stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליפות ישראל באתלטיקה 2019
תוצאות גברים > מקצועות המסלול

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
 התחרות:  
| ריצת 100 מטר | אמרי פרסיאדו | 10.52 שניות | דור קולביץ | 10.73 שניות | עומרי סדן | 10.76 שניות |
| ריצת 200 מטר | אמרי פרסיאדו | 21.11 שניות | בלסינג אפריפה | 21.67 שניות | דור קולביץ | 21.68 שניות |
| ריצת 400 מטר | דונלד סנפורד | 47.22 שניות | ערן סיבוני | 48.08 שניות | מוחמד אבו ענזה | 48.53 שניות |
| ריצת 800 מטר | דוד טאייצ'או | 1:49.96 דקות | אלון אברג'ל | 1:53.01 דקות | צ'וקריאנפן טיפ | 1:53.14 דקות |
| ריצת 1500 מטר | דוד טאייצ'או | 3:45.78 דקות | גשאו איילה | 3:48.81 דקות | גטו אדמסו | 3:49.22 דקות |
| ריצת 5000 מטר | טדסה גטהון | 14:06.91 דקות | ג'מאל עבדלמג'יד | 14:07.55 דקות | שמואל אבוהאיי | 14:09.20 דקות |
| ריצת 110 מטר משוכות | מאור סגד | 14.53 שניות | דור חיון | 14.53 שניות | נתנאל רויטבלט | 15.18 שניות |
| ריצת 400 מטר משוכות | מאור סגד | 50.88 שניות | אדם יעקובי | 51.12 שניות | עומרי שיף | 52.83 שניות |
תוצאות גברים > מקצועות השדה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
 התחרות:  
| קפיצה לגובה | צור ליברמן | 2.10 מטר | דימה קרויטר | 2.10 מטר | אריאל אטיאס | 1.95 מטר |
| קפיצה לרוחק | תום יעקובוב | 7.30 מטר | עלאי פורמן | 7.19 מטר | אבירם שוורצברד | 7.18 מטר |
| קפיצה במוט | לב סקוריש | 5.00 מטר | עמל חסנוב | 4.90 מטר | אדוארד ווינר | 4.60 מטר |
| קפיצה משולשת | תום יעקובוב | 16.14 מטר | עלאי פורמן | 14.77 מטר | אורי ארנון | 14.19 מטר |
| הדיפת כדור ברזל | איתמר לוי | 18.21 מטר | אדר שיר | 15.98 מטר | מרק אלטרמן | 15.31 מטר |
| זריקת דיסקוס | אדר שיר | 54.87 מטר | דניס ואליאולין | 53.18 מטר | מרק אלטרמן | 51.20 מטר |
| הטלת כידון | ניקולאי גילימוביץ' | 63.57 מטר | אור כתב | 58.05 מטר | ישראל מורדכייב | 55.62 מטר |
| יידוי פטיש | יהב אדיר | 54.75 מטר | ויקטור זגינאיקו | 54.68 מטר | דוד קוטליארקר | 50.86 מטר |
אלון אבן פז

אלון אבן פז
אלון אבן פז (11 בספטמבר 1953 – 25 במרץ 2022) היה מעצב תעשייתי וצייר, ממקימי גלריה מרי, גלריה לאמנות שיתופית בירושלים, מהחברים הראשונים בגלריה, ומנהל הגלריה בין השנים 2017-2022.
ביוגרפיה

נולד בקיבוץ כפר הנשיא, לאביבה (לבית גנטר) ולפרופ' צבי אבן פז, רופא מומחה למחלות עור ומתרגם לעברית של הספר שירי אמא אווזה. בשנת 1948, לאור החינוך הציוני שקיבלו, החליטו הוריו לעלות מאנגליה לישראל ולהצטרף להקמת קיבוץ חדש. במשפחתו, היו לאבן פז אח ואחות גדולים ממנו. בשנת 1957 עברה המשפחה מהקיבוץ לשכונת ניות בירושלים לאחר שאביו קיבל משרה בבית חולים הדסה.
אבן פז למד ביסודי בבית ספר על שם יוסף לוריא (עד סוף כיתה ה'), ובהמשך בגימנסיה העברית רחביה (כיתות ו'-ח').
בתיכון למד בבית ספר מקצועי "אורט הנביאים" (סיים ב-1971).
בשנים 1971-1975 שירת שירות סדיר וקבע כחייל וכקצין. הוא החל את שירותו בחטיבת גולני, יצא לקורס קצינים, ואחרי מלחמת יום הכיפורים עבר הסבה לחיל השריון ושירת בחטיבה של טנקי טירן (טנקי שלל רוסיים).
לאחר סיום שירותו למד בשנים 1978-1982 במחלקה לעיצוב תעשייתי בבצלאל.
בשנים שלאחר מכן עסק לפרנסתו בעיצוב תעשייתי, והתגורר בתל אביב וברמת השרון. הוא עבד במשך כעשר שנים כשכיר במשרד עיצוב, ולאחר מכן בנה בית בכרמי יוסף, ופתח שם סטודיו פרטי לעיצוב.
במקביל לעיצוב תעשייתי עסק כל השנים בציור. הוא השתתף במפגשים שנערכו באופן קבוע, בהנחייתו של האמן והמטפל באמנות יוני שור בסטודיו של שור, שם ציירו מספר אמנים במסגרת קבוצתית.
בשנת 2017 הקים עם עוד חברים את גלריה מרי, וניהל בהתנדבות את הגלריה (היה יו"ר העמותה) עד למותו.
במרץ 2022 נפטר במפתיע באיטליה לאחר שלקה בלבו במהלך חופשת-סקי.
בינואר 2023 התקיימה בגלריה מרי תערוכה לזכרו, הכוללת מבחר מעבודותיו כמעצב תעשייתי וכצייר, וגם עבודות שהקדישו לו אמנים אחרים.
עבודתו > כמעצב תעשייתי

בשנת 1982 השנה שבה סיים אבן פז את לימודי העיצוב במחלקה לעיצוב תעשייתי ב"אקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל", המקצוע של עיצוב תעשייתי היה בראשית דרכו בישראל, ורק מעטים הכירו בחשיבות המקצוע לתהליך פיתוח מוצרים בתהליך תעשייתי סדרתי. אבן פז הבין, כי כדי להפוך את הידע התאורטי שרכש בלימודי העיצוב לידע מקצועי שניתן ליישום בתעשייה, עליו לרכוש ניסיון ולהתמחות במשרד לעיצוב. לאור הבנה זאת, החל אבן פז בשנת 1984 לעבוד במשרד "ראבד עיצובים", שהיה בבעלותו ובניהולו של המעצב דודי ראבד, ועבד שם עד שנת 1997.
במהלך השנים הללו היה אבן פז שותף בפיתוח מוצרים לחברות ישראליות: חברת ההשקיה נטפים, אלביט, שקל, תדיראן תקשורת, ניסקו, נען דן (בהמשך:NaanDanJain), וחברת הפלסטיק חוליות תעשיות, וכן עבור כמה חברות איטלקיות וביניהן: Polimak ואלרגן (חברה פרמצבטית) (אנ').
בשנת 1997 הקים אבן פז משרד עצמאי לעיצוב. הוא פיתח, עיצב ותכנן עשרות רבות של פרויקטים בתחומים שונים.
אבן פז היה אחד המעצבים המעטים בישראל שעבד והתפרנס רק מעבודות של עיצוב תעשייתי. זאת בניגוד לעמיתים אחרים שלו, שנאלצו להתפרנס, לצד העיצוב, מעבודות משלימות, כמו: תכנון הנדסי, עיצוב גרפי וכו'.
ההקפדה על פרטים הקטנים, הטעם המשובח ו"האיכות האנגלית" של עבודותיו שהייתה טבועה בו מבית הוריו (שעלו מאנגליה), ליוו את עבודתו כל השנים, ואפשרו לו ליצור מוצרים יפים בעלי איכויות אסתטיות יוצאות דופן (לדוגמה: טפטפת השקיה זעירה לחברת נטפים או מכשיר ניתוח ידני לחברת הסטארט אפ "ברנב", שחברו, פרופ' עופר ברנע נמנה עם מקימיה).
חברות נוספות שנמנו על לקוחותיו (בנוסף לחברות שהוזכרו כאשר עבד כשכיר במשרדו של ראבד) הן: חברת הציוד החקלאי ג'ון דיר, כתר פלסטיק, ורב בריח.
כמו כן, היה פעיל ב"התאחדות מעצבי המוצר" (האגודה המקצועית של המעצבים התעשייתיים).
עבודתו > כצייר

עם הצטרפותו לגלריה מרי החל אבן פז לצייר באופן אינטנסיבי יותר, והספיק לקיים שתי תערוכות יחיד, ולהשתתף ב-7 תערוכות קבוצתיות של חברי הגלריה.
ציוריו של אבן-פז עסקו בדרך כלל בנוף ביתי. חללים פנימיים או הסביבה הקרובה לבית הם נושאים שאליהם הוא חזר שוב ושוב בעבודתו.
אבן פז השתמש לרוב בצבעי שמן. טכניקה זו השאירה את הציורים בלתי מבריקים, מרוחקים מעט מהצופה.
לעיתים הופיעו בציוריו דמויות, או שניתן לזהות בציורים חלל או רהיט, אך לרוב הדימויים הופשטו על ידו למשטחי צבע חומריים שהתאחדו במבט בין המוכר והזר.
פרסים שקיבל

1983 - מלגה ע"ש משה שרת לאמנות ועיצוב
פרס פיתוח של שם עדן-פיינר
משפחתו

היה נשוי משנת 1982 ועד למותו לזהבה לבית ליטנר, אגרונומית, מדריכה ומורה לחקלאות וסביבה במשרד החינוך. אב לשלושה (בת ושני בנים): נועה, עידו ועומר.
התגורר ביישוב כרמי יוסף.
תערוכותיו > תערוכות יחיד

מרחקים ביתיים, פברואר 2018, גלריה מרי
עשבים שותים, יוני 2021, גלריה מרי
תערוכותיו > תערוכות קבוצתיות

רעש, דצמבר 2017, גלריה מרי
אמנות פלסטיק, אוקטובר 2018, גלריה מרי
נפוטיזם, יולי 2019, גלריה מרי
ויהי ערב ויהי בקר, אוקטובר 2019, גלריה מרי
בית, דפוס, אוקטובר 2020, גלריה מרי
על הפנים, ספטמבר 2021, גלריה מרי
הומאז', אוקטובר 2021, גלריה מרי
תערוכותיו > תערוכה לזכרו

במלאת שנה למותו, התקיימה בגלריה מרי תערוכה מקיפה, שכללה מבחר מציוריו ומעבודות עיצוב שיצר:
בית פתוח - תערוכת יחיד לזכרו של אלון אבן פז (26 בינואר - 18 בפברואר 2023)
תערוכותיו > ציור שמנציח את זכרו

בשנת 1995, ציירה הציירת מיכל גולדמן, חברה ועמיתה של אבן פז פורטרט שלו. הפורטרט תלוי כיום (2024) בסטודיו של הציירת ומנציח את זכרו של אבן פז.
הערות שוליים

↑  אלון אבן פז, באתר אבלים, ‏29 במרץ 2022
↑  יובל סער, וסת טמפרטורה ביתי זכה בפרס פיתוח על שם עדן-פיינר, באתר הארץ, 30 ביולי 2012
פורטרט של אלון אבן פז (1995) - ציור שציירה מיכל גולדמן ומוצג בסטודיו שלה
אלקו רוסו

| --- | --- |

 לידה:  17 במרץ 1819 קישינב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  5 בפברואר 1859 (בגיל 39) יאשי, רומניה 
 מדינה:  מולדביה, האימפריה הרוסית, הנסיכויות הרומניות המאוחדות 
 שם עט:  Terenţie Hora 
 שפות היצירה:  רומנית, צרפתית 
 
אלקו רוסו (ברומנית: Alecu Russo;‏ 17 במרץ 1819 – 5 בפברואר 1859) היה משורר, סופר, מחזאי ומבקר ספרותי רומני, האידאולוג של התנועה המהפכנית ב-1848, בנסיכות מולדובה.
ביוגרפיה

אלקו רוסו נולד בקישינב, בסרביה, במשפחת בויארים בעלת ייחוס עתיק, אך מצב כלכלי לא כל כך טוב. את ילדותו בילה בין האיכרים, עד 1829, כשאימו מתה במגפת כולרה. אביו שלח אותו לפנימיה בשווייץ, שם השתלם בצרפתית ולמד גרמנית וכתב את יצירותיו הספרותיות הראשונות, כמעט כולן בצרפתית.
בגיל 17, בהיותו פקיד בעסק מסחרי, בווינה, כתב בצרפתית שני שירי הלל, La mort d'Alibaud ו-Epitaphe d'Alibaud, לכבוד המתנקש בחיי לואי פיליפ, מלך הצרפתים, מתוך שנאת העריצות של המלוכה. הוא שב לנסיכות מולדובה ומסייר בהריה (יחד עם וסילה אלכסנדרי), תוך חיפוש אחר שירי עם. הוא קיבל מהשליט עבודה פקידותית בבית המשפט בפיאטרה ניאמץ, השתתף במפגשים הקדם-מהפכנים, שר במקהלה ושיחק בתיאטרון במחזות של וסילה אלכסנדרי.
בתחום התיאטרון כתב שני מחזות, Băcălia ambiţioasă ו-Jignicerul Vadră או Provincialul la Teatrul Naţional. ההצגות הועלה על הבמה ב-1846. בעקבות הצגת המחזות רותק למנזר סובז'ה ובתקופת שהותו שם כתב את Soveja. Ziarul unui exilat politic la 1846 (סובז'ה. עיתונו של גולה פוליטי ב-1846), שפורסם לאחר מותו.
בכתב העת Albina Românească (הדבורה הרומנית) התפרסם מאמרו "הביקורת של הביקורת" וב-Foaia societăţii pentru literatură şi cultură română (דף החברה לספרות ותרבות רומנית) הופיעו מאמריו על "השירה העממית" ו"דצ'בל ושטפאן הגדול".
לאחר השתתפותו בכינוסים המהפכנים של 1848, ביאשי, הוגלה ויצא להציג את העמדה המהפכנית בווינה. הוא ניסה לקחת חלק בתנועות המהפכניות בנסיכות ולאכיה ובטרנסילבניה, אך נעצר בקלוז' ושוחרר לווינה. מווינה הגיע לפריז, שם הכיר את ניקולאה בלצ'סקו ויחד איתו ועם וסילה אלכסנדרי, הוציא לאור את כתב העת România viitoare (רומניה העתידית). בכתב עת זה פורסמה יצירתו החשובה, Cântarea României (שירת רומניה), אך תוך הצגתה כיצירה של נזיר לא נודע מהרי מולדובה.
ב-1851 שב למולדובה ושב לפרסם בכתבי עת, תחילה תחת שם העט Terenţie Hora (טרנציה חורה) ובהמשך בשמו האמיתי. כתיבתו דילגה בין הצרפתית ובין הרומנית ולצד יומנים על מסעותיו בהרים, בצרפתית (פורסמו לאחר מותו) כתב ברומנית את Amintiri (זכרונות) ואת Cugetări (מחשבות). כתיבתו ההגותית מתפלמסת עם חסידי הזרם הלטיני ומשתמשת באירוניה מעודנת.
לקריאה נוספת

אלכסנדרו פירו, "היסטוריה של הספרות הרומנית מראשיתה ועד היום", הוצאת UNIVERS, בוקרשט, 1981.
אמיל בולדן-ברנשטיין, Alecu Russo. Omul, opera, comentarii, București, 1948
אמיליה קוראן

| --- | --- |

אמיליה קוראן: דיוקן של פרסי שלי
 לידה:  1775 דבלין, ממלכת אירלנד 
 פטירה:  1847 (בגיל 72 בערך) רומא, מדינת האפיפיור 
 
אמיליה קוראן, באנגלית: Amelia Curran (1775–1847) הייתה ציירת דיוקנאות אירית.
ביוגרפיה

אמיליה קוראן הייתה הילדה הבכורה של עורך הדין ג'ון פילפוט קוראן ואשתו שרה קריג. אחותה שרה קוראן הייתה ארוסתו של רוברט אמט. אמיליה הייתה חברה בכנסיית אירלנד בנעוריה. ב-1810, דרך אביה, היא הכירה את הסופר ויליאם גודווין  ואת אהרון בר, הפוליטיקאי האמריקאי. זמן קצר לאחר מכן, היא הכירה את חברה לכל החיים המשורר פרסי ביש שלי.
בשנת 1812 נסע פרסי שלי לאירלנד כדי למחות נגד העוולות שנעשו שם תחת השלטון הבריטי והוצג בפני אביה .
קוראן גם ציירה דיוקן של בנו של שלי, ויליאם בן השלוש וחצי ברומא, זמן קצר לפני מותו ממלריה ב-1819.
מאוחר יותר היא נסעה לרומא  ב-1821 עברה קוראן לנאפולי, שם המירה את דתה לקתוליות. כשעברה לפריז בשנה שלאחר מכן, היו שמועות שווא שהיא התחתנה ונפרדה מגבר. קוראן חזרה לרומא ב-1824 כדי לבלות את שארית חייה.
קוראן ציירה את שלי מספר פעמים. אלו הם בין הציורים הבודדים של שלי שצוירו בימי חייו. הציורים הועתקו על ידי מספר אמנים כולל אלפרד קלינט  ויליאם הול  בין היתר הם ידועים בתכונות האנדרוגיניות שלהם, ובדמיון הבולט שלהם לציור של גווידו רני של ביאטריס צ'נסי, שהייתה אחת התמונות האהובות על המשורר. דיוקנו של שלי משנת 1819 של קוראן  נכלל בספר "נשים ציירות בעולם" משנת 1905 ותלוי בגלריה הלאומית לפורטרטים בלונדון.
קוראן גם ציירה דיוקן של קלייר קליירמונט  ועשתה עותקים של כמה מדונות מתקופת הרנסאנס. במהלך אותו אביב של 1819 ציירה את ויליאם שלי. היא הכירה את מרי וקלייר בתור בנותיו החורגות של ויליאם גודווין מאז ילדותן, מביקור בביתם בלונדון עם אביה.
אמיליה קוראן מתה ב-1847 ברומא, ונשרפה בכנסיית איזידור הקדוש.
הערות שוליים

1 2  Curran, Amelia. "Percy Bysshe Shelley | Art UK". www.artuk.org.
↑  Polack, Fiona (2011). "Amelia Curran's Newfoundland Painting". Keats-Shelley Journal. 60: 25–29.
↑  Bieri, James; Shelley, Percy Bysshe (2008). Percy Bysshe Shelley: a biography. Baltimore: Johns Hopkins University Press. p. 196
↑  Amelia Curran in the National Portrait Gallery, London
↑  Clint, Alfred. "Percy Bysshe Shelley". www.npg.org.uk. National Portrait Gallery.
↑  "Percy Bysshe Shelley". www.npg.org.uk. William Holl Sr, or William Holl Jr. National Portrait Gallery.
↑  "Newstead Abbey | Discover Artworks". Art UK.
↑  Women Painters of the World on Project Gutenberg
↑  Curran, Amelia. "Claire Clairmont (1798–1879) | Art UK". www.artuk.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2016080456  RKD: 19424  SNAC: w6h49mfj  ULAN: 500022822  VIAF: 95821830   WorldCat (עם VIAF): 95821830 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אמיליה קוראן".
אלנה (בולגריה)

אלנה (בבולגרית: Елена) היא עיירה במרכז בולגריה ורכס הרי הבלקן, בשטח מחוז וליקו טרנובו, בתוך עמק נהר אלנה וממוקמת 42 קילומטרים דרומית מזרחית מבירת המחוז וליקו טרנובו, 230 קילומטרים מווארנה ו 280 קילומטרים מהבירה סופיה.
היסטוריה

מ-1430 עת שלטה באזור האימפריה העות'מאנית, מוכרת העיירה בשמות סטרמינה ואליאנה. אלנה נודעה כמרכז סחר ואמנות במהלך המאות ה-18 וה-19. באמצע המאה ה-19, תקופת התחייה הלאומית הבולגרית נודעה גם כמרכז רוחני אזורי שמרכזו כנסיית ניקולאס הקדוש, אשר נבנתה עוד במאה ה-16. ב-22 בנובמבר 1877, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נערך בסמוך לעיירה קרב עקוב מדם בין כוחות רוסיים ומתנדבי אופלצ'נצי בולגריים לבין הצבא העות'מאני, שהסתיים בניצחון הרוסים והבולגרים. העות'מאנים נקטו במדיניות של אדמה חרוכה, העלו את העיירה באש והיא נשרפה כליל. העיירה שוקמה בעמל רב לאחר המלחמה והפכה חלק מנסיכות בולגריה. בעיירה אלנה נולד תאודור תאודורוב שהיה ראש ממשלת ממלכת בולגריה.
אקלים

בעיירה שורר אקלים ממוזג עם השפעה יבשתית האופיינית לאזורים הרריים, אשר גורמת למזג אוויר להיות גשום מעת לעת גם בעונת הקיץ ולתקופת שלגים מתחילת דצמבר ועד אמצע מרץ.
כלכלה ודמוגרפיה

30 אחוזים מאוכלוסיית העיירה מוגדרים כמיעוטים, רובם ממוצא טורקי או צועני. בסמוך לעיר עובר הכביש המהיר בין העיר סליבן לרומניה וקו מסילת הברזל לגורנה אוריאחוביצה ומשם לווליקו טרנובו. בעיר קיים מפעל לייצור מוצרי זכוכית, מפעל מזון, מחלבה ומפעל לתיקון מנועים וציוד חקלאי. בשטח הרשות המקומית הכוללת גם מספר כפרים ענף החקלאות מהווה את עיקר התוצר המקומי הגולמי. הגידולים העיקריים הם חיטה, תות שדה, אוכמניות, פטל, תפוח עץ וכרמי ענבי יין. כמו כן מגדלים בעלי חיים לתנובת חלב ובשר וביניהם פרות, עיזים, כבשים וחזירים.
הערות שוליים

↑  העיר אלנה בבולגריה "סקירה היסטורית", באתר הרשות המקומית אלנה(באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555118605171  LCCN: n83064070  NKC: ge681735  VIAF: 152481150   WorldCat (עם VIAF): 152481150
אוריאל פרוקצ'יה

| --- | --- |

אוריאל פרוקצ'יה, נובמבר 2009
 לידה:  10 בספטמבר 1943 (בן 81) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  משפטים
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת פנסילבניה 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת רייכמן 
 בן או בת זוג:  אילה פרוקצ'יה (?–1991) 
 מספר צאצאים:  9 
 תרומות עיקריות
 מחקר פורמלי-אנליטי של שיטת המשפט
 
אוריאל פרוקצ'יה (נולד ב-10 בספטמבר 1943) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים ובעבר היה פרופסור מן המניין בבית הספר למשפטים ע"ש רדזינר במרכז הבינתחומי הרצליה.
מחקריו

מחקריו של אוריאל פרוקצ'יה כוללים שלושה תחומים עיקריים: מחקר פורמלי-אנליטי של המשפט, הניתוח הכלכלי של המשפט, ומשפט ותרבות.
מחקריו > מחקר פורמלי-אנליטי של שיטת המשפט

בתחילת דרכו האקדמית הצטרף פרוקצ'יה לזרם הדומיננטי (באותה תקופה) של מחקר פורמלי-אנליטי של שיטת המשפט. החוקר המשפטי הפורמלי-אנליטי מתייחס אל שיטת המשפט כדיסציפלינה "סגורה", המסוגלת, כביכול, לספק פתרונות נאותים לשאלות משפט קשות ממקורותיה שלה, מבלי לפזול "החוצה" אל דיסציפלינות אחרות. המקורות "הפנימיים" הללו הם חיקוקים, תקדימים וספרי מלומדים מפורסמים, שגם הם עיינו וביססו את מסקנותיהם על מקורות "פנימיים" דומים. ביטוי לתרומתו של פרוקצ'יה בסוגה משפטית זו הוא ספרו "דיני פשיטת רגל והחקיקה האזרחית בישראל".
מחקריו > מחקר פורמלי-אנליטי של שיטת המשפט > דיני פשיטת רגל והחקיקה האזרחית בישראל

ספרו זה של פרוקצ'יה

צוטט מאות פעמים בבתי המשפט בישראל, בספר זה מנתח המחבר את המערכת המורכבת של חיובים השוררת במצבים של חדלות פירעון, בין האדם או התאגיד חדל הפירעון לבין נושיו, ובין הנושים לבין עצמם. מצב חדלות הפירעון מחייב את המעיין בו להתעמק ביסודות המשפט הפרטי לסוגיהם (כגון דיני חוזים, נזיקין וקניין) כתנאי לחלוקה צודקת ויעילה של משאבים שלא די בהם כדי לספק את תביעותיהם של כל הנושים. אפשר להדגים זאת בדוגמה הפשוטה הבאה: נניח כי רכושו של החייב שווה 500 ₪, אך יש לו עשרה נושים שכל אחד מהם זכאי לתשלום של 100 ₪. בתנאים רגילים, היה כל נושה מקבל מחצית מחובו, ואילו המחצית השנייה הייתה יורדת לטמיון. עתה נניח כי 100 ₪ מתוך מכלול רכושו של החייב (שהוא, כאמור, 500 ₪), מבוסס על הלוואה שפושט הרגל הלווה לאחד מן הנושים ושטרם נפרעה. אותו אדם הוא, אם כן, גם נושה וגם חייב של פושט הרגל. האם יותר לאותו אדם לקזז את שני החובות (החוב שהוא חב לפושט הרגל והחוב שפושט הרגל חב לו)? אם יעשה כן, יימחקו שני החובות המקוזזים. כרגיל, קיזוז מעין זה הוא דבר שבשיגרה. אך אם יותר לעשותו בסיטואציה של פשיטת הרגל, ייצא שהאדם שהוא גם נושה וגם חייב של פושט הרגל יקבל החזר מלא של החוב המגיע לו, ואילו הנושים האחרים ייתבעו לשלם אל המחיר; שהרי עתה סך כל החוב המגיע להם הוא 900 ₪, שיש לפרוע אותו ממה שנשאר לחלוקה (400 ₪), כך שכל נושה יקבל עתה רק ארבע תשיעיות ממה שמגיע לו (כלומר כ־44% במקום 50%). כדי לפתור שאלה זו באופן ראוי יש להתעמק בהבנת מושג החיוב, מהות הקיזוז, וההבחנה הלא פשוטה בין חוב מובטח לחוב לא מובטח.
מחקריו > הניתוח הכלכלי של המשפט

בסוף שנות השבעים של המאה העשרים הצטרף פרוקצ'יה לתנועת הניתוח הכלכלי של המשפט שהייתה אז בחיתוליה, ונתפסה על ידי שושביני המשפט העיקריים כ"דבר כפירה". פרוקצ'יה היה הראשון בישראל שהחל לפרסם מסות משפטיות במתודולוגיה הכלכלית, והעמיד דורות של תלמידים ותלמידי תלמידים עד שהייתה לזרם מוביל בתאוריה המשפטית, כאשר רבים מטובי החוקרים מבססים את עיקר עבודתם על מתודולוגיה זו.
בשנת 1982 הטילה הממשלה על פרוקצ'יה לכתוב טיוטה לחוק חברות חדש למדינת ישראל. הטיוטה שחיבר היא טיוטת חוק החברות היחידה בעולם המבוססת בעיקרה על הגישה הכלכלית למשפט, והיא המעניקה לחוק צביון מיוחד, המעמיד אותו בשורה הראשונה של דברי חקיקה מודרניים בתחום דיני החברות. לאחר שנים רבות של דיונים בוועדות שונות (כולל "ועדת ברק" לדיון בטיוטת חוק החברות, וועדת שרים לחקיקה וועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת) שינתה הטיוטה את פניה והפכה לחוק החברות, התשנ"ט-1999.
בשנת 2005 עמד בראש ועדת פרוקצ'יה, שמונתה לבחינת פעולתן של זירות חלופיות למסחר בניירות ערך בישראל. ועדה זו בחנה את התופעה החדשה של היווצרות זירות אלקטרוניות למסחר בניירות ערך, המתחרות עם הבורסות "הרשמיות" (כמו, למשל, הבורסה לניירות ערך בתל אביב בע"מ, או בורסות זרות, כגון הנאסד"ק). הוועדה המליצה על עידוד התחרות בשוק הבורסות, ועל כן על מדיניות ליברלית יותר בתחום רישוי זירות המסחר האלטרנטיביות, אך גם על שורה של צעדים רגולטוריים שתכליתם להבטיח את יציבות הזירות ואת הגינות המסחר בהן. הצעתו הייתה לפרק ז-3 בחוק ניירות ערך, שכותרתו היא "זירת סוחר לחשבונו העצמי".
מחקריו > הניתוח הכלכלי של המשפט > דיני חברות חדשים לישראל

פרוקצ'יה פירש את עיקרי תורתו שהובילה ליצירת החוק החדש בספר רב היקף, "דיני חברות חדשים לישראל".

דיני החברות בישראל מבוססים על רעיונות אלה.
החברה לדעת פרוקצ'יה היא מעין פקעת חוזית אשר נועדה ליצור מעין פסיפס של מערכות חוזיות הקיימות בתוך התאגיד בין בעלי המניות לעצמם, בינם לבין המנהלים, בינם לבין הדירקטורים, בין כל אחד מאלה לספקים, לעובדים, ללקוחות ובמידה מסוימת גם בין כל אלה לבין הציבור בכללותו. הספר יוצא מתוך נקודת השקפה עקרונית שמצביעה על כך שלכל אחת מהקבוצות הללו יש אינטרסים ייחודיים משלה, ובעולם ללא רגולציה היא תנסה למקסם את תועלתה ככל יכולתה; אך אילו ניתן היה לכל קבוצה כזו לעשות כך באין מפריע, הייתה קיימת סכנה שהקבוצות האחרות לא ירצו להתקשר עמה, וליצור ביחד עמה את ה"פקעת" החוזית החיונית לקיום התאגיד.
הדוגמה הידועה ביותר היא היחס בין המשקיעים לבין המנהלים של החברה. כפי שכבר צוין בספרות לפני שנים רבות, פונקציית המטרה של המנהלים אינה בהכרח זהה לזו של המשקיעים, ולכן קיים חשש שינצלו את שליטתם כדי להסיט עושר מן המשקיעים אל עצמם. אילו עשו כן, המשקיעים היו מדירים רגליהם משוק ההון וכך היה נשמט הבסיס לעצם קיומו. תכליתם של דיני החברות למשטר בעיה זו (המכונה "בעיית הנציג") שבין המנהלים לבין המשקיעים, ובצידה בעיות נציג נוספות שחייה של החברה המודרנית שזורים בהן. מישטור זה יכול שייעשה באמצעות תמריצים שוקיים, אך לעיתים אין מנוס גם מרגולציה הנוקטת בדרכים ארגוניות ומשפטיות. ספרו של פרוקצ'יה מתווה את הדרכים הראויות להתגבר על הבעיה ולאפשר חיים תאגידיים צודקים ומשגשגים.
מחקריו > משפט ותרבות

הפרק השלישי בעבודתו של פרוקצ'יה הוא בתפר שבין משפט לבין תרבות. הנחת העבודה הבסיסית של חוקרי המשפט ותרבות (בזרם שפרופסור פרוקצ'יה משתייך אליו) היא כי בהיותו של המשפט פרי רוחו של האדם, אין הוא יכול להיות מיוצר אלא בדמותו ובצלמו של היוצר, דמות הנטועה בתוך תשתית תרבותית הייחודית לקבוצת ההתייחסות של היוצר. קבוצת ההתייחסות הזו יכול שתהיה מורכבת ממרכיבים פילוסופיים, אמוניים ולשוניים, אך גם להיות מושפעת מרבדי תרבות אחרים, כמו ספרות מוזיקה ותיאטרון, פולקלור וגם יצרים, מנהגים לוקאליים ואמונות תפלות. מי שמקבל הנחת עבודה בסיסית זו חייב להודות כי אין דרך טובה להבין את המשפט, את יעדיו ואת הצפי להתפתחותו בעתיד, במנותק מן הרקע התרבותי המעצב את תמונת עולמם של יוצרי המשפט. הספר הבא מבטא את עמדותיו של פרוקצ'יה באשר ליחס בין תרבותו של היוצר לבין יצירתו המשפטית.
מחקריו > משפט ותרבות > Russian Culture, Property Rights and the Market Economy

הספר ראה אור בשנת 2007 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג',

הספר משווה בין תרבותה של רוסיה לבין תרבות המערב, ומסביר באמצעות השוואה זו את ההבדלים הניכרים בשיטות המשפט של השיטות הללו (למשל, תרבות חוזית, מסחרית ותאגידית מפותחת במערב אל מול תרבות שונה לחלוטין הדוחה את רעיונות המשפט המסחרי ברוסיה לדורותיה).
הגישה המקובלת היא כי תרבותה החוזית והתאגידית של רוסיה היא מנוונת כתוצאה מן האידאולוגיה המרקסיסטית ששללה את הקניין הפרטי, ולפיכך גם את הכלים המשפטיים להיווצרותו. ספרו של פרוקצ'יה יוצא חוצץ נגד גישה זו. לדעתו רוסיה מעולם לא אימצה אל חיקה את רעיונות הקפיטליזם הנאור כפי שהתפתחו במערב, גם באלף השנה שקדמו למהפכת אוקטובר וגם בימינו אנו ממש. העולם המערבי פיתח, החל מן התקופה שקדמה במעט לרנסאנס, שורה של רעיונות ששימשו בסיס אידאולוגי לכיבוד חוזים ולתרבות שוק, אך רעיונות אלה, אף שהיו מוכרים על אדמת רוסיה, לא הכו בה שורש, ורבים מהם אפילו נתפסו כדברי כפירה בעיקר. כך, למשל, המערב החל לפתח יחס של כבוד לערכים אינדיבידואליסטיים, בעוד החברה הרוסית נותרה חבוקה בתפיסת עולם קולקטיביסטית וקומוניטארית; המערב פיתח יחס של חשדנות כלפי כוחו הריכוזי של השלטון, ואילו ברוסיה המוני העם נטו מאז ומתמיד לקבל בהכנעה את סמכותה של השררה; המערב יצר אתוסים המעלים על נס את ההצלחה הכלכלית, ואילו ברוסיה העושר נתפס כצורה של שחיתות, ולעומת זאת העניות והסבל נתפסו כתכונות "מטהרות". גם תפיסת המציאות בשתי התרבויות היא שונה במהותה. המהפכה המדעית והנכונות לתקף היגדים באמצעים שכליים ואמפיריים, שרווחו במערב, לא נקלטו על אדמת רוסיה עד תקופה מאוד מאוחרת. גם מהפכת הדפוס, ועוד יותר מזה, עצם התרבות הכתובה, הגיעו לרוסיה בשלבים מאוחרים של ההיסטוריה. פרוקצ'יה מראה בספרו איך כל המשתנים האלה עיצבו בצורה שונה את יחסן של שתי התרבויות אל מושגי החוזה, ההבטחה, התאגיד והשוק. המסקנה המעשית העולה מן הניתוח דלעיל היא שרוסיה איננה "כלכלת מעבר" (economy in transition) העתידה לצאת בקרוב מן המשבר שפקד אותה עקב קריסת הקומוניזם. התרבות הרוסית עתיקת היומין לא השתנתה כלל בתקופה הקומוניסטית, ולכן הסתפחותה של רוסיה אל משפחת כלכלות השוק היא הרבה יותר מורכבת ממה שנדמה בעיון שטחי.
מחקריו > מחקרו הנוכחי

מחקרו הנוכחי של פרוקצ'יה משלב בין הגישה הכלכלית למשפט לבין תחום המשפט ותרבות, תוך התחקות אחרי התהליכים המשבריים שפקדו את כלכלת המערב בעשור השני של המאה העשרים ואחת.
פעילויות מקצועיות לא מדעיות

פרוקצ'יה מקצה כעשירית מזמנו לייצוג לקוחות פרטיים. בין היתר ייצג את ממשלת ישראל, המוסדות הלאומיים, ההסתדרות הכללית, תנועות התיישבותיות (קיבוצים ומושבים), כל אחד מחמשת הבנקים הגדולים, חברות ביטוח, הבורסה לניירות ערך בתל אביב, קונצרנים ועשרות חברות ציבוריות ופרטיות גדולות. בשנות השמונים פרסם פרוקצ'יה דוח הקרוי על שמו, שנכתב על ידי צוות של משפטנים, המטיל ספק בשיטות חישוב הריביות והעמלות של הבנקים בישראל, בעיקר ביחס לחובות ההתיישבות העובדת. דוח זה איים על יציבותם של הבנקים ונגמר במה שמכונה "הסדר חובות הקיבוצים" אשר הזרים דם חדש (במימון הבנקים והממשלה) להתיישבות העובדת, ואיפשר את התאוששותה מן המשבר של שנות האינפלציה הדוהרת.
מבחינה פוליטית פעל רבות בהתנדבות להגנה על זכויות האדם ועל שלטון החוק, הן בתוך הקו הירוק והן בשטחים המוחזקים על ידי צה"ל. היה חבר מועצת רצ בשנים 1984–1994 והתמודד ברשימתה לכנסת בבחירות לכנסת העשירית. כיהן כיושב ראש הנהלת בצלם בשנים 1989–1990. כיום חבר פרוקצ'יה במועצה של הקרן החדשה לישראל. לאחר הכרעת בית המשפט העליון בעד ההתנחלות מצפה כרמים פרסם בהארץ מאמר ביקורת. פרוקצ'יה חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד שינויי המשטר שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023, ונמנה עם מייסדי התנועה הדמוקרטית האזרחית.