stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המצביעים הערבים נעים בכמויות אדירות לקלפי

בנימין נתניהו
"המצביעים הערבים נעים בכמויות אדירות לקלפי" (מוחלפת לעיתים בטעות ב"הערבים נוהרים לקלפיות") הייתה התבטאות של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ביום הבחירות לכנסת העשרים, 17 במרץ 2015. ההצהרה שכללה את ההתבטאות נמסרה בסרטון וידאו שפרסם נתניהו, במטרה לגייס מצביעים נוספים למפלגתו, הליכוד, באמצעות קמפיין געוואלד. ההתבטאות גררה ביקורת רחבת היקף נגד נתניהו, בישראל ומחוצה לה.
אמירתו של נתניהו העלתה לדיון ציבורי את השיח סביב הגדרת מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, זהותם הלאומית של ערביי ישראל ואופן ההתייחסות לזכות הבחירה לכנסת שלהם.
רקע

במהלך מערכת הבחירות, אמר בנימין נתניהו כי מושקעים משאבים כספיים ניכרים הן בישראל הן מחוצה לה לשם הגדלת אחוזי ההצבעה בקרב ישראלים מצביעי שמאל, ובפרט בקרב ערביי ישראל, על מנת להביא לניצחונו של מחנה השמאל בבחירות, בתמיכת המפלגות הערביות. בריאיון ל"ישראל היום" אמר נתניהו: ”יש קואליציה המונעת מגורמים סמויים וגלויים, שמטרתה להפיל את הליכוד מהשלטון ולשים במקומו ממשלת שמאל... אני מדבר על כוחות גדולים מאוד... עשרות מיליוני שקלים מחו"ל, כדי לעשות שני דברים: להביא להתייצבות בקלפי של מצביעי שמאל בהיקפים גדולים הרבה יותר, ולהביא להתייצבות מאסיבית של ערביי ישראל בקלפי. מדובר בעמותות שממומנות היטב שיכולות להביא לכך שמספר המנדטים הערביים יגיע לכדי 16 מנדטים וכך יכריע את הבחירות.”
ב־15 במרץ 2015, יומיים לפני הבחירות, נערכה בכיכר רבין עצרת המונים של ארגוני ימין. בנאומו בעצרת חזר נתניהו על מסרים אלו: ”בבחירות האלו מתרחש משהו שתחילה הוסתר, ועכשיו אני בטוח שכעת כולכם מודעים לו. הון עתק מוזרם מחוץ לארץ לעמותות השמאל ולעמותת V15, במטרה אחת: להחליף את שלטון הליכוד בראשותי בממשלת השמאל של ציפי ובוז'י ובתמיכת המפלגה הערבית המאוחדת.”
לאורך מערכת הבחירות התפרסמו סקרים שהצביעו על כך כי "המחנה הציוני" (בראשות יצחק הרצוג וציפי לבני) מוביל במספר מנדטים על "הליכוד", לצד סקרים אחרים שהצביעו על מגמה הפוכה, שבה "הליכוד" מוביל. הסקרים האחרונים, שפורסמו ארבעה ימים לפני הבחירות, הראו יתרון של ארבעה מנדטים ל"מחנה הציוני".
משעות הצוהריים של היממה הקודמת לבחירות, החלו להגיע לישראל כ־5,000 סטודנטים ערבים שלמדו באוניברסיטאות בירדן ובג'נין, כדי להצביע. היוזמה להסעה מאורגנת החלה מצד הסטודנטים; מימנה אותה הרשימה המשותפת, שדאגה להסעתם באוטובוסים מהאוניברסיטאות למקום מגוריהם ובחזרה.
אתרי חדשות אחדים דיווחו בבוקר יום הבחירות על אחוזי ההצבעה גבוהים במגזר הערבי. "הרשימה המשותפת" דיווחה על 10% הצבעה עד השעה 10 בבוקר, לעומת 3% בבחירות הקודמות.
שיעור ההצבעה הסופי ביישובים הערביים בבחירות עמד על 63.7%, עלייה של כ־7% מהבחירות לכנסת התשע עשרה ב־2013 (56%).
ההתבטאות

בבוקר יום הבחירות, 17 במרץ 2015, הגיע חזקי ברוך מערוץ 7 לבית ראש הממשלה וראיין את נתניהו. לפני הריאיון קיבל ברוך מסרון מאחיו עוזי, שלפיו אחוז ההצבעה במגזר הערבי גדול פי שלושה מהבחירות הקודמות. נתניהו זיהה את הפוטנציאל, ובריאיון אמר שהערבים נוהרים לקלפיות, והשמאל הישראלי מממן אוטובוסים והסעות לקלפיות.
כשסיים את הריאיון פרסם נתניהו בדף הפייסבוק שלו סטטוס שבו נכתב:
"שלטון הימין בסכנה. המצביעים הערבים נעים בכמויות אדירות אל הקלפי. עמותות השמאל מביאות אותם באוטובוסים. לנו אין V-15, יש לנו 'צו 8', יש לנו רק אתכם. צאו אל הקלפי, תביאו את החברים ובני המשפחה, הצביעו מחל כדי לסגור את הפער בינינו לבין מפלגת 'העבודה'. בעזרתכם ובעזרת השם נקים ממשלה לאומית שתשמור על מדינת ישראל"
הסטטוס לווה בסרטון וידאו באורך 28 שניות, שבו התייצב נתניהו מול המצלמה כשמאחוריו מפת המזרח התיכון ודגל ישראל, ואמר את הדברים בעל פה, בתוספת הדגשה קלה: "המצביעים הערבים נעים (באים) בכמויות אדירות לקלפי". דברי נתניהו הועברו גם במסרונים לטלפונים הניידים של בוחרים רבים והופצו ברשתות החברתיות. את הסרטון צילם טופז לוק, ראש מטה הניו מדיה של הליכוד.
על פי ממצאי חקירת המשטרה בתיק 4000, כפי שפורסמו בכתב החשדות בפברואר 2019, נתניהו הנחה את ניר חפץ להעביר לשאול אלוביץ' ולמנכ"ל האתר וואלה אילן ישועה את הסרטון, שהוצג ככותרת ראשית באתר וואלה שעות רבות ביום הבחירות. במשפט העיד ניר חפץ כי בצילום הסרטון עסקו הוא עצמו, נתניהו ולוק, וכי צולמו שלוש גרסאות.
נכנסים לחדר העבודה, הוא, אני וראש מטה הניו מדיה של הליכוד, טופז לוק. הוא מצלם באייפון שלושה טייקים של הסרטון, ואני עומד עם שתי ידיים על הדלת. רגע דרמטי בעיניו, שאיש לא ייכנס. נתניהו בוחר בין הטייקים את הסרטון שנראה לו הכי טוב, ואנחנו רוכשים דרך חברות הסלולר שהסמסים יגיעו תוך 20 דקות משיגור הסרטון. פילבר מדווח לנו ש־700 אלף מכשירים ניידים קיבלו את זה באזורים שסומנו על ידינו עד לרמה של שכונה שבה יש שיעור גבוה של מצביעי ליכוד. כולם מקבלים את זה.
תגובות > הגנה על ההתבטאות

אביגדור ליברמן, יו"ר "ישראל ביתנו", השתמש בהתבטאות של נתניהו לצורך תעמולה משלו, כשהעלה ביום הבחירות סטטוס בפייסבוק: ”גם נתניהו יודע שאם הערבים נעים בכמויות אל הקלפי – רק ליברמן חזק יעצור אותם!”.
חלק מחברי המפלגה הרפובליקנית, ובהם ג'ון מקיין, הגיבו לביקורת של הנשיא ברק אובמה באומרם שמדובר בהכרזה במסגרת קמפיין בחירות ותו לא.
טיעונים אשר הצדיקו את האמירה התמקדו באופייה של "הרשימה המשותפת", ובזכותו של נתניהו להזהיר את בוחריו מפני תמיכה רחבה אפשרית ברשימה זו ומפני התערבות של גורמים חיצוניים בבחירות.
על פי העיתונאי בועז ביסמוט, מאחורי האמירה של נתניהו עמד שיקול פוליטי לגיטימי, כיוון שרוב חברי "הרשימה המשותפת" המייצגים את המצביעים הערבים אינם ציוניים. עם זאת הוא טען שנתניהו היה יכול להתנסח בצורה רגישה יותר, ותמך בהתנצלותו. לפי הפובליציסט דרור אידר, ההתבטאות לא הייתה גזענית, משום ש"הרשימה המשותפת" היוותה איום על סיכויי הימין לנצח בבחירות; נתניהו התייחס אל מצביעיה כיריבים פוליטיים, כשהם יוצאים להצביע כדי לממש את זכותם להחליף את השלטון.
הקומיקאי ומנחה הטלוויזיה האמריקאי ביל מאהר אמר כי אין להשוות בין דבריו של נתניהו לאמירה תאורטית של פוליטיקאי אמריקאי שבה הוא יזהיר מפני הצבעה מסיבית של שחורים, משום שארצות הברית אינה מוקפת במדינות שחורות העוינות לה. בהקשר זה הוא הזכיר את היחס של ארצות הברית כלפי אזרחיה היפנים לאחר המתקפה על פרל הארבור.
במאי 2015, לקראת פגישתו של נתניהו עם ראש הרשימה המשותפת, איימן עודה, פרסם ח"כ אביגדור ליברמן הודעה: ”ראש הממשלה בנימין נתניהו, שביום הבחירות הזהיר מפני ה'ערבים הנוהרים לקלפיות' – ובצדק הזהיר, מפני שאכן הייתה התערבות של גורמים עוינים לישראל ובראשם הרשות הפלסטינית שעודדה בכלי התקשורת הרשמיים שלה את ערביי ישראל ללכת ולהצביע לרשימה המשותפת, אותו נתניהו מזמין עכשיו לפגישה את אותו עודה שמפניו הזהיר”.
ב־10 בדצמבר 2016, באירוע במבשרת ציון, אמר יושב ראש הקואליציה, חבר הכנסת דוד ביטן, שאמירתו של נתניהו הייתה במקום, כי היא נועדה להעלות את אחוז ההצבעה במגזר היהודי, שבאותה שעה היה נמוך לעומת הבחירות הקודמות.
תגובות > ניתוח ההתבטאות

לנוכח תוצאות האמת, העלייה החדה במנדטים שקיבלה "הליכוד" בהשוואה לסקרים שפורסמו הוסברה בקמפיין מוצלח שניהלה המפלגה בימים האחרונים לבחירות, שסייע לה לקבל קולות מבוחרים ממפלגות הימין (בעיקר מ"הבית היהודי"), ברקע חשש לניצחון מחנה השמאל בהובלת המחנה הציוני. על פי חוקר הדתות תומר פרסיקו, אמירתו של נתניהו בצוהרי יום הבחירות הייתה שיאו של קמפיין זה. לדברי פרסיקו, באמירתו הדגיש נתניהו את הסכנה לזהות היהודית של המדינה אם לא תהיה הצבעה גדולה לליכוד.
העיתונאי בן כספית כתב שנתניהו אמר ש"נחילי ערבים" בדרכם לקלפיות, ושדבריו הבהילו את הליכודניקים. כלשונו, ”הליכודניקים זונחים את ביבי כשהוא מוביל. כשהוא מפגר, ועם כל הערבים מסביב, הם חוזרים לליכוד”.
לפי העיתונאי ירון לונדון, להתבטאות נתניהו לא הייתה השפעה ממשית על תוצאות הבחירות: ”מי שחושב שהבחירות הוכרעו בזכותו של תכסיס דמגוגי שאולתר ברגע האחרון, אינו מבין את נפש העם שבתוכו חי”. דעה דומה הציג ב־13 במאי דוד לביא, אשר רואה בהשפעות השסע העדתי בישראל את הגורם המרכזי לניצחון הליכוד בבחירות, ”יותר מכל 'הפחדה' של נתניהו”. לדברי שלי יחימוביץ', לנאום הקומץ הייתה השפעה רבה יותר בעיצוב תוצאות הבחירות; התבטאות נתניהו נתנה ”פיניש מכוער לעניין אבל זו לא הסיבה. בסוף הייתה כאן 'התקפדות זהותית' מול 'התקפדות זהותית'”.
על פי הסוציולוג פרופ' גד יאיר, יש שנאה ופחד מפני ערבים בחברה הישראלית. הבעייתיות שבאמירת נתניהו מובנת רק באופן אינטלקטואלי; מבחינה פרקטית גם אחרים עושים בקלות את מה שעשה נתניהו (למשל בסיסמת הבחירות 'תבחרו ביבי־בנט – תיתקעו עם הפלסטינים' של "המחנה הציוני").
בכתבה של עמית סגל בינואר 2016 נטען כי אנשי תקשורת ייחסו השפעה אלקטורלית רבה לסרטון מפני שהוא קיבל חשיפה תקשורתית, אך בפועל חמישה מיליון מסרונים ומיליון שיחות מוקלטות ששלח הליכוד לטלפונים הניידים של הבוחרים ביום הבחירות, והתריעו מפני עליית כוחם של הערבים, השפיעו יותר.
אמירות שהושוו להתבטאות נתניהו או שבאו בעקבותיה

בהתייחסות לבחירות הכלליות בבריטניה, שנערכו כחודש וחצי לאחר הבחירות בישראל, נעשתה בתקשורת הישראלית השוואה בין אמירת נתניהו לבין מסרים שהושמעו על ידי נציגי המפלגה השמרנית וראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון, שהזהירו מפני התחזקות והצבעה גדולה למפלגה הלאומית הסקוטית, המייצגת את הסקוטים.
השוואה נוספת נעשתה ביחס לבחירות שהתקיימו ב-2 ביוני לראשות עיריית ערד, שבהן השתמש מועמד "יש עתיד", ניסן בן־חמו, ברטוריקה דומה, כששלח ביום הבחירות הודעת טקסט בשפה הרוסית לבוחרים בה כתב כי "המוני חסידי גור בקלפיות, הם ינצחו אם לא תצביעו בעד ניסן בן חמו".
אמירה דומה נאמרה מפי חבר הכנסת (אז מטעם הבית היהודי) בצלאל סמוטריץ' ב־15 ביוני 2015, ערב הבחירות ללשכת עורכי הדין, בסרטון שפרסם והוצג באתר ערוץ 7, שבו אמר: "הערבים יבואו באוטובוסים בהמוניהם! אנחנו חייבים להיות שם גם אנחנו בהמונינו, להצביע הצבעה ערכית, לאומית, ציונית".
ביום הבחירות לכנסת ה־24, אמר אביגדור ליברמן, יו"ר ישראל ביתנו, כי "החרדים נוהרים לקלפיות".
אמירות שהושוו להתבטאות נתניהו או שבאו בעקבותיה > פרודיות

ב־2019 השתמשו מפיצי חברת הבירה היינקן בישראל בפרפרזה על דברי נתניהו, בניסיונם לקדם את יחסי הציבור של ביקור הכדורגלנים אנדראה פירלו ואלסנדרו דל פיירו, כשפרסמו סרטון שבו קורא דל פיירו לתומכיו להתגייס מול אוהדיו של פירלו הנוהרים באוטובוסים לקלפיות.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת באותה שנה השתמשה רשימת חד"ש-תע"ל בתעמולת הבחירות שלה בסיסמה "נוהרים לקלפיות!".
משאל העם לשינוי חוקת מאוריטניה (2017)

| --- | --- |

הדגל החדש שאושר במשאל העם
 ביטול הסאנט, שינוי הדגל
 תאריך:  5 באוגוסט 2017 
 מקום:  מאוריטניה
 
משאל העם לשינוי חוקת מאוריטניה היה משאל עם שהתקיים ב-5 באוגוסט 2017 במאוריטניה.
מטרה

משאל העם נועד לשנות את חוקת המדינה הנוכחית שהתקבלה ב-20 ביולי 1991 ותיקוני החוקה שבאו לאחר מכן.
בין השינויים בחוקה נמצא ביטול הסנאט (הבית העליון), כמו גם החלוקה לאזורים של המדינה. החוקה החדשה מחליפה זאת ביצירת קטגוריה חדשה של טריטוריות, שיכללו מועצות אזוריות נבחרות של האוכלוסייה, שנועדו לשרת את קידום ופיתוח התכנון האזורי. תיקונים אחרים של החוקה "שנועד להדגיש את הפטריוטיות, לשפר את תפקודם של המוסדות של הרפובליקה" הם חלק מהשינוי המוצע. בדגל מאוריטניה מוצע להוסיף שני פסים אדומים, אחד בתחתית הדגל והאחר בחלק העליון של הדגל, המסמל את הדם שנשפך למען המולדת. ההמנון הלאומי ישתנה על מנת שיהיה יותר פטריוטי.
את השינויים האלו רצה להעביר נשיא מאוריטניה דרך בית הנבחרים. אולם בעקבות התנגדות הבית העליון של הפרלמנט המאוריטני במרץ 2017, השינויים האלו לא עברו. בעקבות זאת החליט נשיא מאוריטניה מוחמד ולד עבד אל-עזיז להעביר את השינויים במשאל עם. בגלל עקיפת הפרלמנט וכישלון דו השיח עם גורמי האופוזציה, החליטה האופוזיציה ועוד גופים במאוריטניה להחרים את משאל העם.
שלבי משאל העם

במהלך מועצת שרים ב-3 בנובמבר 2016, ממשלת מאוריטניה אימצה טיוטה לתיקון החוקה. משאל עם תוכנן לחודש ינואר 2017 על ידי נשיא מאוריטניה מוחמד ולד עבד אל-עזיז. השינוי הוא המשכו של דיאלוג, שהוחרם על ידי מפלגת האופוזיציה במאוריטניה.
משאל העם בוטל ב-30 בדצמבר 2016 "כתוצאה מהמצב הכלכלי הקשה". הפרלמנט (האספה הלאומית והסנאט) החליט שכדי לאמץ את הרפורמה יש צורך ברוב של 2/3 מהקולות בפרלמנט. הממשלה בוחרת, עם זאת, החליטה ששני חלקי הפרלמנט צריכים להצביע על זה בנפרד.
ב-9 במרץ 2017 הצעה לרפורמה של החוקה מאומץ על ידי האספה הלאומית ברוב של 121 קולות מתוך 147 אבל ב-18 במרץ הסנאט דחה את ההצעה ברוב של 33 קולות מתוך 56.
על אף שהסנאט הצביע נגד, הם היו מיעוט כאשר שני בתי הפרלמנט התכנסו יחד. בפועל כמות הקולות שהושגות בעד החוקה החדשה ב-9 במרץ עבר את שני השלישים התומכים שנדרש על מנת שאפשר קיומו של משאל עם.
ב-21 באפריל, הממשלה הכריזה על תאריך משאל העם שנקבע, ה-15 ביולי של אותה שנה. ביוני החליטו לדחות את משאל העם בשלושה שבועות ל-5 באוגוסט בעיקר משתי סיבות: התושבים לא מיהרו להירשם בפנקס הבוחרים ובגלל שהראמדן הסתיים באמצע יוני, לא היה זמן רב לקמפיין.
משאל העם

במשאלך העם נשאלו שתי שאלות בצרפתית ובערבית בשני פתקי הצבעה האחת צהוב והשני כחול.
השאלה הראשונה נגעה לשינוי המבנה המנהלתי של המדינה (פתק צהוב): "הצביעו כן, נמנע, לא לשינוי המבנה המנהלתי הקיים לפי סעיף 6 לחוקה ה־20 ביולי 1991. השינוי יכלול:
ביטול הסנאט והעברת הנבחרים לבית הנבחרים
הקמת מועצות אזוריות
על שאלה הזו הצביעו 53.72% מבעלי זכות ההצבעה. 85.67% הצביעו בעד, 4.31% נמנעו ו-10.02% התנגדו.
השאלה השנייה נדעה לשינוי הסמלים של המדינה (פתק כחול): הצביעו כן, נמנע, לא לשינוי המבנה המנהלתי הקיים לפי סעיף 8 לחוקה ה־20 ביולי 1991. השינוי של הדגל הלאומי שיהיה בצבע ירוק עם כוכב וסהר בצבע זהוב. בתחתית הדגל ובראשו יהיה רצועה מלבנית אופקית בצבע אדום.
על שאלה הזו הצביעו 53.57% מבעלי זכות ההצבעה. 85.61% הצביעו בעד, 4.4% נמנעו ו-9.99% התנגדו.
הערות שוליים

↑  כתבה מאתר אפריקה360 על שינוי החוקה (בצרפתית)
↑  כתבה מ-leparisien על תוצאות ההצבעה באספה הלאומית
↑  תוצאות ההצבעה בסנאט באתר ה-BBC
↑  משאל העם נדחה לאוגוסט
↑  AFP, הנשיא רצה - וקיבל: הסנאט בוטל והדגל ישונה, באתר ynet, 7 באוגוסט 2017
↑  מידע על תוצאות משאל העם מאתר סוכנות הידיעות APA
שאול רפאל לנדאו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  ינואר 1870 קרקוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  16 ביולי 1943 (בגיל 73) מנהטן, ארצות הברית 
 מדינה:  אוסטריה 
 חתימה:   
 
שאול רפאל לנדאו (Saul Raphael (Rafael) Landau;‏ 1870, קרקוב – 16 ביולי 1943, ניו יורק) היה עורך דין, עיתונאי ופובליציסט יהודי פולני ופעיל ציוני.
קורות חיים

לנדאו, ציוני מושבע ופוליגלוט דובר פולנית, יידיש, גרמנית ועברית, היה עיתונאי פורה, שפרסם במספר עיתונים יהודיים, בפרט בגרמנית ובפולנית. בין היתר כתב לעיתונו של נתן בירנבוים, !Selbst-Emancipation (גרמנית: "השתחררות עצמית!").
משנת 1892 היה לנדאו חבר במועצת האגודה היהודית-לאומית הווינאית 'אדמת ישורון', מיסודו של מוריץ שנירר.
בין השנים 1893–1895 כיהן כמרצה לתולדות יהודי פולין בבית המדרש לרבנים בווינה (Theologische Israelitische Lehranstalt) מיסודו של אהרן ילינק. בתקופה זו כתב גם בעיתון Allgemeine Zeitung Des Judentums ("אַלגֶמַיינֶה צַייטוּנג דֶס יוּדֶנטוּמס", 'העיתון הכללי של יהדות גרמניה'), בעיתון הברלינאי Jüdische Presse ("יִידִישֶה פּרֶסֶה") ובביטאונם של ציוני העיר לבוב.
לנדאו היה מחותמי הקול הקורא הראשון להתאגדות ציונית, בחודש פברואר 1893.
בשנת 1895 התרשם מתאודור הרצל, והצטרף אליו. ב-1897 יזם לנדאו את ייסוד ביטאון התנועה הציונית, השבועון "די ולט", ושימש עורכו הראשי עד חודש יולי באותהּ שנה. כחבר ועדת התכנון של הקונגרס הציוני הראשון, נטל חלק בניסוח תוכנית בזל.
ואולם לאחר מחלוקת עם הרצל, ניתק לנדאו מההסתדרות הציונית, וייסד ארגון פועלים ציוני עצמאי בשם 'אחווה'. ב-1898 ייסד והוציא לאור את הירחון 'Der jüdische Arbeiter' (גרמנית: "הפועל היהודי"), שהציג עצמו כ"כתב העת הראשון של הציונות הפרולטריונית" (בגרמנית: die erste Zeitschrift des proletarischen Zionismus).
בשנת 1899 הצטרף לנדאו לשבועון Österreichischer Wochenschrift מיסודו של יוסף שמואל בלוך (1893), שהתפלמס עם הרצל, וכן כתב לעיתון היהודי-לאומי הלא-ציוני Jüdische Volksblatt ("יידישע פאָלקסבלאַט"). במאמריו יצא לנדאו באופן בוטה וחריף כנגד הרצל ופועלו.
בין השנים 1907–1917 הוציא לאור את ה-Neue Nationalzeitung (גרמנית: "העיתון הלאומי החדש"; גלגול של ה"יידישע פאָלקסבלאַט").
סיפוריו של לנדאו התפרסמו במספר כתבי עת.
לאחר סיפוח אוסטריה נמלט לנדאו ב-1939 ללונדון, וב-1941 היגר לארצות הברית, שם נפטר כעבור שנתיים.
כתביו

Sionizm, 1897. (בפולנית)
Der Polenklub und seine Hausjuden: Grundlinien der jüdischen Volkspolitik in Österreich, 1907. (בגרמנית)
Sturm und Drang im Zionismus: Rückblicke eines Zionisten vor, mit und um Theodor Herzl, Wien: 1937 – זיכרונות, כולל תכתובות עם הרצל
מפלגת הנשים (ישראל)

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 שם רשמי:  מפלגת הנשים‎ 
 מייסד:  מרשה פרידמן
 מנהיגים:  שושנה אלינגס, רות רזניק, תחיה בת-אורן, נורית גילת, אתי בן זיו, עמליה ברגמן, רחל אוסטרוביץ
 תקופת הפעילות:  1977
 אידאולוגיות:  פמיניסטית
 אותיות:  נס
 
מפלגת הנשים הייתה תנועה פוליטית קטנה שהתמודדה בבחירות לכנסת התשיעית שהתרחשו בשנת 1977, אך לא עברה את אחוז החסימה.
רקע

מפלגות נשים פעלו בישראל מתקופת טרום־המדינה, והייתה להן השפעה ניכרת על סוגיות החשובות לנשים בישראל. למרות זאת, חוקרים רבים מתעלמים ממפלגות נשים, או מתייחסים אליהן במונחים של כישלון. לטענתה של אסתר הרצוג, הצגה זו מעוותת את תרומתן החשובה. בין השנים 1920 ל־1944 השתתפו מפלגות נשים בכל אסיפות הנבחרים. באספת הנבחרים האחרונה, לפני ייסוד המדינה, ייצוג הנשים הגיע ל־15%. בבחירות לכנסת הראשונה, בשנת 1949, השתתפו שתי רשימות נשים. מתוכן, נכנסה לכנסת נציגה אחת: רחל כגן. בשנת 1973 נכנסה לכנסת מפלגת ר"צ (התנועה לזכויות האזרח), בראשותה של שולמית אלוני שאמנם לא הייתה מפלגת נשים באופן רשמי, אך יש המחשיבים אותה לכזאת.[דרושה הבהרה]
הקמת המפלגה

מפלגת הנשים, שסימנה היה "נס", הוקמה לקראת בחירות 1977, על ידי מרשה פרידמן. ארבעה חודשים לפני הבחירות לכנסת, התכנסה קבוצת נשים פמיניסטית ודנה בשאלה האם להקים מפלגה. בסוף הדיון 30 נשים החליטו להקים מפלגה שמטרתה העיקרית הייתה להעלות את המודעות ולאחריה לזכות בקולות. חברות התנועה לא האמינו שהן ייבחרו, אך הן רצו להשתמש בקמפיין הבחירות כדי להציע פתרונות למעמד הנשים בישראל. הקמת המפלגה הייתה צעד שסימל את פנייתה של תנועת הנשים בישראל להשתתפות בפוליטיקה המדינית. צעד זה היה חלק מההתעוררות הפמיניסטית של אותה התקופה.
פרידמן הייתה חברת כנסת מטעם רצ בכנסת השמינית, אבל בחרה להתנתק מאריה אליאב, שפעל להקים את הסיעה הסוציאל-דמוקרטית. בשעה שהסיעה בחרה להתאחד עם מספר מפלגות קטנות העולם הזה - כוח חדש, מפלגת מוקד ומספר נציגים מהפנתרים השחורים על מנת להקים את מחנה של"י, פרידמן הקימה מפלגה חדשה פמיניסטית. חברות הרשימה היו: שושנה אלינגס, רות רזניק, תחיה בת-אורן, נורית גילת, אתי בן זיו, עמליה ברגמן, רחל אוסטרוביץ ואחרות. פרידמן עצמה לא נכללה ברשימה.
ב־1976 העלתה פרידמן בשאילתה את נושא האלימות נגד נשים והתקבלה בקריאות בוז. היא קיוותה שבאמצעות הקמת מפלגת נשים תוכל לקדם את הטיפול באלימות נגד נשים וסוגיות נוספות.
מצע המפלגה נפתח בהצהרה הבאה:
אנחנו, קבוצת נשים בלתי תלויה, מכריזות על הקמת מפלגת הנשים לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, כדי להיאבק למען שחרור ושוויון בין המינים. במאבק זה אנו ממשיכות את מלחמתן של חלוצות המאבק לשיווי זכויות לנשים בארץ ישראל, שהתחילה עם הקמת הישוב העברי ונפסקה לאחר הכנסת הראשונה. חברות התאחרות נשים לשיווי זכויות בישראל, שהיו ראשונות המאבק לשוויון, האמינו כי המדינה תעשה צדק לכל אזרחיה בהתאם למגילת העצמאות; "מדינת ישראל תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין".
תוצאות הבחירות

מפלגת הנשים קיבלה רק 5,674 קולות מתוך 14,565 הקולות שהיו דרושים על מנת לעבור את אחוז החסימה (סך כל הקולות הכשרים עמד על 1,747,820). המפלגה התפרקה לאחר הצבעה של חברות המפלגה. העבודה המאומצת במשך שלושת חודשי מסע הבחירות והיעדר המשאבים הכספיים, גרמו למתחים בין חברות המפלגה. יחד עם זאת, רבות מהנשים במפלגה ראו בעצם הקמתה הישג חשוב, מכיוון שהיא חייבה את שאר המפלגות להתייחס לנושאים שהיא העלתה. לדברי פרידמן, מטרתה של המפלגה הייתה "להשתמש במערכת הבחירות להפיץ מידע רב לציבור הנשים על מעמדן האמיתי בחברה הישראלית". על מטרה זאת כתבה פרידמן: "אין לי ספק שבכך הצלחנו". בין השאר, הייתה זו הפעם הראשונה בה עלה הנושא של הקמת מקלטים לנשים מוכות במצע בחירות. מרשה פרידמן בחרה להמשיך את פעילותה הפמיניסטית בשדה החברתי והקימה אחרי הבחירות את ארגון "נשים למען נשים" בחיפה, את המקלט הראשון לנשים מוכות ואת אל"ף.[דרוש מקור][מפני ש...]
השפעה

לאה סימונס לוי טוענת, שמפלגת הנשים, לראשונה, העלתה לרמה הלאומית סוגיות פמיניסטית ומגדריות כפי שלא קרה מאז הקמת המדינה. היא ביקשה לשנות את הסטטוס קוו בנושא נשים. וכן גרמה לרשימות נוספות להתייחס ביתר שאת לסוגיות אלו. בעקבות העלאת הנושא של אלימות כלפי נשים על־ידי המפלגה, חל שינוי ביחס לנושא. בשנת 1977 הוקמה בהרצליה עמותה להתמודדות עם אלימות נגד נשים ולאחר מכן נפתח בחיפה המקלט הראשון בישראל לנשים מוכות וילדיהן. באותו זמן החלה התנועה הפמיניסטית בישראל לקדם פתיחה של מרכז סיוע לקורבנות תקיפה מינית.
ראו גם

נשים בפוליטיקה הישראלית
נשים בממשלות ישראל
התמודדות נשים בבחירות המקומיות בישראל
עמותת כ"ן - כוח נשים לקידום מנהיגות נשים בישראל
הערות שוליים

↑  יום האשה הבינלאומי: הפרידמנית הראשונה, באתר הארץ, 7 במרץ 2010
1 2 3 4 5 6  אסתר הרצוג, Esther Hertzog, Women's Parties in Israel — Their Importance, Impact and Potential / מפלגות נשים בישראל: דיון בחשיבותן, בהכחשת השפעתן ובפוטנציאל שלהן, Social Issues in Israel / סוגיות חברתיות בישראל, 2009, עמ' 6–45
↑  Marcia Freedman: Public Activities Knesset website
↑  גרסת הדפסה, באתר main.knesset.gov.il
1 2  Leah Simmons Levin, Setting the Agenda: The Success of the 1977 Israel Women's Party, Israel Studies 4, 1999, עמ' 40–63
1 2 3  מעין סודאי, פמיניזם משילותי בישראל: פונדקאות כמקרה מבחן, מעשי משפט ט, 2018, עמ' 55-79
↑  רשימת המועמדות למפלגת הנשים- נס. מתוך, אתר הספרייה הלאומית
1 2  לא עמדתי בראש רשימת הנשים בבחירות 77', מעריב, 10 במרץ 1980
1 2  חנה ספרן, פרק 5, לא רוצות להיות נחמדות: המאבק על זכות הבחירה לנשים וראשיתו של הפמיניזם החדש בישראל, פרדס, 2006
1 2 3  רות רזניק, החברה הפטריארכלית, שוביניזם ואלימות נגד נשים, באתר הספריה הווירטואלית של מט"ח, ‏דצמבר 2001
↑  נתי גבאי, סיפורו של המקלט הראשון לנשים מוכות בישראל, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 17.11.2021
↑  אריאלה ראובני, מקלט זמני, דבר, 5 בדצמבר 1977
1 2 3  החזון והמציאות – אלימות נגד נשים בישראל – לא לאלימות נגד נשים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009584287405171
אריסטרך לנטולוב

| --- | --- |

 לידה:  14 במרץ 1882 (יוליאני) Novaya Pyatina, רוסיה 
 פטירה:  15 באפריל 1943 (בגיל 61) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית העלמין וגנקובסקויה 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות של קייב  Académie de La Palette 
 זרם באמנות:  פוסט-אימפרסיוניזם 
 
אריסטרך לנטולוב (ברוסית: Аристарх Лентулов; ‏  16 בינואר 1882 - 15 באפריל 1943)  היה אמן אוונגרדי רוסי בסגנון הקוביסטי שעבד גם על תפאורה בסגנון הנ"ל.
ביוגרפיה

אריסטרך לנטולוב נולד בעיירה ניז'ני לומוב במחוז פנזה, רוסיה, למשפחתו של כומר כפרי. הוא למד אמנות בבתי הספר לאמנות פנזה וקייב מ-1897 עד 1905, ולאחר מכן בסטודיו הפרטי של דמיטרי קרדובסקי בסנט פטרסבורג ב-1906.
הוא התגורר במוסקבה משנת 1909, והיה ממייסדי אגודת האמנים האוונגרדיים, קבוצת נסיך יהלום. קבוצה זו נשארה פעילה עד 1916.
מ-1910 עד 1911 למד לנטולוב בסטודיו של אנרי לה פוקונייה ובאקדמיה דה לה פאלט בפריז. שנות ה-90 היו עבור לנטולוב תקופה של פרודוקטיביות יצירתית וניסויים. הוא נמשך לאורפיזם בהשפעת האמן הצרפתי רובר דלונה. בהיותו שם, הוא התוודע לציירים צרפתים כמו אלברט גלייז, ז'אן מצינגר, פרנאן לז'ה ולאחר שספג עקרונות של פאוביסטים וקוביסטים, פיתח סגנון ציור צבעוני ייחודי משלו. מאוחר יותר, לאחר חזרתו לרוסיה ב-1912, הוא הפך מקור להשפעה גדולה על מה שיהפוך לפוטוריזם הרוסי ובפרט קובו-פוטוריזם. וסילי קנדינסקי וקזימיר מלביץ' הושפעו שניהם ממנו.
לנטולוב גם הקים קבוצה נוספת, עם ולדימיר מיאקובסקי וקזימיר מלביץ'. הם יצרו אמנות סאטירה שהייתה אנטי-אוסטרית ואנטי-גרמניה. האמנות שאבה השראה מהפולקלור הרוסי ואמנות הלובוק. האמנות של לנטולוב עצמו קיבלה השראה רבה מארכיטקטורה רוסית מסורתית ועממית.
בימי טרום המהפכה, לנטולוב היה מעורב באופן פעיל בפרויקטים תיאטרליים שונים, בעיצוב הצגות בתיאטרון קאמרני (הנשים העליזות מווינדזור, 1916) ותרם תפאורות להפקה של "פרומתאוס" מאת סקריאבין בתיאטרון הבולשוי ב-1919.
ב-1928 נכנס לנטולוב לאגודת האמנים של מוסקבה, שכללה אמנים שהיו קשורים בעבר לקבוצת ג'ק היהלומים. הוא הפך ליושב ראש האגודה וגם התחיל ללמד בבית הספר הרוסי לאמנות וטכנית.
לנטולוב נפטר במוסקבה ונקבר בבית הקברות וגאנקובו.
הערות שוליים

↑  Sarabianov, Andrei D. (2021-04-11). "Aristarkh Vasilyevich Lentulov". Encyclopædia Britannica
↑  The Austrians Surrendered Lvov to the Russians, Like Rabbits Defeated by Lions., Library of Congress, Washington, D.C. 20540 USA
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007453309005171  BNE: XX1088104  GND: 11900285X  ISNI: 0000 0000 8119 584X  LCCN: nr89004056  NKC: jn20000701032  RKD: 49417  SELIBR: 392289  SNAC: w64t9hpx  SUDOC: 115610251  ULAN: 500028210  VIAF: 40178971   WorldCat (עם VIAF): 40178971