stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אילוקנים
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת > מראה

הן נשים והן גברים אילוקניים גידלו שיער ארוך, אך קשרו אותו בדרכים שונות. חלק מהנשים קלעו את שיערן לצמה, וחלק מהגברים קלעו את שיערם וכיסו אותו בכיסוי דמוי טורבן, שנקרא באנגאל או פּוֹטוֹנג. לדוגמאות ולצבעים של הבאנגאל היו משמעויות רבות. לדוגמה, פוטונג אדום הצביע על כך שהלובש הרג אדם, בעוד שדפוס מפוספּס הצביע על כך שהלובש הרג לפחות שבעה אנשים. בנוסף, חקלאים ודייגים חבשו גם כובע עשוי מדלוע, שנקרא קאטוּקוֹנג בימי שמש או גשם. כמו כן, בימים גשומים נהגו לעטות שכמייה בשם אנאנגה, אשר הייתה עשויה לעיתים קרובות מעלי דקל הודי.
היסטוריה > התקופה הספרדית עד כינון הרפובליקה הפיליפינית > חואן דה סלסדו

הקונקיסטאדור הספרדי חואן דה סלסדו חקר את האזורים הצפוניים של הפיליפינים בשנת 1571, ונסע לאזור אילוקוס (בין היתר), התיישב בצפון, והקים מספר רשויות מקומיות ספרדיות, כולל וייה פרננדינה (כיום ויגאן) וטאגוּדין.
היסטוריה > התקופה הספרדית עד כינון הרפובליקה הפיליפינית > מלחמה עם זמבלס ופנגסינן, 1660

בשנת 1660, אנדרֶס מאלונג, מנהיג העיירה סן קרלוס, פנגסינן, או בינאלאטונגאן כפי שנקראה אז, חבר לאנשי זאמבאלֶס ביוזמה לסלק את הספרדים ולהכניע את אלו שתמכו בספרד. מאלונג הועסק בעבר על ידי הספרדים כדי לסייע בקולוניזציה של ערים וכפרים לא־נוצריים בפנגסינן, אולם, תוך כדי שהכניע אחרים, הבין שהוא יכול לגבור גם על הספרדים, המצויים בנחיתות מספרית.
עם בעלי בריתו בני זאמבאלס, הכתיר מאלונג את עצמו מלך פנגסינן, ושלח מכתבים לכל ראשי מחוז אילוקוס, פמפאנגה ועמק קגאיאן, ודרש שגם הם יצטרפו למהלך, יכירו במאלונג כמלך, ויהרגו את כל הספרדים ביניהם. אם לא יעשו זאת, מאלונג איים שיפלוש ויעניש אותם על כך שלא הצטרפו ליוזמתו.
בניגוד לפנגסינן ולזאמבאלס, באזור אילוקוס השקיעו הספרדים חיילים ומיסיונרים רבים, ואבטחו אותו היטב. עיירות כמו ויגאן וטאגוּדין באילוקוס סור הוכפפו במהירות לאנקומיינדות, לכנסיות, ולביצורים הספרדיים, שהוקמו במהירות כדי לשלב את האילוקנים לתוך האימפריה הספרדית. הספרדים הזדרזו בכך כדי להשתלט על סחר הזהב של האזור עם האיגורוטים. הם ביקשו למנוע משודדי ים סיניים ויפנים וממעצמות אירופיות שונות כמו ההולנדים או האנגלים לשלוט בנתיבי הסחר הללו. בשל ניסיון זה עם הספרדים, ובעיקר בהשפעתם של מיסיונרים קתולים, דחו רבים מראשי האילוקנים את הצעתו של אנדרס מאלונג.
בתגובה שלח מאלונג מנהיג זאמבאלס בשם דון פדרו גומאפוס, לפלוש לאילוקוס. גומאפוס הצליח להביס את הכוח הספרדי ולהצפין עד ויגאן, שם החריבו והעלו באש את המעוז הספרדי וכפרים סמוכים. אז חזר גומאפוס דרומה כדי לסייע למאלונג בחזית אחרת, אך ספג אבידות בשל פעולות גרילה מצד האילוקנים ובעלי בריתם, בני טינגיאן. בינתיים הצליח כוח ספרדי להביס את מאלונג ולשבות אותו. על אף חדשות אלה, המשיך גומאפוס ללחום בספרדים, והובס אחרי שני קרבות גדולים. גם הוא נשבה והוצא להורג בתלייה בוויגאן. היה זה המרד האחרון נגד הספרדים באילוקוס עד 1762.
מרד הבאסי, הידוע גם בשם מרד אמבריסטו, פרץ ב־16 בספטמבר 1807 בעיירה פידיג, באילוקוס נורטה, בהנהגת פדרו מטאו מפידיג, וסאראלוגו אמבריסטו, אילוקני ובן טינגיאן. הם אספו סביבם אילוקנים מכל עיירות הסביבה וצעדו תחת דגל בעל פסים אופקיים צהובים ואדומים, ועשו דרכם דרומה לכיוון בירת המחוז, ויגאן, כדי למחות על היחס המחפיר מצד הממשלה הקולוניאלית הספרדית.
על פי מקורות מהתקופה, פרץ המרד עקב תסכול הולך וגובר מאז קבעה הממשלה הספרדית מונופול על ייצור ומכירת יין באסי (משקה מסורתי של האילוקנים), כך שנאסר על אילוקנים לייצרו פרטית, והם נאלצו לרוכשו מחנויות ממשלתיות.
מרד באסי נמשך 13 ימים. המורדים הובסו בידי הספרדים, אשר הרגו מאות מהם, ואת מי ששרדו את הקרבות הוציאו להורג בתלייה והציגו לראווה על שיפודי עץ, כאזהרה לאחרים שלא להתקומם נגד השלטון. המרידה גרמה לספרדים לחלק את אזור אילוקוס למחוזות אילוקוס נורטה ואילוקוס סור. למרות שנכשל, הצליח מרד באסי להעניק השראה לתנועות מרי עתידיות למען חירות וצדק בצפון לוזון.
היסטוריה > התקופה הספרדית עד כינון הרפובליקה הפיליפינית > התקופה הקולוניאלית האמריקאית ומלחמת העולם השנייה

בשנת 1901 הגיע השלטון הקולוניאלי האמריקאי לאילוקוס, ובשנת 1941, הכיבוש היפני.
במהלך 1945, שחררו הצבא האמריקאי וחילות חבר העמים הפיליפיני, כולל לוחמי גרילה אילוקנים, את אזור אילוקוס משלטון צבא יפן.
היסטוריה > היסטוריה מודרנית > התקופה שלאחר העצמאות

כמה נשיאים מודרניים של הרפובליקה של הפיליפינים הגיעו מהאזור: אלפידיו קווירינו, פרדיננד מרקוס, ובנו, בונגבונג מרקוס. מרקוס הרחיב את היקף אזור אילוקוס המקורי על ידי העברת מחוז פנגסינן מ"אזור III" ל"אזור I" בשנת 1973, וכפה על חלק מהאילוקנים להגר לפנגסינן; הוא גם הרחיב את השפעת האילוקנים על העמים האחרים בקורדיירס בכך שסיפח את אברה ממחוז ההר ואת בנגט לאילוקוס, אם כי ב-1987 שולבו באזור המנהלי של קורדיירה. נשיא נוסף ממחוז אילוקוס, פידל ו' ראמוס, הגיע מפנגסינן.
היסטוריה > היסטוריה מודרנית > תקופת השלטון הצבאי

על אף התפיסה כאילו האילוקנים כולם תמכו בממשל מרקוס, היו גם קורבנות אילוקנים של הפרות זכויות אדם בתקופת השלטון הצבאי, שהחלה בספטמבר 1972. באילוקוס נורטה תועדו עינויים של חקלאים מהערים וינטאר, דומאלנג, סולסונה, מרקוס, ופידיג.
היו אילוקנים בולטים שביקרו את שלטונו של מרקוס, כגון הארכיבישוף הקתולי אנטוניו ל. מאבוטאס, שיצא נגד עינויים והרג של עובדי כנסייה. מתנגד בולט נוסף היה תומך זכויות האדם ושדרן הרדיו דייוויד בואנו. בואנו נרצח על ידי גברים רוכבי אופנוע במדים צבאיים ב־22 באוקטובר 1987, חלק מגל התנקשויות במהלך ההפיכה של 1986–1987, שניסתה לבטל את הממשלה הדמוקרטית שהוקמה לאחר מהפכת כוח העם ב־1986.
היסטוריה > היסטוריה מודרנית > פעילות תרבותית בעשורים האחרונים

מאז סוף שנות ה־90 קמו מספר יוזמות לקידום התרבות האילוקנית.
העיר ההיסטורית ויגאן נכללה ברשימת אתרי המורשת העולמית בשנת 1999, והמאמץ הקהילתי המקומי לשמר אותה נחשב "מודל של שיטות עבודה מומלצות בניהול אתרי מורשת עולמית".
באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס הקים פרופסור רובין רודריגז את "מרכז בולוסאן ללימודים פיליפיניים", על שם הסופר יליד בינאלונאן, קרלוס בולוסן.
יזמים אילוקניים כגון ניניה קורפוז החיו את הביקוש לבדי אינאבל כאשר שילבו אותם באופנה עילית.
דמוגרפיה

בשנת 2010 היה מספר האילוקנים בפיליפינים 8,074,536.
דמוגרפיה > מולדת אתנית

אילוקנדיה (או קאילוקואן) הוא המונח שנטבע לציון המולדת ההיסטורית של האילוקנים, אשר מתפרשת על מחוז אילוקוס נורטה הנוכחי ועל החלקים הצפוניים של אילוקוס סור. בעבר המוקדם כינו האילוקנים את חבל הארץ הזה "סאמטוי", מהביטוי sao mi toy שפירושו "כאן השפה שלנו".
דמוגרפיה > תפוצות האילוקנים

הלחץ הגובר עקב צפיפות האוכלוסין המשמעותית במהלך אמצע המאה ה־19 גרם להגירה של אילוקנים אל מחוץ למולדתם המסורתית. עד 1903, יותר מ-290,000 אילוקנים היגרו למרכז לוזון, עמק קאגאיאן ולמטרופולין מנילה. יותר מ־180,000 עברו למחוזות פנגסינן, טארלאק ונואיבה אסיחה.
הגירות מאוחרות יותר הביאו אילוקנים גם למחוזות רחוקים יותר, כגון פאלאוואן ומינדנאו.
בשנת 1906 התרחבה הפזורה האילוקנית, כאשר החלו אילוקנים להגר להוואי ולקליפורניה. הם נקראים סאקאדאס, הדור הראשון של המהגרים הפיליפינים לארצות הברית. הפירוש המילולי של המונח הוא "מיובאים", "עובדים בשכר נמוך", והוא משמש למהגרי עבודה בפיליפינים וממנה, העוסקים בעבודת כפיים חקלאית. בין השנים 1906 ל־1946 הובאו להוואי גברים פיליפינים, בעיקר אילוקנים, על ידי איגוד מגדלי הסוכר של הוואי, לעבודה בשדות קנה הסוכר והאננס.
אילוקנים הם הרכיב הגדול ביותר של הפזורה הפיליפינית בארצות הברית. ישנה קהילת אילוקנית משמעותית בהוואי, שבה הם מהווים יותר מ־85% מהאוכלוסייה הפיליפינית.
שפות

רוב האילוקנים דוברים את שפת האילוקנו, שהיא חלק מתת־הקבוצה הצפונית של שפות הפיליפינים במשפחת השפות האוסטרונזיות. רובם דוברים גם טאגאלוג ואנגלית כשפה שנייה ושלישית.
אילוקנו, כמו כל השפות הפיליפיניות, היא שפה אוסטרונזית, קשורה למלאית (אינדונזית ומלזית), לטטום, לצ'מורו, לפיג'ית, למאורי, להוואית, לסמואית, לטהיטית, לפייוואן ולמלגשית. היא קשורה קשר הדוק לכמה מהשפות האוסטרונזיות האחרות של צפון לוזון, ויש לה הבנה הדדית כלשהי עם שפת הבלנגאו ועם הדיאלקטים המזרחיים של שפת הבונטוק. כשבעה מיליון בני אדם דוברים אילוקנו כשפת אם, וכשני מיליון נוספים כשפה שנייה.
דת

רוב האילוקנים הם קתוליים וחלקם אגליפאיאנים, שמקורם באילוקוס נורטה.
תרבות

באילוקנדיה יש תרבות מגוונת, שכוללת גם רכיבים מהתקופה הקולוניאלית. לעיר הקולוניאלית ויגאן, המכונה לעיתים "האינטרמורוס של הצפון", עדיין יש הארכיטקטורה הקולוניאלית הקסטילית המקורית, עם בתי מגורים עתיקים בסגנון ספרדי לאורך רחובות קטנים ומרוצפים באבנים.
סדרת כנסיות מרשימות באזור אילוקוס הן סמל מתמשך להצלחת המרת הדת של האילוקנים לנצרות: קתדרלת ויגאן באילוקוס סור, עם תבליטים ענקיים מגולפים ביד של דרך הייסורים; קתדרלת מגסינגאל (אף היא באילוקוס סור), עם מזבח העץ בן מאות השנים שלה; כנסיית סנט אוגוסטינוס בפאואיי (אילוקוס נורטה), עם תומכיה המסיביים; וכנסיית סנטה מריה (אילוקוס סור) היא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו הממוקם על גבעה עם גרם מדרגות אבן בן 80 מדרגות.
תרבות האילוקנים כוללת מחולות שונים: הדינאקליסאן (מחול נפוץ בקרב דייגים), האגאבל (מחול אופייני לאורגים) והאגדאמדאמלי (מחול קדרים) ממחישים בצעדים פשוטים את מלאכוֹת האילוקני החרוץ.
תרבות האילוקנים סובבת סביב טקסי חיים, חגיגות והיסטוריה בעל פה. אלה נחגגו בשירים, מחולות, חידות, פתגמים, ותחרויות מילוליות ספרותיות שנקראו בוקאנגן (על שם הסופר פדרו בוקנג), ואפוסים.
תרבות > בישול

המטבח האילוקני מתאפיין בהרבה ירקות מבושלים או מאודים ובדגי מים מתוקים, ולעיתים קרובות משתמש ב"באגונג" (דג מותסס) לשם תיבול, במקום במלח. האילוקנים נאלצו להשתמש בחומרים שעמדו לרשותם, ולכן המנות המסורתיות שלהם עושות שימוש גם בדלועים מרים מאוד.
תרבות > סִפרות

העבר האנימיסטי של האילוקנים מספק רקע עשיר של פולקלור, מיתולוגיה ואמונות מיסטיות. יש הרבה סיפורים אילוקניים על רוחות וישויות טובות ועוינות. מיתולוגיית הבריאה שלהם מתרכזת בענקית אָרָן ובבעלה אַנְגָלוֹ, ובנַמָרְסוּאָה ("היוצרת").
הספרות האילוקנית הטרום־קולוניאלית הורכבה משירי עם, חידות, פתגמים, קינות שנקראו דוּנְג־אַוּ, ואפוסים בכתב או בעל פה. משוררים אילוקנים עתיקים חיברו שירי עַם ושירי מלחמה, וכן "דאלוט", שיר ארוך, מאולתר, שקול, שנמסר בדקלום עולה ויורד.
בתקופת הכיבוש הספרדי, חיברו האילוקנים שירה בעיקר לפי דגמים ספרדיים. השירה המוקדמת ביותר המופיעה בכתב באילוקנית היא תרגומים מספרדית לרומאנסות, שהתקין פרנסיסקו לופז, נזיר אוגוסטיני, שב־1621 פרסם תרגום לאילוקנית לדוקטרינה כריסטיאנה מאת הקרדינל בלרמינו, הספר הראשון שהודפס באילוקוס.
ניתן למצוא מחקר על שירה אילוקנית בספר Gramatica Ilokana, שפורסם ב־1895, על בסיס החיבור Arte de la Lengua Iloca של אותו לופז, שפורסם ב־1627, אך כנראה נכתב לפני 1606.
יש הסוברים שהמשורר האילוקני הראשון הידוע בשמו הוא פדרו בוקנג, ששיתף פעולה עם לופז בתרגום הדוקטרינה לאילוקנית. בוקנג, עיוור מילדות, חיבר במאה ה-17 את האפוס המרכזי לאילוקנים, ששמו Biag ni Lam-ang ("חיי לאם-אנג"). האפוס עוסק בחייו ומעלליו הפנטסטיים של גיבור אילוקני בשם לאם-אנג.
הנוסח הכתוב הראשון של אפוס זה הועבר על ידי הנזיר חראלדו בלאנקו לאיסאבלו דה לוס רייס, אשר פרסם אותו בכתב העת El Ilocano בין דצמבר 1889 לפברואר 1890, לצד תרגום ספרדי בפרוזה.
במהלך המאה ה־18 והמאה ה־19, השתמשו המיסיונרים בספרות דתית וחילונית מתורגמת לאילוקנית כדי לקדם את משימתם להמיר את האילוקנים לנצרות.
במאה ה-19 הופיעה גם המשוררת האילוקנית לאונה פלורנטינו, שנחשבת לעיתים כ"משוררת הלאומית של הפיליפינים". עם זאת, יש הרואים בשיריה ששרדו שירים מתקתקים ורגשניים לבלי נשוא, ונטולי צורה אמנותית.
סופרים אילוקנים רבים זכו להערכה לאומית ובינלאומית – בין הבולטים הם הוא הסופר בן תחילת המאה ה־20 וגיבור הגרילה של מלחמת העולם השנייה מנואל ארגייה, שכתיבתו נודעה בלכידת הטבע הייחודי של תרבות האילוקנים והמרקמים של אזור אילוקוס; הסופר והמשורר קרלוס בולוסאן, יליד תחילת המאה ה־20, שהרומן שלו "America is in the Heart" נחשב ל"טקסט החשוב ביותר של החוויה הפיליפינית־אמריקאית"; והסופר והאקטיביסט של אמצע המאה ה־19 איסאבלו דה לוס רייס מוויגאן.
תרבות > לבוש מסורתי

פנדילינג וקימונה
הלבוש המסורתי לנשים אילוקניות עשוי בד אינאבל. הלבוש הטיפוסי מורכב מחולצה הנקראת "קימונה", והיא לבנה או פסטלית, ומחצאית באורך מלא הנקראת פנדילינג, בצורת חרוט עם שרוף סביב המתניים. מסורתית, נשים לבשו שמלות שארגו ורקמו בעצמן.
כובע קטוקונג או טאבונגאו
כיסוי הראש או הכובע המסורתי של אילוקנים נקרא "קטוקונג" או "טבונגאו", והוא עשוי מדלעת קלבס מיובשת וריקה, ממשפחת הצמחים הדלועיים, עם כיסוי פְּנים ארוג. הכובע עמיד בפני מזג אוויר קשה, ונלבש כהגנה מפני השמש והגשם כאחד על ידי חקלאים ודייגים.
אילוקנים בולטים

פרדיננד מרקוס, נשיא ורודן הפיליפינים
בונגבונג מרקוס, נשיא הפיליפינים, בנו של פרדיננד מרקוס
גלוריה מקפגאל ארויו, בתה של אווה מקפגאל, מפנגסינן.
פידל ו' ראמוס, הנשיא ה-12 של הפיליפינים (1992–1998) מלינגיין, פנגסינן.
טאופילו אילדפונסו, שחיין אולימפי
אילוקנים בולטים > אזרחים זרים ממוצא אילוקנו

בן קאייטנו, מושל הוואי החמישי (1994–2002).
ברטמן רוק, כוכב יוטיוב, הוריו היו מעמק קגאיין, וכעת מתגוררים בהוואי.
וינסנט בואנו, זמר אוסטרי שייצג את אוסטריה בתחרות האירוויזיון ה-65.
ראו גם

עם הטאגאלוג
נגריטו
עם המורו
לקריאה נוספת

de los Reyes, Isabelo (1890). History of Ilocos. ISBN 978-971-542-729-6.
חיים בלתי גמורים

| --- | --- |

 בימוי:  לאסה הלסטרם
 הופק בידי:  לסלי הולראן
 תסריט:  מארק ספראג וירג'יניה קורוס ספראג
 עריכה:  אנדרו מונדשיין 
 שחקנים ראשיים:  רוברט רדפורד ג'ניפר לופז מורגן פרימן ג'וש לוקאס
 מוזיקה:  דבורה לורי 
 צילום:  אוליבר סטייפלטון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  The Ladd Company, Revolution Studios 
 חברה מפיצה:  Miramax Films
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  28 בינואר 2005, ארצות הברית
 משך הקרנה:  108 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  ויומינג 
 תקציב:  30,000,000$
 הכנסות באתר מוג'ו:   unfinishedlife
 פרסים:  פרס ג'נסיס 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
חיים בלתי גמורים (באנגלית: An Unfinished Life) הוא סרט דרמה שיצא בשנת 2005 וביים לאסה הלסטרם. רוב הסרט צולם בקנדה.
ססמת הסרט שהופיעה בכרזות הייתה: "כל סוד לוקח חיים משלו".
עלילה

איינר (רדפורד), חוואי המתגורר בוויומינג, מתקשה להתמודד עם מותו של בנו היחיד בתאונת דרכים. הוא מבקר מדי יום בקברו של הבן, הנמצא בחוותו, ומדבר אליו. חברו היחיד של איינר הוא מיטש, אדם שחור העובד בחוותו מזה ארבעים שנה. מיטש הותקף לפני תחילת הסרט על ידי דוב גריזלי שהשחית את פניו וגרם לו לנכות.
איינר מסוכסך עם אלמנת בנו, ג'ין (לופז), אותה הוא מאשים במותו. העלילה נפתחת בהגעתה של ג'ין לחוותו של איינר לאחר עשר שנים בהם לא נפגשו. היא מגיעה יחד עם בתה הצעירה, נכדתו של איינר.
בתחילה, איינר מתקשה להתמודד עם השינוי הפתאומי בחייו. מאוחר יותר הוא משתנה ויחסו אל ג'ין, ואל נכדתו הופך אנושי יותר.
מיטש מתחיל לחלום על הדב שתקף אותו, ומבקש מאיינר לשחרר אותו משביו בגן החיות של העיירה. איינר נעזר בנכדתו כדי לשחרר את הדב בחשאי, באישון לילה.
האצ'יקו (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 מבוסס על:  Hachiko Monogatari 
 בימוי:  לאסה הלסטרם
 הופק בידי:  ריצ'רד גיר, Julie Chrystyn 
 תסריט:  סטפן פ' לינדסי
 עריכה:  קטרישה בודן
 שחקנים ראשיים:  ריצ'רד גיר   ג'ואן אלן   שרה רומר   קארי הייגה טקה   ג'ייסון אלכסנדר
 מוזיקה:  ג'אן איי-פי קאזמאן
 צילום:  Ron Fortunato 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  סטאג 6 פילם
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 ביוני 2009
 משך הקרנה:  104 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט לכל המשפחה 
 מקום התרחשות:  יפן 
 www.hatchi.fr
 דף הסרט ב־IMDb
 
האצ'יקו: סיפור אמיתי (באנגלית: Hachi: A Dog's Tale) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2009 בבימויו של לאסה הלסטרם, לפי תסריט של סטפן פ' לינדסי, ובכיכובו של ריצ'רד גיר.
עלילה

עלילת הסרט מבוססת על סיפור אמיתי שהתרחש ביפן. גיבור הסרט הוא הכלב האצ'יקו שזכה להנצחה. הסיפור עוסק בנאמנות ובקשר בלתי מנוצח שנוצר במקום הכי לא סביר שיקרה.
הסרט מתחיל בעולם המודרני, ובכיתה של תלמידים צעירים הצופים במצגת על גיבורים אישיים. ילד בשם רוני (קווין דהקוסטה) קם ומתחיל לספר על "Hachiko", הכלב של סבו. לפני שנים, גור אקיטה נשלח מיפן לארצות הברית, אבל הכלוב שלו נפל מעגלת המטען בתחנת הרכבת האמריקאית, שם הוא נמצא על ידי פרופסור במכללה בשם פארקר וילסון (ריצ'רד גיר). פארקר נכבש מיד על ידי הכלב. כאשר קרל (ג'ייסון אלכסנדר), בקר התחנה, מסרב לקחת אותו, פארקר לוקח את הגור הביתה למשך הלילה, אך אשתו קייט (ג'ואן אלן) מתעקשת שלא ישמרו את הגור.
למחרת פארקר מצפה שמישהו יפנה לתחנת הרכבת בחיפוש אחר הכלב, אולם איש לא פנה. הוא מגניב את הגור לרכבת ולוקח אותו איתו לעבודה, שם פרופסור ליפנית, קן (קארי הייגה טקה), מתרגם את הסמל על הצווארון של הגור כ: "האצ'י", שמשמעו ביפנית המספר 8 ומשמעותו גם "מזל טוב". פארקר מחליט לקרוא לכלב "האצ'י". קן מציין כי ייתכן והשניים נועדו להיות ביחד. בינתיים, קייט מקבלת שיחת טלפון על מישהו שמעוניין לאמץ את האצ'י, אולם אחרי שהיא ראתה מקרוב עד כמה בעלה קשור לכלב היא מספרת למתקשר כי הכלב כבר אומץ.
לאחר מספר שנים, האצ'י ופארקר קרובים מתמיד. אולם פארקר מופתע מסירובו של הכלב לרדוף אחרי כדור ולהחזיר אותו. בוקר אחד פארקר יוצא לעבודה והאצ'י מתגנב החוצה בעקבותיו לתחנת הרכבת ומסרב לעזוב עד שהוא לוקח אותו הביתה. באותו אחר הצהריים, האצ'י מתגנב לתחנת הרכבת וממתין בסבלנות לרכבת של פארקר. לבסוף פארקר מתרצה ולוקח את האצ'י לתחנת רכבת בכל יום והאצ'י חוזר אחר הצהריים ללוות אותו. זה נמשך זמן מה, עד שבוקר אחד האצ'י מסרב לעזוב ונובח על פארקר. אך כשפארקר מתחיל ללכת האצ'י רודף אחריו והוא מחזיק בפיו את הכדור שסירב להביא לו עד לאותו הרגע. במהלך היום פארקר מחזיק את הכדור של האצ'י אולם באחד משיעוריו הוא לפתע מקבל התקף לב קטלני.
האצ'י מחכה לפארקר בתחנת הרכבת, אולם כשהרכבת מגיעה אין כל סימן לפארקר. הוא נשאר, שוכב בשלג, במשך מספר שעות, עד שמייקל (רוני סאבלט) חתנו של פארקר, מגיע לאסוף אותו. למחרת, האצ'י חוזר לתחנה ומחכה בה כל היום וכל הלילה. בחלוף הזמן קייט מוכרת את הבית והאצ'י נשלח לגור עם בתה אנדי (שרה רומר), מייקל, והתינוק החדש שלהם, רוני. עם זאת, בהזדמנות הראשונה, הוא בורח, ובסופו של דבר מוצא את דרכו בחזרה אל הבית הישן שלו ואחר כך אל תחנת הרכבת, שם הוא יושב במקומו הקבוע, אוכל נקניקיות שנתן לו ג'ס (אריק אבארי), הספק המקומי. אנדי מגיעה זמן קצר לאחר מכן ולוקחת אותו הביתה, אבל מאפשרת לו לצאת למחרת ולחזור לתחנה.
במשך תשע השנים הבאות, האצ'י מחכה יום-יום לבעלים שלו בתחנת הרכבת. נאמנותו זוכה לכתבה בעיתון המקומי. שנים לאחר מותו של פארקר, קייט חוזרת לפקוד את קברו כשהיא מבחינה בהאצ'י הזקן מחכה בתחנה. היא מתרגשת ויושבת לידו עד שהרכבת הבאה מגיעה. האצ'י חוזר לתחנת הרכבת מאוחר בלילה ועוצם את עיניו בפעם האחרונה. ואז, פארקר יוצא לתחנה מברך אותו כאילו שום דבר לא השתנה כלל, ושניהם מתאחדים בזמן שרוחותיהם עולות לגן עדן כדי להיות ביחד לנצח.
הסרט מסתיים בצילום של רוני, שוב בכיתה שלו, לאחר שהסיפור הסביר מדוע האצ'י תמיד יהיה הגיבור שלו. מאוחר יותר הוא פוגש את גור האקיטה שלו, לו קרא האצ'י, והם הולכים יחד לאורך אותה הדרך בה בילו פארקר והאצ'י הרבה שנים יחד.
ביפונאזול

| --- | --- |

 נתונים כימיים
 כתיב כימי:  C22H18N2
 מסה מולרית:  310.146999 יחידת מסה אטומית מאוחדת 
 מזהים
 קוד ATC:  D01AC10 
 מספר CAS:  60628-96-8
 PubChem:  2378
 ChemSpider:  2287
 
בִּיפוֹנַאזוֹל (באנגלית: Bifonazole) היא תרופה אנטי-פטרייתית אימידאזולית. נוסחתה הכימית היא - C22H18N2.
לביפונאזול שתי פעולות עיקריות. הוא חוסם את מעבר ממתילנדיהידרולנוסטרול לדסמתילסטרול בפטריה ומדכא את ה-HMG-CoA.
ישנן מספר תרופות המבוססות על ביפונאזול, ביניהן המשחה קומאגיס, של פריגו, השמן (מופיע גם כמשחה) Canespor ועוד.
הערות שוליים

↑  אימידאזול היא תרכובת אורגנית בעלת ההרכב (CH)2N(NH)CH)
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
יעקב ושנים עשר בניו

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 צייר:  פרנסיסקו דה סורבראן 
 תאריך יצירה:  שנות ה־40 של המאה ה־17 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  102 ס״מ 
 גובה:  198 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  בארוק 
 
יעקב ושנים עשר בניו (בספרדית: Jacob y sus doce hijos) היא סדרה של שלושה עשר ציורים מאת האמן הספרדי פרנסיסקו דה סורבראן.
סדרת הדיוקנאות בגודל טבעי צוירה בין השנים 1641 ו-1658. שנים עשר מתוך שלושה עשר הציורים נמצאים בטירת אוקלנד, בבישופ אוקלנד במחוז דרהאם, אנגליה, ואחד נמצא בטירת גרימסתורפ, לינקולנשייר.
הסדרה הוצגה בפעם הראשונה מחוץ לאירופה בשנת 2016, והוצגה במוזיאון מדואס בדאלאס, טקסס, מ-17 בספטמבר 2017 עד 7 בינואר 2018, ולאחר מכן בניו יורק באוסף פריק מ-31 בינואר עד 22 באפריל 2018.
ציורים

תיאור יעקב ובניו בדיוקנאות אפיים הוא יוצא דופן לתקופה. באופן נפוץ יותר, אמנים, כולל חוסה דה ריברה ודייגו ולאסקס, כללו את האנשים הללו בציורים נרטיביים של אפיזודות מקראיות. לפי היסטוריונית האמנות ז'נין בטיקל, סדרה של יעקב ובניו נשמרת בבעלות של האורדן טרסרה דה סן פרנסיסקו בלימה, פרו, אותה היא מתארת כ"העתק די קרוב" לסדרת אוקלנד של סורברן. סדרה נוספת, "חיקוי יותר רחוק ומסורבל" על ידי מחקה, נמצאת בבעלות של האקדמיה לאמנויות יפות בפואבלה, מקסיקו.
היסטוריה

לא ידוע כיצד הגיעו הציורים לאנגליה, אם כי יש המשערים שהם נתפסו על ידי פיראטים אנגלים בזמן שהובלו מהסטודיו של הצייר בסביליה לקונה במושבה ספרדית באמריקות. הסדרה מתועדת לראשונה בשנת 1722 כחלק מעיזבונו של ויליאם צ'פמן. מאוחר יותר היא הייתה בבעלותו של הבנקאי הלונדוני ג'יימס מנדז, שיורשיו מכרו שנים עשר מתוך השלושה עשר לריצ'רד טרבור, בישוף דרהאם בשנת 1757. הבישוף טרבור, ליברל פוליטי ותומך בחוק התאזרחות היהודים משנת 1753, רכש את הציורים, ועיצב מחדש ושיקם את חדר האוכל הארוך בטירת אוקלנד, כהצהרה פומבית על תמיכתו בזכויות התאזרחות יהודיות. אף על פי שהחוק בוטל במהירות, הציורים נשארו בחדר האוכל הארוך בטירת אוקלנד.
דיוקן של אחד מבניו של יעקב, בנימין, נמכר בנפרד לפרגרין ברטי, הדוכס השלישי של אנקסטר וקסטיבן.(אנ') הוא תלוי בטירת גרימסטהורפ, לינקולנשייר . הבישוף טרבור הזמין את ארתור פונד ליצור ציור העתק של "בנימין". הוא תלוי, יחד עם יעקב ואחד עשר הבנים האחרים, בחדר האוכל הארוך של הטירה, אותו בנה מחדש הבישוף טרבור למטרת הצגת התמונות.
היסטוריה > המאה ה-21

בשנת 2001 הצביעו נציבי הכנסייה למכור את הציורים, החלטה שבוטלה בשנת 2011 בעקבות תרומה של 15 מיליון ליש"ט מאת מנהל ההשקעות והפילנתרופ ג'ונתן רפר; הסדרים חדשים הציבו את הציורים, יחד עם הטירה, תחת קרן טירת אוקלנד, מה שהפך אותם לזמינים לציבור לאחר מאות שנים שבהן הם תלויים בבית פרטי שבו ניתן היה לראותם רק בהזמנה או בהסדר מיוחד עם צוות הבישוף.
סדרת התמונות

יעקב
ראובן
שמעון
לוי
יהודה
דן
נפתלי
גד
אשר
יששכר
זבולון
יוסף
בנימין
הערות שוליים

1 2  Gállego, Julián; Gudiol, José (1987). Zurbarán. London: Alpine Fine Arts Collection, Ltd. pp. 353–354. ISBN.
↑  Brown, Mark (31 ביולי 2016). "Zurbarán masterpieces to leave UK for US for the first time". The Guardian. נבדק ב-31 ביולי 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Baticle, Jeannine (1987). Zurbarán. Metropolitan Museum of Art. p. 208. ISBN 0870995022.
↑  "After 370 Years, Jacob and His Twelve Sons Arrive at Israel Museum". Haaretz. 30 במאי 2018. נבדק ב-28 באוקטובר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Appelbaum, Diana Muir (14 בנובמבר 2012). "Jacob's Sons in the Bishop's Palace". Jewish Ideas Daily. נבדק ב-1 באוגוסט 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Morris, Roderick (23 באוקטובר 2013). "Master of Light Leaps From the Shadows". New York Times. נבדק ב-1 באוגוסט 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Church Commissioners vote to keep the Zurbaráns" (הודעה לעיתונות). Church of England. 2005-09-29. נבדק ב-2009-08-30.
↑  Jonathan Garnier Ruffer bio at Debrett's People of Today (אורכב 26.04.2015 בארכיון Wayback Machine)
↑  "Francisco Zurbarán paintings saved by £15m donation" (הודעה לעיתונות). BBC. 2011-03-31. נבדק ב-2011-03-31.
בגום הזראת מהאל

| --- | --- |

 לידה:  1820? Faizabad, הודו 
 פטירה:  7 באפריל 1879 (בגיל 59 בערך) קטמנדו, נפאל 
 מדינה:  הראג' הבריטי 
 מקום קבורה:  קטמנדו 
 מקום מגורים:  לאקנאו 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 בן או בת זוג:  Wajid Ali Shah 
 
בגום הזראת מהאל (באנגלית: Begum Hazrat Mahal‏; 1820 לערך – 7 באפריל 1879), ידועה גם בשם בגום מאווד, הייתה אשתו השנייה של נואב מאווד, השליט ויורש העצר של אווד בשנים 1857–1858. היא ידועה בתפקיד המרכזי שהיה לה במרד נגד חברת הודו המזרחית הבריטית במהלך המרד ההודי של 1857.
לאחר שבעלה הוגלה לכלכותה ופרץ המרד ההודי, היא הפכה את בנה, הנסיך בירג'יס קאדר, לשליט של אווד. היא לבסוף מצאה מקלט בנפאל, שם היא מתה ב-1879. תפקידה במרד העניק לה מעמד של גיבורה בהיסטוריה הפוסט-קולוניאלית של הודו, והיא נחשבת לגיבורה לאומית הודית גם בימינו.
ביוגרפיה > ראשית חייה

היא נולדה ב־1820 בפאיזאבאד, הבירה לשעבר של מדינת אווד בהודו, למשפחה ממעמד נמוך. שמה בלידתה היה מוחמדי חאנום. בילדותה היא נמכרה על ידי הוריה והפכה לקורטיזונה, בהמשך נמכרה להרמון המלכותי והפכה לפילגש של המלך שם בהרמון התקדמה במעמד עד שהפכה לאשתו העיקרית של המלך.
היא קיבלה את התואר המלכותי "בגום" לאחר שהתקבלה כפילגש מלכותית של מלך אווד וג'יד עלי שאה (אנ') והפכה לאשתו השנייה. התואר "הזראת מהאל" הוענק לה לאחר לידת בנם הראשון, בירג'יס קאדר ב-1845.
ב-1856, הבריטים סיפחו את אווד, והמלך ווג'יד עלי שאה הוגלה לכלכותה. בגום סרבה להיכנע והחליטה להישאר בלאקנאו עם בנה. היא החליטה להחזיר לעצמה את השליטה באווד ונכנסה למאבק מזוין מול חברת הודו המזרחית הבריטית.
דבקה במטרתה פנתה הזראת מהאל לכפריים של אווד והפצירה בהם להצטרף אליה למאבק. בתמיכתם, היא הובילה לבדה את חייליה לניצחון, ותפסה חזרה את השליטה בלאקנאו. ב-5 ביולי 1857, היא החזירה לעצמה את השלטון ההודי באווד, והעבירה את כס המלוכה לבנה בן ה-14, בירג'יס קאדר.