אלפונס ברטיון
עבודתו של ברטיון במשטרת פריז > מערכת מדידה ותיוק

כאמור, ברטיון הבין שגם תצלום זהות שעבר סטנדרטיזציה לא יוכל לתפקד בארכיון המכיל אלפי תצלומים, משום שהתאמה השוואתית של עבריין לתצלום על-פי מראה עיניים אינו יעיל, אינו מדויק ואינו מדעי. נדרשה שיטת סיווג "שתהיה מבוססת על האלמנטים המאפיינים של האינדיבידואליות"; שיטה שתחליף את עבודת ההשוואה הפרטנית המייגעת, אך גם שיטת סיווג שתוכל לקצר את משך הזיהוי והקישור בין תצלומי ארכיון לאינדיבידואלים ממשיים שנעצרו בידי המשטרה. כבן למשפחת סטטיסטיקאים ואנתרופולוגים, הכיר ברטיון את טכניקות הביומטריה והאנתרופומטריה - תחומי עיסוקם של אביו ואחיו הבכור - המשמשים כאמצעי מדעי לזיהוי בני אדם על בסיס מדידות פיזיות או פסיכולוגיות. הוא ניסה לייבא טכניקות אלו לדיסציפלינה הקרימינולוגית. השיטה שפיתח התבססה, מלבד על תצלום הזהות הסטנדרטי, גם על סדרה בת אחת-עשרה מדידות. על סמך ההנחה שהסיכוי לכך ששני בני אדם יוכלו לחלוק סדרה זהה של 11 מידות גופניות הוא קטן ביותר, בסביבות אחת לארבעה מיליון, גיבש ברטיון רשימת מדידות אנתרופומטריות (מדידות גופניות) של פושעים, אותה נדרשו מעתה ליישם פקידי המשטרה על כל עציר ואסיר. המדידות כללו גובה, היקף ראש, צורת האוזן הימנית, אורך כף רגל שמאל, אורך זרוע שמאל, צבע האישון, ועוד - אחת-עשרה מידות אותן החשיב ברטיון כקבועות אצל כל אדם בוגר. את רשימת המדידות האלו נדרשו פקידי המשטרה לרשום בכרטיסיית זהות, שכללה גם את תצלום הזהות הסטנדרטי (בחזית ובפרופיל, עם יחס הקטנה קבוע, כאמור לעיל). סדרת המדידות מסגרה את התצלומים בטקסט מספרי-מתמטי, ויצרה בסיס להשוואת התמונות. סביב מדידות אלו ארגן ברטיון את הארכיון המשטרתי.
הרציונל שבבסיס שיטת ארגון הארכיון של ברטיון לקוח מהמושג "האדם הממוצע" (l'homme moyen) שהמציא ב-1835 האסטרונום הבלגי ואחד מאבות הסוציולוגיה והסטטיסטיקה המודרנית, אדולף קטלה (Adolphe Quetélet). קטלה קבע כי ניתן לסדר כל מידה באוכלוסייה בעקומת "פעמון", כש"האדם הממוצע" (כלומר, רוב האוכלוסייה) נמצא במרכז ומשני צדיו נמצאות החריגות שנעשות נדירות יותר ויותר. הארכיון המשטרתי של ברטיון סודר על פי התפלגות המדידות הגופניות - "הגובה של האדם הממוצע", "צורת האוזן של האדם הממוצע" וכדומה - על סמך ההנחה ש"למין הרגע שישנו גיוון מסובייקט אחד לשני, אפשר להיות בטוחים ... שתפוצת המקרים הפרטיים תציית לעקומת הפעמון (binominal curve)". את אחת-עשרה המדידות הגופניות חילק ברטיון לשבע קבוצות על פי מידה, וארגן את כרטיסיות הזהות במטריצה של תת-חלוקות עוקבות, ראשית חלוקה על פי גובה, אחר כך על פי אורך הזרוע, היקף הראש, רוחב הראש, וכן הלאה, עד לאורך האצבע האמצעית. כך היה יכול למקם מאה אלף כרטיסיות ברשת של מגירות, כשתת הקבוצה האחרונה מורכבת ממגירה בודדת המכילה כתריסר כרטיסיות זהות. כפי שאבחן סקולה, "ניתן לומר שברטיון גילם את עקומת הפעמון כרהיט משרדי".
שיטתו של ברטיון נועדה לאלץ את גוף הפושע להציג את עצמו שוב לא באמצעות ראייה בלתי אמצעית, אלא בתוך מערכת תנאים מלאכותיים של מדידות ותיוק, בהם איבריו יאולצו להפיק מידע זהה לזה שכבר שמור בארכיון.
ב-1882 מפקדיו של ברטיון אישרו לו לערוך ניסוי של שיטתו, ולאחר מכן החלה משטרת צרפת ביישום השיטה, שבהמשך נקראה "ברטיונז'". השיטה החדשה הייתה יעילה בהרבה מקודמתה, וכפי שטען ברטיון, "ארבעה זוגות של שוטרים יספיקו, בפריז, למדידה כל בוקר בין השעה תשע ועד הצהריים, של 100 עד 150 איש שנעצרו ביום הקודם". מדידה של עצור ערכה כשבע דקות גם עם שוטרים לא מיומנים, והצילום לקח מעט יותר זמן; שוטרים מומחים יכלו לשחזר את המידע מהכרטיסיות בתוך חמש דקות בממוצע. לאחר עשר שנות עבודה יכול היה ברטיון להתפאר בכך שזיהה כ-4,564 פושעים חוזרים מתוך 100,000 הגברים ו-20,000 הנשים שבהם טיפל בין השנים 1883 ל-1893.
שיטת הברטיונאז' הצליחה מאוד בעולם, אומצה ב-1893 בארצות הברית, בלגיה, שווייץ, רוסיה, רוב דרום-אמריקה, תוניסיה, מערב הודו הבריטית ורומניה. תרגומים של חוברת ההדרכה של ברטיון הופיעו בגרמניה, שווייץ, אנגליה, פרו וארצות הברית. ברטיון זכה במדליית אביר בלגיון הכבוד הצרפתי ב-3 בספטמבר 1893, וכן במספר רב של עיטורי כבוד במדינות שאימצו את שיטתו, בהם אות אביר מסדר ואסה (Wasa) (שוודיה, 14 ביולי 1893), מפקד במסדר סנט-סבה (סרביה, 15 במאי 1895), קצין במסדר אוראנז'-נאסו (הולנד, 18 בפברואר 1896), מדליית כבוד מהמלכה ויקטוריה (אנגליה, 17 ביוני 1897), קצין במסדר כתר ברזל (אוסטריה, 17 בנובמבר 1897), מפקד מסדר סנט סטניסלאוס (רוסיה, 13 בדצמבר 1897), אביר מסדר דנבורג (דנמרק, 20 במרץ 1902), קצין במסדר הכוכב הרומני (רומניה, 20 באוגוסט 1902), אביר במסדר סן-מוריס ולזאר (איטליה, 30 בספטמבר 1908), מפקד במסדר לאופולד השני, (בלגיה, 20 באוגוסט 1912), מפקד במסדר המלכותי של איזבלה הקתולית (ספרד, 10 ביולי 1913) ומפקד במסדר סן-מוריס ולזאר (איטליה, 8 בספטמבר 1913).