stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ירון שני
הערות שוליים

1 2  Ajami (2009) - Yaron Shani & Scandar Copti, Eurochannel
↑  מערכת שעות - שנה"ל תשע"ט, באתר אוניברסיטת תל אביב, ‏19 בפברואר 2019
| פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–1999 | שבי גביזון (1990) • יעקב גולדווסר (1991) • אסי דיין (1992) • אנריקה רוטנברג (1993) • שמואל הספרי (1994) • שבי גביזון (1995) • אורי סיון וארי פולמן (1996) • ג'ולי שלז (1997) • שמי זרחין (1998) • אריק קפלון (1999) |  |
| 2000–2009 | בני תורתי (2000) • דובר קוסאשווילי (2001) • ניר ברגמן (2002) • שבי גביזון (2003) • יוסף סידר (2004) • דני סירקין (2005) • שמי זרחין (2006) • ערן קולירין (2007) • ארי פולמן (2008) • סכנדר קובטי וירון שני (2009) |  |
| 2010–2019 | ערן ריקליס (2010) • יוסף סידר (2011) • רמה בורשטין (2012) • יובל אדלר (2013) • טליה לביא (2014) • ארז תדמור (2015) • עילית זקצר (2016) • שמוליק מעוז (2017) • אופיר ראול גרייצר (2018) • ירון שני (2019) |  |
| 2020 ואילך | ניר ברגמן (2020) • ערן קולירין (2021) • אורית פוקס רותם (2022) • איילת מנחמי (2023) • תום נשר (2024) |  |
| פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–1999 | שבי גביזון, יונתן ארוך ויוחנן רביב (1990) • חיים מרין (1991) • אסי דיין (1992) • אנריקה רוטנברג ואסטבן גוטפריד (1993) • אסי דיין (1994) • שבי גביזון (1995) • יגאל בורשטיין (1996) • אסי דיין (1997) • איל חלפון (1998) • אריק קפלון (1999) |  |
| 2000–2009 | יוסף סידר (2000) • דובר קוסאשווילי (2001) • ניר ברגמן (2002) • שבי גביזון (2003) • יוסף סידר (2004) • איל חלפון (2005) • שמי זרחין (2006) • ערן קולירין (2007) • ארי פולמן (2008) • ירון שני וסכנדר קובטי (2009) |  |
| 2010–2019 | נח סטולמן (2010) • יוסף סידר (2011) • רמה בורשטין (2012) • יובל אדלר, עלי ואקד (2013) • טליה לביא (2014) • אלעד קידן (2015) • רמה בורשטין (2016) • שבי גביזון (2017) • אופיר ראול גרייצר (2018) • סאמח זועבי (2019) |  |
| 2020 ואילך | דנה אידיסיס (2020) • ערן קולירין (2021) • מיכל ויניק (2022) • אלינור סלע וריימונד אמסלם (2023) • מאיה קניג (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007315662105171  BNE: XX4981399  BnF: cb16262429w (data)  GND: 142948217  ISNI: 0000 0001 2297 260X  LCCN: no2010132447  NLK: KAC201604654  NTA: 331338742  SUDOC: 14806471X  VIAF: 154243638   WorldCat (עם VIAF): 154243638
גלעד אמיליו שנקר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 באוקטובר 1980 (בן 44) קראקס, ונצואלה 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרופיל ב-IMDb
 
גלעד אמיליו שנקר (נולד ב-1980)

הוא איש קולנוע, טלוויזיה ומוזיקה ישראלי, מנכ"ל Sipur (אנ').

בעבר היה סמנכ"ל התוכן של קבוצת זאפה, המנהל האמנותי של פסטיבל הג'אז בתל אביב, ומנהל התוכניות של גלי צה"ל.
ביוגרפיה

גלעד אמיליו שנקר נולד בקראקס, ונצואלה;

עבד בתעשיית הטלוויזיה בתפקידים שונים מאז שנת 1994.

בשירותו הסדיר שימש כמפיק ראשי ועורך בגלי צה"ל וזכה בפרס מפיק השנה בטקס פרס מפקד גלי צה"ל בשנת 2000. לאחר שחרורו מצה"ל החל לעבוד בטלוויזיה בתפקידים שונים בקשת, רשת, וחדשות 10.
שנקר שימש כמנהל הפיתוח ואחר כך מנהל התוכניות בגלי צה"ל במשך שש שנים עד לשנת 2013.

בשנים 2014–2018 היה סמנכ"ל התוכן של קבוצת הזאפה.

בעל תואר ראשון ושני מבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש, אוניברסיטת תל אביב. הוא בוגר Berlinale Talents (אנ') של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין

ובוגר Bursary program של מדינת נורדריין-וסטפאליה, גרמניה, במסגרתו קיבל מלגת מחקר אודות הסרט קולברג הגרמני.
בשנים 2013–2018 הגיש את התוכנית "חי בסרט" בטלוויזיה החינוכית.

במסגרתה שודרו 170 תוכניות. זוהי תוכנית ראיונות עם במאי ישראל בהם אסי דיין, נדב לפיד, איתן פוקס, דובר קוסאשווילי, אבי נשר ומנחם גולן.
לימד במרכז הבינתחומי הרצליה וברימון בית ספר למוסיקה.
סרטיו

בתקופת לימודי הקולנוע ביים את הסרטים הקצרים "שום", "המורדים" (25 דקות, תיעודי) ו"שץ" (25 דקות, עלילתי), שהשתתפו בפסטיבלי סרטים ברחבי העולם.
סרטו הקצר "לבן" (28 דקות) נעשה כפרויקט גמר באוניברסיטת תל אביב והופק בתמיכת קרן רבינוביץ'. שנקר יצר אותו בהשראת סיפורו של העיתונאי האיראני אמיר עבאס פחרבאר שעבר "עינוי לבן" בכלא האיראני. הסרט מתאר אסיר שעל מנת להוציאו מדעתו כולאים אותו לבדו עירום בחדר הצבוע לבן, מאכילים אותו במזון בצבע לבן וברקע יש דממה מוחלטת. משחקים בו רזיה ישראלי, סיגל ראש, ותומר גלרון. "לבן" היה מועמד ישראל לאוסקר בקטגוריית הסרט הקצר. שנקר ביים את הסרט, אותו כתב יחד עם יוסי מאירי. מאירי ערך וצילם את הסרט, וזכה עבורו בפרס הצלם הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע העצמאי האירופי בפריז. הסרט זכה ב-12 פרסים בהם: פרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע של וושינגטון; פרס הבמאי הטוב ביותר ופרס עיצוב הסאונד לתומר אליאב בפסטיבל הקולנוע של סנקט פטרסבורג ברוסיה, פרס הבמאי בפסטיבל דטרויט וינדזור (אנ'); בציונים לשבח בפסטיבלים באנגליה ובארגנטינה ונרכש לשידור בטלוויזיה בעשר מדינות.
ב-2017 ביים שנקר את סרטו העלילתי הראשון, "המועדון לספרות יפה של הגברת ינקלובה" (88 דקות), אותו כתב יחד עם יוסי מאירי; מאירי גם ערך וצילם את הסרט. בסרט משתתפים קרן מור, אניה בוקשטיין, רזיה ישראלי, חנה לסלאו, יפתח קליין וליא קניג בתפקיד הגברת ינקלובה. הסרט היה מועמד לשישה פרסי אופיר, וזכה בשניים: עבור עיצוב התלבושות הטוב ביותר ועבור האיפור הטוב ביותר.

הסרט נמכר לרשת HBO אירופה.
הערות שוליים

1 2 3  הסרט "לבן", באתר Queens World Film Festival
↑  קורות חיים קצרים, באתר Tadmor Entertainment
↑  מתן יניב, ‏המועדון לקולנוע יפה של מר שנקר: ראיון עם גלעד אמיליו שנקר, באתר "סרט", 12 ביוני 2018
↑  קריסטי פוצ'קו, ריאיון עם שנקר, באתר Syfy, ‏12 באוקטובר 2018
1 2  ביוגרפיה, באתר פסטיבל טיבורן
↑  דוד אברהם‏, גלעד אמיליו שנקר יסיים את תפקידו כמנהל הפיתוח בגלי צה"ל, באתר וואלה, 23 ביולי 2013
↑  דוד ורטהיים‏, גלעד אמיליו שנקר ימנכ"ל את מיזם התוכן של גדעון תדמור, באתר וואלה, 4 ביולי 2018
1 2 3  קורות חיים, באתר טרנספקס
↑  חי בסרט, באתר אישים
↑  אמיר בוגן, סרט וראיון: גלעד אמיליו שנקר נופל בשבי, באתר ynet, 25 באוקטובר 2012
↑  "לבן" זכה בטקס פרסי האינדי האירופאי, באתר החדשות 13, 4 באפריל 2011
↑  פרס ל"לבן" בפסטיבל סנט פטרסבורג, באתר nrg מעריב, 7 באוקטובר 2010
↑  נלי ללני, במאי ישראל זוכה בפרס בינלאומי, באתר ynet,‏ 7 במאי 2011
↑  אלעד בילו, הסרט הישראלי "לבן" זכה בפרס בפסטיבל וושינגטון, באתר הארץ, 22 ביוני 2011
↑  אבנר שביט‏, "קראו לי חולה נפש, אמרו שירדתי מהפסים, איימתי להתאבד": ריאיון עם הבמאי גלעד אמיליו שנקר, באתר וואלה, 7 ביוני 2018
↑  "המועדון לספרות יפה של גברת ינקלובה" נמכר ל-HBO אירופה, באתר וואלה, 17 ביוני 2019
בן שני

| --- | --- |

 לידה:  21 בדצמבר 1969 (בן 55) בת ים, ישראל 
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  תיכון אלון רמת השרון  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת בר-אילן 
 מעסיק:  הערוץ הראשון, חדשות 13 
 פרסים והוקרה:  פרס סוקולוב 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  bnshani
 www.benshani.com
 
בן שני (נולד ב-21 בדצמבר 1969) הוא עיתונאי ובמאי טלוויזיה ישראלי זוכה פרס סוקולוב לעיתונות.
ביוגרפיה

שני נולד בבת ים, גדל ברמת השרון.
הוא בוגר תיכון אלון ושירת בצה"ל בנח"ל מוצנח.
סיים תואר ראשון בקולנוע וטלוויזיה ובמדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בלימודי משפט (לבוגרי מדעי החברה) מאוניברסיטת בר-אילן.
במהלך לימודיו באוניברסיטה עבד ככתב בתוכנית החדשות המקומיות של ערוצי זהב. לאחר מכן עבר לערוץ הראשון ושימש חבר מערכת יומן ובמאי סרטי תעודה. ב-2003 עבר לחדשות 10, שימש כעורך, כתב ומנהל תוכן של סרטי תעודה וכתב בכיר בתוכנית "שישי". ב-2005 זכה בפרס סוקולוב על התחקיר "שנה לילדי רמדיה". בבחירות לכנסת השבע עשרה ב-2006 שימש כעורך הראשי והפרויקטור של שידורי חדשות 10 מהאולפן בכיכר רבין. במסגרת עבודתו בערוץ יצר סרטים תיעודיים, בהם: "רבין" מ-2003, על ראש ממשלת ישראל יצחק רבין; "אלכסנדר הגדול" מ-2004, על אלכס גלעדי; ו"רלף" מ-2005, על מאמן הכדורסל רלף קליין.
בספטמבר 2008 עבר לערוץ 2 ומאז הוא משמש חבר מערכת בתוכנית "עובדה". בין הכתבות הבולטות שלו היו ריאיון עם רונה רמון, אלמנתו של אילן רמון; חשיפת יומן השבי של רון ארד; "הבן הסודי של משפחת בלקינד"; סיפור חייו של רפי איתן; ליווי נסיעתה של רות דיין בגיל 92 לבנה אסי דיין ששהה במעצר בית בערבה; וליווי מסע הבחירות של יאיר לפיד. כמו כן יצר את הפינה "4 דקות", בה הוא מתעד עם הצלם אוריאל סיני דמויות ציבור ישראליות. בין הסרטים התיעודיים הבולטים שיצר בעבודתו ב"עובדה": "הילדים מהתמונה" מ-2007, בו שחזר תמונת ילדים מאושוויץ; "לגלות את סוביבור" מ-2010, על עבודת הארכאולוג יורם חיימי בחשיפת סוביבור; "תיכון ההזדמנות האחרונה" מ-2011, על תיכון ברונקו וייס ברמלה ומנהלו חילי טרופר - סרט שזכה במדליית כסף בפסטיבל ניו יורק לקולנוע ולטלוויזיה ובפרס הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו; "המסע של אסף" מ-2016, על מסעו של הנער אסף יסעור קטוע-הידיים להשגת ידיים ביוניות; וכן "נשארתי בחיים" מ-2021 על שירה איסקוב, ששרדה את ניסיון הרצח של בעלה.
במאי 2024 החל להגיש את תוכנית הראיונות "תשמעו סיפור" המשודרת בכאן 11, שבמסגרתה מתראיינים אנשים בעלי סיפור ייחודי מאירועי טבח שבעה באוקטובר.
שני נמנה עם סגל המרצים של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ומגיש בסדרה "אוניברסיטה משודרת". הוא נשוי לקרן ואב לשלושה.
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | שם הסדרה | הערות |
| --- | --- | --- |
| 2008- | עובדה | כתב בכיר |
| 2018 | יומני קירשנבאום |  |
| 2021- | העתיד כבר כאן |  |
| 2024 | תשמעו סיפור | מגיש |
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם הסרט | הערות |
| --- | --- | --- |
| 2020 | שיר ערש לעמק |  |
הערות שוליים

↑  רתם קלינה, עיתונות בהצטיינות, באתר nrg‏, 19 בפברואר 2006
↑  דוד ורטהיים, בן שני מצטרף למערכת עובדה, באתר nana10‏, 31 ביולי 2008
↑  רועי ברק, ‏סרטו של בן שני מ"עובדה" זכה במדליית כסף בפסטיבל ניו-יורק, באתר גלובס, 13 באפריל 2011
יובל שפרמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 במאי 1976 (בן 48) ישראל ירושלים
 סוגה מועדפת:  דרמה
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2006
 עיסוק:  במאי ותסריטאי
 מקום לימודים:  בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש 
 יצירות בולטות:  הדברים שמאחורי השמש אורי ואלה על הספקטרום טיטו ורוחו
 בן או בת זוג:  לירון וייסמן (2009–2017)   דינה סנדרסון (2018–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר, פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה
 פרופיל ב-IMDb
 
יובל שפרמן (נולד ב-31 במאי 1976) הוא במאי קולנוע וטלוויזיה ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה

שפרמן נולד בירושלים, את שירותו בצה"ל עשה בצנחנים. הוא בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2006 כתב וביים את סרט הקולנוע "הדברים שמאחורי השמש", בו כיכבו אסי דיין, סנדרה שדה, זהר שטראוס וטלי שרון. על הבימוי וכתיבת הסרט היה מועמד לשני  פרסי אופיר לשנת 2006. ב-2008 ביים עבור הוט 3 את הסדרה "תעשה לי ילד".
בשנת 2010 היה שותף לפיתוח תסריט הסדרה "אננדה" שעלתה לשידור ב-2012. עוד בשנת 2010 שימש כיוצר, במאי ועורך תסריט הסדרה "אבודים באפריקה".
בשנת 2011 שימש כבמאי מערכוני חוץ של תוכנית הבידור "ארץ נהדרת". בשנת 2013 יצר, כתב וביים את הסדרה "אבודים באסיה", שהיא סדרת ההמשך של "אבודים באפריקה" והשתתף בסרט "לרדת מהעץ". בשנת 2016 ביים והיה שותף ליצירת הסדרה "אורי ואלה", על תסריט הסדרה הוא היה מועמד יחד עם דינה סנדרסון ועופר סקר לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה ובנוסף זכה באותו הטקס בפרס על הבימוי הטוב ביותר.
בשנת 2018 ביים והשתתף ביצירת הסדרה "על הספקטרום" יחד עם דנה אידיסיס. בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2018 הסדרה קטפה את מספר הפרסים הגבוה ביותר לאותה שנה, לרבות הפרס לסדרת הדרמה הטובה ביותר ופרס הבימוי. בנוסף הסדרה זכתה גם בפרס "הסדרה הבינלאומית הטובה ביותר" בפסטיבל "Series Mania" ובכך הפכה לסדרת הטלוויזיה הישראלית הראשונה בהיסטוריה של הטלוויזיה הישראלית שזוכה בפרס בינלאומי חשוב טרם תחילת שידורה בישראל, ומבלי ששודרה באף מדינה בעולם.
בשנת 2024 יצר; כתב וביים את הסדרה "טיטו ורוחו", סדרת המשך של "אורי ואלה".
שפרמן היה נשוי לשחקנית לירון וייסמן, ולהם שתי בנות.
כיום בזוגיות עם דינה סנדרסון ולהם בן ובת.
מועמדויות ופרסים

| שנה | יצירה | ארגון | קטגוריה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2006 | הדברים שמאחורי השמש | פרס אופיר | פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר | מועמדות |
| 2006 | הדברים שמאחורי השמש | פרס אופיר | פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר | מועמדות |
| 2016 | אורי ואלה | פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | תסריט בסדרת דרמה ודרמה יומית | מועמדות |
| 2016 | אורי ואלה | פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | בימוי בסדרת דרמה ודרמה יומית | זכייה |
| 2018 | על הספקטרום | פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | בימוי בסדרת דרמה | זכייה |
הערות שוליים

↑  נועה רום, ילד אסור ילד מותר, באתר ynet, 2 באפריל 2008
↑  יובל שפרמן, באתר ייצוג 1
↑  רן בוקר, "תאג"ד" או "מטומטמת"? המועמדים לפרסי הטלוויזיה, באתר ynet, 9 בפברואר 2017
↑  שגיא בן נון‏, "על הספקטרום" היא הזוכה הגדולה בטקס פרסי הטלוויזיה, באתר וואלה, 10 במרץ 2019
↑  אבנר שביט‏, הישג ענק לסדרה "על הספקטרום" של yes: זכתה בפסטיבל Series Mania, באתר וואלה, 5 במאי 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011055913705171  ISNI: 0000 0004 1698 688X  LCCN: no2013083175  VIAF: 305045973   WorldCat (עם VIAF): 305045973
מלחמת ארצות הברית–ספרד

ויליאם רנדולף הרסט
מלחמת ארצות הברית–ספרד (באנגלית: The Spanish–American War, בספרדית: Guerra Hispano-Estadounidense) התרחשה ב-1898 ובעקבותיה השתלטה ארצות הברית על מושבותיה של ספרד בים הקריבי ובאוקיינוס השקט.
רקע

מסוף שלטונו של פליפה השלישי בתחילת המאה ה-17 הלך ונחלש כוחה של ספרד כמעצמה עולמית. בסוף המאה ה-19, לאחר שכל מדינות דרום אמריקה השתחררו מעולה, נותרה ספרד כשברשותה מושבות ספורות בלבד שהיו מפוזרות באוקיינוס השקט, באפריקה ובאיי הודו המערבית. גם המושבות הספורות שנותרו תחת שליטה ספרדית תבעו את עצמאותן. באיי הפיליפינים החלו לפעול כוחות גרילה מקומיים כנגד השלטון הספרדי ובקובה תנועת הגרילה הייתה קיימת כבר כמה עשרות שנים. לממשלה הספרדית לא היו האמצעים הכספיים וכח האדם להתמודד עם ההתקוממויות. הצעדים שכן ננקטו היו בעיקר צעדי עונשין בצורה של הוצאות להורג של מי שהיו חשודים כמורדים והתייחסות קשוחה לכפרים ועיירות שהיו חשודים בסיוע למורדים. ב-1894 הטילה ארצות הברית מכס על יבוא הסוכר מקובה. תעשיית הסוכר, שהייתה התעשייה העיקרית בקובה, נקלעה למשבר עמוק שבעקבותיו פרץ מרד חדש בספרדים. בסוף שנות התשעים של המאה ה-19 המורדים ברוב המקומות הוכנעו ובקובה שרר שקט יחסי. אולם, בטווח הארוך, מעמדה של ספרד במושבות היה חלש ביותר.
האירועים שהתרחשו בקובה חפפו למלחמת עיתונות שנערכה בארצות הברית, באותה תקופה, בין רשת העיתונים של ויליאם רנדולף הרסט ובין עיתוניו של ג'וזף פוליצר. במלחמה זו ניצחה העיתונות הצהובה של הרסט שהפיצה סיפורי זוועות (חלקם היו בדויים וחלקם מנופחים) על אכזריות הספרדים ויצרה בארצות הברית דעת קהל שתמכה במלחמה כנגד ספרד, כדי להתערב בנעשה בקובה ולמנוע "מהספרדים האכזריים להעניש באכזריות את הקובנים האומללים".
מלבד זאת, היו לחצים אמיתיים שדחפו את שתי המדינות למלחמה. הצי האמריקני היה בתהליך התעצמות ומפקדיו חיפשו זירה לבחון בה את כוחם. ידוע כי כבר שנה לפני פרוץ מעשי האיבה בין שתי המדינות תכנן הצי האמריקני התקפה על הפיליפינים הספרדית. בנוסף, הצבא האמריקני סיים מספר שנים לפני כן את העימותים עם שבטי האינדיאנים וגם מפקדיו קיוו למשימה חדשה.
הממשל האמריקני וגם דעת הקהל בארצות הברית ראו את ההתקוממויות בקובה כהמשך ישיר למלחמות השחרור של מדינות אמריקה הדרומית מהשליט הספרדי. מדיניות זו תאמה גם את דוקטרינת מונרו שדרשה אי התערבות של מדינות אירופאיות בנעשה ביבשת אמריקה (הדרומית והצפונית). בנוסף, חלקים גדולים בציבור האמריקני חשבו שקובה היא בבחינת אדמה שצודק יהיה אם תהיה שייכת לארצות הברית. אם בגלל קרבתה לפלורידה ואם מאחר שכלכלתה הייתה מבוססת על סחר עם ארצות הברית. כפי שתיאר זאת סנטור ממדינת נברסקה: "מלחמה עם ספרד תגדיל את ההכנסות של כל מסילת ברזל באמריקה, היא תגדיל את התפוקה של כל מפעל אמריקני, היא תאיץ כל ענף בתעשייה ובמסחר המקומי". גם בספרד הממשלה לא ממש התנגדה למלחמה. הצי האמריקני לא הוכיח את עצמו עדיין. למרות מצבו הרעוע של הצי, הספרדים סמכו על ההיסטוריה המפוארת שלהם בקרבות הימיים ובקרב האריסטוקרטיה הספרדית שררה גם דעה כי הצבא והצי האמריקנים שכללו בתוכם חיילים ומפקדים ממוצאים אתניים שונים, לא יוכלו לעמוד ולהילחם כאשר יופעל עליהם לחץ רציני.
קיימת גם טענה האומרת כי הסיבה האמיתית שדחפה את ארצות הברית למלחמה לא הייתה העיתונות הצהובה ודעת הקהל שדחפה את הנשיא ויליאם מקינלי לעימות שבו לא רצה, אלא, שארצות הברית הייתה במסלול אימפריאליסטי כבר ממלחמת ארצות הברית–מקסיקו בשנים 1846–1848 והמלחמה בספרד נועדה ליצור בסיסים לאספקת פחם לספינות הצי האמריקני. תימוכין לעמדה זו אפשר למצוא גם בהשתלטות של ארצות הברית על הוואי ביולי 1898 שנעשתה בדרכי שלום ותוך הסכמת השליטים המקומיים. מקינלי שהיה אימפריאליסט עקבי במדיניותו תמך בייעוד הגלוי שהייתה פילוסופיה מדינית בארצות הברית וטענה שארצות הברית נועדה להתרחב.
התחלת המלחמה

ב-15 בפברואר 1898 אירע פיצוץ בספינת הצי האמריקני "מיין" (USS Maine), שעגנה בנמל הוואנה שבקובה. הספינה טבעה במהירות ואיתה קיפחו את חייהם 260 מלחים אמריקנים (מתוך 374 אנשי צוות). העיתונות האמריקנית שהובלה על ידי העיתונים הניו יורקים, טענה שמדובר בחבלה שנעשתה על ידי הספרדים ועודדה את הציבור האמריקני לדרוש ממנהיגיו לצאת למלחמה. סיבת הפיצוץ שנויה במחלוקת עד היום, אולם הסברה שהפיצוץ בוצע על ידי הספרדים נחשבת כבעלת הסבירות הנמוכה ביותר – ככל הנראה הפיצוץ נבע מדליפת גז.
לפני הפיצוץ ב"מיין", הנשיא האמריקני באותה עת - ויליאם מקינלי, לא נטה להיכנס למלחמה כנגד ספרד. אבל, טביעת ה"מיין" ולחץ דעת הקהל אילצו אותו להסכים למהלך. ראש הממשלה הספרדי פרחדס מטאו סגאסטה ניסה למנוע את המלחמה על ידי החזרת הפקידים הספרדיים שהואשמו בחבלה לספרד ועל ידי הצעה לתת אוטונומיה לקובה, אולם צעדיו לא נשאו פרי. ב-11 באפריל ביקש מקינלי את אישור הקונגרס לשלוח כוחות אמריקנים לקובה על מנת לסיים שם את מלחמת האזרחים. ב-19 באפריל העביר הקונגרס האמריקני החלטות האומרות כי קובה היא חופשייה ועצמאית וכי ארצות הברית לא דורשת בה זכויות כלשהן. עוד קבע הקונגרס כי על ספרד להסיג את כוחותיה מקובה ואישרה לנשיא להפעיל כח צבאי במשבר ככל שידרש. ב-25 באפריל הכריז הקונגרס כי בין ארצות הברית ובין ספרד שורר מצב מלחמה. בניגוד לחברי מפלגתו הרפובליקנים, דעתו של מקינלי הייתה כי ברגע שכבר נכנסה ארצות הברית למלחמה, עליה להשיג בסיס צבאי בקובה ושליטה בפיליפינים.
הפיליפינים

הקרב הראשון במלחמה התרחש ב-1 במאי 1898 במפרץ מנילה. הצי האמריקני באוקיינוס השקט בפיקודו של ג'ורג' דיואי הביס את הצי הספרדי בקרב שארך שש שעות בלבד. אף מלח אמריקני לא נפגע בקרב זה. בהמשך תקפו לאומנים פיליפיניים בהנהגת אמיליו אגינלדו את הכוחות הספרדים ברחבי הפיליפינים. כ-15,000 ספרדים נכנעו בפני המורדים המקומיים והוסגרו לצבא האמריקני. אגינלדו והמורדים הפיליפינים התאכזבו מכך שהאמריקנים לא העניקו להם עצמאות והמשיכו לשלוט באיים בדומה לספרדים. כחודש לאחר קרב מפרץ מנילה הכריז אגינלדו על עצמאות באופן חד צדדי ובפברואר 1899 החלה מלחמת ארצות הברית בפיליפינים.
קובה

הפעולה הראשונה בקובה הייתה יצירת בסיס יבשתי בפלישה האמריקנית למפרץ גואנטנמו שבוצעה על ידי הנחתים האמריקנים ב-10 ביוני 1898. הצי האמריקני נתקל בצי הספרדי במפרץ סנטיאגו ב-3 ביולי. התוכנית האמריקנית הייתה להטביע בפתח הנמל ספינה ולגרום ללכידת הצי הספרדי ששהה בנמל. התוכנית נכשלה לאחר שצוות הספינה האמריקנית נשבה. אולם, למרות הכישלון, הצליחו האמריקנים להביס את הספרדים בקרב הימי שהתחולל במפרץ. הם השתלטו על הנמל ובכך מנעו אספקה לכוחות הספרדים באזור סנטיאגו ובמקביל, אפשרו נחיתה מסודרת של כוחות אמריקנים באי.
תאודור רוזוולט הפך לגיבור מלחמה בארצות הברית לאחר שעמד בראש הלוחמים שהסתערו על גבעת סן חואן, בקרב שהתרחש בפאתי סנטיאגו ב-1 ביולי. האמריקנים נעזרו במורדים הקובנים שהונהגו על ידי גנרל קליצ'ו גרסיה. למרות מה שנכתב בעיתונות האמריקנית, דיווחים לא מוטים מראים כי הלחימה לא הייתה כה קשה. ברוב המקרים נכנעו הספרדים ללא קרב והבעיות העיקריות של הצבא האמריקני בלחימה היבשתית היו התמודדות עם החום והמחלות. בתוך כחודש הצליחו האמריקנים להשתלט על כל האי.
פוארטו ריקו

כצעד מכין לפלישה, נשלח בחודש מאי 1898 קצין ארטילריה אמריקני למשימת מודיעין בפוארטו ריקו וסיפק לצבא האמריקני מידע ומפות של בסיסי הצבא הספרדי. ב-10 במאי התקרבו לראשונה ספינות אמריקניות לחופי פוארטו ריקו אך נסוגו לאחר שנורתה לעברם אש על ידי ספינות תותחים ספרדיות. יומיים מאוחר יותר, שייטת של 12 ספינות אמריקניות הפגיזה את סן חואן. ההפגזה, שפגעה בבתים רבים בעיר, גרמה לבהלה בקרב התושבים. ב-25 ביוני הטילו האמריקנים מצור ימי על נמל סן חואן. באמצע חודש יולי, גנרל נלסון מיילס, שהיה מפקד הפלישה לקובה, קיבל הוראה לפלוש לפוארטו ריקו. היציאה למשימה התבצעה ממפרץ גואנטנמו שבקובה, הנמצא כ-800 ק"מ מערבית לפוארטו ריקו. 3,300 חיילים אמריקנים, שהובלו על ידי תשע ספינות הובלה בליווי ספינת מלחמה אחת, נחתו בגואניקה והשתלטו תוך זמן קצר על האי ללא התנגדות ממשית.
סיום המלחמה

אחרי ששני הציים שלה נפגעו קשות, הבינה ספרד כי לא יהיה באפשרותה לתגבר ולתחזק את כוחותיה באוקיינוס השקט ובים הקריבי, ולבסוף פנתה לשלום. הפסקת מעשי האיבה הייתה ב-12 באוגוסט. חוזה השלום הרשמי – חוזה פריז (1898) נחתם ב-10 בדצמבר ואושר בפברואר 1899 על ידי הסנאט האמריקאי.
ארצות הברית השיגה שליטה כמעט בכל מושבותיה של ספרד ובכללן: הפיליפינים, גואם ופוארטו ריקו. לקובה הוענקה לכאורה עצמאות, אך למעשה, הוטלו עליה מגבלות שונות כמו איסור על כריתת בריתות עם מדינות אחרות.
בפיליפינים, שעבורה שילמו האמריקנים לספרדים 20 מיליון דולר, כחלק מחוזה פריז, פרץ מרד כנגד האמריקנים שהתפתח לכדי מלחמה ארוכה ועקובה מדם – מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים.
תוצאות המלחמה

מלחמה שבחלקה נגרמה על ידי רצון הציבור האמריקני לסיים את דיכוי הקובנים על ידי הספרדים, הביאה, בסופו של דבר, לתוצאה של שלושה כיבושים טריטוריאליים על ידי ארצות הברית, רבבות ספרדים וקובנים הרוגים ורבע מיליון תושבי הפיליפינים שנהרגו במלחמה שהתפתחה בעקבותיה. חלפו עוד מספר שנים עד שהקובנים זכו לעצמאותם, שכן הכוחות הצבאיים האמריקנים נשארו באי ושלטו בו. גם לאחר עזיבתם המשיכה ארצות הברית להיות מעורבת בפוליטיקה הקובנית, בעיקר באמצעות האיום המתמיד של התערבות צבאית, בהתאם לתיקון פלאט בחוקה הקובנית שניכפה עליה בידי ארצות הברית.
למלחמת ארצות הברית-ספרד יש חלק משמעותי בהיסטוריה של ארצות הברית והיא מסמנת את עלייתה והופעתה של ארצות הברית כמעצמה עולה, השווה בכוחה לפחות לכל כוח דומה באירופה, ואת תחילתה של ההתפשטות האמריקנית. מאז ובמהלך המאה העשרים לקחה ארצות הברית חלק בסכסוכים שונים ברחבי העולם. בארצות הברית אמנם התפתח ויכוח ציבורי נוקב לגבי מדיניות ההתפשטות האמריקנית הכוללת שליטה במושבות. אולם, בסופו של דבר, למרות האופוזיציה הקולנית, שכללה בין היתר את הסופר מארק טוויין, ניצחונו הסוחף של הנשיא מקינלי בבחירות לנשיאות בשנת 1900 הוכיח את תמיכת הציבור האמריקני במדיניות החדשה.
המלחמה הובילה גם לחיזוק הצבא, שכן, אף שארצות הברית ניצחה במלחמה, היה זה פחות בזכות הצבא האמריקני, שלא היה כל כך חזק ומפותח (יחסית לתקופה), ויותר בזכות חולשת הספרדים ועקשנות הקובנים והפיליפיניים. לכן, אחרי המלחמה, התקבלו בקונגרס מספר החלטות שנועדו לחזק את הצבא, כגון הגדלת מספר החיילים בשירות קבע ל-100,000.
ויליאם רנדולף הרסט קיבל בעקבות המלחמה מעמד של מוסד. הוא הפך למעשה לאיל העיתונות האמיתי הראשון בעולם. עיתוניו הראו יכולת השפעה מכרעת על דעת הקהל בארצות הברית עד כדי דחיפתה למלחמה ובכך הוא נעשה בעל השפעה רבה יותר מרוב הפוליטיקאים. תופעה מעניינת נוספת של המלחמה הייתה השלמה בין הצפון והדרום בארצות הברית. הייתה זו המלחמה הראשונה אחרי סיום מלחמת האזרחים האמריקנית ב-1865. מנהיגי הדרום זכו להכרה וכבוד מחודשים ובמקביל התגברה בצפון ההפרדה בין השחורים ללבנים לפי הדוקטרינה של "שווים אך נפרדים".
בספרד חוללה התבוסה תנועה תרבותית ואינטלקטואלית, שלימים זכתה לכינוי דור 1898, שניסתה להסביר כיצד איבדה ספרד את האימפריה שלה תוך כדי בחינה עצמית נוקבת.
ראו גם

אנדרטת מלחמת ארצות הברית-ספרד
לקריאה נוספת

דייוויד זוק ורובין הייאם, קיצור תולדות המלחמות, הוצאת מערכות, 1981, עמ' 211–214.
חיילי חי"ר ספרדי
רגימנט המתנדבים ה-1 של קנטקי
שרידי ספינת הצי "מיין"
בית נבולסי (יפו)

בית נבולסי, דרך אילת 1 פינת המרד שנת 1962
בית נבולסי עמד ביפו, הדרומי מבין שלושה בניינים בבעלות משפחת נבולסי. על המפות הבריטיות הייתה כתובתו רחוב התחנה. הערבים קראו לרחוב דרך מנשייה, ובפי היהודים הוא נקרא רחוב נווה שלום. המרד 2 פינת רחוב אילת בראשית ימי המדינה וכיום פינת הרחובות המרד - קויפמן בתל אביב-יפו ולמעשה תחם את שדרות ירושלים (יפו) על ידי כיכר.
היסטוריה

בתחילה הבית היה בבעלות משפחת נבולסי משכם שהייתה בעלת נכסים רבים בשטחי ארץ ישראל (הידועים בהם בית נבולסי בכפר יונה ובית נבלוסי בטבריה).
בבית זה שכנו משרדי "הוועד הפועל" של חובבי ציון – שנפתחו על ידי זאב טיומקין בחודש נובמבר 1890, וממנו נוהלו ענייני המושבות היהודיות בארץ ישראל ורכישת הקרקעות. ההחלטות שנתקבלו בין כותלי הבניין הטביעו את חותמן על התפתחות היישוב היהודי בארץ ישראל.
בבניין זה שכן ביתה הראשון של ספריית שער ציון  שנוסדה ב-1886. הספרייה שירתה בנאמנות את תושביה היהודים של יפו, את איכרי המושבות כמו גם את תלמידיה הראשונים של הגימנסיה העברית "הרצליה" ששכנה בקרבת מקום, ונוהלה במשך השנים על ידי אז"ר.
בבניין זה שכן מועדון "ישורון" שהיה בית הקהילה היהודית ביפו ומרכז לפעילים היהודים של הארץ המתפתחת. במועדון זה נתקבלה החלטה להקים את העיר העברית הראשונה. בקית שנת 1906, התאספו כ-120 איש מיהודי יפו. לאותה התכנסות הגיע עקיבא אריה ויס שעלה בחוף יפו באותו הבוקר. ויס נשא דברים בעברית בהם פירט את רעיונו ותוכניתו לבניית עיר עברית עם חשמל, מים ביוב וגנים (חידוש בערי ארץ ישראל של דאז) עיר שבה יחיו חיים עבריים. אחרי שאלות וויכוחים באותה פגישה התקבלה הצעתו ובאותו יום נוסדה האגודה שלימים תקים את "אחוזת בית" אותה שכונה שלימים תשנה את שמה ל'תל אביב' ותתפתח לעיר העברית הגדולה.
בתי נבלוסי נהרסו ב-1983/4 על מנת להרחיב את נתיב התנועה של שדרות ירושלים לכיוון תל אביב (בקטע בו שדרות ירושלים מתחברות לרחוב פרופ' יחזקאל קויפמן), ולהוסיף מסלולי נסיעה שיהפכו את הרחוב לציר תנועה מרכזי מדרום לצפון העיר.
לקריאה נוספת

בית נבולסי
ורד נבון, השדרה - שדרות ירושלים בעיני הצלמים, הוצאת ורד נבון, מהדורה שנייה, אוגוסט 2021, עמ׳ 35-34.
ויאצ'סלב איוואנוב (ספורטאי)

ויאצ'סלב איוואנוב (ברוסית: Вячеслав Иванов;‏ 30 ביולי 1938 –  5 באוגוסט 2024) היה חותר סובייטי. 3 פעמים ברציפות אלוף אולימפי (מלבורן 1956, רומא 1960 וטוקיו 1964) ואלוף עולם (1962).