הצלב • מנזר האחיות ציון (העיר העתיקה) • כנסיית סנטה אנה • האכסניה האוסטרית • אכסניית סנט פאולוס • כנסיית גבירתנו הדואבת |  |
| אתרים יהודיים | הכותל הקטן • ישיבת עטרת ירושלים • בית המערבים • ישיבת אדרת אליהו • ישיבת שובו בנים • בית הכנסת ע"ש הרב גץ • בית הכנסת אוהל יצחק • ישיבת חיי עולם • ישיבת תורת חיים • בית הכנסת ציון המצוינת |  |
| מבני מגורים יהודיים | חצר רייסין • חצר גליציה • בית המערבים • מתחם שער הפרחים • בית ויטנברג • בית הצלם • חצר ראנד • בית חזון • בית דנון • חצר דיסקין |  |
| שונות | מוזיאון הכיכר הרומית • שוק הכותנה |  |
פניה צ'לנוב-קריגר

פניה צ'לנוב-קריגר (1898 – 21 באוקטובר 1977) הייתה רופאת ילדים ישראלית, ילידת רוסיה, ויו"ר איגוד הרופאות בישראל, בהר"י.
קורות חיים

צ'לנוב-קריגר נולדה במוסקבה, והייתה בתו של המנהיג הציוני והרופא ד"ר יחיאל צ'לנוב. למדה רפואה בקניגסברג ובברלין, והתמחתה בברלין ברפואת ילדים במחלקתו של פרופ' צרני.
עלתה לארץ ישראל בשנת 1924, עם אמה רבקה, ושני אחיה: בנימין וזאב. עבדה בכפר הנוער מאיר שפיה, ובבתי החולים הדסה-ירושלים והדסה-צפת.
בצפת הכירה את ד"ר משה קריגר, לו נישאה בשנת 1929. היא ילדה את בתם נירה קריגר-דן (1930–2015) ואת בנם יחיאל. הזוג עבר לתל אביב. בשנת 1934 הקימה עם בעלה את "בית קריגר" בשדרות רוטשילד 71. בשנות השלושים היא גם הקימה, ביחד עם ד"ר שפירא את "לטף" - בית ילדים וסנטוריום בתל אביב.
משנות השלושים של המאה העשרים היא הייתה יושב ראש איגוד הרופאות בישראל, ומילאה מגוון תפקידים ציבוריים נוספים. במהלך מלחמת העולם השנייה התנדבה לשירות בצבא הבריטי, בדרגת קפיטן (סרן). היא גם עבדה במגן דוד אדום, במשמר האזרחי ובמרפאות קופת חולים כללית באזור תל אביב עד יום מותה.
נהרגה בתאונת דרכים ב-21 באוקטובר 1977, בשובה מעבודתה במרפאת ילדים של קופת החולים. ביתם של פניה ומשה, "בית קריגר", הפך למלון בוטיק לאחר ששופצו 25 דירות יוקרה.
ד"ר אפרים סיני נזכר: ”פניה הייתה אישיות נדירה ומלאת קסם. מבית אביה ירשה את מיטב מסורת יהודי רוסיה, ובזכות עצמה הייתה אישה בעלת שיעור קומה”.
לקריאה נוספת

ניסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1799-1984", הוצאת איתי בחור, זכרון יעקב, מרץ 2012, מהדורה שנייה, מהדורה מעודכנת ומורחבת ליובל המאה לההסתדרות הרפואית בישראל (1912-2012), עמוד 377.
"מידע לרופא", פברואר 1978.
הערות שוליים

↑  פניה צ'לנוב-קריגר באתר GRAVEZ
↑  The rothscild 71 since 1934 משפחת קריגר
↑  ד"ר אפרים סיני, "במלוא העין - מעולמו של רופא", צ'ריקובר מוציאים לאור בע"מ, תל אביב, 1984, עמוד 141
↑  רתם תורגמן, מקו, the rothschild : "חווית אירוח אורבנית בלב הכרך", 25.7.2012
↑  ד"ר אפרים סיני, "במלוא העין - מיומנו של רופא". צ'ריקובר הוצאה לאור בע"מ, 1984, עמוד 141
קיסרופאפיזם

קיסרופאפיזם (הלחם מילים של קיסרות ו-papa - פאפא במובן אפיפיורות) הוא מקרה פרטי של תאוקרטיה. משטר בו יש מיזוג בין סמכות הממשל החילוני עם הסמכות הרוחנית של הכנסייה הנוצרית, ברוב המקרים שאליהם מתייחס המושג מתקיים משטר פוליטי בו השלטון החילוני שולט על ההיררכיה הכנסייתית וכך השליט (הקיסר) יכול להתערב גם בקביעת דוגמות ובענייני אמונה. בשאר המקרים מדובר על כך שמוסדות הכנסייה שולטים על המדינה באמצעות הקיסר הנמצא בשליטתם.
ביישום מלא של קיסרופאפיזם, ראש השלטון המדיני (קיסר) הוא גם ראש ההיררכיה הדתית (אפיפיור) וכך היה גם בתרבויות רבות בהן השליט האזרחי העליון עמד מעל כהן הדת הראשי.
דוגמה ליישום המושג נעשתה בזמן אפיפיורות אביניון, כאשר המלכים הצרפתים שלטו למעשה על הכנסייה, היו מעורבים בבחירת האפיפיור, שסר למרותם ונטלו חלק מרכוש והכנסות הכנסייה.
בשנת 1122 נחתם הסכם וורמס ששם קץ למאבק האינווסטיטורה בין הקיסר והאפיפיור סביב נושא מינוי הבישופים ומאז הוגבלה אפשרותם של מלכי המערב להתערב בבחירת נושאי תפקידים בכירים בכנסייה ומכאן שהוגבלה אפשרותם למנות איש דת שיסור למשמעתם.
הכנסייה האנגליקנית

הכנסייה האנגליקנית נוסדה כאשר אנגליה פרשה מהכנסייה הקתולית במאה ה־16. סיבת הפרישה הייתה רצונו של המלך הנרי השמיני הנשוי לקתרין מאראגון שלא יכלה כבר ללדת, להינשא לאן בולין ממנה קיווה לקבל בן יורש. הכנסייה הקתולית התנגדה לגירושים והאפיפיור קלמנס השביעי לא אפשר לו להכריז על נישואיו כבטלים מלכתחילה, ולכן גרם המלך לפרלמנט לחוקק סדרת חוקים שביטלה את כוחו של האפיפיור בכנסיית אנגליה והעמיד את עצמו בראש הכנסייה האנגליקנית. תומאס קרומוול היה אחד התומכים הבולטים בהצעה להפוך את המלך הנרי השמיני לראש הכנסייה האנגליקנית ועזר להעביר את "חוק העליונות" שמיסד מעמד זה בפרלמנט.
קיסרופאפיזם בכנסייה המזרחית

הקיסרים של האימפריה הביזנטית, מהמאה ה-5 ועד המאה ה-10, הגנו על הכנסייה והתערבו באדמיניסטרציה שלה. יוסטיניאנוס פרסם צווים דתיים על דעת עצמו או תוך הפעלת סמכותו על הגופים הדתיים על מנת שאלו יפרסמו את הצווים עבורו. כמוהו נהגו גם זנון, בזיליסקוס (Basiliscus), הרקליוס וקונסטנס השני.
אף כי אנשי דת כיוחנן כריסוסטומוס ואתנסיוס התנגדו לבקרת הקיסר על הכנסייה, הבקרה של הקיסר על הכנסייה נהייתה כה הדוקה עד שהחל במאה הרביעית, נטל הקיסר לעצמו את התואר פונטיפקס מקסימוס ומינוי של פטריארך קונסטנטינופול לא היה עובר ללא אישורו.
קיסרופאפיזם היה מקובל גם ברוסיה. כאשר איוואן האיום הכפיף את הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית למרותו. בכך העלה את הקיסרופאפיזם לדרגת שליטה גבוהה יותר מאשר הייתה בימי הקיסרים הביזנטיים. לאחר מותו של הפטריארך אדריאנוס ב-1700, הצאר פיוטר ה-I מנע את בחירת מחליפו, וכעבור 20 שנה, ב-1721 קבע שמעתה בראש הכנסייה לא יעמוד אדם אחד אלא "מועצה רוחנית". מועצה זו, שלאחר זמן כונתה "הסינוד הקדוש", הייתה, בתורה, כפופה לצאר ששימש לה "פוסק עליון". בכך, פטר הגביל את כוחה של הכמורה ולמעשה הכפיף אותה למדינה.
קיסרופאפיזם היה מקובל בכנסייה האורתודוקסית של טורקיה עד 1923 ובקפריסין עד 1977 (עד מותו של הארכיבישוף מקאריוס השלישי).
מחוץ לעולם הנוצרי

מלכי-צדק מתואר בתנ"ך כבעל שתי הסמכויות יחד, מלך ירושלים וכהן לאל עליון.
המלכים החשמונאים, החל בשמעון התרסי ועד אלכסנדר ינאי החזיקו בשתי המשרות, גם כהן גדול וגם נשיא היהודים או מלך יהודה (החל באריסטובולוס הראשון)
בתקופה המאוחרת יותר תופעת השלטון הקיסרופאפיסטי לא הייתה מוגבלת לעולם הנוצרי. הח'ליפה היה בעל הסמכות הרוחנית והגשמית על כל המוסלמים.
ראו גם

ביזנטיניזם (אנ')
אליהו שיק

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 
 פטירה:  ה'תרל"ד
רבי אליהו שיק (כונה: ר' אלינקע לידער; ה'תקס"ט – י"ב באלול ה'תרל"ד) היה רב הערים לידא, זאגר וקוברין ומחבר הספר עין אליהו.
ביוגרפיה

נולד בוולקוביסק בשנת תקס"ט לרבי בנימין. מצד אביו היה מיוחס לרבי יום טוב ליפמן הלר ומצד אמו למהרש"א. בעודו תינוק בן שלושה חודשים נפטר אביו ואמו נישאה בשנית. עד גיל שתים עשרה גדל בבית אביו החורג ולאחר מכן גדל אצל דודו.
נישא לבתו של ר' יעקב, שהיה מו"ץ בעיר. שהה מספר שנים בעיר ולמד בתקופה זו אצל רבי בנימין דיסקין רב העיר (אביו של מהרי"ל דיסקין). משך חצי שנה שימש רבו של חתן צעיר - רבי יצחק אלחנן ספקטור, לימים רבה של קובנא.
כיהן כרב במספר מקומות, תחילה באמסטיבוב שאצל וולקוביסק, לאחר מכן עבר ללונה הסמוכה לגרודנה, ובהמשך שימש כרב העיירה דרצ'ין, שם נפטרה אשתו ורבי אליהו נישא בשנית לבתו של רבי זלמן זאב מו"ץ בעיר וילנה. בדרצ'ין היה רבו של הבחור חיים ליב טיקטינסקי, לימים ראש ישיבת מיר, והלה מילא את מקומו ברבנות בעת שר' אליהו נעדר מן העיר.
בשנת תר"ד החל לכהן כרב העיר לידא, שם ישב כעשרים שנה. בשנת תרכ"ד עבר לעיירה זאגר (חדש) בקצה ליטא. לא ברורה הסיבה שבגינה עבר לעיירה מרוחקת זו ויש האמורים כי היה זה מפאת מחלוקת ששררה בעיר בין החסידים למתנגדים. בשהותו בזאגר החל בהדפסת ספרו עין אליהו על ספר עין יעקב שעל אגדות הש"ס. חיבורו נדפס במהדורת הספר עין יעקב תרכ"ט-תרל"ד.
בסוף ימיו נקרא לכהן ברבנות העיר קוברין ונפטר בה בפתאומיות לאחר כחצי שנה בתאריך י"ב באלול תרל"ד.
לקריאה נוספת

רבי אליהו שיק אב"ד לידא, בתוך: משה זעירא, רבותינו שבגולה חלק א, הוצאת אגודת נחליאל, ירושלים תשנ"ו (עמ' 37–43).
סונדובה וישנייה

סונדובה וישנייה (באוקראינית: Судова Вишня - סודובה וישנייה; בפולנית: Sądowa Wisznia; ביידיש: סאַנדאָווע ווישניע) היא עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

סונדובה וישנייה נזכרת לראשונה בשנת 1230, ובשנת 1368 הוענקו לה זכויות עיר. בשנים 1504 ו-1624 נהרסה העיירה בידי הטטרים. מסוף המאה ה-19 פעלו בעיירה מספר מפעלי תעשייה קטנים.
בחלוקת פולין הראשונה, בשנת 1772, נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית, ובשנת 1921, בהתאם להסכם ריגה, נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי העיירה

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1547, ובסוף המאה ה-19 נמנו בה כ-1,300 יהודים. בשל הגירה, הצטמצם מספר יהודי העיירה, ובין מלחמות העולם נותרו בה כ-900 יהודים, פחות מרבע מתושביה. מראשית המאה ה-20 התקיימה בעיירה פעילות ציונית.
בתחילת מלחמת העולם השנייה נכבשה העיירה בידי הגרמנים למשך זמן של שבועיים, בו רצחו 18 מיהודיה. במהלך מבצע ברברוסה, בסוף יוני 1941, שבו הגרמנים לעיירה. ב-15 באפריל 1942 ערכו הגרמנים אקציה בעיירה, בה שילחו כ-450 גברים יהודים למחנה ינובסקה. באוקטובר שלאחר מכן שילחו הגרמנים את רוב יהודי העיירה הנותרים למחנה ההשמדה בלז'ץ. יהודים מעטים שעוד הושארו בעיירה גורשו ממנה בדצמבר 1942 לגטו יבורוב.
היסטוריה של טרינידד וטובגו

דגל טרינידד וטובגו
טרינידד ב-1888
טובגו ב-1888
טרינידד וטובגו היא מדינה בדרום הים הקריבי, סמוך לחופי ונצואלה, המורכבת משני איים מרכזיים - טרינידד וטובגו.
תושביהם הראשונים של האיים היו ככל הנראה מתרבות אורטוירואיד, והם התיישבו בהם לפני כ-7,000 שנה. במשך כ-6,500 שנה יושבו האיים בידי תרבויות שונות שמקורן באיים הקריביים או בחלקה הצפוני של דרום אמריקה. ב-1498 הגיע כריסטופר קולומבוס לטרינידד, ובמהלך המאה ה-16 החלו הספרדים בניסיונות בקולוניזציה של האי טרינידד, ומאז 1592 יישבו אותו באופן קבוע. בדומה ליתר מושבותיהם ביבשת אמריקה, הספרדים הפעילו בטרינידד את מוסד האנקומיינדה, והשתמשו בתושבים הילידים ככוח עבודה. המושבה נחשבה זניחה למדי, עד שב-1783 החליטו הספרדים להעניק קרקעות בחינם למתיישבים קתולים. עיקר הנענים להצעה היו צרפתים ועבדים משוחררים מהאיים הסמוכים, בעיקר ממוצא אפריקאי. ב-1797 כבשו הבריטים את טרינידד, והיא הייתה למושבה בריטית.
ההתיישבות האירופית בטובגו החלה מאוחר יותר מאשר בטרינידד, והמתיישבים הראשונים היו הולנדים, שהגיעו ב-1628. השליטה באי הקטן החליפה ידיים לא פחות מ-33 פעמים בין המעצמות השונות - בריטניה, הולנד, ספרד, צרפת ושוודיה, עד שנמסרה סופית לבריטניה ב-1814. ב-1889 סופחה מושבה זו לטרינידד.
ב-1838 ביטלו הבריטים את העבדות בטרינידד. רוב העבדים ששוחררו סירבו לחזור לעבוד במטעי הסוכר, ובמקומם הביאו הבריטים עובדים ממקומות שונים בעולם, הבולטים שבהם משרתים חוזיים שהגיעו מהודו. במהלך המאה ה-19 פינו גידולי הסוכר את מקומם בהדרגה לגידולי קקאו כתעשייה המרכזית במושבה. בסוף המאה התגלה בטרינידד נפט, אך הפקתו החלה באופן משמעותי רק בראשית המאה ה-20, וכיום ענף זה הוא המנוע המרכזי בכלכלת המדינה.
השינויים הדמוגרפיים שהביאו עמם גלי ההגירה והבאת העבדים לאורך השנים, יצרו מתיחויות בתקופת השלטון הבריטי, שהגיעו לשיאן במהומות הקנבולה (1881), בהם פעלו הבריטים נגד מנהגי הקהילה השחורה בתקופת הקרנבל ובטבח הוסיי, שבו פוזרה תהלוכה של שיעים ממוצא הודי תוך שימוש באש חיה.
ב-1925 החלו הבריטים בסדרה של מהלכים שהקנו לתושבים מידה מסוימת של שלטון עצמי. ב-1958 הוקמה מדינה חדשה, הפדרציה של איי הודו המערבית, שכללה את מרבית המושבות הבריטיות בים הקריבי. הפדרציה לא החזיקה מעמד זמן רב והתפרקה לגורמים. טרינידד וטובגו הכריזה על עצמאותה ב-31 באוגוסט 1962. גם לאחר עצמאותה נשארה טרינידד וטובגו בחבר העמים הבריטי, וראש המדינה הייתה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת. ב-1976 נערך שינוי משטרי שהפך אותה לרפובליקה. מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 נהנית טרינידד וטובגו משגשוג כלכלי, בעיקר כתוצאה מרווחי תעשיית הנפט.
ב-1990 התרחש ניסיון הפיכה במדינה, שהנהיגו חברי הארגון המוסלמי ג'מעת אל מוסלימין, במהלכו השתלטו על בניין הפרלמנט והחזיקו בראש הממשלה, א.נ.ר. רובינסון, ובמרבית שריו כבני ערובה במשך מספר ימים.
היסטוריה פרה-קולומביאנית

ההתיישבות הראשונה בטרינידד הייתה לפני כ-7,000 שנה. התושבים הראשונים השתייכו ככל הנראה לתרבות אורטוירואיד, והגיעו מחלקה הצפוני של דרום אמריקה. ברחבי טרינידד יש 29 אתרים שזוהו כיישובים של האורטוירויד. תרבות זו הייתה התרבות הדומיננטית בטרינידד עד המאה השנייה לספירה. באמצע המאה השלישית לספירה החלו לאכלס את טרינידד בני תרבות סלדואיד, שאף הם הגיעו מחלקה הצפוני של דרום אמריקה. 37 אתרים בטרינידד מזוהים כמקומות בהם התקיימו יישובים של תרבות זו. קבוצה נוספת, שהגיעה מעט אחר כך מאזור האורינוקו, הייתה תרבות בראנקואיד, שהתיישבה בעיקר בחלקו הדרומי של האי.
במהלך המאה השביעית החלו בני הארוואק לתפוס את מקומם של בני הבראנקויד לאורך האורינוקו, באזורים נרחבים של ונצואלה של ימינו, ובטרינידד. החל מהמאה ה-14 היו קאריבים בני תרבות מנואיד לאוכלוסייה הדומיננטית באי, והם אלו שאכלסו אותו כשהגיעו הספרדים.
התקופה הספרדית > ההתבססות הספרדית בטרינידד

כריסטופר קולומבוס "גילה" את טרינידד, כשהגיע לאי ב-31 ביולי 1498, במהלך מסעו השלישי. הוא גם חלף על פני טובגו, וכינה אותו "ביאפורמה" (Bellaforma), אך לא עגן בו. טרינידד וטובגו היו מיושבים בדלילות באותה תקופה, ובשנים הראשונות היו ביחסים טובים עם הספרדים שפקדו את האיים. המצב השתנה ב-1511, עם גילוין של פנינים באזור האי מרגריטה שממערב לטרינידד (כיום בריבונות ונצואלה). בעקבות הגילוי החלו הספרדים לפשוט על הכפרים בטרינידד ולשבות את תושביהם כדי שישמשו כעבדים לעיסוק בשליית פנינים.
ב-1530 קיבל אנטוניו סדניו את הזיכיון ליישב את טרינידד. הוא שאף להתבסס באי הן כדי לשלוט בסחר בעבדים, והן כדי שישמש לו כבסיס לחיפושים אחר העיר האגדית אל דוראדו. ב-1532 הוא ניסה להקים יישוב ראשון באי, אך נסוג לאחר שהפסיד בקרב קומוקוראפו. הוא שב לאי שנה לאחר מכן, והצליח להקים את היישוב קומוקוראפו (באזור מוקוראפו שבמערב פורט אוף ספיין של ימינו), אך יישוב זה ננטש כבר ב-1534.
ב-1553 הועברו זכויות ההתיישבות לחואן סדניו, אך הוא לא עשה בהן שימוש. ב-1563 הקים חואן פונסה דה לאון השני יישוב באזור לוונטיל של ימינו, אך הוא ננטש ב-1570. רק ב-1592 הצליחו הספרדים להקים יישוב קבע שהחזיק מעמד. היה זה אנטוניו דה בריו, שהקים את סן חוסה דה אורוניה (כיום סנט ג'וזף). מבחינה מינהלית, השתייכה המושבה למלכות המשנה של ספרד החדשה.
ב-22 במרץ 1595 הגיע לאי וולטר ראלי, במסגרת חיפושיו אחר אל דוראדו. הוא תקף את סן חוסה דה אורוניה, שבה את דה בריו, וקיבל ממנו מידע אודות האי. בין היתר, ביקר ראלי באגם הזפת.
התקופה הספרדית > המיסיונים

בדומה ליתר מושבותיה בעולם החדש, גם בטרינידד עודדה ספרד פעילות מיסיונרית שנועדה לנצר את התושבים הילידים. הספרדים הפעילו את מוסד האנקומיינדה, ולפיו המרת הדת לנצרות לא הייתה אלא טובה שניתנה לילידים, והתמורה הראויה לכך לשיטתם הייתה עבודה. ב-1687 נמסרה האחריות לפעילות המיסיונרית בטרינידד ובגיאנה לנזירים קטלונים ממסדר הקפוצ'ינים. כמה מהמיסיונים היוו בהמשך את הבסיס להקמתן של ערים שקיימות כיום בטרינידד, ובהם לה אנונסיאטה דה נסאראט דה סוואנה גראנדה (פרינסז טאון של ימינו) ופוריסימה קונספסיון דה מריה סנטיסימה דה גואירי (סן פרננדו של ימינו).
ב-1 בדצמבר 1699 התקוממו הילידים נגד האנקומיינדה, ורצחו מספר נזירים ואנשי ממשל, ושרפו את גופותיהם. ההתקוממות דוכאה במהרה, ועשרות בני אדם הוצאו להורג בירייה או בתלייה. כמה מהמורדים העדיפו להתאבד בטביעה בים בטרם יתפסו אותם הספרדים.
מספר הנזירים הקפוצ'ינים בטרינידד פחת עם השנים, והחל מ-1713 ביצע הממשל הספרדי בטרינידד בעצמו את הפעילות המיסיונרית.
התקופה הספרדית > ההתיישבות הצרפתית

הספרדים יישבו ברציפות את טרינידד מאז סוף המאה ה-16, אך היא נותרה מושבה קטנה וחסרת חשיבות. במפקד האוכלוסין שנערך ב-1777, קרוב למאתיים שנה לאחר הקמתה של סן חוסה דה אורוניה, נספרו 2,763 תושבים על האי, מתוכם כ-2,000 בני ארוואק.
הספרדים ניסו לעודד מתיישבים נוספים להגיע לאי באמצעות תמריצים כלכליים, כגון פטור מתשלום מסים לעשר שנים והענקת קרקעות בחינם. ב-1783 הכריזו הספרדים כי יעניקו שטח של כ-129 אלף מ"ר לכל קתולי שיתיישב בטרינידד וחצי מכך עבור כל עבד שיביא עמו, וכן יעניקו שטח של כ-65 אלף מ"ר לכל עבד משוחרר שיתיישב בטרינידד וחצי מכך עבור כל עבד שיביא עמו. עיקר הנענים להצעה זו היו חוואים צרפתים, מולאטים ועבדים משוחררים מהמושבות הצרפתיות באזור, גוואדלופ, מרטיניק, גרנדה ודומיניקה (שתי האחרונות עברו לשליטה בריטית בשנים 1762 ו-1763 בהתאמה, אך רבים מתושביהן היו עדיין צרפתים).
הצרפתים הקימו מספר יישובים בטרינידד, ובהם בלאנשיזוס, לוונטיל, פראמין, קארנאז', קסקאד ושאנז פלור. ההגירה הצרפתית שינתה את פניה של טרינידד ללא היכר. עד סוף 1789 זינק מספר התושבים בטרינידד לכ-15 אלף, וכאשר הגיעו הבריטים לאי ב-1797, עמד מספר התושבים על כ-17,700, מהם כ-4,500 עבדים משוחררים, כ-2,100 לבנים, כ-1,000 אינדיאנים וכ-10,000 עבדים אפריקאים.
ניסיונות התיישבות ראשונים בטובגו

במקביל להתבססות הספרדית בטרינידד, ניסו ההולנדים לשים ידם על האי טובגו. ב-1628 הקימו ההולנדים את המושבה קצרת הימים ניווה וולכרן (Nieuw-Walcheren; "וולכרן החדשה"). 68 מתיישבים הקימו את היישוב פורט פליסינגן (באזור פוינט פורטין של ימינו), ובין 1629 ל-1632 הגיעו כמה מאות מתיישבים נוספים. ב-1 בינואר 1637 תקפו הספרדים את פורט פליסינגן, החריבו אותה וטבחו בתושביה. דוכסות קורלנד וסמיגליה ניסתה ללא הצלחה להקים מושבות דומות ב-1637, 1639 ו-1642, וגם אנגליה כשלה בכך, בשנים 1642, 1647 ו-1649.
ב-1654 הצליחו הקורלנדים להקים מושבה ראשונה במערב טובגו, יאונה קורזמה ("קורלנדיה החדשה"). בצדו המזרחי של האי הוקמה באותה שנה מושבה הולנדית, שכללה שלוש מצודות: למפינסברג, בוורן ובלוויסטה. ב-1658 הגיעו כ-500 צרפתים למושבה ההולנדית, והקימו בה יישוב נוסף, טרואה ריווייר. ב-11 בדצמבר 1659 מסרו הקורלנדים את המושבה שלהם לשליטת ההולנדים. באותה העת, היו באי כ-1,500 אירופאים וכ-7,000 עבדים אפריקאים שעבדו בכ-120 מטעים, שישה מפעלי סוכר ושתי מבשלות רום.
בינואר 1666 השתלטו על המושבה שודדי ים בריטים מג'מייקה. באוגוסט השתלטו עליה הצרפתים, והיא חזרה לידי ההולנדים באפריל 1667. בדצמבר 1672 תקפה בריטניה את המושבה והחריבה אותה, כחלק ממלחמת הולנד–אנגליה השלישית. בעקבות חוזה וסטמינסטר שנחתם ב-1674, נסוגה בריטניה מטובגו והשיבה את השליטה בה להולנד. בספטמבר 1676 הוקמה פורט סטרסכאנס על חורבותיה של פורט פליסינגן. במקום הוקמה מצודת כוכב, אך סדרה של מתקפות צרפתיות במהלך 1677 הביאה לנפילת המושבה בחודש דצמבר, והשלטון באי עבר לידי צרפת.
עד 1814 הפך האי הקטן לזירת התגוששות בין המעצמות האירופיות - בריטניה, הולנד, ספרד, צרפת ושוודיה. השליטה באי התחלפה בו לא פחות מ-33 פעמים בשנים אלו, יותר מכל טריטוריה אחרת בים הקריבי. חוזה פריז שנחתם ב-1814 עם סיום המלחמות הנפוליאוניות העביר את טובגו לשליטת בריטניה. המושבה איבדה מחשיבותה לאחר שסופת הוריקן החריבה את גידולי הסוכר ב-1867, וב-1889 סופח טובגו למושבה בטרינידד.
התקופה הבריטית

ב-1797 עגנו ספינותיו של הגנרל הבריטי ראלף אברקרומבי מול חופי צ'גואראמאס שבצפון-מערב טרינידד. המושל הספרדי החליט להיכנע ללא קרב, וטרינידד הייתה למושבת כתר בריטית.
באוגוסט 1816 העניקו הבריטים אדמות לכ-700 עבדים לשעבר שנמלטו מדרום ארצות הברית, התגייסו לחיל הנחתים המלכותי ולחמו במלחמת 1812. הם הקימו מספר יישובים חדשים, בקבוצות שהתבססו בדרך כלל על היחידות בהן שירתו.