stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איפה הרומנטיקה
ביקורת

בן שלו מהארץ העניק לשיר ביקורת שלילית: "אחד הטרנדים היותר מאוסים בפופ הישראלי של השנים האחרונות הוא ההתרפקות על העידן האבוד שבו הסמארטפון לא שלט בחיינו. הו, הכל היה כל כך עמוק ואמיתי כשלא היינו משועבדים למסכים! יכול להיות שהאנשים שכותבים את השירים האלה כל כך צעירים, שהם לא זוכרים את הימים שלפני האינסטגרם, ולכן לא יכולים לדעת שגם אז התבונה לא מילאה את הארץ".
דודי פטימר ממעריב אונליין העניק ביקורת מעורבת לאלבום בו השיר נכלל, אם כי אמר על השיר כי הוא מבין ה"הפתעות שמצליחות לחדש".
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2019-20)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2019-20)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2019-20)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2019-20)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | המצעד הרשמי של גלגלצ | 6 |  |
|   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (2020)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (2020)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (2020)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (2020)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | כאן גימל | 30 |  |
הערות שוליים

1 2   כרקוקלי - איפה הרומנטיקה (Prod. By Stav Beger), סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 3:50)
↑   בן שלו, עומר אדם תקוע עם אותם ארבעה אקורדים שחוקים, באתר הארץ, 23 בנובמבר 2019
↑  דודי פטימר, ‏אחיות מעשיות: "כרקוקלי" מציגות טקסטים רדודים ולחנים קליטים, באתר מעריב אונליין, 1 בדצמבר 2019
איתמר בעולם האנגלית

| --- | --- |

 כללי
 תאריך הוצאה:  2004
 סוגה:  לומדה, משחק חינוכי ממוחשב, משחק פלטפורמה
 מספר שחקנים:  שחקן יחיד
 פיתוח:  קומפדיה
 הוצאה לאור:  קומפדיה
 ארץ מקור:  ישראל
 סדרה:  משחקי איתמר
 דרישות תוכנה
 פלטפורמות:  המחשב האישי
 המשחק הקודם:  איתמר וסודות הקוסמים
איתמר בעולם האנגלית הוא לומדה ומשחק הרפתקה ממוחשב מסוג "הצבע והקלק" ומסוג פלטפורמה, שפותח על ידי חברת קומפדיה ויצא לאור בשנת 2004. המשחק הוא השביעי והאחרון בסדרת משחקי איתמר, שדמותו מבוססת על דמותו של איתמר מאת הסופר דויד גרוסמן, ובשונה מהמשחקים הראשונים בסדרה אין לו קשר ישיר לאחד מספרי הסדרה. המשחק מכיל עלילה עשירה ומגוון משחקי פעילות והעשרה המיועד לילדים בגילאי 6–11, והוא מתמקד בלמידת ידע בסיסי בשפה האנגלית, משחק זה יצא בשלל שפות.
עלילת המשחק

עלילת המשחק עוקבת אחרי איתמר ואחרי התוכי-רובוט בשם "תוכי-טק" שמגיע מגלקסיית "אינגליש", הרובוט מספר לאיתמר על שודדי החלל התוקפים את תושבי הגלקסייה והוא מבקש את עזרתו של איתמר בהצלת הכוכבים והחייזרים השונים, תוך כדי משחק השחקן לומד מילים חדשות, שמות בני המשפחה, מספרים, בעלי חיים ועוד, בשפה האנגלית .
משחקיות

המשחק בנוי מלמידה מדורגת, בכל סיבוב השחקן ימלא מספר משימות שיקרבו אותו אל כוכב הפיראטים. לפני שניתן לגשת אל כל כוכב לכת השחקן יבצע משימה בשני הירחים שלו תוך כדי העשרה ולימוד, לאחר שהשחקן יסיים את כל המשימות הוא יפתח שער אחד בכוכב הפיראטים, ועליו לחזור על סבב המשחק פעמיים נוספות עד להשלמת המשחק, כאשר הרמה הלימודית והאתגר עולים בין הסיבובים השונים.
ביקורת

המשחק קיבל ביקורות חיוביות מאד, בביקורת משנת 2004 באתר ynet נכתב:”הורים היזהרו - "כוכב הצבעים" ממכר יותר מ"טטריס" באחריות.” ולמשחק ניתן ציון של 4 מתוך 5 כוכבים.
הערות שוליים

↑  משחקים קומפדיה-איתמר בעולם האנגלית פתיח + חלק ראשון, נבדק ב-2024-04-07
↑  משחקים קומפדיה-איתמר בעולם האנגלית - YouTube, באתר www.youtube.com
↑  גליה אלוני דגן, איתמר בעולם האנגלית, באתר ynet, 26 באפריל 2004
אלי האג'י-שיק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 בינואר 1961 (בן 63) אן ארבור, ארצות הברית 
 לאום:  ארצות הברית
 עמדה:  בועט
 גובה:  1.8 מטרים
 משקל:  78 קילוגרם
 מכללה:  אוניברסיטת מישיגן
 דראפט:  דראפט ה-NFL‏ 1983, ניו יורק ג'איינטס, סבב 9, מספר 237
 קבוצות כשחקן
 1983–1987:  ניו יורק ג'איינטס (1983–1985)   אטלנטה פלקונס (1986)   וושינגטון רדסקינס (1987)
 הישגים כשחקן
 בחירה למשחק הפרובול (1987)
 
אלי האג'י-שיק, (באנגלית: Ali Haji-Sheikh; נולד ב-11 בינואר 1961 באן ארבור, מישיגן) הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגת ה-NFL. את קריירת הפוטבול החל האג'י-שיק כבועט באוניברסיטת מישיגן. לאחר שסיים את לימודיו נבחר בדראפט של שנת 1983 על ידי ניו יורק ג'איינטס. כבר בעונתו הראשונה הבקיע 35 שערי שדה ושבר את שיא שערי השדה בעונה אחת. ב-1984 נבחר האג'י-שיק למשחק הפרובול. ב-1986 עבר לשחק באטלנטה פלקונס וב-1987 עבר לוושינגטון רדסקינס. עם הרדסקינס זכה בסופרבול XXII ובסוף העונה פרש.
אהרן אבן-חן

| --- | --- |

 לידה:  7 בספטמבר 1908 ראש פינה, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  17 במאי 1990 (בגיל 81) 
 כינוי:  ג. שרוני 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  דואר היום, הארץ, מעריב 
 
אהרן אבן-חן (פיינשטיין) (7 בספטמבר 1908 – 17 במאי 1990) היה עיתונאי, סופר ואיש ציבור ישראלי, מראשוני העיר נתניה.
תולדות חייו

אבן-חן נולד בי"א באלול תרס"ח (1908) במושבה ראש פינה, בן ליוסף פיינשטיין, ממגיני הגליל, ונכד לאהרן פיינשטיין, ממייסדי ראש פינה ומחלוצי ההתיישבות בארץ ישראל.
למד בבית-הספר של ראש פינה אצל המורה שמחה וילקומיץ ובקולג' הסקוטי בצפת. עבד במשק הפלחה של הוריו, באריזת הטבק ובסלילת כביש ראש-פינה-מטולה. כשבגר הצטרף לארגון "ההגנה".
תולדות חייו > עבודתו העיתונאית

בסוף שנות ה-20 החל לשלוח כתבות לפרסום בעיתון "דואר היום" שבהן דיווח על אירועים בגליל. לאחר מכן עורך העיתון איתמר בן-אב"י הזמין אותו לעבור לירושלים ולעבוד כחבר המערכת. בשנים 36–1935 שימש אבן-חן כמזכיר המערכת. ידידות אמיצה נקשרה בין אבן-חן לבן-אב"י, שנמשכה גם בפעילות ציבורית משותפת.
בשנת 1936 עבר אבן-חן לכתוב בעיתון "הארץ" בהזמנתו של עורך העיתון גרשום שוקן, ושימש בין השאר כסופר העיתון באזור השרון. כמו כן שימש ככתב "פלסטיין פוסט" בשרון.
עם הקמת העיתון "מעריב" ב-1948 נמנה אבן חן עם צוות העיתונאים המייסדים בראשות עזריאל קרליבך. על הידיעות והכתבות במעריב היה חותם בשם העט ג. שרוני. אחת החשיפות העיתונאיות שלו ("קפה וצ'יזבטיה אצל אבו נביל") הביאה ב-1963 לפיענוח רצח בני משפחת לזרוביץ, 25 שנה לאחר שנחטפו. אבן-חן ראיין בכיר במגזר הערבי, מקורב למנהיגי המרד הערבי, ודובב אותו לחשוף שהוא יודע מה עלה בגורל החטופים. בעקבות הכתבה הגיע מכתב לאבן-חן, שהניע את המשטרה לחזור לחקירה ובסופו של דבר למציאת הגופות. הפרשה זכתה לסיקור נרחב בכלי התקשורת.
מעבר לדיווחים עיתונאיים שוטפים על אירועים באזור השרון, אבן-חן בלט בכתבות המגזין שלו ("רפורטז'ות") שעסקו באנשים ובסיפורים מהגליל ומשאר חלקי הארץ. רבים מהסיפורים האלה קובצו והופיעו בארבעת הספרים שכתב אבן-חן.
בשנת 1945 זכה בפרס ראשון בתחרות הארצית לרפורטז'ה מטעם אגודת העיתונאים.
בשנת 1969 זכה בפרס שלמה מרץ של מסדר ז'בוטינסקי.
תולדות חייו > פעילות ציבורית

העבודה המשותפת עם איתמר בן-אב"י הביאה את אהרן אבן-חן גם לפעילות כחבר מזכירות הסתדרות בני בנימין אליה הצטרפו גם אלכסנדר אהרונסון ועובד בן עמי, שהיה אז כתב העיתון בפתח תקווה. בין היישובים שהוקמו על ידי בני בנימין הייתה העיר נתניה. אבן חן היה ממייסדי העיר ומפעילי הציבור בה, ובן עמי שימש מאוחר יותר כראש העיר. בשנים 1936–1950 שימש אבן-חן כמזכיר מחלקת התרבות של נתניה וכחבר ועדת השמות לרחובות העיר. בין השאר הקים ב-1937 את הספרייה העירונית, פרי יוזמתו של איתמר בן-אב"י, שייעד אותה להיות "מוסד רוחני גדול, אשר ישמש מרכז לתרבותנו".
בשנת 1976 זכה בעיטור הכבוד "יקיר נתניה" על פועלו למען העיר. ואולם אבן-חן הודע על סירובו לקבל את העיטור במחאה על אירוע באותה שנה, שבו החליטה העירייה להחליף את שמו של רחוב אברהם שפירא לשם "האדמו"ר מויז'ניץ". בריאיון במעריב הוא אמר: "יש גבול למעשים פסולים הנעשים משיקול קואליציוני". בעקבות זאת התעוררה סערה ציבורית בעיר וחודש לאחר מכן העירייה ביטלה את החלטתה והשאירה את השם אברהם שפירא על כנו.
תולדות חייו > תיעוד יצירתו של בן-אב"י

הקשר המיוחד עם איתמר בן-אב"י הביא את אבן-חן לפתוח במפעל לתיעוד יצירתו של בן-אב"י לאחר שזה נפטר ב-1943. הוא ערך את עיזבונו העיתונאי, אסף את כתביו והוציא לאור ב-1961 את הספר 'עם שחר עצמאותנו'. הספר יצא בהוצאת "הוועד להוצאת כתבי איתמר בן-אב"י". לאחר מכן הוציא לאור ספר נוסף ובו מאמרים של בן אב"י - 'חלומות ומלחמות' (1978).
תולדות חייו > ביקורות על יצירתו

בביקורת על ספרו שוורים חרשו בהר שיצא לאור ב-1954, נכתב במעריב: "אבן-חן הוא סמילנסקי של הגליל. מה שעשה הסופר המנוח ביחס לחדרה וראשון לציון, לרחובות וגדרה -- עשה ילד הגליל אבן-חן לראש פינה, ליסוד המעלה, למחניים ולמשמר הירדן. הוא כותב עליהן באהבה, ברגש, בחן כובש לבבות, ובעיקר: בכישרון כתיבה רב, המעלה את הרפורטז'ה שלו לרמה ספרותית מעולה".
בביקורת שכתב משה בן שאול על ספרו של אבן-חן יונים על הגג שיצא לאור ב-1965, נכתב בין השאר: "רפורטז'ות עיתונאיות - לרוב טעמן פג עם חלוף אקטואליותן. אך לא תמיד. "חוק ההתיישנות" אינו חל לגבי הרפורטז'ות הצבעוניות, מלאות "הלך-רוח" ונעימות לקריאה של אהרון אבן־חן הלא הוא מיודענו איש מעריב ג. שרוני, שחמישים מהן כינס מחברן בספרו החדש "יונים על הגג" שראה אור זה עתה בהוצאת טברסקי. מה שמבדיל, בעצם, כתבות עיתונאיות אלו מאחרות, זו העובדה, שהן נכתבו לא רק לצורך שעה ותמיד נותרו בהן למעלה מעשרה ניצוצות של ספרות אמת. יש בהן אימאז'ים שיריים ותיאור מפליא של נוף וחדירה פסיכולוגית - לרוב, בכל הקשור לתיאור הדמות, ויהיה זה אפילו תיאור קצר שבקצרים".
בביקורת שכתבה איזה פרליס על סיפרו חתונה בצידון שיצא לאור ב-1972, היא מציינת: "אהרן אבן־חן מעלה מתהום הנשייה דמויות ראשונים: האבות המייסדים של המושבות הוותיקות וחלוצים מפלסי־דרך היישוב ולוחמי מלחמת קיומו. לא קל לטפל בנושא זה באווירה של ימינו, אולם נראה שהמחבר, המזדהה בכל מאודו עם גיבוריו, מצא את ה"טון" הנכון, ההולם תיאורי־הווי רחוק-קרוב זה. אין כאן "שמן זית זך" ולא הטפה "ציונית" (במירכאות, ( אף שהרגש החם, הממלא את לבו של המחבר, פורץ מכל שורה ומבין השיטין".
תולדות חייו > משפחתו

אהרן אבן-חן נישא לעטרה לבית לרמן ב-1933, ולהם שתי בנות: עדנה לוינשטיין, שעבדה כעורכת וכעורכת לשון בעיתון הארץ, ואריאלה אופק, שהייתה מורה ומחנכת בגימנסיה הרצליה.
ספריו

שוָרים חרשו בהר; רישומים: מ. אריה, תל אביב: נ. טברסקי, תשי"ד 1953. (סיפורים)
יונים על הגג; ציורים: זאב, תל אביב: נ. טברסקי, תשכ"ה 1965. (אוסף רפורטז'ות מחיי הארץ, שפורסמו ב"מעריב")
חתונה בצידון: אגדות שהיו; רישומים: אבא פניכל, רמת גן: מסדה, 1972.
לילות כנען; איורים: תרצה טנאי, תל אביב: ספרית מעריב, 1983. ("רשימות שארץ ישראל של חלום ומעשה מקופלת בתוכן")
בעריכתו:
גבעת עדה: אריה סמסונוב ואהרן אבן-חן (עורכים), תל אביב: במצור, תרצ"ח 1938. (חלק מהמאמרים לקוח מהעיתונים "דבר", "הבוקר", "הארץ" ו"בוסתנאי")
ישראל שלנו - קומץ-עלים לזכר ישראל גולדשטין, אהרן אבן-חן (עורך), ראש פינה: תש"ד 1944
עת עלינו לנתניה - זכרונות של ותיקי נתניה. יצא לאור מטעם ראשוני המתיישבים בנתניה במלאת כ"ה שנים לעלייתם על הקרקע, אהרן אבן חן ומשה הופמן (עורכים), 1954
אבן יהודה - קובץ לחג מחצית-היובל של המושבה; אהרן אבן-חן (עורך), אבן יהודה, תשי"ח 1958.
עם שחר עצמאותנו: זכרונות-חייו של הילד העברי הראשון, כתבי איתמר בן-אב"י, עורך ומו"ל: אהרן אבן-חן, הוצאת הוועד הציבורי להוצאת כתבי איתמר בן-אב"י, 1961.
חלומות ומלחמות, כתבי איתמר בן-אב"י, עורך ומו"ל: אהרן אבן־חן, הוצאת הוועד הציבורי להוצאת כתבי איתמר בן־אב״י, 1977.
משה שקד: ספר זיכרון לאיש רב-פעלים, אהרן אבן-חן (עורך), נתניה, תשל"ה 1974.
שלושה ימים בסיון: סיפורה של איכרה ממשמר-הירדן; כתבה: רבקה גרבובסקי; כינס וערך: אהרן אבן-חן, [תל אביב]: [חמו"ל], 1987.
הערות שוליים

↑  שמו המעוברת "אבן-חן" הוא תרגום של "פיינשטיין".
↑  דואר היום, בלקסיקון "העין השביעית" לתקשורת ועיתונות.
↑  אהרן אבן-חן (ג. שרוני), קפה וצ'יזבטיה אצל אבו-נביל, מעריב 19 באוקטובר, 1962, עמ' 8
↑  נתגלו עצמות הקצין לזרוביץ', דבר 8 באוגוסט, 1963, עמ' 8
↑  המכתבים שהביאו לפתיחת החקירה, מעריב 8 באוגוסט, 1963, עמ' 3
↑  אבן-חן וגולן – חתני "פרס מרץ", מעריב, 5 ביוני 1967. הפרס הוענק לו על מאמרו האלבום של בכור אלחדף, מעריב, 5 באוקטובר 1966.
↑  על ההיסטוריה של הספרייה העירונית הייחודית של נתניה באתר הספרייה.
↑  יוסף ולטר, "יש גבול למעשים פסולים הנעשים משיקול קואליציוני", מעריב 11 באפריל, 1976, עמ' 7
↑  האתנועים הגיעו – השביתה פרצה (תוספת ארכיונית ל'קנטון יהודה'), בבלוג של יואב קרני
↑  מעריב, זה עתה הופיע: א. אבן-חן: שוורים חרשו בהר, מעריב, 1954, עמ' 8
↑  משה בן-שאול, חמישים אבני-חן, מעריב 19 בנובמבר, 1965, עמ' 16
↑  איזה פרליס, המציאות כאגדה, דבר 27 באוקטובר, 1972, עמ' 22
↑   בני ציפר, הקול האמיתי של העברית, באתר הארץ, 23 ביוני 2020
↑  סקירה: ל., א. אבן-חן: שוורים חרשו בהר, מעריב, 1 בינואר 1954; פתחי ספרים | ביטוי לכפר העברי, דבר, טור 1, 29 בינואר 1954.
↑  ביקורת: משה בן-שאול, חמשים אבני-חן: ה"יונים" של אהרון אבן-חן, מעריב, 19 בנובמבר 1965.
↑  ביקורת: איזה פרליס, המציאות כאגדה, דבר, 27 באוקטובר 1972.
↑  ביקורת: איזה פרליס, נשכחות מהווי הישוב, מעריב, 13 במאי 1983.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302535505171  BnF: cb127723968 (data)  GND: 1146836511  ISNI: 0000 0000 6696 9915  LCCN: nr91035367  VIAF: 73712660   WorldCat (עם VIAF): 73712660 
מערכת עיתון "דואר היום" בשנות ה-20. בשורה הראשונה משמאל לימין: העיתונאי אורי קיסרי, לאה אבושדיד, איתמר בן-אב"י וישעיהו קרניאל (עזמות). בשורה השנייה, שני מימין: העיתונאי והסופר אהרן אבן-חן, ולימינו רעייתו עטרה אבן-חן.
אלבר אודרזו

| --- | --- |

צילום מ-2012
 לידה:  25 באפריל 1927 פים, צרפת 
 פטירה:  24 במרץ 2020 (בגיל 92) ניי-סיר-סן, צרפת 
 שם לידה:  Alberto Aleandro Uderzo 
 תחום יצירה:  ציור, איור ספרים, קומיקס, איור 
 הושפע על ידי:  Edmond Calvo 
 יצירות ידועות:  Asterix films, Tanguy et Laverdure, Oumpah-pah 
 פרסים והוקרה:  מפקד מסדר האמנויות והספרות (2003)  French Excellence Award (2013)  היכל התהילה של ויל אייזנר (2005)  אזרחות כבוד של בריסל (23 בספטמבר 2005)  פרס מקס ומוריץ (2004)  הפרס הגדול של העיר אנגולם (1999)  אביר במסדר האריה ההולנדי (2007)  קצין בלגיון הכבוד (2013)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פריז VIII (2009) 
 צאצאים:  Sylvie Uderzo 
 חתימה:   
 
אלבר אודרזו (בצרפתית: Albert Uderzo; ‏25 באפריל 1927 – 24 במרץ 2020) היה צייר וכותב קומיקס צרפתי ממוצא איטלקי.
השנים המוקדמות

אודרזו נולד בפִֿים (אנ'), שבמחוז מארן, שבצרפת, להורים ממוצא איטלקי. מקור שם משפחתו הוא מהכפר אוׂדֶרצוֹ (אנ') שבאיטליה, ממנו צמח אילן היוחסין שלו.
בילדותו חלם להיות מכונאי מטוסים, אף־על־פי שכבר בגיל צעיר הראה כישרון גדול לציור. אודרזו נולד עיוור צבעים (אינו מבחין בין אדום לירוק), וכן עם שתי אצבעות נוספות (6 בכל יד), שהוסרו בניתוח.
במהלך מלחמת העולם השנייה, אודרזו, אז בשנות העשרה שלו, עזב את פריז, בה התגורר, ועבר לאזור ברטאן שבמערב צרפת, שם עבד בחקלאות, ועזר לאביו בעסקי הרהיטים שלו. מאוחר יותר, כאשר חשבו אודרזו וגוסיני על מיקום לכפר הגאלי של אסטריקס, בחר מיד אודרזו באזור זה.
לאחר המלחמה, החל משנת 1945, החל אודרזו בקריירת צייר בפריז. הוא יצר סיפורים חדשים לבד, אך גם שיתף פעולה עם יוצרים שונים.
העבודה עם גוסיני

בשנת 1951, פגש אודרזו את רנה גוסיני. הם הפכו לידידים קרובים מאוד והחליטו לעבוד יחד. הם החלו את דרכם המשותפת בשנת 1952 במשרדי World Press. הם יצרו מספר דמויות וסדרות של ספרים מצוירים. בשנת 1959, גוסיני מונה למנהל האמנותי ואודרזו לעורך האמנותי של עיתון הקומיקס "פילוט" (Pilote) שנועד לבני נוער. שם, כבר בגיליון הראשון, הם פרסמו את הרפתקאותיו של אסטריקס בסיפור בהמשכים. אסטריקס זכה להצלחה גדולה.
בשנת 1961 פורסם האלבום הראשון של אסטריקס. עקב הצלחתה המסחררת של הסדרה, הם החליטו החל משנת 1967 להקדיש את כל זמנם לסדרה.
בשנת 1977, נפטר גוסיני באופן פתאומי. אודרזו המשיך לפרסם את סיפורי אסטריקס לבדו, כשהוא ממשיך לחתום את שמו של גוסיני במשותף גם באלבומים החדשים, לאות הוקרה לידידו הוותיק.
בשנת 2011, בעקבות כאבים בידו, הפסיק את מלאכות הכתיבה והציור. בעקבות כך, החליט אודרזו לא לשים קץ לאגדת אסטריקס והעביר את הכתיבה והציור ליוצרים ז'אן-איב פרי (אנ') ודידיה קונרד בהתאמה.
פטירה

אודרזו נפטר ב-24 במרץ 2020, כחודש לפני יום הולדתו ה-93.
הערות שוליים

↑  רויטרס, חדשות בעולם בגיל 84, היוצר של הקומיקס הצרפתי אסטריקס תולה את העט, באתר הארץ, 27 בספטמבר 2011
↑  עצוב: המאייר של אסטריקס הלך לעולמו, באתר "סרוגים", 24 במרץ 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007434307305171  PLWABN: 9810650861405606  BIBSYS: 90131590  BNE: XX946136  BnF: cb11927309w (data)  CANTIC: a19266844  CiNii: DA03217009  GND: 118810480  ICCU: CFIV007813  ISNI: 0000 0001 2095 9006  LCCN: n50046800  MusicBrainz: bead9294-7464-4ad7-8269-153025d5c894  NDL: 00688145  NKC: jn20001005640  NLA: 43029131  NLG: 189304  NLK: KAC200108070  NSK: 000093077  NTA: 068350945  RERO: 02-A003917714  RKD: 232344  SNAC: w6m61p3g  SUDOC: 027172112  Trove: 1057091  VIAF: 34463934   WorldCat (עם VIAF): 34463934 
2014
אטלנטיק סיטי

ערך זה עוסק בעיר בניו ג'רזי. אם התכוונתם לסרט קולנוע צרפתי-קנדי, ראו .
הטיילת באטלנטיק סיטי
אטלנטיק סיטי (באנגלית: Atlantic City) היא עיר במחוז אטלנטיק בניו ג'רזי, ארצות הברית. העיר ידועה בשל הטיילת שלה, חופיה ותרבות ההימורים המפותחת שבה. שמות רחובותיה הופיעו על הגרסה האמריקאית של משחק הקופסה "מונופול".
העיר שוכנת על האי אבסקון על חוף האוקיינוס האטלנטי. לפי מפקד האוכלוסין, בשנת 2010 מנתה אוכלוסיית העיר 39,558 תושבים, ואוכלוסיית המטרופולין מנתה 275,549 תושבים.
אטלנטיק סיטי מחולקת למספר שכונות וקהילות, ביניהן: באנגלאו פארק, מחוז המרינה, פארק ונציה, דאונטאון, דאקטאון וצ'לסי הייטס.
היסטוריה

אטלנטיק סיטי התאגדה כעיר בשנת 1854, ומראשית דרכה תפקדה כעיר נופש. באותה שנה נפתחה לתנועה מסילת הרכבת מקמדן, הסמוכה לפילדלפיה, לאטלנטיק סיטי, מה שאפשר תנועה של מבקרים רבים ועזר לצמיחת ענף התיירות בעיר.
היסטוריה > הטיילת

הטיילת הראשונה באטלנטיק סיטי נבנתה ב-1870, לאורך חלק מהחוף, כדי לעזור לבעלי המלונות למנוע כניסת חול. אורך הטיילת היה, לפני ההוריקן בשנת 1944, כ-11 קילומטרים, והיא נמשכה מאטלנטיק סיטי ללונגפורט, דרך ונטנור ומרגייט. אורך הטיילת כיום הוא כ-7 קילומטרים ורוחבה 18 מטרים. הטיילת מחוזקת בעזרת ברזל ובטון. בצירוף טיילת ונטנור, המחוברת אליה, אורכה הוא 9.25 קילומטרים.[דרוש מקור]
היסטוריה > מזחים

מזח אושן, מזח השעשועים הראשון בעולם, נבנה באטלנטיק סיטי בשנת 1882. מזחים מפורסמים אחרים שבאטלנטיק סיטי הם מזח הברזל, כעת בשימוש כמזח שעשועים (נבנה בשנת 1898) ומזח מיליון הדולרים (נבנה בשנת 1906) כעת מזח הקניון של סיזרז.
היסטוריה > מלונות היסטוריים

במהלך תחילת המאה ה-20 באטלנטיק סיטי היה גל פיתוח ובניין גדול. מרבית בתי האירוח הצנועים שקישטו את הטיילת הוחלפו במלונות מפוארים. שניים מהמלונות המפורסמים יותר שבעיר הם מלון המאלבורת'-בלנהיים ומלון טריימור.
ב-1903, ג'ושיה וייט השלישי קנה פיסת אדמה ליד שדרת אוהיו והטיילת ובנה את בית מאלבורת' בסגנון המלכה אן. המלון הצליח, ובין השנים 1905-1906 הוא החליט להרחיב את המלון וקנה פיסת אדמה נוספת הסמוכה למלון. ובמטרה להפוך את מלונו לנושא שיחה, שכר וייט את חברת הארכיטקטורה של רייס ומק'לנהן. החברה החליטה להשתמש בבטון מזוין (חומר בנייה חדש שהומצא על ידי ז'אן לואיס למברט ב-1848). הסגנון המורי והספרדי של המלון עם הכיפה והארובות המפורסמות שלו סימל את ההתקדמות בנושא בניית המלונות באטלנטיק סיטי. 
וייט קרא למלון החדש שלו "בלנהיים" ואיחד את שני המלונות שלו למלון מאלברות'-בלנהיים.
מלון הטריימור ממוקם בפינה של שדרת אילנויס והטיילת. התחיל בשנת 1879 כבית אירוח קטן, וגדל על ידי סדרה של הרחבות לא מסודרות. בשנת 1914, בעל המלון, דניאל וייט, לומד מניסיונו של מלון מאלבורת'-בלנהיים, ושכר את החברה של פרייס ומק'לנהן כדי לבנות מלון גדול יותר.
בגובה שש עשרה קומות, מלון הלבנים בעל הגג הזהוב יהפוך לאחד ציוני הדרך המפורסמים ביותר של אטלנטיק סיטי.
אחד אחרי השני, מספר רב של מלונות נבנו לאורך הטיילת, ביניהם הברייטון, צ'לסי, שלבורן, אמבסאדור, ריץ קרלטון, מייפלואר, בית מאדיסון ועוד. 
עד שנת 1930, הקלארידג', המלון הגדול האחרון בעיר לפני פתיחת בתי הקזינו, פתח את דלתותיו. מלון בקלארידג' בעל 400 החדרים נבנה בשותפות שכללה את הקבלן הפלידלפי המפורסם, ג'ון מק'שיין. בגובה 24 קומות, המלון נקרא עד היום "גורד השחקים ליד הים".
תחבורה > אוטובוסים ורכבות

אטלנטיק סיטי מחוברת לעולם החיצון במספר דרכים. קו הרכבות אטלנטיק סיטי שעובר מפילדלפיה דרך כמה קהילות בדרום ניו ג'רזי יש לתחנת הרכבת של אטלנטיק סיטי במרכז הכנסים שבה. בתוך העיר, תחבורה ציבורית מסופקת בשבעה מסלולי רכבות.
ב-20 ביוני 2006, ועדת התחבורה של ניו ג'רזי אישרה תקופת מבחן של שלוש שנים על קו אקספרס בין אטלנטיק סיטי לניו יורק. זמן הנסיעה הממוצע היה שעתיים וחצי עם מספר עצירות והייתה חלק מהשקעת הענק של בתי הקזינו באטלנטיק סיטי.
תחנת האוטובוסים המרכזית שבאטלנטיק סיטי היא ביתם של חברות אוטובוסים מקומיות וארציות וכלל ארציות.
תחבורה > כבישים מהירים

גישה לעיר בעזרת מכונית היא הכביש המהיר של אטלנטיק סיטי (באורך 70 קילומטרים בקירוב), כביש ארצות הברית 30 (או בכינויו "הורס פייק"). באטלנטיק סיטי יש כמות גדולה של מוניות ומוניות שירות המספקות גישה בין בתי הקזינו ושאר העיר.
תחבורה > מטוסים

טיסות מסחריות משרתות את אטלנטיק סיטי דרך שדה התעופה הבינלאומי באטלנטיק סיטי, שממוקם 14 קילומטר מצפון-מערב לעיר. ניתן גם לטוס לשדה התעופה הבינלאומי בפילדלפיה ולנסוע בכבישים או ברכבות כדי להגיע לעיר.
הערות שוליים

↑  מפקד ארצות הברית ב-2010, תוצאות עבור אטלנטיק סיטי
| דגל ניו ג'רזי מדינת ניו ג'רזי |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | טרנטון |  |
| אזורים גאוגרפיים | מרכז ג'רזי • חוף ג'רזי • שפלת ניו ג'רזי • צפון ג'רזי • פיין בארנס • דרום ניו ג'רזי • עמק הדלאוור |  |
| היישובים הגדולים ביותר | ניוארק • ג'רזי סיטי • פטרסון • אליזבת • טרנטון • קליפטון • קמדן • פסאיק • יוניון סיטי • איסט אורנג' • בייון • ויינלנד • ניו ברונסוויק • פרת' אמבוי • הובוקן • פליינפילד • האקנסק • קירני • לינדן • אטלנטיק סיטי |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות ניו ג'רזי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552530905171  BNE: XX5557428  BnF: cb15035722x (data)  GND: 4209017-9  ISNI: 0000 0004 0457 1054  LCCN: n79007239  MusicBrainz: 0df0cc88-ee68-4f02-86e4-f16a55bc2fc3  NARA: 10045404  NKC: ge632860  SUDOC: 135335086  VIAF: 132460910   WorldCat (עם VIAF): 132460910
אישור נחיצות

מפה של מדינות בארצות הברית שיש להן כיום חוקי אישור נחיצות.
אישור נחיצות (מאנגלית: Certificate of need,‏ CON), הוא מסמך משפטי הנדרש במדינות רבות בארצות הברית ובחלק מתחומי השיפוט הפדרליים לפני קנייה, הרחבה או יצירה של שירותי בריאות, כמו בתי חולים. אישורי נחיצות מונפקים על ידי סוכנות רגולטורית פדרלית או מדינתית בעלת סמכות על אזור מסוים, כדי לאשר שהפעולה נחוצה כדי לענות על צרכיה של הקהילה באותו האזור.
לדוגמה, בקנטקי צריך אישור נחיצות כדי להיכנס לשוק האמבולנסים, ובלואיזיאנה, צריך אישור נחיצות כדי להיות עובד סוציאלי.
במדינות רבות אישור נחיצות נדרש גם בתחומים שלא קשורים לבריאות. לדוגמה, בקנטקי חובה לקבל אישור נחיצות כדי להיכנס לתחום ההובלות.
היסטוריה

הרעיון של אישורי הנחיצות עלה לראשונה בתחום ביטוחי הבריאות והועבר לראשונה בניו יורק ב-1964 ולאחר מכן בחוק הפדרלי במהלך ממשלתו של ריצ'רד ניקסון ב-1974, עם העברת "החוק הלאומי לתכנון בריאות ופיתוח משאבים".
חובת אישורי הנחיצות בוטלה ברמה הפדרלית בשנת 1987, אולם היא עדיין קיימת בשני-שלישים ממדינות ארצות הברית.
מספר גורמים דרבנו מדינות לדרוש אישורי נחיצות בתעשיית הבריאות. בראשם היה החשש שבניית בתי חולים עם קיבולת עודפת תגרום למתחרים לכסות את העלויות של חוסר הביקוש, עקב מספר חולים קטן יחסית לגודל הקיבולת, על ידי העלאת מחירים, או על ידי שכנוע חולים להתאשפז שלא לצורך.
לפעמים אישורי נחיצות נמכרים כנכס בפשיטת רגל, ודרישת אישור הנחיצות משמשת לעיתים את המתחרים כדי לחסום פתיחה מחדש של בתי חולים קיימים עם הנהלה חדשה.
ביקורת

מכיוון שלא ניתן להקים בתי חולים חדשים ללא הוכחת "צורך", מערכת אישורי הנחיצות הופכת בתי חולים קיימים לקרטל של אוליגופולים בחסות החוק. כתוצאה מכך, חבר בית הנבחרים של אלסקה, בוב לין, טען שהמניע האמיתי מאחורי חקיקת חוקי אישורי הנחיצות הוא ש"בתי חולים גדולים... מנסים להרוויח כסף על ידי ביטול תחרות" באמתלה של שימוש ברווחי מונופול כדי לספק טיפול רפואי טוב יותר. מחקר משנת 2011 מצא שאישורי נחיצות מפחיתים את מספר המיטות בבית החולים הטיפוסי ב-12 אחוזים, בממוצע, ואת מספר בתי החולים ל-100,000 נפשות ב-48 אחוזים.
חוקי אישור הנחיצות של מישיגן הגבילו את הזמינות של טיפול בסרטן תאי T CAR עד התערבות בית המחוקקים של המדינה בשנת 2019. כמה ארגוני הסברה פוליטיים האשימו את אישור הנחיצות במחסור במיטות אשפוז במהלך מגפת הקורונה בארצות הברית.
הוגים שמרנים, ליברלים וליברטריאנים מבקרים את חוקי אישור הנחיצות, משום שלטענתם המדינה לא צריכה להתערב בשוק, להפריע ליוזמה הפרטית ולמנוע עסקה וולונטרית בין שני אנשים בגירים. הם טוענים שמערכת הבריאות האמריקאית יקרה מאוד בגלל רגולציות כמו זו, שמונעות תחרות חופשית שמוזילה מחירים לצרכנים.
לקריאה נוספת

Cimasi, Robert James (2005). The U.S. Healthcare Certificate of Need Sourcebook. Beard Books. ISBN 9781587982750. נבדק ב-2015-02-28. – "A state-by-state analysis of the certificate of need statutes, regulations, case law, and key state health department personnel".
גרשוני, הלל (4 בפברואר 2020). רפואה חופשית, השילוח.