stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נשיא ארגנטינה
נשיאי ארגנטינה > רפובליקת ארגנטינה > אחרי הפיכת 1976

בעקבות ההפיכה הצבאית בשנת 1976, המשטר הפך לדיקטטורה צבאית, בשם תהליך הארגון מחדש של האומה (בספרדית: Proceso de Reorganización Nacional). בראש המדינה עמדו ראשי הצבא.
| תקופת כהונה | ראש המדינה | הערות |
| --- | --- | --- |
| ‏24 במרץ 1976 – 29 במרץ 1976 | חונטה צבאית גנרל חורחה רפאל וידלה, אמיליו מאסרה ואורלנדו רמון אגוסטי אצ'ניקה |  |
| ‏29 במרץ 1976 – 29 במרץ 1980 | גנרל חורחה רפאל וידלה נשיא דה פקטו  |  |
| ‏29 במרץ 1980 – 11 בדצמבר 1981 | רוברטו אדוארדו ויולה, נשיא דה פקטו | התפטר |
| ‏11 בדצמבר 1981 – 22 בדצמבר 1981 | קרלוס לקוסטה, נשיא דה פקטו  | ממלא מקום |
| ‏22 בדצמבר 1981 – 18 ביוני 1982 | לאופולדו גלטיירי, נשיא דה פקטו | ממלא מקום |
| ‏18 ביוני 1982 – 1 ביולי 1982 | אלפרדו סן ז'אן, נשיא דה פקטו | ממלא מקום |
| ‏1 ביולי 1982 – 10 בדצמבר 1983 | ריינלדו ביניונה, נשיא דה פקטו |  |
נשיאי ארגנטינה > רפובליקת ארגנטינה > מאז 1983

בשנת 1983 השלטון התחלף ממשטר רודני למשטר דמוקרטי באופיו:
| תקופת כהונה | ראש המדינה | שיוך מפלגתי | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| ‏10 בדצמבר 1983 – 8 ביולי 1989 | ראול ריקרדו פולקס אלפונסין, נשיא | איחוד אזרחי רדיקלי | התפטר |
| ‏8 ביולי 1989 – 8 ביולי 1995 | קרלוס סאול מנם, נשיא | המפלגה החוסטיסיאליסטית | קדנציה ראשונה |
בשינויים לחוקה משנת 1994 הותר לנשיא לכהן בקדנציה שנייה (אפשרות שבוטלה בשנת 1957).
| דיוקן | תקופת כהונה | ראש המדינה | שיוך מפלגתי | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   | ‏8 ביולי 1995 – 10 בדצמבר 1999 | קרלוס סאול מנם, נשיא | המפלגה החוסטיסיאליסטית | קדנציה שנייה |
|   | ‏10 בדצמבר 1999 – 21 בדצמבר 2001 | פרננדו דה לה רואה, נשיא | האיחוד האזרחי הרדיקלי/AL‏ | התפטר |
|   | ‏21 בדצמבר 2001 – 23 בדצמבר 2001 | אדולפו רודריגס סאה, ראש הרשות המבצעת | המפלגה החוסטיסיאליסטית | ממלא מקום |
| ‏  | 23 בדצמבר 2001 – 31 בדצמבר 2001 | אדולפו רודריגס סאה, נשיא | המפלגה החוסטיסיאליסטית | נבחר על ידי הקונגרס, התפטר |
| ‏  | 31 בדצמבר 2001 – 2 בינואר 2002 | אדוארדו דואלדה, ראש הרשות המבצעת | המפלגה החוסטיסיאליסטית | ממלא מקום |
| ‏  | 2 בינואר 2002 – 25 במאי 2003 | אדוארדו דואלדה, נשיא | המפלגה החוסטיסיאליסטית | נבחר על ידי הקונגרס, התפטר |
| ‏  | 25 במאי 2003 – 10 בדצמבר 2007 | נסטור קירשנר, נשיא | חזית לניצחון |  |
|   | ‏10 בדצמבר 2007 – 10 בדצמבר 2015 | כריסטינה פרננדס דה קירשנר, נשיאה | חזית לניצחון |  |
| ‏  | 10 בדצמבר 2015 – 10 בדצמבר 2019 | מאוריסיו מאקרי, נשיא | ‏PRO |  |
| ‏  | 10 בדצמבר 2019 – 10 בדצמבר 2023 | אלברטו פרננדס, נשיא | ‏המפלגה החוסטיסיאליסטית |  |
|  | 10 בדצמבר 2023 – כיום | חאבייר מיליי, נשיא | ‏המפלגה הליברטריאנית (ארגנטינה) |  |
אלמה זאדיץ'

אלמה זאדיץ' (בבוסנית: Alma Zadić; נולדה ב-24 במאי 1984) היא פוליטיקאית ועורכת דין אוסטרית, המכהנת כשרת המשפטים באוסטריה בממשלת קורץ השנייה החל מינואר 2020, חברה בפרלמנט האוסטרי מטעם מפלגת הירוקים.
ביוגרפיה

אלמה זאדיץ' נולדה בשנת 1984 בעיר טוזלה בצפון-מזרח בוסניה והרצגובינה של היום (אשר הייתה אז הרפובליקה הסוציאליסטית של בוסניה והרצגובינה כחלק מיוגוסלביה) להורים בוסניאקים-מוסלמים, שניהם מהנדסים במקצועם. בשנת 1994 בהיותה בת עשר, נמלטו זאדיץ' ומשפחתה מבוסניה עקב המלחמה שהתרחשה במדינה באותן שנים והם התיישבו בווינה שבאוסטריה. בשנת 2003 היא החלה לימודי משפטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת וינה, ובהמשך הדרך היא זכתה במלגת פולברייט ללימודי תואר שני באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק וסיימה את התואר ב-2007. בתקופת לימודי המשפטים עבדה  כחוקרת משפט זוטרה בארגון ההגירה הבינלאומי שבווינה ועברה התמחות בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר שבהאג.
לאחר שסיימה את לימודיה עבדה בין השנים 2015-2011 כשותפה במשרד עורכי דין בינלאומי בשם Freshfields Bruckhaus Deringer‏ (FBD) שבסיסו ממוקם בלונדון ולאחר מכן עד שסיימה את תפקידה בארגון קודמה לתפקיד שותפה בכירה. בקיץ 2017 נכנסה לפוליטיקה כחברת הפרלמנט האוסטרי מטעם מפלגת JETZT (אנ'). בחודש יולי 2019 עברה למפלגת הירוקים ושובצה במקום החמישי ובחודש ספטמבר באותה שנה נבחרה שוב ללמועצה הלאומית. היא הייתה שותפה במשא ומתן להרכבת הממשלה בין מפלגת הירוקים לבין המפלגה הנבחרת, מפלגת העם האוסטרית (ÖVP) בראשות קנצלר אוסטריה סבסטיאן קורץ. בינואר 2020 מונתה לתפקיד שרת המשפטים כחלק מההסכם הקואליציוני בין המפלגות והפכה לשרה הראשונה בממשלה שאינה ילידת המדינה. בעקבות כניסתה לתפקיד הפכה למטרה מצד חוגי ימין-קיצוניים לפגיעה, בין היתר נחשפה לביקורת חריפה, גידופים ואיומים על חייה בשל היותה מוסלמית ומהגרת, בשל כך הוצמדה לה אבטחה משטרתית. זאדיץ' מגדירה עצמה כמוסלמית אך היא לא חשה זיקה לדת. זאדיץ' דוגלת בתפיסת עולם ליברלית ופועלת לאורך השנים לקידום נושאים חברתיות לרבות זכויות אדם, זכויות מיעוטים ואיכות הסביבה.
הערות שוליים

↑  "Austria minister Alma Zadic targeted by web hate speech".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1231314184  VIAF: 6746161882053434100006   WorldCat (עם VIAF): 6746161882053434100006
אורית פרקש-הכהן

אורית פרקש-הכהן (נולדה בפתח תקווה ב-29 בדצמבר 1970, ראש חודש א' בטבת ה'תשל"א) היא פוליטיקאית, סגנית יושב ראש הכנסת, יו"ר הוועדה לענייני בינה מלאכותית וטכנולוגיות מתקדמות, וחברת הכנסת מטעם רשימת המחנה הממלכתי. בעבר כיהנה כשרת החדשנות, שרת התיירות, השרה לנושאים אסטרטגיים ויו"ר רשות החשמל. עורכת דין במקצועה.
ביוגרפיה

פרקש-הכהן נולדה בפתח תקווה וגדלה באשדוד, למיכאל יחיאל שעלה לישראל מרומניה ושושנה מפולין. למדה באולפנת בני עקיבא אמנה בכפר סבא. עשתה שירות לאומי בבית החולים שערי צדק בירושלים. סיימה לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ועשתה את התמחותה אצל השופטת דליה דורנר בבית המשפט המחוזי ובבית המשפט העליון ולאחר מכן במשרד א.ש. שמרון, י. מלכו, פרסקי ושות'. עבדה במשרד כעורכת דין המתמחה במשפט אזרחי מסחרי ובליטיגציה. לאחר חמש שנים עברה לעבוד במחלקה המשפטית של הרשות להגבלים עסקיים ושימשה ראש צוות ליטיגציה.
ב-2003 מונתה ליועצת המשפטית של רשות החשמל. בשנים 2006–2007 למדה לתואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד, במסגרת תוכנית קרן וקסנר בישראל.
בספטמבר 2011 מונתה ליו"ר זמנית של רשות החשמל ובמרץ 2012 מונתה ליו"ר קבוע. בתקופת כהונתה כיו"ר רשות החשמל החלה תחרות בייצור חשמל בישראל והחלו לפעול יצרניות פרטיות בשיעורים משמעותיים. נכון לשנת 2015 פועלות בישראל 6 תחנות כוח פרטיות המייצרות חשמל מגז טבעי. במהלך שנות כהונתה קידמה הרשות מתווה לקידום מחלקי חשמל פרטיים היסטוריים, במסגרתם הצטרפו להסדרת פעילותם מעל ל-140 קיבוצים וארבעה כפרים דרוזיים. בתקופה זו התמקדה רשות החשמל בהעמקת הפיקוח הממשלתי על התנהלותה הפיננסית של חברת החשמל. בין היתר התריעה הרשות על קיומו של חשבון נאמנות לעובדי החברה, שכלל מעל למיליארד ש"ח מכספי צרכני החשמל ותבעה מהנהלת החברה לפעול לאלתר לשחרור כספים אלה. מהלך נוסף שהובילה הרשות בתקופה זה היה תיקון מודל הדיווח החשבונאי של חברת החשמל, על רקע שינוי היוון התחייבויות ההון של החברה בהתאם להגדרת שוק עמוק בישראל.
בשנת 2015, לאחר שנכזבה הציפייה לתחרות במשק הגז הטבעי, התריעה רשות החשמל בפני ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים יובל שטייניץ ביחס לצורך בטיפול דחוף בכשל היסודי במבנה משק הגז בישראל, אשר הוביל להסכמי גז מופרזים, ומחירי גז ומנגנוני הצמדה חריגים.
באוגוסט 2015 דווח כי פרקש-הכהן הודחה מתפקידה כיו"ר רשות החשמל על ידי הקבינט החברתי-כלכלי, בעקבות דרישת ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר האנרגיה יובל שטייניץ, ועל רקע המגעים להשגת פשרה מול מונופול הגז הטבעי. כהונתה כראש רשות החשמל הסתיימה בסוף אותה שנה. עתירה לבג"ץ שהגישה התנועה לאיכות השלטון נגד ההדחה ונגד פירוק רשות החשמל, נדחתה ב-17 באוגוסט 2016.
ב-2017 הצטרפה למשרד עורכי הדין גולדפרב זליגמן כראש מחלקה של אנרגיה, רגולציה ותשתיות.
ביוגרפיה > בפוליטיקה

ב-2019 הצטרפה למפלגת "חוסן לישראל" בראשות הרמטכ"ל לשעבר בני גנץ, שהשתלבה ברשימת "כחול לבן", והיא מוקמה במקום החמישה עשר ברשימה. הרשימה קיבלה 35 מנדטים ופרקש-הכהן נכנסה בחודש אפריל לכנסת העשרים ואחת, ולאחר הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, בה השיגה רשימתה 33 מנדטים, נכנסה בשנית לכהונה כחברת הכנסת. ב-17 במאי 2020 מונתה, במסגרת ממשלת ישראל השלושים וחמש, לשרה לנושאים אסטרטגיים. ב-2 באוקטובר 2020, עם התפטרותו של השר אסף זמיר מהממשלה, הוחלט כי פרקש-הכהן תחליף אותו במשרד התיירות ותתפטר מהכנסת במסגרת "החוק הנורווגי". בעקבות זאת, ב-30 בנובמבר סיימה את כהונתה כשרה לנושאים אסטרטגיים.
בבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצבה פרקש הכהן במקום החמישי ברשימת המפלגה לכנסת. הרשימה קיבלה 8 מנדטים ופרקש הכהן נכנסה לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הוצבה במקום ה-10 ברשימת המחנה הממלכתי מטעם חוסן לישראל, ונבחרה לכנסת לאחר שהרשימה זכתה בבחירות ב-12 מנדטים והיא מכהנת כסגנית יושב ראש הכנסת ויו"ר הוועדה לענייני בינה מלאכותית וטכנולוגיות מתקדמות.
ביוגרפיה > בפוליטיקה > כשרה לנושאים אסטרטגיים וכשרת התיירות

בספטמבר 2020 סיכמה פרקש הכהן עם מנכ"ל רשות השירות הלאומי-אזרחי, ראובן פינסקי, על הקמת יחידה חדשה בה בנות שירות יפעלו מטעם היחידה ויאבקו באנטישמיות ובדה לגיטימציה של ישראל ברשתות החברתיות ובפרט בפעילותה של תנועת ה-BDS. חודש לאחר מכן החליטה פרקש הכהן על הזרמת כספים שעל פי התכנון יממנו את הנגשת מערת המכפלה שבחברון לנכים. משרדה הציע לממשלה מודל מקצועי סדור שלפיו תוכל לקבל בעתיד החלטות בשאלה האם לאשר את השקעה זרה בתשתית המסוימת. במשרד הביטחון קיבלו את ההצעה והשב"כ היה מוערב בבניתה. בעקבות משבר הקורונה, פרקש הכהן יזמה ש-400 בתי מלון יקבלו מענקים בהיקף כולל של 60 מיליון שקל מהמשרד בפעימה ראשונה מתוך שלוש כאשר נוהל הבקשות שונה מטורי למקבילי.
ביוגרפיה > בפוליטיקה > כשרת המדע והטכנולוגיה

עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש, מונתה פרקש-הכהן לתפקיד שרת המדע והטכנולוגיה. עם כניסתה לתפקיד, יזמה את שינוי שמו של המשרד ל"משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה".
בהיותה שרה, העבירה הצעת חוק שמטרתה להקדים גבייה של היטל רווחי יתר ("מס ששינסקי") מחברות הפועלות בתחום המשאבים (גז, או מחצבי ים המלח). זאת, במטרה להבטיח את התבססותה של קרן העושר, ולשלול מהשחקנים בענף (כיל וחברות הגז) את האפשרות לגרור רגליים בהיענות לשומות שמוציאה רשות המיסים. כמו כן, עסקה במשבר כוח האדם בהייטק הישראלי ובייזום מהלכים לשילוב אוכלוסיות בתת-ייצוג בהייטק.
פרקש הכהן מינתה את דדי פרלומטר, סגן נשיא אינטל העולמי לעמוד בראשות ועדה בינמשרדית להגדלת הון אנושי בהייטק, אשר פרסמה את מסקנותיה בחודש נובמבר 2022 והציבה יעדי תעסוקה. בנוסף, יזם המשרד יעדי ביניים לתעסוקה לשנים 22–23 לרשות החדשנות, עבור שילוב אוכלוסיות שאינן מיוצגות בשיעור גבוה בהייטק: נשים, חרדים, ערבים, ישראלים מהפריפריה. פרקש הכהן קידמה את תוכנית "אימפקט לחברה הערבית" - שבמסגרתה הוקצו 225 מיליון שקל ב-5 שנים להגדלת כמות המשתתפים מהחברה הערבית בהייטק.
כמו כן, היא השיקה ביחד עם שרת החינוך, יפעת שאשא-ביטון, תוכנית בשם "הייטקלאס" להנגשת לימודי הייטק במסגרת תוכנית הלימודים, מגיל גן ועד חטיבת הביניים. התוכנית תחל במחצית השנייה של שנת הלימודים ה'תשפ"ג בכיתות הבוגרות. מדי שנה יירד גיל ההתחלה של הלימודים, כך שבתוך חמש שנים יחלו לימודים בשימושי מחשב לילדים בגן חובה. היא פעלה לחיזוק התשתיות הפיזיות והאנושיות של תעשיית ההייטק, חיזוק וגיוון התעשייה לטווח הארוך ויזמה תוכנית לאומית בתחום הבינה המלאכותית.
במסגרת פעילותה יזמה יחד עם השרה תמר זנדברג העברת החלטת ממשלה בנושא האקלים שבמסגרתה הוקצו מיליארדי שקלים לטיפוח טכנולוגיות אקלים. בין היתר, הגדירה תחומי עדיפות לאומיים טכנולוגיים למחקר ופיתוח רב-שנתי, בהם נכללים ביו-קונברג'נס, פודטק, אנרגיות מתחדשות, חלל ובלו-טק. כן יזמה תוכניות אסטרטגיות לקידום חדשנות בחקלאות ובספורט במשרדי הממשלה.
פרקש קידמה דיפלומטיית חדשנות. לצד בני גנץ הובילה הסכם לשת"פ טכנולוגי היסטורי בין ישראל לארצות הברית וחתימה על הסכם ראשון בתחום הקוואנטום, והסכמים עם מדינות "הסכמי אברהם", מרוקו, בחריין והאמירויות, כולל הקמת קרן השקעה בסטרטאפים משותפת עם האמירויות. יזמה את תוכנית "ישראל טק" בשיתוף פעולה עם נחמן שי להעלאת יהודים מהתפוצות לתעסוקה בתחום ההייטק.
חיים אישיים

פרקש-הכהן נשואה לעורך הדין עודד הכהן ואם לארבעה. מתגוררת בירושלים.
היא אחותם של ענבר וייס, מהנדסת העיר בית שמש, של ד"ר אריאל פרקש, מנתח לב-חזה זוכה תוכנית המציאות סוף הדרך, ושל פרופסור דורית אגיד, נוירורדיולוגית בכירה.
פרסומים נבחרים

Facing a Gas Monopoly: The Power Game, באתר אוניברסיטת הארווארד. דצמבר 2018
Social Media Giants: Free Speech Is Not Hate Speech, באתר NewsWeek. יולי 2020
UAE-Israel Partnership Will Advance Peace In The Middle East, באתר Gulf News. ספטמבר 2020
אורית פרקש הכהן, ‏התוכנית להחזרת ההייטקסיטים לארץ היא כורח המציאות, אורית פרקש הכהן, באתר גלובס, 7 בדצמבר 2021
קונלת' היל

| --- | --- |

קונלת' היל בכנס "קומיק-קון" בסן דייגו, יולי 2017
 לידה:  24 בנובמבר 1964 (בן 60) צפון אירלנדבאליקאסל, צפון אירלנד, הממלכה המאוחדת
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1988
 מקום לימודים:  St MacNissi's College 
 פרסים והוקרה:  פרס מיוחד של עולם התאטרון (2001)  פרס דרמה דסק לשחקן מצטיין בתפקיד ראשי במחזה (2008)  פרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר (2001)  הפרס המיוחד של דרמה דסק (2001)  פרס דורה מבור מור 
 פרופיל ב-IMDb
 
קונלת' שיימוס אואן קרויסטון היל (באנגלית: Conleth Seamus Eoin Croiston Hill; נולד ב-24 בנובמבר 1964) הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע צפון אירי. היל מוכר בזכות תפקידו בסדרת הפנטזיה הטלוויזיונית המצליחה "משחקי הכס" בתור לורד ואריז.
פילמוגרפיה חלקית

| שנה | טלוויזיה / סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| TBA | The Lovers | פיליפ | סדרת טלוויזיה עתידית של Sky Atlantic |
| 2024 | Moonflower Murders | אלן קונווי | 5 פרקים |
| 2024 | The Cleaner | ברנן | פרק: "The Lighthouse" |
| 2022 | למה לא שאלו את אוונס? (אנ') | ד"ר אלווין תומאס | מיני-סדרה |
| 2022 | רצח לפי הספר | אלן קונווי | תפקיד ראשי; 6 פרקים |
| 2020 | Here Are the Young Men |  | סרט קולנוע |
| 2020 | בעצמה (אנ') | איידו | סרט קולנוע |
| 2019-הווה | Vienna Blood | מנדל ליברמן | תפקיד ראשי (4 עונות); 11 פרקים |
| 2019-הווה | רציחות בדבלין | אוק'אלי | סדרת טלוויזיה |
| 2019 | סודות מדינה | רוג'ר אלטון | סרט קולנוע |
| 2018 | 12 קופים (אנ') | הסוכן בונהאם | 2 פרקים |
| 2015 | המלחמה של פויל | יאן ודהאד | סדרת טלוויזיה |
| 2013 | Suits | אדוארד דרבי | סדרת טלוויזיה |
| 2019-2011 | משחקי הכס | לורד ואריז | סדרת טלוויזיה |
| 2011 | לדוג סלמון בתימן | ברנרד סאגדן | סרט קולנוע |
| 2009 | Perrier's Bounty | ראס | סרט קולנוע |
| 2009 | מה שעובד | ברוקמן | סרט קולנוע |
| 2007 | ויויאן וייל | ג'רד | סדרת טלוויזיה |
| 2002 | הייה שלום מר. צ'יפס | מקס סטייפל | סרט טלוויזיה |
| 1995 | נפגעים | רוב | סדרת טלוויזיה |
| 1992 | שמיים כחולים | רושה | סדרת טלוויזיה |
סמואל אומטיטי

סמואל אומטיטי (באנגלית ובצרפתית: Samuel Yves Umtiti; נולד ב-14 בנובמבר 1993) הוא כדורגלן צרפתי יליד קמרון המשחק בעמדת הבלם בליל.
קריירה

אומטיטי נולד בקמרון, הצעיר מבין אחיו. בגיל שנתיים עברה משפחתו לליון שבצרפת. בגיל 5 החל לשחק כדורגל בקבוצה המקומית מניבל ובגיל שמונה עבר למחלקת הנוער של קבוצת הפאר הצרפתית אולימפיק ליון, הוא החל לשחק בתור חלוץ, הוסט לקשר ולבסוף לבלם.
ב-8 בינואר 2012, בגיל 19, ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 0–2 בדרבי על ליון דוצ'ר במסגרת הגביע הצרפתי. ב-14 בינואר 2012 ערך את הופעתו הבכורה בליגה הצרפתית בהפסד 0–1 למונפלייה. ב-28 במרץ חתם על חוזה מקצועי ראשון בקבוצה. בעונתו הראשונה בבוגרים ערך 18 הופעות בכל המסגרות. ב-20 בספטמבר 2012 ערך את הופעתו הבכורה במסגרת אירופית בניצחון 1–2 על ספרטה פראג במסגרת הליגה האירופית. ב-12 בינואר 2013 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 1–2 על טרואה. ב-20 ביולי 2015 האריך את חוזהו עד 2019 לאחר התעניינות מקבוצות הפאר באירופה.
ב-12 ביולי 2016 חתם בברצלונה הספרדית תמורת 25 מיליון אירו וסעיף שחרורו נקבע ל-60 מיליון אירו. ב-17 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 0–3 על סביליה בהסופר קאפ הספרדי. אומטיטי זכה לשבחים רבים על התאקלמותו בברצלונה והפך במהרה לשחקן הרכב. ב-4 במרץ 2017 כבש את שער הבכורה שלו במדי ברצלונה בניצחון 0–5 על קבוצת סלטה ויגו.
בשנת 2018 אומטיטי נפצע בברך, השחקן נמנע מלעבור ניתוח על מנת לא לפספס את המונדיאל. כתוצאה מכך, את העונה שלאחר המונדיאל אומטיטי העביר בהתאוששות מהפציעה.
באוגוסט 2020 תוך כדי שהוא מתאושש מהפציעה בברך, חלה בקורונה.
ב-25 באוגוסט 2022 הושאל ללצ’ה מהסרייה א עד לתום עונת 2022/2023.
ב-22 ביולי 2023 חזר לצרפת וחתם לשנתיים בליל.
קריירה > נבחרת צרפת

אומטיטי שיחק בכל הנבחרות הצעירות של צרפת החל מגיל 17. הוא נכלל בסגל הנבחרת ליורו 2016 שנערך בצרפת לאחר פציעתו של ז'רמי מתייה. את הבכורה במדי הנבחרת ערך ברבע גמר הטורניר, לאחר השעייתו של עדיל ראמי, במשחק בו ניצחה צרפת את איסלנד בתוצאה 2–5.
במונדיאל 2018 כבש אומטיטי את שער הניצחון בנגיחה מהקרן במשחק חצי הגמר נגד בלגיה. כתוצאה מכך העפילה צרפת למשחק הגמר, אומטיטי פתח במשחק הגמר שבו צרפת ניצחה את קרואטיה 4–2 וזכתה במונדיאל.
חיים אישיים

אומטיטי הפך לטבעוני ב-2020. בריאיון ל-OneFootball סיפר כי המעבר לטבעונות עזר לשפר את בריאותו.
תארים

הגביע הצרפתי: 2011/2012
גביע האלופות: 2012
אליפות ספרד (2): 2017/2018, 2018/2019
גביע המלך הספרדי (3): 2016/2017, 2017/2018, 2020/2021
הסופר קאפ הספרדי (2): 2016, 2018
גביע העולם: 2018
גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 – 2013
הערות שוליים

↑  "Décret du 31 décembre 2018 portant promotion et nomination". Journal officiel de la République française. 2019 (0001): 6. 1 בינואר 2019. PRER1835394D. נבדק ב-11 בינואר 2019. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "רשמי: אומטיטי חתם בבארסה. דיווח: לוקה דין יוצג ביום חמישי". Sport5.co.il - אתר ערוץ הספורט. נבדק ב-2016-11-14.
↑  Barcelona defender Samuel Umtiti becomes vegan: “I have never felt better”, OneFootball, October 27, 2020
| נבחרת צרפת – יורו 2016 (מקום שני) |
| --- | --- | --- |
|  1 לוריס •  2 ז'אלה •  3 אברה •  4 ראמי •  5 קאנטה •  6 קבאי •  7 גריזמן •  8 פאייה •  9 ז'ירו •  10 ז'יניאק •   11 מרסיאל •  12 שניידרלין • 13 מנגאלה •  14 מטווידי • 15 פוגבה • 16 מנדנדה • 17 דין • 18 סיסוקו • 19 סאניה • 20 קומאן • 21 קוסיילני • 22 אומטיטי • 23 קוסטיל • מאמן: דשאן |  1 לוריס •  2 ז'אלה •  3 אברה •  4 ראמי •  5 קאנטה •  6 קבאי •  7 גריזמן •  8 פאייה •  9 ז'ירו •  10 ז'יניאק •   11 מרסיאל •  12 שניידרלין • 13 מנגאלה •  14 מטווידי • 15 פוגבה • 16 מנדנדה • 17 דין • 18 סיסוקו • 19 סאניה • 20 קומאן • 21 קוסיילני • 22 אומטיטי • 23 קוסטיל • מאמן: דשאן | צרפת |
| נבחרת צרפת – מונדיאל 2018 (אלופת העולם) |
| --- | --- | --- |
|  1 לוריס •  2 פבאר •  3 קימפמבה •  4 וראן •  5 אומטיטי •  6 פוגבה •  7 גריזמן •  8 למאר •  9 ז'ירו •  10 אמבפה •   11 דמבלה •  12 טוליסו • 13 קאנטה •  14 מטווידי • 15 אנזונזי • 16 מנדנדה • 17 ראמי • 18 פקיר • 19 סידיבה • 20 תובאן • 21 הרננדס • 22 מנדי • 23 אראולה • מאמן: דשאן |  1 לוריס •  2 פבאר •  3 קימפמבה •  4 וראן •  5 אומטיטי •  6 פוגבה •  7 גריזמן •  8 למאר •  9 ז'ירו •  10 אמבפה •   11 דמבלה •  12 טוליסו • 13 קאנטה •  14 מטווידי • 15 אנזונזי • 16 מנדנדה • 17 ראמי • 18 פקיר • 19 סידיבה • 20 תובאן • 21 הרננדס • 22 מנדי • 23 אראולה • מאמן: דשאן | צרפת |
הוועדה הציבורית לחוקי העיתונות

הוועדה הציבורית לחוקי העיתונות, הידועה בכינויה ועדת צדוק, הייתה ועדה ציבורית שהוקמה ב-6 בפברואר 1996 כדי לבחון את ההסדרים החוקיים בענייני העיתונות הכתובה בישראל. הוועדה מונתה על-ידי שר המשפטים דוד ליבאי ושר הפנים חיים רמון, ולאחר חילופי השלטון המשיכה לפעול תחת שר המשפטים יעקב נאמן ושר הפנים אליהו סויסה. בראש הוועדה עמד שר המשפטים לשעבר פרופ' חיים יוסף צדוק, שכיהן אז כנשיא מועצת העיתונות, וחבריה היו המשפטנים פרופ' רות גביזון, משה נגבי, פרופ' זאב סגל ופרופ' עמוס שפירא, וכן מומחה האתיקה פרופ' אסא כשר.
הרקע להקמת הוועדה > חופש העיתונות

הגדרת המונח "חופש העיתונות" שנויה במחלוקת בספרות המקצועית, וישנם הבדלים באופן עיגונו בחוק במדינות שונות. במדינות מסוימות קיימות תקנות מגבילות עד כדי כך שחופש העיתונות מוטל בהן בספק, בעוד בדמוקרטיות ההגבלות מוטלות לרוב על היבטים אתיים הנוגעים לפגיעה בפרטיות או בשמו הטוב של אזרח. באשר לישראל, נשיא בית המשפט העליון בדימוס אהרן ברק קבע כי "איש אינו חולק על כך כי מרכיב מרכזי של מסורת חופש הביטוי בישראל הוא חופש הביטוי של העיתון כלפי השלטון".
היבט נוסף בשיח על חופש העיתונות בישראל הוא המשקל הרב הניתן להיבטי ביטחון וצנזורה, מה שהביא את משה נגבי לטעון שמקור ההגבלות על חופש העיתונות הוא באינטרס של ביטחון המדינה. אולם, הוועדה החליטה שלא לדון בסוגיות הללו, בהתבסס על כך שבית המשפט העליון פסק בבג"ץ שניצר נגד הצנזור הצבאי הראשי ב-1988 כי הגבלת חופש הביטוי היא בבחינת "אמצעי אחרון", ושבמסגרת הפסיקה צומצמה משמעותית סמכות הצנזור הצבאי.
הרקע להקמת הוועדה > ההסדר החקיקתי בישראל

שורשיהם של חוקי העיתונות בישראל נטועים בפקודת העיתונות המנדטורית שנקבעה על-ידי שלטונות המנדט הבריטי ב-1933. החוק הבריטי הגביל את פעילות והיקף החופש העיתונאי שניתן לתקשורת, ולעיתונות הכתובה כמדיום מרכזי בפרט. במסגרתו הוחלט על צורך בהנפקת רישיון מטעם הממשל הבריטי ומתן רשות למוסדות המנדטוריים לסגור עיתונים, סמכויות שהורחבו ב-1945 עם הטלת תקנות לשעת חירום, ואומצו על-ידי החוק הישראלי עם הקמת המדינה ב-1948. לטענת המשפטנית פנינה להב, חוקי העיתונות אמנם עומדים בניגוד לתשתית הנורמטיבית והחוקתית שהתפתחה בישראל, אך הותירו חותמם על התרבות הפוליטית במדינה.
ב-1953 הפסיקה המכוננת של בג"ץ בפרשת קול העם, אשר מנעה את סגירת העיתון, היוותה הדבר הקרוב ביותר לעיגון חופש העיתונות בישראל, והפכה למעין חלופה בהיעדר הסדר חקיקתי. שופט בית המשפט העליון בדימוס יצחק זמיר טען שבית המשפט נתן לחקיקה המגבילה את חופש העיתונות פרשנות כה צרה, כך שהיא למעשה נותרה כמעט אות מתה, לדבריו.
חוק נוסף הנוגע להסדרת העיתונות הכתובה ובו דנה הוועדה הוא חוק התחרות הכלכלית (אז חוק ההגבלים העסקיים) מ-1988, שמטרתו להסדיר דיני תחרות ולפקח על ריכוזיות השוק. לדברי הוועדה, השנים טרם הקמתה התאפיינו במגמה מדאיגה של צמצום מספר העיתונים וריכוז השליטה בהם בידי מעטים, ועל כן ראתה לנכון לעסוק גם בהיבט זה.
מסגרת חקיקתית נוספת הרלוונטית לתחום באה לידי ביטוי בחוק איסור לשון הרע מ-1965 ובחוק הגנת הפרטיות מ-1981. הוועדה טענה כי הזכויות המעגנות את החוקים הללו נוגעות "לתחום הבסיסי של הפרטיות ולא של הדיון בעיתונות הכתובה", ומפני שהפרת פרטיות בעיתונות מהווה רק גורם אחד שעלול לפגוע בפרטיות אדם, החליטה הוועדה שלא לעסוק בחוק זה.
הרקע להקמת הוועדה > אתיקה עיתונאית ומועצת העיתונות בישראל

מעבר לטענה לפיה מתן רישיונות לעיתונאים ושלילתם בעקבות הפרות אתיות מהווים צעדים דרקונים ואנטי-דמוקרטיים, נטען כי בהינתן כל סוג של מנגנון משמעתי להסדרת ההתנהלות בתחום העיתונות, דווקא תהיה לקוד אתי השפעה מהותית על בקרת איכות. בישראל הוקמה ב-1956 ועדת אתיקה עיתונאית, שכללי האתיקה שהניחה היוו מעין חוקה ובסיס להקמת מועצת העיתונות ב-1963. נשיאה הראשון של המועצה, ומי שהיה נשיא בית המשפט העליון, יצחק אולשן, סבר כי "יש למצוא את ההרמוניה בין חופש העיתונות לבין האינטרסים של הציבור", ועל כן "העיתונאים חייבים להעמיק את הריסון העצמי על-ידי הטלה עצמית של מגבלות", ועל המועצה "להדריך ולהורות את העיתונאים הנתונים במסגרת זו". המועצה היא גוף וולונטרי ללא סמכות משפטית, אשר ברשותה כלים כגון ועדות בירור ובתי דין, והיא עומדת כערכאה בלתי רשמית הן עבור עיתונאים והן עבור הציבור. לצד זאת, עולות נגדה טענות באשר לתדירות הנמוכה של פגישותיה, חוסר התייחסותה לסוגיות אתיות מהותיות שעל סדר היום הציבורי וחוסר עקביות בפסיקות בית הדין.
ברקע הנסיבות הללו, מונתה בפברואר 1996 "ועדה ציבורית לבדיקת ההסדרים החוקיים בענייני העיתונות בישראל", שנתבקשה לבדוק את "מידת ההתאמה של החקיקה הקיימת להתפתחויות החברתיות, המשפטיות והכלכליות שחלו מאז הקמת המדינה, תוך שימת לב להסדרים הנוהגים בתחום זה במדינות דמוקרטיות אחרות", בין אם באמצעות שינוי החקיקה הקיימת או חקיקה חדשה. לצד חברי הוועדה שהוזכרו מונו גם העיתונאי אמנון אברמוביץ' והסופר סמי מיכאל, אולם הם פרשו מסיבות אישיות ואינם חתומים על הדו"ח שהגישה הוועדה בתום עבודתה.
פעילות הוועדה

ועדת צדוק עסקה בארבעה נושאים מרכזיים: סמכויות רישוי וסגירה של עיתונים, שקיפות מצד העיתונים ומוציאיהם לאור, ריכוזיות השליטה בשוק העיתונות הכתובה ובעלות צולבת באמצעי התקשורת, ומעמדם של כללי האתיקה העיתונאית בישראל ושל מועצת העיתונות.
עם מינויה הזמינה הוועדה את הציבור לפנות אליה בנושאים בהם היא עוסקת, והתקבלו עשרות פניות. כמו כן, הופיעו בפני הוועדה מומחים מתחומים שונים: עיתונאים, עורכים, מוציאים לאור, אקדמאים ומשפטנים, ביניהם העיתונאים אילנה דיין, נחום ברנע ומוטי קירשנבאום, מו"ל ידיעות אחרונות ארנון (נוני) מוזס ומו"ל הארץ עמוס שוקן, נשיא בית המשפט העליון בדימוס מאיר שמגר, ועוד.
תאריך היעד להגשת המסקנות נקבע בתחילה לאפריל 1996, אולם משמצאה הוועדה את התאריך כבלתי ישים, ביקשה הארכה. בסופו של דבר, הגישה ועדת צדוק מסמך דין וחשבון שהכיל את סיכום עבודתה והמלצותיה בספטמבר 1997.
המסמך כולל התייחסות לנקודת המוצא המקצועית והנורמטיבית של הוועדה, בדגש על תפקיד העיתונות בחברה דמוקרטית, ככזו שמאפשרת את מימוש זכות הציבור לדעת, מימוש חופש הביטוי ומתן שירותי פרשנות וביקורת. בהמשך מוצגים הגורמים המאיימים על חופש העיתונות: רשויות השלטון, ריכוז שליטה ובעלות צולבת, חשש לניגוד עניינים וסטיות אתיות. אז סוקרת הוועדה את ארבעת הנושאים המרכזיים בהם עוסקת, ומסבירה מדוע לא עוסקת בנושאים אחרים, ככלל כאלה שמערכת המשפט אמונה על הטיפול וההכרעה בהם, או שקמו ועדות ציבוריות אחרות שעסקו בעניינם. לב המסמך מכיל דיון בכל אחת מהסוגיות המרכזיות תוך הדגשת ההמלצות בנושא.
עיקרי המלצות הוועדה > סיכום המלצות הנוגעות להגבלת כוחה של המדינה ומוסדותיה, בדגש על סמכויות רישוי וסגירה של עיתונים

עיגון מפורש של הזכות לחופש הביטוי והפרסום וחופש העיתונות באמצעות חקיקת יסוד.
ביטול פקודת העיתונות המנדטורית מ-1933 ואת תקנות ההגנה 94-96 לשעת חירום מ-1945, על בסיס הטענה לפיה "ההסדר החקיקתי הקיים בנושא העיתונות, מורשת הממשל התקופה המנדטורית, אינו הולם שיטת ממשל דמוקרטית".
ביטול הדרישה להנפקת רישיון ממשלתי כתנאי מוקדם לצורך הוצאה לאור של עיתון בישראל, בהיותה בלתי הולמת, הן עקרונית והן מעשית.
שלילת הסמכות של כל גוף מנהלי, צבאי או משפטי לסגור עיתון, בין אם באופן זמני או לצמיתות, כנדבך משמעותי בשמירה על חופש העיתונות.