stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אהל קדושים
אולם לימוד נוסף - היכל הגרח"ש

כמו כן בקומת הקרקע של המבנה קיים אולם לימוד נוסף עבור תלמידי הישיבה, האולם המכיל כיום כחמש מאות מקומות ישיבה נפתח עבור הבחורים בזמן אלול תשע"ו כשבאותו זמן הכיל המקום כמאתים וחמישים מקומות בלבד ולאחר שלוש שנים הוצרכו להרחיב את האולם ולהכפיל את מקומות הישיבה,
האולם נפתח עבור תלמידי הישיבה עקב מצוקת מקום חריפה ולאחר שבשאר אולמות הלימוד לא נשארו מקומות פנויים בעקבות הגידול החד שחל במספר תלמידי הישיבה בשנים האחרונות.
שם האולם נקרא "היכל הגרח"ש" על שם ראש הישיבה הרב חיים שלמה ליבוביץ, שנפטר חודשים ספורים קודם פתיחת האולם.
הערות שוליים

↑  מיכאל יעקובסון, סיבוב באוהל יזכור באתר יד ושם, באתר חלון אחורי, ‏2012-07-18
↑  מיכאל יעקובסון, בני ברק הגיעה למאה ה-21, ושכולם יאכלו את הכובע, באתר Xnet‏, 30 במאי 2005
↑  ספר ישעיהו, פרק ד', פסוק ג'
↑  בי"כ לזכר קהילות ליטא, שערים, 8 באוגוסט 1960.
↑  פנקס בירז', בני ברק תשכ"ה, באתר אוצר החכמה.
↑  פנקס אמדור, בני ברק תשכ"ו, באתר אוצר החכמה.
↑  ארכיון יהדות ליטא מפעל הנצחה - 20 שנה לחורבן יהדות ליטא, קול תורה, שנה ט"ו, חוברת י'-י"א, עמ' ל"א.
↑  י. יחיאלי, גבעת כורכר בבני־ברק תבעה שוב שני קרבנות שנקברו תחתיה, מעריב, 7 בדצמבר 1964
א. פדרמן, שני פועלים נספו במפולת עפר בבני ברק, חרות, 7 בדצמבר 1964
שני פועלים נספו במפולת, דבר, 7 בדצמבר 1964.
↑  מוסף שבת קדש, יתד נאמן, ערב חג הסוכות תשנ"ה, באתר אוצר החכמה.
↑  ארונות הקודש היפים בעולם, באתר "בחדרי חרדים".
בגג המבנה קבועה הכתובת "”וְהָיָה הַנִּשְׁאָר בְּצִיּוֹן וְהַנּוֹתָר בִּירוּשָׁלִַם קָדוֹשׁ יֵאָמֶר לוֹ”", פסוק שאותו ציטט החפץ חיים בפגישתו האחרונה עם הרב מפוניבז', ושאותו פירש הרב לאחר השואה כאמירה נבואית
חלק מאולם הלימוד המרכזי של כולל פוניבז' בחלל המרכזי של 'אהל קדושים'
תיקון ג'קסון-ואניק

תיקון ג'קסון-ואניק (באנגלית: Jackson–Vanik amendment) הוא תיקון לחוק הסחר של ארצות הברית, שהטיל מגבלות על קביעת קשרי סחר מיוחדים עם מדינות המגבילות הגירת אזרחים. מטרתו העיקרית של התיקון, הנקרא על שמם של הסנאטור הנרי ג'קסון וחבר בית הנבחרים צ'ארלס ואניק, היה להפעיל לחץ על ברית המועצות לאפשר הגירה של יהודים. לאחר ששני בתי הקונגרס העבירו את התיקון פה אחד, הוא נחתם על ידי הנשיא ג'רלד פורד ב-3 בינואר 1975.
תולדות התיקון

לאחר לחץ בינלאומי על ברית המועצות, הורשו עשרות אלפי יהודים לעלות מברית המועצות לישראל בשנים 1971-1972. אולם באוגוסט 1972 החליטה ברית המועצות להטיל "מס תואר" על בעלי תארים אקדמיים שלמדו על חשבון המדינה ומבקשים להגר ממנה. המס היה כה גבוה שהוא מנע מבעלי תארים את האפשרות להגר. ההחלטה הביאה לביקורת רבה בארצות הברית ובכנס שהתקיים בספטמבר 1972 הציע הסנאטור הדמוקרטי הנרי ג'קסון לחוקק חוק שיתנה הטבות סחר בהסרת חסמים להגירה. ההצעה הועלתה בעקבות התגבשות הסכם בין ממשלות ארצות הברית וברית המועצות, באותה תקופה, על פיה ברית המועצות תשלם לארצות הברית 722 מיליון דולר מתוך החוב שלה עבור ציוד שקיבלה במסגרת תוכנית השאל-החכר בימי מלחמת העולם השנייה ובתמורה הממשל בארצות הברית יעשה מאמץ להביא את הקונגרס להעניק לברית המועצות מעמד של "מדינה מועדפת ביותר" מבחינת מכסים על סחר.
באוקטובר 1972 אספו ג'קסון והסנאטור הדמוקרטי אברהם ריביקוף תמיכה של 32 סנאטורים בהצעת תיקון, שאסרה על מתן הטבות של מדינה מועדפת ביותר כמו גם אשראי וערבויות למדינה אשר אינה מקיימת כלכלת שוק ומטילה הגבלות על הגירה. בהמשך, הגיע ג'קסון לפשרה עם הסנאטור הרפובליקני יעקב יעבץ שבתחילה התנגד לתיקון בגלל שנוסח באופן מתריס שלא לצורך לטעמו כלפי הממשל של ניקסון, והלה עבר לתמוך בחוק ביחד עם קבוצה של שלושים סנאטורים נוספים. כאשר מספר התומכים עלה ל-76, יותר משלושה רבעים מחברי הסנאט, ההצעה הועלתה באופן רשמי בסנאט. באותו זמן היחס אל הצעת התיקון היה כאל אקט הצהרתי, בגלל שלא היה סיכוי רב שיצליח לעבור עד תום מושב הסנאט ולא הייתה עבודה מקבילה לגיבוש תומכים בבית הנבחרים.
בינואר 1973 גיבש צ'ארלס ואניק בסיס תמיכה בתיקון של ג'קסון בבית הנבחרים ובמהרה היה לתיקון רוב בבית הנבחרים. ב-15 במרץ 1973 הגיש ג'קסון את התיקון פעם נוספת לסנאט, למרות בקשה של מזכיר המדינה, ויליאם פירס רוג'רס בנאום לאומה בטלוויזיה, שלא להתנות תנאים כלשהם להסכמי סחר. ביחד עם ג'קסון חתמו על הגשת החוק 75 סנאטורים בסנאט ובמקביל הוגש החוק בבית הנבחרים על ידי 272 נציגים. לאחר מספר ימים הורשו 44 יהודים לצאת מברית המועצות ללא ששלמו את מס התואר, ועיתונאים דווחו שברית המועצות לא תדרוש יותר את המס. הממשל בארצות הברית הגיב בהעברת אשראי של $200 מיליון עבור רכישת ציוד תעשייתי על ידי ברית המועצות. ג'קסון, לעומת זאת, לא הסתפק בביטול מס התואר וביקש להמשיך בקידום החוק. הממשל, שבקש להמשיך במדיניות הדטאנט יצא במתקפה כנגד הצעת החוק. הנשיא ריצ'רד ניקסון הזמין אליו מנהיגים יהודיים אשר במשך זמן רב בקשו לפגוש אותו בנושא העזרה ליהודי ברית המועצות ולחץ עליהם שלא לתמוך בתיקון, שכן הוא מחויב לתת לברית המועצות מעמד של מדינת סחר מועדפת כדי להמשיך במדיניות הדטאנט.
תולדות התיקון > מעורבות ישראלית

בעקבות לחץ של הבית הלבן על ממשלת ישראל, הבטיחה גולדה מאיר לניקסון כי הממשלה תשמור על נייטרליות במחלוקת. אולם דעת הקהל בישראל לחצה לפעול בנחרצות רבה יותר למען יהודי ברית המועצות, וככל הנראה ישראל פעלה בחשאיות למען חקיקת תיקון ג'קסון-ואניק. בספטמבר 1973 קיים הנרי קיסינג'ר דיאלוג עם הסנאטור ג'קסון, מציע החוק, במטרה למצוא פשרה בנושא. בימים הראשונים של מלחמת יום הכיפורים הציע קיסינג'ר לישראל עסקה על פיה ישראל ויהודי ארצות הברית ייסוגו מהתיקון תמורת הסכמה של ארצות הברית למכור לישראל נשק ותחמושת. לאחר המלחמה המשיך קיסינג'ר ללחוץ על ישראל באומרו שאל מול החרם הערבי ישראל צריכה להימנע מלעורר את חמתה של ברית המועצות.
הערכה

דווקא לאחר כניסת התיקון לתוקף, צמצמה ברית המועצות את ההגירה ממנה באופן חד. למרות זאת, ישנם המייחסים את ההגירה מברית המועצות בשנים 1972-1974 בעת שהתיקון היה בדיונים לניסיונות לחקיקת התיקון. בנוסף, ג'ין קירקפטריק כתבה שהתיקון אפשר הגירה של עשרות אלפי אזרחים מסין, רומניה והונגריה.
הדעות לגבי התיקון חלוקות. רבים במחלקת המדינה של ארצות הברית, כולל הנרי קיסינג'ר, התנגדו לתיקון. לעומת זאת, ג'ין קירקפטריק כתבה על התיקון שהוא היה החוק הראשון שקישר באופן סיסטמטי בין זכויות אדם לבין מדיניות כלכלית. פרופסור מרשל גולדמן טען שבעוד האיום בחקיקת התיקון היה חיובי והביא לוויתורים מצד ברית המועצות, העברת התיקון והדבקות בו ביחס לברית המועצות הביאו את מנהיגי ברית המועצות למסקנה שאין טעם לוויתורים בעניין ההגירה ועל כן התיקון מנע הגירה יהודית מברית המועצות.
הערות שוליים

↑  Murray Friedman,Albert D. Chernin, A second exodus: the American movement to free Soviet Jews, pages 98-99
↑  Murray Friedman,Albert D. Chernin, A second exodus: the American movement to free Soviet Jews, pages 99-100
↑  Murray Friedman,Albert D. Chernin, A second exodus: the American movement to free Soviet Jews, pages 101-103
↑  Noam Kochavi, Nixon and Israel: Forging a Conservative Partnership, SUNY press, 2009, pp. 37-39
1 2  Jeane J. Kirkpatrick, Legitimacy and force, Volume 2, 1988, pages 472-474
↑  Murray Friedman,Albert D. Chernin, A second exodus: the American movement to free Soviet Jews, page 97
↑  Marshall I. Goldman, Jackson-Vanik - A Dissent in Murray Friedman, Albert D. Chernin, A second exodus: the American movement to free Soviet Jews, pages 115-123
שלומי דורה

שלומי דורה (נולד ב-22 ביוני 1973) הוא מאמן כדורגל ישראלי.
קריירה

דורה, אחיו של הכדורגלן יוסי דורה, אחיינו של המאמן רוני דורה ובן דודו של המאמן טל בנין, החל את קריירת האימון שלו במחלקת הנוער של הפועל חיפה. בשנת 2006 הוביל את קבוצת הנוער של המועדון לזכייה באליפות ליגת העל לנוער, כשתחת הדרכתו שחקנים רבים שעלו לאחר מכן לקבוצה הבוגרת, בהם אושרי רואש, רן אבוקרט, גל אראל, שמעון הרוש ורן יצחק.
בתחילת עונת 2006/2007 מונה דורה למאמן הקבוצה הבוגרת של הפועל חיפה, שהייתה אז בליגה הלאומית, וכעבור שלוש שנים הוביל אותה לליגת העל. בקיץ 2009 עמד על הקווים לראשונה כמאמן בליגת העל, ובמשחק הבכורה שלו השיג ניצחון 2–1 על מכבי נתניה. באותה עונה נאבקה הקבוצה כנגד הירידה, ולבסוף הצליחה להישאר בליגת העל.
בתחילת עונת 2010/2011 מונה למאמן הפועל רמת גן, אך עזב את הקבוצה לאחר עשרה מחזורים. לקראת סוף העונה מונה למאמן בני סכנין, לאחר שנקלעה לתחתית הטבלה, והצליח להשאיר את הקבוצה בליגת העל לאחר ניצחון 1–0 על בית"ר ירושלים במחזור האחרון. בעונה שלאחר מכן הגיע עם בני סכנין לפלייאוף העליון של ליגת העל, אך בעונת 2012/2013 לא הצליח לשחזר את ההצלחה וסיים את תפקידו לקראת תום העונה לאחר שהקבוצה נקלעה לתחתית הטבלה.
בקיץ 2013 חזר דורה לאמן את הפועל חיפה, וב-27 באוקטובר 2013 רשם את הניצחון הראשון שלו בדרבי של חיפה. בתום העונה סיים דורה את תפקידו במועדון.
ביוני 2014 מונה דורה למאמן מכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית, וב-10 בדצמבר התפטר מתפקידו. ב-8 בינואר 2015 מונה למאמנה של הפועל עכו, שהייתה אז במקום האחרון בליגת העל, והצליח להשאיר את הקבוצה בליגה.
ב-30 ביוני 2015 מונה למאמן מכבי נתניה. ב-2 בנובמבר פוטר מהקבוצה. ב-13 בפברואר 2016 מונה למאמן עירוני קריית שמונה וסיים את חוזהו בתום העונה.
ב-31 במאי 2016 מונה דורה בשנית למאמן הפועל עכו, ובתום עונה אחת העפיל עמה לליגת העל לאחר שסיימה במקום השני בליגה הלאומית.
ב-24 בינואר 2018 מונה שוב למאמן מכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית. ב-28 ביוני של אותה שנה מונה דורה למאמן הפועל אשקלון.
ב-1 בנובמבר 2019 מונה למאמן הפועל עפולה במקומו של עידן בר-און. ב-14 בנובמבר 2020 פוטר מתפקידו.
ב-21 בפברואר 2021 מונה למאמנה של מועדון ספורט כפר קאסם. בדצמבר אותה שנה פיטרה הקבוצה את דורה, על אף שהייתה במקום השני בהפרש נקודה מהמקום הראשון בליגה הלאומית.
ב-2 במרץ 2022 מונה למאמן הפועל אום אל פאחם. בסיום עונת 2021/2022 סיים את תפקידו.
ב-25 במאי 2022 מונה למאמנה של הפועל נוף הגליל. ב-18 בספטמבר פוטר מתפקידו בנוף הגליל וב-4 בינואר 2023 מונה למאמן סקציה נס ציונה עד סוף העונה.
ב-10 בינואר 2024 מונה למאמן איחוד בני שפרעם הוא כיהן כחודש בתפקיד ופוטר ב-12 בפברואר לאחר 5 משחקים בהם צבר נקודה אחת.
החל מעונת 2023/2024 משמש כפרשן בתוכנית "שבת של כדורגל", המשודרת ברדיו חיפה ובתחנות נוספות.ב-7 באוגוסט 2024 מונה למאמנה של הפועל עכו אך ב-20 בספטמבר פוטר מתפקידו.
חיים אישיים

דורה נשוי לחן ולו שני בנים ובת.
הערות שוליים

↑  מאור לוי, מאמן חדש להפועל אשקלון: שלומי דורה, באתר ynet, 28 ביוני 2018
↑  לאומית: שלומי דורה סיים את תפקידו כמאמן הפועל עפולה, באתר וואלה, 14 בנובמבר 2020
↑  לאחר שאיבד את הפסגה: שלומי דורה פוטר ממ.ס. כפר קאסם, באתר וואלה, 24 בדצמבר 2021
↑  שלומי דורה מונה למאמן הפועל אום אל פאחם, באתר וואלה, 2 במרץ 2022
↑  דורון בן דור, ‏שלומי דורה יחליף את שי ברדה כמאמן נוף הגליל, באתר ONE‏, 25 במאי 2022
↑  דורון בן דור, ‏דורה סיים את דרכו בנוף הגליל, הוכנבוים מועמד, באתר ONE‏, 18 בספטמבר 2022
↑  כפי שפורסם ב-0404: המאמן שלומי דורה חתם בנס ציונה עד תום העונה, באתר חדשות 0404, ‏4 לינואר 2023
↑  תומר חבז, ‏זעזוע בשפרעם: דורה סיים את דרכו במועדון, באתר ONE‏, 12 בפברואר 2024
בית הכנסת החדש (ברלין)

ערך זה עוסק ב"בית הכנסת החדש" שבברלין. אם התכוונתם לבתי כנסת אחרים בשם זה, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 כתובת:  מִיטֶה 
 מיקום:  מיטה 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1859
 תאריך פתיחה רשמי:  1859 
 אדריכל:  אדוארד קנובלאוך 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-מורית 
 
 קואורדינטות:  52°31′29″N 13°23′40″E﻿ / ﻿52.524722°N 13.394444°E﻿ / 52.524722; 13.394444
 centrumjudaicum.de
 he
 
פנים בית הכנסת, שרטוט מתוך Berlin und seine Bauten, פורסם בהוצאת Wilhelm Ernst & Sohn בשנת 1896.
בית הכנסת החדש (בגרמנית: Neue Synagoge, נויה זינאגוגה) הוא בית כנסת במרכז ברלין בירת גרמניה. בית הכנסת נבנה בין השנים 1859–1866 במטרה לשמש כבית הכנסת המרכזי של ברלין. המבנה, ברחוב אוראניינבורגר (ליד בית החולים היהודי), בנוי בסגנון מורי המזכיר את ארמון האלהמברה, והיה אחד מהמבנים המפוארים ביותר בברלין בשלהי המאה ה-19. המבנה תוכנן על ידי האדריכל אדוארד קנובלאוך אולם ההקמה בוצעה בפיקוחו של פרידריך אוגוסט שטולר בשל נפילתו של קנובלאוך למשכב. בית הכנסת נחנך בשנת 1866 בנוכחות קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק.
תיאור המבנה

חזית המבנה, הפונה לרחוב אוראניינבורגר, מעוטרת באבנים צבעוניות וטרה קוטה. סגנון הבנייה, אדריכלות נאו-מורית, מזכיר את סגנון הבנייה הממלוכי או הסגנון הספרדי-מורי. בחזית מתנוסס הכיתוב: ”פִּתְחוּ שְׁעָרִים וְיָבֹא גוֹי-צַדִּיק שֹׁמֵר אֱמֻנִים” (ישעיהו כ"ו, ב). כיפת בית הכנסת המוזהבת, שגובהה 50.21 מטרים נראית למרחוק, ומשני צדדיה שתי כיפות קטנות יותר המזכירות מסגדים מוסלמיים. באולם המרכזי של בית הכנסת היו 3,200 מושבים למתפללים. בשל כיוון הרחוב ומבנה המגרש האי-רגולרי, היה אולם בית הכנסת מוטה ביחס לציר הרחוב ב-15°. רוחבה של חזית המבנה 29 מטרים, ואורכו המקורי של בית הכנסת - 97 מטרים, אולם בשל צורתו האי-רגולרית של המגרש, אורכו של המבנה המרכזי 47 מטרים ורוחבו 40 מטרים.
בעת בניית בית הכנסת נעשה שימוש בברזל - היה זה אחד הבניינים הראשונים שנבנו בברלין בעידן המודרני תוך שימוש בשיטות בנייה מודרניות.
ראו גם

בית הכנסת רייקה שטראסה
הערות שוליים

↑  Saskia Coenen Snyder, Building a Public Judaism: Synagogues and Jewish Identity in Nineteenth-Century Europe, Harvard University Press, עמ' 68-73.
↑  תעניק תואר: Jüdisches Nachrichtenblatt, מלבה’’ד Jüdischer Kulturbund, שנה 1940, ב-5 באפריל
↑  מחבר: Olaf Matthes, תואר: Die Neue Synagoge, מלבה’’ד: Markus Sebastian Braun, שנה 2000, בברלין: Berlin-Edition, צד 58. ISBN 3-1048-0025-7
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265951505171  BIBSYS: 18526  GND: 4271001-7  LCCN: nr93048571  NKC: ko20191056215  VIAF: 233803845   WorldCat (עם VIAF): 233803845
קהילת יהודי פלונסק

קהילת יהודי פלונסק היא הקהילה היהודית בעיר פלונסק שבפולין. ההתיישבות היהודית במקום החלה כבר בראשית העת החדשה. המידע העתיק הראשוני על היהודים בפלונסק הוא משנת 1446 ברשימות בתיקי בית המשפט, בו מפורט מספר היהודים בעיר יחד עם המיסים והעמלות ששילמו.
מכתב מאת יחזקאל יוסיפון, מבני קהילת פלונסק, המאה ה-19
צעירים יהודים בני קהילת פלונסק במאה ה-19 (מימין יחזקאל יוסיפון, כותב הגלויה שבצידה האחורי של התמונה)
ראשית הקהילה

העיר פלונסק ממקומת על נהר פלונקה ומכאן הגיע שמה. היא נוסדה בימי הביניים הקדומים כעיר מבצר של נסיך החבל ובה ארמון עץ למשכנו בימי שהותו בפלונסק.
סביב המבצר הוקם היישוב הראשון של תושבי העיר אשר עסקו בעיקר בחקלאות ובמשך הזמן נוספו אליהם גם סוחרים ובעלי מלאכה. בשנת 1400 העניק הנסיך מאזובשה ורייסין ז'יאמיוביט את כתב הקיום של העיר על יסוד החוק החלמיני. כתב קיום זה חודש ואושר בשנת 1527 על ידי המלך זיגמונט הראשון. פלונסק השתייכה לנסיכות פלוצק, שסופחה לממלכת פולין בשנת 1495 לאחר מותו של הנסיך האחרון יאנוש יחד עם חלק ממאזובשה. נסיכות פלוצק הפכה לפלך המורכב משמונה נפות ובכללן פלונסק.
כבר מראשית העת החדשה יהודים התגוררו בפלונסק. נסיכי מאזובשה היו מעוניינים לפתח את ארצם ולכן התירו כניסת יהודים לערים. המידע העתיק הראשוני על היישוב היהודי בפלונסק הוא משנת 1446, מרשימות בתיקי בית המשפט, בו מידע על מספר היהודים המשלמים מיסים וסכום העמלות מופיע בהם. בראש יהודי חבל פלוצק עמד הרב קמחי, שהיה הרב הראשי וישב בלינצ'יצה.
ב-1507 שילמו היהודים את ה-PLN 5 למס ההכתרה. בשנת 1527 נערך גירוש היהודים ומתן כתב הקיום על רקע התחרות המסחרית עם הסוחרים הנוצרים. היהודים עסקו בהלוואה בריבית, וכן סחרו במוצרי עץ, אשלג וזפת. מוצרים אלו היו משיטים לעיר דאנציג דרך נהר הוויסלה. היהודים היו בעלי המונופול על המסחר בכל האזור והיו מבקרים בירידים בדאנציג, פוזנא, גניזנו ותורון.
בתחילת המאה ה-17 העניק מלך פולין זיגמונט הראשון הגנה ליהודים מפני תחרות של סוחרים זרים. באחוזות מלכותיות משנת 1616 נמצא תיאור עשיר של רכוש העיר, שבו נמצאים ארבעה בתים יהודיים, בעליהם מחויבים לתת לזקן ליטר וחצי זעפרן. יהודים מן הערים השכנות עברו לפלונסק והיישוב היהודי בה גדל.
תולדות הקהילה > המלחמה הפולנית-שוודית

בשנת 1655 פרצה המלחמה הפולנית- שוודית השנייה. האצולה הפולנית והוויבוידים מפוזנא וקאליש חברו לשוודים יחד עם 15,000 חיילים, אשר פלשו לעיר וגרמו בה הרס רב. היהודים והפרוטסטנטים הואשמו בבגידה וריגול לטובת השוודים, ובכל הרפובליקה של פולין החלו מעשי שוד וטבח, הקהילה היהודית כמעט הושמדה לחלוטין והרכוש היהודי נשדד ונהרס.
באפריל הגיע סטפן צ'רניצקי לאזור צ'חנוב ופלונסק, הוא ערך שחיטות גדולות ביהודים, חייליו שדדו והרסו את הרכוש היהודי. בפלונסק סבלו היהודים סבל רב, רובם נהרגו, בתיהם נשרפו רכושם נשדד והרב של הקהילה, הרב צבי נשרף. הקהילות היהודיות היו תחנות המוות של צבא צ'ארנצקי ביניהן: קהילת קובאל, לופיאנני, רוגסאן, פלאטוב ורשן, ליסא, פאקוש, שרם, פורדון, פליצק ודוברזין. יהודי פלונסק קבעו יום צום שנתי לזכר ההרוגים, בערב ראש חודש שבט, וקבעו נוסח סליחות מיוחד ליום צום זה - "סליחות פלונסק".
בשנת 1657, המלך יאן קז'ימייז' נתן כתב-קיום המאפשר ליהודים לבנות מחדש את בתיהם ולפתוח מחדש חנויות וסדנאות. בשנת 1670 המלך מיכאל קוריבוט וויסניוביאצקי, יורשו של המלך יאן קז'ימיז', חידש את כתב הקיום של היהודים והתיר להם להתיישב בפלונסק. הוא אפשר להם להקים בתים, לעסוק במסחר, לשרוף יי"ש ולבשל בירה, למכור ולקנות כל מיני משקאות, לשחוט בקר ולמכור בשר באיטליזים ובבתיהם הפרטיים. היה מותר לסחור בימי חול מלבד יום א' וכן הותר ליהודים לבנות בית כנסת ולהקים בית עלמין נפרד.
בעקבות כך פרץ מאבק קשה בין הנוצרים ליהודים כשהראשונים אומרים שהיהודים גוזלים מהם את פרנסתם. על היהודים נאסר, עוד מימי המלך זיגמונט הראשון לסחור במסחר קמעוני בכותנה, אריגים ובשמים. וכן מכירת בשר עגל, כבשים ועיזים בימי השוק אשר הותרו רק לנוצרים.
בהתאם לכתב הקיום, היהודים היו משלמים מיסים על מסחר, מגרשים ובתים וכן מס גולגולת (משנת 1549). בשנת 1669 הזכירו ליהודי פלונסק ועד ד' הארצות כי עליהם לעזוב את מאזובשה. ייהודי פלונסק עזבו את העיר ולא חזרו אליה עד לביטול ההחלטה.
בשנת 1678 נגזרה על יהודי מאזובשה גזירת גירוש, ולאחר השתדלויות רבות מנע ועד ד' הארצות גירוש זה. יהודי פלונסק היו שייכים מבחינה ארגונית, לקהילת צ'יחאנוב עד שנות החמישים של המאה ה-18, אז התנתקו מקהילת צ'יחאנוב בניגוד להסכמתה.
באמצע המאה הי"ח כיהן בפלונסק הרב ברוך חריף, אחריו כיהן הרב יקותיאל זלמן בן משה יוסף ליכטשטיין מחבר הספר "דבי רב" (פירוש על הספרי). בתקופה זו היה בפלונסק רופא יהודי ד"ר שלמה יעקב'ס. ליד פלונסק התקיימה התיישבות חקלאית יהודית – אחוזת קוחארי שהוקמה על ידי שלמה זלמן מרקוס מפוזנא. מתוך מפקד שנערך בשנת 1764 בפלונסק נמנו 455 נפשות. בשנים אלו, של פלישת צבאות זרים ושל סיבוכים במדינת פולין סבלו היהודים סבל רב. היהודים תמכו בקונפדרציה ברסקה למרות היותה עוינת את היהודים. בימי מלכות של סטאניסלאב פוניאטובסקי חל שיפור במצב היהודים עקב השקט ששרר במדינה בעיקר לאחר חלוקת פולין הראשונה.
בשנת 1808 לאחר הכיבוש הפרוסי גדלה האוכלוסייה היהודית בחבל פלוצק ובפרט בפלונסק, יהודים רבים עברו מהשטח הפולני שעבר בחלוקת פולין לפרוסיה. ובשנה זו התגוררו כ-2801 יהודים בעיירה. פלונסק הייתה לאחת הערים המובילות עם האחוז הגבוה ביותר של האוכלוסייה היהודית, היהודים היוו 73.6% מאוכלוסיית העיר. היהודים רכשו בתים, ועסקו במבחר קמעונאי וכן בסחר בתבואות, עצים ביצים, בקר ותוצרת חקלאית אשר נשלחו מדי יום לפלוצק ומודלין. כמה יהודים אף ניהלו בעצמם אחוזות או ניהלו לבעלי אחוזות את תוצרתם החקלאית. וכן היו מספר חייטים ופרוונים שעבדו עבור מפעלי קונפקציה גדולים. ענף זה גדל והתרחב במהירות.
תולדות הקהילה > פלונסק במאה ה-19

במאה ה-19 החלו יהודי פלונסק לגלות מעורבות פוליטית ולהפיץ את תרבות ההשכלה. במרד הפולני של 1863 השתתפו כמה מיהודי פלונסק. בשנת 1865 נוסדה אגודת "חברת דורשי התורה והחכמה", בה התרכזו המשכילים הראשונים בעיר ולמדו בה פילוסופיה דקדוק ושפות. בתקופה זו אף השתפר בה המצב הכלכלי. ב-1910 מנתה הקהילה 7,665 נפש (%64 מכלל האוכלוסייה). בפלונסק נוסד אחד מסניפיה הראשונים של אגודת "חובבי ציון" בפולין. לקראת סוף המאה ה-19התארגנה בעיר הקבוצה הראשונה של ציונים והוקם ארגון "בני ציון" שבתוך שנתיים מנה כמאתיים פעילים. צעירים רבים הצטרפו לחוג לומדי העברית ובעיר הוקמו ספריות ציבוריות בעברית וביידיש. "ההשכלה - מן העיר פלונסק יצאה למלוך", כתב הסופר דוד פרישמן.
במחצית השנייה של המאה ה-19 נפוצה בפלונסק החסידות. בעיר היו קבוצות של חסידי גור, אלכסנדר וצ'חאנוב ונוסדו בה קלויזים (בתי מדרש) של הזרמים השונים. לקראת סוף המאה ה-19 נוסדו בפלונסק אגודות כגון "קהל קטן", שביקשו להפיץ השכלה בקרב השכבות העניות. פעילי האגודות ארגנו קבוצות לימוד של פועלים ובעלי מקצועות כפיים, לימדו את חניכיהם עברית, משניות, פרקי אגדה, היסטוריה של עם ישראל וידיעת ארץ ישראל. אגודת "עזרא" פעלה להפצת השפה העברית וללימוד ההיסטוריה של עם ישראל בקרב ילדים ממעמד נמוך. בין מקימי האגודה היה דוד גרין, לימים - דוד בן-גוריון בן ה-14. רבים מפעילי אגודות אלו היו מראשוני העולים מפלונסק לארץ ישראל. יוצאי פלונסק היו בין מקימי הקיבוצים נגבה, עין שמר, בית זרע, עין השופט, שריד, כפר מסריק, מזרע ועוד. עם זאת, בשנים אלה עדיין קיבלו רוב ילדי ישראל בעיר חינוך מסורתי ולמדו ב"חדרים" פרטיים ובתלמוד תורה שהחזיקה הקהילה. בסוף המאה ה-19 נפתח בפלונסק בית ספר יסודי ממשלתי לילדי היהודים, בו למדו ברוסית כ-80 תלמידים, רובם בנות.
פלונסק גבלה במשקים גדולים, בהם היו עצי צפצפה שבצמרותיהם מקננות חסידות. בשולי העיר היו בתי הנפחים, מתקני העגלות ומפרזלי הסוסים, וכן חלקות קטנות של איכרים, נוצרים ויהודים, שעיטרו את העיר בגני ירק, בערוגות פרחים ובגדרות עץ צבועות באדום ובירוק. בסוף המאה ה-19 היו שליש מבתיה של פלונסק בנויים מאבן ופעלו בה בתי חרושת, בתי מלאכה ותחנה מטאורולוגית. נסללו בה כבישים והותקנו מדרכות אספלט. בעיר עצמה היו שדרות אלונים וערמונים וכן גני נוי. בתחילת המאה ה-20 היו בעיר בתי ספר עממיים, בית ספר תיכון, בתי חרושת, טחנת קמח, תחנת כוח ומגרשי ספורט. למעלה ממחצית מ-8,000 תושבי העיר היו יהודים.
משפחת קרובינר, פלונסק
נערה יהודיה מפלונסק
נערה יהודיה מפלונסק
הנוער הציוני בפלונסק, בניהם נמצאים דוד בן-גוריון ושלמה צמח. פלונסק 1904.
תולדות הקהילה > הקהילה במהלך מלחמות העולם

בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, כבשה גרמניה את פלונסק מידי הקיסרות הרוסית. עקב המלחמה שותקו המלאכה והמסחר בעיר, ורבים מתושבי העיר נותרו ללא אמצעי קיום. הקהילה הקימה מטבח ציבורי לעניי העיר, שחילק מאות ארוחות חינם מדי יום.
למרות הקשיים התנהלו בפלונסק בתקופה זו חיים כלכליים, תרבותיים ופוליטיים ערים. הכיבוש הגרמני איפשר למפלגות, לאיגודים המקצועיים ולארגונים החברתיים לפעול בגלוי. הקבוצות הציוניות, שהתארגנו עוד לפני המלחמה, הגבירו את פעילויות ההסברה והתרבות שלהן. הבונד שפעל במחתרת בימי השלטון הצארי חידש את פעולתו הגלויה.
בשנת 1917 הוקמה בפלונסק ספרייה ציבורית ובשנת 1918 נוסד בה סניף של אגודת ישראל.
עם תום המלחמה נכללה פלונסק בתחום פולין העצמאית. עם כניסת הצבא הפולני לפלונסק הואשמו היהודים בשיתוף פעולה עם הגרמנים, ובמקרים רבים פרעו חיילים פולנים ביהודים. עם פרוץ מלחמת פולין-ברית המועצות ב-1920 כבש הצבא האדום את העיר לזמן קצר והאלימות נגד היהודים גברה. בתקופה זו פרצה בעיר מגפת טיפוס ושרר בה רעב. לאחר המלחמה סייעו לנזקקים בעיר ארגון הג'וינט, מוסדות תמיכה ציבוריים וכן קרובים בחוץ לארץ.
ארגונים ומוסדות

בשנת העשרים נוסדו בפלונסק מספר ארגונים לעזרה הדדית. באגודת "ביקור חולים" עבדו פעילים בהתנדבות, וצרכיה של האגודה מומנו מתרומות ומהכנסות מאירועים. איגוד הסוחרים היהודיים יזם את הקמת "הקופה הקואופרטיבית לאשראי". לאחר שנים מעטות הפכה קופה זו לבנק ומאוחר יותר הוקמה חברת "גמילות חסדים" שהעניקה אשראי ללא ריבית. בכל אחד מארגונים אלה היו מאות חברים.
מוסדות הסעד של הקהילה תמכו בעניים, בעיקר לקראת החגים, וסיפקו להם חומרי הסקה ובגדים חמים בחורף. חברות "ביקור חולים" ו"לינת הצדק" סייעו לעניי העיר ללא תשלום, בדיור ובטיפול רפואי.
"רוח של התנדבות ושל מתן בסתר ציינה את יהודי פלונסק. לא אחת היית פוגש בשתי בעלות בית מכובדות העוברות מבית לבית לאסוף נדבות בשביל איזה נצרך – אך בלא שתגלינה את שם הנצרך, כדי שלא לביישו, חלילה"
בהנהלת הקהילה היהודית בפלונסק היה רוב למפלגות הציוניות. הקהילה גבתה מיסים מחברי הקהילה, דאגה לבחירתם ולמינויים של בעלי המשרות הדתיות (רב, דיינים, שוחטים, חזנים ועוד) והחזיקה את בתי הכנסת, בתי המדרש, מוסדות החינוך הדתיים ויתר המוסדות הדתיים בעיר.
שליש מחברי מועצת העירייה בפלונסק היו יהודים. יהודי פלונסק המשיכו להתפרנס ממסחר זעיר, מלאכה ובניין ומתעשיות המזון והכימיקלים. היו ביניהם סוחרי תבואה, עצים ובהמות וכן חייטים, סנדלרים, סבלים, קצבים וסוחרים, בעיקר סוחרי בגדים. עקב המשבר הכלכלי בקרב חקלאי הסביבה הצטמקו מקורות הקיום של הסוחרים ובעלי המלאכה היהודיים, שלקוחותיהם היו בין חקלאים אלה. צמצום המסחר נבע גם מתחרות גוברת מצד הסוחרים הפולנים וכן מהתגברות האנטישמיות. בשנות השלושים של המאה ה-20 החלו פעולות חרם נגד יהודים ומדי פעם התקיימו הפגנות מול חנויותיהם תוך ניסיון למנוע קונים מלהיכנס. אבנים יודו על בתים של יהודים ושמשות בבית הכנסת נופצו. השלטון המרכזי ניסה אף הוא לדחוק את רגליהם של היהודים מענפי הכלכלה. כל אלה הביאו להגירת יהודים מפלונסק לארץ ישראל, למערב אירופה, לצפון אמריקה, לאוסטרליה ולדרום אפריקה.
יהודי פלונסק הביעו מעורבות בחיי הציבור, הן בשעות של התרוממות הרוח והן בשעות מצוקה. בשוק המרכזי היו מתאספים ערב ערב יהודים מגודלי זקן, פועלים, עגלונים ובני נוער לשיחות בענייני דיומא על הבעיות שעמדו ברומו של עולם. תנועות הנוער הציוניות בעיר יצאו להפגנת ענק עם תלבושותיהן ודגליהן לרגל הצהרת בלפור ב-1917 וכן עם פתיחת האוניברסיטה העברית ב-1925. ב-1929 נערכה אספה המונית בבית הכנסת בעיר במחאה על הספר הלבן של פאספילד.
בפולין העצמאית בין שתי מלחמות העולם הלכה וגדלה השפעת המשכילים והציונים בקהילה, ופעולות החינוך והתרבות במסגרת התנועה הציונית הקיפו חוגים רחבים. בשנות השלושים, עקב המשבר הכלכלי, ירדה הפעילות במפעלים היהודיים בפלונסק, ורבים עברו למסחר בדברי הלבשה מוכנים. השפל הכלכלי גרם להתגברות האנטישמיות והביא את הקהילה עד משבר.
ערב מלחמת-העולם השנייה (ספטמבר 1939) התגוררו בפלונסק כ-7,000 יהודים.
אישים ודמויות בפלונסק > רבנים

ר' יצחק אוארבך הנקרא ר' איצלי מפלונסק. היה רבה של פלונסק בערך עד שנת 1835
ר' יששכר בן הרב יהודה לייב מקאליש
ר' דוד כנפי יונה
ר' שלמה יששכר דוב
ר' אברהם שמואל בן בנימין דיסקין
ר' ליפא הלי בן יעקב יוסף צמח-קאמינר.
ר' ישראל יעקב הלוי
הרב משה גרשון ניימן. נפטר בפלונסק ב-י"א מרחשון תרנ"ג 1.11.1892
ר' צבי יחזקאל מיכלזון, שימש כרבה של פלונסק במשך כ-28 שנים 1894–1922 ונרצח בשואה
ר' ישראל הלוי בורנשטיין נרצח בשואה
אישים ודמויות בפלונסק > דמויות מוכרות מפלונסק

דוד בן-גוריון (גרין)
שלמה לביא
שלמה צמח