stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יאנוש בויאי
הערות שוליים

↑  התעתיק הנפוץ בעברית, "בולאי", אינו משקף את ההגייה בהונגרית
↑  NASA website
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258847105171  PLWABN: 9810607167405606  BIBSYS: 90144934  BNE: XX4854813  BnF: cb129506836 (data)  CiNii: DA01180644  GND: 119372886  ICCU: PUVV136642  ISNI: 0000 0001 0865 1826  LCCN: n80102026  LNB: 000131795  MGP: 101411  NKC: jn20010525264  NLA: 35274155  NTA: 073433705  RERO: 02-A000021363  SELIBR: 180003  SNAC: w6z32psw  SUDOC: 027359697  Trove: 892631  VcBA: 495/174972  VIAF: 5062952   WorldCat (עם VIAF): 5062952
יהודה איש קריות (סרט)

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD של הסרט
 בימוי:  צ'ארלס רוברט קרנר
 הופק בידי:  אן ווינגט
 תסריט:  טום פונטנה
 שחקנים ראשיים:  ג'ונתן שייצ' ג'ונתן סקארפה טים מת'סון פיונה גאסקוט
 מוזיקה:  ביל קונטי
 צילום:  מייקל גוי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  8 במרץ 2004
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט ביוגרפי 
 תקציב:  5,000,000$
 דף הסרט ב־IMDb
 
יהודה איש קריות (באנגלית: Judas) הוא סרט דרמה אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2004 ומספר את סיפורו של יהודה איש קריות, הבוגד האולטימטיבי בתאולוגיה הנוצרית, כבעל תכונות חיוביות, השואף לשחרר את היהודים משלטונם של הרומאים.
רקע היסטורי

יהודה איש קריות היה אחד מתלמידיו של ישו, אשר בלילה האחרון לחייו של המשיח הנוצרי, פנה לכוהני בית המקדש בירושלים וקיבל מהם 30 שקלי כסף על מנת להסגיר את ישו לידיהם, כדי שיביאו למשפט. זיהויו של ישו בידי יהודה בוצע על ידיו באמצעות נשיקה שנשק לו לעיני כל שאר התלמידים. לאחר מכן, יהודה התחרט על מעשהו, השליך את הכסף לעבר הכוהנים והתאבד.
הסרט

הסרט נפתח בצליבתו של אביו של יהודה, אל מול עיני בנו, יחד עם עוד אלפי נצלבים. יהודה הצעיר מבטיח לנקום. בבגרותו יהודה הוא מוכר יין אשר שואף לאתר את המשיח שעתיד לגאול את ישראל מידי הרומאים. הוא פוגש את יוחנן המטביל שטוען כי איננו המשיח, ולאחר מכן מתוודע אל ישו ותלמידיו. יהודה מבין לא נכון את שאיפותיו של ישו, וקורא לשחרר את ישראל מידי הרומאים בכח הזרוע. הוא חושד בכוונותיו של ישו ולא פעם קובל כנגדו. באחת הפעמים בהם רב איתו, הוא פונה לכוהנים ומסגיר אותו. יהודה מוצא את עצמו מעורב בתככים פוליטיים של הנציב הרומי פונטיוס פילאטוס, מושל הגליל הורדוס אנטיפס והכוהן הגדול כייפא. בהמשך כמו בסיפור המקובל הוא רואה את חוסר הצדק במשפט ישו ומחזיר את הכסף לכוהנים. זמן מה לפני צליבתו של ישו, יהודה מתאבד. תלמידיו האחרים של ישו מעניקים ליהודה כבוד אחרון בידיעה שכך מורם היה רוצה.
טחן

| טחן |
| --- | --- |
 טחן נקוד מחפש מזון בחול
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
סדרה:: טחנאים
משפחה:: טחניים
סוג:: טחן
שם מדעי
 Aetobatus ‏בלנוויל, 1816

טַחָן (שם מדעי: Aetobatus) הוא סוג של דג סחוס מסדרת הטחנאים הקרובים לדגי המנטה והכנפתן הענקיים. הם משויכים למשפחת הטחניים אף שיש חוקרים הרואים בהם משפחה עצמאית (Aetobatidae).
הטחנים בעלי סנפירי חזה גדולים מאוד הנראים כמו כנפיים ומתפקדים באופן דומה. הם בעלי חוטם גדול עם שיפוע כלפי מעלה, עור כהה מנומר בלבן וזנב ארוך המייצב אותם. לעומת בטאים אחרים הם לא מסתתרים בחול ולא מוצלחים בהסוואה אך עדיין ניזונים מטרף קטן המצוי על הקרקעית כמו חסרי חוליות ימיים ודגים שונים. פיהם מצוי מתחת לגופם ומכיל שיניים נוקשות המותאמות לריסוק טרף קשה. מינים אלה גדולים מאוד, חלקם באורך מרבי של מעל 5 מ'.
הם חיים בכל האוקיינוסים באזורים הטרופיים. חלק מהמינים מגיעים גם לחופי ישראל.
מינים

Aetobatus flagellum
Aetobatus laticeps
טחן נקוד (Aetobatus narinari)
Aetobatus narutobiei
טחן עינוני (Aetobatus ocellatus)
מינים נכחדים:
Aetobatus arcuatus
Aetobatus cappettai
Aetobatus irregularis
Aetobatus punctatus
Aetobatus poeyi
Aetobatus sinhaleyus
הערות שוליים

↑  מילון בעלי חיים: דגי סחוס (תש"ס), 2000. האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293838605171
טירת אינוורארי

| --- | --- |

 מידע על המבנה
 סוג:  בית כפר 
 מיקום:  Argyll PA32 8XE 
 תקופת הבנייה:  ?–1743
 בשימוש פעיל:  1750 – הווה
 בעלות נוכחית:  דוכס ארגייל
 פתוח לציבור:  חלק מהטירה פתוח לציבור
 קואורדינטות:  56°14′15″N 5°04′25″W﻿ / ﻿56.2374808°N 5.0735762°W﻿ / 56.2374808; -5.0735762
  (למפת סקוטלנד מוגדלת) אדינבורו גלאזגו אברדין פייזלי אייר פרת' אינוורנס לוכגילפהד דנדי איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים  אנגליה צפון אירלנד  אירלנד האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני טירת אינווררי(למפת סקוטלנד רגילה) אדינבורו גלאזגו אברדין פייזלי אייר פרת' אינוורנס לוכגילפהד דנדי איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים  אנגליה צפון אירלנד  אירלנד האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני טירת אינווררי
 
טירת אינווררי (באנגלית: Inveraray Castle, בגאלית סקוטית: Caisteal Inbhir Aora) היא טירה סמוכה לעיירה אינוורארי במחוז ארגייל וביוט, שבמערב סקוטלנד, הממלכה המאוחדת.
העבודה על הטירה החלה בשנת 1743 ככל הנראה במקום בו עמדה טירה מוקדמת יותר. הטירה נבנתה בסגנון התחייה הגותית ומתוך כך נחשבת הטירה לאחת הדוגמאות המוקדמות ומהמבנים הראשונים בבריטניה ביותר לסגנון זה, היא הוקמה עבור ראשי שבט קמפבל ששלטו באדמות האזור. מאז משמשת הטירה כמשכן של דוכס ארגייל, המשמש גם כראש שבט קמפבל.
מבנה הטירה הוגדר ב-1971 כבניין רשום מדרגה A. בימינו פתוח חלק גדול מהאתר למבקרים, כאשר חלק מהטירה משמש עדיין כמעון לדוכס ארגייל ומשפחתו המתגוררים בשתי קומות בצד אחד של הטירה. מלבד ביקור בטירה, כולל שטח האחוזה של כ-240 קמ"ר אטרקציות תיירותיות שונות, בהם בתי הארחה, ציד איילים, מסלולי הליכה ומרכז ספורט מוטורי אתגרי.
ספיישל חג המולד 2012 של סדרת הדרמה התקופתית הבריטית "אחוזת דאונטון" צולם בטירה זו שהוצגה בסדרה כטירת דנאיגל (Duneagle Castle).
תמונות

איאן קמפבל, דוכס ארגייל ה-12 מול הטירה
הגינות לצד שביל הגישה לטירה
אחורי הטירה ונהר ארי
הטירה ב-1880 לפני הוספת מגדלי החרוט והקומה השלישית
גינות הוורדים
חלק מאוסף כלי הנשק המרשים שבטירה
חדר אוכל בטירה
איאן קמפבל, דוכס ארגייל ה-12 בחדר העבודה שלו
סלון הטירה הפתוח למבקרים
גרם מדרגות בטירה
הערות שוליים

↑  Charlotte Eagar, McDownton! It's the TV event of Christmas... and we've been given a sneak preview - by the Scottish aristocrats whose stately home bagged a starring role, Daily Mail. 8 December 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2017121379  MusicBrainz: 4929a02d-4854-47f0-9d50-b6897b73ac1f  VIAF: 3842150647109310860006   WorldCat (עם VIAF): 3842150647109310860006
טירת אמבואז

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שאטו 
 כתובת:  place du Château 
 מיקום:  אמבואז 
 מדינה:  צרפת 
 הקמה ובנייה
 סגנון אדריכלי:  גותיקה בינלאומית 
 קואורדינטות:  47°24′47″N 0°59′09″E﻿ / ﻿47.413055555556°N 0.98583333333333°E﻿ / 47.413055555556; 0.98583333333333
 www.chateau-amboise.com
  (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי טירת אמבואז(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי טירת אמבואז
 
טירת אמבואז
טירת אמבואז (בצרפתית: Château d'Amboise) היא טירה הממוקמת בתוך העיירה אמבואז שבמחוז אנדר ולואר, במרכז צרפת. הטירה היא אחת מטירות עמק הלואר.
היסטוריה

הטירה בנויה על צוק הצופה על גשר אסטרטגי חשוב שעל נהר הלואר. בנייתה החלה במאה ה-11 על ידי פולק השלישי, רוזן אנז'ו. במשך השנים הטירה הורחבה ובוצרה, ובאמצע המאה ה-15 היא עברה לידיו של שארל השביעי, מלך צרפת, לאחר שבעליה, לואי מאמבואז, הוצא להורג באשמת קשירת קשר נגד המלך לואי האחד עשר.
הטירה הפכה במהרה לאחד המשכנים האהובים על מלכי צרפת. המלך שארל השמיני החליט לבנות אותה מחדש בשנת 1492 בסגנון הגותי המאוחר, אולם בשנת 1495 הצטרפו למלאכה שני בנאים איטלקיים שהפכו את טירת אמבואז לראשונה בצרפת שכללה אלמנטים מסגנון הרנסאנס. שארל השמיני מת באמבואז לאחר שנחבט בחוזקה במשקוף נמוך בתוך הטירה.
המלך פרנסואה הראשון גדל בטירת אמבואז, שהייתה שייכת באותה התקופה לאימו, לואיז, נסיכת סבויה. במהלך השנים הראשונות לכהונתו כמלך צרפת הטירה הגיעה לשיא הדרה. לאונרדו דה וינצ'י הגיע לטירה כאורחו של המלך בדצמבר 1515, שם בילה ועבד עד מותו בשנת 1519, ושם גם נקבר.
המלך אנרי השני ואשתו, קטרינה דה מדיצ'י, גידלו את ילדיהם בטירת אמבואז יחד עם מרי סטוארט, מלכת סקוטלנד, שהייתה מיועדת להנשא לפרנסואה השני.
היסטוריה > קנוניית אמבואז

בשנת 1560, בזמן מלחמות הדת בצרפת, בית בורבון ההוגונוטי תכנן את קנוניית אמבואז כנגד בית גיז הקתולים, ששלט למעשה בצרפת בשמו של פרנסואה השני הצעיר. המורדים ניסו להסתער על טירת אמבואז, אולם הניסיון כשל, ובמהלך השבועות הבאים 1200 קושרי קשר נלכדו ונתלו על מתלי ברזל ועל עצים בחזית הטירה. לאחר מספר ימים החצר הייתה צריכה לעזוב את המקום בשל הריח שעלה מהגופות הרבות.
דעיכתה של אמבואז

לאחר מקרה הקנוניה טירת אמבואז לעולם לא חזרה לגדולתה הקודמת. בתחילת המאה ה-17 הטירה, שהייתה נטושה כמעט לגמרי, עברה לבעלותו של גאסטון, דוכס אורליאן, אחיו של המלך לואי השלושה עשר. לאחר מותו הטירה חזרה להיות רכוש המלוכה, ובמהלך מרידות הפרונד הפכה לבית כלא.
במהלך המהפכה הצרפתית הטירה נהרסה ברובה, ובמהלך שלטונו של נפוליאון בונפרטה דו"ח הנדסי קבע כי יש להרוס גם את רוב החלקים הנותרים. המלך לואי פיליפ החל בבנייה מחדש של הטירה במהלך שלטונו אך כשנאלץ לוותר על הכתר בשנת 1848 הטירה הוחרמה על ידי הממשלה והפכה למשך מספר שנים למעונו של עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי הגולה. בשנת 1873 הטירה הועברה לידיהם של יורשיו של לואי פיליפ, שהחלו במלאכת הבנייה מחדש והשחזור של הטירה.
במהלך פלישתם של הנאצים לצרפת בשנת 1940 הטירה נפגעה על ידי הפצצות, ומשנות החמישים של המאה ה-20 יורשיו של לואי פיליפ, ובראשם אנרי, רוזן פריס, המשיכו בשחזור הטירה, עבודה שנמשכת עד היום. הטירה הקיימת כיום מהווה רק חמישית מהגודל של הטירה המקורית.
טחן עינוני

| טחן עינוני |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
סדרה:: טחנאים
משפחה:: Aetobatidae
סוג:: טחן
מין:: טחן עינוני
שם מדעי
 Aetobatus ocellatus ‏קאל, 1823

טחן שוחה בפלאו.
טַחָן עֵינוֹנִי (שם מדעי: Aetobatus ocellatus) הוא מין דג סחוס ממשפחת הטחניים המצוי בימים טרופיים רדודים באזור האינדו-פסיפי. הוא קרובו של המין טחן נקוד.
טחן זה מעט ארוך יותר מקרובו והוא מגיע לאורך 153 ס"מ ולמשקל 200 קילוגרם. בטאי זה בעל עור נוקשה בצבע ירוק-חום כהה ועל הגוף נקודות לבנות קטנות. הוא בעל סנפירי חזה גדולים שמזכירים כנפיים והוא שוחה ב"ריחוף" מעל הקרקעית אך ניזון מחסרי חוליות קשי גוף כמו סרטנים ורכיכות על הקרקעית וגם מתמנונים ומדגים קטנים. כמו הרבה מיני בטאים גם הטחן משריץ צאצאים חיים.
הטחן מצוי בסכנת הכחדה בטבע עקב דיג יתר ופגיעה בבית גידולו הכולל שוניות אלמוגים וכרי מרעה של עשבי ים וחוליות.
הערות שוליים

↑  טחן עינוני באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מילון בעלי חיים: דגי סחוס (תש"ס), 2000, באתר האקדמיה ללשון העברית
טירת אורט

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שאטו 
 מיקום:  גמונדן 
 מדינה:  אוסטריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  המאה ה־11 – הווה (כ־924 שנים)
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הרנסאנס 
 קואורדינטות:  47°54′42″N 13°47′32″E﻿ / ﻿47.911528°N 13.792331°E﻿ / 47.911528; 13.792331
  (למפת אוסטריה עילית מוגדלת) לינץ ולס שטייר בראונאו באד אישל גמונדן גרמניה צ'כיה אוסטריה תחתית  שטיריה זלצבורגטירת אורט(למפת אוסטריה עילית רגילה) לינץ ולס שטייר בראונאו באד אישל גמונדן גרמניה צ'כיה אוסטריה תחתית  שטיריה זלצבורגטירת אורט
 
הטירה באגם
טירת אורט (גרמנית: Schloss Ort) היא טירה אוסטרית הנמצאת באגם טראונזה, בגמונדן, 19 קילומטרים מפקלברוק, בירת מחוז פקלברוק, בדרך לזאלצקמרגוט.
היסטוריה > הקמת הטירה

הטירה נוסדה בשנת 1080, ושיפור והרחבת הטירה נמשכו לתוך המאה ה-13. ב-1344 האחים פרידריך וריינפרכט הראשון מוולסי רכשו את הטירה, ועברה לבעלותו הבלעדית של פרידריך ב-25 בינואר 1350. הטירה נשארה ברשות המשפחה עד לשנת 1483, אז עברה הטירה לרשות פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
היסטוריה > 1484-1689

בין השנים 1484 - 1491 הטירה הייתה מושב מושל אוסטריה עילית, גוטהרד משטרנברג. מ-1492, ברנהרד משטרנברג וצאצאיו שלטו בטירה עד שנת 1584. לאחר שעברה הטירה מספר בעלים, כולל העיר גמונדן עצמה, הגיע הטירה לבעלותו של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
היסטוריה > העת המודרנית

בשנת 1876, נרכשה הטירה על ידי הארכי-דוכס יוהאן סלבטורה מאוסטריה. מאוחר יותר, שינה יוהאן את שמו וקרא לעצמו יוהאן מאורט, על שם הטירה שרכש. לאחר מותו בטביעה בים, והכרזתו כמת בשנת 1911, נרכשה הטירה על ידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. הטירה נועדה עבור תלמידי בתי הספר בגמונדן, אבל מלחמת העולם הראשונה שיבשה את תוכניות אלו.
בין השנים 1919 - 1973 הטירה הייתה מוזנחת וללא טיפוח.
כיום הטירה משמשת כמרכז למידה עבור המשרד הפדרלי לקרקעות ויערות (Bundesministeriums für Land- und Forstwirtschaft). ב-5 בינואר 1995 נרכשה הטירה באופן רשמי על ידי העיר גמונדן. החל משנת 1996 עד 2004 שימשה הטירה כאתר צילומים עבור סדרת הטלוויזיה "שלוסהוטל אורט".
תלייה, גרירה וביתור

הוצאתו להורג של יו דספנסר הבן, מתוך הכרוניקות של ז'אן פרואסאר משנות ה-1470
תלייה, גרירה וביתור (או: תליה גרירה וריבוע) הייתה שיטת הוצאה להורג שהתקיימה באנגליה בעוון בגידה חמורה. השיטה תועדה לראשונה בתקופת שלטונם של הנרי השלישי (1216–1272) ויורשו אדוארד הראשון (1272 - 1307), ונעשה בה שימוש נפוץ החל מ-1351. אכזריות העונש נקבעה כנגד חומרת הפשע: תקיפת המלך ושלטונו.
הנדונים למוות נקשרו לסוס שגרר את גופם על הקרקע עד הגעתם לרחבה ציבורית. ברחבה הם נתלו בחיים וסורסו, מעיהם הוצאו וקרביהם נשרפו באש, לעיתים לעיניהם. לבסוף ראשם נערף וגופם בותר לארבעה חלקים (בספרות העברית עונש זה תואר כ"ביתור וריבוע"). ראשם וחלקי גופם הוצגו לראווה ברחבי המדינה, בדרך כלל בגשר לונדון או במצודת לונדון.
עונש זה נחשב החריף ביותר שניתן להטיל באנגליה והוא הופעל במשך מאות שנים על כמרים קתולים אנגלים רבים שהוצאו להורג במהלך התקופה האליזבתנית, וכן מספר אנשים שהיו מעורבים בהוצאתו להורג של המלך צ'ארלס הראשון. לעומת זאת, נשים שהורשעו בבגידה חמורה הועלו על המוקד מטעמי צניעות.
בסדרה של רפורמות משפטיות במהלך המאה ה-19, הומר העונש תחילה להטבעה, למוות בתליה, ולעריפת ראש וביתור לאחר המוות, עד שבשנת 1870 בוטל לחלוטין. עונש המוות בכל צורה שהיא בוטל לחלוטין ב-1998. הגדרת הבגידה החמורה עודנה קיימת בספר החוקים של הממלכה המאוחדת.
ביצוע גזר הדין > כלא ועינוי

לאחר ההרשעה במשפט, הוחזקו העבריינים בבית הסוהר למשך ימים אחדים, ומשם נלקחו לאתר הוצאתם להורג. בתחילת ימי הביניים נעשה מסע זה כשהנדון למוות קשור לגבו של סוס, ובמשך השנים השתנה המנהג והנדון למוות נקשר ללוח עץ שנגרר מאחורי הסוס. חוקר תולדות אנגליה, פרדריק ויליאם מייטלנד שיער שהדבר נועד על מנת להבטיח שהנדון למוות יישאר בחיים.
בעניין הוצאת מעי האדם, ישנה מחלוקת בין ההיסטוריונים לגבי המונחים המתוארים בגזרי הדין ובתיעוד, ובפרט במילה Drawn שמשמעותה יכולה להיות משיכה (של המעיים), או גרירה.
ביצוע גזר הדין > השתתפות הקהל

הקהל, שרובו התנגד לדת הקתולית, היה שותף פעיל בהוצאות להורג. לפי עדויות מתקופת שלטונה של מרי הראשונה, הצופים הביעו את תמיכתם הקולנית, ואף השתתפו באופן ישיר בעינויו של המוצא להורג. ויליאם וולאס ספג הצלפות ומכות, ונזרקו עליו מזון רקוב ואשפה. בשנת 1587 הכומר תומאס פריצ'רד כמעט נהרג עוד בטרם הגיע לגרדום.
לעיתים העד שבעטיו הורשע הנדון למוות נכח במהלך ההוצאה להורג. בשנת 1582 תומאס פורד טען לחפותו אך העד ג'ון מונדיי, מרגל מטעם הממשלה, שנכח במקום הזכיר לשריף שפורד הודה במעשיו בעת החקירה.
ביצוע גזר הדין > הודאת הנאשמים

במשך השנים התגבש מנהג ולפיו כומר הלך אחרי הנדון וביקש ממנו במהלך מסע ההשפלה לחזור בתשובה. לפי סמואל קלארק הכומר הפוריטן ויליאם פרקינס (1558–1602) הצליח לשכנע נדון למוות צעיר שכבר היה על הגרדום כי הוא זכה למחילה, ובכך אפשר לצעיר למות "עם דמעות שמחה בעיניו... הוא הבין שנחלץ מהגיהנום ממנו חשש קודם לכן, ושערי גן עדן נפתחו עבור נשמתו".
לאחר הקראת פקודתו של המלך בקול הצטווה הקהל להתרחק במקצת מהגרדום, והנדון למוות נדרש להביע חרטה בפני הקהל.
נאומים אלה כללו בדרך כלל הודאה באשמה אך הסתייגות מכך שמדובר בפשע. דבריהם היו נתונים לפיקוח הדוק של השריף ושל הכומר שלעיתים התערבו. נאומו של הכומר הקתולי ויליאם דין ב-1588 הופסק ופיו נסתם עד שכמעט נחנק, מפאת דבריו שנחשבו "בלתי ראויים".
האסירים אולצו להודות ברוע מעשיהם. בשנת 1591 אולץ אדמונד ג'נינגס להודות בבגידתו בידי צייד הכמרים ריצ'רד טופקליף. ג'נינגס ענה: "אם לומר מיסה זו בגידה, אני מודה שעשיתי זאת ומתהלל בכך". טופקליף השתיקו והורה לתליין לדחוף את הסולם עליו ג'נינגס עמד. למרות עינויים חמורים, כמרים ישועים עמדו על אמונתם ודעתם והתכחשו למעשים המיוחסים להם או לכך שמדובר במעשה קלוקל.
היו נידונים למוות, בעיקר מבין בעלי המעמד החברתי הגבוה, שהביעו חרטה, התנצלו או לא מחו. אלו השלימו עם גורלם כשאחזם שיתוק בגלל אימת העונש שהתברר בפניהם רק עתה, מפאת אמונתם בצדקת דרכם, או מרצונם למנוע פגיעה ביורשיהם.
לעיתים אולצו נידונים למוות לצפות באחרים שהוצאו להורג באופן דומה תוך דרישה שיודו בעליונתה של הדת באנגליה.
ביצוע גזר הדין > התליה, הוצאת המעיים, הסירוס ושריפת הקרביים

האסירים הופשטו מחולצתם, ידיהם נקשרו לפני הבטן, והם נתלו למשך זמן קצר כשהם עומדים על סולם או עגלה. לפי פקודתו של השריף - מפקד המשטרה המקומי, העגלה או הסולם הוסטו. הכוונה הייתה שהנדונים יחנקו מבלי למות, אך היו נדונים שמתו כבר בשלב זה.
במקרים אחרים לפי דרישת הקהל זורז ההליך, דילגו על שלב התליה וניגשו ישירות לסירוס ולהוצאת המעיים. לפי  החוקר הבריטי סיר אדוארד קוק, הסירוס נועד לסמל את נישול יורשיו של הנדון למוות עקב מעשיו שגרמו ל"זיהום" השושלת. מי שנותר בחיים בנקודה זו ראה לעיתים את קרביו נשרפים לעיניו.
ביצוע גזר הדין > עקירת הלב, עריפת הראש וביתור הגופה

לאחר הוצאת הקרביים ושריפתם, לבם נעקר, ראשם נערף, וגופם בותר לארבעה חלקים.
ביצוע גזר הדין > עקירת הלב, עריפת הראש וביתור הגופה > תיאורים מזעזעים

בשנת 1535 דווח כי ג'ון הוטון (הנחשב קדוש קתולי) התפלל במהלך עקירת מעיו, וברגעיו האחרונים זעק: "ישו הטוב! מה תעשה עם לבי?"
המוציאים להורג היו לעיתים חסרי ניסיון, והתהליך לא תמיד התקדם לפי המתוכנן. בשנת 1584 נעקרו מעיו של ריצ'רד גווין חתיכה אחר חתיכה דרך חור קטן בבטנו, אך משהתעכב הדבר, תקפו אותו בגרזן קצבים, וביתרו את גופו מן החזה ועד עמוד השדרה.
בעת הוצאתו להורג של גאי פוקס באשמת מעורבותו במזימת אבק השרפה בינואר 1606, הוא קפץ מהגרדום ומת משבירת מפרקתו.
קיימת תמונה המתארת את ביתור גופתו של סר תומאס ארמסטרונג ב-1684.
באוקטובר 1660 דווח כי תומאס האריסון, קצין בכיר בצבא המלך שהואשם בניסיון התנקשות במלך, היה תלוי כבר במשך דקות אחדות, אך לאחר שביטנו שוספה וקרביו נזרקו למדורה סמוכה - הזדקף והכה את המוציא להורג. בעקבות זאת נערף ראשו מיד.
ביצוע גזר הדין > עקירת הלב, עריפת הראש וביתור הגופה > הוקעת הראש והצגת חלקי הגופות

פיזור חלקיו של דאפיד אפ גרופיד תואר על ידי הרברט מקסוול במילים הבאות: ”הזרוע הימנית עם הטבעת על אצבעו ביורק, הזרוע השמאלית בבריסטול, הרגל הימנית והירך בנורת'האמפטון, השמאלית [רגל] בהירפורד. אך ראשו של הנבל נקשר עם חוט ברזל, פן ייפול מחמת ריקבון, ונתלה באופן בולט על קצה חנית על מנת שלונדון תוכל ללעוג לו.”
ב-1660 נתפסו מספר מתנקשים שהיו קשורים ברצח המלך צ'ארלס השני 11 שנים קודם לכן. ביומנו של ג'ון אוולין נרשם:
לא ראיתי את הוצאתם להורג, אך ראיתי את הרבעים שלהם, מושחתים, חתוכים, ומצחינים, כאשר הם הובאו מהגרדום בתוך סלים על עגלה.
במקרים רבים שרידי הגופה עברו חליטה והוצגו כמזכרת מזוויעה לעונש עבור הבגידה החמורה במקומות שבהם קושר הקשר נגד המלוכה זכה לתמיכה, או זמם לבצע את המעשה.
הראש הוצג בדרך כלל בגשר לונדון, נתיב הכניסה לעיר מדרום, ובמשך מאות שנים מחזה זה היה לעיני הנוסעים הרבים הבאים לעיר. גם ראשי נשים נתלו על הגשר, וביניהם ראשה של אליזבת בארטון, נזירה שניבאה את מותו של הנרי השמיני. היא נגררה לטייברן ב-1534, שם נתלתה וראשה נערף.
מנהג הוקעת הראשים על גשר לונדון הופסק בשנת 1678 לאחר תלייתו, גרירתו וביתורו לארבע של ויליאם סטולי, אחד מקורבנותיה של בדיית המזימה האפיפיורית. שרידיו נמסרו לקרובי משפחתו, שמיהרו וארגנו לוויה גדולה. השלטונות ציוו להוציא את הגופה מקברה, ולהציגה בשערי העיר. ראשו של סטולי היה האחרון שהוצב על גשר לונדון.
אחרוני הנידונים שנתלו נגררו ורובעו

ביולי 1681, בטייברן שבאנגליה, נתלה, נגרר ובותר לארבע אוליבר פלאנקט, הארכיבישוף מארמה שבאירלנד, קרבן נוסף של בדיית המזימה האפיפיורית. התליין שוּחַד על מנת ששרידי הגופה לא יושלכו לאש. ראשו הוצג לראווה בכנסיית פטרוס הקדוש בדרוהדה. פלאנקט היה הכומר הקתולי האחרון באנגליה שזכה למעמד של מרטיר, אך לא האדם האחרון שנתלה, נגרר ובותר לארבע.
מספר קצינים יעקוביטים שהיו מעורבים בהתקוממות היעקוביטית של 1745 הוצאו להורג גם הם, אך השופטים ששלטו בתקופה זו במידת הסבל שתיגרם לנידונים, החליטו להרגם בטרם גופם בותר. כמו כן המרגל הצרפתי פרנסואה אנרי דה לה מוט היה תלוי במשך כשעה ב-1781, ולאחר מכן נתלש לבו ונשרף. בשנה שלאחר מכן דייוויד טיירי נתלה, ראשו נערף וגופו בותר בפורטסמות'. קהל גדול של כ-20,000 איש נכח במקום וחטף חלקים מהגופה.
ב-1803 נדונו אדוארד דספארד ושישה קושרים נוספים למוות בתלייה, גרירה וביתור לארבע בבית הסוהר הורסמונגר ליין (Horsemonger Lane). הם נגררו ממזחלת הקשורה לסוסים הרצים במעגלים סביב חצר בית הסוהר, ולאחר מכן נתלו וראשם נערף. בהוצאה להורג נכחו כ-20,000 איש. עדות מאותה תקופה מתארת את מה שהתרחש לאחר שדספארד נאם את נאומו האחרון:
לאחר פנייה זו המשלהבת ומלאת העוצמה, החלו מחיאות כפיים נלהבות. השריף רמז לאנשי הכמורה להתרחק ואסר על קולונל דספארד להמשיך בדבריו. כיסוי הושם על עיניהם, ושמנו לב לכך שהקולונל מתקן את הקשר מתחת לאוזנו השמאלית. שבע דקות לפני השעה תשע ניתנה האות, המשטח נשמט תחת רגליהם, וכולם שוגרו אל הנצח. בעקבות פעולתו המדוקדקת של הקולונל נראה כי הוא סבל פחות מהאחרים... ווד, החייל, מת בצורה הקשה ביותר. התליינים נכנסו תחתם, ומשכו ברגלי התלויים. טיפות דם אחדות נפלו מאצבעותיהם של מק'נמרה וווד, במהלך היותם תלויים באוויר. לאחר שהיו תלויים במשך שלושים ושבע דקות, הורדה גופתו של הקולונל, שלושים דקות לאחר השעה תשע ואפס דקות, הוא הופשט ממעילו ומהמותניה שלו, וגופתו הונחה על הנסורת כשראשו נשען על האבן.
המנתח ניסה לכרות את הראש באמצעות סכין חיתוך פשוטה, והחטיא את המפרק אליו הוא כיוון. עם התמשכות כישלונותיו נאלץ התליין להתערב, לקח את הראש וסובבו בידיו פעמים אחדות, עד שבקושי רב הצליח להפרידו מהגוף. אז הונף הראש בידי התליין, שקרא בקול "הביטו בראשו של אדוארד מרקוס דספרד, הבוגד!"
אותו הטקס עבר גם על האחרים והכל הסתיים עד השעה עשר בדיוק.
נשים בדרך כלל הומתו בחניקה בטרם הועלו על המוקד, אך בשנת 1726 הרוצחת קתרין הייז הועלתה על המוקד ונשרפה חיים.
בשנת 1779 הועלו על המוקד איזבלה קונדון ופיבי האריס, ובמהלך הוצאתן להורג הפקידים האחראים (השריפים) דרשו העלאה בשכרם בעקבות הקושי הנפשי שנדרש מהם בעת הצפייה בביצוע העונש. גורלה של האריס הביא את ויליאם וילברפורס להגיש הצעת חוק שתגרום לביטול הנוהג. הצעתו נדחתה על ידי בית הלורדים כיוון שהיא התירה את ביתורם של פושעים אחרים מלבד רוצחים.
ב-1789 הועלתה על המוקד הזייפנית קתרין מרפי, והייתה האשה האחרונה באנגליה שהומתה באופן זה.
ניסיונות שינוי החוק וקהל עוין להוצאות להורג אלו

סר בנג'מין האמט תקף את מהלך המשפט של קתרין מרפי, ובדיון בפרלמנט כינה זאת "השרידים האכזריים של המדיניות הנורמנית". תוך ניצול ההסתייגות הציבורית ההולכת וגוברת נגד שריפת נשים, העביר הפרלמנט את חוק הבגידה 1790, לפיו נשים שהורשעו בבגידה נענשו בתלייה ולא בהעלאה על המוקד.
24 שנים אחר כך, נחקק חוק הבגידה 1814, על פי הצעת הרפורמטור המשפטי סמואל רומילי. רומילי נסמך  על דעותיו של  ג'רמי בנת'ם, אשר סבר שעל חוקי העונשין לשמש תיקון להתנהגות הפושעת, ולא כגורם מרתיע, ושדווקא החוקים הנוקשים של אנגליה היו אחראים לעלייה בפשיעה.
בשנת 1806 רומילי מונה לחבר הפרלמנט מטעם קווינסבורו, ומיד לאחר מכן החל לפעול לשיפור מה שתואר על ידו כ"קוד העונשין העקוב מדם והברברי שלנו, שנכתב בדם". הוא הצליח לגרום לביטול עונש המוות עבור עבירות מסוימות כגון גנבה ושוטטות, וב-1814 הציע לשנות את העונש לבוגדים כך שהם יומתו בתלייה והטיפול בגופתם יהיה לפי שיקול דעתו של המלך.
רומילי חזר בו מהצעה זו, על מנת למנוע מהעונש על בגידה להיות פחות מהעונש על רצח. כך עונש התליה הגרירה והריבוע נותר על כנו, ובשנת 1817 בוצע על ג'רמיה בראנדרת', מנהיג 100 נציגי המשתתפים במרד פנטריץ' יחד עם שניים מחבריו, בבית הסוהר של דרבי. בדומה לעונשו של אדוארד דספארד ושותפיו, השלושה נגררו לגרדום על גבי מזחלות, נתלו במשך שעה, ולאחר מכן ועל פי דרישתו של ג'ורג' הרביעי נערף ראשם בגרזן. הכורה המקומי שהיה אמור לערוף את ראשם לא היה מנוסה בתפקידו, ולאחר שנכשל בשתי המכות הראשונות השלים את משימתו עם סכין. כאשר החזיק את הראש הראשון והכריז את ההכרזה המקובלת הקהל הגיב באימה ונמלט מהמקום.
לעומת זאת בשנת 1820 הקהל הגיב בזעם ותקף את מבצעי העונש. על רקע מתיחות חברתית העונש הושת על חמישה אנשים שהיו מעורבים בקנוניית רחוב קאטו בכלא ניוגייט. עריפת הראש בוצעה אמנם על ידי מנתח מומחה, אך בעקבות ההכרזה שלאחר מכן, זעם הקהל עד כדי כך שהתליינים נאלצו למצוא מחסה בין חומות הכלא. קנוניה זו הייתה ההאשמה האחרונה שבעקבותיה הוטל עונש זה.