מלחמת העצמאות של מקסיקו
מרד אידלגו, 1810–1811

מיגל אידלגו אי קוסטייה נחשב כיום לאבי העצמאות המקסיקנית. ההתקוממות שלו ב-16 בספטמבר 1810 נחשבת לניצוץ שהצית את מלחמת העצמאות המקסיקנית. הוא נתן השראה לעשרות אלפי אנשים רגילים ללכת אחריו, אבל לא ארגן אותם לכוח לוחם ממושמע או בעל אסטרטגיה צבאית רחבה, אבל הוא כן רצה להרוס את הסדר הישן. עמית מנהיג המורדים והשני בפיקוד, איגנסיו אלנדה, אמר על אידלגו, "גם אנשיו לא היו ניתנים למשמעת, וגם אידלגו לא היה מעוניין בתקנות." אידלגו הוציא כמה צווים חשובים בשלב מאוחר יותר של המרד, אבל לא ביטא מערך יעדים קוהרנטי הרבה מעבר לקריאה הראשונית שלו לנשק שגינתה ממשל גרוע. רק בעקבות מותו של אידלגו ב-1811 בהנהגתו של תלמידו לשעבר בסמינר, האב חוסה מריה מורלוס, נוצר מסמך שהבהיר את מטרות המרד, ה-Sentimientos de la Nación ("רגשות האומה") (1813). נקודה ברורה אחת הייתה עצמאות מדינית מספרד. למרות שהייתה לה אידאולוגיה מעורפלת בלבד, תנועתו של אידלגו הוכיחה את חוסר שביעות הרצון והכוח המסיביים של הפלבאים של מקסיקו כאיום קיומי על המשטר האימפריאלי. הממשלה מיקדה את משאביה בהבסת המורדים של אידלגו צבאית ובמעקב וביצוע פומבי של הנהגתה. אבל עד אז המרד התפשט מעבר לאזור והנהגתה המקורית.
אידלגו היה כומר מלומד שידע מספר שפות, הייתה לו ספרייה משמעותית והיה מיודד עם גברים בעלי דעות נאורות. הוא החזיק בתפקיד החשוב של רקטור הסמינר של סן ניקולס, אך התנגש עם האינקוויזיציה בגלל אמונות לא שגרתיות ודיבורים נגד המלוכה. הוא כבר הוליד שתי בנות עם חוספה קינטנה. לאחר מותו של אחיו חואקין ב-1803, אידלגו, שסבל מבעיות כספיות עקב חובות על אחוזות קרקע שבבעלותו, הפך לאוצר של הקהילה הענייה של דולורס שבמחוז גואנחואטו בצפון-מרכז מקסיקו. הוא הפך לחבר בקבוצה של ספרדים משכילים ילידי אמריקה בקוארטרו. הם נפגשו במסווה של אגודה ספרותית, שנתמכה על ידי אשתו של פקיד הכתר (הקורג'ידור) מיגל דומינגס, חוספה אורטיס דה דומינגס, הידועה כיום בשם "לה קורג'דורה". במקום זאת דנו החברים באפשרות של התקוממות עממית, בדומה לזו שכבר בוטלה לאחרונה בוויאדוליד (כיום מורליה) ב-1809 בשם פרננדו השביעי. הטפותיו לעצמאות וסיום העבדות זכו לתמיכה רבה בקרב אוכלוסיית דולורס.
אידלגו היה מיודד עם איגנסיו אלנדה, קפטן ברגימנט הדרגונים בספרד החדשה, שהיה גם בין הקושרים. "המזימה של קרטרו" החלה ליצור תאים בערים ספרדיות אחרות בצפון, כולל סלאיה, גואנחואטו, סן מיגל אל גראנדה, הנקראת כעת על שם אלנדה. אלנדה שירת בגדוד מלכותי בתקופת שלטונו של חוסה דה איטוריגאריי, שהודח בשנת 1808 על ידי ספרדים ילידי חצי האי שראו בו סימפתי מדי לתלונותיהם של ספרדים ילידי אמריקה. עם הדחת המשנה למלך פנה אלנדה נגד המשטר החדש והיה פתוח לקנוניה לעצמאות. אידלגו הצטרף לקונספירציה, וכשאלנדה ערב לו הפך להיות אחד ממנהיגיה. השמועה על הקונספירציה הגיעה לפקידי הכתר, והקורג'דור דומינגס התפרץ, אבל אשתו חוספה הצליחה להזהיר את אלנדה שהזעיק אז את אידלגו. בשלב זה לא הייתה אידאולוגיה או תוכנית פעולה נחרצת, אבל ההמלצה עוררה את אידלגו לפעולה. ביום ראשון, 16 בספטמבר 1810, עם בני הקהילה שלו שנאספו למיסה, פרסם אידלגו את קריאתו לנשק, הגריטו דה דולורס. אידלגו צלצל בפעמוני כנסיית דולורס תוך כדי קריאה ללחימה מחומשת כנגד תומכי השלטון הספרדי. לא ברור מה בעצם אמר אידלגו, מכיוון שיש תיעודים שונים. זה שהפך לחלק מהתיעוד הרשמי של ההאשמות נגד אידלגו היה "תחי הדת! תחי אמנו הקדושה ביותר מגוואדלופה! יחי פרננדו השביעי! תחי אמריקה ומטה עם ממשל גרוע!" אירוע זה, שלימים יקרא "הכרזת דולורס", יהיה הגורם לפרוץ מלחמת העצמאות של מקסיקו.
ממפגש קטן בכנסיית דולורס, אחרים הצטרפו למרד, כולל עובדים באחוזות מקומיות, אסירים ששוחררו מהכלא וכמה חברים בגדוד צבא מלכותי. כלי נשק רבים של עובדי אחוזה היו כלי חקלאי לשימוש נגד המשטר. חלקם היו רכובים ושימשו כחיל פרשים בהנחיית מנהלי האחוזה שלהם. אחרים היו אינדיאנים חמושים גרוע עם קשתות וחצים. המספרים שהצטרפו למרד גדלו במהירות בהנהגתו של אידלגו, הם החלו לנוע מעבר לכפר דולורס. למרות המתיחות הגוברת בעקבות אירועי 1808, המשטר המלכותי לא היה מוכן במידה רבה לפתאומיות, לגודלה ולאלימות של התנועה.
האופי הדתי של התנועה היה נוכח מלכתחילה, שהתגלם בהנהגתו של הכומר, אידלגו. דגל התנועה עם דמותה של הבתולה מגוודלופה, שנתפס על ידי אידלגו מהכנסייה באטוטונילקו, היה חשוב מבחינה סמלית. "הבתולה האפלה" נתפסה כמגן של מקסיקנים כהי עור, וכעת נראתה גם כמשחררת. גברים רבים בכוחותיו של אידלגו שמו את דמותו של גוואדלופה על כובעיהם. תומכי המשטר הקיסרי לקחו כפטרון את הבתולה מרמדיוס, כך שסמליות דתית שימשה גם מורדים וגם מלכותיים. במרד היו מספר כמרים ואנשי דת נמוכים אחרים, בעיקר אידלגו וחוסה מריה מורלוס, אך ההיררכיה של הכנסייה התנגדה נחרצות. מורדים נידוו על ידי אנשי הדת ואנשי דת הטיפו דרשות נגד המרד.
הם לא היו מאורגנים בשום אופן רשמי, יותר תנועת המונים מאשר צבא. אידלגו נתן השראה לחסידיו, אך לא ארגן או הכשיר אותם ככוח לוחם, ולא כפה עליהם סדר ומשמעת. כמה אנשי מיליציה במדים הצטרפו לתנועתו של הידלגו וניסו ליצור סדר ומשמעת צבאית, אך הם היו מעטים במספר. מרבית הצבא המלכותי נשאר נאמן למשטר הקיסרי, אך עלייתו של הידלגו תפסה אותם לא מוכנים ותגובתם התעכבה. הניצחונות המוקדמים של הידאלגו העניקו לתנועה מומנטום, אך "היעדר כלי נשק, חיילים מאומנים וקצינים טובים גרם לכך שלמעט בנסיבות חריגות המורדים לא יכלו להציב צבאות המסוגלים להילחם בקרבות קונבנציונליים נגד המלוכה."
כוח המורדים ההולך וגדל צעד דרך עיירות כולל סן מיגל אל גרנדה וצלייה, שם נתקלו בהתנגדות מועטה, וצברו עוקבים נוספים. כשהגיעו לעיירה גואנאחואטו ב-28 בספטמבר, הם מצאו כוחות ספרדיים מתבצרים בתוך האסם הציבורי, Alhóndiga de Granaditas. ביניהם היו כמה מלכותיים 'כפויים', קריאולים ששירתו וצידדו בספרדים. בשלב זה, המורדים מנו 30,000 והקרב היה מחריד. הם הרגו יותר מ-500 ספרדים אירופאים ואמריקאים, וצעדו לכיוון מקסיקו סיטי.
המשנה למלך החדש ארגן במהירות הגנה, ושלח את הגנרל הספרדי טורקואטו טרוחיו עם 1,000 איש, 400 פרשים ושני תותחים - כל מה שניתן היה למצוא בהתראה כה קצרה. הכתר הקים צבא קבע בסוף המאה ה-18, והעניק ללא-ספרדים ששירתו את ה-Fuero Militar, את ההטבות המיוחדות לגברים מעורבים. האינדיאנים הודחו מהצבא. כוחות הצבא המלכותי של הצבא המקצועי נוספו על ידי מיליציות מקומיות. המשטר היה נחוש לרסק את ההתקוממות וניסה לחנוק חסרי שביעות רצון שעלולים להימשך להתקוממות.
איגנסיו לופס ראיון הצטרף לכוחותיו של אידלגו בזמן שחלף ליד Maravatío‏, Michoacan בזמן שהיה בדרך למקסיקו סיטי וב-30 באוקטובר, צבאו של אידלגו נתקל בהתנגדות צבאית ספרדית בקרב מונטה דה לאס קרוס. כשאידלגו וכוחותיו הקיפו את מקסיקו סיטי, קבוצה של 2,5000 נשים מלכותיות חברו יחד תחת אנה איראטה דה מייר, כדי ליצור ולהפיץ חוברות על סמך נאמנותן לספרד ולעזור למשפחות נאמנות אחרות. כוחותיו של אידלגו המשיכו להילחם והשיגו ניצחון. כאשר התותחים נתפסו על ידי המורדים, נסוגו המלכותיים ששרדו לעיר.
למרות שככל הנראה היה לו היתרון, אידלגו נסוג, נגד עצתו של אלנדה. נסיגה זו, על סף ניצחון לכאורה, התמיהה היסטוריונים וביוגרפים מאז. בדרך כלל הם מאמינים שאידלגו רצה לחסוך מאזרחים מקסיקנים רבים במקסיקו סיטי את ההרס והביזה הבלתי נמנעים שהיו נוצרים. נסיגתו נחשבת לשגיאה הטקטית הגדולה ביותר של אידלגו וכישלונו לפעול "הייתה תחילת נפילתו." אידלגו נע מערבה והקים מפקדה בגוודלחרה, שם התרחשה אחת מאירועי האלימות הקשים ביותר נגד אזרחים ספרדי, חודש של מעשי טבח מ-12 בדצמבר 1810 (חג הבתולה מגוואדלופה) ועד 13 בינואר 1811. במשפטו לאחר לכידתו מאוחר יותר באותה שנה, הודה הידלגו שהורה על הרציחות. אף אחד לא "זכו למשפט, וגם לא הייתה סיבה לעשות זאת, מכיוון שהוא ידע היטב שהם חפים מפשע." בגוודלחרה, דמותה של הבתולה מגוודלופה נעלמה לפתע מכובעי המורדים והיו עריקות רבות.
הכוחות המלכותיים, בראשות פליקס מריה קאלה דל ריי, הפכו יעילים יותר נגד הידאלגו הלא מאורגן וחמוש גרוע, והביסו אותם בגשר על נהר הקלדרון, בכוח לבקש מהמורדים לברוח צפונה לכיוון ארצות הברית, אולי בתקווה שיקבלו תמיכה כספית וצבאית. הם יורטו על ידי איגנסיו אליסונדו, שהעמיד פנים שהוא מצטרף לכוחות המורדים הנמלטים. אידלגו וחייליו הנותרים נלכדו במדינת קואהווילה בבארות באחאן (Norias de Baján). כאשר המורדים אימצו את הטקטיקות של לוחמת גרילה ופעלו היכן שהייתה יעילה, כמו ב- המדינה החמה של דרום מקסיקו, הם הצליחו לערער את הצבא המלכותי. בסביבות גואנחואטו, מנהיג המורדים האזוריים אלבינו גרסיה שילב במשך זמן מה בהצלחה התקוממות עם שודדים. עם לכידתם של אידלגו וההנהגה הקריאולית בצפון, שלב זה של המרד הסתיים.
מנהיגי המורדים שנתפסו נמצאו אשמים בבגידה ונידונו למוות, מלבד מריאנו אבסולו, שנשלח לספרד לרצות מאסר עולם בכלא. אלנדה, חימנס ואלדאמה הוצאו להורג ב-26 ביוני 1811, נורו בגב כאות חוסר כבוד. אידלגו, ככומר, נאלץ לעבור משפט אזרחי וביקורת על ידי האינקוויזיציה. בסופו של דבר הוא נשלל מכהונתו, נמצא אשם והוצא להורג ב-30 ביולי 1811. ראשי אידלגו, אלנדה, אלדמה וחימנס נשמרו ונתלו מארבע פינות האלחונדיגה דה גרנדיטאס של גואנחואטו כאזהרה קשה לאלו שהעזו ללכת בעקבותיהם.