stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כרונולוגיה לתולדות הישוב היהודי בארץ-ישראל

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ימימה רוזנטל ואליהו שטרן
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  אלמנך, היישוב היהודי בארץ ישראל
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת יד יצחק בן-צבי והמכון ליהדות זמננו
 תאריך הוצאה:  1979
 מספר עמודים:  331
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001247810, 001329955
כרונולוגיה לתולדות היישוב היהודי בארץ-ישראל הוא אלמנך הכולל סקירות היסטוריות ותאריכים של אירועים היסטוריים חשובים בתולדות היישוב היהודי בארץ ישראל. 
הכרונולוגיה נערכה ונכתבה על ידי ימימה רוזנטל ואליהו שטרן, וראה אור בהוצאת יד יצחק בן-צבי והמכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנת תשל"ט 1979. מחברי הכרונולוגיה השתמשו בעיקר בעיתונות התקופה ובחרו ממנה את האירועים החשובים ביישוב לפי דעתם.
ההקדמה לכרונולוגיה נכתבה על ידי פרופ' ישראל קולת, שהיה מומחה לתולדות היישוב, הציונות ותנועת העבודה, ובה כתב: "הכרונולוגיה עוסקת בתולדות היישוב היהודי; אירועים יהודיים כלליים או אירועים פוליטיים כלליים הובאו בה רק כעובדות-רקע. אפילו תולדות ההסתדרות הציונית נסקרו באופן חלקי בלבד, במידה שהייתה להן נגיעה ישירה לחיי הישוב". מלבד בחירת האירועים החשובים, ושיבוצם ברוב ימות כל שנה, ערכו רוזנטל ושטרן גם תיקוף של תקופת המנדט, שאותו ביטאו בחלוקה לפרקים של הכרונולוגיה.
עם זאת היו המחברים ועמיתיהם מודעים לכך, שמה שנבחר בשלהי שנות ה-70 להיות מצוין כאירוע החשוב, יראה שונה ואחר לאחר תקופה, ומידת החשיבות של האירועים תעלה או תרד, הן על פי האירועים שיתחוללו שלאחר מכן, והן על פי תעודות היסטוריות ועובדות שיתגלו להיסטוריונים ולציבור הרחב, ויציגו את אירועי העבר באור אחר.
הכרונולוגיה כוללת שלושה פרקים:
שנות המעבר - תרע"ח-תר"פ 1917‏-1920
שנות כינון המשטר המנדטורי והבית-הלאומי - תר"פ-תרפ"ט 1920‏-1929
בעיות מדיניות ועימותים פנימיים - תרפ"ט-תרצ"ה 1929‏-1935
כמו כן כולל הספר "רשימת כתבי עת וספרים" דהיינו ההיסטוריוגרפיה העיקרית הנוגעת לתקופה, ומפתחות.
ראו גם

כרונולוגיה
הערות שוליים

↑  עמ' 7.
יחסי יפן–רוסיה

| יחסי יפן–רוסיה |
| --- | --- |
יפן: רוסיה


יפן: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
377,915: 17,098,242
אוכלוסייה
123,588,993: 144,612,532
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,212,945: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
34,088: 13,978
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה פדרלית

ראש ממשלת יפן שינזו אבה (משמאל) ונשיא רוסיה ולדימיר פוטין (מימין) נפגשים בדאנג, וייטנאם בנובמבר 2017.
היחסים בין רוסיה ליפן הם המשך מערכת היחסים של יפן עם ברית המועצות משנת 1917 עד 1991, ועם האימפריה הרוסית משנת 1855 עד 1917. מבחינה היסטורית, שתי המדינות ניהלו יחסים לבביים עד שהתנגשות של שאיפות טריטוריאליות באזור מנצ'וריה שבצפון מזרח סין הובילה למלחמת רוסיה–יפן בשנת 1904, שהסתיימה בניצחון יפני שתרם להיחלשות המונרכיה ברוסיה. יפן התערבה אחר כך במלחמת האזרחים ברוסיה משנת 1918 עד 1922, ושלחה כוחות למזרח הרחוק ולסיביר הרוסית. אחריה הגיעו סכסוכי גבולות בין ברית המועצות החדשה לאימפריה של יפן לאורך שנות השלושים. שתי המדינות חתמו על הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני בשנת 1941, אף על פי שהממשלה הסובייטית הכריזה מלחמה על יפן בכל זאת באוגוסט 1945, ואף פלשה למדינת הבובות היפנית מנצ'וקוו וכן תפסה את האיים הקוריליים שמצפון ליפן. שתי המדינות סיימו את מצב המלחמה הרשמי שלהן עם ההצהרה המשותפת הסובייטית-יפנית משנת 1956, אך נכון לפברואר 2019 לא פתרו את המחלוקת הטריטוריאלית הזו של הבעלות על האיים הקוריליים.
סקר דעת קהל משנת 2018 שפרסם מרכז לבדה הרוסי מראה כי 61% מהרוסים הם בעלי השקפה חיובית על יפן, כאשר 20% מביעים דעה שלילית. על פי מרכז המחקר פיו לשנת 2017, 64% מהיפנים רואים את רוסיה בצורה שלילית, לעומת 26% שרואים אותה בצורה חיובית. אנשים בגילאי 50 ומעלה נוטים הרבה פחות להשקפות חיוביות ברוסיה (16%) בהשוואה לאלה שבין 18 ל-29 (53%). עם זאת, ממשלת יפן רואה ברוסיה שותף חשוב לביטחון ואיזון נגד סין וקוריאה הצפונית באזור. מסיבה זו, מאז תחילת המשבר באוקראינה וסיפוח קרים ב-2014, המשיכה יפן לנהל קשרים עם רוסיה על אף הסנקציות על ידי בעלות ברית המערב של יפן. ממשלות שתי המדינות התאמצו להגדיל את היחסים, כולל השקעות יפניות ברוסיה, שיתוף פעולה צבאי, וארגנו שנת חילופי תרבות בין רוסיה ליפן לשנת 2018.
היסטוריה

הנווט הרוסי אדם לקסמן נשלח על ידי יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה להחזיר את היבשה היפנית דאיקוקויה קיידיי ליפן. הדיפלומט הרוסי ניקולאי רזאנוב הוזמן על ידי אלכסנדר הראשון כשגריר רוסיה ביפן לסכם הסכם מסחרי, אך מאמציו סוכלו על ידי ממשלת יפן.
היסטוריה > עידן הצאר (1855–1917)

יחסים דיפלומטיים ומסחריים בין שתי האימפריות כוננו משנת 1855 ואילך. יפן ורוסיה השתתפו בדיכוי מרד הבוקסרים בסין. היחסים היו מינימליים לפני 1855, לרוב הם היו ידידותיים משנת 1855 עד תחילת שנות ה-90 של המאה ה-19, ואז הפכו לעוינים בשל מעמדה של קוריאה. שתי המדינות לחמו על השליטה במנצ'וריה וקוריאה, אשר הסתיימו בניצחון יפני במלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904–1905.
היסטוריה > העידן הסובייטי 1917–1991

היחסים בין ההשתלטות הקומוניסטית בשנת 1917 לבין התמוטטות הקומוניזם בשנת 1991 נטו להיות עוינים. יפן שלחה כוחות כדי להתנגד לנוכחות הבולשביקית במזרח הרחוק ברוסיה במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, אך עזבה ללא כל רווח טריטוריאלי. שתי המדינות השתייכו למחנות מנוגדים במלחמת העולם השנייה ובמהלך המלחמה הקרה. בנוסף, עימותים טריטוריאליים על האיים הקוריליים ודרום סחלין היו מקור מתמיד למתח.
ליחסי יפן–ברית המועצות יש שורשים היסטוריים עמוקים, אשר ראשיתם מתקופת התחרות של האימפריה היפנית והאימפריה הרוסית השליטה בצפון מזרח אסיה. ממשלת ברית המועצות סירבה לחתום על הסכם השלום משנת 1951, ומצב המלחמה בין ברית המועצות ליפן התקיים מבחינה פורמלית עד 1956, אז הסתיים על ידי ההצהרה המשותפת סובייטית-יפנית משנת 1956, אולם הסכם שלום רשמי עדיין לא נחתם. המעכב העיקרי לשיפור היחסים בין ברית המועצות ליפן בתקופה שלאחר המלחמה היה המחלוקת הטריטוריאלית על האיים הקוריליים, הידועים כשטחי הצפון ביפן.
היסטוריה > התקופה שלאחר ברית המועצות (1991–1999)

בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה ההנהגה הרוסית להפנות את מבטה ממערב למזרח, בהתחשב בשיפור היחסים עם יפן כחלק ממאמץ זה, וראתה בעמדתו של ראש הממשלה ריוטרו האשימוטו הזדמנות. הנשיא בוריס ילצין נפגש עם ראש הממשלה השימוטו בקרסנויארסק ב-1 בנובמבר 1997, שם הציע לפתור את הבעיה הטריטוריאלית באמצעות הסכם שלום עד שנת 2000. ילצין ביקש גם מהשימוטו לשקול סיוע כספי לרוסיה בסדר גודל של 3 או 4 מיליארד דולר. השימוטו קידם גם את הרעיון להגדיל את שיתוף הפעולה הכלכלי, שנקרא תוכנית השימוטו-ילצין. באמצע אפריל 1998, פסגת קאנאווה בין שני המנהיגים כללה את השימוטו בהצעה להכניס את ארבעת איי קוריל הנתונים במחלוקת לריבונות יפנית. ילצין הצהיר על כך בפומבי וכי הוא שוקל לקבל את זה, מה שהניע את ממשלת רוסיה והתקשורת להתאחד נגד זה. בסתיו 1998 ההצעה נפלה לאחר התנגדות כה רבה ברוסיה, והפסדו של השימוטו בבחירות לפרלמנט ביולי 1998. עם זאת, כמיליון וחצי מיליארד דולר מהלוואת הבנק העולמי / קרן המטבע הבינלאומית לרוסיה הגיעו מיפן. פגישה בנובמבר 1998 בין שר החוץ קייזו אובוצ'י וילצין במוסקבה, שם הציעה רוסיה להעניק ליפן מעמד מיוחד על האיים בשיתוף רוסיה כמשטר חוקי חולף. הצד היפני הזהיר מההצעה ועד שנת 1999 הייתה קיפאון בשאלה הטריטוריאלית, ואילו היוזמות הכלכליות נתקעו ביישומן.
ב-30 ביולי 1998 התמקד ראש ממשלת יפן החדש שנבחר קייזו אובוצ'י בסוגיות מרכזיות: חתימת הסכם שלום עם רוסיה וחידוש הכלכלה היפנית. עם זאת, הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 1994 נפתחו מרכזים יפניים ברוסיה במספר ערים.
היסטוריה > יחסים נוכחיים (1999 - הווה)

במרץ 2014, בעקבות סיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה, הטילה יפן מספר סנקציות נגד רוסיה, שכללו עצירת התייעצויות בנושא הקלות בתקנות הוויזה בין המדינות והפסקת השיחות על שיתוף פעולה בהשקעות, חקר חלל משותף ומניעת פעילות צבאית מסוכנת.
ב-27 באפריל 2018, נערך במוסקבה הפורום הרביעי רוסיה-יפן, שכונה "נקודות ההתכנסות", בו הצדדים דנו בסוגיות דחופות הנוגעות ליחסי המסחר והכלכלה של שתי המדינות. טושיהירו ניקיי, מזכ"ל מפלגת הליברלים הדמוקרטית השלטת ביפן, היה האורח המיוחד של הפורום. קרא את נאומו של ראש ממשלת יפן, שינזו אבה, בטקס הפתיחה של האירוע. המשתתפים דנו בשיתוף הפעולה בין שתי המדינות, פרויקטים של השקעות למזרח הרחוק ואזורים רוסיים אחרים, כמו גם על אינטראקציה בתחומי התשתיות, הטכנולוגיה והתעשייה האנרגטית.
ב-23 ביוני 2018, רוסיה ויפן חתמו על מזכר הבנות (MOU) ברפובליקה הסקסית (יקוטיה) במזרח הרחוק של רוסיה, במטרה להרחיב את שיתוף הפעולה בין המדינות.
ביוני 2018, נסיכת יפן, היסאקו טאקאמאדו, נסעה לרוסיה כדי לעודד את נבחרתה הלאומית בגביע העולם של פיפ"א. היא החברה הראשונה במשפחה הקיסרית שהגיעה לרוסיה מאז 1916.
הצדדים ניהלו שיחות על גורל האיים הקוריליים שנתקעו בשנת 2020. היחסים בין המדינות חוו הידרדרות בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה והשיחות נעצרו.
שיתוף פעולה צבאי

הרמטכ"ל הרוסי, הגנרל ולרי גרסימוב, ביקר בטוקיו באמצע דצמבר 2017 כדי להיפגש עם מקבילו היפני, האדמירל קטוצושי קוואנו. הוא הצהיר כי יתקיימו יותר משלושים תרגילי צבא משותפים שנערכו על ידי רוסיה ויפן בשנת 2018. ראש הצבא של רוסיה, האלוף ולרי גרסימוב, הזהיר את שר ההגנה איטונורה אונודרה בטוקיו כי תרגילים צבאיים שערכו ארצות הברית סביב חצי האי הקוריאני יציב את היציבות באזור. ככל הנראה עם התרגילים מסוג זה, גרסימוב אמר לאונודרה כבר בתחילת שיחותיהם, "תרגילים באזורים הסובבים יגבירו את המתח ויביאו לחוסר יציבות." אונודרה חיפשה את שיתוף הפעולה של רוסיה בהתמודדות עם פרובוקציות הגרעין והטילים של צפון קוריאה, ואמר כי במוסקבה יש "נתח גדול" עם צפון קוריאה. No Author, Russian military chief warns Japan over U.S. exercises near Korean Peninsula, The Japan Times, ‏2017-12-11 (באנגלית אמריקאית)
יחסים דיפלומטיים

יפן מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה ו-4 קונסוליות בחברובסק, סנקט פטרבורג, ולדיווסטוק ויוז'נו-סחלינסק. מאידך, רוסיה מחזיקה ביפן שגרירות בטוקיו ו-4 קונסוליות בהקודאטה, ניאיגטה, אוסקה וסאפורו.
ישו בבית מרתא ומרים

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  יאן ורמיר 
 תאריך יצירה:  שנות ה־50 של המאה ה־17 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  141.5 ס״מ 
 גובה:  158.5 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  תור הזהב של הולנד 
 מספר יצירה:  NG 1670 (National Galleries Scotland) 
 מיקום:  הגלריה הלאומית של סקוטלנד
 
ישו בבית מרתא ומרים (בהולנדית: Christus in het huis van Martha en Maria) המכונה גם ישו בבית מרים ומרתא הוא ציור שמן על בד משנת 1654 או 1655, מעשה ידי הצייר ההולנדי יאן ורמיר. הציור מוצג בגלריה הלאומית של סקוטלנד באדינבורו.
תיאור היצירה

יצירה זו היא אחד הציורים המוקדמים של ורמיר, וייחודה במכלול יצירתו של ורמיר בכך שהיא מתארת אירוע מהברית החדשה. יצירה זו היא היחידה מיצירות ורמיר העוסקת בסיפור מכתבי הקודש.
על פי הבשורה על פי לוקאס ביקר ישו בבית האחיות מרתא ומרים. מרתה עסקה בעניינים שונים אך מרים הקשיבה לתורתו של ישו, ולכן זכתה לשבחי הברית החדשה.
ויהי בנסעם ויבא אל-כפר אחד ואשה אחת ושמה מרתא אספה אותו אל-ביתה. ולה אחות ושמה מרים אשר ישבה לרגלי ישו לשמע אל-דברו. ומרתא יגעה ברב שרותה ותגש ותאמר הלא תשים על-לבך אדני אשר אחותי עזבתני לשרת לבדי אמר-נא אליה ותתמך-בי. ויען ישו ויאמר לה מרתא מרתא את דאגת ומבהלת לדברים הרבה. ואין צרך אלא באחד ומרים בחרה בחלק הטוב אשר לא-יקח ממנה.
ביצירה נראית מרים יושבת למרגלותיו של ישו ומאזינה לדבריו, בעוד שאחותה עוסקת בהגשת מזון ומפניה ניכר כי אינה מקשיבה לדבריו.
ביצירה מוקדמת זו בולטים השימוש בצבעי אדום וחום עמוקים יותר משהופיעו ביצירותיו המאוחרות יותר של ורמיר, ומשיכות מכחול שוטפות, חופשיות וניכרות לעין, שאף הן אינן מופיעות ביצירתו הבשלה יותר. היצירה שייכת לקבוצה של יצירות מוקדמות, כמו "רחצת דיאנה" ו"היצאנית", בהן ניסה ורמיר לאמץ ביצירתו תמות מיתולוגיות או תמות "בתי מרזח" כנוהג התקופה.
גם ביצירה מוקדמת זו בולט המשחק הנועז באור ובצל של ורמיר, כולל השימוש הייחודי בצל צבעוני (כלומר, שאינו גוון חום מוכהה) על פני המצוירים. בציור מופיעים כמה אלמנטים החוזרים ביצירתו הבשלה יותר של ורמיר, כמו האור הזורם מצידו השמאלי של הבד, ומשחק על־פני האנשים, העצמים והבדים ושורת חפצים מוכרים, כמו השטיח שעל השולחן, מסעד הכיסא, סלסלת הלחם והשרפרף, השבים ומופיעים ביצירות מאוחרות רבות.
יעל דרויאנוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בנובמבר 1939 תל אביב, ישראל ישראל
 פטירה:  12 באוקטובר 1998 (בגיל 58) תל אביב, ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1957–1998 (כ־41 שנים)
 
יעל דרויאנוב (2 בנובמבר 1939 – 12 באוקטובר 1998) הייתה שחקנית התיאטרון הלאומי "הבימה" ופעילה חברתית. מייסדת עמותת "ילדי השלום".
ביוגרפיה

יעל דרויאנוב נולדה בתל אביב בתאריך ב' בנובמבר, ביום החג ה-22 להצהרת באלפור ליונתן ושרה.
נכדתם של ברכה והסופר אלתר דרויאנוב, מחבר "ספר תל אביב" ו-"ספר הבדיחה והחידוד".
נכדתם של אסתר ואלכסנדר מאכט, אלוף ליטא בשחמט והמנהל הראשון של הבנק לתעשייה.
אחיה היה איש העסקים אברהם (רמי) דרויאנוב שנקרא על שם סבו, הסופר הידוע.
גדלה בתל אביב.
בוגרת "תיכון חדש" בעיר בניהולם של אהרן ברמן וטוני הלה.
בנעוריה של יעל נישאה שרה בשנית למשה פחטר, מראשוני המהנדסים ילידי תל אביב, בנו של שלום פחטר, פעיל ציבור, מפרנסי תל אביב.
משחק בתיאטרון

מגיל צעיר החלה לשחק כילדה בתיאטרון.
בנעוריה שיחקה בתיאטרון הנוער "קלעים".
שרתה בלהקת הגדנ"ע ולאחר מכן בלהקת פיקוד המרכז עם חבר שלישיית "הגשש החיוור", שייקה לוי, אילי גורליצקי, עמוס אטינגר, עודד קוטלר ורבים וטובים נוספים.
לאחר שחרורה מהשירות הצבאי נסעה ללונדון ללימודי משחק ב-L.M.D.A
התיאטרון הלאומי "הבימה"

עם סיום הלימודים חזרה לארץ בשנת 1962 והתקבלה לשורות התיאטרון הלאומי "הבימה".
מהצעירים והאחרונים שזכו להתקבל לשורות הקולקטיב בשנים האחרונות לקיומו כשהיה כמעט
מעין מועדון חברים סגור. לאחר פירוק הקולקטיב בסיומו של אותו עשור המשיכה ככל חברי הקולקטיב
להיות שחקנית קבועה.
במשך למעלה מרבע מאה שיחקה דרויאנוב בלמעלה משלושים הצגות
מכל הסוגים, דרמטי וקומי, מתורגם וישראלי וזכתה לחלוק את הבמה פעמים רבות עם ענקי דור הנפילים
של התיאטרון העברי בכלל ותיאטרון "הבימה" בפרט ובראשם הגברת הראשונה של התיאטרון העברי ,
השחקנית כלת פרס ישראל חנה רובינא והשחקנים חתני פרס ישראל אהרון מסקין, שמעון פינקל ורפאל קלצ'קין.
במקביל לעבודתה בתיאטרון הופיעה גם בקולנוע, ברדיו ובטלוויזיה.
"משפחת שמחון"

דרויאנוב התפרסמה בתפקיד "נאוה", בתם של "נח שמחון", בכיכובו של שמואל רודנסקי ורעייתו, "צפירה" בגילומה של ניורה שיין, אשתו בחיים, ב"משפחת שמחון", תסכית הרדיו שכתב משה בן אפרים, ששודר שלוש פעמים בשבוע בגלי צה"ל. עודד קוטלר שיחק את "גבי", אחיה הבכור בתסכית שהיה פופולרי מאוד בשנות ה-60.
"ילדי השלום"

לאחר שנים רבות של משחק, בשנת 1988, שנת הארבעים למדינה, החלה להפנות את כל מרצה וזמנה
לפעילות חברתית למען השלום והניסיון לקרב בין העמים כשייסדה את עמותת "ילדי השלום" וניהלה אותה
במשך למעלה מעשור במטרה לקרב בין תלמידות ותלמידים, יהודים וערבים על ידי עשייה תיאטרונית משותפת.
בשיאה של פעילות זו, בשנת 1998, הלכה לעולמה בטרם עת, בתל אביב, העיר בה התגוררה כל שנותיה בארץ.
חיים אישיים

דרויאנוב הייתה גרושתו של במאי הקולנוע והמרצה לקולנוע באוניברסיטת ת"א, פרופסור יגאל בורשטיין.
לזוג בת, היוצרת והזמרת מאיה בורשטיין ובן, עו"ד אלכסנדר (אלי) בורשטיין שנקרא על שם רב-סבו, אלוף השחמט.
ההצגות בהן שיחקה בתיאטרון הלאומי "הבימה"

נורית / הלנקה – "ילדי הצל" (1962)
גב' פונצה – "כל אדם והאמת שלו" (1963)
אליס – "סוף המירוץ" (1963)
קורטיזנה – "קומדיה של טעויות" (1964)
הייזל - "בלוז למיסטר צ'ארלי" (1965)
דבורה – "השקיעה" (1965)
גב' סורברי – "אוליבר" (1965)
אסתר – "איציק ויטנברג (ציפור הגטו)" (1966)
ביאנקה – "אותלו" (1966)
דונה איזבלה – "האנוסים" (1966)
אנטואנט פלושה – "יתוש בראש" (1967)
ג'ין סטרטון – "שולחנות נפרדים" (1968)
ירקנית/גנגסטרית – "ארתורו אוי" (1970)
סיביל – "חג הסנדלרים" (1970)
ג'וליה – "איזון עדין" (1970)
דובה – "מעבר לגבולין" (1971)
ליזה ארוניוס - "תאודור" (1971)
שוש – "מזל בתולה" (1972)
מאי – "חתולה על גג פח לוהט" (1973)
מריה מוז'ינסקה – "כמו דמעה בים" (1974)
ז'ולי – "מות דנטון" (1974)
מאדאם למכן – "על קלות דעת וצביעות" (1974)
וירג'יני – "כובע הקש האיטלקי" (1976)
אשה הרה – "הנפש הטובה מסצ'ואן" (1977)
אלנה – "שבת ראשון שני" (1977)
המשרתת – "חתונת הדמים" (1980)
ז'יזל – "בית המלאכה" (1981)
אשת קורינת - "מדיאה" (1981)
גב' בוקנסבוים – "מכולת" (1982)
אגנס – "תשוקה" (1983)
גב' כריסטינה לינדה – "בית הבובות" (1984)
שרת הכספים והכח – "המלך מתיא הראשון" (1985)
ברוריה – "בבתא" (1987)
מארני – "מעגל הגיר הקווקזי" (1987)
הערות שוליים

↑  הזמנה לחתונה, דבר, 24 בדצמבר 1936
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011296200605171  VIAF: 9165706294048932108   WorldCat (עם VIAF): 9165706294048932108 
"בוגרי תיכון חדש"
לב חינצ'וק

| --- | --- |

 לידה:  16 בנובמבר 1868 (יוליאני) פולטבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  7 במרץ 1939 (בגיל 70) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות 
 השכלה:  אוניברסיטת ברן 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 חתימה:   
 
לב מיכאילוביץ' חינצ'וק (ברוסית: Лев Михайлович Хинчук; ‏28 בנובמבר 1868, פולטבה - 7 במרץ 1939, מוסקבה) היה מהפכן רוסי, מדינאי ודיפלומט סובייטי.
בתקופת המהפכה היה מנשביק והתנגד למהפכת אוקטובר. ב-1920 חבר לבולשביקים והיה ממקורבי סטלין. בין השנים 1930–1934 שימש שגריר ברית המועצות בגרמניה. ב-1937 נעצר, ולפי דיווחים רשמיים הוצא להורג ב-7 במרץ 1939. לפי דיווחים אחרים הוא מת במחנה מעצר ב-1944. ב-1956 טוהר שמו של חינצ'וק.
ילדי רב החובל גרנט

| --- | --- |

עטיפת הנוסח עברי של בינה אופק
 מידע כללי
 מאת:  ז'ול ורן
 איורים:  אדוארד ריו 
 שפת המקור:  צרפתית
 סוגה:  הרפתקאות
 מקום התרחשות:  37th parallel south, ניו זילנד, אוסטרליה, פטגוניה, מריה תרזה 
 הוצאה
 הוצאה:  פייר-ז'ול הצל 
 תאריך הוצאה:  1867–1868
 מספר עמודים:  168 (מהדורה עברית מ-1999)
 הוצאה בעברית
 תרגום:  עקיבא רוזנבום, ע. בן אברהם, אליעזר כרמי, אביטל ענבר, מיכה פרנקל, בינה אופק
 סדרה
 ספר קודם:  מהארץ לירח 
 הספר הבא:  20,000 מיל מתחת למים 
 
"הנה הבקבוק", מכריז רב החובל
ילדי רב החובל גרנט (בצרפתית: Les Enfants du capitaine Grant) הוא רומן הרפתקאות שנכתב על ידי הסופר הצרפתי ז'ול ורן. הרומן פורסם בין השנים 1867 ל-1868. הספר מתאר את מסע משלחת הלורד אדואר גלֶנֶרבָאן, בספינתו דֶנקֶן, לחילוצו של רב החובל הארי גרנט, אשר ספינתו נטרפה במימי האוקיינוס וממתין לבוא המצילים. ילדיו של רב החובל, מרי ורוברט גרנט, מצטרפים למשלחת החיפוש אחרי אביהם.

תחילתה של העלילה בהפלגת הבכורה של ספינתו של הלורד למפרץ מול עיר הנמל גלאזגו שבסקוטלנד. משתתפי ההפלגה צופים בכריש מיוחד במינו השוחה מולם. הכריש ניצוד ובבטנו הם מגלים בקבוק ובו מגילות בשלוש שפות, ובהן מבקש הקפטן גראנט כי יחושו להצילו. המגילות ניזוקו מאוד מהשהייה בים ולכן מתקשים אנשי צוותו של הלורד לפענח את המיקום בו נמצא רב החובל. הנתון הודאי היחיד הוא כי הוא נמצא אי שם בדרום כדור הארץ, בקו הרוחב 37°.
הלורד גלנרבאן מרכיב משלחת ויוצא עם ספינתו למרחבי האוקיינוס השקט. הם מסיירים בכדור הארץ בשלושה אזורים:
תחילה הם מגיעים לצ'ילה שבדרום אמריקה. שם הם מחליטים לעבור בדרך היבשה, מהרי האנדים עד לערבות הפמפס שבארגנטינה. בדרך יפגשו באיתני הטבע: רעידות אדמה, להקות זאבים טורפים ושיטפונות ענקיים.
הם מפליגים לדרום אוסטרליה. גם שם ינועו מחוף לחוף. בדרך יפגשו את התושבים המקומיים ואת המהגרים מאנגליה, כולל חבורת פושעים המתנכלת להם.
הם נותרים ללא הספינה ומבקשים לשוב לאנגליה באמצעות אונייה המפליגה מניו זילנד. אבל במקום להגיע לנמל אוקלנד הם נופלים בשבי המאורים. הם ניצלים באמצעות ספינתם "דנקן", שסברו שנחטפה. במקרה הם מגיעים לאי בו נמצא הקפטן גראנט.
לאונייה עולה, בטעות, גאוגרף צרפתי, בשם ז'ק אליָכין פרנסואה מארי פָּאגָאנֶל, מזכיר החברה הגאוגרפית של פריז. בכוונתו היה לעלות על אונייה אחרת וליעד אחר, להודו. תפקידו בעלילה הוא לפרש את כתב החידה שהיה בידם (המורכב ממגילות מקוטעות בשלוש שפות) ולתאר בפני קוראי הספר את ההיבטים הגאוגרפיים של הארצות שבהן יבקרו. הצטרפות איש המדע לעלילה הייתה מקובלת בספרות המאה ה-19 בכלל ובכתביו של ז'ול ורן בפרט. כך, אחד הגיבורים הראשיים של מסע אל בטן האדמה הוא פרופסור אוטו לידנברוק, ובספר 20,000 מיל מתחת לפני הים זהו תפקידו של פייר ארונקס, פרופסור מהמוזיאון של פריז. חשיבותו של מדע הגאוגרפיה מודגמת בסיפור בו המשלחת מוצאת בערבה האוסטרלית יליד מקומי, בן שמונה, לבוש בגדים אירופאיים, שלמד בבית הספר של המיסיון מקצועות לימוד כמו מתמטיקה וגאוגרפיה. הפרופסור הצרפתי בוחן את ידיעותיו בגאוגרפיה ומסכם: פרא צעיר זה זכה כבר בהשכלה שרוממה אותו מהמוצא הנחות.
עלילה

ב-26 יולי 1864 יצא ספינת שעשועים מפוארת בשם דֶנקֶן לשיט מבחן מול נמל גלאזגו שבסקוטלנד. הספינה הייתה בבעלות הלורד אדואר גלֶנֶרבָאן בן 32. עמו הייתה רעייתו הצעירה, ליידי הלנה טוֹפְנֶל, בת 22, בתו של נוסע שהתמחה במדע הגאוגרפיה ובעל ניסיון במסעות ברחבי העולם. כן בצוות אחד מדודניו של הלורד, רב-סרן מק נאבס, אשר יספק את הידע הביטחוני למשלחת. רב החובל האונייה, ג'ון מנגלז, צופה בים בכריש יוצא דופן. הוא מורה לצוד אותו וכאשר מבתר את בטנו, טום אוסטין, סגן רב החובל, מוצא בתוך הדג בקבוק זכוכית אטום ובו שלוש מגילות: באנגלית, גרמנית וצרפתית. הם מגיעים למסקנה כי הפיענוח של המגילות מציג את המסר הבא:

 7 יוני 1862...הספינה בעלת שלושת התרנים "בריטניה" מגלאזגו...טבעה...(ב)גוניה...האוטרל (יה)...לאדמה (הגיעו)...קפיטן גראנט ושני מלחים...היבשה...אכזרים...ילידים...מסמך זה...נשלח מקו הרוחב 37°11°. חושו לעזרתנו. תודה.
ובצרפתית:
juin 1862...trois-mâts Britannia...Glasgow 7
sombré...gonie ...austral
à terre...deux matelots capitaine Gr...abor
contin...pr...cruel indijeté ce document ...de longitude
et 37° 11′ de latitude.... Portez-leur secours
perdus
הם מגלים כי בספרי ההפלגות בנמל גלאזגו נרשם, כי האונייה "בריטניה" עם הרב חובל גראנט, יצאה להקים מושבה חדשה "סקוטלנד-חדשה", בדרום האוקיינוס השקט. הקושי העיקר היה העדר המיקום המדויק של הספינה הטרופה ורק קו הרוחב היה ידוע. לכן, מסע החיפושים של המשלחת התבצע לאורך קו רוחב זה ברחבי העולם.
 לורד גלנרוון פרסם מודעה בעיתון והכריז על מציאת המכתב. בעזרת המודעה שני ילדיו של רב החובל, מרי בת 16 ורוברט בן 12, הגיעו אל הלורד והצטרפו למשלחת החיפושים.
עלילה > חלק א': בדרום אמריקה

עיון במילים הבאות מתוך המכתב: gonie, terre, cruel indi. מעלה את ההשערה כי רב החובל גראנט ושני המלחים שעימו נמצאים בחלק הדרומי של דרום אמריקה באזור פטגוניה כפי שנגזר מחלק המילה המופיע במכתב – "gonie".
לורד גלנרבאן והצוות אשר עמו מחליטים להפליג בספינה דנקן לאוקיינוס האטלנטי. הספינה בנויה היטב למשימה כזאת ומצוידת בכל הדרוש, אפילו הציבו בה קנה של תותח על כל מקרה שיהיה צורך. הם חולפים באוקיינוס על פני על פני איי מדירה (Madeira), האיים הקנריים, ויוצאים דרך מצר מגלן מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט. אחרי 42 יום הם הגיעו לעיר הנמל קונספסיון (Concepción, Chile) שבצ'ילה בדרום אמריקה. כאשר הם חולפים מסביב לחופי דרום אמריקה הם עוקבים אחרי אתרים מועדים לפורענות לאורך קו הרוחב 37° – אולי יימצאו בהם את שרידי האונייה "בריטניה" של רב החובל גראנט – כך הם ייעשו, בהמשך, לאורך כל הדרך. מאוכזבים מתוצאות המסע בים הם מתיעצים עם הגאוגרף הצרפתי, פאגאנל, המגיע למסקנה כי רב החובל גראנט "נפל בשבי" ולא "יפול בשבי". כלומר הוא נמצא במקום שביו ומקום זה לא חייב להיות לחופי האוקיינוס. הוא מעלה את ההשערה כי שוביו העלו אותו ליבשה ואת הבקבוק, כנראה, רב החובל גראנט השליך באחד הנהרות הנשפכים לאוקיינוס. הם מחליטים לחצות את יבשת דרום אמריקה, ממערב למזרח, או כביטוי אחד המקומיים "מהשקיעה עד הזריחה", לאורך קו הרוחב 37°, ולנסות לאתר את רב החובל ליד אחד הנהרות שהם יחצו בדרך.
הם יוצאים לדרך עם שיירת פרדות, עולים לפיסגות הרי האנדים ומגיעים למעבר "אנטוקו" (Antuco)  בגובה 2985 מטר מעל פני הים ומגלים כי רעידת אדמה הרסה את המעבר ושיירת הפרדות חוזרת לבסיסה. הם נשארים בודדים בפיסגת הרי האנדים. המשלחת יורדת מההרים ורעידת אדמה מדרדרת אותם מההר לתחתית ההר (ראו בתמונה). רוברט בן 12 נעלם והם צופים בציפור הקונדור, המרחף באוויר, ואוחז את הנער בצפורניו. ירייה נשמעת והקונדור מנחית את רוברט בשלום. היורה מתגלה בתור "מורה דרך" במקצועו. הוא מארגן למשלחת שיירה חדשה והם יוצאים בדרך לחוף אוקיינוס האטלנטי, היכן שתמתין להם ספינתם "דנקן". הם נמצאים לרגלי מורדות הרי האנדים המזרחיים, ה"קוריליירה" (Cordillera) ובאים אל שפלת הפמפס של ארגנטינה. האזור המישורי, מזרחית להרי האנדים, כולל שלוש רצועות גאוגרפיות: שטח רציף של צמחייה נמוכה ושיחים, לאחריה שטח שצומח בו רק עשב, המועד לשריפות ורצועה שלישית של שטחים חקלאיים מעובדים על ידי מהגרים מאירופה. בדרך הם עוברים נהרות אחדים, שם הם מצפים למצוא את רב החובל גראנט ומלחיו. בדרך הם מותקפים על ידי להקות זאבים מורעבים, כאשר בעזרת אומץ ליבו של הנער בן 12 הם ניצלים ממוות. הם צופים בשיטפון ענק הגורף כל מה שנמצא בערבות הפמפס. הם מטפסים על עץ אגוז ענק מהמין " l’ombu " , אשר יהיה, לימים אחדים, ביתם. כאשר העץ ה"אומבו" קורס הוא ישמש להם כרפסודה, עימה יגיעו, בתום מסע של חודש ימים, לחוף האוקיינוס האטלנטי. בחוף הם פוגשים את הספינה דנקן עם שאר הצוות, אשר בדרכו לארגנטינה מהאוקיינוס השקט, עובר דרך מסלול אלטרנטיבי, עוקף את כף הורן, תוך בדיקת האפשרות כי ספינתו של רב החובל גראנט, "בריטניה", אכן הגיעה לקצה הדרומי של דרום אמריקה. בסופו של דבר, ההשערה כי מקום הימצאם של הניצולים היא פטגוניה, יורדת מהפרק.
עלילה > ההמשך בספר אי התעלומות

השאלה מה עלה בגורלו של איירטון נענית בספר אחר של ורן – אי התעלומות. באי התעלומות מסופר על קבוצה של אנשים שנתקעים על אי בודד הנמצא בסמוך לאי עליו הושאר איירטון. גיבורי הספר מוצאים את איירטון 13 שנה לאחר שהושאר על האי ומטפלים בו לאחר שמצבו הנפשי הידרדר. איירטון מתוודה על חטאיו ועוזר למציליו להילחם בפיראטים שתקפו אותם. בסוף הספר האי עליו נמצאים הגיבורים מתפוצץ עקב התהליכים הגאולוגיים המתרחשים בו, והגיבורים ניצלים בזכות משלחת של הלורד גלנרוון שבאה לאסוף את איירטון שעונשו הסתיים.