stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק יעקב רבינוביץ (פוניבז')
מתלמידיו

רבי משה לנדינסקי – ראש ישיבת ראדין ותלמידו המובהק
רבי נפתלי טרופ – ראש ישיבת ראדין, שראה בו את רבו המובהק ממנו קיבל את שיטת הלימוד בעיון
הרב צבי פסח פרנק – דיין ואב בית דין בירושלים, פוסק, רבה של ירושלים, מחבר השו"ת "הר צבי"
הרב זרח אפרים אפשטיין – ממייסדי ישיבת תורת חיים
רבי ברוך הלוי הורביץ – רב באלקסוט וראש ישיבה בסלובודקה
רבי יהודה לייב פיין – רבה של סלונים
רבי דניאל זק"ש – ראש ישיבה בבית היתומים דיסקין ומחבר ספרים על מסכתות זבחים ומנחות
רבי נחום ברוך גינצבורג – מחבר ספר "מקור ברוך"
רבי יוסף זוסמנוביץ – רבה של וילקומיר
הרב ברוך יוסף פייבלזון – ראש ישיבת ראדין
רבי יעקב דב ספסל – עילוי שעסק בתורה וגם שימש כראש ישיבות בארצות הברית
הרב אברהם ישראל משה סלמון – רב ומחבר תורני
רבי מרדכי לייב רובין – ראב"ד העדה החרדית בירושלים
רבי שמואל פונדילר – משגיח ישיבת טלז ורבה האחרון של ריטובה
רבי שלמה זלמן אוסובסקי - רבה של סלובודקה
הרב יעקב מסקין – רב בית המדרש הגדול בנוסח ספרד שבברונקס ומחבר תורני
רבי חיים יוסף דינקלס – ראש ישיבת נובהרדוק בירושלים ומחבר ספרים על סדרי זרעים וטהרות
הרב אלעזר מנחם מן שך – ראש ישיבת פוניבז' ומנהיג הציבור החרדי-ליטאי בישראל
הרב שמואל ביאלובלוצקי – מייסד המחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן
משה זילברג – פרופסור למשפטים ושופט
משפחתו

רוב בניו וצאצאיו נספו בשואה.
בתו לאה עברה לפני מלחמת העולם השנייה להתגורר במוסקבה. היא נישאה לבן דודה יצחק אייזנשטט ונולדו להם שני בנים - יעקב (הקרוי על שם סבו) ולייב. יעקב היה עורך דין במוסקבה ובסוף ימיו עלה לארץ. בנו אלכסנדר למד בישיבת אור שמח והתקרב לרב משה סולובייצ'יק מציריך. אחרי התרופפות השלטון הקומוניסטי בברית המועצות ייסדו שניהם את ישיבת "תורת חיים" במוסקבה הפועלת שם עד היום.
בתו שינא מלכה נישאה לעילוי ר' אברהם יעקב בריל. הוא התפרנס ממסחר, ובשנת תר"ץ היגר לארצות הברית ובעקבותיו משפחתו. בנם משה בריל היה ממייסדי קיבוץ עין השופט.
בתו דובה הייתה מורה לעברית בריגה. היא נישאה לדב לוין, רוקח במקצועו ופעיל ציוני ידוע בלטביה. נולדו להם שלשה ילדים: ישראל (שרוליק), יהודית (בודיה) ושמואל (מולקה). הילדים התחנכו בבית הספר העברי "מפיצי השכלה" בריגה ובתנועת "החלוץ". כל המשפחה עלתה ארצה בשנים 1935-1938. דב ודובה חיו בפתח תקווה ושלשת הילדים התיישבו בקיבוצים בגליל העליון. ישראל בכפר גלעדי, בודיה בכפר בלום, ומולקה בחולתה.
לקריאה נוספת

שמואל ביאלובלוצקי, ר' איצה'לה מפוניבז', בספרו "אם למסורת", ע' 263-256, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן 1971.
שמואל קול, אחד בדורו: קורות־חייו, מאבקו ופעלו של רבי יוסף שלמה כהנמן, ע' 217-200, תל אביב: "הוצאת אורות" תש"ל.
מ. ש. שפירא, רבי איצלה פוניבזר זצ"ל, המסילה, שנה ב, שבט תרצ"ז, ע' 4-2.
יעקב מרק, במחיצתם של גדולי הדור, ע' 119-115, הוצאת "גויל" ירושלים, תשי"ח.
שלמה טיקוצינסקי, דרכי הלימוד בישיבות ליטא במאה התשע-עשרה, ע' 110-100, האוניברסיטה העברית בירושלים תשס"ד.
יעקב ב. פרידמן, מפיסגות הגיון, יתד נאמן, מוסף שבת קודש צו - פרה, תשמ"ט, ע' 7-4.
רבותינו שבגולה, חלק ראשון, ע' 186-180, בהוצאת אגודת נחליאל, ירושלים תשנ"ו.
בן ציון קליבנסקי, קיבוץ פוניבז', ב"קובץ חצי גבורים", ט, ניסן תשע"ו, ע' תתצג - תתקכב.
ראו גם

שיטת בריסק
הרב נפתלי טרופ
הערות שוליים

↑  על פי הרב שמואל ביאלובלוצקי, הרב מ"ש שפירא, הרב אפרים אשרי, משה צינוביץ, הרב יוסף בוקסבוים, פרופסור שמואל אטלס, שלמה טיקוצינסקי, ואחרים.
↑  א. שיינזון, פאניוועז, המליץ, 4 בנובמבר 1895, עמ' 3.
↑  בן-ציון קליבנסקי, 'קיבוץ פוניבז, חִצי גיבורים, ט (ניסן תשע"ו), עמ' תתצג–תתקכב
↑  דב כ"ץ, תנועת המוסר, חלק ג', עמ' 57.
↑  נפלאותיו לבני אדם, חלק א, עמ' 251.
↑  מ. ש. שפירא, רבי איצלה פוניבזר זצ"ל, המסילה ב, תרצ"ז, עמ' 2
1 2 3  שמואל ביאלובלוצקי, יהדות ליטא, חלק א: מרכזי התורה, הוצאת עם הספר, תש"ך, עמ' 197-198
↑  הקדמת הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא לספר זכר יצחק
↑  משה צינוביץ, ר"ם לר"מים, הצופה, 18 בספטמבר 1959
↑  יעקב ב. פרידמן, מפיסגות הגיון, מוסף יתד נאמן 29, תשמ"ט, עמ' 7-4
↑  פתח דבר לספר זכר יצחק השלם
↑  מנחם מנדל פלאטו, בשבילי ראדין, פתח תקוה: מכון "בשבילי הישיבות", תשס"א, עמ' 14
↑  הקדמה לחידושי הגרנ"ט, הוצאת מכון אורייתא, עמ' י'.
לבנים ללא תבן

תיאור של שעבוד העברים במצרים, שבמהלכו נאלצו ליצור לבנים ללא תבן.
לבנים ללא תבן הוא ביטוי, המתייחס למשימה שיש לבצעה ללא משאבים מתאימים.
במקרא

בשמות פרק ה' נפגשים משה ואהרון עם פרעה ומעבירים את בשורת "שלח את עמי". פרעה לא רק מסרב, אלא גם מעניש את בני ישראל באומרו לממונים מטעמו על עבודת העברים ולמנהלי העבודה מבני ישראל: "לא תאספון לתת תבן לעם ללבן הלבנים כתמול שלשם הם ילכו וקששו להם תבן", אך עדיין דורש את אותה תפוקה יומית של לבנים כמו לפני הגזירה. בני ישראל מתלוננים בפני משה ואהרון שעכשיו החמירו את הגזירה איתם, ומשה בתורו מתלונן בפני ה' שבכל פעם שהוא הלך לפרעה בשם בני ישראל, המצב החמיר עבורם. ה' משיב למשה שיבוא הזמן שבו פרעה עצמו יגרש את בני ישראל ממצרים; וכי יגאל ה' את בני ישראל "ביד חזקה ובזרוע נטויה", למען יכירו אותו.
הכנת לבנים עם תבן

מוצרי חימר רבים דורשים תוספת של חומרים אחרים כדי להוסיף חוזק ועמידות. במקרה של לבנים במצרים במקרא - חימר נהר מורכב בדרך כלל מחלקיקים עדינים מאוד ולכן היה מתייבש לאט - הוספת קש "תפתח" את החימר, מה שמאפשר לו להתייבש ביתר קלות בשמש. בנוסף לסיוע בייבוש, האופי הליניארי של הקש מוסיף יציבות ללבנת החימר, באותה צורה שבה ברזל או רשת תיל מחזקים בטון מודרני. לבנים שנעשו ללא תבן היו נשברים ומתפוררים בקלות. לבני טיט (אנ') המשמשות ברחבי העולם, מיובשות בדרך כלל רק בשמש, אך לחימר מוסיפים עשבים, קש וחומרים אחרים מאותן סיבות בסיסיות.
ניתן לראות את תהליך ייצור הלבנים העתיק בציורי קברים ודגמים מצריים.
בתרבות הפופולרית

הביטוי 'לבנים ללא תבן' מופיע בסרט זוכה פרס האוסקר "עשרת הדיברות", כאשר רעמסס השני (בגילומו של יול ברינר) גוזר על כך שמשה "ישא את [המטה שלו] בפני אנשיו [שלו] שיבקשו מהם [בני ישראל] לעשות לבנים ללא תבן".
בשפה העברית

הביטוי "תֶּבֶן אֵין נִתָּן - וּלְבֵנִים אוֹמְרִים עשׂוּ!" נלקח מתוך שמות פרק ה פסוק טז ופירושו דרישה לבצע דברים ללא האמצעים הנדרשים לביצוע.
הערות שוליים

↑  שמות פרק ה פסוק א
↑  שלח את עמי
↑  שמות פרק ה פסוק ז
↑  שמות פרק ה פסוק יא
↑  Building with the Adobe Brick Technique
↑  תֶּבֶן אֵין נִתָּן - וּלְבֵנִים אוֹמְרִים עשׂוּ!
לקריאה נוספת

ד"ר דוד א' פולק, באיזה סוג של בנייה עסקו בני ישראל במצרים?
לאסלו נבאי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בפברואר 1914 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  30 ביולי 1983 (בגיל 69) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 השכלה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1936) 
 תפקיד:  פרופסור 
 
לאסלו נבאי (במקור נויפלד, בהונגרית: Névai László; בודפשט, 24 בפברואר 1914 – בודפשט, 30 ביולי 1983) היה עורך דין, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור (Ph.D) במדעי המדינה ובמשפטים (1977).
ביוגרפיה

לאסלו נויפלד נולד במשפחה יהודית כבנם של לליפוט לאיוש נבאי (נויפלד) (1887–1962), פקיד בנק, ושל לוטי ריזלר (1890–1940). הוא המשיך את לימודיו אחרי הגימנסיה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם סיים בהצטיינות את לימודיו ב-1936 (summa cum laude). בשנות לימודיו באוניברסיטה השתתף בתנועות הנוער של השמאל. כתביו פורסמו כבר אז בכתב העת הספרותי החשוב ניוגאט ובכתבי עת של השמאל. לאחר מכן היה מתמחה בעריכת דין. עם פרסום החוקים ה(אנטי) יהודיים בממלכת הונגריה ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא ברח לברית המועצות.
מאוקטובר 1942 עבד כעורך פוליטי במטות צבא שונים בברית המועצות. במקביל הצטרף למפלגה הקומוניסטית של הונגריה. במסגרת הצבא האדום השתתף בקרבות באוקראינה, הונגריה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה.
לפי הלקסיקון הביוגרפי ההונגרי, בין 1946 לבין 1952 הוא היה היועץ המשפטי הראשי של הסניף ההונגרי של "כבל תעשיות אלקטרוניות סובייטיות בע"מ".
נבאי מונה תחילה כפרופסור חבר ולאחר מכן פרופסור מן המניין וראש הקתידרה ל"משפט ברית המועצות". מ-1956 לימד בפקולטה למשפטים הכללי של אוניברסיטת אטווש לוראנד. בינתיים, בין 15 בנובמבר 1952 ל-31 באוגוסט 1954, היה עורך ראשי של הוצאת ספרים וכתבי עת משפטיים וציבוריים (Jogi és Államigazgatási Könyv- és Folyóiratkiadó).
אשתו הייתה אלה פוּטוֹ (1914–1994). לאסלו נבאי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5ב-1-9).
עבודתו המדעית

בתחילת דרכו האקדמית עסק בחקר המשפט הפלילי, לימים בארגון חקיקה ובנושאים של דיני סדר הדין האזרחי. הוא היה אחד ממחבריו של ספר הלימוד הראשון של המשפט החוקתי ההונגרי לאחר 1945 (בשנת 1945). הוא כתב וערך מספר ספרי לימוד על דיני סדר הדין האזרחי.
נבאי היה העורך הראשי של כתב העת "סקירת החוק בחו"ל" (Külföldi Jogi Szemle) במשך עשור וחצי ואחר כך של כתב העת "החוק ההונגרי" (Magyar Jog) וכן ערך טורים בכתבי עת שונים נוספים. הוא יזם וארגן את הוועידה הבינלאומית הראשונה של עורכי דין אזרחיים סוציאליסטים בבודפשט. נבאי השתתף באופן קבוע בעבודות הקודיפיקציה (הכנת חוקים) ממשלתיות הקשורות לדיני סדר הדין האזרחי ולארגון חקיקתי.
עבודותיו העיקריות

מילון משפטי וממשל מדינה רוסי-הונגרי (עם לאיוש טרדי, בודפשט, 1951)
חוק סדר הדין האזרחי הונגרי (עורך שותף, בודפשט, 1959)
משפט ארגוני חקיקתי הונגרי (ספר לימוד של האוניברסיטה, בודפשט, 1961)
הסבר על סדר הדין האזרחי (Budapest, 1967, I-II., 1975–76)
חוק סדר הדין האזרחי (ספר לימוד באוניברסיטה, מחבר שותף חינה סילברקי, בודפשט, 1968, 1980)
קווים בסיסיים של סדר הדין האזרחי והרפורמה בחקיקה בהונגריה (בודפשט, 1973)
תביעה, משפט ושיפוט לאחר הרפורמה בחקיקה ההונגרית (בודפשט, 1974)
ביבליוגרפיה של חוק סדר הדין הסוציאליסטי (1945–1974) (בודפשט, 1977)
פרקים מתולדות הארגון החקיקתי והסדר הדין האזרחי (בודפשט, 1979)
מחקרי תביעה (רשימות האוניברסיטה, בודפשט, 1979).
פרסים והוקרה

"השנים 1941–1945 20 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה" מדליית הנצחה (1969)
מסדר הכוכב האדום (1969)
מסדר הכשרון העמל דרג זהב (1974)
מדליית הנצחה "30 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה של 1941–1945" (1976)
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
טמאש פלדשי: לאסלו נבאי (1983. szeptember 26.) Egyetemi Lapok - Az Eötvös Loránd Tudományegyetem lapja, 25. évfolyam, 12-13. szám
ראיות במשפט אזרחי
הערכה מיידית של בקשת ההסדר בעל פה
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a Budapest II. kerületi polgári születési akv. 498/1914. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810550446705606  GND: 1216842973  ISNI: 0000 0000 7902 0290  LCCN: n80164501  NTA: 068826494  RERO: 02-A003648978  VIAF: 25918513   WorldCat (עם VIAF): 25918513 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לאסלו נבאי".
מוקצה מחמת חסרון כיס

בהלכות שבת, מוקצה מחמת חיסרון כיס, הוא אחד מסוגי המוקצה האוסרים בטלטול בשבת, ופירושו הוא חפץ שמחמת ערכו היקר האדם מייחד לו מקום מסוים, ואסרו חז"ל לטלטל חפץ זה בשבת וביום טוב.
מוקצה זה הוא החמור מבין סוגי המוקצה.
מקור האיסור

מוקצה מחמת חסרון כיס נזכר בתלמוד במסכת שבת. במשנה הובא בשם רבי יוסי שמותר לטלטל את כל הכלים בשבת מלבד מסר הגדול ויתד של מחרישה, והטעם לכך הוא שכלים אלו יקרים ואדם מקצה אותם ומייחד להם מקום.
בגמרא הוסיפו עוד סוגי כלים שנכללים במוקצה זה: רב נחמן הוסיף גם 'אוכלא דקצרי'. לדעת רש"י הכוונה לנפה של נחושת שהיו משתמשים בה הכובסים כדי לזלף מים על הבגדים, או שמניחים תחתיו מוגמר ובתוכו בגדים על מנת שיקבלו ריח.
אביי הוסיף עוד שלושה כלים – 'חרבא דאושכפי', 'סכינא דאשכבתא' ו'חצינא דנגרי'. בפירוש מהותם של שלושה כלים אלו נחלקו הראשונים. לדעת רש"י מדובר בסוגי סכינים שונים המשמשים לרצענות וכדומה, אך לדעת תוספות מדובר בסכין של שוחטים שהשוחט מקפיד עליה שלא תיפגם. בפירוש הרא"ש הוסיף גם סכין של מילה ואזמל של ספרים וסכין של סופרים, מאחר שבכל הסכינים האלו, אדם מקפיד שלא ייעשה בהם שימוש אחר מלבד השימוש הרגיל לו. הרמב"ם כתב שכל כלי שמקפיד עליו שמא יפחתו כלומר, כלי שמקפידים עליו ולא עושים בו שימוש סתמי הוא מקוצה מחמת חסרון כיס.
גדר המוקצה

במסכת שבת מסביר רש"י את סיבת האיסור ”דכיון דקפיד עלייהו מייחד להו מקום”, דקפיד עלייהו - כלומר שמקפיד האומן שלא יתלכלכו ושלא יתעקמו. מייחד להם מקום - מקצה להן בידיים. עיקר הדין הוא במקרה שמקפיד עליהם. וממה שכתבו בגמרא מייחד להו מקום, יש לפרש, שהקצאת מוקצה מחמת חיסרון כיס היא כאשר ההקצאה נעשית על ידי שמייחד מקום מיוחד לכלי היקר, אך העיקר היא ההקפדה ולא יחוד המקום.
הסיבה לחומרה המיוחדת של מוקצה זה, הוא מפני שהקצאתו של הדבר משימוש האדם, נעשית מרצונו ודעתו של האדם, בכך שהקצה אותם ודחה אותם מלהשתמש בהם, בניגוד למוקצה מחמת איסור - שההקצאה נעשית בעל כורחו מחמת האיסור השתמשות, ובניגוד למוקצה מחמת גופו - שהוקצה מחמת שאינו ראוי לשימוש, אך גם לא הוקצה מלכתחילה על ידי האדם.
כלי שמלאכתו להיתר

מוקצה מחמת חסרון כיס הוא דווקא בדבר שמלאכתו היא דבר האסור בשבת (כלי שמלאכתו לאיסור), וכיון שהחפץ מוקצה למלאכה זו, אסרו חז"ל להשתמש בו אפילו לצורך מלאכת היתר בשבת (כלי שמלאכתו להיתר). אבל כלי שעומד למלאכה שמותרת בשבת כגון גביע יקר ערך, אף שהוא יכול להיות מוקצה רק לזמנים מיוחדים, מכל מקום אינו נחשב מחמת זה כמוקצה מחמת חסרון כיס, ואכן הדוגמאות המובאות בפוסקים ובשולחן ערוך ורמב"ם, הם של חפצים העומדים לשימוש האסור בשבת, כמו סכין של שחיטה ושל ברית מילה, וכן גם פסק החזון איש בפשטות.
ישנם גם כלים שמלאכתם להיתר שיכולים להיות מוקצה מחמת גופו אם למשל הם מיועדים למסחר ולא לשימוש
כלי שאינו מיועד לטלטול כלל

המשנה ברורה פוסק שכלי שמחמת מחירו הגבוה מקפידים שלא לטלטלו כלל, הוא מוקצה מחמת חיסרון כיס גם אם נועד לשימוש שאינו אסור בשבת.
רבי מאיר ברנסדורפר מסביר שאף לדעות שבכלי המיועד למלאכת היתר אין איסור מחמת חסרון כיס, אך כאן מאחר שהכלי אינו עומד כלל לטלטול אף למלאכת היתר, נחשב הכלי כמוקצה מחמת חסרון כיס.
הערות שוליים

1 2  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קכ"ג, עמוד ב'
↑  פסקי הרא"ש על שבת, פרק י"ז, סימן ד'
↑  רמב"ם, זמנים, כ"ה, ט
↑  רבי בנימין יהושע זילבר, שו"ת אז נדברו חלק י"א.
↑  בית יוסף סימן ש"ח.
↑  בשולחן ערוך הרב סימן ש"ח סעיף ג'
↑  סימן מ"ג ס"ק י"ז, ועל פי המבואר בקנה בושם שם.
↑  משנה תורה שבת כ"ה ט, רמ"א על שולחן ערוך אורח חיים ש"ח א
↑  שם ס"ק ז'
↑  קנה בושם שם.
| הלכות ואיסורי שבת |
| --- | --- | --- |
| כללים | מזיד עם התראה • מזיד • שוגג • דבר שאינו מתכוון • פסיק רישא • מלאכה שאינה צריכה לגופה • מלאכת מחשבת • שניים שעשאוה • שינוי • גרמא בשבת • מקלקל • מתעסק • חצי שיעור • מסייע אין בו ממש • פיקוח נפש דוחה שבת. |  |
| מוקצה | מוקצה מחמת גופו • מוקצה מחמת איסור • מוקצה מחמת חסרון כיס • מוקצה מחמת מיאוס • מוקצה מחמת מצווה • כלי שמלאכתו לאיסור • ביטול כלי מהיכנו • בסיס לדבר האסור • נולד • טלטול על ידי דבר אחר • מיגו דאתקצאי • גרף של רעי |  |
| שבות | שבות דשבות • אמירה לנוכרי • עובדין דחול • מראית עין • ממצוא חפצך • ודבר דבר • הכנה משבת לחול • טרחא יתירה • מקח וממכר בשבת • שכר שבת • שטרי הדיוטות • מוליד • רחיצה בשבת • רדיית הפת • גזירת סנדל המסומר |  |
| עונשים | סקילה • כרת • קורבן חטאת • מלקות • מעשה שבת |  |
| שונות | מחמר • תחום שבת • שביתת כלים • שביתת בהמתו |  |
| מלאכות שבת | מלאכות שבת |  |
| צביעת יריעות המשכן | זורע • חורש • קוצר • מעמר • דש • זורה • בורר • טוחן • מרקד • לש • מבשל |  |
| הכנת היריעות | גוזז • מלבן • מנפץ • צובע • טווה • מיסך • שתי בתי נירין • אורג • פוצע • קושר • מתיר • תופר • קורע |  |
| הכנת כיסויי עורות | צד • שוחט • מפשיט • מעבד • ממחק • משרטט • מחתך |  |
| הקמת המשכן | כותב • מוחק • בונה • סותר • מכבה • מבעיר • מכה בפטיש • הוצאה מרשות לרשות |  |
| תולדות מלאכות שבת | מפרק • השקיה • הגבנה • חליבה בשבת |  |
| הלכות עירובין | הלכות עירובין |  |
| רשויות השבת | רשות הרבים • רשות היחיד • כרמלית • מקום פטור • (מדרבנן: קרפף יותר מבית סאתיים שלא הוקף לדירה) |  |
| המלאכה והאיסורים | עקירה והנחה • הוצאה מרשות לרשות • טלטול ארבע אמות ברשות הרבים • איסור טלטול בין רשויות היחיד • איסור טלטול בין רשויות היחיד |  |
| תיקוני החצר והמבוי | עירוב (על ידי צורת הפתח, לחי או קורה) • תיקון חצרות ומבואות • עירוב חצירות • שיתוף מבואות • פסי ביראות • ביטול רשות • חילוק רשויות |  |
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
חגים בהאיים

סמל בהאי
החגים הבהאיים הם ימים המצוינים על ידי מאמיני הדת הבהאית.
בשנה הבהאית יש 11 ימי חג, כאשר בתשעה מהם שובתים המאמינים ממלאכה. תשעת ימי השבתון מציינים אירועים חשובים בתולדות הדת הבהאית.
רשימת החגים

התאריך ליד כל חג מציין את האירוע ההיסטורי אותו הוא מציין.
נורוז – 21 במרץ 1844.
היום הראשון של הריזוואן (בפרסית וערבית: رضوان - רצ'ואן) – 21 באפריל 1863.
היום התשיעי של הריזוואן – 29 באפריל 1863.
היום ה-12 של הריזוואן – 2 במאי 1863.
הצהרת עלי מוחמד שיראזי, הבאב – 23 במאי 1844.
עלייתו השמיימה של בהאא אללה – 29 במאי 1892.
מות הקדושים של הבאב – 9 ביולי 1850.
הולדת הבאב – 20 באוקטובר 1819.
הולדת בהאא אללה – 12 בנובמבר 1817.
יום הברית – 26 בנובמבר (אינו יום שבתון).
מותו של עבד אל-בהאא' – 28 בנובמבר (אינו יום שבתון).
חג הנורוז (ראש השנה), ימי ריזוואן, ימי השנה ליום הולדתם של הבאב ובהאא אללה ויום הצהרת הבאב הם החגים העיקריים של הבהאים. באיראן חוגגים אותם על ידי סעודות וחגיגות, הכוללות נגינה, זמרה, ודקלום של כתבי הקודש הבהאיים המתאימים לשעה זו.
ימי הזיכרון של הבהאים הם יום מותו של הבאב (שמת מות קדושים), יום עלייתו השמיימה של בהאא אללה וכן יום מותו של עבד אל-בהאא. ימים אלה מציינים באמצעות אספות כלליות, תהלוכות, מזמורי תפילות וקריאת כתבי קודש.
בחגים הבהאיים לא נערכים טקסים המיוחדים לכל חג, אך הבהאים כן עורכים התכנסויות קהילתיות בימים אלה. יש חובה לדקלם בימים אלה פסוקים, אך לא פסוקים ספציפיים שנכתבו עבור החגיגות. יחד עם זאת, ישנם כתבים בהאיים שנועדו להיקרא ביום חג מסוים או שהם מזוהים עם יום מסוים; כך, למשל, כתבים שנועדו להיקרא בימי מותם או בימי הולדתם של הבאב ובהאא אללה. פרט לקריאת טקסטים מקודשים, נהוג בקרב התכנסויות אלו של הבהאים לקרוא קטעים המפרטים אירועים היסטוריים וכן לדון במשמעותם.
בנוסף, לבהאים מנהג של צום. החודש התשע עשרה הוא חודש הצום. הצום נמשך 19 יום (2 מרץ עד 20 במרץ) שבהם לא אוכלים ולא שותים מזריחת החמה ועד שקיעתה. היות שהצום נגמר באמצע מרץ שבו שווים היום והלילה הצום חל תמיד באותה תקופה של השנה, כלומר בתקופת האביב בחצי הכדור הצפוני ותקופת הסתיו בחצי הכדור הדרומי. הצום אף פעם לא חל בשרב הגדול של הקיץ ולא בקור הגדול של החורף. הצום אינו מחייב את הילדים, החולים, הנוסעים, או הזקנים והחלשים מדי (בכלל זה נשים הרות ומניקות).
חגים בעלי שבתון > נורוז (ראש השנה)

שובתים ממלאכה 21 במרץ.
נורוז (פרסית نو روز - "יום חדש") הוא שמו של ראש השנה בלוח השנה הבהאי והוא חל ביום השוויון האביבי בחצי הכדור הצפוני (יום שבו אורכו של היום שווה לאורכו של הלילה), דהיינו, ב-21 במרץ (הנורוז מתחיל בליל ה-20 במרץ). בשנה הבהאית בת תשעה עשר החודשים, החודש התשעה עשר הוא חודש הצום המסתיים בערב הנורוז. חג זה הוא היחיד שצווה עליו הבאב בבאיאן. מייסד הדת הבהאית, בהאא אללה, החליט לאמץ חג זה ולחדש את החג הפרסי העתיק שבו נחוג ראש השנה ב-21 במרץ. חג עתיק זה לא התבטל לאחר הכיבוש המוסלמי והתקיים כשריד זורואסטרי חשוב. הוא נחוג לא רק בקרב הפרסים הזורואסטרים, אלא אף עבר לשכניהם המוסלמים הלא פרסים והיה מוכר כחג עממי נפוץ. המנהג לציין את חג הנורוז גלש לעיתים קרובות גם לארצות הים התיכון.
חגים בעלי שבתון > יום ראשון של ריזוואן

שובתים ממלאכה 21 באפריל.
משמעות המילה ריזוואן היא "גן עדן". חג זה, הידוע בשם "החג הגדול ביותר", מנציח את הצהרתו של בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית, בנוגע להיותו שליח האל, בגן הנג'יביה (שקיבל על ידי הבהאים את השם גן ריזוואן) מחוץ לבגדאד ב-1863. בגן זה שהה בהאא אללה 12 יום לאחר שנגזר עליולעזוב את בגדאד ולעבור לאיסטנבול. ימים אלה הפכו לימי חג בדת הבהאית. החג נמשך 12 יום: מ-21 באפריל עד 2 במאי. היום הראשון, התשיעי והשנים עשר נקבעו כקדושים על ידי בהאא אללה ובהם שובתים מעבודה. לחג זה מעמד מיוחד בין כל המועדים הבהאים – בו נערכות הבחירות השנתיות לגופים האדמיניסטרטיביים הבהאים הן ברמה המקומית והן ברמה הארצית. כמו כן, לכבודו שולחים בדרך כלל איגרות ברכה והדרכה מיוחדות מטעם המנהיגות העולמית של הבהאים למאמינים בכל העולם.
חגים בעלי שבתון > יום תשיעי של ריזוואן

שובתים ממלאכה 29 באפריל.
ב-29 באפריל הצטרפה אל בהאא אללה משפחתו בגן הריזוואן ויום זה נחוג כיום התשיעי של הריזוואן.
חגים בעלי שבתון > היום השנים עשר של הריזוואן

שובתים ממלאכה 2 במאי.
ב-2 במאי עזב בהאא אללה את ריזוואן, לא עוד כאדם רגיל, אלא כהתגלות אלוהית. ב-3 במאי מיד כשעזב את ריזוואן, החל מסעו לאיסטנבול שנמשך עד 16 באוגוסט באותה שנה. למסעו לאיסטנבול הצטרפו 11 בני משפחה ו-26 מתלמידיו כאשר לכל מקום אליו הגיעו הם זכו לתגובות נלהבות מאחר שהם לוו על ידי חיל הפרשים, דגלים ותופים. יום זה נחוג כיום השנים עשר של הריזוואן.
חגים בעלי שבתון > הכרזת הבאב

שובתים ממלאכה 23 במאי.
ה-23 במאי 1844 מסמל את תחילת האמונה הבאבית בשיראז, איראן. חג זה נחשב לחג הגדול השני. ביום זה הכריז הבאב שהוא לא רק המייסד של דת עצמאית בעולם, אלא שהוא גם המבשר של נביא גדול יותר. לפי הבאב השליח החדש הזה ילווה בתקופה של שלום לכלל האנושות. ההצהרה הזו של הבאב הוספה על ידו ללוח השנה המוסלמי, אבל לא נקבעה כיום קדוש בבאיאן. התאריך המדויק של יום זה הוא החל משקיעת החמה ב-22 במאי ועד שקיעתה ב-23 במאי. לפי הביאן ההצהרה נמשכה שעתיים ו-11 דקות לאחר השקיעה והולדתו של עבד אל-בהאא התרחשה באותו יום.
חגים בעלי שבתון > העלייה השמיימה של בהאא אללה

שובתים ממלאכה 29 במאי.
ב-29 במאי 1892, מייסד האמונה הבהאית, בהאא אללה, נפטר בעכו, בישראל. אל מותו בשעה 03:00 לפנות בוקר מתייחסים הבהאים כאל "עלייה לשמיים".
חגים בעלי שבתון > מות הקדושים של הבאב

שובתים ממלאכה 9 ביולי.
ה-9 ביולי 1850, מונצח על ידי הבהאים כיום הוצאתו להורג של הבאב. הבאב הוצא להורג על ידי כיתת יורים שמנתה 750 יורים בתבריז, איראן. ניסיון ההוצאה להורג הראשון על ידי כיתת יורים שמנתה 750 יורים וכן בנוכחות 20,000 עדים נכשל. הבאב נעלם בעשן ונמצא מאוחר יותר משלים את הוראותיו האחרונות לעוזרו. מפקד כיתת היורים הראשונה סירב לנסות שוב, והניסיון השני בפיקוד מפקד אחר צלח. גופתו נקברה במקדש הבאב בהר הכרמל בישראל. מותו של הבאב הונצח בזמן חייו של בהאא אללה, אך הוא לא נכלל כיום קדוש באל-כתאב אל-אקדס (בערבית: الكتاب الاقدس) הספר הקדוש ביותר של הבהאים.
חגים בעלי שבתון > ימי ההולדת של הבאב ושל בהאא אללה

שובתים ממלאכה. תאריכים אלו משתנים על פי מולד הירח
הבהאים מנציחים את יום הולדתו של הבאב ב-20 באוקטובר בשנת 1819 (בפועל נחגג לפי מולד הירח), בשיראז, איראן ואת הולדתו של בהאא אללה ב-12 בנובמבר בשנת 1817 כחג אחד. אל שני ימים אלה מתייחסים הבהאים כ"ימי הולדת כפולים" מאחר שעל פי לוח השנה המוסלמי הם חלים באופן עוקב. הולדת הבאב הייתה ביום הראשון של חודש מחרם בשנת 1235 ואילו הולדת בהאא אללה הייתה ביום השני של חודש מחרם בשנת 1233. בהאא אללה התייחס אליהם כאל "יום אחד". בניגוד לכל שאר החגים הבהאים, הימים האלה מצוינים על פי לוח השנה המוסלמי, מאחר שאם מציינים אותם על פי לוח השנה השמשי הם חלים בהפרש של חודש.
חגים ללא שבתון > יום הברית

ה-26 בנובמבר הוא "יום הצוואה והברית" (בפרסית: "רוז-י עהד ומית'אק"). במהלך שנות חייו של עבד אל-בהאא, בתגובה לבקשות של בהאים לחגוג לכבודו, הוחלט על כינון פסטיבל ב-26 בנובמבר אשר מוכר במזרח בשם "ג'שן-י אעט'ם" (בפרסית - הפסטיבל הגדול ביותר) או יום הברית במערב. הבהאים בהודו ביקשו לחוג את יום הולדתו ב-23 במאי. כיוון שיום זה הוא יום התגלותו של הבאב, קבע עבד אל-בהאא יום זיכרון אחר, יום המציין את הצבתו במרכז צוואתו של אביו וכן מרוחק מיום פטירתו של בהאא אללה. כלומר ביום זה לפי המסורת הבהאית, מינה בהאא אללה את בנו עבד אל-בהאא ליורשו ומפרש תורתו.
חגים ללא שבתון > העלייה השמיימה של עבד אל בהאא

יום מותו של עבד אל-בהאא נקבע יום מצוין כיום זיכרון. נכדו, שוגי אפנדי, שהיה ממשיך דרכו, קבע כי ביום זה אין לשבות מעבודה, אך יש לכלול יום זה בין החגים של הבהאים.
ראו גם

הדת הבהאית
נורוז
רידוואן
עלי מוחמד שיראזי, הבאב
בהאא אללה
הולדת בהאא אללה
יום הברית
עבד אל-בהאא'
לקריאה נוספת

משה שרון. הדת הבהאאית וכתב הקודש שלה. כרמל, 2005.
Esslemont, E.J. Baha’u’llah and the new era. 5th ed. Wilmette, Ill.: Baha’i, 1998,
MacEoin, Denis. Rituals in Babism and in Baha'ism. London: British Academic Press, 1994.
Melton, J. Gordon and Christopher Buck. Religious Celebrations: An Encyclopedia of Holidays, Festivals, Solemn Observances, and Spiritual Commemorations. Vol. 1. Santa Barbara, CA: Abc-clio, 2011.
Momen, Moojan. A short introduction to the Baha’i faith. Oxford: Oneworld, 1997.
קרקר

ערך זה עוסק במאכל. אם התכוונתם לאתר ארכאולוגי בשם זה, ראו .
| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  dry biscuits, עוגייה, מגדנאות, פינגר פוד 
 מוצא:  ארצות הברית 
 ממציא:  ג'וסיה בנט 
 מרכיבים עיקריים:  קמח 
 
קרקר שבור
"סמרגוסבורד", ארוחת מזנון שוודית, בה מוגשים מגוון קרקרים וסוגי לחם לצד מתאבנים שונים
"קרקר צדפות"
חבילת פחית שימורים של קרקר עמיד המתלווה למנת קרב, בעלת חיי מדף של חמש עשרה שנים.
קרקר או מַצִּיָּה הוא ביסקוויט אפוי שטוח ויבש העשוי בדרך כלל מקמח. ניתן להוסיף לבצק חומרי טעם או תבלינים, כגון מלח, עשבי תיבול, זרעים או גבינה, או לפזר מעל לפני האפייה. קרקרים ממותגים לעיתים קרובות כדרך מזינה ונוחה לצרוך מזון בסיסי או דגנים. הקרקר נחשב זול, יחסית, והוא בעל חיי מדף ארוכים.
ב-1801 פתח ג'וסיה בנט מפעל אפייה במילטון, מסצ'וסטס ומכר "ביסקוויט מים" - ביסקוויט עשוי קמח ומים שישרוד במסעות ימיים ארוכים היוצאים מנמל בוסטון. המפעל מכר קרקרים ששימשו במלחמת האזרחים האמריקנית. המפעל עדיין ממוקם במילטון, ומוכר קרקרים.
בצק הקרקר מחורר כדי למנוע יצירת כיסי אוויר בעת האפייה. לעיתים מוסיפים לבצק גבינה או תבלינים. את הקרקרים אוכלים כמו שהם או עם גבינה קשה, ממרח פטה, ממרח גבינה רכה ועוד. לעיתים מגישים אותם בארוחת מזנון לצד ממרחים ומטבלים שונים.
בארצות הברית קיימים סוגי קרקרים המוגשים לצד מרק או בתוכו, למשל קרקרים משושים המכונים "קרקר צדפות" משום שנהוג להגיש אותם עם צ'אודר צדפות.
הערות שוליים

↑  Yoav Zitun, Cracker vs. cracker: IDF nibbles on a new biscuit, ynetnews, ‏29 במרץ 2017
↑  Duncan Manley, Manley’s Technology of Biscuits, Crackers and Cookies, Elsevier, 2011-09-28, ISBN 978-0-85709-364-6. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531388705171  BnF: cb144277682 (data)  LCCN: sh85033708