stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הקברות הצבאי דוזינגהם

| --- | --- |

 קואורדינטות:  50°53′33″N 2°42′11″E﻿ / ﻿50.89244°N 2.70303°E﻿ / 50.89244; 2.70303
  (למפת בלגיה מוגדלת) בריסל אנטוורפן ברוז' גנט לייז' ארלון שרלרואה נאמור צרפת הולנד גרמניה לוקסמבורג הים הצפוני דוזינגהם(למפת בלגיה רגילה) בריסל אנטוורפן ברוז' גנט לייז' ארלון שרלרואה נאמור צרפת הולנד גרמניה לוקס. הים הצפוני דוזינגהם(למפת פלנדריה המערבית רגילה) ברוז' ניופורט איפרדוזינגהם(למפת פלנדריה המערבית מוגדלת) ברוז' ניופורט איפרדוזינגהם
 
בית הקברות הצבאי דוזינגהם (באנגלית: Dozinghem Military Cemetery) הוא בית קברות של צבאות האימפריה הבריטית ממלחמת העולם הראשונה, השוכן בפלנדריה שבבלגיה.
רקע

בית הקברות ממוקם מצפון לעיר פופרינגה (Poperinge), באתר שנמצא בשעתו מאחורי קווי החזית הבריטיים-גרמניים בפלנדריה. באזור הוקמו שלוש תחנות איסוף נפגעים לקראת קרב פשנדל שהחל ביולי 1917. החיילים כינו אותן בהומור שחור Bandag'hem, Mending'hem, Dozing'hem ("חובשים אותם", "מתקנים אותם", "מטשטשים אותם"). ליד כל אחת מהשלוש הוקם בית קברות שקלט את מי שמתו מפצעיהם בתחנות אלו. שלושתם שומרו וקיבלו את שמותיהם לפי הכינויים שניתנו לתחנות האיסוף.
בית הקברות שימש לקבורת חללים מיולי 1917 ועד ראשית 1918. הוא שימש שוב לתקופה קצרה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה באביב 1940.
בית הקברות

מתחם בית הקברות הוא בתבנית מלבן ששטחו כ-13 דונם ובו 17 חלקות. הוא מוקף גדר שיחים. מצבת הזיכרון הוצבה בקצהו המזרחי וצלב ההקרבה הוצב בקרבת קצהו המערבי.
כיום קבורים באתר 3,312 חללים, מהם 73 ממלחמת העולם השנייה. הם היו 3,128 בריטים, 81 קנדים, 15 דרום אפריקאים, 14 ניו זילנדים, שישה אוסטרלים, שלושה אלמונים וכן 65 גרמנים. במקום נקברו גם שלושה עובדים מכוח העבודה הסיני שפעל באירופה.
מתכנן בית הקברות היה האדריכל הבריטי רג'ינלד בלומפילד (Reginald Blomfield). הוא הוקם במתכונתו הקבועה על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה ומתוחזק על ידה.
הערות שוליים

↑  בית הקברות מנדינגהם באתר ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
↑  בית הקברות בנדג'הם באתר ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
בית הקברות הצבאי הארגנטינאי באיי פוקלנד

| --- | --- |

 פרטי בית הקברות
 תאריך הקמה:  1982 
 מספר קבורים:  237 
 קואורדינטות:  51°47′48″S 58°56′25″W﻿ / ﻿51.796639°S 58.940389°W﻿ / -51.796639; -58.940389
  (למפת איי פוקלנד מוגדלת) סטנלי גוז גרין פורט הווארד אי פוקלנד המזרחי אי פוקלנד המערבי האוקיינוס האטלנטיבית הקברות הצבאי(למפת איי פוקלנד רגילה) סטנלי גוז גרין פורט הווארד אי פוקלנד המזרחי אי פוקלנד המערבי האוקיינוס האטלנטיבית הקברות הצבאי
 
בית הקברות הצבאי הארגנטינאי באיי פוקלנד הוא מקום קבורתם של 237 חיילים ארגנטינאים, שנהרגו באיים במהלך מלחמת פוקלנד בשנת 1982. במקום מוצבת אנדרטה לזכר כל חללי ארגנטינה במלחמה זו.
רקע

ב-2 באפריל 1982 כבשו כוחות ארגנטינה שבשליטת החונטה הצבאית את איי פוקלנד שבריבונות בריטית, על רקע טענה רבת שנים של ארגנטינה לריבונות באיים אלו. בריטניה הגיבה במשלוח כוח משימה לדרום האוקיינוס האטלנטי, אשר כלל מאה כלי שיט צבאיים וכ-9,000 חיילי רגלים. לאחר קרבות אוויר עם הארגנטינאים פלשו הבריטים ב-21 במאי לאי המזרחי באיי פוקלנד ובתום קרבות כבדים השלימו עד ה-14 ביוני את הכנעת הכוחות הארגנטינאים באיים כולם.
המלחמה עלתה בחייהם של 649 חיילים ואזרחים ארגנטינאים ו-257 בריטים. 323 מן הארגנטינאים נספו בסיירת גנרל בלגראנו, שטבעה לאחר שטורפדה על ידי צוללת בריטית ב-2 במאי. 89 אחרים אבדו בטביעת אוניות אחרות או בכלי טיס שהתרסקו. האחרים נפלו באיים ונקברו בהם באתרים זמניים שונים.
בית הקברות

לאחר המלחמה הציעה בריטניה לארגנטינה להחזיר אליה את גופות חלליה מאיי פוקלנד, אך ארגנטינה סירבה בידיעה שקברי החללים יהוו נוכחות ארגנטינאית קבועה באיים.
הממשלה הבריטית שכרה לפיכך את שירותיה של חברת קבורה אזרחית על מנת שתרכז את גופות החיילים הארגנטינאים שנפלו באיים לאתר קבורה אחד, בסיוע חיילי הצבא הבריטי. לצורך כך נבחר אתר קבורה זמני שהוקם כשני קילומטרים מצפון-מזרח ליישוב דרווין שבמרכז האי המזרחי. במקור נקברו בו 47 חיילים ארגנטינאים שנהרגו בקרב גוס גרין ב-28 במאי.
החללים נקברו בבית הקברות בשלוש חלקות. למראשות כל קבר הוצב צלב עץ (לסימול ארעיות) לבן ולרגליו טבלת אבן הנושאת את שם החלל. על רבים מן ההרוגים לא נמצאו דסקיות זיהוי ונעשו מאמצים לזהותם בדרכים אחרות. בכל זאת 123 מהקברים באתר הם קברי אלמונים. בין החלקות משתרע מרבד עשב.
בית הקברות מסוגר משלושה צדדים בגדר עץ לבנה. בצידו המערבי הוא מוקף באנדרטה - קשת של לוחות זכוכית הנתונים במסגרות אבן אפורה, שעליהם נחרתו שמות כל 649 החיילים הארגנטינים שנפלו במלחמה. במרכז השורה ניצב צלב גדול. כמו כן מוצבת באנדרטה דמות הקדוש המגן של ארגנטינה. אנדרטה זו הוצבה באתר בשנת 2007.
מאז הפשרת היחסים בין בריטניה לבין ארגנטינה ב-1999 מופקדות משפחות החללים הקבורים באתר על תחזוקתו, והן שכרו לשם כך ארגנטיני המתגורר באיים.
ב-9 בנובמבר 2002 ביקר באתר והניח בו זר הנסיך אנדרו, בנה של המלכה אליזבת השנייה, אשר לחם בעצמו במלחמת פוקלנד כטייס.
בשנת 2009 הכריזה ממשלת ארגנטינה על בית הקברות כאתר היסטורי לאומי.
בחודש יולי 2012 חובלה דמות הקדוש באנדרטה. ארגנטינה מחתה על כך בפני בריטניה והעבירה הודעה בנדון לאו"ם לארגון הצלב האדום הבינלאומי. המשטרה המקומית חקרה את האירוע והנזק תוקן.
ראו גם

בית הקברות הצבאי סן קרלוס
בלאק ג'ק (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  אריק לובצקי, מתי הררי
 הופק בידי:  אריק לובצקי, מתי הררי, אלכסנדר רכטר
 תסריט:  אריק לובצקי, מתי הררי
 עריכה:  יובל אור
 שחקנים ראשיים:  גדי סבן אוראל טימסית אורי גבריאל
 מוזיקה:  יונתן בר גיורא
 צילום:  אלעד דבי
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  2004
 משך הקרנה:  80 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 תקציב:  500,000 ש"ח
 הכנסות:  3000 צופים בישראל
 דף הסרט ב־IMDb
בלאק ג'ק הוא סרט פשע ישראלי משנת 2004 בבימויו אריק לובצקי ומתי הררי, עם גדי סבן, אוראל טימסית, גבי דן ואורי גבריאל בתפקידים הראשיים.
תקציר העלילה

ג'קי (גדי סבן) הוא אסיר משוחרר העובד כנער מעלית (בל בוי) במלון השרון. הוא מלווה בחורה יפהפייה בשם דוריאן (רונית ויגלר) לחדרה במלון. לאחר שהם מקיימים יחסים והוא מספר לה על עברו כאסיר היא משכנעת אותו לשדוד את בעלה הבוגדני שמחזיק בכספת יהלומים יקרים.
הוא מצליח לפתוח את הכספת אבל שוטרים מוזעקים למקום והשוטר ראובן (גבי דן) מציע שיתחלקו בשלל והוא ישחרר אותו וג'קי מסכים. השניים מתחילים במסע בזבוזים אבל נעצרים לאחר שנצפו במצלמת אבטחה כשהם מחלקים את השלל. הם נדונים לשנתיים מאסר ומתיידדים באותה התקופה.
עם שחרורם הם פותחים עסק למכירת מכוניות משומשות. יום אחד מגיע אליהם מורדי (הרצל חבקוק) שרוצה למכור את השברולט שלו ובדרך אגב הוא ממליץ לג'קי לבקר בקזינו פיראטי בשם "קזינו הלבבות".
ג'קי מגיע לקזינו ונכנס לאחר שהוא מוסר את שמו של מורדי. הוא מתחיל לשחק בלאק ג'ק מול דילרית קשוחה ונאה בשם סופי (אוראל טימסית). על הקזינו משגיח אילוז (חיים זנאתי) ובעל הקזינו הוא מוסא (אורי גבריאל). ג'קי מפסיד בהתחלה אבל ממשיך להמר בכסף שקיבל לאחר שמסר את השברולט שאינה שלו, באישור מוסא. כשהוא עומד להרוויח "מופעלת" אזעקת משטרה והוא בורח עם אוראל לאחר שהצליח לקחת בחזרה את מפתחות השברולט.
למחרת מגיע למגרש פרנקו (כרמל פרנקו), שומר הראש של מוסא שלא מוציא מילה מפיו, ומביא את ג'קי למוסא ואילוז. מוסא מחרים לו את השברולט ונותן לו זמן להחזיר את חובו בסך 10,000 שקל. ג'קי מבקש מסופי להעיד כי למענה הרוויח במשחק אך היא מסרבת ובמקום זה מציעה לו לשדוד את מוסא אותו היא שונאת מאז שהתנכל לאביה.
ג'קי מצרף למשימה את ראובן. ראובן מבחין באילוז מצמיד חומר נפץ למכוניתו של מוסא ותוקף אותו. ג'קי וראובן כולאים אותו במגרש שלהם והוא מגלה להם כי מוסא מחזיק את כל הכסף בדירתו. ג'קי פורץ לדירה אך מופתע על ידי פרנקו. הוא מכוון את אקדוחו לפרנקו, אך לא יורה ובמקום זאת אומר לפרנקו שמוסא מנצל אותו.
אילוז מצליח לברוח אבל מוסא משיג אותו ומראה לו את מתקן הנפץ שפרנקו מצא. אילוז מבקש סליחה ומספר על תוכניתם של ג'קי וסופי לשדוד אותו. מוסא הורג אותו ופוקד על פרנקו לחסל את ג'קי וסופי. פרנקו מגיע לג'קי אבל לא מסוגל להרוג אותו כי ג'קי חס מקודם על חייו. הוא חוזר למוסא שמוציא מהכספת את הדולרים שהוא עומד להבריח בסירה לקפריסין, הורג אתו ולוקח את המזוודה עם הכסף. ראובן וג'קי תופסים אותו וראובן רוצה להרוג אותו אך ג'קי חס עליו ומשחרר אותו עם חלק מהכסף. ראובן מתנגד לכך, אך ג'קי יורה ברגלו ופוצע אותו. לבסוף נשארים ג'קי וסופי עם הכסף וג'קי מתכנן את המשך חייהם.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| גדי סבן | ג'קי |  |
| אוראל טימסית | סופי | דילרית |
| אורי גבריאל | מוסא | בעל קזינו |
| חיים זנאתי | אילוז | סגנו של מוסא |
| גבי דן | ראובן |  |
| כרמל חיר | פרנקו | שומר ראש של מוסא |
| רונית ויגלר | דוריאן |  |
| הרצל חבקוק | מורדי |  |
| גלי שקדי כהן |  | אשתו של אילוז |
| ג'וליה מסלאווי | מהמרת בקזינו |  |
בית ספר לאחיות סיעודיות

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 בית ספר לסיעוד
 תקופת הפעילות:  1923–הווה (כ־101 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  פולין פולין
 
בית הספר הראשון לאחיות סיעודיות היה בית ספר ללימוד עזרה סיעודית, שנפתח בשנת 1923 בוורשה בירת פולין. המוסד הוקם על ידי עמליה גרינוולד אחות מוסמכת אמריקאית. לפני מלחמת העולם השנייה סיימו את בית הספר 23 מחזורים, כשבכל מחזור היו בין 250 תלמידות ל-300 תלמידות. בתחילה, מיקומו של בית הספר היה ליד בית החולים צ'יסטה, כדי למלא את המחסור באחיות בבית החולים. בתחילת המלחמה, עברו מספר רב של אחיות אל רוסיה הסובייטית, שם הן הצטרפו אל הצלב האדום. שם נודע שמן בתור אחיות חרוצות ומוכשרות, אשר מסכנות את חייהן לטובת אלו הזקוקים לעזרה.
לובה ביליצקה בלום, סיימה את בית ספר לאחיות יהודיות בהצטיינות במחזור הראשון. בתום לימודיה נשלחה לצרפת ללמוד את התפקיד אחות סוציאלית. עם חזרתה לפולין מונתה לתפקיד סגנית מנהלת. המנהלת הייתה עמליה גרינוולד, אחות אמריקאית. בפרוץ המלחמה עמליה גרינוולד שהתה בארצות הברית. בלום ביליצקה נותרה אחראית וניהלה את בית הספר. עם הקמת הגטו בית הספר הועבר אל תוך גטו ורשה. היה זה המוסד החינוכי היחיד שפעל בתוך הגטו באישורם של הגרמנים. הוא פעל מתוך הגטו בין 1941–1943.
לובה הייתה אחות סיעודית ואשתו של אברהם בלום, פעיל הבונד ולימים ממורדי גטו ורשה שנספה במרד. לאחר שנכבשה וורשה על ידי הנאצים ועת חיסולו של "הגטו הקטן", הועבר בית הספר לאחיות לתוך גטו ורשה, שם התקבל על ידי בלום אישור רשמי מן השלטונות הנאצים להמשיך ולהפעיל את בית הספר. במקביל ללימודים, עבדו תלמידות בית הספר בבית החולים אשר היה בגטו. בלום אף הצליחה להציל 20 תלמידות בזמן האקציה הגדולה של קיץ 1942.
כאשר היה צורך להחליט מי יישלח למחנות הריכוז בחנה בלום את האחיות וחמש המצטיינות זכו ל"מספרי חיים" שהצילו את חייהן. בבוקר ה-18 בינואר 1943 נכנסו הנאצים לבית החולים בגטו ורשה שם רצחו את החולים, האחיות והרופאים. מעט חולים ואחיות וביניהן בלום ומשפחתה ניצלו מן הטבח.
הערות שוליים

↑  לובה בלום-ביליצקה, באתר ארגון יוצאי ורשה בישראל
בית הצלם

הכניסה לבית הצלם
"בית חיים קרמן" שבמתחם בית הצלם
בית הצלם הוא בניין  ברחוב שייח' ריחאן השוכן בחלקו הצפוני של הרובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים, בדרך בין בית ויטנברג למתחם שער הפרחים.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. תולדות המבנה עד 1989.
הבית נרכש בשנת תשמ"ט (1989) על ידי עמותת עטרת כהנים, באמצעות תרומתו של המליונר היהודי האמריקאי סם דומב. נקרא "בית הצלם" מכיוון שאיתורו אירע כאשר איש עמותת עטרת כהנים טילפן לצלם, והשיחה הגיעה בטעות לבעלים הערביים של הבית ולמכירתו לעמותה.
מתי דן יו"ר עמותת עטרת כהנים תיאר את נסיבות הרכישה:
"לפני 12 שנים הבאנו את מיכאל דקל, שהיה אז סגן שר הביטחון, לסיור בשטח. הזמנו צלם ממשרד סמוך לכותל, ולאחר שסיים את הצילומים, הלך לדרכו. בתום הסיור לחצה עלינו המזכירה של דקל שנביא לה את התמונות. יצאנו לחפש את הצלם, והוא נעלם כאילו בלעה אותו האדמה. במשרד הוא לא היה, וכשצלצלנו לביתו הקו היה תפוס כל הזמן. יום אחד ניסינו לצלצל אליו שוב, וענה אדם במבטא ערבי. הבנו שזה לא הצלם, אך כיוון שכבר דיברנו, שאלנו אותו: `אתה רוצה למכור לנו את הבית שלך בעיר העתיקה?` והוא הסכים. הבית שלו היה מדהים – 15 חדרים וחלון הצופה לרצפת הר הבית. הסיבה היחידה שהגענו אליו היתה טעות במספר – הספרות במספר הטלפון של הצלם ושל אותו ערבי היו זהות פרט לספרה אחת, וכשניסינו לחייג לצלם הגענו בטעות לאותו ערבי. בעיני זו ממש השגחה אלוקית, איך בזכות טעות במספר זכינו לבית סמוך למקום המקדש.[דרוש מקור]
הבית יושב על ידי יהודים בקיץ תשמ"ט (1989).
בשנת 1998 נרצח תושב "בית הצלם" חיים קרמן, ולאחר מותו נקראה דירת מגוריו על שמו - "בית חיים קרמן". בעקבות הרצח החליטו אנשי עמותת עטרת כהנים לאכלס שני מתחמים שהיו בבעלותה: הראשון היה מתחם שער הפרחים והאחר שכן ברחוב ויה דולורוזה. בעקבות הרצח הוקמה, לאחר כשנה, עמדת משטרה המאוישת 24 שעות ביממה.
עמותת עטרת כהנים הגישה תוכניות למעבר תת-קרקעי מבית הצלם למערת צדקיהו הסמוכה אליו. לפי מתי דן מעבר כזה יתרום לביטחון המקום. עד כה התוכניות טרם אושרו.
באוקטובר 2013 התגוררו במתחם שש משפחות יהודיות.
אדריכלות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אדריכלות > מרפסת התצפית

על גג הבית הוקמה מרפסת תצפית, ממנה נשקף נוף העיר העתיקה וסביבתה, כולל רצפת הר הבית. עמותת "רחובות העיר ימלאו" מביאה קבוצות יהודים לאתר בחול המועד, כדי לקיים מצוות עלייה לרגל וראיית מקום המקדש.
לקריאה נוספת

לחיים בירושלים, הוצאת חיבת ירושלים, ירושלים - ה'תש"ס, (2000).
הערות שוליים

↑  נדב שרגאי, הר המריבה – המאבק על הר הבית, יהודים ומוסלמים, דת ופוליטיקה, הוצאת כתר, 1995, ISBN 9650705155, עמ' 197.
↑  כל יום שחרור ירושלים, באתר ערוץ 7, 13 במאי 2004
↑  דף לזכר חיים קרמן, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
↑  דברי ניצב משנה רענן טל מפקד משטרת העיר העתיקה, "לחיים בירושלים", עמ' 337.
↑  מסע במנהרות הזמן, הארץ
| אתרי הרובע המוסלמי |
| --- | --- | --- |
| שכונות | באב אל חוטה |  |
| רחובות ושערים | שער האריות • שער הפרחים • שער שכם • הקארדו (ירושלים) • רחוב השלשלת • ויה דולורוזה (רחוב) • רחוב הגיא • רחוב שער האריות • שער השלשלת • שער הכותנה • שער הברזל |  |
| אתרים ארכיאולגיים | מערת צדקיהו • בריכת הסטרותיון • קשת וילסון • מנהרות הכותל • שער וורן • בריכות הצאן |  |
| אתרים מוסלמיים | רבאט אל-מנצורי • מסגד הצריח האדום • רבאט אל-בציר • ספריית ח'אלדיה • ספריית אל-בודיירי • אל-מדרסה א-תנכיזיה |  |
| אתרים נוצריים | ויה דולורוזה • קפלת ההלקאה • קפלת ההרשעה וכפיית הצלב • מנזר האחיות ציון (העיר העתיקה) • כנסיית סנטה אנה • האכסניה האוסטרית • אכסניית סנט פאולוס • כנסיית גבירתנו הדואבת |  |
| אתרים יהודיים | הכותל הקטן • ישיבת עטרת ירושלים • בית המערבים • ישיבת אדרת אליהו • ישיבת שובו בנים • בית הכנסת ע"ש הרב גץ • בית הכנסת אוהל יצחק • ישיבת חיי עולם • ישיבת תורת חיים • בית הכנסת ציון המצוינת |  |
| מבני מגורים יהודיים | חצר רייסין • חצר גליציה • בית המערבים • מתחם שער הפרחים • בית ויטנברג • בית הצלם • חצר ראנד • בית חזון • בית דנון • חצר דיסקין |  |
| שונות | מוזיאון הכיכר הרומית • שוק הכותנה |  |
בית הקברות בורג'ל

| --- | --- |
שביל הכניסה לבית הקברות 2008
שביל הכניסה לבית הקברות 2008
 פרטי בית הקברות
 דת:  יהודית
 רשות מנהלת:  הקהילה יהודית בעיר תוניס
 תאריך הקמה:  1894
 מספר קבורים:  מעל 20000
 מיקום:  העיר תוניס, תוניסיה
 קואורדינטות:  36°49′24″N 10°11′23″E﻿ / ﻿36.82333°N 10.18972°E﻿ / 36.82333; 10.18972
  (למפת תוניסיה מוגדלת) תוניס ג'רבה קירואן ביזרטה ספקס סוסה קרתגו גאפסה לוב אלג'יריה הים התיכוןבית הקברות בורג'ל(למפת תוניסיה רגילה) תוניס ג'רבה קירואן ביזרטה ספקס סוסה קרתגו גאפסה לוב אלג'יריה הים התיכוןבית הקברות בורג'ל
 
בית הקברות בורג'ל הוא בית הקברות היהודי של העיר תוניס. שמו נגזר משמו של הרב אליה חי בורג'ל שהיה הרב הראשי לתוניסיה ופעל להקמת בית הקברות וגם נקבר בו. בית הקברות ממקום בשדרות חייר א-דין פאשה.  בית הקברות בורג'ל הוא, כנראה, בית הקברות היהודי הגדול ביותר במגרב. לא ידוע כמה קברים יש  בו, אך כנראה מדובר במעל עשרים אלף קברים. בית הקברות החליף את בית הקברות היהודי הישן ששכן בלה-פאסג' (Le passage)  במרכז העיר. בבית הקברות ישנם אזורי קבורה נפרדים לקהילת התוניסאים - "התואנסה", וקהילת יוצאי לבורנו, "הגראנה". אזורי הקבורה מופרדים בחומה עם פתחי מעבר. בבית הקברות יש מצבת זיכרון לזכר יהודי תוניסיה שנרצחו בזמן הכבוש הנאצי. וכן מצבת זיכרון לזכר ילדי אוסלו שנספו באסון המטוס.
בית הקברות מחולק לחלקות כאשר כל חלקה נקראת על שם אישיות או רב ידוע הקבורים בה.
היסטוריה

בשנת 1887 אסרה עירית תוניס על המשך הקבורה בבתי הקברות שנמצאים בתוך שטח העיר. מה שאילץ  את הקהילה היהודית של העיר תוניס לרכוש שטח חלופי לבית הקברות מחוץ לעיר. בית הקברות החדש נחנך בשנת 1894. לאחר שאזל שטח הקבורה בבית הקברות הישן. לקראת פתיחת בית הקברות היה עימות בן הרב בורג'ל לבית הנהגת קהילת הגראנה בגלל רצונו של בורג'ל לצמצם את חלקם בבית הקברות. מנהיגי הגראנה עירבו את הרב הראשי של צרפת ובסופו של דבר הם קיבלו את חלקם. גם לאחר פתיחת בית הקברות המשיכו להשתמש במתקני בית הקברות הישן לצורך טהרת המת וטקסי הלוויה ומשם יצאו הלווית לבית הקברות בורג'ל  שנת 1898 נפטר הרב אליה בורג'ל וניטמן בבית הקברות. בשנת 1927 נפתח בית קברות נוצרי בצמוד לבית הקברות היהודי. בית הקברות הנוצרי נקרא באותו השם. בשנת 1958 הפקיעה עירית תוניס את שטח בית הקברות היהודי הישן בלה-פאסג' כדי להפוך אותו לגן ציבורי. עצמות של דמויות ידועות ורבנים חשובים כגון רבי חי טייב, שהיו קבורים שם הועברו לבורג'ל. בשנת 2007 הוקם "ארגון בית הקברות היהודי הבין לאומי" (AICJT) שמטרתו לתעד לתחזק ולשחזר את בית הקברות בורג'ל. כמו כן הארגון יוזם וממן מחקרים בעניין.
אנשי שם הקבורים בבית הקברות

הרב מסעוד רפאל אלפסי
הרב רפאל ארדיטי
הרב אברהם בוקארה
הרב אליה חי בורג'ל
יצחק ד'ארבלה - רופא, איש העלייה הראשונה, שימש מנהל בית החולים רוטשילד בירושלים
הגנרל גבריאל ואלנסי
הרב יצחק טייב
הרב חי טייב
הזמרת חביבה מסיקה
יוצר הסרטים אלברט סמאמה
הזמר שייח אל-עפרית
תמונות

שער הכניסה ראשית המאה ה-20
מצבת זיכרון לקרבנות הכיבוש הנאצי
קיברה של חביבה מסיקה
קבר הרב הראשי של תוניסיה הרב אליה חי בורג'ל
ראו גם

יהדות תוניסיה
גראנה
לקריאה נוספת

בית החיים היהודי הישן בתוניס, אברהם הטל, פעמים 67 הוצאת יד יצחק בן-צבי, אביב תשנ"ו.
הערות שוליים

1 2 3  אברהם הטל, בית החיים היהודי הישן בתוניס, פעמים 67
↑  he Cemetery of Borgel: place of memories ... Plan of the Cemetery, http://www.leborgel.com/
1 2  בין אחינו הרחוקים, באתר עיתון הצפירה, ‏14 במאי 1890
↑  AICJT Association Law 1901 Decree 1394, AICJT (ארכיון)
↑  חביב טרבלסי, Cimetiere juif du Borgel de Tunis: Tresors patrimoniaux jetes au rebut, http://kapitalis.com/, ‏3 בנובמבר 2016 (בצרפתית)
בית הקברות היהודי בורג'ל, מראה כללי, ראשית המאה ה-20
בני הרדי

| --- | --- |

עטיפת הספר "סוד הטחנה העזובה"
 מידע כללי
 מאת:  פרנקלין ו. דיקסון 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  ספרות נוער, ספרות בלשית 
 הוצאה
 הוצאה:  סינדיקט סטרטמאייר 
 תאריך הוצאה:  1927 
 
בני הרדי (באנגלית: The Hardy Boys) היא סדרת ספרים של ספרות בלשית שנכתב בידי סופרי צללים שונים תחת שם העט "פרנקלין דיקסון".
הספר מספר על פרנק וג'ו הרדי, שני נערים אמריקאים שאביהם הוא חוקר האף.בי.איי לשעבר, ובעל סוכנות בלשות פרטית.
הנערים עוסקים בחקירות יחד עם אביהם, או בחקירות שאביהם עסוק מדי מכדי לטפל בהן.
הם נעזרים בחבריהם ובחברותיהם הטובים מהתיכון כמו: צ'ט מורטון, ביף, לולה מורטון, וחברים נוספים.
במהלך חקירותיהם נתונים הנערים לעיתים קרובות בסכנת חיים מידי אויביהם המנסים למנוע מהם להתעסק בחקירה. דבר המדאיג במיוחד את דודתם גרטרוד שממליצה להם תמיד להפסיק להיות בלשים למרות שבסתר היא מעריצה את עבודתם.
הספרים

"תעלומת חרב הסמוראי" - חיפוש אחר איל הון יפני שנעלם. הוצאת מ' מזרחי, 1992.
"תעלומת הבית הבודד". הוצאת זמורה ביתן.
"סוד הטחנה העזובה" - חשיפת זייפני שטרות. הוצאת זמורה ביתן.
"מטמון הזהב". הוצאת זמורה ביתן, 2010.
"פרשת בני הערובה". הוצאת זמורה ביתן.
"התעלומה התת-מימית" - מאבק בשודדי באר נפט במקסיקו. הוצאת מ' מזרחי, 1995.
"תעלומה בחצות הלילה". הוצאת זמורה ביתן, 1992.
"תעלומת השעון המתקתק" - אל תוך כספת משוריינת מוחדרים מכתבים. הוצאת זמורה.
"תעלומת העקבות מתחת לחלון" - תעלומת גניבתם של מסמכים סודיים. הוצאת זמורה ביתן, 1992.
"תעלומה במעמקי המערות" - חשיפת מרגלים. הוצאת זמורה ביתן, 1992.
"תעלומת נמל התעופה" - קולו של טיס שהתרסק מטריד את חבריו-גילוי אוצר. הוצאת זמורה ביתן, 1992.
"בעקבות המרגל מהפנטגון" - חשיפת מרגל אמריקאי בכיר, ולכידת גונבי שבשבות עתיקות. הוצאת מ' מזרחי, 1992.
"הרפתקה בכביש החוף". הוצאת זמורה ביתן, 1981.
" תעלומה באי הביקתה". הוצאת זמורה ביתן.
"תעלומת הסמל המסתורי". הוצאת מ' מזרחי, 1995.
בית העלמין היהודי ביאשי

| --- | --- |

בית העלמין היהודי ביאשי, חלקת הגיבורים היהודים שנפלו במלחמת העולם הראשונה
 פרטי בית הקברות
 דת:  יהדות
 קואורדינטות:  47°10′47″N 27°32′13″E﻿ / ﻿47.17972201867°N 27.537016352828°E﻿ / 47.17972201867; 27.537016352828
  (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור בית העלמין היהודי ביאשי(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור בית העלמין היהודי ביאשי
 
בית העלמין היהודי של העיר יאשי (ברומנית: Cimitirul evreiesc din Iași), בירת נסיכות מולדובה, ולאחר איחוד הנסיכויות הרומניות ברומניה בירת חבל מולדובה והעיר השנייה בגודלה ברומניה, ידוע על קיומם של לפחות שני בתי עלמין יהודים במהלך הזמן.
ההיסטוריון החובב יעקב פסנתיר איתר ביאשי מצבות של יהודים המתוארכות לשנים 1467 ו-1549, אולם מניחים שהיו יהודים במקום גם לפני כן. ההיסטוריון הרב ד"ר אברהם מאיר הלוי התפלמס עם נתון זה וטען שהמצבות היהודיות הישנות ביותר ביאשי מתוארכות לשנת 1648, אך משערים שהוא לא מצא את בית העלמין היהודי הישן ביותר, משום שזה נהרס מפגעי השנים. מרבית יהודי יאשי של אותה תקופה היו יהודים ספרדים, נתינים עות'מאניים, לכן בסוף המאה ה-16, כשהשליט ארון וודה הרג את הטורקים (בדומה למעשיו של מיכאי האמיץ בבוקרשט) הוא הרג גם את יהודי המקום המזוהים עם הטורקים.
בית העלמין היהודי, שהתקיים בשכונת צ'יורקי טטראש (Ciurchi Tătărași) התמלא, לכן היהודים חנכו ב-1881 בית עלמין חדש יותר בשכונת פקוראר (Păcurari). בדצמבר 1909, ביאשי, מנהל הפרפקטורה אסר על הקברנים היהודים לבצע את מלאכתם בבית העלמין היהודי. ההנמקה הייתה שבית העלמין נמצא מחוץ לתחומי העיר, לכן נחשב לשטח חקלאי וליהודים אסור לעבוד בחקלאות...
קיצו של בית העלמין הישן

את בית העלמין הישן, שהשתרע על פני חמישה הקטרים והיה מוקף חומה בגובה שלושה מטרים, הרסו בתקופת שלטונו של יון אנטונסקו והיהודים אולצו להוציא משם את עצמות הנקברים ולעבירם לבית העלמין האחר. השטח נועד לבניית שיכוני פועלים, כדי לפתור את מצוקת המגורים, שנבעה מתנועת פליטים ומהצפות אחד הנחלים. החשש של הרומנים ממגורים על הקברים הכשיל את התוכנית, על חלק משטח בית העלמין, שפונה, נבנו בניני מגורים ועל היתרה הוקם פארק Tătărași עם מתקני שעשועים ושולחנות שחמט. ב-7 באוגוסט 1943 אישר ראש עיריית יאשי את הריסת חומת בית העלמין הישן והמלאכה הוטלה על 200 מגויסים קדם-צבאים. היהודים הוזמנו להוציא את שרידי מתיהם מבית העלמים ולהעביר אותם משם ורבים עשו זאת והעבירו את השרידים לקברים משותפים בבית העלמין החדש, אך היו גם מתים, שלא היה להם דואג. המצבות נופצו ושימשו לריצוף דרכים וייצוב קרקעות נסחפות. לניפוץ המצבות הופעלו מגויסים קדם צבאים ועובדים נוספים, אך בעקבות התערבות מנהיגים כנסייתיים הוחלט להרחיק מעבודה זו את הנוצרים ולהטילה על מאה יהודים כעבודת כפייה. על היהודים הוטלה מכסה של חמישה קברים ביום ומי שלא עמד בכך היה צפוי לעונשים גופניים. כמה מאות מצבות נפדו בכסף, כדי להעבירן לבית העלמין האחר.
הרב הראשי של רומניה באותה תקופה סיפר על כך שפנה לשר הדתות, ראדו בודישטאנו, ושאל אותו היכן יקברו היהודים את מתיהם וזה השיב לו, שיזרקו אותם לדנובה. בתחילת 2016 החליטה עיריית יאשי להכיר בעבר ובמקום הוצב שילוט בצורת מצבה המודיע ברומנית ובעברית על כך שבמקום הזה היה בעבר בית העלמין היהודי הראשון בארצות הרומניות.
משכנם של נרצחי סקולן

קורבנות רצח יהודי סקולן, שנמצאו בשנת 1945 בשלושה בורות הריגה ובשנת 2010 בבור הריגה נוסף, נחפרו, הוצאו ונקברו בקברים משותפים בבית העלמין של יאשי. מעל קברים אלה הוצבו מצבות המספרות את סיפורם של נרצחי סקולן.
הערות שוליים

↑  Evreii din România (1900 - 1920) Fast și Nefast într-un răstimp istoric עמוד 60 (ברומנית)
↑  S-a intamplat intr-un cimitir din Iasi (ברומנית)
↑  Distrugerea cimitirelor evreiești în timpul lui Ion Antonescu (ברומנית)
↑  Cartierul construit deasupra celui mai vechi cimitir evreiesc din România: cu pietrele de mormânt s-au pavat străzile (ברומנית)
קבר אחים בבית העלמין היהודי ביאשי לנרצחי פרעות יאשי