stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רויאל קופלנד

רויאל סמואל קופלנד (באנגלית: Royal Samuel Copeland‏; 7 בנובמבר 1868 – 17 ביוני 1938), סנאטור ארצות הברית מניו יורק מ-1923 עד 1938, היה אקדמאי, רופא הומאופתי ופוליטיקאי. הוא החזיק בתפקידים נבחרים הן במישיגן (כרפובליקני) והן בניו יורק (כדמוקרטי).
ביוגרפיה > ראשית חייו וקריירה רפואית

רויאל קופלנד, שנולד ב-7 בנובמבר 1868 בדקסטר, מישיגן, לרוסקו פ. קופלנד ופרנסס ג'יי הולמס, סיים את לימודיו בתיכון דקסטר ב-1885 ולמד ב-Michigan State Normal College (כיום אוניברסיטת מזרח מישיגן). בשנת 1888, הוא לימד בית ספר בעיר סילבן, מישיגן.
הוא סיים את לימודיו ב-1889 באוניברסיטת מישיגן באן ארבור עם תואר ברפואה. לאחר לימודי תואר שני באירופה, קופלנד עסק ברפואה ב-Bay City, מישיגן, מ-1890 עד 1895. קופלנד התקבל לאגודת ההומאופתיה של מישיגן ב-21 במאי 1890, והתמנה למזכירה של האגודה באוקטובר 1893. הוא היה פרופסור לרפואת עיניים ואוטולוגיה במחלקה ההומאופתית של בית הספר לרפואה של אוניברסיטת מישיגן מ-1895 עד 1908.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית במישיגן

בתקופתו כפרופסור לרפואה באן ארבור, קופלנד היה פעיל בפוליטיקה העירונית. כרפובליקני, כיהן כראש עיריית אן ארבור מ-1901 עד 1903. הוא היה נשיא מועצת החינוך של אן ארבור מ-1907 עד 1908. הוא גם כיהן במשך כמה שנים כנשיא מועצת אן ארבור של נציבי הפארקים.
ביוגרפיה > ניו יורק

ב-15 ביולי 1908 נישא קופלנד לפרנסס ספאלדינג. באותה שנה עבר קופלנד לניו יורק כדי למלא תפקיד כדיקן במכללה הומיאופתית לרפואה של ניו יורק. קופלנד עזב את תפקידו כדיקן בשנת 1918 כדי לשמש כנשיא מועצת הבריאות של העיר ניו יורק. הוא מונה לתפקיד זה על ידי ראש העיר ג'ון היילן במאי 1918.
ב-28 בספטמבר, קופלנד הודה כי התפרצות השפעת הספרדית משפיעה קשות על העיר, ואולי זה מגפה. עם זאת, הוא החליט לאפשר לבתי קולנוע להישאר פתוחים. הוא שקל כי לסגירת התיאטראות השפעה מועטה על הפחתת המגפה כל עוד קווי התחבורה הצפופים ממשיכים לפעול. קופלנד גם השאיר את בתי הספר בעיר פתוחים, בטענה שעדיף "שילדים יהיו בהשגחה מתמדת של אנשים מוסמכים מאשר לסגור את בתי הספר". העיר ניו יורק, שיקגו וניו הייבן, קונטיקט היו החריגים הבולטים של רוב הערים שסגרו את בתי הספר שלהן במהלך המגפה.
בדצמבר 1918, הוא תיקן את קוד הבריאות של העיר כדי לדרוש מבעלי הבית לשמור על חימום בדירות שהם שכרו. זה היה נושא מרכזי לאור המחסור בפחם מוקדם יותר באותה שנה, מקרי פינוי רבים סביב אי אספקת חום ושביתות השכירות הנרחבות של העיר ניו יורק בשנים 1918–1920.
במהלך המגפה, קופלנד ארגן מערכת של מחוזות בריאות חירום כדי לספק טיפול מקומי. אם אנשים שהתגוררו בדירות או במגורים פרטיים נדבקו בנגיף, הם הוכנסו להסגר וניתן להם טיפול בביתם. עם זאת, אם אנשים שגרו בשיכונים או בפנסיונים נדבקו בנגיף, הם הועברו לבתי חולים בעיר.
קופלנד כיהן בסך הכל חמש קדנציות במועצת הבריאות של העיר ניו יורק, לפני שנכנס לתפקידו כסנאטור של ארצות הברית ב-1923.
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית

בשנת 1922, קופלנד התמודד כדמוקרטי לסנאט האמריקני, והביס את הסנאטור הרפובליקני בקדנציה הראשונה ויליאם מ. קלדר. פרנקלין ד. רוזוולט שימש כמנהל קמפיין הכבוד שלו לבחירות אלו. קופלנד נבחר מחדש ב-1928 על פני המתמודד הרפובליקני אלנסון ב. יוטון, שגריר ארצות הברית בבריטניה וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית לשעבר. קופלנד שוב נבחר מחדש ב-1934, הפעם ניצח את חבר הקונגרס האמריקני לעתיד א. הרולד קלוט.
במהלך שלוש הקדנציות שלו בסנאט, כיהן קופלנד כיו"ר ועדת הכללים והמינהל של הסנאט מ-1933 עד 1936 ויו"ר ועדת המסחר מ-1935 עד 1938. בשנים 1935–1936 כיהן קופלנד כיו"ר ועדת קופלנד השנויה במחלוקת מאוד, אשר נתנה סקירה נוקבת על בטיחות התעבורה האווירית ועל פעולת הלשכה לסחר אווירי. קופלנד שימש ככותב ראשי ונותן חסות של חוק המזון, התרופות והקוסמטיקה הפדרלי משנת 1938, אשר קבע הגנות מיוחדות להומאופתים. הוא היה נותן החסות העיקרי של חוק Copeland "Anti-kickback", שמטרתו תרומות לקבלנים פדרליים, קבלני משנה ופקידים מעובדי בנייה.
קופלנד היה מקורב לארגון הדמוקרטי הקבוע בניו יורק, טמאני הול בראשות הבוס. הוא היה דמוקרט שמרן ולא תמך במיוחד במדיניות הניו-דיל של חברו הניו יורקי, פרנקלין רוזוולט. הוא גם היה חבר של הארי ס. טרומן כששניהם שירתו בסנאט האמריקאי. קופלנד היה ידוע במאמצים המוצלחים שלו להביא מיזוג אוויר לסנאט.
ביולי 1937, קופלנד הציע שני תיקונים לחוק המסחר הבין-מדינתי שיוסיפו הצעת חוק נגד לינץ' לחקיקה. שניהם לא הצליחו לעבור בגלל שרוב הדמוקרטים בסנאט הצביעו על דחייתם.
ב-1937 הוא הפסיד את המועמדות הדמוקרטית לראשות עיריית ניו יורק לשופט ג'רמיה ט. מהוני, ואת המועמדות הרפובליקנית לראש העיר הרפובליקאי המכהן פיורלו לה גוארדיה.
ביוגרפיה > מותו

קופלנד מת בדירתו בוושינגטון הבירה ב-17 ביוני 1938. על פי דיווחים בחדשות, הוא מת מקריסה במחזור הדם כתוצאה מעבודת יתר במהלך מושב הסנאט הארוך מהרגיל שהסתיים ביום מותו. הלווייתו הייתה בביתו בסופרן, ניו יורק. הוא נקבר בבית הקברות מהווה במאהווה, ניו ג'רזי.
הערות שוליים

1 2 3  "Senator Copeland Dies In Washington. Overwork Factor. Suffered Circulatory Collapse After Leaving Floor Just Before Adjournment". New York Times. 18 ביוני 1938. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Downs, Winfield Scott, ed. (1940). Encyclopedia of American Biography. Vol. 11. New York, NY: The American Historical Company. p. 80 – via Google Books.
↑  "New York Homeopathic Medical College and Flower Hospital". The Independent. 6 יולי 1914. נבדק ב-1 באוגוסט 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Toole, Pauline (1 במרץ 2018). "The Flu Epidemic of 1918". NYC Department of Records & Information Services. נבדק ב-22 באוגוסט 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Letter, from: Royal S. Copeland, MD, to: National Association of the Motion Picture Industry, December 17, 1918", Influenza Encyclopedia, University of Michiganתבנית:PD-notice
↑  Waldrop, Theresa (19 באוגוסט 2020). "Here's what happened when students went to school during the 1918 pandemic". CNN. נבדק ב-22 באוגוסט 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Glass, Andrew (5 בנובמבר 2016). "Senators vote to knock out walls, May 11, 1928". POLITICO (באנגלית). נבדק ב-22 באוגוסט 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Copeland, Royal S. (13 בינואר 1926). "YOUR HEALTH". Newspapers.com (באנגלית). The Montgomery Advertiser. נבדק ב-22 באוגוסט 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Robins, Natalie (2005). Copeland's Cure: Homeopathy and the War Between Conventional and Alternative Medicine. New York: Knopf. pp. 154–166. ISBN 9780375410901. New York did come out better than any other city in the nation
↑  Congressional Biography of E. Harold Cluett.
↑  Whittaker, William G. (30 בנובמבר 2007). "The Davis-Bacon Act: Institutional Evolution and Public Policy" (PDF). CRS report no. 94-408. United States Congressional Research Service. pp. 14–15, 41. נבדק ב-26 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  TO TABLE AN AMENDMENT TO S. 69, THE INTERSTATE COMMERCE ACT. THE AMEND. OFFERED BY SENATOR COPELAND WHICH WOULD HAVE ADDED HOUSE BILL 1507, THE ANTILYNCHING BILL, TO S. 69, A BILL LIMITING THE SIZE OF TRAINS IN INTERSTATE COMMERCE.. GovTrack.us. Retrieved September 13, 2021.
↑  July 27, 1937. ANTI-LYNCHING BILL REJECTED AS RIDER; Senate by Vote of 41 to 34 Defeats It as Amendment to Freight Car Measure. The New York Times. Retrieved September 13, 2021.
↑  TO TABLE AN AMENDMENT TO S. 2475. OFFERED BY SENATOR COPELAND WHICH WOULD HAVE ADDED THE ANTILYNCHING BILL AS PERFECTED BY THE SENATE COMMITTEE ON THE JUDICIARY TO THE PENDING LEGISLATION.. GovTrack.us. Retrieved September 13, 2021.
↑  "Perplexing Primary", TIME Magazine, Monday, September 27, 1937 (free access on May 28, 2008.)
1 2  "Funeral to Be Held in Flower Garden on Suffern Estate. Burial in Mahwah, N. J." New York Times. 19 ביוני 1938. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260184405171  BnF: cb11140984n (data)  GND: 130000485  ISNI: 0000 0000 6687 4211  LCCN: no97067269  NARA: 10574442  SNAC: w6ff44gs  US Congress: C000769  VIAF: 45397191   WorldCat (עם VIAF): 45397191
שאנשי

ערך זה עוסק במחוז במרכז סין. אם התכוונתם למחוז השכן בעל שם דומה, ראו .
| --- | --- |

חומות העיר פינגיאו
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מושל:  Jin Xiangjun
 רשות מחוקקת:  Shanxi Provincial People's Congress 
 נציבויות במחוז:  11
 בירת המחוז:  טָאי-יְוָאן
 שטח:  156,000 קמ"ר (דירוג: 19)
  ‑ הנקודה הגבוהה:  הר ווטאי (3,058 מטרים)
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  34,915,616 (דירוג: 18, 2020)
  ‑ צפיפות:  220 נפש לקמ"ר (דירוג: 19, 2020)
 קואורדינטות:  37°52′24″N 112°33′52″E﻿ / ﻿37.873333333333°N 112.56444444444°E﻿ / 37.873333333333; 112.56444444444 
 אזור זמן:  UTC +8
 http://www.shanxigov.cn
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה      (למפת שאנשי מוגדלת) טאי-יואןשאנשי(למפת שאנשי רגילה) טאי-יואןשאנשי tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שָׁאנשִׂי (בסינית מפושטת:山西, בפין-יין:Shānxī, מילולית: "ממערב להרים") הוא מחוז במרכז הרפובליקה העממית של סין. שטחו 156,000 קמ"ר, אוכלוסייתו מונה כ-34.9 מיליון נפש ובירתו העיר טאי-יואן.
בעבר היה המחוז עשיר ומשגשג והביטוי "סוחר משאנשי" היה שם נרדף להצלחה, אך כיום זהו מחוז עני יחסית. ביטוי לעברו המפואר של המחוז ניתן לראות בעיר פִּינְגְיָאו, שהייתה עיר משגשגת בתקופת שושלות מינג וצ'ינג ומשמרת היטב את האדריכלות והתרבות של בני ההאן מימים עברו, ואף מוגדר כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. כיום חלק חשוב בכלכלה של המחוז מסתמך על כריית פחם ותעשיות נלוות, והוא מפיק שליש מתפוקת הפחם של סין כולה.
הנהר הצהוב מסמן את גבולו המערבי של המחוז עם שאאנשי וגבולו הדרומי עם חנאן, ורוב המחוז מתנקז אליו. שוכן על רמה שבמרכזה עמקים המתווים את זרימתו של נהר פֿן, יובל של הנהר הצהוב. האקלים של המחוז הוא מונסוני יבשתי, והוא צחיח למדי עם משקעים שנתיים בגובה 350–700 מ"מ.
במחוז נמצא הר ווּטָאי (五台山/Wŭtái Shān), הנחשב למקום משכנו של הבודהיסאטווה מנג'וסרי, ומהווה אתר עלייה לרגל בודהיסטי. הר הֶנְגְשָׁאן הוא אתר דאואיסטי חשוב.
רוביז'ביץ'

| --- | --- |

 מדינה:  בלארוס בלארוס
 מחוז:  מינסק (מחוז) מינסק
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  227 (2009)
 קואורדינטות:  53°41′00″N 26°52′00″E﻿ / ﻿53.6833°N 26.8667°E﻿ / 53.6833; 26.8667 
 אזור זמן:  UTC +3
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בלארוס מוגדלת) מינסק פינסק ברסט הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיהרוביז'ביץ'(למפת בלארוס רגילה) מינסק פינסק ברסט הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיהרוביז'ביץ'(למפת מחוז מינסק רגילה) מינסק בוריסוב סליהורסק מלדזייצ'נה ז'ודזינה סלוצק ויטבסק מוהילב הומל ברסט גרודנו ליטארוביז'ביץ'(למפת מחוז מינסק מוגדלת) מינסק בוריסוב סליהורסק מלדזייצ'נה ז'ודזינה סלוצק ויטבסק מוהילב הומל ברסט גרודנו ליטארוביז'ביץ'  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
רוביז'ביץ' (בבלארוסית: Рубяжэвічы, רוביאז'ביצ'י; בפולנית: Rubieżewicze, רובייז'ביצ'ה; ביידיש: רוביזשעוויטש, נהגה: רוביז'ביץ'; ברוסית: Рубяжевичи) היא עיירה במחוז מינסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. ערב פלישת הצבא הגרמני לרוביז'ביץ' חיו בה כ-900 יהודים, שהיוו את רוב תושבי העיירה.
העיירה רוביז'ביץ' שנמצאת במרחק 58 ק"מ ממינסק, 20 ק"מ מקוידאנוב, שמשה כמבצר גבול (Grad Pograniczny), נגד השתלטות ליטא. לאחר השתלטותה על בילורוסיה, כשגבולות ליטא הועברו מזרחה, איבדו ביצורי הגבול הנ"ל את ערכם הצבאי וכך נשארה רוביז'ביץ' חלק מנסיכות ליטא, ונכללה ביחידה האדמיניסטרטיבית הקוידאנובית.
תולדות היישוב

בשנת 1241 נערכו ליד העיירה כמה קרבות בין סקירמונט נסיך ליטא, והפולשים הטטרים בקרב זה נהרג מנהיג הטטרים - בלקלאי, וקוידאן. ליד העיירה נמצא בית קברות טאטארי שהטאטרים עדיין פוקדים אותו.
ב 1548- הוכתר זיגמונט אוגוסט למלך פולין ולנסיך ליטה ובשנת 1550 מסר המלך את קוידאנוב ורוביז'ביץ' לנסיך מיקולאי ראדז'יביל-רוּדי (אשתו של המלך זיגמונט אוגוסט, שמתה בצעירותה, הייתה ממשפחת ראדז'יביל). בני משפחת רדזיוויל הקימו בה כנסייה.
בחלוקת פולין השנייה, בשנת 1793, נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית. הידיעות על יהודי העיירה הן מסוף המאה ה-19. במחצית המאה ה-19 מנתה העיירה 200 בתי-עץ ולמעלה מ-2,000 תושבים. מרביתם יהודים. במפקד האוכלוסין בשנת 1897 היו בה 1482 תושבים מהם 912 יהודים (61.5%).
בסתיו 1917 עם פרוץ המהפכה, התארגנו איכרי הסביבה לערוך פוגרום ביהודים. בעיירה התארגנה הגנה עצמית. בין היהודים. בקבוצה היו כ־35 גברים בעלי נשק ששבו מהמלחמה. לעיירה הגיעו חמישה רוכבים עם נשק בליווי איכרים, שהחלו לשדוד את החנויות. חברי ההגנה הוציאו את הנשק והחלו לירות באוויר. הפורעים עלו על סוסיהם וברחו. נוצרי העיירה לא השתתפו במעשה.
תולדות היישוב > בין שתי מלחמות עולם

לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובהתאם להסכם ריגה, נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
עם גמר מלחמת העולם הראשונה, היו ברוביז'ביץ' כ-200 משפחות, שמנו כ-1,000 נפשות. יהודי העיירה התפרנסו ממסחר זעיר ומלאכה. המסחר היה ברובו בתוצרת חקלאית, כגון : תבואה, פשתן, זיפי חזיר, פירות, ביצים, חמאה, פטריות יבשות ועורות. סחורות אלה נשלחו למינסק. החל מ-1921, כשהעיירה נכללה בשטח פולין והגבול (כק"מ אחד מהעיירה) הפריד אותה ממינסק, היו מוכרים את הסחורה לסוחרי הסביבה.
במפקד שנערך ב-1921 נמנו 1,030 יהודים מתוך 1,509 (59.8%).
נוסד אף הבנק להלוואות שעזר לא מעט לבעלי המלאכה ולסוחרים הזעירים, וכן את גן-הילדים, בית-הספר והספרייה. כמו כן היה קיים "ועד" שדאג לצורכי אלמנות ועניים והיה מספק להם קמח ותפודים וכן עצים להסקה. הכנסות הוועד היו מבוססות על תשלומים שבועיים של יהודי המקום המבוססים. לפעמים היו גם מציגים הצגה ואת ההכנסה מהצגה זו חיו מקדישים לצורכי ה"ועד".
בעיירה היו הרבה למדנים ובעלי השכלה, ביניהם אריה-לייב הכהן, בנו של "חפץ-חיים", שהתחתן עם בתו של ר' אברהם-אלי הלפרין ונשאר לגור בעיירה. הוא יסד תלמוד-תורה לילדי העניים ולימד אותם תנ"ך ואף דקדוק. הוא הקים בשבילם בית- תמחוי. הוא יסד גם קופת גמילות-חסדים ופעל רבות למען אנשי המקום.
בעלי מלאכה יהודים היו מכל הסוגים, פרט לפועלי בנין. כדי לסייד בית או לתקנו, היה צריך להזמין פועלים נוצריים. לאחר מלחמת העולם הראשונה, הופיעו בעיירה נפח נוצרי, סנדלר וספר. נפתחו גם כמה חנויות של נוצרים, ואף בנק נוצרי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, התחילה תסיסה בקרב הנוער היהודי בעיירה והחלה הגירה לרוסיה, לארגנטינה, קובה, אפריקה, ארצות הברית, ולארץ ישראל. רבים יצאו ללמוד למקומות אחרים.
בעיירה החלו להתארגן תנועות נוער כמו גורדוניה, בית"ר, השומר הצעיר, השומר, ובנות אגודת ישראל. הוקם גן ילדים עברי, בית ספר חורב, נערכו הצגות וערבי תרבות, ולמדו עברית.
בספירת האוכלוסייה שנערכה על ידי השלטונות הפולנים בשנת 1931, היו ברוביז'ביץ' 908 יהודים, בעיירה התקיימה פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
תולדות היישוב > השואה

ב-20 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, וכעבור זמן קצר הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת תשלום סכומי כופר. ב-1 בדצמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו צפוף שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים מכפרי הסביבה, ובו הועסקו היהודים בעבודות כפייה. ב-25 בינואר 1942 שולחו כ-200 יהודים מהגטו שבעיירה לגטו איוויינייץ. לאחר מכן רצחו הגרמנים 36 יהודים מהגטו שבעיירה בבור שכרו בעצמם.
ב-8 במאי 1942 שילחו הגרמנים כ-200 יהודים נוספים מהעיירה לגטו איוויינייץ. ב-16 במאי 1942 נערך גירוש אחרון לאיווניץ. כ־700 ילדים גורשו לאיווניץ וחוסלו. ע"פ עדויות הנוצרים פיטמו הגרמנים את הילדים היהודים במשך מספר ימים, ולאחר מכן ניקזו את דמם עד הטיפה האחרונה למען החיילים הגרמנים הפצועים, ואז הובילו אותם במכונותיהם לקבריהם. הילדים היו חיוורים כסיד ונפחדים עד מאוד ומחמת חולשה לא יכלו לעמוד על רגליהם ועל כן זרקו אותם אל הבורות בעודם בחיים. שעה ארוכה אחרי שסתמו את קברם, הזדעזעה עדיין האדמה מעל הקבר עד שנחנקו.
ב-8 בספטמבר 1942 חיסול הגטו. הגטו הוקף בשוטרים ואזרחים פולנים שגויסו מכל הכפרים שבסביבה. מכל קצות העיירה אצו רצו נוצרים עם אתים ומעדרים "לקבור את היהודים". עיניהם הבריקו: "מחר לא יישאר זכר מהיהודים יקברו את כולם". שוטרים התפרצו לבתי היהודים והחלו לגרש אותם מבתיהם לכיכר השוק. ילדים מבוהלים התרוצצו כה וכה. מכוניות עמוסות עם גרמנים חמושים עמדו בשורה ורבבות איכרים עמדו עם שקים בידיהם מצפים שהגרמנים יסתלקו. כדי ליטול את רכוש היהודים. המשטרה המקומית בעזרת האוכלוסייה ביצעה את החיסול. קבוצת נוער עם נשק ניסתה לפרוץ את הגדר אך כולם נהרגו על ידי הגרמנים.
העיירה שוחררה ב-9 ביולי 1944. מתוך 900 יהודים שהיו בה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נותרו כ-75 איש.
לקריאה נוספת

ספר זיכרון רוביז'ביץ דרבנה והסביבה העורך דוד שטוקפיש תל אביב 1968
ברכה לוין יומן 1924 – 1936, יומן אישי בעברית של בת העיירה. ערך והכשיר לדפוס נעמן כהן, ת"א, 2013.
שלום חולבסקי, מרי ולוחמה פרטיזנית: יהודי בילורוסיה במלחמת העולם השנייה, יד ושם רשות הזיכרון לשואה וגבורה; מורשת, בית-עדות ע"ש מרדכי אנילביץ’, ירושלים, תשס"א, 2001.
שלום חולבסקי, על נהרות הניימן והדנייפר: יהודי ביאלורוסיה המערבית במלחמת-העולם השניה, המכון ליהדות זמננו, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשמ"ב, 1982.
ריו שיצ'ינוהה

ריו שיצ'ינוהה (ביפנית: 七戸龍; נולד ב-14 באוקטובר 1988) הוא ג'ודוקא יפני. שיצ'ינוהה מתחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג, פעמיים סגן אלוף העולם (2014 ו-2015).
קריירה

במאי 2012, שיצ'ינוהה זכה לראשונה באליפות יפן. בדצמבר אותה השנה הוא זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית ארד בגראנד סלאם טוקיו. באליפות העולם 2014 שנערכה בצ'ליאבינסק, זכה שיצ'ינוהה במדליית הכסף לאחר שהפסיד בגמר לטדי רינר הצרפתי. עוד באותה השנה הוא זכה במדליית זהב בגראנד סלאם פריז לאחר שניצח בגמר את דויד מורה הברזילאי.
במאי 2015 שיצ'ינוהה זכה במדליית ארד בטורניר המאסטרס היוקרתי. בדצמבר הוא זכה במדליית כסף בגראנד סלאם טוקיו לאחר שהפסיד בגמר לבן-ארצו היסאיושי הראסווה.
באליפות העולם 2015 שנערכה באסטנה, שיצ'ינוהה זכה שוב במדליית הכסף לאחר שניצח 4 מתוך 5 קרבות. הוא התחיל בסיבוב השני נגד דויד מורה הברזילאי וניצח בזכות עונשים. בשמינית הגמר הוא ניצח בניקוד יוקו את דניאל אלרסטורפר האוסטרי, ברבע הגמר הוא ניצח באיפון את יאקיב חאמו האוקראיני ובחצי הגמר גבר באיפון על אדם אוקרואשווילי הגיאורגי לאחר ריתוק מוצלח. בגמר שיצ'ינוהה פגש את טדי רינר הצרפתי בשחזור הגמר משנה לפני כן והפסיד בניקוד וואזרי ויוקו.
שיצ'ינוהה השתתף באליפות אסיה 2017 שנערכה בהונג קונג וזכה במדליית הכסף לאחר שהפסיד בגמר לקים סונג-מין הדרום קוריאני.
זכיות בתחרויות מהסבב העולמי

| שנה | קטגוריה | עיר | מדינה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2014 | גראנד סלאם | פריז | צרפת צרפת |
| 2014 | גראנד פרי | אולן בטור | מונגוליה מונגוליה |
| 2015 | גראנד פרי | דיסלדורף | גרמניה גרמניה |
הערות שוליים

↑  מידע על הג'ודוקא באתר JudoInside.
ראובן בריינין

| --- | --- |

 לידה:  16 במרץ 1862 ליאדי, בלארוס 
 פטירה:  30 בנובמבר 1939 (בגיל 77) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, האימפריה האוסטרו-הונגרית, קנדה 
 
"תאניה ואניה" שיר של ראובן בריינין לפרץ סמולנסקין (בספר "סמאלענסקין ותולדותיו")
מיקרוגרפיה על פי ספרו של בריינין, "חיי הרצל".
ראובן בריינין (בלועזית: Reuben Brainin; פורים ה'תרכ"ב, 16 במרץ 1862, ליאדי – י"ח בכסלו ה'ת"ש, 30 בנובמבר 1939, ניו יורק) היה סופר עברי, יידי, מבקר ספרות, פובליציסט, ביוגרף, עורך ומתרגם.
תולדות חייו

ראובן בן מרדכי בריינין נולד בשנת 1862 בשטעטל ליאדי שבאימפריה הרוסית, כיום בלארוס. התחנך בחינוך יהודי מסורתי ולמד לימודים גבוהים במקצועות המתמטיקה (במוסקבה) והפילוסופיה (בווינה). החל ב-1888 התפרסמו כתביו בעיתונים העבריים "המליץ", "התורן", "הצפירה", "המגיד" ו"השילוח" וכן בכתב העת השקפה. בשנת 1895 החל להוציא לאור בווינה את כתב העת "ממזרח וממערב", אך הוצאתו פסקה לאחר הגיליון הרביעי. בשנת 1902 עבר להתגורר בברלין שבגרמניה.
עבודותיו הנודעות יותר היו פרסומיו הביוגרפים על מנהיגים יהודים, החל בפרץ סמולנסקין (1896) ואברהם מאפו (1900) ולמעלה ממאה ביוגרפיות של הוגים ואנשי רוח יהודים. במסגרת "לוח אחיאסף", אותו אף ערך בחלק מהשנים, התפרסמו כתביו על חייהם של מוריץ לצרוס, משה גידמן, תיאודור הרצל, ישראל זנגוויל ומקס נורדאו. בעיתון "השילוח" פורסמה ביקורתו על כתבי יהודה לייב גורדון, לצד טיפוחו את שאול טשרניחובסקי הצעיר.
בריינין אף היה המבקר הראשון שהתלונן על דלות העומק הפסיכולוגי של גיבורי ספרות ההשכלה, כמו בספריהם של אברהם מאפו ופרץ סמולנסקין. בכך הוא בישר למעשה את בואו של הזרם החדש בספרות: "המהלך החדש", שקרא לפיתוח פסיכולוגי של הגיבורים ולפישוט העלילות הנפתלות, תוך התמקדות בתיאור ריאליסטי של ההווי היומיומי.
בשנת 1897 השתתף בריינין בקונגרס הציוני הראשון. בהמשך ליווה את הקונגרסים הראשונים, ודיווח על רשמיו בעיתונות, וכן כתב את קורותיו של נשיא התנועה הציונית הרצל. בשנת 1903 הוצע על ידו חידוש הסנהדרין.
בשנת 1909 היגר לארצות הברית, וייסד בניו יורק את השבועון "הדרור". בין השנים 1912–1916 התגורר במונטריאול שבקנדה ושימש עורך העיתון הציוני "קענעדער אדלער" ובשנים 1915–1916 ערך את עיתון "דער וועג". כן היה ממייסדי הקונגרס היהודי הקנדי (CJCCC) והספרייה היהודית הציבורית במונטריאול. במרץ 1918, בימי הגיוס ללגיון היהודי באמריקה, שלח בריינין את שני בניו, יוסף ומשה, לשרת בחזית הארצישראלית במדי הצבא הבריטי. אחר כך עבר לעיר ניו יורק, ובין השנים 1919–1926 היה עורך "התורן" שיצא לאור בעיר, וכן עסק רבות בתרגום. בנוסף הרבה לפרסם בעיתון "העברי" שיצא בברלין ובניו יורק. בין השאר פרסם בעיתון זה ב-1918 סדרת מכתבים שקיבל מאישים יהודיים מרוסיה בהם הם תארו את מצבם הקשה של היהודים בתקופת ראשית שלטון הבולשביקים ובאזורים שנשארו תחת מאבקי השליטה.
בריניין ביקר ברוסיה בשנות ה-20 ופרסם שמצב היהודים שם טוב. סירובו לפרסם את רדיפות היהודים בברית המועצות עורר עליו את זעמם של רבים, בהם של חיים נחמן ביאליק. ביאליק תקף את בריינין בחריפות וטען נגדו כי לא ניצל את הבמה הכתובה לנקיטת עמדה בנוגע לגורל היהודים באימפריה הרוסית: "מעשה בריינין הוא מעשה נבלה ותועבה (...) יצא בריינין, זקן עובר בטל זה, לבאר בעולם ישועת ישראל ברוסיה. ראוי איש זה להינחר כחזיר. יש להפילו לבלי הוסיף קום, כי לא באמת ובתמים הוא עושה את מעשהו [...] כי נמכר לעקר [=לגויים] בכסף ובטובת הנאה". במחצית השנייה של שנות העשרים יושבה המחלוקת בין בריינין וביאליק בבירור משפטי שערך בית הדין של הקונגרס הציוני. השופט היה סמי גרונמן.
בריינין היה נשוי ובעל משפחה. במשך 15 שנים היה גם מעורב במערכת יחסים ספרותית ורומנטית עם המשוררת חוה שפירא, אך הוא סירב לעזוב את משפחתו למענה, והקשר ביניהם נותק במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ראובן בריינין הלך לעולמו בניו יורק בחורף 1939, בגיל 77.
על שמו נקרא רחוב בעיר תל אביב.
מכתביו

ראובן בריינין, כל כתבי ראובן בן מרדכי בריינין (3 כרכים), ניו-יורק: הוועד להוצאת כל כתבי ראובן בן מרדכי בריינין, תרפ"ג 1922-ת"ש.
ראובן בריינין, כתבים נבחרים (המהדירים: דניאל בן-נחום וד. הנגבי), מרחביה: ספרית פועלים, תשכ"ה-1965
ראובן בריינין, אברהם מאפו חייו וספריו, פיעטרקוב: תושיה תר"ס
ראובן בן מרדכי בריינין, חיי הרצל ("בשלשה חלקים"; יצא רק חלק אחד), ניו-יורק, אסף, תרע"ט-1919
ראובן בריינין, הספרות העברית ועתידותיה, [ניו יורק]: הסתדרות העברית באמריקה, תרע"ז
ראובן בריינין, שריפטען: ערצעהלונגען, ביאגראפיעס און קריטיק, ורשה: השחר, תרע"ב-1912 (ביידיש)
מכתביו > מתרגומיו

תיאודור הירצל, הגיתו החדש: חזיון בן ארבע מערכות (מתורגם מאשכנזית לעברית: על ידי ר. בריינין), ורשה: אחיאסף, תרנ"ה-1898
מכס נורדוי, פרדוקסים: פרקים בתורת הנפש (תרגם: ר. בריינין), פייטרקוב, תושיה, תרס"א-1900
מכתביו > מאמרים

ראובן בריינין, 'הקונגרס השני', המליץ, לח (1898), גיליון 212, עמ' 2.
ראובן בריינין, "ירושלם הבנויה", דואר היום, 1 במאי 1925
ראו גם

אברהם מאפו
ביקורת ספרות
לקריאה נוספת

"הדאר", י"ב חשוון תרפ"ג (3 בנובמבר 1922) - מבחר מאמרים על ראובן בריינין לחג יובלו.
יעקב פיכמן, ראובן בריינין, הבימה העברית, 1 אוקטובר 1922 (מאמר מקיף).
פישל לחובר, ראובן בריינין, דבר, 19 בינואר 1940
צמח פלדשטיין, ראובן בריינין, במשעולי החנוך, 11 בינואר 1940
דניאל פרסקי, לזכר ראובן בריינין, על המשמר, 11 במאי 1962 [פורסם במקור ב"הדואר" ב-1932]
מרדכי אבישי, כתבי ראובן בריינין, על המשמר, 16 ביולי 1965.
שמואל שפירא, "לזכר ראובן בריינין", בתוך ספרו: אשר לאורם הלכתי, תל אביב: ידידי העלייה השנייה, תשכ"ו, עמ' 187–188 (נדפס לראשונה ב'במעלה', י"א בשבט ת"ש)
שמואל ורסס, "ראובן בריינין ברשות היחיד; עיונים ביומניו", בתוך: רגע של הולדת; מחקרים בספרות עברית ובספרות יידיש לכבוד דן מירון, בעריכת חנן חבר, מוסד ביאליק, 2007, עמ' 39–55
הערות שוליים

↑  סנהדרין באנצקלופדית ynet, באתר הסנהדרין ומדינת הגאולה (הקישור אינו פעיל, 15 ביולי 2017)
↑  Elias Gilner, War and Hope, New-York: Herzl Press, 1969, עמ' 176
↑  מפרשת נפתולי הקיום של התרבות העברית ברוסיה, דבר, 28 במאי 1929
↑  שמואל אבנרי, "למי אפנה אם לא לכבודו": ביאליק ככתובת עליונה לתהיות, לבקשות ולאיומים, באתר הארץ, 11 בדצמבר 2007
↑  חמוטל בר יוסף,
 "חיי ביאליק בזמן המהפיכות ברוסיה ויחסו לרעיון המהפכה" באתר אוניברסיטת בן-גוריון (הקישור אינו פעיל, 15 ביולי 2017), וכן שמואל אבנרי, "וכי נמכור נמכרתי לך, אני ומכנסי וסנדלי", באתר הארץ, 24 ביולי 2008
↑  הארץ, מוסף תרבות וספרות,  מרים זיוף ונועם זיוף,  "גרשם שלום וראובן בריינין מסתפרים בירושלים", עמוד 1, יום שישי, כ"כ בחשון תשע"ח,  17 בנובמבר 2017
↑  שלומית קינל, לא עוד שה אילמת שאינה יודעת לפתוח פיה, באתר הארץ, 20 בפברואר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301591405171  PLWABN: 9810703721705606  GND: 119204053  ISNI: 0000 0000 7375 3805  LCCN: n86065126  NTA: 110477081  SELIBR: 42604  VIAF: 69733875   WorldCat (עם VIAF): 69733875
רק"ם סיור קל

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  רק"ם סיור
 מדינה מייצרת:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 יצרן:  אוטו אוניון 
 שנת ייצור:  1935–1942
 תקופת השימוש:  1937–הווה (כ־87 שנים) 
 דגם קודם:  Sd.Kfz. 13
 מערכה מרכזית:  מלחמת העולם השנייה
 יחידות שיוצרו:  989 
 מידע טכני
 מהירות:  80 קמ"ש על כביש, 40 קמ"ש בשטח
 טווח פעולה:  300 ק"מ
 מנוע:  בנזין, 90 כוח סוס
 שריון:  5 - 14.5 מ"מ
 צוות:  2-3
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  משתנה בין הדגמים
 
רכב סיור משוריין קל (מגרמנית: Leichter Panzerspähwagen) הוא כינוי לסדרת כלי רכב משוריינים בעלי הנעת 4X4, אשר פותחו בגרמניה הנאצית בעיקר למטרות סיור קל וארוך טווח. סדרה זו ידועה לפעמים גם בשם Horch series באופן לא פורמלי.