stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בני טבק
קריירה כמאמן

לאחר פרישתו מונה טבק למאמן נבחרת הנערים של ישראל, ובשנת 1996 הוביל אותה להישג שיא, מדליית ארד באליפות אירופה עד גיל 17, כשבמדי הנבחרת כיכב יוסי בניון.
כשנה לאחר מכן חווה את רגע השפל בקריירה הקצרה שלו כמאמן, כאשר הובס עם קבוצתו, הפועל באר שבע, על ידי קבוצת רודה ההולנדית 10:0 בגביע אופ"א, ונאלץ להתפטר מהקבוצה.
בעונת 2000/2001 העלה את עירוני קריית שמונה לליגה הארצית. בשנת 2004 חזר לקבוצת נעוריו, מכבי תל אביב, ובה שימש כמנהל המקצועי של מחלקת הנוער. ב-2007 מונה טבק למאמן של עירוני רמת השרון, ששיחקה אז במסגרת הליגה הלאומית. באותה שנה עבר טבק שני אירועים מוחיים שמהם יצא בשלום. בשנת 2008 פוטר מתפקידו ברמת השרון. בין 2010 ל-2012 אימן את הפועל הרצליה.
בשנת 2012 מונה למאמן הפועל רמת השרון, והוביל אותה עד לפלייאוף העליון של ליגת העל.
בשנת 2013 מונה למנהל קבוצת הבוגרים של מכבי תל אביב במקום אבנר טוויטו שפוטר. בשנת 2017 הועבר למחלקת הסקאוטינג במועדון בעקבות מינויו של יואב זיו למנהל הקבוצה. ביוני 2019 מונה למאמן הפועל הרצליה מליגה א'. בספטמבר 2019, לאחר 3 מחזורים, פוטר מהקבוצה.
נכון ל-2023 משמש בתור ממנהל טכני בנבחרת ישראל הבוגרת.
חיים אישיים

אביו המנוח דוד טבק היה אלוף ישראל בריצות קצרות, שייצג את ישראל באולימפיאדת הלסינקי (1952). אחותו אתי טבק, היא הייתה בעברה אצנית מצטיינת.
תארים כשחקן

אליפויות: 2
1976/1977, 1978/1979
גביעי מדינה: 3
1976/1977, 1986/1987, 1987/1988
תארים אישיים
מלך השערים של הליגה הלאומית: 1988/1989 (25 שערים)
חבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי: 2009
הערות שוליים

↑  אבי רצון, בני טבק העלה עשן מ"ליברפול", מעריב, 17 במאי 1983
↑  סטלה קורין-ליבר, ‏"זה ישטוף את המדינה", באתר גלובס, 19 בנובמבר 2000
↑  מכבי ת"א: הסתיימה תקופת ההמתנה של בני טבק, באתר הארץ, 14 במאי 2008
↑  איציק גניש ומשה בוקר, טבק היה מעורב בקביעת ההרכב; איל ברקוביץ' יורד לספסל, באתר הארץ, 10 בדצמבר 2005
↑  רותם גרוסמן, בני טבק שוחרר לביתו: "איבדתי את ההכרה כתוצאה מעומס", באתר ynet, 3 במאי 2007
↑  ספורט הארץ, בני טבק מונה למנהל מכבי תל אביב, באתר הארץ, 27 במאי 2013
↑  בני טבק פוטר מהפועל הרצליה, באתר ב-Doublepass ספורט 5, ‏27 בספטמבר 2019
↑  אתי טבק רצה עקבות אבא, מעריב, 18 בדצמבר 1978
ועדת החוקה, חוק ומשפט

| --- | --- |

ישיבת ועדת חוקה, חוק ומשפט בראשות ח"כ יזהר הררי, בשנת 1952 לערך.
 גוף פרלמנטרי:  הכנסת
 ייסוד הוועדה:  1949
 יו"ר:  שמחה רוטמן (הציונות הדתית)
 חברים
 הליכוד: חנוך מילביצקי, אריאל קלנר, טלי גוטליב, עמית הלוי  יש עתיד: קארין אלהרר, יואב סגלוביץ'  המחנה הממלכתי: מתן כהנא  ש"ס: אברהם בצלאל, ארז מלול  יהדות התורה: יעקב אשר   עוצמה יהודית: לימור סון הר מלך  ישראל ביתנו: יוליה מלינובסקי  רע"מ: מנסור עבאס  חד"ש-תע"ל: עופר כסיף  העבודה: גלעד קריב 
 אתר רשמי
ועדת החוקה, חוק ומשפט (או בקיצור ועדת החוקה) של הכנסת היא אחת מוועדות הכנסת הקבועות. הוועדה עוסקת בחוקת המדינה, בחוקי היסוד, בחוקים הרגילים הנוגעים לסדרי המשפט ולשאלות מתחומי המשפט, ובחוקים כגון: בחירות ועוד.
הסיבות להקמת הוועדה

בהחלטת החלוקה של העצרת הכללית של האומות המאוחדות בכ"ט בנובמבר 1947 נאמר: "האספה המכוננת של כל מדינה (היהודית והערבית) תתקין חוקה דמוקרטית למדינתה". במגילת העצמאות נקבע: "אנו קובעים שהחל מרגע סיום המנדט הלילה ועד להקמת השלטונות הנבחרים והסדירים של המדינה בהתאם לחוקה שתקבע על ידי האספה המכוננת הנבחרת, לא יאוחר מ-1 באוקטובר 1948 - תפעל מועצת העם כמועצת מדינה זמנית". אם כן, עצרת האו"ם חייבה כינון חוקה וכל נציגי המפלגות העיקריות חתמו על הכרזת העצמאות שאישרה קביעה זו, ואף קבעה תאריך יעד לכינון החוקה. ברוח דברים אלו הוקמה בסמוך לקום המדינה ועדה לענייני חוקה בראשות ד"ר זרח ורהפטיג. דוד בן-גוריון, אז ראש הממשלה, הכריז כי תפקידה הוא לעבד הצעת חוקה לפרלמנט הבא. אפשר להסיק שהייתה כוונה לחוקק חוקה פורמלית אחרת לא היו מקימים ועדה מיוחדת לשם כך.
רוב חברי הוועדה ראו בשני מסמכים אלה מסמכים המחייבים כינון חוקה באופן מיידי, גם מבחינה משפטית וגם מבחינה מוסרית. עוד הם טענו שמיד לאחר אישור החוקה, על האספה המכוננת להתפזר, כי מטרתה היה לכונן חוקה ורק לאחר מכן תיבחר הכנסת הראשונה.
דעת המיעוט סברה שאין צורך לחייב את האספה המכוננת לכונן חוקה. הם גם קבעו שמועצת המדינה הזמנית תמשיך לכהן לצד האספה המכוננת, קביעה זו זכתה לתמיכת ראש הממשלה דוד בן-גוריון ואף עוגנה בחוק כפקודת המעבר לאספה מכוננת.
כאמור לעיל, לא הייתה תמימות דעים בקשר להכרח המיידי, ולהכרח בכלל בכינון חוקה. בהכללה ניתן לומר, כי תומכי החוקה היו מפלגות ימין, מרכז ושמאל, מפלגות אלו היו מפלגות מיעוט אשר מנהיגיהן היו חסרי אונים מול מפא"י הדומיננטית. כל המפלגות שתמכו בחוקה, למעט המפלגה הפרוגרסיבית, ישבו באופוזיציה. טיעוניהם של התומכים בכינון החוקה נשענו בעיקר על הצורך בהגנה על זכויות הפרט והסדרתם בחוקה.
את המתנגדים לחוקה אפשר לחלק לשלושה סוגים.
המתנגדים לכינון חוקה באופן מיידי. לדעתם, יש צורך לחכות עם כינון החוקה משום שחוקה צריכה להיכתב בסופה של מהפכה כדי להנציח עקרונות מסוימים ומדינת ישראל במצבה היא רק בתחילתה של המהפכה. בנוסף הם טענו, שחוקה אמורה להתבסס על אמונו של העם בה ואנו איננו יודעים עדיין מה דעתם של היהודים העתידים לבוא שכן המדינה הייתה עוד בתקופה של קליטת עלייה נרחבת.
אנשים שחושבים שאפשר להסתפק בחוקי יסוד.
אלה המתנגדים לכינון חוקה באופן עקרוני, אותם אנשים השתייכו ברובם למפלגות הדתיות.
התוצאה של הוויכוח היא, שלמדינת ישראל אין היום חוקה. הדיונים בנושא החוקה הסתיימו בהצעה שהוגשה בפני הכנסת, על ידי חבר הכנסת יזהר הררי.
הסיבות להקמת הוועדה > פשרת הררי

על פי ההצעה, הכנסת הראשונה הטילה על ועדת חוקה, חוק ומשפט להכין הצעת חוקה למדינה, והחוקה תהיה בנויה מפרקים, כך שכל פרק יהווה חוק יסודי בפני עצמו. הפרקים יובאו לאישור בפני הכנסת, וכאשר והוועדה תסיים את עבודתה, כל הפרקים יתאגדו לחוקת המדינה.
ההצעה התקבלה ב-13 ביוני 1950, על ידי חברי הכנסת, והיא ידועה כ"החלטת הררי", אשר קובעת את הדרך לכינון חוקה. מדובר בה במפורש על ועדה שתכין חוקה, ומשמעות הדבר, שגם לאחר הסבת שמה של האספה המכוננת לכנסת הראשונה, היא תמשיך להיות רשות מכוננת. למרות ההחלטה, נותרו שאלות פתוחות לגבי הנושאים בהם יעסקו החוקים היסודיים, האם באמת יש חובה לכונן חוקה? הרי נאמר בה שהכנסת "מטילה" על ועדת חוקה חוק ומשפט להכין חוקה, אך כתוב "במידה שהוועדה תסיים את עבודתה", מכך ניתן להבין, שכינון החוקה אינו מחויב.
לא ברור גם האם חוק יסודי הופך לפרק בחוקה מיד עם חקיקתו, או רק לאחר איגוד כל החוקים לחוקה? וכיצד יאוגדו כל החוקים? האם לאחר חקיקת האחרון שביניהם תהיה התאגדותם לחוקה אוטומטית או שיש צורך בהחלטה טכנית כדי שיהיו לחוקה? ובכלל מהו תוקפה המשפטי של החלטת הררי?
בהמשך להחלטה זו, חוקקה הכנסת שלושה עשר חוקי יסוד כתשתית לחוקת המדינה:
חוק יסוד: הכנסת
חוק יסוד: הממשלה
חוק יסוד: נשיא המדינה
חוק יסוד: מקרקעי ישראל
חוק יסוד: משק המדינה
חוק יסוד: הצבא
חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל
חוק יסוד: השפיטה
חוק יסוד: מבקר המדינה
חוק יסוד: חופש העיסוק
חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו
חוק יסוד: משאל עם
חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי
ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת השש עשרה נטלה על עצמה את המלאכה לבחון את חוקי היסוד שנחקקו עד אז (כלומר, למעט "חוק יסוד: משאל עם" ו"חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי" שעדיין לא נחקקו), להתאים אותם למסמך חוקתי, לצרף הצעות לפרקים החסרים ולאגד את כל אלה למסמך אחד הכולל הצעות לחוקה.
אומודוס

| --- | --- |

אומודוס, אפריל 2018
 מדינה:  קפריסין קפריסין
 מחוז:  לימסול
 ראש העיר:  Michael Evgenios
 שטח:  13.7263 קמ"ר
 גובה:  810 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  322 (2011)
 קואורדינטות:  34°50′54″N 32°48′30″E﻿ / ﻿34.848231°N 32.808419°E﻿ / 34.848231; 32.808419 
 אזור זמן:  UTC+2
 http://www.omodos.org
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קפריסין מוגדלת) ניקוסיה לימסול לרנקה לפקושה פמגוסטה פאפוס קירניה הים התיכוןאומודוס(למפת קפריסין רגילה) ניקוסיה לימסול לרנקה לפקושה פמגוסטה פאפוס קירניה הים התיכוןאומודוס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אומודוס (ביוונית: 'Ομοδος) הוא כפר בקפריסין, במחוז לימסול. הכפר ממוקם בהרי טרודוס ובמרחק 80 קילומטרים מהבירה ניקוסיה.
היסטוריה

אזור הכפר היה מיושב עוד בעת העתיקה, והכפר עצמו הוקם במהלך תקופת שלטונה של האימפריה הביזנטית בקפריסין.
כלכלה

הכפר מהווה אטרקציה תיירותית למטיילים בהרי טרודוס, והתיירות מהווה אחד משני המגזרים הכלכליים המרכזיים בו הכפר מתמחה. ניתן למצוא בכפר מסעדות, טברנות מסורתיות, ושדרות קניות לרווחת התיירים המתארחים בו.
תחום כלכלי נוסף בו הכפר מתמחה הוא יינות. הכפר מייצר טונות של יין מדי שנה ומארח מדי חודש אוגוסט פסטיבל יין.
גלריה

המנזר והרחובות הסמוכים אליו
הכיכר הראשית בכפר אומודוס
דוכן רחוב באומודוס
רחוב טיפוסי באומודוס
קשת אומודוס
מנזר סטאברוס מבחוץ
כנסיית הצלב הקדוש
הערות שוליים

↑  HISTORY, אתר הכפר אומודוס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 91bec8d4-2b95-4568-b0f4-73957d383ab9
מחוז אטיראו

| --- | --- |
סמל הכוחות הצבאייםסמל הכוחות הצבאיים
 מדינה:  קזחסטן קזחסטן
 אקים:  רשימת האקימים (באנגלית)
 נפות במחוז:  7
 ערים במחוז:  2 יישובים במחוז: 10  כפרים במחוז: 188
 בירת המחוז:  אטיראו
 תאריך ייסוד:  15 בינואר 1938 
 שטח:  118,631 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  556,388 (2/1/2013)
  ‑ צפיפות:  4.7 נפש לקמ"ר (2/1/2013)
 קואורדינטות:  47°07′00″N 51°53′00″E﻿ / ﻿47.116666666667°N 51.883333333333°E﻿ / 47.116666666667; 51.883333333333 
 אזור זמן:  UTC +5
 http://atyrau.gov.kz/
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה      (למפת מחוז אטיראו מוגדלת) אטיראו קולסרי מקט רוסיה מערב קזחסטן אקטובה מנגוסטאומחוז אטיראו(למפת מחוז אטיראו רגילה) אטיראו קולסרי מקט רוסיה מערב קזחסטן אקטובה מנגוסטאומחוז אטיראו tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחוז אטיראו (בקזחית: Атырау облысы; ברוסית: Атырауская Область; רשמי: גור'יב), הוא אחד ממחוזות קזחסטן. המחוז ממוקם במערב המדינה, ובצפון - מזרח הים הכספי. עיר הבירה של המחוז נקראת אטיראו, עם אוכלוסייה של 142,500 איש. במחוז כולו יש 556,388 איש, מתוכם 80% קזחים.
היסטוריה

השפלה הטוראנית (אנ') הייתה המולדת המרכזית של ששולת "האן" של סוף העת העתיקה.
גאוגרפיה

עם שטח של 118,631 קמ"ר, מחוז אטיראו הוא המחוז השני הקטן ביותר בקזחסטן (הקטן ביותר הוא מחוז טורקיסטן (אנ')). המחוז גובל ברוסיה (מחוז אסטרחן) במערב, במחוז אקטובה במזרח, במחוז מנגוסטאו (אנ') בדרום, ובמחוז מערב קזחסטן בצפון. נהר אורל הוא הגבול בין אסיה לאירופה וזורם מכיוון רוסיה אל הים הכספי דרך המחוז; מה שאומר שמערב המחוז הוא באירופה.
חלק גדול מהמחוז נמצא באזור עשיר בנפט. רוב בארות הנפט נקדחים בשדה טנגיז (אנ') ובשדה קשגן (אנ'). צינור נפט עובר ממחוז אטיראו אל העיר סמרה ברוסיה, ומצטרף למערכת צינורות הנפט של רוסיה. צינור נפט אחר עובר משדה טנגיז אל הנמל הרוסי נובורוסיסק.
דמוגרפיה

נכון לשנת 2020, במחוז אטיראו יש אוכלוסייה של 645,280.
דמוגרפיה > קבוצות אתניות

| קבוצה אתנית | אחוזים במחוז אטיראו |
| --- | --- |
קזחים: 92.72%
רוסים: 5.14%
אחרים: 2.14%
חלוקה מנהלית

המחוז מחולק ל-7 נפות (ולעיר אטיראו):
אינדר - עם מרכז מנהלי בעיר אינדרבור.
איסטאי - המרכז המנהלי נמצא בעיר אקיסטאו.
קורמנגזי - המרכז המנהלי נמצא בעיר גניושקינו.
קזילקוגין - המרכז המנהלי נמצא בעיר מיאלי.
מקט - המרכז המנהלי נמצא בעיר מקט.
מקמבט - המרכז המנהלי נמצא בעיר מקמבט.
ז'יליוי - המרכז המנהלי נמצא בעיר קולסרי.
לקריאה נוספת

נשיונל ג'יאוגרפיק:האטלס של העולם, מהדורה שמינית
הערות שוליים

↑  http://www.stat.kz/digital/naselsenie/2012/2013/март/01_2012_Э-14-05-М.xls
1 2  https://www.stat.gov.kz/api/getFile/?docId=ESTAT355258
↑  Аппарат акима Жылыойского района, archive.is, ‏2012-12-19
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7517728-6  MusicBrainz: 7a7440f0-b250-4849-bd9e-395a507cdc97  VIAF: 240120660   WorldCat (עם VIAF): 240120660
ג'ון מילר (מושל מיזורי)

ג'ון מילר (באנגלית: John Miller; 25 בנובמבר 1781 –  18 במרץ 1846) היה פוליטיקאי ומוציא לאור אמריקאי שכיהן כמושל הרביעי של מדינת מיזורי בין השנים 1826–1832 וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הכללי של מיזורי בשנים 1837–1843.
ראשית חייו

ג'ון מילר נולד ב-25 בנובמבר 1781 ליד מרטינסבורג שבווירג'יניה (בהווה בווירג'יניה המערבית). מעט מאוד ידוע על נעוריו או על הרקע המשפחתי שלו. בשנת 1803 עבר לאוהיו והחל את דרכו בענף העיתונות, כאשר שימש כמוציא לאור של העיתון "Western Herald". מאוחר יותר מכר את חלקו בעיתון לעיתונאי ג'יימס וילסון, סבו של וודרו וילסון – לימים נשיא ארצות הברית. הוא גם היה מעורב בפוליטיקה המוקדמת של אוהיו דרך פעילותו העיתונאית, וכן היה פעיל במיליציה המדינתית. בזכות השפעתו הפוליטית מונה מילר לבריגדיר גנרל במיליציה של אוהיו.
שירותו הצבאי

במרץ 1812, תחת ענני המלחמה מול האימפריה הבריטית, התגייס ג'ון מילר לצבא ארצות הברית. דרגתו ירדה ללוטננט קולונל, והוא שובץ תחילה לרגימנט הרגלים ה-17. ביולי 1812 קודם לדרגת קולונל ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-19. כמפקד הרגימנט, הצטיין מילר באחד הקרבות הגדולים בגבול המערבי של המלחמה – מצור פורט מיגס (אנ'). הצבא הבריטי ובעלי בריתם הילידים צרו על המבצר, ובעקבות זאת הורה הגנרל (ולימים נשיא ארצות הברית) ויליאם הנרי הריסון לכוחותיו מתוך המבצר לפשוט על עמדות הארטילריה הבריטיות בגדה הדרומית של נהר המיאמי.
ב-13 במאי 1813 הוביל מילר כוח צבאי בן 350 חיילים ומתנדבים בפשיטה על סוללת התותחים. חייליו הצליחו להשתלט על הסוללה ולגרום לאויב להימלט בבלבול. הכוח שבה 41 בריטים והשבית את התותחים. עם זאת, הבריטים והילידים בהובלת קפטן ריצ'רד בולוק התארגנו מחדש ותקפו את כוחו של מילר. לאחר קרב קשה נסוגו חייליו בחזרה למבצר עם אבדות כבדות. למרות זאת, פעולתו של מילר הסיחה את דעת האויב מספיק זמן כדי לאפשר לכוחות התגבורת האמריקאים להגיע ולחזק את חיל המצב.
שאר המלחמה עברה על מילר ללא אירועים משמעותיים, למעט מספר היתקלויות קטנות עם לוחמים ילידים. בחודשים האחרונים של המלחמה פיקד על כלל החזית הצפונית של המלחמה.
בשוך הקרבות המשיך מילר את שירותו הצבאי ושובץ לפורט בלפונטיין שבטריטוריית מיזורי. בקיץ 1815 פיקד על הכוחות הצבאיים שסיפקו אבטחה למפגש גדול של שבטים ילידיים עם נציגי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית, שבו נחתמו אמנות פורטייג' דה סו (אנ'). הוא שירת בצבא עוד שלוש שנים לאחר האירוע והתפטר מתפקידו ב-1818.
קריירה פוליטית

באמצעות קשריו הפוליטיים הצליח מילר להתמנות לרשם משרד הקרקעות הכללי של מחוז הווארד בפרנקלין שבמיזורי בשנת 1818. באותה תקופה הייתה פרנקלין עיירת נהר משגשגת ומוקד מרכזי של הפוליטיקה במיזורי. מילר החזיק בתפקיד הרשם עד 1825, ובמהלך תקופה זו התיידד עם קבוצה של אישי ציבור שלימים יכונו "הקליקה המרכזית" וישלטו בפוליטיקה הדמוקרטית של מיזורי עד שנות ה-40 של המאה ה-19. תחילה היה מילר חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, אך בהמשך הוא וחבריו הפכו לתומכים נלהבים של הדמוקרטים הג'קסונים בהנהגת הסנאטור תומאס הארט בנטון.
הערות שוליים

| מושלי מיזורי מיזורי |
| --- | --- | --- |
| מושלי טריטוריית מיזורי | ג'יימס וילקינסון • מריווד'ר לואיס • בנג'מין הווארד • ויליאם קלארק |  |
| מושלי מדינת מיזורי | אלכסנדר מקניר • פרדריק בייטס • אברהם ויליאמס • ג'ון מילר • דניאל דנקלין • לילברן בוגס • תומאס ריינולדס • מרדית' מילס מרמדיוק • ג'ון אדוארדס • אוסטין קינג • סטרלינג פרייס • טראסטן פולק • הנקוק לי ג'קסון • רוברט מרסלוס סטיוארט • קלייבורן פוקס ג'קסון • המילטון רוואן גאמבל • וילארד פ. הול • תומאס קלמנט פלטשר • ג'וזף מקלרג • בנג'מין בראון • סילאס וודסון • צ'ארלס הנרי הרדין • ג'ון פלפס • תומאס תאודור קריטנדן • ג'ון מרמדיוק • אלברט מורהאוס • דייוויד פרנסיס • ויליאם ג'ואל סטון • לורנס סטיבנס • אלכסנדר דוקרי • ג'וזף פולק • הרברט האדלי • אליוט וולפולק מייג'ור • פרדריק גרדנר • ארתור הייד • סם ארון בייקר • הנרי קאולפילד • גאין ברספילד פארק • לויד סטארק • פורסט דונל • פיל דונלי • פורסט סמית' • פיל דונלי ג'יימס בלייר • ג'ון דלטון • וורן הרנס • קיט בונד • ג'וזף טיסדייל • קיט בונד • ג'ון אשקרופט • מל קרנהאן • רוג'ר וילסון • בוב הולדן • מאט בלאנט • ג'יי ניקסון • אריק גרייטנס • מייק פרסון • מייק קיהו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1201332869  ISNI: 0000 0000 5274 3325  LCCN: nr93046096  US Congress: M000735  VIAF: 26942345   WorldCat (עם VIAF): 26942345
פרגרין טוק

| --- | --- |

ציור של פרגרין טוק שצויר על ידי מעריץ
 סוג:  גיבור ודמות משנה
 שם ספר:  שר הטבעות
 הופעה ראשונה:  שר הטבעות - אחוות הטבעת
 הופעה אחרונה:  שר הטבעות - שיבת המלך
 יוצרים:  ג'ון רונלד רעואל טולקין
 גילום הדמות:  בילי בויד 
 מידע
 שם אמיתי:  פרגרין הראשון
 כינויים:  פיפ או פיפין
 סטטוס:  חי
 גזע:  הוביט
 מין:  זכר
 מקצוע:  אביר של מינאס טירית
 נטייה:  טוב
 מומחיות:  לחימה
 כוחות:  גבוה יחסית להוביט
 סגנון לחימה:  שולט בחרב ופגיון
 אזרחות:  הפלך
 דמויות קשורות
 משפחה:  אב: פלדין טוק
 חברים:  אראגורן, לגולאס, פרודו בגינס, מריאדוק ברנדיבאק, סמוויז גמג'י, גנדלף, בילבו בגינס, פטי השמן, ברגונד, בורומיר, זקנעץ
 אויבים:  אורקים, נזגול, עכבישי ענק וטרולים
 
פרגרין טוק (באנגלית: Peregrin Took), המכונה פיפין (Pipin) הוא דמות בדיונית מהספר שר הטבעות, שנמנה עם אחד מתשעת חברי "אחוות הטבעת", אשר תפקידם ללוות את פרודו בגינס, נושא הטבעת, במסעו המסוכן לעבר חבל ארץ מורדור המצוי בשליטתו של השליט הרשע סאורון, כדי להביא להשמדתה של הטבעת והשפעתה ההרסנית. הוא מאופיין, יחד עם שותפו הקבוע מריאדוק ברנדיבאק (מרי), כהוביט נלהב ואמיץ, השניים נוטים להסתבך עקב חוסר שליטה עצמית ונטייה לפעול בצורה נמהרת.
פרגרין בעולמו של טולקין

פרגרין טוק, הוא הוביט מן הפלך. פרגרין נולד בפלך. פרגרין התנדב ללוות את ההוביט פרודו בגינס במסעו להשמיד את הטבעת האחת. יחד איתו מלווים את פרודו גנדלף, סאם גמג'י, מריאדוק ברנדיבאק, אראגורן, בורומיר, לגולאס וגימלי. טולקין כתב פיפין בכל הפעמים שהתייחס אליו בסיפור, אך הזכיר כמה פעמים את השם פרגרין.
ביוגרפיה > אחוות הטבעת

לאחר הופעתו של גנדלף ומציאת הטבעת בידיו של בילבו בגינס, דודו של פרודו, מורה גנדלף לפרודו לשאת את הטבעת בדחיפות לעירו של אלרונד - ריוונדל. פיפין, יחד עם מרי (מריאדוק ברנדיבאק) וסאם גאמג'י מצטרפים לפרודו למסע להביא את הטבעת לריוונדל. הם הולכים מן הפלך לריוונדל ובדרכם פוגשים את אראגורן בן ארתורן, הנודע גם בשם הפסען, בברי (עיירה מיושבת ליד הפלך) והוא מלווה אותם עד לריוונדל. בריוונדל פיפין משתתף במועצה הלבנה, בה נעשים הדיונים כיצד יש לפעול מרגע התגלות הטבעת. פיפין מבין במהלך הדיונים שהוא ומרי חוזרים לפלך ולא מלווים את פרודו בהמשך המסע. פיפין ומרי מתחילים להתווכח עם אלרונד, מוביל המועצה ומנהיג האלפים, וגנדלף בא לעזרתם ומצליח לשכנע את אלרונד לשלוח גם את מרי ופיפין למסע, בטענה שחברות חזקה יכלה להושיע פעמים רבות. כך מוסכם שיחד עם שאר האחווה פיפין ומרי יוצאים למסע. האחווה הולכת מריוונדל למכרות מוריה, ארץ הגמדים לשעבר (עד שכוחות הרוע של סאורון פרצו שם וכילו את כל החיים), שם גנדלף נופל תוך כדי הגנה על שאר חברי האחווה, לות'לורין, אדורס שם מתפצלת החבורה.
ביוגרפיה > שני הצריחים

פיפין ומרי נלקחים בשבי על ידי אורקים מהאורוק הי ולוגברוז. חבורת פרשים מרוהן, עיר של בני אדם, תוקפת את האורקים ומרי ופיפין מצליחים לברוח. הם נפגשים עם זקנעץ, מנהיגם של עצים חיים הנקראים עצנים. יחד איתו, הם אוספים את העצנים וההואורנים לתקיפת איסנגארד, מקום מושבו של סארומן, המכשף שבעבר היה עמיתו של גנדלף, אולם מתברר שהוא עבר לצדו של סאורון הרשע, ומסייע לו בייצור האורוק היי. לאחר ההתקפה שמצליחה, מחכים מרי ופיפין לאראגורן, גנדלף, גימלי, לגולאס, אואמר, תיאודן, ופרשי רוהן (גם הם תקפו את לוחמי איסנגרד). כאשר הם מגיעים הם הולכים לצריחו של סרומן. יד ימינו של סרומן, לשון נחש, זורק את אבן הניבוי, הפלנטיר, ופיפין תופס אותה ומביאה לגנדלף. החבורה יוצאת יחד מאיסנגארד לכיוון מורדור. כשהם יוצאים פיפין מתפתה להביט לתוך הפלנטיר, למרות איסור מפורש מגנדלף. הוא גונב את הפלנטיר מידי גנדלף הישן ומסתכל בו. כאשר הוא מסתכל בו הוא רואה שליח מורדור ומתעלף. גנדלף וארגורן מגלים בבוקר על שקרה. לאחר מכן הם מחליטים להתפצל.
ביוגרפיה > שיבת המלך

גנדלף ופיפין מגיעים למינאס טירית. פיפין נהפך לאביר של מינאס טירית על ידי העוצר דנתור. צבאות סאורון תוקפים את גונדור והשר דנתור משתגע ומחליט להתאבד ולהרוג את פרמיר בנו שנפצע ונמצא בתרדמת. פיפין קורא לגנדלף שעסוק בקרב מול שר הנזגול, וככה פיפין מציל את פרמיר ממוות. כאשר פרודו משליך את הטבעת להר הגזירה, פיפין טס יחד עם גנדלף להביא את פרודו וסם למינאס טירית. לאחר משתה הם חוזרים לפלך שבו ארבעת ההוביטים מקוממים את שאר ההוביטים נגד שליטתו של סרומן. לאחר המלחמה בכוחות סרומן שמותיהם של מרי ופיפין היו הראשונים בכל רשימות הלוחמים בקרב. בשנת 64 לעידן הרביעי, חזר לממלכה המאוחדת עם ידידו מריאדוק ברנדיבאק. השניים נפטרו בגונדור מספר שנים מאוחר יותר, ונקברו בקברי המלכים של גונדור במינאס טירית. לאחר מותו של המלך אראגורן בשנת 120 לעידן הרביעי קברם הועבר לידו.
ראו גם

שר הטבעות - דמויות
הלמוט שוורץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 באוגוסט 1943 (בן 81) Nickenich, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  האוניברסיטה הטכנית של ברלין 
 מעסיק:  האוניברסיטה הטכנית של ברלין 
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (2012)  מדליית שרדינגר (2015)  דוקטור לשם כבוד מהטכניון - מכון טכנולוגי לישראל (2000)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אינסברוק (2006)  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1992)  כוכב זהב וכסף של מסדר השמש העולה (2018)  דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן למדע (2008)  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הלאומית של קורדובה (2017)  ENI award (2015)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סופיה (2012)  מדליית ליכטנברג (2012)  דוקטור לשם כבוד מהמכון הטכנולוגי של ציריך (2010)  מדליית פרלוג (2000)  פרס לייבניץ (1990)  פרס אוטו בייר (1989)  פרס אוטו האן לכימיה ופיזיקה (2003)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (2012)  מדליית ליביג (1998)  פרס המחקר של מקס פלנק (1991)  פרס המדע על שם קלונג-וילהלמי (1980)  פרס קרל ציגלר (2015)  מדליית בלז פסקל (2011) 
 אתר רשמי
 
הלמוט שוורץ (בגרמנית: Helmut F. Schwarz, נולד ב-6 באוגוסט 1943) הוא כימאי אורגני גרמני. מאז 1978 הוא מכהן כפרופסור לכימיה באוניברסיטה הטכנית של ברלין. בשנת 2018 נבחר כחבר זר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
קריירה

הלמוט שוורץ למד תחילה להיות טכנאי כימיה, ולאחר מכן למד כימיה באוניברסיטה הטכנית של ברלין. הוא השלים את לימודיו בשנת 1971, קיבל תואר דוקטור בשנת 1972 והשלים הביליטציה בשנת 1974 בהנחיית פרדיננד בוהלמן. לאחר מכן ביצע מחקר פוסט-דוקטורט בהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ובבריטניה. בשנת 1978 מונה לפרופסור באוניברסיטה הטכנית של ברלין.
מחקריו של שוורץ עוסקים בכימיה של תגובות כימיות, ובפרט בכימיה של פאזה גזית של יונים ומולקולות אורגניות רדיקליות. כמו כן, הוא פועל לשיפור יכולות הניתוח של ספקטרומטריית מסות.
שוורץ כיהן כנשיא קרן אלכסנדר פון הומבולדט בין השנים 2008–2018. בין השנים 2010–2015 כיהן כנשיא האקדמיה הלאומית למדעים לאופולדינה והוא חבר ב-acatech.
פרסים וחברויות

שוורץ היה עורך International Journal of Mass Spectrometry בשנים 1983–2010, ובין השנים 1990–1994 היה עורך Chemische Berichte. הוא היה חבר מערכת של Mass Spectrometry Reviews בשנים 1990–2003, של Helvetica Chimica Acta בשנים 1990–2002, ושל Journal of the American Chemical Society בשנים 2007–2015.
הוא חבר באגודות הבאות:
האקדמיה הלאומית למדעים (מאז 2018)
האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים (מאז 2012)
האקדמיה האסטונית למדעים (מאז 2002)
אקדמיה אירופה (מאז 1997)
אקדמיית גטינגן למדעים ומדעי הרוח (מאז 1997)
האקדמיה למדעים ומדעי הרוח ברלין-ברנדנבורג (מאז 1992)
האקדמיה הלאומית הגרמנית למדעים לאופולדינה (מאז 1992)
האקדמיה למדעים ללא מטרות רווח בארפורט (מאז 1991)
הוא זכה במספר רב של פרסים והצטיינות, וביניהם:
פרס וולף בכימיה (2025)
מסדר השמש העולה, כוכב הזהב והכסף (2018)
פרס ENI (שנת 2015)
פרס קארל זיגלר (2015)
מדליית שרדינגר מהאיגוד העולמי של כימאים תאורטיים וחישוביים (WATOC, 2015)
מדליית ליכטנברג (2012)
מסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (2012)
מדליית ארווין שרדינגר (2008)
פרס אוטו האן (2003)
מדליית Prelog, ב-ETH ציריך (2000)
מדליית ליביג (1998)
Max-Planck-Forschungspris (1991, עם חוה ליפשיץ)
פרס גוטפריד וילהלם לייבניץ (1990)
פרס אוטו באייר (1989)
פרס Otto-Klung-Weberbank-Preis (שנת 1980)
חיים אישיים

באפריל 2023 שוורץ היה אחד מ-22 האורחים האישיים בטקס שבו הוענק לקנצלרית גרמניה לשעבר, אנגלה מרקל, עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה על הישגיה המיוחדים, על ידי נשיא גרמניה, פרנק-ולטר שטיינמאייר, בארמון בלוו בברלין.
הערות שוליים

↑  "Former Presidents". קרן אלכסנדר פון הומבולדט. נבדק ב-2021-12-14.
↑  "Helmut Schwarz". National Academy of Sciences. נבדק ב-2021-12-14.
↑  "Helmut F. Schwarz". American Academy of Arts and Sciences. נבדק ב-2021-12-14.
↑  "Helmut Schwarz". Academia Europaea. נבדק ב-2021-12-14.
↑  "Helmut Schwarz". Berlin-Brandenburg Academy of Sciences and Humanities. נבדק ב-2021-12-14.
↑  "Helmut Schwarz". German Academy of Sciences Leopoldina. נבדק ב-2021-12-14.
↑  "2018 Autumn Conferment of Decoration on Foreign Nationals" (PDF). Ministry of Foreign Affairs of Japan. נבדק ב-2021-12-14.
↑  "Karl Ziegler Foundation". German Chemical Society. נבדק ב-2021-12-14.
↑  "WATOC Schrödinger medal". World Association of Theoretical and Computational Chemists. נבדק ב-2021-12-14.
↑  "Bekanntgabe der Verleihungen vom 1. Februar 2012" (בגרמנית). Bundespräsidialamt. נבדק ב-2021-12-14.
↑  "Liebig commemorative coin". German Chemical Society. נבדק ב-2021-12-14.
↑  "Gottfried Wilhelm Leibniz Prize". German Research Foundation (DFG). נבדק ב-2021-12-14.
↑  מירים רתיה (17 באפריל 2023), Ohne Merz, aber mit Klinsmann: Das ist die Gästeliste für Angela Merkels Ordensverleihung, דר טאגסשפיגל.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 133953742  ORCID: 0000-0002-3369-7997  S2AuthorId: 143965480  VIAF: 20889261   WorldCat (עם VIAF): 20889261