stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרטין בובר
כתביו > הגות > מכתבים

מרדכי מארטין בובר, חילופי אגרות במשך שבעים שנה; דברי מבוא: גריטה שידר, ירושלים: מוסד ביאליק: כרך א: 1897–1918 / תרגמו מגרמנית והוסיפו הערות: יהושע עמיר וגבריאל שטרן, תשמ"ב-1982; כרך ב: 1918–1938 / תרגמו מגרמנית והוסיפו הערות: יהושע עמיר ומרים רון, תש"ן-1990.
כתביו > בגרמנית

Die jüdische Bewegung. Gesammelte Aufsätze und Ansprachen 1900–1915. 1916 Digitalisat.
Ereignisse und Begegnungen, Leipzig, 1917
Mein Weg zum Chassidismus. Erinnerungen von Martin Buber. 1918, Digitalisat der Freimann-Sammlung der Universitätsbibliothek der Goethe-Universität Frankfurt am Main, http://nbn-resolving.de/urn:nbn:de:hebis:30-180014144003
Der heilige Weg. Ein Wort an die Juden und an die Völker. 1919, Digitalisat der Freimann-Sammlung der Universitätsbibliothek der Goethe-Universität Frankfurt am Main, http://nbn-resolving.de/urn:nbn:de:hebis:30-180014275003
Ich und Du 1923 (Reclam 1995 (Nr. 9342)).
Die Schrift. (verdeutscht von Martin Buber gemeinsam mit Franz Rosenzweig), 1926–1938
Die chassidischen Bücher. 1928.
Zwiesprache. (Erstdruck 1929, Buchausgabe 1932), u. a. in: Das dialogische Prinzip.
Königtum Gottes. 1932.
Kampf um Israel. Reden und Schriften 1921–1932. 1933.
Die Frage an den Einzelnen. 1936, in: Das dialogische Prinzip.
M.B., Judah L. Magnes und Ernst Simon (Hrsg.): Towards Union in Palestine. Essays on Zionism and Jewish-Arab cooperation. IHUD (Union) Association, Jerusalem 1947.
Das Problem des Menschen. 1948.
Gog und Magog. 1949.
Die Erzählungen der Chassidim. 1949. (Neuausgabe mit Register und Glossar: Manesse, Zürich 2014, ISBN 978-3-7175-2368-0).
Zwei Glaubensweisen. 1950.
Pfade in Utopia. Über Gemeinschaft und deren Verwirklichung. 1950 (vor allem eine Auseinandersetzung mit den Ideen von Gustav Landauer).
Der utopische Sozialismus. 1952 und 1967 [Ergänzung zum Band Pfade in Utopia].
Das echte Gespräch und die Möglichkeit des Friedens. Dankesrede anlässlich der Verleihung des Friedenspreises des Deutschen Buchhandels, Friedenspreis des Deutschen Buchhandels 1953
Gottesfinsternis. Betrachtungen zur Beziehung zwischen Religion und Philosophie. 1953.
Elemente des Zwischenmenschlichen. In: Das dialogische Prinzip. 1953.
Reden über Erziehung. 1953, L. Schneider, jetzt: Gütersloher Verlagshaus; 10. Aufl., Heidelberg 2005, ISBN 3-579-02581-3.
Begegnung. Autobiographische Fragmente. 1961.
Juden, Palästina und Araber. 1961, Ner-Tamid-Verlag.
Werkausgabe in 3 Bänden bei Lambert Schneider / Heidelberg und Kösel / München: ›Schriften zur Philosophie‹ (Bd. 1, 1962), ›Schriften zur Bibel‹ (Bd. 2, 1964), ›Schriften zum Chassidismus‹ (Bd. 3, 1963).
Der Jude und sein Judentum. Ergänzungsband zur dreibändigen Werkausgabe. Köln, Melzer 1963.
Nachlese. 2. Ergänzungsband zur Werkausgabe, Heidelberg 1965.
Das dialogische Prinzip. Heidelberg 1973.
Ein Land und zwei Völker. Zur jüdisch-arabischen Frage. Jüdischer Vlg., Ffm., Erscheinungsdatum: 1993, ISBN 3-633-54085-7.
Nachlese. 1965, Heidelberg: L. Schneider, aktuell Gütersloher Verlagshaus; 3. Aufl. (Juli 2002), ISBN 3-579-02576-7
Briefwechsel aus sieben Jahrzehnten. Drei Bände, hrsg. und eingeleitet von Grete Schaeder, Heidelberg 1972–1975.
Des Baal-Schem-Tow Unterweisung im Umgang mit Gott. Des Rabbi Israel Ben Elieser genannt Baal-Schem-Tow, das ist Meister vom guten Namen, Unterweisung aus den Bruchstücken. gefügt von Martin Buber. Mit Nachwort und Kommentar hrsg. von Lothar Stiehm. Schneider, Heidelberg 1981, ISBN 3-7953-0185-8.
כתביו > אסופה של כתביו

Martin Buber Werkausgabe (MBW). Im Auftrag der Berlin-Brandenburgischen Akademie der Wissenschaften (bis 2009), der Israel Academy of Sciences and Humanities und der Heinrich-Heine-Universität Düsseldorf (seit 2010) hrsg. von Paul Mendes-Flohr, Peter Schäfer und Bernd Witte (seit 2010). 21 Bde., Gütersloher Verlagshaus, Gütersloh 2001ff. (Bisher erschienen: Bd. 1, 2001; Bd. 6, 2003; Bd. 8, 2005; Bd. 3, 2007; Bd. 10, 2008; Bd. 19, 2009; Bd. 9, 2011; Bd. 14, 2012; Bd. 2.2, 2012; Bd. 2.1, 2013; Bd. 2.3 2013)
ראו גם

ברית שלום
אני-אתה
הנצחת מרטין בובר בישראל

מרטין בובר הונצח במקומות רבים בישראל בשם רחוב מרטין בובר; בפתח תקווה, בחיפה, בראשון לציון, בקריית מוצקין, בקריית ביאליק, בקריית אתא, בתל אביב, באשדוד, בירושלים, בהרצליה, בנתניה ועוד.
בשנת 1964 נטעה קרן קיימת לישראל יער לכבודו של מרטין בובר בקרבת הזורע.
ב-18 באפריל 1999, הנפיק דאר ישראל סדרה שנייה של 6 בולי דאר על הנושא "תרומת היהודים לתרבות העולם בעת החדשה"; בסדרה זו הוקדש בול לזכרו של מרטין בובר שעליו מופיע דיוקנו. האמן מריו סרמונטה עיצב את הבול.
מרצ'לו ליפי

מרצ'לו ליפי (באיטלקית: Marcello Lippi; נולד ב-11 באפריל 1948 ) הוא כדורגלן ומאמן עבר איטלקי. אימן קבוצות רבות באיטליה. הישג השיא שלו הוא זכייה בגביע העולם במונדיאל 2006 עם איטליה.
קריירה

ליפי, יליד ויארג'ו, שיחק ברוב קריירת המשחק שלו בקבוצת סמפדוריה בין השנים 1970–1980. ליפי שיחק בעמדת הקשר.
את קריירת האימון שלו החל בקבוצת הנוער של סמפדוריה, בה אימן שלוש שנים ולאחר מכן התקדם ואימן במועדונים כמו סיינה, אטאלנטה ונאפולי. ליפי הוביל את נאפולי לעלייה לגביע אופ"א, ובעקבות ההישג מונה למאמן מועדון הפאר יובנטוס, בו רשם את הישגיו המשמעותיים כמאמן.
ליפי אימן ביובנטוס בשתי קדנציות, בין השנים 1994–1999, ובין השנים 2001–2004. את אינטר אימן ליפי בין השנים 1999–2000.
כמאמן יובנטוס זכה בחמש אליפויות הליגה האיטלקית, גביע איטלקי אחד, וארבע זכיות בסופר קאפ האיטלקי. בזירה האירופית, זכה ליפי עם יובנטוס פעם אחת בליגת האלופות, פעם אחת בסופר קאפ האירופי ופעם אחת בגביע העולמי לקבוצות. עם אינטר זכה ליפי פעם אחת בגביע האיטלקי.
בסיום עונת 2004, מונה ליפי למאמן נבחרת איטליה, עימה זכה בגביע העולם, במונדיאל 2006 לאחר ניצחון דרמטי במשחק הגמר על צרפת. לאחר הזכייה בגביע העולם, התפטר ליפי מהנבחרת והחליף אותו בתפקיד רוברטו דונאדוני אך לאחר הכישלון ביורו 2008 חזר ליפי לתפקיד.
ליפי התפטר מתפקידו לאחר שהנבחרת כשלה ולא עברה את שלב הבתים במונדיאל 2010.
במאי 2012 חתם בקבוצת גואנגג'ואו אוורגראנד מסין לשנתיים וחצי, וצפוי להרוויח 10 מיליון יורו לעונה. בסיום העונה זכתה הקבוצה באליפות.
ב-9 באוקטובר 2013 זכה ליפי בליגת האלופות האסייתית עם גואנגג'ואו, ובכך הפך למאמן הראשון שזוכה גם בליגת האלופות האירופית וגם בליגת האלופות האסייתית.
ב-2 בנובמבר 2014 הודיע ליפי על פרישה מאימון.
למרות הודעתו מונה ליפי באוקטובר 2016 למאמן נבחרת סין. ב-14 בנובמבר 2019 התפטר מאימון נבחרת סין לאחר הפסד 2–1 לנבחרת סוריה.
הערות שוליים

↑  מרצ'לו ליפי סגר לשנתיים וחצי בגוואנגז'ו מסין, באתר ערוץ הספורט, 18 במאי 2012
↑  מערכת וואלה! ספורט‏, מרצ'לו ליפי זכה באליפות עם גואנגז'ו הסינית, באתר וואלה, 27 באוקטובר 2012
↑  מערכת אתר ערוץ הספורט, ‏סוף לקריירה מהאגדות: ליפי הודיע על פרישה, באתר ערוץ הספורט, 2 בנובמבר 2014
↑  ynet ספורט, המאמן בעל השכר הגבוה בעולם: מרצ'לו ליפי, באתר ynet, 22 באוקטובר 2016
↑  מערכת וואלה! ספורט‏, מוקדמות המונדיאל באסיה: 1:2 דרמטי לעיראק על איראן, מרצ'לו ליפי הפסיד והתפטר, באתר וואלה, 14 בנובמבר 2019
| נבחרת איטליה – מונדיאל 2006 - אלופת העולם |
| --- | --- | --- |
|  1 בופון •  2 זקארדו •  3 גרוסו •  4 דה רוסי •  5 קנבארו •  6 ברצאלי •  7 דל פיירו •  8 גאטוזו •  9 טוני •  10 טוטי •   11 ג'ילארדינו •  12 פרוצי • 13 נסטה •  14 אמליה • 15 יאקווינטה • 16 קאמורנזי • 17 בארונה • 18 אינזאגי • 19 זמברוטה • 20 פרוטה • 21 פירלו • 22 אודו • 23 מטראצי • מאמן: ליפי |  1 בופון •  2 זקארדו •  3 גרוסו •  4 דה רוסי •  5 קנבארו •  6 ברצאלי •  7 דל פיירו •  8 גאטוזו •  9 טוני •  10 טוטי •   11 ג'ילארדינו •  12 פרוצי • 13 נסטה •  14 אמליה • 15 יאקווינטה • 16 קאמורנזי • 17 בארונה • 18 אינזאגי • 19 זמברוטה • 20 פרוטה • 21 פירלו • 22 אודו • 23 מטראצי • מאמן: ליפי | איטליה |
| נבחרת איטליה – מונדיאל 2010 |
| --- | --- | --- |
|  1 בופון •  2 מאג'ו •  3 קרישיטו •  4 קייליני •  5 קנבארו •  6 דה רוסי •  7 פפה •  8 גאטוזו •  9 יאקווינטה •  10 די נטאלה •   11 ג'ילארדינו •  12 מרקטי • 13 בוקטי •  14 דה סאנטיס • 15 מרקיזיו • 16 קאמורנזי • 17 פאלומבו • 18 קוואליארלה • 19 זמברוטה • 20 פאציני • 21 פירלו • 22 מונטוליבו • 23 בונוצ'י • מאמן: ליפי |  1 בופון •  2 מאג'ו •  3 קרישיטו •  4 קייליני •  5 קנבארו •  6 דה רוסי •  7 פפה •  8 גאטוזו •  9 יאקווינטה •  10 די נטאלה •   11 ג'ילארדינו •  12 מרקטי • 13 בוקטי •  14 דה סאנטיס • 15 מרקיזיו • 16 קאמורנזי • 17 פאלומבו • 18 קוואליארלה • 19 זמברוטה • 20 פאציני • 21 פירלו • 22 מונטוליבו • 23 בונוצ'י • מאמן: ליפי | איטליה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 132653982  ICCU: LO1V249779  ISNI: 0000 0001 1886 5721  LCCN: no2006136725  VIAF: 73621888   WorldCat (עם VIAF): 73621888
צבי רוזן

צבי "צביקה" רוזן (נולד ב-23 ביוני 1947) הוא כדורגלן ומאמן ישראלי לשעבר. היה בלם מכבי תל אביב ונבחרת ישראל, ומהכדורגלנים הבולטים בישראל בשנות ה-60 וה-70, הידוע בהגנה החזקה שהציג ובנגיחותיו המדויקות. בין השנים 2005-2007 היה יושב ראש איגוד השופטים של ההתאחדות לכדורגל בישראל.
ביוגרפיה

רוזן נולד בגרמניה בתקופת כיבושה בידי בעלות הברית להורים ניצולי גטו ורשה. כשהיה בן 8 חודשים עלה לישראל עם משפחתו, אשר התיישבה בשכונת בת גלים בחיפה משם עברה כעבור זמן קצר ליפו.
רוזן שיחק במכבי תל אביב משנת 1965 עד 1977, וזכה איתה בשלוש אליפויות, ארבעה גביעי מדינה ופעמיים באליפות אסיה לקבוצות. עם נבחרת ישראל שיחק באולימפיאדת מקסיקו 1968, ובשיאו הגיע לטורניר גמר מונדיאל 1970 שנערך במקסיקו, בנבחרתו של עמנואל שפר. בינואר 1975, לאחר משחק של הנבחרת נגד נבחרת ארצות הברית האולימפית שנערך בארצות הברית, שבו כבש, הושעה רוזן מפעילות בנבחרת לאחר שנתפס מבריח סחורה ללא תשלום מכס.
לקראת פרישתו עזב רוזן לראשונה בקריירה את מועדון נעוריו ועבר להפועל יהוד, לתפקיד מאמן-שחקן. בשנת 1982 הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע המדינה, לאחר ניצחון 1–0 על הפועל תל אביב במשחק הגמר. לאחר עונה זו עבר רוזן לאמן את הפועל תל אביב, ועמה זכה בגביע המדינה בעונתו הראשונה במועדון, לאחר ניצחון 3–2 בדרבי מול מכבי תל אביב במשחק הגמר. לאחר שנתיים בהפועל תל אביב הוחלף במרדכי שפיגלר, ולאחר מכן אימן גם את הפועל לוד, הפועל באר שבע, הפועל ירושלים, מכבי פתח תקווה, מכבי תל אביב והפועל צפרירים חולון. בנוסף, ניהל רוזן את קבוצת הכדורגל של מכבי תל אביב לתקופה קצרה.
ב-17 במאי 2005 מונה רוזן לתפקיד יו"ר איגוד השופטים במקום אריה זייף, לאחר מספר שנים שבהן שימש כיו"ר הוועדה המקצועית של האיגוד.
חייו האישיים

בזמן שירותו הצבאי נישא רוזן לחברתו מלכה, איתה הוא מתגורר בתל אביב. לזוג שלושה ילדים.
תארים > כשחקן

אליפויות: 1966/1968, 1969/1970, 1971/1972, 1976/1977
גביעי מדינה: 1969/1970, 1976/1977
אליפות אסיה לקבוצות: 1968/1969, 1970/1971
תארים > כמאמן

גביע המדינה: 1981/1982
גביע המדינה: 1982/1983
הערות שוליים

1 2  ערן נבון, "גם בהתאחדות היו רוצים שבחירת מאמן הנבחרת תיקח פחות זמן. אבל לפעמים החיפזון מהשטן", באתר ישראל היום, 1 באפריל 2016
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - גביע אסיה בכדורגל 1968 (מקום שלישי) |
| --- | --- | --- |
|   לוין |   ויסוקר |   בלו |   דרוקר |   קרקו |   מרילי |   רוזן |   רום |   עסיס |   בורסוק |    נוריאלי |   רוזנטל |  בורבה |   רומנו |  שפיגל |  שפיגלר |  טלבי |  יאנג | מאמן: צ'יריץ'  |   לוין |   ויסוקר |   בלו |   דרוקר |   קרקו |   מרילי |   רוזן |   רום |   עסיס |   בורסוק |    נוריאלי |   רוזנטל |  בורבה |   רומנו |  שפיגל |  שפיגלר |  טלבי |  יאנג | מאמן: צ'יריץ'  | ישראל |
| נבחרת ישראל – מונדיאל 1970 |
| --- | --- | --- |
|  1 ויסוקר •  2 בר •  3 בלו •  4 פרימו •  5 רוזן •  6 רוזנטל •  7 שום •  8 שפיגל •  9 פייגנבוים •  10 שפיגלר •   11 בורבה •  12 שווגר • 13 חזום •  14 רום • 15 טלבי • 16 וולך • 17 בן רימוז' • 18 רומנו • 19 שורוק • 20 קרקו • 21 המאירי • 22 נוסובסקי • מאמן: שפר |  1 ויסוקר •  2 בר •  3 בלו •  4 פרימו •  5 רוזן •  6 רוזנטל •  7 שום •  8 שפיגל •  9 פייגנבוים •  10 שפיגלר •   11 בורבה •  12 שווגר • 13 חזום •  14 רום • 15 טלבי • 16 וולך • 17 בן רימוז' • 18 רומנו • 19 שורוק • 20 קרקו • 21 המאירי • 22 נוסובסקי • מאמן: שפר | ישראל |
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968)  |
| --- | --- | --- |
|  אתלטיקה | שאול לדני • חנה שזיפי |  |
|  כדורגל | נבחרת ישראל בכדורגל (יצחק אנגלנדר, ג'ורג' בורבה, מנחם בלו, שרגא בר, ציון דגמי, יצחק דרוקר, רחמים טלבי, ראובן יאנג, חיים לוין, שמואל מליקה, שייע פייגנבוים, נחמן קסטרו, דוד קרקו, צבי רוזן, שמואל רוזנטל, ישעיהו שווגר, יצחק שום, גיורא שפיגל, מרדכי שפיגלר) |  |
|  קליעה | הנרי הרשקוביץ • מיכאל מרטון • נחמיה סירקיס • זליג שטרוך |  |
|  שחייה | איבונה טוביס • אברהם מלמד • שלומית ניר • יואל קנדה • אמנון קראוס • גרשון שפע |  |
| מאמני הפועל ירושלים |
| --- | --- | --- |
| הפועל ירושלים (1926—2019) | פוליאקוב (1957-58) • קיש (1958-60) • גיבונס (1960-63) • חרניצ'ק (1963) • שפר (1963) • פוקס (1963-65) • וולב (1965-67) • שמילוביץ' (1967-69) • ליטבק (1969-70) • מנצ'ל (1970-72) • לבקוביץ' (1972-74) • שמילוביץ' (1974-75) • רזניק (1975) • חליבנר (1975-76) • לבקוביץ' (1976-77) • סטלמך (1977-78) • סינגל (1978-79) • שפיגל (1979-81) • לבקוביץ' (1981-82) • רדלר (1982) • סינגל (1982-83) • ברגיג (1983-84) • עופר (1984-85) • ברגיג (1985-86) • רוזן (1986) • יוסי כהן (1986-87) • פייגנבוים (1987-88) • שווייצר (1988-89) • בן דוד (1989-1990) • פייגנבוים (1990-91) • מזרחי (1991-92) • בן דוד (1992) • נמני (1992-93) • עופר (1993-94) • אבוטבול (1994-95) • מלמיליאן (1995-96) • מזרחי (1996-99) • עופר (1999) • דיין (1999-2000) • א. לוי (2000-01) • דיין (2001-03) • אסייג (2003-04) • דיין (2004-05) • פייגנבוים (2005) • אסייג (2005-06) • דיין (2006-07) • קדוש (2007-09) • עמר (2009-10) • זגורי (2010) • קדוש (2010-12) • עמר (2012-13) • טל (2013) • עמר (2013-14) • בן דוד (2014-15) • שי כהן(ז) (2015-16) • מחפוד (2016) • מזרחי (2016) • בוזגלו (2016-17) • מרטן (2017) • עזו (2017-19) |  |
| הפועל קטמון ירושלים (2007—2020) | בן שמעון (2007-08) • מ. כהן (2008-09) • זדה (2009-12) • טסלפפה (2012-14) • נימני (2014-15) • דוד (2015-16) • בן זקן (2016-17) • זדה (2017-19) • מזרחי (2019) • אריה (2019-20) |  |
| הפועל ירושלים (2020—) | זיו אריה (2020–) |  |
ההעפלה

ההעפלה (המכונה גם "עלייה בלתי-לגאלית" ו"עלייה ב'") הייתה התנועה לכניסה בלתי חוקית של יהודים לארץ ישראל בדרכי הים והיבשה וב-1947 גם בדרך האוויר, אשר אורגנה על ידי היישוב העברי בתקופת המנדט הבריטי משנת 1934 ועד הקמת מדינת ישראל ב-1948. אומנם כניסתם של יהודים לתחומי הארץ באופן בלתי חוקי ובלתי מאורגן התגברה מאז תום מלחמת העולם הראשונה, כאשר הונהג ממשל צבאי בריטי, אך ההעפלה המאורגנת החלה ב-1934. כונתה גם עלייה ב', משום שנעשתה בד בבד עם העלייה החוקית שנמשכה באותה עת על פי תקנות ההגירה החמורות שנקבעו על ידי ממשלת המנדט הבריטית. המושג "העפלה" מתבסס על שירו של לוין קיפניס "המעפילים".
בהיסטוריוגרפיה מקובלת חלוקת תנועת ההעפלה מ-1934, לשלוש תקופות עיקריות:
תקופה ראשונה – בין השנים 1934–1939. ההעפלה התגברה בעקבות החמרת מצבם של יהודי גרמניה לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון והתגברות האנטישמיות באירופה. הבריטים הגבילו את מספר רישיונות העלייה (סרטיפיקטים) שניתנו, בעקבות כך החלה העלייה הבלתי-לגאלית. ההעפלה הייתה מצומצמת וחסרת ארגון מרכזי, והתנהלה בעיקר בשלושה נתיבים: תנועות הנוער היהודיות הציוניות, כגון "החלוץ" במזרח אירופה ואנשי ארגון "ההגנה" בארץ; "עליית אף על פי" בניהול אנשי התנועה הרוויזיוניסטית וגורמים פרטיים.
תקופה שנייה – בין השנים 1939–1945. עקב התנערות הבריטים מהבטחותיהם למפעל הציוני, שינה דוד בן-גוריון את דעתו, מהתנגדות לעלייה בלתי-לגאלית לתמיכה בה והחליט, כחלק ממרד העלייה אותו יזם, לאמץ את "המוסד לעלייה ב'" שהוקם על ידי חברי קיבוצים מהקיבוץ המאוחד ולהעמיד בראשו את שאול אביגור. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נהפכה ההעפלה למבצע הצלה. בתחילת המלחמה ההעפלה גאתה, אך לאחר מכן צומצמה מאוד עקב הקשיים הרבים שהציבה המלחמה. היא התמקדה בארצות הבלקן ובעלייה יבשתית ממדינות המזרח.
תקופה שלישית – בין השנים 1945–1948. לאחר מלחמת העולם השנייה גאתה ההעפלה בניהול "המוסד לעלייה ב" וכ-84,000 מעפילים, מהם מעל ל-70,000 באוניות בפיקוד ימאי הפלי"ם, הגיעו לחופי ארץ ישראל. הבריטים תפסו את רובם המוחלט של המעפילים, התירו את כניסת חלקם על חשבון הסרטיפיקטים שהוקצו על פי הספר הלבן, גירשו למעלה מ-52,000 מעפילים למחנות המעצר בקפריסין וגירשו את מעפילי "אקסודוס", חזרה למחנות העקורים בגרמניה. רבים מניצולי השואה רצו לעזוב את ארצותיהם, והבריחו את הגבולות למערב אירופה בעזרת ארגון "הבריחה" ושוכנו במחנות עקורים. בקיץ 1947 הוחל גם בהברחת מעפילים מארצות המגרב בצפון אפריקה. בנוסף הגיעו לארץ כ-150 מעפילים במטוסים (מבצע כנף).
כיום ישנם המשתמשים במונח "העפלה" גם ביחס לעליה למדינת ישראל לאחר הקמתה, אשר מקורה ביציאת יהודים בניגוד לחוק המקומי במדינות שאסרו על יהודיהן לעלות לארץ. בפרט רווח השימוש במונח לתיאור העלייה בספינה אגוז ממרוקו. כבר בסוף התקופה העות'מאנית בארץ ישראל נכנסו עולים יהודים לארץ ישראל באופן בלתי לגאלי, בעקבות מגבלות שהטיל השלטון העות'מאני החל משנת 1881.
ההעפלה עד 1934

מראשית תקופת המנדט הגיעו עולים יהודים לארץ ישראל באופן בלתי לגאלי (בלתי חוקי), ללא אשרות מטעם שלטונות המנדט הבריטי, ובאופן בלתי מאורגן. הם בחרו להיכנס לארץ בהחבא עקב ההגבלות שהטילו הבריטים על ההגירה. בהתאם לתקנות הספר הלבן הראשון משנת 1922, הגבילו שלטונות המנדט את העלייה לארץ "על פי כושר הקליטה הכלכלי של היישוב" והעניקו מכסות עלייה בעיקר לבעלי אמצעים, קרובי משפחה של נתינים בארץ, סטודנטים, בעלי מקצועות מסוימים ועוד. היו יהודים שלא יכלו לעלות לארץ-ישראל כי לא הצליחו להשיג רישיונות מתאימים בימי העליות הגדולות (העלייה הרביעית והחמישית), עקב הגבלת המכסות על ידי הבריטים ומשום שהיו חסרי אמצעים כלכליים.
עולים שבאו מאירופה בשנות העשרים עברו בחשאי את גבול הצפון, כשהם נעזרים באנשי היישובים הסמוכים בגליל: כפר גלעדי, ראש פינה ומטולה, תוך תשלום שוחד למבריחים ערבים משני צידי הגבול. כך למשל הצליחה מניה שוחט, יוצאת ארגון השומר, להבריח עולים רבים דרך הגבול. בשנות השלושים עסקו בהברחת הגבולות גם חברי פלוגות הגיוס של בית"ר בראש פינה ובראשם גרשון שץ, והם הביאו קבוצות יהודים בנות 20–40 איש בכל פעם מלבנון וסוריה. יהודים אחרים עלו לישראל כסטודנטים שנרשמו ללימודים למשך תקופת זמן מוגבלת ולא חזרו לארצות מוצאם, היו צעירים שנישאו בנישואים פיקטיביים על מנת לעלות, יש שהסתייעו ברישיונות מזויפים ורבים אחרים נכנסו לארץ בתור תיירים ונשארו לגור בה. מכיוון שעולים אלו באו באופן בלתי מאורגן, לא ידוע בוודאות מספרם והם נאמדים בכמה אלפים. אחד האומדנים מעריך שקרוב לחמישים אלף יהודים נכנסו לארץ בדרכים אלו בין השנים 1920–1937.
ידוע כי ב-1932 הגיעו לארץ ישראל תיירים רבים למכביה הראשונה בתל אביב שנפתחה ב-28 במרץ, ליריד המזרח ולעדלאידע. אלפים מתיירים אלו נשארו בארץ ישראל גם אחרי פקיעת תוקף האשרה שלהם.
ההעפלה בשנים 1934–1939 > תחילת ההעפלה המאורגנת

ההעפלה המאורגנת לארץ ישראל החלה בשנת 1934, בעקבות החמרת מצבם של יהודי גרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 והתגברות תופעות אנטישמיות באירופה. אלפים רבים של יהודים עלו לארץ ישראל באופן חוקי במסגרת העלייה החמישית, שכללה בין השנים 1933–1935 למעלה מ-137,000 עולים, אולם רבים עדיין המתינו לסרטיפיקט מהבריטים. שלטונות המנדט בדרך כלל לא סטו מתקנות ההגירה אותם קבעו ואשר הגדירו מי הם הזכאים לעלייה. העברת חלק ממספר רישיונות ההגירה ליהודי גרמניה שהיו במצוקה גדולה הגבילה את אפשרויות ההגירה של חלק מיהודי פולין. בעקבות כך, היו רבים שביקשו להשתמש בדרכי העלייה הבלתי לגאלית כדי להגיע לארץ-ישראל, וכך החלו קבוצות ותנועות מהיישוב היהודי לקדם את רעיון ספינות המעפילים, כלומר, העלאת עולים על ספינות המגיעות בחשאי לחופי הארץ.
בתקופה זו נחשבת האונייה ולוס, שהביאה מעפילים מאירופה, לראשונה מבין אוניות המעפילים, אף כי קדמה לה אוניית המעפילים כוכב, שהגיעה ממצרים כחלק מעליית אף על פי. ולוס אורגנה על ידי תנועת הקיבוץ המאוחד, בשיתוף עם אנשי "ההגנה", בתמיכתם של אליהו גולומב וברל כצנלסון וכן בשיתוף ובמימון תנועת החלוץ. שליחים שיצאו לאירופה ארגנו קבוצה של 350 צעירים מפולין ושכרו את הספינה בפיראוס (יוון). ביולי 1934 הפליגה "ולוס" לחופי הארץ ומעפיליה הורדו בחשאי על ידי אנשי "ההגנה" בחופי כפר ויתקין ותל אביב. הפלגתה השנייה של האונייה לא הייתה מוצלחת כמו זו הראשונה: הבריטים חיזקו את הפיקוח ולא אפשרו לאונייה להתקרב לחוף. מספר שבועות סובבה הספינה לאורך החוף, הפליגה לאיי יוון ולטריפולי וחזרה פעמיים לחופי הארץ, אך ללא הועיל. כשסבה האונייה על עקבותיה, התברר שאף מדינה לא אפשרה לנוסעיה לרדת, עד שלבסוף התירה פולין את כניסתה אל תחומה עקב היות נוסעיה אזרחי פולין. לאחר מספר חודשים עלו המעפילים לארץ ישראל, לאחר שהסוכנות היהודית העניקה להם סרטיפיקטים מהמכסות שהיו בידיה.
בעקבות פרסום מאמרו של זאב ז'בוטינסקי "על האוונטוריזם" (ב-26 בפברואר 1932), בו קרא לא להישמע לחוקי המנדט ולמהר לעלות לארץ גם ללא אישור הבריטים, החלו חברי בית"ר והתנועה הרוויזיוניסטית לתכנן עלייה בלתי לגאלית. באביב 1934 שיגרו ספינה מפיראוס בשם "קאפולו", אלא שזו לא הצליחה להוריד את נוסעיה וחזרה ליוון. פעילי בית"ר הצליחו לארגן לאחר מספר חודשים אונייה חליפית בשם "אוניון" ועל סיפונה 117 נוסעים. הספינה הגיעה לחוף תל אביב באוגוסט. מאה מהמעפילים הצליחו לרדת בבטחה אל החוף, אך 17 האחרונים שסירתם נפגעה, נתפסו יחד עם אנשי הצוות על ידי ספינת משמר בריטית וגורשו מהארץ.
הצלחתן החלקית של שתי הספינות "ולוס" ו"אוניון" וכן ההסתייגות שגילו דוד בן-גוריון וראשי הנהגת היישוב וההסתדרות הציונית להעפלה מתוך חשש לגורל העלייה החוקית, גרמו לכך שפעילות ההעפלה הוקפאה למשך שלוש שנים, עד לשנת 1937.
ההעפלה בשנים 1934–1939 > עלייה מקרב נוער "החלוץ"

היוזמה לחידוש העפלה באה בשנת 1937 מצד תנועת "החלוץ" בפולין, שם חיכו אלפי בני נוער בחוות הכשרה ציוניות לעלייה לארץ. ציפייתם לעלייה הגבירה את הלחץ על התנועות החלוציות. תנועת הקיבוץ המאוחד הוציאה מספר שליחים לאירופה, ללא אישור הנהגת היישוב, כדי לארגן עלייה בלתי לגאלית של מספר קבוצות מתוך אותם צעירים. ההפלגה הראשונה, אותה ארגן זאב שינד יחד עם אנשי "החלוץ" ובמימונם הייתה בספינה קטנה בשם "פוסידון", שיצאה מלאווריון ביוון בינואר 1938 כשעל סיפונה 65 מעפילים. היא הגיעה לחוף מושב אביחיל, ובעזרת אנשי ההגנה הורדו תוך זמן קצר כל המעפילים ופוזרו ביישובי הסביבה. בעקבותיה באו עד סוף אותה שנה מספר אוניות נוספות, הן מקרב החלוץ והן מקרב ארגונים אחרים. לא כולן הצליחו לחדור לחופי הארץ. זאת הייתה ההתארגנות הראשונית של ההעפלה מצד "ההגנה" ותנועת העבודה, שהיוותה שלב מקדים ל"מוסד לעלייה ב'".
ההעפלה בשנים 1934–1939 > עליית אף על פי

בשנת 1936 ביקר צעיר ארצישראלי בשם משה גלילי (קריבושיין) בצרפת במחנה של פליטים יהודים שברחו מגרמניה. הביקור עשה עליו רושם קשה, והוא הושפע גם מהאנטישמיות באירופה ומקריאתו של זאב ז'בוטינסקי ל"אווקואציה" (הצלת יהודי אירופה והעלאתם לארץ ישראל כל עוד הדבר אפשרי), והחליט למצוא דרכים כדי להעלות יהודים במהירות. גלילי יצר קשר עם ההנהגה הרוויזיוניסטית באוסטריה והחל לארגן שם את העלייה מבחינה לוגיסטית ולגייס כספים. הפליטים המיועדים לעלייה הגיעו בכוחות עצמם לפיראוס, ומשם הפליגו באוניות מושכרות קטנות ודלות אל חופי הארץ. האוניה הראשונה הביאה לארץ ישראל 54 צעירים בשנת 1937 ובעקבות הצלחה זו, ארגן גלילי עוד שלוש ספינות. צעירים מפולין, ליטא ולטביה רוכזו במחנה שהוקם באזור וינה, ומשם דרך אלבניה עלו על הספינות בתור טיול של סטודנטים. הספינות הגיעו לארץ ישראל בשלום, למרות ניסיונות הבריטים לתפסן. באונייה האחרונה, ביוני 1938, הגיעו 381 צעירי בית"ר מווינה, בה כבר לא היה אפשר לקיים את המחנה בשל השלטון הנאצי. לכל הספינות שהביא קרא גלילי "אף על פי", ושם זה אומץ למפעל ההעפלה של התנועה הרוויזיוניסטית.
בשלב זה נתגלעו חילוקי דעות בין גלילי לבין הפעילים בווינה, והוא פרש מכל פעילות. כך החלה ההעפלה המאורגנת של התנועה הרוויזיוניסטית, כאשר הטיפול בעליית "אף על פי" עבר לשלושה מוסדות עיקריים: הצ"ח, הנהגת בית"ר ומפקדת האצ"ל. מרכז התנועה ישב בפריז ובראשה הועמד יוסף כצנלסון. האונייה הראשונה בארגונם הייתה "דארגה", שהפליגה מאיטליה למרות הקשיים בהשגת אשרות שהייה, והצליחה להביא באוקטובר 1938 170 מעפילים לחופי הארץ. אונייה זו ציינה את המעבר מיוזמה פרטית לפועלם של כלל הגופים הרוויזיוניסטים. עד סוף 1941 הצליחה עליית "אף על פי" להביא לחופי הארץ יותר מ-32 אוניות עם מעל ל-17,300 עולים, והיוותה את גורם ההעפלה העיקרי בשנים אלו. אולם, התנועה לא הצליחה לגייס את ההון הנדרש לניהול העפלה, והמרכז בפריז התקשה להתמודד עם המגמה של המארגנים המקומיים, שלחצו להיות עצמאיים. פרוץ מלחמת העולם השנייה הביאה להאטה משמעותית בהבאת הספינות, ולאחר המלחמה לא עסקה כמעט התנועה בהבאת מעפילים.
ההעפלה בשנים 1934–1939 > התנגדות המוסדות לעליה הבלתי לגאלית

חלק מהגופים הקשורים להנהגת היישוב, כמו תנועת "הקיבוץ המאוחד", "החלוץ" בפולין ו"ההגנה", שיתפו פעולה מאז 1937 בהבאת מספר אוניות מעפילים, ואף זכו לתמיכה מצד מנהיגים מתנועת העבודה, בהם גולומב, ברל וטבנקין. למרות זאת, ההנהגה הציונית בראשות דוד בן-גוריון התנגדה באותה תקופה למפעל ההעפלה, מתוך חשש שפעילות זו תסכן את העלייה החוקית ואת המשא ומתן עם הבריטים על הקמת מדינה יהודית. בנוסף, היה חשש שעיסוק בפעילות בלתי לגאלית יגרום לצורך ליצור מערכת קשרים עם מבריחים, זייפנים ופושעים אחרים ויש חשש להסתבכות כתוצאה מקשרים אלו. הרתיע גם המחיר הגבוה של העלאת עולה בלתי לגאלי, שהיה בערך פי 5 מאשר רכישת כרטיס הפלגה במחלקה שלישית לעולה עם סרטיפיקט.
שיקול נוסף של המתנגדים היה שאין אפשרות להביא בחשאי מספר רב של מעפילים, ואם הפעילות אינה חשאית היא יכולה לגרום נזק.