stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איליושין Il-112
פיתוח

טיסת הבכורה הייתה מתוכננת ל-2011 וחיל האוויר הרוסי היה צפוי לבצע הזמנה של 70 מטוסים.
במאי 2011 משרד ההגנה הרוסי החליט לנטוש את גרסת התובלה הצבאית של Il-112 ולרכוש שבעה מטוסי תובלה מדגם אנטונוב An-140T.‏
ב-16 באוקטובר 2012, דמיטרי רוגוזין, אמר בישיבת ממשלה משותפת עם הודו על שיתוף פעולה מסחר-כלכלי, מדעי, טכני ותרבותי וציין כי "רוסיה מתכוונת להציע להודו להיות מעורבת בייצור של Il-112. לקחנו בחשבון את התיעוד הטכני של הפרויקט ופיתוח כלי טיס של איליושין ובכוונתנו, בין הפרויקטים האחרים, להציע להודו לקחת חלק [גם] בפרויקט זה."
בינואר 2013 מפקד חיל האוויר הרוסי הציג לשר ההגנה סרגיי שויגו תוכניות עבור חידוש פרויקט Il-112‏.
ב-24 ביוני 2013 דווח כי Il-112 נחשב כתחליף אפשרי למטוסי אנטונוב An-26‏, וב 26-ביוני, איליושין פנתה לחברת קלימוב בבקשה לפתח מנוע טורבו למטוס מטען. באוגוסט 2013, המעצב הכללי של איליושין, ויקטור ליוואנוב, ציטט את סגן שר ההגנה, יורי בוריסוב, שאישר כי העבודה על המטוס כבר חודשה.
ב-10 באוגוסט 2015, תאגיד המטוסים המאוחד הודיע כי ייצור סדרתי ראשון של מטוסי התובלה איליושין Il-112V יתבצע במפעלי המטוסים של וורונז' (בראשי תיבות VASO) במחצית הראשונה של 2017. יורי בוריסוב, סגן שר ההגנה דאז, אמר שהמטוס אמור לבצע את טיסתו הראשונה ב-2017.
ב-2 בנובמבר 2015, יורי סליוסאר, נשיא תאגיד המטוסים המאוחד הודיע כי Il-112V יעשה את טיסת הבכורה ביולי 2017.
ב-20 ביוני 2016, אנדריי קפוסטין, מנכ"ל חברת Aviastar-SP, אמר שמפעל המטוסים באוליאנובסק צפוי לייצר רכיבים לכלי טיס ניסיוני ואב טיפוס של האיליושין Il-112, לפני סוף 2016.
ב-11 בנובמבר 2016, קונצרן טכנולוגיות הרדיו והאלקטרוניקה של רוסיה (KRET) הודיע, כי הוא עמל על פיתוח חדש מערכות ההגנה (ODS) עבור מטוסי האיליושין Il-112V ונועד להגן על מטוסים מפני פגיעת טילים נגד מטוסים ומערכות ארטילריה. מערכת הגנה מסוג זה כבר מותקנת על מסוקי ה-Ka-52, Mi-28 ו-Mi-26.
ב-3 בפברואר 2017, סגן ראש הממשלה דמיטרי רוגוזין, שב והבהיר, כי הטיסה הראשונה של Il-112 תהיה באמצע שנת 2017.
ב-20 ביוני 2017, מהנדס חברת איליושין, ניקולאי טליקוב אמר שסביר שהטיסה הראשונה תתבצע בתחילת 2018.
ב-18 בינואר 2018, אב-טיפוס ראשון של IL-112V הוצג במפעלי המטוסים של וורונז' (VASO). המטוס צויד בשני מנועי טורבו פרופ מדגם קלימוב TV7-11ST, עם 2,610 כ"ס כל אחד, כל אחד מפעיל מדחף בן שישה להבים. אורך המטוס מגיע לכדי 25.15 מטר, עם גובה של 8.89 מ' ומוטת כנפיים של 27.6 מ'.
חברת פיתוח כלי טיס בלתי מאוישים בשם קבוצת קרונשטדט החלה בשותפות עם איליושין לפיתוח כלי טיס אוטונומיים על בסיס Il-112. בעקבות פשיטת הרגל של קבוצת Transas, קרונשטדט קיבלה את הזכויות לפיתוח הכטב"ם "אוריון" שנחשף ביולי 2017 בסלון האווירי במוסקבה.
לבסוף, טיסת הבכורה של המטוס נערכה ב-30 במרץ 2019.
ב-30 במרץ 2021 נמשכה תוכנית ניסוי הטיסה של המטוס. במהלך הטיסה נבדקו מצבי ההפעלה, יציבות המטוס ויכולת השליטה בו והפעלת המערכות העיקריות שלו. הטיסה נמשכה כ-30 דקות.
ב־13 באוגוסט 2021 טס דגם האב טיפוס של המטוס מוורונז' לז'וקובסקי שבפאתי מוסקבה כדי להשתתף בפורום הצבאי-טכני הבינלאומי השביעי "ארמייה 2021". ב-17 באוגוסט 2021, בעת הנחיתה בשדה התעופה קובינקה, התרסק מטוס ה-Il-112V. כל 3 אנשי הצוות נהרגו, בהם מפקד הצוות טייס הניסוי, גיבור רוסיה, ניקולאי קוימוב.
בשנת 2023 נודע שפרויקט הופסק ובמקומו יפותח דגם IL-212.
הערות שוליים

↑  "Ilyushin IL-112T, Russia". Aerospace-Technology.com. נבדק ב-7 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Vladimir Karnozov, Russia Discontinues An-148 Production in Favor of Il-112, Aviation International News (באנגלית)
↑  "Commander outlines future of the Russian Air Force". Sputnik. RIA Novosti. 5 באוגוסט 2009. נבדק ב-5 באוגוסט 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Российская армия отказалась от ИЛ-112 в пользу грузового АН-140" [The Russian Army Refused the Il-112 in Favor of the Cargo An-140]. sd.net.ua. נבדק ב-12 במאי 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Михайлов, Алексей; Бальбуров, Дмитрий (10 בינואר 2013). "Военные просят возобновить создание Ил-112" [The Military Is Asked to Resume the Creation of Il-112]. איזבסטיה. נבדק ב-19 בספטמבר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Военные подобрали два варианта замены транспортников Ан-26" [Military Picked up Two Versions of the An-26 Transport Replacement]. Lenta.ru. 24 ביוני 2013. נבדק ב-19 בספטמבר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "ОАО «Климов» создаст двигатель для Ил-112В" [JSC "Klimov" will drive for the Il-112V] (ברוסית). VPK News. 26 ביוני 2013. נבדק ב-19 בספטמבר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Минобороны возобновило разработку проекта самолета Ил-112" [Defense Ministry Resumed the Drafting of the Il-112]. Lenta.ru. 12 באוגוסט 2013. נבדק ב-19 בספטמבר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Jennings, Gareth (10 באוגוסט 2015). "First production-standard Il-112V transport aircraft to be built in 2017". London: Jane's Information Group. נבדק ב-11 באוגוסט 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Bora, Kukil (26 במרץ 2015). "Russia's New Military Transport Plane, Ilyushin Il-112, To Make First Flight In 2017". International Business Times. נבדק ב-19 באפריל 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Karnozov, Vladimir (2 בנובמבר 2015). "UAC Sets First Flight Date For Il-112 Airlifter". AINonline. נבדק ב-16 במרץ 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Sputinik, International (30 בינואר 2017). "First Flight of Russia's Il-112V Transport Jet to Be Carried Out Until July 1". Spuitnik News. נבדק ב-30 בינואר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Russia's Aviastar-SP to Produce Elements for 2nd Il-112 Plane in 2016". Sputnik News. נבדק ב-3 בפברואר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑   Military Transport To Get 'Missile Proof' Defence System https://web.archive.org/web/20170204175114/http://www.defenseworld.net/news/17630/New_Russian_IL_112B_Military_Transport_To_Get__Missile_Proof__Defence_System Military Transport To Get 'Missile Proof' Defence System. נבדק ב-3 בפברואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה); Check |url= value (עזרה); חסר או ריק |title= (עזרה)
↑  "Russia reveals export ambitions for MiG-35". FLIGHTGLOBAL.COM. 3 בפברואר 2017. נבדק ב-3 בפברואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "First prototype of Russian IL-112V airlifter emerges". 18 בינואר 2018. אורכב מ-המקור ב-2018-04-19. נבדק ב-18 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Stephen Trimble (11 ביוני 2018). "Ilyushin partners with Russian company on large transport UAV". Flightglobal. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  פיתוח דגם IL-212
אל קודס 3

אל קודס 3 היא רקטה המבוססת על הגראד והקטיושה הרוסים. הרקטה, שנורתה לראשונה על אשקלון ב-28 במרץ 2006, שוקלת 66 ק"ג ונושאת 17 ק"ג של חומר נפץ. היא פותחה ברצועת עזה, במימון הרשות הפלסטינית ואיראן. באפריל 2006, DebkaFile דיווח כי חמושים פלסטינים מייצרים את אל קודס 3 יחד עם מערכת משגר מרובה רקטות.
מערכת משגר מרובה רקטות יורה 10 רקטות בו זמנית למרחק של 18–30 קילומטרים. המערכת, המסוגלת לירות 40 רקטות תוך 20 שניות, שוקלת 13 טון ומאפשרת לפלסטינים ברצועת עזה לפגוע באשקלון, אשדוד, נתיבות ואופקים. הרקטות משוגרות על ידי צוות הנסוג לאחור כ-60 מטרים מהמשגר ומשחרר את הרקטות על ידי משיכת חוט.
ביולי 2006, דיווחים בתקשורת הצביעו על כך שחמאס פיתח בהצלחה גרסה מקומית של גראד עם טווח של 24 קילומטרים. ה-122 החדש מ"מ גראד נורה (ב-18 ביולי) למרחק של כ-19 קילומטרים מרצועת עזה. הרקטה הגיעה למרחק של 24 קילומטרים.
ראו גם

ייצור נשק מקומי על ידי ארגונים פלסטינים
הערות שוליים

↑  debkafile Exclusive: Multiple-rocket launchers go into Palestinian service to maximize the lethality of missile offensive against Israel - DEBKAfile, DEBKAfile, ‏5 במרץ 2006
אוניות מחופות שריון מסדרת אדמירל

| --- | --- |

אה"מ אנסון, בערך 1897
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה קודמת:  אוניות מחופות שריון מסדרת קולוסוס
 סדרה עוקבת:  אוניות מחופות שריון מסדרת ויקטוריה
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת צ'טהאם 
 תחילת הבנייה:  1880
 הושקה:  1882–1885
 תקופת הפעילות:  1887–1910 (כ־23 שנים)
 אחריתה:  6 נגרטו
 מידות
 הֶדְחֶק:  10,800 טון
 אורך:  101 מטר
 רוחב:  21 מטר
 שוקע:  8 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  16 קשרים
 גודל הצוות:  530 איש
 טווח שיוט:  15,700 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  מנועי קיטור בהספק 7,500 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 203–457 מ"מ, שריון סיפון – 51–76 מ"מ, מחיצות – 178–406 מ"מ, ברבטות – 254–292 מ"מ, מגדל הניווט – 51–305 מ"מ
 חימוש:  קולינגווד: 4 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)   6 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)   12 תותחי 6 פאונד (57 מ"מ)   8 תותחי 3 פאונד (47 מ"מ)   4 צינורות טורפדו 14 אינץ' (356 מ"מ)   בנבואו: 2 תותחי 16.25 אינץ' (413 מ"מ)   10 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)   12 תותחי 6 פאונד (57 מ"מ)   7 תותחי 3 פאונד (47 מ"מ)   5 צינורות טורפדו 14 אינץ' (356 מ"מ)   שאר האוניות: 4 תותחי 13.5 אינץ' (343 מ"מ)   6 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)   12 תותחי 6 פאונד (57 מ"מ)   10 תותחי 3 פאונד (47 מ"מ)   5 צינורות טורפדו 14 אינץ' (356 מ"מ)
 
אוניות מחופות שריון מסדרת אדמירל של הצי המלכותי הבריטי שנבנו בשנות ה-80 של המאה ה-19 עקבו אחר הדפוס של סדרת דבסטיישן והוצב בהן החימוש העיקרי על קו המרכז לפני ומאחורי המבנה העילי. דפוס זה המשיך ברוב העיצובים הבריטים עד אה"מ דרדנוט ב-1906. האוניות נקראו סדרת אדמירל מכיוון שכולם נקראו על שם אדמירלים בריטיים, כמו אדמירל ג'ורג' אנסון.
אוניות הסדרה

| שם האונייה | המספנה | הונחה | הושקה | הוכנסה לשירות | גורל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| קולינגווד | מספנת פמברוק | 12 ביולי 1880 | 22 בנובמבר 1882 | 1 ביולי 1887 | נגרטה בדנסטון, 1909 |
| אנסון | מספנת פמברוק | 24 באפריל 1883 | 17 בפברואר 1886 | 28 במאי 1889 | נגרטה באופנור, 1909 |
| קאמפרדאון | מספנת פורטסמות' | 18 בדצמבר 1882 | 24 בנובמבר 1885 | 18 ביולי 1889 | נגרטה בסוונסי, 1911 |
| האו | מספנת פמברוק | 2 ביוני 1882 | 28 באפריל 1885 | 18 ביולי 1889 | נגרטה ב-Briton Ferry, 1912 |
| רודני | מספנת צ'טם | 6 בפברואר 1882 | 8 באוקטובר 1884 | 20 ביוני 1888 | נגרטה, 1909 |
| בנבואו | Thames Ironworks, לונדון | 1 בנובמבר 1882 | 15 ביוני 1885 | 14 ביוני 1888 | נגרטה, 1909 |
אוניות הסדרה > קולינגווד

קולינגווד נכנסה לשירות בפורטסמות' ב-1 ביולי 1887 עבור סקירת הצי של המלכה ויקטוריה לרגל יובל הזהב, והושבתה למילואים באוגוסט. היא הוצבה בים התיכון, שם שירתה מנובמבר 1889 עד מרץ 1897. היא שימשה בספינת משמר החופים בבאנטרי בין מרץ 1897 ליוני 1903, אז הושבתה למילואים, שם נשארה עד למכירתה לגריטה.
אוניות הסדרה > רודני

רודני נכנסה לשירות ב-20 ביוני 1888 בצי הבית. היא הוחזקה במילואים עד יולי 1889, ולאחר שנטלה חלק בתמרונים עד ספטמבר שירתה בצי התעלה עד מאי 1894. לאחר מכן היא הוצבה בים התיכון, ונשארה שם עד 1897. לאחר מכן היא הייתה ספינת משמר החופים בקווינספרי עד פברואר 1901. היא נשארה במילואים עד שנמכרה לגריטה ב-1909.
אוניות הסדרה > האו

האו נמסרה בפורטסמות' ב-15 בנובמבר 1885, כשהיא שלמה למעט החימוש העיקרי שלה. היא נכנסה לשירות ביולי 1889 לקחת חלק בתמרוני הצי. לבסוף, חמושה במלואה, היא הוצבה בצי התעלה במאי 1890, ולאחר מכן לים התיכון. ב-2 בנובמבר 1892, היא עלתה על שרטון בפרול וניצלה בקושי רב, ושוחררה לבסוף ב-30 במרץ 1893. היא הושבתה בצ'טם עבור תיקונים ושיפוץ, ולאחר מכן שירתה בים התיכון עד 1896, אז הפכה לספינת משמר הנמל בקווינסטאון. ב-1901 היא נדחתה למילואים, שם נשארה עד שנמכרה לגריטה ב-1910.
אוניות הסדרה > קאמפרדאון

קאמפרדאון נכנסה לשירות בפורטסמות' ב-18 ביולי 1889, ובתחילה נכנסה למילואים. בדצמבר 1889 הוצבה בצי הים התיכון כאוניית דגל, שם נשארה עד שהוצבה כאוניית הדגל של צי התעלה במאי 1890. היא הושבתה במאי 1892 למילואים של הצי, והופעלה מחדש ביולי 1892 בצי הים התיכון. ב-22 ביוני 1893, היא התנגשה באוניית המערכה ויקטוריה והטביעה אותה עם 358 הרוגים, כולל תת אדמירל סר ג'ורג' טריון. בתחילת 1897, היא הפכה לחלק מהשייטת הבינלאומית, כוח רב לאומי שהורכב מאוניות של הצי האוסטרו-הונגרי, הצי הצרפתי, הצי הקיסרי הגרמני, הצי המלכותי האיטלקי, הצי הרוסי הקיסרי והצי המלכותי. צי שהתערב במרד היווני על כרתים בשנים 1897–1898 נגד שלטון האימפריה העות'מאנית בכרתים, שם ירתה בתותחיה בקרב בפעם הראשונה במהלך הפגזות על האי. בספטמבר 1899, היא נכנסה למילואים קטגוריה B, ובמאי 1900 לעתודת המספנה. ביולי 1900 היא הופעלה כספינת משמר החופים בלו סווילי עד מאי 1903. היא הייתה במילואים בצ'טם עד 1908, והועסקה בהארוויץ' כספינת עגינה לצוללות עד שנמכרה לגריטה ב-1911.
אוניות הסדרה > אנסון

אנסון הגיעה לפורטסמות' ממספנת פמברוק במרץ 1887, ועגנה שם במשך שנתיים, בזמן שהמתינה לייצור התותחים שלה. לבסוף היא נכנסה לשירות ב-28 במאי 1889 כאוניית הדגל של אדמירל משנה, צי התעלה. ב-17 במרץ 1891 ספינת קיטור נוסעים SS אוטופיה התנגשה בטעות עם אנסון שהייתה נייחת במפרץ גיברלטר. 562 מהנוסעים והצוות של אוטופיה ושני מצילים מאה"מ אימורטלייט נהרגו בתאונה. אנסון לא דיווחה על פציעות או נזק.
בספטמבר 1893 הועברה אנסון לים התיכון, שם שירתה עד ינואר 1900, עם שיפוץ במלטה ב-1896. היא חזרה הביתה והושבתה בדבונפורט בינואר 1901, והחלה להפעיל מחדש את צי הבית החדש שהוקם במרץ של אותה שנה. במאי 1904, אנסון הושבתה לבסוף למילואים, שם נשארה עד שנמכרה לגריטה ב-13 ביולי 1909.
אוניות הסדרה > בנבואו

בנבואו נכנסה לשירות ב-14 ביוני 1888 עבור צי הים התיכון, איתו שירתה עד אוקטובר 1891. לאחר מכן היא הוחזקה בעתודה עד מרץ 1894, עם שתי הפעלות קצרות להשתתף בתמרונים. עד אפריל 1904 היא שירתה כספינת משמר בגרינוק, ולאחר מכן נשארה במילואים עד למכירתה לגריטה ב-1909.
אה"מ רודני מפליגה ויורה
אוניות המערכה מסדרת קינג אדוארד השביעי

| --- | --- |
אה"מ קינג אדוארד השביעי
אה"מ קינג אדוארד השביעי
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת דאנקן
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת סוויפטשור
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת צ'טהאם 
 תחילת הבנייה:  1902
 הושקה:  1903–1905
 תקופת הפעילות:  1905–1921 (כ־16 שנים)
 אחריתה:  2 טבעו, 6 נגרטו
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 15,835–16,140 טון, מקסימלי: 17,282–17,567 טון
 אורך:  138.3 מטר
 רוחב:  22.9 מטר
 שוקע:  7.82 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18.5 קשרים
 גודל הצוות:  777 איש
 טווח שיוט:  12,400 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  16 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 18,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 229 מ"מ, שריון סיפון – 25–64 מ"מ, צריחי תותחים ראשיים – 203–305 מ"מ, צריחי תותחים משניים – 127–229 מ"מ, קזמטים – 178 מ"מ, ברבטות – 305 מ"מ, מחיצות הגנה – 203–305 מ"מ, מגדל הניווט – 305 מ"מ
 חימוש:  4 תותחים 12 אינץ' (305 מ"מ), 4 תותחים 9.2 אינץ' (234 מ"מ), 10 תותחים 6 אינץ' (152 מ"מ), 14 תותחים 12 ליטראות (3 אינץ', 76 מ"מ), 14 תותחים 3 ליטראות (1.9 אינץ', 47 מ"מ), 4 צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ)
 
אוניות המערכה מסדרת קינג אדוארד השביעי הייתה סדרה של שמונה אוניות מערכה פרה-דרדנוט שהושקה על ידי הצי המלכותי בין 1903 ל-1905. הסדרה כללה את קינג אדוארד השביעי, האונייה המובילה, קומונוולת', הינדוסטן, בריטניה, דומיניון, ניו זילנד, אפריקה והיברניה. הן סימנו את הפיתוח הגדול הראשון של סוג הפרה-דרדנוט הבסיסי שפותח עם סדרת מג'סטיק של אמצע שנות ה-90, שכולם תוכננו על ידי מנהל הבנייה הימית, ויליאם הנרי וייט, כשהחידוש העיקרי היה אימוץ סוללה משנית כבדה של ארבעה תותחי 9.2 אינץ' (234 מילימטרים) להשלמת הסוללה הראשית הסטנדרטית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים). אוניות הסדרה היו בין הפרה-דרדנוטים האחרונות שנבנו עבור הצי המלכותי לפני בנייתה והשקתה של אוניית המערכה המהפכנית אה"מ דרדנוט ב-1906, מה שהפך אותן מיד למיושנות.
האוניות שירתו בצי האטלנטי מ-1905 עד 1907, אז הועברו לצי התעלה, אם כי שירות זה נמשך רק עד 1908–1909, אז שובצו לצי הבית. במהלך תקופה זו, המלך אדוארד השביעי שימש כספינת דגל של הצי כתוצאה מבקשה משמה שהיא תמיד תשמש ככזו. אפריקה והיברניה היו מעורבות בניסויים במטוסים ימיים ב-1912, ובאותה שנה שובצו כל אוניות הסדרה בשייטת אוניות המערכה השלישית של צי הבית ולאחר מכן נשלחו לים התיכון כדי להגיב למלחמת הבלקן הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, אוניות הסדרה נשלחו לצי הגדול כדי לתמוך בסיורים הצפוניים ולערוך סריקות בים הצפוני אחרי ספינות מלחמה גרמניות, למרות שמעולם לא השתתפו בקרב. בינואר 1916, קינג אדוארד השביעי פגעה במוקש גרמני וטבעה, למרות שצוותה פונה בשלום. עד אמצע 1916, האוניות ששרדו כבר לא היו מתאימות לשירות הצי הקדמי, ולכן הן התפזרו למשימות אחרות, כולל הגנת החוף עם פיקוד נור ולפעולות במערכת גליפולי. אפריקה נשלחה לסיורים האטלנטיים ב-1917 ומאוחר יותר נפגעה בשפעת הספרדית, ובריטניה טורפדה והוטבעה על ידי צוללת יומיים לפני תום המלחמה, אחת מאוניות המלחמה הבריטיות האחרונות שהוטבעו בסכסוך. אוניות הסדרה ששרדו כולן נמכרו לגרוטאות בתחילת שנות ה-20.
תכנון

עבודת התכנון על מה שיהפוך לסדרת קינג אדוארד השביעי החלה ב-1901; הצי המלכותי הבחין שאוניות מערכה זרות, כמו סדרת רג'ינה מרגריטה האיטלקית וסדרת וירג'יניה האמריקאית, החלו לשאת סוללה משנית כבדה של תותחי 8 אינץ' (203 מילימטרים). צוות התכנון, שפעל ללא הנחייתו של מנהל הבנייה הימית, ויליאם הנרי וייט, שהיה חולה באותה תקופה, החל בסדרת מחקרים לאוניית מערכה המבוססת על סדרת לונדון הקודמת חמושה בסוללה משנית של תותחי 7.5 אינץ' (191 מילימטרים) או תותחי 9.2 אינץ' (234 מילימטרים). עוזר ה-DNC, ג'יי. ה. נארבת', התקשה בתחילה מאוד לארגן את התותחים כך שהצריחים המשניים לא יפריעו לתותחי הסוללה הראשיים. לאחר בחינת הצריחים המסודרים ישירות בצורת ירי-על המשמשים בסדרת וירג'יניה, נארבת' הגיע למסקנה שזה לא פתרון בר-ביצוע, ולכן אימץ הסדר עם ארבעה צריחים משניים, אחד בכל פינה של המבנה העילי.
האדמירליות קיבלה באופן זמני גרסה מצוידת בשמונה תותחי 7.5 אינץ' בצריחי תותחים תאומים, אבל לאחר חזרתו של וייט, הוא הציע את תותחי ה-9.2 אינץ' מאחר שהם יהיו יעילים יותר נגד ספינות משוריינות בכבדות, ולכן התקבלה ההחלטה לעבור לחימוש זה. התותחים המשניים הכבדים הוסיפו משקל רב באונייה והם תפסו מקום על הסיפון, ובכך אילצו את המתכננים לעשות פשרות להיבטים אחרים של הכלים, במיוחד לשאר הסוללה המשנית. תותחים אלו, הנישאים באופן מסורתי בתאים משוריינים, הועברו לסוללת קופסה מרכזית, מכיוון שזה ידרוש פחות שריון כדי להגן על התותחים בסידור כה קומפקטי. הם גם הורכבו נמוך יותר ביחס לקו המים, בגלל הנמכת הבולט; זה הפך את התותחים למעשה לבלתי שמישים בשום מצב מלבד בים רגוע יחסית. בשילוב עם גובה מטאצנטרי גבוה יותר, הבולט הנמוך של אוניות הסדרה גרם להם להיות מועדים להישטף במים בים סוער ובגלגול מוגזם.
למרות הבעיות בחימוש המשני שלהן, האוניות היו חזקות יותר באופן משמעותי מאשר אוניות מערכה בריטיות קודמות והן היו עדיפות על אוניות מקבילות בציים זרים. למרות זאת, הן עברו את אותו גורל כמו כל הפרה-דרדנוטים האחרות. הן הושלמו זמן קצר לפני הופעת אוניית המערכה המהפכנית אה"מ דרדנוט בשנת 1906, הן התיישנו במהירות, כך שבמהלך מלחמת העולם הראשונה, אוניות הסדרה נפרסו לעיתים קרובות בחזית שייטות אוניות המערכה של הדרדנוטים כדי למסך אותן לאיתור מוקשים ימיים, על ידי ראייה או פגיעה בהן לפני שהדרדנוטים נכנסו לאזור.
אוניות הסדרה היו השיא של עיצוב אוניות מערכה בניהולו של ווייט שהחל עם סדרת רויאל סובריין בסוף שנות ה-80. סדרת ההמשך, שתי אוניות המערכה מסדרת לורד נלסון, היו סטייה משמעותית מהעיצובים הקודמים וסימנו שלב מעבר בין אוניות מערכה פרה-דרדנוט לאוניות מערכה דרדנוט.
תכנון > מאפיינים כלליים

אוניות הסדרה היו באורך 425 רגל (130 מטרים) בין הניצבים ובאורך כולל של 453 רגל 9 אינץ' (138.30 מטרים). היה להן רוחב של 75 רגל (23 מטרים) ושוקע של 25 רגל 8 אינץ' (7.82 מטרים). אוניות הסדרה היו כבדות יותר מאלף טון מאשר אוניות מערכה מוקדמות יותר והיו בהדחק של 15,585–15,885 טונות ארוכות (15,835–16,140 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 17,009–17,290 טונות ארוכות (17,282–17,567 טונות) במעמס מלא. באוניות היו 22 רגל (6.7 מטרים) של לוח חופשי קדימה, 16 רגל 6.5 אינץ' (5.042 מטרים) באמצע האונייה, ו-18 רגל (5.5 מטרים) מאחור. כדי לחסוך במשקל, האחסון של האוניות למזון ואספקה אחרת הופחת מאספקה של 4 חודשים שהייתה סטנדרטית בתכנונים קודמים ל-3 חודשים. הצוות שלהם השתנה במהלך הקריירה שלהם, ונע בין 755 ל-815; לדוגמה, לאחר שנכנסה לשירות, כללה דומיניון צוות של 777 קצינים ומלחים; הצוותים נטו לגדול בזמן מלחמה.
קינג אדוארד השביעי ואחיותיה השליכו את צריח הניתוב האחורי שהיה נוהג מקובל לטובת מגדל פיקוח על טורפדו שכיוון את הירי של צינורות הטורפדו בירכתיים. האוניות הותקנו עם שני תרני מוטות כבדים; התרנים שלהם היו מצוידים בצמרות ששימשו להרכבת ציוד טלגרפיה ובקרת אש אלחוטיים. קינג אדוארד השביעי, קומונוולת', דומיניון, הינדוסטן וניו זילנד נשאו צמרות גדולות וסגלגלות לרוב הציוד שלהן וחלק העליון קטן יותר למטה, בעוד אפריקה, היברניה ובריטניה כללו צמרות קטנות יותר ומרובעות, עם שני צמרות קטנות למטה על התרנים.
אוניות הסדרה היו אוניות המערכה הבריטיות הראשונות עם הגה מאוזן מאז שנות ה-70 והיו ניתנות לתמרון מאוד, בקוטר טקטי של 340 יארד (310 מטרים) במהירות של 15 קשרים (28 קמ"ש). עם זאת, היה קשה לשמור איתן על מסלול ישר, ומאפיין זה הוביל לזוכים לכינוי "השמינייה המתנודדת" במהלך שירותם בצי הגדול בשנים 1914–1916. היה להם גלגול מעט מהיר יותר מאשר סדרות אוניות מערכה בריטיות קודמות, אבל הן היו פלטפורמות תותחים טובות, אם כי רטובות מאוד במזג אוויר גרוע.
תכנון > מכונות

אוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי 4 צילינדרים תלת דרגתיים שהניעו שני מדחפים הפוכים פנימה, עם קיטור שסופק על ידי דוודי צינורות מים או צינורות אש מסוגים שונים. לקינג אדוארד השביעי היו עשרה דוודי Babcock & Wilcox ושישה דוודים סקוטים של מארין, בעוד שאפריקה, בריטניה, הינדוסטן והיברניה קיבלו שמונה עשר דוודים של Babcock & Wilcox ושלושה דוודים של צינורות חוזרים גליליים. ניו זילנד השתמשה בשמונה עשר דוודי ניקלאוס ושלושה דוודי צינורות חוזרים גליליים, ולדומיניון וקומונוולת' היו שישה עשר דוודי Babcock & Wilcox בלבד. הסיבה שאומצו סידורי דוודים מרובים הייתה כדי להשוות את היעילות של סוגי דוודים שונים. בשירות, האוניות עם סוגי הדוודים המעורבים התבררו כאכזבה, שכן סוגי הדוודים השונים הוסיפו סיבוכים לתחנת הכוח ופגעו בפעולה יעילה; הם לא הפיקו שום תועלת בתמורה, והניסויים לא חזרו על עצמם בעיצובים הבאים. הדוודים הוכנסו לשתי ארובות הממוקמים באמצע האונייה. הדוודים היו מונעים בעיקר על ידי פחם, לכל הסדרה מלבד ניו זילנד התקינו מרססי נפט במהלך הבנייה, הפעם הראשונה שזה נעשה באוניות מערכה בריטיות. אלה אפשרו להגביר במהירות את לחץ הקיטור, ולשפר את האצת האוניות; יכולת זו הובילה מאוחר יותר להחלטה לאמץ את כל דוודי הנפט בסופר-דרדנוטים מסדרת קווין אליזבת. לא ניתן היה להתאים את דוודי הניקלאוס של ניו זילנד לשימוש במרססי הנפט.
לאוניות הסדרה הייתה מהירות מרבית של 18.5 קשרים (34.3 קמ"ש) מ-18,000 כוחות סוס (13,000 קילוואט), אם כי חלק מהאוניות עלו על 19 קשרים (35 קמ"ש) בניסויי מהירות, כולל דומיניון והינדוסטן. בשימוש בפחם בלבד, לאוניות היה רדיוס שיוט של כ-5,100 מיילים ימיים (9,400 ק"מ) במהירות חסכונית של 10 קשרים (19 קמ"ש), ועם המזוט המשלים, הטווח שלהם גדל ל-6,700 מיילים ימיים (12,400 ק"מ).
תכנון > חימוש

לאוניות הסדרה היו ארבעה תותחי Mk IX בקוטר 12 אינץ'/ 40 קליבר שהותקנו בצריחים עם תותחים מקדימה ומאחורה. התותחים נישאו בצריחים מסוג BVIIS, שהיה להם טווח גובה מ-5 מעלות עד של 13.5 מעלות, וחייב את התותחים לחזור ל-4.5 מעלות לטעינה חוזרת. לתותחים הייתה מהירות לוע של 2,610 רגל לשנייה (800 מטר לשנייה), והם היו מסוגלים לחדור 12 אינץ' של שריון קרופ בטווח של 4,800 יארד (4,400 מטרים). בהגבהה המקסימלית שלהם, לתותחים היה טווח של 15,300 יארד (14,000 מטרים). מאוחר יותר, קומונוולת' וזילנדיה שינו את הצריחים שלהם כדי לאפשר הגבהה ל-30 מעלות, שהרחיבו את הטווח המרבי שלהם באופן משמעותי, ל-26,514 יארד (24,244 מטרים). אלה נתמכו על ידי סוללה משנית כבדה של ארבעה תותחי 9.2 אינץ' (234 מ"מ) בארבעה צריחים בודדים, שניים בכל צד רוחב. התותחים נישאו בצריחי Mk VS, שהיו בעלי טווח הגבהה מ-7 עד +15 מעלות, המאפשרים טווח מקסימלי של 15,500 יארד (14,200 מטרים). מהירות הלוע הייתה 2,735–2,751 רגל לשנייה (834–839 מטר לשנייה).
חמש האוניות הראשונות נשאו גם עשרה תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) Mark VII‏/ 45 קליבר, אותה סוללה שנישאה על ידי אוניות מערכה בריטיות קודמות, אם כי בניגוד לאוניות מערכה קודמות, אוניות הסדרה הרכיבו את התותחים הללו בסוללה מרכזית ולא בקזמטים. לתותחים הייתה מהירות לוע של 2,536 רגל לשנייה (773 מטר לשנייה), והם יכלו לחדור 6 אינץ' של שריון קרופ בטווח של 2,500 יארד (2,300 מטרים). ההגבהה המקסימלית הייתה 14 מעלות, מה שאפשר לתותחים לירות למטרות עד 12,000 יארד (11,000 מטרים). שלוש האוניות האחרונות (בריטניה, אפריקה והיברניה) צוידו במקום זאת בתותחי 6 אינץ' 50 קליבר, שהוזמנו לסיירות המשוריינות מסדרת ווריור, אך נותרו ללא שימוש כאשר הוחלט להשלים את סדרת ווריור עם חימוש משני של תותחי 7.5 אינץ' (190 מילימטרים). להגנה מפני סירות טורפדו, הם נשאו 14 תותחי 12 פאונד 3 אינץ' (76 מ"מ) ו-14 תותחי 3 פאונד 47 מ"מ (1.9 אינץ') שהיו מפוזרים בצריחים סביב האונייה. כמקובל באוניות מערכה של התקופה, הן צוידו גם בחמישה צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מ"מ) שקועים בגוף; שניים היו בכל צד רוחב, כשהחמישי בירכתיים.