stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמנואל אטקס
ספריו > ספרים שערך

פרקים בתולדות החברה היהודית בימי הביניים ובעת החדשה, ספר יובל לכבוד פרופסור יעקב כ"ץ (יחד עם יוסף שלמון), ירושלים: הוצאת מאגנס, תש"ם.
הדת והחיים, תנועת ההשכלה היהודית במזרח אירופה, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשנ"ג.
חינוך והיסטוריה, הקשרים פוליטיים וחברתיים (יחד עם רבקה פלדחי), ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשנ"ט.
"מחקרי חסידות" (יחד עם דוד אסף ויוסף דן), מחקרי ירושלים במחשבת ישראל כרך טו, ירושלים: תשנ"ט.
במעגלי חסידים: קובץ מחקרים מוקדש לזכרו של מרדכי וילנסקי (יחד עם דוד אסף, ישראל ברטל ואלחנן ריינר), מוסד ביאליק, תש"ס.
פולין, פרקים בתולדות יהודי מזרח אירופה ותרבותם, 12 יחידות לימוד, ריכוז אקדמי ועריכה (יחד עם דוד אסף וישראל ברטל), תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה.
ישיבות ליטא – פרקי זכרונות (יחד עם ד"ר שלמה טיקוצ'ינסקי), ירושלים: מרכז דינור ומרכז זלמן שזר, תשס"ד.
ישיבות ובתי מדרשות, ירושלים: מרכז דינור ומרכז זלמן שזר, תשס"ז.
עם ועולם, מפגשים בין תרבות ישראל ותרבויות העמים, העת החדשה, חלק ראשון: 'אל מול עולם חדש, לבטים ומגמות בעידן האמנציפציה'; חלק שני: 'על סיפה של ארץ חדשה, "תרבות ישראלית" או ריבוי תרבויות', ספר לימוד לחטיבה העליונה בבית הספר התיכון, המרכז להוראת מדעי היהדות, האוניברסיטה העברית בירושלים ומשרד החינוך והתרבות.
החדר – מחקרים, תעודות, פרקי ספרות וזיכרונות (יחד עם דוד אסף), בהוצאת אוניברסיטת תל אביב ובית שלום עליכם, תשס"ט.
חינוך ודת, סמכות ואוטונומיה (יחד עם תמר אלאור, מיכאל הד וברוך שוורץ) הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשע"א 2011.
לקריאה נוספת

בתוך: ישן מפני חדש: שי לעמנואל אטקס, כרך א: חסידים ובעלי מוסר :
ישראל ברטל, "קווים למשנתו של עמנואל אטקס בחקר יהדות מזרח אירופה ותרבותה, עמ' 11–26.
עפרה אלעד, "ריאיון עם עמנואל אטקס", עמ' 27–40.
"עמנואל אטקס, ביבליוגרפיה", הוכנה ונערכה בידי דוד אסף, עמ' 41–53.
הערות שוליים

↑  עפרה אלעד, ריאיון עם עמנואל אטקס, בתוך ישן מפני חדש, מרכז זלמן שזר, תשס"ט
↑  אלי אושרוב, ירושלים: מרצים בכירים מארגנים צעדת מחאה בשייח' ג'ראח, באתר nrg‏, 24 במאי 2010
↑  פולין: פרקים בתולדות יהודי מזרח-אירופה ותרבותם, האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, 1990–1998
↑  עם ועולם, מפגשים בין תרבות ישראל ותרבויות העמים, העת החדשה, חלק ראשון: אל מול עולם חדש, לבטים ומגמות בעידן האמנציפציה, חלק שני: על סיפה של ארץ חדשה, תרבות "ישראלית" או ריבוי תרבויות, משרד החינוך, ירושלים, תשס"ה
↑  Proceeding of the American Academy for Jewish Research 38-39 (1970-1971) pp. 1-45
↑   גדי שגיב, מדוע התאמצו בני משפחת ריבלין והמציאו סיפור היסטורי שלא היה ולא נברא, באתר הארץ, 22 באוקטובר 2019
↑   ישי רוזן־צבי, חזור לממשלה ואמור כי באלון מורה מצאת את צאצאי החשמונאים, באתר הארץ, 20 בפברואר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260798905171  GND: 1089878389  ISNI: 0000 0001 0859 4884  LCCN: n79011964  NKC: ola20241226322  NTA: 102635757  SUDOC: 067718337  VIAF: 97801797   WorldCat (עם VIAF): 97801797
מהרטה ברוך-רון

מהרטה ברוך-רון (נולדה ב-3 בדצמבר 1974) היא פוליטיקאית ישראלית, שחקנית ומנחת טלוויזיה. כיהנה כסגנית ראש עיריית תל אביב-יפו מטעם מרצ. ברוך-רון היא יוצאת אתיופיה הראשונה שנבחרה לכהן במועצת עיריית תל אביב-יפו, והראשונה לכהן בתפקיד סגנית ראש העיר.
ביוגרפיה

נולדה בשם מהרטה ברוך באתיופיה. בשנת 1984, בגיל עשר, עלתה לישראל דרך סודאן במסגרת מבצע משה ונקלטה בפנימיות במסגרת עליית הנוער. אמה עלתה לארץ שש שנים לאחר מכן.
היא בוגרת תואר ראשון בפסיכולוגיה ושירותי אנוש ותואר שני בסוציולוגיה ארגונית מאוניברסיטת חיפה.
נשואה לאיש העסקים ערן רון, טייס קרב בעברו וסופר, ולהם שלושה ילדים.
ביוגרפיה > קריירה > בטלוויזיה ובתיאטרון

ב-1997 הנחתה בערוץ הילדים במשך מספר חודשים.
ברוך-רון פרצה לתודעה הציבורית בשנת 2005 כשהשתתפה בעונה הראשונה של תוכנית המציאות "השגריר" בערוץ 2, בה זכתה במקום השני (אחרי איתן שוורץ).
לאחר מכן השתתפה בסדרות טלוויזיה, סרטים והצגות תיאטרון ובין היתר בטלנובלה "מיכאלה", בסדרה "האי", בהצגה "אורי מורי" (הקאמרי) לצדם של אילן דר וחנה רוט, בסרט "קמטים חדשים" לצד צופית גרנט, מיכל ינאי, אלון נוימן וסנדרה שדה, בהצגה "החתונה של אדיס" בתיאטרון אורנה פורת, בהצגה "אהבה וזעם" בתיאטרון הרצליה, בהצגה "נשים זרות" בתיאטרון הערבי עברי ביפו ועוד.
ב-2017 נבחרה לקריין בשתי סדרות תיעודיות ששודרו בערוץ הראשון: "ירוסלם", סדרה בת חמישה פרקים, ובסדרה "והארץ הייתה תוהו ובוהו: תולדות ארץ ישראל".
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

בשנת 2001 הייתה ברוך-רון ממייסדי עמותת "היווט" לסיוע סוציאלי, חינוכי וכלכלי ליוצאי אתיופיה ושימשה כיושבת הראש הראשונה שלה, בהמשך הייתה ממייסדי עמותת "עולים ביחד" המקדמת מנהיגות ומצוינות בקרב אקדמאים יוצאי אתיופיה, בה שימשה כחברת הנהלה.
ב-29 במאי 2013 התמודדה ברוך-רון על מקום ברשימת מרצ תל אביב-יפו למועצת עיריית תל אביב והייתה להפתעת הבחירות כשזכתה במקום הראשון (בפועל שובצה במקום השלישי ברשימה אחרי המועמד לראשות העירייה ניצן הורוביץ ומיטל להבי שנבחרה בנפרד לראשות הסיעה ולמקום השני ברשימה).
הרשימה זכתה בשישה מנדטים והצטרפה לקואליציה העירונית. ב-30 בדצמבר 2013 אישרה מועצת העיר את מינויה כסגנית ראש העירייה הממונה על מנהל השירותים החברתיים, ממלאת מקום מחזיקת תיק התרבות, יו"ר ועדת הרווחה של עיריית תל אביב-יפו ואחראית על פורום הפליטים של העירייה.
ביוגרפיה > עשייה עירונית והמשך הקריירה

במסגרת תפקידה, שימשה ברוך-רון כסגנית ראש עיריית תל אביב מטעם מרצ. מחזיקת תיק הרווחה והשירותים החברתיים וממלאת מקום בתיק התרבות.
היא הובילה את תוכנית המזון העירונית בעיר, כוללת את פרויקט "אוכלים יחד" בבתי הספר היסודיים (בה מוגשות כ-6,000 מנות ביום, בדרום ובמזרח העיר. ייסדה את ועידת הרווחה השנתית של תל אביב-יפו, "להסתכל למציאות בעיניים", בשיתוף אוניברסיטת תל אביב ואיגוד העובדים הסוציאליים. חברת דירקטוריון במת"ש (מרכז תעסוקה שיקומיים), בסינמטק ובחברת משכן. יו"ר ועדת הרווחה בעיר תל אביב-יפו. יו"ר פורום פליטים. יו"ר פורום תמרצ' – פורום חברי המועצות יוצאי קהילות אתיופיה. בשנת 2014 קידמה את התקיימותו של פסטיבל הפרינג' השנתי בעיר.
הרבתה לעסוק בנושאים הנוגעים לקהילת יוצאי אתיופיה, סייעה לחיזוק "פסטיבל הסיגדיאדה" בעיר, יזמה טיפול בבעיית שיטור יתר בקרב יוצאי אתיופיה בעיר, קידמה הקצאת תקציב לאולם אירועים עבור טקסי הקהילה האתיופית בעיר ודאגה להחזרת תקן של מדריך נוער אחר הצהריים ביפו המיועד לטיפול בנוער משוטט.
בגיליון ספטמבר 2017 של המגזין הישראלי "ליברל", נבחרה מהרטה בין 100 המשפיעים של השנה, מנימוקי הבחירה: "מהרטה דמות ייחודית בהנהגה של הישראלים ממוצא אתיופי, העובדה הנ"ל נובעת, לפני הכול, מפני שהיא לאו דווקא מתיימרת להנהיג את העדה, אלא מייצגת סיפור הצלחה אישי של השתלבות, שנובעת מאיכויות גבוהות. לא מדובר במקרה של הצבה "במשבצת", אלא כמי שזכתה בתפקיד ובמעמד בפריימריז על ידי אלפים, ועל רקע חשיפה ציבורית שהציגה אותה כפי שהיא – אינטליגנטית, רהוטה, וכזו שלא צריכה עזרה או טובות להגיע לכל מקום."
בינואר 2019 הודיעה כי תתמודד בבחירות המקדימות של מרצ לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת. בבחירות המקדימות הגיעה למקום השמיני והוצבה בהבטחת ייצוג במקום השישי ברשימת המפלגה לכנסת ולא נכנסה לכנסת. לקראת הבחירות החוזרות שהתקיימו בספטמבר 2019 הגיעה למקום השמיני בפריימריז בוועידת מרצ והוצבה במקום ה-21 ברשימת המחנה הדמוקרטי שבמסגרתה התמודדה המפלגה לכנסת. בבחירות לכנסת ה-23 שובצה במקום ה-22 ברשימת "העבודה-גשר-מרצ" ושוב לא נבחרה לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת ה-24 ובעקבות משבר הקורונה, ועידת מרצ אישרה רשימה. ברוך-רון שובצה במקום העשירי ולבסוף פרשה במחאה על הליך בחירת הרשימה.
ביולי 2022 הודיעה על התמודדות בפריימריז על מקום ברשימה העבודה לכנסת ה-25. ברוך-רון קיבלה 5,027 קולות, שהציבו אותה במקום ה-11 בין המועמדים בבחירות (לא כולל היו"ר שנבחרה בסבב קודם). שיטת השריון המגדרי שהופעלה במפלגה העבודה בבניית הרשימה לכנסת קידמה את ברוך במקום אחד והיא שובצה במקום העשירי ברשימה המפלגה לכנסת.
הערות שוליים

↑  ערוץ הילדים - דף הבית
↑  ירוסלם, באתר קרן רבינוביץ
↑  אריק בנדר, ‏סגנית ראש עיריית ת"א לשעבר, מהרטה ברוך-רון, מתמודדת בפריימריס במרצ, באתר מעריב אונליין, 22 בינואר 2019
↑  מהרטה ברוך מתמודדת לרשימת העבודה לכנסת ה-25, באתר הבמה הרעיונית של מפלגת העבודה, ‏19 ביולי 2022
זינקיב

| --- | --- |

 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 מחוז:  מחוז חמלניצקי חמלניצקי
 תאריך ייסוד:  1404 
 שטח:  6.867 קמ"ר
 גובה:  200 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  1,400 (2020)
 קואורדינטות:  49°04′N 27°4′E﻿ / ﻿49.067°N 27.067°E﻿ / 49.067; 27.067
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקיב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםזינקיב(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקיב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםזינקיב(למפת מחוז חמלניצקי רגילה) חמלניצקי קמניץ-פודולסקי שפטיבקה נטישין סלאוויטא סטרוקונסטנטינוב פולונה וולוצ'יסק רובנו ז'יטומיר ויניצה צ'רנוביץ מולדובה טר.זינקיב(למפת מחוז חמלניצקי מוגדלת) חמלניצקי קמניץ-פודולסקי שפטיבקה נטישין סלאוויטא סטרוקונסטנטינוב פולונה וולוצ'יסק רובנו ז'יטומיר ויניצה צ'רנוביץ מולדובה טר.זינקיב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
זינקיב (באוקראינית: Зіньків; בפולנית: Zinków; ביידיש: זינקעוו) היא עיירה במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה בשנת 1404, ובשנת 1458 הוענקו לו זכויות עיר. בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית.
יהודי זינקיב

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-3,700 יהודים, למעלה משליש מתושביה. בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה מועצה ממלכתית יהודית ובית ספר יידי.
זינקוב נכבשה בידי הגרמנים ב-10 ביולי 1941, לאחר הפגזה כבדה, שגבתה קרבנות רבים. עם כניסתם לעיירה, ביצעו הגרמנים, בסיוע אוקראינים מקומיים, מעשי התעללות, שוד ורצח ביהודיה. עד מהרה הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר, חובת ענידת טלאי צהוב ואיסור הליכה על מדרכות. בהמשך, רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו שררו תנאי צפיפות, רעב ומגפות, שהפילו חללים רבים.
ב-9 במאי 1942 נרצחו כ-600 יהודים מהעיירה יחד עם 450 יהודים מהעיירה וינקיבצי, בעיקר קשישים וחולים, ליד הכפר הסמוך סטניסלבובקה. בד בבד שולחו יהודים מהעיירה למחנות עבודה, בהם חלקם נרצחו.
ב-4 באוגוסט 1942 נרצחו 1,882 יהודים נוספים מהגטו שבעיירה בסמוך לסטניסלבובקה. כ-150 יהודים שהושארו בגטו שולחו בהמשך למחנות עבודה.
ג'ון טיילר

ג'ון טיילר (באנגלית: John Tyler‏; 29 במרץ 1790 – 18 בינואר 1862) היה נשיאה העשירי של ארצות הברית, בין השנים 1841 ל-1845. קודם לכן, כיהן למשך כחודש כסגן נשיא ארצות הברית (1841).
נבחר לתפקיד סגן הנשיא ב-1840 יחד עם ויליאם הנרי הריסון שנבחר כנשיא, מטעם המפלגה הוויגית. לאחר מותו של הריסון באפריל 1841, כחודש לאחר כניסתם לתפקיד, הפך טיילר לנשיא. הצורה בה הגיע לשלטון, והאיום שהיווה כלפי הנרי קליי, ממפלגתו, שרצה להיות נשיא בעצמו, הותירו אותו מבודד מבחינה פוליטית בשתי המפלגות הגדולות.
קודם לבחירתו היה ציר במדינת וירג'יניה, מושל המדינה, חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור. הוא מונה למועמד הוויגים לסגן נשיא כדי לזכות בתמיכת הדרום ולעזור למפלגה הוויגית לנצח בבחירות את מרטין ואן ביורן.
כנשיא, ראה טיילר את רוב המצע הוויגי כמנוגד לחוקה, וביטל חוקים רבים שהציעה מפלגתו. הוא האמין שעל הנשיא לקבוע מדיניות, וניסה לעקוף את הוויגים, ובעיקר את מנהיג המפלגה, קליי. כתוצאה מכך, רוב הקבינט שלו התפטר, והוויגים, שקראו לו "הוד תאונתו" ("His Accidency") סילקו אותו מהמפלגה. טיילר לא היה הנשיא הראשון שביטל חוקים, אולם הוא היה הנשיא הראשון שהקונגרס ביטל את הוטו שהטיל. למרות המאבקים בחזית הפנים, במדיניות החוץ הוא הצליח להגיע להסכם עם בריטניה ואף להסכם דיפלומטי עם סין של שושלת צ'ינג.
את השנתיים האחרונות שלו כנשיא הוא הקדיש לסיפוח טקסס. הוא רצה להיבחר שוב, אבל לאחר שאף מפלגה לא תמכה בו, החליט לא להתמודד. כשמלחמת האזרחים האמריקאית החלה ב-1861, הוא תמך בקונפדרציה ואף נבחר לבית הנבחרים שלה, אך מת קודם שנכנס לתפקידו. אף על פי שהיו ששיבחו את נשיאותו, כיום הוא נחשב לנשיא לא בולט.
ראשית חייו וקריירה כעורך דין

ג'ון טיילר נולד ב-29 במרץ 1790. כמו שותפו למירוץ הנשיאותי, ויליאם הנרי הריסון, הוא הגיע ממחוז צ'ארלס סיטי בווירג'יניה. שניהם היו ממשפחות אמידות ובולטות מבחינה פוליטית. משפחת טיילר הייתה ביבשת מאז המאה השבע עשרה. אביו של טיילר, ג'ון טיילר האב, שהיה שופט, היה חבר ושותף במכללה של תומאס ג'פרסון, ושירת בבית הנבחרים של וירג'יניה, לצד בנג'מין הריסון החמישי, אביו של ויליאם. טיילר האב היה יושב ראש בית הנבחרים לפני שהפך לשופט במדינה. לאחר מכן שירת כמושל וירג'יניה וכשופט מחוזי במחוז ריצ'מונד. אשתו, מרי מארוט (ארמיסטד) הייתה בתו של בעל מטעים, רוברט בוט ארמיסטד. היא מתה משבץ כשבנה ג'ון היה בן שבע.
עם שני אחיו וחמש אחיותיו, גדל טיילר במטע גרינוויי, שטח ברוחב חמישה קילומטרים רבועים, עם אחוזה בגובה שש קומות, שאותה בנה אביו. ארבעים העבדים של המשפחה גידלו חיטה, תירס וטבק. השופט טיילר שילם משכורת גבוהה למורים שילמדו את תלמידיו. טיילר היה ילד חולני מאוד, רזה ונוטה לשלשל. בגיל שתים עשרה, החל ללמוד במכללת ויליאם ומרי, כמו אבותיו. טיילר סיים את לימודיו ב-1807, בגיל שבע עשרה. בין הספרים שקרא בתקופת לימודיו היו עושר האומות של אדם סמית' ומחזותיו של ויליאם שייקספיר. דעותיו הפוליטיות הושפעו מג'יימס מדיסון, נשיא המכללה ובן דודו של הנשיא לעתיד, ג'יימס מדיסון.
לאחר סיום לימודיו, למד טיילר משפטים עם אביו, שהיה שופט המדינה, ולאחר מכן עם התובע הכללי של ארצות הברית לעתיד, אדמונד רנדולף. טיילר הוכשר לעריכת דין בגיל תשע עשרה, אף על פי שהשופט שבחן אותו לא שאל אותו לגילו. אביו כבר היה מושל וירג'יניה (1808–1811), וטיילר הצעיר החל לעסוק בעריכת דין בריצ'מונד. ב-1813 רכש את מטע וודבורן, והתגורר שם עד ל-1821.
עלייתו הפוליטית > ההתחלה בפוליטיקה המקומית

ב-1811, בגיל עשרים ואחת, נבחר טיילר בידי תושבי המחוז שלו אל בית הנבחרים. הוא שירת חמש כהונות בנות שנה, וישב בוועדת החוק והמשפט. עם סוף כהונתו ב-1816, היה ברור שהיה תומך בזכויות המדינות והתנגד לבנק לאומי. הוא התנגד לסנאטורים (שאז נבחרו בידי המועצה המחוקקת) שתמכו בחידוש הזיכיון לבנק הלאומי, למרות הנחיות המועצה המחוקקת.
עלייתו הפוליטית > מלחמת 1812

ארצות הברית נלחמה מול בריטניה במלחמת 1812. טיילר, כמו רוב האמריקנים, התנגד לבריטים, ונאם נאום לוחמני בפני בית הנבחרים. לאחר שהבריטים לכדו את המפטון בווירג'יניה בקיץ 1813, ארגן טיילר מיליציה שתגן על ריצ'מונד. ההתקפה לא הגיעה, וטיילר נאלץ לפרק את המיליציה כעבור חודשיים. על שירותו הצבאי זכה לחלקת קרקע.
אביו מת ב-1813, וטיילר ירש שלושה עשר עבדים ואת המטע של אביו. ב-1816, התפטר מבית הנבחרים כדי לשרת במועצת המושל, שמונה יועצים למושל שנבחרו בידי האספה הכללית של מדינת וירג'יניה.
עלייתו הפוליטית > בית הנבחרים של ארצות הברית

עם מותו של נציג המחוז של מדינת וירג'יניה בספטמבר 1816, ניסה טיילר להיבחר, וגם חברו, אנדרו סטיבנסון, ניסה. שני האישים לא חלקו אחד על השני, והמירוץ התמקד באהדה שזכו לה. טיילר זכה לניצחון דחוק בזכות קשריו הפוליטיים וכישרון ניהול מסע הבחירות שלו. הוא נכנס לתפקידו ב-17 בדצמבר 1816, ושירת כדמוקרט-רפובליקני, בתוך המפלגה היחידה במהלך "עידן הרגשות הטובים".
הדמוקרטים-רפובליקנים תמכו בזכויות המדינות, אולם לאחר מלחמת 1812, רבים מתוכם דרשו ממשל מרכזי חזק. רוב בקונגרס רצה מימון לפרויקטים של "שיפורים פנימיים" כמו תעלות וכבישים. טיילר המשיך לראות זאת כפעולה לא חוקתית, ודחה את ההצעות. לטענתו, כל מדינה צריכה לנהל את הפרויקטים של עצמה עם הכסף שלה. וירג'יניה, לטענתו, לא הייתה במצב כל כך נוראי שיצריך תרומה מהקונגרס. הוא נבחר להשתתף בוועדה שבחנה את הקמת הבנק השני של ארצות הברית ב-1818, יחד עם עוד ארבעה אנשים, וטען לשחיתות בבנק. הוא דרש לבטל את הזיכיון של הבנק, אולם הקונגרס סירב לכך. הוא התעמת מול הגנרל אנדרו ג'קסון לאחר שזה פלש אל פלורידה במהלך מלחמת הסמינול הראשונה. הוא שיבח את ג'קסון ואת אומץ ליבו, אולם טען שחרג מסמכותו, וביקר אותו על הוצאתם להורג של שני נתינים בריטים. טיילר נבחר לכהונה מלאה ללא תחרות.
טיילר החזיק בעבדים כל חייו. אף על פי שחשב שהעבדות הייתה מרושעת, ולא ניסה להצדיק אותה, הוא לא שחרר אף אחד מעבדיו. הוא טען שהעבדות היא נושא למדינות, ושלממשלה אין זכות לבטל אותה. תנאי עבדיו לא תועדו כמו שצריך, אולם ההיסטוריונים מסכימים שדאג להם ונמנע מלפעול נגדם באלימות.
נושא מרכזי במהלך תקופת כהונתו השנייה בקונגרס הייתה האם לצרף את מיזורי אל האיחוד, והאם להתיר בה את העבדות. טיילר הכיר בבעיותיה של העבדות, וקיווה שאם תתרחב, יהיו פחות עבדים במזרח כשהאדונים יעבירו את העבדים מערבה, וכך יהיה אפשר לבטל את המוסד בווירג'יניה. העבדות תבוטל בעזרת החלטת המדינות, כפי שנעשה בצפון. כשהוא מאמין שלקונגרס אין סמכות לשלוט בעבדות ושצירוף מדינות לפי יחסן לעבדות היה מתכון לעימות אזורי, התנגד טיילר לפשרת מיזורי, שצירפה את מיזורי כמדינת עבדות ואת מיין כמדינה חופשית. העבדות גם נאסרה בכל מדינה שתיווצר בחלק הצפוני של הטריטוריות. למרות התנגדותו, הפשרה עברה. במהלך תקופתו בקונגרס, הוא התנגד לחוקים שיגבילו את העבדות בטריטוריות.
טיילר סירב לנסות להיבחר מחדש ב-1820 בגלל בריאותו, אולם באופן פרטי טען שלא היה מסופק מעבודתו, כיוון שלא הצליח לשנות את התרבות הפוליטית בוושינגטון. הוא גם טען שמימון חינוך ילדיו יהיה קשה עם המשכורת של חבר קונגרס. הוא עזב את תפקידו ב-3 במרץ 1821, וחזר לעריכת דין.
עלייתו הפוליטית > חזרה לפוליטיקה המקומית

לאחר שנתיים בתור עורך דין, החליט טיילר לחזור לפוליטיקה ולנסות להיבחר אל בית הנבחרים של וירג'יניה ב-1823. אף חבר במחוז שלו לא ניסה להיבחר מחדש, והוא נבחר בקלות באפריל, כשהוא מקדים שני מועמדים אחרים. בדצמבר נכנס לתפקידו, וגילה שבית הנבחרים מתווכח בנושא הבחירות הנשיאותיות הקרובות. אספת הבחירה עדיין בחרה במועמדים, למרות חוסר האהדה שלה. טיילר ניסה לקדם את מועמדותו של ויליאם קרופורד. אף על פי שהמועצה המחוקקת תמכה בכך, ההתנגדות לאספות הבחירה חיסלה את ההצעה. במהלך כהונתו, טיילר הציל את מכללת ויליאם ומרי, שעמד להיסגר בגלל חוסר בנרשמים. במקום להעביר אותו אל ריצ'מונד המאוכלסת, החליט טיילר לבצע רפורמות מנהליות וכספיות במוסד. ב-1840 המוסד קיבל נרשמים רבים.
מעמדו הפוליטי של טיילר גבר. הוא נחשב למועמד פוטנציאלי לתפקיד הסנאטור של המדינה. בדצמבר 1825, ניסה להתמודד על תפקיד מושל וירג'יניה. הוא ניצח בקלות את יריבו במועצה המחוקקת וזכה לתפקיד. באותה תקופה, המשרה הייתה חסרת כוח פוליטי, וחסרה אפילו זכות וטו. טיילר לא הצליח להשפיע על המועצה המחוקקת, והדבר הגדול ביותר שעשה בתקופה זו היה להספיד את ג'פרסון, הנשיא לשעבר מווירג'יניה, שמת ב-4 ביולי 1826. לאחר מכן גם הספיד את הנשיא לשעבר ג'ון אדמס ממסצ'וסטס, שמת באותו היום.
תקופתו של טיילר כמושל הייתה ללא אירועים מיוחדים. הוא תמך בזכויות המדינות וסירב לכל ריכוז כוח בידי הממשלה. כדי לעצור הצעות למימון תעשיות ממשלתי, הוא הציע את הרחבת מערכת הכבישים בווירג'יניה. הוא גם הציע שהמדינה תרחיב את מערכת החינוך הציבורי שלה, אולם ללא הצלחה. הוא נבחר לכהונה שנייה בדצמבר, 1826.
ב-1829, נבחר כציר לוועידת החוקה של וירג'יניה, יחד עם ג'ון מרשל. הוא מונה לוועדת המועצה המחוקקת. לאחר מכן שירת כנשיא תנועת החזרה לאפריקה בווירג'יניה וכיושב ראש מכללת ויליאם ומרי.
עלייתו הפוליטית > הסנאט

בינואר 1827, נאלצה האספה הכללית לשקול אם לבחור בסנאטור ג'ון רנדולף לכהונה בת שש שנים. רנדולף, אף על פי שתמך בזכויות המדינות, נחשב לסנאטור בעייתי ותוקפני. התנגדותו לנשיא ג'ון קווינסי אדמס ולסנאטור הנרי קליי יצרו לו אויבים רבים. הלאומיים במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שתמכו באדמס ובקליי, היו מיעוט גדול במועצה המחוקקת. הם קיוו להדיח את רנדולף ולהשיג את תמיכת תומכי זכויות המדינות שלא אהבו אותו. הם פנו אל טיילר והבטיחו את תמיכתם. טיילר דחה את ההצעה ותמך ברנדולף, אולם הלחץ הפוליטי גרם לו להסכים לקבל את המועמדות. ביום ההצבעה, נטען שאין הבדל בין טיילר לרנדולף, פרט לכך שטיילר היה יותר מכובד. מתנגדיו של טיילר טענו שטיילר יגרום לתמיכה בממשל אדמס. המועצה בחרה בטיילר בהצבעה של 115 תומכים לעומת 110 מתנגדים, והוא התפטר מתפקיד המושל ב-4 במרץ 1827, כדי לכהן בסנאט.
עלייתו הפוליטית > הסנאט > דמוקרט עצמאי

כשטיילר נבחר לסנאט, התרחשו הבחירות הנשיאותיות של 1828. הנשיא היוצא אדמס התמודד מול הגנרל ג'קסון. הדמוקרטים-רפובליקנים התפלגו אל המפלגה הרפובליקנית הלאומית של אדמס ואל המפלגה הדמוקרטית של ג'קסון. טיילר לא חיבב את אדמס שניסה להגדיל את כוחה של הממשלה. הוא חשש שג'קסון יעשה את אותו הדבר, אולם עדיין תמך בו וקיווה שלא ישקיע כמו אדמס בשיפורים פנימיים.
המושב הראשון של הקונגרס החל בתחילת דצמבר 1827. שמו של טיילר לא הופיע בפרוטוקולים של הסנאט עד לינואר, בגלל מחלה. הוא התנגד לכל חוק שתמך בפרויקטים לאומיים, בטענה שעל המדינות להחליט על כך. הוא וחבריו הדרומיים התנגדו אל המכס של 1828. טיילר טען שהתוצאה היחידה של המכס תהיה מאבק לאומי שיחזיר את זכויות המדינות. הוא טען שהמדינות יכולות לנצח את הממשלה.
ג'קסון נבחר, וטיילר התנגד אליו מבחינה פוליטית. הוא התנגד למערכת המינויים הפוליטיים של ג'קסון, בטענה שהייתה נשק בחירות. הוא התנגד למועמדיו של הנשיא לתפקידים ממשלתיים, וספג ביקורת מצד מפלגתו. טיילר נפגע מכך שג'קסון השתמש במינוי פגרה כדי למנות נציבי סחר לאימפריה העות'מאנית, והגיש חוק שנזף בנשיא.
טיילר ניסה להישאר ביחסים טובים עם ג'קסון, והתנגד לו רק בצורה עקרונית. הוא הגן על כך שג'קסון הטיל וטו על מימון פרויקטים שנחשבו לא חוקתיים, ותמך בכמה ממועמדיו של הנשיא לתפקידים, כולל במינויו של מרטין ואן ביורן לתפקיד השגריר בבריטניה. הנושא המרכזי בבחירות של שנת 1832 היה חידוש הזיכיון של הבנק השני של ארצות הברית, שטיילר וג'קסון התנגדו אליו. הקונגרס תמך בחידוש הזיכיון ביולי 1832, וג'קסון הטיל וטו על החוק. טיילר תמך בהטלת הוטו ותמך בנשיא שנבחר מחדש.
עלייתו הפוליטית > הסנאט > היפרדות מהמפלגה

מערכת היחסים של טיילר עם המפלגה החמירה במהלך "משבר זכות הביטול" של 33–1832. קרוליינה הדרומית איימה בפרישה מהאיחוד והעבירה בנובמבר חוק שביטל את המכס של 1828 בגבולותיה. התעוררה שאלה חוקתית אם המדינות יכולות לבטל חוקים ממשלתיים. ג'קסון התנגד לכך והתכונן לחתום על חוק שיאשר לו שימוש בצבא כדי לאכוף את המכס. טיילר תמך בקרוליינה הדרומית ונאם בפברואר כנגד השימוש בצבא כנגד המדינה. הוא תמך במכס הפשרה שהנרי קליי הגיש, שנועד להקטין את המכס בתוך עשור, והקטין את המתיחות בין המדינות והממשלה.
בהתנגדותו לחוק שהיה מסמיך את ג'קסון להשתמש בצבא, ידע טיילר שפגע במעמדו בקרב תומכי ג'קסון במועצה המחוקקת של וירג'יניה. הוא ידע שזה יפגע בסיכוייו להיבחר מחדש לסנאט בפברואר 1833. בעידודו של קליי, נבחר טיילר מחדש בהפרש של שנים עשר קולות.
ג'קסון פגע בטיילר עוד יותר כשהחליט לפרק את הבנק בצו נשיאותי. בספטמבר 1833, הגיש ג'קסון צו נשיאותי שהסמיך את מזכיר האוצר להעביר את הפקדונות הממשלתיים מהבנק לבנקים מקומיים. טיילר ראה בכך גנבת כוחות ואיום לכלכלה. לאחר חודשים רבים, החליט לתמוך באויביו של ג'קסון. הוא היה בוועדה הפיננסית של הסנאט ותמך בשתי החלטות גינוי לנשיא במרץ 1834. באותה התקופה, הצטרף אל המפלגה הוויגית של קליי ששלטה בסנאט. ב-3 במרץ 1835, כשנותרו כמה שעות במושב הקונגרס, העבירו הוויגים החלטה שמינתה את טיילר לנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית, כדי להפגין את קבלתו למפלגה באופן סמלי. הוא הנשיא היחיד שמונה לתפקיד זה.
מעט אחר כך, הדמוקרטים השתלטו על בית הנבחרים של וירג'יניה. הוצע לטיילר תפקיד שופט בתמורה להתפטרות ממושבו, אולם הוא סירב. הוא הבין שהמועצה המחוקקת תנסה לאלץ אותו להצביע בניגוד למצפונו. הוגש חוק שנועד למנוע את גינויו של ג'קסון. המועצה המחוקקת של וירג'יניה, בה שלטו הדמוקרטים, קבעה שעל טיילר להצביע בעד החוק. טיילר היה צריך לבחור אם להצביע בעד, ולפגוע באמונותיו, או להצביע נגד, וכך להמרות את פי המועצה המחוקקת - כפי שביקר סנאטורים רבים שלא מילאו את הוראות המועצה המחוקקת. הוא התייעץ עם חבריו בחודשים הבאים, ובאמצע פברואר החליט להתפטר מתפקידו, והגיש את מכתב ההתפטרות לסגן הנשיא ואן ביורן ב-29 בפברואר 1836, כשטען שיקבע דוגמה לשאר הסנאטורים.
עלייתו הפוליטית > הבחירות ב-1836

טיילר אמנם ביקש לחזור אל חייו ואל משפחתו, אולם מהר מאוד נסחף אל תוך הבחירות ב-1836. הוצע לו להיות מועמד לתפקיד סגן הנשיא מאז תחילת 1835, והוויגים מווירג'יניה תמכו בכך לאחר התפטרותו מהסנאט. המפלגה הוויגית לא הייתה מספיק מאורגנת כדי לערוך ועידה לאומית ולבחור מועמד אחד שיתמודד מול ואן ביורן, יורשו הנבחר של ג'קסון. הוויגים בכל אזור הגישו את מועמדיהם המועדפים, ושיקפו את מצבה הרעוע של המפלגה: הוויגים ממסצ'וסטס תמכו בדניאל ובסטר ובפרנסיס גריינג'ר, מתנגדי הבונים החופשיים ממדינות הצפון והגבול תמכו בויליאם הנרי הריסון וגריינג'ר, ותומכי זכויות המדינות ממדינות הדרום האמצעי והתחתון תמכו ביו ווייט ובג'ון טיילר. במרילנד, טיילר היה סגנו של הריסון ובקרוליינה הדרומית, טיילר היה סגנו של ווילי מנגום. הוויגים רצו למנוע מואן ביורן רוב בחבר האלקטורים, כך שבית הנבחרים יכריע בין המועמדים והם ינסו להגיע לעסקה. טיילר קיווה שהאלקטורים לא יוכלו לבחור בסגן נשיא, ושהוא יהיה אחד משני המועמדים המובילים שהסנאט, לפי התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית, יכריע ביניהם.
לפי המנהג של אותה התקופה, המועמדים לא ניהלו את מסע הבחירות וטיילר נשאר בביתו ולא נאם. הוא השיג 47 אלקטורים בלבד, מג'ורג'יה, קרוליינה הדרומית וטנסי, כשהוא מאחורי גריינג'ר והמועמד הדמוקרטי, ריצ'רד ג'ונסון מקנטקי. הריסון היה המועמד הוויגי המוביל לנשיאות, אולם הפסיד לואן ביורן. הבחירות הנשיאותיות הוכרעו אצל חבר האלקטורים, אולם בפעם היחידה בתולדות המדינה, הבחירות לתפקיד סגן הנשיא הוכרעו בסנאט, שבחר בג'ונסון ולא בגריינג'ר בסיבוב הראשון.
עלייתו הפוליטית > דמות פוליטית לאומית

טיילר נמשך אל הפוליטיקה בווירג'יניה גם כסנאטור. מאוקטובר 1829 ועד ינואר 1830, הוא שירת בחוסר רצון בוועידה החוקתית. החוקה המקורית של וירג'יניה נתנה השפעה רבה למחוזות המזרחיים והשמרנים במדינה, וקבעה מספר זהה של נציגים לכל מחוז, ללי קשר לאוכלוסייה. רק בעלי רכוש יכלו להצביע. הוועידה החליטה לתת הזדמנות למחוזות הליברליים והמאוכלסים יותר מהמערב להרחיב את השפעתן. טיילר, בעל עבדים ממזרח וירג'יניה, תמך בשימור הקיים. הוא לא פעל במהלך העימות, ולא רצה לפגוע באגפים הפוליטיים במדינה. הוא התמקד בקריירה שלו בסנאט, שדרשה בסיס תמיכה רחב, והוא תמך בפשרה.
לאחר הבחירות של 1836, חשב טיילר שהקריירה הפוליטית שלו נגמרה, ותכנן לחזור לעריכת דין. בסתיו 1837, חברו מכר לו רכוש באזור ויליאמסבורג. טיילר לא הצליח להתרחק מהפוליטיקה ונבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה. הוא החל לכהן ב-1838. כעת היה דמות פוליטית לאומית, והוא התמקד בנושא מכירת קרקעות הציבור.
מחליפו של טיילר בסנאט היה ויליאם קאבל ריבס, דמוקרט שמרן. בפברואר 1839, האספה הכללית שקלה מי יוכל להחליף אותו. ריבס התרחק ממפלגתו והתקרב לוויגים. טיילר כבר דחה את הדמוקרטים וציפה שהוויגים יתמכו בו. הוויגים ראו את ריבס כמנוסה יותר מבחינה פוליטית, וקיוו לזכות לתמיכת הדמוקרטים השמרנים במערכת הבחירות לנשיאות ב-1840. הנרי קליי תמך בכך, למרות ידידותו עם טיילר. כשהקולות התפלגו בין שלושה מועמדים שונים, כולל ריבס וטיילר, המושב בסנאט נותר פנוי כמעט שנתיים.