stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פליישר (מחזה)
ביקורת

המחזה עורר זעם רב בקרב שומרי מסורת ובקהילות יהודיות בישראל. ב-1 ביוני 1993 התקיים דיון במליאת הכנסת בעניין העלאת המחזה בתיאטרון הקאמרי בעקבות הצעתו לסדר היום של חבר הכנסת מיכאל איתן ממפלגת הליכוד בו אמר: ”התיאטרון הקאמרי, שמקבל כספים וחי מקצבאות עירוניות וממשלתיות, מעלה מחזה מסוג זה שבו היהודי נקרא יהודון, שבו יהודים נמשלים לעכברים, שבית-הכנסת מוגדר שם על-ידי אנשים שאתם אתה מזדהה; אתה יוצר את ההזדהות עם הצד החילוני על-ידי זה שאתה מוסיף אלמנטים דרמטורגיים, על-ידי כך שאתה עושה אותם ניצולי שואה - מגייס את השואה לטובתם על-מנת ליצור אתם הזדהות; אתה עושה אותם הורים סובלים לילד מפגר, ואתה מגייס את כל זה על-מנת ליצור אתם הזדהות... זו המורשת שלנו? על זה צריך משלם המסים הישראלי להוציא את כספו?”
חבר הכנסת גונן שגב ממפלגת צומת אף הוסיף וכינה את המחזה "אנטישמי": ”מעניין היה לראות כיצד אנו, כישראלים וכחברי כנסת, יהודים לא-דתיים, היינו מגיבים לו הועלה מחזה דומה ל"פליישר" על בימות גרמניה, בטוחני שכנסת ישראל הייתה מוחה בפני שלטונות גרמניה על הצגה אנטישמית, שבה מוצגים היהודים החרדים כגנבים, כמוצצי דם בדמות השטן, העומדים להשתלט על העולם... כיצד היינו מתרעמים לו נקראה האוכלוסייה הגרמנית לפגוע בהם, ביהודים החרדים.”
בהמשך, התבקש השחקן אורי זוהר לשכנע את אבן אור לעדן את תוכן המחזה, אך זה סירב.
עם זאת, ההצגה נחלה הצלחה קופתית גדולה וזכתה לביקורות נלהבות בישראל ובעולם. הניו יורק טיימס הגדיר את המחזה כ”דרמה רבת עצמה וקורעת לב”.
בתגובה לביקורות אמר המחזאי יגאל אבן אור בריאון לנרי ליבנה:
בסך הכול מה כתבתי? אני כתבתי סיפור. יש כאלה שרואים אחר כך את ההצגה ואומרים ׳בוא הנה, הגזמת׳, ויש כאלה שאומרים ההפך, ׳אתה מתאר את החרדים בכזה אנדרסטייטמנט שאפשר לחשוב שאתה בעדם׳. אבל אני לא בעדם ולא נגדם, כי כולם צודקים לשיטתם, רק שמדובר בשתי שיטות לגמרי מנוגדות, וזה פשר הקונפליקט. החרדים חיים משום מה לגמרי בשלום עם הקונפליקט הזה. הם אומרים: לא מעניין אותנו למה הוא רוצה לאכול בשר לא כשר, אנחנו נכריח אותו לאכול כשר, וזהו. ואילו החילונים חיים עם זה רע מאוד, כי הם בסתר לבם רואים בחרדים מין יהודים אמיתיים מצד אחד, ומצד שני מנסים כל הזמן להבין אותם ולא לפגוע ברגשותיהם. הרי על מה כועסים עלי עכשיו? גם כל המנהיגים הדתיים מדברים על קיטוב בין חילונים וחרדים, הם מודים בו לגמרי, ובכל אופן הם כועסים עלי, שאני מראה את הקיטוב הזה
.
הפקות > צוות הפקת 1993 - תיאטרון הקאמרי

המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי ב-1993.
בימוי: עמית גזית.
מוזיקה: רפי קדישזון.
עיצוב תפאורה: אלי סיני.
עיצוב תלבושות: צילי צ'רני.
עיצוב תאורה: חני ורדי.
שחקנים: יוסף כרמון - אריה פליישר, זהרירה חריפאי - ברטה פליישר, אלברט כהן - גרשון, מרים גבריאלי - הדודה רוזה, יוסי קאנץ - קורצמן, יוסי ידין - הרב פוקס, איתן נוה - שלוימל'ה, איה שבא - ריבה.
ההצגה ייצגה את תיאטרון הקאמרי בפסטיבל התיאטרון באקדמיית המוזיקה של ברוקלין "BAM" בניו יורק בשנת 1995.
הפקות > צוות הפקת 2016 - תיאטרון הבימה

ב-23 במרץ 2016 הועלה המחזה בשנית, הפעם בתיאטרון הלאומי. לקראת ההעלאה המחודשת נערכו מספר שינויים בטקסט, ושמו של הרב פוקס שונה לאנגל. עבור ההפקה הורכב פסקול מוזיקלי מקורי, המשלב לחנים עדכניים לפיוטים מהמקורות היהודיים.
בימוי: משה קפטן.
מוזיקה מקורית: יוסי בן נון.
עיצוב תפאורה: ערן עצמון.
עיצוב תלבושות: עפרה קונפינו.
עיצוב תאורה: מאיר אלון.
עיצוב תנועה: שרון גל.
שחקנים נתן דטנר - אריה פליישר, חנה לסלאו / סנדרה שדה - ברטה פליישר, דב רייזר - גרשון, רבקה גור - הדודה רוזה, נתי רביץ - קורצמן, יגאל שדה - הרב אנגל, נלי תגר - ריבה, הגר טישמן - חווה, ניר זליחובסקי - שלוימל'ה.
זמרים ונגנים: נדיר אלדד, ניל משען, מיטל נוטיק, עמית גיל, אלכסה לרנר.
לקריאה נוספת

תיאטרון בחברה, פרופ' דן אוריין, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2008
יהדותו של התיאטרון הישראלי, פרופ' דן אוריין, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998
הערות שוליים

↑   מיה אשרי, יגאל אבן אור, מחבר המחזה "פליישר", מת בגיל 65, באתר הארץ, 6 ביוני 2018
1 2 3 4  פרופ' דן אוריין, "תיאטרון בחברה" (האוניברסיטה הפתוחה, 2008)
1 2 3  אסתר מורדוך-לבנון מעבר לגבולה של החברה ההגמונית:הייצוג הנשי, וזרקור על “דיכוי האישה” בחברה שבטית-מסורתית, במחזות על “אחרים” - חרדים ובדווים כתב-עת אורנים
↑  גרשון שקד, "אור וצל וריבוי (הסיפורת העברית בהתמודדות דיאלקטית עם מציאות משתנה)" אלפיים, 4 1991, 118
↑  העלאת המחזה "פליישר" בתיאטרון הקאמרי, באתר הכנסת השלוש עשרה, ‏1 ביוני 1993
↑  נח זבולוני, אורי זוהר התבקש לשכנע המחזאי לעדן את "פליישר" - וסירב
↑  "פליישר" בתיאטרון הקאמרי
↑  נרי ליבנה, אני אנטישמי?, חדשות, 11 ביוני 1993
↑  שוש אביגל, תיאטרון - "פליישר" בתיאטרון הקאמרי, חדשות, 1 ביוני 1993
↑  מסעות הקאמרי ברחבי העולם (ארכיון)
↑  "פליישר", באתר ארכיון תיאטרון הבימה
↑  מיכאל הנדלזלץ, "פליישר": הוכשר בהשגחת השחקנים, באתר הארץ, 30 ביוני 2016
שימושי קרקע עירוניים

בגאוגרפיה עירונית נוהגים לחלק את שטחי העיר לסוגי שטחים. סוגו של שטח מסוים נקבע על-פי השימוש שמבצע בו האדם.
חלוקת העיר לאזורי שימוש קרקע

את שטחי העיר נהוג לסווג לחמישה סוגי שטחים עיקריים: אזורי המגורים, אזורי תעשייה ומלאכה, אזורי מסחר ומשרדים, אזורי תחבורה, ושטחים פתוחים.
חלוקת העיר לאזורי שימוש קרקע > אזורי המגורים

אזורי המגורים, לרוב מהווים את רוב שטחיה של העיר. באזורים אלה נמצאים בראש ובראשונה בתי המגורים של תושבי העיר, וכמו כן השירותים החיוניים לתושבים המתגוררים במקום, כגון: גני ילדים, בתי ספר, מרפאות וגינות ציבוריות.
את אזורי המגורים בעיר ניתן לחלק לשלוש קבוצות עיקריות:
שכונות המעמד הגבוה: שכונות שבהן האוכלוסייה לרוב בעלת מעמד חברתי-כלכלי גבוה, אשר מתגוררת לרוב במגדלי יוקרה או בבתים צמודי קרקע. באזורי מגורים אלה איכות הבנייה גבוהה, וכך גם רמת התחזוקה ורמת השירותים הציבוריים; וכמו כן, השטחים הפתוחים מטופחים. לא מפתיע כמובן שמחירי הדיור והשירותים באזור זה גבוהים אף הם.
שכונות מעמד הביניים: שכונות אלו לרוב מהווים את רוב אזורי המגורים בעיר, ובהם מתגוררת רוב האוכלוסייה. כמרומז בשמה, תושבי שכונות אלו לרוב בעלי מעמד חברתי-כלכלי בינוני, אשר מתגוררים לרוב בבנייני דירות אשר רמת תחזוקתן ואיכותם בינונית. גודלן הממוצע של דירות אלו הוא לרוב שלושה חדרים לדירה.
שכונות עוני: בשכונות אלו הדירות הן צפופות וקטנות, איכות הבנייה ירודה, ישנו מחסור בשירותים ציבוריים, וגם אלה שישנם נמצאים אף הם באיכות ירודה; וכמו כן השטחים הפתוחים המעטים שקיימים - אף הם מוזנחים וירודים.
חלוקת העיר לאזורי שימוש קרקע > אזורי תעשייה ומלאכה

אזורים אלה מהווים חלק חשוב ומשמעותי בכלכלת העיר. הם משתרעים על-פני שטח נרחב, והם מצויים בעיקר בערים שבהן התעשייה היא ענף כלכלי מרכזי. לרוב אזורי התעשייה והמלאכה ממוקמים בשולי הערים ולא במרכזיהם, וזאת בשל העובדה שהם כאמור זקוקים לשטח נרחב אשר זול יותר בשולי הערים, ויקר ומבוקש יותר במרכזיהם. לרוב אזורים אלה יוצרים מטרדים, כגון: ריבוי רעש ולכלוך, זיהום אוויר ועוד; ובשל כך לרוב שכונות העוני מרוכזות סמוך לאזורים אלה.
חלוקת העיר לאזורי שימוש קרקע > אזורי מסחר ומשרדים

אזורים אלה הם האזורים אשר בהם ממוקמים הקניונים והחנויות. ובשל העובדה שבעלי הקניונים והחנויות רוצים שיבואו אליהם כמה שיותר לקוחות, ורוצים שמקומות אלו יהיו כמה שיותר נגישים לציבור, אזורי המסחר והמשרדים ממוקמים בניגוד לאזורי התעשייה והמלאכה במרכזי הערים ולא בשוליהם.
גם המשרדים כאמור נמנים בסוג אזור זה. משרדים הם חלק חשוב בכלכלת העיר ובחיי תושביה; ישנם סוגים רבים של מוסדות הנכללים בהדרה זו, לדוגמה: בנקים, חברות ביטוח, משרדי עורכי דין, משרדי פרסום ועוד. מיקום המשרדים הוא לרוב בבנייני משרדים - בניינים שהוקמו לשם אכלוס משרדים, ולעיתים בחלק שהוקצה לכך בתוך מבנה שלו מטרה עיקרית אחרת, למשל משרד לשימושו של מנהל מחסן, בבניין שייעודו העיקרי הוא מחסן. בערים שבהן יש מחסור חריף במשרדים, מוסבות גם דירות מגורים, בעיקר אלה שבקומת הקרקע, לשמש כמשרד. גם בדירות ובבתים פרטיים מוקצה לעיתים חדר או אזור בדירה למשרד ביתי, המשמש לעסק המנוהל מהבית.
חלוקת העיר לאזורי שימוש קרקע > אזורי תחבורה

התחבורה מהווה חלק חשוב ובִלתי נפרד מהעיר. תשתיות התחבורה תופסים שטחים רבים בעיר. בין תשתיות התחבורה נמנים: הכבישים, מגרשי החנייה, מסילות הרכבת, תחנות האוטובוסים, תחנות הרכבות, נמלי התעופה, נמלי הים וכדומה.
חלוקת העיר לאזורי שימוש קרקע > שטחים פתוחים

מושג זה מתייחס לשטח שאינו בנוי ואינו "מופר" (פרוץ על ידי עבודות עפר). מבחינת המעמד החוקי, נכללים בקטגוריה זו שטחי שמורות טבע וגנים לאומיים, יערות, שטחים חקלאיים ושטחי בור. שמירה על שטחים פתוחים היא תחום בשמירת איכות הסביבה. במסגרת זו קיימים גם מספר מודלים של הערכת השטחים הפתוחים לצורך קביעת מדיניות השימור שלהם וסדרי העדיפויות.
ראו גם

תכנון שימושי קרקע
תכנון אזורי וחקלאי
גאוגרפיה עירונית
איכות הסביבה
אקולוגיה
מבנה עירוני
קרקע
בנייה
בתי מגורים באנגליה שבבריטניה.
מפעל פולקסווגן בוולפסבורג שבגרמניה.
כבישים במרכז תל אביב.
פארק הירקון שבתל אביב, מהווה שטח פתוח.
משה שק

| --- | --- |

 לידה:  1936 זמושץ', רפובליקת פולין 
 פטירה:  מרץ 2011 (בגיל 75 בערך) בֵּית נִיר, ישראל 
 תחום יצירה:  פיסול, קדרות 
 
משה שֶׁק ("ג'וּק"; 1936 – מרץ 2011) היה פסל ואמן קרמיקה ישראלי יליד פולין, ממייסדי קיבוץ בית ניר. יצירתו הושפעה מהמסורת של ייצור הקרמיקה הארץ-ישראלית. ברבות מעבודותיו מופיעות צורות ביו-מורפיות ודמויות הקרובות ברוחן אל הפיסול ה"כנעני".
ביוגרפיה

שק נולד בשנת 1936 בזמושץ' שבפולין. בשנת 1940 עבר עם משפחתו לאזור בפולין שהיה בשליטת ברית המועצות. משם עברה המשפחה למחנה עבודה בסיביר, שם שהתה כשנה. בין השנים 1941–1945 שהתה המשפחה בבוכרה, אוזבקיסטן. שנת 1947 העפילה המשפחה לארץ ישראל באוניית המעפילים "התקווה". לאחר תפיסת האוניה בידי הצבא הבריטי, נשלחה המשפחה למחנה המעצר בקפריסין. בשנת 1948 עלה לישראל והתגורר ביפו. בנעוריו היה חבר בתנועת הנוער "השומר הצעיר", שם פגש את אברהם אופק. הוא למד מסגרות וחרשות ברזל בבית הספר המקצועי "שבח".
בשנת 1952 למד חצי שנה ב"בצלאל החדש" אצל מורים כיוסי שטרן ולודוויג יהודה וולפרט מהמחלקה לעיבוד מתכת.
בשנת 1957 היה ממקימיו של קיבוץ בית ניר. בין השנים 1959–1977 היה שק תלמידו של הפסל רודי להמן, ואחר-כך שולייתו.
בשנת 2007 יצא סרט תיעודי על חייו ועבודתו בשם "אבוא במחילות", בבימוי סילבינה לנדסמן, שזכה בפרס.הסרט מתאר את עבודתו הפיסולית כדיאלוג שבין התרבות המקומית - הקדומה והעכשווית - לבין הנוף מתוכו היא צומחת.
שק היה נשוי לשולה שק, ולבני הזוג נולדו ארבעה ילדים. הוא נפטר בשנת 2011, לאחר שנים של מאבק במחלת הסרטן והובא למנוחות בבית העלמין בבית ניר. לאחר מותו הוקם בקיבוץ בית ניר מוזיאון לזכרו המציג את עבודותיו.
יצירתו

שק הוא אמן ייחודי בנוף האמנות הישראלית. גוף העבודות שלו מהדהד תחושה של תרבות קדמונית כשנקודת המבט שלו היא בראש ובראשונה הומניסטית. בשיחה עם האוצרת רותי אופק שפורסמה בספר המלווה את תערוכתו האחרונה, תיאר שק את תפישת האמנות שלו: ״העיסוק באמנות הוא אזכור האמנות, זה הכלי שיש. האמן מאזכר אמנות, אבל קצת מטה אותה לזמן, לפרשנויות, לתולדות חייו״.
שק עסק בקשר בין התרבות והמקום, באופנים בהם בני האדם מתערבים בנוף המקומי, מטמיעים בו צורות ומשנים את מופעו. אתר החקירה שלו היה אזור מגוריו - חבל לכיש - שבו שפע של שרידי תרבויות ועדויות של רצף תרבותי מהתקופה הכלקוליתית (5000 לפנה״ס) ועד הכפרים הערבים שננטשו ב-1948. שק בנה את זהותו האמנותית מתוך תחושת שייכות למקום, אולי כתגובה לחוויות של עקירה והגירה מתקופת ילדותו. תחושת השייכות שלו, כמו גם העשייה האמנותית, הייתה קשורה לשלושה מושגים מרכזיים: המקום, החומר ורצף הזמן. שק התייחס אל מושגים אלו כיסודות הומניסטיים שבונים חיבור תרבותי לוקאלי ואוניברסלי גם יחד. לדבריו, ״הלוקאליות של האזור משמעותה סינתזה של תרבויות. התרבויות השונות שנפגשו בצומת הדרכים הצמיחו דבר חדש. כאן נוצר האלף-בית הפונטי, כאן נכתב התנ״ך, כאן צמחו היהדות, הנצרות והאסלאם״.
מוקד מרכזי ביצירתו הוא הגעגוע. שק התגעגע לחכמה הקדמונית, שהיטיבה לחבר בין המקום והחומר; הוא התגעגע ל״רוח המזרח״ שמייצגת קרבה הרמונית לאדמה; הוא התגעגע אל חוויה של מקום. המזרח אצל שק לא היה מושג פוליטי, אלא נקודת ייחוס אישית-רוחנית שלאורה הוא עיצב את דרכו האמנותית.
תחילת דרכו האמנותית מאופיינת בשימוש בברזל, בטון ועץ ובדימויים גאומטריים וגושניים של חיות. בהשפעת הממצאים הארכאולוגיים הקרמיים שאליהם נחשף, עבר שק לעבודה בחימר. קנה המידה מונומנטלי - פסליו ממוקמים לרוב במרחבים פתוחים. טכניקת העבודה בחומר הקרמי הפנתה את שק אל סוגיות של חלל פנימי, דופן, חיפוי וציורים על פני השטח. הדימויים של הפסלים נשארו בתחום הזואולוגיה אך הנפחים מלאים ועגולים: החיות הפכו למעין מיכלים, לייצוגים מופשטים או מומצאים של חיות. בטכניקה זו יצר שק סדרות של טוטמים וצלמים שלעיתים מורכבים מחלקים המחוברים בליפוף פשוט של חוט תיל. על חלקיהם הוא צייר באנגוב (צבע קרמי המיושם לפני השריפה). במקביל, יצר שק סדרות של כדים ומיכלים בטכניקת הכריכה העתיקה (coiling) תוך הנכחת פעולת הלחיצה של החומר בין האצבעות, כערוץ של דיאלוג עם כלים קדומים.
בהמשך עבר שק אל פיסול בארד (ברונזה) בטכניקת יציקה בשיטת השעווה האבודה. טכניקה זו מיוחסת לאוסף המרהיב של כלי הפולחן שמתוארך לתקופה הכלקוליתית והתגלה בנחל משמר במדבר יהודה (מטמון נחל משמר), גילוי ארכאולוגי ששבה את רוחו. המעבר לארד בעבודתו של שק התייחסה באופן ישיר למעבר מהחימר לארד שהתרחש בעת העתיקה: ״שעתה היפה של התקופה הכלקוליתית הייתה במעבר בין חימר לברונזה״, אמר שק בשיחה עם האוצרת רותי אופק. השפה הפיסולית נשארה דומה ואילו הציורים על פסלי הקרמיקה הוחלפו בחריטות עדינות ובפטינה שעל פני השטח המתכתיים.
בשנת 2002 התגבר העניין שלו באובייקטים פולחניים, והוא יצר את הסדרה 1000 צלחות, המורכבת מצלחות קרמיות עמוקות שעומדות על שלוש רגליים ועליהן עיטורים קוויים. הצלחות עשויות בטכניקת לחיצה בחומר לבן וקוטרן זהה. הקו המעטר שחור או חום, בעל עובי אחיד אך מרצד - נדמה כאילו שק עשה שימוש באותו המכחול בכל הצלחות. על כל צלחת עיטור ייחודי, וכולן יחד מציגות מופע גאומטרי של דימויים - חלקם מופשטים וחלקם פיגורטיביים של צמחים וחיות. האסוציאציה המיידית מפנה אל ציורי הענק המסתוריים שעל אדמת פרו, הידועים כקווי נסקה. הצלחות, בדומה לקווי נסקה, מזמינות מבט מלמעלה אל מפה או צופן קדמוני.
גלריה

פסל קרמי
פסל של משה שק ואחמד כנעאן, סרלנד (Saarland), גרמניה
פסל
ברונזה
רמת השרון
פסל, 1996-1994
ברונזה
רחוב שינקין, תל אביב-יפו
פסל, 1996-1994
ברונזה
רחוב שינקין, תל אביב-יפו
ציפור, 1993
ברונזה
רחוב מרמורק, תל אביב-יפו
תערוכות יחיד נבחרות

| --- | --- |
 1973 עבודות בעץ, גלריה בלטמן, תל אביב  1979 פיסול בחרס, גלריה הקיבוץ, תל אביב  1980 מיניאטורות של גבס וחרסים מזוגגים, המוזיאון העירוני, חולון  1984 "פיסול בממד קטן", בית האמנים תל אביב  1985 פיסול בחומר וציור על חרס, גלריה הקיבוץ, תל אביב  1986 פיסול בחרס, גלריה הוראס ריכטר, יפו  1992 פיסול בברונזה, מוזיאון הרצליה לאמנות, הרצליה:  1993 פיסול בברונזה, מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, קיבוץ הזורע  1995 מיניאטורות מגבס, מוזיאון וילפריד ישראל, קיבוץ הזורע  1998 פיסול בחרס, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב  1999 פיסול בברונזה, בית האופרה, תל אביב  2003 "חרסים", סדנאות האמנים, תל אביב  2004 "עקבות", מוזיאון וילפריד ישראל, קיבוץ הזורע  2006 "צלמים", המוזיאון הפתוח עומר
הערות שוליים

↑  "אבוא במחילות", באתר הבמה.
↑  אביטל בורג, חדשות האמנות: מכירה פומבית ראשונה של אמנות ישראלית עכשווית באירופה, באתר הארץ, 7 באפריל 2010
↑  תבנית:קישו כללי
↑  המוזיאון לזכרו של משה שק בבית ניר
1 2  רותי אפק, הנגיעה בחומר היא התוכן - רותי אופק בשיחה עם משה שק, משה שק / צלמים, המוזיאון הפתוח, גני התעשייה תפן ועומר, 2006
1 2  דורון בר אדון, לשוחח באינטימיות עם תרבות המזרח: על עבודותיו של משה שק, משה שק / צלמים, המוזיאון הפתוח, גני התעשייה תפן ועומר, 2006. עריכה: רותי אופק.
↑  גבריאל מענית, הגעגוע הוא המולדת האמיתית: על אמנותו של משה שק, משה שק / צלמים, המוזיאון הפתוח, גני התעשייה תפן ועומר, 2006. עריכה רותי אופק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 278876  NLI: 987007267932205171  ISNI: 0000 0000 6701 3173  LCCN: nr94028083  ULAN: 500479250  VIAF: 78661974   WorldCat (עם VIAF): 78661974 
מוזיאון משה שק בקיבוץ בית ניר
שבע פעמים אישה

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  ויטוריו דה סיקה
 הופק בידי:  ארתור כהן
 תסריט:  צ'זארה זאוואטיני
 עריכה:  טדי דרוואס
 שחקנים ראשיים:  שירלי מקלין
 מוזיקה:  ריז אורטולני
 צילום:  כריסטיאן מטראס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית איטליה איטליה צרפת צרפת
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20,
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  27 ביוני 1967
 משך הקרנה:  108 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קומדיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
"שבע פעמים אישה" (באנגלית: Woman Times Seven) הוא סרט אנתולוגיה משנת 1967 בבימויו של ויטוריו דה סיקה, עם שירלי מקלין בתפקידים הראשיים.
התסריט של צ'זארה זאוואטיני מורכב משבעה סרטים קצרים בהם מופיעה שירלי מקלין בתפקידים הראשיים ומגלמת נשים במצבים שונים - אהבה, בגידה, אלמנות ועוד.
הסרט צולם בפריז.
שירלי מקלין הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
פולט

שורה של אבלים מלווים ארון קבורה בדרך לבית קברות בפריז. בראש צועדת האלמנה הבוכיה פולט (שירלי מקלין) ולצידה רופא המשפחה (פיטר סלרס) שמחזר אחריה ומתווה לה דרך משותפת לעתיד. האלמנה מתנגדת אך לבסוף משתכנעת והם סוטים החוצה בעוד שאר המתאבלים (בתוכם ויטוריו דה סיקה בתפקיד קמע) ממשיכים בדרכם לבית הקברות...
מריה תרזה

מריה תרזה (שירלי מקלין) חוזרת לפריז מוקדם מהמתוכנן ומוצאת את בעלה ג'ורג'ו (רוזאנו בראצי) במיטה עם אישה. היא מתפרצת בזעם, שוברת את כלי החרסינה ומודיעה לבעלה כי היא הולכת לפגוש את זונות העיר ולהציע עצמה ללקוח הראשון.
הזונות מרחמות עליה ומציעות לה לקוח נימוסי. בעת הנסיעה הם נתקלים בג'ורג'ו שעומד בכביש ומעליב את הלקוח. הלקוח מכה בפרצופו וג'ורג'ו נופל. מריה תרזה ממהרת אליו ועוזרת ל"בעלה האהוב" להתאושש...
לינדה

לינדה (שירלי מקלין) עובדת כמתורגמנית בנמל תעופה. בעבודתה היא מכירה סקוטי (קלינטון גריין) ואיטלקי (ויטוריו גסמן) ומזמינה אותם לדירתה בעוד שתמונת בן זוגה המשרת בצבא, תלויה על הקיר. היא מתפשטת ומקריאה להם שירים של ת"ס אליוט.
הם מתלהבים ממנה, סוטרים אחד לשני ואומרים כל מה שהם יכולים לעשות כדי לזכות בחסדיה. היא זורקת את תמונת בן זוגה ומתקרבת אליהם במבט מפתה.
אדית

אדית (שירלי מקלין) נשואה לריק (לקס ברקר). ריק הוא סופר מצליח שכותב ספרים רומנטיים שהגיבורה בהם היא אישה רומנטית, סקסית ומקסימה בשם סימון. כשהם סועדים ביום הולדתה הוא מדבר כל הזמן על "סימון". אדית מחליטה להתנהג כמו סימון עם שמלה קצרה ושקופה, פאה מיוחדת והתנהגות מוזרה. היא שותה שמפניה ומתחילה לדבר שטויות.
ריק מזעיק פסיכיאטר (רוברט מורלי) כ"ידיד" אבל כשמסתבר לה שהם חושדים בה כמשוגעת היא נמלטת לגג. ריק רודף אחריה אבל היא צועקת: "אני לא משוגעת, אני מאוהבת"....
איב

איב (שירלי מקלין) היא אשת חברה ידועה בפריז. בעלה הוא בעל חברת אופנה ועיצב לה שמלה להופועה בבית האופרה גרנייה. מסתבר לה שגם לאשת החברה מאדאם ליזייר (אדריאן קורי) יש שמלה בדיוק כמוה. מאדאם ליזייר מסרבת לשנות את שמלתה ואיב משכנעת את בעלה להטמין מטען חומר נפץ קטן ליד ביתה שיתפוצץ כשתעבור מכוניתה.
בבית האופרה כולם נושאים מבטם לעבר איב ושמלתה אך לפתע נכנסת לאולם אישה מבוגרת עם אותה שמלה. איב מיואשת, פורצת החוצה ומתחילה לבכות בקול. לפתע נכנסת מאדאם ליזייר עם בעלה בשמלה קרועה ומלוכלכת מהפיצוץ. הבכי של איב הופך עד מהרה לצחוק גדול שנשמע למרחוק...
מארי

ארי (שירלי מקלין) ופרד (אלן ארקין) הם צמד אוהבים שמגיעים לקומה שישית במלון בניו יורק כדי לשים קץ לחייהם. מארי מקליטה הודעה לבעלה ופרד מקליט לאשתו. הם מתכוונים להתאבד כזוג שמתחתן - הוא בטוקסידו והיא בשמלת כלה. לאחר זמן מבקשת מארי להיכנס לחדר השירותים. פרד מתחרט ואורז את מזוודתו בשעה שהוא מבחין במארי שיורדת לרחוב דרך מדרגות החירום.
ז'אן

ז'אן (שירלי מקלין) מטיילת עם חברתה קלודין (אניטה אקברג) בפריז. הן שמות לב לגבר (מייקל קיין) שעוקב כל הזמן אחריהן. הן נכנסות לביסטרו והוא משקיף עליהן מבחוץ. לאחר מכן הן נפרדות והוא ממשיך לעקוב אחרי ז'אן. מתחיל לרדת שלג וז'אן מוצאת מפלט בחנות לחמרי בנייה ובעל החנות משכנע אותה לקנות מקדח ביתי...
לבסוף מגיעה ז'אן לביתה ובעלה ויקטור (פיליפ נוארה) שואל אותה על מעשיה ומתפלא על קניית המקדח. מחלונה רואה ז'אן את הגבר נכנס לתא טלפון. הגבר הזה הוא חוקר פרטי שנשכר על ידי ויקטור לעקוב אחרי ז'אן. הוא מדווח לו על מעשיה של ז'אן ומאשר לו את דבריה. ז'אן משקיפה על הגבר העוזב את המקום...
המגילה

ערך זה עוסק במחזמר יידי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
המגילה הוא מחזמר לפי מגילה לידער ("שירי המגילה") של המשורר היידי איציק מאנגר, שהועלה לראשונה בישראל במועדון החמאם בבימויו של שמואל בונים וזכה להצלחה רבה.
בונים ראה לראשונה את מאנגר במועדון לתרבות יהודית בפריז. מאנגר פתח במונולוג ביידיש וביכה את גורל התיאטרון היידי, שחקניו וקהלו. בונים חזר ארצה ושקע בספרי השירה והפרוזה של מאנגר. הוא ניצל את ההזדמנות שמאנגר ביקר בארץ, ולאחר בקשות חוזרות נתן לו את הרשות להמחיז ולביים את "שירי המגילה".
בונים בחר להציג את המגילה בנוסח הפורים שפיל. פעם בשנה, בפורים, היו בחורי ישיבה ושוליות של בעלי מלאכה מתחפשים ומשחקים בדרך היתולית מעשיות מהתנ"ך כמו מגילת אסתר, עקידת יצחק, מכירת יוסף ועוד. שחקני פורים אלה היו עוברים מבית לבית, משעשעים את הקהל ומקבלים בתמורה מאכלים ומזומנים.
מאנגר העביר את גיבורי מגילת אסתר אל עיירה במזרח אירופה. אל הדמויות במגילה הוסיף את שוליית החייטים פסטריגתא (פאסטריגאָסע) והחייט הזקן פנפתא (פאנפאָסע). הוא התחיל לעבוד על המחזה עם שחקנים יודעי יידיש מהבמה העברית, אבל עד מהרה הגיע למסקנה כי את השחקנים המתאימים יש לחפש בין שחקני יידיש מקוריים.
באתו זמן ביקרה בארץ משפחת בורשטיין והופיעה בהצגה "דעם רבנ'ס זונדל" (בנו של הרב). הוא התרשם מהם ושכנע את בעלי החמאם חיים חפר ודן בן אמוץ לחתום עמם חוזים להפקת "המגילה". בהפקה השתתפו שישה שחקנים שגילמו מספר תפקידים:
שמואל בונים, מדגים לשחקנים תנועה אופיינית לו בחזרות להצגה "המגילה", 1965. מימין-מייק בורשטיין, שמואל בונים, ליליאן לוקס, פרלה מאנגר
פסח בורשטיין - בתפקיד מרדכי ואחשוורוש
ליליאן לוקס (אשתו של פסח) - בתפקיד ושתי וזרש
מייק בורשטיין - בתפקיד פסטריגתא ופנפתא
פרלה מאגר - בתפקיד אסתר
זישא גולד - בתפקיד המן
ברונו פינק - בתפקיד הקריין
בונים עיבד את השירים למחזה, חיים חפר חיבר קטעי קישור בעברית לקהל שאינו דובר את השפה ודב (דובי) זלצר חיבר את המוזיקה. את התפאורה עיצבה אודרי ברגנר.
ההצגה הראשונה הועלתה ביוני 1965. בשבועיים הראשונים נחלה ההצגה כישלון. קהל החמאם לא הגיע בגלל היידיש, והקהל שבא בגלל היידיש לא מצא את התיאטרון שהיה רגיל לו. רק לאחר שהוזמנו המבקרים וכתבו ביקורות נלהבות על ההצגה ובראשם חיים גמזו, החל הקהל לנהור להצגה והיא זכתה להצלחה עצומה. היא הוצגה בארץ 250 פעם ואחר כך בארצות הברית, אמריקה הדרומית ודרום אפריקה. ההצגה הועלתה בטלוויזיה הישראלית ובתיאטרון היידישפיל. ב-1976, המחזה הועלה בכיכובם של אברהם מור בתפקיד אחשוורוש, אפרת לביא בתפקיד אסתר המלכה, שלמה וישנסקי בתור ויזתא, ראובן שפר בתור המן, גדי יגיל בתור פסטריגתא ופנפתא, ונירה רבינוביץ' בתור ושתי וזרש.
ב-1983 הופק הסרט "המגילה 83" בבימויו של אילן אלדד.
אבישוע

| --- | --- |

 לידה:  ארץ ישראל
 פטירה:  ב'תר"ס (2660 לבריאת העולם) ארץ ישראל
 כינוי:  אבישוע הכהן
 אב:  פינחס
 אם:  אשת פינחס
 צאצאים:  בקי
 מספר צאצאים:  1
 תקופה:  שופטים
 עיסוק:  כהן גדול
 בתנ"ך:  דברי הימים א פרק ו ועזרא ז פסוק ה
 
אֲבִישׁוּעַ בן פינחס היה כהן גדול במשכן שילה. אבישוע מוזכר פעמיים בתנ"ך כבנו של הכהן הגדול פינחס. אבישוע הוא נינו של אהרן הכהן הגדול הראשון, אחיו של משה. סביר להניח שאבישוע היה בן זמנם של השופט הישראלי אהוד בן גרא והמלך המואבי עגלון.
על פי יוסף בן מתתיהו ומקורות חוץ-תנכיים אחרים, הוא ירש את אביו ככוהן הגדול.
מדרש שמו

מדרש שמו הוא "אבי הוא הישועה".
ספר אבישוע

ספר אבישוע שלפי מסורת השומרונים נכתב על ידו, נחשב בעיניהם לספר התורה העתיק ביותר. החוקרים משערים שהוא נכתב רק במאה ה-11 לספירה.
אזכוריו במקרא

אבישוע מוזכר פעמיים במקרא:
לה וְאֵלֶּה, בְּנֵי אַהֲרֹן--אֶלְעָזָר בְּנוֹ פִּינְחָס בְּנוֹ, אֲבִישׁוּעַ בְּנוֹ.  לו בֻּקִּי בְנוֹ עֻזִּי בְנוֹ, זְרַחְיָה בְנוֹ.  לז מְרָיוֹת בְּנוֹ אֲמַרְיָה בְנוֹ, אֲחִיטוּב בְּנוֹ.  לח צָדוֹק בְּנוֹ, אֲחִימַעַץ בְּנוֹ.
אזכורו הנוסף הוא:
בֶּן-שְׂרָיָה, בֶּן-עֲזַרְיָה, בֶּן-חִלְקִיָּה.  ב בֶּן-שַׁלּוּם בֶּן-צָדוֹק, בֶּן-אֲחִיטוּב.  ג בֶּן-אֲמַרְיָה בֶן-עֲזַרְיָה, בֶּן-מְרָיוֹת.  ד בֶּן-זְרַחְיָה בֶן-עֻזִּי, בֶּן-בֻּקִּי.  ה בֶּן-אֲבִישׁוּעַ, בֶּן-פִּינְחָס בֶּן-אֶלְעָזָר, בֶּן-אַהֲרֹן הַכֹּהֵן, הָרֹאשׁ.
הערות שוליים

↑  מקראנט: שומרונים
| כהנים גדולים בולטים לפי תקופתם |
| --- | --- | --- |
| משכן משה והמשכן בגלגל | אהרן • אלעזר הכהן |  |
| המשכן בשילה | • אלעזר הכהן • פינחס • אבישוע בן פנחס • בקי בן אבישוע • עזי בן בקי • עלי הכהן • אחיטוב (נכד עלי) • אחיה בן אחיטוב |  |
| משכן נוב ומשכן גבעון | אחימלך בן אחיטוב • אביתר בן אחימלך |  |
| תקופת בית ראשון | צדוק • אחימעץ בן צדוק • עזריהו בן צדוק • אמריהו • יהוידע הכהן • זכריהו בן יהוידע • עזריהו הכהן • אוריה הכהן • עזריהו הכהן (השני) • שלום הכהן • חלקיהו בן שלום • שריה הכהן • יהוצדק הכהן • צפניה בן מעשיה |  |
| תקופת בית שני (תחת שלטון ממלכת פרס) | יהושע בן יהוצדק • יהויקים בן יהושע • אלישיב בן יהויקים • יהוידע הכהן (בית שני) • יוחנן הכהן • ידוע הכהן |  |
| בתקופה ההלניסטית | חוניו הראשון • שמעון הראשון • אלעזר בן חוניו • מנשה אחיו של חוניו • חוניו השני • שמעון השני • חוניו השלישי • יוחנן כהן גדול |  |
| כהנים מתיוונים ואחרים | יאסון •  מנלאוס • אלקימוס • חוניו הרביעי |  |
| כהנים גדולים מבית חשמונאי | יונתן • שמעון • יוחנן הורקנוס הראשון • יהודה אריסטובולוס הראשון • אלכסנדר ינאי • הורקנוס השני • אריסטובולוס השני • מתתיהו אנטיגונוס השני • אריסטובולוס השלישי |  |
| תחת ממשלת רומא | מתתיהו בן תאופילוס (הראשון) • יוסף בן עלים • חנן בן שת • ישמעאל בן פיאבי • יוסף קיפא • יונתן בן חנן • תאופילוס בן חנן • חנניה בן נדבאי • חנן בן חנן • יהושע בן גמלא • מתתיהו בן תאופילוס (השני) • פינחס בן שמואל מכפר חבתא • רבי אלעזר בן חרסום • יששכר איש כפר ברקאי • רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול |  |
אייסה וילי

אייסה הוקסי וילי (באנגלית: Asa Hoxie Willie‏; 11 באוקטובר 1829 - 16 במרץ 1899) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית שייצג את טקסס והשופט העליון של בית המשפט העליון בטקסס. במהלך מלחמת האזרחים שירת כמייג'ור בצבא הקונפדרציה. וילי נבחר כדמוקרט לכהונה אחת בקונגרס מ-1873 עד 1875 כחבר מטעם מחוז הקונגרס הכללי של טקסס.
ביוגרפיה > ראשית חייו

וילי נולד ב-11 באוקטובר 1829 בוושינגטון, ג'ורג'יה, והיה בנם של ג'יימס וקרוליין (הוקסי) וילי. וילי למד בבתי ספר פרטיים במחוז וילקס, ג'ורג'יה ובגיל 16, הוא עבר לברנהאם, טקסס ב-1846 ולמד משפטים במשרדו של אחיו הגדול, ג'יימס וילי. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1848 והחל לעסוק בכך בברנהאם. הוא נבחר לתובע המחוזי של המחוז השיפוטי השלישי של טקסס מ-1852 עד 1854.