stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גספאר דוטרה
ביוגרפיה > נשיא ברזיל

ב-2 בדצמבר 1945 זכה מרשל גספאר דוטרה, בתמיכת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת העבודה הברזילאית, בבחירות לנשיאות ברזיל, כשהוא מנצח את בריגדיר אדוארדו גומס, המועמד מטעם האיחוד הלאומי הדמוקרטי (UDN) ואת יידו פיוזה, המועמד מטעמם המפלגה הקומוניסטית הברזילאית המפלגתית. יחד עם הגנרל נבחרו הצירים והסנטורים שהרכיבו את הקונגרס הלאומי החדש של ברזיל. עלייתו של דוטרה לנשיאות סימלה את תום עידן הדיקטטורה של ורגאס ואת תחילתה של הרפובליקה הברזילאית השנייה. השנה הראשונה לממשלת דוטרה הייתה שנה של פיוס. המדינה אשר דוטרה ירש הייתה זמן קצר לאחר יציאה מהדיקטטורה המחניקה של ורגאס ומלחמת העולם השנייה. ב-18 בספטמבר 1946 הוכרזה החוקה החדשה שתבטיח זכויות אזרח ובחירות דמוקרטיות. בשנת 1947 יחסיה החמים של ממשלת דוטרה עם ארצות הברית ולחצה מצדם של המגזרים החברתיים, הפוליטיים והצבאיים, הביאה לניתוק כל היחסים הדמפולטיים עם ברית המועצות ויצאה קריאה ממשלתית למיגור פעילותה של המפלגה הקומוניסטית, שהוכרזה בהדרגה כלא חוקית. כל חברי הפרלמנט שנבחרו מטעם המפלגה הקומוניסטית איבדו את קולם.
כלכלת ממשלת גספאר דוטרה התאפיינה בעליות ומורדות כלכליות, הקמת כבישים מהירים ונטייה לשימוש מועט כמה שיותר ביתרות ממשלתיות של מטבעות חוץ. דוטרה הנהיג בתקופת ממשלתו את תוכנית SALTE במטרה להביא לשיפורים בתחומי הבריאות, המזון, העבודה והאנרגיה. עם זאת, הפרויקט לא זכה למימון ולא הושלם. תפקידה של ארצות הברית בהשפעה על הכלכלה הברזילאית רק גדל בתקופת נשיאותו של דוטרה.
עמדת הממשלה שיקפה את המתחים בפוליטיקה הבינלאומית שלאחר המלחמה. ארצות הברית הובילה את מדינות העולם הקפיטליסטי המערבי והתכוונה לעצור את צמיחת העולם הקומוניסטי, בראשות ברית המועצות, תחילת תחרות זאת החלה את המלחמה הקרה בין הגוש המערבי והגוש המזרחי. באותה תקופה חתמה ברזיל על סדרת הסכמים עם ארצות הברית והחלה להגן על אותם אינטרסים צפון אמריקניים ברמה הבינלאומית. הנשיא דוטרה ניהל מדיניות שמרנית בדרך כלל. שתי תשתיות חשובות שנתמכו בידי הממשלה הוצאו לפועל במהלך ממשלו: סלילת הכביש המהיר ריו דה ז'ניירו - סאו פאולו (שנקרא בשם ויה הנשיא דוטרה) והתקנת שליחות של החברה ההידרואלקטרית סן פרנסיסקו, עם הקמת מפעל פאולו אפונסו בתמיכתה, שאפשר לייצור חשמל בחלק ניכר מצפון מזרח ברזיל. בבחירות לנשיאות ב-3 באוקטובר 1950, חמש שנים לאחר שהודח, ז'טוליו ורגאס הציג את עצמו כמועמד לנשיאות מטעם מפלגת העבודה הברזילאית (PTB) והפיל בקלות יחסית את מתחריו בבחירות. הגנרל דוטרה סיים את כהונתו ועזב את מוסד הנשיאות בשנת 1951.
ביוגרפיה > שנים מאוחרות

עם ירידתו של דוטרה החלה מדיניות הלאומיות הקיצונית של ורגאס, שנתמכה על ידי המפלגה הקומוניסטית והמגזרים הרדיקליים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. שמועות על הפיכה חדשה שתכנן ורגאס להקמת רפובליקה של איחודי פועלים, בדומה לרפובליקה של חואן דומינגו פרון בארגנטינה, עורר חשש בתוך מספר מגזרים בחברה הברזילאית. המרשל אוריקו גספאר דוטרה, שלוש שנים לאחר שעזב את הנשיאות, היה עדיין נוכח בחיים הפוליטיים בברזיל. הוא השתתף בקנוניה שפעלה להדיח את ז'טוליו ורגאס מהשלטון והביאה בעקיפין להתאבדותו. באקלים המתוח הזה, קפה פיליו, סגן הנשיא, לקח על עצמו את הנשיאות, עד לסוף כהונת הקדנציה שהייתה מיועדת לז'טוליו.
בשנת 1964 נשא דוטרה נאום נגד ממשלתו של הנשיא ז'ואאו גולאר, שהיה בעל סימפתיה לקומוניזם אשר הטרידה רבים בהנהגה הממשלתית והצבאית של המדינה. הגנרל אומברטו קסטלו ברנקו הנהיג הפיכה נגד גולאר והחל בשלטון חונטה צבאית שהתפתח אל תקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל. במהלך הדיקטטורה הצבאית ניסה דוטרה להתערב בתוך ההנהגה הצבאית ולהתמנות לנשיא מחדש אך נכשל לנוכח קשרים הפנימיים של ארטור דה קוסטה אה סילבה שהיה בסופו של דבר ליורשו של ברנקו. אוריקו גספאר דוטרה נפטר בריו דה ז'ניירו ב-11 ביוני 1974.
גלריה

דוטרה חותם על מסמכים רשמיים במהלך כניסתו לתפקיד נשיא ברזיל בתמונה מ-31 בינואר 1946.
הנשיא דוטרה באירוע הרשמי של חניכת חברת הפלדה הלאומית של ברזיל.
עומדים בשורה הראשונה נשיא ארצות הברית, הארי טרומן ומימינו נשיא ברזיל דוטרה.
ראו גם

כוח המשלוח הברזילאי
ז'טוליו ורגאס
הרפובליקה הברזילאית השנייה
הערות שוליים

↑  צבא משלוח, משמר, 26 באוגוסט 1943
↑  משבר מדיני רציני בברזיל, לחייל, 24 באוקטובר 1945
↑  דוטרה נשיא בראזיל, לחייל, 6 בדצמבר 1945
↑  ממשלתו של אוריקו גספאר דוטרה, באתר היסטוריה עולמית (המקור בפורטוגזית)
↑  ג'וליאנה בזארה, ממשלתו של אוריקו גספאר דוטרה, באתר הכל חשוב (המקור בפורטוגזית)
↑  אוריקו גספאר דוטרה (Eurico Gaspar Dutra), באתר ביוגרפיה (המקור בפורטוגזית)
| נשיאי ברזיל |
| --- | --- | --- |
| הרפובליקה הישנה | דאודורו דה פונסקה • פלוריאנו פיישוטו • פרודנטה דה מוראיס • קמפוס סאלס • רודריגס אלווס • אפונסו פנה • נילו פסניה • ארמס דה פונסקה • ונססלאו בראז • רודריגס אלווס • דלפים מוריירה • אפיטסיו פסואה • ארתור ברנרדס • וושינגטון לואיס • ז'וליו פרסטס | דגל ברזיל |
| עידן ורגאס | ז'טוליו ורגאס • ז'וזה ליניארס | דגל ברזיל |
| הרפובליקה השנייה | גספאר דוטרה • ז'טוליו ורגאס • קפה פיליו • קרלוס לוז • נראו דה אוליביירה • ז'וסלינו קוביצ'ק • ז'אניו קואדרוס • רניירי מזילי • ז'ואאו גולאר | דגל ברזיל |
| הדיקטטורה הצבאית | רניירי מזילי • קסטלו ברנקו • קוסטה אה סילבה • אמיליו גרסטזו מדיסי • ארנסטו גייזל • ז'ואאו פיגיירדו | דגל ברזיל |
| הרפובליקה החדשה | טנקרדו נווס • ז'וזה סרניי • פרננדו קולור דה מלו • איתמר פרנקו • פרננדו אנריקה קרדוזו • לואיז אינסיו דה סילבה • דילמה רוסף • מישל טמר • ז'איר בולסונארו • לואיז אינסיו דה סילבה | דגל ברזיל |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 138514070  ISNI: 0000 0000 6321 8120  LCCN: n84007313  NARA: 10569153  NTA: 072435356  SNAC: w69f315w  VIAF: 23530567   WorldCat (עם VIAF): 23530567
גרהארד ארמור הנסן

| --- | --- |

 לידה:  29 ביולי 1841 ברגן, נורווגיה
 פטירה:  12 בפברואר 1912 (בגיל 70) Florø, נורווגיה 
 ענף מדעי:  אפידמיולוגיה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אוסלו  Bergen Cathedral School 
 פרסים והוקרה:  אביר דרגה ראשונה במסדר אולב הקדוש 
 
הנסן במעבדה
גרהארד הנריק ארמור הנסן (בנורווגית: Gerhard Henrik Armauer Hansen; ‏29 ביולי 1841 – 12 בפברואר 1912) היה רופא נורווגי, הידוע בעיקר בתרומתו לזיהוי החיידק Mycobacterium leprae ב-1873 כגורם למחלת הצרעת (הידועה גם בשם "מחלת הנסן").
חייו > ילדות ולימודים

הנסן נולד בעיר ברגן שבנורווגיה ולמד רפואה באוניברסיטת פרדריק המלכותית (כיום אוניברסיטת אוסלו).
בשנת 1866, קיבל תואר דוקטור לרפואה והתמחה בבית החולים הלאומי בכריסטיאניה (שמה הקודם של אוסלו) וכרופא בלופוטן.
חייו > מחקר הצרעת

בשנת 1868 שב הנסן לברגן לחקור את מחלת הצרעת יחד עם המומחה בעל השם, דניאל קורנליוס דניאלסן.
צרעת נחשבה אז בעיקר למחלה תורשתית או מיאזמית אך הנסן הסיק על בסיס מחקר אפידמיולוגי שצרעת היא מחלה עם גורם ספציפי.
בשנים 1870–1871 עבר הנסן לבון ווינה על מנת לרכוש את ההכשרה הנחוצה לו על מנת להוכיח את ההשערה שלו.
בשנת 1873 הכריז הנסן כי הוא גילה את ה-Mycobacterium leprae ברקמותיהם של כל חולי הצרעת שבדק אך מכיוון שלא זיהה תגלית זו כחיידק, קיבל תמיכה מועטה.
בשנת 1879, נתן הנסן דגימות רקמה לאלברט ניסר (Neisser) שהצליח לזהות את החיידק בעזרת טכניקת ההכתמה (Staining) ובשנת 1880 פרסם ניסר כי גילה את האורגניזם המחולל את מחלת הצרעת.
חייו > ויכוחים על הגילוי וניצחון להנסן

בין ניסר להנסן היו מחלוקות בנוגע לגילוי החיידק. בעוד הנסן היה החוקר שמצא אותו, ניסר זיהה את החיידק כגורם האטיולוגי למחלה. ניסר ניסה להמעיט בערכו של הנסן בתגלית ואכן תגליתו של הנסן נפגעה בעקבות הכישלון שלו בהפקה של תרבית מיקרוביולוגית טהורה על מצע מלאכותי, דבר שהיה נחוץ על מנת להוכיח שהאורגניזם דמוי המקל (Rod shaped) שמצא אכן מדבק.
חייו > שלהי חייו

בהמשך ניסה הנסן להדביק לפחות פציינטית אחת שלו ללא הסכמתה בחיידק שגילה, ולמרות שלא נגרם לה שום נזק, המקרה הסתיים בבית המשפט והנסן איבד את משרתו בבית החולים.
הנסן נשאר קצין רפואה לצרעת בנורווגיה ובזכות מאמציו הועברו חוקי הצרעת בנורווגיה בשנים 1877 ו-1885 דבר שגרם לירידה קבועה במספר החולים בצרעת בנורווגיה מ-1,800 מקרים ידועים בשנת 1875 ל-575 מקרים ב-1901. עבודתו הייחודית הוכרה בקונגרס הצרעת הבין-לאומי שנערך בברגן בשנת 1909.
חייו > מותו

הנסן סבל ממחלת העגבת משנות ה-60 של המאה ה-19 ולבסוף נפטר ממחלת לב ב-1912.
חייו > הנצחה

מוזיאון הרפואה בברגן נקרא על שמו של הנסן ולעיתים הוא מכונה "מוזיאון הצרעת" (Leprosy museum). אוניברסיטת ברגן גם כן קראה על שמו מכון מחקר – בניין ארמור הנסן, הממוקם בבית החולים האוניברסיטאי הוקלנד (Haukeland) בברגן. ארכיוני הצרעת בברגן מועמדים על ידי ארגון אונסק"ו לרשימות בפרויקט זיכרון עולם.
בשלהי המאה ה-19 הוקם בירושלים "בית החולים למצורעים עזרת ישו" כדי לטיפול בחולי מחלת הנסן, שמו שונה אחר כך לבית החולים הנסן.
גאן (נהר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  885 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  2,300 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  83,500 קמ"ר
 מוצא:  הרי דָאיוּ' במחוז גואנגדונג
 גובה מוצא הנהר:  11 מ' 
 יובלים:  Jin River, Yuanshui River, Shuang River, Shushui, Zhang River, Heshui, Suichuan River 
 שפך:  אגם פויאנג
 מדינות באגן הניקוז:  סין
 
 
הנהר גָאן (בסינית: 赣江 בפין-יין: Gàn Jiāng) – זורם מדרום לצפון לאורך של 885 קילומטרים במרכז המחוז ג'יאנגשי שבדרום מזרח סין ונשפך לאגם פויאנג. הנהר מהווה עורק תחבורה חשוב עבור נאנצ'אנג, בירת המחוז.
גאוגרפיה

מוצא הנהר ברכס הרי דָאיוּ' המפרידים בין דרום מערב ג'יאנגשי למחוז גואנגדונג. הקטע הראשון של הנהר קרוי הנהר גָ'אנְג. סמוך לעיר גאנג'וֹאוּ נשפך אליו הנהר גונְג שמוצאו בהרי גְ'יולְייֵן שבדרום ג'יאנשי. הנהר המאוחד הקרוי גאן זורם צפונה דרך נאנצ'אנג, בירת המחוז. צפונית לנאנצ'אנג נשפך לגאן הנהר גִ'ין, שכיוונו הכללי מזרח-מערב. נהר זה משמש עורק תחבורה חשוב בצפון ג'יאנשי. כ-50 קילומטרים צפונית לנאנצ'אנג נשפך הגאן לאגם פויאנג. אגם פויאנג מחובר בתעלה קצרה לנהר היאנגצה, הנהר הארוך ביותר באסיה, לכן נחשב הגאן כאחד מיובליו הדרומיים של היאנגצה.
האזור בו זורם הגאן גשום למדי (בין 1400 ל-1880 מילימטר גשם בשנה) והספיקה השנתית היא 68.7 מיליארד מ"ק. על הנהר נבנתה תחנת כוח הידרואלקטרית שתפוקתה 3.6 מיליון קילוואט.
העמק שיצר הנהר שימש מימים קדומים כנתיב חשוב בין מחוז גואנגדונג לעמק היאנגצה וצפונה. עד 1840 עבר כל סחר החוץ של סין בנתיב זה. כאשר סחורות היבוא שנפרקו במרכז סחר החוץ בגואנגג'ואו נשלחו צפונה וסחורות יצוא כדוגמת תה נשלחו דרומה. חשיבותו של נתיב זה פחתה מאוד כאשר ב-1937 נסללה מסילת הרכבת בין גואנגג'ואו להנקאו במחוז חוביי. חלקו התחתון של העמק הוא שטח חקלאי פורה ומגדלים בו בעיקר אורז ותה.
בשל מספר אשדות גדול הנהר עביר לשיט למפרשיות בלבד דרומית לגאנג'וֹאוּ, ממנה וצפונה עד אגם פויאנג הנהר עביר לשיט של ספינות נהר, אם כי בתקופת החורף, כשפני המים בנהר יורדים ניתן להגיע עד גִ'י'אָן בלבד. סירות קטנות מפליגות במעלה הנהר גָ'אנְג ומגיעות עד דָאיוּ' וממנה ניתן לחצות את הרי מלינג דרך מעבר מיי לגואנגדונג.
הערות שוליים

↑  מקורות שונים נוקבים מספרים שונים. על פי בריטניקה אורך הנהר 815 קילומטרים והוויקיפדיה הסינית נוקבת במספר 991 קילומטרים.
ג'יין ראסל

| --- | --- |

 לידה:  21 ביוני 1921 במידג'י, ארצות הברית 
 פטירה:  28 בפברואר 2011 (בגיל 89) סנטה מריה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Ernestine Jane Geraldine Russell 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1943–1986 (כ־43 שנים) 
 מקום לימודים:  תיכון ון נויס 
 בן או בת זוג:  Bob Waterfield (1943–1968) 
 פרסים והוקרה:  פרס המצלמה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין (1991)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
ג'יין ראסל בסרט "גברים מעדיפים בלונדיניות", 1953
ארנסטין ג'יין ג'רלדין ראסל (באנגלית: Ernestine Jane Geraldine Russell; ‏21 ביוני 1921 - 28 בפברואר 2011) הייתה שחקנית קולנוע וזמרת אמריקאית ומסמלי המין ההוליוודיים הבולטים של שנות ה-40 וה-50.
ביוגרפיה

ראסל נולדה בעיר במידג'י שבמינסוטה לג'רלדין ג'ייקובי ולרוי ויליאם ראסל. היו לה ארבעה אחים. אביה שירת כקצין בצבא ארצות הברית, ואמה הייתה שחקנית שהופיעה עם צוות בידור נודד. אחרי שאביה השתחרר מן השרות הצבאי עברה המשפחה לקנדה, ובהמשך לקליפורניה.
ראסל התעניינה מגיל צעיר בדרמה ובמוזיקה, אך לאחר שסיימה את לימודייה שאפה להיות מעצבת. בעקבות מות אביה נאלצה לעבוד כדי לעזור למשפחתה. היא עסקה גם בדוגמנות וחסכה מספיק כסף ללימודי משחק, בעידודה של אמה.
קריירה > משחק

ראסל חתמה על חוזה משחק מקצועי לשבע שנים עם הווארד יוז בתחילת שנות ה-40, לאחר שהשניים נפגשו במרפאת שיניים בעת טיפול שעבר יוז. ראסל התפרסמה בזכות הופעה פרובוקטיבית לאותה תקופה במערבון "האקדוחנים" (The Outlaw), שסיבך את יוז עם הצנזורה השמרנית של הוליווד והפך את ראסל, בתפקיד הבכורה שלה, לסמל מין בינלאומי ולשם החם בתעשיית הסרטים.
היא שיחקה לאחר מכן במערבון הקומי "גיבורי הצ'יזבט" (The Paleface, בתרגום מילולי "חיוור הפנים") ובהמשכו "בנו של גיבור הצ'יזבט" (Son of Paleface) עם בוב הופ, ובעוד שתי הפקות חושניות לצידו של רוברט מיצ'ם, "בחורה כלבבו" ו"מאקו". ב-1951 שיחקה ראסל לצידו של פרנק סינטרה בקומדיה "זה רק כסף".
ראסל הפכה למותג ב-1953 לאחר הופעתה בתור נערת השעשועים דורות'י שאו בסרטו המוזיקלי של הווארד הוקס, "גברים מעדיפים בלונדיניות", לצידה של מרילין מונרו. היא הייתה שותפה לפרויקט שערורייתי של הווארד יוז, "הקו הצרפתי" בבימויו של לויד בייקון. ארגונים קתוליים בארצות הברית קראו להחרים את הסרט.
ראסל הקימה ביחד עם בעלה הראשון בוב ווטרפילד את חברת ההפקה "ראס-פילד" שבחסותה יצאו שני סרטים בכיכובה של ראסל, חמודות וערמוניות (Gentlemen marry Brunettes, בתרגום מילולי "גברים נישאים לברונטיות") ו"כותונת הלילה הוורודה". ב-1964, אחרי הפסקה של שבע שנים, הופיעה ראסל בתפקיד עצמה בסרט "נתיבי הגורל". היא פרשה ממשחק בגיל 49 והופיעה בפעם האחרונה ב-1970 בסרט "אפל יותר מענבר".
קריירה > מוזיקה

ראסל התחילה לעסוק במוזיקה בסוף שנות ה-40 ושחררה לרדיו שני סינגלים ואלבום ביחד עם המוזיקאי קיי קייסר, בנוסף שרה סינגל נוסף עם פרנק סינטרה. ראסל הקימה רביעיית גוספל עם קוני היינס, בריל דייוויס, ודלה ראסל שפרשה בהמשך. אחרי עזיבתה הוציא 
ההרכב את האלבום "The Magic of Believing", שנמכר בשני מיליון עותקים. רונדה פלמינג הצטרפה להרכב מאוחר יותר. ב-1959 הוציאה
ראסל את אלבום הסולו "ג'יין ראסל". הוא יצא שנית ב-2009 בשם "Fine and Dandy".
חיים אישיים

ראסל הייתה נשואה שלוש פעמים: לקוורטרבק של קבוצת "סנט לואיס ראמס" וחבר "היכל התהילה של הפוטבול המקצועני" בוב ווטרפילד (במשך 25 שנה עד לגירושין), לשחקן רוג'ר ברט (במשך שלושה חודשים עד למותו) ולג'ון קלווין פיפלס (במשך 25 שנה עד למותו).
ראסל, שלא יכלה ללדת בגלל הפלה שעברה בגיל 18, אימצה בת ושני בנים ביחד עם ווטרפילד.
ראסל נפטרה ממחלה ב-28 בפברואר 2011, בגיל 89, בביתה שבסנטה מריה. היא הותירה את שלושת ילדיה, שישה נכדים ועשרה נינים.
פילמוגרפיה נבחרת

האקדוחנים (1943)
אלמנה צעירה (1946)
גיבורי הצ'יזבט (The Paleface)‏ (1948)
בחורה כלבבו (1951)
זה רק כסף (1951)
סיפור לאס וגאס (1952)
מאקו (1952)
בנו של גיבור הצ'יזבט (Son of Paleface)‏ (1952)
מונטה בל (1952)
גברים מעדיפים בלונדיניות (1953)
מתחת למים! (1955)
האיש הגבוה (1955)
חמודות וערמוניות (Gentlemen marry Brunettes) ‏(1955)
דם חם (1956)
כותונת הלילה הוורודה (1957)
נתיבי הגורל (1964)
ג'וני רנו (1966)
וייקו (1966)
הלוזרים המולדים (1967)
אפל יותר מענבר (1970)
ג'יין ראסל ומרילין מונרו, 1953
גאנד (אי)

|  נתונים גאוגרפיים |
| --- | --- |
 מיקום:  האוקיינוס הדרומי 
 קואורדינטות:  64°24′S 62°51′W﻿ / ﻿64.4°S 62.85°W﻿ / -64.4; -62.85
 שטח:  9.30 קילומטר רבוע
 אורך:  4.82 קילומטר
 רוחב:  2.41 קילומטר
 נתונים מדיניים
 אוכלוסייה:  0
 על שם:  גנט 
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהגאנד(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהגאנד(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיגאנד(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיגאנד
 
האי גאנד או האי גנט (באנגלית: Gand Island או Ghent Island; או בהולנדית: Genteiland) הוא אי מכוסה קרח, הממוקם בין האי אונוור והאי בראבנט, בארכיפלג פאלמר, שנמצא למול חוף חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
האי נמצא בקצה הצפוני של מצר שולאר.
אורכו של האי 4.82 קילומטרים, ורוחבו 2.41 קילומטרים.
שטחו של האי 9.30 קמ"ר.
היסטוריה > גילוי האי

האי התגלה על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית, שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897–1899, בראשותו של אדריאן דה ז'רלאש.
היסטוריה > מקור השם

ז'רלאש קרא לאי "גאנד" בצרפתית שמה של העיר של גנט שבבלגיה שסייעה במימון משלחת החקר שהנהיג.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  מידע גאוגרפי והיסטורי
| איים בארכיפלג פאלמר |
| --- | --- | --- |
| איים | אבוט • אולין • אומגה • אטא • אלפא • אלקה • אונוור • אפסילון • בראבנט • בוב • גאנד • גלארוס • דייוויס • דינק • דלתא • דרים • הארי • וינצקה • טאוור • למדא • לייז' • לקוואנט • פמפה |  |
| קבוצות איים | איי אומיקרון • איי טטראד • איי כריסטיאניה • איי מלכיור • איי סיגמא • איי פאי • איי פסי |  |
| איונים | סלע גריינדר |  |
בנדיקוט ננסי מפוספס

| בנדיקוט ננסי מפוספס |
| --- | --- |
 בנדיקוט ננסי מפוספס
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: בנדיקוטאים
משפחה:: בנדיקוטיים
סוג:: בנדיקוט ננסי
מין:: בנדיקוט ננסי מפוספס
שם מדעי
 Microperoryctes longicauda ‏פטרס ודוריה, 1876
תחום תפוצה


בנדיקוט ננסי מפוספס או בנדיקוט ננסי זנבתן (שם מדעי: Microperoryctes longicauda), הוא מין בנדיקוט קטן-בינוני בסוג בנדיקוט ננסי שאנדמי לגינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1876 על ידי הזואולוגים וילהלם פטרס (Wilhelm Peters) הגרמני וג'אקומו דוריה (Giacomo Doria) האיטלקי ולו 4 תת-מינים. משמעות שמו המדעי היא: "חופר-כיס זעיר ארך-זנב". בטקסונומיות מסוימות, מין זה מפוצל לשני מינים: בנדיקוט מפוספס מזרחי ובנדיקוט מפוספס מערבי; עם זאת, חלוקה זאת אינה מקובלת עדיין על ארגוני שימור בינלאומיים.
תיאור

הבנדיקוט המפוספס הוא המין הגדול בסוגו; אורך ראשו וגופו 24–30 סנטימטרים, אורך זנבו 17–25 סנטימטרים ומשקלו 350–670 גרם. הוא זהה בגודלו לבנדיקוט סראם, אך קטן ממיני הבנדיקוט הקוצני. מבנה גופו מקושת וגוצי, ראש משולש עם חרטום מוארך ומחודד. אוזניו קצרות וקירחות ועיניו ואפו קטנטנים. זנבו הדקיק ארוך במיוחד. בדומה לשאר הבנדיקוטים, גם למין זה יש טפרים ארוכים וגדולים שמשמשים אותו לחפירה באדמה בחיפוש אחר מזון. אין הבדל בגודל בין הזכר לנקבה.
הפרווה של הבנדיקוט המפוספס קצרה וזיפית. צבעה הכללי משתנה במעט בין תת-המינים, ונע בין חום-אפרורי לחום בהיר, חום זהוב או חום אדמדם, בעוד שהצד התחתון לבנבן או אפרפר. לאורך גבו של הבנדיקוט, יש מספר פסים אנכיים כהים שמופרדים זה מזה ברצועות שיער בהירות שהעניקו למין את שמו. כמות הפסים וצבעם משתנים על פני האזור הגאוגרפי, ונוטים להיות בולטים יותר במזרח מאשר במערב. התבנית המפוספסת משתרעת לרוב גם על הראש והפנים, בעוד שהלחיים והסנטר לבנים. החוטם, האוזניים והגפיים חשופים וורודים. הזנב ורוד כהה ברובו ולבן בקצהו.
תפוצה וביולוגיה

הבנדיקוט המפוספס אנדמי לגינאה החדשה, בה הוא מצוי הן בצד של פפואה והן בצד של אינדונזיה. טווח התפוצה שלו משתרע לאורך רכסי ההרים של הקורדילרה הניו-גינאית החוצה את האי ממזרח למערב, ובכלל זה רכס אואן סטנלי, רכס ביסמרק ורכס מאוקי. יש אוכלוסייה מבודדת גם ברכס ארפק בחצי האי ראש-ציפור.
בדומה לשאר המינים בסוג, בית הגידול של הבנדיקוט המפוספס מורכב מיער גשם טרופי לח ויער עננים על מדרונות הרריים גבוהים ברום 2,500-1,000 מטר מעל פני הים, אך הוא מצוי גם ביערות טחב ננסיים, בתה הררית וכרי דשא תת-אלפינים בגבהים יוצאי דופן ברום 4,000 מטר.
הבנדיקוט המפוספס פעיל בעיקר בשעות הלילה והדמדומים, ומבלה את שעות היום בקן עשוי זרדים, עלים וטחב תחת שיחים או שורשי עצים. הבנדיקוט ניזון מחרקים, תולעים, חולייתנים זעירים ופירות שנפלו מן העצים. הבנדיקוט מתרבה לאורך השנה, והנקבה ממליטה שגר של עד 4 גורים שמבלים בכיס תקופה קצרה.
מצב

הבנדיקוט המפוספס מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, ומאחר שלא סביר שמספריו ירדו בעתיד הקרוב ברמה הנדרשת כדי להעפיל לקטגוריה מאוימת יותר. ההערכה היא, שגם לאחר שהמין יפוצל לשניים, המצב יישאר דומה. הבנדיקוט מאוים ברמה המקומית על ידי ציד, בירוא יערות וטריפה על ידי כלבי בית. הוא מצוי במספר אזורים מוגנים בפפואה ואינדונזיה.
הערות שוליים

↑  בנדיקוט ננסי מפוספס באתר הרשימה האדומה של IUCN
גיבור בצרי

| --- | --- |

 לידה:  3 במרץ 1951 (בן 73) ניו יורק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  אסטרונומיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סטנפורד (1973)  אוניברסיטת קולורדו בולדר (1979) 
 מוסדות:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 
גיבור בצרי (מאנגלית: Gibor Basri; נולד ב-3 במאי 1951) הוא פרופסור במחלקה לאסטרונומיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. מחקריו עוסקים בהיווצרות הכוכבים וננסים חומים.
אודות

בצרי נולד בעיר ניו יורק. כעבור שנתיים עברה משפחתו לקולורדו, שם גדל. אביו, שאול, יהודי ממוצא עיראקי, היה פרופסור לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת קולורדו, ואמו פיליס הייתה רקדנית ומורה לבלט. פעמיים בילדותו עברה המשפחה למזרח אסיה בעקבות עבודת אביו כמרצה – בפעם הראשונה, בשנת 1957, נסעה המשפחה לשנתיים לבורמה, ובפעם השנייה, כשהיה בן 15, נסעה המשפחה לשנתיים לסרי לנקה, שם התיידד עם סופר המדע בדיוני ארתור סי. קלארק.
בילדותו קרא הרבה סיפורי מדע בדיוני ומגיל צעיר התעניין באסטרונומיה. בשנת 1973 סיים לימודי תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת סטנפורד. בשנת 1979 סיים דוקטורט באסטרופיזיקה באוניברסיטת קולורדו. בין השנים 1979-81 היה בפוסט דוקטורט בברקלי. בשנת 1982 הצטרף למחלקה לאסטרונומיה בברקלי, בשנת 1988 קיבל קביעות, ובשנת 1994 קיבל מעמד של פרופסור מן המניין.
היה בין המגלים הראשונים של ננסים חומים. כמו כן הוא מעורב במחקרים שונים בהקשר לכוכבי לכת ובמסגרת זו משתתף בפרויקט ניתוח מידע שמתקבל מטלסקופ החלל קפלר.
בצרי נשוי ואב לבן. הוא חבר באגודה האמריקאית לאסטרונומיה, האגודה של הפיזיקאים השחורים, והאיגוד הבינלאומי לאסטרונומיה.
גיבור גרמניה המזרחית

| --- | --- |

  
 פרטים
 מדינה:  גרמניה המזרחית 
 נוסד:  26 באוקטובר 1975 
 הענקות
 סה"כ הוענקו:  17 
 
גיבור גרמניה המזרחית (בגרמנית: Held der DDR) היה התואר הגבוה ביותר של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית כאשר העיטור הגבוה ביותר הוא עיטור קרל מרקס.
העיטור נוצר בשנת 1975 בהשראת העיטור הסובייטי גיבור ברית המועצות, העיטור הוענק על תרומה יוצאת דופן לרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
הזוכים בעיטור קיבלו באופן אוטומטי גם את מסדר קרל מרקס ונהנו מהטבות שונות מטעם המדינה כולל קצבה שנתית של 25,000 מארק מזרח גרמני. העיטור נועד לחזור לידי המדינה עם מותו של הזוכה.
עיצוב

העיטור היה בצורת כוכב מזהב שעליו בחזיתו היה עיגול עם סמלה של גרמניה המזרחית מוקף בעלי אלון, החלק האחורי של העיטור היה חלק ועליו היה כתוב רק את שם היצרן ושם העיטור.
העיטור היה תלוי מסרט בצבע אדום, על הסרט הייתה מחוברת סיכה של עלי אלון, חלק מן העיטורים שובצו בשמונה יהלומים, חמישה על עלי האלון ושלושה על סרט המדליה.
מקבלי העיטור

התואר הוענק 17 פעמים, כאשר איש אחד קיבל אותו שלוש פעמים ושלושה אנשים - קיבלו אותו פעמיים. בין המעוטרים - 6 אזרחי מזרח גרמניה ו5 אזרחי ברית המועצות.
ליאוניד ברז'נייב - 13 בדצמבר 1976, 18 בדצמבר 1979, 18 בדצמבר 1981
היינץ הופמן - 28 בנובמבר 1975 ו-28 בנובמבר 1980
אריך מילקה - 1 בדצמבר 1975 ו-28 בדצמבר 1982
פרידריך דיקל - 1 בדצמבר 1975 ו-28 בדצמבר 1983
אריך הוניקר - 2 באוגוסט 1982 ו- 9 במאי 1987
זיגמונד יאן - 21 בספטמבר 1978
ואלרי ביקובסקי - 21 בספטמבר 1978
ולדימיר קובליונוק - 2 בנובמבר 1978
אלכסנדר איוואנצ'נקוב - 2 בנובמבר 1978
וילי שטוף - 9 ביולי 1984
ניקולאי טיחונוב - 14 במאי 1985
גיבור גדול

| --- | --- |

 סינגל בביצוע סי היימן ולהקה מקומית
 מתוך האלבום סי היימן ולהקה מקומית
 יצא לאור:  1987
 סוגה:  רוק
 שפה:  עברית 
 חברת תקליטים:  CBS
 כתיבה:  סי היימן
 לחן:  סי היימן
 הפקה:  משה לוי
 
גיבור גדול הוא שיר רוק שכתבה והלחינה סי היימן וביצעו "סי היימן ולהקה מקומית". השיר יצא לאור בשנת 1987 ונכלל באלבום הבכורה של היימן "סי היימן ולהקה מקומית", והוא אחד מלהיטיה הגדולים של היימן.
רקע

השיר יצא לאור בעיבודו של משה לוי, ונכלל באלבום הבכורה של היימן "סי היימן ולהקה מקומית".
לימים סיפרה היימן כי השיר נכתב "בלילה של דמעות" בעקבות אהבה נכזבת שלה לטייס. לאחר שאלבום הבכורה היה גמור, השמיעה למשה לוי את השיר, והוא שכנע אותה להכניס אותו לאלבום. כתוצאה מכך השיר "עולם תעשייתי", שאמור היה להיכלל באלבום זה, נדחה לאלבומה השני של היימן.
השיר דורג במקום ה-14 במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשמ"ז (1987).
הקליפ לשיר זכה בתחרות הקליפים השנתית השנייה שנערכה במסגרת פסטיבל חיפה.
ב-2007 הוציאה היימן גרסת דאנס לשיר בשיתוף עם מורן קריב.
הערות שוליים

↑  דודי פטימר, ‏סי במול: סי היימן חוזרת אל אלבומה הראשון, באתר מעריב אונליין, 13 באוגוסט 2016.
↑  תמר גלבץ, סי היימן – המדליקה היחידה אתמול, חדשות, 28 בספטמבר 1988, עמ' 14.
↑  יוסי חרסונסקי, עיון ביקורת, באתר יוסימיוסיק
גאנביה

| --- | --- |

 מדינה:  בנין בנין
 מחוז:  מחוז אטלנטיק
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  20,000
 קואורדינטות:  6°28′00″N 2°25′00″E﻿ / ﻿6.4666666666667°N 2.4166666666667°E﻿ / 6.4666666666667; 2.4166666666667 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בנין מוגדלת) פורטו נובו קוטונו אבומה פאראקו דג'וגו קאנדי נאטיטינגו ניגריה ניז'ר בורקינה פאסו טוגו מפרץ גינאהגאנביה(למפת בנין רגילה) פורטו נובו קוטונו אבומה פאראקו דג'וגו קאנדי נאטיטינגו ניגריה ניז'ר בורקינה פאסו טוגו מפרץ גינאהגאנביה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
גאנביה (בצרפתית: Ganvié) הוא כפר אגם בבנין, אפריקה, השוכן בצפון אגם נוקואה (אנ'), סמוך לקוטונו. אוכלוסיית הכפר מונה כ-20,000 איש, זהו כנראה כפר האגם הגדול ביותר באפריקה והוא פופולרי מאוד בקרב תיירים.
הכפר נבנה במאה השש-עשרה או השבע-עשרה על ידי אנשי טופינו שהשתמשו באגם כמקום מקלט ומסתור מפני לוחמי פון שחטפו אנשים כבני ערובה על מנת למכור אותם כעבדים לאירופאים. הכפר מורכב מבתי כלונסאות השוכנים על המים והתנועה בו נעשית באמצעות סירות עץ. תושבי הכפר גאנביה מכונים לעיתים קרובות "אנשי מים"  והאזור עצמו מכונה לעיתים קרובות "ונציה של אפריקה".
מלבד התיירות כלכלת הכפר מתבססת בעיקר על דיג וגידול דגים. אמצעי התחבורה היחיד אל הכפר וממנו הוא באמצעות סירות עץ.
הכפר נוסף לרשימה מוקדמת של אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ב-31 באוקטובר 1996 בקטגוריית התרבות.
גלריה

שיט בכפר
בית בכפר
סירה בכפר
ראו גם

בתי כלונסאות
ונציה