stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שילוח הקן
פרטי המצווה

המצווה נוהגת רק בציפורים כשרות ורק כאשר הציפור הנקבה דוגרת על הביצים ולא הזכר ויש שסבורים שהנקבה רובצת בלילה. מצווה זו קיימת בכל זמן, אך ישנן דעות בקבלה שאין לקיימה בימי ספירת העומר ובשנת שמיטה.
ישנה מחלוקת בפוסקים בגדר מצווה זו: יש הסוברים שקיימת מצווה לשלח את האם גם כאשר עושה זאת רק לשם קיום המצווה וללא צורך בביצים, פוסקים אלו מסתמכים, בין השאר, על הטעם שמביא הזוהר למצווה - העלאת זיכרון ישראל לה', וטעם זה שייך בכל מקרה. פוסקים אחרים סוברים שהמצווה נאמרה רק על אדם הזקוק לביצים למטרת אכילה, ושאם ישלח את האם ללא צורך בביצים אף יעבור בכך על איסור צער בעלי חיים. להלכה אפשר (אומנם, אין חיוב) לקיים את המצווה גם כשאין צורך בביצים [ואחר שילוח האם, יגביה אותם על מנת לזכות בהם, ואחר כך אם ירצה יחזירם למקומם]. לשיטת הרמב"ם מצוות שילוח הקן בנויה לפי הכלל של לאו הניתק לעשה, כלומר: חל איסור לקחת את האם מעל הבנים, ואם עבר על הלאו של לקיחת האם חלה עליו מצווה לשלח את האם כדי לתקן את הלאו. לשיטתו, הפוגע בקן ציפור ומשלח את האם אינו מקיים מצוות עשה, אלא רק שומר את עצמו שלא לעבור על מצוות לא תעשה.
המצווה נוהגת רק בציפורי בר שאינן שייכות לאף אחד, ולכן אם הקן נמצא בשטח פרטי הוא נקנה מיד לבעל הבית, וממילא אין מצווה לשלח. אולם ישנם הסוברים שהיות ובזמננו רוב האנשים אינם מעוניינים שיונים יקננו ברשותם, ממילא אין החצר זוכה בביצים אם לא כיוון מפורש שהוא מעוניין בהם (ספר שלח תשלח עמ' עו, בשם פוסקי זמננו). ונוהגים שבעל הבית מכווין שגם אם ייעשה קן ברשותו איננו רוצה לזכות בביצים, ובכך הביצים הפקר ויכול לקיים את המצווה לכל הדעות.
לפי הרמב"ם יש לשלח את האם על ידי אחיזה בכנפיה, ולהלכה, אפשר להבריחה על ידי הקשה עם מקל.
דעת רוב הפוסקים שאין לברך על שילוח הקן.
טעמי המצווה

המשנה במסכת ברכות, לפי פירושו בגמרא, שוללת נתינת טעם במצוות שילוח הקן:
"האומר על קן צפור יגיעו רחמיך... משתקין אותו". ומסבירה הגמרא: "מפני שעושה מידותיו של הקב"ה רחמים, ואינם אלא גזרות", כלומר שאנחנו לא מבינים את הטעם האמיתי של המצוות, ולכן איננו יכולים לקבוע כי הוא נובע מאמפתיה לבעלי חיים. לעומת זאת, בתלמוד הירושלמי המתפלל נחשב "כקורא תיגר על [=גוער ב-] מדותיו של הקדוש ברוך הוא: על קן ציפור הגיעו רחמיך, ועל אותו האיש לא הגיעו רחמיך?". כלומר שהמתפלל מניח בצורה עזה ולא ראויה שמגיע לו מענה לתפילתו.
רוב הפרשנים במשך הדורות סברו כי יש טעם למצוות שילוח הקן כמו לשאר המצוות, למרות דברי משנה זו.
טעמי המצווה > דעת הרמב"ם

הרמב"ם בספרו מורה נבוכים כותב כי בניגוד למה שנכתב בגמרא יש טעם למצווה זו, ומסביר כי ישנה מחלוקת האם דרשינן טעמא דקרא. לפי הרמב"ם, המשנה בברכות היא כדברי הדעה השנייה שאין למצוות טעם כלל. אומנם, קובע הרמב"ם כי הדעה הראשונה שכן יש טעמים הגיוניים במצוות היא הנכונה והיא דעת "כולנו, ההמון והסגולות", ואכן סובר הרמב"ם כי טעם מצוות שילוח הקן היא רחמים על האם "שלא תצטער בראות לקיחת הבנים". כדברי הרמב"ם יש במדרש: "כשם שרחמיו של הקב"ה על האדם, כך רחמיו על הבהמה... וכשם שנתן הקב"ה רחמים על הבהמה, כך נתמלא רחמים על העופות... שנאמר, כי יקרא קן צפור לפניך".
עוד מוסיף הרמב״ם וזה לשונו ״ועל הרוב יהיה סיבה להניח הכל כי מה שהיה לוקח ברוב הפעמים אינו ראוי לאכילה״.
טעמי המצווה > ספר החינוך

לפי ספר החינוך, מטרת המצווה היא אכן רחמים על בעלי החיים, ואין המשנה המוזכרת מתכוונת לשלול זאת. לפי החינוך, כוונת הגמרא "שעושה מידותיו של הקב"ה רחמים, ואינן אלא גזרות" היא, שלא נחשוב ונשווה בין הרחמנות הטבעית שיש לבני אדם לבין חמלה שיש לאלוהים, אותה אנו לא מסוגלים להבין. בנוסף, כותב החינוך שהמצווה באה להזכיר לאדם שהבורא משגיח על העולם ועל בעלי החיים שבו, וכך ידע האדם שאלוהים משגיח אף על דרכיו שלו.
הרמב"ם מוסיף טעם נוסף למצווה והיא הדאגה לבעלי החיים, כי אם האדם לא יוכל לקחת את האם, לעיתים יעזוב אף את הבנים ש"על הרוב אינם ראויים לאכילה", וכך יינצל הקן כולו, ובכך יצטמצם אכילת בעלי חיים. הרלב"ג מסביר, שאסור לפגוע בקן הציפורים לפני שישלים הקן את מטרתו בטבע, שהיא גידול האם את בניה.
טעמי המצווה > הכשרת האדם לחמלה כלפי בעלי חיים

לפי הרמב"ן, בניסיון ליישב את דברי הגמרא עם הטעם המקובל בשליח הקן, הגורס כי המצווה מכשירה את האדם לחמול על יצורים חיים, הוא מסביר כי תועלת המצווה היא להרגיל את האדם במידת הרחמנות, וכוונת הגמרא בזה שאין לייחס את המצווה לחמלת האלוהים היא, כי אין פירוש הדבר שהאלוהים ריחם על הציפור (כדעת הרמב"ם), כי אם אלוהים מרחם על בעלי החיים הוא היה אוסר את השחיטה, אלא ודאי מטרת המצווה היא לחנך את "האדם עצמו" שלא יתאכזר "וללמד אותנו המדות הטובות", כי כאשר האדם יתנהג ברחמים לבעלי החיים, הוא ינהג כך גם בחייו האישיים..
האבן עזרא, החזקוני והרשב"ם, מדגישים בטעם המצווה את "האכזריות והרעבתנות לקחת ולשחוט ולבשל ולאכול אם ובנים יחד".
עוד טעם כותב הרמב"ן, כי על אף ההיתר לאכול בעלי חיים, אסרה התורה להכחיד לגמרי מין ממיני החיות, ולהכחיד בבת אחת שני דורות של ציפורים, זו הדרך להשמיד את המין כולו, ולכן אסרה זאת התורה.
הספורנו כותב כי טעם המצווה הוא גמילות חסדים עם העניים, שמתפרנסים מעופות השדה שהם הפקר, ולכך בא הציווי, כדי שיהיה גם להם מאין לאכול.
טעמי המצווה > טעמים נוספים

סברת הנצי"ב בטעם המצווה היא, כי זהו "שילום גמול הרחמים", הרי האם יכלה לברוח מהצייד, ונלכדה בגלל רחמיה על בניה וניסיונה להגן עליהם, וזו אכזריות גדולה אם נשתמש במידת הרחמים של הציפור נגדה. שד"ל מסכים לטעם זה ומוסיף שעל ידי שנמנע מלצוד את האם "יקבע בלבותינו כי לא ייצא מצדקה הפסד", לפי שד"ל, חוץ מהרחמים על האם, ישנה תועלת לאדם במצווה זו כשיראה את גדולת מידת החמלה בעיני הבורא.
טעם אחר למצווה מביא ר' יוסף אבן כספי, שאומר שבמצווה זו רצה הבורא ללמד את האדם ענווה. האדם על אף מעלותיו הוא "גשמי", ממש כמו החי, הצומח, והדומם, ולכן התורה רוצה "בעיקר הכוונה, שלא נאכל בשר כי יספיקו לנו הצמחים", ועל אף שלא אסר את אכילת בעלי החיים לגמרי, רצה הקב"ה להגביל הרבה פעמים את אכילתם כדי ש"יהיה בין עינינו תמיד, כי אנחנו כחמור וכפרד, ככרוב וכרימון, גם כאבן דומם".
הרש"ר הירש רואה במצווה זו דוגמה ליחס של כבוד לאימא המטפלת בילדיה, ובמיוחד לאמא יהודיה, המפורסמת במסירותה לצאצאיה. עוד טעמים על דרך הקבלה, מביאים הרמב"ן, יצחק אברבנאל ויצחק עראמה.
טעמי המצווה > גישת הזוהר

על פי ספר הזוהר, שילוח האם הוא מעשה סמלי, שנועד לעורר רחמי שמיים על עם ישראל: בכך שהציפור מצטערת שנלקחו אפרוחיה, וקול בכיה מגיע לשמיים, כך גם ה' נזכר שבניו נלקחו לגלות.
שכר המצווה

שילוח הקן היא אחת משתי המצוות שמפורש בתורה השכר למקיימי המצווה. השכר המובטח הוא
"לְמַעַן יִיטַב לָךְ וְהַאֲרַכְתָּ יָמִים:"
בתלמוד מסופר, כי אלישע בן אבויה הפך לאפיקורס לאחר שראה כי ילד, שקיים את רצון אביו, ועלה באמצעות סולם על עץ במטרה לקיים את מצוות שילוח הקן, נפל ומת. הסתירה בין השכר אותו הבטיחה התורה למקיימי מצוות שילוח הקן ומצוות כיבוד אב ואם ("והארכת ימים", "למען יאריכון ימיך") לבין מותו של הילד - מה שקרה בפועל, גרמה לאלישע בן אבויה לכפור בתורה. בהמשך, הגמרא מעירה שהוא טעה בפירוש המילים "והארכת ימים" - שלפי ר' יעקב מדברות על החיים בעולם הבא.
שילוח הקן בתרבות

היוצר מיקי גבריאלוב מעיד שהזמר אריק איינשטיין שאב השראה מהמצווה הזאת כשהגה עמו את השיר עוף גוזל, העוסק אף הוא בשמחה המהולה בעצב של אב הנפרד מילדו כמו ציפור שנפרדת מגוזלה.
הסרט חופשת קיץ בבימויו של דוד וולך מאזכר את מצוות שילוח הקן כאפיזודה בסרט וכמטאפורה המונחת ברקע העלילה.
לקריאה נוספת

הרב יהושע ון דייק, גדרה של מצוות שילוח הקן והאם נוהגת בשביעית, שו"ת 'מבשן אשיב' כרך ב', הוצאת מכון התורה והארץ, התש"פ, 2020, עמ' תנ"ו-תנ"ט
שמואל בן-שבת

| --- | --- |

 לידה:  3 באוקטובר 1888 
 פטירה:  25 ביולי 1957 (בגיל 68) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין חוף הכרמל
 
שמואל בן-שבת (3 באוקטובר 1888, י' בחשוון תרמ"ט - 25 ביולי 1957, כ"ו בתמוז תשי"ז) היה מחנך, עיתונאי, משורר, פעיל ציוני ובלשן תושב חיפה. היה פעיל בתנועת המזרחי וכיהן כחבר מטעמה באספת הנבחרים והוועד הלאומי.
קורות חיים

שמואל בן-שבת נולד באספי, מרוקו. אביו ר' אברהם בן-שבת היה פייטן, סוחר, מתורגמן וראש קהילת יהודי אספי. בילדותו למד שמואל בתלמוד תורה בשם "אור התורה" באספי. בשנת 1892 עלה לארץ ישראל ממרוקו ביחד עם הוריו והמשפחה התיישבה בחיפה, שם למד שמונה שנים בבית הספר של כל ישראל חברים (כי"ח) ולאחר מכן השתלם בהוראה בקולג' הצרפתי בביירות.
לאחר לימודיו עבד בהוראה והיה איש חינוך ידוע בחיפה והסביבה. תחילה עבד כמורה בבית הספר של כי"ח בחיפה. בשנים 10–1909 שימש כמנהל בית ספר בכפר תבור, ואחר כך עבד כמורה בבית הספר של חברת עזרה בחיפה. לאחר מלחמת העולם הראשונה נתמנה להיות מנהל בית הספר "נצח ישראל" בחיפה. היה ממיסדי בית הספר לבנות תנועת המזרחי בחיפה ושימש כמנהלו מעת שהוקם. במקביל בשנת 1934 ייסד את התלמוד תורה "יסוד הדת" לילדים ספרדים.
במקביל לעבודתו בחינוך, היה סופר קבוע של עיתון החרות הירושלמי (להבדיל מחירות של האצ"ל), בעריכת אברהם אלמליח וחיים בן-עטר וכתב רבות על נושאים תרבותיים ופוליטיים. מאמריו עסקו בעיקר בסיקור היחס לציונות בעיתונות הערבית. ברבים מאמריו קרא ליישוב היהודי לייסד עיתון בערבית שיוכל לתת מענה לתעמולה אנטי-ציונית, וקרא ליהודים נוספים לנהוג כמוהו ולשלוח תגובות לעיתונים הערביים על מאמרים אנטי-ציוניים. הוא הפסיק לעבוד עבור "החרות" לאחר שקיבל משרת הוראה בטכניון בתקופת מלחמת השפות.
כפעיל פוליטי, היה פעיל מרכזי בתנועת המזרחי וממייסדי סניף תנועת המזרחי בחיפה. משנת 1918 שימש כחבר "ועד הקהילה העברית" של חיפה מטעם התנועה ומשנת 1920 ועד 1944 היה ציר אספת הנבחרים וחבר הוועד הלאומי של היישוב היהודי בארץ ישראל. הוא השתתף כציר בקונגרס הציוני העשרים בציריך. שימש כנציג הספרדים בוועד הפועל בחיפה. בנוסף הוא לקח על עצמו מספר תפקידים כפעיל ציבורי, כגון יו"ר סניף איגוד הסופרים הדתיים בחיפה, חבר בוועדת החינוך של עיריית חיפה, יו"ר ועדת התרבות של מועצת הספרדים בחיפה וחבר המועצה של המכון הארץ-ישראלי לפולקלור ואתנולוגיה.
בן-שבת עסק בעריכת מחקרים בלשניים והיסטוריים. הוא נהג לפרסם מאמרים רבים בענייני לשון בעיתונים לשוננו, הד החנוך, הארץ, הד המזרח, החרות, מזרח ומערב, התור, ההד, "אלמוקתף" (מוסף ערבי מדעי בקאהיר). בנוסף הוא פרסם מאמרים שעסקו בפולקלור ערבי ושל יהדות ספרד, וכן מאמרים העוסקים בענייני השעה ובשאלות ציבוריות כלכליות ומדיניות בעיתונים "הארץ", החרות, דאר היום, "התור" ובעיתונים ערביים שבסוריה ובמצרים. עניין רב היה לו בתחום השפה העברית וצורותיה הקדומות, ביאורים של המקרא וכדומה. כמו כן הוא עסק בבלשנות שמית ובהשוואה לשונית בין השפות עברית וערבית. הוא נהג לשאת הרצאות על הלשון העברית ושורשיה וכן על נושאים נוספים ב"אהל שם", באגודה להשתלמות במדע ומעל במות פומביות נוספות בחיפה.
בן-שבת כתב חיבורים על העיר חיפה ותולדותיה, כולל מחקר על תולדות העיר שאותו הוא פרסם בהמשכים בעיתונות. הוא כתב שירה וספרות ילדים.
חלק מכתביו חוברו בקובץ בשם "משאת חינוך" שפורסם בשנת 1955.
שמואל בן-שבת היה נשוי לפרחיה, בתו של ר' משה כלפון ונכדתו של הרב אברהם רפאל כלפון. לבני הזוג היו שתי בנות ובן, אברהם, שנפל במלחמת העצמאות בהגנה על קיבוץ בית קשת. הבנות אסתר ליאור ורנה איל מתגוררות בחיפה.
בן-שבת נפטר ב-25 ביולי 1957 ונקבר בבית העלמין חוף הכרמל בעיר בו התגורר, חיפה.
על שמו קרוי רחוב בעיר חיפה.
קורות חיים > ארכיון

ארכיונו נמצא בארכיון גנזים בבית אריאלה בתל אביב.
ממאמריו ושיריו

שמואל בן-שבת, על המילה "צנע", הד-המזרח, 10 ביוני 1949
שמואל בן-שבת, חוק ומשפט, הד-המזרח, 17 בספטמבר 1944
שמואל בן-שבת, פָּרודְיות, הד-המזרח, 18 בספטמבר 1943
שמואל בן-שבת, שפת עבר ומצרים, הד-המזרח, 8 ביוני 1943
שמואל בן-שבת, אמרות ומשלים, הד-המזרח, 29 בינואר 1943
שמואל בן-שבת, טפוסים, הד-המזרח, 24 בדצמבר 1943
שמואל בן-שבת, היכן הסימבטיון?, הד-המזרח, 20 בנובמבר 1942
שמואל בן-שבת, עורה למולדת!, הד-המזרח, 11 בספטמבר 1942
שמואל בן-שבת, השאלה העברית-ערבית בא"י, דואר היום, 21 באוקטובר 1932
שמואל בן-שבת, 'פתרונים לחידות סתומות לר׳ יהודה הלוי ור ׳שלמה אבן-גבירול', תרביץ, כרך עשרים וחמש, חוברת רביעית (תמוז תשט"ז), עמ' 385–392.
לקריאה נוספת

'בן־שבת, שמואל', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 96. (הספר בקטלוג ULI)
שמואל בן-שבת, משאת חינוך, חבר המורים של בית הספר לבנות נצח ישראל, 1955.
שמואל בן-שבת, סבו פניכם: מבחר מאמרים וכתבים בלשון עברית, בחינוך, בפולקלור ועל ראשיתה של העיר חיפה, יזמה וליקטה: רנה איל (בן-שבת), הוצאת "דבי אופקים", 2014.
הערות שוליים

↑  שמואל בן-שבת, באתר BillionGraves
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007288637105171  LCCN: n85813251  VIAF: 297951986   WorldCat (עם VIAF): 297951986
שמשון בלוך (לוחם)

| --- | --- |

 לידה:  יוני 1894 פשקאן, רומניה 
 פטירה:  17 ביולי 1976 (בגיל 82) 
 מקום קבורה:  רחובות 
 תאריך עלייה:  1918
 בת זוג:  חיה גלבר
 השתייכות:  גדוד נהגי הפרדות, הגדודים העבריים (גדוד 39 של קלעי המלך), קבוצת קדם, ההגנה, בית"ר
 תקופת הפעילות:  1915–1948 (כ־33 שנים)
 פעולות ומבצעים
 מערכת גליפולי, כיבוש א"י במלחמת העולם הראשונה, מאורעות תרפ"א, אוניית מעפילים 'אסתיר', מלחמת העצמאות
 עיטורים
 אות מערכת גליפולי
 
שמשון בלוך (יוני 1894 – 17 ביולי 1976) היה חייל בגדודים העבריים, מפקדה הראשון של קבוצת קדם, מראשוני חברי ארגון ההגנה ומפקד ההגנה של אזור יפו, מפקד בית"ר ביאסי, רומניה ואחד ממפקדי בית"ר באוניית המעפילים "אסתיר".
ביוגרפיה

בלוך נולד בעיר פשקאן שבמחוז יאשי ברומניה, אחד משמונת ילדיהם של אפרים פישל ופרלה בלוך. על רקע אי רצונו להישלח על ידי הוריו לחינוך תורני בישיבה בעירו, עזב בשנת 1908 את בית הוריו ועבר להתגורר בפריז, צרפת. בשנת 1914 היגר מצרפת לארצות הברית על גבי האונייה "צרפת" והתגורר זמן מה בניו-יורק. כשנה לאחר מכן הגיע למצרים והתגייס לגדוד נהגי הפרדות, תחת פיקודם של לוטננט־קולונל ג'ון הנרי פטרסון וסגנו יוסף טרומפלדור. על רקע שליטתו במספר רב של שפות, שימש בין היתר כמתורגמן בגדוד. במסגרת זו גם נטל חלק פעיל כחייל במערכה בגליפולי. עם פירוק הגדוד התגייס בלוך מחדש לגדוד 39 של קלעי המלך, ולאחר שהייה במחנה אימונים בהליפקס, קנדה, נשלח עם הגדוד בספטמבר 1918 להשתתף בקרבות המאסף בבקעת הירדן - הקרבות האחרונים של כיבוש ארץ־ישראל על ידי הצבא הבריטי. עם תם מלחמת העולם הראשונה החל לעבוד כאזרח במחנה סרפנד (צריפין) כמומחה לתיקון מכונות כתיבה עבור הצבא הבריטי.
ביוגרפיה > קבוצת קדם

ביוני 1920 הקים ועמד בראש קבוצת קדם, אשר פעלה להגן על האוכלוסייה היהודית באזור יפו וסביבתה. ראשיתה של הקבוצה בהתארגנות עצמאית של קבוצת פועלים עברים, רבים מהם אנשי הגדודים העבריים לשעבר. חברי הקבוצה הזאת, שמנתה בשיאה ככל הנראה סדר גודל של 50 איש, התגוררו במבנה בן שלוש קומות, שבו שכן בעבר המלון המפואר בלה ויסטה ובבתי פיינגולד הסמוכים לו. מבנה זה שכן בשכונת מנשייה שעל חוף ימה הדרומי של תל אביב - בלב שכונות ערביות על גבול יפו.
קבוצת קדם לקחה על עצמה להוות כוח מגן ליהודי האזור שחיו בתוך שכונות ערביות ביפו ובסביבתה או בסמוך אליהן. זו הייתה אחת מכמה קבוצות דומות שפעלו על בסיס מקומי ללא תיאום או פיקוד אזורי. כמה מהן ניהלו חיי קומונה, מלאה או חלקית, ופעולות ההגנה שלקחו על עצמן השתלבו בחיי החברה והעבודה של חבריהן.
שמה של הקבוצה נגזר משמה של חברת הבנייה "קדם", שמשרדיה ומחסניה היו ממוקמים במבנה שבו שכן בעבר המלון. המבנה שימש בסיס של הקבוצה ומקום מגוריה. בדומה לקבוצות האחרות שעסקו בפעולות הגנה וביטחון ביישוב העברי - גם קבוצת קדם פעלה באופן חשאי ותחת מסווה - זאת בשל החשש לחשיפתם על ידי שלטונות המנדט הבריטי בארץ־ישראל שאסרו על התארגנויות מן הסוג הזה. עיסוקו האזרחי של בלוך כמתקן מכונות כתיבה בבסיס הצבא הבריטי במחנה סרפנד אִפשר לו גישה נוחה לאמצעי לחימה שהיו במחנה. בלוך רכש את כלי הנשק ואמצעי הלחימה מכספו האישי, וחילק אותם לחברי הקבוצה. בשל שירותו כלוחם בגדודים העבריים, היה לבלוך ניסיון רב בהפעלת נשק, ועל כן ראה עצמו אחראי לאימון בסתר של יתר חברי הקבוצה. אימונים אלו נערכו בבית־הספר לבנות בנווה צדק, ומטווחי הירי נערכו במקווה ישראל.
במאורעות תרפ"א (מאי 1921) בלטה הקבוצה בפעילותה להגנת יהודי האזור מפני הפורעים הערבים. זאת, היות שהייתה היחידה אשר החזיקה בנשק מבין מסגרות ההגנה שפעלו באזור. פעילותה של קבוצת קדם לא נעלמה מעינם הפקוחה של מנהיגי ארגון ההגנה בתל־ אביב. זמן לא רב לאחר מאורעות תרפ"א, ובמקביל לאימונים החשאיים שערכה, הגיע מפקד "ההגנה" הראשון של אזור תל אביב, יצחק אולשנסקי (אולשן), לבניין קדם, והציע למפקדיה, בהם בלוך, להצטרף לשורות ארגון "ההגנה" שהוקם זמן קצר קודם לכן. במסגרת זו, מונה בלוך למפקד ארגון ההגנה על אזור יפו וסביבתה, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1929.
ביוגרפיה > פעילות בתנועת בית"ר

לאור פעילותו המחתרתית, היה בלוך נתון למעקב ופיקוח ממושכים של הרשויות הבריטיות בא"י ובשנת 1929 נאלץ להימלט לרומניה. בתקופה זו התקרב בלוך לתנועה הרוויזיוניסטית ובספטמבר 1930 מונה כמפקד ארגון בית"ר בעיר יאסי מטעם התנועה ובהמשך כאחד מארבעת המפקדים במפקדה הארצית של 'החלוץ הלאומי' שהקימה בית"ר ברומניה. לאחר שהות זו ברומניה, במהלכה רכש השכלה כטכנאי שיניים, חזר ארצה בשנת 1933 והמשיך לעסוק לצד עיסוקיו האזרחיים בפעילות הגנה וביטחון של היישוב העברי. בשנת 1939 סייע במאמצי העלייה הבלתי לגאלית לא"י ובמסגרת זו נטל חלק כאחד ממפקדי בית"ר באוניית המעפילים "אסתיר" אשר הביאה מעפילים מרומניה.
היה נשוי לחיה לבית גלבר ולזוג נולדה בת. המשפחה התגוררה ברחובות ובאשקלון. בלוך נפטר בשנת 1976 ונטמן בבית העלמין ברחובות.
הערות שוליים

↑  אפרים פישל בן מרדכי בלאך, שמונה פרקים לרמב"ם
↑  תומר דרור, ראשיתה של קבוצת קדם ושילובה בארגון ההגנה בתל־אביב, באתר מערכות, ‏דצמבר 2020
↑  תומר דרור, מערכות הגנה - הורדת ספרים 153–160, ‏דצמבר 2020, טבת תשפ"א
↑  מוסה ברנר, עשרה מי יודע? (עשרת מפקדי ה"הגנה" של העיר תל-אביב), תל אביב: הוצאת המחבר, תשמ"ח, עמ' 23
↑  ערכה: מינה גראור, ימי הצה"ר - כרונולוגיה של התנועה הרביזיוניסטית  1923–1949, תל-אביב: מכון ז'בוטינסקי, תשע"ג (2013), עמ' 67 במהדורה המודפסת, ע"מ 87 במהדורה המקוונת
↑  ח. בן-ירוחם, ספר בית"ר: קורות ומקורות ,כרך א :' מן העם, ירושלים-תל אביב: הוועד להוצאת ספר בית"ר, תשכ"ט, עמ' 307
↑  ⁨Page 15 Advertisements Column 5⁩ | ⁨מעריב⁩ | 19 July 1976 | Newspapers | The National Library of Israel, באתר www.nli.org.il (באנגלית)
קבוצת הקומנדו של קדם בשנת 1921
שנג'ואו 7

איור המציג את הריחוף מחוץ לחללית שנג'ואו 7
שנג'ואו 7 (בסינית מפושטת: 神舟七号; בפין-יין: shénzhōu qīhào) היא משימת החלל המאוישת השלישית של סין.
בפעם הראשונה כללה משימת חלל סינית שלושה אנשי צוות. אחד היעדים העיקריים למשימה זו היה ביצוע ריחוף בחלל מחוץ לחללית. החללית שוגרה בהצלחה לחלל ב-25 בספטמבר 2008, בשעה 16:10 שעון ישראל.
צוות החללית נחת בשלום ב-28 בספטמבר 2008, בערבות מונגוליה הפנימית, בשעה 12:38 שעון ישראל.
צוות החללית

בסין נהוג לאמן מספר צוותים לאותה משימת חלל, בעבר היה מקובל לאמן טייקונאוט ראשי ושניים לגיבוי (כך במקרה של שנג'ואו 5), או צוות ראשי ושני צוותי גיבוי (במשימת שנג'ואו 6).
למשימת שנג'ואו 7 אומנו שני צוותים, ובהם שלושת הטייקונאוטים הסינים שכבר טסו לחלל בשתי המשימות המאוישות של סין (יאנג ליוויי, הטייקונאוט הסיני הראשון, ושני אנשי צוות שנג'ואו 6, פיי ג'ו'נלונג וניה האישנג).
ב - 15 בספטמבר דיווחו כלי תקשורת רשמיים בסין כי צוות החללית יהיה ג'אי ג'יגאנג (אנ'), הטייקונאוט שביצע ריחוף בחלל מחוץ לחללית ונופף בדגל סין, ליו בומינג (Liu Boming) וג'ינג האיפנג (Jing Haipeng). כל הטייקונאוטים במשימה זו הם טייסי קרב בעברם, ובאו משורותיו של חיל האוויר הסיני. יחידת הטייקונאוטים מוגדרת רשמית כ"גדוד" של צבא השחרור העממי (צבאה של סין).
חידושים ביחס למשימות קודמות

משימת שנג'ואו 7 כוללת חידושים רבים לעומת שתי המשימות הקודמות בהן שיגרה סין טייקונאוטים לחלל:
משימה ראשונה בת שלושה אנשי צוות
ריחוף ראשון מחוץ לחללית (ייתכן ועל ידי שני טייקונאוטים ולא רק אחד, כפי שמתואר במקורות רבים)
שימוש בלוויין זעיר שישוגר מהחללית ככלי עזר לצוות החללית
שינויים במבנה החללית

היחידה המסלולית של החללית שנג'ואו שונתה, ובמשימה זו לא הותקנו עליה תאים פוטו-וולטאיים לייצור חשמל. הסיבה לשינוי נעוצה בצורך לאפשר לטייקונאוטים מרווח תמרון מחוץ לחללית, בעת פעילותם בחלל. ידיות אחיזה חוברו לחלקים החיצוניים של החללית, על מנת לסייע לטייקונאוטים בעת פעילותם מחוץ לחללית. ידיות דומות מותקנות מחוץ לתחנת החלל הבינלאומית.
קיצור המשימה

מקורות שונים דיווחו על משימה של כחמישה ימים, אך עם התקרבות מועד השיגור הופיעו דיווחים בכלי התקשורת הסינים כי המשימה תארך שלושה ימים בלבד, כפי שאכן בוצע. משמעותה של משימה קצרה היא התמקדות בנושא הריחוף בחלל של הטייקונאוטים, ולא עריכת ניסויים מדעיים כפי שבוצעו על ידי צוות החללית שנג'ואו 6.
ריחוף מחוץ לחללית

הטייקונאוט ג'אי ג'יגאנג יצא אל מחוץ לחללית למשך 21 דקות, החל מ-16:40 שעון סין. במהלך ריחופו מחוץ לחללית ביצע ג'יגאנג מטלות שתוכננו מראש, ובהן החזרת דגימות של חומרים שנחשפו לתנאי החלל אל תוך החללית והחזרתם לכדור הארץ. כמו כן בחן ג'אי את יכולתו לתמרן מחוץ לחללית ונופף בדגל סין. ליו בומינג הוציא את פלג גופו העליון מחוץ לחללית, ומבחינה טכנית גם הוא ביצע הליכת חלל. במהלך הריחוף בחלל נבחנה חליפת חלל סינית - שיפור של חליפת חלל רוסית מסוג אורלאן. בשל מגבלות משקל ומקום, לא הוחזרו חליפות החלל בשלמותן לכדור הארץ, אלא הכפפות בלבד, לשם בחינה ומחקר.
שיגור לוויין קטן מהחללית

לאחר חזרת הצוות אל תוך החללית, שוגר מיקרו לוויין שהיה צמוד לחלק הקדמי של היחידה המסלולית. הלוויין צילם תמונות של החללית שנג'ואו, ונותר בחלל לאחר חזרת הצוות לכדור הארץ. חלק ממטרותיו של הלוויין הן ביצוע פעולות קרבה - תמרונים בטווח קצר - מהיחידה המסלולית של החללית שנג'ואו 7, שהושארה בחלל. משך התפקוד המשוער של לוויין זה - מספר חודשים. הלוויין חלף בקרבה לתחנת החלל הבינלאומית, ומעבר קרוב זה העלה תהיות באשר למטרתו של הלוויין.
נחיתה

תא החזרה לכדור הארץ של החללית נחת ב-28 בספטמבר בשעה 17:38 שעון סין באזור מונגוליה הפנימית. הנחיתה הוגדרה חלקה, אך התא נחת על צידו, דבר שכנראה הקשה על הוצאת האסטרונאוטים. בסופו של דבר לאחר למעלה מחצי שעה הצליחו אנשי צוות החילוץ שהגיעו למקום מיד עם הנחיתה להוציא את שלושת אנשי הצוות, ודקות לאחר מכן, כשהם ישובים על כיסאות שהביאו להם אנשי החילוץ הם קיימו מסיבת עיתונאים מאולתרת.
פתיחות ושקיפות

כל המבצע, בפתיחות שאינה מאפיינת על פי רוב את סין, הועבר בשידור חי בתחנת הטלוויזיה הממלכתית, לרבות בערוץ האנגלי שלה הנקלט גם בקרב מנויי הטלוויזיה הרב ערוצית בישראל.
הערות שוליים

↑  אבי בליזובסקי, ‏החללית שנז'ו 7 נחתה בשלום, באתר "הידען", 28 בספטמבר 2008
| תוכנית שנג'ואו |
| --- | --- | --- |
| משימות לא מאוישות | שנג'ואו 1 • שנג'ואו 2 • שנג'ואו 3 • שנג'ואו 4 • שנג'ואו 8 |  |
| משימות מאוישות | שנג'ואו 5 • שנג'ואו 6 • שנג'ואו 7 • שנג'ואו 9 • שנג'ואו 10 • שנג'ואו 11 • שנג'ואו 12 • שנג'ואו 13 • שנג'ואו 14 • שנג'ואו 15 • שנג'ואו 16 • שנג'ואו 17 • שנג'ואו 18 |  |
החללית שנג'ואו 7, כפי שצולמה על ידי הלוויין הקטן ששיגרה
Apple Card

| --- | --- |


Apple Card באפליקציית הארנק ב-iOS 12 על אייפון XS
 מפתח:  אפל
 מחזור חיים:  2019–הווה (כ־5 שנים)
 קטגוריה:  כרטיס אשראי 
 www.apple.com/apple-card/
 
Apple Card (בתרגום לעברית: כרטיס אפל) הוא כרטיס אשראי שפותח על ידי חברת אפל, המיועד בעיקר לשימוש עם Apple Pay באמצעות אייפון או Apple Watch. הכרטיס זמין אך ורק בארצות הברית החל מקיץ 2019. המוצר הוכרז באירוע השקה של החברה שנערך ב-25 במרץ 2019, אשר התמקד בשירותים חדשים המסופקים על ידי אפל.
תכונות

Apple Card לא כולל עמלות בגין פיגורים, מקדמה במזומן, מט"ח או משיכת יתר. בכל עסקה המתבצעת באמצעות Apple Pay המשתמש מקבל החזר בגובה 2%, בכל רכישה המתבצעת מול אפל (קנייה באפל סטור, בחנות האפליקציות וכו') יוחזרו למשתמש 3%, ויוחזר אחוז אחד מהקנייה בכל שימוש בכרטיס הפיזי.
תל רכש

| --- | --- |
צילום של תל רכש מכוון מזרח
צילום של תל רכש מכוון מזרח
 שמות נוספים:  תל אל-מוּחַ'רחַ'שׁ
 מידות
 שטח:  כ-45 דונם
 גובה מעל פני הים:  34 מטר
 היסטוריה
 תקופות:  תקופת הברונזה הקדומה   תקופת הברונזה המאוחרת   תקופת הברזל   התקופה הפרסית   התקופה הרומית   התקופה הביזנטית
 סוג:  תל
 אתר ארכאולוגי
 חפירות:  2006–2010, 2013–2017   רשות העתיקות   אוניברסיטת טנרי יפן   אוניברסיטת ריקיו יפן
 ארכאולוגים:  היסאו קוואבארה   שואיצ'י הסגאווה   יצחק פז
 מצב:  במקום נערכות לסירוגין חפירות ארכאולוגיות
 גישה לציבור:  נגישות מוגבלת. האתר נמצא בתחומי שמורת הטבע נחל תבור
 הערות:  האתר מזוהה עם העיר המקראית אֲנָחֲרָת
 מיקום
 מדינה:  ישראל
 קואורדינטות:  32°39′12″N 35°27′58″E﻿ / ﻿32.653446°N 35.4661398°E﻿ / 32.653446; 35.4661398
  (למפת עמק בית שאן מוגדלת) תֵּל רכש(למפת עמק בית שאן רגילה) תֵּל רכש(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תֵּל רכש(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תֵּל רכש
 
חפירות ארכאולוגיות בתל רכש
תל רֶכֶש (בערבית: תל אל-מוּחַ'רחַ'שׁ) הוא תל קדום בגליל התחתון, בסמוך לקיבוץ גזית, מדרום-מזרח להר תבור, והוא מזוהה על ידי החוקרים עם העיר המקראית אֲנָחֲרָת.
תיאור התל

שטחו של תל רכש הוא כ-45 דונם והוא מתנשא לגובה של 55 מטרים מעל אפיק נחל תבור, המקיף אותו מרוב עבריו, ו-34 מטרים מעל גובה פני הים. לתל צורה סגלגלה, כשחלקו הצפוני רחב בצורה משמעותית מחלקו הדרומי. פסגתו של התל שטוחה בעלת שטח של 600 מטר רבוע.
תל רכש נבדל מרוב התלים הפזורים ברחבי ארץ ישראל מהבחינה הטופוגרפית. התל ממוקם במפגש של נחל תבור (המקיף אותו מכיוון דרום) ונחל רכש (המקיף אותו מכיוון צפון ומערב) ועקב כך נמצא בנחיתות טופוגרפית ביחס לרמה הסובבת אותו. בנוסף לכך התל מרוחק מתוואי דרך הים (ויאה מאריס) החוצה את מרכז הגליל. אך על אף החסרונות הרבים יש לאתר מספר מעלות המפצות עליהם, כגון: הקרבה למקורות המים, זמינות הקרקעות לעיבוד חקלאי והיותו מוקף משלושת צדדיו על ידי ערוצים המקנים הגנה טבעית לעיר.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום התגלו שרידים של יישוב המצביעים על כך שהמקום היה מיושב מהתקופה הכלכוליתית ועד התקופה הביזנטית.
האזכור היחיד של אנחרת בתנ"ך מופיע בספר יהושע בהקשר של התנחלות השבטים, שם היא נכללת בתחומו של שבט יששכר, כפי שכתוב:
לְיִשָׂשכָר יָצָא הַגוֹרָל...וַחֲפָרַיִם וְשִׂיאׁן וַאֲנָחֲרַת
אזכורים היסטוריים אודות העיר מחוץ למקרא מופיעים בכתבי הפרעונים תחותמס השלישי ואמנחותפ השני, בהקשר למסע הכיבושים שהם ערכו במאה ה-15 לפנה"ס.
למרגלות תל רכש עובר תוואי שביל ישראל בקטע שבין הר יבנאל להר תבור.