stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הונים
ההיסטוריה של ההונים > עד לעליית אטילה > כניסה לאירופה ועימות עם הגותים

היסטוריונים יוונים ורומאים תיעדו את קיומם של שבטים נוודים בערבה האירואסייתית עוד במהלך המאה השנייה. באותה תקופה, ככל הנראה, חיו ההונים עם שבטים סרמטים וייתכן שעמדו בראשם. הלכה למעשה, הרומאים הגיעו לכדי הכרה בקיום ההונים, כאשר הפלישה ההונית אל שטחי הערבות הסמוכות לים השחור ולים הכספי בשנת 376 באה לידיעתם. בדרכם אל תוך אירופה מהערבות של אירואסיה, עברו ההונים דרך שטחי המחיה של השבטים האלאנים – עם נודד ממוצא פרסי, ששכן בצפון הקווקז באזור הים הכספי. כתוצאה מהעימות עם ההונים, התפצלו האלאנים לשתי קבוצות. קבוצה אחת נותרה בקווקז, כחלק ממערכת השבטים ההונים, ובכתבים של התקופה המתארים את ההיסטוריה של סוף המאה הרביעית, מוזכרים ההונים והאלאנים כבני ברית. חלק מהאלאנים שבחרו שלא לחבור אל ההונים, נעו מערבה כפליטים.
בשלב ההתפשטות הבא, תקפו ההונים ובעלי בריתם האלאנים את הגותים. המגע הראשון בין ההונים לגותים התרחש ככל הנראה באזור הים השחור בין נהר הדון ונהר הדניסטר, שם התעמתו ההונים עם קבוצת השבטים הידועה לרומאים בשם הגותים המזרחיים (Greuthungi), או האוסטרוגותים, ועם קבוצת השבטים הגותיים המערביים, הטרווינגים (Tervingi), ששטחי מחייתם היו בין הדניסטר לנהר הדנובה, שהיה הגבול של האימפריה הרומית. בשנת 375 התחולל עימות בין ברית רופפת של השבטים הגותיים ובין ההונים. הגותים לא הצליחו לעצור את ההתקדמות ההונית אל מעבר לנהר הדניסטר והברית התפרקה, כאשר שבטים גותיים נפוצו לכל עבר והפושטים ההונים זינבו בהם. שיתוף הפעולה בין ההונים לקבוצות גדולות של אלאנים, הוא שאפשר את המחץ וההצלחה של ההתקפה על הגותים. המחקר ההיסטורי יוצא מנקודת ההנחה כי בברית זו שמרו האלאנים על מידה רבה על עצמאות והיא נמשכה כשלושים שנה.
הסיבה להתקפה ההונית על השבטים השכנים לא ידועה. תאוריות הקושרות את האירוע לשינוי באקלים בערבות או לעימותים בין השבטים הנוודים בערבות, נדחו על ידי היסטוריונים. המחקר ההיסטורי העדכני מעלה תמונה שלפיה ההונים פעלו כקבוצה של לוחמים, במצב לוחמה תמידי של פשיטות שוד וביזה. במסגרת פשיטות אלו, צירפו ההונים אל שורותיהם לוחמים וקבוצות פשיטה שהגדילו את שורת ההונים. כך, כל תקיפה הייתה גדולה מקודמתה וכל תקיפה הביאה לתקיפות נוספות ככל שגדל מספר ההונים. בתקופה זו פעילות ההונים עשויה להראות כסדרת התקפות מתוכננות ומבט במפה עשוי להצביע על מהלכים בעלי הקשרים אסטרטגיים, אך האמת היא שההונים של המאה הרביעית פעלו ללא הנהגה או מנהיג מרכזי, אלא כקבוצות נפרדות בעלות הנהגה רופפת, מונעים על ידי הזדמנויות, לעיתים יריב חלש או מוחלש ולעיתים מערכת פוליטית רעועה שאפשרה להונים לנצל את חולשת הצד השני. ובכל מקרה הקבוצות ההוניות לא פעלו לביסוס כוחן אלא להשגת שלל וביזה או כוח אדם.
ההיסטוריה של ההונים > תחת שלטון אטילה ההוני > שלטון היחיד של אטילה ההוני

השלל הרב ושבויים שנתפסו על ידי ההונים במסע המלחמה של שנת 442 היו בשליטת אטילה, בניגוד לנוהג בעבר בו כל קבוצה אספה את הביזה לידיה. על ידי שליטה זו וחלוקת השלל לפי ראות עיניו, הצליח אטילה לבסס את מעמדו ולקרב אליו את ראשי השבטים החזקים ותומכיהם. בשלב כלשהו, ככל הנראה בשנת 445, ניצל אטילה את כוחו והדיח את בלדה מכסאו והוציאו להורג. ההיסטוריונים הרומאיים לא יודעים למסור כל פרט נוסף על מהפכת החצר באימפריה ההונית.
ההיסטוריה של ההונים > תחת שלטון אטילה ההוני > הצעת הנישואים של הנסיכה הונוריה

בשנת 450 שלחה הנסיכה הביזנטית יוסטה גרטה הונוריה (Justa Grata Honoria) שליח הנושא את הטבעת שלה לאטילה, בבקשה כי יעזור לה להשתחרר מאיום של נישואים כפויים. היא הייתה אחותו הבכורה של הקיסר ולנטיניאנוס השלישי, ונזכרת כדמות שולית, המתוארת בעיקר כבת לוויה של אחיה ואימם. לפי הכתוב, היא ירשה מהאם אופי חזק, יכולת אישית ושאפתנות, שבנסיבות החיים שהוכתבו לאשה בעת העתיקה דנו אותה לתסכול מתמשך. היא זכתה למוניטין, שנכתב בהיסטוריה על ידי היסטוריונים של התקופה, כשאפתנית ושלוחת רסן שהשתמשה במין על מנת לקדם את האינטרסים האישיים שלה. על מנת לרסן אותה, החליט אחיה הקיסר להשיא אותה בכפייה לסנטור בסוס הרקולנוס (Bassus Herculanus), שנחשב לחסר שאיפות וכזה שלא ישתמש בנישואים ובמעמדו על מנת לאיים על הכתר. עם קבלת המכתב והטבעת לידיו, החליט אטילה כי הנסיכה ביקשה ממנו להיות בעלה, ושלח בשנת 451 משלחת לרוונה בדרישה לשאת את הנסיכה ולקבל מחצית מהאימפריה הרומית המערבית כנדוניה. הקיסר ולנטיניאנוס השלישי שלח את אחותו לגלות ודחה את תביעתו של אטילה, תוך שהוא דוחה על הסף את הלגיטימיות של מהלך "הצעת הנישואים".
בשנת 450 נהרג הקיסר הביזנטי תאודוסיוס השני בתאונת רכיבה ואת מקומו על הכיסא תפס פלביוס מרקיאנוס אוגוסטוס, בהסדר מאורגן להמשך שלטון שושלת תאודוסיוס באמצעות נישואים בין מרקיאנוס לפולכריה, אחותו הגדולה של תאודוסיוס, אשר החזיקה בעוצמה רבה באימפריה. אטילה לא המתין הרבה ושלח משלחת לארמון הקיסר הביזנטי על מנת לבחון את נחישות הקיסר החדש. הם הציגו דרישה מאטילה כי הקיסר החדש ישלם את המס שהושת על ביזנטיון במשא ומתן לאחר הקרבות של 8–447. בניסוח זה הוצגו הכספים שהביזנטים התחייבו לשלם ישירות לאטילה כמיסים אותם משלם בעל חסות לאדונו. הביזנטים דחו את הטרמינולוגיה על הסף, אך לא את המחויבות, ככל הנראה מתוך נכונות להיכנס למשא ומתן. לדברי פריסקוס, לשליחים ההונים נאמר כי הביזנטים לא ישלמו מסי-חסות לאטילה אלא "מתנות" והוסיפו כי במידת הצורך לא יהססו הביזנטים להעמיד כוח צבאי מול האיומים ההונים במלחמה.
ההיסטוריה של ההונים > תחת שלטון אטילה ההוני > מסע המלחמה לגאליה 451 והקרב של המישורים הקטלוניים

אטילה המשיך לשלוח שגרירים לחצרות הקיסרים הרומאים, המשלחת האחרונה הגיעה כאשר הצבא ההוני היה בדרכו לגאליה והעבירה את המסר "אטילה אדוני ושליטכם מצווה עליכם להכין עבורו את ארמונכם". מטרת אטילה בשיגור המשלחות השונות, המסרים הסותרים והאיומים הייתה הטעיית הרומאים בנוגע למהלכיו. על מנת לקדם את פני ההתקפה ההונית על גאליה ועל פי המלצת אאטיוס, חתם הקיסר ולנטיניאנוס השלישי על הסכם עם תיאודוריד הראשון מלך הויזיגוטים. בהסכם זה הכירו הרומאים בקיומה של המדינה הגותית, והגותים הוזמנו להשתתף בלחימה לצידם של הרומאים כבני ברית שווים.
ההונים הכו בגאליה במהירות אופיינית. העיר מץ שבצפון מזרח צרפת נהרסה ואחריה ריימס, שנשרפה עד היסוד. נתיב החורבן וההרס של ההונים הצית סיפורים על מסירות נפש של אנשי כמורה ודת נוצריים שהסיתו את ההונים ממסלולם או הקריבו את נפשם על מנת להציל את בני קהילתם. על פי סיפורים של אבות הכנסייה, במפגשיו של אטילה עם הבישופים הוא הציג עצמו כ"שוט האלוהים", שם שדבק בו מאז ותאם את התפיסה הנוצרית כי הפלישה ההונית הייתה מהלך אלוהי במטרה להעניש את החוטאים. איזידורוס מסביליה כתב במאה השביעית כי ההתקפות של אטילה היו חלק מתוכנית אלוהית לתיקון עולם עבור הדת הנוצרית וההונים הם ה"מקל של הזעם האלוהי", שנועד "להכות באלו שלא הכו על חטא על מנת להכריח אותם להפנות עורף מהתאוות והטעויות של התקופה".
ביוני 451 הצבא ההוני הגיע לעיר אורליאן, שם נתקל במערך הגנה שנבנה על ידי הרומאים ובני בריתם הגותים. ההונים נסוגו לכוון מזרח, כאשר הצבא הרומאי בעקבותם עד ששני הצבאות עמדו זה מול זה. הקרב הידוע בשם הקרב במישורים הקטאלונים נערך ככל הנראה בסמוך לעיר שאלון-אן-שמפאן בצפון מזרח צרפת. בתום יום הקרב העקוב מדם, נסוג אטילה משדה הקרב ואיתו לוחמיו המוכים. הרומאים והגותים לא ניסו לנצל את הנסיגה ההונית ולהכריע את הקרב, והצדדים נסוגו לעמדות מבוצרות מבלי שהקרב הגיע לידי הכרעה. לאחר יום של ציפייה, הגותים, שמלכם נהרג ועתה הונהגו על ידי אחד מבניו, יצאו משדה המערכה לכוון מרכז השלטון הגותי. על פי המקורות הרומאיים, אאטיוס הוא שיעץ למנהיג הגותי הצעיר כי עליו להבטיח את מעמדו בקרב אחיו. זמן מה לאחר מכן נסוגו הרומאים.
לבסוף, משהוברר להונים כי תנועת כוחות האויבים שלהם לא הייתה מלכודת, הם החלו בתנועה מהירה לכוון מזרח אל כוון נהר הריין ומשם לביטחון היחסי של הטריטוריה ההונית. ההיסטוריונים הרומאיים דנים בשאלה מדוע לא תקף אאטיוס את המחנה ההוני, כאשר ההונים היו בנקודת שפל ובכך עשוי היה להשיג ניצחון מכריע על אטילה. על פי חלק מהכותבים, אאטיוס לא רצה להרוג את אטילה או להרוס לחלוטין את הצבא ההוני, אם בגלל קשרי העבר או בגלל חששו מהגותים, שללא אויב טבעי יפנו את כל כוחם כנגד רומא. אך ייתכן ואאטיוס לא חשב כי כוחותיו, שספגו אבדות כבדות, יוכלו להכריע את הקרב מחד ומאידך רצה לשמור על יכולתו המבצעית של צבאו לאתגרים הבאים.
ההיסטוריה של ההונים > תחת שלטון אטילה ההוני > מסע המלחמה לצפון איטליה 452

כחצי שנה לאחר הקרב במישורים הקטאלונים, בסוף שנת 451, נשלח אפולוניוס (Apollonius), המגיסטר מיליטיום של האימפריה הביזנטית, אל חצרו של אטילה עם מתנות מהקיסר מרקיאנוס, על מנת לפתוח במשא ומתן. אטילה סירב לפגוש בו מאחר שלא הביא איתו את תשלום המיסים שדרש. מאידך, הורו ההונים לנציג הביזנטי להשאיר איתם את המתנות היקרות מהקיסר ולחזור לקונסטנטינופול בידיים ריקות, סימן ליחסים שהדרדרו בין ההונים לביזנטים. הקיסר מרקיאנוס מצידו, החליט לעצור את התשלומים להונים והחליט ליזום מהלכים צבאיים מוגבלים לאורך הדנובה, ככל הנראה תחת הרגשת הביטחון שהעניק הניצחון הרומאי בקרב בגאליה והאבדות שנגרמו להונים.
בשנת 452 הפתיע אטילה את הרומאים ובמהלך בזק הצעיד את צבאו לאורך 600 ק"מ וללא התנגדות דרך הבלקנים ישירות אל צפון איטליה. המהלך המפתיע תפס את הרומאים ללא הכנה ועם יכולת תמרון מוגבלת. הרומאים לא היו מוכנים להזמין גותים או שבטים ברבריים אחרים אל תוך איטליה, מחשש שבתום או במהלך העימות הם יפנו את חרבם כנגד הרומאים. הצבא הרומי בגאליה היה בכוננות מתמדת למרידות ופשיטות של הגותים על פלגיהם השונים ולא יכול היה לבצע מהלך מהיר לכוון איטליה. ספק אם הגותים, שספגו אבדות בגאליה והיו עסוקים במאבק ירושה, יכלו להילחם באיטליה גם אם היו מתבקשים לעשות כן.
בצעד ראשון הטיל אטילה מצור על העיר אקוויליה, השוכנת במרחק 10 ק"מ מחוף הים האדריאטי. העיר נפלה לידי ההונים ונהרסה עד היסוד לאחר מצור ממושך ולחימה ארוכה ואכזרית, שהעמידה את שני הצדדים במבחן והאטה את מהלך ההתקפה ההונית כולה. ההונים המשיכו לאורך עמק נהר הפו והרסו את פאביה ולאחר מכן את מילאנו. לכל אורך ההתקפה ההונית, הצבא הרומאי נסוג לאטו מערבה והקיסר נותר ברומא, טקטיקה של התשה שנוסתה על ידי הרומאים בהצלחה לאורך השנים, החל מהעימותים שלאחר קרב קאנאי בשנת 216 לפנה"ס.
בסוף הקיץ של 452, הצבא ההוני נע לאטו כ-150 ק"מ מדרום-מזרח ממילאנו אל העיר מנטובה, שם נפגש עם משלחת של הקיסר הרומאי ולנטיניאנוס השלישי, בראשה עמד האפיפיור לאו הראשון. המפגש בין המנהיג ההוני לאפיפיור נחרט בזיכרון ההיסטורי הקולקטיבי באופן ציורי מיוחד. בני התקופה ואמנים במאות שלאחר מכן ראו במפגש ובהחלטת אטילה לצאת מאיטליה כניצחון הנצרות ובכלל נתפש המפגש כעימות סמלי בין שני עולמות ובסופו הציוויליזציה גוברת על הברברים בכוח הרוח. הסבר אקדמי מעלה את ההשערה כי המשלחת נשאה איתה מתנות מהקיסר לאטילה, ואלו, בנוסף לביזה הרבה שנאספה על ידי ההונים עד לאותו מפגש, השביעו את רעבונם לשלל מחד, אך מאידך, הקושי למצוא אספקה ומגפה שהחלה להשתולל באזורים מוכי המלחמה הקשו על הצבא ההוני. בנוסף, ייתכן כי הפשיטות של הצבא הביזנטי בראשות הקיסר מרקיאנוס אל מעבר לדנובה, הביאו את אטילה להחלטה לסגת מאיטליה חזרה אל מעבר לדנובה. עבור הקיסר הרומאי ולנטיניאנוס, הפלישה לאיטליה הייתה תזכורת למעמדו הפוליטי השברירי ויכולתו הצבאית המוגבלת. בתום הפלישה ההונית הוברר כי הצבא הרומי לא יכול להגן על איטליה. הפלישה שינתה את מאזן הכוחות במערב: המשטר האימפריאלי הרומאי איבד את השליטה באימפריה ואת יכולתו להגן על נכסיו והגבולות.
ההיסטוריה של ההונים > תחת שלטון אטילה ההוני > מותו של אטילה ההוני

בתחילת שנת 453 החליט אטילה, שמספר נשותיו לא ידוע, לשאת אישה נוספת. ידוע כי שמה של כלתו החדשה היה אילדיקו וכי הייתה ידועה ביופיה. לאחר החתונה, חגג אטילה עד לשעות הלילה המאוחרות ולמחרת בבוקר התגלה מת במיטתו ללא סימני אלימות על גופתו כשכלתו הצעירה בוכה בהיסטריה. על פי כתבי ההיסטוריונים הרומאיים, אטילה נרדם בשנת-שיכורים ונחנק בשנתו מדימום שנקווה מאפו אל הגרון. יש המאשימים את אילדיקו ברצח. הנזיר ההיסטוריון יורדנס מציין כי ייתכן שהשתייה לשכרה הביאה את סופו של איש הצבא המפורסם. בהגיע החדשות לקונסטינופול, היה הקיסר הביזנטי מרקיאנוס שווה-נפש וטען כי ראה בחדרו מלאך שהושיט לו את קשתו השבורה של אטילה, וימים ספורים אחר כך למד כי אויבו מת. ההיסטוריונים הרומאיים לא ציינו מה הייתה תגובתו של ולנטיניאנוס השלישי.
בשנת 2005 פרסם הפילולוג מיקל בדקוק מחקר מקיף על מותו של אטילה בשם "הלילה בו מת אטילה – פתרון תעלומת הרצחו של אטילה ההוני". על פי מחקר זה אטילה נרצח על ידי מתנקשים שנשלחו על ידי הקיסר הביזנטי על מנת להסיר את סכנת הפלישה ההונית הממשמשת ובאה.
ההיסטוריה של ההונים > התפוררות האימפריה

לאחר מות אטילה, התפוררה האימפריה ההונית במהירות. שלושה מבניו, אלאק (Ellac), דנגיזיץ (Dengizich) והצעיר מביניהם, ארנק (Ernac), נלחמו על השליטה ועם התפוררות הצבא ההוני והאימפריה נלחמו על חייהם. תהליך ההתפוררות הואץ על ידי מרידות של שבטים וקבוצות אתניות שבתקופת אטילה היו חלק מהאיחוד ההוני. בשנת 454 הוכה הצבא ההוני על ידי פדרציה של מורדים במקום שידוע רק בשמו "נהר נאדאו" (Nedao) אך מיקומו המדויק אינו ידוע. בקרב זה נהרג אלאק ואיתו רבים מהלוחמים ההונים. יורדנס מציין באירוניה:
”...וכך ההונים, עם שפעם נראה שיכבוש את העולם, נעצרו. פילוג הוא הרסני. ההונים שהיו כה מפחידים כאשר היו מאוחדים במלא כוחם, נפלו עכשיו”
לאחר הקרב על נהר נאדאו, הצבא ההוני בראשות שני האחים הנותרים נלחם עם שבטים גותים בפרובינציית פאנוניה אך ניגף מפניהם. בעימות נוסף שנערך שנים מספר לאחר מכן, נאלצו ההונים לברוח ולוותר על שליטה באזור של בלגרד (אז סינגידונום, Singidunum) מול קואליציה של שבטים גותיים. שבטים גותים אחרים ניצלו את החופש ואובדן השליטה ההונית על מנת לחצות את הדנובה ולהתיישב במהלך העשור בין 450 ל-460 באזור תרקיה, בהסכמת הביזנטים ובאופן מסודר, תמורת הנכונות להגן על האזור ולהתגייס לצבא האימפריה הביזנטית.
אי היציבות באימפריה ההונית והמאמצים הקדחתניים הגבירו את אי היציבות לאורך הדנובה. בשנת 468 שלחו האחים נציגים לקונסטנטינופול, לקיסר החדש של האימפריה הביזנטית, לאון הראשון, בבקשה להסכם שלום והחזרת תחנות המסחר לאורך הגבול, אך פני המשלחת והצעות ההונים הושבו ריקם. האחים נקלעו לחילוקי דעות כיצד להגיב למהלך הביזנטי. ארנק לא היה מוכן להתחייב לעימות כולל עם הצבא הביזנטי, כאשר הכוח הצבאי ההוני מתקשה להגיב לאתגרים מבית. זו הפעם האחרונה ששמו של ארנק מוזכר בספרי ההיסטוריה הרומאיים. דנגיזיץ, שככל הנראה הכריע את חילוקי הדעות בסגנונו ההחלטי של אביו אטילה, החליט לנקוט בגישה תקיפה יותר כנגד האימפריה הביזנטית. משלחת מטעמו הגישה לקיסר דרישה לתשלום כופר והעברת שטחים לידי ההונים, ברוח האולטימטום של אטילה. הקיסר ליאו הציע כי ההונים יקבלו את ההסדר שקיבלו עליהם הגותים ויתישבו בשטחי האימפריה כנתיני הכתר. ההונים דחו את ההצעה וצבא הוני חצה את הדנובה בפלישת בזק. בניגוד לאירועי העבר, הצבא הביזנטי התייצב מול הפושטים ובקרב הוכו ההונים שוק על ירך. גופתו של דנגיזיץ נערפה וראשו הובא על כידון לקונסטנטינופול, שם הוקע מעל אחד השערים למצהלות תושבי העיר. תחת לחץ הביזנטים והגותים, נדחקו ההונים מזרחה אל מעבר לים השחור – אזור ממנו הגיחו כמאה שנה קודם לכן.
התמוטטות האימפריה ההונית יצרה גלי הדף שטלטלו את המערכות באימפריה הביזנטית ובעיקר באימפריה הרומית המערבית. הסתלקות ההונים מהמפה נתנה לגותים ולוונדלים אפשרות לצבור כוח, שטחים והשפעה. הגותים הוכיחו כי הלכה למעשה הם לא מעוניינים לשמש כבני ברית לרומאים אלא במקרים קיצוניים בהם האינטרסים של שני הצדדים נפגשים ולטווח קצר – עובדה שהפכה כל ניסיון ליצור מערכת הגנה מתואמת על מעט הפרובינציות שנותרו בידיים רומאיות לבלתי אפשרית. ללא ההונים, ששימשו ככוח מאזן מול האיום הגותי והוונדלי, הפכו הגותים לאיום קיומי על האימפריות הרומאיות. האימפריה המזרחית שרדה, אך בשנת 476, תחת לחץ של הגותים מחד ובנוסף על כך לחץ של הוונדלים, שכבשו ובזזו את רומא – התפרקה האימפריה המערבית. הגותים בנו לעצמם מדינה על חלקי הפרובינציות הרומאיות בצרפת וספרד.
תרבות ותרבות חומרית > דפורמציה מלאכותית של הגולגולת

דפורמציה מלאכותית של הגולגולת (Artificial cranial deformation) הוא תהליך מכוון, במהלכו משנים את האנטומיה והמראה של הגולגולת באמצעים מכניים, בדרך כלל בשלבי הינקות. תופעה זו מוכרת בתרבויות רבות והופיעה באופן ספונטני לאורך ההיסטוריה ובכל העולם. באזור הונגריה והקרפטים, נמצא מספר רב של גולגולות, בקברים מהמאות החמישית והשישית – תקופת האימפריה ההונית, בקברים המיוחסים להונים, לאלאנים ולגותים. מחקר מקיף מצביע כי דפורמציות של הגולגולת נעשו על גולגולות של נשים וגברים וכי התפשטות המנהג תואם את תנועת ההונים אל תוך אירופה ממזרח למערב. ההונים עצמם אימצו את המנהג לאחר שבאו במגע עם האלאנים ושבטים ממוצא טורקי, שדפורמציה מלאכותית של הגולגולת הייתה נהוגה בקרבם, ולמעשה, ההונים נחשבים כמפיצים של המנהג שהתפשט בשישה שלבים עיקריים: שלב ראשון שמקורו באסיה, לפני כ-4,000 שנה, ומשם דרך הקווקז, שפך הדנובה (הונגריה, רומניה, סרביה וקרואטיה) ומשם אימצו השבטים הגרמאניים את המנהג כחיקוי לאדוניהם ההונים והפיצו את המנהג לאזור גרמניה, צרפת וצפון איטליה. החוקרים קובעים כי דפורמציה מלאכותית של הגולגולת נעשתה כדי לקבע מעמד חברתי גבוה וכסימן היכר אתני במרכז אירופה. על בסיס זה ניתן לאפיין ממצאים ארכאולוגיים בקברים ולייחס אותם להונים או לבני בריתם הקרובים.
תרבות ותרבות חומרית > דת

ההיסטוריונים הרומאיים ובראשם אמיאנוס מַרְקֶלִינוּס, מציינים כי ההונים היו אנשים ללא דת, דומים יותר לבהמות חסרות שכל, בורים שלא מבינים את ההבדל בין טוב לרע. בהיעדר עדויות היסטוריות, מעט מאוד ידוע על הדת או על האמונות ההוניות. היסטוריונים רומאים מזכירים כבדרך אגב, כי לפני מלחמה ולפני יציאה לקרב היו ההונים עורכים טקס של ניבוי עתידות על ידי שאמנים שהיו חוזים את העתיד על פי חלקי הפנים של החיה שהוקרבה.
היסטוריונים רומאים ובראשם פריסקוס, מציינים כי ההונים סגדו לחרב קדושה. על פי הסיפור, לידי אטילה נמסרה חרב, שלפי השקפתו הייתה ההתגשמות של אל המלחמה, ובעצם החזקתה הייתה הבטחה לשלטון "על כל העולם" וניצחון בכל מלחמה. אמיאנוס מַרְקֶלִינוּס מספר על האלאנים, שהם סגדו לחרב עירומה הנעוצה באדמה כהתגשמות אַרֵס אל המלחמה. ידוע כי השיונגנו ונוודים אחרים של הערבות סגדו לאל שהתגלם בחרב ושבויי מלחמה הוקרבו לו, וכי לעמים נוודים אחרים החרב הייתה בעלת משמעות סמלית עמוקה. על פי ההיסטוריון כריסטופר קלי, אטילה עשה מהלך פוליטי מחושב וחיבר בין מסורות עתירות שנים של הנוודים המייחסות לחרב חשיבות מיוחדת לבין החרב שנמסרה לו, ויצר מיתוס לפיו השגחה עליונה נתנה בידיו את ההנהגה והסמכות. מעמדו, לפיכך, לא היה מקרי ותלוי בחסד ההונים, אלא חלק מתוכנית אלוהית. פסלונים אנתרופומורפים עשויים ממתכת, אבן, חימר ועץ, שמקורם באתרי פולחן ואתרי קבורה של נוודים בערבות האירואסיאתיות מעידים כי במקביל לפולחן החרב התקיים פולחן של אלילים ורוחות על ידי צלמיות דמויות-אדם.
במהלך ההתבססות באירופה, השתלטו ההונים על אוכלוסיות רחבות שהיו בעיקרן נוצריות – מיעוטן קתוליות, שההונים גילו כלפיהן סובלנות, כל זמן ששיתפו פעולה ושילמו את דמי-החסות. מצבם של הגותים שהיו נוצרים אריאנים היה שונה. הזרם נחשב למינות באימפריה הביזנטית והמאמינים נרדפו עד חורמה, בעוד שתחת שלטון ההונים זכו להגנה ובתמורה היו נאמנים לשליט ההוני. ההיסטוריון אוטו מנשן-האלפן (Otto J. Mänchen-Helfen) מציין כי מיסיונרים של האימפריה הביזנטית נכשלו בכל ניסיון להמיר את דתם של ההונים לנצרות, אך מעמדם האיתן של ראשי השבטים הגותיים מבני הברית של ההונים, הביא אותם לעמדת השפעה וכי אם האימפריה ההונית לא הייתה קורסת, סביר להניח כי היא הייתה מקבלת עליה את הנצרות האריאנית.
תרבות ותרבות חומרית > אמנות

ההונים השאירו אחריהם עדות לאמנות מפותחת, ששורשיה נעוצים גם בימי הנדודים מאסיה ובעיקר מהקשר עם הסרמטים והאלאנים, איתם חלקו מערכת יחסים של בני ברית ולעיתים כאדונים. אחד מהמאפיינים המיוחדים לאמנות של נוודים הוא השימוש המובהק באלמנטים מעולם החי (זואומורפיזם). אלמנטים אלו שולבו בעיטורים לחגורות, לכלי נשק, לסוסים ובעיטורים על בדים. במהלך תקופת ההגירה של ההונים, פעלו בערבות האירו-אסיאתיות מרכזים רבים שהתמחו בייצור והפצה של מוצרים אלו. שימוש בעיטורים אלו היה נדיר יחסית אצל ההונים והתמקד באבזמים לחגורות שצורתם האופיינית הייתה בצורת ראש-ציפור ופִיבּוּלָה (סיכה מעוטרת) בצורת האות S, מעוצבות כחרקים או ראשי בהמות. מוטיבים אחרים מעידים על סתגלנות מצד ההונים ואימוץ של אלמנטים מתרבויות אחרות – בעיקר התרבות האלאנית והסרמטית.
בעיירה ההונגרית אפידאה (Apahida) נמצאו בחפירות במערכת קברים מהתקופה ההונית חפצים, ככל הנראה ממקור גפידי, בעלי מאפיינים הוניים ובהם עיטורים של אוכף בצורת נשרים הפונים זה אל זה, משובצים אבני גרנאט בזהב והוא דומה לנשר שעיטר סמלים של הצבא הרומאי ושימש כמקור השראה. לאור זאת, אין אפיון מדויק או הגדרה של אמנות הונית, ופריטים רבים שנמצאו בקברים הונים הם ממקורות שונים, אך המוטיבים העיקריים הושפעו מתרבויות ברבריות אירופאיות.
תרבות ותרבות חומרית > אמנות > כתרים

ההונים הותירו בקברים מגוון של עטרות-כתרים או דיאדמה (Diadems), עשויים בעיקר מברונזה, לעיתים מצופה זהב ולעיתים היו העטרות עשויות מזהב, שייתכן ומקורן מעטרות סקיתיות או סרמטיות.
סוג זה של עטרות הופיע במאה הרביעית בהתאמה עם כניסת ההונים לאירופה ונעלם עם התמוטטות השלטון ההוני, ובכך הפכו העטרות הללו למייצגים מובהקים של התרבות ההונית.
תרבות ותרבות חומרית > אמנות > קדרות בישול

קדרות מתכת, או בשמן העברי "יורה" (Cauldron), היו בשימוש נרחב על ידי הנוודים של הערבות האירו-אסיאתיות. הן שמשו בראש ובראשונה ככלי בישול עם שתי ידיות ששימשו לתליית הכלי מעל אש פתוחה. היורות שימשו גם ככלי אחסון בעת הנדידה ובמהלך טקסים דתיים.
הקדרות עשויות מסגסוגות, שנחושת היא המתכת העיקרית בהן. לקדרה גוף ובסיס נפרדים. גוף הקדרה נוצק ממספר חלקים נפרדים שהורכבו לאחר מכן. ההונים לא היו מומחים ביציקות מתכת לכלים גדולים והדבר בולט באיכות הגימור הנמוכה של הקדרה ועל פי כל קנה מידה הן "ברבריות" אך אין ספר שהן יוצרו על ידי נפחים מקצועיים והן מעידות על קיום של תעשיית מתכת הונית.
היורות ההוניות היו בדרך כלל צנועות ממדים ושימשו בעיקר לבישול בשר שנשלה מהקדרה באמצעות קרס. הבסיס המעוגל שימש כחלל להבערת חומר הבעירה. באופן פרדוקסלי, רוב הקדרות שנתגלו בחפירות ארכאולוגיות, נמצאו באתרים ששימשו לפולחן בסמוך לנהרות או לקבוצות סלעים ובצמוד לכלים וחפצים פולחניים אחרים – דבר המעיד כי הקדרות שימשו גם במהלך טקסים דתיים שונים.
מורשת > שירת הניבלונגים

שירת הניבלונגים הוא אפוס גרמני קדום, המספר על מאבקיו של הגיבור הגרמני המושלם זיגפריד, רציחתו ונקמתה האכזרית של אלמנתו קרימהילדה. הסיפור נובע מאירועים שהתרחשו בתקופת נדידת העמים הגדולה ושירת הניבלונגים נתפסת במסורת הגרמנית המודרנית כמסר אולטימטיבי להגדרת הגרמניות המקורית והטהורה. האתוס היה בסיס לפטריוטיזם הלאומי הגרמני בתחילת המאה ה-19. גם הנאצים נעזרו בו לפולחן ההערצה למנהיג ולמדינה. שירת הניבלונגים העניקה השראה רבה להוגי הדעות והסופרים מן הזרם הרומנטי באמנות הגרמנית. בשירה מקום מרכזי להונים ובראשם לאטילה, אם כי באופן שונה לחלוטין מהאירועים היסטוריים. בן דמותו הספרותי של אטילה קרוי אטצל (Etzel) והוא מתואר כדמות אצילית ומתורבתת שנושא לאישה את קרימהילדה האלמנה. סופו של האפוס בחורבן מפואר – מותם של אלפי לוחמים וחיסול השושלת הבורגונדית, וגם במותה של קרימהילדה, לאחר שחיסלה את קרוביה. בסיפור זה אטצל/אטילה הוא הקורבן האציל ומלכותו היא שנחרבת.
מורשת > הונגריה

בהונגריה של תקופת הרנסאנס, תחת שלטונו של מתיאש הראשון, מלך הונגריה, זכה אטילה לעדנה. ההונגרים פעלו ליצור זהות לאומית בעלת עומק היסטורי, מעבר למדיארים של המאה העשירית, ומצאו את ההונים כמניחי היסוד להונגריה החדשה ואת אטילה כאב הקדמון של בית המלוכה. ההיסטוריון ההונגרי יאנוש טורוצי (János Thuróczi) תיאר את אטילה בספרו "Chronica de gestis Hungarorum" כמנהיג צבאי מוכשר ומונארך ונאור וסיכם את ההשוואה בין מתיאש הראשון לאטילה: "הגורל מחייה את תהילת העבר של ההונים שזהרו בעת שלטונו של אטילה".
מורשת > בעת החדשה

אירופה של העת החדשה גיבשה את הנרטיב הברברי של ההונים, בהתבסס על ספריו ומחקריו של ההיסטוריון האנגלי בן המאה ה-18 אדוארד גיבון, שפורסמו בשם "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית". הספר, שפורסם לראשונה ב-1776, היה מחקר חדשני ביותר לשעתו, שהשפעתו ניכרת עד היום. על פי גיבון, ההונים ואטילה בפרט, היו אחת הסיבות לנפילת האימפריה הרומית. ההונים מתוארים כמי שהחריבו באופן שיטתי כל זכר לציוויליזציה הרומית-מערבית, בעת שהאימפריה הייתה על פי-תהום. אטילה מתואר כדמות מתנשאת, שחצנית ואגוצנטרית, ששם עצמו מעל המין האנושי. ההונים מתוארים בבוז כ"רועים סקיתים", המונעים על ידי דחפים פראיים והרסניים. גיבון קבע כי חיסול מוקדם של אטילה היה מציל את האימפריה הרומית ותיאר אותו כאזהרה של ההיסטוריה למדינות לבל יכשלו לשמור על עצמאותן והחרויות של אזרחיהן, שאם לא כן דינן לכישלון וחורבן. אטילה, כמיצג של התוהו וההרס, שימש כתזכורת שהציוויליזציה תיאלץ לשמור על נכסיה ואופיה.
הרופא ואיש הרוח הבריטי תומאס הודג'קין, כתב סדרת ספרים על ההיסטוריה של איטליה והקדיש את הכרך השני (מתוך שמונה) לתקופת ההונים ולאטילה. הוא הצביע על הקשר הגזעי האסיאתי-מונגולי בין הפולשים אל אירופה מאז קריסת האימפריה המערבית ובהם הבולגרים, המדיארים והטורקים העות'מאנים. גישה זו, האופיינית למחשבה הפוליטית-היסטורית של התקופה הוויקטוריאנית, ראתה בהונים כמקרה נוסף של המון ברברי אטום, בעל יכולת הרס גדולה וחסר יכולת בנייה, שלא תרמו כלל להתפתחות המין האנושי וגם כאשר אימצו גינונים חיצוניים של "תרבות" – נותרו במהותם ברברים. ההיסטוריונים והוגי הדעות הבריטים ראו בנפוליאון בונפרטה את המקבילה בת זמנם של אטילה. הוא מתואר על ידי הודג'קין כעריץ, שמטרתו החרבת אירופה ושבירת הסדר והתרבות:
”בגאוותו חסרת השובע, ביוהרה שמכה לקרקע את האוחזים בכסאות-מלך עתיקים... בכל נקודות אלו נפוליאון מדגים לנו את האופי והדרך של אטילה”.
בשנת 1900 פרץ בסין הקיסרית מרד הבוקסרים – התקוממות כנגד המעורבות המסחרית והפוליטית של ארצות המזרח ויפן בסין. עד אוגוסט 1900 נהרגו במהומות יותר מ-230 זרים, אלפי נוצרים סינים ומספר לא ידוע של מורדים ותומכיהם. המרד דוכא ביד קשה על ידי כוח בין-לאומי, שכלל בין היתר חיילים גרמנים מצבא הקיסרות הגרמנית. ביום 27 ביולי 1900 נשא וילהלם השני, קיסר גרמניה, נאום בפני חיל המשלוח הגרמני ואמר בין היתר:
”אתם חייבים לדעת שאתם עומדים לפגוש אויב ערמומי, חמוש היטב ואכזרי. עמדו מולו והכו בו ללא רחמים, אל תקחו שבויים. הרגו בו במקום בו יפול לידכם. כמו שלפני 1,000 שנים ההונים תחת המלך אטילה עשו לעצמם שם שעדיין מופיע באגדות וסיפורים, כך השם של הגרמנים יופיע בהיסטוריה הסינית עוד 1,000 שנים מהיום. כך שאף סיני לא משנה אם עיניו מלוכסנות או לא, לא יעז להביט בפנים של גרמני”.
הנאום עשה, מיד עם פרסומו, רושם שלילי כביר, בעיקר בקרב בנות בריתה האירופיות של גרמניה באותה תקופה וטבע את מטבע הלשון לפיו במאה העשרים המילה "הוני" מתייחסת לגרמני, על כל ההקשרים השליליים הנלווים.
מלחמת העולם הראשונה העמידה את הקיסרות הגרמנית מול אנגליה וצרפת במאבק איתנים על השליטה באירופה ובעולם. הדימוי של הגרמנים כהונים המודרניים, שימש להלהטת הרוחות וכחומר לתעמולה. בתחילת המלחמה, כתב הסופר והמשורר הבריטי רודיארד קיפלינג שיר שמבטא את רוח התקופה בבריטניה, "For all we have and are": ”בכל מה שיש לנו ומה שאנחנו/ בשביל הגורל של כל ילדנו/עימדו והלחמו/ ההונים עומדים בשער”.