stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תאוריות קשר הקשורות לחיות בישראל
עופות > נשרים

בדצמבר 2012 דיווח עיתון סודני כי ממשלת סודאן לכדה נשר במערב דארפור, שלדבריהם, תויג בעברית וצויד במכשירים אלקטרוניים ושימש לריגול.
אוהד הצופה, אקולוג העופות, אמר לאתר החדשות הישראלי ynet כי זהו נשר צעיר שתויג, יחד עם 100 אחרים, באוקטובר, ושהיו לו שתי רצועות כנף ושבב GPS מתוצרת גרמניה. הצופה הכחיש כי למכשיר היו יכולות צילום כלשהן.[דרוש מקור] בראיון ל-CNN הוא הצהיר כי "אני לא מומחה למודיעין, אבל מה נלמד מהצבת מצלמה על נשר? אתה לא יכול לשלוט בו. זה לא מזל"ט שאתה יכול לשלוח לאן שאתה רוצה. מה יהיה היתרון של צפייה בנשר אוכל את תוכו של גמל מת?".
הנשר המקראי כמעט ונעלם מהרי ישראל והוא מצוי כעת בפרויקט השבה מחדש. כחלק מהפרויקט הזה, נשרים מתויגים במכשירי רדיו ותוויות כדי לעקוב אחר האוכלוסייה.
בינואר 2011 נשר מקראי עם מוטת כנפיים של כ-2.4 מטרים נתפס על ידי צייד ליד חאיל שבערב הסעודית כשהוא עונד מכשיר GPS ותג רגל של אוניברסיטת תל אביב. שמועות נפוצו בקרב המקומיים, שחוזרות על עצמן בעיתונים סעודיים, כי הציפור נשלחה על ידי ישראל לרגל אחרי המדינה.
הנסיך בנדר בן סולטאן אאל סעוד, המזכיר הכללי של המועצה לביטחון לאומי של ערב הסעודית, דחה את השמועות ואמר שהציוד על הציפור היה שם למחקר מדעי, וכי הציפור תשוחרר במהירות. רשויות חיות הבר הסעודיות הסכימו שהציוד נועד למטרות מדעיות בלבד. לדברי בנדר בן סולטאן, "כמה עיתונאים סעודים מיהרו להעביר את החדשות על הציפור הזו כדי לקבל סקופ מבלי לבדוק את המידע... הם היו צריכים לשאול את הרשויות המוסמכות על הציפור לפני פרסום חדשות כאלה".
דובר רשות הטבע והגנים בישראל אמר למעריב כי מדענים ישראלים משתמשים במכשירי GPS כדי לעקוב אחר נתיבי נדידה. "המכשיר לא עושה יותר מאשר לקבל ולאחסן נתונים בסיסיים על מקום הימצאה של הציפור".[דרוש מקור] האורניתולוג הישראלי יוסי לשם מאוניברסיטת תל אביב אמר כי זהו המעצר השלישי מסוגו של ציפור שאחריה עקבו מדענים ישראלים בשלושה עשורים. הוא דיווח כי השלטונות הסודניים עצרו רחם בסוף שנות ה-70, ושקנאי בתחילת שנות ה-80, שניהם נושאים ציוד ישראלי המשמש למעקב אחר נדידת בעלי חיים.
בינואר 2016 נשר מקראי עם תג ישראלי נלכד על ידי תושבי הכפר הלבנוני בינת ג'בייל בחשד לריגול לאחר שעף ארבעה קילומטרים מעבר לגבול. הציפור הייתה קשורה בחבל, ולפי גורמי הביטחון הלבנוניים, שימשה לאיתור אמצעי האזנה. הנשר הובא מקטלוניה ושוחרר בשמורת גמלא כחודש לפני האירוע.
הנשר הוחזר מאוחר יותר לישראל על ידי יוניפי"ל.
עופות > עיטים

ב-2013, טען ארגון חזבאללה כי הוא עצר מספר עיטים שריגלו, לכאורה, למען מדינת ישראל. הם טענו שהעיט הוא אחד מציפורים רבות שנשלחה על ידי ישראל לרגל ולאסוף מידע באמצעות משדרי GPS ברחבי המזרח התיכון. העיט שנלכד, ונמסר לחזבאללה, היה עיט ניצי צעיר. האורניתולוג הישראלי יוסי לשם אמר שהוא עקב אחר הציפור לצורך מחקר ו"מתוסכל מאוד" שהיא נהרגה. "למרבה הצער, הציפור הזו עשתה את הטעות הטיפשית שעברה ללבנון"
עיט מטובע נדיר משמורת גמלא שנלכד על ידי האופוזיציה הסורית ובהתחלה נחשד בנשיאת מכשירי ריגול אלקטרוניים הוחזר לישראל ב-5 בספטמבר 2017, כמחווה להכרה בטיפול הרפואי שישראל העניקה לסורים במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
דגים > כרישים

בדצמבר 2010, מספר תקיפות כרישים אירעו ליד אתר הנופש שארם א-שייח' שבדרום סיני במצרים.
בעקבות התקיפות, בראיון בתוכנית הטלוויזיה הפופולרית אך השנויה במחלוקת "מצרים היום" של תאופיק עוכשה, קפטן מוסטפא איסמעיל, שהוצג כ"צוללן מפורסם", טען כי מכשיר ה-GPS שנמצא על אחד הכרישים הוא למעשה "מכשיר מנחה" שנשתל על ידי סוכנים ישראלים. מושל דרום סיני, מוחמד עבדול פאדהיל שושה, בראיון לטלוויזיה, אמר בתחילה: "מה שנאמר על כך שהמוסד השליך את הכריש הקטלני [בים] כדי לפגוע בתיירות במצרים לא בא בחשבון. אבל צריך זמן כדי לאשר זאת." משרד החוץ הישראלי, בתגובה, שיער ששושה ראה "מלתעות פעם אחת יותר מדי". מאוחר יותר דחה המושל כל קשר בין האירוע לישראל.
פרופסור מחמוד הנאפי, ביולוג ימי מאוניברסיטת תעלת סואץ, תיאר את הקשר הקונספירטיבי לישראל כ"עצוב", הצביע על כך שמכשירי GPS משמשים ביולוגים ימיים כדי לעקוב אחר כרישים, ולא כדי לשלוט בהם מרחוק.
גורמים רשמיים מצריים הציעו כי ההתקפות נבעו מדיג יתר, האכלה בלתי חוקית, השלכת פגרי כבשים מעל הסיפון או טמפרטורות מים גבוהות בצורה יוצאת דופן.
עמר יוסף, פרופסור משנה למדעי המדינה באוניברסיטה האמריקאית בקהיר, כתב שתיאוריות קונספירציה זו ותיאוריות קונספירציה דומות אחרות נובעות מתפיסה מוטעית בציבור המצרי לפיה ישראל היא כל יכולה. יוסף כתב, "אף על פי שלטענות מסוג זה אין בסיס עובדתי או הגיוני, אף אחד לא עוצר לשאול מדוע צריכה ישראל הניצבת בפני אתגרים ביטחוניים רציניים (איראן, חמאס, חזבאללה וכו') להתעסק בדברים מסוג זה".
יונקים

בין היונקים שצוין כי ישראל משתמש בהם בתאוריות קונספירציה הם חזיריים, צבועיים, מכרסמים ודולפינים.
יונקים > דולפינים

הפעם הראשונה בה עלתה האשמה נגד ישראל בדבר העסקת דולפיני ריגול היה ב-19 באוגוסט 2015, כאשר גדודי עז א-דין אל-קסאם של החמאס טענו שלכדו דולפין נושא מצלמה וציוד ריגול נוסף מול חופי עזה.
סוכנות הידיעות פארס האיראנית טענה שלא מדובר בדולפין, אלא "דולפין רובוטי תוצרת-ישראל המצויד באמצעי ביון, כולל מצלמות וידאו".
"ישראל לא עוצרת במלחמה אלימה נגד עזה", אמר דובר עיתון אל-קודס. "כעת היא (ישראל) מגייסת חיית ים תמימה, הדולפין, הידועה בקשריה הטובים עם בני האדם, בכדי להרוג את כוחות הים של בריגדת קאסם". צה"ל לא הגיב להאשמות, אך מגזין Foreign Policy ציין שבעוד "דולפינים משמשים צבאות רבים בעולם, כולל ארצות הברית ורוסיה, הטענה הנוכחית מצטרפת ככל הנראה למחוזות תאוריות הקונספירציה: הטענה החוזרת שסוכנויות הביון הישראליות משתמשות בכל מני ציפורים וחיות אחרות ככלי ריגול". ובכל זאת, בינואר 2022 דובר גדודי עז א-דין אל-קסאם טען בהודעת וידאו שכוחות הביטחון הישראליות השתמשו לאחרונה פעם נוספת בדולפין, בכדי לרדוף אחר "אנשי צפרדע" של החמאס מול חופי עזה.
יונקים > חזירים

בכמה הזדמנויות האשים נשיא הרשות הפלסטינית, אבו מאזן, את ישראל בשחרור חזירי בר כדי להרוס שדות חקלאיים בגדה המערבית כדי להפחיד חקלאים פלסטינים. ב-5 במאי 2016, ילדה פלסטינית בת 10 ננשכה בידה על ידי חזיר בר או חזיר וסבלה מהלם כתוצאה מכך. פלסטינים האשימו את המתנחלים בשחרור מכוון של חזירים כדי לתקוף בכוונה כפריים כדרך להרחיק אותם מאדמתם.
בעוד שאחרים טענו שגדר ההפרדה "השפיעה על בית הגידול של חזירי בר, מה שעשוי להוביל לריכוזים גבוהים יותר של אוכלוסיית החיה באזורים מסוימים."
יונקים > חולדות

האשמות הקשורות לחולדות הופיעו בחדשות ב-13 במרץ 2018 כשמנחה הטלוויזיה הירדני ד"ר באכר אל-עבאדי אמר לצופים שלו בערוץ הראשי בטלוויזיה הירדנית:
"הישות הציונית אספה את כל החולדות הנושאות את מגפת דבר הבלוטות בנורווגיה, ושחררה אותן בכל מחוזות מצרים ליד סיני. לפי מספר מקורות מצריים, מבצע זה התרחש בשנת 1967, וחולדות אלו עדיין קיימות בכמות גדולה מאוד. חולדות אלו מתרבות מהר מאוד וגורמות לפגיעה משמעותית בגידולים. הם טורפים את היבולים הללו מהר מאוד והורסים מגדלי החמצת תבואה. אפילו ילדים אינם בטוחים מהם. חולדות אלה נושכות לעיתים קרובות גפיים של ילדים. לפי מקורות אלו, הישות הציונית, מאז תחילת הנורמליזציה של קשריה עם קהיר, הצליחה להבריח למצרים דשנים כימיים וזרעים רקובים, מה שהוביל להרס של שטחי אדמה ויבולים נרחבים במצרים. מדובר במבצע אסטרטגי מתוכנן היטב, עם השלכות לטווח קצר ולטווח ארוך, אך המטרה הברורה היא להשמיד את העולם הערבי."
זוחלים

בפברואר 2018, חסן פירוזאבאדי, יועץ צבאי של המנהיג העליון האיראני עלי חמינאי, האשים את מדינות המערב, כולל ישראל, בריגול אחר אתרי גרעין איראניים באמצעות לטאות וזיקיות, שלדבריו מושכים "גלי אטום". "גילינו שהעור שלהם מושך גלים אטומיים ושהם היו מרגלי גרעין שרצו לגלות היכן בתוך הרפובליקה האסלאמית של איראן יש לנו מכרות אורניום והיכן אנו עוסקים בפעילות אטומית", אמר.
פרשנות על דפוסים

ג'יימס היידר כתב ב"טיימס" וקשר את התגובות לתקרית הכריש לאלו לתקרית הנשר וייחס את התגובות במדינות ערב ל"פרנויה בקרב אויבי ישראל וחבריה הנומינליים", והוסיף כי "הראיות לכך שהמוסד משתמש בבעלי חיים הן מועטות".
גם ג'קסון דיהל מ"וושינגטון פוסט" קישר בין שני האירועים, וכתב שתקשורת ופקידים ערביים שמפיצים שמועות של כרישי המוסד וציפורי ריגול "ראוי ללעג", בעודו מזכיר את התיאוריה של ברט סטפנס, שתיאוריות הקונספירציה הן דוגמה ל"השפלה של המוח הערבי", כתב דיהל שלפרנויה למעשה יש גם הסבר שפיר יותר, שכן הפעולות החשאיות האמיתיות של ישראל "פנטסטיות כמעט כמו פנטזיות".
בשנת 2011 פרסם ג'יהאד אל חזן מהעיתון הלבנוני דאר אל חייט טור המנתח תיאוריות קונספירציה הקשורות לבעלי חיים, והסביר שמושג הקונספירציה אינו מיוחד לערבים. לדברי דאר אל חייט, אנשים "תמיד מחפשים הסברים שמתאימים לדעות הקדומות או לגחמותיהם, אפילו שהסברים כאלה נותנים לרוב לאמת, היגיון והיגיון סטירת לחי".
גיל ירון כתב בטורונטו סטאר (אנ') ש"בעלי חיים רבים ללא ספק משרתים בצבא ובשירותי הביטחון של ישראל: כלבים מרחרחים פצצות ואלפקה עוזרת למטפסי הרים לשאת את משאם. [...] אבל סיפורים על שימוש בכרישים, ציפורים, מכרסמים או כפי שנטען גם בחרקים בשירות הצבא הם יותר פרי דמיון מאשר עובדה קשה."
איזבלה די מורה

| --- | --- |

איזבלה די מורה
 לידה:  1520 לערך וולסיני (פאוולה)
 פטירה:  1545 או 1546 וולסיני (פאוולה)
 מדינה:  ממלכת נאפולי 
 לאום:  איטלקייה
 מקום קבורה:  ולסיני 
 שפות היצירה:  איטלקית 
 תחום כתיבה:  שירה
 
איזבלה די מורה (באיטלקית: Isabella di Morra; נולדה 1520 – 1545/1546 לערך) הייתה משוררת איטלקייה מתקופת הרנסאנס. איזבלה אולצה לחיות בבידוד על ידי אחיה, ובכך נבצר ממנה לקחת חלק פעיל בחיים הספרותיים של אותם הימים. היא כתבה את יצירתה, אשר לא התפרסמה בחוגים הספרותיים, בעודה מתגוררת בטירה המשפחתית בגפה. חייה הקצרים נגדעו כאשר אחיה רצחו אותה בשל חשד לפרשת אהבים.
רק 13 שירים מיצירתה שרדו עד לימים אלו. למרות היקפה המצומצם, עבודתה נחשבת לאחד מהביטויים החזקים ומקוריים ביותר של השירה האיטלקית מהמאה ה-16. סגנונה והנושאים שדנה בהם מעניקים לה מקום של כבוד בין מבשרי השירה הרומנטית, ושיריה מהווים לעיתים קרובות נושא עבור הביקורת הפמיניסטית.
ביוגרפיה > ראשית חייה

איזבלה נולדה למשפחת אצולה בפאוולה (Favale, כיום וולסיני, בנפת מאטרה), שהייתה באותו הזמן חלק מממלכת נאפולי. היא הייתה בתו של ג'ובאני מיקלה די מורה, ברון פאוובלה, ושל לואיזה ברנקצ'יו, אצילה ממשפחה נפוליטנית. תאריך לידתה אינו ידוע בוודאות: מחקרו של בנדטו קרוצ'ה העריך אותו לסביבות 1520, אף על פי שייתכן כי איזבלה נולדה קודם לכן, בשנת 1515 או 1516.
בהיותה ילדה, אביה של איזבלה לימד אותה ספרות ושירה. האב נטש את המשפחה (שכללה את אימה של איזבלה, את אחותה פורציה ואת חמשת אחיה: מרקנטוניו, שיפיונה, דצ'ו, צ'זרה ופאביו) בשנת 1528. סיבת הנטישה הייתה תמיכת האב בפלישה הצרפתית לממלכת נאפולי, אשר נשלטה באותה התקופה על ידי קרל החמישי, מלך ספרד. תמיכה זו אילצה את האב לבקש מקלט בצרפת, בה שימש כיועץ וחצרן אצל המלך פרנסואה הראשון. הילד הצעיר ביותר במשפחה, קמילו, נולד אחרי עזיבתו.
שיפיונה הצטרף לאביו בצרפת לאחר זמן קצר, והבכור מבין האחים, מרקנטוניו, הפך לשליט פאוולה. איזבלה גדלה בסביבה משפחתית עוינת, עם אם חסרת אונים ואחים פרועים שלא שמו את דעתם על תחומי עניינה. איזבלה הושפעה עמוקות מהעזיבה הפתאומית של אביה, והדבר ייסר אותה למשך כל שארית חייה. האדם היחיד איתו יכלה לשוחח על ספרות היה מורה פרטי שהדריך אותה בלימוד יצירתו של פטררקה ושל המשוררים הלטיניים הקלאסיים.
ביוגרפיה > נעורים

כבר מההתחלה שררה איבה בין איזבלה לשלושת אחיה הצעירים צ'זארה, דצ'ו ופאביו, אשר כנראה קינאו בכישרון הספרותי של אחותם ובתשומת הלב שהוענק לחינוך שלה. האחים הכריחו את איזבלה לחיות בידוד בטירה המשפחתית בפאוולה, הממוקמת על מצוק תלול מעל הים היוני. בטירה איזבלה הקדישה את זמנה לכתיבת שירים, ומצאה בשירה את הנחמה היחידה לבדידותה.
אף על פי כן, הייתה לאיזבלה הזדמנות להתיידד עם שכניה המלומדים: עם דייגו סנדובל דה קסטרו, ברון בוליטה (כיום נובה סירי), עם קסטלן מקוזנצה, ועם אשתו אנטוניה קרצ'ולו. דייגו היה אדם יפה תואר ממוצא ספרדי אשר נלחם כחייל למען קרל החמישי בזמן משלחת אלג'יר. נוסף על כך, הוא היה משורר מפורסם, חבר באקדמיית פירנצה ומקושר לבעלי השררה בנאפולי, בהיותו בן החסות של המשנה למלך פדרו דה טולדו. איזבלה ודייגו החלו להתכתב באופן סודי, אולי תחת עידודו של מורהּ של איזבלה. דייגו נהג לשלוח לאיזבלה מכתבים החתומים בשם אשתו, בהם הוא כלל קטעי שירה.
לאחר זמן מה החלו להופיע שמועות על קשר סודי בין איזבלה לדייגו, אף על פי שטיב היחסים ביניהם לא התברר עד עצם היום הזה. חוץ מהתייחסות קצרה לנישואים, יצירותיה של איזבלה לא כוללים שירי אהבה המופנים לאדם כלשהו, ואילו שיריו של דייגו תיארו את רגשותיו כלפי אהובתו, מוטיב מקובל בשירי אותה התקופה. עם זאת, לאחר שנודע לאחיי איזבלה על אודות המכתבים, הם החלו לחשוד ברומן מחוץ למסגרת הנישואים, והחליטו להעניש את איזבלה על מנת לגאול את כבוד משפחתם.
ביוגרפיה > מוות

קורבנם הראשון של אחי איזבלה היה המורה שלה, אשר העביר את המכתבים בינה לבין דייגו. לאחר מכן הם התעמתו עם איזבלה עצמה, אשר, לדברי מקורות מהתקופה, נמצאה עם המכתבים הבעיתיים בידיה. אחיה דקרו אותה למוות. שניים מהאחים ברחו לצרפת, אבל חזרו לאחר זמן קצר לפאוולה בשביל להתנקש בדייגו אשר, מחשש לחייו, שכר שומר ראש. שלושת המתנקשים, עם עזרתם של שני דודים, הרגו את דייגו ביער ליד נויה (כיום נואפולי) מספר חודשים מאוחר יותר.
מותה של איזבלה לא השאיר חותם חזק על החברה, ואפילו הוצדק במסגרת מנהגי כבוד המשפחה שהיו נהוגים במאה ה-16. לא ידוע בדיוק מתי איזבלה מתה, אך סביר להניח כי הדבר חל סביבות שנת 1545 או 1546, אף על פי שמחקרים מסוימים ממקמים את הרצח בשנת 1547 או 1548. אף על פי שמקום קבורתה מיוחס לכנסיית סאן פאביאנו המקומית, שום זכר לא נותר מקברה. בעת ביקורו בוולסיני (פאוולה לשעבר), ניסה בנדטו קרוצ'ה לאתר את קברה של איזבלה, אך עבודות החידוש שבוצעו בכנסייה מחקו כל זכר של קברי משפחת די מורה.
ביוגרפיה > לאחר הרצח

הרוצחים נאלצו לברוח מממלכת נאפולי כדי להימלט מחרונו של המשנה למלך פדרו דה טולדו. הם הצטרפו לאביהם בצרפת, אשר נפטר זמן קצר לאחר הרצח (ישנן עדויות שהוא היה עדיין חי בשנת 1549). במשפט שנערך שלא בפניהם, האחים נמצאו אשמים ברצח אחותם ודייגו. שיפיונה, למרות הזיעזוע והגועל שרציחות אלו עוררו בו, סייע לאחיו בשעת צרתם. דצ'יו הפך לכומר וצ'זארה נשא אישה צרפתית ממשפחת אצולה. לא ידוע מה עלה בגורלו של פאביו. שיפיונה, שהיה המזכיר של המלכה קטרינה דה מדיצ'י, הורעל על ידי חצרנים אחרים שקינאו במעמדו.
באותו הזמן, שאר האחים שנשארו בפאוולה הובאו למשפט. מרקנטוניו, שלא לקח חלק במזימה, נכלא במשך כמה חודשים ואז שוחרר. האח הצעיר, קמילו, נמצא לא אשם בשותפות לרצח.
שירה

שיריה של איזבלה התגלו כאשר הרשויות ערכו חיפוש בטירה המשפחתית בזמן חקירת הרצח. עשר סונטות ושלושה שירים מפרי ידיה פורסמו לאחר מותה. איזבלה זוהתה עם התנועה הספרותית מהמאה ה-16 המכונה פטררקיזם, אשר ניסתה להחיות את הסגנון הספרותי של הסופר האיטלקי פטררקה. אף על פי שאוצר המילים, הביטויים והסגנון הספרותי התאימו לאלו של תנועה זו, איזבלה מתייחדת בטון הדרמטי שלה, הדומה יותר לזה של משוררים מימי הביניים כגון דנטה אליגיירי ויאקופונה דה טודי. שירתה אישית מאוד, והושפעה מחוויותיה המשפחתיות וחייה המבודדים. איזבלה נהגה לכתוב מתוך דחף, כדי לפרוק את התסכול שלה, מבלי להשתמש בקישוטים ספרותיים או בסגנון אלגנטי יתר על המידה.
בניגוד לשירים אחרים שנכתבו בידי נשים בנות אותה התקופה, המהללים בעיקר את האהבה האידיאלית, יצירתה של איזבלה עוסקת בכאבה הקיומי, בטינה ובבדידות, דבר המייחד אותה משאר משוררי הפטררקיזם. מבחינת איזבלה הנישואים הם הדרך היחידה לאהבה, אשר לא רק יספקו את מעמדה החברתי בתור אישה, אלא אף יעזרו לה להימלט מהסביבה המדכאת בה היא חיה. שירתה מתארת את העצב שהיא חשה בבדידותה, בהיותה מופרדת משוחרי ספרות אחרים, ואת געגועיה לאביה. לרוב שיריה מופנים לטבע, בת השיח העיקרית של קינתה.
איזבלה הגדירה את סגנונה כ-"ממורמר, קשה ומלא עצב" או "לא מזוקק ושברירי". המזל הוא יריבהּ העיקרי בשיריה, האשם בניסיון לשלול את האושר והחופש שלה. המזל ביצירתה הוא האנשה של אכזריות המין האנושי כלפי "כל בן-אנוש טוב לב", היוצר כך עולם בו רודנות ואלימות גוברים על מוסריות וערכיות.
איזבלה מביעה שאט נפש ממולדתה, המכונה בשיריה "גיא בן הינום" ו-"אתר מקולל", המוקף ב-"יער אפל ובודד", המיושב על ידי "אנשים אי-רציונליים ומחוסרי השכל", ואשר נחצה על ידי ה-"סירי העכור" (שמו הקודם של נהר הסיני, הנמצא בקרבת מקום לטירה המשפחתית). היא מדמיינת את עצמה נזרקת לתוך הנהר, אולי מתוך כוונה לאבד את עצמה לדעת. תיאורים אלו הניבו את התאוריה שבין אחותה של איזבלה, פורציה, לבין דייגו סנדובל התקיימה חליפת המכתבים, ולמעשה הם היו קורבנות הרוצחים; איזבלה, המושפעת על ידי טרגדיה, השליכה את עצמה לאחר מכן לתוך הנהר. תאוריה זו נתמכת בחוסר העדויות לגבי מיקום קבורתה של איזבלה.
בשיריה, איזבלה סורקת את הים, בעודה מחכה לספינה שתביא חדשות טובות על גורל אביה (אשר למעשה חי בנוחות בצרפת, מתעלם מגורלה הקשה) ובתקוות השווא שמצבה ישתפר עם חזרתו. היא מאשימה את קרל החמישי (מכונה בשם "הקיסר" בשיריה) בכך שהוא "מונע מהאב לעזור לביתו", ואילו פרנסואה הראשון, ה-"מלך גדול", הוא מושא תקוותיה לשחרור אביה. תקוות אלו נופצו כאשר אויבי פרנסואה הביסו אותו, דבר שהפך את איזבלה למדוכדכת אף יותר. אמהּ מתוארת כזקנה אומללה שאינה מסוגלת לשלוט בילדיה; אחיה הם "עצלים באופן קיצוני ודוחה", ואיזבלה מאשימה את המזל שלא העניק להם את האופי הנוח שהיה אופייני לאבותיה. איזבלה מצרה על כך שהיא ננזפת על ידי "אנשים בורים, אשר בשל סכלותם אינם מבינים אותי".
איזבלה אף ביכתה את המשורר לואיג'י אלמני, אשר נמלט לצרפת אחרי שניסה לקשור קשר נגד החשמן ג'וליו דה מדיצ'י, שהפך מאוחר יותר לאפיפיור קלמנס השביעי. היא כותבת על ה-"סוף מעורר הרחמים" שלה, דבר המעלה את החשד שהיא הייתה מודעת לרצח הקרב ובא, על אף שייתכן כי היא ציפתה למיתה טבעית שתביא סוף לחייה העצובים. ביצירותיה האחרונות מוצאת איזבלה מעט נחמה בישו ובבתולה מרים, באמצעותם נראה שהיא סוף סוף קיבלה על עצמה את קיומה העצוב וניסתה למצוא שלוות הנפש, תוך כדי השלמה עם הארץ שהיא תיעבה. תקוותה הסופית הייתה לראות את עצמה "לגמרי משוחררת מן האוויר הסוער של ארץ, ולהימצא בין הנשמות המבורכות".
מורשת

מספר שנים לאחר מותה של איזבלה, שיריה הופצו בחוגים הספרותיים של נאפולי, וזכו להערכה מצד קוראיהם. בשנת 1552 שיריה נכללו באנתולוגיה מאת לודוביקו דולצ'ה שהודפסה בוונציה. היצירה שלה הוכנסה בשלמותה לאוסף שירים אחר, "שירים מאת נשות חיל אצילות", פרי ידיו של לודוביקו דומניקי, בשנת 1559. בשנת 1629, אחיינה מרקנטוניו, בנו של קמילו, פרסם ביוגרפיה משפחתית בשם "תולדות משפחת האצולה די מורה", בה מצויים פרטים חדשים לגבי חייה ומותה.
אף על פי שעבודתה נכללה באנתולוגיות נוספות, איזבלה כמעט נשכחה כמשוררת, ומבקרי הספרות התעלמו ממנה במשך מאות שנים. אחרי תקופה ארוכה של שקט, אשר נמשכה עד לתחילת המאה ה-20, היצירה של איזבלה התגלתה מחדש על ידי אנג'לו דה גוברנטיס בשנת 1901, כאשר השתתף בכנס ספרותי בבולוניה. בשנת 1907, דה גוברנטיס פרסם את ספרו "איזבלה די מורה. שירים", אשר הכיל ביאורים ומבוא ביוגרפי לחיי איזבלה. בנדטו קרוצ'ה היה האדם הראשון שסיפק ביוגרפיה רחבה וביקורת ספרותית מקיפה על יצירתה, דבר שגרם להעריך מחדש את מקומה בספרות האיטלקית. קרוצ'ה שיבח את שירתה על ה-"תשוקה המיידית" וה-"התעמקות הרגשית", השונה מאוד מהסגנון הספרותי של תקופתה, אותו קרוצ'ה כינה "מצועצע ומלאכותי".
לדברי פול פ. גרנדלר, מחבר "האנציקלופדיה של הרנסאנס", עבודתה של איזבלה היא "מקדימה בצורה מרשימה את רעיונות הרומנטיקה" והוא אף מציין כי "אין משורר אחר לפני איזבלה שהחדיר עומק אישי כל כך לשירתו, תוך כדי הכנסת דרמה חדשה לשירה, וזאת מכיוון שהיא עוסקת בנסיבות הטרגיות של חייה". לדעתו, דבר זה תורם "לפיתוח רגישות חדשה בשפה הפואטית, המבוססת על כתיבה המעלה את הפאן הביוגרפי, הפוליטי, המשפחתי והאישי לרמה שירית גבוהה ביותר". איזבלה נחשבת למבשרת שירתו של ג'אקומו ליאופרדי בשל הנושאים הדומים בהם עסקו, רגשותיהם וחוויות חייהם הנושקות. ייתכן גם ששיריה השפיעו על טורקוואטו טאסו כפי שניתן להסיק משירו "שיר למטאורו" משנת 1578.
איזבלה גולמה על ידי אני דופריי בדרמה העוסקת בחייה אשר הועלה בתיאטרון ד'אורסיי, בפריז, ב-23 באפריל 1974. המחזה נכתב על ידי אנדה פייר דה מנדיארג ובוים על ידי ז'אן-לואי בארו.
בשנת 1993 הוקם אתר ספרותי על שמה בוולסיני, עיר הולדתה, בו מצוי תיאטרון. במקום מתקיימים מופעים מוזיקליים.
הצגת התיאטרון "סיפורה של איזבלה די מורה, מסופר על ידי בנדטו קרוצ'ה" שנכתב על ידי דאצ'ה מראיני הוצג בוולסיני בשנת 1999 ולאחר מכן ברומא, בשנת 2000.
פסטיבל הסרטים "Io, Isabella International Film Week" מוקדש לזכרה.
יצירות > סונטות

התקפותיו הנוקשות של המזל האכזר (I fieri assalti di crudel fortuna)
יונו הקדושה, אם הלבבות הוולגריים (Sacra Giunone, se i volgari cuori)
מהר גבוה, ממנו רואים את הים (D'un alto monte onde si scorge il mare)
מזל, המרומם לדרגת ממעל (Fortuna che sollevi in alto stato)
סירי העכור, השמח לאידי (Torbido Siri, del mio mal superbo)
הנה פעם נוספת, גיא בן הינום (Ecco ch'una altra volta, o valle inferna)
לו רק השמיים היו נדיבים כלפיי (Non solo il ciel vi fu largo e cortese)
אם לתקווה המתקרבת, מכשול חדש (Se alla propinqua speme nuovo impaccio)
כתבתי בסגנון ממורמר, קשה ומלא עצב (Scrissi con stile amaro, aspro e dolente)
גאה תתגאה, סירי אהובי (Quanto pregiar ti puoi, Siri mio amato)
יצירות > שירים

מאז גזזת את כנפי התשוקה (Poscia ch'al bel desir troncate hai l'ale)
אלוהים, אשר עד עכשיו, רחמיך הגדולים (Signore, che insino a qui, tua gran mercede)
מה שהיה בימי עבר (Quel che gli giorni a dietro)
קריאה נוספת

Grendler, Paul F. (1999). Encyclopedia of the Renaissance: Machiavelli-Petrarchism. Scribner.
Marrone, Gaetana; Puppa, Paolo (2007). Encyclopedia of Italian Literary Studies: A-J. Taylor & Francis.
Jaffe, Irma B.; Colombardo, Gernando (2002). Shining Eyes, Cruel Fortune: The Lives and Loves of Italian Renaissance Women Poets. Fordham University Press.
Robin, Diana; Larsen, Anne R.; Levin, Carole (2007). Encyclopedia of Women in the Renaissance: Italy, France, and England. ABC-CLIO.
Musillo Mitchell, Irene (1998). Canzoniere: A Bilingual Edition. Bordighera.
Robin, Diana (2007). Publishing Women: Salons, the Presses, and the Counter-Reformation in Sixteenth-Century Italy. University of Chicago Press.
Russell, Rinaldina (1994). Italian Women Writers: A Bio-bibliographical Sourcebook. Greenwood Publishing Group.
Schiesari, Juliana (1992). The Gendering of Melancholia: Feminism, Psychoanalysis, and the Symbolics of Loss in Renaissance Literature. Cornell University Press.
Russell, Rinaldina (1997). The Feminist Encyclopedia of Italian Literature. Greenwood Publishing Group.
Cervigni, Dino S. (1992). Images of America and Columbus in Italian Literature. Annali d'Italianistica.
Hatzantonis, Emmanuel; Mastri, Augustus A. (1997). The flight of Ulysses: studies in memory of Emmanuel Hatzantonis. Annali d'Italianistica.
Vena, Michael (2013). Italian Playwrights from the Twentieth Century: A Companion Text. Xlibris Corporation.
רוחות אינישרין

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 בימוי:  מרטין מקדונה 
 הופק בידי:  גרהם ברודבנט פיטר צ'רנין מרטין מקדונה
 תסריט:  מרטין מקדונה 
 עריכה:  מיקל נילסון 
 שחקנים ראשיים:  קולין פארל ברנדן גליסון קרי קונדון בארי קיוגאן
 מוזיקה:  קרטר בורוול 
 צילום:  בן דייוויס 
 מדינה:  אירלנד אירלנד בריטניה בריטניה ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Film4 Productions, Blueprint Pictures, TSG אנטרטיינמנט 
 חברה מפיצה:  סרצ'לייט פיקצ'רס, דיסני+ 
 הקרנת בכורה:  5 בספטמבר 2022 (ונציה) 21 באוקטובר 2022 (אירלנד/בריטניה/ארצות הברית) 2 בפברואר 2023 (ישראל)
 משך הקרנה:  114 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה שחורה
 מקום התרחשות:  מדינת אירלנד החופשית, Inisherin 
 תקופת התרחשות:  April 1923, מלחמת האזרחים האירית 
 הכנסות:  27.8 מיליון דולר
 פרסים:  פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
רוחות אינישרין (באנגלית: The Banshees of Inisherin) הוא סרט טרגדיה-קומית שחור משנת 2022 שנכתב ובוים על ידי מרטין מקדונה. הסרט עוקב אחר זוג חברים (קולין פארל וברנדן גליסון) שמוצאים את עצמם במבוי סתום כשאחד מסיים בפתאומיות את מערכת היחסים שלו; גם קרי קונדון ובארי קיוגאן מככבים בסרט. זהו הפרויקט השני של פארל וגליסון, שעבדו בעבר יחד בסרט הביכורים של מקדונה "ברוז'" משנת 2008.
"רוחות אינישרין" הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-79 ב-5 בספטמבר 2022, שם זכה פארל בגביע וולפי לשחקן הטוב ביותר ומקדונה זכה בפרס אוסלת הזהב לתסריט הטוב ביותר. הסרט יצא לאקרנים באירלנד, בריטניה וארצות הברית ב-21 באוקטובר 2022 על ידי סרצ'לייט פיקצ'רס. הסרט זכה לשבחים רבים מהמבקרים, ששיבחו את התסריט והבימוי של מקדונה, את המוזיקה של בורוול ואת ביצועי צוות השחקנים, בפרט את ההופעות של גליסון ופארל. הוא גם נבחר לאחד הסרטים הטובים ביותר של 2022 על ידי מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית. הסרט קיבל שמונה מועמדויות מובילות בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-80, כולל הסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי והבמאי הטוב ביותר. כמו כן, הסרט הועמד לשמונה פרסי אוסקר (שניים באותה קטגוריה של שחקן המשנה הטוב ביותר).
שחקנים ודמויות

פאדריק סוילאבהאיין (קולין פארל)
קולם דוהרטי (ברנדן גליסון)
שיבון סוילאבהאיין (קרי קונדון)
דומיניק קירני (בארי קיוגאן)
גארדה פידר קירני (גארי לידון)
ג'ונג'ו דיווין (פאט שורט)
גברת מקורמיק (שילה פליטון)
גברת או'ריורדן (בריד ניי נייטיין)
גרי (ג'ון קני)
דקלן (אהרון מונאהן)
כומר (דייוויד פירס)
הפקה

בפברואר 2020, דווח כי מרטין מקדונה החל לעבוד על הפרויקט הבא שלו כבמאי וכי הוא יעבוד שוב עם כוכבי הסרט שלו, ברוז' – ברנדן גליסון וקולין פארל. באוגוסט 2021, קרי קונדון ובארי קיוגאן נוספו לצוות השחקנים.
שלב הצילומים החל באוגוסט 2021 באי אינישמור שבאירלנד לפני שעבר לאכיל איילנד מאוחר יותר באותו חודש. הצילומים הסתיימו ב-23 באוקטובר 2021.