stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העבודה הטובה ביותר בעולם (קמפיין)
הקמפיין המחודש בשנת 2013

הצלחתו הניכרת של הקמפיין, אשר הביאה לפרסום כלל עולמי רחב ולגידול ניכר במספר התיירים למחוז, הביאה את ממשלת אוסטרליה להעלות את הקמפיין פעם נוספת במהלך שנת 2013. בשנה זו הוצעו שש "משרות חלומות", במקום אחת, כאשר כל משרה נועדה להתקיים באחת משש מדינות אוסטרליה.
בניגוד לקמפיין בשנת 2009, בקמפיין זה המועמדות הוכרזה כפתוחה רק לבני הגילאים 18 עד 30, מכל רחבי העולם. המשרות כולן הוענקו לתקופה של חצי שנה בשכר של כ-100,000 דולר לתקופה. ששת המועמדים נבחרו בחודש יוני 2013 מתוך רשימה של כ-339,000 איש שהגישו מועמדות למשרה, גם הפעם באמצעות סרטוני וידאו.
קמפיינים נוספים

בשנים שלאחר מכן, חברות נוספות אימצו את שיטת הפרסום והציעו לאנשים את "העבודה הטובה ביותר בעולם" אצלם. אתר Thirdhome לווילות נופש הציע משרה שכזאת ומי שזכתה למלא אותה היא הצלמת האוסטרלית תושבת איסלנד סורל אמור. חברות נוספות שאימצו את הטרנד הן פיצה האט, חברת רכבות בריטית, חברת נעלי הליכה נורווגית ועוד.
הערות שוליים

↑  סוכנויות הידיעות, לעבוד בגן עדן, באתר ynet, 12 בינואר 2009
↑  Global rush for 'best job in world' crashes Australian website
↑  ynet, העבודה הטובה בעולם: אין מועמד ישראלי, באתר ynet, 4 במרץ 2009
↑  סוכנויות הידיעות, אוסטרליה: בן סאות'הול, עובד צדקה בריטי, זכה ב"עבודה הטובה בעולם", באתר הארץ, 6 במאי 2009
↑  nrg מעריב, הגולשים נגד הזוכה ב"ג'וב הכי טוב בעולם", באתר nrg‏, 28 ביולי 2009
↑  ynet והסוכנויות, "האיש עם המשרה הנחשקת בתבל" ניצל ממוות, באתר ynet, 30 בדצמבר 2009
↑  סוכנויות הידיעות, העבודות הכי שוות בעולם, באתר כלכליסט, 6 במרץ 2011
↑  בזק מציעה לכם את הג'וב הנחשק בעולם, באתר ynet, 14 ביולי 2013
↑  הארץ, אוסטרליה מציעה שוב את ה"עבודה הטובה בעולם", באתר הארץ, 6 במרץ 2013
↑  ynet, אלה האנשים שזכו ב"עבודה הטובה בעולם", באתר ynet, 24 ביוני 2013
↑   משה גלעד, דרושים: אנשים שרוצים לצאת לחופשה מושלמת ולקבל על זה משכורת, באתר הארץ, 12 באוקטובר 2017
מנופי האי
האי המילטון
נילי צרויה

| --- | --- |

 לידה:  5 באוגוסט 1976 (בת 48) רחובות, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2003
 עיסוק:  שחקנית
 מקום לימודים:  בית צבי  סמינר הקיבוצים 
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
 
נילי צרויה בתפקיד אדריאנה, מתוך "קומדיה של טעויות", תיאטרון באר שבע
נילי צרויה (נולדה ב-5 באוגוסט 1976) היא שחקנית תיאטרון קולנוע וטלוויזיה, יוצרת סדרת הרשת המצליחה "אישה אחת" זוכת פרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, מרצה ומנחת סדנאות לפיתוח מיומנויות חיים, ומייסדת עמותת "אחות גדולה: נשים בקולנוע ובטלוויזיה".
ביוגרפיה

נילי צרויה נולדה וגדלה ברחובות. אביה, יצחק צרויה, פרופסור לפיזיקה במכון ויצמן; אמה, סימון צרויה, מורה לאנגלית בתיכון קציר ברחובות. במהלך ילדותה התגוררה יחד עם משפחתה בארה״ב ובשוויץ במסגרת שליחות מטעם עבודתו של אביה. את שנות התיכון עשתה בתיכון דה שליט ברחובות, ואחריהן התגייסה לצה"ל ושירתה כצפ"טית.
בשנת 2000 נרשמה ללימודי משחק בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי, בו למדה משחק במשך שלוש שנים וסיימה בהצטיינות בשנת 2002. במהלך לימודיה זכתה בשבע מלגות הצטיינות מטעם בית הספר ובשלוש מלגות הצטיינות מטעם קרן שרת אמריקה ישראל. בין תפקידיה הבולטים בבית צבי: אליזבת מלכת אנגליה מתוך המחזה "אליזבת מלכת אנגליה" מאת פרדיננד ברוקנר, בבימוי עידו ריקלין, מגוון דמויות קומיות מתוך המחזמר "משתגעים מאהבה" בבימוי משה קפטן, ותפקידה מאשה מתוך "השחף" של צ'כוב בבימוי סלבה מלצב.
בשנת 2011 סיימה צרויה תואר ראשון בהוראה ובימוי בסמינר הקיבוצים.
נילי צרויה היא אמא לשני בנים, והם מתגוררים בתל אביב.
בתיאטרון

בתום לימודיה בבית צבי, שיחקה נילי בתיאטרון הספרייה בהצגות 'שלושה ימים של גשם', 'הבלון האדום', 'משתגעים מאהבה' ו'השועל', אותו גם תרגמה מאנגלית יחד עם השחקן גיל ויינברג. בתיאטרון הקאמרי שיחקה בהצגות 'האישה בשחור', 'המלביש', ו'אשכבה'. ובתיאטרון באר שבע גילמה את חווה אימנו במחזה 'עלי כינור' בבימויו של רפי ניב.
כעבור שנתיים מסיום לימודיה עברה ללמוד ולשחק בעיר סיאטל שבארצות הברית, שם התמחתה בשיטת סטניסלבסקי עם מאסטר ליאוניד אניסימוב. בעקבות הסדנה אניסימוב ביים את צרויה כארקדינה במחזה "השחף" וכילנה במחזה "הדוד וניה" מאת צ'כוב בתיאטרון מקומי.
בשנת 2007 שבה נילי ארצה והחלה ללמד משחק בבית הספר הגבוהה לאומנויות הבמה ׳בית צבי׳ תחת ניהולו של גרי בילו, תרגמה את המחזה 'עיר גוססת' מאת כריסטופר שין, אותו העלתה כעבור חצי שנה יחד עם השחקן ניב רז בתיאטרון הספרייה בבימוי ד"ר אבי ברכר. בנוסף החלה לפתח ולהעביר סדנאות לפיתוח מיומנויות אישיות בשפת גוף ותקשורת בינאישית לאנשי עסקים וחברות, אותם היא מעבירה עד היום.
ב-2008 נילי חזרה לשחק בתיאטרון באר שבע בתפקידים שונים, ביניהם: אדריאנה בהצגה "קומדיה של טעויות" מאת וויליאם שייקספיר, בבימויו של נתן דטנר, דמויות ססגוניות בהצגה "הרוזן ממונטה כריסטו", בבימויו ועיבודו של עידו ריקלין, שאף זכתה בפרס הצגת השנה בשנת 2009, לוטי ווילטון בהצגה "אפריל הקסום", עדנה קליין בהצגה "ילדים חורגים לאלוהים", מדלן בהצגה 'פיאף', פאני בהצגה "למה לא באת לפני המלחמה" וקארן בהצגה "הכל אודות חוה" בבימויה של איה קפלן.
ב-2013 נילי שיחקה בהצגה "אם יש עוד לא מצאתי" בבימויה של אורלי רביניאן ובהצגה "שני קונילמל" בבימויו של דניאל אפרת, שניהם בתיאטרון הספרייה; בהצגה "אורה הכפולה" בתיאטרון המדיטק, במחזמר "בילי שוורץ" במסגרת פסטיבל המחזמר, אשר זכה במקום הראשון בתחרות הפסטיבל.
ב-2014 נילי שיחקה במחזה השייקספירי "טיטוס אנדרוניקוס" בתפקיד טאמורה מלכת הגותים, בתרגום והפקה שעלו לראשונה בישראל, בבימויו של חן שפירא בתיאטרון הערבי-עברי ביפו.
בינואר 2015 גילמה נילי את מדיאה בטרגדיה היוונית הקלאסית "מדיאה" מאת אוריפידס לצד אנחל בונני בתפקיד יאסון, בתיאטרון נחמני אנסמבל עיתים, בבימוי מאיר בן סימון.
משנת 2015 נילי שיחקה במחזמר "בילי שוורץ" של תיאטרון חיפה, אשר זכה ב-4 פרסי האקדמיה כולל פרס המחזמר הטוב ביותר, המחזמר זכה להצלחה רבה בכל רחבי הארץ עד פרוץ מגפת הקורונה.
בשנת 2018 נילי שיחקה בתפקיד הראשי במופע "סיפורים אינטימיים" על פי ספרה של ד"ר נינה פינטו-אבקסיס ז״ל, לצד מיכל ויינברג והמוזיקאי אבי בנימין, תחת בימויו של השחקן אמיר קריאף. המופע הציג ברחבי הארץ ובתל אביב בתיאטרון הבימה.
בשנת 2019 צרויה שיחקה בהצגה "עד הסוף" בתיאטרון צוותא, על-פי מחזה מקורי מאת שי שבתאי, לצד השחקנית שירי גדני, בבימויה של תמר קינן.
בשנים 2022, ו-2023 נילי השתתפה בפסטיבל תיאטרון קצר בתיאטרון צוותא בהצגות ״גרסת הבמאי״ ו״אין תפקידים קטנים״ בבימוין של יעל טל ואלה ניקולייבסקי בהתאמה.
החל משנת 2021 צרויה משחקת בקומדיה "גידול ושמו בועז" בתיאטרון צוותא, ע״פ מחזה מקורי מאת אורן דיקמן, לצד מיכאל הנגבי, יוסי ירום, אורן דיקמן ושלו גרבר, בבימויה של תמר קינן.
בימים אלו נילי עובדת על הצגת יחיד לפסטיבל תיאטרונטו 2024 ע״פ ספרה של גלית דהן קרליבך ״זאת אני איווה״.
בקולנוע ובטלוויזיה

בקולנוע שיחקה לאחרונה בסרטים: ״הענקים של אי הפסחא״ בתפקיד ליזה בבימוי דובר קוסאשווילי (2023), לצורך התפקיד צרויה למדה את השפה הגיאורגית (גרוזינית), הסרט צולם בישראל ובגיאורגיה. בסרט ״הנפש הטובה״ נילי גילמה את נאווה, מנהלת קרן קולנוע בכירה לצד אלון אולארצ׳יק והשחקנית מורן רוזנבלט, בבימוי של איתן ענר (2023). בסרט ״הטבעת״ נילי גילמה עו״ד לצד ג׳וי ריגר, בבימוים של האחים פז (2024). בסרט ״חשבונות שמיים״ נילי שיחקה את תפקיד הרבנית בהשראת הרבנית ימימה מזרחי, לצד השחקניות ריימונד אמסלם ומשי קליינשטיין, בבימויה של אסתי שושן (2024).
בשנת 2023 צרויה שיחקה גם בסרטים הקצרים: ״זה עניין של שעות או ימים״ בבימויה של אפרת ליפשיץ (פסטיבל ירושלים 2023, מועמד לרשימה הקצרה של האוסקר האמריקאי 2023), ובסרט ״הגר נהגת מונית״ בתפקיד הגר, בבימוים של שאולי מלמד ועלמה חמו (2023).
בעברה נילי שיחקה גם בסרטים: ״שבוע ויום״ בבימוי אסף פולונסקי, "פרחים של מרציפן" ו"השחיין" בבימוי של אדם קלדרון, ובסרט 'Hello & Googbye' בבימוי גרהאם גיט, שם גילמה בצרפתית שוטרת לצד השחקנים ז׳ראר דפארדייה ופאני ארדן. צרויה השתתפה בסרטים לנשות הקהילה החרדית: ״זכות השתיקה״, ״תמרות עשן״ בם שיחקה תפקידים מרכזיים בשפות זרות שונות כגון: ספרדית, אנגלית וצרפתית.
נילי שיחקה גם בסדרות: "נעלמים" (העונה השנייה), "צומת מילר", "סופשלי", "בנות הזהב", "לה פמיליה", "החדש של עומרי גורדון", "איש חשוב מאוד", "מתים לרגע", "שטיסל", "מתלהבת", "תעשה לי ילד", "חולי אהבה" ובעונה השנייה של ״בלקספייס״.
כמו כן נילי שיחקה בפרסומות לבנק לאומי, יונידרס, אדום אדום, עיריית תל אביב, אוויס והוט.
משנת 2022 צרויה משמשת כפרזנטורית לבית ההשקעות מור לצד השחקנית קרן מור, בפרסומות לטלוויזיה וסרטוני הדרכה באתר הדיגיטל של החברה.
יוצרת

במרץ 2020 הוציאה לאוויר את סדרת הרשת "אישה אחת" אותה יצרה, כתבה והפיקה, ובה גילמה 6 דמויות שונות. הסדרה כוללת שישה סיפורים אמיתיים של נשים החושפות את חיי המין שלהן ותשוקותיהן באמצעות שחקנית אחת. כל אחד מששת פרקי הסדרה מבוים בסגנון דוקומנטרי ומבוסס על עדות אמיתית של אישה שביקשה להישאר אנונימית ועל כן מסופר באמצעות צרויה, אשר מחליפה זהויות מפרק לפרק.
"אישה אחת" מופצת וזמינה לצפייה בחינם באינטרנט וביוטיוב, וכוללת 6 פרקים באורך כ־5 דקות לפרק.
כל פרק בסדרה ״אישה אחת״ נוצר עם צוות קולנועניות שונה הכולל במאית, צלמת, עורכת, מאפרת, תאורנית וסאונדמנית. לטובת הפרויקט צרויה גייסה נשות קולנוע רבות, ביניהן הבמאיות: לימור שמילה, דנה לרר, טל ברנר, אילנה ריינה, מיכל גסנר, והצלמות: אביגיל שפרבר, נועה שחם, עירית שרביט, רותם בכר וזיו מימון. את הסדרה נילי הפיקה באופן עצמאי, אליה הצטרפה במעלה הדרך לינור לביא בתפקיד מפיקה שותפה.
הסדרה "אישה אחת" נחשפה למיליוני צפיות ברחבי הרשת ועוררה תגובות רבות בקרב צופיה. ״אישה אחת״ הוקרנה בעשרות פסטיבלים בינלאומיים וזכתה ב-13 פרסים בארץ ובעולם, ביניהם:
פרס סדרת הרשת הטובה בתחרות האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה 2020
פרס IMPACT AWARD בפסטיבל מלבורן 2020 לסדרות רשת, אוסטרליה Melbourne WebFest
פרס DIRECTING AWARD בפסטיבל ניו זילנד 2020 לסדרות רשת NZ WebFest
פרס BEST WEB SERIES בפסטיבל קולנוע נשים בניו יורק 2021 Imagine This Film Festival
פרס BEST WEB SERIES בפסטיבל קולנוע ותסריטים בטורונטו 2021 Toronto Film& Script Awards
פרסים BEST WEB SERIES, BEST EDITING, BEST HAIR/MAKEUP, BEST ACTOR-FEMALE, בפסטיבל World Wide Women Film Festiva
כמו כן הסדרה השתתפה בתחרות הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי 2019 בקטגוריית ׳תיעודי קצר׳ עם הפרק ׳אישה אחת שלא עושה סקס׳, ובפסטיבלים נוספים בעולם ביניהם: Stareable Fest ניו יורק, Buenos Aires Series ארגנטינה, Rio Webfest ברזיל, Apulia Web Fest אילטיה, BOGWEBFEST קולומביה, Miami Web Fest ארצות הברית, Berlin Lift-Off Film Festival גרמניה, Japan Web Fest יפן, LA Independent Women Film Awards ארה״ב, Minnesota WebFest ארה״ב, Bilbao Seriesland Web Fest Festival ספרד, Marseille Web Fest צרפת.
הנחיית סדנאות והרצאות

בשנת 2012 צרויה הקימה את "Inter-Action" המתמחה בפיתוח מיומנויות אישיות לאנשי עסקים וארגונים באמצעות הרצאות וסדנאות חוויתיות בנושאים: פיתוח מודעות ושליטה בשפת גוף, השפעה, עמידה מול קהל והעברת פרזנטציה, יצירת תקשורת בינאישית אפקטיבית, ופיתוח חשיבה יצירתית. את הסדנאות וההרצאות צרויה פיתחה במעלה השנים לצד יועצים ארגוניים במטרה לשלב התנסויות ואמצעי המחשה מעולמות המשחק. צרויה עבדה עם ארגונים רבים ביניהם: טבע, שטראוס, אורנג׳, כלל ביטוח, מכללת הישגים, מכבי שירותי רפואה, משטרת ישראל, המי״ל, בית צבי ועוד. בשנים האחרונות נילי צרויה עובדת עם ארגונים מורכבים לרבות אנשי ביטחון בכירים.
פעילות חברתית

בשנים 2012-2014 נילי התנדבה לשמש חברה בוועדת הביקורת בארגון שח״ם - ארגון השחקנים והשחקניות בישראל.
בשנת 2023 נילי ייסדה עמותה למען קידום נשים בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה בארץ יחד עם הנשים: עילית זקצר, דנה בלנקשטיין, רונית רייכמן, דנה שטרן וענבל רותם שגיב, הנקראת ׳אחות גדולה: נשים בקולנוע ובטלוויזיה׳. אל מיסדות העמותה הצטרפו גם ליסה שילוח, נורית יעקבס ינון וענת מוזס וביחד כולן משמשות כחברות ועד מנהל של העמותה עד היום.
במסגרת פעילויות עמותת ׳אחות גדולה׳ הוועד המנהל הוביל פרויקט מנטורינג רחב בו הן ציוותו נשים בכירות בתעשייה עם נשים שעושות את צעדיהן הראשונים. הפרויקט זכה להצלחה רבה וכלל כ-120 משתתפות.
צרויה נאמה בכנסת בשם העמותה בוועדה לקידום מעמד האישה והציגה את הפערים המגדריים הקיימים כיום בתעשייה. כמו כן צרויה הנחתה פאנלים מקצועיים רבים מטעם העמותה, בשיתוף עם בית אריאלה, עבור במאיות, מפיקות, תסריטאיות ושחקניות.
נילי צרויה בתפקיד ארמין מתוך "הרוזן ממונטה כריסטו" תיאטרון באר שבע
צמחים טורפים

| צמחים טורפים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צמחים
מערכה:: בעלי פרחים
קבוצה:: צמחים טורפים
Nepenthes Villosa
הצמח הטורף מהמין Drosera Capensis "מתכופף" בתגובה לנחיתת טרף עליו
צמחים טורפים הם צמחים ירוקים אוטוטרופיים, המסוגלים ללכוד ולעכל יצורים חיים. לרוב גדלים צמחים אלו בקרקעות שבהן נמוכה זמינות המינרלים הדרושים לקיומם, כגון קרקעות חמוצות, ביצות או אזורים גשומים במיוחד שבהם קיימת הדחה מתמדת של מינרלים מהקרקע. חומרי המזון שמתקבלים מעיכול בעלי החיים מהווים השלמה להספקת מינרלים מהקרקע. יכולת זו מבוססת על קיום מנגנונים ללכידה של בעלי חיים, ומנגנונים לעיכול הטרף ולניצול תוצרי העיכול לצורכי ההתפתחות והריבוי של הצמחים. עיקר הטרף של הצמחים הטורפים מבוסס על חרקים ופרוקי-רגליים אחרים. מאחר שמרבית הצמחים הטורפים עברו הסתגלות לגידול בקרקעות עניות במינרלים, רובם רגישים למים קשים ולקרקע בסיסית.
הצמח הטורף הליאמפורה שמשתייך למשפחת השופריות.
מאפיינים

בטבע קיימים מעל 600 מינים של צמחים טורפים, ואליהם נוספו בתירבות עוד מאות זנים, שהם פרי הכלאות וטיפוח המבוצעים על ידי חובבי צמחים טורפים. למרות ריבוי סוגי הצמחים הטורפים, יש להם כמה תכונות משותפות:
מלכודת עם מנגנונים ללכידת הטרף ולמניעת בריחתו.
בלוטות עיכול המפרישות מיצי עיכול. מיץ העיכול מכיל אנזימים שונים המסוגלים לפרק מרכיבי מזון חיוניים מגוף החרק.
לחלק ממיני הצמחים הטורפים יש גם מנגנוני משיכה לחרקים, הכוללים שימוש בדגמי צבעים, בברק או בחומרי ריח.
מערכות הלכידה

| --- | --- |

 זחל בתוך מלכודת נסגרת, מימין - לפני הסגירה, משמאל אחריה.
ככלל, המלכודות של הצמחים הטורפים מתפתחות תמיד מהעלים, בין אם הן תוספות לעלה או שינוי אבולוציוני שלו. העלים מבצעים הן את תהליך ההטמעה (פוטוסינתזה) והן את תהליך לכידת הטרף. רבים נוטים לחשוב בטעות שהמלכודות הן בעצם הפרחים של הצמח. למעשה, אחד המאפיינים של צמחים טורפים הוא עמוד פריחה גבוה המתנשא הרחק מן המלכודות. המלכודות של הצמחים הטורפים עשויות להיות אקטיביות - בהן ניתן להבחין בתנועה של הצמח, או פסיביות - בהן הצמח לא זז והחרק נלכד בעצמו.
נהוג לחלק את המלכודות לארבעה סוגים עיקריים, לפי מנגנוני הלכידה:
מלכודות דבק: בהן מכוסה העלה של הצמח בחומר דביק או בשערות רבות המפרישות נוזל דביק שהטרף נדבק אליו ולא יכול להיחלץ.
מלכודות נפילה: בהן העלה של הצמח בנוי כצינור חלול דמוי שופר, כד, או חצוצרה, שדפנותיו הפנימיות חלקות מאוד. בפתח העלה מצויים צופנים רבים המושכים את הטרף, וכשהוא נכנס למלכודת הוא מחליק עד לתחתית הצינור מבלי יכולת לטפס החוצה. ברוב המלכודות הללו ישנה בריכת נוזלי עיכול בתחתיתן.
מלכודות נסגרות: מלכודות אלו בנויות משתי אונות עלה שנושאות שערות חישה. כאשר הטרף נוגע בשערות אלו, נסגרות עליו האונות במהירות.
מלכודות יונקות: מלכודות אלו מצויות אצל צמחי הנאדיד והן עשויות להיות בתוך המים או באדמת בוץ. הן בנויות משלפוחית זעירה שבה שורר תת-לחץ. השלפוחית מצוידת בדלת הנפתחת כלפי פנים ושנושאת בצידה החיצון חיישנים. גרוי החיישנים על ידי בעלי חיים זעירים מביא לפתיחה מהירה של הדלת, ואז - בזכות תת-הלחץ השורר במלכודת - המים נשאבים במהירות יחד עם בעל החיים. אז נסגרת הדלת ואל השלפוחית מופרשים מיצי העיכול. בשל פתיחת הדלת וסגירתה כהרף עין (כמה אלפיות שנייה) העניקו לנאדיד את התואר "הצמח בעל התנועה המהירה ביותר".
מחקרי אבולוציה

אחת החידות הקיימות באבולוציה היא כיצד הפתחו תכונות או איברים מורכבים כמו תעופה, עין מורכבת, יכולת לכידת חרקים על ידי צמחים טורפים ועוד. למשל, תעופה דורשת שרירים מתאימים, נוצות או קרומים, מבנה גוף קל ואווירודינמי, ויכולת בקרה במוח. כל שינוי כזה צריך להתפתח בנפרד ורק השילוב שלהם יחד מאפשר תעופה. סוגי מלכודות שונות של צמחים מחייבות שילוב של מספר מנגנונים שונים כמו לדומא מנגנון שילכוד את החרק ומנגון שיעכל אותו. התפתחות כל חלק בנפרד או הפתחות חלקית היא לכאורה לא מועילה.
מחקרים שפורסמו בירחון המדעי סייאנס בינואר 2024 מצביעים על כך שתכונות מורכבות יכולות להיווצר על ידי שילוב מקרי של מספר תכונות נפרדות שהתפתחו קודם לכן. מחקר אחד בהובלת פרופ' אולריקה באואר בדק התפתחות מנגנון של לכידת חרקים בשני צמחים טורפים מסוג כדנית. המנגנון הלוכד דורש שלושה רכיבים שונים - כימי, מבני, ומכני בכד וב"מכסה" הסוגר על החרק. החוקרים בדקו את העץ האבולוצוני של כל המינים בסוג ומצאו כי אחת או שתיים מבין התכונות הופיעה באופן מקרי ברוב המינים. בשני המינים הטורפים הופיעו כל שלוש התכונות. אלו התפתחו בנפרד בכל מין בלי התפתחות באב קדמון משותף (אבולוציה מתכנסת). החוקרים הסיקו כי הופעת התכונה החדשה (היכולת לטרוף חרקים) היא תוצאה של "צירוף מקרים ספונטני" ולא תוצאה של ברירה מכוונת של תכונות המשנה.
צמחים טורפים בישראל

בביצות בארץ ישראל גדלו בעבר שני מינים מהסוג נאדיד:
נאדיד המים (Utricularia vulgaris)
נאדיד עדין (Utricularia gibba exolata)
עם ייבוש הביצות וייבוש החולה בשנות החמישים של המאה העשרים נכחדו מינים אלה יחד עם צמחי ביצה רבים אחרים, אך הנאדיד העדין התגלה מחדש בשנות השבעים בשריד הביצה האחרון בארץ - בקיבוץ גונן. מניחים כי זרעיו הגיעו מחדש מאפריקה בעזרת עופות נודדים.
לקריאה נוספת

ד. יואל, "טורפים בעולם הצמחים", באתר הספרייה הוירטאלית של מט"ח, מאמר מתוך "טבע הדברים", פברואר-מרץ 1994, גיליון 2.
קארל זימר, פיתוי גורלי, נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, גיליון 142, מארס 2010.
Juniper, Robbins and Joel (1989) The Carnivorous Plants. Academic Press, London
הערות שוליים

1 2 3   גדעון לב, חוקרים: שינויים גדולים באבולוציה מובלים על ידי צירופי מקרים קטנים, באתר הארץ, 5 בינואר 2024
↑  Guillaume Chomicki et al. ,Convergence in carnivorous pitcher plants reveals a mechanism for composite trait evolution. Science383,108-113(2024).DOI:10.1126/science.ade0529
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553125705171  BnF: cb120015707 (data)  GND: 4017480-3  LCCN: sh85066669  NDL: 00572227  NKC: ph115236 
צמח טורף "טורף" זבוב פירות
Nepenthes Cincta
סביל אבו נבוט

ערך זה עוסק בסביל בדרך בן צבי. אם התכוונתם לסביל ביפו העתיקה, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  סביל 
 על שם:  מוחמד אגא א-שאמי 
 מיקום:   תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1815
 תאריך פתיחה רשמי:  1815 
 
 קואורדינטות:  32°02′50″N 34°45′59″E﻿ / ﻿32.04722222°N 34.76644444°E﻿ / 32.04722222; 34.76644444
  מפת מיקום  מפה דינמית #invoke:תבנית חוזרת tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סביל אבו נבוט (בערבית: سبيل أبو نبوت) הוא סביל עות'מאני בדרך בן צבי בשכונת אבו כביר בדרום תל אביב, בסמוך לבניין מספר 49. סביל אבו נבוט ניצב על אם הדרך המובילה מיפו לרמלה וללוד, והלאה לירושלים במערבו של גן אבו נבוט בו מספר פסלים מעשה ידיו של הפסל יגאל תומרקין. הסביל נבנה במקום לגביו יש מסורת נוצריות שזה מקום ביתה של טביתא.
המבנה

הסביל קרוי על שם מושל יפו בתחילת המאה ה-19, מחמוד אגא א-שאמי (שכונה "אבו נבוט"), אשר הקימו בשנת 1230 להג'רה (1815), כפי שמעידה עליו הכתובת הקבועה בו. מאידך, שלט מטעם עיריית תל אביב מתארך את הקמתו של המבנה לשנת 1820.
המבנה צורתו כשל מלבן. הוא נושא שלוש כיפות אדומות, ובארבע פינותיו ארבעה מגדלים קטנים הנושאים גם הם כיפות אדומות. בצידו הפונה מערבה קבועה קשת עשויה משיש ומלבנים אדמדמות. במרכזה של הקשת קבועים ברזי המים ומעליהם כתובת הקדשה בערבית המאזכרת את הסולטאן מהמוט השני ומאחלת בריאות לשותים:
"מה שירצה אללה היה יהיה. בשם אללה הרחמן והרחום, מקום שתייה זה נבנה בימי המלך המנצח, כבוד אדוננו, הסולטאן מהמוט חאן, יתמיד אללה מלכותו בכל הדורות והזמנים... בריאות לכל שותה... שנת 1230 לספירה המוסלמית"
בצד הפונה מזרחה קבועים פתח חסום בדלת סורג המוביל אל חללו הקטן של המבנה ומספר חלונות.
בשנת 2000 נחנך בסמוך לסביל "גן אבו נבוט", ובו פסלים של האמן יגאל תומרקין.
בשנת 2022 לאחר עבודת תיעוד שופצו תוכו, כולל חשיפה ושחזור של ציורי קיר, וחיצוניותו של הסביל. בתהליך השיפוץ שינו מעט את כיפות המבנה, מתוך כוונה להחזיר את המבנה למראהו המקורי. הכיפות נצבעו בגוון ירוק בהיר.
סביל סולימאן, הסמוך למסגד מחמודיה, נבנה אף הוא במאה ה-19 על ידי אבו נבוט, ומכונה לעיתים סביל אבו נבוט ב'.
גלריה

הסביל בתחריט מ-1888
הסביל בתחילת המאה ה-20
תקריב של הצד המערבי והברזים
צידו הצר של הסביל מכיוון דרום ודרך בן צבי
צידו המערבי של הסביל - במרכז ברזי המים ומימין השלט של עיריית תל אביב
הערות שוליים

↑  מפה עם סימון המבנה, 1884, באתר הספרייה הלאומית, אוסף אמיר כהנוביץ
↑  הספרייה הלאומית, מקום ביתה של טביתה ביפו (כיום סביל אבו נבוט), באתר ארכיון הספרייה הלאומית
↑  Ruba Kana'an, Two OttomanSabils in Jaffa (c. 1810–1815): an Architectural and Epigraphic Analysis, Levant 33, 2001, עמ' 189–204 doi: 10.1179/lev.2001.33.1.189
↑  תמונת השלט
↑  סביל אבו נבוט, מתוך אגדות יפו, אריה חורשי.
בצלאל החדש

| --- | --- |

שיעור כתב ב"בצלאל החדש" עם המורה ירחמיאל שכטר. שנות ה-40, צלמת: לו לנדאוור.
 בית ספר לאמנות
 תקופת הפעילות:  1935–הווה (כ־90 שנה)
 מיקום
 מיקום:  ירושלים, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°46′48″N 35°12′54″E﻿ / ﻿31.780114696682°N 35.214917540574°E﻿ / 31.780114696682; 35.214917540574
  (למפת ירושלים מוגדלת) בצלאל החדש(למפת ירושלים רגילה) בצלאל החדש(למפת הרי ירושלים רגילה) בצלאל החדש(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בצלאל החדש he
 
"בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות" או "בצלאל החדש" הוא בית ספר לאמנות ועיצוב, שהוקם בירושלים בשנת 1935 במקומו של "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות". בית הספר התמקד בפיתוח עיצוב פונקציונלי, בעל היבטים חברתיים, בהשפעת המודרניזם האירופי. בנוסף בית הספר ביקש לקדם את העיצוב המתועש בארץ ישראל. בשנת 1955 קיבל המוסד הכרה אקדמית והפך ל"בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב"
היסטוריה > הקמת "בצלאל החדש"

לאחר סגירת "בצלאל" בראשותו של בוריס שץ, בשנת 1929, עמדו חלקים מן המבנים ששימשו את המבנה בשיממונם. אחרים שימשו כסדנאות עבודה לאמנים שונים שהמשיכו לפעול תחת שמו של בית הספר. בשנת 1934 החלה לפעול המחלקה הגרמנית של הסוכנות היהודית במטרה להקים מחדש את המוסד הציוני. פעילותם הציונית נועדה בראש ובראשנה לעזור בקליטתם של עולים מגרמניה, שרבים מהם הגיעו ב"עלייה החמישית" לארץ ישראל.
ארתור רופין שעמד בראשותו של ועד ההקמה של בית הספר, שמנה מלבדו גם את אנה טיכו, אלברט טיכו, יוסף לוריא, פרופ' ל"א מאיר, ה' ח.א. סטיוארט (האחראי על המסחר והמלאכה במסגרת המנדט הבריטי, ורנר סנטור, גאורג לנדואר, זלמן שוקן והרמן שטרוק פעל נמרצות להקמת בית הספר. במסגרת הקונגרס הציוני ה-י"ט, שנערך ב-1935 בלוצרן, הכריז רופין על הקמת בית הספר. בנוסף הוקמה גם "חברת בצלאל החדש", שנועדה לגייס כספים עבור הקמת בית הספר. רופין אף פנה בשנת 1934 אל הקק"ל וקיבל מהם הסכם חכירה של מבני בצלאל. הדבר גרם לתרעומת בקרב האמנים ששכרו עד אז חלקים ממבנה בית הספר.
בדצמבר 1935 פרסמה הנהלת בית הספר כי הוא עתיד להיקרא "בצלאל החדש", מתוך מטרה להבדיל אותו מן הסדנאות השונות שפעלו בשם בצלאל. הדבר עורר תרעומת רבה מצד חוגים רבים, שהתבטאו במאמרים שפורסמו בעיתון "דואר היום". אורי קיסרי, לדוגמה, פרסם מאמר בשם "למען בוריס שץ" ובו קרא להוריד את השם החדש המבזה את זכרו של שץ.
ב-30 במאי התכנס ועד חברת בצלאל בראשות ד"ר מקס אייטינגון ובו היו חברים מירה אטינגון, אליהו ברלין, יצחק גרינבאום, בן-ציון דינור, עו"ד שלום הורוביץ, אנה טיכו, הלנה כגן, ד"ר לוריא, מרדכי נרקיס, מ. קרינין ומ. שניאורסון.
הלימודים בבית הספר החלו ב-22 באוקטובר וסגל המורים כלל את יוסף בודקו כמנהל בית הספר ומחזור הלימודים הראשון כלל 22 תלמידים. טקס הפתיחה הרשמי נערך בד' בחשוון ה'תרצ"ו, ב-22 באוקטובר 1935.
היסטוריה > פעילות בית הספר

בשונה מבצלאל ה"ישן", הלימודים בבצלאל ה"חדש" היו חפים מאסתטיקה מזרחית. גם האווירה הפרועה של נשפי בצלאל נעלמו לטובת השפעות מערביות-מודרניסטיות. בנאום שנשא ב-1936 יוסף בודקו, מנהל בית הספר, הוא הביע את השאיפה ש"...בזמן מן הזמנים תתגלה ביצירותיכם צורה הנובעת מתוך התעמקות והתמזגות בהווי של הארץ, שבבניינה אנו עוסקים [...] אם במקצוע הגרפיקה השימושית או במקצועות עבודות המתכת, יכילו התרשימים קווים ושטחים שיהא בהם משום ביטוי לצורותיה המהותיות של הארץ". כמו בצלאל הישן, גם זה החדש העמיד במרכזו את האמנות השימושית, וראה בפיתוח התעשייה כמשימה ציונית ואמנותית גם יחד. אולם הוא התבדל מבצלאל ה"ישן" בכף ששאף כי בוגריו ישתלבו במערכת המסחרית הארץ ישראלית, במקום לפתח סדנאות עבודה פנים-מוסדיות. לשם כך הוכשרו התלמידים גם בתהליכי הדפסה מכניים ובתהליכי ייצור תעשייתם שונים.
המחלקה הגדולה ביותר בבצלאל החדש הייתה מחלקת הגרפיקה השימושית. מרדכי ארדון, שמונה למנהל בית הספר לאחר מותו של בודקו ב-1940, וראובן (דויטש) דיין, מנהל המחלקה בין השנים 1937–1965, ביססו אותה כבעלת שליחות חברתית ואמנותית גם יחד. תלמידי המחלקה עיצבו סמלים וחומר פרסומי עבור מבחר גופים ציוניים ארצישראלים. ב-1940 נפתחה במחלקה סדנה לליתוגרפיה בראשות משה כהן המדפיס הראשי של דפוס "גרפיקה". סגנון העיצוב שהשליט דיין במחלקה התמקד בדימוי מרכזי פיגורטיבי, בהשפעת "כרזת-האובייקט" (Sachplakat) הגרמנית. בשנת 1936 ייסד דיין את "אגודת הציירים העבריים לגרפיקה שימושית בארץ ישראל".
מחלקה מרכזית נוספת הייתה מחלקת המתכת, שבראשה עמדו לודוויג יהודה וולפרט (1935-1956) ודוד היינץ גומבל (1936-1955). במסגרת הלימודים הודגשה במחלקה רוח העצוב הפונקציונלית של הבאוהאוס. במאמר שכתב גומבל ב-1941 הוא הגדיש את הקשר בין הצורה לבין תהליכי הייצור והעיבוד היוצרים אותה ואת הקשר שבין צורה אמנותית לבין שימושיות. בנוסף, דגלה המחלקה בשימוש בציור מתועש לייצור חפצי המתכת. כבר מראשית הקמתה של המחלקה נעשה בה שימוש במחרטה חשמלית.
סדנאות נוספות שפעלו בראשית קיומו של בית הספר היו המחלקה לכתב בראשות ירחמיאל שכטר, ה"מחלקה לגרפיקה חופשית" בראשות יוסף בודקו (1935–1940), מרדכי ארדון (1940–1952) ויעקב שטיינהרט (1952–1955), המחלקה לפיסול שנוהלה לסירוגין על ידי זאב בן צבי ויעקב לב. ב-1941 הוקמה בבית הספר סדנת אריגה בראשות יוליה קיינר וכן הוחל בשיעורי צילום שניתנו על ידי לו לנדואר.