stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלון עדן

ערך זה עוסק במלון עבר במרכז ירושלים. אם התכוונתם למלון עדן בחיפה, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מלון 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 10 באפריל 1938
 תאריך פתיחה רשמי:  10 באפריל 1938 
 אדריכל:  יוחנן רטנר 
 סגנון אדריכלי:  הסגנון הבין-לאומי 
 קואורדינטות:  31°46′50″N 35°13′02″E﻿ / ﻿31.78051389°N 35.21714722°E﻿ / 31.78051389; 35.21714722
  (למפת ירושלים מוגדלת) מלון עדן(למפת ירושלים רגילה) מלון עדן(למפת הרי ירושלים רגילה) מלון עדן(למפת הרי ירושלים מוגדלת) מלון עדן
 
חזית מלון עדן
אברהם ורוזה ליפשיץ, מקימי מלון עדן, בשנות ה-20
מלון עדן הוא בניין לשימור - דוגמה לסגנון הבינלאומי באדריכלות הארץ-ישראלית בתקופת המנדט - הנמצא בפינת הרחובות הלל וההסתדרות (בניין מספר 26 ברחוב) בירושלים. בתקופת המנדט הבריטי היה "מלון עדן" אחד מבתי המלון המוכרים בעיר, וכך גם בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל, ולאחר מכן הפך לבניין משרדים בשימוש משרדי הממשלה.
בירושלים, בשכונת תלפיות פועל מלון בוטיק קטן בשם "מלון עדן" שאין לו קשר למלון ההיסטורי שבמרכז העיר.
היסטוריה

בשנות העשרים של המאה ה-20 הפעילו בני הזוג אברהם ורוזה ליפשיץ מלון בשם "מלון מרשק" בשכונת נחלת שבעה ברחוב יפו, בבניין שנודע לאחר מכן כ"בית גורל" מול קולנוע ציון. משראו ברכה בעמלם בנו בניין ייעודי למלון ברחוב בן-יהודה 5, על פי תוכנית של יוחנן רטנר והמלון עבר אליו באמצע שנת 1929. עם המעבר הוסב שם המלון ל"מלון עדן". בהמשך רכשו בני הזוג חלקת אדמה במרכז העיר החדש והמתפתח של אותם שנים - המרכז שסביב רחוב המלך ג'ורג החמישי.
היסטוריה > המבנה ברחוב המלך ג'ורג'

המלון נפתח לקהל ב-10 באפריל 1938, בלב המע"ר החדש של העיר. בעת המנדט הבריטי, בזכות קרבתו לבית המוסדות הלאומיים, שימש המלון למקום מפגש בין מדינאים ועסקנים ציוניים ומקום בו ניתן לערוך מפגשים עם העיתונות.
בשנות הארבעים של המאה ה-20, בסמוך להכרזת העצמאות, שימש המלון כבסיס לפעילות מדינית וכמרכז לפגישה עם העיתונות, כך מדווח השבועון האמריקני "טיים מגזין" בגיליון מיום 12 במאי 1947 על ראיון שנערך עם ליאונרד ברנשטיין לאחר הופעה. הראיון נערך על רקע נוף ירושלים הנשקף מחלון "מלון עדן המודרני", ובו חלק המנצח הצעיר שבחים לתזמורת הסימפונית המקומית. בראיון אחר המפורסם בגיליון מיום 26 בדצמבר 1949 של המגזין מדווח הכתב על פגישה עם דוד בן-גוריון "במפקדתו במלון עדן" לראיון שנוגע לעתיד ירושלים.
עם הקמת המדינה נהנה המלון מקרבה לכנסת הראשונה ששכנה בבית פרומין. חברי כנסת שבתיהם היו מחוץ לירושלים, עיתונאים ושאר מכובדים נהגו ללון במלון שהיה ידוע באופיו הביתי והאינטימי. הגדיל לעשות דוד בן-גוריון שהפך את המלון לביתו, הלכה למעשה, כאשר התגורר בו במשך 18 חודשים רצופים. המלון היווה אטרקציה לילדי הסביבה, שנהגו להתגודד בפתחו כדי לחזות בבן-גוריון ובאח"מים אחרים ולבקש את חתימותיהם.
ב-30 באוגוסט 1966, בעת כהונת הכנסת השישית, עברה הכנסת למשכנה החדש בגבעת רם. וחשיבות בית המלון ירדה, ובאמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 הוא נמכר על ידי משפחת ליפשיץ לבנק ישראל שהפעיל בבניין משרדים. לאחר מכן הועבר הבניין למשרד הקליטה.
בשנת 1997 נמכר הבניין, ששטחו כ-2,000 מ"ר, ליזמים פרטיים - משפחת אליאס - משקיעים מאנגליה ומהודו, תמורת כ-3.5 מיליון דולר. בשנת 2003 קיבלו היזמים אישור של הוועדה המקומית לבניין להחזיר את המבנה לתפקידו המקורי כבית מלון. התוכנית שאושרה כוללת הריסה ובניה מחדש של פנים המלון והוספת קומות תוך שמירה על חזות המבנה המקורי. נכון לסוף שנת 2008 טרם בוצעו עבודות כלשהן בבניין ועל חזית הכניסה עדיין התנוסס שלט של משרד הקליטה.
בתחילת 2024 חברת יוסי אברהמי החלה את העבודות בפרויקט של בניין בן 9 קומות עם קומת מסחר בקרקע ושימור של חזית המלון ההיסטורי.
המבנה

הבניין תוכנן על ידי האדריכל יוחנן רטנר ועוצב בתבנית הסגנון הבינלאומי שהוא סגנון באדריכלות שהושפע רבות מבית ספר הבאוהאוס שפעל בגרמניה. למרות העיצוב בסגנון הבינלאומי, חורג הבניין מעקרונותיו בקשתות שנוספו לו בחזית, המהוות מאפיין קישוטי ולא פונקציונלי שנועד להקנות לבניין אופי מקומי.
הבניין מהווה דוגמה לסגנון הבינלאומי ומשקף את מאפייני הסגנון, עם חריגות קלות:
א-סימטריה, בניין מלון עדן מפגין א-סימטריה פונקציונלית - גושי מבנה המעוצבים בגאומטריה של קווים וזוויות ישרות. חלק מהמבנה הוא בן ארבע קומות וחלקו בן שלוש קומות.
גגות שטוחים, גגו של הבניין שטוח, בניגוד לגגות הרעפים שהיו זולים יותר לבנייה אך פחות מותאמים לאקלים ארץ ישראל.
חלונות - לבניין חלונות ישרים (ללא קשתות) בגאומטריה אופקית המדגישים ומשתלבים בגאומטריה של קווים ישרים המאפיינת את הבניין.
מרפסות - מאפיין זה של הסגנון הבינלאומי בגרסתו הארץ ישראלית בולט במלון עדן. המרפסות בבניין עוצבו באופן מיניליסטי כ"גריעה" מתוך מסת הבניין, המרפסות הייצוגיות כאלו המהוות באופן סמלי יציעי תיאטרון המשקיפים אל הרחוב.
מאפייני אונייה - חלונות עגולים ומרפסות דמויות סיפון של אונייה - המזוהות היטב עם בית החולים הדסה הר הצופים, קיבלו פירוש מיוחד ומעניין בבניין בדמות שני חלונות מעוינים.
לבניין נקבעה מבואת כניסה הנסוגה אל תוך גוף המבנה בפינתו המזרחית. כניסה זו מודגשת על ידי שלוש קשתות הפונות למזרח (אל רחוב ההסתדרות) וקשת אחת אל הצד הדרומי (רחוב הלל), קשתות אלו מוסיפות נופך מקומי "אוריינטלי" לבניין ומקשרת את הסגנון האוניברסלי עם המקום והזמן בו הוצב המבנה. הכניסה לבניין מוסתרת בפינה הצפונית של מבואת הכניסה.
בתוך הבניין, מקומת הכניסה, שבה שכן דלפק הקבלה, מוביל גרם מדרגות אלגנטי לקומה הראשונה, שבה פעלו בית קפה ומסעדה, וממנה ניתן היה לעלות ל-40 חדרי המלון. בחלקו האחורי של בית המלון, נסתרת מהרחוב, הוקמה גינה.
גלריה

מלון עדן, מבט מקרוב על המרפסות וחלון דקורטיבי מעוין.
מלון עדן, מבט על הכניסה.
מלון עדן, מבט מרחוב הלל
מלון עדן, מבט על דלת הכניסה, ברקע - רחוב ההסתדרות.
ראו גם

אדריכלות ישראלית
אדריכלות בירושלים
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים: הבנייה בתקופת המנדט הבריטי, הוצאת כתר.
Ohad Smith, Daniella.Hotel design in British Mandate Palestine: Modernism and the Zionist vision. The Journal of Israeli History. Vol. 29, No. 1, March 2010
הערות שוליים

↑  אתר מלון עדן החדש בשכונת תלפיות
↑  בהצה"ר הדתי, דואר היום, 16 בדצמבר 1930
↑  לשכת הבחירות של הצה"ר, דואר היום, 29 בדצמבר 1930
↑  1000 1 לא"י-לבעמל, הַבֹּקֶר, 24 ביוני 1938
↑  ירושלים, דואר היום, 13 ביוני 1929
למען האמת, דבר, 18 ביוני 1929
↑  מלון יהודי מפואר בירושלים העברית, הַבֹּקֶר, 12 באפריל 1938
↑  "Music: Bernstein in Palestine". Time Magazine. May 12, 1947
↑  "UNITED NATIONS: Till the End of Time?". Time Magazine. Dec. 26, 1949
↑  שולמית לדרמן. "מפגש מרגש שהיה לי עם בן-גוריון - כפי שסופר בריאיון לנכדתי". מוטק'ה. 28 באפריל 2008
↑  משפחת אליאס תקנה מהמדינה את מלון עדן ב-3.5 מיליון דולר, באתר גלובס, 11 באוגוסט 1997
↑  http://www.encyclopedia.com/doc/1P1-72250731.html
↑  "מהפך במיליונים: כך יראה המלון המיתולוגי של ירושלים", פברואר, 2024
המלון בשנת 1950
מקסים פדייב

| --- | --- |

 לידה:  6 במאי 1968 (בן 56) קורגן, ברה"מ 
 שם לידה:  Максим Александрович Фадеев 
 מוקד פעילות:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1993 
 סוגה:  רוק אלטרנטיבי, סינת'-פופ, רוק, R&B עכשווי 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 כלי נגינה:  גיטרה, פסנתר 
 חברת תקליטים:  מלודיה 
 www.max-fadeev.ru
 פרופיל ב-IMDb
 
מקסים "מקס" אלכסנדרוביץ' פדייב (ברוסית: Макси́м Александрович Фаде́ев; נולד ב-6 במאי 1968) הוא זמר-יוצר, מלחין ומפיק רוסי.
ביוגרפיה וקריירה > ראשית חייו

מקסים פדייב נולד ב-6 במאי 1968 בקורגן, מחוז קורגן, ברית המועצות. כשהיה ילד, הוא למד בבית ספר למוזיקה בקורגן, ולמד לנגן בגיטרה בס. מאוחר יותר למד בשתי אוניברסיטאות, שתיהן מתמחות במוזיקה, כשהיה בן חמש-עשרה בלבד. פדייב החל לעבוד עם מוזיקאים מקצועיים ב-1989, כמו לריסה דולינה וגם ולרי לאונטייב.
הוא זכה לתמיכה של השחקן סרגיי קירילוב (אנ'), שניסה לשלב את פדייב בעולם המוזיקה.
ביוגרפיה וקריירה > 1993–2003: לינדה ו"מפעל הכוכבים 2"

בשנת 1993 החל פדייב לנהל את הזמרת סבטלנה גיימן, שלימים תתפרסם בתור לינדה (אנ'). פדייב כתב, הפיק והלחין את החומרים המוזיקליים שלה. לאחר שנוהלה על ידי פדייב, לינדה זכתה לתשומת לב תקשורתית ובעקבותיה צברה פופולריות רבה. השותפות של השניים הסתיימה ב-1999. בסופו של דבר, לינדה התחילה לכתוב את השירים שלה בעצמה.
לאחר שזכה להצלחה רבה כמפיק מוזיקלי, פדייב הצליח גם כמפיק טלוויזיה בעונה השנייה של תוכנית הכישרונות של הערוץ הראשון, "מפעל הכוכבים". מתוך התוכנית יצאו בסופו של דבר זמרים רוסים פופולריים רבים, כמו יוליה סאביצ'בה, ילנה טמניקובה, אירקלי פירז'לאבה, פייר נרסיסו וילנה טרלייבה. סאביצ'בה התמודדה בסופו של דבר עבור רוסיה בתחרות האירוויזיון שאירעה בשנת 2004, והגיעה למקום האחד-עשר. זמן קצר לאחר "מפעל הכוכבים", החל פדייב לנהל את הזמרת גלוקוזה, שזכתה להצלחה רבה.
ביוגרפיה וקריירה > 2003–הווה: מונוליט רקורדס, "מפעל הכוכבים 5" וסרברו

פדייב הקים חברת תקליטים משלו, מונוליט רקורדס, בשנת 2003. היא ממוקמת במוסקבה, ועד מהרה הפכה לאחת מחברות התקליטים המשפיעות ביותר ברוסיה, כמו גם במדינות ברית המועצות לשעבר. בשנת 2004 יצא דרך חברת התקליטים האלבום Джага-Джага שקיבל ברוסיה את תואר הפלטינה.
בשנת 2005 חזר פדייב להפקת טלוויזיה כמפיק שותף של תוכנית הכישרונות של הערוץ הראשון, "מפעל הכוכבים 5".
מאוחר יותר הוא התמקד בפרויקט החדש שלו, להקת הבנות סרברו. הלהקה זכתה במקום השלישי בתחרות האירוויזיון שאירעה בשנת 2007, זכתה מאז בפרסים רבים והפכה לאחת מלהקות הבנות המצליחות ביותר ברוסיה באותו העשור בו הוקמה. הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Opiumroz, ב-25 באפריל 2009 בהוצאת מונוליט רקורדס.
בשנת 2011, הוציא פדייב את "Googoosha" לראשונה בגרסה בין-לאומית שהוקלטה בשפה האנגלית בלבד. לאחר מכן, הופצו מספר גרסאות שונות של השיר, השונות באורכן כמו גם בלחן שלהן. את השיר כתב פדייב לצד אולרה צריאבקינה והופק על ידו בהתאם. לאחר יציאתו של השיר, נודע כי הוא נכתב על הפוליטיקאית האוזבקית גולנרה קרימובה, בתו הבכורה של אסלאם קרימוב, נשיא אוזבקיסטן משנת 1991 ועד מותו ב-2016. קרימובה ידועה בשם "גוגושה" ("Googoosha"), תחתיו הוציאה אלבום אולפן, באותו השם. "Googoosha" עוקב אחרי כמיהה עזה של הכותב למושא אהבתו, אותה הוא משווה לגרם שמיים. כמו כן, הוא מתאר בשיר את עיניה של מושא אהבתו כ"פתרון להכול".
פדייב וחברת התקליטים שבבעלותו, מונוליט רקורדס פתחו פרויקט חדש בחיפוש אחר זמרת סולו חדשה.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2016: Nozhnisi
2018: Triumph
הערות שוליים

↑  peoples.ru, «Мегачел» Макс Фадеев, www.peoples.ru (ברוסית)
1 2  "Fadeev.ru - Неофициальный сайт Максима Фадеева - композитора, продюсера, музыканта, певца и его проектов"
1 2 3 4  "О Максиме – Fadeev.ru – Неофициальный сайт Максима Фадеева – композитора, продюсера, музыканта, певца и его проектов"
↑  http://www.fadeev.ru/maksim
↑  fadeev.ru
↑  . Max-fadeev.ru http://www.max-fadeev.ru/?go=center
↑  Официальный сайт группы "СЕРЕБРО" || Новости, web.archive.org, ‏2010-04-04
↑  "serebro.su". Serebro.su.
↑  Гугуша, 2020-02-07, נבדק ב-2024-02-10
↑  GOOGOOSHA - Максим Фадеев ( extended ), נבדק ב-2024-02-10
1 2  Максим Фадеев - Гугуша, נבדק ב-2024-02-10
↑  Gulnara Karimova | Uzbek diplomat and businesswoman | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
↑  "GUGUSHA" EN RUSO DE MAXIM FADEEV SUBTÍTULOS ESPAÑOL, נבדק ב-2024-02-10
↑  Googoosha - Googoosha (באנגלית), נבדק ב-2023-03-22
↑  Maxim Fadeev - Текст песни Гугуша (Gugusha) - RU, lyricstranslate.com (ברוסית)
↑  "Кастинг солистки в новый музыкальный проект! – Fadeev.ru – Неофициальный сайт Максима Фадеева – композитора, продюсера, музыканта, певца и его проектов"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810558796905606  GND: 135448190  ISNI: 0000 0000 5853 4372  LCCN: no2016045475  MusicBrainz: da801a15-4ffc-431d-9d27-d2262f1a544a  SUDOC: 225649322  VIAF: 80190387   WorldCat (עם VIAF): 80190387
ממלכת הונגריה (1301–1526)

בימי הביניים המאוחרים ממלכת הונגריה חוותה תקופה של אינטרגנום בתחילת המאה ה-14. השלטון המלכותי הוחזר בתקופת קארוי הראשון, מלך הונגריה (1308–1342), נצר לבית אנז'ו. מכרות זהב וכסף שנפתחו בתקופת שלטונו הפיקו כשליש מסך הייצור בעולם עד 1490. הממלכה הגיעה לשיא כוחה תחת לאיוש הגדול (1342–1382) שהוביל מסעות צבאיים נגד ליטא, דרום איטליה ושטחים רחוקים אחרים.
התרחבות האימפריה העות'מאנית הגיעה לממלכה תחת שלטונו של ז'יגמונד מבית לוקסמבורג (1387–1437). בעשורים הבאים, מפקד צבאי מוכשר, יאנוש הוניאדי, ניהל את המאבק נגד העות'מאנים, וזכה בניצחון במהלך המצור על בלגרד בשנת 1456. לאחר מכן התייצבו הגבולות הדרומיים במשך יותר מחצי מאה. המלך הראשון של הונגריה ללא מוצא שושלתי היה מתיאש הראשון, מלך הונגריה (1458–1490), שעמד בראש כמה מסעות צבאיים מוצלחים וגם הפך למלך בוהמיה ולדוכס אוסטריה. תחת חסותו הפכה הונגריה למדינה הראשונה שאימצה את הרנסאנס מאיטליה.
מלכותו של מתיאש התפוררה לאחר מותו: פרט לילד בלתי־חוקי בשם יאנוש, אשר האצילים סירבו לקבל כמלכם, לא היו לו צאצאים. את מתיאש ירשו מלכים חלשים מהשושלת היגלונית הפולנית. 36 שנים לאחר מותו נכבשה הונגריה בידי הטורקים.
היסטוריה > שלטון בית אנז'ו

לאחר מות אחרון מלכי בית ארפאד, אנדראש השלישי, ב-1301 הייתה הונגריה שרויה באנדרלמוסיה ללא מלך למשך שמונה שנים. ב-1309 הביאו המגנאטים את האציל הצרפתי שארל רובר לבית אנז'ו, והכתירו אותו למלכם. שארל הצליח במקום בו נכשלו קודמיו מבית ארפאד, והעמיד את המגנאטים במקומם. הוא קבע סדרים חדשים בממלכה, וחיזק את כוחו מבחינה פנימית, דבר שהביא להצלחות במדיניות החוץ. בנו של שארל לאיוש (לואי או לודוויג) הראשון לבית אנז'ו ניצל את הצלחות אביו, וביסס אימפריה של ממש. הוא הצליח בכפיית מרותו (בין-אם באופן ישיר או בצורה עקיפה, כשלטון-חסות) על טריטוריות מן הים השחור ועד לים האדריאטי, כבש באופן זמני את סיציליה ואת דלמטיה לאחר סדרת ניצחונות על ונציה. לאחר מות קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, נבחר לאיוש למלך פולין, ואיחד את פולין והונגריה לממלכה אחת. בימי חייו הופיעו לראשונה העות'מאנים כגורם באזור, אך הוא הביס את צבאם ב-1366. עם מותו של לאיוש ב-1382 השתרעה הממלכה ההונגרית מצפון פולין עד לים האדריאטי והים השחור. נוהגים לזכור זאת בנוסטלגיה כזמן, בו "לחכו שלושה ימים, את חופיה של הונגריה", אולם למעשה, האיחוד עם פולין, היה אוניה פרסונאלית בלבד (דהיינו, שעל שתיהן מלך אותו אדם) ואילו על ולאכיה ועל סרביה, הוטלה חסות הונגרית ולא שלטון ישיר. מעבר לכך, בתקופה זו לא הגיעו הפולנים לים הבלטי, היות שכל החוף הפולני, נשלט בידי האבירים הטבטוניים.
היסטוריה > שלטון בית אנז'ו > מאבקים פנימיים בתוך בית אנז'ו

לאחר מותו של לאיוש ב-1382, האימפריה של בית אנז'ו פוצלה לשתיים. בתו הבכורה של לאיוש, מריה (1371-1395), ירשה את הכתר ההונגרי, ובתו הצעירה ידוויגה (1374-1399) ירשה את הכתר הפולני. שלטונה של מריה בראש אימה אליזבת היה רעוע מאוד והיא נאלצה להתמודד עם רחוק משפחתה קרלו השלישי מנאפולי אשר טען לכס ההונגרי בתור צאצא לבית אנז'ו. קרלו הדיח את מריה מהכס ב-1385 אולם לאחר כשנה הוא נרצח על ידי שליחים של המלכה האם אליזבת. מותו של קרלו לא סייע לחיזוק שלטונה של מריה וזמן קצר לאחר מכן היא ואימה נחטפו על ידי מורדים אשר תמכו קודם לכן בקרלו. מריה נשארה בשבי בטירת נוביגראד במשך כשנה עד שב-4 ביוני 1387 צבאו של זיגיסמונד הצליח לשחרר את מריה מכלאה. בשמונה שנות חייה האחרונות, מריה לא שימשה יותר מכלי לביסוס הגליטימציה של זיגיסמונד לכס ההונגרי כאשר כל הכוח הפוליטי היה בידיו. כאשר מריה מתה ב-1395 בגיל 23 לא היו לה צאצאים ולאחר מותה של ידוויגה כ-4 שנים לאחר מכן גם ללא ילדים שלטון בית אנז'ו אשר החל עם עלייתו של קרלו רוברטו ב-1301 נסתיים.
היסטוריה > בית לוקסמבורג

זיגיסמונד לבית לוקסמבורג (1368-1437) היה בנו של קרל הרביעי קיסר האימפריה הרומית הקדושה מנישואיו הרביעיים לאליזבת מפומרניה. זיגיסמונד ומריה אורסו כבר ב-1374 וזיגיסמונד בילה חלק משנות נעוריו חצר ההונגרית. לאחר מותו של קרל הרביעי ב-1378, אחיו החורג של זיגיסמונד ונצסלאוס הרביעי ירש את אביו בגרמניה ובבוהמיה, בעוד שזיגיסמונד ירש את מרקיזות ברנדנבורג. בעקבות מותו של לאיוש ב-1382 ארוסתו של זיגיסמונד מריה ירשה את ממלכת הונגריה, אולם בעקבות פועלה של אליזבת מבוסניה זכותו של זיגיסמונד לשלוט בהונגריה לצד מריה נשללה. בעקבות זאת, זיגיסמונד פלש להונגריה ב-1385 ואילץ את אליזבת לחתום על הסכם גיור בו אושרה זכותו של זיגיסמונד לכס ההונגרי. לאחר שחרורה של מריה ב-4 ביוני 1387, היא וזיגיסמונד שלטו יחדיו על הונגריה, אולם למעשה זיגיסמונד היה היחיד עם כוח פוליטי. אולם, המחיר של השגת הכתר ההונגרי היה עצום והוא נאלץ להעניק לתומכיו נתחים עצומים משטחו וקופתו של הכתר ההונגרי, מה שהרס את המלוכה הריכוזית החזקה שבנו מלכי בית אנז'ו ויצר מחדש את מעמד המגאנטים אשר בני אנז'ו ניסו להעלים. במקביל לכך, האיום העותמאני אשר החל להגיע לגבול ההונגרי בימיו של לאיוש הגדול החל להפוך לאיום ממשי בעקבות תבוסת ליגת השליטים הבלקנים בקרב קוסובו ב-1389. בשנים שלאחר מכן האימפריה העותמאנית החלה בכיבוש צפון הבלקן ואף החלה לאיים על גבולה של הונגריה. כתוצאה מכך, ב-1396 ליגת שליטים נוצריים בראשותו של זיגיסמונד יצאה למסע צלב אשר מטרתו הייתה להביס את העות'מאניים ולגרשם מאירופה. מסע זה אשר הגיע לשיאו בניקופוליס הסתיים בתבוסה קשה לליגה הנוצרית ובמידה מסוימת הבטיח את נוכחותם של העותמאניים באירופה אשר תרדוף את הונגריה עד לנפילתה.
היסטוריה > בית הוניאדי > יאנוש הוניאדי

מותו הפתאומי של אלברכט לאחר שתי שנות שלטון ב-1439, הותיר את הונגריה ללא יורש מוסכם. הונגריה נכנסה למלחמת ירושה שנמשכה כשנתיים בין תומכים של לאדיסלאוס מאוסטריה (אליזבת מלוקסמבורג) לבין תומכיו של ולדיסלב השלישי, מלך פולין. במאבקים אלו התבלט אציל בשם יאנוש הוניאדי, אשר הפך לאיש שבידו הכח האמיתי במדינה.
לאחר שהוויכוח אודות המלוכה הסתיים, הפנה הוניאדי את תשומת לבו אל הסכנה העות'מאנית. בסדרה של קרבות בשנים 1441 ו-1442 הכה הוניאדי כוחות עות'מאנים גדולים, ועצר את התפשטותם אל הונגריה. לאחר מכן יצאו הוניאדי ואנשיו, ביחד עם המלך אולסלו למסע ארוך אל הטריטוריות העות'מאניות בבולגריה, ושברו את כוחם של העות'מאנים בבולגריה, בוסניה והרצגובינה ואלבניה. עם סיומו של מסע מלחמה זה, החלו שליטים במדינות השכנות, וכן האפיפיור להפציר בהוניאדי לצאת למסע מלחמה נוסף. או אז הופיעו במפתיע שליחי הסולטאן מוראט השני, ליד העיר סגד בדרום מזרח הונגריה, וביקשו לחתום על הסכם הפסקת אש לעשר שנים. אך לאחר יומיים התקבלה הידיעה כי צי של ספינות מלחמה חוסם את מצרי הבוספורוס ומונע את שובם של חייליו של מוראט לתחומי אירופה. הייתה זו שעת כושר שלא יכול היה הוניאדי להחמיץ, וביולי 1444 יצאו צבאותיו בדרך לקונסטנטינופול. ליד העיר וארנה בבולגריה גילו אנשי הוניאדי כי הצי הוונציאני שעליו סמכו נכשל במשימתו למנוע מהצבא העות'מאני לחזור לאירופה, וכי צבא שגודלו פי ארבעה מצבאם ניצב מולם. ב-10 בנובמבר 1444 הוכה צבאו של הוניאדי. המלך אולסלו מת בשדה הקרב, והוניאדי נמלט בחזרה להונגריה.
עם שובו למדינה הייתה המדינה במצב של אנרכיה. ב-5 ביוני 1446 נבחר הוניאדי על ידי האצילים לעוצר הונגריה בשמו של המלך לסלו החמישי, בנו של המלך אלברכט, שהיה אז פעוט, ושבוי בידי פרידריך השלישי הקיסר הגרמני. הוניאדי קיבל מן האפיפיור ב-1448 שרשרת זהב ואת התואר "נסיך", והמשיך במלחמותיו עם העות'מאנים.
ב-1452, שוחרר לסלו מהחצר הקיסרית והוכתר למלך הונגריה. ב-1453, לאחר נפילת קונסטנטינופול לידי העות'מאנים נראה היה כי הסולטאן מהמט השני מפנה את תשומת לבו להונגריה. בשנים שלאחר מכן אימן הוניאדי וחימש צי וצבא על חשבונו, וב-14 ביולי 1456 השמיד את הצי העות'מאני שחסם את הדנובה, והכה בצבא העות'מאני שצר על בלגרד. פעולות אלו הבטיחו את הונגריה מפני פלישות עות'מאניות למשך שבעים שנה לאחר מכן. ב-11 באוגוסט מת הוניאדי ממחלת דבר בעודו בשדה הקרב.
היסטוריה > בית הוניאדי > מתיאש הוניאדי

לאחר מותו של יאנוש הוניאדי, נאבקו אצילים שונים על השליטה בממלכה. אחד ממקורביו של לסלו, אולריך מצליה נרצח לפי הוראותיו של בנו הבכור של הוניאדי, לסלו. לסלו נתפס ביחד עם אחיו הצעיר מתיאש בידי המלך לסלו וראשו נערף ב-1457. אך הוצאתו להורג של לסלו הפכה את המלך ללא פופולרי בקרב האצולה, ומרד שפרץ בממלכה אילץ את לסלו לברוח לפראג, ובנובמבר של אותה שנה מת כתוצאה מהרעלה בגיל 17 בלבד. לאחר מות המלך הסכימו כל הצדדים הניצים על מינויו של בנו הצעיר של הוניאדי, מתיאש הוניאדי למלך. ב-20 בינואר 1458 הוכתר מתיאש בן ה-15 למלך הונגריה. כינוי "מתיאש קורבינוס" בא מסמל משפחת הוניאדי, הוא העורב, בלטינית Corvus.
מתיאש קיבל את חינוכו באיטליה של ימי הרנסאנס והושפע מאוד מן ההישגים שראה במדינה זו. עם עלותו לשלטון פעל לבנייתן ופיתוחן של ערים רבות, ביניהן בודה, ולהקמת מערכת בריאות וחינוך. הוא עודד את האומנויות בנוסח שראה מנסיכי הרנסאנס באיטליה, והזמין לחצרו ציירים איטלקים. הוא ייסד את הספרייה המלכותית (ביבליותקה קורבינה) בעיר בודה, וב-1486 הוציא ספר חוקים חדש.
את כוחו שאב מן הפיצול במעמד האצולה. הוא נשען על האצולה הנמוכה, הנאמנה לו, מול המגנאטים ובסיועם גייס צבא שכירים שנקרא ה"צבא השחור" על פי מלבושם, שאותו מימן מכספי המיסים. מול העות'מאנים הוא המשיך בניצחונותיו של אביו וכוחותיו תחת פיקודו של פאל קיניז'י ובסיועו של הנסיך הרומני ולאד צפש (שנודע גם בכינוי "דרקולה"), הדפו את כל נסיונותיהם לשוב לאזור. חזונו היה להקים אימפריה שתוכל לא רק להדוף את העות'מאנים, כי אם להביסם. לשם כך נראה לו הכרחי לכבוש חלקים גדולים מן האימפריה הרומית הקדושה על מנת להבטיח את עורפה של ממלכתו. בין השנים 1468–1478 הוא ניהל מלחמה ארוכה עם מלך בוהמיה ההוסיטי ייז'י מפודבראדי וכן עם יורשו ולדיסלב יגלו, אשר בסופה העניקה לו שליטה במורביה ושלזיה. בין השנים 1479–1487 הוא ניהל מלחמה מוצלחת עם פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה אשר בסופה הצליח להשיג שליטה באוסטריה תחתית ובשטיריה, ו-1485 הקים את חצרו בווינה. עם זאת, שאיפתו הגדולה לקבל את כתר קיסרות האימפריה הרומית הקדושה לא צלחה.
היסטוריה > המלכים היגלונים > אולסלו השני, מלך הונגריה > מלחמת הירושה בהונגריה

ב-6 באפריל 1490 מת במפתיע מתיאש הראשון, מלך הונגריה, ובמאי התכנסו אצילי הונגריה לבחור את המלך הבא. ארבעה מועמדים טענו לכס המלוכה; יאנוש קורבינוס בנו של מתיאש נתמך בעיקר על ידי אצילים מאזור הגבול הדרומי, מקסימיליאן, מלך הרומאים טען לזכותו מכוח הסכם השלום של וינר-נוישטאדט משנת 1463, שבו נקבע שאם ימות מתיאש ללא יורשים יירשו אותו פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה או יורשיו, ולדיסלב, מלך בוהמיה טען לזכותו מכוח היותו בן אחותו של לסלו החמישי, מלך הונגריה שמלך קודם מתיאש, ואילו הוריו העדיפו שאחיו הצעיר יאן אולברכט יירש את הכתר.
רוב האצילים ההונגרים העדיפו את ולדיסלב כמלך, משום שכבר שלט על ממלכת בוהמיה, ובנוסף התחייב ולדיסלב להתחתן עם ביאטריצ'ה מנאפולי, בתו של פרדיננדו הראשון, מלך נאפולי, ואלמנתו של מתיאש הראשון, מלך הונגריה. ב-4 ביולי הביסו אישטוואן החמישי באטורי ופאל קיניז'י את יאנוש קורבינוס, וב-15 ביולי בחר הדיאט ההונגרי בוולדיסלב למלך. ב-9 באוגוסט הגיע ולדיסלב לבודה, שם פגש את אחיו יאן אולברכט שהגיע לפשט מעברה השני של הדנובה, אך השניים לא הגיעו לידי פשרה.
ב-18 בספטמבר הוכתר ולדיסלב בסקשפהרוואר כאולסלו השני, מלך הונגריה, והתיישב בבודה כפי שהבטיח לאחר בחירתו. בהיעדרו מבוהמיה ניהלו את המדינה האצילים הבכירים, ובעקר רוזן העיר פראג וקנצלר הממלכה. אף על פי שבשלום אולומואוץ נקבע כי מוראביה, שלזיה ולוסאטיה יהיו חלק מממלכת הונגריה עד שישולם עליהם 400,000 פלורינים זהב, צירף אותם אולסלו בחזרה לכתר בוהמיה ללא ששילם את הכסף האמור.
אחיו יאן אולברכט לא ויתר על טענתו לכתר, ובמהלך ספטמבר כבש את אגר והטיל מצור על קאשה. ב-4 באוקטובר התחתן אולסלו עם ביאטריצ'ה מנאפולי, ואם כי הנישואים נשמרו בסוד, מימנה ביאטריצ'ה את מסעותיו בהונגריה. בנובמבר פלש מקסימיליאן, מלך הרומאים אף הוא להונגריה, וכבש את הערים סומבטהיי, וספרם וסקשפהרוואר. בתחילת דצמבר שחררו כוחותיו של אולסלו את קאשה, ובסוף השנייה עזב מקסימיליאן, מלך הרומאים את הונגריה, לאחר שלא הצליח לממן את מסעותיו. ב-20 בפברואר 1491 ויתר יאן אולברכט על תביעתו לכתר הונגריה, בתמורה לדוכסות גלוגוב ומחצית שלזיה. בסתיו אותה שנה פלש יאן אולברכט שוב להונגריה, אך נהדף על ידי אישטוואן זאפויה. בינתיים כוחותיו של אולסלו הדפו את כוחותיו של מקסימיליאן, מלך הרומאים, ובשלום פרשבורג שנחתם ב-7 בנובמבר ויתר אולסלו על כל השטחים שכבש מתיאש הראשון, מלך הונגריה באוסטריה, ובנוסף הכיר בזכותו של בית הבסבורג לרשת את נחלותיו בהונגריה ובבוהמיה אם ימות בלא בן. ב-24 בדצמבר הכה אישטוואן זאפויה את יאן אולברכט באפרייש, והכריח אותו לוותר על תביעתו לכתר הונגריה.
היסטוריה > המלכים היגלונים > אולסלו השני, מלך הונגריה > שלטונו בהונגריה

אף על פי שיאנוש פיליפץ', בישוף וואראד הזהיר את אולסלו, שההונגרים מצייתים רק לשליט תקיף וחזק, ולדיסלב לא המשיך במדיניותו של קודמו מתיאש הראשון, מלך הונגריה, אלא נהג להתחשב בדעתם של האצילים המועצה המלכותית העליונה, והושפע מאוד מיועציו אישטוואן זאפויה ותומאש באקוץ'.
בשנת 1492 מת אביו קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, ואולסלו טען לזכותו לכתר, אולם האצילים הפולנים בחרו באחיו יאן אולברכט למלך. מכיוון שקופת האוצר הייתה ריקה, לא היה אולסלו יכול לממן את הצבא השחור, והם החלו לבזוז ערים, ומשום כך פיזר אולסלו ב-3 בינואר 1493 את שרידי הצבא, ורוב שכירי החרב הוצאו להורג.
באותה תקופה צבא האימפריה העות'מאנית החל לבצע פשיטות סדירות נגד הונגריה לאורך הגבול הדרומי, וב-11 בספטמבר 1493 הנחיל תבוסה מוחצת לאצילים הקרואטיים בקרב שדה קרבבה, וסיפח את החוף האדריאטי מצפון הנהר נרטבה עד לאומיש. חודשים ספורים לאחר מכן, התאספו האצילים הקרואטים בביחאץ', וניסו לבקש עזרה מהאפיפיור אלכסנדר השישי וממקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
באביב 1494 הטיל אולסלו מס חריג ללא אישור מהדיאט, ועורר עליו את מחאת האצולה. לורנס או'לאקי שהיה אחד האצילים העשירים בממלכה, הורה על רציחתו של גובה המיסים, וכינה את אולסלו שור - בהמה. בתגובה האשימו אולסלו בשיתוף פעולה עם העות'מאנים, ופתח במבצע צבאי נגדו בתחילת 1495, שהסתיים רק לאחר בקשת רחמים מצד או'לאקי. באפריל אותה שנה חתמו אולסלו ובאיזיט השני על הפסקת אש לשלוש שנים, אולם פשיטות העות'מאנים בקרואטיה נמשכו.
במאי 1496 האשימו האצילים בדיאט את ז'יגמונד ארנוסט, שהיה גזברו של אולסלו, במעילה בכספי האוצר, ובתגובה לכך נעצר ארנוסט עם סגנו, ושוחרר רק לאחר ששילם 400,000 פלורינים זהב. בשנת 1497 ביקר אולסלו בבוהמיה, ובחזרתו ניסו חברי הדיאט להשפיע עליו לעצור את תומאש באקוץ', אולם אולסלו לא שהה לעצתם, ואף הפקיד את החותמת המלכותית בידי ג'רג' סאטמארי שהיה בעל בריתו של באקוץ', וב-20 בדצמבר אותה שנה מונה באקוץ' לארכיבישוף אסטרגום.