stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המהפכה הגרמנית
מהפכה > אמנת המועצה הכללית

כפי שהוחלט על ידי הוועד הפועל, מועצות הפועלים והחיילים בכל האימפריה שלחו צירים לברלין, אשר היו אמורים להתכנס ב-16 בדצמבר בקרקס בוש לכנס Erster Allgemeiner Kongress der Arbeiter- und Soldatenräte ("הוועידה הכללית הראשונה של מועצות עובדים וחיילים"). ב-15 בדצמבר, אברט והגנרל גרנר הורו לחיילים לעבור לברלין כדי למנוע את האמנה ולהחזיר את השליטה על הבירה. ב-16 בדצמבר, אחד הגדודים המיועדים לתוכנית זו התקדם מוקדם מדי. בניסיון לעצור את מועצת הפועלים, פתחו החיילים באש על הפגנה של "המשמרות האדומים", נציגי מועצות החיילים המזוהים עם הספרטקיסטים, לא חמושים; 16 בני אדם נהרגו.
בכך התגלו פוטנציאל האלימות והסכנה להפיכה מצד הימין. בתגובה לתקרית, דרשה רוזה לוקסמבורג, בעיתון הספרטקיסטי Rote Fahne ("דגל אדום"), פירוק שקט של חיילים חוזרים מנשקם על ידי פועלי ברלין. היא רצתה שמועצות החיילים יוכפפו לפרלמנט המהפכני והחיילים יעברו "חינוך מחדש".
ב-10 בדצמבר קיבל אברט בברכה עשר דיוויזיות שחזרו מהחזית, בתקווה להשתמש בהן נגד המועצות. כפי שהתברר, גם החיילים הללו לא היו מוכנים להמשיך בלחימה. המלחמה הסתיימה, חג המולד בפתח ורוב החיילים רק רצו לחזור הביתה למשפחותיהם. זמן קצר לאחר הגעתם לברלין הם התפזרו. המכה נגד אמנת המועצות לא התרחשה.
המכה הזו הייתה מיותרת בכל מקרה. כשהוועידה התכנסה ב-16 בדצמבר באולם בית הנבחרים הפרוסי, היא כללה בעיקר חסידי SPD. אפילו קרל ליבקנכט לא הצליח לתפוס מקום. לליגה הספרטקיסטית לא הוענקה כל השפעה. ב-19 בדצמבר, המועצות הצביעו 344 מול 98 נגד יצירת מערכת מועצות כבסיס לחוקה חדשה. במקום זאת, הם תמכו בהחלטת הממשלה לקרוא לבחירות לאספה לאומית מכוננת בהקדם האפשרי. אספה זו הייתה אמורה להחליט על מערכת המדינה.
האמנה חלקה על אברט רק בנושא השליטה בצבא. האמנה דרשה אמירה למועצה המרכזית: שהיא תבחר את הפיקוד העליון של הצבא, ותדאג לבחירה חופשית של קצינים וסמכויות משמעת למועצות החיילים. זה היה מנוגד להסכם בין אברט לגנרל גרנר. שניהם לא חסכו במאמץ לבטל את ההחלטה הזו. הפיקוד העליון (שבינתיים עבר מספא לקאסל), החל לבסס כוח צבאי משלו (הפרייקור) כדי להתנגד לאיום הבולשביקי כביכול. בניגוד לחיילים המהפכניים של נובמבר, החיילים הללו היו קצינים וחיילים בעלי תודעה מלוכנית שחששו מהחזרה לחיים האזרחיים.
מהפכה > משבר חג המולד של 1918

לאחר 9 בנובמבר, הממשלה הורתה על דיוויזיית הצי העממית החדשה שהוקמה (Volksmarinedivision) להגיע מקיל לברלין להגנתה והציבה אותה באורוות המלכותיות (Nuer Marstall) מול ארמון העיר ברלין (Berlin Schloss או Berlin Stadtschloss). הדיוויזיה נחשבה נאמנה לחלוטין ואכן סירבה להשתתף בניסיון ההפיכה ב-6 בדצמבר. המלחים אף הדיחו את מפקדם משום שראו בו מעורב בפרשה. הנאמנות הזו היא שהעניקה להם כעת את המוניטין שהם בעד הספרטקיסטים. אברט דרש את פירוקם ואוטו ולס, החל מ-9 בנובמבר, מפקד ברלין ובהתאם לאברט, סירב לשכר המלחים.
המחלוקת הסלימה ב-23 בדצמבר. לאחר שנדחו במשך ימים, כבשו המלחים את קנצלרית הרייך עצמה, ניתקו את קווי הטלפון, הכניסו את מועצת נציגי העם למעצר בית ולכדו את אוטו ולס. המלחים לא ניצלו את המצב כדי לחסל את ממשלת אברט, כפי שניתן היה לצפות ממהפכנים ספרטקיסטים. במקום זאת, הם פשוט התעקשו על שכרם. למרות זאת, אברט, שהיה בקשר עם הפיקוד העליון בקאסל באמצעות קו טלפון סודי, נתן פקודה לתקוף את המעון עם חיילים נאמנים לממשלה בבוקר ה-24 בדצמבר. המלחים הדפו את המתקפה בפיקודו של מפקדם היינריך דורנבך, ואיבדו כ-30 איש ואזרחים בקרב. חיילי הממשלה נאלצו לסגת ממרכז ברלין. כעת הם עצמם התפרקו והשתלבו בפרייקור החדש שהוקם. כדי לפצות על נסיגתם המשפילה, הם כבשו זמנית את משרדי העורך של הדגל האדום. אבל הכוח הצבאי בברלין שוב היה בידי דיוויזיית הצי העממי. אולם שוב, המלחים לא ניצלו את המצב.
מצד אחד, האיפוק הזה מדגים שהמלחים לא היו ספרטקיסטים, מצד שני הוא מוכיח שלמהפכה לא הייתה כל הנחיה. גם אם ליבקנכט היה מנהיג מהפכני כמו לנין, כפי שהאגדה הציגה אותו מאוחר יותר, המלחים כמו גם המועצות לא היו מקבלים אותו ככזה. לפיכך, התוצאה היחידה של משבר חג המולד, שהספרטקיסטים כינו "חג המולד המדמם של אברט", הייתה שהצירים המהפכניים קראו להפגנה ביום חג המולד וה-USPD עזב את הממשלה במחאה ב-29 בדצמבר. הם לא יכלו לעשות לאברט טובה יותר, שכן הוא נתן להם להשתתף רק בלחץ של אירועים מהפכניים. תוך ימים ספורים, התבוסה הצבאית של ממשלת אברט הפכה לניצחון פוליטי.
מהפכה > רצח קרל ליבקנכט ורוזה לוקסמבורג

המנהיגים לכאורה של מרד ינואר נאלצו להסתתר. למרות הדחיפות של בעלי בריתם, הם סירבו לעזוב את ברלין. בערב ה-15 בינואר 1919 התגלו רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט בדירה ברובע וילמרסדורף בברלין. הם נעצרו מיד והועברו לידי יחידת הפרייקור הגדולה ביותר, דיוויזיית רובאי הפרשים של המשמר שהייתה חמושה בכבדות. המפקד שלהם, קפטן ולדמר פאבסט חקר אותם. באותו לילה הוכו שני האסירים מחוסרי הכרה בקתות רובים ונורו בראשם. גופתה של רוזה לוקסמבורג הושלכה לתוך תעלת לנדווהר שעברה דרך ברלין, שם נמצאה רק ב-1 ביולי. גופתו של קרל ליבקנכט, ללא שם, נמסרה לחדר מתים.
העבריינים ברובם לא נענשו. המפלגה הנאצית פיצתה מאוחר יותר את המעטים שנשפטו או אפילו נכלאו, והם מיזגו את ה-Gardekavallerie ל-SA (‏Sturmabteilung). בראיון שנתן ל"דר שפיגל" ב-1962 ובזיכרונותיו, טען פאבסט כי שוחח בטלפון עם נוסקה במשרד הקנצלר, וכי נוסקה ואברט אישרו את מעשיו. הצהרתו של פאבסט מעולם לא אושרה, במיוחד מכיוון שלא הרייכסטאג ולא בתי המשפט מעולם לא בחנו את המקרה.
לאחר הרציחות ב-15 בינואר, ההבדלים הפוליטיים בין ה-SPD ל-KPD הפכו בלתי ניתנים לגישור אף יותר. בשנים שלאחר מכן, שתי המפלגות לא הצליחו להסכים על פעולה משותפת נגד המפלגה הנאצית, שהתחזקה באופן דרמטי החל מ-1930.
מהפכה > מרידות נוספות בעקבות המהפכה

בחודשים הראשונים של 1919, היו מרידות חמושים נוספות בכל רחבי גרמניה. בכמה מדינות הוכרזו רפובליקות סובייטיות, בעיקר בבוואריה (הרפובליקה הסובייטית של מינכן), גם אם רק באופן זמני.
המרידות הללו פרצו בעקבות החלטתו של נוסקה בסוף פברואר לנקוט בפעולה מזוינת נגד הרפובליקה הסובייטית של ברמן. למרות ההצעה לנהל משא ומתן, הוא הורה ליחידות הפרייקור שלו לפלוש לעיר. כ-400 בני אדם נהרגו בקרבות שהתפתחו.
זה גרם להתפרצות של שביתות המוניות בחבל הרוהר, ריינלנד ובסקסוניה. חברי ה-USPD, ה-KPD ואפילו ה-SPD קראו לשביתה כללית שהחלה ב-4 במרץ. בניגוד לרצונה של הנהגת השביתה, השביתות הסלימו לקרבות רחוב בברלין. ממשלת פרוסיה, שהכריזה בינתיים על מצב מצור, קראה לממשלת הרייך לעזרה. שוב נוסקה העסיק את ה-Gardekavallerie-Schützendivision, בפיקודו של פאבסט, נגד השובתים בברלין. עד תום הלחימה ב-16 במרץ, הם הרגו כ-1,200 בני אדם, רבים מהם לא חמושים ולא מעורבים. בין היתר, 29 חברי דיוויזיית הצי העממית, שנכנעו, הוצאו להורג, מאחר שנוסקה הורה לירות במי שנמצא חמוש במקום.
גם המצב בהמבורג ובתורינגיה דמה מאוד למלחמת אזרחים. ממשלת המועצה שהחזיקה מעמד זמן רב ביותר הייתה הרפובליקה הסובייטית של מינכן. רק ב-2 במאי הפילו אותה יחידות פרוסיות ויחידות פרייקור מווירטמברג באמצעות אותן שיטות אלימות כמו בברלין ובברמן.
לפי דעתם השלטת של היסטוריונים מודרניים, הקמת ממשלה סובייטית בסגנון בולשביקי בגרמניה ב-9–10 בנובמבר 1918 הייתה בלתי אפשרית. עם זאת, ממשלת אברט חשה מאוימת מהפיכה משמאל, ובהחלט התערערה על ידי תנועת הספרטקיסטים; לפיכך היא שיתפה פעולה עם הפיקוד העליון והפרייקור. הפעולות האכזריות של הפרייקור במהלך המרידות השונות הרחיקו דמוקרטים שמאליים רבים מה-SPD. הם ראו בהתנהגותם של אברט, נוסקה ושאר מנהיגי ה-SPD במהלך המהפכה בגידה מוחלטת בתומכיהם שלהם.
מהפכה > האספה הלאומית וחוקת הרייך החדשה

ב-19 בינואר 1919, נבחרה אספה לאומית מכוננת (Verfassungsgebende Nationalversammlung). מלבד SPD ו-USPD, מפלגת המרכז הקתולית השתתפה, וכך גם כמה מפלגות ממעמד הביניים שהתבססו מאז נובמבר: המפלגה הדמוקרטית הגרמנית השמאל-ליברלית (DDP), מפלגת העם הגרמנית הלאומית-ליברלית (DVP) והמפלגה הלאומית הגרמנית השמרנית והלאומנית (DNVP). למרות המלצתה של רוזה לוקסמבורג, ה-KPD לא השתתפה בבחירות הללו.
עם 37.4% מהקולות, ה-SPD הפכה למפלגה החזקה ביותר באספה הלאומית וקיבלה 165 מתוך 423 צירים. ה-USPD קיבלה רק 7.6% מהקולות ושלחה 22 צירים לפרלמנט. הפופולריות של ה-USPD עלתה זמנית פעם נוספת לאחר הפוטש של קאפ ב-1920, אך המפלגה התפרקה ב-1922. מפלגת המרכז הייתה שנייה בגודלה ל-SPD עם 91 צירים, ל-DDP היו 75, ל-DVP היו 19 ול-DNVP היו 44. כתוצאה מהבחירות, ה-SPD הקימה את מה שנקרא קואליציית ויימאר עם מפלגת המרכז וה-DDP. כדי להתרחק מהבלבול שלאחר המהפכה בברלין, האספה הלאומית התכנסה ב-6 בפברואר בעיירה ויימאר, תורינגיה, כ-250 ק"מ מדרום-מערב לברלין, שם נבחר פרידריך אברט לנשיא הרייך הזמני ב-11 בפברואר. פיליפ שיידמן נבחר לראש הממשלה (Ministerpräsident) של הקואליציה החדשה שהוקמה ב-13 בפברואר. אברט הושבע חוקתית לנשיא הרייך (Reichspräsident) ב-21 באוגוסט 1919.
מצד אחד, חוקת ויימאר הציעה יותר אפשרויות לדמוקרטיה ישירה מאשר חוק היסוד הנוכחי לרפובליקה הפדרלית של גרמניה, למשל על ידי הקמת מנגנון למשאלי עם. מנגד, סעיף 48 העניק לנשיא את הסמכות לפסוק נגד הרוב ברייכסטאג, בסיוע הצבא במידת הצורך. בשנים 1932–1933, סעיף 48 היה מכריע בהשמדת הדמוקרטיה הגרמנית.
לאחר מכן

מ-1920 עד 1923, כוחות לאומנים המשיכו להילחם נגד רפובליקת ויימאר ונגד יריבים פוליטיים מהשמאל. בשנת 1920, ממשלת גרמניה הופלה לזמן קצר בהפיכה שארגן וולפגנג קאפ (הפוטש של קאפ), וממשלה לאומנית הייתה לזמן קצר בשלטון. עד מהרה הפגנות ציבוריות המוניות אילצו את המשטר הזה לעזוב את השלטון. בשנים 1921 ו-1922, מתיאס ארצברגר וולטר רתנאו נורו על ידי חברי הארגון קונסול האולטרה-לאומני. המפלגה הנאצית החדשה שהוקמה, בהנהגתו של אדולף היטלר ובתמיכתו של ראש הצבא הגרמני לשעבר אריך לודנדורף, עסקה באלימות פוליטית גם נגד הממשלה וכוחות שמאל. בשנת 1923, במה שידוע כיום כ"הפוטש במרתף הבירה", הנאצים השתלטו על חלקים ממינכן, עצרו את נשיא בוואריה, מפקד המשטרה ואחרים ואילצו אותם לחתום על הסכם שבו הם מאשרים את ההשתלטות הנאצית ומטרתה להפיל את ממשלת גרמניה. הפוטש הגיע לסיומו כאשר הצבא והמשטרה הגרמנית הוזעקו להפילו, וכתוצאה מכך עימות מזוין שבו נהרגו מספר נאצים וכמה שוטרים.
רפובליקת ויימאר הייתה תמיד נתונה ללחץ גדול הן מצד השמאל הקיצוני והן מצד הימין הקיצוני. השמאל הקיצוני האשימו את הסוציאל-דמוקרטים השולטים בכך שבגדו באידיאלים של תנועת הפועלים על ידי מניעת מהפכה קומוניסטית ושחרור הפרייקור על העובדים. הימין הקיצוני התנגדו לכל שיטה דמוקרטית, והעדיפו במקום זאת מדינה סמכותית הדומה לאימפריה שנוסדה ב-1871. כדי לערער עוד יותר את אמינותה של הרפובליקה, ימניים קיצוניים (במיוחד חברים מסוימים בחיל הקצינים לשעבר) השתמשו ב-Dolchstoßlegende כדי להאשים קונספירציה לכאורה של סוציאליסטים ויהודים לתבוסה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה, ששאבה בעיקר דלק מהעובדה ששמונה מתוך עשרת מנהיגי המהפכה הקומוניסטית היו יהודים. שני הצדדים היו נחושים להפיל את רפובליקת ויימאר. בסופו של דבר הצליחו בכך הימין הקיצוני, ורפובליקת ויימאר הגיעה לסיומה עם עלייתם של היטלר והמפלגה הנאצית לשלטון.
ההשפעות על רפובליקת ויימאר

המהפכה של 1918/19 היא אחד האירועים החשובים ביותר בהיסטוריה המודרנית של גרמניה, אולם היא מוטמעת בצורה גרועה בזיכרון ההיסטורי של הגרמנים. כישלונה של רפובליקת ויימאר שהמהפכה הזו הביאה לידי ביטוי והעידן הנאצי שלאחריה חסמו זמן רב את ראיית האירועים הללו. עד עצם היום הזה, הפרשנות של אירועים אלה נקבעה יותר על ידי אגדות מאשר על ידי עובדות.
גם הימין הרדיקלי וגם השמאל הרדיקלי - בנסיבות שונות - טיפחו את הרעיון שמרד קומוניסטי שואף להקים רפובליקה סובייטית בעקבות הדוגמה הרוסית. גם מפלגות המרכז הדמוקרטיות, במיוחד ה-SPD, בקושי היו מעוניינות להעריך את האירועים שהפכו את גרמניה לרפובליקה בצורה הוגנת. במבט מקרוב התברר שהאירועים הללו הם מהפכה שנתמכה על ידי הסוציאל-דמוקרטים ונעצרה על ידי הנהגת המפלגה שלהם. תהליכים אלו עזרו להחליש את רפובליקת ויימאר כבר מראשיתה.
לאחר שממשלת הרייך והפיקוד העליון התנערו מאחריותם למלחמה ולתבוסה בשלב מוקדם, נותרו מפלגות הרוב של הרייכסטאג להתמודד עם הנטל שנבע מכך. באוטוביוגרפיה שלו, יורשו של לודנדורף וילהלם גרנר אומר, "זה התאים לי מצוין, כשהצבא והפיקוד העליון נשארו חסרי אשמה ככל האפשר במשא ומתן על הפסקת אש עלובה זו, שממנה לא ניתן היה לצפות לשום דבר טוב".
כך נולד "אגדת תקיעת הסכין בגב", לפיו המהפכנים דקרו את הצבא, "בלתי מנוצח בשדה הקרב", בגב ורק אז הפכו את הניצחון הכמעט בטוח לתבוסה. בעיקר היה זה לודנדורף שתרם להפצת זיוף ההיסטוריה הזה כדי להסתיר את תפקידו שלו בתבוסה. בחוגים לאומיים ולאומניים, המיתוס נפל על קרקע פורייה. עד מהרה הם כינו את המהפכנים ואפילו פוליטיקאים כמו אברט, שמעולם לא רצו במהפכה ועשו הכל כדי לתעל ולהכיל אותה, בתור "פושעי נובמבר" (Novemberverbrecher). בשנת 1923, היטלר ולודנדורף בחרו בכוונה ב-9 בנובמבר הסמלי כתאריך של ניסיון "הפוטש במרתף הבירה" שלהם.
כבר מראשיתה, רפובליקת ויימאר ספגה את הסטיגמה של התבוסה הצבאית. חלק גדול מהבורגנות והאליטות הוותיקות מהתעשייה הגדולה, בעלי האדמות, הצבא, הרשות השופטת והממשל מעולם לא קיבלו את הרפובליקה הדמוקרטית וקיוו להיפטר ממנה בהזדמנות הראשונה. משמאל, פעולות הנהגת ה-SPD במהלך המהפכה דחפו רבים מתומכיה לשעבר לקומוניסטים. המהפכה הכלולה הולידה "דמוקרטיה ללא דמוקרטים".
ראו גם

מרד הספרטקיסטים
מרד המלחים בקיל
לקריאה נוספת

אוטו פרידריך, לפני המבול, ברלין 1933-1918, ירושלים: הוצאת כרמל, 2010.
הערות שוליים

↑  Mark Jones, Founding Weimar, Cambridge University Press, 2016, page 28
↑  שבוע המאורעות הגדולים, הצפירה, 14 בנובמבר 1918
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529118205171  GND: 4042707-9  LCCN: sh85054586  NKC: ph828706 
מרד המלחים בקיל: מועצת המלחים של SMS פרינצרגנט לואיטפולד.
המונים מחוץ לרייכסטאג ב-9 בנובמבר עם ההכרזה על הקמת הרפובליקה
"ברלין נתפסה על ידי מהפכנים": הניו יורק טיימס ביום שביתת הנשק, 11 בנובמבר 1918.
הכרזת הרפובליקה המהפכנית של ברמן, מחוץ לבית העירייה, ב-15 בנובמבר 1918
חיילים שמאלנים במהלך קרבות חג המולד ב-Pfeilersaal של ארמון העיר ברלין
כיבוש תחנת הרכבת שלזיה בברלין על ידי חיילי הממשלה, 1919
מיליציה ספרטקיסטית בברלין
טנק בריטי Mark IV, שנתפס במהלך מלחמת העולם הראשונה, בשימוש חיילי ממשלת גרמניה. ברלין, ינואר 1919
מהפכנים מתים לאחר הוצאה להורג סופית במרץ 1919
יוסי אלי

| --- | --- |

יוסי אלי ב-2023
 לידה:  12 במאי 1982 (בן 42) גאורגיה גאורגיה
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תקופת הפעילות:  מ-2007
 מעסיק:  החדשות 13 בעבר: וואלה! חדשות מעריב
 תחום סיקור:  כתב לענייני ירושלים
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  פרס המכון הישראלי לעיתונות 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  Yossi.eli.3
 טוויטר (X):  Yossi_eli
 
יוסי אלי (נולד ב-12 במאי 1982) הוא עיתונאי ובמאי דוקומנטרי ישראלי. משמש כתב תחקירים ומשטרה בחדשות 13.
ביוגרפיה

אלי נולד בטביליסי, גאורגיה. כשהיה בן שנתיים עבר עם משפחתו להתגורר בצפון הקווקז, בשל עבודת אביו. אלי היה הילד היהודי היחיד בבית הספר וסבל מאנטישמיות. בגיל 11 עלה עם משפחתו לישראל. את שירותו הצבאי עשה במשמר הגבול, שם שימש חובש ומפקד-צוות בגזרת עוטף ירושלים במהלך האינתיפאדה השנייה.
בשנת 2007 החל לעבוד בעיתון "כל הזמן" הירושלמי מרשת מקומוני "מעריב". בשנת 2010 מונה לכתב לענייני ירושלים של העיתון "מעריב".
בשנת 2013 מונה לכתב המשטרה של אתר "וואלה! NEWS".
ב-2016 החל לשמש כתב לענייני ירושלים ב"חדשות 10" ולאחר מיזוג רשת וערוץ עשר, המשיך בתפקיד זה ב"חדשות 13".
ב-11 במאי 2020 הותקף אלי בשידור חי בשעה שהגיע לבית שמש כדי לסקר את המדורות הנערכות בעיר, חרף האיסור שהוטל על הקמתן בעקבות מגפת הקורונה.
בינואר 2023 נבחר לכתב המצטיין לשנת 2022 בחדשות 13, על הישגיו הבולטים בתחום התחקירים ועבודת שטח בעת סיקור המלחמה באוקראינה, ופרשיות פליליות שסקר .
במרץ 2023, במהלך סיקור הפגנת תמיכה ברפורמה המשפטית, נפגע אלי ממוטות ואבנים שהושלכו על ידי מפגינים.
במאי 2024 זכה בפרס אורי אבנרי לעיתונות אמיצה על סיקור אמיץ של אירועי טבח ה-7 באוקטובר תוך סיכון חייו. אלי היה העיתונאי הראשון שהגיע לזירת הקרב על תחנת משטרת שדרות ודווח משם בערוצי התקשורת השונים.
לאלי תואר ראשון ושני בתקשורת מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
פרסומיו הבולטים > מחדל מצעד הגאווה בירושלים

ב-30 ביולי 2015 חשף בשעות הבוקר באתר "וואלה! ניוז" כי ישי שליסל שוחרר מהכלא לאחר שסיים ריצוי מאסר של עשר שנים בגין דקירת משתתפים במצעד הגאווה בירושלים ב-2005. על אף הגילוי הזה, שליסל לא היה תחת פיקוח משטרתי הולם, ובאותו היום בשעות אחר הצהריים דקר שליסל שוב משתתפים במצעד ורצח את שירה בנקי. הפרסום של אלי ובו ההתראות על מסוכנותו של שליסל הוזכר בחומרי ועדת הבדיקה, שהוקמה לצורך חקירת המחדל המשטרתי שהוביל לאירוע.
פרסומיו הבולטים > פרשת הקברים

באוקטובר 2018 חשף חשד כי חברה קדישא העבירה קברים בהר המנוחות בירושלים, מבלי להודיע למשפחות, כדי למכור את החלקות בעשרות אלפי שקלים. בעקבות הפרסום נפתחה חקירת משטרה ובמרץ 2019 נעצרו המעורבים.
פרסומיו הבולטים > פרשת מחמוד קטוסה

ביוני 2019 חשף אלי שורה של מחדלים וליקויים בתיק החקירה שבו הואשם מחמוד קטוסה באונס ילדה בת שבע במודיעין עלית. בעקבות פרסומיו קיימו ראשי הפרקליטות ואגף החקירות במשטרה דיונים בנושא, החקירה נפתחה מחדש וקטוסה שוחרר כבור שבוע, לאחר שעלה ספק גדול אם הוא עומד מאחורי המעשה.
הפרשה התפוצצה ב-16 ביוני 2019, אז הודיעו המשטרה והפרקליטות הצבאית כי הגישו כתב אישום חמור נגד מחמוד קטוסה בגין חטיפה ואונס של ילדה בת שבע במודיעין עלית. בעקבות הודעת הרשויות התעוררה סערה ציבורית שזכתה להתייחסות בכירי המדינה ובהם ראש הממשלה בנימין נתניהו והשר לביטחון פנים גלעד ארדן שדרש להעביר את החקירה לשב"כ, כדי לבדוק אם קטוסה ביצע זאת ממניע לאומני. בשעות הערב חשף אלי בחשבון הטוויטר שלו שורת מחדלים בחקירה מהם עלה כי ייתכן והמשטרה "תפרה" תיק לקטוסה. בעקבות הפרסום החקירה נפתחה מחדש וכעבור שבוע הודיע הפרקליט הצבאי הראשי כי כתב האישום נגד קטוסה מבוטל. בעקבות חשיפותיו אלי קיבל איומים על חייו. בריאיון ל"הארץ" סיפר: "התקשרו מחסוי ואמרו לי - נגיע אליך. אתה שמאלני עוכר ישראל, אתה אוהד אנסים ופדופילים".
פרסומיו הבולטים > פרשת הירי באיאד אלחלאק

איאד אלחלאק (בערבית: إياد الحلاق), צעיר ערבי אשר לקה באוטיזם, נורה למוות בידי שוטרי מג"ב, כשהיה בדרכו למרכז "אלווין" לאנשים עם צרכים מיוחדים בעיר העתיקה בירושלים. לעבר אלחלאק נורו שבעה כדורים, ושניים מהם פגעו בגופו וגרמו למותו. יום למחרת האירוע, חשף אלי את עדותה של ודרה אבו חדיד, שנכחה באירוע. אבו חדיד סיפרה ששמעה את היריות ולכן נכנסה לחדר האשפה לפני איאד, אבו חדיד סיפרה שלאחר כניסתו של איאד לחדר קראה לעבר השוטרים "הוא נכה", ואיאד קרא בערבית "אני איתה", אבל הם ירו בו שוב הפעם בפלג הגוף המרכזי והשוטר גרם למותו. בעקבות החשיפה הזאת, זעם רב התעורר ברחוב הפלסטיני במזרח ירושלים, בדרישה להעמיד לדין את השוטר היורה.
פרסומיו הבולטים > תחקיר ״כומר ליום אחד״

בעקבות התגברות תופעת תקיפה נגד מוקדים נוצרים, שכוללת יריקות, השחתת קברים נוצריים ותקיפות, ביצע אלי תחקיר מיוחד. ביוני 2023, אלי קיבל אישור מיוחד מהותיקן להתחפש לנזיר פרנציסקני ובאמצעות מצלמה נסתרת וצלם שעקב אחריו, בדק האם יותקף.
התחקיר עורר זעזוע עמוק בכל רחבי העולם הנוצרי.
פרסומיו הבולטים > פרשת הירי ביובל קסטלמן

אלי פרסם פרטים לגבי הריגת יובל קסטלמן, שנהרג מירי של חייל צה״ל אביעד פריג׳ה ב-30 בנובמבר בכניסה לירושלים ב-30 בנובמבר 2023. תיעוד של הירי בקסטלמן נחשף על ידו, בו נראה קסטלמן מרים ידיים ומתחנן על חייו, דבר שהביא לפתיחת חקירה בידי המשטרה הצבאית החוקרת כנגד החייל היורה. אלי פרסם גם מספר רשלנויות של המשטרה בחקירת האירוע, בהם זיכרון דברים שנכתב על ידי ראש צוות החקירה בימ"ר ירושלים כי בגופתו של קסטלמן אין קליעים וכי הקליעים לא יסייעו לחקירת האמת לכן אין צורך לבצע נתיחה לאחר המוות, דבר שהתברר כשגוי.
בינואר 2024 זכה אלי בפרס המכון הישראלי לעיתונות על "הצטיינות בעבודה עיתונאית אמיצה וחסרת פשרות" על סיקור פרשת הירי ביובל קסטלמן ומחדלי חקירת מותו.
סרטיו > הרשימה של עוז

באוקטובר 2024 יצא סרט בבימויו של גידי מרון ושלו "הרשימה של עוז" בהפקת "סלוצקי הפקות" העוקב אחר גבורתו של עוז דוידיאן, חקלאי ממושב מסלול שהציל יותר מ-120 צעירות וצעירים ממסיבת הנובה ב-7 באוקטובר. הסרט זכה לשבחים והועמד לפרסים בינלאומיים לאחר הקרנת בכורה בבברלי הילס, לוס אנג'לס.
סרטיו > היימנוט: תיק פתוח

ב-25 בפברואר 2024 נעלמה הילדה היימנוט קסאו בת ה-9 ממרכז הקליטה לעולי אתיופיה שבצפת. ב-26 בפברואר 2025, שנה בדיוק לאחר ההיעלמות, יצא סרט בבימויו של אמיר נוי ושלו, בהפקת חדשות 13. הסרט הוא בלשי תחקירי העוקב אחר כשלים וכיווני חקירה משמעותיים בפרשה, כשהחשד המרכזי הוא שהילדה היימנוט קסאו נחטפה. בסרט הוצגו שורה של מחדלים של המשטרה, בהם נחשפה לראשונה עדותה של חברתה של היימנוט, שהייתה איתה ביום ההיעלמות, מצלמות האבטחה במרכז הקליטה, שנראה שנחתכו בשעות הקריטיות ועדותו של בן העדה האתיופית שטען בפני חוקרים פרטיים של המשפחה כי ראה את היימנוט בספטמבר 2024.
למרות כל אלו, המשטרה התמהמה בפרשה ולא חקרה בזמן את הכיוונים. בעקבות סדרה של עדויות, הוחלפו מספר פעמים צוותי חקירה משטרתיים, אך המשטרה מסרבת עד היום לכנות את התיק כתיק חטיפה.
חיים אישיים

אלי מתגורר במבשרת ציון, נשוי ואב לשלוש בנות ובן.
הערות שוליים

↑   ינאי יחיאל, "בגיל 11 עלינו לארץ, והפכתי מ'יהודי מלוכלך' ל'רוסי מסריח'", באתר הארץ, 1 בפברואר 2024
↑  יוסי אלי: כתבות אחרונות - וואלה! NEWS עמוד 1, באתר וואלה! חדשות
↑  אלכסנדר כץ, שינויים ב'חדשות 10': יוסי אלי מצטרף, עמרי מניב משתדרג, באתר אייס, 6 ביולי 2016
↑  העיתונאי יוסי אלי הותקף בידי קיצוניים בבית שמש, באתר חדשות רווח הפקות, 11 במאי 2020
↑  כתב חדשות 13 הותקף באבנים ומקלות: פונה לביה"ח עם פציעות חמורות, באתר אייס, 28 במרץ 2023
↑  ieditor, פרס אורי אבנרי לשנת 2024 הוענק לעיתונאים שפעלו ב-7 לאוקטובר, באתר ארגון העיתונאים והעיתונאיות בישראל, ‏2024-06-02
↑  יוסי אלי ומשה שטיינמץ‏, אחרי עשור: הדוקר החרדי במצעד הגאווה בירושלים שוחרר מהכלא, באתר וואלה, 30 ביולי 2015
↑  יוסי אלי ומשה שטיינמץ‏, 6 פצועים מדקירות במצעד הגאווה בי-ם; החשוד - אותו דוקר מ-2005, באתר וואלה, 31 ביולי 2015
↑  יוסי אלי‏, המחדל במצעד הגאווה: שישה קצינים במשטרה יודחו מתפקידם, באתר וואלה, 6 בספטמבר 2015
↑  יוסי אלי, "חברה קדישא פינתה קברי ילדים - לטובת מתחם קבורה לתושבי חו"ל", באתר חדשות 13, 29 באוקטובר 2018
↑  יוסי אלי, עקב תחקיר חדשות 13: בכירי חברה קדישא נעצרו בחשד לסחר בקברים, באתר חדשות 13, 17 במרץ 2019
↑  אלי חכמון, ‏השר ארדן: "השב"כ צריך לחקור את אונס בת ה-7 כלאומני", באתר מעריב אונליין, 17 ביוני 2019
↑   ציוץ של יוסי אלי ברשת החברתית אקס (טוויטר), 17 ביוני 2019
↑  אלי סניור ואלישע בן קימון, דרמה בתיק אונס הילדה: בוטל האישום, העצור משתחרר, באתר ynet, 25 ביוני 2019
↑  אלכסנדר כץ, כתב חדשות 13 צלל לחקירת אונס בת ה-7 - וקיבל איומים על חייו, באתר אייס, 26 ביוני 2019
↑   ניר גונטז', אילו תגובות מקבל עיתונאי שעשה עבודתו למופת? "התקשרו מחסוי ואמרו לי - נגיע אליך. אתה שמאלני עוכר ישראל, אתה אוהב אנסים ופדופילים", באתר הארץ, 26 ביוני 2019
↑   יוסי אלי, אבי הצעיר שנורה בי-ם: "כל בוקר ראה את השוטרים בדרכו לבי"ס", באתר חדשות 13, 30 במאי 2020
↑  יוסי אלי, "משחיתים ועושים סלפי": מסע בירושלים בעקבות האלימות כלפי אנשי דת נוצרים, באתר חדשות 13, 24 ביוני 2023
↑   עידו דוד כהן, הגר שיזף ויוסי אלי בין זוכי פרס המכון הישראלי לעיתונות, באתר הארץ, 15 בינואר 2024
↑  הרשימה של עוז – סרטם של יוסי אלי וגידי מרון, באתר חדשות 13, 6 באוקטובר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007388191805171  VIAF: 56152501086510680268   WorldCat (עם VIAF): 56152501086510680268
פרס סאטורן לשחקן המשנה הטוב ביותר

| --- | --- |

זוכה 2024: יו ג'קמן על דמותו של וולברין בדדפול & וולברין
 תיאור:  ההופעה הטובה ביותר של השנה של גבר בתפקיד משנה בסרט ז'אנר
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפרס:  1974/75–הווה (כ־51 שנים)
 המספר הרב ביותר של זכיות:  ברג'ס מרדית', איאן מקלן,אנדי סירקיס (2)
 http://www.saturnawards.org
פרס סאטורן לשחקן המשנה הטוב ביותר הוא אחד הפרסים היוקרתיים המוענקים על ידי האקדמיה לסרטי מדע בדיוני, פנטזיה ואימה. הפרס הוענק לראשונה בשנת 1974, מתוך מטרה להכיר בהישגים יוצאי דופן של שחקנים המגלמים דמויות משנה בסרטים.
ברג'ס מרדית', איאן מקלן ואנדי סירקיס הם היחידים שזכו בפרס פעמיים, בעוד שרק חאווייר ברדם, הית' לדג'ר, וקי הוי קואן זכו גם בפרס סאטורן וגם בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר עבור אותו תפקיד.
שנות ה-70 של המאה ה-20

| שנה | שחקן | סרט | דמות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1974/1975 | מרטי פלדמן | פרנקנשטיין הצעיר | איגור |
| 1976 | ג'יי רובינסון | נסיעה ברכבת להוליווד | דרקולה |
| 1977 | אלק גינס | מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה | אובי ואן קנובי |
| 1977 | רד באטנס | חברי הדרקון אליוט | הוגי |
| 1977 | פיטר קושינג | מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה | גראנד מוף טארקין |
| 1977 | ברג'ס מרדית' | השומרת | צ'ארלס צ'ייזן |
| 1977 | וודי סטרוד | ממלכת העכבישים | וולטר קולבי |
| 1978 | ברג'ס מרדית' | מג'יק | בן גרין |
| 1978 | מייקל אנסרה | האישיטו | ג'ון סינגינג רוק |
| 1978 | מייקל ג'קסון | הקוסם | דחליל |
| 1978 | ג'יימס מייסון | השמיים יכולים לחכות | מר ג'ורדן |
| 1978 | לנרד נימוי | פלישת חוטפי הגופות | ד"ר דייוויד קיבנר |
| 1979 | ארטה ג'ונסון | אהבה בנשיכה ראשונה | רנפילד |
| 1979 | ריצ'רד קיל | מונרייקר | מלתעות |
| 1979 | לנרד נימוי | מסע בין כוכבים: הסרט | ספוק |
| 1979 | דונלד פלזנס | דרקולה | ד"ר ג'ק סוארד |
| 1979 | דייוויד וורנר | הזמן אחרי הזמן | ג'ון לסלי סטיבנסון/ג'ק המרטש |