stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי סטשוב
רבני הקהילה

בין מורי ההוראה בקהילה היהודית התבלט הרב ר' משה שאלתיאל גרשט. הוא היה תלמיד חכם ופוסק הלכתי גדול, גאון בתורה, חריף ופיקח, בעל ידע רחב ובקיא גם בחכמות ובאורחות העולם. הוא שימש לתקופה כדיין בבית הדין הרבני בסטשוב, ובני העיירה מעידים עליו שאת כל פסקיו ועצותיו נתן בכבוד ובנעימות וכי הוא קיבל כל אדם בסבר פנים יפות. הרב משה שאלתיאל גרשט היה חסיד אוסטרובצה וכרבו היה עורך תעניות מערב שבת לערב שבת אשר החלישו את גופו עד שנפטר בגיל צעיר. בניו הרבים המשיכו בדרכו והיו אף הם תלמידי חכמים גדולים.
גורל קהילת יהודי סטשוב בשואה > פלישת הגרמנים לסטשוב

סטשוב נכבשה בידי הגרמנים ב-7–8 בספטמבר 1939. מיד עם בואם עצרו הגרמנים חמישה מאמידי הקהילה ושחררו אותם תמורת כופר גבוה. באוקטובר הוחרמו חנויות היהודים ובתי-המלאכה שלהם וגם נכסים אחרים. על-פי הוראה שפרסם מפקד הס"ס המקומי בראון, היה כל ראש משפחה יהודי רשאי להחזיק לא יותר מ-150 זלוטי במזומן.
בנובמבר 1939 הוקם בסטשוב יודנראט בראשותו של אפרים זינגר. משימתו הראשונה הייתה לאסוף בעבור הגרמנים קונטריבוציה בסך 200 אלף זלוטי. מועד לגירוש היהודים מן העיר, 27 בנובמבר, נקבע למקרה שהתשלום יתאחר. בקשיים מרובים הצליח היודנראט לגייס את כל הסכום במועד.
בדצמבר 1939 חויבו יהודי סטשוב לענוד סרט זרוע לבן שעליו מגן דוד כחול. באותו חודש הובאו לסטשוב פליטים יהודים חסרי כל, שגורשו מקליש ומלודז'. היודנראט הקים ועד עזרה שפתח למען הפליטים מטבח ציבורי ב"שטיבל" של החסידים. ב-29 בינואר 1940 השלימו הגרמנים את החרמת כל החנויות, בתי העסק והסחורות של היהודים. בעזרתם של כמה "פולקסדויטשה" ופולנים מבני המקום ערכו אנשי הס"ס חיפושים אחר סחורות שהוסתרו, ובשעת מעשה גם התעללו ביהודים. כל הסחורות שנמצאו נאספו ונשלחו לגרמניה. לאחר מבצע החיפושים הזה נותרו יהודי העיר חסרי כל, ובדומה לפליטים נזקקו אף הם לסיוע מקופת הציבור. כ-600 יהודים מקומיים ופליטים קיבלו את ארוחותיהם מדי יום ביומו מן המטבח הציבורי.
גורל קהילת יהודי סטשוב בשואה > החלת עבודות הכפייה

במאי 1940 הגיעה לסטשוב פלוגה של "חיל היערות", שהוטל עליה לייצא לגרמניה עצים ומוצרי יער אחרים. הם גייסו עובדי כפייה יהודים, שהועבדו בפרך ביערות האזור וזכו ליחס נוקשה ואכזרי. ביולי 1940 הורה משרד העבודה הגרמני באוסטרובייץ ליודנראט לגייס קבוצה גדולה של עובדי כפייה יהודים שיישלחו למחנות עבודה, ובאותה העת הוקם גם בסטשוב משרד עבודה מקומי. צעירים יהודים הועסקו בסלילת כבישים ובוויסות מי נהרות. בספטמבר 1940 נחטפו 240 גברים יהודים מסטשוב ושולחו למחנה העבודה "ויילקי מייכוב", ליד לובלין. שניים מהם נספו במחנה, והאחרים הוחזרו לסטשוב תשושים וחולים.
גורל קהילת יהודי סטשוב בשואה > הקמת הגטו

בינואר 1942 נאסר על יהודי סטשוב לצאת מתחומי העיר. ב-6 בינואר 1942 נצטוו היהודים למסור לגרמנים את דברי הפרווה שברשותם.
ב-15 ביוני 1942 הכריזו הגרמנים על הקמת גטו בשלושה רחובות שברובע היהודי העתיק. באותו חודש נצטווה היודנראט להגיש למפקדת הס"ס רשימה של מאה צעירים שיישלחו למחנה עבודה. כעבור זמן-מה נודע שכל הצעירים הללו נרצחו ולא הגיעו כלל למחנה. באוגוסט 1942 הוקמו בוורשה שתי מתפרות למדים של הוורמאכט, ובהן אולצו לעבוד חייטים יהודים מהגטו, אשר לא קבלו שכר על עבודתם.
גורל קהילת יהודי סטשוב בשואה > ההכנות לגירוש

בשנה זו החלו להגיע שמועות על גירושים למחנות השמדה. תושבי הגטו התפצלו לשיטות שונות לגבי דרכי ההכנה לגירוש הצפוי. כל משפחה נקטה בדרך התגוננות משלה. א' ארליך בעדותו ב'ספר סטאשוב' מתאר חמש דרכי ניסיונות הצלה ואת אשר עלה בגורלן:
תפיסת מקום עבודה - רבים חשבו שיוכלו להינצל על ידי הישענות על מקום עבודה שעשוי להיחשב כחיוני למאמץ המלחמתי של הגרמנים. העובדים במפעלים גרמניים התאמצו מאוד להגביר את תפוקתם. רובם המוחלט של יהודים אלו צורפו בסופו של דבר לטרנספורט הכללי ולגורל הקהילה כולה.
הקמת מחבואים ובונקרים - סופם של רובם המוחלט הסתיים באופן טרגי, אך בודדים מהם שרדו.
חיפוש מחבואים אצל מכרים פולנים בכסף רב - רובם של המחפשים גורשו בביזיון, וחלק אפסי מהם שרד את המלחמה.
בריחה ליער והקמת בונקרים בתוכו - כ-1,000 ברחו, וכ-100 מתוכם שרדו.
'שב ואל תעשה' - בדרך זו נקטו רוב רובה של הקהילה והנמלטים אליה מהסביבה, בעיקר משום שלא נותרו להם כוחות נפש להימלט, ומשום שלא האמינו ביעילותן של הדרכים האחרות. מהם ככל הנראה לא נותר אף זכר.
גורל קהילת יהודי סטשוב בשואה > האקציה הגדולה – "יום ראשון השחור"

האקציה הגדולה החלה ב-8 בנובמבר 1942, יום שכונה לעתיד בשם "יום ראשון השחור". אנשי גסטפו וס"ס ועמם שוטרים אוקראינים ופולנים חמושים הקיפו את הגטו, והיהודים נקראו להתייצב בכיכר השוק, שם רוכזו כ-6,000 גברים נשים וטף. מיד עם כניסתם לגטו אסרו אנשי הגסטאפו את ראש היודנראט אפרים זינגר, התעללו בו והכו אותו, ולבסוף הביאוהו לכיכר השוק ורצחו אותו לעיני כל הנאספים. בשעה עשר, שילד נתן את ההוראה והאנשים החלו בצעדה. ברגע שהגיעו לרחוב קרקובסקה, הרוצחים ירו לעבר המוני האנשים, כשהם ממלאים את כל הרחוב בקרבנות חפים מפשע. הצעדה של יהודי סטשוב גררה אותם משצ'וצין וסטופניצה לעבר מחנה ההשמדה בלז'ץ. למעלה מ-1,000 יהודים הגיעו לסטופניצה. בכפר ניז'ני, 9 ק"מ מסטשוב, נחפר קבר המונים ל-740 קרבנות. מן הכיכר הובלו היהודים לתחנת-הרכבת, הועלו לקרונות משא ושולחו למחנות ההשמדה בלז'ץ וטרבלינקה. חלק מהיהודים הצליחו להתחבא, אך 189 מתוכם נתפסו ונורו למוות במקום.
לאחר הגירוש עוד נותרו בסטשוב 330 יהודים עובדי המתפרות, ועם הזמן הצטרפו אליהם יהודים נוספים שיצאו ממחבואיהם. 50 מתוך המסתתרים נתגלו בעקבות הלשנה של פולנים. הם נעצרו בידי הגסטפו ושולחו לגטו החוזר שהוקם בסנדומייז'. בינואר 1943 צורפו גם הם לטרנספורט לטרבלינקה יחד עם עוד כמה מאות מיהודי סטשוב שיצאו ממקומות המחבוא שלהם ביערות או אצל איכרים.
באוקטובר 1943 שוטרים גרמנים ירו למוות בעשרים ושלושה יהודים שהתגלו במחבואם בסטשוב. יהודים אלו היו מאחרוני השרידים בסטשוב ונקברו בקבר אחים שחפרו לעצמם בהוראת השוטרים טרם מיתתם על יד בית הקברות.
קהילת יהודי סטשוב לאחר השואה

הקהילה לא חודשה אחרי המלחמה, מאחר שרוב אנשיה נרצחו בשואה. בשנת 1952 שלטונות העיר החליטו לפרק את מבנה בית הכנסת.
קהילת יהודי סטשוב לאחר השואה > בית הקברות היהודי

בית הקברות היהודי בסטשוב, שהיה בן למעלה מ-175 שנה, לא נשמר ובנקודת זמן מסוימת הוא אף הוחלף, ללא השארת עקבות, במגרש משחקים. לאחר השואה בית הקברות היהודי החדש היה למגרש מוזנח וריק. מצבות הקברים הובלו החוצה בעגלות הנאצים, כדי להשתמש בהם לריצוף אבנים בדרכי בוץ ונמכרו לחברת בנייה מטעם רשויות מוניציפליות, לאחר המלחמה, כאשר שום יהודי לא שב כדי לטעון עליהם בעלות. בשנות ה-90 של המאה ה-20 שופץ בית העלמין היהודי החדש (שנוסד בשנת 1819) הודות למאמצים של צאצאים מניצולי העיר. בשנת 2002 קנה ג'ק גולדפרב מניו יורק, בן למשפחה מניצולי העיירה כ-150 מצבות שנמצאו בעיר בשטח מטה הגסטפו לשעבר והעביר אותן חזרה לבית העלמין. בנוסף הוא שילם כדי לטפח את הקרקע, להקים אנדרטת זיכרון לזכר הנספים, וכן לשים סימן באזור שבו היה קבר ההמונים מתקופת השואה.
קהילת יהודי סטשוב לאחר השואה > הקמת ארגון יוצאי סטשוב בישראל

לאחר השואה, כאשר נודע על חורבנה הכמעט מוחלט של העיירה, החליטו ניצולי קהילת סטשוב בישראל לקיים כינוס שמטרתו הקמת בית על שם סטשוב, בו יכונס כל החומר על העיירה ועברה המפואר, כמו גם מועדון פגישות ליוצאי העיירה בהווה. 'הכינוס הראשון' נערך ב-22 באפריל 1946 ובו נכחו כל יוצאי הקהילה על צאצאיהם שכבר הספיקו להיוולד בארץ, סך הכל כ-170 איש. בכינוס הוחלטו שתי החלטות חשובות: להוציא 'ספר יזכור'. ולארגן עזרה לשארית הפליטה, על ידי הכרזת מגבית. לצורך הגשמת ההחלטות הללו, משתתפי הכינוס בחרו בוועד ארצי, והוועד בחר במזכירות שמושבה בבית אלפא. מזכירות זו נקראה בהמשך 'ארגון יוצאי סטשוב בישראל'.
בשנים הבאות עסק הוועד רבות ביצירת קשר עם ניצולי העיירה בכל פינה בעולם, ואף בהגשת סיוע כספי באמצעות משלוחים לניצולים אלו, שחלקם עוד ישבו במחנות בגרמניה, ובהמשך גם לעולים החדשים הנצרכים בישראל.
במהלך השנים הקשר הישיר עם יוצאי סטשוב בתפוצות הלך והתהדק, והללו הגיעו לביקורים בישראל לעיתים תכופות, ובמהלכם נערכו כינוסים ומסיבות של יוצאי העיירה.
קהילת יהודי סטשוב לאחר השואה > הקמת ארגון יוצאי סטשוב בישראל > קופת גמילות חסדים

גולת הכותרת של פעילות הוועד הייתה קופת גמילות חסדים. קופה זו התבססה בעיקרה על תרומות של ועד יוצאי סטשוב מחו"ל, בעיקר מארצות הברית, קנדה וארצות מפותחות נוספות. הקופה סיפקה הלוואות ותמיכה כלכלית לניצולי העיירה הנזקקים, שבעיקרם העולים החדשים הנקלטים בארץ. בין פעולות הוועד נרשמת הצלת הילדה פלה הויטמן שנמסרה למשפחה נוצרייה בימים האחרונים שטרם חיסול הגטו. במאמצים מרובים הצליח ועד יוצאי סטשוב בטורונטו להוציא אותה משם כמה שנים לאחר המלחמה.
קהילת יהודי סטשוב לאחר השואה > הקמת ארגון יוצאי סטשוב בישראל > הנצחה בידי הארגון

מדי שנה, בכ"ח בחשוון מתקיימת עצרת אזכרה של כל יוצאי סטשוב בישראל לציון יום חיסול הקהילה. במהלך השנים נבנה אולם מיוחד לבני הקהילה, ישיבות המזכירות, הפגישות והכינוסים. במאמצים מרובים, בשנת 1962 יצא לאור על יד ארגון סטשוב בישראל ובעזרתם של ארגוני יוצאי סטשוב בתפוצות, ספר יזכור בשם 'ספר סטאשוב' שנערך על יד אלחנן ארליך. ספר זה מקבץ בתוכו מסמכים, תמונות, זכרונות מעבר העיירה ומקורותיה בשואה, מאמרים שכתבו יוצאי העיירה, כמו גם רשימות מפורטות של חלליה ותמונות של חלקם.
לקריאה נוספת

אלחנן ארליך, ספר סטאשוב - ספר זיכרון, ארגון יוצאי סטשוב בישראל, 1962
ראו גם

סטשוב
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  בית התפוצות, סטשוב
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  סטשוב, האנציקלופדיה של הגטאות, יד ושם
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17  אלחנן ארליך, ספר סטאשוב - ספר זכרון, תל אביב, ישראל: ארגון יוצאי סטשוב בישראל, 1962
1 2 3 4 5 6  סטשוב, באתר מרכז מורשת יהדות פולין
חסיד בסטשוב, תחילת המאה ה-20
אנדרטה לזכר יהודי סטשוב שנספו בשואה, בבית העלמין בחולון
מיתולוגיה גאורגית

המיתולוגיה הגאורגית היא אוסף של אגדות עם הנפוצות בגאורגיה. המיתולוגיה הגאורגית מחולקת לקבוצות סיפורים מגוונות, המשתנות בהתאם למקורן הגאוגרפי והאתני, לדוגמה, המיתולוגיות המגרלית, הקולכית, האיברית, האבחזית והאוסטית נבדלות זו מזו.
המיתולוגיה הגאורגית, על כל גרסאותיה, מושפעת רבות מהמיתולוגיה היוונית, במיוחד מסיפור גיזת הזהב ומסע הארגונאוטים, וממיתולוגיות נוצריות שונות.
סיפור גיזת הזהב

סיפור גיזת הזהב, המופיע במיתולוגיה היוונית, מתרחש בתקופה בה היו שתי ממלכות גאורגיות: קולכיס וממלכת איבריה, כיום כרתלי. יאסון הפליג לקולכיס על סיפון האניה ארגו כדי להביא את גיזת הזהב, שהוצבה בחורשה, תחת השגחתו של נחש ענק. מלך קולכיס לא שש להיפרד מהגיזה, והטיל על יאסון ואנשיו משימות קשות, בהן עמדו בהצלחה בזכות אהבתה של מדיאה, בת המלך, ליאסון. אף על פי שאהבה זו הובילה בעיקר לאסונות, שכן בגללה היא בגדה באביה, רצחה את אחיה, וכשיאסון עזב אותה אף הרגה את כלתו ואת בניה שלה, מדיאה היא דמות פופולרית מאוד בגאורגיה ונשים רבות נושאות את שמה. הפילוסוף היווני סטרבו הסביר שבאזור אכן יש גיזת זהב, ומקורה בשיטה עתיקה לסינון עפרות הזהב מן הנחלים, שנעשתה בעזרת צמר כבשים (גיזה) ושיצרה גיזות מוזהבות.
בריאת העולם

בקוסמולוגיה הגאורגית היקום מתחלק לשלושה חלקים:
המרחב שמעל האדמה (העולם האלוהי). במרחב זה נמצאים האלים.
מרחב האדמה (פני הארץ). במרחב זה נמצאים בני האנוש, בעלי החיים, הצמחים וכיוצא בזה.
העולם שמתחת לאדמה (השאול). במרחב זה חיים הדמונים (השד) והדרקונים.
ישנם שני גושי מים:
המים האלוהיים הנמצאים במרחב שמעל האדמה.
המים התת-קרקעיים שנמצאים בשאול.
ישנם שני סוגי אש:
האש השמיימית הנמצאת במרחב שמעל האדמה.
אש השאול במרחב שמתחת לאדמה.
אלי הציד במיתולוגיה הגאורגית

במיתולוגיה של אזור סוואנתי, הממוקם במערב גאורגיה, ראש האלים הוא בר שישטניסקי (ber shishtniski) - "שליט ההרים השחורים", שחי בפסגות הגבוהות של הקווקז, ואחראי על כל היצורים הפראיים שנוצרו. לסוואנתי ארבעה עוזרים:
טע'יס אנגלוזי – "המלאך של היער", אחראי על כל הטורפים שביער: שועלים, תנים, דובים והפנתר הקווקזי (אך לא על הזאב).
האלילה דאלי – "שליטת היצורים בעלי הקרניים": צבאים, איילות, תיש, כבשים פראיות, יעלים. היא האלילה החשובה ביותר מבין האלים הקשורים בציד.
האל אפסט – (apsat) צופה בעיקר בטרוטות שבנהר ובציפורים. את השילוב התמוה ניתן להסביר בכך שהגאורגים הקדומים סברו שהעיט קרוב למים כשם שהוא קרוב לשמים.
גיאורגי - אל הזאבים. אל נעלה, על פי האמונה מקור הזאבים הוא אותו מקור שממנו באו בני האנוש.
כלבים

מספר ישויות אלוהיות גאורגיות החזיקו בכלבים.
הלוחם האטי (h'ati), השייך למיתולוגיה של חבל הארץ הצפוני, החזיק בכלב צייד ששמו "מצבר" (mts'ever), שהתלווה אליו במסעותיו. לתיאור הכלבים נלווה תיאור טפרים מדממים ורצועות זהב בהן הם קשורים. הכלבים נזכרו גם ברשומותיו של סטרבו, וכן בשירו של המשורר ולריוס פלאקוס, בו הוא מתאר קבוצות כלבים קווקזיים שחורים הנלחמים לצד הלוחמים מהים הכספי ולוקחים חלק בתהילת הניצחון.
עופות דורסים

במיתולוגיה הגאורגית נזכרים שלושה מינים של ציפורי טרף. האחד דמיוני ושני הנותרים אמתיים, אלו קשורים בהתייחסות לאש ולמים, לגהנום ולארץ.
פיניסקי (piniski) - עוף החול, העוף שבזקנתו אוסף עץ, יושב עליו, ומקיא עליו עד להצתתו ולשריפתו. מהאפר, יחד עם השפעת חום השמש, הוא הופך לזחל, שגדל בסופו של דבר לאותו סוג ציפור.
וולטור (vultures) - עוף דורס, ניגודו של עוף החול.
נשר - עומד במצב של שתי הציפורים האחרות. על פי תיאורו של סבא אורבליאני, הנשר נוחת מרום השמים לתחתית הנהר.
מיתולוגיה אוסטית

חוצאו (khutsanty khutsau) - "אל האלים", מקביל לאנכה (anc'a) במיתולוגיה האבחזית, ולמוריג (morige) במיתולוגיה הגאורגית. אינו מתערב ישירות בענייני בני האנוש אלא מנווטם באמצעות האלים האחרים. סיפוריו מושפעים מהמיתולוגיות האינדו-איראניות.
אלים:
וואטסילה (watsilla) - המקביל האוסטי לסט. אליאס - אל הרוחות והרעמים של הגאורגים (בהרים נתפס התפקיד על ידי קופלה). וואטסילה כולל את הסיומת הנוצרית "-ילה". בעל חשיבות בהצלחת התוצרת החקלאית. חלקים מסיפורי הסערות האוסטיות נשתמרו גם בסיפור האגדה הנארטית על בטרז.
בטרז (batraz) - חצי אל (הרעם). לידתו לא הייתה רגילה. אביו היה המטיס (hamyts), אחד מגדולי הנארטים, אשתו, אם בטרז, הייתה אישה-צפרדע, אותה נשא בכיסו. היא הייתה צאצא אלוהי.
וואסטירדזי (wastyrdzhi) - המקבילה האוסטית לסט. גיורגי, פטרון האנשים והנוסעים בדרכים, הדואג גם לסייחים ולפרי ההרבעה. תכונות אלו מתאימות לתיאור סט. גיורגי, במיוחד בקרב אנשי ההרים.
קורדלגון (kurdagon) - רוחו של נפח. מופיע בעיקר באגדות, שאפשר לזהות אותן, באפוס הנארטי. כמו האל הקווקזי טלפסצ' (tlepsch), מחשל נשק מופלא לגיבורים. מקביל גם לפירע'ושה במיתולוגיה הגאורגית.
דונביטר'ו (donbyttyr) - אל המים.
ספה (safa) - בורא הארץ.
סיפור המיתולוגיה בחבסורתי

האלים הגיעו לאדמת החבסורים, שנשלטה על ידי דויס, יצור מרושע שהתייחס אליה כעבדים. יום אחד הם פנו לאל הבכיר מוריג, וזה שלח לארץ את בניו, האלים הלוחמים קופלה וקביריה. נערך קרב גדול בו הובס הדוויס, והאדמה הפכה לקדושה.
לחבסורים היו כמה אלים שלעיתים הופיעו על פני האדמה. אלים אלה יכולים לעבור בחופשיות בין הגיהנום, הארץ והעולם שמעל לארץ. גודאני (gudani) הוא דוגמה לאחד מהם.
עם בוא הנוצרים הוא נקשר לגאורגיוס הקדוש. על פי האמונה העממית, כנסיית החבסורים היא המקום בו בני האל מופיעים על פני הארץ. הם בונים "חטיס" - אזור קטן ומכוסה בו הם מניחים חפצים כפעמון, כפית, וכדומה. כך למשל כשהאל מגיע הוא יכול לצלצל בפעמון. החבסורים האמינו כי לחפצים אלה יש השפעה כלשהי, וכי האלים ייטו להם טובה אם יהיו מרוצים ממנחותיהם.
דמויות נוספות

אוצ'וקוצ'י - אל היער.
אלי - יפהפייה פתיינית, אלת הנהר והעצים.
קוויריה - אל האדמה.
אפי - אל הגשם והסופות בפנתאון האבחזי, לאישה אסור לבטא את שמו, אלא רק לקרוא לו 'האיש שלמעלה'.
אמירני - גיבור מיתולוגי, בנם של דאלי והצייד דארג'לאני. בן דמותו של פרומתאוס מהמיתולוגיה היוונית.
ארמזי - מלך האלים.
באדורי - לוחם, בן האלים. אויב כל רוע.
דבי - ענקים, בדרך כלל מרושעים.
דיליס ווארסקבלאבי (כוכב הבוקר) - אלת החורף, המשרתת של תמר.
גאטס וגאאם - אלים רשמיים בפנתאון האיבריאני שנוסד על ידי פרנאוואז ה-1.
יע'סארי - גיבור מיתולוגי, בנו של מוריג, וחבר קרוב של באדורי.
קופלה - גיבור מיתולוגי, לוחם רב עוצמה (קשת), ומשמיד שדים.
זאדני - אליל הפוריות בפנתאון הרשמי של האיברים. נוסד על ידי פרנאוואז הראשון.
למרה או למריה - בפנתאון הסוואני, אלת הנשים ופוריות האדמה, מכונה "עין הארץ" (כדור הארץ). שינוי שמה מלמרה ללמריה הוא תוצר השפעת הנצרות (מרים), הדמות הנוצרית עמה הייתה למרה מזוהה בתקופת המעבר מקבלת הנצרות עד להתבססות הדת.
לאוכותניה (האלילה הלבנה) - שמה היווני של אלילת הים הגאורגית (קולחתי).
מוריג - בורא. אדון השמים, יושב בכס מלכות מזהב.
חושה (Xoša, ɣērbet, xosha) - "האל הגדול", ראש הפנתאון הסוואני.
כאג'י - הכאג'ים הם שדים ממלכת הכאג'טי (הכאג'אווטי) - העולם התחתון שמתחת לאדמה.
מזכאלה (Mzekala) (אשת השמש) - אלילת השמש, משמשת כפטרון לגידול ענבים. מאוחר יותר מזוהה עם סט. ברברה (ברברה, ברבל, בגאורגיה).
פירכושה - נפח, זה שמכין את חיצו של קופלה.
קורשה בעברית: אוזן שחורה - כלבו הנאמן והקשוב של אמירני.
תמר - בן האלים, רוכב על נחש, מזוהה עם למרה.
סאמדזימרי - (בתרגום: "עוטה המחרוזת") (Samdzimari), פתיינית, שיער זהוב, נסיכה מקושטת בתכשיטים, השולטת במרחב פראי. ידועה בפיתוי הגברים בכך שהיא מבטיחה להם תמורה (רוב התכונות מזוהות גם עם דאלי). מולדתה של הסאמדזימרה היא ממלכת הכאג'טי של הכאג'ים.
גיאורגי (או תתרי גיאורגי - גיאורגי הלבן) - דמות פופולרית במיתולוגיה הגאורגית. היה לוחם ואל הירח. מאוחר יותר הפך לאחד מהשמות של סט. גיורגי. (צמינדה גאורגי = גיורגי הקדוש) ברחבי גאורגיה.
לקריאה נוספת

Peter Nasmyth, Georgia: In the Mountains of Poetry
הערות שוליים

↑  קביריה בגאורגית מציין את יום ראשון הקשור לשמש, בדומה לאנגלית, sunday. זוהי דוגמה לדמיון לנצרות, הגם שמדובר במיתוס עתיק יותר.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558972605171  LCCN: sh2001009526
רוג'ר איברט

| --- | --- |

רוג'ר איברט, 1970
 לידה:  18 ביוני 1942 אורבנה, ארצות הברית 
 פטירה:  4 באפריל 2013 (בגיל 70) שיקגו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות גרייסלנד 
 השכלה:  אוניברסיטת קייפטאון  תיכון אורבנה  אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין  המכללה לתקשורת של UIUC 
 תקופת הפעילות:  מ-1967 
 מעסיק:  אוניברסיטת שיקגו 
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 בן או בת זוג:  Chaz Ebert (1992–2013) 
 פרסים והוקרה:  פרס פוליצר לביקורת (1975)  פרס ספרות ע״ש קרל סנדברג (2011)  פרס פוליצר (1975)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 חתימה:   
 www.rogerebert.com
 
רוג'ר ג'וזף איברט (באנגלית: Roger Joseph Ebert‏; 18 ביוני 1942 - 4 באפריל 2013) היה מבקר קולנוע אמריקאי נודע, והזוכה הראשון בפרס פוליצר לביקורת אמנות בשנת 1975. איברט כתב עבור ה"שיקגו סאן טיימס", וטורו נכלל בכ-200 עיתונים.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

רוג'ר איברט נולד באורבנה, אילינוי לוולטר ולאנבל. כבר בהיותו סטודנט בתיכון אורבנה גילה עניין בעיתונאות, וכתב מאמרי ספורט לעיתון "ד'ה ניוז-גאזט" ("The News-Gazette") בשמפיין שבאילינוי. בהמשך פרסם מאמרים בכתבי עת חובבים על מדע בדיוני, ולקראת סיום לימודיו היה לעמית עורך בעיתון בית הספר, "ד'ה אקו" ("The Echo"). בנוסף זכה בשנת 1953 ב"אליפות הדיבור של תיכון אלינוי" ("Illinois High School Association state speech championship"), אירוע שעורך הדמיית מהדורות חדשות ברדיו. למד באוניברסיטת אילינוי, לתקופה קצרה באוניברסיטת שיקגו, ואת עבודת הדוקטורט שלו כתב כמבקר קולנוע.
ביוגרפיה > קולנוע וביקורת

איברט החל לכתוב ביקורות קולנוע באמצע שנות ה-60 של המאה העשרים. משנת 1975 עד 1999 הגיש יחד עם עמיתו ג'ין סיסקל מה"שיקגו טריביון" תוכניות טלוויזיה, ובהם התוכנית הפופולרית "סיסקל את איברט", שבה הם דירגו יחד סרטים באמצעות זקיפת אגודל כלפי מעלה או כלפי מטה, תנועות שנהפכו לסימן ההיכר של איברט. סיסקל מת בשנת 1999 ובספטמבר אותה שנה מילא את מקומו ריצ'רד רופר מהשיקגו סאן טיימס, בתוכנית שנקראה "איברט את רופר" ושודרה עד אוגוסט 2008.
ביקורות הסרטים שלו אופיינו בכתיבה הומוריסטית וישירה, סגנון שתרם להפצת קולנוע איכותי לציבור האמריקאי הרחב. הוא העניק ארבעה כוכבים לסרטים הטובים ביותר, חצי כוכב לגרועים ביותר, ולא העניק כוכבים כלל לסרטים שהחשיב כ"כבלתי כשירים מבחינה אמנותית" ו/או "דוחים מבחינה מוסרית". את הגישה שלו בביקורת סרטים הגדיר כ"יחסית ולא מוחלטת", ולצד החשבת הערך הכולל של הסרט, נתן גם משקל לקהל הפוטנציאלי של הסרט:
כשאתה שואל חבר אם "הלבוי" הוא סרט טוב, אינך שואל אם זה טוב לעומת "מיסטיק ריבר", אתה שואל אם זה טוב לעומת "המעניש". והתשובה שלי תהיה, בסולם של אחד עד ארבע, אם "סופרמן" מקבל ארבע, אז "הלבוי" מקבל שלשה ו"המעניש" שתיים. באופן דומה, אם "אמריקן ביוטי" מקבל ארבעה כוכבים, אז "נקודת מבט" יקבל בסביבות שתיים.
איברט הדגיש כי לדירוגי הכוכבים שנתן אין משמעות רבה במנותק מחוות הדעת בביקורת עצמה, ולעיתים הם אף סותרים: "אני לא יכול להמליץ על הסרט, אבל למה לעזאזל אני לא יכול? רק בגלל שזה איום ונורא? איזה מין סיבה זו להתרחק מסרט? איום ונורא ומשעמם, זו תהיה סיבה טובה".
ביקר בחריפות את ועדת דירוג הסרטים האמריקאית ה-MPAA, על החלטותיה אלו סרטים מתאימים לילדים. כך, לדוגמה, ביקר את הדירוג PG-13 (לא מומלץ לילדים מתחת לגיל 13) שניתן לסרטים "לרכב על הלוויתן" ו"בית ספר לרוק", וסבר שאין בהם פגיעה מספקת בתלמידים, והם נושאים מסרים חיוביים עבור קבוצת גיל זו. ביקורת נוספת שלו עסקה בנוהג נפוץ בבתי הקולנוע להנמיך את עוצמת נורת המקרן על מנת להאריך את חיי הנורה, מה שמקשה על הצפייה בסרט. את האפקטים של תלת מימד בסרטים תיאר כלא מציאותיים, ומסיחים את הדעת מהיצירה.
בשנת 2005 התעורר פולמוס סביב קביעתו כי משחקי וידאו לעולם לא יקבלו מעמד של אמנות: למרות שהם עשויים להיות אלגנטיים, מתוחכמים ומאתגרים מבחינה ויזואלית, הם נחותים מעצם טבעם מאמצעי לא אינטראקטיבי שהיוצר שולט בו - כגון קולנוע וספרות.
מדי שנה פרסם איברט ספר עם ביקורות סרטי השנה הקודמת. בנוסף הוציא לאור ספר על קלישאות סרטים, ספר על סרטי העבר הטובים והגרועים ביותר ומספר ספרים על אמנות הביקורת. איברט ארגן פסטיבל סרטים שנתי בשמפיין, אילינוי, שהציג סרטים שנתקלו בהתעלמות מצד המבקרים ("Overlooked Film Festival").
בנוסף לביקורת קולנוע כתב איברט מספר תסריטים לסרטים של ידידו ראס מאייר: "מעבר לעמק הבובות" (Beyond the Valley of the Dolls, ‏1970), שהתקבלה בביקורות די שליליות אצל מבקרי הקולנוע, "מתחת לעמק אולטרה ויקסנס" (Beneath the Valley of the Ultra-Vixens,‏ 1979, תחת שם העט R. Hyde), ולסרט "אפ" (Up!,‏ 1976, תחת שם העט ריינולד טימי - Timme).
חיים אישיים > נישואיו

איברט התחתן בשנת 1992, בהיותו בן 50, עם עורכת הדין צ'ארלי "צ'אז" האמל-סמית.
חיים אישיים > גמילה מאלכוהוליזם

בשנת 1979 איברט הצליח להיגמל מהתמכרות לאלכוהול. הוא היה חבר בארגון אלכוהוליסטים אנונימיים וכתב על הנושא בבלוג שלו.
חיים אישיים > בריאות

בפברואר 2002 איברט אובחן כחולה בסרטן בלוטת התריס(אנ') אשר הוסר בהצלחה. בשנת 2003 הוא עבר ניתוח להסרת סרטן בבלוטת הרוק(אנ'), ובעקבות זאת הוא עבר הקרנות. הוא אובחן שוב עם סרטן בשנת 2006. ביוני 2006 הוא עבר ניתוח לכריתת הלסת התחתונה על מנת להסיר רקמה סרטנית בחלק הימני של הלסת התחתונה. שבוע לאחר מכן היה לו סיבוך מסכן חיים לאחר שעורק בצוואר התפרץ בקרבת האזור שנותח. בעקבות כך איברט לא היה מסוגל לדבר, לאכול או לשתות במשך תקופה מסוימת ונזקק לצינור האכלה.
הסיבוכים הרפואיים גרמו לכך שהוא לא יכל לעסוק בביקורת של סרטי קולנוע במשך תקופה ממושכת. איברט חזר לעסוק בביקורת לסרטי קולנוע ב-18 במאי 2007, כאשר שלוש מהביקורות שלו פורסמו בדפוס. ביולי 2007 הוא חשף שהוא עדיין לא מסוגל לדבר. אברט החל להשתמש במחולל קול דיגיטלי מלאכותי על מנת לתקשר עם הסביבה, ובהמשך השתמש בעותק של קולו שנוצר מהקלטות ישנות שלו. בנוסף לכך איברט איבד את חוש הטעם, ואת היכולת לשתות ולאכול.
ב-2011 איברט נשא נאום בועידת TED בסיוע אשתו, צ'אז, וחבריו דין אורניש וג'ון האנטר, אשר עסק בקול מסותנז.
בינואר 2008 איברט עבר ניתוח נוסף על מנת לנסות לאפשר לו לדבר שוב ועל מנת לטפל בסיבוכים מהניתוחים הקודמים שלו. ב-1 באפריל חשף איברט שהוא לא יוכל שוב לדבר. באפריל 2008 איברט עבר ניתוח נוסף לאחר ששבר את הירך כאשר נפל. ב-2011 איברט החל להשתמש בסנטר תותב על מנת להסתיר חלק מהנזק שנגרם לו בעקבות הניתוחים הרבים שעבר.
בדצמבר 2012 איברט אושפז בבית חולים עקב שבר בירך שנגרם כתוצאה ממחלת הסרטן.
רוג'ר איברט מת לבסוף ממחלת הסרטן בבית חולים בשיקגו ב-4 באפריל 2013, בהיותו בן 70.
חיים אישיים > פוליטיקה

איברט היה תומך נלהב של המפלגה הדמוקרטית.
ציונים לשבח

ביוני 2005 היה למבקר הקולנוע הראשון שמקבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. איברט קיבל תואר לשם כבוד מאוניברסיטת קולורדו, מהקונסרבטוריון של ה-AFI, ומבית הספר של המכון לאמנות של שיקגו. המגזין פורבס הגדיר אותו בתור "המומחה בעל העוצמה הגדולה ביותר בארצות הברית".
בנוסף לשבע מועמדויות לטקס פרס אמי בקטגוריית "Outstanding Informational Series", איברט זכה בפרסים הבאים:
1975 - פרס פוליצר על ביקורות הקולנוע שלו לשנת 1974
2001 - פרס "Video Premiere Award" על פרשנות האודיו שלו (Audio commentary) על האזרח קיין (1941)
2003 - פרס "Special Achievement Award" של האגודה האמריקאית לסינמטוגרפים (American Society of Cinematographers)
2004 - פרס מפעל חיים של פסטיבל סאוונה (Savannah Film and Video Festival)
2005 - פרס "CINE Lifetime Achievement Award"
ספרים

Scorsese by Ebert
Awake in the Dark: The Best of Roger Ebert
Ebert’s "Bigger" Little Movie Glossary
The Great Movies
The Great Movies II
I Hated, Hated, Hated This Movie
Roger Ebert’s Book of Film
Questions for the Movie Answer Man
Behind the Phantom’s Mask
An Illini Century
The Perfect London Walk
Your Movie Sucks
Roger Ebert’s Four-Star Reviews 1967–2007
הערות שוליים

↑  רוג'ר איברט, Roger Ebert's Movie Yearbook 2003, כריכה אחורית, באתר גוגל ספרים
↑  באתר שיקגו סאן טיימס, אפריל 2004
↑  Ebert, Roger (16 באוגוסט 2008). "D-minus for 3-D". Chicago Sun-Times: Blogs. אורכב מ-המקור ב-2013-02-07. נבדק ב-2011-06-17. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Ebert's "Movie Answer Man column", February 19, 2006". Rogerebert.suntimes.com.
↑  במגזין פורבס
↑  BRIAN TALLERICO. RogerEbert.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007461970805171  BIBSYS: 90814725  BNE: XX1647014  BnF: cb14036279m (data)  CiNii: DA12545665  GND: 132272741  ISNI: 0000 0000 8359 887X  LCCN: n80015780  LNB: 000156075  NKC: jx20100308005  NLA: 35926710  NLK: KAC200305065  NTA: 240590627  RERO: 02-A003205252  SELIBR: 239443  SNAC: w6rn49mh  SUDOC: 080601685  Trove: 1148951  VIAF: 15926824   WorldCat (עם VIAF): 15926824 
רוג'ר איברט, 2006
פסל בדמותו של איברט עם אגודל מורם