שבטי קלאמת
היסטוריה > חוק ביטול המעמד המיוחד של הקלאמת

בשנות ה-50 של המאה ה-20 היו שבטי קלאמת בין השבטים העשירים ביותר בארצות הברית. הם החזיקו (וניהלו בצורה נבונה כדי לקבל תשואה לטווח ארוך) את החורשה הגדולה ביותר שנותרה של אורן הזפת במערב. שבטי קלאמת היו עצמאיים, השבטים היחידים בארצות הברית ששילמו עבור כל השירותים הפדרליים, המדינתיים והפרטיים ששימשו את חבריהם.
הקונגרס סיים את הפיקוח הפדרלי על שבט קלאמת באורגון בשנת 1954. חוק הביטול של הקלאמת (Klamath Termination Act, חוק ציבורי 587, נחקק ב-13 באוגוסט 1954), גילם את מדיניות ביטול האינדיאנים (אנ') של ארצות הברית. על פי חוק זה, הסתיים כל הפיקוח הפדרלי על אדמות קלאמת, כמו גם בוטל הסיוע הפדרלי שניתן לקלאמת בגלל מעמדם המיוחד כאינדיאנים.
ביטול המעמד המיוחד של שבט הקלאמת היה חלק מהמדיניות הפדרלית הרחבה יותר של ביטול תרבות האינדיאנים שנמשכה כעשור לאחר חוק הביטול של 1953, ששיקף את האקלים הפוליטי של התקופה, כלומר אנטי-קומוניזם חריף. על פי הדיווחים, הסנאטור ארתור ווטקינס (Arthur Watkins), אחד הדוחפים העיקריים לחקיקת חוק הביטול, "סרק את האומה בחיפוש אחר שבטים להיפטר מהם". בסך הכל פורקו בשנות ה-50 של המאה ה-20 113 שבטים אינדיאנים. כאשר נכון ל-2017 ישנם 562 שבטים מוכרים על ידי הממשלה הפדרלית.
שבטי הקלאמת, במיוחד, היו מיועדים לפירוק מכיוון שנראה היה שהם משגשגים. דבר נדיר בקרב קבוצות ילידים, בני שבט הקלאמת היו עצמאיים מבחינה כלכלית, בהיותם השבט היחיד בארצות הברית שמימן את העלויות הניהוליות של הלשכה לענייני אינדיאנים באמצעות תשלומים למס הכנסה. בשנות ה-40 של המאה ה-20, רק 10% ממשפחות בני קלאמת הסתמכו על קצבת סעד. כלכלן ציין כי "בני הקלאמת מעולם לא היו, מאז 1918, 'נטל' על משלמי המיסים". עצמאות זו התאפשרה בשל עושר משאבי העצים הטבעיים של השמורה. חוסר ההתאמה של היערות לחקלאות קונבנציונלית גרמה לכך שרובם חמקו מהגורל של חלוקה למתיישבים לבנים על פי חוק ההקצאה של 1887. כתוצאה מכך, 3,490.91 קילומטרים רבועים השתמרו כרכוש שבטי.
כפי שנמסר בעדות לקונגרס ב-1954, "שבט קלאמת נחשב לאחת הקבוצות האינדיאניות המתקדמות ביותר בארצות הברית". אכן הייתה להם רמת חיים גבוהה באופן יוצא דופן בהשוואה לשבטים ילידים אחרים. אבל זה נבע בחלקו ממכירת עתודות עץ קהילתיות שסיפקו לכל בן קלאמת תשלומים קבועים, שהסתכמו ב-800 דולר בשנה עד 1950 (שווה ערך ל-9,010 דולר ב-2021).
שבט הקלאמת נחשב למתאים מבחינה תרבותית לפירוק. כפי שהעיד עוזר מזכיר הפנים לקונגרס, "אנו מאמינים... האנשים האלה השתלבו במידה רבה בכל שלבי החיים הכלכליים והחברתיים של האזור... הלבוש שלהם מודרני, ונשארו מעט שרידים של המנהגים הדתיים או האינדיאניים המסורתיים שלהם...". גם מסורות קלאמת עודדו אינדיבידואליזם ודחו קולקטיביזם, מאחר שהשבט היה במקור אוסף רופף של תת-שבטים אוטונומיים אשר רק לעיתים רחוקות, בהיסטוריה הארוכה שלהם, התאחדו יחד כדי להילחם באויב משותף. דו"ח סטנפורד מ-1956 מצא שרק למחצית מבני הקלאמת הייתה תחושת הזדהות חזקה עם השבט.
הקונגרס האמריקני שמע (אבל בסופו של דבר התעלם) ממידע שלילי על מוכנותם של בני הקלאמת להתפרקות. חוק הביטול של 1954 קבע תקופת הערכה לפני שהביטול ייכנס לתוקף בשנת 1961. הערכה זו הובילה את הלשכה לענייני אינדיאנים להעניק לבני הקלאמת "מעמד מפוקפק" לגבי מוכנותם, אף על פי שהלשכה הייתה זו שתחילה המליצה על פירוק השבט. ב-1957 נאמר לקונגרס שבשנת הלימודים 1953/54, 40% מתלמידי בני הקלאמת לא הצליחו לעלות לכיתה הבאה; ששני שלישים מהזכרים הכשירים עושים עבודה מועטה או בכלל לא; וכי רוב האוכלוסייה האינדיאנית נעצרה בשלב מסוים בחייהם. הקונגרס שמע עדויות נוספות שלפיהן בני הקלאמת "השילו מעליהם את השמיכה" בכך שנטשו את המנהגים והלבוש החיצוניים האינדיאניים, הם לא "רכשו את הכישורים והגישות הנחוצים לנטילת האחריות בחברה שאינה אינדיאנית שהם יידרשו לעשות עם פירוק השבט". תוכנית החינוך של הקלאמת, שנועדה להכין את הקלאמת לפירוק, יכולה להיחשב כחסרת תקווה רק לאור הדיווחים שלה, שחושפים כי עד 75% מהאינדיאנים של הקלאמת שנרשמו לתוכניות ההכשרה המקצועית לא הצליחו להשלים את הקורסים שלהם.
מנהיג קלאמת לא פופולרי, ווייד קרופורד (Wade Crawford), הציע לפרק את השבט שלו ב-1945, וניסה לשכנע בני קלאמת אחרים שהפירוק יהיה לטובתם, עם הצלחה מסוימת בקרב בני קלאמת עשירים יותר שרצו יותר שליטה על הכספים שלהם. הוא גם ניצל עוינות כלפי הלשכה לענייני אינדיאנים בקרב אנשים שהתרעמו על שליטתה בענייניהם באופן כללי, וטען: "מבחינה פוליטית בעטו בנו וניצלו אותנו במשך שנים ונמאס לנו מזה. זה עלה לנו מיליוני דולרים ואנחנו לא רוצים עוד שליטה ממשלתית ועוד בירוקרטיה".
אבל בסופו של דבר לא התייעצו עם שבטים אינדיאנים בנוגע לביטול מעמדם. במיוחד העובדה שלא התייעצו עם בני הקלאמת הובהרה בעדותו לקונגרס של סלדון קירק, יו"ר המועצה הכללית של בני הקלאמת, ב-1954: "אנחנו שמייצגים ומדברים בשם האינדיאנים של בני קלאמת לא באמת יודעים מה האינדיאנים רוצים בעצמם. מעולם לא עשינו הצבעה על השאלה הזאת".
כשהוזמנו לבסוף להצביע בנושא, לא ניתנה להם האפשרות לדחות את הפירוק; הם הורשו רק לבחור את הדרך שבה הם יקבלו פיצוי על אובדן השמורה שלהם. כל חבר שבט נדרש לבחור בין להישאר חבר בשבט, או לצאת מהשבט ולקבל תשלום כספי עבור שווי החלק היחסי של אדמת השבט. מתוך 2,133 חברי שבט הקלאמת בזמן הפירוק, 1,660 (78%) החליטו לפרוש מהשבט ולקבל תשלומים אישיים עבור קרקע. החלטה זו הביאה לתשלום של 43,000 דולר לאדם ששולם ב-1961 (שווה ערך ל-390,000 דולר ב-2021).
אלה שנשארו הפכו לחברים בתוכנית ניהול שבטית. תוכנית זו הפכה לקרן נאמנות של חברי השבט בבנק הלאומי של ארצות הברית בפורטלנד, אורגון.
פירוק שמורת הקלאמת, כלל שלושה שבטים נפרדים אך קשורים. החוק מגדיר את החברים בשמורה כ"שבטי קלאמת ומודק וחבורת יאהוסקין של אינדיאנים של הסנייק, ושל החברים האינדיבידואלים". חלק משבט המודק נלקח כשבויים לטריטוריה האינדיאנית באוקלהומה בשנת 1873 בעקבות מלחמת מודק באורגון. בשנת 1965, כחלק מההסדר האמריקאי עם שמורת קלאמת, נערכו סדרת דיונים מאפריל עד אוגוסט. הדיונים הסתיימו מבלי לאפשר למודק ששהו באוקלהומה להיכלל ברשימות של שבט קלאמת.