stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסופרקאפ הרוסי בכדוריד גברים
הערות שוליים

↑  "История Федерации гандбола России". Федерация гандбола России. נבדק ב-2019-07-25.
↑  "Регламент Чемпионатов, Кубков, Первенств Российской Федерации и Всероссийских соревнований по гандболу среди мужских и женских клубов/команд на период 2017 - 2021 гг" (PDF). Федерация гандбола России. 2018-08-10. נבדק ב-2019-07-25.
1 2  "Положение о проведении соревнований «Суперкубок России по гандболу среди женских и мужских команд»" (PDF). Федерация гандбола России. 2018. נבדק ב-2019-07-25.
↑  "«Ростов» и «Медведи» открыли сезон трофеями". Спорт-Экспресс. 2017-09-03. נבדק ב-2019-07-25.
↑  "Положение о проведении соревнований «Суперкубок России по гандболу среди женских и мужских команд»" (PDF). Федерация гандбола России. 2018. נבדק ב-2019-07-25.
↑  "«Чеховские медведи» завоевали первый в истории российского гандбола Суперкубок". РИА Новости. 2014-09-03. נבדק ב-2019-07-25.
↑  "Суперкубок России. «Чеховские медведи» обыграли «Пермских медведей»". Sports.ru. 2014-09-03. נבדק ב-2019-07-25.
↑  Ильдар Сатдинов (2015-08-30). "«Чеховские медведи» во второй раз выиграли Суперкубок России по гандболу". РИА Новости. נבדק ב-2019-07-25.
↑  Александр Ершов (2015-08-30). "«Чеховские медведи» завоевали Суперкубок России по гандболу". Интернет-портал «Российской газеты». נבדק ב-2019-07-25.
↑  "«Чеховские медведи» в третий раз подряд завоевали Суперкубок России по гандболу". ИА ТАСС. 2016-09-04. נבדק ב-2019-07-25.
↑  "Суперкубок России. «Чеховские медведи» разгромили «Университет»". Sports.ru. 2016-09-04. נבדק ב-2019-07-25.
↑  "«Чеховские медведи» выиграли Суперкубок России 4-й раз подряд". Федерация гандбола России. 2017-09-03. נבדק ב-2019-07-25.
↑  "Суперкубок России. «Чеховские медведи» победили СКИФ". Sports.ru. 2017-09-03. נבדק ב-2019-07-25.
↑  "Олимп Суперкубок России: «Чеховские медведи» вновь сильнее «Спартака»". Федерация гандбола России. 2018-09-01. נבדק ב-2019-07-25.
↑  "Чехов. Суперкубок. Граждане, детей на всех не хватит!". Sports.ru. 2018-09-01. נבדק ב-2019-07-25.
↑  "Суперкубок остается у «Чеховских медведей»". Федерация гандбола России. 2019-08-28. נבדק ב-2019-08-28.
↑  "Суперкубок. «Медведи» взяли приз, не мелочась". Sports.ru. 2018-09-29. נבדק ב-2019-08-29.
↑  «Чеховские медведи» – семикратный обладатель Суперкубка
הלגיון הגאורגי (1941–1945)

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט 
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1943–1945 (כשנתיים) 
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה 
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  30,000 חיילים
 
הלגיון הגאורגי (בגאורגית: ქართული ლეგიონი, מילולית: כּארתוּלי לֶגיוֹני) היה לגיון צבאי אתני של הורמאכט, אשר הוקם על ידי מהגרים גאורגים, שנאלצו לעזוב את מולדתם, לאחר פלישת הצבא האדום לרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בשנת 1921. הלגיון הורכב ממתנדבים מהצבא האדום, שנשבו על ידי הגרמנים, כשהאלטרנטיבה האחרת שעמדה מולם הייתה מוות ברעב, במחלות, עבודת פרך וברוטליות, במחנות שבויי מלחמה.
הלגיון הוקם בדצמבר 1941. הגאורגים התאמנו במערב אוקראינה והפכו כשירים מבצעית בסתיו 1942. לפחות 30,000 גאורגים שרתו בכוחות הנאצים. ב-13 גדודי שדה, שלכל אחד מהם היו חמש פלוגות. כמו כן היו גאורגים גם בלגיון הצפון קווקזי של הורמאכט, ובלגיונות אתניים קווקזיים אחרים. מפקד הלגיון הגאורגי היה גנרל מיור שלווה מַר'לַקֶלידזֶה (შალვა მაღლაკელიძე).
ברחבי אירופה, במיוחד באיטליה וצרפת, ערקו חיילים גאורגים מהכוחות המזוינים של גרמניה. רבים הצטרפו למחתרות המקומיות. הטלת עונשים כבדים על חיילי הלגיון נמנע בעקבות התערבות של אלפרד רוזנברג שהיה מיודד עם מיכאיל  אחמטלי. באפריל-מאי 1945 התקומם גדוד גאורגי באי ההולנדי טסל.
ראו גם

דיוויזיית שרלמאן - חיל מתנדבים צרפתי בשירות הנאצים.
החיל הבריטי החופשי - חיל מתנדבים בריטי בשירות הנאצים.
הגייסות החופשיים הדנים - חיל מתנדבים דני בשירות הנאצים.
הלגיון ההודי - חיל מתנדבים הודי בשירות הנאצים.
הלגיון הערבי החופשי - חיל מתנדבים ערבי בשירות הנאצים.
הפיגוע בצומת מחולה (1993)

| חלק מהאינתיפאדה הראשונה |
| --- | --- |

 תאריך:  16 באפריל 1993 
 מקום:  צומת מחולה 
 קואורדינטות:  32°22′15″N 35°30′29″E﻿ / ﻿32.37075556°N 35.50808889°E﻿ / 32.37075556; 35.50808889
 סוג:  פיגוע התאבדות, פיגוע תופת 
 נשק:  מכונית תופת 
 הרוגים:  אזרח 1
 פצועים:  7-9
 מבצע:   חמאס
 מספר מפגעים:  1
  (למפת צפון השומרון מוגדלת) הפיגוע בצומת מחולה(למפת צפון השומרון רגילה) הפיגוע בצומת מחולה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפיגוע בצומת מחולה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפיגוע בצומת מחולה
 
הפיגוע בצומת מחולה התרחש ב-16 באפריל 1993 באמצעות מכונית תופת, ובו נהרג, בנוסף למחבל, אזרח פלסטיני אחד.
יש הטוענים שפיגוע זה הוא פיגוע ההתאבדות הראשון שבוצע על ידי טרוריסטים פלסטינים בשטח שבשליטה ישראלית, אך יצחק אילן, ש-17 שנה לאחר האירוע מונה לסגן ראש השב"כ, טען בריאיון ב-2020 כי מות המחבל נגרם מתקלה. לטענתו, המחבל תכנן להחנות את רכבו בצמוד לאוטובוסים ולאחר מכן להימלט מהזירה, אך מטען החבלה הופעל בטרם בריחתו של המחבל. גם בתחקיר הראשוני שנערך בשטח עלתה סברה שהמטען הופעל מוקדם בטעות.
הפיגוע

הפיגוע אירע בצומת מחולה שבבקעת הירדן ביום שישי בצהריים, 16 באפריל 1993. המחבל ביצע את הפיגוע באמצעות מכונית תופת, אשר הכילה מטען חבלה שהורכב משני בלוני גז. המכונית נגנבה בחולון כחודש לפני כן והותקנו עליה לוחיות רישוי מזויפות. המחבל הצמיד את מכונית התופת לשני אוטובוסים ישראלים שחנו ריקים במקום, האחד מהם שימש להסעת חיילי צנחנים והשני שימש להסעת אזרחים מטבריה לירושלים. פרט למחבל נהרג בפיגוע אזרח פלסטיני אחד. אחיו של ההרוג ושמונה חיילים נפצעו קל. כתוצאה מפיצוץ מכונית התופת, התפוצצה גם תחמושת של החיילים שהייתה באוטובוס.
חוליית חמאס "מספר 68" פרסמה כרוז בעמאן ובו קיבלה את האחריות לפיגוע. התברר כי המחבל היה חבר בחוליה של עז א-דין אל-קסאם. שירות הביטחון הכללי הגדיר את הפיגוע "סוג חדש של פיגועי טרור, חמור מכל מה שידענו, וקשה יותר לסיכול ולמניעה מאשר כולם".
תחקיר שנערך לאחר הפיגוע העלה שמספר שבועות לפני הפיגוע, ב-15 במרץ 1993 דרס המחבל למוות את אביש יעקב ברכה, תושב הר ברכה, ועופר כהן. ביולי 1993 עצר השב"כ את מפקד חוליית עז א-דין אל-קסאם בשכם, עבד חכים עזיז חניני, שהיה אחראי לתכנון הפיגוע.
ראו גם

צומת מחולה
פיגוע הירי בצומת מחולה (2001)
פיגוע הירי בצומת מחולה (2024)
פיגוע מכונית התופת בעפולה
הערות שוליים

1 2  אהרן קליין. שלמה דרור. פאיז עבאס, מכונית תופת בבקעה, חדשות, 18 באפריל 1993
↑  אלכס פישמן, פרשנות / המתאבד תופס היום את מקומו של הדוקר הספונטני, חדשות, 5 באוקטובר 1993
↑  בן כספית, ‏הפיגועים הגדולים, החיסולים, המרגלים המפורסמים והחקירות: סגן ראש השב"כ לשעבר בראיון מצמרר, באתר מעריב אונליין, 28 במאי 2020
1 2  אהרן קליין, שלמה דרוד, גופת המתבל המתאבד עפה כ־20 מטרים ממכונית התופת, חדשות, 18 באפריל 1993
↑  מעריב, 18 באפריל 1993
↑  דף הנצחה לאביש יעקב ברכה ז"ל, באתר הביטוח הלאומי
↑  דף הנצחה לאביש יעקב ברכה ז"ל, באתר מועצה אזורית שומרון
↑  אורנה קזין, מכונית תופת במחולה - מתבל מתאבד פוצץ עצמו בין אוטובוסים בבקעה, חדשות, 6 ביוני 1993
↑  שלמה דרוד, מפרד הזרוע הצבאית של החמאס אחראי לפיגועי□ באפעל ובמחולה, חדשות, 21 ביולי 1993
| פיגועי טרור נגד ישראלים במחצית השנייה של המאה ה-20 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | 1948 עד 1959 • שנות ה-60 • שנות ה-70 • שנות ה-80 • שנות ה-90 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | שנות ה-70: מתקפת הטרור בשדה התעופה של מינכן (10 בפברואר 70) • הפיגוע בטיסה 330 של סוויסאייר מציריך לנתב"ג (21 בפברואר 70) • חטיפת טיסת 571 של סבנה איירליינס מבריסל לנתב"ג (8 במאי 72) • טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן (5–6 בספטמבר 72) • משבר בני הערובה בשגרירות ישראל בבנגקוק (28 בדצמבר 72) • הפיגוע בטיסה 841 של טראנס וורלד איירליינס מנתב"ג לניו-יורק (8 בספטמבר 74) • חטיפת מטוס אייר פראנס 139 מנתב"ג לפריז (27 ביוני 76)  שנות ה-80: ניסיון ההתנקשות בשגריר הישראלי בלונדון (3 ביוני 82) • הפיגוע בראס בורקה (5 באוקטובר 85) • רצח הימאים הישראלים בברצלונה (5 באוקטובר 85) • הפיגועים בדלפקי אל על בנמלי התעופה של וינה ורומא (27 בדצמבר 85) • ניסיון הפיגוע בטיסת אל על מלונדון (17 באפריל 86)  שנות ה-90: פיגוע האוטובוס במצרים (4 בפברואר 90) • הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה (17 במרץ 92) • הפיגוע בשגרירות ישראל בלונדון (26 ביולי 94) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
הלגיון החמישה עשר אפולינריס

הלגיון החמישה עשר אָפּוֹלִינָרִיס (Apollinaris) (של אפולו) נוסד בידי אוקטביאנוס (לימים הקיסר אוגוסטוס) בשנת 41 לפנה"ס או קודם לכן. בראשית ימי הקיסרות שירת באיליריקום (אזור הבלקן). אחרי שנת 9 לספירה עבר לפאנוניה (הונגריה ומזרח אוסטריה של ימינו). בימי טיבריוס הוצב בבסיס הקבע שלו בקרנונטום (על גדות הדנובה, כ-50 ק"מ ממזרח לווינה). בשנת 63 הועבר למזרח להשתתף בקרבות בפיקודו של דומיטיוס קורבולו. בשנים 66–70 לספירה השתתף, תחת הנהגתם של אספסיאנוס ואחר כך טיטוס, במלחמה בממלכת יהודה לדיכוי המרד הגדול. בשנת 71 חזר לקרנונטום. יחידה של הלגיון השתתפה במלחמות הדאקיות של טראיאנוס, וייתכן שהלגיון הועבר כולו למזרח כדי להשתתף במלחמות הפרתיות של טראיאנוס. בשנת 117 לספירה הוצב בסאטאלה שבקפדוקיה.
לקריאה נוספת

רוני רייך, הערה על מטבעות של המרד הגדול שנתגלו בקרנונטום שבאוסטריה, קדמוניות, 135 (תשס"ט), עמ' 128–129.
S. Hornblower and A. Spawforth (eds.), The Oxford Classical Dictionary, 3rd Revised Edition, Oxford, 2003, s.v. legion
היסטוריה של אירלנד בשנות ה-90 של המאה ה-20 ואילך

"החוד של דבלין" מונומנט בגובה 120 מ' שהוצב ברחובה הראשי של דבלין, רח' או'קונל, בשנת 2003, מבט מרחוק המראה את גובהו לעומת בנייני מרכז העיר
משנות ה-90 של המאה העשרים ואילך, מושפעים החיים באירלנד משלוש מגמות עיקריות - ירידת כוחה של הכנסייה הקתולית, תהליך השלום בצפון אירלנד וחתימת הסכם יום שישי הטוב, וכן הפיתוח הכלכלי המואץ אשר הביא לאירלנד את הכינוי "הנמר הקלטי".
ירידת כוחה של הכנסייה הקתולית

מנהיגי המאבק האירי לעצמאות בשנות העשרים היו קתולים אדוקים בדתם. במשך שנים רבות המונח "אירי" והמונח "קתולי" היו כמעט לשם נרדף. שלוש התפתחויות היסטוריות שתחילתן בשנות התשעים, אך שורשיהן בשינוי בחינוך ובתיעוש בשנות השישים, אירעו באירלנד בשנים האחרונות - הראשונה - ירידת כוחה של הכנסייה הקתולית בשל שערוריות מין. השנייה - הסרת האיסור הפלילי על מגע מיני הומוסקסואלי. השלישית - שינויים חוקיים באשר להפלות. לחלק מאלו אחראית נשיאת אירלנד בתחילת שנות התשעים מרי רובינסון אשר יזמה את שינויי החקיקה בעודה בפרלמנט, וזכתה לחתום עליהם כנשיאה, אך המדובר בתהליך ארוך טווח שתוצאותיו ניכרות כיום בכל רבדיה של החברה האירית.
ירידת כוחה של הכנסייה הקתולית > שערוריות המין וירידת כוחה של הכנסייה

מתחילת שנות התשעים ואילך הייתה הכנסייה הקתולית באירלנד מעורבת במספר שערוריות, כאשר העיקרית שבהם שערוריית פדופיליה בהן היה מעורב כומר בשם ברנדן סמיית' אשר ביצע את מעשיו בנערים בדבלין, בלפסט ובארצות הברית. נטען כי גורמים רמי דרג חיפו על המעשים במשך זמן רב. במקרה נוסף נודע כי בישוף בשם אמון קייסי הוליד בן לפילגש אמריקנית גרושה. כן עלו טענות ושמועות באשר ליחסים הומוסקסואלים בסמינרים לכמרים, ויחס בלתי הולם לנשים ולילדים במוסדות כנסייתיים.
התוצאה היא כי על פי סקרים שנערכו לאחרונה ירדה ההשתתפות במיסה ב-48% כאשר שיעור ההשתתפות הגבוה באזורים הכפריים מחפה על ירידה של ממש באזורים העירוניים. כן ירד מאוד שיעור האנשים הרואים את הכמורה כייעודם, והנרשמים לסמינרים כנסייתיים, כאשר גילם הממוצע של אנשי הכנסייה הוא כיום מעל לשישים. רוב הסמינרים לכמורה נסגרו, והחשוב מתוכם, אשר נותר פתוח, קולג' מיינות', מלמד רק קומץ של תלמידים. המחוז הכנסייתי של דבלין, הגדול ביותר מבחינת האוכלוסייה היה צריך לסגור את הקולג' קלונליף, בשל מיעוט הנרשמים להכשרה לכמורה.
בשנת 1997 קבע הבישוף תומאס פלין כי "אירלנד הופכת למדינה חילונית". הבחנה זו נראית נכונה מבחינה אחת - נראה כי לא האמונה של תושבי אירלנד היא שנפגעה, אלא אחיזתה של הכנסייה הממוסדת.
ירידת כוחה של הכנסייה הקתולית > השדולה למען רפורמה בחקיקה כנגד הומוסקסואלים

השדולה למען רפורמה בחקיקה כנגד הומוסקסואלים החלה בשנות ה-70, ומטרתה הייתה להסיר את האיסור הפלילי שהיה קיים בחוק האירי כנגד יחסי מין הומוסקסואלים. מנהיג השדולה היה דייוויד נוריס, מרצה לספרות אנגלית בטריניטי קולג' בדבלין, מומחה ליצירתו של ג'יימס ג'ויס, ומשנות השמונים, חבר הסנאט האירי, הבית העליון של הפרלמנט האירי.
היועצת המשפטית הראשונה לשדולה הייתה מארי מקאליס, פרופסור למשפטים בטריניטי קולג, ונשיאת אירלנד בשנים 1997–2011. לאחר שעזבה את השדולה החליפה אותה מרי רובינסון, ושימשה בתפקידה עד שנבחרה לנשיאת אירלנד בשנת 1990.
ההומוסקסואליות הפכה למעשה שאינו פלילי באירלנד בשנת 1993 ביוזמתו של ראש הממשלה ממפלגת פיאנה פול, אלברט ריינולדס. כן תוקן גיל ההסכמה ליחסי מין והושווה בין הומוסקסואלים והטרוסקסואלים.
ירידת כוחה של הכנסייה הקתולית > היחס להפלות באירלנד

בשנת 1967 הפכה ההפלה המלאכותית לחוקית בבריטניה. נשים איריות רבות נסעו לבריטניה מדי שנה והפילו שם את ולדותיהן הבלתי רצויים. בתגובה לכך החלו קבוצות לחץ כנגד הפלות במערכה ציבורית, ובשנת 1982 השיגו את תמיכת שתי המפלגות הגדולות פיאנה פול ופינה גייל בשינוי לחוקה האירית, שיאסור הפלות. בשנת 1983, לאחר משאל עם תוקן התיקון השמיני לחוקה האירית, וקבע כי זכותו של העובר לחיים שווה לזכותה של אמו, וכי זכותה של המדינה להגן על זכות זו של העובר. אנשי הלובי למען "הזכות לחיים" הניחו כי לא יעבור זמן רב ובתי המשפט האיריים ייתקלו ב"רו נגד וייד" (המקרה שהובא בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית ומכוחו נקבע כי ההפלה היא חוקית בארצות הברית) משלהם, ולא רצו להשאיר את ההכרעה בידי בית המשפט. על שדולת המתנגדים לתיקון נמנתה נשיאת אירלנד לעתיד מרי רובינסון.
בשנת 1992 פרץ לתודעה הציבורית "מקרה X", ילדה בת פחות מ-14 בעלת נטיות התאבדותיות, אשר נכנסה להריון (ממגע מיני שהוגדר בחוק כ"אונס סטטוטורי"), אך נאסר עליה לעזוב את אדמת אירלנד על מנת שלא לעבור הפלה במדינה בה ההפלה היא חוקית. בית המשפט העליון של אירלנד פירש את התיקון השמיני לחוקה כמעניק זכות להפלה במקרים מצומצמים מסוימים, לרבות המקרה בו חיי האם נמצא בסכנה.
פסיקות של בית המשפט בשנים 1988 ו-1990 פירשו את התיקון לחוקה כאוסר על קבוצות לתכנון המשפחה מלהציע ייעוץ בענייני הפלה, ומלתת מידע וסיוע בנסיעה לחו"ל לצורך הפלה. פסיקות אלו הפכו ללא פופולריות, במיוחד לאחר "מקרה X". הועלתה השאלה האם האיסור על גישה למידע אינו מפר סעיפים באמנת מאסטריכט. שני תיקונים חוקתיים הוכנסו לחוקה האירית בשנת 1993 והבטיחו את "הזכות לצאת מאירלנד" ואת "הזכות למידע". תיקון שלישי שהיה אמור להגדיר באופן מפורש מתי תחשב הפלה לחוקית נכשל. הוויכוח באשר לחוקתיות של התיקונים נמשך כשנתיים לאחר קבלתם, והם נכנסו לתוקף רק בשנת 1995.
לאחר מאבק של שנים רבות, ב-25 במאי 2018, נערך משאל עם באירלנד על ביטול 'התיקון ה־8' לחוקה שאוסר באופן גורף על הפלות. משאל העם, שנדרש להכנסת שינויים בחוקה, הסתיים ברוב גדול — 66.4% (1.4 מיליון קולות) — בעד הזכות להפלה. בינואר 2019 החלה אירלנד להציע לראשונה שירותי הפלות חוקיות, עם זאת יישום המהלך נתקל בקשיים ועיכובים.
"הנמר הקלטי"

בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלה תופעה שכונתה "הנמר הקלטי" שאופיינה בצמיחה מהירה של הכלכלה האירית והפכה אותה מכלכלה כושלת לכלכלה צומחת. לאחר שהממשלה האירית יישמה שורה של צעדים שמטרתם לטפל באינפלציה, להוריד את עול המיסים, לשפר את איכות כוח העבודה ולעודד השקעות זרות בתחומי המדינה. את השם "הנמר הקלטי" (Celtic Tiger), תבע הכלכלן דייוויד מקוויליאמס ב-1994, עקב הדמיון שמצא באירלנד לכלכלת ארבעת הנמרים של אסיה.
כלכלת אירלנד צמחה בשיעור מרשים של 6.3% בממוצע בין השנים 1991–2003, צמיחה זו השפיעה באופן דרמטי על רמת החיים במדינה והביאה אותה לשוות ערך ואפילו מעבר לרמת החיים במערב אירופה. שיא הצמיחה הזו התרחש בשנת 1999 ועמד על 11.1% לאחר שהיה 10.8% ב-1997 ו-8.7% ב-1998.
כלכלנים רבים סבורים שהסיבות לצמיחה הכלכלית של המדינה בשנים אלו היו מס החברות הנמוך שהיה במדינה ותשלומי ההעברה גבוהים שהועברו על ידי מדינות האיחוד האירופאי, תשלומים שבשיאם הגיעו לכ-7% מן התמ"ג. כספים אלו שימשו לשיפור מערכת החינוך כך ששכר הלימוד האוניברסיטאי הוא חינם ולשיפור בתשתיות הפיזיות של המדינה. השקעות אלו גרמו לכך שהכלכלה האירית נהפכה לתחרותית יותר ולמזמינה יותר עבור חברות היי טק רבות שהגיעו למדינה.
כתוצאה מההשקעה הרבה בתשתית הפיזית והאנושית שהושקעה במדינה, חברות רבות כגון: דל, אינטל, מיקרוסופט וכדומה פתחו בה משרדים ומפעלים. חברות אלו נמשכו לאירלנד כתוצאה מחברותה באיחוד האירופאי, שכר נמוך, כוח העבודה דובר האנגלית, מענקים ממשלתיים ומיסים נמוכים. מכיוון שכוח העבודה הוא צעיר יחסית ודובר אנגלית ניתן להם יתרון בתקשורת עם החברות האמריקאיות שהשקיעו במדינה. דבר שגרם לכך שחברות רבות בחרו באירלנד כמשרד הראשי שלהן עבור אירופה.
הבדלי השעות בין אירלנד לארצות הברית תרמו גם הם לאטרקטיביות של המדינה, משום זה העובדים האירים יכלו לעבוד בזמן שעמיתיהם האמריקאים ישנו. יציבות מדינית באזור והרגיעה היחסית עם צפון אירלנד, בעקבות חתימת הסכם בלפסט ב-1998, תרמה אף היא לשיפור במצב הכלכלי. הורדת החוב הציבורי לאורך התקופה אף היא תרמה לשיפור הביטחון הכלכלי של המשקיעים במדינה.
"הנמר הקלטי" > תוצאות הצמיחה הכלכלית

בתקופת הצמיחה הכלכלית של "הנמר הקלטי", אירלנד נהפכה מאחת המדינות העניות ביותר במערב אירופה לאחת מהמדינות העשירות ביותר. התוצאות המשמעותיות ביותר של הצמיחה הכלכלית כללו את:
תוצאות כלכליות
האבטלה צנחה מרמה של 18% בסוף שנות ה-80 לרמה של 4.2% ב-2005, והמשכורת הממוצעת במשק הפכה לבין הגבוהות באירופה.
האינפלציה הייתה 5% בממוצע בשנה כך שרמת המחירים הגיעה לזו שבמרבית מדינות מערב אירופה.
החוב הציבורי ירד בצורה דרסטית ל-34% התמ"ג בסוף 2001.
השקעה גדולה בתשתית הפיזית של המדינה כתוצאה מהכסף החדש החלה. ה"תוכנית האירית הלאומית לפיתוח" שהתרכזה בשיפור תשתיות השקיעה כ-52 מיליארד אירו (במונחים של 1999) בתשתיות המדינה. כמו כן ההשקעה בתשתית הביאה להקמתה של רשת רכבות קלות בדבלין, ולשדרוג המראה העירוני של העיר על ידי החלפת מדרכות והקמת פסלים חדשים.
המחיר הממוצע לבית באירלנד, ששילש את עצמו בין השנים 1997–2004, לכ-284 אלף אירו (390,000 דולר), והחוב של משקי הבית קפץ עקב הגידול בהיקף המשכנתאות.
תוצאות חברתיות ותרבותיות
ההגירה השלילית היסטורית של אנשים מאירלנד נעצרה, ואירלנד נהפכה בעצמה ליעד עבור מהגרים ממדינות אחרות.
העושר הרב שהחל להיצבר בידי הציבור נתפס כאחת מהסיבות של העלייה בפשיעת הנוער, במיוחד בפשעים הקשורים באלכוהול, וזאת משום שיש לנוער הרבה יותר כוח קניה מאשר היה לו בעבר.
רבים באירלנד מאמינים שתרבותם הושחתה על ידי ערכים קפיטליסטים.
העלייה ברמת החיים עוררה את הכבוד הלאומי של העם האירי והעלתה לו את המורל שהיה נמוך במשך שנים רבות.
צעירים רבים עזבו את הפרברים ועברו לערים הגדולות דבר שהאיץ את תהליך העיור.
תקופת הפריחה הכלכלית התאפיינה בשינויים חברתיים רבים ובהם הפיכת הגירושין לחוקיים, וגם הפיכתה של ההומוסקסואליות לחוקית. בין השאר נבחרו שתי נשים לראשי ממשלה, ואירלנד הפכה למדינה אירופאית מודרנית מבחינה חברתית.
תהליך השלום בצפון אירלנד

החל מתחילת שנות התשעים, החל תהליך הדרגתי שהביא להפחתת המתיחות בצפון אירלנד, ולסיומן של "הצרות". בשנת 1994 הייתה הפסקת האש הראשונה שהביאה להפחתה ניכרת באלימות, ולאחר מכן הביא "הסכם יום שישי הטוב" או "הסכם בלפסט" להתפתחויות משמעותיות. הגם שהתהליך בעייתי במידה רבה, והפתרון אינו פשוט וחד משמעי, הביא תהליך השלום בצפון אירלנד מידה רבה של רגיעה ורווחה אף לאירלנד.
תהליך השלום בצפון אירלנד > הפסקות האש

ב-1993 החלו שיחות בין המנהיג הפרוטסטנטי הצפון אירי ג'ון יום ובין מנהיג שין פיין, המזוהה עם ה-IRA, ג'רי אדמס. שיחות אלו הובילו לסדרה של הצהרות בדבר הדרך בה יכולה האלימות להסתיים באי. בנובמבר 1993 נחשף כי גם ממשלת בריטניה שוחחה עם ה-IRA, וב-15 בדצמבר 1993 פורסמה הצהרה משותפת של ראש ממשלת בריטניה ג'ון מייג'ור ושל ראש ממשלת אירלנד אלברט ריינולדס, שעיקרה הוא כי ממשלת בריטניה מכירה בזכות אזרחי צפון אירלנד להכריע בעצמם את גורלם, וממשלת אירלנד מכירה בכך שאיחודה של אירלנד יכול להיות רק בהסכמת רוב תושבי צפון אירלנד. שני הצדדים גינו את האלימות.
מגעים והצהרות אלו הובילו להצהרת ה-IRA ב-31 באוגוסט 1994 על "הפסקת הפעולות הצבאיות", אם כי לא היה ברור מהו משך ההפסקה שעליה הוכרז. הפרוטסטנטים הקיצוניים בצפון, ה"לויאליסטים" (הנאמנים לממשלת הוד מלכותה) המשיכו בירי ובפיגועים, ותגובות מן הצד השני לא איחרו לבוא, על אף שה-IRA הכחיש כל קשר אליהן.
בשנת 1996 החלו שיחות בהשתתפות כל הצדדים, שהתבססו על עקרונות שהציע הסנטור האמריקני ג'ון מיטשל אשר הוצע על ידי נשיא ארצות הברית ביל קלינטון כמתווך. מיטשל הציע מספר עקרונות וצעדים בוני אמון, אשר יובילו לפירוק הארגונים הצבאיים מנשקם במהלך השיחות הרב צדדיות. הוצהר כי שיחות אלו יחלו ביוני 1996 וכי ישתתף בהן כל צד שיקבל את עקרונות מיטשל, וכי בחירות שתערכנה בצפון אירלנד במאי 1996, תקבענה את הנציגים שינהלו את השיחות.
השיחות החלו ביוני 1996, בהיעדרות שין פיין אשר הוצגה כאחראית לכך שה-IRA ממשיך בפעולות האלימות ומסרב להתפרק מנשקו. ב-15 ביוני 1996 פוצצו אנשי ה-IRA פצצה בלב מנצ'סטר אשר החריבה בניינים רבים ופצעה 200 אנשים. גל האלימות נמשך.
ב-1 במאי 1997 ניצחה מפלגת הלייבור בבחירות בבריטניה, ולראשונה מאז 1979 הרכיבה את הממשלה. ראש הממשלה החדש טוני בלייר הודיע כי הוא מאמץ את עקרונות מיטשל, וקרא להמשך המשא ומתן. ביולי 1997 הודיע ה-IRA על הפסקת אש נוספת, על מנת לאפשר את המשך המשא ומתן.
תהליך השלום בצפון אירלנד > לקראת הסכם

לאחר ההכרזה על הפסקת האש הוזמנה אף שין פיין להשתתף בשיחות. נציגי המפלגה הגיעו לעיר סטורמונט בה התנהלו השיחות כשהם מצהירים כי יפעלו על פי עקרונות מיטשל. השיחות התחדשו ב-15 בספטמבר 1997.
ב-25 במרץ 1998 הציב הסנטור מיטשל לוח זמנים של שבועיים לסיום השיחות. ב-10 באפריל 1998 עשרים וארבע שעות לאחר סיום האולטימטום של מיטשל, בתאריך הידוע כ"יום שישי הטוב", הודיעו הצדדים לשיחות על הגעה להסכם.
תהליך השלום בצפון אירלנד > הסכם יום שישי הטוב

ההסכם כלל יצירת מוסדות נבחרים וממשלה בצפון אירלנד, בה תשותף כל מפלגה אשר תקבל אחוז מסוים מקולות הבוחרים (דבר שהבטיח נציגות לנציגי כל הזרמים הדתיים והאתניים), שחרור אסירים, פירוק מנשקן של המיליציות, והבטחת זכויות האזרח. בנוסף הובטחו צעדי חיזוק כלכליים להסכם השלום.
תהליך השלום בצפון אירלנד > משאל העם

ההסכם צריך היה להיות מאושר במשאל עם הן בצפון אירלנד והן באייר. משאל העם באייר היה צריך להכריע בשאלת תיקון סעיפים 2 ו-3 לחוקת אירלנד אשר קבעו כי צפון אירלנד היא חלק בלתי נפרד מאייר. באייר זכה ההסכם לרוב של 94.4% מקולות הבוחרים (שיעור ההצבעה עמד על 56%) בעוד שבצפון זכה ההסכם לרוב של 71.1% מקולות הבוחרים, ושיעור ההצבעה עמד על 81%.
תהליך השלום בצפון אירלנד > יישום ההסכם

בדצמבר 1999, ראש ממשלת אירלנד, ברטי אהרן, חתם על תיקון לחוקת אירלנד, המסיר את תביעת הרפובליקה לריבונות על צפון אירלנד. במקביל שרים פרוטסטנטיים וקתוליים נכנסו לתפקידם בגוף המנהל בממשל העצמי של צפון אירלנד. לראשונה, מאז העביר השלטון הבריטי את השליטה בחבל הארץ ישירות לידיו ב-1969, היו לנציגים נבחרים של שתי הקהילות במחוז סמכויות שלטון עצמי משותפות. בנוסף, בהתאם להסכם "יום שישי הטוב", הוחלט על הקמת גופים מיניסטריאליים משותפים לצפון אירלנד ולרפובליקה האירית בדרום האי. ההסכם נחתם על-ידי מזכיר המדינה הבריטי לענייני צפון אירלנד, פיטר מנדלסון ועמיתו האירי, דייוויד אנדרו.
המועצה המחוקקת בצפון אירלנד נבחרה בבחירות חופשיות לפי ההסכם, אך החל באוקטובר 2002 הושעו הן פעולת המועצה המחוקקת והן פעולת המועצה המבצעת, בשל חוסר האמון הרב שרוחשו אנשי הסיעות השונות במועצה זה לזה, במיוחד סביב שאלת פירוק ה-IRA מנשקו. בחודש דצמבר 2004 התפרסם כי מזה זמן מה מתקיימים מגעים הכוללים את אנשי ה־IRA בנוגע לפירוק הנשק, וכי הצדדים קרובים להסכמה, כאשר המניעה העיקרית היא סירובו של ה־IRA לתעד בתמונות את תהליך פירוק הנשק, דבר אותו דורשים הפרוטסטנטים. ב-8 בדצמבר 2004 פרסמו ראש ממשלת אנגליה טוני בלייר, וראש ממשלת אירלנד ברטי אהרן, אשר נפגשו בבלפסט, הצהרה בה הם מביעים אופטימיות, ומצהירים כי המשא ומתן בין הצדדים עבר את נקודת האל-חזור, וכי הסכם מפורט צפוי בעתיד הקרוב.
אף על פי שמשטרת אלסטר המלכותית (Royal Ulster Constabulary) גוף אשר הראה אלימות רבה בעת "הצרות", פורקה והוחלפה ב"שירות המשטרה של צפון אירלנד" (Police Service of Northern Ireland) עדיין ישנם קתולים רבים אשר אינם מאמינים כי השינוי מהותי.
תהליך הפירוק מנשק של ה-IRA הוא איטי ומסובך, וקידומו האיטי מנע את קידום תהליך השלום כולו. בין השאר הביא עניין הנשק להתפטרות ראש הממשל המקומי, דייוויד טרימבל, ביולי 2001.
תהליך שחרור האסירים התקדם, אך אל מול העצירה בתהליך פירוק הנשק, מרגישים משפחות הקורבנות של מעשי הטרור כי קורבנן היה לשווא, וכי האחראים לסבלם שוחררו ללא כל תמורה מצדם.
באוקטובר 2006, לאחר הפסקה של ארבע שנים, חודשה פעילות המועצה המחוקקת בצפון אירלנד.