אנטוניו דה אוליביירה סלזאר
ביוגרפיה > שר האוצר של פורטוגל > פעילותו ליצוב הכלכלה הפורטוגזית

זמן קצר לאחר מינויו הציג סלזאר בפני התקשורת את תוכניתו לשיקום כלכלי, וקבע ארבעה גורמים שמקשים על התפתחותה הכלכלית של פורטוגל: המצב הכלכלי הנתון, התנהלותה הכלכלית של הממשלה, המחסור בהסדר מעמדי ברור בבחינת הפיתוח הכלכלי והחברתי ולבסוף - חוסר היציבות הפוליטית שרדפה את פורטוגל. בראש סדר העדיפויות של פורטוגל עמד המצב הכלכלי הנתון, שבמסגרתו היה צורך לייצב את התקציב הלאומי. במשך 90 השנים שקדמו ל-1928 העבירה פורטוגל תקציב יציב רק פעמיים. ב-20 במאי ארגן סלזאר ועידה להכנת תקציב יציב, אשר היה גמור עד סוף יולי. התקציב שהוצע קיצץ הוצאות ב-140,000 קאנטו והעלה הכנסות ב-200,000. התקציב החדש הסדיר מיסים חדשים והעלה קיימים וקיצץ מההכנסות של בירוקרטים, קציני צבא ואף פנסיונרים. הקיצוץ בהכנסותיהם של קציני צבא הוביל את סלזאר להישאר עם עין פתוחה בנוגע לפלגים השונים בממשלה הצבאית שבה הוא פעל. בתוך שנה אחת של פעילות התקציב עודפי הממשלה עלו מ-1,500 קאנטו בשנה שקדמה למעל 282,000 קאנטו.
לייצוב הכלכלה הפנימית של פורטוגל הייתה השפעה חיצונית בכך שמשכה משקיעים מבחוץ והפכה אותה למדינה שאפשר לסמוך עליה בעניין מילוי חובות כספיים. זמן קצר מאוחר יותר שלח סלזאר את ידידו, מאריו דה פיגיירדו, בראש משלחת ללונדון שהיו לה שתי מטרות: הראשונה הייתה לחזק את יוקרתו הציבורית של סלזאר בידי סיום החוב הכלכלי של פורטוגל אל האימפריה הבריטית - מטרה אשר צלחה, והמטרה השנייה הייתה לקחת הלוואה מבריטניה - מטרה אשר כשלה. ההנהגה הבריטית לא בטחה ביציבות הכלכלית של פורטוגל אחרי שנה אחת בלבד שבה היא הוכיחה את עצמה. סלזאר לא נרתע מהסירוב והאמין שעם הזמן ישוב אמון המשקיעים בפורטוגל. כמו כן, העריך בצורה נכונה כי תושייתו הכלכלית תביא להאדרת שמו בעיתונאות החיצונית. בשנת 1929 טען עיתון הטיימס הבריטי כך: ”סלזאר צלח עד כה בהשגת מידה טובה של הצלחה; הוא הצליח לייצב את התקציב, לארגן מחדש את המס, להפיג את הלחץ על האוצר, להגדיל את עודפי הזהב, לחזק את המסחר, להוריד את שער הבנק ל-1% ולהפיל את בעיית הכלכלה הקולוניאלית - כל זאת בשנה.”
סלזאר הוביל את הכלכלה הפורטוגזית לעצמאות מהישענות כלכלית מרובה על ארצות אחרות. כאשר פרץ השפל הגדול שפגע קשות בפורטוגזים שחיו בחו"ל, בעיקר תושבי הרפובליקה הברזילאית הראשונה, פורטוגל עברה את המשבר בקלות רבה, בעיקר ביחס לשאר מדינות מערב אירופה. במסגרת התקציבים הלאומיים החדשים שהעביר סלזאר עלתה התמיכה הממשלתית לטיפוח הייצור התעשייתי והחקלאי של פורטוגל והחלה מדיניות פרוטקציוניזם בבחינת המסחר כדי להגן תחילה על התפתחותה של הכלכלה הפנימית. סלזאר פיתח את מוסד הפיקדון הלאומי למעין סוכנות תעשייתית לאומית. הודות לעודפים הכלכליים, מוסד הפיקדון הלאומי יכול היה לתמוך בתשתיות ציבוריות שכללו שכונות חדשות עבור פועלים, כבישים, בתי ספר, תעלות מים, גשרים ואף נמלים לחופי האוקיינוס האטלנטי. תחת פיקוחו של סלזאר, ליסבון עצמה עברה מהפך שכלל עשרות תשתיות ציבוריות חדשות. בין התשתיות היו מנגנוני הפצת מסחר חדשים שנועדו להביא סחורות מיובאות במהרה לתוך מערכת השוק הכלכלית הפנים-מדינית של פורטוגל מאז הגעתם אל תוך המדינה.
סלזאר כמו כן הנהיג את "פרויקט הדגן" (על שם "הקרב על הדגן"; פרויקט כלכלי של בניטו מוסוליני, הדיקטטור של ממלכת איטליה), אשר נועד להביא את פורטוגל למעמד של עצמאות כלכלית בבחינת ייצור דגנים, כדי שפורטוגל לא תשען עוד על רחמי מדינות אחרות בעבור משאבי מזון. הממשלה העניקה מענקים לחקלאים לפי כמות ייצור הדגן שלהם והעבירה קרקעות נרחבות עבור גידולים חקלאיים. הממשלה עצמה הייתה אחראית על פיזור הייצור החקלאי ברחבי פורטוגל דרך נתיבי התחבורה שנבנו במסגרת התשתיות הציבוריות. בתוך כל זאת, היו אלו הקונים שספגו את המכה הקשה לנוכח "פרויקט הדגן" עקב עליית מחירים. לנוכח המשבר הכלכלי העולמי נראתה פורטוגל כגורם להערצה. הממשלה העניקה הלוואות בסך עד 450 אשקודו עבור כל דונם של גידולי דגן. נוסף על כך, מטעם הממשלה הוענקו מענקים עבור תמיכה כלכלית במשפחות שעברו מצפון פורטוגל העמוסה אל הדרום החקלאי והמדולל יותר באוכלוסין בחבל אַלְגָארְבֶה. עם הזמן חיזק סלזאר את התמיכה הפוליטית בו מצידם של בעלי הקרקעות החזקים, שהתעשרו הודות למדיניותו הכלכלית שהוכיחה עצמה נשענת עליהם.