stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דון קרלו
תקציר העלילה > מערכה שנייה

תמונה ראשונה - במנזר סן-ג'וסטו, ספרד.
נזיר מתפלל במנזר למען נשמתו של הקיסר שארל ה-5, סבו של קרלו, שנפטר זה מכבר. קרלו נכנס למנזר ומבכה את היות אהובתו נשואה לאביו.
הנזיר, הדומה לקיסר המנוח, מנחם את קרלו בשלום פנימי שיבוא מאלוהים. רודריגו, המרקיז מפוזה וחברו של קרלו, נכנס למנזר לאחר שחזר מפלנדריה (אריה: "J'étais en Flandres").
הוא מבקש מקרלו לסייע לעם הפלנדרי הסובל תחת נציגי השלטון הספרדי שם, אך למראה סבלו של קרלו מנסה להבין את מצוקותיו. קרלו מתוודה על אהבתו לאליזבת, ורודריגו בתגובה מעודד אותו לעזוב את ספרד ולעבור לפלנדריה. השניים נשבעים לחברות נצחית (האריה: "Dieu, tu semas dans nos âmes" / "Dio, che nell'alma infondere"), ולמנזר נכנסים המלך ואליזבת ובני לווייתם להתפלל לזכרו של הקיסר, וקרלו צופה בייאוש באליזבת מן הצד.
תמונה שנייה - בגן ליד מנזר סן-ג'וסטו
נשות חצר והנסיכה אבולי נמצאות בגן, ולהנאתן שרה אבולי על מלך מורי ונסיכה יפה ברעלה שנתגלתה כאשתו ("Au palais des fées" / "Nel giardin del bello"). אליזבת נכנסת, ולאחריה גם פוזה עם איגרת חתומה למלכה מצרפת (ובנוסף מכתב סודי מקרלו). הוא מבקש נחרצות מהמלכה שתקבל את קרלו לשיחה אישית (אריה: "L'Infant Carlos, notre espérance" / "Carlo ch'è sol il nostro amore"), היא מסכימה, ובמקביל משוכנעת אבולי כי קרלו בא לחזר אחריה. כשהם לבד, מבקש קרלו מאליזבת לשכנע את המלך לשלוח אותו לפלנדריה. היא מסכימה, אך מתגרה בקרלו עד שהוא חוזר על דברי האהבה שהשמיע כלפיה בעבר, והם אינם יכולים לממשה בעקבות נישואיה למלך. הפתרון היחיד שהיא רואה זה שקרלו יהרוג את המלך ויישא אותה לאישה במקומו. קרלו בורח מהמקום, והמלך מגיע כדי למצוא את אליזבת לבדה בגן בניגוד להוראתו כי לא תושאר בלא השגחה. הוא מגרש את בת לווייתה הצמודה לצרפת. אליזבתה מנחמת אותה בכך שהיא תחזור למולדת ומבקשת ממנה לומר לצרפת שלום בשמה (אריה: "Oh ma chère compagne" / "Non pianger, mia compagna"). המלך מתחיל בשיחה עם פוזה, אך מסרב להקשיב לדבריו בנוגע לפלנדריה. הוא מגלה לפוזה כי הוא בוטח בו מאוד, אך מזהיר אותו מפני האינקוויזיטור הגדול של ספרד.
תקציר העלילה > מערכה שלישית

תמונה ראשונה - ערב בגן המלכה במדריד
אליזבת עייפה מאוד, ורוצה לפרוש לחדרה כדי להתכונן לטקס הכתרת המלך למחרת. כדי להתחמק מאירוע חברתי באותו הערב, היא מחליפה את המסיכה שלה עם אבולי, מתוך הנחה שכך לא ישימו לב להיעדרה.
קרלו מגיע לגן, עם פתק המורה לו לפגוש שם מישהי, והוא חושב שמדובר באליזבת, אך פוגש שם למעשה את אבולי (וחושב בטעות שמדובר במלכה), לה הוא מצהיר על אהבתו. אבולי, במסיכת המלכה, מבינה כי קרלו אוהב את המלכה, והוא נבהל כשהוא מבין כי זאת אבולי וכעת היא יודעת את סודם. כשפוזה נכנס היא מאיימת לספר למלך על אהבתם של קרלו והמלכה, ופוזה מאיים לדקור אותה. קרלו מונע ממנו לעשות זאת, והיא עוזבת את המקום בזעם. רודריגו מבקש אז מקרלו לבטוח בו ולהעביר לו כל פתק עם תוכן פוליטי רגיש כדי שלא יופלל, וכשקרלו מסכים, השניים מאשרים את שבועת החברות שלהם.
תמונה שנייה - בחצר הכניסה לקתדרלת ואיאדוליד
העם שנאסף בחצר מביע שמחה על הכתרת המלך והמלכה, ונזירים מובילים שורה של עולי גרדום שנידונו למוות על ידי האינקוויזיציה. לאחר תהלוכה מלכותית בה מגיעים למקום המלך והמלכה, מתכוון המלך לשאת דברים, אך אז מופיע קרלו עם כמה קצינים פלנדריים, ומבקש חופש לפלנדריה. העם ואנשי החצר מביעים סימפתיה לדברי הקצינים הפלנדרים, אך המלך בתמיכת הנזירים מסרב להקשיב ומורה על מעצרם. קרלו שולף את חרבו כנגד המלך. זה קורא לאנשיו לפרוק את קרלו מחרבו, אך קריאה זו לא נענית עד אשר פוזה מגיע ומתערב. הוא משכנע את קרלו לתת לו את חרבו, ומועלה בתמורה לכך לדרגת דוכס. החגיגה ממשיכה, ועולי הגרדום מובאים לתלייה למשמע קול המבטיח שלום נצחים לנשמותיהם בגן-עדן.
תקציר העלילה > מערכה רביעית

תמונה ראשונה - שעת בוקר מוקדמת בחדר העבודה של המלך
המלך יושב בדד בחדר העבודה ומקונן על אהבת אליזבת, שמעולם לא ניתנה לו באמת ובתמים ועל כובד מטלותיו כמלך, ועל כך שלעולם לא יזכה לשנת ישרים עד אשר ישכב בקברו (אריה: "Elle ne m'aime pas" / "Ella giammai m'amò"). לחדר נכנס האינקוויזיטור הגדול, עיוור בן תשעים. המלך שואל אותו אם הכנסייה תתנגד לכך שיהרוג את בנו, והזקן משיב כי גם אלוהים הקריב את בנו. לאחר מכן מאשים הזקן את פוזה בפשעים חמורים יותר מאשר אלה של קרלו, בעיקר בכך שהוא רפורמיסט, וכשהמלך מנסה למחות, הוא מאיים, כי הכנסייה יכולה לראות גם במלך אחראי לניסיונות רפורמציה. הזקן עוזב, תוך כדי שהמלך מבין שהוא חסר כוחות מול דרישות הכנסייה. בשלב זה נכנסת אליזבת בכעס על קופסת התכשיטים שלה שנגנבה לכאורה. המלך מראה לה כי הוא לקח אותה ומוציא משם תליון עם דיוקן של קרלו. הוא מאשים אותה בגילו עריות, אך כשהיא מכחישה ומתעלפת הוא נבהל וקורא לעזרה. אבולי ופוזה נכנסים לחדר, מתפתחת שיחה, שגם אליזבת מצטרפת אליה לאחר שהיא מתעוררת מעלפונה (קוורטט: "Maudit soit le soupçon infâme" / "Ah, sii maledetto, sospetto fatale"). המלך מבין כי טעה ביחסו אל אליזבת, רודריגו מבין כי זה הזמן לפעול לטובת קרלו למרות שזה יכול לעלות לו בחייו, אבולי מתחרטת על שבגדה במלכה, ואליזבת מתאוששת ומבטאת ייאוש מן המצב אליו נקלעה. שני הגברים עוזבים את החדר, ואבולי מתוודה בפני אליזבתה שהיא זו שהביאה למלך את קופסת התכשיטים שלה, מתוך אהבתה לקרלו, ושהיא בנוסף גם פילגש של המלך. אליזבת כועסת ומעמידה לפניה ברירה בין שתי אפשרויות - לצאת לגלות או להסתגר במנזר עד סוף חייה, ועוזבת את החדר. אבולי נשארת לקונן על גורלה המקולל ובוחרת ללכת למנזר, לא לפני שהיא מחליטה לעזור לקרלו כדי שלא יומת (אריה:"O don fatal" / "O don fatale").
תמונה שנייה - בבית כלא
קרלו הושם במעצר בבית הכלא. פוזה מגיע אליו ומספר לו שהוא יציל אותו אך יצטרך לשלם על כך בחייו, היות שהוא לקח אליו את כל המסמכים הפוליטיים הרגישים שהיו אצל קרלו, ובכך יופלל במקומו (אריה: "C'est mon jour suprème" / "Per me giunto è il di supreme"). שני גברים במדים מגיחים אך אינם נראים על ידי השניים, פוזה נורה בגבו, והשניים נעלמים. פוזה, על ערש דווי, מספר לקרלו כי אליזבת תפגוש אותו למחרת היום במנזר סן-ג'וסטו, ושהוא מוכן למות אם קרלו יוכל להציל את פלנדריה ולהשליט סדר הגון יותר על ספרד (אריה: "Ah, je meurs, l'âme joyeuse" / "Io morrò, ma lieto in core"), ומת. המלך מגיע למקום ומציע לקרלו לצאת לחופשי, וזה דוחה אותו. אליזבת, אבולי והאינקוויזיטור מגיעים, ואחריהם נכנס קהל רב הדורש את שחרורו של קרלו מהכלא ומאיים על המלך. בלהט הרגע, אבולי מבריחה את קרלו מהמקום, האינקוויזיטור מוריד את העם על ברכיו להשתחוות בפני המלך, והסדר מושב על כנו.
תקציר העלילה > מערכה חמישית - במנזר סן ג'וסטו

שעת לילה מאוחרת במנזר, אליזבת כורעת ברך לפני הקבר של הקיסר המנוח. היא מספרת, שהיא מחויבת לעזור לקרלו בשאיפותיו לשחרר את פלנדריה, אך לעצמה היא מבקשת רק את המוות (אריה: "Toi qui sous le néant" / "Tu che le vanità"). קרלו מופיע והם נפרדים בפעם האחרונה זה מזה (דואט: "Au revoir dans un monde où la vie est meilleure" / "Ma lassù ci vedremo in un mondo migliore").
המלך והאינקוויזיטור הגדול נכנסים למקום. המלך מצהיר כי יהיה כאן קורבן כפול, והזקן מודיע שהאינקוויזיציה תמלא את תפקידה. בשלב זה נערך משפט קצר לשניים.
קרלו קורא לאלוהים להושיע אותו ושולף את חרבו מול חיילי האינקוויזיציה. לפתע, מגיח נזיר מקברו של הקיסר ולוקח משם את קרלו למקום מבטחים בתוך המנזר. בעוד המלך והאינקוויזיטור משוכנעים כי מדובר ברוח הקיסר עצמו.
העלאת האופרה במרוצת השנים

עד לאחרי מלחמת העולם השנייה, היו העלאות נדירות של האופרה ברחבי העולם. בתקופה שלאחר המלחמה היא נהפכה להיות חלק מהרפרטואר הקבוע של מרבית בתי האופרה בעולם, בעיקר בגרסה המילאנזית משנת 1883 בארבע מערכות. ב-1958 הועלתה בהצלחה גרסת חמש המערכות משנת 1886 בלונדון, ולאחריה הועלתה הגרסה במקומות נוספים בעולם. בית האופרה מטרופוליטן אופרה בניו יורק, מקפיד להעלות אך ורק את הגרסה הזו, כדי לשמור על שלמות חמש המערכות.
בשנים האחרונות העלו מספר בתי אופרה את מכלול הגרסאות השונות. האופרה של וינה העלתה ב-2006 את גרסת כל חמש המערכות, כולל הבלט וכל הקטעים שהושמטו מהאופרה עוד לפני הבכורה בפריז.
אלברט כהן

ערך זה עוסק בשחקן, במאי ומדבב ישראלי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

אלברט כהן, פברואר 2016
 לידה:  9 ביוני 1932 (בן 92) ה' בסיוון ה'תרצ"ב בולגריה סופיה, בולגריה
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1940–מתמשך (כ־85 שנים)
 מקום לימודים:  האקדמיה הבולגרית הלאומית למוזיקה 
 בן או בת זוג:  רות מנזה (1959–1988) 
 צאצאים:  שרון כהן, עדי כהן 
 פרסים והוקרה:  יקיר רמת גן (2012) 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלברט כהן בגיל 18
אלברט כהן כאקורדיוניסט להקת פיקוד דרום בתחילת שנות ה-50.
אלברט כהן (נולד ב-9 ביוני 1932) הוא שחקן, במאי, מדבב וזמר ישראלי.
ביוגרפיה

כהן נולד, גדל והתחנך בסופיה בירת בולגריה ולמד שם באקדמיה למוזיקה ודרמה על שם סטניסלבסקי. בצעירותו שאף להיות זמר אופרה. שיחק בתיאטרון הלאומי של סופיה, בין השאר בהצגות "עלובי החיים" ו"חלום ליל קיץ".
בגיל 17 בשנת 1949 עלה ארצה, התגייס לצה"ל וייסד את "להקת פיקוד הדרום" יחד עם יעקב בודו ואברהם צביון. בלהקה שימש כשחקן, זמר ואקורדיוניסט. אחרי שלוש שנים השתחרר כהן מהצבא והצטרף לתיאטרון "המטאטא".
ביוגרפיה > בתיאטרון

בראשית שנות השישים הופיע כהן יחד עם יעקב בנאי ושתי שחקניות תיאטרון נוספות (זהר אוריין וליה דוליצקיה) במסגרת להקת זרקור. הלהקה העלתה מופעי בידור שכללו גם קטעי זימרה, המפורסם שבהם "סבא ליאון". בשנים 1959–1963 הקים בכלא תל מונד חוג דרמטי שהעלה הצגות שונות בהשתתפות האסירים.
כהן משחק בתיאטרון הקאמרי מאז שנת 1966 ועד היום. בנוסף שיחק כהן בתיאטראות רבים נוספים (בהם תיאטרון הנפש). כהן השתתף, בין היתר, בהצגות "חלום ליל קיץ" (בתפקיד תיסבי) "קומדיה של טעויות" (בתפקיד דרומיו), "רביזור" (בתפקיד דובצ'ינסקי), "יוסף וכתונת הפסים המשגעת" (בתפקיד פרעה), "יעקובי ולידנטל" (בתפקיד יעקובי), "סוחרי גומי" (בתפקיד שמואל ספרול), "סוויני טוד" (בתפקיד סוויני טוד), "החלילן מהמלין" (בתפקיד החלילן), "עלובי החיים" (בתפקיד מר תנרדייה), "נתניה" (בתפקיד חיימוב), "איחש פישר" (בתפקיד ברונכוס). כמו כן, כהן השתתף בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא בהצגות "בתיאטרון" ו"לה-בריאות".
בשנת 2013 עיבד וביים את ההצגה "האנשים הקטנים של צ'כוב" המבוססת על ארבע יצירות מאת צ'כוב, בה גם שיחק, לצד תומר אופנר ועירית גדרון בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2014 שיחק עם רבקה מיכאלי ואלכס אנסקי בהצגה "מוטב מאוחר", מאת לארי גלברט ובבימויו של יצחק שאולי בתיאטרון "הספרייה".
ביוגרפיה > בטלוויזיה ובקולנוע

ב-1964 גילם חבר מפלגה בסרט "סאלח שבתי" שכתב וביים אפרים קישון. ב-1966 גילם חסיד בסרט "שני קוני למל" שכתב וביים ישראל בקר. ב-1968 שיחק בסרט "הבן האובד" שביים יוסף שלחין. ב-1969 גילם את ד"ר גילור בסרט "תעלת בלאומילך" שכתב וביים אפרים קישון. בשנות ה-70 שיחק בסדרה "מתי מתוק בלש מתמטי" שכתב אמנון ז'קוב. ב-1977 שיחק בסרט "הגונב מגנב פטור" שכתב וביים זאב רווח, גילם מתנדב במשמר האזרחי בסרט "הצילו את המציל" שכתב וביים אורי זוהר. ב-1977 גילם את חיימיקו בסרט "הרשלה" שכתב (לצד דוד גורפינקל) וביים יואל זילברג. ב-1978 התארח בשיר המדידה בסדרת הטלוויזיה "רגע עם דודלי".
ב-1980 גילם קאדי בסדרה "מסך לספרות" ששודרה בטלוויזיה החינוכית. ב-1981 גילם את עו"ד נחמיאס בסרט "מסג'יסט הצמרת" שכתבה מרגלית צבי וביים אלפרד שטיינהרדט. ב-1983 שיחק בסרט "אני והמאהב של אשתי" שכתב וביים עוזי פרס. ב-1987 גילם את דוד שמחה בסדרת הטלוויזיה "פרפר נחמד". בין השנים 1989–1991 שיחק בתוכנית "קשר משפחתי" שביימה דנה אביאל. ב-1990 השתתף בתוכנית הטלוויזיה "קריאת כיוון" בהנחיית רוני פינקוביץ', שכתב חיים אידיסיס וביימו יצחק חלוצי ושלמה אלברט. ב-1993 גילם סבא בסרט "גולם במעגל" שכתב (לצד טלי זילברשטיין) וביים ענר פרמינגר (על פי ספר מאת לילי פרי). ב-1995 השתתף בקלטת לילדים "סבתא בישלה דייסה" שכתבה וביימה רחל שיין ארגמן. ב-1999 שיחק בתוכנית הטלוויזיה "כן לציפור" שכתבו וגה אלגום ודונה בן יהודה וביים מרקו כרמל. באותן שנים גילם את אבא של דוביק (נתן דטנר) בסדרה "משפחה וחצי" שכתבה גלילה רון פדר עמית וביים עופר ויצמן.
ב-2005 שיחק בסרט "ולקחת לך אישה" שכתבו וביימו שלומי ורונית אלקבץ. בין השנים 2008-2009 גילם את חיים הראל המבוגר בסדרת הטלוויזיה "דני הוליווד" שביימה שירלי שטרן. ב-2011 גילם את אלישע בסדרת הטלוויזיה "החברים של נאור" שכתב וביים נאור ציון. ב-2011 גילם את אבא של דודי בסדרה "גבוה וגרינבאום" שכתב רן אפלברג וביים דניאל אדר. ב-2011 שיחק בסדרה "השנים הכי יפות" שכתבו ירון ניסקי ודורון צור וביים עופר ויצמן. ב-2012 גילם את מפקד המשמר האזרחי בסדרה "נשואים פלוס" וגילם את טוביה זנזורי בסדרה "זנזורי" שכתבו יובל פרידמן ורוני ידור וביים בן בכר. ב-2014 גילם את השר אספרוחוב מבולגריה בסדרה "פולישוק" שכתב וביים שמואל הספרי. ב-2015 גילם את קלמן בסדרה "חברות" שביימו רני סער ושי בן עטר. ב-2016 הופיע בסדרה "בנות הזהב". ב-2019 שיחק בסרט "אהבה בשלייקס" והופיעה בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "שב"ס". ב-2020 גילם את פישקה בסדרה "אבא מטפלת". ב-2021 גילם את הזקן בסדרה "מה שבע?" וב-2023 גילם את אמציה בסדרה "סברי מרנן".
ביוגרפיה > דיבוב

כהן הוא מוותיקי תחום הדיבוב בישראל. הוא תרם את קולו לדיבובים של סרטים וסדרות רבים, בהם: "רחוב סומסום" (דיבב דמויות שונות בגרסה המקורית בשנות השמונים, ביניהן מר סופר ומומו טלפז), "פיטר פן" (מר סמי בגרסה של אולפני דיסני), "תומס ומסילת הקסמים" (בתפקיד טובי), "מסיפורי המלך בבר", "דני שובבני", "איפה אפי?" (הקוסם צחורזקן), "אצבעונית", "היה היה - החלל", "בילבי", "שרק 2" (המלך הארולד - אביה של פיונה), בסדרת סרטי "הארי פוטר", עם החלפת השחקן לדמותו של אלבוס דמבלדור, החל כהן לדבבה לעברית, "החרב באבן" (בתפקיד מרלין המכשף), ב-2003 דיבב אלברט את "המלך דיימאס" בסרט " סינבד אגדת שבעת הימים", "חתולים בצמרת" (בתפקיד וולדו גע גע), "אגדות אנדרסן" (בתפקיד דמויות נוספות), "מרי פופינס" (בתפקיד דוד אלברט), "הפיל שרצה להיות הכי" (דמויות שונות), ב"סדריק" (בתפקיד סבא ליאופולד), "החלילן מהמלין" (בתפקיד סבא), "קובי קובי" (בתפקיד סבא שאול), "צבי הנינג'ה" - הסרט מ-2007 (בתפקיד ספלינטר), "רנגו" (ראש העיר), "בית ספר למפלצות" (פרופסור נייט), "סרט לגו" (וויטרוויוס), "מטוסים" (בולדוג), "קונג פו פנדה: אגדת המגניבות" (שיפו), "קסם של בית" (לורנס), "גיבורי התנ"ך הגדולים" (דמויות שונות) ועוד רבים. כהן מוסיף להשתתף בשלל דיבובים, ולעיתים קרובות משתף פעולה עם בנו, במאי הדיבוב שרון כהן. בשנת 2015 דיבב את כעס מהסרט "הקול בראש". ב-2018 דיבב את מר מקגרגור בסרט "פיטר ראביט" וכן נתן את קולו לסרט הישראלי "אגדת המלך שלמה". באותה שנה דיבב את לורד אדום-בריק בסרט "עולמם הסודי של גמדי הגינה". ב-2024 דיבב שוב את כעס, בסרט "הקול בראש 2".
הוקרה

2012 - עיטור "יקיר העיר רמת גן".
2022 - מחווה לרגל יום הולדתו ה-90 מטעם התיאטרון הקאמרי.
חיים אישיים

אלברט כהן היה נשוי לרות מנזה, פסנתרנית בתזמורת הפילהרמונית. נולדו להם שני בנים: עדי כהן, מלחין וזוכה פרס אופיר, ושרון כהן, מדבב ובמאי דיבוב.
אחת מנכדיו היא המדבבת לני כהן.
רעייתו נפטרה מטרשת נפוצה בשנת 1988. כהן נישא בשנית לפסנתרנית דעה לבונטין ב-1991.
כהן מתגורר ברמת גן מאז שנת 1960.
הערות שוליים

↑  תמר אבידר, אסירי תל מונד כבני ערובה, מעריב, 8 בפברואר 1963
↑  התיאטרון הקאמרי של תל-אביב - האנשים הקטנים שלצ'כוב, באתר www.cameri.co.il (ארכיון)
↑  דודי פטימר, ‏“לא הייתי בטוח שאגיע לגיל הזה": אלברט כהן חוגג יום הולדת 90, באתר מעריב אונליין, 2 ביוני 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305514105171  GND: 1059229250  ISNI: 0000 0004 0233 3175  LCCN: no2009071959  MusicBrainz: 1da8677e-faaf-4727-912f-dab59c8c196c  VIAF: 297565883   WorldCat (עם VIAF): 297565883 
אלברט עם רעייתו הראשונה, רות, ביום הנישואין, אפריל 1959
גן אור

| --- | --- |

בית הכנסת ביישוב
 מדינה:  ישראל ישראל
 שפה רשמית:  עברית
 תאריך ייסוד:  1983
 סיבת נטישה:  תוכנית ההתנתקות
 תאריך נטישה:  18 באוגוסט 2005
 דת:  יהודים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  300 (2004)
 קואורדינטות:  31°20′12″N 34°15′34″E﻿ / ﻿31.336666666667°N 34.259444444444°E﻿ / 31.336666666667; 34.259444444444 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מערב הנגב מוגדלת) גן אור(למפת מערב הנגב רגילה) גן אור(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גן אור(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גן אור  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
שלט הכניסה ליישוב גן אור
גן אור היה יישוב והתנחלות ומושב עובדים דתי במרכז גוש קטיף אשר השתייכה למועצה אזורית חוף עזה.
היסטוריה

במרץ 1979 הוקמה היאחזות נח"ל גן אור. בחודש יולי 1980 הגיעו חברי גרעין גן אור ליישוב נצרים, ששימש אז מחנה מעבר לגרעיני התיישבות, ונשארו במקום במשך שלוש שנים עד שעברו ליישוב הקבע בשנת 1983.
היישוב הוקם בשנת 1983 על ידי חברי בני עקיבא ותלמידי ישיבות ההסדר, והיה מושב עובדים חקלאי שנמנה עם מושבי "הפועל המזרחי" בעל צביון דתי לאומי.
ביישוב התגוררו לפני פינויו למעלה מ-50 משפחות.
רוב תושבי גן אור התפרנסו מגידולי ירקות ועלים בחממות, מקצתם היו בעלי מקצועות חופשיים.
ביישוב פעלו גני ילדים ומעונות יום. ילדי בית הספר למדו בנווה דקלים בבית הספר האזורי "נאות קטיף".
ב-8 במרץ 1993 נרצח תושב היישוב אורי מגידיש בדקירות סכין על ידי שניים מן הפועלים הפלסטינים שהעסיק בחממה. במחאה על הרצח, יצאו לאחר ההלוויה רבים מתושבי גן אור וחסמו את הכביש בקרבת מחסום ארז. בעקבות כך פרץ עימות קשה עם פלסטינים רבים שלא יכלו להמשיך בדרכם הביתה ובמהלכו נורה למוות נעים מחמוד אלמדהון, תושב מחנה הפליטים ג'באליה.
בשנת 2000 הוקמה בגן אור מדרשת טהר לבנות כחלק מישיבת תורת החיים. המדרשה שילבה לימודי קודש, שבהם לימדו רבנים מגוש קטיף, עם לימודים אקדמאים, שנערכו בשלוחת אשקלון של אוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטה העברית. לאחר שלוש שנים עברה המדרשה לנווה דקלים. מאוחר יותר נבנו ביישוב גם בית כנסת מפואר ואולם אירועים.
בעקבות תוכנית ההתנתקות מ-2004, הקימו מתיישבים מגן אור, גדיד ובדולח בתחילת שנת 2005 את "הפורום החקלאי" במטרה להגיע להדברות על הפינוי. נציגי הפורום אף נפגשו עם ראש הממשלה שרון באפריל אותה שנה.
ימים ספורים לפני הפינוי נערכו התושבים לחסום את הדרך של כוחות צה"ל ובכך למנוע את הפינוי. לתושבים הוותיקים הצטרפו אנשי ימין שהסתננו ליישוב..
גן אור פונה ב-18 באוגוסט 2005 כחלק מתוכנית ההתנתקות. 20 משפחות עזבו מרצון עוד לפני יום הפינוי, לאחר שקיבלו פיצויים. במהלך הפינוי כ-200 איש הסתגרו בבית הכנסת ביישוב ופונו בכוח על ידי כוחות הביטחון.
לאחר הפינוי פוזרו המשפחות בבתי מלון שונים, ומאוחר יותר פוצלו בין אתרי הקרווילות בניצן ויד בנימין. מרבית תושבי גן אור מתגוררים מ-2012 ביישוב באר גנים, בו הוקם מחדש בית הכנסת של היישוב.
הערות שוליים

↑  גן-אור - היאחזות נח"ל חדשה בדרום הרצועה, דבר, 21 במרץ 1979
↑  עזרא ינוב, "אם לא יקומו יישובים נוספים בקטיף, - אין קיום ל־3 המושבים הקיימים", מעריב, 8 ביוני 1980
↑  איגוד מושבי הפועל המזרחי, מעריב, 7 באוגוסט 1987
↑  ידיעות אחרונות, ‏רמאות אורגנית בגוש קטיף, באתר גלובס, 7 ביולי 1997
↑  אפרת וייס, סגירת המעגל של משפחת מגידיש, באתר ynet, 29 ביולי 2004
↑  ISRAELI AND ARAB DIE IN GAZA STRIFE באתר הניו יורק טיימס, 9 במרץ 1993
↑  נדב שרגאי, יובל יועז, ניר חסון, "אופטימיות זהירה" של נציגי מתנחלי גוש קטיף בתום הפגישה עם רה"מ שרון, באתר הארץ, 4 באפריל 2005
↑  אסף כרמל, גם הוא במתנגדים: הרוצח שקולניק הסתנן לגן אור, באתר הארץ, 16 באוגוסט 2005
↑  גדי גולן, ‏הפינוי בכח מגוש קטיף מתחיל כבר הלילה; ניסנית, דוגית ואלי סיני - פונו, באתר גלובס, 16 באוגוסט 2005
ניר חסון, תושבים: אין חדוות פיצויים, לפחות לא נהיה פראיירים, באתר הארץ, 11 ביוני 2004
↑  יואב בורוביץ, תפילת "שמע ישראל" לא הבריחה משום מה את החיילים, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2005
↑  דליה טל, ‏הממשלה תשכור עוד 1,000 חדרי מלון מפונים, באתר גלובס, 16 באוגוסט 2005
↑  אסף מרדכי, ‏יד בנימין, דרם-מזרחית לגדרה, באתר גלובס, 10 בספטמבר 2006
דליה טל, ‏הופקדה תוכנית לקליטת 150 מפוני גוש קטיף ביד בנימין, באתר גלובס, 21 במאי 2006
↑  מיכאל יעקובסון, עשור אחרי ההתנתקות, המפונים חיים יחד ומעדיפים להתפלל בנפרד, באתר Xnet‏, 9 באוקטובר 2016
| ההתנחלויות שפונו במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות |
| --- | --- | --- |
| גוש קטיף | נוה דקלים • נצר חזני • פאת שדה • קטיף • רפיח ים • שירת הים • שליו • תל קטיפא • בדולח • בני עצמון • גדיד • גן אור • גני טל • כפר ים • כרם עצמונה • מורג • דהנייה |  |
| התוחמת הצפונית | אלי סיני • דוגית • ניסנית |  |
| מרכז רצועת עזה | כפר דרום • נצרים |  |
| צפון השומרון | גנים • כדים • חומש • שא-נור |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568744505171
צדוק הכהן (הנדל)

גאורג פרידריך הנדל
צדוק הכהן (יצירה מספר 258 ברשימת יצירות הנדל (HWV)) הוא המנון הכתרה (אנ') בריטי שהולחן ב-1727 על ידי גאורג פרידריך הנדל לכבוד הכתרתו של המלך ג'ורג' השני למלך בריטניה. זהו אחד מארבעת המנוני ההכתרה שכתב הנדל. מאז כתיבת ההמנון שרים אותו בכל טקס הכתרה בריטי והוא הפך להמנון בריטי ידוע.
מילות ההמנון

| --- | --- |
: צדוק הכהן, מקהלת סיינט מתיוס, מנהל מוזיקלי דמיאן גירומלה, 2013 
: לעזרה בהפעלת הקובץ
הטקסט של צדוק הכהן (ושל שלושת המנוני ההכתרה האחרים של הנדל) נבחר על ידי הנדל ומבוסס על הטקסט שליווה את טקס ההכתרה של המלך ג'יימס השני ב-1685. הטקסט הוא תרגום של האנטיפון Unxerunt Salomonem, מזמור שמבוסס על הסיפור בתנ"ך שמתאר את הכתרתו של שלמה למלך על ידי צדוק הכהן. זהו המקור לטקסט בכל ההכתרות של מלכי אנגליה ולאחר מכן בריטניה, החל מהכתרתו של המלך אדגר במנזר באת' ב-973.
מילות ההמנון באנגלית:
Zadok the priest, and Nathan the prophet
anointed Solomon king.
And all the people rejoiced, and said:
God save the King! Long live the King!
May the King live for ever,
Amen, Alleluia.
מילות ההמנון מבוססות על הפסוקים ל"ח-מ' בפרק א' בספר מלכים א':
וַיֵּרֶד צָדוֹק הַכֹּהֵן וְנָתָן הַנָּבִיא וּבְנָיָהוּ בֶן-יְהוֹיָדָע, וְהַכְּרֵתִי וְהַפְּלֵתִי, וַיַּרְכִּבוּ אֶת-שְׁלֹמֹה, עַל-פִּרְדַּת הַמֶּלֶךְ דָּוִד; וַיֹּלִכוּ אֹתוֹ, עַל-גִּחוֹן. וַיִּקַּח צָדוֹק הַכֹּהֵן אֶת-קֶרֶן הַשֶּׁמֶן, מִן-הָאֹהֶל, וַיִּמְשַׁח, אֶת-שְׁלֹמֹה; וַיִּתְקְעוּ, בַּשּׁוֹפָר, וַיֹּאמְרוּ כָּל-הָעָם, יְחִי הַמֶּלֶךְ שְׁלֹמֹה. וַיַּעֲלוּ כָל-הָעָם, אַחֲרָיו, וְהָעָם מְחַלְּלִים בַּחֲלִלִים, וּשְׂמֵחִים שִׂמְחָה גְדוֹלָה; וַתִּבָּקַע הָאָרֶץ, בְּקוֹלָם.
ההמנון הבריטי, God Save the King, מבוסס על אותו מקור כמו צדוק הכהן אך בהמנון הבריטי שרים מלך או מלכה בהתאם לשליט באותו הזמן. לעומת זאת בהמנון צדוק הכהן המילה מלך קבועה כי ההמנון מבוסס באופן ישיר על הטקסט המקראי.
מבנה

היצירה כתובה למקהלה ותזמורת בסולם רה מז'ור (אנ'). התזמורת מורכבת משני אבובים, שני בסונים, שלוש חצוצרות, טימפני, שלושה כינורות ובאסו קונטינואו. החלק האמצעי של ההמנון And all the people rejoiced, and said, הוא במבנה ריקוד במשקל 3/4. החלק האחרון, מ God save the King ועד הסוף, חוזר למשקל 4/4 ומשולבות בו קריאות אמן. ההמנון מסתיים בקריאה הללויה בקדנצה במפעם לארגו .
המוזיקה מעבירה באופן מרשים את הלך הרוח המתפתח ככל שטקס ההכתרה מתקדם- מפתיחה כלית שבונה תחושת ציפייה, דרך קריאות המקהלה המצהירות Zadok the priest and Nathan the prophet, ולבסוף קריאות השמחה.
המנון ליגת האלופות

המלחין הבריטי טוני בריטן (אנ') עיבד את היצירה ויצר על בסיסה את המנון ליגת האלופות בכדורגל.
ראו גם

הכתרת מלכי בריטניה
הערות שוליים

↑    Amy Blumsom, ‏Zadok the Priest: a champion's anthem, The Telegraph, 23 October 2015
↑  sussexchorus.org, Coronation Anthems, HWV 258 - 261.
↑  Range, Matthias (2012), Music and Ceremonial at British Coronations: From James I to Elizabeth II, Cambridge University Press, ISBN 978-1-107-02344-4 (p. 10)
↑  Bible Gateway passage: 1 Kings 1:38–40 (New International Version). Bible Gateway.
↑  Borden, Sam (23 May 2013). "European Soccer's Biggest Star May Be a Song". The New York Times.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007579072705171  BnF: cb13913660k (data)  GND: 300066414  LCCN: n81035158  MusicBrainz work: 1a9b015f-43e9-3605-ba69-dd84bd642223  VIAF: 182660816   WorldCat (עם VIAF): 182660816
ואלס בלה מינור (שופן, התגלה ב-2024)

כתב היד המקורי של התווים
הוואלס בלה מינור הוא ואלס המיוחס לפרדריק שופן שנמצא בספריית מורגן, ופורסם לציבור על ידי הניו יורק טיימס ב-27 באוקטובר 2024. הוואלס מתוארך ל-1830–1835, והוא היצירה הראשונה של שופן שהתגלתה מאז שנות ה-30 של המאה ה-20. מנהל מכון פרידריק שופן (אנ') מטיל ספק בכך שכתב היד מייצג יצירה שלמה, ולכן הוא אינו מקובץ באופן רשמי בין הוואלסים של שופן.
תיאור

כתב היד כולל עשרים וארבע תיבות שבסופן סימן חזרה (אנ'), ולכן הן מנוגנות פעמיים. ביצוע הוואלס אורך כדקה, משך שאינו אופייני לוואלסים של שופן. הוואלס כתוב בסולם לה מינור, במשקל שלושה רבעים, וכתב היד המקורי כולל אצבוע. הדינמיקה של הוואלס יוצאת דופן וכוללת פורטסיסימו כבר בפתיחה ("פורטה משולש" המסומן כ-), עוד לפני שהנושא מופיע. האווירה של הוואלס תוארה על ידי הפסנתרן לאנג לאנג כמזכירה את החורף באזורים הכפריים של פולין.
אימות

כתב היד של היצירה, שגודלו 13 על 10 סנטימטרים, התגלה על ידי צוות המוזיאון בשנת 2019. הוא התגלה במהלך קטלוג עזבונו של ארתור סץ, שרכש אותו מאשתו של הפסנתרן החובב והמנהל לשעבר של בית הספר לעיצוב פנים בניו יורק - אוגוסטוס שריל וויטון ג'וניור. היצירה כתובה בדיו סת"ם חום על נייר ארוג עשוי במכונה, שמאופיין בצבעו הצהוב יותר ובעוביו העבה בהשוואה לדפי תווים מאוחרים. הדיו וסוג הדף תואמים את הדפים ואת הדיו ששופן השתמש בהם. גוון הדף מתאים לזה שהשתמש בו בשנותיו הראשונות בפריז, בניגוד לדפים בעלי הגוון הירקרק שהשתמש בהם בזמן שהתגורר בוורשה. כתב היד תואם לזה של שופן, מה שמתבטא בין היתר בצורת המפתחות האופיינית לשופן, אם כי חברו ג'וליאן פונטנה (אנ') צייר את המפתחות באופן דומה, מה שהוביל בעבר לבלבול מסוים בין כתבי היד שלהם. גם גודלה הקטן של המילה "Valse" הכתובה למעלה אופייני לשופן.
בשלבי האימות נבדקו מספר תאוריות לגבי היוצר, כמו האפשרות ששופן העתיק ואלס של מישהו אחר, או שנכתב על ידי תלמיד של שופן, אך תאוריות אלה נזנחו כלא הגיוניות. מנהל מכון פרידריק שופן ציין את "הסגנון המבריק" האופייני לכתיבתו של שופן במחצית הראשונה של שנות ה-30, וטען שהניקיון של כתב היד מעיד על כך שבניגוד לתאוריה שהועלתה, הוואלס ככל הנראה לא נכתב יחד עם תלמיד במהלך שיעור. הוא טוען שסביר יותר שכתב היד היה סקיצה של רעיון מוזיקלי ששופן חשב עליו, ולא יצירה שלמה. מהסיבה הזו הוא אינו מאמין שיש לכלול את הוואלס בקובץ הוואלסים של שופן כוואלס ה-20 שכתב. עם זאת, הוא כן מקבל את התאוריה שמשייכת את הוואלס לשופן, בהתייחס לסימני ההיכר שלו ולסגנון הכתיבה המתבטא בקישוטים, בשימוש בסולמות כרומטיים, במרווחים ובליווי.