stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת הזולו
לקריאה נוספת

איאן נייט, איאן קסטל, מלחמת הזולו 1879, הוצאת אוספרי, 1992. (ISBN 1-85532-165-3)
דמיאן אוקונור, הסיבות למלחמת אנגלו-זולו של 1879, עמותת נטאל, דרום אפריקה, 2009. (קובץ PDF)
איאן נייט, ד"ר אדריאן גרייבס, המערכה בדרום אפריקה של 1878/1879, הוצאת דבינייר, 2005. (קובץ PDF(הקישור אינו פעיל))
פול מקנייל, דוגמה צבאית: מלחמות הזולו, פורסם באתר טקטיקה, 2008. (קובץ PDF)
מייקל ברט'רופ, הצבא הבריטי במערכה: 1856 - 1881, הוצאת אוספרי, 1988. (ISBN 0-85045-835-8)
הערות שוליים

1 2 3  איאן נייט, 1992.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536537805171  BNE: XX4576730  BnF: cb119381538 (data)  GND: 4191130-1  LCCN: sh85150048  NDL: 00574960  NKC: ph311282 
חיל רגלים בריטי
קו ההגנה הבריטי במהלך קרב איסאנדלוואנה.
ההגנה על רורק'ס דריפט.
מותו בקרב של נפוליאון אז'ן לואי.
קרב קמבולה.
קרב אולונדי ושריפת העיר.
אות המערכה הבריטי של מלחמת הזולו.
מרתה שארקזי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 במרץ 1907 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  8 באוגוסט 1966 (בגיל 59) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Molnár Márta 
 מדינה:  הונגריה 
 שפות היצירה:  הונגרית, גרמנית, איטלקית, צרפתית 
 בן או בת זוג:  ג'ורג' שארקזי  זולטאן הורבאט 
 צאצאים:  אדם הורבאט, מתיאש שארקזי 
 
מרתה שארקזי (לפני נישואיה מולנר, בהונגרית: Sárközi Márta; בודפשט, 21 במרץ 1907 – בודפשט, 8 באוגוסט 1966) הייתה עורכת, סופרת נוער, מתרגמת ספרותית יהודייה-הונגריה, בתם של הסופר פרנץ מולנר והציירת ועיתונאית מרגיט וסי.
משפחתה

הוריה של מרתה שארקזי היו הסופר פרנץ מולנר והעיתונאית מרגיט וסי. סבה מצד אמה היה יוז'ף וסי – סופר, עיתונאי, וחבר הפרלמנט ההונגרי בין השנים 1906-1899. בעלה הראשון היה הפובליציסט ההונגרי-יהודי זולטאן הורבאט, ובעלה השני היה הסופר ההונגרי-יהודי ג'ורג' שארקזי, שנספה בשואה בכפר באלפ במחנה עבודות כפייה על גבול הונגריה אוסטריה. ילדיה הם אדם הורבאט (במאי), אסתר הורבאט, והסופר מתיאש שארקזי.
ביוגרפיה

בתחילת 1919 עברה מרתה עם אמה מרגיט מולנר לרומא, שם למדה בבית ספר תיכון איטלקי. באותו החורף עברה לברלין. במשך שנתיים התחנכה בפנימיית בנות. שנה בדרזדן ושנה בלוזאן. בכל סתיו חזרה לבודפשט להתגורר עם סבה וסבתה. בגיל 19 התחתנה עם זולטאן הורבאט. נולדו להם שני ילדים ולאחר מכן התגרשו. כעבור זמן קצר התחתנה שוב. לאחר מות בעלה ג'ורג' שארקזי שנספה בשואה, בין השנים 1946 לבין 1949 הייתה העורכת והמו"ל של כתב העת ואַלַס (Válasz בתרגום לעברית: תשובה), היה כתב עת ספרותי, פוליטי וחברתי שיצא לאור ממאי 1934 ועד יוני 1938; ואז הופיע שוב בין אוקטובר 1946 לבין יוני 1949. מקום הפרסום היה תחילה דברצן, ואחר כך בודפשט). לאחר מכן הייתה מרתה שארקזי מנכ"ל ההוצאה לאור פהר הולו (Fehér Holló Kiadóvállalat) שהקימה. היא פרסמה כמה תרגומים, רובם תורגמו על ידיה מצרפתית.
כתביה

"ספרה של ז'ופי" – Zsófi könyve (Budapest, 1957
לקריאה נוספת

מיהו מי בספרות ההונגרית? ספרי מיקוח מסת"ב 963-8607-10-6
אנציקלופדיה ביוגרפית הונגרית
דיוקן זיכרונות: Márta Sárközi Journal of European Cooperation
מלחמת הוונדלים (461–468)

מלחמת הוונדלים (461–468) הייתה מלחמה ארוכה בין שני חצאי האימפריה הרומית מחד והוונדלים בצפון אפריקה מאידך. מלחמה זו נסבה סביב ההגמוניה בים התיכון ובאימפריה של המערב. הוונדלים כמעצמה עולה היוו איום עצום על יציבות האימפריה הרומית. פיראטיות ושוד היו מכת מדינה, שאיימה על הסחר ברחבי הים התיכון. מאמץ המלחמה הרומי משנת 466 ואילך היה מכוון להשמדת ממלכת הוונדלים על מנת להחזיר את האימפריה לשטחה המקורי. סכסוכים מזוינים התחלפו בשיחות שלום ושני חלקי האימפריה הרומית לא תמיד פעלו ביחד.
דמויות ראשיות

גאיזריק (429–477), מלך הוונדלים, מילא תפקיד חשוב מאז שהוביל את עמו לאפריקה ב-429. הוא קיבל את התפקיד הזה כשיצא מנצח בסדרה של מלחמות עם הרומאים. בסכסוך בין 461 ל-468 היו מתנגדיו העיקריים: ריקימר, מפקד הצבא הרומי המערבי והאיש החזק במערב מאז הפיכתו ב-461, ולאון הראשון (457–474), קיסר החלק המזרחי של האימפריה הרומית, שהעסיק את עצמו לעיתים קרובות בחלק המערבי בשל היעדר מקבילה מערבית. הקיסר המזרחי פיקח על תוכניות פוליטיות וצבאיות שאפתניות רבות, שנועדו בעיקר לסייע לאימפריה הרומית המערבית המדשדשת ולהחזיר את השטחים הקודמים שלה. יתר על כן, הגנרל הרומי מרקלינוס, יריב עז של ריקימר, מילא תפקיד בולט מלכתחילה. תפקידו של הקיסר הרומאי המערבי ליביוס סוורוס (461–465) היה מינימלי, בעוד שתפקידו של יורשו אנתמיוס (467-472), לעומת זאת, היה גדול בהרבה. בסיליסקוס לפחות, גנרל רומאי מזרחי, מילא תפקיד חשוב בתום המלחמה.
פתיחה

לאחר מלחמת הוונדלים המוקדמת יותר של 439–442, צפון אפריקה נפלה במידה רבה לידי הוונדלים. באופן רשמי כפוידרטוס של הרומאים, אבל דה פקטו הם שלטו בחלק זה של האימפריה לפי שיקול דעתם. מאז, הוונדלים שלטו בחלק מצי הים התיכון והתמקדו בפיראטיות, תחילה בקנה מידה קטן אך היא נהייתה משמעותית יותר ויותר עם הזמן. לאימפריה הרומית המערבית לא היו מספיק משאבים כדי להתמודד עם זה ביעילות.
פתיחה > ביזת רומא

בשנת 455, מקסימוס רצח את הקיסר המערבי ולנטיניאנוס השלישי. הוא אילץ את אלמנתו של ולנטיניאנוס להינשא לו ואילץ את בתו של ולנטיניאנוס להינשא לבנו.  המלך הוונדלי גאיזריק ראה בהחלטתו של מקסימוס לבטל את אירוסי בנו עם בת הקיסר הקודם הפרה גלויה של החוזה שלו עם הרומאים, והזדמנות לפלוש לרומא עם הצי שלו. העיר נבזזה במשך שבועיים (ביזת רומא). לפי יוהנס מלאס, שכתב כרוניקה מאה שנה מאוחר יותר, גאיזריק זומן על ידי אודוקסיה, אשתו של הקיסר שנרצח ולנטיניאנוס השלישי כדי לנקום את רצח בעלה.  הוא לכד את אודוקסיה ושתי בנותיה, אודוקיה ופלסידיה, כשניסו לברוח.
פתיחה > השמדת הצי הרומי

בשנת 460, הצבא הרומי בפיקודו של הקיסר מיוריאנוס פעל בספרד לחיזוק הסמכות הרומית. בעוד הגנרלים שלו ניצחו את הסואבים בלוסיטניה (סנטארם המודרנית, פורטוגל), נעשו הכנות למערכה נגד הוונדלים. הקיסר אסף כוח גדול איתו יצא מגאליה ל-Carthaginensis, שם עגנה הצי שלו ב-Portus Illicitanus (ליד אלש). גאיזריק, שחשש מהפלישה הרומית, ניסה לעשות שלום עם מיוריאנוס, שדחה זאת.  גאיזריק השתמש אז באמצעים אחרים. בוגדים ששלמו על ידי הוונדלים הציתו את הצי ב-13 במאי 460. עוד בטרם הגיע הצבא הצי הושמד. מיוריאנוס ביטל את המתקפה על הוונדלים ונאלץ לפרק את הצבא הגדול שהקים. בארל קיבל שליחים מגאיזריק, איתם הסכים לעשות שלום, מה שהיה כנראה אישור לשלום 442.  עבור מיוריאנוס, המערכה הכושלת נגד הוונדלים הייתה נסיגה עצומה ששמה קץ לתוכניותיו להחזיר את האימפריה לתפארתה, והיא גם ערערה את מעמדו כקיסר המערב.
פתיחה > ההפיכה של ריקימר

באוגוסט 461, חזר מיוריאנוס לאיטליה, שם נכלא על ידי ריקימר, המפקד העליון של הצבא הרומי, ולאחר מכן נרצח ב-7 באוגוסט.  ההפיכה של ריקימר הטילה את האימפריה הרומית המערבית למשבר עצום. בגאליה, הפוידראטים הבורגונדי והגותי, שזכו לדרגה גבוהה של עצמאות בתמורה לתמיכה במיוריאנוס, התרחקו מהסמכות הרומית, בעוד שריקימר קיבל תמיכה מועטה מהצבא הרומי מחוץ לאיטליה. הגנרלים איגידיוס בגאליה, נפוטיאנוס בספרד ומרקלינוס בסיציליה התנגדו וסירבו למלא אחר פקודות מאיטליה. נראה שהצבא הגאלי הכריז על איידיוס כקיסר  ובסיציליה היו למרקלינוס שאיפות בכיוון זה.
תחילת המלחמה > כיבוש ונדלי של האיים המערביים

לאחר מכן, הייתה תקופת אינטרגנום של שלושה חודשים, בהם לא נתבע התואר קיסר מערבי. במהלך תקופת הביניים הזו היה מאבק פוליטי על הירושה בין ריקימר, הקיסר המזרחי לאון הראשון וגאיזריק.  לבסוף, ליביוס סוורוס (461-465) מונה לקיסר על ידי ריקימר ונחנך על ידי הסנאט ברוונה ב-19 בנובמבר 461. מינוי זה לא הוכר על ידי החלק המזרחי ועבור הוונדלים זו הייתה סיבה מוצדקת להפר את הסכם השלום עם הרומאים. מלחמה חדשה עם הוונדלים פרצה ובסוף 461, הצי הימי של גאיזריק כבש מידי הרומאים את האיים קורסיקה, סרדיניה, מלטה והאיים הבלאריים ופשטו על חצי האי האיטלקי ויוון.
ריקימר, כעת האיש החזק במערב, אכן היה השליט בפועל באיטליה, אך בנוסף להתקפות העוינות באזור הים התיכון, הוא נאלץ להתמודד עם התנגדות צבאית גלויה מצד הגנרלים אגידיוס, נפוטיאנוס ומרקלינוס. במרקלינוס, ששהה מדרום לאיטליה בסיציליה, ראה ריקימר סכנה למעמדו. ריקימר פנה לתחבולה כדי להוציא את הגנרל המוכשר הזה מדרכו. צבאו של מרקלינוס כלל בעיקר חיילי עזר הונים. שוחד מריקימר גרם להונים לנטוש את שירותו של מרקלינוס ולהיכנס תחת חסותו. משולל מרוב חייליו, עזב מרקלינוס לדלמטיה.  עם זאת, ריקימר לא התערב צבאית, משום שמרקלינוס נתמך על ידי הקיסר הרומי המזרחי לאון הראשון. נפוטיאנוס ואטיוס לא היוו עוד סכנה לריקימר לאחר שהצליח למשוך אליו את הפוידראטים הגותי והבורגונדי בטובות הנאה נדיבות.
תחילת המלחמה > משא ומתן לשלום

לאחר עזיבתו של מרקלינוס, סיציליה שוב נהרסה על ידי התקפות ונדלים, אך למשא ומתן של ריקימר לא הייתה השפעה. משימת שלום תחת מטרייתו של הקיסר הרומי המזרחי לאון בשנת 462 הייתה מוצלחת יותר. נשות השושלת התאודוסיאנית חזרו מהשבי שלהן. אודוקיה, הכלה של הונריק, ניצלה, אך אמה אודוקסיה ואחותה פלסידיה נשלחו לקונסטנטינופול. בתמורה, גאיזריק ניהל משא ומתן על חלק מסוים מנחלתו של ולנטיניאנוס השלישי כאוצר אודוקיה.  הוא כבר כבש וספח את מחוזות מאוריטניה, כמו גם את סרדיניה, קורסיקה והאיים הבלאריים, ותכנן לשמר את נישואי בנו הונריק לאודוקיה.
תחילת המלחמה > תביעה ונדלית לקיסר

לוויתור של גאיזריק הייתה מטרה פוליטית ברורה. המונרך הוונדלי התגלה כעת כתומך השושלת התאודוסיאנית נגד ריקימר והקיסר שהוא העלה לגדולה. פלסידיה הייתה נשואה לאוליבריוס, בן למשפחה רומית בולטת, וגאיזריק דרש מאוליבריוס לעלות על כס המלכות באיטליה. מאוים מצד אחד על ידי הוונדלים, מצד שני על ידי מרקלינוס בדלמטיה, ביקשו ריקימר והסנאט הצייתן תיווך מהקיסר הרומי המזרחי. לאון התבקש להביא לפיוס עם גאיזריק ומרקלינוס. לאון הסכים, ולאחר מכן מרקלינוס חדל מפעולות האיבה. עם זאת, השליחים שלאון שלח לגאיזריק חזרו מקרתגו ללא תוצאות. גאיזריק טען בשם כלתו שכל רכושו הפרטי של אביה באיטליה שייך לו, כמו גם הירושה של אאטיוס, שאת בנו גאודנטיוס החזיק כאסיר. במרדף אחר הטענות הללו, גאיזריק הוביל משלחת גדולה נגד איטליה וסיציליה, והרס מחוזות כפריים ועיירות לא מוגנות. לריקימר לא היה מה לומר נגד זה, צבאו וציו לא הצליחו לעצור את הוונדלים בים.
תחילת המלחמה > הקמפיין של ריקימר נגד איגידיוס

בשנת 463 התרחש מחזה מבלבל, כאשר ריקימר, בשם הקיסר המערבי ליביוס סוורוס, העסיק גותים כדי לתקוף חלק מהצבא הרומי בגאליה. במהלך הקרב באורליאן, איגידיוס ניצח. המרד שלו לא דוכא עד סתיו 465, אז הוא נרצח. באותה תקופה, איגידיוס היה עסוק במשא ומתן עם מלך הונדלים גאיזריק, בניסיון לבנות מאזן חלופי של כוחות מערביים כדי לערער על הדומיננטיות של ריקימר.
תחילת המלחמה > הקרב על סיציליה ואינטררגנום

ב-464 או 465 שוב פעל מרקלינוס נגד הוונדלים. בפקודת הקיסר לאון הראשון, הוא חזר לסיציליה כדי להגן על האי מפני הוונדלים  שהיוו איום ישיר על כוחו ויוקרה האישית של ריקימר, שקרא לליאו לשכנע את מרקלינוס לא לבצע נגדו פעולות איבה.
הקיסר ליביוס סוורוס, שלא היה יותר מבובה של ריקימר, מת ב-15 באוגוסט 465. סיבת המוות שלו אינה ידועה: גם רצח וגם סיבות טבעיות אפשריות. העלאתו של אוליבריוס, אשר הייתה יכולה להיות השבתה של השושלת התאודוסיאנית, אולי נראתה כפתרון מלא תקווה לחלק מקשיי המצב, אך העובדה שהוא היה המועמד וקרוב משפחתו של גאיזריק הייתה סיבה לא לקבלו. שנה ושמונה חודשים לאחר מותו של ליביוס סוורוס, לא מונה יורש.
המשך המלחמה > הפלישה לפלופונסוס

בשנת 467, התקפות הים של הוונדלים נעשו יותר ויותר נרחבות. ספינות המלחמה של גאיזריק הופיעו כעת גם מול חופי הפלופונסוס ומצרים. חשש שתהיה מתקפה על אלכסנדריה שתהיה לה השלכות על אספקת התבואה של הבירה הרומית המזרחית. האיום הזה מסביר מדוע הקיסר הרומי המזרחי לאון הראשון החליט לא לעמוד עוד בחיבוק ידיים. הוא נטש את הדרך הדיפלומטית ונקט צעדים להשגת שיתוף פעולה הדוק יותר עם ממשלת רומא המערבית באיטליה.
כעת, כשלא רק איטליה וסיציליה היו מאוימות אלא הסחר של הים התיכון כולו, היה צורך לאחד את כוחות המזרח עם אלו של איטליה ודלמטיה נגד האויב האפריקאי. לאון הסכים עם ריקימר שאנתמיוס, גנרל בצבא המזרחי, יהפוך לקיסר החדש של המערב. תמיכתו של ריקימר הובטחה על ידי הסדר שיתחתן עם בתו של אנתמיוס.
באביב 467 הגיע אנתמיוס, מלווה במרקלינוס, עם צבא לאיטליה. לאחר עלייתו לכס המלכות ב-12 באפריל 467, הוכנה מערכה רחבת היקף נגד הוונדלים, שתתבצע על ידי צי רומאי מזרחי עם חיילי יבשה בפיקודו הכולל של גיסו של הקיסר לאון, בסיליסקוס. אנתמיוס מינה את מרקלינוס, גם כדי לאזן את ריקימר, לגנרל הקיסרי השני ולמפקד העליון של החיילים הרומאים המערביים המעורבים במערכה.
המשך המלחמה > תוכנית ההתקפה

תוכנית התקיפה שחשבו עליה הרומאים התבססה על הרעיון שצבאות המזרח והמערב יפעלו יחד ולתקוף את הוונדלים בו זמנית בשלוש חזיתות. לשם כך היה צורך לחלק את הצבא המזרחי לשניים. צי נכבד הורכב, שלכאורה מורכב מ-1,113 ספינות, כדי לשאת צבא של 100,000 איש. מרקלינוס, קיבל פקודה לכבוש את סרדיניה ולאחר מכן להפליג לחוף צפון אפריקה כדי להתאחד עם הצי המזרחי תחת בסיליסקוס. לאחר מכן יפליג בסיליסקוס ישירות לקרתגו עם הצי המשותף. הרקליוס, גנרל נוסף, יאסוף כוחות מזרחיים במצרים, ירד לטריפוליטניה, ולאחר מכן יתקוף ביבשה בקרתגו. פרוקופיוס העריך את עלות המשלחת ב-130,000 ליבראות של זהב; יוהנס לורנטיוס לידיוס העריך את העלות ב-65,000 ליבראות של זהב ו-750,000 ליבראות של כסף.
המשך המלחמה > ההתקפה של הרומאים

מרקלינוס כבש מחדש את סרדיניה בקושי רב, והרקליוס נתקל בהתנגדות מועטה של הוונדלים בטריפוליטניה, ושניהם עברו ליצור קשר עם כוחותיו של בסיליסקוס. לפי פרוקופיוס, הצי של בסיליסקוס פיזר את צי הוונדלים ליד סיציליה, אך בסיליסקוס לא ניצל יתרון זה והנחית את חייליו בכף בון, מיקום אסטרטגי במרחק שישים קילומטרים מקרתגו. לפי ההיסטוריונים מייקל קוליקובסקי, פריל וויליאמס, גאיזריק פנה לשלום והציע שביתת נשק של חמישה ימים כדי לתת לעצמם זמן להתכונן בינתיים. הת'ר מציין כי הרומאים העדיפו הימנעות מקרב ימי, וכי ייתכן שזו הייתה הסיבה שבסיליסקוס היסס לתקוף את הוונדלים.
המשך המלחמה > הגנת הוונדלים

בימים שנקבעו לו, גאיזריק הרכיב צי חדש עם מספר ספינות אש ובסיוע רוחות טובות תקף את הצי הרומי. הצי הרומי הובס בשילוב של ספינות האש, רוחות רעות והפתעה, כשמחציתו הושמדו. בסיליסקוס ברח עם שאר הצי לסיציליה, כדי להתגבש עם כוחותיו של מרקלינוס; המורל והאספקה שלהם היו עשויים להבטיח ניצחון, אבל מרקלינוס נרצח,  אולי בפקודת ריקימר. הרקליוס, שעדיין לא הגיע לקרתגו, חזר לאימפריה הרומית המזרחית על ידי חזרה על הנתיב שעשה, ובסיליסקוס חזר לקונסטנטינופול עם מחצית הצי שלו.
תוצאות והשלכות

לתוצאה הגרועה שהשיגו הרומאים במבצע רחב ההיקף בתום מלחמת הונדלים הייתה בוודאי השפעה מוראלית גדולה. האימפריה הרומית הביאה את כל כוחה לידי ביטוי ונכשלה במשימתה להשמיד את הממלכה הוונדלית. לפי הת'ר, הקרב נחשב כמי שסיים את סיכויי ההישרדות של האימפריה הרומית המערבית. ללא גישה למשאבים של המחוז הרומאי לשעבר של אפריקה, המערב לא יכול היה להחזיק צבא חזק מספיק כדי להביס את אויביו הרבים.
למרות זאת, עברו שנתיים עד שגאיזריק החזיר לעצמו מספיק ביטחון כדי לחדש את התקפותיו על איטליה. בשנת 472, משטרו המערבי של ריקימר השלים עם גאיזריק, והפך את גיסו של בנו, אוליבריוס, לקיסר. גאיזריק לא עשה שלום עם האימפריה הרומית המזרחית עד 476, אז הוא חתם על הסכם עם הקיסר החדש זנון בשם שלום נצחי. הסכם זה נשמר בנאמנות רבה משני הצדדים תחת יורשיו. מהפכה בקרתגו בשנת 531 העניקה לבסוף לאימפריה הרומית, שהתקיימה אז רק במזרח, את ההזדמנות הרצויה להתערבות, שהובילה למלחמת הוונדלים (533–534).
הערות שוליים

1 2  Edward Gibbon, The Decline and Fall of the Roman Empire, (The Modern Library, 1932), ch. XXXVI., p. 1258.
↑  Johannes Malalas, Chronographia 14:26
↑  Priscus, fr. 36.1; Hydatius, Chron., p. 32
↑  The treaty has not been preserved: it can be deduced from the fragment of Priscus (fr. 36.2) that it was not favorable to the Romans, even though another fragment (fr. 38) makes it clear that the Vandals were not recognized for their power over Sicily; it is possible that this treaty was based on the one signed in 442 (Ch. Courtois, Les Vandales et l'Afrique, Paris 1955, p.199).
↑  John of Antioch, fragment 203; Marcellinus, sa 461; Fasti vindobonenses priores, No 588
↑  Priscus, fr. 14, De leg. ghent.
↑  Hodgkin, Thomas (1892). "Book II, Chapter VI"
↑  Priscus of Panium, fragments 29
↑  Hydatius, chronicles 208; Anderson 2012, pg. 25
↑  Hydatius, chronicles 216; Priscus, fr. 10 (in De leg. Rom.).
↑  Kulikowski 2019, p. 220
↑   Hydatius, Chronicles 220, 224
↑  John M. O'Flyn (1983), pg. 116
↑  Procopius, Vand.  1, 6, 25
↑  Cassiodorus, Chron., sub 491; Dracontius, Satisfactio, vv. 213-214.
גייזריק בז את רומא בשנת 455, צייר על ידי קרל בריולוב
האימפריה הוונדלית לאחר ניצחונה על הרומאים בשנת 468.
מרמוסט רוסמלן

| מרמוסט רוסמלן> מצב שימור |
| --- | --- |
 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: בעלי אף יבש
משפחה:: מרמוסטיים
סוג:: Callibella
מין:: מרמוסט רוסמלן
שם מדעי
 Callibella humilis
תחום תפוצה


מרמוסט רוסמלן (שם מדעי: Callibella humilis) הוא מין פרימט ממשפחת המרמוסטיים המצוי ביערות אמריקה הדרומית והוא המין היחידי בסוגו. הוא אנדמי לברזיל. המין נקרא על שם החוקר שגילה אותו, מארק ואן רוסמלן (Marc van Roosmalen).
אורכו של קוף זה 38–39 ס"מ ומשקלו 150–180 גרם והוא הקוף השני בקוטנו ביבשת אמריקה לאחר המין מרמוסט גמדי. הוא בעל פרווה בצבע חום-זית עם ראש שחור ופנים ורודות ומעל העיניים ישנו "סרט" של שיער לבן ומאחוריו שחור.
הקוף מסתובב ביערות הגשם בחבורות קטנות ומלוכדות בהם גם נקבות עם צאצאים ומחפשים אוכל. כמו מרבית הקופים, הם אוכלי-כול הניזונים מעלים, פירות וחרקים והם מחבבים גל לשד של עצים.
הקוף מצוי בסכנת הכחדה בטבע עקב הפגיעה ביערות שבהם הוא חי.
הערות שוליים

↑  מרמוסט רוסמלן באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משטח ורונזה

בגאומטריה אלגברית, משטח ורונזה הוא יריעה אלגברית דו-ממדית במרחב הפרוייטיבי ה-5-ממדי  \ \mathbb {P} ^{5}. המשטח מהווה שיכון ריבועי של המישור הפרויקטיבי  \ \mathbb {P} ^{2} ב-  \ \mathbb {P} ^{5}. משטח זה קרוי על-שם ג'וזפה ורונזה (1854-1917). את משטח ורונזה אפשר לשכן גם ב-  \ \mathbb {P} ^{4}, באמצעות הטלה מנקודה גנרית של  \ \mathbb {P} ^{5}. ההטלה הבאה, מנקודה גנרית של  \ \mathbb {P} ^{4} ל-  \ \mathbb {P} ^{3}, קרויה משטח שטיינר.
הגדרה

משטח ורונזה הוא תמונת ההעתקה  \ s:\mathbb {P} ^{2}\to \mathbb {P} ^{5}, המוגדרת לפי העתקת ורונזה  \ s(x:y:z)=(x^{2}:y^{2}:z^{2}:yz:xz:xy), כאשר  \ (x:y:z) הן קואורדינטות הומוגניות של המרחב הראשון. התמונה מוגדרת גם באמצעות המשוואות  \ \{(x_{0}:x_{1}:x_{2}:x_{3}:x_{4}:x_{5})\,:\,x_{0}x_{1}=x_{5}^{2},\,x_{2}x_{5}=x_{3}x_{4},\,x_{4}x_{5}=x_{0}x_{3}\}.
יריעות ורונזה

לכל n ו- d, אפשר להגדיר שיכון  \ \mathbb {P} ^{n}\to \mathbb {P} ^{m}, כאשר  \ m+1={n+d \choose d} הוא המקדם הבינומי הסופר את המונומים מדרגה d ב- n משתנים, וההעתקה מוגדרת על ידי:
 \phi (x_{0}:x_{1}:\dots :x_{n})=(M_{0}(x_{0},\dots ,x_{n}),M_{1}(x_{0},\dots ,x_{n}),\dots ,M_{m}(x_{0},\dots ,x_{n})) כאשר ה- \,M_{i} הם אוסף כל המונומים מדרגה d ב-n משתנים.
תמונת השיכון  \,\phi  היא יריעת ורונזה. אפשר להוכיח שהיא קבוצה סגורה אי-פריקה, ולכן יריעה פרויקטיבית (משטח ורונזה הוא היריעה המתקבלת עבור d=2 ו-n=2).
בניסוח אחר, שאינו תלוי בקואורדינטות, מדובר בהעתקת החזקה הסימטרית,  \ \nu _{d}:\mathbb {P} V\to \mathbb {P} ({\rm {{Sym}^{d}V)}}, כאשר V הוא מרחב וקטורי מממד n.
ניתן להראות כי כל יריעה פרויקטיבית היא חיתוך של יריעת ורונזה ויריעה ליניארית.
מתכת אצילה

מתכת אצילה היא מתכת העמידה בפני קורוזיה וחימצון, שלא כמו רוב המתכות. מתכות אלו הן יקרות יחסית, לרוב עקב נדירות הימצאותן בקרום כדור הארץ. המתכות האצילות הן:
רותניום
רודיום
פלדיום
כסף
אוסמיום
אירידיום
פלטינה
זהב
כמה מהמתכות האצילות יכולות להתמוסס במי מלך, תערובת חומצות מרוכזת במיוחד.
אפשר להשתמש במונח גם באופן יחסי. סדרה גלוונית היא היררכיה של מתכות (או חומרים מוליכים אחרים) המסודרת מהאצילה ביותר אל הפעילה ביותר, ומאפשרת למתכננים לראות בהרף-עין איך החומרים יגיבו לסביבה בה השתמשו כדי לדרג את הסדרה. במובן זה של המילה, גרפיט הוא אף יותר אציל מכסף (למרות שכימית הוא בסיסי יותר).
בפיזיקה, הגדרת אצילות המתכות היא מחמירה יותר. על פי הדרישות בפיזיקה, רק נחושת, כסף וזהב הן מתכות אצילות.
מרקו פייר וייט

| --- | --- |

 לידה:  11 בדצמבר 1961 (בן 62) לידס, הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  תיכון אלרטון 
 www.marcopierrewhite.org
 
מרקו פייר וייט (באנגלית: Marco Pierre White; נולד ב-11 בדצמבר 1961) הוא שף ידוען, מסעדן ואישיות טלוויזיונית בריטית, הוא היה באותה עת השף הצעיר ביותר שזכה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום באנגליה. התלמדו אצלו שפים ידועים כמו גורדון רמזי.
שנותיו הראשונות

מרקו פייר וייט היה השלישי מבין ארבעה ילדים שנולדו לאמו האיטלקייה מריה-רוזה גלינה, שהגיעה לבריטניה על-מנת ללמוד אנגלית, ושל השף פרנק וייט, שפתח עם מריה בשיחה במלון גריפין בלידס כששיחק קלפים.
לאחר שנישאו ב-1954, הם התגוררו בדיור ציבורי במזרח לידס, נולדו להם הבנים גרהאם (1955), קליב (1957, גם הוא שף) ומרקו. שש שנים אחרי-כן מריה ילדה את בנה הרביעי, קרייג סימון. יומיים אחר-כך, היא התמוטטה ונלקחה בחזרה לבית החולים האוניברסיטאי סנט ג'יימס, לידס, שם הלכה לעולמה כתוצאה משבץ מוחי בהיותה בת 38.
בתום לימודיו בבית הספר התיכון אלרטון בלידס, בלי שום הכשרה, החליט וייט ללמוד בישול. הוא החל להתלמד במטבחו של מלון סנט ג'יימס בהרוגייט, צפון יורקשייר ואחר-כך בבוקס טרי ב-Ilkley, מערב יורקשייר. הוא הגיע ללונדון בגיל 16 כשבכיסו 7.36 פאונד, חבילת ספרים ושק בגדים,
הוא החל את התלמדותו הקלאסית כקומיס (טבח מתחיל) אצל אלברט רו ומישל רו ב"לה גאברוש", תקופה שהובילה את אלברט לכנותו "השפן הקטן שלי." הוא המשיך להתלמד אצל פייר קופמן ב"טאנט קלר" (מתחם שהוא כיום בבעלותו של גורדון רמזי), עבר לעבוד במטבחו של רימון בלאן ב"לה מנואר או קואה סזו" ואצל ניקו לדניס ב"שה ניקו" בפארק ליין 90. אז פתח מקום משלו "סיקס בלס" (Six Bells) בקינגס רוד עם עוזרו מאריו בטאלי.
קריירה

אחרי שהשלים את לימודיו ב-1987, פתח וייט את "הארוויס" (Harveys) בוונדסוורת' קומון (משכנה של מסעדת "שה ברוס" כיום), שם זכה בכוכב הראשון שלו במדריך מישלן כמעט מיד לאחר הפתיחה וזכה בכוכב השני ב-1988, לפני שהמשיך הלאה ונהיה שף-בעלים של מסעדת "מרקו פייר וייט" בחדר האוכל של מלון "הייד פארק" לשעבר, כיום "מנדרין אוריינטל", שם זכה בכוכב מישלן השלישי שלו ואז עבר ל"אוק רום" בלה מרידיאן פיקדילי.
בגיל 33 היה מרקו פייר וייט לשף הצעיר ביותר שזכה בשלושה כוכבי מישלן באנגליה.
למרות שוייט עבד 17 שנה כדי להגשים את חלומותיו, הוא חש לבסוף, שלמרות ההישגים, ההכרה והתהילה שנפלו בחלקו, הקריירה שלו לא סיפקה אותו מספיק בחייו האישיים. לכן, ב-1999, הוא החזיר את כוכבי המישלן שלו.
שפטו אותי אנשים שידעו פחות ממני, אז מה זה באמת שווה ? נתתי למפקחי מישלן יותר מדי כבוד, והמעטתי בערך עצמי. היו לי שלוש אפשרויות: יכולתי להיות אסיר בעולמי ולהמשיך לעבוד שישה ימים בשבוע, יכולתי לחיות בשקר ולגבות סכומים גבוהים ולא להיות מאחורי הסירים, או שיכולתי להשיב את הכוכבים שלי, לבלות זמן עם הילדים שלי ולהמציא את עצמי מחדש.
פרישתו

וייט הודיע על פרישתו מהמטבח ב-1999 ובישל את ארוחתו האחרונה ב-23 בדצמבר ב"אוק רום." לאחר פרישתו הוא נהפך למסעדן. ביחד עם ג'ימי לאהוד הוא הקים את חברת "וייט סטאר ליין" (White Star Line Ltd) שבבעלותה כיום מסעדות "בלבדר" (Belvedere) ו"ל'אקסקרגו" (Belvedere) בלונדון.
וייט הוא גם הבעלים של סטקיית "דה ניו טריי אין" (The Yew Tree Inn), פאב מהמאה ה-17 ליד הייקלר בנורת' המפשייר. זה היה האתר בו צולמה רוב סדרת הטלוויזיה "Marco's Great British Feast,"שהוקרנה בערוץ ITV בקיץ 2008.
וייט משמש גם כיועץ לחברת אוניות התענוגות P&O Cruises. באפריל 2008 הושקה מסעדת היוקרה המזרח-תיכונית "דה וייט רום" (The White Room) על סיפונה של אוניית הנופש "ונטורה."
בפברואר 2009 פתח וייט את "MPW סטייק ואיילהאוס" (MPW Steak & Alehouse) ביחד עם ג'יימס רוברטסון ב-"המייל המרובע" (Square Mile). וייט ורוברטסון מפעילים ביחד את "קינגס רוד סטייק האוס וגריל" (Kings Road Steakhouse & Grill) בצ'לסי (החל מ-2010). רוברטסון עבד עבור וייט בשנים 2003-1999 כמאט'ר ד'אוטל (רב-המלצרים) לפני שעזב את החברה, אבל השניים נשארו חברים.
בינואר 2010 הוא נתן זיכיון למסעדת "מרקו פייר וייט דה סוואן אין" (Marco Pierre White's the Swan Inn) באוטון שמגישה מבחר של מנות פאב קלאסיות.
וייט פרסם מספר ספרים, בכללם ספר הבישול הידוע White Heat, אוטוביוגרפיה בשם White Slave (הקרויה בגרסתה האמריקאית The Devil in the Kitchen), ו-Wild Food from Land and Sea. וייט הופיע בקדימון לסרט " לאייר קייק", 2004, בו מככבים דניאל קרייג ומייקל גמבון.
במרץ 2010, החל וייט להיות הפרזנטור של חברת ברנרד מתיוס פארמס, שמוכרת בשר תרנגול הודו.
טלוויזיה

וייט היה השף הראשי בעונות ה-3 (שודרה ב-2007) וה-4 (שודרה ב-2009) של תוכנית הריאליטי הבריטית "מטבחי הגיהנום" (Hell's Kitchen) של רשת הטלוויזיה ITV. יוצר הסדרה והמנחה שלה בעונה הראשונה היה גורדון רמזי. ספר שמלווה את התוכנית, Marco Pierre White in Hell's Kitchen, ראה אור באוגוסט 2007.
ב-2009 שודרה תוכנית המציאות The Chopping Block (הגרסה האמריקאית של תוכנית אוסטרלית בשם זהה) בכיכובו של וייט, אולם שידוריה הופסקו לאחר שלושה פרקים בגלל שזכתה למדרוג נמוך.
חייו האישיים

וייט היה נשוי שלוש פעמים. את אשתו הראשונה, אלכס מק'ארתור, הכיר כשעבדה אצל הדייג שלו. ב-1992 התחתן עם הדוגמנית הבריטית ליסה בוצ'ר, הם היו נשואים 15 שבועות בלבד.
ב-1993 וייט נכנס למערכת יחסים עם מתילדה "מתי" קונג'רו, שהייתה ברמנית ב"דה קנטין". להם נולדו שני בנים: לוצ'יאנו (1993), בן מרקו ובת מיראבל, שנולדה לאחר פרישתו של וייט. הזוג נישא בשנת 2000 והתגרש ב-2007.
ספריו (רשימה חלקית)

Canteen Cuisine, Ebury Press, 1997.
Wild Food From Land And Sea, Ebury Press, 1999.
The Mirabelle Cookbook, Ebury Press, 1999.
חום לבן, White Heat, Mitchell Beazley, 2000.
White Magic, Ebury Press, 2004.
Devil in the kitchen, Orion, 2007.
Marco Pierre White in Hell's Kitchen, Ebury Press, 2007.
Marco Pierre White's Great British Feast: Over 100 Delicious Recipes From A Great British Chef, Orion, 2008.
Marco Made Easy: A Three-Star Chef Makes It Simple, W&N, 2010.