stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קלאוס סליטר

| --- | --- |

פסל "באר משה" (בצרפתית: Puits de Moïse) אותו פיסל סליטר בין השנים 1395 עד 1403.
 לידה:  1340 הארלם, הולנד 
 פטירה:  1406 (בגיל 66 בערך) דיז'ון, צרפת 
 יצירות ידועות:  Well of Moses 
 
קלאוס סליטר (בהולנדית: Claus Sluter;‏ 1340, הארלם - 1405 או 1406 בדיז'ון) היה פסל צפון-אירופי, איש ארצות השפלה, שחי ופעל בדוכסות בורגונדי משנת 1380 בערך. סליטר היה הפסל הצפון-אירופי החשוב ביותר בתקופתו ונחשב לחלוץ ה"ריאליזם הצפוני" של הציור ההולנדי הקדום שהגיע לפריחה מלאה עם עבודתם של יאן ואן אייק ואחרים בדור הבא.
יחזקאל (שיר)

| --- | --- |
 סינגל בביצוע החלונות הגבוהים
 מתוך האלבום החלונות הגבוהים
 יצא לאור:  1967 
 סוגה:  פופ רוק 
 שפה:  עברית 
 אורך:  3.14 דק' 
 חברת תקליטים:  הד ארצי 
 כתיבה:  חיים חפר 
 לחן:  שמוליק קראוס 
 
"יחזקאל" הוא שיר עברי שנכתב על ידי חיים חפר, הולחן על ידי שמוליק קראוס ובוצע בשנת 1967 על ידי להקת "החלונות הגבוהים", שכללה נוסף על קראוס את אריק איינשטיין וג'וזי כץ. השיר בוצע גם על ידי הצמד אילן ואילנית.
הפקה

השיר, ולו חמישה בתים, מתאר את יחזקאל הנביא באמצעות אלוזיות רבות לספר יחזקאל (בפרט חזון מעשה מרכבה וחזון העצמות היבשות) ותוך "הפיכתם של הציורים הפיוטיים המופיעים בנאומיו לגורמים המתארים את דמותו". שפתו משלבת מילים וביטויים מנבואותיו של יחזקאל (חשמל, גלגל, אבן תרשיש) עם מילות סלנג עברי עדכני לתקופה שבה נכתב (בומבה, לכייף, חתיכות), שמאירות את דמותו של הנביא באור הומוריסטי פרודי.
השיר כולו, המתייחס ליחזקאל ללא שמץ של קדושה, ובפרט ביטויים כגון "הוא ואלוהים כמו אני ואתה" או "הנביא יחזקאל הוא בומבה של נביא", נתפסו על ידי הציבור הדתי בישראל כחילול הקודש, ועקב כך נאסרה השמעת השיר ברדיו במשך שנים אחדות.
סגן מנהל התוכניות בשירות השידור, יצחק שמעוני, הסביר את הצנזור באומרו כי "השיר 'הנביא יחזקאל' לא יתקבל, לדעתי, על ידי כל שכבות הציבור, באשר יש בו התלוצצות לא סימפתית על הנביא". המחבר חיים חפר אמר בתגובה לכך: "אני שמח שנמצא מגן ליחזקאל הנביא בדמותו של יצחק שמעוני. אך מי יגן על חרות השיר ב'קול-ישראל'?"
מנשה רבינא, מוזיקאי ומבקר תרבות של העיתון "דבר", פנה כביכול אל יחזקאל הנביא במאמר הסוקר את המופע של "החלונות הגבוהים", ובין השאר כתב: "אני מקווה שלא נעלבת על אשר בעלי הדיסקוטק פנו אליך כאל אחד משלנו (סליחה, משלהם), כאל 'חברֶה מַן' המשחק בעצמות יבשות".
מנגינת הפתיחה של השיר מצטטת את הפתיחה של "Black Is Black" של להקת לוס בראבוס, שהיה להיט משנות ה-60.
הפקה > עיבוד לאנגלית ולצרפתית

אחרי מלחמת ששת הימים, בימים שעלתה בעולם הערצה לישראל ולניצחונה, יצאה להקת החלונות הגבוהים לסיבוב הופעות מוצלח בעולם. הלהיט הגדול היה הגרסה באנגלית ובצרפתית של השיר, שנקראו "El El Israel" (אל אל ישראל), כשורת הפזמון החוזר. לגרסה זו לא היה קשר למילותיו המקוריות של השיר, אלא היא המשילה את ניצחונה של ישראל על מדינות ערב לסיפור דוד וגוליית. גרסאות אלה נכללו בהוצאה המחודשת לאלבומה של הלהקה.
בתרבות

בסרטו של אבי נשר "פעם הייתי" (2010), שעלילתו מתרחשת בקיץ 1968, רוקדת חבורת נערים חיפאית לצלילי השיר. אחת הדמויות בסרט מתייחסת לשיר ומשבחת אותו כשיר הישראלי היחיד שאפשר לרקוד לצליליו.
משה קראוס (חזן)

| --- | --- |
משה קראוס במדי צה"ל
משה קראוס במדי צה"ל
 לידה:  15 באוגוסט 1922 כ"א באב תרפ"ב אוז'הורוד, צ'כוסלובקיה
 פטירה:  29 במאי 2023  (בגיל 100) ט' בסיון תשפ"ג אוטווה, קנדה
 תאריך עלייה:  1948
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1948–1952 (כ־4 שנים)
 דרגה:    סגן משנה
 תפקידים בשירות
 מדריך בחיל השריון  החזן הצבאי הראשי
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
 תפקידים אזרחיים
 חזן
 
משה שמעון קראוס (15 באוגוסט 1922 – 29 במאי 2023) היה החזן הצבאי הראשי הראשון בצה"ל.
קורות חיים

משה שמעון קראוס נולד באוז'הורוד שבצ'כוסלובקיה (בתחומי אוקראינה של ימינו) להוריו מאיר קראוס והניה בתו של אשתו של רבי ישעיהלה מקרסטיר. בילדותו אהב לשיר ועל כן הזמין אותו החזן חיים רוזנברג מסבלוש להופיע כסולן בקונצרטים שלו לראשונה בגיל 8 שנים. כנער למד בישיבה בעיר מונקאץ' ולמד חזנות בגיל 16 אצל החזן לייבוש מילר וכן למד שירה קלאסית אצל פרופ' וולף תקופה קצרה. בשנת 1939 התמנה לחזן בעיר סיגט, ובשנת 1940 עבר לבודפשט לשמש בה כחזן. את תקופת מלחמת העולם השנייה שרד במחנה הריכוז ברגן-בלזן. לאחר המלחמה עלה למדינת ישראל והתגייס לצה"ל. תחילה שירת כמדריך בשריון, אך כשהוזמן לשיר את הברכות בחופה של חבר מהצבא, שמע אותו הרמטכ"ל דאז יגאל ידין והציע לו להתמנות לחזן הצבאי הראשי הראשון. כשביקש להשתחרר בתום שירותו הסדיר, זומן שוב אל ידין שביקש ממנו לחתום לשנתיים נוספות וקראוס נענה לבקשה.
לאחר שחרורו מצה"ל, בשנת 1952, עבר לאנטוורפן שבבלגיה שם כיהן כחזן הראשי של הקהילה. בעקבות בעיות בריאות מהן סבלה אשתו, המליצו להם הרופאים לעבור לאקלים חם יותר, ובשנת תשט"ז קיבל קראוס את הזמנת הקהילה ביוהנסבורג ועבר לדרום אפריקה. בעקבות המצב הפוליטי הקשה בדרום אפריקה, עבר קראוס בשנת תשכ"ח לכהן כחזן באוטווה בירת קנדה, שם התגורר עד פטירתו בשנת תשפ"ג.
משפחתו

משה שמעון היה הבכור מתוך 9 אחים, ואשתו רבקה יפה הייתה ילידת גרמניה, ולא היו להם צאצאים.
אביו מאיר קראוס היה סופר סת"ם, ונרצח בשואה באושוויץ בגיל 40.
אימו הניה, בתו של ר' ישעיהלה מקרעסטיר. נרצחה בשואה בגיל 38 באושוויץ.
אחיו יוסף קראוס, נפטר במחנה ריכוז בשואה.
אחיו חיים יצחק קראוס, נפטר במחנה ריכוז בשואה.
אחיו פנחס (פינצ'י) קראוס, נפטר במחנה ריכוז בשואה.
אחותו שיינדל קראוס, נפטרה במחנה ריכוז בשואה.
אחותו פסלה קראוס, נפטרה במחנה ריכוז בשואה.
אחותו רבקה קראוס, שרדה את מחנה הריכוז בשואה ולימים חיה בניו-יורק ארצות הברית.
אחותו גיטל קראוס, שרדה אף היא את מחנה הריכוז בשואה.
אחיו צבי קראוס, שרד אף הוא מחנה הריכוז בשואה ולימים עלה לישראל וחי בה.
הערות שוליים

↑   ציוץ של German Embassy in Ottawa ברשת החברתית אקס (טוויטר), ‏15 באוגוסט 2022
↑  ריאיון עם קראוס, שבועון משפחה, כ"ח באלול תשע"א
↑  עדו בן פורת, בגיל 100: החזן הראשי לצה"ל הראשון הלך לעולמו, באתר ערוץ 7, 30 במאי 2023
| הרבנות הצבאית |
| --- | --- | --- |
| תחומי סמכות | הלכה צבאית • גיור חיילים מעוניינים • כשרות בצה"ל • נישואין לחיילים המעוניינים • קבורת חללים • כתיבת ובדיקת ספרי תורה, תפילין, מזוזות ומגילות לבסיסי צה"ל |    |
| רבנים צבאיים ראשיים | הרב שלמה גורן • הרב מרדכי פירון • הרב גד נבון • הרב ישראל וייס • הרב אביחי רונצקי • הרב רפי פרץ • הרב אייל קרים |    |
| חזנים צבאיים ראשיים | משה קראוס • אברהם כרמל • אריה בראון • חיים ויינר • שי אברמסון |    |
| ערכים קשורים | השירות הדתי • קורס רבנים צבאיים • מקהלת הרבנות הצבאית |    |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007496006405171  VIAF: 298216083   WorldCat (עם VIAF): 298216083 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סטיבן הופקינס

סטיבן הופקינס (באנגלית: Stephen Hopkins‏; 7 במרץ 1707 – 13 ביולי 1785) היה אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית, היה מושל המושבה של רוד איילנד ומטעי פרובידנס, שופט בבית המשפט העליון של רוד איילנד, וחתום על האגודה הקונטיננטלית ועל הכרזת העצמאות של ארצות הברית. הוא היה ממשפחת רוד איילנד הבולטת, נכדו של ויליאם הופקינס שהיה פוליטיקאי קולוניאלי בולט. סבא רבא שלו תומאס הופקינס היה מתיישב במטעי פרובידנס, הפליג מאנגליה בשנת 1635 יחד עם בן דודו בנדיקט ארנולד שהפך למושל הראשון של המושבה רוד איילנד במסגרת האמנה המלכותית של 1663.
בילדותו, הופקינס היה קורא רעבתני, והפך לתלמיד רציני של מדעים, מתמטיקה וספרות. הוא הפך למודד ואסטרונום והיה מעורב בלקיחת מדידות במהלך המעבר של נוגה על פני השמש ב-1769. הוא החל את שירותו הציבורי בגיל 23 כשופט בית משפט השלום בעיירה שזה עתה הוקמה, סקיטווטי, רוד איילנד. עד מהרה הוא הפך לשופט של בית המשפט לתביעות נפוצות, ובמקביל גם שימש לעיתים כיושב ראש בית הנבחרים ונשיא מועצת העיר סקיטווטי. בעודו פעיל בעניינים אזרחיים, הוא גם היה חלק מהבעלים של בית יציקה לברזל והיה סוחר מצליח שהוצג בציור הסאטירי של ג'ון גרינווד משנות ה-50 של המאה ה-18 קברניטי הים מתכרבלים בסורינאם. במאי 1747, הופקינס מונה כשופט בבית המשפט העליון של רוד איילנד, וכיהן בתפקיד עד מאי 1749. הוא הפך לשופט העליון השלישי של הגוף הזה במאי 1751, וכיהן עד מאי 1755. בשנת 1755, הוא נבחר לכהונתו הראשונה כמושל המושבה, והוא כיהן בתפקיד זה במשך 9 מתוך 15 השנים הבאות.
אחד הנושאים הפוליטיים השנויים במחלוקת של ימיו היה השימוש בכסף נייר לעומת מטבע קשה. יריבו הפוליטי המר סמואל וורד דגל במטבע קשה, ואילו הופקינס דגל בשימוש בכסף נייר. היריבות בין שני הגברים נעשתה כה סוערת עד שהופקינס תבע את וורד ב-40,000 פאונד, אך הוא הפסיד בתיק ונאלץ לשלם הוצאות. באמצע שנות ה-60, הוויכוח בין שני האנשים הפך להסחת דעת רצינית לממשלת המושבה, ומשהבינו זאת הם ניסו לפייס זה את זה - בתחילה ללא הצלחה. בסופו של דבר, שניהם הסכימו לא לרוץ לתפקיד ב-1768, וג'וסיאס לינדון נבחר למושל המושבה כמועמד לפשרה.
בשנת 1770 הופקינס הפך שוב לשופט בבית המשפט העליון ברוד איילנד ובמהלך כהונתו זו הפך לשחקן ראשי בטיפול המושבה בפרשת גאספי משנת 1772, כאשר קבוצה של אזרחי רוד איילנד הזועמים עלתה על ספינת הכנסה בריטית ושרפה אותה קו המים. ב-1774, הוא קיבל אחריות חשובה נוספת כאחד משני הנציגים של רוד איילנד לקונגרס הקונטיננטלי הראשון - יריבו לשעבר סמואל וורד היה הנציג השני. הופקינס הפך ידוע בשלוש עשרה המושבות עשר שנים קודם לכן, כאשר פרסם חוברת בשם "זכויות המושבות נבחנו" שהייתה ביקורתית כלפי הפרלמנט הבריטי ומדיניות המיסוי שלו.
הופקינס חתם על הכרזת העצמאות בקיץ 1776 עם החמרה בשיתוק בידיו. הוא חתם על כך בכך שהחזיק את ידו הימנית בשמאלו ואמר: "היד שלי רועדת, אבל הלב שלי לא." הוא כיהן בקונגרס הקונטיננטלי עד ספטמבר 1776, כאשר מצב הבריאותי הלקוי אילץ אותו להתפטר. הוא היה תומך חזק של הקולג' של המושבה האנגלית של רוד איילנד ומטעי פרובידנס (לימים נקראה אוניברסיטת בראון) והפך לקנצלר הראשון של המוסד. הוא מת בפרובידנס בשנת 1785 בגיל 78 ונקבר בשטח הקבורה הצפוני שם. הופקינס כונה המדינאי הגדול ביותר של רוד איילנד. בשנת 1774 היו בבעלות הופקינס שישה או שבעה אנשים משועבדים, מה שהפך אותו לחמשת האחוזים המובילים של בעלי העבדים בפרובידנס באותה תקופה.
מוצאו וראשית חייו

הופקינס נולד בפרובידנס במושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס, השני מבין תשעה ילדיהם של ויליאם ורות (וילקינסון) הופקינס. סבו ויליאם הופקינס היה בולט מאוד בענייני הקולוניאליזם, לאחר ששימש במשך יותר מ-40 שנה כסגן מפרובידנס, עוזר, יו"ר בית הנבחרים ומייג'ור. סבתו אביגיל וויפל הופקינס הייתה בתו של המתנחל מפרובידנס ג'ון וייפל, ואחותו של הסוחר מפרובידנס העשיר ג'וזף וייפל, ודודתו של סגן המושל ג'וזף וייפל ג'וניור. סבא רבא שלו היה תומאס הופקינס, אחד המתיישבים הראשונים של מטעי פרובידנס. תומאס הופקינס התייתם וגדל על ידי דודו ויליאם ארנולד, והוא הפליג לניו אינגלנד ב-1635 עם קרובי משפחתו של ארנולד, כולל בן דודו בנדיקט ארנולד שהפך למושל הראשון של המושבה במסגרת האמנה המלכותית של 1663.
את החלק המוקדם של חייו של הופקינס הוא בילה בחלק הצפוני המיוער של פרובידנס הידוע בשם צ'ופמיסט היל, אזור שהפך לסקיטווטי, רוד איילנד. לא היו אז בתי ספר באזור זה, אך לספרים השייכים למשפחה נוסף אוסף קטן במחזור וסיפק לו חומר קריאה שאותו צרך ברעבתנות. ההיסטוריון אירווינג ריצ'מן מתייחס להופקינס כאל "תלמיד קרוב וחמור, הממלא את כל השעות הפנויות של חייו בקריאה." ג'ון סנדרסון כותב, "הוא התחבר בצעירותו המוקדמת לחקר ספרים וגברים". הופקינס רכש מיומנויות מדידות מסבו סמואל וילקינסון. הוא השתמש בכישורי המדידה שלו כדי לשנות את הרחובות וליצור מפה של סקיטווטי, ומאוחר יותר הוא עשה את אותו הדבר עבור פרובידנס. אביו נתן לו 70 אקר (28 דונם) אדמה כשהיה בן 19 בגלל אחריותו כנער, וסבו הופקינס נתן לו 90 אקר נוספים (36 דונם).
הופקינס התעניין באסטרונומיה ובמאמצים מדעיים אחרים, והוא היה מעורב בתצפית על מעבר נוגה על פני השמש ב-3 ביוני 1769. גוז'ף בראון השיג סט שלם של המכשירים הדרושים, כולל טלסקופ מחזיר אור, מיקרומטר וסקסטנט, ומצפה כוכבים הוקם על גבעה בפרובידנס (לימים נקראה "רחוב המעבר" לכבוד המאורע). בראון נעזר בקבוצה שכללה את הופקינס, בנג'מין ווסט ואחרים שהתעניינו גם הם במדע. התצפית אפשרה להם לקבוע במדויק מאוד את קו הרוחב של ההשגחה (לשנייה הקרובה ביותר של הקשת), שלאחריו נקבע קו האורך על ידי השוואת תצפיות על ירחי צדק עם תצפיות דומות שנעשו בקיימברידג', אנגליה. הוא נבחר לחברה הפילוסופית האמריקאית המתחדשת ב-1768.
עיסוקים פוליטיים ומסחריים

הופקינס החל את שירותו הציבורי בשנת 1730 בגיל 23 כאשר הפך לשופט שלום בעיירה שזה עתה נוצרה סקיטווטי, תפקיד בו כיהן עד 1735. הוא גם הפך לפקיד של העיירה ב-1731, בה החזיק במשך 11 שנים עד שעבר לפרובידנס ב-1742. לאחר כהונתו כשופט בית משפט השלום, הוא הפך לשופט של בית המשפט לתביעות נפוצות וישיבות כלליות מ-1736 עד 1746, וכיהן כפקיד בית המשפט בחמש השנים שאחרי. תפקידים אחרים שמילא במהלך תקופה זו כללו נשיא מועצת העיר, וסגן ויושב ראש בית הנבחרים. בשנת 1744, הוא נבחר כסגן מההשגחה, בתפקיד החזיק במשך שבע שנים והיה יושב ראש בית הנבחרים במהלך שנתיים מאותן שנים.
בשנת 1742, הופקינס מכר את החווה שלו בסציאטה ועבר לחלק המיושב של פרובידנס. כאן הוא הקדיש אנרגיה רבה לאינטרסים מסחריים שעזרו לפרובידנס לצמוח. הוא הפך לסוחר שבנה, החזיק והרכיב ספינות, והוא היה חלק מהבעלים של כלי השיט הפריבטיר רפריסל ב-1745, בשותפות עם ג'ון מווני, שריף פרובידנס ובנו של קולונל פיטר מווני. באמצע שנות ה-50, צייר הפורטרטים של בוסטון ג'ון גרינווד הוזמן על ידי קבוצה של קברניטי ים וסוחרים, כולל הופקינס, ליצור ציור סאטירי. הגברים נעצרו בנמל מסחר מרכזי בסורינאם בחוף הצפוני של דרום אמריקה, בו התגורר גרינווד באותה עת. גרינווד רקח סצנת טברנה בת 22 דמויות, והראה את עצמו בין הסוחרים האמידים, שרבים מהם הוצגו בקריקטורה כשיכורים.
אחד ממפעליו של הופקינס מאוחר יותר בחייו היה כיצרן, והוא הפך לשותף עם האחים מוזס, ניקולס, ג'וזף וג'ון בהקמת תנור התקווה. מפעל זה עסק בעבודות ברזל שייצרו ברזל חזיר ותותחים לשימוש במהלך מלחמת העצמאות. בנו של הופקינס, רופוס ניהל את העסק במשך ארבעה עשורים.
זכויות המושבות נבחנו

בנובמבר 1764 פרסמה העצרת הכללית של רוד איילנד את החוברת של הופקינס "זכויות המושבות נבחנו". חוברת זו כוונה בעיקר לחוק הבולים ועזרה לבנות את המוניטין של הופקינס כמנהיג מהפכני, עם תפוצתו הרחבה וביקורת על המיסוי והפרלמנט. הטקסט מתחיל, "חירות היא הברכה הגדולה ביותר ממנה נהנים בני אדם, והעבדות הקללה הכבדה ביותר שטבע האדם מסוגל לה;" הוא ממשיך ומציג סקירה ברורה והגיונית של יחסי המושבות האמריקאיות עם אנגליה. העיתון זכה לתפוצה נרחבת והתקבל בהסכמה חמה בכל המושבות. ההיסטוריון תומאס ביקנל כינה אותו "המסמך המדהים ביותר שפורסם בתקופה שקדמה למלחמת המהפכה". מושל מסצ'וסטס, תומאס האצ'ינסון, כתב על העיתון, "הוא עוצב בסגנון גבוה יותר מכל מה שנשלח על ידי מושבות אחרות". הוא הודפס בהרחבה, והופקינס זכה להכרה כאחד ממנהיגי דעת הקהל במושבות.
השופט העליון

במאי 1747, הופקינס מונה לראשונה כשופט של בית המשפט העליון של רוד איילנד. בשנת 1751, הוא מונה לשופט הראשי השלישי של בית משפט זה, בו החזיק עד 1755 כאשר הפך למושל. הופקינס מונה פעם נוספת לשופט הראשי של בית המשפט ב-1770 לאחר בסך הכל תשע שנים כמושל; הוא שירת עד אוקטובר 1775 ובמקביל שימש כציר בקונגרס הקונטיננטלי.
אחד האירועים החשובים שבהם התמודד הופקינס במהלך כהונתו האחרונה כשופט ראשי היה פרשת גאספי. במרץ 1772 שלח סגן המושל דריוס סשנס בפרובידנס מכתב דאגה למושל ג'וזף וונטון בניופורט, לאחר שהתייעץ עם השופט העליון הופקינס. סשנס הביע תרעומת מכך שהסקונר הבריטית "גאספי" שייטה במפרץ נארגנסט, שיבשה את התנועה על ידי עצירה וחיפוש בספינות מסחריות. סשנס כתב:
התייעצתי עם השופט העליון בעניין, אשר סבור כי לאף מפקד של כלי שיט אין כל זכות להשתמש בסמכות כלשהי בגוף המושבה מבלי לפנות קודם לכן למושל ולהראות את צוו על כך וגם להישבע לממש את תפקידו כראוי - וזה הוא מודיע לי שהיה המנהג המקובל במושבה זו.
סשנס המשיך וביקש מהמושל לנקוט באמצעים כדי להביא את מפקד הספינה לחקירה. שרשרת של התכתבויות מאיימות התפתחה בין המושל ומפקדה של גאספי לוטננט ויליאם דודינגסטון, לבין אדמירל הממונה על דודינגסטון ג'ון מונטגו. בלילה שבין 9 ל-10 ביוני, קבוצה של מתיישבים נלהבים תקפה את כלי השיט ושרפה אותו עד קו המים. באופן רשמי, סשנס זעם על התקרית והציע את סיועה של המושבה בהבאת העבריינים לדין. כדי לשפר את הגמול מצד השלטונות הבריטיים, פקידי רוד איילנד נקטו בצעדים גלויים כדי למצוא את האשמים ששרפו את הספינה. אולם מאחורי הקלעים, סשנס והופקינס עשו כל שביכולתם כדי לסכל כל ניסיונות לזהות את התוקפים.
ועדה מלכותית מונתה על ידי הבריטים לחקור את האירוע, והם דרשו לשלוח כל אדם שהוגש נגדו כתב אישום לאנגליה למשפט. האיום החריף הזה על החירות המקומית הניע את המתיישבים להקים את ועדות ההתכתבות. מושל מסצ'וסטס הלויאליסט האצ'ינסון החמיר עוד יותר את רגישותם של המתיישבים בכך שקרא בבריטניה לבטל את האמנה המלכותית של רוד איילנד.
הישיבות נערכו עם השופט העליון הופקינס, עורך הדין ג'ון קול ומוזס בראון, וארבעת הגברים ניסחו מכתב למדינאי ממסצ'וסטס, סמואל אדמס. אדמס השיב בכך שדרש ממתיישבי רוד איילנד ללהמשיך להתריס כנגד השלטון, או לפחות לבלום את העניינים על ידי ערעור על הקמת הוועדה המלכותית. המושל וונטון הועמד בראש ועדה זו אך נענה לניסיונותיהם של סשנס והופקינס לסכל את מטרות הוועדה. סשנס, הופקינס ואחרים תיאמו את מאמציהם לאבד ראיות, לאיים על עדים פוטנציאליים ולהכפיש את אלה שהעידו. הרוב המכריע של אזרחי רוד איילנד תמכו בתוקפים ושתקו לגבי זהותם. שנה לאחר התקרית הופסקה הוועדה המלכותית ללא כתב אישום אחד.
הקונגרס הקונטיננטלי

ב-1774 התכנס הקונגרס הקונטיננטלי הראשון, וגם וורד וגם הופקינס נבחרו כנציגים מרוד איילנד. הופקינס, בגיל 68, היה בכיר מכל נציג שם, ורק הוא ובנג'מין פרנקלין השתתפו בקונגרס אלבני 20 שנה קודם לכן. במהלך השנים הקודמות, הופקינס פיתח שיתוק בידיו, וזה השפיע מאוד על יכולתו לכתוב. בישיבה של הקונגרס הזה, כתב הנרי ארניט בראון, "שם יושב המבוגר מכולם. צורתו כפופה, התלתלים הדקים שלו, מצחו קפוץ מגיל ושירות מכובד, וידיו רועדות ברעד כשהוא מקפל פנימה את הברכיים שלו. זה סטיבן הופקינס."
הקונגרס נקרא למחות על פעולותיה של בריטניה הגדולה ולהבטיח את הזכויות והפריבילגיות של שלוש עשרה המושבות. גם הופקינס וגם וורד כבר חזו שעצמאות תבוא רק עם מלחמה. הופקינס אמר למקורביו בקונגרס, "אבק שרפה וקליעים יכריעו בשאלה זו. האקדח והכידון לבדם יסיימו את התחרות בה אנו מעורבים, ולכל אחד מכם שלא יכול להביא את דעתו לאופן זה של התאמת המריבה, מוטב לו לפרוש בזמן".
הופקינס נבחר שוב כציר לקונגרס הקונטיננטלי השני שהתכנס ב-10 במאי 1775, בעקבות התקפות אפריל על קונקורד ולקסינגטון. קונגרס זה התכנס כדי לנהל את המאמץ המלחמתי, ולבסוף הכריז על עצמאות מבריטניה הגדולה. ביולי 1775, הם אימצו מערכת דואר לאומית שהגה ויליאם גודארד, כאשר בנג'מין פרנקלין מונה למנהל הדואר הכללי הראשון. זה היה רעיון שכבר יושם ברוד איילנד חודש קודם לכן. בדצמבר 1775, הופקינס היה בוועדה שדיווחה על תוכנית לצירוף המושבות בחימוש ימי. הידע שלו על עסקי הספנות עשה אותו שימושי במיוחד כחבר בוועדה הימית שהוקמה על ידי הקונגרס כדי לרכוש, להרכיב, לאיש ולהפעיל את הספינות הראשונות של הצי הקונטיננטלי החדש. הופקינס היה גורם מרכזי בניסוח החקיקה הימית ובניסוח הכללים והתקנות הדרושים לניהול הארגון הצעיר במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית. שייטת הצי האמריקאית הראשונה הושקה ב-18 בפברואר 1776. הופקינס השתמש בהשפעתו כדי להבטיח את תפקיד המפקד הראשי של הצי החדש עבור אחיו אסק הופקינס, מינוי שהתברר כשגוי.
מושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס הכריזה על עצמאותה המוחלטת מבריטניה בהצבעה כמעט פה אחד ב-4 במאי 1776; הקונגרס הקונטיננטלי אימץ את הכרזת העצמאות של ארצות הברית חודשיים לאחר מכן ב-2 ביולי. הופקינס נאלץ לתמוך בידו הימנית המשותקת בידו השמאלית בזמן שחתם על המסמך, והעיר, "היד שלי רועדת, אבל הלב שלי לא." התכנסות האבות המייסדים תוארה בהצהרת העצמאות של ג'ון טראמבל, שבה הופקינס ניצב עומד מאחור כשהוא חובש כובע.
ג'ון אדמס העריך את תרומתו של הופקינס במהלך ישיבות הקונגרס:
המושל הופקינס של רוד איילנד, מעל גיל שבעים, החזיק את כולנו בחיים. הניסיון בעסקים והשיפוט שלו היו מאוד שימושיים. אבל כשעסקי הערב הסתיימו, הוא החזיק אותנו בשיחה עד השעה אחת עשרה ולפעמים שתים עשרה. המנהג שלו היה לא לשתות כלום כל היום וגם לא עד שמונה בערב, ואז המשקה שלו היה רום ומים. זה העניק לו שנינות, הומור, אנקדוטות, מדע ולמידה. הוא קרא את ההיסטוריה היוונית, הרומית והבריטית: והכיר את השירה האנגלית במיוחד את פופ, טומפסון ומילטון. ומה שנבע מנשמתו הפך את כל הקריאה שלו לשלנו, ונראה היה שהיא מעלה לכולנו זיכרונות בכל מה שקראנו אי פעם. לא יכולתי לאכול ולא לשתות באותם ימים. שאר הג'נטלמנים היו מאוד מתונים. הופקינס אף פעם לא שתה בכמות מוגזמת, אבל כל מה שהוא שתה הומר מיד לא רק לשנינות, חוש, ידע והומור טוב, אלא נתן לכולנו השראה עם תכונות דומות.
הופקינס ועבדות

סטיבן הופקינס היה בעל עבדים, כמו רוב החותמים על הכרזת העצמאות, והוא הזכיר חמישה עבדים בצוואתו משנת 1760 שכללו גבר, אישה ושלושה בנים. הם הורשו לבני משפחתו הקרובים עם הנחיות לטיפול בהם; זה היה מאוד חריג עבור כל בעל עבדים. האישה נקראה פיבו והייתה אמורה ללכת לאשתו אן ולהתייחס אליה "כדי שהשעבוד לא יהיה לה נטל"; האיש נקרא סנט ג'אגו והיה אמור ללכת לבנו הבכור רופוס ולהתייחס אליו "כדי שחייו יהיו קלים ונוחים". הצוואה מעולם לא קוימה כי הופקינס חי עוד 25 שנה, והנסיבות שינו את הוראותיה.
ב-28 באוקטובר 1772, הופקינס שחרר את סנט ג'אגו וכתב את הדברים הבאים במסמך ה-manumission:
אבל, בעיקר, ובעיקר למצוא כי טובו הרחמן והמיטיב של האל הכול יכול; על ידי הבשורה המבורכת של ישוע המשיח אדוננו: האם על ידי הרוח המבורכת לימד את כל מי שמציית ביושר לתכתיביה האלוהיים, לשמור על כל אחד מיצוריו הרציונליים בשעבוד, המסוגלים לטפל ולפרנס את עצמם מדינת חירות: אינה עולה בקנה אחד עם רצונו הקדוש והישר.
הופקינס חש שהשעבוד של "יצורים רציונליים" עצמאיים נוגד את רצון האל; הוא גם חשב שחופש ללא תנאי עבור חלק מהעבדים יהיה חסר אחריות מצדו. לשם כך, הוא סירב לשחרר את שפחתו פיבו, למרות שזה עלה לו בחברותו בפגישת הקווייקר. הרציונל שלו היה ש"היו לה ילדים שנזקקו לטיפול מיידי של אמא". נראה כי עבדיו הנותרים של הופקינס לא שוחררו אלא לאחר מותו, אך לפחות שניים מהם (פרימוס ובונר הבן) חיו באופן עצמאי למחצה מספר שנים לפני מותו.
הופקינס הציג הצעת חוק ב-1774 באספת רוד איילנד שאסרה על ייבוא עבדים למושבה. זה הפך לאחד מחוקי הסחר הראשונים נגד עבדים בארצות הברית. התרחשו כמה לחצים במושבה שהובילו להגבלות גדולות יותר על סחר העבדים, הגדול שבהם היה הלחץ שהפעילו הקווייקרים, שהיו אחוז גדול מאוכלוסיית רוד איילנד.
מוות ומורשת

בספטמבר 1776, בריאות לקויה אילצה את הופקינס להתפטר מהקונגרס הקונטיננטלי ולחזור לביתו ברוד איילנד, למרות שהוא נשאר חבר פעיל באספה הכללית של רוד איילנד מ-1777 עד 1779. הוא מת בביתו בפרובידנס ב-13 ביולי 1785, בגיל 78, והוא קבור בבית הקברות הצפונית שם.
הופקינס עזר לייסד את חברת ספריית פרובידנס בשנת 1753, והוא היה חבר באגודה הפילוסופית של ניופורט. העיירה הופקינטון, רוד איילנד נקראה על שמו. ה-SS "סטיבן הופקינס" היא אוניית ליברטי שנקראה לכבודו, והיא הייתה הספינה האמריקאית הראשונה שהטביעה אוניית שטח גרמנית במלחמת העולם השנייה.
הופקינס היה גורם מרכזי בהקמת המכללה במושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס (כיום אוניברסיטת בראון) כנאמן מייסד. הוא כיהן כמנהל הראשון של אוניברסיטת בראון מ-1764 עד 1785.
ביומנו כתב הכומר עזרא סטיילס על הופקינס, "הכרתי היטב את המושל הופקינס. הוא היה אדם בעל גאונות חודרנית, מלא עדינות, ערמומיות עמוקה, מסקרן ויוזם." סטיילס הוסיף כי הופקינס היה "איש בעל חוזק והחלטה אצילית" ו"פטריוט מפואר!" הופקינס זכה לשבחים חזקים מהיסטוריונים רבים, כולל סנדרסון, ארנולד וביקנל, אך ריצ'מן פשוט כינה אותו "המדינאי הגדול ביותר של רוד איילנד".
משפחתו

הופקינס התחתן עם שרה סקוט ב-1726, בתם של סילבנוס סקוט וג'ואנה ג'נקס וצאצאית של מתיישבי מטעי פרובידנס ריצ'רד סקוט וקתרין מרברי; מרברי הייתה אחותה הצעירה של אן האצ'ינסון. ריצ'רד סקוט היה הקווייקר הראשון בפרובידנס.
להופקינס היו שבעה ילדים, חמישה מהם חיו עד בגרות. אשתו נפטרה ב-9 בספטמבר 1753, בגיל 46, והופקינס נישא לאן סמית', בתו של בנג'מין סמית'. לא היו להם ילדים משותפים. אחיו הצעיר של הופקינס, אסק הופקינס, הפך למפקד הראשי הראשון של הצי הקונטיננטלי, ואחיו ויליאם הפך לסוחר מהולל. בן דודו של הופקינס הייתה מטיפת הקווייקרים ג'מימה וילקינסון, איתה היה בקשר.
לקריאה נוספת

Arnold, Samuel Greene (1894). History of the State of Rhode Island and Providence Plantations. Vol. 2. Providence: Preston and Rounds. ISBN 9781429022767.
Austin, John Osborne (1887). Genealogical Dictionary of Rhode Island. Albany, New York: J. Munsell's Sons. ISBN 978-0-8063-0006-1.
Bamberg, Cherry Fletcher; Hopkins, Donald R. (בינואר 2012). "The Slaves of Gov. Stephen Hopkins". New England Historical and Genealogical Register. 33: 11–27. ISBN 978-0-7884-0293-7. {{cite journal}}:  (עזרה)
Bicknell, Thomas Williams (1920). The History of the State of Rhode Island and Providence Plantations. Vol. 3. New York: The American Historical Society. OCLC 1953313.
Browning, Charles Henry (1883). Americans of Royal Descent. Philadelphia: Porter & Coates.
Moriarity, G. Andrews (באפריל 1944). "Additions and Corrections to Austin's Genealogical Dictionary of Rhode Island". The American Genealogist. 20: 224–25. {{cite journal}}:  (עזרה)
Richman, Irving Berdine (1905). Rhode Island: A Study in Separatism. Boston and New York: Houghton Mifflin Company. p. 191. Stephen Hopkins.
Sanderson, John; Conrad, Robert Taylor (1846). Biography of the Signers to the Declaration of Independence. Philadelphia: Thomas, Cowperthwait & Company. Stephen Hopkins.
Smith, Joseph Jencks (1900). Civil and Military List of Rhode Island, 1647–1800. Providence, RI: Preston and Rounds, Co. hopkins.
Staples, William R. (1845). The Documentary History of the Destruction of the Gaspee. Providence: Knowles, Vose, and Anthony. Hopkins.
הופקינס (מנמנם על השולחן) וסוחרים אחרים ברוד איילנד ב"קברניטי ים מתכרבלים בסורינאם", ציור סאטירי משנות ה-50 של ג'ון גרינווד
יריבו המר של הופקינס, סמואל וורד, נלחם איתו על השימוש בכסף נייר.
בית המושל סטיבן הופקינס
החוברת של הופקינס הופצה בהרחבה בשלוש עשרה המושבות.
שריפת הגאספי
הכרזת העצמאות מאת ג'ון טראמבל. הופקינס חובש כובע ועומד מאחור ליד הדלת משמאל.
מצבת קבר הופקינס