בלגיה במלחמת העולם השנייה
פלישת גרמניה לבלגיה > מהלך הלחימה > 10–11 במאי: הקרבות בגבול

האסטרטגים הגרמנים הבינו שעל מנת להשלים את כיבוש בלגיה, עליהם לכבוש את מצודת אבן אמאל, ולשם כך הכינו תוכניות מדויקות, שהובילו לכיבוש קל ומהיר של המצודה. הקרב על המצודה היה הראשון בו הופעלו כוחות מוצנחים (פאלשירמייגר). בתחילת הקרב נחת כוח משימה ראשוני באמצעות דאונים על גג המבנה, ופוצץ את כיפת הבטון באמצעות מטענים חלולים, בהם השתמשו כדי להשמיד או לנטרל את ה"כיפות" בהן הותקנו תותחים. אל מול עמדות המקלעים השתמשו הצנחנים בלהביורים. הבלגים הצליחו להשמיד את אחד הגשרים, ובכך מנעו את מעבר הכוחות הגרמנים, אך גם מעבר תגבורות להגנת המצודה. בקרב שלאחר מכן גבר חיל הרגלים הגרמני על מגני דיוויזיית הרגלים ה-7 של הקורפוס הבלגי ה-1 בתוך 24 שעות. קו ההגנה הבלגי המרכזי נפרץ והגרמנים עברו אותו במהירות. יתרה מזאת, הגרמנים הצליחו להקים ראשי גשר על תעלת אלברט עוד בטרם הבריטים הספיקו להגיע למקום כעבור 48 שעות. ההתקדמות הביאה לתנועת יחידת ציידי הארדנים דרומה בהוראת מפקדם, מותירים מאחוריהם את המז והורסים כמה גשרים בנסיגתם.
התקפות מוטסות גרמניות בוצעו עוד קודם לכן בלוקסמבורג בה עברו חמישה נתיבים שהובילו למרכז בלגיה. התקיפה, שבוצעה בידי 125 מתנדבים מדיוויזיית הרגלים ה-34, תחת פיקודו של ונר הדריך, בוצעה באמצעות טיסה ב-Fieseler Fi 156. היא עלתה במחיר 30 הרוגים ואובדן חמישה כלי טיס. עם הפריצה למצודה, דיוויזיות הרגלים הבלגיות ה-4 וה-7 נאלצו להתמודד עם האפשרות של קרב בתנאי שטח. הדיוויזיה ה-7, באמצעות רגימנט הגרנדירים ה-2 וה-18 וכן רגימנט הקרבינרים ה-2 נאבקו לשמור על עמדותיהם ולבלום את הגרמנים על הגדה המערבית. במקביל, היחידות הטקטיות הבלגיות פתחו בקרב במסר נקודות. בנקודה מסוימת, הן נחלו הצלחה כשהשתלטו מחדש על אחד הגשרים ופוצצו אותו. ביתר הנקודות הצליחו הגרמנים להדוף את הבלגים ולבסס ראשי גשרים.
התקפה שלישית ופחות נודעת, בשם מבצע ניווי, התנהלה גם כן ב-10 במאי בדרום בלגיה. משימת התקיפה הייתה להנחית שתי פלוגות של הרגימנט ה-3 של דיוויזיית גרוסדויטשלנד באמצעות Fi 156 בניווס ו-ווירטי שבדרום המדינה, מתוך מטרה לפנות דרך לדיוויזיות הפאנצר הראשונה והשנייה שהתקדמו דרך הארדנים. התוכנית המקורית השתמשה ביונקרס Ju 52 ככלי טיס, אך בשל היכולת של ה-Fi 156 לנחות במסלול שאורכו 27 מטרים, התבצע שימוש נרחב בכלי זה. מטרות המבצע היו:
לנתק את קווי התקשורת הבלגיים בקווי נפשטי–באסטונייה ונפשטי–מרטלן (נפשטי היא העיר הגדולה בדרום בלגיה).
למנוע נתיב גישה לתגבורות מאזור נפשטי.
להקל על כיבוש עמדות הפילבוקס ועל ההתקדמות ולהפעיל לחץ מהעורף על קו העמדות שהיו פרוסות לאורך הגבול.
הרגלים הגרמנים נבלמו על ידי כמה פטרולים בלגיים מצוידים במשוריינים מדגם T-15. כמה התקפות בלגיות באגף המרכז נהדפו, ביניהן התקפה של דיוויזיית ציידי הארדנים ה-1; אך ללא תמיכה, מאוחר יותר נתקלו הגרמנים בהתקפות במרכז שנערכו על ידי כוחות מדיוויזיית הפרשים הצרפתית ה-5, ששיגר מפקד הדיוויזיה, גנרל שארל הונציגר מהארמייה השנייה, שהייתה בעלת עוצמת אש "מסיבית". הגרמנים אולצו לסגת, אך גם הצרפתים לא הצליחו במיוחד כשלא הצליחו לרדוף אחר הכוחות הנסוגים, לאחר שנתקלו במחסום מזויף. בבוקר המחרת, דיוויזיית הפאנצר השנייה חצתה את האזור והמשימה הושלמה. מהזווית הגרמנית המבצע עיכב יותר מאשר סייע לקורפוס הפאנצר בפיקודו של היינץ גודריאן. הרגימנט חסם את הדרכים וכנגד כל הסיכויים מנע מתגבורות צרפתיות להגיע לגבול בלגיה–צרפת–לוקסמבורג וגם הרס את קווי התקשורת הבלגיים, ומנע מפיקוד השדה הבלגי לתקשר עם היחידות שעל הגבול. כתוצאה מכך לא קיבלו החיילים את הפקודה לסגת והמשיכו בחילופי אש עזים עם הגרמנים, תוך שהם מאטים את התקדמותם.
כישלון הכוחות הבלגיים והצרפתיים להחזיק בפרצה שבארדנים היה הרסני. הבלגים נסוגו עם פלישת הכוחות הראשונים והרסו וחסמו דרכים שסייעו להארמייה הצרפתית השנייה לנוע צפונה לנאמור ואואי. כשהם לא נתקלים בהתנגדות, ניקו הטכנאים הגרמנים את הדרך ממכשולים ללא הפרעות. העיכוב שגרמו הרגלים הקלים של הארדנים הוכח כשולי בקרב בודן, והסתכם בעיכוב דיוויזיית הפאנצר הראשונה למשך שמונה שעות בלבד. קרב זה היה תוצר של הנתק בתקשורת הבלגית, והיה מנוגד לכוונותיו המבצעיות של צבא בלגיה.
בינתיים, בגזרה הבלגית המרכזית, לאחר שנכשלו בניסיונם להשיב את קו החזית לקדמותו, ניסו הבלגים לפוצץ את הגשרים והעמדות שכבשו הגרמנים בשלמותן והחזיקו בהן עד 11 במאי. תשעה מפציצי פיירי באטל הבלגים לוו בידי שישה מטוסי גלוסטר גלדיאטור תקפו את גשרי תעלת אלברט. מן הצד הגרמני, מטוסי מסרשמיט Bf 109 הפילו ארבעה גלדיאטורים ושישה מטוסי פיירי באטל, ופגעו קשות בשלושת הנותרים. עקב הסכנה, שמונה מטוסי פיאט CR 42 פונו מברוסטם לגרימברגן, אולם שבעה גלדיאטורים ויתר ההוקר הוריקנים הבלגיים הושמדו בבסיסים בוושן ולה קולוט בידי מפציצי היינקל He 111. בחזרה לגשרים, חיל האוויר המלכותי הבריטי סייע בהפצצת הגשרים; הבריטים שיגרו מטוסי בריסטול בלנהיים מטייסות 110 ו-21 – הטייסת הראשונה שאיבדה שני מטוסים. הטייסת סבלה מנזק שנגרם לרוב המפציצים שלה כתוצאה מאש נגד מטוסים מסיבית. בנוסף, חיל האוויר הצרפתי שלח סיוע בדמות מפציצי ליאור אה אוליבייר LeO 45. שלוו בידי 18 מטוסי קרב מדגם מוראן-סולנייה M.S. 406. המבצע נכשל והצרפתים איבדו מפציץ וארבעה מטוסי קרב. באותה עת, איבדה טייסת 114 הבריטית שישה מטוסים כשהמטוס הגרמני דורניר Do 17 תקף את המנחת שלהם. מטוס באטל נוסף אבד לטייסת 150 בהפצצה אחרת.
המבצעים הגרמנים באגף האווירי המרכזי הובלו על ידי טייסת 26 הגרמנית תחת פיקודו של האנס-הוגו וויט. למרות ההצלחה של טייסות הקרב הגרמניות, קרבות האוויר לא היו במעמד צד אחד. בבוקר 11 במאי עשרה מטוסי יונקרס Ju 87 שיורטו בעת שתקפו כוחות בלגיים בנאמור–דננט, על אף נוכחותה של טייסת 27 ו-51. אף על פי כן, דיווחו הגרמנים על היחלשות בהתנגדות בעלות הברית במרחב האווירי בצפון בלגיה ב-13 במאי.
במהלך ליל 11 במאי, דיוויזיית הרגלים השלישית תחת פיקודו של גנרל ברנרד לו מונטגומרי הגיעו לעמדות על נהר דייל בלוון. כשזו אכן הגיעה לעמדות, דיוויזיית הרגלים ה-10 הבלגית, שכבשה אותן, התבלבלה בזיהוי וטעתה לחשוב כי מדובר בצנחנים גרמנים והחלה לירות על החיילים הבריטים. הבלגים סירבו לוותר, אך מונטגומרי טען כי עשה את הדרך לאחר שהציב עצמו מתחת לפיקוד הבלגי, בידיעה כי כאשר הגרמנים יתקרבו, הבלגים ייסוגו.
מפקד הקורפוס השני, אלן ברוק, תמך בשיתוף פעולה עם הבלגים. הוא ערך פגישה עם המלך לאופולד, וחש כי ניתן להגיע להסכמות. במהלך הפגישה, נכנס שלישו הצבאי של המלך, ואן אוברסטרטן והודיע כי דיוויזיית הרגלים הבלגית ה-10 לא תוכל לזוז ממקומה. במקום זאת, הציע, הבריטים ינועו דרומה ויותירו את בריסל נקייה מכוחות זרים. בתגובה אמר ברוק כי הדיוויזיה הבלגית ממוקמת בצדו הלא נכון של קו גמלין וחשופה. לאחר חילופי דברים אלו נענה המלך לבקשת שלישו ורמטכ"ל צבא בלגיה. ברוק מצא את אוברסטרטן כאדם בור בכל הקשור לסיטואציה ולהיערכות חיל המשלוח הבריטי. עוד קרה, שבהינתן העובדה שכעת האגף השמאלי הבריטי נסמך על הבלגים, החלו הבריטים לפקפק ביכולות הצבאיות של שותפיהם. לבעלות הברית היו עוד סיבות להתלונן על אופן הגנת האנטי-טנקים הבלגית. ימים בודדים לפני ההתקפה, הפיקוד העליון הבריטי גילה כי הבלגים מיקמו את ההגנה שלהם נגד טנקים מרחק מספר מיילים ממזרח לדייל במעבר נאמור–פרוץ.
לאחר שהחזיקו בגדה המערבית של תעלת אלברט למשך כ-36 שעות, נסוגו דיוויזיות הרגלים הבלגיות הרביעית והשביעית. כיבוש מצודת אבן–אמאל אפשר לגרמנים לפרוץ דרך לארמיית הפאנצר השישית. על כן עמדו בפני הבלגים שתי אפשרויות: לסגת או להיות מוקפים על ידי הגרמנים. בהתקדמותם, עקפו הגרמנים את טונגרן, וכעת היו יכולים לנוע במהירות לנאמור ובכך לאיים על כל העמדות בתעלת אלברט ולייז'. בנסיבות אלו, שתי הדיוויזיות נסוגו. בערב 11 במאי, הפיקוד הבלגי הסיג גם את כוחותיו בקו נאמור–פרוץ. ביום המחרת, הארמייה הצרפתית הראשונה הגיעה לגמבלו, בין וובר ונאמור, על מנת לסתום את הפרצה בהגנה שהייתה במקום. זהו אזור מישורי ונטול עמדות מחופרות.
הארמייה הצרפתית השביעית שלחמה באגף הצפוני של החזית הבלגית, הגנה על ברוז', גנט ואוסטנדה והייתה אחראית על נמלי התעלה, התקדמה במהירות לכיוון הולנד. היא הגיעה לברדה ההולנדית ב-11 במאי, אולם הצנחנים הגרמנים כבר השתלטו על מחוז מרדיק וכן על הגשר של נמל דייפ, מדרום לרוטרדם והפכו את האפשרות לחיבור עם הצבא ההולנדי לבלתי אפשרית. במקביל צבא הולנד נסוג לרוטרדם ואמסטרדם. הארמייה הצרפתית פנתה מזרחה ופגשה את דיוויזיית הפאנצר התשיעית 20 קילומטרים מזרחה לברדה, בטילבורך. הקרב הסתיים בנסיגה צרפתית לאנטוורפן, רבות בזכות תקיפות הלופטוואפה. הנסיגה סייעה לבסוף בהגנה על אנטוורפן. לאחר מכן נתן הלופטוואפה עדיפות לתקיפת חוד החנית של הארמייה הצרפתית השביעית בהולנד ככל שזו איימה על ראש הגשר במדריק. טייסות המפציצים (Kampfgeschwader) הגרמניות מספר 40 ו-54 נתמכו במשימתן זו על ידי מטוסי יונקרס Ju 87 מקורפוס האוויר השמיני וסייעו להסיג את הכוח הצרפתי. עם זאת, עקב הנסיגה, החשש מתגבורות של בעלות הברית שיגיעו לאנטוורפן אילץ את הלופטוואפה להקצות משאבים לכיסוי אווירי של שפך נהר סכלדה. כנף ההפצצה 30 הגרמנית הפציצה והטביעה שתי ספינות תותחים ושלוש משחתות הולנדיות וגרמה לנזקים קשים לשתי משחתות של הצי הבריטי. למרות ההישגים הנאים שהשיגו ההפצצות, באופן כללי הייתה להן השפעה מוגבלת.