stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גדי אלגזי
מחקריו > המסורת שבעל-פה בין אדונים ואיכרים 1550-1400

אלגזי חקר את עיצובה של המסורת שבעל-פה בימי הביניים, העלאתה על הכתב ושימוש המלה הכתובה. במוקד מחקרו עמד המשפט במערב גרמניה בשלהי ימי הביניים ובעת החדשה המוקדמת בקרב קהילות איכרים. דוברי הקהילה הכריזו את המשפט באספת הכפר, במהלכה של סדרת שאלות ותשובות שהחליפו עם אדוניהם, בטקס הקרוי Weisung. לעיתים זומנו כתבנים על מנת לתעד את האסיפות הללו וכך הגיעו לידינו אלפי תעודות בשפה המדוברת המתעדות דיאלוגים בין צדדים בלתי-שווים לאורך עשרות שנים. בהשראתו של גופמן השתמש אלגזי בטקסטים אלה כדי לחקור, כיצד התנהלו אינטראקציות בימי הביניים, כיצד התעצב זיכרונם של דוברי האיכרים תוך משא ומתן מתמיד עם אדוניהם, וכיצד התרכבו מסורות שבעל-פה ובכתב בתוך הקשר זה. העלאת המשפט על הכתב הייתה כרוכה בארגון מחדש של גוף הידע המשפטי, שפרשניו המוסמכים היו מכאן ואילך משפטנים מלומדים ולא עוד איכרים עמי-ארצות.
מחקריו > סמנטיקה היסטורית וניתוח השיח

מרכיב מרכזי בעבודת הדוקטורט של אלגזי היה ניתוח שימוש הלשון של אדונים ואיכרים כמפתח לשחזור דגמים מובלעים של הסדר החברתי. בעבודות נוספות ניסה לפתח את המתודולוגיה של ניתוח שימוש הלשון (language use) בהקשריו המשתנים ולהציע ביקורת הן של המסורת הגרמנית של "ההיסטוריה של מושגים" (Begriffsgeschichte) והן של ניתוח השיח (discourse analysis). במאמר מרכזי מ-1995 ניסה לשרטט מפה של דגמי ה'עצמי' (self) בתרבות ימי הביניים המאוחרים, של הדרכים בהן מייחסים זהות עצמית ליחידים ולקבוצות, ושל הדרכים העומדות בפני אנשים להשיל מעליהם את הזהות שיוחסה להם. בסדרת הרצאות במכון ון ליר (2007), "במעבה השיח: קולות המדוכאים במחקר ההיסטורי", ניתח גישות שונות במחקר שימוש הלשון והתווה מהלך מחקרי חלופי.
ספר שכתב

Herrengewalt und Gewalt der Herren im späten Mittelalter (Frankfurt am Main/New York: Campus, 1996); Cf. Konstantin Langmaier, Dem Land Ere und Nucz, Frid und Gemach: Das Land als Ehr-, Nutz- und Friedensgemeinschaft, in: Vierteljahrschrift für Sozial- und Wirtschaftsgeschichte 103, 2016/2, 196.
ספרים שערך

Gadi Algazi, Valentin Groebner & Bernhard Jussen, eds., Negotiating the Gift: Pre-Modern Figurations of Exchange [Veröffentlichhungen des Max Planck Instituts für Geschichte, 188] (Göttingen: Vandenhoeck & Ruprecht, 2003).
דורית פדן-איזנשטרק

ד"ר דורית פדן-איזנשטרק (1973)
דורית דבורה פדן-איזנשטרק (10 בדצמבר 1925 – 9 בפברואר 1976) הייתה סוציולוגית שהתמחתה בנושאי מגדר ומעמד האישה, ובתהליכי ריבוד חברתי ומוביליות חברתית של נשים. הייתה מחלוצות המחקר האקדמי בנושאים אלה בישראל, הובילה את הקמת החוג למדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ועמדה בראשו, וכן קידמה את מעמד הנשים בחקיקה, בצבא ובציבוריות הישראלית.
ביוגרפיה

נולדה בנירנברג, גרמניה בשם דורותיאה (לימים: דבורה דורית) נוסבאום לאנה וד"ר מיינהולד נוסבאום (פעיל ציוני, שהיה בסוף ימיו היועץ המשפטי של משלחת השילומים בגרמניה ונהרג שם בתאונת דרכים). עלתה לישראל עם הוריה בשנת 1933 מיד לאחר עליית הנאצים לשלטון. למדה בגימנסיה העברית הרצליה ובשנת 1943 התגייסה לפלמ"ח. צורפה לפלוגה ב', מחלקת בית השיטה, לכיתת הבנות בפיקודה של המ"כית חנה אבריאל. עם שחרורה מהפלמ"ח סיימה סמינר למורים בנען, והוסמכה כמורה. היא עבדה מספר שנים כמורה בכפר הנוער בן שמן ובבית ספר הכרמלי בירושלים. בשנת 1957 בסמוך ללידת בתה השלישית, סיימה תואר ראשון בהיסטוריה וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. המשיכה שם גם לתואר שני (1968) ולתואר שלישי (1972). את עבודת הדוקטור, שעסקה במוביליות (ניעות) חברתית בין דורית של נשים, כתבה בהדרכת פרופ' רבקה בר-יוסף. במקביל ללימודיה עבדה במחקר ובהוראה בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה ובמכון לחקר העבודה והרווחה באוניברסיטה העברית וכן במוסדות נוספים. לאחר סיום הדוקטורט הצטרפה כמרצה לסגל האקדמי של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שזה מקרוב הוקמה, קודמה לדרגת מרצה בכיר, הייתה ממייסדי החוג למדעי ההתנהגות שם, והתמנתה כראש החוג הראשון.
היא נהרגה בשנת 1976, כשהמונית שבה נסעה מביתה בירושלים לעבודתה באוניברסיטת בן-גוריון, הייתה מעורבת בתאונת דרכים. היא נקברה בהר המנוחות.
מחקרה ופעילותה החברתית כסוציולוגית

פדן-איזנשטרק החלה את הקריירה האקדמית שלה בעשור החמישי לחייה, בהיותה אם ומפרנסת עיקרית לשלושה ילדים. בראשית שנות ה-70 של המאה העשרים, עקבה פדן-איזנשטרק אחר התפתחות התנועה הפמיניסטית בארצות הברית באותה עת. היא חזרה משהות של מספר חודשים שם, ועיסוקה בסוציולוגיה נועד לקדם את מעמד הנשים בישראל. במחקריה בישראל ניתחה את מעמד הנשים בשוק העבודה בישראל ובמוסדות החברתיים המרכזיים של החברה הישראלית: בקיבוץ, במושב, בפוליטיקה, בצבא ובאקדמיה. זו הייתה תקופה בה שוויון האישה בישראל בכלל, ובקיבוץ בפרט, הוחזק כמיתוס, וניתוח ביקורתי שלו היה פריצת דרך תודעתית הן באקדמיה והן בציבור הרחב. פדן-איזנשטרק אספה נתונים מספריים מישראל ומהעולם, ופירשה אותם תוך התייחסות למגוון רחב של היבטים: אידאולוגיים, תרבותיים, אתניים, דתיים, כלכליים ותחיקתיים. בירור והצגת הנתונים הכמותיים במחקריה נבע לא רק מתוך המתודולוגיה השגורה אז (לפני שהכירו באקדמיה הישראלית באפשרויות של מחקר איכותני), כי אם גם מתוך חסרונם של נתונים בסיסיים על מעמד הנשים, והצורך לברר ולהניח את המצע העובדתי הכרוך במעמדן המוחלש של הנשים כבסיס למאבק חברתי למען שוויון הזדמנויות ומעמד.
פדן-איזנשטרק הייתה גם פעילה ציבורית ושותפה פעילה ביוזמות החקיקה של חוק "שוויון הזדמנויות בתעסוקה", במשא ומתן עם צה"ל על הרחבת תפקידי החיילות בצה"ל, בניתוח חוקי הפנסיה לקראת הצעת חוק בנושא ובשינוי "סדר-היום" של ארגוני הנשים בישראל (נעמ"ת, ויצו), וכן של מפלגת העבודה הישראלית והפיכתם לגופים הפועלים למען העצמת נשים בעולם התעסוקה ובפוליטיקה הישראלית. במקביל הקדישה מזמנה למתן הרצאות ולהופעות שונות בכלי התקשורת. מעורבותה בצוותי חשיבה שונים הניבה מחקרים ופרסומים שסייעו לחקיקה ולאכיפה בתחומי שוויון נשים במיוחד.
לצד פעילות מחקרית וציבורית, טיפחה פדן-איזנשטרק תלמידים רבים, שאותם שילבה במחקר על היבטים שונים הקשורים במעמד האישה בישראל. כך למשל, התפרסמה עבודת המחקר שכתב בהדרכתה יעקב טרנר (לימים ניצב במשטרה וראש עיריית באר שבע), על תפיסות של טייסים גברים לגבי שילובן של נשים בקורסי טייס.
בשנת חייה האחרונה החלה במחקר, בשיתוף עם פרופ' הלן מאייר הקר (אנ') מארצות הברית, על מודעות ילדי גן לציפיות המגדריות מהם. כמו כן, קידמה את הקמתו של מרכז ללימודי נשים באוניברסיטת בן-גוריון. היא השיגה מימון להקמת המרכז, אך הקמתו, כמו גם מספר מחקרים שבהם החלה, נקטעו באיבם עקב מותה.
בין הקורסים שלימדה במהלך שנות עבודתה כמרצה לסוציולוגיה: מבוא לסוציולוגיה, הסוציולוגיה של המשפחה, מעמד האישה, הסוציולוגיה של תפקידי המינים, ומוביליות של קבוצות שוליים.
משפחתה

הייתה נשואה למאיר פלקר-פדן (1914–1968), עד למותו ממחלה. אם לשלושה ובהם מיכל בלר ועמרי פדן.
לאחר שהתאלמנה, התחתנה עם צלם העיתונות ודובר אגף הרישוי במשרד התחבורה יהודה איזנשטרק (1912–2005). הייתה נשואה לו עד למותה.
התגוררה בשכונת בית הכרם בירושלים.
מבחר מפרסומיה > בעברית

רבקה בר-יוסף ודורית פדן, האספקט הכלכלי בגיבוש החברה, המכללה לביטחון לאומי, 1964.
דורית פדן, מוביליות תעסוקתית בין דורית של נשים, במקראה: ש.נ. אייזנשטדט ואחרים (עורכים), רבדים בישראל, ירושלים, אקדמון, 1968, עמ' 375–381.
דורית פדן-איזנשטרק והלן מאיר-הקר, נשים במושב השיתופי במלכודת אידאולוגית, מגמות, כרך כ"א, מס' 4, אוגוסט 1975, עמ' 423–438.
רבקה בר-יוסף ודורית פדן-איזנשטרק, שינוי מערכת התפקידים במצבי לחץ (מלחמת יום כיפור, אוקטובר 1973-אפריל 1974), מגמות, כרך כ"ב, מס' 1, נובמבר 1975, עמ' 36–50.
מבחר מפרסומיה > באנגלית

Rivka Weiss Bar-Yosef and Dorit Padan-Eisenstark (1977), Role System under Stress: Sex-Roles in War, Social Problems, Vol. 25, No. 2, Pages 135–145
Dorit Padan-Eisenstark (1972), Career woman in Israel: Their birth order and their siblings'-group sex composition, Journal of Marriage and the Family, Vol 34, No. 3, pp. 552-556.
Dorit Padan-Eisenstark (1973), Girls' Education in the Kibbutz, International Review of Education, 19: 120-125.
Dorit Padan-Eisenstark (1973), Are Israeli Women Really Equal? Trends and Patterns of Israeli Women's Labor Force Participation: A Comparative Analysis, Journal of Marriage and the Family, Vol. 35, No. 3, Special Section: New Social History of the Family, pp. 538-545.
Dorit Padan-Eisenstark (1971), Image and reality: Women's status in Israel, pp. 461-505.
Dorit Padan-Eisenstark, Dorit and Judith Buber Agassi (1976), Women's Pension Rights and Practices: A Comparative Study, Haifa, Soroptimist International of Europe.
לקריאה נוספת

חנה ספרן, "בין אקדמיה לקהילה פמיניסטית: לימודי נשים בישראל" בספר: רחל הרץ לזרוביץ ויזהר אופלטקה (עורכים), מגדר ואתניות בהשכלה הגבוהה בישראל, חיפה, פרדס הוצאה לאור, 2009, עמ' 169-188 (על ההקשר האקדמי והחברתי שבו פעלה פדן-איזנשטרק, ראו הפרק "מפמיניזם בשטח למקצוע באקדמיה", עמ' 172-173).
הערות שוליים

↑  ארונו של מיינהולד נוסבאום שנהרג בתאונה בגרמניה מגיע לישראל, באתר יומן גבע 1953.31, ‏1953
↑  דורית דבורה פדן-איזנשטרק, מוביליות בין דורית של נשים בתחום ההשכלה, הסטטוס המקצועי והחדשנות התפקידית: בחירת חוגי הלימוד של הנשים כתהליך דו-שלבי דו-דורי, ירושלים: האוניברסיטה העברית, 1972
↑  דורית פדן-איזנשטרק באתר GRAVEZ
↑  נעמי גינצבורג (עורכת), סיכום הרצאותיה של גב' דורית פדן בשיעור מבוא לסוציולוגיה, חיפה: אגודת הסטודנטים של בית הספר הגבוה (חיפה), תשכ"ג
↑  דורית פדן, סוציולוגיה של המשפחה: המשפחה בחברות תעשייתיות מודרניות (מקראה), באר שבע: אוניברסיטת בן גוריון בנגב - החוג למדעי ההתנהגות, תשל"ו
↑  דורית פדן, מעמד האישה בחברה המודרנית (מקראה), באר שבע: אוניברסיטת בן גוריון בנגב - החוג למדעי ההתנהגות, 1973
↑  דורית פדן, סוציולוגיה של תפקידי המינים (מקראה לסדנה של דורית פדן-איזנשטרק), באר שבע: אוניברסיטת בן גוריון בנגב - החוג למדעי ההתנהגות, 1975
↑  דורית פדן-איזנשטרק, מוביליות של קבוצות שוליים: מחסומי מוביליות ואפיקי הצלחה (מקראה), באר שבע: אוניברסיטת בן גוריון בנגב - החוג למדעי ההתנהגות, תשל"ו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522698505171  ISNI: 0000 0004 0223 5065  VIAF: 297929849   WorldCat (עם VIAF): 297929849
אדווין לונג

| --- | --- |

 לידה:  12 ביולי 1829 באת', הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  15 במאי 1891 (בגיל 61) המפסטד, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 זרם באמנות:  אוריינטליזם 
 יצירות ידועות:  שוק הנישואין הבבלי 
 
אדווין לונגסדן לונג (באנגלית: Edwin Longsden Long‏; 12 ביולי 1829 – 15 במאי 1891) היה צייר ז'אנר בריטי, שצייר גם ציורים היסטוריים ומקראיים.
ביוגרפיה

לונג נולד בבאת', סומרסט, בנו של ג'יימס לונג, בעל מספרה, והתחנך בבית הספר של ד"ר וינר בבאת'. לאחר שאימץ את מקצועו של צייר, הגיע לונג ללונדון ולמד במוזיאון הבריטי. לאחר מכן הוא היה תלמיד בבית הספר של ג'יימס מתיוס ליי (אנ') בלונדון, והתאמן תחילה כאמן פורטרטים.
לונג הכיר את ג'ון פיליפ וליווה אותו לספרד, שם בילו זמן רב. לונג הושפע רבות מציוריהם של דייגו ולאסקס וציירים ספרדים אחרים, ותמונותיו הקודמות, כמו "לה פוסדה" (1864) ו"לזרילה והקבצן העיוור" (1870), צוירו בהשפעה ספרדית. תמונותיו החשובות הראשונות היו "הסופליאנטס" (1872) ו"שוק הנישואין הבבלי" (אנ') (1875) (שניהם נרכשו לאחר מכן על ידי תומאס הולוואי). בשנת 1874 הוא ביקר במצרים ובסוריה, ובהמשך עבודתו קיבלה כיוון חדש. הוא הושפע מהארכאולוגיה של המזרח התיכון וצייר סצנות מזרחיות כולל "החג המצרי" (1877), "האלים ויוצריהם" (1878).
לונג נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1870 ולאקדמאי (RA) בשנת 1881. תמונותיו תמיד משכו תשומת לב והתמונה ״דיאנה או ישו?״ (1881) שיפרה מאוד את המוניטין שלו באותה תקופה. תמונותיו התאימו לטעם ופנו לרגש הדתי של חלק גדול מהציבור, ופופולריותם הוגברה על ידי תפוצה רחבה של תחריטים. כתוצאה מכך הוא היה נחוש להציג את תמונותיו הבאות בגלריה נפרדת משלו ברחוב בונד, לונדון בשנת 1883, ובשנים שלאחר מכן.
לונג נפטר מדלקת ריאות כתוצאה משפעת, בביתו בהמפסטד, ב־15 במאי 1891, בשנתו ה־62. הוא נקבר בבית העלמין המפסטד (אנ') שבווסט המפסטד, לונדון.
הצוואה שנחתמה על ידו ביום מותו הייתה נושא לתביעה, שקרובי משפחתו היו צד בה, אך העניין הוסדר בהסכם.
לונג התחתן עם בתו של ד"ר ויליאם אייטון, ובנו, מוריס לונג, נהרג בתאונת רכבת בבורגוס בספרד ב־23 בספטמבר 1891.
מלבד גלריית אדווין לונג ברחוב אולד בונד, מספר תמונות שלו נאספו יחד לאחר מותו, והיוו גרעין לגלריה לאמנות נוצרית שהחליפה את יצירותיו של גוסטב דורה בגלריה הידועה ברחוב ניו בונד.
לונג היה בעל ניסיון ניכר כצייר פורטרטים אך הצלחתו בתחום זה לא הייתה בולטת, אם כי הוא זכה לפטרונות מהחברה הגבוהה וזכה למחירים טובים. הוא צייר עבור הברונית בורט קוטס (הפטרון הראשי שלו) דיוקנאות שלה, של אומנתה ובת לווייתה האנה בראון ושל השחקן הנרי אירווינג (אנ'). בין שאר הדיוקנאות שיצר בשנותיו האחרונות היו דיוקן זיכרון של המדינאי הטורי סטפורד נורתקוט, הרוזן הראשון מאידסליי (אנ'), שאותו צייר לגלריית הדיוקנאות הלאומית, דיוקנאותיהם של הקרדינל הנרי אדוארד מאנינג (אנ') (אולי הדיוקן הטוב ביותר שלו), סמואל קוזינס (אנ'), סר אדמונד הנדרסון (אנ') ואחרים.
גלריה

מרי דיקסון
ג'ורג' ג'יימס מקדואל
נגנת המנדולינה
לפני האמבטיה
השבויה האשורית
המלכה אסתר
חגיגה מצרית
חמש הנבחרות
הערות שוליים

↑  Lionel Henry Cust, Long Edwin Longsden, Dictionary of National Biography, 1885-1900 Volume 34
↑  (Times, 13 and 14 Dec. 1892).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb135118274 (data)  GND: 120999048  ISNI: 0000 0000 6681 4681  LCCN: n98047563  NGV: 1089  RKD: 50715  SNAC: w60g6m62  SUDOC: 050384058  ULAN: 500007608  VIAF: 30381624   WorldCat (עם VIAF): 30381624 
אדווין לונג, שוק הנשואים בבבל
ברוס מקגיל

| --- | --- |

מקגיל בחברת השחקניות סשה אלכסנדר, גא'נט תמרו, ואנג'י הארמון במהלך צילומי הסדרה ריזולי ואיילס.
 לידה:  11 ביולי 1950 (בן 74) סן אנטוניו, טקסס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Bruce Travis McGill 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1977 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טקסס באוסטין  תיכון דאגלס מקארתור 
 פרופיל ב-IMDb
 
ברוס טרוויס מקגיל (באנגלית: Bruce Travis McGill; נולד ב-11 ביולי 1950) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי-יהודי, ידוע בעיקר בשל תפקידו כג'ק דלטון בסדרת הטלוויזיה "מקגייוור" ובתור "D-Day" בסרט הקולנוע הקומי "בית החיות".
ביוגרפיה

מקגיל נולד בסן אנטוניו, טקסס שבארצות הברית לאב נוצרי ולאם יהודייה. אימו אדריאל רוז (לבית ג'ייקובס) הייתה אמנית, ואביו וודרו וילסון מקגיל היה סוכן ביטוח. הוא למד בתיכון דאגלס מקארתור בצפון-מזרח סן אנטוניו ולאחר מכן באוניברסיטת טקסס באוסטין שם קיבל תואר בדרמה.
פילמוגרפיה

סרטים
| שנה | פרויקט | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| 1977 | Handle with Care | 'Blood' |
| 1978 | F.I.S.T. | מתנקש |
| 1978 | בית החיות | דניאל סימפסון "די-דיי" דיי |
| 1981 | The Hand | בריאן פרגוסון |
| 1982 | The Ballad of Gregorio Cortez | כתב בלקלי |
| 1983 | סילקווד | מייסון "מייס" הארלי |
| 1985 | רומן לילי | צ'רלי |
| 1986 | גברתי המאמן | דן דארוול |
| 1986 | ללא רחמים | סגן הול |
| 1986 | Club Paradise | דייב, חבר כיבוי אש של ג'ק |
| 1987 | Waiting for the Moon | ארנסט המינגוויי |
| 1987 | End of the Line | בילי הייני |
| 1987 | The Secret of My Success | וו. שו |
| 1989 | שלושת הגנובים | צ'רלי |
| 1989 | Out Cold | ארני |
| 1991 | בכוננות מתמדת | מייק מתיוס |
| 1992 | בן דודי ויני | שריף דין פארלי |
| 1993 | סחרור מסוכן | סוכן אוצר |
| 1993 | עולם מושלם | פול סנדרס |
| 1994 | טיימקופ | מנהל יוג'ין מטוזאק |
| 1996 | כבשה שחורה | ניושוונדר |
| 1996 | אומץ תחת אש | מקווילן |
| 1997 | רוזווד | דיוק פורדי |
| 1997 | כלבי דשא | נאש |
| 1998 | Letters from a Killer | ברינקר |
| 1998 | Ground Control | טי.סי. בריאנט |
| 1999 | המקור | רון מוטלי |
| 1999 | A Dog of Flanders | ויליאם הנפח |
| 2000 | Deep Core | סם דלטון |
| 2000 | משחק החיים | וולטר הייגן |
| 2001 | Exit Wounds | פרנק דניאלס |
| 2001 | הפנטזיה של הל | כומר לרסון |
| 2001 | עלי | ברדלי |
| 2002 | כל הפחדים כולם | ג'ין רוול |
| 2003 | לא רק בלונדינית 2 | סטנפורד "סטן" מארקס |
| 2003 | אנשי המזימות | צ'אק פרשאט |
| 2003 | משחק המושבעים | שופט פרדריק הרקין |
| 2004 | הנוסע | סוכן FBI פרנק פדרוסה |
| 2005 | סינדרלה מן | ג'יימס ג'ונסטון |
| 2005 | אליזבט טאון | ביל באניין |
| 2005 | Valley of the Heart's Delight | הוראס וולש |
| 2005 | Slow Burn | גודפרי |
| 2006 | Outlaw Trail: The Treasure of Butch Cassidy | גאריסון |
| 2006 | Behind Enemy Lines II: Axis of Evil | גנרל נורמן טי. ונס |
| 2007 | The Good Life | פרנק ג'ונס |
| 2007 | The Lookout | רוברט פראט |
| 2008 | שמונה צדדים לאמת | פיל מק'קאלוך |
| 2008 | W. | ג'ורג' טנט |
| 2009 | אובססיבית | ג'ו גייג' |
| 2009 | From Mexico with Love | בילי |
| 2009 | The Perfect Game | מר טאנר |
| 2009 | אזרח שומר חוק | עו"ד מחוזי ג'ונאס קנטרל |
| 2010 | משחק הוגן | ג'ים פאביט |
| 2011 | Apart | ד"ר תומאס אבנר |
| 2012 | Me Again | ארל "ארל הגדול" |
| 2012 | לינקולן | אדווין סטנטון |
| 2012 | For Greater Glory | מארק |
| 2012 | FDR: American Badass! | לואיס |
| 2012 | Unconditional | בלש מילר |
| 2014 | יוצאים לסיבוב | סגן ברוקס |
| 2015 | Run All Night | פאט מולן |
| 2016 | Ride Along 2 | סגן ברוקס |
| 2019 | Waiting Game | מל |
| 2019 | The Best of Enemies | קרווי אולדהם |
| 2019 | Poms | ראש העיר קרל |
| 2020 | The Big Ugly | מלט, יד ימינו של פרסטון |
| 2021 | אנדרדוג אמריקאי | ג'ים פוסטר |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

בחלוף הקיץ (1986) - סרט טלוויזיה
מקגייוור (1992-1986)
בחירות נואשות: להציל את הילד שלי (1992) - סרט טלוויזיה
הבלדה על לוסי וויפל (2001) - סרט טלוויזיה
שביל למלחמה (2002) סרט טלוויזיה של HBO
ספירה חוזרת (2008) - סרט טלוויזיה
ריזולי ואיילס (2010-2016)
מקגייוור (2016)
גוונים של כחול (2018)
אי מציאות (2019)
דם חדש (2021)
ריצ'ר (2022)
Buried in Barstow‏ (2022) - סרט טלוויזיה של Lifetime
אהבה ומוות (2023)
הלביאות: מבצעים מיוחדים (2023)
פרסים ומועמדויות

| שנה | יצירה מועמדת | פרס | קטגוריה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2013 | לינקולן | פרסי Gold Derby | צוות שחקנים | מועמדות |
| 2019 | Waiting Game | פסטיבל הבינלאומי של פסדינה | השחקן הטוב ביותר | זכייה |
הערות שוליים

↑  http://www.filmreference.com/film/0/Bruce-McGill.html
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007451379905171  PLWABN: 9810634314205606  BnF: cb139928251 (data)  GND: 103496562X  ISNI: 0000 0000 7839 0134  LCCN: no97066720  MusicBrainz: 1928b137-e484-4aa0-a176-8839f49b4a1f  NKC: xx0040644  SNAC: w6n94p12  SUDOC: 175158142  VIAF: 9454294   WorldCat (עם VIAF): 9454294 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אירועי ואדי סאליב

שכונת ואדי סאליב
אירועי ואדי סאליב היו סדרת הפגנות רחוב ומהומות שאירעו בשנת 1959 בשכונת ואדי סאליב בחיפה. האירועים היו מרד חברתי נגד קיפוח ואפליה על רקע עדתי, ונגד הממסד של מפא"י ששלט במדינה באותם ימים.
רקע

שכונת ואדי סאליב הייתה במקור שכונה ערבית שתושביה נטשו אותה במלחמת העצמאות.
מיד לאחר המלחמה הופקעו הבתים הנטושים והממשלה יישבה בהם בעיקר עולים, מרביתם יוצאי צפון-אפריקה.
פרוץ המהומות

ב-8 ביולי 1959 הוזמנה המשטרה על ידי הבעלים של בית הקפה "רוזליו" בוואדי על מנת לרסן את תושב השכונה, הסבל עקיבא יעקב אלקריף שהשתתף בתגרה שנערכה במקום. במהלך התקרית נורה אלקריף ברגליו. בעקבות הירי נאספו תושבים ופרץ עימות אלים בינם ובין השוטרים. מפקד תחנת המשטרה המקומית שהגיע למקום הרגיע את הרוחות והאירוע הסתיים.
עוד באותו לילה נפוצו שמועות שווא על מות הפצוע, ובתגובה לכך הפגינו בבוקר 9 ביולי מאות מתושבי השכונה מול תחנת המשטרה המקומית. ההפגנה התפזרה בשקט, אך מאוחר יותר, כבר באותו יום, נערכו הפגנות נוספות שהתפתחו למהומות אלימות. המפגינים יצאו אל שכונות הדר הכרמל, שם התגוררה האוכלוסייה הוותיקה והמבוססת, יידו אבנים, חסמו כבישים, הציתו מכוניות, שברו חלונות ראווה, ובזזו חנויות. בוואדי ובהדר הסמוכה הפכו מועדוני מפא"י וההסתדרות הכללית למטרה לזעם התושבים. המשטרה ניסתה לפזר את המפגינים בכוח, ו־13 שוטרים ו־2 מפגינים נפצעו. 34 מפגינים נעצרו. "ליכוד עולי צפון אפריקה", שהוקם זמן קצר לפני כן, הכריז בבית הכנסת רמב"ם על שביתה כללית.
תגובת הממשלה

הממשלה התכנסה בעקבות האירועים לישיבת חירום. רוב השרים התייחסו בחומרה למארגני ההפגנות ותבעו מהמשטרה לנקוט יד קשה נגדם. לוי אשכול, שישב בראש הישיבה כמחליפו של דוד בן-גוריון, ראה באירועים חיזוק לעמדתו התומכת בעלייה סלקטיבית: ”היה יהודי כמוני שמשך שנים הרבה טען: עלייה קצת סלקטיבית... ממצרים שלחו לנו קודם כל את הנמושות... אינני יודע את מי מביאים עכשיו מפרס, אבל נגזר עלינו לקבל אותם, נדע איזה ג'ונגל אנחנו מכינים לעצמנו”.
אשכול לא קיבל את הטענות למצוקה ולאפליה והאשים את המוחים במצבם: ”יש אנשים שאת השכר אינם מוציאים וחוסכים ממנו, חלק לא קטן מהשכר הם מוציאים על ערק... אני אומר לכולנו: (אין כאן) שום צל ורמז של הרקע הסוציאלי. קראתי בעיתון שאחד רגז שהגיע לכך שהוא רועה זונות. מישהו הכריח אותו לכך?”. אשכול ייחס את יידוי האבנים בהפגנות ל"מנהג בארץ מוצאם, שם זה היה נוהג מקובל".
שר העבודה מרדכי נמיר האשים את מנחם בגין בליבוי המהומות: ”רק לפני מספר שבועות שמעתי שבגין אמר שלא פגש מצב מהפכני כמו ששורר עכשיו בארץ. אפשר לסמוך עליו... אני חושב שזו עבודה של בגין, שהיא מביאה ומוכרחה להביא להתפרעות, לזריקת האבנים למשרדי הסוכנות היהודית, לשבירת מועדון ההסתדרות. יש כמה התפרצויות שאנו שותקים עליהן. כל זה מתרחש בעונה שלא היתה כמוה מבחינת העבודה והתעסוקה, שלא הייתה כמוה אפילו בשלוש השנים האחרונות שהייתה תעסוקה כמעט מלאה... הדבר היחיד שיש בפרשת ואדי סאליב הוא ששוטר בעל שם אשכנזי ירה שלא כהלכה”.
שר הפיתוח מרדכי בנטוב תמך בפתרון המצב על ידי פעולה משטרתית תקיפה: ”הייתי מייעץ שהמשטרה תהיה יותר עצורה בדיבורים ותעשה מעשים... כוחות חזקים של המשטרה ידכאו”. שר המשטרה בכור שטרית תיאר את המפגינים כ"אנשים בעלי מוסריות ירודה, הידועים כמעורבים בפשעים וזנות וגם אנשים סתם מהקהל" וחשש מהשפעת המהומות על ערביי ישראל: ”זה מתחיל להשפיע על החוצפה של הערבים... הם מתחילים לראות בזה דוגמה רעה. אם יוצאי צפון אפריקה נוהגים בצורה כזאת ונוהגים איתם בכפפות של משי מדוע להם אסור?”.
השר משה כרמל היה היחיד שראה במחאה ביטוי למצוקה אמיתית ”המצב בתעסוקה והמצב בשיכון הוא 'שורש פורה ראש ולענה'... ביקרתי בכמה מקומות, במעברות, הייתי מזועזע עד עמקי נשמתי, לא ידעתי שיש במדינת ישראל תמונות כאלה”. בעקבות המחאה, הממשלה החליטה על הקמת ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט משה עציוני כדי לבדוק האם המוחים הופעלו על ידי גורמים חיצוניים, את תפקוד המשטרה ואת הסיבות למחאה.
ועדת עציוני

הוועדה הוקמה ב-19 ביולי 1959 על פי פקודת ועדות החקירה (שקדמה לחוק ועדות החקירה שהוחל משנת 1968) וחבריה היו:
משה עציוני - יו"ר.
ח"כ יעקב קליבנוב.
הרב יצחק אביחצירא.
הסוציולוג פרופסור שמואל נח אייזנשטדט.
עורך הדין רם סולומון.
ועדת עציוני > מטרות החקירה

השאלות שהוצגו לוועדה היו:
"כיצד ובאילו נסיבות פעלה המשטרה".
"מה היו הגורמים והנסיבות שהביאו אנשים מהקהל לקחת חלק בתקריות".
"האם הייתה בהתפרעויות יד מכוונת".
ועדת עציוני > העדים

בפני הוועדה הופיע צעיר בשם דוד בן הרוש, שסיפר את סיפור האפליה ממנה סבל, לטענתו. דבריו עוררו הזדהות ותמיכה, ובן הרוש הפך לדמות הייצוגית של שכונת ואדי סאליב. בבחירות לכנסת בשנת 1959 התמודד בן הרוש ברשימה של יוצאי מרוקו, אך לא עבר את אחוז החסימה. מצע התנועה, שנוסח בידי בן הרוש בשבתו בכלא, כלל בעיקר דרישות חברתיות לשיפור מצבם של העולים:
א> קודם כל החשוב מכל חופש הכלל והפרט, חופש העיתונות, חופש הדת.
ב> חיסול ההפליה, חיסול הקיפוח והפרוטקציה.
ג> חינוך תיכון חינם לכל מוכשר.
ד> הבטחת קיום מנימלי לכל אדם, חיסול משרות כפולות לאדם אחד.
ה> דיור אנושי לכל משפחה, חיסולן המיידי של כל המעברות, חיסול משכנות העוני, בניית רווקיה לחיילים משוחררים ולרוקים מחוסרי בית.
ו> ביטוח בריאות ממלכתי.
ז> הגדלת קצבת זקנים על ידי ביטוח לאומי.
ח> תיכון חוק "דמי המפתח 1958″ למבנים השייכים לרשות הפיתוח.
ט> איחוד כל המוסדות הסוציאליים למיניהם ולרכזם במשרד הסעד כדי להבטיח טיפול מתאים לאנשים נחשלים.
י> בחירת שר הדתות על ידי ציבור הדתי ללא כל קשר מפלגתי. בחירת רב ראשי <"ראשון לציון"> אחד לישראל ללא כל קשר עדתי.
י"א> טיפוח לשלום וידידות עם שכנינו הערבים, פתרון מתאים לחיסול הממשל הצבאי עם כוננות מתמדת לביטחון המדינה, זכויות שוות לכל אזרח ללא הבדל של דת או מין, שיפור רמת חייהם של בני הכפרים.
י"ב> לקצר תקופת השירות בצה"ל לנשים 18 חודשים, ולגברים 24 חודשים.
י"ג> הקמת ועדה ציבורית מורכבת מכל הגופים לבירור תלונות האזרח במקרה ונפגע על ידי מוסדות ממשלתיים וציבוריים עם סמכות מחייבת. בראש הוועדה יעמוד מבקר המדינה שיבחר על ידי הכנסת.
נוסף על הנ"ל, חברינו בכנסת יתמכו בכל הצעה קונסטרוקטיבית מבלי להתחשב עם השקפותיו הפוליטיות של המציע, לחברינו בכנסת תנתן זכות מלאה להצביע לפי ראות עיניהם ולפי מצפונם.
עד נוסף ממשתתפי המחאה, משה גבאי, סיפר לחברי הוועדה על גזענות שהופנתה כלפיו מאז עלייתו ממרוקו: "גם בבית הספר לא קראו לי בשמי הנכון, קראו לי מרוקו וזה העיק על לבי". בנוסף, סיפר על אפליית מזרחים בלשכת העבודה: ”אילו לי היו פרוטקציות הייתי מזמן יושב באיזה משרד. לצערי הרב, אף אחד לא שואל אותי אפילו מה שלומך, כי יש אנשים שבעים אז הם לא דואגים לרעבים. לא אכפת להם... לדעתי כל הספרדים מקופחים ולא רק המרוקנים - בגדד, פרס, עיראק... בבתי החרושת ובמפעלים בחיפה מכניסים אותנו לעבודה רק שלושה שבועות לפני הפסח או ראש השנה כדי שיהיה לנו איך להעביר את החג. כל השאר זה חוסר עבודה ודחק”.
ועדת עציוני > מסקנות הוועדה > התנהגות המשטרה

הוועדה מצאה כי התנהגות המשטרה הייתה "מאופקת, זהירה מאוד וללא שימוש באמצעים תקיפים" וכי "הדריכם רצון עז להימנע מכל מעשה נחפז", הדו"ח משבח את קציני המשטרה על ש"שוו נגד עיניהם שיקולים של חינוך אזרחי".
ועדת עציוני > מסקנות הוועדה > "יד מכוונת" בהתפרעויות

על פי דו"ח הוועדה התחילו האירועים בערב 8 ביולי 1959 כהתפרצות ספונטנית מתוך הזדהות תושבים עם יעקב אלקריף. באירועי יום המחרת מצאה הוועדה יד מכוונת של "ליכוד עולי צפון אפריקה". ההכוונה התבטאה בהוראה לסגירת חנויות ואי יציאה לעבודה ובארגון התהלוכה. הוועדה לא מצאה הוכחות ל"יד מכוונת" באירועים האלימים החל משעות הצהרים ואחר הצהרים של אותו יום או לטענה ש"ליכוד עולי צפון אפריקה" פרסם כרוז הסתה.