stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דו-קרב
דו־קרב בתרבות > הדו־קרב בספרות

השינוי מדו־קרב כחלק מאתוס צבאי או לאומי והמעבר לדו־קרב של כבוד הביא גם לשינוי בתיאורו בספרות. הדו־קרב יצא מהצללים והפך לחלק מהחברה ומכללי המשחק של המעמד העליון. מעמד זה גם הוציא מתוכו או היה להשראה לסופרים ומשוררים ואלו כתבו על הדו־קרב תוך האדרה של הקרב ומשתתפיו תוך תיאור בצבעים עזים של הרעיונות הנשגבים הבאים לידי ביטוי בדו־קרב.
מעמד האצולה ולאחר מכן הבורגנות היו הצרכנים העיקריים של ספרות, ותיאורים אלו של דו־קרב, שהיו רחוקים מהמציאות מתוך מאמץ להפוך את האפנתי לחלק מסיפורי מיתולוגיה, הנציחו את עצמם ושיוו לדו־קרב על כבוד מקום שווה משקל למיתוסים ההומריים או הנורדיים. סיפורים אלו כגון "יבגני אונייגין" של פושקין ששיאו בדו־קרב, ו"מזלו של בארי לינדון" של ויליאם מייקפיס תאקרי המתאר חיים שנבנו על סדרת דו־קרבות, וסיפוריו הקצרים של איוון טורגנייב שבהם מגן הגיבור על הפגיעה בכבודה של האישה אותה הוא מעריץ באמצעות הזמנה לד-קרב, יצרו את התקדימים ואת ההיסטוריה ובסיכומו של דבר את הזיכרון הקולקטיבי שעיגן את מקומו של הדו־קרב במרקם החברתי-גברי של אירופה. כך שאף על פי שדו־קרב נוהל בניגוד לחוק ובניגוד לצו הכנסייה, ואף על פי שהרשות האזרחית והדתית קבעו כי דו־קרב הוא רצח, קיבעו התקדימים הספרותיים את הדו־קרב כאכיפה ושמירה על קוד כבוד עתיק ימים.
התנועה הרומנטית שהתפתחה באירופה בשלהי המאה ה-18 והפולחן המחודש של המיתוס של האבירות שבה בעקבותיה חברו למהפכה של נייר זול ואמצעי דפוס זמינים והפיצו בכל רחבי אירופה ומושבותיה את התרבות הפופולרית וערכיה של התקופה. המונח התרבותי מדיביאליזם - נהייה אחר תרבות ימי הביניים חדר לכל פן של חיי היום-יום, ועם הזרם התרבותי של תחיית העניין במיתוסים של המלך ארתור באנגליה ותנועת התחייה הגותית חזר הדו־קרב למרכז הזירה התרבותית.
אלפרד טניסון, המשורר האנגלי בן המאה ה-19 רב ההשפעה, כתב סדרת שירים שמעלים באוב את המיתוס של המלך ארתור. סדרה זו מבוססת בחלקה על האגדה של איליין מאסטולאט (Elaine the Fair Maid of Astolat) מהסיפור מות ארתור (Le Morte d'Arthur) של סר תומאס מלורי. יצירות אלה, העמוסות בסמלים, היו בסיס לפרשנויות שרבות מהן מתחו קווים ישרים בין המיתוס המסופר לחיים באנגליה ואירופה, והעניקו השראה ליצירות אמנות כמו ציור, ספרות, ומוזיקה. יצירות של טניסון וממשיכי דרכו היו קולה של אירופה במאה ה-19.
יצירות ספרותיות מציגות גם את המחלוקת החברתית בנוגע לדו־קרב, המשוררת הבולטת ביותר של התקופה הוויקטוריאנית, אליזבת בארט בראונינג, הביעה התנגדות נחרצת לדו־קרב, אך בעלה, אף הוא משורר, רוברט בראונינג, היה חסיד נלהב ושילב דו־קרבות במאות סצנות בכתביו.
דו־קרב בתרבות > הדו־קרב בספרות > רומן היסטורי

במהלך המאה ה-19 התפרסמו בצרפת רומנים היסטוריים צבעוניים, סיפורי הרפתקאות שפנו לקהל הרחב. ספרים אלו תיארו ובעיקר פיארו את חיי בני מעמד האצולה ומעמד הביניים הצרפתי טרם המהפכה. העלילה נסמכה על בסיס היסטורי אך הדגש בספרים אלו היה על עלילת הרפתקאות והדמיון בהם רב על המציאות. אחד הספרים המפורסמים הוא "שלושת המוסקטרים" (בצרפתית: "Les Trois Mousquetaires") מאת אלכסנדר דיומא האב. ספר אחר הוא "סיראנו דה ברז'ראק" (Cyrano de Bergerac) - מחזה שנכתב על ידי אדמון רוסטאן בשנת 1897, המבוסס על חייו של המחזאי הצרפתי סיראנו דה ברז'ראק.
תיאור החורג מתחומי האתוס הגברי מצוי בספר "הדו־קרב" (Поединок) מאת אלכסנדר קופרין שפורסם בשנת 1905. הספר מתאר את שגרת חיי חיילים רוסים המוצבים בעיירת שדה מרוחקת. גיבורי הסיפור מתוארים כקבוצה נלעגת וחסרת ערכים הרואה בזכותה לקיים דו־קרב כדרך לשמור על מושג הכבוד. למעשה התיאור היחיד החסר בספר הוא הדו־קרב עצמו שלא מתואר כלל בסיפור, והקורא, כמו הרבה מהצופים מהצד והאזרחים של תחילת המאה ה-20 מודע לקיומו רק כשמועה - הידיעה כי אכן דו־קרב מתרחש אך בשולי החברה ומחוץ לכללים האמיתיים של כבוד. גם הסופר אנטון צ'כוב פרסם בשנת 1891 סיפור קצר בשם "הדו־קרב" ובו משמש הדו־קרב כנקודת מפנה, שיא הקורע את המסיכות מעל פני הגיבורים ומציג אותם עירום ועריה.
בספרות האנגלית היחס לדו־קרב היה קוטבי, בעוד בספריו של ויליאם מייקפיס תאקרי מופיעים תיאורים רבים של דו־קרב, ויש רושם כי אירועים אלו היו חיזיון נפרץ במהלך המאה ה-19 בכלל ואנגליה הוויקטוריאנית בפרט. צ'ארלס דיקנס, המתאר את אנגליה של אותה תקופה, מתאר שלושה קרבות בכל ספריו.
הסופרת ג'ורג' אליוט אשר תיעדה את חיי מעמד הביניים של אנגליה במאה ה-19, איננה מזכירה דו־קרב כלל בספריה. המשורר הוויקטריאני אלפרד טניסון מתאר דו־קרב המתרחש לכאורה במהלך מלחמת קרים ומסכם את מהות הדו־קרב: "הקוד הלא-נוצרי שמחייב לקחת חיים בגין מכה" ("the Christless code that must have life for a blow."). ג'וזף קונרד פרסם את הסיפור הקצר "הדו־קרב" (“The Duel”) בשנת 1908. הסיפור, המבוסס במידה רבה על אירוע אמיתי שפורסם בעיתון, מתאר שני גברים - קצינים בצבא הצרפתי, המנהלים לאורך השנים סדרת דו־קרבות ההולכת ומתרחקת מהאירוע והדו־קרב המקורי ו"מתמכרים" לקרב, לפציעה ולמסורת. גם בסיפור זה מוצג הדו־קרב והלוחמים בו כאנשים הדבקים בכבוד וזונחים כל שיקול אחר.
דו־קרב בתרבות > הדו־קרב בספרות > במערבון

המערבון הוא סוגה ומוטיב מרכזי בתרבות האמריקאית. כחלק מתהליך יצירת "המיתוס של הסְפר" (Frontier myth), אימץ המערבון ומיצב את הדו־קרב כמרכז הנרטיב. קרב זה מתואר כשיא העלילה ומופיע בדרך כלל בסוף. תהליך יצירת המיתוס הואץ על ידי פרסום קורות חייהם של גיבורים כמו דניאל בון ודיווי קרוקט בספרי כיס זולים שהחלו להיות מופצים משנת 1860.
הופעות תאטרליות, שיצקו תוכן "חי" לאתוס של המערב הפרוע, כמו המופע של באפלו ביל, חיזקו את המיתוס. מיתוס זה מתאר חברה כוחנית ואלימה הנשלטת על ידי קודים גבריים של כבוד וצדק פשטני הנאכף בכוח הזרוע. יסודות ספרות המערבונים מתארים חיים של נוודות למחצה, דמות השואבת את מהותה מדמות האביר הנודד של ימי הביניים המתואר בסאגת אבירי השולחן העגול או דמות הרונין במיתוס של הסמוראי היפני.
הגיבור במערבון הוא בדרך כלל קאובוי (בוקר), שריף או אקדוחן ללא קשרים חברתיים ומודרך על ידי קוד כבוד אישי. הסוגה מתבססת ומכילה סצנות אופייניות וסטריאוטיפיות של דו־קרב אקדחים (לרוב מסוג אקדח תופי ולעיתים גם רובים). הספר שנחשב למערבון הספרותי הראשון, "איש וירג'יניה" (The Virginian), נכתב על ידי אוון וויסטר בשנת 1902. הספר מתאר את חשיבותו העלילתית של הדו־קרב, הקונפליקט המרכזי בין שתי הדמויות הגבריות העיקריות נפתר כאשר הגיבור יורה באויבו בדו־קרב ורוכב מהמקום עם בחירת לבו כדי לפתוח בחיים חדשים. בשנת 1912 פורסם המערבון "רוכבי המרווה הסגולה" (Riders of the Purple Sage) שנכתב על ידי זיין גריי (Zane Grey‏; 1939-1872). הספר שנחשב לאחד הפופולריים בסוגת המערבונים היה גם אבן הפינה לבניית הנוסחה שעליה הושתתו מערבונים רבים. הספר מיצב את מקומה של הדמות הנשית במערבון כדמות נשלטת וסבילה, אך מאידך מרכז הקונפליקט או הציר עליו נסוב הקונפליקט העיקרי מול הדמות הגברית. דמות האקדוחן הגיעה לכדי שלמות בספר "שיין" (Shane) שנכתב על ידי ג'ק שפר ופורסם בשנת 1949. בסרט זה כלל הקרבות מובילים לדו־קרב העיקרי במהלכו מתמודד האקדוחן עם דמות הנבל בעימות נהרגים הנבל ויד ימינו בעוד האקדוחן רוכב מזירת ניצחונו אל הלא-ידוע.
דו־קרב בתרבות > בספרות הסינית

בסין התפתחה סוגה ספרותית בעלת מגוון רחב של דרכי ביטוי ומופעים הידועה בשם ווּשְׂיָה, סוגה זו עוסקת בתיאורים מיתיים ואגדתיים, חלקם מבוססים על אירועים היסטוריים, ועלילתם מתרחשות בעיקר בסין העתיקה. אף על פי שנכתבה במקור על הנייר, הוושיה מצויה גם בסרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה ותיאטרון, כמו גם יצירות אמנותיות כקומיקס.
הוושיה מהווה חלק נכבד מהתרבות הפופולרית של דוברי השפה הסינית ברחבי העולם. גיבורי הוושיה הסינית פועלים תחת קוד התנהגות שמחייב אותם לתקן עוולות, בייחוד כאשר נמצאים חסרי הישע תחת מצוקה או דיכוי. הגיבור לוחם למען הצדק, מבקש להסיר את עולו של עריץ, או מחפש כפרה על טעויות עבר.
קוד ההתנהגות הסיני (俠, בפין-יין: Xiá, שְׂיָה) דומה לקוד ההתנהגות של הסמוראים היפניים (בושידו), של אבירים המערב אירופאים ושל האקדוחנים במערבונים האמריקאים. גם בסוגה זו משמש הדו־קרב כרגע שיא בעלילה בו מתעמתים הטוב והרע ובו נחשפים הפנים האמתיות של הנפשות הפועלות. דוגמה לסיפורת מסוג זה ניתן למצוא בסדרת הספרים "עגור הברזל" (鶴鐵系列) מאת הסופר הסיני וָאנְג דוּלוּ (王度廬, בפין-יין:Wáng dùlú‏; 1977-1909). בספרים אלו מתואר מאבק הנמשך על פני 5 דורות של לוחמים נודדים (בסינית 遊俠 בפין-יין: Yóuxiá, יוּאוּשְׂיָה) המתמודדים מול עוול ורוע. המפורסם מספרי סדרה זו הוא הספר הרביעי, "נמר, דרקון" (臥虎藏龍), שעל פיו הופק סרט באותו שם זוכה פרס האוסקר.
דו־קרב בתרבות > בסרטים

עם תחילת הקולנוע גילו יוצרי הסרטים כי סרטי הרפתקאות (עם סצנות פעולה), בעיקר אלו המבוססים על ספרי הרפתקאות פופולריים, זכו להצלחה ואהדת הקהל. דו־קרבות היו לסצנות מרכזיות המושכות קהל, סצנות אלו היו מושלמות בסרטים שהיו אילמים בתחילה מאחר שייצרו דרמה רבת הבעה ללא צורך בטקסט. מלחמת העולם הראשונה, שהביאה לפריחה מחדש של הרומנטיקה וחיפוש אחר מקורות השראה הרואיים, הגבירה מגמה זו. בתקופה זו, בלטו אדפטציות של סדרת הספרים "שלושת המוסקטרים" שזכו למספר רב של גרסאות לאורך השנים, וגם "האסיר מזנדה", "איבנהו" ו"זורו".
סרטי ההרפתקאות, דרמות תקופתיות ועיבודים לספרים קלאסיים נחשבו תמיד לנושאים בטוחים ללא חשש לפרובוקציות או דיון בנושאים מעוררי מחלוקת, הדו־קרב והקשרו לערכים של אבירות היה בחירה ברורה בהוליווד של אמצע המאה ה-20. גם כאשר הערכים החברתיים השתנו וסרטים שנוצרו בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, כגון "גלדיאטור" סדרת "מלחמת הכוכבים" ו"שר הטבעות", מפיקים ותסריטאים חוזרים על הנוסחה הפשוטה שבה מוצב הגיבור כנגד הנבל בדו־קרב כשהם חמושים בחרבות או כלי נשק דמויי חרבות כדי לעורר את התרגשות הצופים. עם זאת, במספר סרטים מוכנס טוויסט בדו־קרב הקלאסי בו הטוב מביס את הרע. טוויסטים כאלה כוללים: "דו־קרב משולש" בו 3 דמויות עם איבה הדדית נלחמות בו-זמנית זו בזו; דו־קרב הכולל סיוע מדמויות משנה; ודו־קרב בסופו הנבל חוזר בתשובה ומכפר על מעשיו הרעים.
דו־קרב בתרבות > בסרטים > בדרמה תקופתית

"בארי לינדון" (באנגלית: Barry Lyndon), סרטו של סטנלי קובריק מ־1975, מבוסס על ספרו של ויליאם מייקפיס תאקרי "מזלו של בארי לינדון" מ-1844. הסרט סוקר את הרפתקאותיו של רדמונד בארי, אירי כפרי מהמאה ה-18, שלאחר חתונת אהובת לבו עם קצין בריטי, מחליט לעשות מעשה ולטפס בכל דרך אפשרית בסולם אל המעמד העליון ובסופו של דבר נופל מֵאִיגָרָא רָמָא לְבֵירָא עֲמִיקְתָּא. הסרט מתאר באופן ויזואלי עשיר את חיי התקופה על יופיים וכיעורם אך חורג מהעלילה של הספר לא רק על רקע מגבלות העיבוד הקולנועי, אלא מציב את הדו־קרב כציר ומוטיב מרכזי בסרט. הסצנה הפותחת היא של דו־קרב במהלכו נהרג אביו של לינדון, וסצנת הדו־קרב האחרונה היא המשמעותית ביותר בסרט ובמהלכה נלחם לינדון בבנו החורג. הדו־קרב שנערך בכנסייה נטושה מתואר כטקס אלים בין שתי דמויות שאיבדו את אביהן ומתנהלות ללא השגחה עליונה.
הסרט "בארי לינדון", על עלילתו ובעיקר על האסתטיקה שמניעה את מהלך העלילה, שימש השראה לסרט "הדואליסטים" ("המתמודדים בדו־קרב"), סרט הבכורה של הבמאי רידלי סקוט. הסרט, שעלילתו מבוססת ועוקבת בדיוק אחר העלילה של הספר של ג'וזף קונרד, בשינוי של הזמנים בהם מתחוללים הקרבות כדי לתת לסרט משמעות סמלית של מאבק בין שני הכוחות המרכזיים בהיסטוריה של הקיסרות הראשונה. הסרט נסמך ומתאר את כוח המשיכה ועוצמת האחיזה של הקודים של כבוד ששלטו בתפיסת העולם הגברית-אירופאית.
קודים אלו שלא פסו מהעולם, אך דרך הביטוי של הדו־קרב ירדה מעל הבמה הציבורית, משוחזרים בדקדקנות בסרט. מקומם של הקודים העתיקים שעדיין מכתיבים התנהגות של יחידים וחברות ומונצחים בסרטים ובמשחקי מחשב. שמו המלא של הסרט - "הדואליסטים: עניין של כבוד" (The Point of Honor) משלב דידקטיות עם אירוניה ומצביע על קו-המחשבה והפילוסופיה המכתיבה את העלילה. מרכז הכובד של הסרט נותר זהה למרכז הכובד של הספר - הצגת הקודים של הכבוד כריקים מתוכן מול קודים של הומניות וכוחנות, אך נוספת גם הצגת האלימות כאירועים קודרים ומנותקים מכלל מהלך החיים על מורכבותם המוצגים בסדרת סצנות המדמות ציורי טבע דומם וציורים רומנטיים היסטוריים.
הסרט הצרפתי "מחר, עם שחר" (Demain dès l’aube) משנת 2009 מתאר מערכת שונה לחלוטין הסובבת סביב רעיון הדו־קרב. בעוד שעלילת הסרט מתרחשת בהווה היא חושפת את קיומו הרדום של קוד הכבוד והקסם הקטלני של הדו־קרב בחברה המודרנית. הגיבורים הם שני אחים העוסקים בעריכת שחזורים של סצנות היסטוריות מימי עברה המפואר של צרפת. החיים המדומים של השחזור ההיסטורי הופכים למציאותיים לאחר שאחד האחים נקרא לדו־קרב ואחיו מעודד ומזרז אותו לקבל את האתגר תחת ההסבר הפשוט: "זו שאלת כבוד, לא צריך לערוך דיון" (“C’est une question d’honneur: ça ne discute pas”). הסרט סובב סביב שני דו־קרבות בהם משתתפים שני האחים בנפרד. המשחק הופך למציאות, החיים הם חסרי צבע ללא קשר לעבר ולערכים וההיסטוריה היא הדרך להוסיף עניין להווה. בהקשר זה נראה לפתע רעיון הדו־קרב כקביל.
הסרט היפני "שבעת הסמוראים" (Shichinin no samurai) משנת 1954 בבימוי ועריכתו של אקירה קורוסאווה, מתרחש בשלהי המאה ה-16 ביפן ומספר את סיפורו של כפר שאיכריו שוכרים שבעה סמוראים חסרי אדון (רונין) כדי שילחמו בשודדים. הסרט עוסק במגוון נושאים דרך העימות האלים ומתייחס לנושא מיקום האדם בחברה והאידיאל החברתי. הדו-ערכיות היפנית בנוגע לדו־קרב מוצגת היטב, מחד מוצג הדו־קרב כנקודה בזמן בה יכול לוחם להוכיח את ערכו ומחד כעיסוק עקר החותר תחת הצורך בלכידות חברתית והיכולת של קבוצה להשיג את מטרתה בזכות פעולה מתואמת של כל הפרטים. הסמוראים שירדו למעמד של רונין ורגילים לחיות כבודדים על חרבם זוכים לגאולה ותהילה רק ברגע שהם מצליחים להתאחד.
דו־קרב בתרבות > בסרטים > במערבונים

פורמט המערבון כפי שעוצב על ידי ספרי הסוגה עבר בשלמותו על מערכת הקודים והסמלים אל הקולנוע, הדו־קרב שימש לא רק כסמל אלא גם ככלי מהותי לקידום העלילה, פתירת קונפליקטים ועיצוב של רגעי השיא והקטרזיס.
המערבון "בצהרי היום" (באנגלית: High Noon), משנת 1952, נחשב לאחד המערבונים הטובים ביותר שנעשו מעולם. זהו סיפורו של שריף בעיירה במערב ארצות הברית, בשנות ה-70 של המאה ה-19, הנלחם בכנופיית פושעים הבאה להורגו, אך ננטש על ידי תושבי עיירתו, ואינו מקבל מהם סיוע. המתח הנבנה לאטו במהלך הסרט מגיע לשיאו בסצנת דו־קרב מורכבת בסוף הסרט. הגיבור עומד לבדו מול מבקשי נפשו ומצליח לגבור עליהם בעזרת בת-בריתו היחידה - ארוסתו. בסיום הקרב משליך הגיבור את כוכב השריף שלו אל הרצפה. פרשנים ראו בסרט משום אמירה קולנועית עזת הבעה על הדינמיקה החברתית המעמתת גבורה אישית אל מול פחדנות קולקטיבית, על הצורך לעמוד איתן אל מול איום הגובר אף על אידאולוגיה פציפיסטית ועל המחיר האישי והקולקטיבי שיש לשלם עבור החירות.
הסרט "האיש שירה בליברטי ואלנס" מציב דו־קרב כמרכז העלילה, אך למעשה דן במקומו של הדו־קרב כמיתוס וכוחו של הסיפור-אגדה-המערבון בעיצוב המציאות. בעת מסע לוויה של גיבור בסגנון המערב הפרוע נזכר אחד האורחים ומספר לעיתונאי איך בדו־קרב בו הוא הרג - בעיקר בזכות מזלו הטוב ועזרה של הגיבור - את הפושע ליברטי ואלנס, ועל תהילת מעשה זה הוא בנה קריירה פוליטית וזכה ביד הדמות הנשית המרכזית בסרט. הכתב משמיד את הראיון בטענה ש"אם אגדה הפכה לעובדה, מדפיסים את האגדה". הבמאי ג'ון פורד, שאחראי יותר מכל אחד אחר לבניית המיתוס של המערב הפרוע, מראה בסרט זה את המעבר מחברה פרועה לחברה שומרת חוק המוצגת בסרט זה כחברה צבועה הבונה עצמה על מיתוסים של עבר אותם פעלה לנפץ.
מקומו של הדו־קרב בסרטי המערבונים עמוק כל כך שגם היעדרו - לכאורה, מותיר מקום מיוחד המעיד על חשיבותו. בסרט "ואלדז מגיע" (אנגלית: Valdez Is Coming) משנת 1970, המבוסס על ספר בשם זהה, מתואר עימות אלים בין איש חוק ממוצא מקסיקני לבין חוואי עשיר מושחת ואלים. הדו־קרב בין שתי הדמויות מושהה על ידי סדרת קרבות בין הגיבור לדמויות משנה הנשלחות להורגו. ברגע השיא - רגע האמת בו נפגשים האויבים לדו־קרב, נרתע החוואי המושחת מהקרב ואיש החוק מסרב להרוג אותו ועוזב את זירת הדו־קרב. במהלך עלילת הספר והסרט מצפה הקורא-צופה לדו־קרב שעל פי כל הסימנים עתיד לבוא, אך השיא שאמור לפתור את הקונפליקט המרכזי בעלילה "מתחמק" והיעדרו לא רק מהווה שינוי לא צפוי אלא גם יכול להתפרש כאמירה כנגד תרבות וקודים של המערב הפרוע - קוד של "התחדשות על ידי אלימות".
בסוף המאה ה-20 יצאו לאקרנים סרטים מסוגת המערבונים, אך במקום לחזק את המיתוס או לעדכנו, הציגו סרטים אלו גרסה מפוכחת, צינית ועדכנית על המיתוס והחיים במערב הפרוע. אחד הבולטים היה "בלתי נסלח" - סרט משנת 1992 בבימויו ובכיכובו של קלינט איסטווד - מסמלי הז'אנר. הסרט יוצר תמונה עירומה ומרתקת ושובר את התבנית הקלאסית של המערבון וגם בו נעדר לחלוטין הדו־קרב ה"קלאסי". מיתוס האקדוחן במערב הפרוע מנותץ לרסיסים, הגיבור הוא רוצח שפל וחסר מעצורים, האקדוחנים מתגלים כפסיכופתים הטווים סיפורי גבורה מיתיים המתבררים לאחר מכן כשקריים. אנשי החוק הם לא יותר מאופורטוניסטים החוצים את הקווים בין החוקי ללא חוקי על פי שיקול דעתם וכיוון הרוח. ומעל לכל מעשי ההרג הם חסרי כל דמיון לדפוס הדו־קרב, הרוצחים יורים ממרחק וממארב או בהפתעה מבלי שיריבם יוכל להתגונן או כאשר היתרון המספרי עומד לצידם.
דו־קרב בתרבות > בסרטים > בסרטי מדע בדיוני

למרות היותו מבוסס על קודים עתיקים, הדו־קרב הוא אמצעי מרכזי להתרת קונפליקטים, בעיקר בין הגיבור לנבל, גם בסרטי מדע בדיוני.
אחת הדוגמאות הידועות לכך היא אופרת החלל "מלחמת הכוכבים" בה קיימים שני מסדרים מיסטיים של לוחמים המשתמשים ב"הכוח" וחמושים בחרבות אור קטלניות - הג'דיי והסית'. למסדרים אלו פילוסופיה ותפישת עולם מנוגדת, והם אויבים מרים המנסים להשמיד אחד את השני. מוטיב חוזר בסרטים אלו הוא דו־קרבות בין אבירי ג'דיי לאדוני סית', באמצעות חרבות האור. כל אחד מהסרטים כולל דו־קרב שמהווה חלק חשוב בעלילה.
בסרטי גיבורי-העל שיא העלילה ופתירת הקונפליקט נעשית כמעט תמיד על ידי דו־קרב בין גיבור-העל לנבל-העל, שלעיתים מסתיים במותו של הנבל הרע ולעיתים על ידי הבסתו וכליאתו. מאחר שלגיבור ולנבל יש כוחות-על ולרוב גם כוח פיזי עצום, לרוב הדו־קרב נעשה ללא נשק נוסף מלבד זה האופייני לדמויות. דוגמאות: רובוקופ (סרט, 1987), באטמן (סרט, 1989), רובוקופ 2.
לקריאה נוספת

Petrus Cornelis Spierenburg. Men and Violence: Gender, Honor, and Rituals in Modern Europe and America. Ohio State University Press, ISBN 08142075291998
Richard Cohen. By the Sword: A History of Gladiators, Musketeers, Samurai, Swashbucklers, and Olympic Champions.Modern Library (2003). ISBN 0812969669
לקריאה נוספת > העת העתיקה

Victor Morris Udwin. Between Two Armies: The Place of the Duel in Epic Culture. BRILL, 1999. ISBN 9004110380
Michael B. Poliakoff. Combat Sports in the Ancient World: Competition, Violence, and Culture Yale University Press;(1995) ISBN 0300063121
לקריאה נוספת > רומא ויון העתיקה

Roland Auguet. Cruelty and Civilization: The Roman Games. Routledge; (1994). ISBN 041510453X
John Warry. Warfare in the Classical World: An Illustrated Encyclopedia of Weapons, Warriors and Warfare in the Ancient Civilizations of Greece and Rome. University of Oklahoma Press (1995). ISBN 0806127945
לקריאה נוספת > ימי הביניים ואבירות

Robert Jones. Knight: The Warrior and World of Chivalry. Osprey Publishing (2011). ISBN 1849083126
Richard W. Barber. Tournaments: Jousts, Chivalry and Pageants in the Middle Ages. Wiedenfeld & Nicolson; (1989) ISBN 1555844006
Steven Muhlberger. Jousts and Tournaments: Charny and Chivalric Sport in 14th Century France. Chivalry Bookshelf (2003) ISBN 1891448285
לקריאה נוספת > משפט על ידי דו־קרב

Eric Jager. The Last Duel: A True Story of Crime, Scandal, and Trial by Combat in Medieval France. Broadway Books (2005). ISBN 0767914171
George Neilson. Trial by Combat. The Lawbook Exchange, Ltd.; Reprint edition (2009). ISBN 1584779853
לקריאה נוספת > דו־קרב

Stephen Banks. Duels and Duelling. Shire (2012) ISBN 0747811431
Barbara Holland. Gentlemen's Blood: A History of Dueling. Bloomsbury USA (2004) ISBN 158234440X
Paul Kirchner. Dueling With The Sword And Pistol: 400 Years of One-on-One Combat. Paladin Press (2004) ISBN 1581604580
John Norris. Pistols at Dawn: A History of Duelling. The History Press (2009) ISBN 0752447106
John Lyde Wilson. The Code of Honor, Or, Rules for the Government of Principals and Seconds in Duelling. Nabu Press (2010). ISBN 1141313448
Thomas Fleming. Duel: Alexander Hamilton, Aaron Burr, And The Future Of America. Basic Books (2000). ISBN 0465017371
V. G. Kiernan. The Duel in European History: Honour and the Reign of Aristocracy. Oxford University Press (1988). ISBN 0198225660
Jennifer A. Low. Manhood and the Duel: Masculinity in Early Modern Drama and Culture. Palgrave Macmillan (2003). ISBN 1403961301
לקריאה נוספת > ניתוח תרבותי וספרותי

Christopher Vogler. The Writer's Journey: Mythic Structure for Writers. Michael Wiese Productions, 2007 ISBN 193290736X
Joseph Campbell. The Hero with a Thousand Faces. New World Library, 2008. ISBN 1577315936
Irina Reyfman. Ritualized Violence Russian Style: The Duel in Russian Culture and Literature.Stanford University Press, 1999. ISBN 0804734127
Jeffrey Richards. Swordsmen of the Screen: From Douglas Fairbanks to Michael York. Routledge, 2014. ISBN 1317928644
Uri Eizenzveig,‏ Le duel introuvable, 2017. ISBN 2842925807
השתיין

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  הנס פאלאדה
 שפת המקור:  גרמנית
 סוגה:  רומן 
 נושא:  אלכוהוליזם 
 הוצאה
 הוצאה:  ידיעות ספרים
 תאריך הוצאה:  1950
 מספר עמודים:  319
 הוצאה בעברית
 תרגום:  2009
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003664254
 
השתיין (בגרמנית: Der Trinker) הוא ספר מאת הסופר הגרמני הנס פאלאדה, שיצא לאור בשנת 1950, לאחר מות מחברו.
הספר נכתב על ידי פאלאדה במהלך שנת 1944, בעת מאסרו ב"בית מחסה לפושעים חולי נפש", לשם נשלח על ידי המשטר הנאצי, מה שהיה שקול באותם הימים לעונש מוות. תקוותו היחידה לצאת ממצב זה הייתה להבטיח לגבלס כי ישלים יצירה אנטישמית שהוזמנה אצלו בעבר. בעקבות זאת הובטח שלומו, וסופקו לו חומרי כתיבה, בהם השתמש פאלאדה לכתיבת שלושה ספרים, ובהם "השתיין". שלושת הספרים נכתבו בקוד, שפוענח רק לאחר מותו של פאלאדה.
עלילת הספר

העלילה מתארת את סיפורו של ארווין זומר, איש מעמד הביניים המתגורר בגרמניה של שנות ה-30, אשר בבעלותו עסק זעיר, ונשוי למגדה, המסייעת בניהול העסק. חייו השגרתיים והמשעממים של הגיבור משתנים בהדרגה בעקבות גילויו של הגיבור את נפלאות הטיפה המרה, והפיכתו בהדרגה, שלב לאחר שלב, לאלכוהוליסט. שינוי זה מוביל את הגיבור למסע בין מספר מוסדות סגורים ובתי כלא בגרמניה של אותה התקופה, וכל זאת תוך מעבר בין מספר נקודות שבר, אשר משנות את עולמו ללא היכר.
הפיגוע בנמל התעופה בן-גוריון (1976)

| --- | --- |

טרמינל 1 בנמל התעופה, שבו התרחש הפיגוע  (התמונה מ-2003)
 תאריך:  25 במאי 1976 
 מקום:  נמל התעופה בן-גוריון 
 קואורדינטות:  31°59′40″N 34°53′48″E﻿ / ﻿31.994527312313°N 34.896555665246°E﻿ / 31.994527312313; 34.896555665246
 סוג:  פיגוע 
 נשק:  מטען חבלה 
 הרוגים:  2 
 פצועים:  7 
 מבצע:  החזית העממית לשחרור פלסטין 
  (למפת גוש דן מוגדלת) הפיגוע בנמל התעופה בן-גוריון(למפת גוש דן רגילה) הפיגוע בנמל התעופה בן-גוריון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפיגוע בנמל התעופה בן-גוריון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפיגוע בנמל התעופה בן-גוריון
 
הפיגוע בנמל התעופה בן-גוריון התרחש ביום שלישי, 25 במאי 1976. תיק יד שנשא נוסע שהגיע לנמל התעופה בטיסה מאוסטריה והכיל חומר נפץ התפוצץ בעת שקצינת ביטחון עמדה לבדוק אותו. עקב הפיצוץ נהרגו הקצינה ובעל התיק ונפצעו שבעה אנשים.
הפיגוע

הפיגוע התרחש בשעה 14:30 בטרמינל 1. הנוסע בעל התיק, כבן 20, נשא דרכון הולנדי על שם הוגו מולר. הוא הגיע לישראל בטיסת אוסטריאן איירליינס מהעיר וינה. הוא עורר את חשדם של אנשי ביטחון בנמל שכן היה מגודל שיער, לבש בגדים מרופטים והתנהג בצורה מבולבלת. שניים מהם נכנסו עמו לחדר בדיקות שנמצא באולם הנוסעים הנכנסים כדי לבדוק את תיקו. כאשר פתח הנוסע את התיק התפוצץ מטען חומר נפץ שהוסתר בו ויצר גל הדף חזק. הנוסע וקצינת הביטחון שעמדה לידו נהרגו. קצין הביטחון השני שנמצא בחדר, אבירם גינת, נפצע קשה. עוד שישה אנשים נפצעו. נזק נגרם לבניין הטרמינל. בקרבת חדר הבדיקות המתינו כמאה איש לבדיקת דרכונים, והתפוצצות התיק בתוך החדר מנעה מספר גדול יותר של נפגעים.
בסריקות שנערכו לאחר ההתפוצצות אותרה מזוודה שהייתה שייכת לבעל התיק שנהרג. גם היא הכילה חומר נפץ. היא הועברה לבור ביטחון ופוצצה שם ללא נפגעים. עוד שתי מזוודות חשודות פוצצו באמצעות חומרי נפץ.
לאחר הפיגוע חסמה המשטרה את שטח נמל התעופה ונוצרו בו עומסי תנועה גדולים. הפעילות בנמל שבה לסדרה רק לעת ערב.
לאחר הפיגוע

ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין פרסם הודעה כי הוא נוטל את האחריות לפיגוע.
בחקירה שנערכה באירופה לאחר הפיגוע התברר כי הנוסע שנהרג נשא דרכון מזויף, שנגנב מאזרח הולנדי בשם זה מספר חודשים לפני כן. אפשר שהוא קיבל את המזוודות הממולכדות מאזרח כוויתי בעת שהתאכסנו שניהם ערב הטיסה באותו בית מלון בווינה, או במועד אחר סמוך לטיסה. משטרת וינה טענה כי מטענו של ההרוג נבדק היטב לפני שעלה שם לטיסה לישראל.
חוקרי הפיגוע שיערו כי האדם שנהרג בפיגוע לא ידע שתיק היד שלו הכיל חומר נפץ, שכן לו ידע זאת סביר שהיה מפעיל את חומר הנפץ קודם לכן, בעת שהיה מוקף באנשים רבים יותר. התברר כי היה ברשותו כרטיס טיסה לשם יציאה מישראל שעות אחדות לאחר שהגיע אליה. ייתכן שהוא הוטעה על ידי שולחיו לחשוב שתיק היד הכיל חפצי ערך שאותם עליו להוביל לישראל ולמסור אותם שם.
קצינת הביטחון שנהרגה, מרגלית (מיקי) בן ישי הוכרה כחללת מערכת הביטחון ונקברה בבית הקברות הצבאי קריית שאול. הוענק לה ציון לשבח מאת שר הביטחון. רחוב נקרא על שמה בעיר מגוריה בני ברק.
הערות שוליים

↑  סברה: המחבל לא ידוע, מעריב, 27 במאי 1976
↑  מרגלית בן ישי, באתר יזכור.