stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנפילה
הפקה > בחירת הצוות

אוליבר הירשביגל הרהר זמן רב בטרם נענה בחיוב לבימוי הסרט. לדבריו, הסכים לביים את הסרט משום שפרק זה בהיסטוריה העסיק אותו עוד מילדותו ושבתור גרמני "היה אסור לו להתחמק" וכן ראה בהצעה תפקיד היסטורי בתור גרמני שמעבד נושא זה.
ברונו גנץ נענה בשאפתנות מיד לאחר שהוצע לו התפקיד, אך עם השיקולים המוסריים התמודד מאוחר יותר. לבטיו בגילום הדמות לא נבעו רק מהקושי לגלם את הפיהרר הנאצי, אלא גם מהחשש שמא יזוהה עם דמותו לתמיד. בנוסף, ערך השחקן מחקר של ארבעה חודשים בהכנתו לתפקיד, בין היתר באמצעות קריאה של למעלה מ-40 ספרים העוסקים בנושא, האזנה לשיחות פרטיות של היטלר שהוקלטו על מנת לחקות את קולו כראוי, בדגש על מבטא אוסטרי מדויק. גנץ הוא אחד השחקנים האירופאיים המוערכים ביותר מאז שנות ה-70, ששיחק מספר רב של פעמים בסרטיהם של במאי קולנוע מוערכים גם הם, בהם וים ונדרס, ורנר הרצוג, אריק רוהמר, פטר הנדקה, ג'ונתן דמי ועוד.
אלכסנדה מריה לרה, המגלמת את מזכירתו של היטלר יונגה, סיפרה כי קראה את ספרה וצפתה בסרטה התיעודי עוד לפני שידעה שתגלם את דמותה. לרה טוענת כי יונגה הייתה פשוט נערה צעירה ותמימה אך היא תשתדל שלא לגלם אותה בתמימות יתרה, למרות שהיא מזדהה עמה. היא משווה את היטלר לכוכב פופ שעבור יונגה עבודה זו הייתה מיוחדת מאוד כאשר הותר לה לעבוד אצלו, ושמנגד עבודתה החדירה בה פחד שאילץ אותה להכפיף את עצמה אליו.
קורינה הארפוש ביקשה לגלם את דמותה של מגדה גבלס מהירשביגל לפני שהתחוור לה למה ובשל מה היא מעוניינת לגלם אותה. לטענתה, דמותה של גבלס היא התפקיד הנשי המעניין ביותר בסרט משום שניתן לראות שגם במערכות קיצוניות כמו זו, אהבת אם או יצר הגנה מקבלים אצלה ביטוי הפוך (על פי המסופר בסרט, גבלס רצחה את ילדיה; במציאות הדעות חלוקות האם היא רצחה אותם בעצמה או שמא לודוויג שטומפפגר הרגם). לדעתה של הארפוש, גבלס רצחה את ילדיה משום שהיא רצתה להגן עליהם מעולם שאיננו נאצי.
הפקה > צילום

הסרט צולם בתאריכים 12 באוגוסט – 15 בנובמבר 2003.
צוות ההפקה בחן ערים שונות לצילום הסרט, שצולם בחלקו בסנקט פטרבורג (עיר שאזורים רבים בה נבנו על ידי אדריכלים גרמנים) שברוסיה – שם הם מצאו את המוטיבים המתאימים לאווירתו. צילום הסרט בסנקט פטרבורג היה גם סמלי, לאור ההיסטוריה המורכבת של שני העמים. ב-24 בינואר 1924, שלושה ימים לאחר מותו של לנין, קיבלה העיר את השם לנינגרד לכבודו (ראו גם: המצור על לנינגרד). המצור נמשך גם במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי כוחות הוורמאכט של גרמניה הנאצית, מ-8 בספטמבר 1941 עד ל-27 בינואר 1944, לאורך 29 חודשים רצופים. במהלך המצור ידעה העיר רעב כבד, שהוביל למותם של מאות אלפי בני אדם. מנהלת ההפקה כריסטינֵה רוֹתֶה ציינה כי היא חושבת שנפלא שהסרט צולם דווקא שם ושניתן לעשות סרט על אותה תקופה בעיר זו, זה לצד זה.
הירשביגל עשה מאמץ לשחזר במדויק את המראה והאווירה של הפיהררבונקר באמצעות עדויות, זיכרונות הניצולים ומקורות היסטוריים אחרים.
האתגר החשוב ביותר ביצירת הסרט, לדברי צוות ההפקה, היה להשרות אותנטיות בקרב הצופים ועל כן חלקים נוספים מהסרט צולמו גם בעיר הגרמנית מינכן, בירת מדינת בוואריה וכן באוסטריה ובאיטליה.
קבלת הסרט

בעוד שנושא הרייך השלישי עדיין רגיש בקרב גרמנים רבים, גם 65 שנים לאחר מלחמת העולם השנייה, הסרט שבר טאבו בגרמניה ביחס לתיאור היטלר בתור דמות מרכזית המגולמת על ידי שחקן גרמני.
קבלת הסרט > הצלחה

הקרנת הבכורה של הסרט נערכה ב-16 בספטמבר 2004 בגרמניה. על פי אתר האינטרנט Box Office Mojo העוקב בהכנסותיהם של סרטי קולנוע, עם תקציב של כ-25 מיליון דולר, הכניס הסרט למעלה מ-92 מיליון דולר, כ-6% מתוכם בגרמניה. בסרט צפו כ-4.5 מיליון גרמנים.
הסרט הוא אחת ההפקות הגרמניות המוצלחות ביותר בחו"ל, שזכה להצלחה בינלאומית במספר רב של מדינות, בעיקר בארצות הברית.
קבלת הסרט > דבר המבקרים

אתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes דיווח כי 91% מהביקורות שניתנו לסרט היו חיוביות ושניקודו הממוצע עמד על 8 מתוך 10. באתר גם נכתב שהקונצנזוס בקרב המבקרים הוא ש"הנפילה הוא חשבון מאיר, מתחשב ומפורט של ימיו האחרונים של היטלר". באתר Metacritic, בו הניקוד הוא מתוך מאה והביקורות בו לקוחות מהעיתונות המודפסת, קיבל הסרט 82 נקודות בהתבסס על 35 ביקורות.
יציאתו הצפויה לאקרנים של הסרט בשנת 2004 עוררה דיון בקרב מגזיני ועיתוני קולנוע גרמנים. העיתון הצהוב "Bild" שאל: "המותר לנו להציג את המפלצת כאדם?"
החשש מתיאורו של היטלר בסרט הוביל את מבקר הקולנוע דייוויד דנבי בעיתון ניו יורקר לציין:
כחתיכת משחק, עבודתו של גנץ איננה רק מדהימה, היא גם למעשה מרגשת. אך יש לי ספקות לגבי דרכו הווירטואוזית שכבר הוכנסה לשימוש. באמצעות הדגשת התבוסה המכאיבה של היטלר גנץ הפך את הדיקטטור לאנושי בצורה שמתקבלת על הדעת. בתור ביוגרפיה, ההישג (אם זה הביטוי הנכון) [...] להתעקש כי המפלצת לא הייתה תמיד מפלצתית – שהוא היה אדיב כלפי בשלניו ומזכירותיו הצעירות, אהב את כלבת הרועה שלו, בלונדי, והיה מוקף בידי כפופים נאמנים. הבנו את הנקודה: היטלר לא היה ישות על-טבעית; הוא היה חרס המשותף בחזקת התשוקה של חסידיו. אך האם זו תשובה מספקת למה שהיטלר עשה בפועל?
מאידך, מבקר הקולנוע אדם קלין אורון באתר "עין הדג" משבח את גילום דמותו של היטלר:
ברונו גנץ נותן את אחת מתצוגות המשחק המרשימות ביותר שנראו. הוא יוצר דמות, שלמרות שהיא נשארת אניגמטית, עדיין אמינה, מלאה, ומרתקת. בניגוד לטענות שהועלו נגד הסרט, היטלר של גנץ אינו מעורר אמפטיה כלל, אך הוא אנושי בכל זיף משפמו ובכל מבט שהוא זורק מעיניו, שלרוב הן מושפלות.
קבלת הסרט > בישראל

מצד המפיצים נבע חשש מהקרנת הסרט בישראל בשל השאלה המוסרית, ועל כן הוא הוצג תחילה במספר "הקרנות ניסיון" ברשת בתי הקולנוע "לב" בהן נערכה הצבעה האם להקרינו בארץ.
נורית שני, בעלת הרשת, התייחסה לפרשה זו:
רגישות הנושא בישראל ידועה לכל, ולפני שהחלטנו סופית לצאת עם הסרט, ביקשתי לשמוע את חוות דעתו של הקהל הנייטרלי, ועל כן ערכנו את ההצבעה בקרב המנויים שלנו. התוצאות היו חד משמעיות. 91% מקרב צופי הסרט חשבו שיש מקום להקרינו בישראל, ורק 9% התנגדו. אמנם ציפיתי לרוב בעד הקרנת הסרט, אבל הרוב הגדול הפתיע גם אותי. אני יודעת שעדיין ישנם רבים שיהיה להם קשה לראות את היטלר בצלם אנוש, אבל אחרי הכול הסרט ראוי וזה יהיה לא הוגן למנוע אותו מקהל סקרן, מתעניין, שמוכן להתמודד עם הנושא הכואב בדרכו שלו."
פרודיות על הסרט ("היטלר מתעצבן")

סצנה אחת בסרט, בה היטלר נתקף בהתקף זעם כשהוא מבין שהמלחמה אבודה, הפכה, תחת השם "היטלר מתעצבן", לתופעת אינטרנט כאשר אלפי גולשים הפכו אותה לפרודיות כשהצמידו לה כתוביות היתוליות המקשרות אותה לאירועים ומצבים בני זמננו, והעלו את הסרטונים לאתרי שיתוף וידאו כגון YouTube.
התופעה התפשטה בכל העולם, וגם בישראל נעשו מספר פרודיות לסצנה בהן היטלר מתייחס, כביכול, לאירועים ומצבים בחיים בישראל (בעיית החנייה בתל אביב, הדוחק באתר החרמון, הופעה אופיינית של שלמה ארצי, ועוד).
במאי הסרט הירשביגל שיבח את הפרודיות בראיון שנתן למגזין "ניו יורק" משנת 2010, אמר שרבות מהן היו מצחיקות וכי הן היוו שלוחה הולמת של מטרת הסרט: "המטרה של הסרט הייתה לבעוט את האנשים הנוראיים האלה מכס המלכות שעשה אותם שדים, מה שהופך אותם לריאלים ואת פעולותיהם למציאות. אני חושב שזה הוגן אם זה כעת נלקח כחלק מההיסטוריה שלנו, ונעשה בו שימוש למטרות רוחם של האנשים".
מפיצת הסרט, Constantin Films, הגישה בקשה ל-YouTube להוריד מהאתר את כל אותן פרודיות בשל הפרת זכויות יוצרים, לטענתה.
ראו גם

הסוף. התרסה וחורבן בגרמניה של היטלר 1944–1945
לקריאה נוספת

יואכים פסט, בתוך הבונקר של היטלר - 14 הימים האחרונים, תרגום: חנן אלשטיין, הוצאת אחוזת בית, 2006
Traudl Junge, Melissa Müller: Bis zur letzten Stunde – Hitlers Sekretärin erzählt ihr Leben, List-Verlag, 2004, ISBN 3548604706
הערות שוליים

1 2  אורי קליין, החומר שממנו עשויה השנאה, באתר הארץ, 20 במאי 2005
↑  דיבר, קריזיה ומוס סטפן, "Desperately seeking Adolf", באתר הגרדיאן, 25 במרץ 2003
↑  Untergang, Der (2004), in: IMDb – Earth’s Biggest Movie Database, online abrufbar über imdb.com
↑  "הנפילה" באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes
↑  "הנפילה" באתר Metacritic
↑  מרב יודילוביץ', הצופים יחליטו אם הסרט על היטלר יוקרן בארץ, באתר ynet, 28 במרץ 2005
↑  הסרט "הנפילה" יוקרן בישראל, באתר ynet, 12 באפריל 2005
↑  BBC: The rise, rise and rise of the Downfall Hitler parody
↑  אמה רוזנבאום, "The Director of Downfall Speaks Out on All Those Angry YouTube Hitlers"‏, 15 בינואר 2010
↑  אהוד קינן, חברת ההפקה של "הנפילה" נגד "היטלר מתעצבן", באתר ynet, 21 באפריל 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007372063805171  GND: 4793846-8  VIAF: 206022909   WorldCat (עם VIAF): 206022909 
אדולף היטלר
ברונו גנץ גילם את אדולף היטלר (2005)
אוליבר הירשביגל, במאי הסרט (2009)
פרדי גיבס

| --- | --- |

 לידה:  14 ביוני 1982  (בן 42) אינדיאנה
 שם לידה:  פרדריק ג'מל טיפטון
 שם במה:  פרדי גיבס קיין פרדי קיין
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2004
 עיסוק:  ראפר, פזמונאי
 סוגה:  היפ הופ
 חברת תקליטים:  אינטרסקופ רקורדס 
 שיתופי פעולה בולטים:  ג'יזי, ג'יי רוק, דה אלכימיסט, מאדליב
 www.esgnrecords.com
 פרופיל ב-IMDb
 
פרדריק ג'מל טיפטון (באנגלית: Fredrick Jamel Tipton; נולד ב-14 ביוני 1982), ידוע בשם הבמה פרדי גיבס (Freddie Gibbs), הוא ראפר ופזמונאי אמריקאי.
קריירה מוזיקלית

בשנת 2009, לאחר הוצאתם של מספר מיקסטייפים באופן עצמאי, הוציא גיבס את ההוצאה המסחרית הראשונה שלו, המיקסטייפ The Labels Tryin' To Kill Me בהפקתו של המפיק די ג'יי סקי.
בשנת 2013 הוציא את אלבום הבכורה שלו, ESGN. האלבום זכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה והגיע למקום ה-8 במצעד אלבומי ה-Heatseekers של הבילבורד.
בשנת 2014 הוציא אלבום משותף עם המפיק המוזיקלי מאדליב בשם Piñata. האלבום מורכב משלושה מיני-אלבומים שהוציאו השניים קודם לכן. האלבום זכה להצלחה רבה והגיע למקום ה-39 במצעד הבילבורד 200 ובכך הפך לאלבומו הראשון של גיבס אשר עשה זאת.
בשנת 2015 הוציא את אלבומו השני, Shadow of a Doubt. האלבום כולל הופעות אורח של טורי ליינז, גוצ'י מיין ואמנים נוספים. האלבום זכה לתשבחות רבות והגיע בשיאו למקום הרביעי במצעד האלבומים העצמאיים של בילבורד.
בשנת 2016 הופיע גיבס במועדון הבארבי בתל אביב.
בשנת 2017 הוציא את אלבומו השלישי, You Only Live 2wice. האלבום זכה לשבחים רבים, אך לא הצליח לשחזר את הצלחתם המסחרית של האלבומים הקודמים.
בשנת 2019 הוציא אלבום משותף שני עם המפיק המוזיקלי מאדליב, בשם Bandana. את כל האלבום הפיק מאדליב באייפד. האלבום זכה להצלחה רבה והוכתר על ידי מגזין Complex כאלבום השני בטיבו משנת 2019. באותה השנה, הופיע שנית במועדון הבארבי על מנת לקדם את האלבום.
במאי 2020 הוציא יחד עם המפיק היהודי-אמריקאי דה אלכימיסט את האלבום Alfredo. האלבום הגיע בשיאו למקום ה-15 במצעד הבילבורד 200 והיה לאלבום שהגיע למיקום הגבוה ביותר במצעד של גיבס ודה אלכימיסט נכון למועד מיקומו. בנוסף, האלבום זכה במועמדות לקטגוריית "אלבום הראפ הטוב ביותר" בטקס פרסי גראמי ה-63.
ביוני 2020 הכריז מגזין הבילבורד כי גיבס חתם על חוזה תקליטים בחברת וורנר רקורדס. באוקטובר הוציא את הסינגל הראשון שלו בחברה, "4 Thangs", בהשתתפות המפיק המוזיקלי היט-בוי והראפר ביג שון. בפברואר 2021 הוציא את הסינגל "Gang Signs" בהשתתפות הראפר סקולבוי קיו. באותה שנה כיכב בסרט הדרמה "להיות עם המלך".
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2013: ESGN
2015: Shadow of a Doubt
2017: You Only Live 2wice
2018: Freddie
2022: Soul Sold Sperately
דיסקוגרפיה > אלבומים משותפים

2014: Piñata (עם מאדליב)
2018: Fetti (עם קארנסי ודה אלכימיסט)
2019: Bandana (עם מאדליב)
2020: Alfredo (עם דה אלכימיסט)
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2010: Str8 Killa
2011: Lord Giveth, Lord Taketh Away (עם סטטיק סלקטה)
2014: The Tonite Show EP (עם דה וורלדס פרשסט)
2015: Pronto
הערות שוליים

↑  ESGN: Evil Seeds Grown Naturally by Freddie Gibbs (באנגלית), נבדק ב-2020-05-30
1 2  Freddie Gibbs, Billboard
↑  Joe Sweeney, Review: Freddie Gibbs & Madlib, Piñata (באנגלית)
↑  Piñata by Madlib (באנגלית), נבדק ב-2020-05-30
↑  The 10 Best Rap Albums of 2014, Billboard, ‏2014-12-11
↑  Hip Hop Album Sales: Week Ending 3/23/2014 | Get The Latest Hip Hop News, Rap News & Hip Hop Album Sales | HipHop DX, web.archive.org, ‏2014-03-26
↑  Shadow of a Doubt by Freddie Gibbs, Apple Music (באנגלית)
↑  Shadow of a Doubt by Freddie Gibbs (באנגלית), נבדק ב-2020-05-30
↑  Freddie Gibbs: Shadow of a Doubt, PopMatters, ‏2015-12-01 (באנגלית)
↑  מאת מתן שרון, סופר אגו: פרדי גיבס הוא אגו מניאק ורוצה שתדעו את זה. ריאיון, באתר טיים אאוט, ‏2016-05-17
↑  You Only Live 2wice by Freddie Gibbs, Apple Music (באנגלית)
↑  Freddie Gibbs: You Only Live 2wice Review, pastemagazine.com, ‏2017-03-31 (באנגלית)
↑  Freddie Gibbs and Madlib Share ‘Bandana’ Project’s Title Track, Complex (באנגלית)
↑  Madlib Says The Beats On "Bandana" Were Produced On An iPad, HotNewHipHop (באנגלית)
↑  The Best Albums of 2019, Complex (באנגלית)
↑  וואלה! תרבות‏, הראפר פרדי גיבס יחזור להופעה נוספת בישראל, באתר וואלה, 11 באוגוסט 2019
↑  Evan Minsker, Listen to Freddie Gibbs and the Alchemist’s New Album Alfredo, Pitchfork (באנגלית)
↑  Caulfield, Keith (4 ביוני 2020). "Lady Gaga's 'Chromatica' on Course for No. 1 Debut on Billboard 200 Chart". Billboard. נבדק ב-25 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Johnson, Patrick (19 ביוני 2020). "Freddie Gibbs, The Alchemist 'Alfredo' Interview". Hypebeast. נבדק ב-25 באוקטובר 2020. Alfredo culminated in a debut at No. 15 on the Billboard 200, the highest charting position for both Freddie and The Alchemist in their respective careers. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Thorpe, Isha (24 בנובמבר 2020). "Freddie Gibbs reacts to Grammy nomination: "I told yall niggaz"". Revolt. נבדק ב-2 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lamarre, Carl (18 ביוני 2020). "Freddie Gibbs Signs to Warner Records: Exclusive". Billboard. נבדק ב-18 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Espinoza, Joshua (30 באוקטובר 2020). "Freddie Gibbs Connects With Big Sean and Hit-Boy on "4 Thangs"". Complex. נבדק ב-1 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Deville, Chris (5 בפברואר 2021). "Freddie Gibbs & ScHoolboy Q Share New Song "Gang Signs": Watch the Video". Stereogum. נבדק ב-5 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb178798788 (data)  GND: 1293547069  ISNI: 0000 0001 1272 5111  LCCN: no2011003382  MusicBrainz: 21645c31-fe1c-45a4-955c-3e172b12c3f9  VIAF: 164365910   WorldCat (עם VIAF): 164365910
קאלום וילסון

קאלום אדי גרהאם וילסון (באנגלית: Callum Eddie Graham Wilson; נולד ב-27 בפברואר 1992) הוא כדורגלן אנגלי, המשחק בעמדת החלוץ בניוקאסל יונייטד ובנבחרת אנגליה.
קריירת מועדונים

וילסון התחיל את דרכו באקדמיה של קובנטרי סיטי, בה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון ב-12 באוגוסט 2009 בהפסד 0–1 בגביע הליגה מול הארטלפול יונייטד. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה כשנכנס כמחליף מול קווינס פארק ריינג'רס בדצמבר 2010. בעונת 2013/2014, ביסס וילסון את מקומו בהרכב הפותח. לאחר 11 משחקי ליגה בלבד וילסון כבש 10 שערים. הוא סיים את העונה כמלך השערים השלישי בליגה עם 22 שערים וגם הרוויח לעצמו מקום בקבוצת השנה של איגוד הכדורגלנים המקצוענים בליגה (PFA). וילסון זכה בפרס שחקן החודש בליגה הראשונה לחודש מרץ, וגם זכה בפרס מלך השערים של המועדון שלו, ובפרס שחקן העונה של אוהדי קובנטרי סיטי.
בינואר 2011 הושאל וילסון לקטרינג טאון. הוא שיחק 17 משחקים וכבש שער אחד בלבד.
ב-29 בדצמבר 2011, הוא חתם בטאמוורת' בהשאלה לחודש. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בתיקו 2-2 מול אלפרטון טאון. הוא כבש שער אחד בשלוש הופעות.
ב-4 ביולי 2014, חתם וילסון בבורנמות'. הוא כבש פעמיים בהופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–4 על האדרספילד טאון. בעונתו הראשונה במועדון, וילסון עזר למועדון לעלות לפרמייר ליג לראשונה בתולדות המועדון, והיה למלך השערים של הקבוצה באותה עונה, כשכבש 20 שערי ליגה.
ב-22 באוגוסט 2015, כבש וילסון את שערו הראשון בבפרמייר ליג כשכבש שלושער מול וסטהאם יונייטד. ב-26 בספטמבר 2015, הוא קרע את הרצועה הצולבת הקדמית בברכו הימנית במשחק מול סטוק סיטי ונעדר מהמגרשים עד אפריל 2016. הוא קרע שוב את הרצועה הצולבת הקדמית, הפעם בברכו השמאלית ב-1 בפברואר 2017.
ב-7 בספטמבר 2020 חתם וילסון בניוקאסל יונייטד לארבע שנים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-12 בספטמבר, וכבש את השער הראשון בניצחון 0–2 על וסטהאם יונייטד. ב-30 בינואר 2021, כבש וילסון את שערו ה-50 בפרמייר ליג בניצחון 0–2 על אברטון.
עונת 2022/2023 הייתה עונת שיא של וילסון מבחינת כיבוש שערים כאשר כבש 18 שערי פרמייר ליג ועזרה לקבוצה לסיים במקום השלישי ולהעפיל לליגת האלופות.
קריירה בינלאומית

וילסון זומן לראשונה לסגל נבחרת אנגליה עד גיל 21 בנובמבר 2014 לקראת משחקי הידידות נגד פורטוגל וצרפת. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-17 בנובמבר בהפסד 2–3 לצרפת.
בנובמבר 2018 זומן לראשונה לסגל נבחרת אנגליה למשחק הידידות נגד ארצות הברית ולמשחק במסגרת ליגת האומות נגד קרואטיה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-15 בנובמבר מול ארצות הברית באצטדיון ומבלי, וכבש בדקה ה-77 בניצחון 3-0. בכך הפך לשחקן הראשון של בורנמות' שכובש שער עבור נבחרת אנגליה.
נכלל בסגל נבחרת אנגליה לטורניר מונדיאל 2022.
חיים אישיים

וילסון נולד בקובנטרי, ווסט מידלנדס, להורים ממוצא ג'מייקני. הוא נשוי לסטייסי, ואב לשניים.
הערות שוליים

↑  A WEB STALKERS GUIDE TO CALLUM WILSON | (באנגלית אמריקאית)
↑  Newcastle United sign Callum Wilson, Newcastle United Football Club (באנגלית)
↑  England squad named for FIFA World Cup Qatar 2022 באתר הרשמי של התאחדות הכדורגל האנגלית, 10 בנובמבר 2022 (באנגלית)
↑  The origins of England: 14 of current squad are children of migrants, MARCA in English, ‏25 במרץ 2019 (באנגלית)
↑  Bournemouth’s Callum Wilson speeds up scoring after slowing down eating, the Guardian, ‏25 בספטמבר 2019 (באנגלית)
↑  Comeback king Wilson revealed his son thought he 'didn't play football anymore', Bournemouth Echo (באנגלית)
| נבחרת אנגליה – מונדיאל 2022 |
| --- | --- | --- |
|  1 פיקפורד •  2 ווקר •  3 שו •  4 רייס •  5 סטונס •  6 מגווייר •  7 גריליש •  8 הנדרסון •  9 קיין •  10 סטרלינג •   11 רשפורד •  12 טריפייר • 13 פופ •  14 פיליפס • 15 דייר • 16 קודי • 17 סאקה • 18 אלכסנדר-ארנולד • 19 מאונט • 20 פודן • 21 וייט • 22 בלינגהאם • 23 רמסדייל • 24 וילסון • 25 מדיסון • 26 גלאגר • מאמן: סאות'גייט |  1 פיקפורד •  2 ווקר •  3 שו •  4 רייס •  5 סטונס •  6 מגווייר •  7 גריליש •  8 הנדרסון •  9 קיין •  10 סטרלינג •   11 רשפורד •  12 טריפייר • 13 פופ •  14 פיליפס • 15 דייר • 16 קודי • 17 סאקה • 18 אלכסנדר-ארנולד • 19 מאונט • 20 פודן • 21 וייט • 22 בלינגהאם • 23 רמסדייל • 24 וילסון • 25 מדיסון • 26 גלאגר • מאמן: סאות'גייט | אנגליה |
פאטי בויד

| --- | --- |

 לידה:  17 במרץ 1944 (בת 80) טונטון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 בן או בת זוג:  ג'ורג' האריסון (1966–1977)  אריק קלפטון (1979–1989) 
 www.pattieboyd.co.uk
 
פטרישה אן "פאטי" בויד (באנגלית: Patricia Anne "Pattie" Boyd; נולדה ב-17 במרץ 1944) היא דוגמנית לשעבר וצלמת אנגלייה, שהייתה אשתו הראשונה של חבר הביטלס, ג'ורג' האריסון, ולאחר מכן אשתו הראשונה של חברו הטוב, אריק קלפטון, והייתה ההשראה לכמה משיריהם הידועים ביותר. בשנת 2007 פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה, "Wonderful Tonight", שנקראת בשם השיר המפורסם שכתב לה קלפטון. תערוכת צילומיה של האריסון וקלפטון הוצגה בערים שונות ברחבי העולם.
ביוגרפיה > נעורים

פאטי בויד נולדה בטונטון (Taunton), סאמרסט, בתם הבכורה של קולין איאן לאנגדון בויד (Colin Ian Langdon Boyd) ודיאנה פרנסס דרייזדייל (Diana Frances Drysdale). משפחת בויד עברה להתגורר בווסט לות'יאן (West Lothian), סקוטלנד, שם נולד ב-1946 אחיה קולין. המשפחה עברה לגילדפורד (Guildford), סארי, שם נולדה ב-1947 אחותה ג'ני (אנ'). אחותה הצעירה ביותר של פאטי, פולה, נולדה ב-1951 בקניה. משפחת בויד התגוררה בניירובי, קניה, בין 1948 ל-1953, לאחר שחרורו של אביה של בויד מחיל האוויר המלכותי של בריטניה. הוריה התגרשו ב-1952 ואמה התחתנה בפברואר 1953 בטנגנאיקה (כיום טנזניה) עם רוברט גיימר-ג'ונס. המשפחה שבה לאנגליה, שם נולדו לבויד שני אחים למחצה, דייוויד (יליד 1954) ורוברט (יליד 1955). מאוחר יותר נישאה ג'ני למיק פליטווד (Mick Fleetwood), המתופף של להקת פליטווד מק.
ב-1962 עברה פאטי בויד ללונדון, ועבדה כחופפת במספרה של אליזבת' ארדן (אנ'), עד שלקוח שעבד עבור מגזין אופנה המריץ אותה להתחיל לעבוד כדוגמנית.
ביוגרפיה > דוגמנות

בויד החלה את הקריירה שלה ב-1962, כאשר דגמנה בלונדון, ניו יורק ופריז. היא צולמה על ידי דייוויד ביילי (אנ') וטרנס דונובן (אנ'), והופיעה על השער של מגזין ווג. ב-1969 הופיעה על שער המגזין במהדורה הבריטית והאיטלקית, לצדן של דוגמניות ידועות אחרות מהתקופה, כמו טוויגי, שביססה את המראה המוקדם שלה כדוגמנית על בויד. בויד הוזמנה על ידי גלוריה סטייברז (אנ') לכתוב טור עבור מגזין 16 (אנ'), והיא הופיעה בפרסומת טלוויזיה ל"חטיפי סמית'" (אנ').
ביוגרפיה > נישואיה לג'ורג' האריסון

ב-1964, תקופת עבודתה כדוגמנית, לוהקה בויד לסרט "לילה של יום מפרך" של להקת הביטלס, שם הכירה את חבר הלהקה, ג'ורג' האריסון. בויד לוהקה לתפקיד תלמידת בית ספר. המשפט היחיד שאמרה בסרט הייתה השאלה: "?Prisoners" ("אסירים?"), אולם היא הופיעה שוב בקטע מאוחר יותר, בשיר "I Should Have Known Better". בויד הייתה באותו הזמן "מאורסת-למחצה" לצלם אריק סוויין (Eric Swayne), ולכן דחתה הצעה לדייט מצדו של האריסון. מספר ימים לאחר מכן, לאחר שסיימה את מערכת היחסים שלה עם סוויין, היא חזרה לעבודתה בסרט והאריסון הציע לה לצאת לדייט בפעם השנייה. הזוג יצא למועדון חברים סגור בשם "Garrick Club" (אנ'), בליוויו והשגחתו של מנהל להקת הביטלס, בריאן אפשטיין. לדברי בויד, אחד הדברים הראשונים שהאריסון אמר לה על סט הצילומים של הסרט היה: "התנשאי לי? ואם לא תנשאי לי, האם תאכלי איתי ארוחת ערב הלילה?".
מאוחר יותר באותה שנה, בויד והאריסון עברו להתגורר בקינפאונז (Kinfauns). הזוג התארס ב-25 בדצמבר 1965, והתחתן ב-21 בינואר 1966, בטקס במשרד הרישום באפסום (אנ'), עם פול מקרטני כשושבין. לאחר מכן יצא הזוג לירח דבש בברבדוס. בספטמבר, בויד טסה עם האריסון לבומביי, לבקר את נגן הסיטאר ראווי שנקר. הם שבו ללונדון ב-23 באוקטובר 1966. ב-1967 בויד נכחה בשידור "Our World" (אנ') של השיר "All You Need Is Love". דרך התעניינותה במיסטיקה מזרחית וחברותה בתנועה למדיטציה טרנסצנדנטלית, היא השפיעה על כל ארבעת חברי הביטלס לפגוש את המיסטיקן ההודי מהרישי מהש יוגי בלונדון ב-24 באוגוסט 1967, מפגש שתוצאתו הייתה ביקור בסמינר של המהרישי בבנגור (ויילס) למחרת. בפברואר 1968 בויד התלוותה אל האריסון בביקור הביטלס (אנ'), באשראם של המהרישי ברישיקש, הודו.
בויד עשתה קולות ליווי בשיר "Birthday", מהאלבום הלבן של הביטלס. לדברי בויד, האריסון כתב עליה את שירו המפורסם "Something", שנכתב ב-1968 ויצא בתקליט Abbey Road. במרץ 1970, עברו בויד והאריסון לפריאר פארק (Friar Park), טירה נאו-גותית ויקטוריאנית בהנלי על התמזה (אנ').
ב-1973 נישואיה של בויד להאריסון החלו להיכשל, והיה לה רומן עם הגיטריסט של להקת "Faces" (אנ'), רון ווד. ב-1974 היא נפרדה מהאריסון. גירושיהם סוכמו ב-9 ביוני 1977. לדברי בויד, החלטתה לעזוב את האריסון ולסיים את נישואיהם, התבססה בעיקר על בגידותיו החוזרות ונשנות, ששיאן היה הרומן שלו עם מורין (אנ'), אשתו של רינגו סטאר, מה שבויד כינתה "הקש האחרון". בויד תיארה את שנת נישואיה האחרונה כ"מתודלקת באלכוהול וקוקאין" וטענה כי האריסון השתמש בקוקאין בכמות מופרזת ושהדבר שינה אותו: "זה הקפיא את רגשותיו והקשה את לבו".
ביוגרפיה > נישואיה לאריק קלפטון

בסוף שנות ה-60, קלפטון והאריסון הפכו לחברים קרובים והחלו לכתוב ולהקליט מוזיקה ביחד. בתקופה זו התאהב קלפטון בבויד. אלבומו משנת 1970 עם דרק והדומינוס, "Layla and Other Assorted Love Songs" (אנ'), נכתב כדי להצהיר את אהבתו אליה, ובמיוחד הלהיט "Layla". כאשר בויד דחתה את חיזוריו בסוף אותה שנה, קלפטון הידרדר להתמכרות להרואין ונעלם מחייה למשך 3 שנים. בויד עברה לגור עם קלפטון ונישאה לו ב-1979. בספטמבר 1984 עזבה בויד את קלפטון וב-1989 התגרשה ממנו. הסיבה לדבריה הייתה שנותיו של קלפטון כאלכוהוליסט, כמו גם הרומנים הרבים שניהל, ובכלל זה הרומן עם הדוגמנית האיטלקייה לורי דל סאנטו (אנ'). בקשתה לגירושין נענתה מטעמי "אי-נאמנות והתנהגות בלתי-סבירה". מלבד השיר "ליילה", בויד הייתה גם ההשראה לשירים של קלפטון, "Bell Bottom Blues" (אנ') ו-"Wonderful Tonight".
ביוגרפיה > תערוכת צילומים וספר

בויד הציגה את תצלומיה של האריסון וקלפטון בגלריה בסן פרנסיסקו ביום ולנטיין 2005, בתערוכה ששמה "Through the Eye of a Muse" ("דרך עינה של מוזה"). התערוכה הוצגה בסן פרנסיסקו ולונדון במהלך 2006, ובלה-הויה (La Jolla), קליפורניה ב-2008. התמונות שצילמה הוצגו בדבלין וטורונטו ב-2008, ובסידני ואלמטי ב-2009 ו-2010. התערוכה שלה, "Yesterday and Today: The Beatles and Eric Clapton" ("אתמול והיום: הביטלס ואריק קלפטון") הוצגה בסנטה קטלינה, קליפורניה, במטה הנשיונל ג'יאוגרפיק בוושינגטון די. סי. ובמוסקבה ב-2011.
באוגוסט 2007 פרסמה בויד את האוטוביוגרפיה שלה, הכוללת כמה מתצלומיה. הספר יצא בבריטניה בשם "Wonderful Today", ובארצות הברית בשם "Wonderful Tonight: George Harrison, Eric Clapton, and Me" (אנ'). שמו של הספר מתייחס לשיר המפורסם שכתב לה קלפטון, "Wonderful Tonight". הספר הגיע לראש רשימת רבי המכר בארצות הברית של הניו יורק טיימס.
ביוגרפיה > נישואיה לרוד ווסטון

ב-30 באפריל 2015, נישאה בויד בפעם השלישית במשרד הרישום בצ'לסי, לונדון, לרוד ווסטון (Rod Weston), יזם נדל"ן.
לקריאה נוספת

Pattie Boyd, Wonderful Tonight: George Harrison, Eric Clapton, and Me, Three Rivers Press, 2007
הערות שוליים

↑  The Real 'Layla' Talks About George Harrison and Eric Clapton, באתר חדשות ABC,‏ 31 באוגוסט 2007
↑  'Pattie Boyd: 'My hellish love triangle with George and Eric - ריאיון עם פאטי בויד, אוגוסט 2007, חלק שני
↑  Pattie Boyd Opening at La Jolla Gallery April 2008
↑  Adam Fulton, Fab faces of swinging '60s, 2.9.2009
↑  Louis Sahagun, An ex-Beatle wife brings the Age of Aquarius back to Catalina Island, באתר הלוס אנג'לס טיימס, 3 ביולי 2011
↑  Music on ... Photography: Pattie Boyd, באתר הנשיונל ג'יאוגרפיק, 12 באוקטובר 2011
↑  Olga Kuzmina, Beatles, Clapton Pics in Free Show, The Moscow Times,‏ 19 ביולי 2011
↑  Richard Kay, Wedding bells again for Pattie Boyd at 71, באתר הדיילי מייל, 30 באפריל 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810571728005606  BIBSYS: 14031243  BNE: XX4755693  CANTIC: a11304893  GND: 133745848  ISNI: 0000 0001 1556 2813  LCCN: no2007099519  MusicBrainz: 301bd202-5a57-49d5-b719-8012eef480d4  NDL: 01137527  NKC: mzk2011622760  NTA: 305983415  PIC: 388721  RKD: 337217  VIAF: 11044352   WorldCat (עם VIAF): 11044352 
קינפאונז, ביתם של פאטי בויד וג'ורג' האריסון בין השנים 1965 ל-1970.
אריק קלפטון, 1977.