תמול שלשום
פרשנויות > קולות התקופה ב"תמול שלשום"

מסגרת העלילה ב"תמול שלשום" היא קורותיו של יצחק קומר בארץ ישראל בתקופת העלייה השנייה. בתוך מסגרת זו מוצגים, בנוסף לעלילה הבדיונית, גם פרטים רבים מאירועי התקופה שפורסמו בעיתוני התקופה ובמקורות אחרים בני התקופה. כך, למשל, מתואר ברומן בילוי של יצחק וסוניה בבית קפה שגם מאיר דיזנגוף הזדמן אליו, ומסופר על דיזנגוף: "ולעניין אותו מאמר יופיטר כועס שפרסם הפועל הצעיר כנגדו, תשובה ניצחת כבר השיב להם בהצבי של בן יהודה, ואף מרדכי בן הלל הכהן השיב להם כמדתם." מדובר במאמר ביקורת על דיזנגוף שפורסם בעיתון "הפועל הצעיר" ותשובתו של דיזנגוף שהתפרסמה בעיתון "הצבי" של אליעזר בן-יהודה. ומוזכרת גם ביקורתו של מרדכי בן הלל הכהן על ארגון "הפועל הצעיר", שפורסמה אף היא ב"הצבי". דוגמאות נוספות:
מתוארת שיחה בין קדיש סילמן לבין יוסף אהרונוביץ, עורך "הפועל הצעיר", על תוכניתו של סילמן להוציא לאור עיתון לפורים - סילמן אכן פרסם עיתון הומוריסטי לפורים בשם "ליהודים", החל מפורים תרס"ט.
לכלבים קרוביו של בלק מיוחסת ברומן השתתפות בחרם של רבני היישוב הישן בירושלים על לודוויג אוגוסט פרנקל, עקב פעולתו להקמת בית הספר למל.
דמויות היסטוריות נוספות מופיעות ברומן בשמן, ובהן יוסף חיים ברנר, אהרן דוד גורדון, ש' בן-ציון, ארתור רופין, משה מונטיפיורי, יעקב גולדמן, עקיבא יוסף שלזינגר ורבים אחרים. על שילובן של דמויות אלה ברומן כתבה לאה גולדברג: "וכאן מפליא העוז ומפליאה היכולת, כיצד מצליח עגנון, באופן הטבעי ביותר ובלי לפגוע בסיפור־המעשה, להכניס לתוך פסוקו שמות מפורטים כדיזנגוף, ויוסף אהרונוביץ, וסילמאן ואז"ר. ואין זה מקבל על ידי כך גוון לוקאלי צר, והספר אינו נהפך לפרובינציה ספרותית. מי שאיננו יורע, מי הוא דיזנגוף, יעבור על פני השם הזה, כעל שם בדוי, ולא ייכשל." עד כמה הערתה של גולדברג רלוונטית ממחיש תיאור חדרה של סוניה שנמצאת בו "תמונתו של ברילי חברנו שנהרג בידי ערביים." הקורא עלול להניח שברילי זה הוא דמות בדיונית, אך חוקר הספרות אברהם הולץ מגלה שמדובר בדב ברל שוייגר, ממייסדי הארגונים "בר גיורא" ו"השומר", שנהרג באפריל 1909 מירי של שודדים ערבים.
בנוסף לאלה, יש בסיפור דמויות בדיוניות, המבוססות על אנשים בני התקופה. דוגמה לכך היא מפחלץ החיות ארזף, המתואר בפרוטרוט ברומן. הזואולוג ישראל אהרוני טען שעגנון ביסס את דמותו של ארזף עליו, ואף ציין שהשם ארזף הוא ראשי תיבות של "אהרוני - ראש זואולוגֵי פלשתינה". עגנון לא הכחיש במפורש את הטענה על ההשראה לדמות, אך כן הכחיש את טענת ראשי התיבות במילים: "ואתה חושד אותי שקראתי לארץ ישראל פלשתינה?". את דמותו של הדרשן גרונם יקום פורקן מזהים הפרשנים עם הדרשן הירושלמי בן ציון ידלר. אברהם הולץ וטובה ברגר הולץ זיהו את ד"ר פיקחין עם ד"ר מנחם שטיין, ואת ד"ר שימלמן עם ד"ר בן-ציון מוסינזון, וציינו: "מחקרינו הוכיחו, ששיחותיהן ואמירותיהן של כל הדמויות לסוגיהן הם לרוב ציטוטים מתוך יומנים, זכרונות, נאומים ומקורות היסטוריים ראשוניים אחרים, שמפאת המסגרת הבדיונית, אינם מוזכרים במפורש. הוא הדין לגבי המידע ההיסטורי, המוצע בידי המחבר והמספר כדי לעצב את הרקע הדרוש לו לקורא: אף הוא שאוב בעיקר מתוך תעודות מהימנות, בנות־הזמן המסופר, כגון כתבי־עת, עיתונים, חוברות ועלונים מסוגים שונים." לפעמים זיהוי האדם שעליו מבוססת דמות בדיונית אינו ודאי, וכך הוצע שדמותו של מנחם העומד מבוססת על דמותו של הרב מרדכי גימפל יפה או על דמותו של הרב ישעיהו שפירא. את הצייר בלויקוף מזהים הפרשנים עם הצייר שמואל הירשנברג.
שפע הפרטים ההיסטוריים ברומן הוביל את חוקר הספרות אברהם הולץ להגדירו כ"רומן היסטורי־דוקומנטרי", או כ"רומן תיעודי".
בנוסף לאזכור ההיסטורי של עיתוני התקופה, כאמור לעיל, ניתנת גם הצגה סאטירית בדיונית של מאפייניהם בתיאור יחסם לכלב בלק: