stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הצבעה מוקדמת
הצבעה מוקדמת בארצות הברית

הצבעה מוקדמת היא אחת ממגוון הליכי הצבעה לא סטנדרטיים המקובלים בארצות הברית. הליך הצבעה סטנדרטי הוא הצבעה ביום הבחירות בקלפי שהאזרח רשום אליה ואילו הצבעה מוקדמת נעשית לפני יום הבחירות, במשך תקופה מוגדרת שמשתנה בין מדינה למדינה.
בשונה מרוב הדמוקרטיות בעולם, בארצות הברית אין מנגנון בחירות מרכזי אחד. הואיל ומדובר בפדרציה יש לכל מדינה עצמאות רבה בקביעת כללי ההצבעה בבחירות בתחומה. לכן, יש הבדלים ניכרים בהליכי ההצבעה הלא סטנדרטיים בין מדינה למדינה ולעיתים גם בתוך אזורים שונים במדינה עצמה וההיסטוריה של התפתחות הליכי ההצבעה הלא סטנדרטיים שונה ממדינה למדינה.
במשך שבעת העשורים הראשונים לקיומה של ארצות הברית, הבחירות נמשכו מספר ימים וזאת כדי לאפשר לאזרחים מהאזור הכפרי להגיע לערים ולבתי המשפט המחוזיים שם היה נהוג להצביע. בשנת 1845 הממשל הפדרלי קבע יום בחירות אחד אחיד בכל מדינות ארצות הברית. יום הבחירות נקבע למועד קבוע – יום השלישי שבא אחרי יום השני ה-1 בנובמבר. הממשל הפדרלי קבע רק יום אחד לבחירות כדי למנוע מאזרחים לעבור בין מדינה למדינה וכך להצביע יותר מפעם אחת.
בזמן מלחמת האזרחים אימצה ארצות הברית הליך הצבעה לא סטנדרטי הקרוי "הצבעת נפקדים", שנועד לאפשר לחיילים הנמצאים רחוק מביתם להצביע בבחירות. עם חלוף השנים הוחל הליך זה במדינות מסוימות גם על האזרחים. עם הזמן החלו המדינות לאמץ גם הליכי הצבעה מוקדמת. הליך ההצבעה המוקדמת התפתח כאמצעי נוחות, שנועד להקל על האזרחים להצביע ולהביא להגדלת שיעור ההשתתפות שלהם בבחירות.
הצבעה מוקדמת בארצות הברית יכולה להתבצע דרך הדואר, או באתרי הצבעה ייעודיים. בחלק מהמדינות נהוג למקם אתרי הצבעה ייעודיים להצבעה מוקדמת בסופרמרקטים ובמרכזי קניות, כדי להקל עוד יותר על המצביעים.
בארבעת העשורים האחרונים התווספו הליכי הצבעה לא סטנדרטיים שונים ומגוונים להצבעת הנפקדים הקלאסית הקיימת מאז מלחמת האזרחים. מספר המצביעים בהליכי הצבעה לא סטנדרטיים גדל בהתמדה. כך, למשל, רק אחוז חד ספרתי מכלל המצביעים הצביע בהצבעה מוקדמת במהלך המאה ה-20 אך במערכת הבחירות שנערכה ב-2000 זינק שיעור המצביעים בהצבעה מוקדמת ל-16% מכלל המצביעים.
בבחירות של 2012 כ-46 מיליון בוחרים – שליש מכלל הבוחרים – הצביעו בהליכי הצבעה לא סטנדרטיים. מחצית ממספר זה הצביעו בהצבעת נפקדים, כ-17 מיליון מצביעים הצביעו בהצבעה מוקדמת ויותר משישה מיליון מצביעים הצביעו דרך הדואר.
ראו גם

הצבעה מרחוק
הצבעה בדואר
הנערה הסוררת

הבלרינה וירג'יניה זוצ'י בתפקיד ליז בתיאטרון בולשוי בסנט פטרסבורג, 1885
הנערה הסוררת (בצרפתית: La fille mal gardée) הוא בלט בשתי מערכות שחובר על ידי הכוריאוגרף ז'אן דוברוואל. הבלט נבנה למוזיקה שאוגדה מ-55 אריות צרפתיות מפורסמות, בהשראת ציורו של פייר אנטואן בודוואן משנת 1789, La Reprimande/Une jeune fille querellée par sa mère. הופעת הבכורה של היצירה המקורית הייתה ביולי 1789, והיא חודשה באנגליה ב-1959 על ידי הכוריאוגרף האנגלי פרדריק אשטון עבור הבלט המלכותי בלונדון.
ליז וקולא הם צעירים מאוהבים שמבקשים להינשא. אולם האלמנה סימונה, אמה של ליז, מכריחה אותה להנשא לאלן, בן עשירים טיפש למדי. האלמנה מכינה את השידוך עם תומא, אביו של אלן, ועושה את מרב המאמצים לשמור על ליז וקולא רחוקים אחד מהשני, דבר שמתברר כלא פשוט.
לבלט קיימים לא פחות משישה לחנים מקוריים, אך כיום הוא מוצג בדרך כלל באחת משתי הגרסאות הפופולריות ביותר: גרסתו של אלכסנדר גורסקי ללחן של פטר לודוויג הרטל, המבוססת כמעט כולה על הבלט שיצרו מריוס פטיפה ולב איבנוב בשנת 1885, וגרסתו של פרדריק אשטון מהבלט המלכותי בלונדון משנת 1960, המושכת קהל מודרני יותר.
התפקידים הראשיים במופע הבכורה לגרסתו של אשטון ב-28 בינואר 1960, גולמו על ידי הבלרינה נדיה נרינה כ׳ליז׳ והרקדן דייוויד בלייר כ׳קולא׳. סטנלי הולדן גילם את ׳האלמנה סימונה׳ ואלכסנדר גראנט את ׳אלן׳.
"הנערה הסוררת" היא אחת היצירות החשובות ברפרטואר הבלט המודרני ואף חודשה מספר רב של פעמים, אם על ידי שינוי כותרתו ואם על ידי שינוי המוזיקה עצמה. הפשטות והנאיביות שמקרינה היצירה קנו לה מקום של כבוד ברפרטואר של להקות בלט רבות ברחבי העולם ולקלאסיקה חגיגית ברפרטואר של ״הבלט המלכותי״ בפרט.[דרוש מקור]
הנס גאורג קלמאייר

| --- | --- |

 לידה:  23 ביוני 1903 אוסנבריק, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  3 בספטמבר 1972 (בגיל 69) אוסנבריק, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת מרבורג  אוניברסיטת מינכן  אוניברסיטת פרייבורג 
 תקופת כהונה:  ? – 3 בספטמבר 1972 
 תקופת הפעילות:  ? – 3 בספטמבר 1972 
 תחומי מחקר:  דין 
 צאצאים:  Peter Calmeyer 
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (4 במרץ 1992)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
הנס גאורג קלמאייר (בגרמנית: Hans Georg Calmeyer;‏ 23 ביוני 1903 – 3 בספטמבר 1972) היה עורך דין גרמני מאוסנבריק שהציל אלפי יהודים ממוות ודאי בזמן הכיבוש הנאצי של הולנד בשנים 1941–1945. נכון לשנת 2020, היסטוריונים ביד ושם בוחנים ראיות שנחשפו, המצביעות על כך שקלמאייר סייע בשליחת יותר מ-500 יהודים ישירות למחנות ההשמדה.
ביוגרפיה

קלמאייר למד משפטים באוניברסיטת פרייבורג, אוניברסיטת מרבורג ובאוניברסיטת מינכן. בשנת 1923, כחבר ברייכסווהר לקח חלק בניסיון הפוטש במרתף הבירה של היטלר. לאחר מכן, החל לעבוד כעורך דין באוסנבריק וזכה למוניטין מעולה.
בשנת 1933, רישיונו לעסוק בעריכת דין נפסל מאחר שהחל להתעניין ולהתקרב לעבר קומוניזם. עשרה חודשים לאחר כך רישיונו הוחזר לו. היה חבר בארגון עורכי הדין הגרמנים הנציונל-סוציאליסטים, אך לא חבר במפלגה הנאצית.
בשנת 1940 קלמאייר שירת כחייל בוורמאכט והשתתף בפלישה הגרמנית להולנד. בשנת 1941 היה אחראי על כל המחוזות הכבושים בהולנד בתור ניצב. בהיותו מוצב בתפקיד בהולנד מונה לאחראי על מנהל הפנים בהאג, שהיה אחראי על המחלקה ליהודים, וכך תייג יהודים כיהודים-למחצה ואף כלא-יהודים.
שלא כמו המדיניות שהונהגה בגרמניה, היהודים בהולנד יכלו לערער על קביעתם כיהודים-מלאים ולשנות את שיוכם הגזעי ליהודים-למחצה, רבע-יהודים או אף לארים מלאים. קלמאייר תיאר במילותיו שלו כיצד עשה שימוש בתפקידו: "כדי לבנות סירת הצלה". הוא אישר מסמכים מזויפים בהם נטען שאדם כזה או אחר הוא ארי או חצי יהודי. הוא אף סייע ליהודים לזייף את המסמכים ונתן עצות בנוגע לטיעונים שייפסקו לטובתם. על אף החשש לחייו מידי המשטר הנאצי הוא המשיך בפועלו לאורך כל המלחמה.
על פי טענתו ומסמכים שהגיש, כ-5,700 יהודים תויגו כיהודים למחצה הודות לפועלו של קלמאייר, ומהם לפחות 3,700 איש ניצלו מוות ודאי על ידי גירוש למחנות השמדה. היתר, 2,000 יהודים שנרשמו כיהודים למחצה נשלחו למחנות המוות וחלקו את גורלם של 140,000 מיהודי הולנד - שליחה מיידית למחנות המוות.
על פי מחקר חדש, כ-60 אחוזים מהבקשות שהגיש כמסמכים אותנטיים היו פיקטיביות. כיום עלו טענות כי פעילותו אינה בגדר סיוע מכיוון ששילח אלפים למוות כמו יתר המשמשים בתפקיד וגם אם מנע שליחה של כמה מאות להשמדה, הרי ששילח אלפים רבים למוות, כשבעים וחמישה אחוזים מהם מצאו את מותם ברכבות המסע בדרך להשמדה.
יוהאנס ראו תיאר את קלמאייר במילים: "קלמאייר הצטרף לרמי הדרג שסייעו להצלה, אך גם לאלו שהיו אשמים בעזרה לעוולות הלא מוצדקות של המשטר". פועלו להצלת יהודים בשואה כמעט שנשכח עד שקמה תנועה שדיברה בכבודו בשנות השמונים. ב-4 במרץ 1992, מוסד יד ושם הכיר בקלמאייר כחסיד אומות העולם. ב-2 בינואר 1995 העיר אוסנבריק ערכה טקס לכבודו ובו נכחו בנו, ד"ר פטר קלמאייר ושגריר ישראל אבי פרימור.
בשנת 2020 העידה ניצולת השואה "פמה פלישמן" במסגרת הסרט התיעודי "התעלומה של פמה", כי קלמאייר היה אחראי לשליחתה למחנה ההשמדה אושוויץ.
הערות שוליים

↑  Cnaan Liphshiz, Survivor says ‘hero’ recognized as Righteous Among Nations sent her to Auschwitz, Times of Israel, ‏8 במאי 2020 (באנגלית)
↑  Cnaan Liphshiz, German government urged not to honor Holocaust rescuer with murky record, Jewish Telegraphic Agency, ‏28 במאי 2020 (באנגלית)
↑  טלי פרקש, "חסיד אומות העולם שלח את אמא שלנו לאושוויץ", באתר ynet, 13 בדצמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259208805171  BIBSYS: 4098982  GND: 12350550X  ISNI: 0000 0000 6680 7190  LCCN: no2002084183  NKC: xx0262426  NTA: 072493593  SUDOC: 083967206  VIAF: 18132916   WorldCat (עם VIAF): 18132916
הסכם אדינבורו-נורת'האמפטון

הסכם אדינבורו - נורת'האמפטון (באנגלית: Treaty of Edinburgh–Northampton) היה הסכם שלום שנחתם בשנת 1328 בין ממלכות אנגליה וסקוטלנד, וסיים את מלחמת העצמאות הסקוטית הראשונה אשר החלה בפלישה אנגלית ב-1296. ההסכם נחתם באדינבורו על ידי רוברט דה ברוס, מלך סקוטלנד, ב-17 במרץ 1328, ואושרר בידי הפרלמנט של אנגליה, בנורת'האמפטון, ב-1 במאי של אותה שנה.
תנאי ההסכם פרטו, שבתמורה ל-20 אלף לירות שטרלינג, יכיר הכתר האנגלי ב:
עצמאותה המוחלטת של ממלכת סקוטלנד
רוברט דה ברוס, יורשיו וממשיכי דרכו כשליטיה החוקיים של סקוטלנד
קו הגבול בין שתי הממלכות כפי שהוסכם בימי מלכותו של אלכסנדר השלישי
המסמך נכתב בצרפתית ושמור בארכיון הלאומי של סקוטלנד, באדינבורו.
מלחמת העצמאות הסקוטית

הגורם למלחמות העצמאות הסקוטיות היה חוסר הוודאות בנוגע ליורש הכתר הסקוטי בעקבות מותו של אלכסנדר השלישי ב-1286. אדוארד הראשון, מלך אנגליה, תמך בתחילה בתביעתו של ג'ון באליול לכתר, והאחרון הוכתר כמלך ב-1292 אך תמך בשמירה על ריבונותה של סקוטלנד. לאחר הדחתו של באליול ויציאתו לגלות, עזב רוברט דה ברוס את מחנה התומכים באנגליה ותבע את כתר סקוטלנד לעצמו, תוך שהוא מוביל התנגדות לאדוארד. דה ברוס הכריז על עצמו כמלך, לאחר שהרג את יריבו העיקרי לכתר ובן-דודו, ג'ון קומין, והוכתר ב-1306 כרוברט הראשון, מלך סקוטלנד. רוברט נחל ניצחון מכריע כנגד הצבא האנגלי בפיקודו של אדוארד השני בקרב באנוקברן ב-1314.
שיחות שלום החלו בשנים 1321 ו-1324 אך השיגו התקדמות מועטה בלבד, היות שהאנגלים סירבו להכיר ברוברט כמלך הסקוטים, אם כי הוסכם על הפסקת אש ב-1323, לתקופה של 13 שנים. אדוארד השני טען שהוא דבק בהסכם, אך התיר לפריבטירים אנגלים לתקוף כלי שיט פלמיים שעסקו בסחר עם סקוטלנד. לדוגמה, כאשר נלכדה הספינה הפלמית "פלארים" על ידי פריבטירים, נרצחו כל הנוסעים הסקוטים שעל סיפונה. רוברט דרש צדק אך ללא הועיל, ולכן חידש את הברית הישנה (Auld Alliance) עם ממלכת צרפת, אשר נחתמה ב-26 באפריל 1326. ב-1327 פלשו הסקוטים לתחומי צפון אנגליה והביסו את הצבא האנגלי בקרב סטנהופ פארק שבמחוז דרהאם בלילה שבין ה-3 ל-4 באוגוסט. לפני הפלישה לאנגליה, פלש רוברט גם לאלסטר שבאירלנד.
משא ומתן

לאחר הכישלון בקרב סטנהופ פארק החלו המלכה האלמנה איזבלה מצרפת ומאהבה רוג'ר מורטימר, אשר שלטו באנגליה כעוצרים בשם המלך הקטין אדוארד השלישי, לשקול הגעה להסכם שלום כאפשרות היחידה שנותרה. באוקטובר 1327 יצאה משלחת לסקוטלנד על מנת לפתוח במשא ומתן, וב-1 במרץ 1328 הוציא אדוארד השלישי מכתב הרשאה אשר היווה את ליבת ההסכם. ב-17 במרץ הסתיימו השיחות וההסכם נחתם רשמית בלשכת המלך שבהולירוד אבי, אדינבורו. ב-3 במאי אושרר ההסכם על ידי הפרלמנט של אנגליה בנורת'האמפטון.
תנאי ההסכם

איזבלה ומורטימר הסכימו, בשמו של אדוארד השלישי, על ויתור על כל תביעותיה של אנגליה לריבונות על סקוטלנד. ג'ואן, אחותו בת השש של אדוארד השלישי שודכה לבנו של רוברט, דייוויד, וטקס הנישואין נערך ב-16 ביולי 1328. בוויתור הרשמי ב-1 במרץ, אשר קדם לחתימה על ההסכם, אישר אדוארד השלישי כי הגבול בין אנגליה לסקוטלנד יהיה זהה לגבול שהיה בין שתי הממלכות בימיו של אלכסנדר השני, ושסקוטלנד, כפי שהוגדר, "תהיה שייכת לידידינו ובעל בריתנו היקר, הנסיך המפואר, לורד רוברט, בחסד האל מלך סקוטלנד המהולל, וליורשיו וממשיכי דרכו, מופרדים בכל דבר מממלכת אנגליה, שלמה, חופשייה ובלתי מוטרדת לנצח, ללא שום צורה של שעבוד, שירות, חזקה או דרישה". בתמורה שילמה סקוטלנד 20 אלף לירות שטרלינג לאנגליה, סכום אשר גויס באמצעות "מס שלום" מיוחד.
כחלק מהמשא ומתן, הסכים אדוארד להשיב לסקוטלנד את אבן סקון. פעולה זו לא נכללה בסעיפי הסכם השלום, אלא הייתה חלק מהסכם שנערך בו זמנית. אדוארד הוציא צו מלכותי ארבעה חודשים מאוחר יותר, ב-1 ביולי, שנשלח למנזר וסטמינסטר ובו אישור של ההסכם והוראה להעביר את האבן לידי אימו. עם זאת, נותרה האבן באנגליה. בסופו של דבר, לאחר 668 שנים, הוחזרה האבן לסקוטלנד והגיעה לטירת אדינבורו ב-30 בנובמבר 1996. כאשר תתרחש שוב הכתרה של מונרך הממלכה המאוחדת תועבר האבן לאנגליה לצורך הטקס.
השפעת ההסכם

ההסכם התקיים רק במשך חמש שנים, והיה לא אהוד בקרב אצילים אנגליים רבים, אשר ראו בו השפלה. ב-1333 ביטל אדוארד השלישי את ההסכם, לאחר שצבר עוצמה, הדיח את אימו ואת מאהבה מעמדות הכוח שלהם והחל לשלוט בממלכה לבדו. גורם בעל משמעות לחידוש המלחמה היו אצילים אנגליים בעלי השפעה שאיבדו את הבעלות על אדמותיהם בסקוטלנד כתוצאה מהמלחמה ולא זכו לפיצוי כלשהו במסגרת החוזה, או שאדמות שהובטחו להם לא הושבו על אף הסכמים מאוחרים יותר (כונו "המנושלים", Disinherited). אצילים אלה תמכו בטענתו לכתר סקוטלנד של אדוארד באליול, בנו של ג'ון, אשר הבטיח להשיב את אדמותיהם. ב-6 באוגוסט 1332, בתמיכתו של אדוארד השלישי, פלשו האצילים המנושלים בהנהגתו של אדוארד באליול לסקוטלנד, והחלה מלחמת העצמאות הסקוטית השנייה, אשר נמשכה עד לחתימה על הסכם בריק ב-1357.
ההסכם המקורי

העותק המקורי של ההסכם נכתב בצרפתית עם שני העתקים, עליון ותחתון על גבי גיליון אחד. לאחר שווידאו השגרירים האנגלי והסקוטי ששני ההעתקים תואמים, נחתך הגיליון באמצעו בצורה מעוקלת, כך שניתן יהיה להתאים בין שני החלקים אם יתעורר ספק באשר לאמינותם. המלכים לא חתמו אישית על ההסכם, אלא הביעו את הסכמתם באמצעות הדבקת חותמותיהם לרצועות בחלקו התחתון של המסמך (חותמות שעווה אלה לא שרדו ואינם נמצאים על הרצועות בימינו). חלקם התחתון של שני ההעתקים שמור בארכיון הלאומי של סקוטלנד, באדינבורו.
לקריאה נוספת

Dowds, T.J. The Origins of Scotland’s National Identity. Paragon Publishing, 2014. ISBN 1782221875
Sonja, Cameron Alasdair, Ross. "The Treaty of Edinburgh and the Disinherited (1328–1332)". The Journal of the The Historical Association. Volume 84, Issue 274. April 1999. Pages 237-256
הערות שוליים

↑  Scott, Ronald McNair. Robert The Bruce: King Of Scots. Canongate Books, 2014. ISBN 1847677460
↑  Dowds, עמודים 47-49
↑  Dowds, עמודים 59-60
1 2 3  Dowds, עמוד 61
↑  Sonja, עמוד 239
↑  Andrew Leslie, "A little bit of history repeating". Wings Over Scotland.. February 15, 2014
↑  The Stone of Destiny. Edinburgh Castle
↑  Sonja, עמודים 238, 256-255
↑  Faulkner, Ann E. Historical Dictionary of Late Medieval England, 1272-1485. Greenwood Publishing Group, 2002. ISBN 0313291241. עמוד 54
↑  The Treaty of Edinburgh-Northampton, 1328. Scottish Archives for Schools
רוברט הראשון, מלך סקוטלנד
הפסקת אש אולימפית

הפסקת אש אולימפית היא מסורת שמקורה מיוון העתיקה החל משנת 776 לפני הספירה. הפסקת אש (ביוונית עתיקה Ἐκεχειρίας, במשמעות "הנחת כלי הנשק") הוכרזה לפני ובמהלך המשחקים האולימפיים כדי להבטיח שעיר-המדינה (פוליס) המארחת של המשחקים לא תותקף ושהמתחרים והצופים יוכלו להגיע למשחקים בבטחה ולשוב מהם.
ב-1992 חידש הוועד האולימפי הבינלאומי את המסורת כאשר קרא לכל האומות לשמור על הפסקת אש במהלך המשחקים האולימפיים המודרניים. הפסקת האש חודשה על ידי החלטת האומות המאוחדות מספר 48/11 מ-25 באוקטובר 1993, וכן בהצהרת המילניום של האומות המאוחדות שהתייחסה לשלום העולם ולביטחונו.
ב-1996 לקחה ועדת המכרז האולימפי על עצמה את המחויבות לחדש את הפסקת האש האולימפית ולקדם אותה בעולם באמצעות מרוץ הלפיד האולימפי. שלוש שנים לאחר מכן, הכריז הוועד האולימפי הבינלאומי על הקמת "מוסד הפסקת האש האולימפית הבינלאומי" (International Olympic Truce Foundation) ומרכז הפסקת האש האולימפית הבינלאומית בשיתוף פעולה עם יוון. החזון היה להגן על האינטרסים של הספורטאים והספורט, ולקדם את עקרונות השלום בעת החדשה. כל אחת מהערים המארחות עודדה לכלול את המשמעות ואת הרוח של הפסקת האש האולימפית בתכנון ובהערכות למשחקים.
במשחקים האולימפיים ביוון העתיקה

במהלך המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה, נשמרה הפסקת אש (ביוונית עתיקה: Ἐκεχειρίας). שלושה שליחים יצאו מעיר המדינה אליס, שבתחומיה שכנה אולימפיה והיא זו שארגנה את המשחקים האולימפיים, אל הערים המשתתפות לפני תחילת כל סבב של משחקים אולימפיים, כדי להודיע על תחילת הפסקת האש. באותם זמנים נאסר על צבאות להיכנס לאולימפיה. נאסר קיומם של סכסוכים משפטיים והטלת עונש מוות. הפסקת האש, שמטרתה העיקרית הייתה לאפשר למתחרים ולמבקרים לנסוע בבטחה אל המשחקים, נשמרה בדרך כלל. תוקידידס כתב על מקרה בו נאסר על ספרטה להשתתף במשחקים, ומפרי הפסקת האש נקנסו בסכום של 2,000 מינה על תקיפת העיר לפראום במהלך הפסקת האש האולימפית. הספרטנים ערערו על הטלת הקנס וטענו שהפסקת האש טרם נכנסה לתוקף.
במשחקים האולימפיים המודרניים > המטרות

באמצעות תפישה עולמית וסמלית זו, מטרות הפסקת האש האולימפית הן:
גיוס ונער לקידום האידיאלים האולימפיים.
שימוש בספורט כדי ליצור קשרים בין קהילות בעימות.
הצעת סיוע הומניטרי למדינות במלחמה.
יצירת חלון הזדמנויות לדיאלוג ופיוס.
במשחקים האולימפיים המודרניים > יוזמות

אולימפיאדת החורף בלילהאמר (1994): הרפובליקה הפדרלית לשעבר של יוגוסלביה הורשתה להשתתף באולימפיאדת ברצלונה ובאולימפיאדת החורף בלילהאמר על אף המלחמות שהתחוללו בשטחה. משלחת של הוועד האולימפי הבינלאומי ביקרה ב-1994 בסרייבו כדי להרחיב את הסולידריות שלה עם העיר שאירחה את אולימפיאדת החורף ב-1984.
אולימפיאדת החורף בנאגנו (1998): במהלך אותה תקופה הייתה המתיחות במפרץ הפרסי גבוהה. המזכיר הכללי של האומות המאוחדות קופי אנאן התערב כדי למצוא פתרון דיפלומטי למשבר בעיראק. בהודעה לתקשורת מטעם הוועד האולימפי הבינלאומי, צוטט המזכיר הכללי, "אני קורא כל האומות לשמור על הפסקת האש האולימפית".
אולימפיאדת סידני (2000): במהלך טקס הפתיחה של האולימפיאדה, צעדו המשלחות של קוריאה הדרומית וקוריאה הצפונית יחדיו, תחת אותו דגל. הייתה זו הפעם הראשונה במשחקים האולימפיים ששתי הארצות המפולגות צעדו יחדיו בטקס הפתיחה.
אולימפיאדת אתונה (2004): רעיון הפסקת האש האולימפית קודם באמצעות אירועי מרוץ הלפיד האולימפי. האו"ם תמך בוועד האולימפי הבינלאומי בבקשה מאומות העולם לעצור את כל המלחמות במשך 16 ימי המשחקים.
אולימפיאדת החורף בטורינו (2006): במהלך המשחקים, הספורטאים ומנהלי המשלחות הפגינו תמיכה בהפסקת האש האולימפית כאשר חתמו על אחד משלושת הקירות שהוצבו בשלושת הכפרים האולימפיים (טורינו, סיסטריירה וברדונקיה).
אולימפיאדת החורף בוונקובר (2010): מיזמי הפסקת האש הכו שורש בהזמנה פתוחה לאנשים "צור את השלום שלך" (Make Your Peace) שביקשה מיחידים ליצור את השלום היומיומי שלהם בבית, בבתי הספר, במקומות העבודה ובקהילה. המיזמים כללו: שליחת תיבות הרוח האולימפית שמלאו בציוד הוקי שדה, כדורגל, לקרוס, בייסבול וכדורסל לעשרים קהילות של האומות הראשונות בצפון קנדה; דיאלוג הפסקת אש אולימפית לצעירים עם המושל הכללי של קנדה; ומיצב אומנותי שנקרא "מקום ליצור את השלום שלך" (Room to Make your Peace).
במשחקים האולימפיים המודרניים > יוזמות > אולימפיאדת לונדון 2012

ב-22 באפריל 2011 פתח חבר בית הלורדים הלורד מייקל בייטס (אנ') בצעדה שאורכה היה מעל 4,800 ק"מ מאולימפיה ללונדון כדי להאיר באור הזרקורים את ההזדמנות להגשים את הפסקת האש האולימפית במהלך אולימפיאדת לונדון. "הצעדה למען הפסקת האש" של הלורד בייטס הצליחה בהשגת הבטחות מכמה ממשלות לחתימה וליישום של הפסקת האש. צעדתו של הלורד בייטס זכתה לתמיכת משרד החוץ הבריטי וב-15 בפברואר 2012 הוא הגיע ללונדון והמשיך לקדם את רעיון הפסקת האש האולימפית.
הממלכה המאוחדת קידמה את רעיון הפסקת האש האולימפית הן בתוכה והן ברחבי העולם. הוועדה המארגנת של אולימפיאדת לונדון ארגני פעילויות לשביתת נשק בבריטניה כולל: "היכונו לשביתת הנשק האולימפית" (Get Set for the Olympic Truce), שעודדה צעירים ברחבי בריטניה ללמוד על ההיסטוריה של הפסקת האש האולימפית, לקיים דיונים על משמעות הפסקת האש האולימפית עבורם ולקיים פעילות לקידום השלום בבתי הספר שלהם ובקהילותיהם. הפעילות הזאת התקיימה ביותר מ-20,000 בתי ספר ברחבי הממלכה.
"השראה להפסקת אש" (Truce Inspire) הייתה תוכנית שבמסגרתה הוועדה המארגנת חיפשה תוכניות שקיבלו השראה ממשחקי לונדון שבהן נעשה שימוש בספורט או בפעילות תרבותית כדי לקדם פתרון סכסוכים, פיוס ושלום. הוועדה המארגנת קיימה מספר מיזמים, כולל: מיזם בהובלת אוניברסיטת אלסטר שעשה שימוש בספורט כדי לקדם יישוב סכסוכים ברחבי המגזר החינוכי; מיזם שנתן את ההזדמנות ל-200 בתי ספר לנהל דיונים על רעיון שביתת הנשק האולימפית על פי דגם של ועידת האו"ם; ומיזם שעשה שימוש בפעילות ספורטיבית להפגיש צעירים מקהילות בלונדון שהושפעו ממלחמות כנופיות. תוכנית האמנות האולימפית ופסטיבל לונדון - 2012, שאורגנו על ידי הוועד המארגן והארגון החוץ-ממשלתי "שלום ליום אחד" (Peace One Day) ניהל סדרה של מיזמי סרטים בהם צעירים בגיל 14 עד 25 הוזמנו ליצור סרטים שהתמקדו ברעיון הפסקת האש. הוועד המארגן גם קיים בשותפות עם מיזם "שלום ליום אחד" סדרה של קונצרטים כחלק מפסטיבל לונדון של 2012.
ב-28 במאי 2012, במהלך ביקורו של שר החוץ הבריטי ויליאם הייג במוסקבה, הוא נפגש עם עמיתו הרוסי סרגיי לברוב, וכהכרה בתפקיד המשותף של ארצותיהם באירוח המשחקים האולימפיים של 2012 ובזו של 2014, הם הסכימו לפעול יחדיו לקדם את האידיאלים של הפסקת האש האולימפית ולתמוך בהם.
הערות שוליים

↑  "The United Nations and the Olympic Truce". www.un.org.
↑  United Nations Millennium Declaration, Article 10
↑  "The Truce timeline". International Olympic Truce Center.
1 2  Swaddling, Judith (1999). The ancient Olympic Games. Austin, Texas: University of Texas Press. p. 11.
↑  Hanson, Victor Davis; Strassler, Robert B. (1996). The Landmark Thucydides. New York: Simon & Schuster, pp. 332–333.
↑  SECRETARY-GENERAL CALLS ON ALL NATIONS TO OBSERVE OLYMPIC TRUCE
↑  "Koreas to March Into Olympics Together". ABC News. September 10, 2000.
↑  Governor General to Host Youth Dialogue in Celebration of the Vancouver 2010 Olympic Winter Games - News Release - Government of Canada
↑  PETER DICKINSON, Seeing and Being Seen at the Olympics: Going Digital in Vancouver and Beijing, PERFORMANCE, PLACE, AND POLITICS, FEBRUARY 26, 2010
העלייה מצרפת

עלייה של יהודי צרפת לישראל התקיימה לכל אורך קיומה של מדינת ישראל. אין מדובר בעליה המונית או גדולה בממדיה; ועם זאת, מתחילת העשור השני של המאה ה-21 ואילך, העלייה מצרפת היא הגדולה ביותר במספר העולים, ביחס למדינות מוצא אחרות, ומאפייניה והשפעתה על החברה הישראלית ניכרים. מתחילת קום המדינה ועד שנת 2018 עלו לישראל מעל כ-210,000 יהודים מצרפת.
יהדות צרפת

בצרפת קיים הריכוז הגדול באירופה, והשלישי בעולם, של יהודים (אחרי ישראל וארצות הברית). לפני תחילת מלחמת העולם השנייה היו בצרפת 300,000 יהודים. כ-25% מהם נרצחו בשואה. לאחר השואה, הייתה צרפת המדינה היחידה ביבשת אירופה אליה היגרו יהודים במספרים גדולים. כ-80,000 עקורים ממזרח אירופה ומרכזה התיישבו בה מיד לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנות ה-50 הגיעו לצרפת כ-19,000 יהודים ממצרים עם הרעת מצב היהודים שם. בשנים 1956–1967, סיום הקולוניאליזם הצרפתי בצפון אפריקה כמו גם מלחמת ששת הימים הביאו להגירה המונית של כ-235,000 יהודים מתוניסיה, אלג'יריה ומרוקו. בכך הפכו יהודי צפון אפריקה לרוב בקהילה היהודית בצרפת. הקהילה היהודית המורחבת, שכוללת בני זוג של יהודים, מונה כ-600 אלף איש, וזכאי חוק השבות מונים כ-700 אלף.
מניעים לעליה

יהודי צרפת השתלבו היטב בצרפת, נהנים מחופש דת מצד אחד, ומכל הזכויות של השתייכות לרפובליקה הצרפתית מצד שני. עליה של יהודי צרפת לישראל אמנם התקיימה מתקופת קום המדינה, אך בממדים קטנים. עם זאת, היו מספר אירועים שגרמו להגדלת מספר העולים באופן ניכר. בתקופת האינתיפאדה השנייה בתחילת שנות ה-2000, ובהמשך במהלך המבצעים והמלחמות שניהל צה"ל בארגוני טרור מוסלמים, חלה לסירוגין עלייה בתקריות האנטישמיות כנגד יהודים בצרפת, שהתבטאה בהשחתת בתי קברות ובתי כנסת לצד תקיפות אלימות כנגד יהודים, בעיקר מצד מוסלמים. התקריות החמורות ביותר בתקופה זו היו חטיפתו ורציחתו באכזריות של אילן חלימי בידי כנופיית מהגרים מוסלמים בשנת 2006, רציחתם של מורה ושלושה תלמידים בבית הספר בטולוז בידי צעיר מוסלמי בשנת 2012, הפיגוע במשרדי שרלי הבדו,  ורציחת ארבעה יהודים בפיגוע במרכול יהודי בפריז בשנת 2015.
התנכלויות אלו הובילו לגלי הגירה של יהודי צרפת, חלק גדול מהם פנו לארצות הברית, בריטניה, קנדה, וחלקם, בליווי עידוד גורמים ציוניים ופרו-ישראלים שונים עלו לישראל ובחרו להתיישב על פי רוב במרכזי הערים הגדולות בהם כבר הייתה קיימת אוכלוסייה מיוצאי צרפת, בעיקר: רעננה, נתניה, אשדוד, אך גם בירושלים ממניעים דתיים.
מאפייני העלייה מצרפת

העלייה מצרפת אינה עליה "המונית". במסגרת העלייה מצרפת הגיעו לישראל משנת 2001 עד שנת 2012 בממוצע כ-2,000 עולים בשנה. רובה כולל צעירים בעלי מקצוע (כמחציתם בעלי תואר אקדמי), מונעי לאומיות מוצהרת, או מוטיבציה דתית, עם רצון לגדל ילדים במדינה יהודית. זאת, לצד דאגתם מההתנכלויות נגד יהודים כמו גם שיקולים כלכליים וחשש מאבטלה. משנת 2013 מגיעים לישראל כ־4000 עולים צרפתים בשנה, פחות מאחוז מכלל יהדות צרפת. עליה זו מודעת לעצמה ולזכויותיה, וניתן להגדירה כ"עליית יש ברירה",
מאחר שמדובר בעלייה של יהודים בעלי אמצעים ומקצועות בעלי יכולת לתרום, וציפיות לתנאי קליטה ומחייה ראויים. עקב זאת, חלק ניכר מהעולים עוזבים. כ-10% מהם שבים לצרפת במהלך שלוש השנים הראשונות שלהם בארץ, בעיקר בשל קשיי קליטה ושפה, קשיי תעסוקה, יוקר המחיה בישראל השונה ממה שהורגלו אליו בצרפת, וקיומה של אלטרנטיבה אטרקטיבית.
בראיה סוציולוגית, עולי צרפת אינם מתחלקים לקטגוריות החברתיות והדתיות הקיימות כיום בישראל ויש לכך השלכות דתיות ורוחניות שונות.
ראו גם

French Jews in Israel (באנגלית)
הערות שוליים

↑  [www.knesset.gov.il/committees/heb/material/data/alia2011-01-24.doc נתונים דמוגרפים על אוכלוסייה בישראל - סקירת ממצאי מחקרים], עמ' 6, באתר מרכז המחקר והמידע של הכנסת
↑  קליטת העולים מצרפת- פספוס והחמצה, אתר הכנסת, 17 בדצמבר 2018
↑  Joan Beth Wolf; Harnessing the Holocaust: The Politics of Memory in France; Stanford University Press, 2004. עמוד 17
↑  jewishdatabank
↑  מדינת ישראל היא ביתו הלאומי של כל יהודי, ההסתדרות הציונית העולמית, 25 באוגוסט 2014
↑  ynet, עלייה לישראל? יהודי צרפת נוהרים לבריטניה, באתר ynet, 16 בינואר 2015
↑  קארין אמית, הגירה 1 תשע"ב - 2012
↑  יניב פוהורילס, מפריז לנתניה: כמה עולים מצרפת יש בישראל, באתר ynet, 26 ביוני 2018
↑  בנימין לאשקר, למי קראת צרפוקאי? הסיפור האמיתי של עולי צרפת, "מידה", 07.01.2018
↑    ענת מידן, עולים לאיבוד, באתר "ידיעות אחרונות", 30 במרץ 2017
↑  אלעד שמחיוף, ‏העולים מצרפת שהתאכזבו - ועזבו חזרה, באתר ‏מאקו‏, 27 ביוני 2019
↑  גיליון דעות 101, "המהפכה הצרפתית", באתר נאמני תורה ועבודה, ‏יולי 2022