stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יקבי כרמל
תולדות היקב > ניהול וייצור

משפחת רוטשילד מכרה סופית את חזקתה ביקב בשנת 1957. בעלת השליטה הייתה מועצת אגודת הכורמים (75%), המונה כ-250 כורמים מכל רחבי הארץ, המגדלים ענבים הנצרכים על ידי היקב, והסוכנות היהודית (25%). בפברואר 2013 נמכרה השליטה (50.01%) ביקבי כרמל לקבוצת משקיעים, לפי שווי של 130 מיליון ש"ח.
מלבד יינות שולחניים, יינות מתוקים (יינות קידוש) ומיץ ענבים (במותג תירוש) עסקה החברה בייצור ברנדי, ליקרים ומשקאות חריפים, חומץ, ושמן זית, אולם כיום החברה מתמקדת ביינות בלבד. בשנת 2020 חזרה החברה לשווק את מותג הברנדי הוותיק שלה ברנדי 777.
היקב מחזיק בארבעה מתקני ייצור: היקב הוותיק שנמצא בזכרון יעקב, המתקן החדש באלון התבור (ליד עפולה), יקב יתיר (רמת ערד) – בבעלות משותפת עם כורמי האזור, ויקב לקליטת ענבים ברמת דלתון.
האחרון שהיה גם מנכ"ל וגם יושב ראש החברה של היקב היה ישראל איבצן (איצקוביץ). איבצן מונה למנכ"ל יקבי כרמל בשנת 2005, בעת שאגודת הכורמים נקלעה למשבר מול הספקים והבנקים ורשמה הפסדים של 140 מיליון שקל. איבצן הובא על מנת להוביל תוכנית הבראה ביקב והחל מ-2007 רשמה החברה רווחים.
במרץ 2018 מונה למנכ"ל היקב נדב ארנס, בן למשפחת כורמים מבנימינה ומנכ"ל שטראוס קפה לשעבר. היינן הראשי של היקב מאז 2018 הוא יפתח פרץ, שעבד בעבר ביקב ולאחר מכן שימש כיינן ראשי ביקבי בנימינה.
החברה מעסיקה כ-200 עובדים. היקף מכירות יקבי כרמל לשנת 2003 הסתכם ב-260 מיליון ₪, מתוכו היקף היצוא (מסך הייצור) הסתכם בכ-10%.
היקבים מעבדים כ-30,000 טון ענבים בשנה, תנובת כ-12,000 דונם כרמים ברחבי הארץ. תוצרת היקבים מונה כ-2000 סוגי יינות, משקאות אלכוהוליים ותוצרי יין. השיווק עומד על 25 מיליון בקבוקי יין בשנה, ועוד 5 מיליון בקבוקי תוצרים אחרים. תוצרת "יקבי כרמל" מהווה 70% מייצוא היין והמשקאות החריפים של מדינת ישראל.
תולדות היקב > שימור המבנים העתיקים

היקבים בזכרון יעקב ובראשון לציון הם אתרי שימור של המועצה לשימור אתרים.
מבנה היקב בראשון לציון ממוקם לאורך רחוב הכרמל, בולט בחזיתו הצבועה באדום-בורדו, כאשר גן המושבה נמצא מצפונו ושדרות הרצל (ציר תנועה מרכזי בעיר) ממערב לו. המבנים העתיקים של היקב נמצאים בעיקר בחלקו הצפוני, אך המבנים המודרניים, ששימשו לייצור, בִּקבּוק, אריזת והפצת יין התפשטו דרומה אל תוך שכונת הראשונים-גן נחום.
בעשורים האחרונים[דרושה הבהרה] פסק היקב בראשון לציון לייצר יין והפעילות התעשייתית שנותרה בחלק המודרני שלו הייתה מילוי הבקבוקים ואריזתם, לצד מוזיאון לתולדות היקב במבנים העתיקים. בעשור השני של המאה ה-21 גם ייצור זה פסק והיקב נשאר רק כמוזיאון. ב-2016 החליט ראש עיריית ראשון לציון דב צור לפנות את המבנה המודרני ולבנות במקומו מרכז מסחרי עם מגדלי מגורים ומשרדים. לתוכנית זו קמה התנגדות רבה, בשל חשש לפגיעה במרקם העירוני ויצירת עומסי תנועה ברחובות הרצל והכרמל, המהווים את מרכז העיר. כיום המבנים הישנים מוזנחים וחלקם עובר תהליך שימור, והם סגורים לציבור, ובשטח הסלול שממתחם היקב פועל חניון בתשלום.
לקריאה נוספת

אליעזר זקס, יין ישראלי: מבחר יינות ישראל, תל אביב: קורדינטה, ספטמבר 2011, עמ' 84 - 85
הערות שוליים

1 2  החברות המובילות בתעשייה לפי מחזור מכירות  > 2015 - DUNS 100
↑  יהודה זיו, "וישאהו במוט בשניִם", אתר יד בן צבי
↑  הצבי, ד' סיוון א'תתכ"ח לחורבן (1897), מתוך : שלמה שבא, דן בן אמוץ, "ארץ ציון ירושלים", זמורה. ביתן, מודן - הוצאה לאור, 1973, עמוד  75
↑  מאידך ישנם רבנים האוסרים לאכול שמור ונעבד, וכן, לדעת אלה שאינם סומכים על היתר המכירה חלה חובת ביעור פירות שביעית כבר בפסח של השנה השמינית, ומסיבה זו השימוש ביינות היתר המכירה אינו מקובל בחברה החרדית
↑  אילנית חיות, ‏סופית: השליטה יקבי כרמל נמכרה לפי שווי של 130 מיליון שקל, באתר גלובס, 21 בפברואר 2013
↑  היקב בזכרון יעקב באתר המועצה לשימור אתרים
↑  היקב בראשון לציון באתר המועצה לשימור אתרים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263786205171  LCCN: nr91019152  VIAF: 143509105   WorldCat (עם VIAF): 143509105
אריה מליניאק

| --- | --- |

אריה מליניאק בשנת 2016
 לידה:  25 באוקטובר 1949 (בן 75) רמת גן, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 קישורים חיצוניים
 maliniak.co.il
 
מליניאק (כורע ראשון מימין) הפועל תל אביב מניפה את גביע המדינה, 24 ביוני 1969
אריה מליניאק (נולד ב-25 באוקטובר 1949) הוא פרשן כדורסל ישראלי שהיה בעברו כדורסלן ומאמן כדורסל.
קריירת משחק ואימון

הוא החל את דרכו כשחקן כדורסל בהפועל תל אביב ובהפועל רמת גן. היה חבר נבחרת הנוער, נבחרת העתודה, נבחרת ישראל למכביה ונבחרת אס"א בכדורסל. בגיל 21 סיים קורס מאמנים, ובגיל 26 החל בקריירת אימון כמאמן-שחקן. אימן בהפועל רמת גן, הפועל גבעתיים, הפועל חולון, הפועל עפולה והפועל גליל עליון עמה העפיל לגמר גביע המדינה.
בעבר אימן גם את נבחרת הנוער של ישראל, היה עוזר מאמן של רלף קליין בנבחרת ישראל בכדורסל, ובשנת 1983, לאחר עזיבתו של קליין לגרמניה, קודם לעמדת המאמן הראשי, כשלתפקיד עוזר המאמן מונה פיני גרשון. הנבחרת בניהולו כשלה בניסיונה להעפיל לאולימפיאדת לוס אנג'לס (ישראל מעולם לא הצליחה לעלות לטורניר האולימפי בכדורסל).
בעונת 1985/1986 מונה למאמן הפועל גליל עליון, ובעונת 1986/1987 הביא לקבוצה את הכישרון הצעיר נדב הנפלד, וביחד הם העפילו לגמר גביע המדינה מול מכבי תל אביב. על אף שגליל עליון הובילה ב-20 הפרש במחצית המשחק, מכבי תל אביב הייתה זו שזכתה בגביע. ב-1989 אימן את א.ס. רמת השרון מהליגה הארצית, שם חבר אליו שוב הנפלד. בתום העונה העפילה א.ס. רמת השרון לליגה הלאומית. לאחר מספר מחזורים התפטר מליניאק מאימון הקבוצה, ולתפקיד המאמן מונה עוזרו ישראל לב.
בשנות ה-80 ניהל מליניאק את בית הספר למאמני כדורסל במכון וינגייט, והקים וניהל את ליגת הקיץ בכדורסל, לשחקנים כחול-לבן, שפעלה במשך עשר שנים. ב-1976 הקים ברמת השרון את בית הספר הראשון בישראל לקט-סל (כדורסל עם סלים נמוכים לילדים בני 8–12), ומאוחר יותר את ליגת הקט-סל הראשונה באזור תל אביב, שהפכה לליגת קט-סל ארצית, עם שמונה מאות קבוצות ואלפי שחקנים צעירים.
קריירה תקשורתית

במקביל לעבודתו כמאמן החל לשמש כפרשן במעריב וכן בערוץ 1 בסיקור מכבי תל אביב במשחקיה בגביע אירופה, אך הודח מתפקידו. לאחר מכן חזר בשנת 1993 לעמדת הפרשן בערוץ 2 במשחקי מכבי תל אביב בגביע קוראץ'. שנה לאחר מכן חזר לערוץ 1 וסיקר את מכבי תל אביב בגביע אירופה עד 1996. שנה אחר כך הגיש בערוץ 2 את תוכנית סיכום המחזור בכדורגל, "הדקה ה-91", לצידו של יורם ארבל. בהמשך שימש פרשן כדורסל במדורי הספורט היומיים במעריב ובידיעות אחרונות, תפקיד שמילא עד פברואר 2021. בנוסף משמש מליניאק כפרשן וחבר פאנל בתוכניות שונות בערוץ הספורט.
מליניאק הגיש עד תחילת 2009 פעם בשבוע את התוכנית "יש עם מי לדבר" בגלי צה"ל. כמו כן הגיש במשך 20 שנה פינת ספורט בתוכנית התרבות "בילוי נעים" עם מולי שפירא, ו"ציפורי לילה מאמנות", תוכנית שעסקה באימון (קואצ'ינג) על היבטיו השונים.
מליניאק הוא אחד הקואוצ'רים הוותיקים והמובילים בישראל (מאז 1993). המציא גישת אימון שמבוססת על ניהול ארגוני באמצעות אבחנות מתחום אימון ספורט, בשיטה שעובדת בהצלחה בחברות וארגונים. הרעיון המרכזי הוא שכל סיטואציה בחיים היא משחק, יש לה כללים, שחקנים, "מגרש" ו"יציע" - בני אדם הם צופים ופרשנים, או שחקנים פעילים.
חיים אישיים

בילדותו לקה בשיתוק ילדים (פוליו) והיה משותק בחצי מגופו עד שהחלים.
בסוף חודש יוני 2023 אובחן מליניאק כחולה בסרטן הדם. לאחר שהתבשר כי הוא זקוק להשתלת מח עצם, נמצא בנו הצעיר, בן ה-19, כתורם המתאים ביותר והוא עבר את תהליך ההשתלה בנובמבר.
מליניאק ידוע באהדתו הרבה לקבוצת הכדורגל הפועל רמת-גן. הוא מתגורר ברמת אפעל.
מכתביו

עולם אחר, תל אביב : כנרת, 1990.
(עם טובי פולק) המשחק האמיתי, תל אביב : כנרת, 1991.
ניקוי במקור, גבעתיים : אורנית, 1993.
לנצח זה מקצוע, עורך: יואב קרן, הוצאת טפר, 2018.
הערות שוליים

↑  הפועל ת"א תובעת להחזיר את מליניאק, דבר, 9 באוגוסט 1971
↑  נבחרת הנוער בכדורסל ממריאה הבוקר לבלגיה, על המשמר, 2 בינואר 1968
↑  כדורסלני העתודה ישחקו בחודש אוגוסט באתונה, דבר, 18 ביולי 1967
↑  ר"ג תיפרד הערב מגביע קוראץ', דבר, 22 בפברואר 1977
↑  מרדכי רוזנבלאום, חיים חזן מועמד לאמן ברמת־גן, מעריב, 4 בדצמבר 1977
↑  אדם ברוך, שכל אחד יתן תחת, כותרת ראשית, 21 בספטמבר 1983
↑  נבחרת הנוער בכדורסל יוצאת היום לאיטליה, דבר, 24 באפריל 1980
↑  משה כהן-, אריה מליניאק - מאמן הנבחרת הלאומית בכדורסל, דבר, 17 בנובמבר 1983
↑  צ'ארלס בארטון: ניצח את מליניאק וגרשון ב-1984, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2001
↑  יצחק ברתנא, מליניאק ממשיך בגליל, חדשות, 17 באפריל 1986
↑  אבי סגל, ושוב איתכם נדב, חדשות, 16 בינואר 1989
↑   אריה ליבנת, המועדון הזה אמור היה להיות הרנסנס של אריה מליניאק. בפועל, הוא היה שירת הברבור שלו, באתר הארץ, 27 בפברואר 2021
↑  עופר שלח, בישראל פרשן זה אחד שמבלבל אח המוח, מעריב, 16 בנובמבר 1989
↑  אריה מליניאק, הריקוד האחרון / מליניאק בטור פרידה, באתר ynet, 28 בפברואר 2021
↑  דנה גלבר, ‏"אימון הוא המפתח לפריצת דרך", באתר גלובס, 22 בינואר 2004
טלי ציפורי, ‏קשר הספורט בין בארי שקד לאריה מליניאק, באתר גלובס, 25 במאי 2006
↑  המחלה של אריה מליניאק: "סרטן דם אלים שמתפתח במהירות", באתר ynet, 3 ביולי 2023
↑  סמדר שיר, שאגת אריה, באתר ynet, 9 באפריל 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311499305171  ISNI: 0000 0000 6694 5331  LCCN: nr94018686  VIAF: 39259203   WorldCat (עם VIAF): 39259203
משה קצב

משה קצב (נולד בא' בטבת ה'תש"ו, 5 בדצמבר 1945) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן כנשיאהּ השמיני של מדינת ישראל. קודם לכן כיהן כראש מועצת קריית מלאכי, כחבר הכנסת, כסגן ראש הממשלה וכשר בממשלות ישראל.
קצב הורשע בבית המשפט המחוזי בתל אביב בביצוע עבירות אונס, מעשים מגונים בכוח ובהטרדות מיניות של נשים שהיו כפופות למרותו בעת שכיהן כשר התיירות וכנשיא המדינה, בנוסף הורשע גם בשיבוש מהלכי משפט. בית המשפט המחוזי בתל אביב גזר על קצב שבע שנות מאסר בפועל. בדצמבר 2016, בתום ריצוי חמש שנות מאסר, שוחרר מהכלא בתנאים מגבילים, לאחר שעונשו קוצר. קצב הוא נשיא מדינת ישראל הראשון והיחיד שהורשע בבית משפט בעבירה פלילית.
ילדות, נעורים וקריירה מוקדמת

קצב נולד לגוהר (נפטרה ב-30 בדצמבר 2024) ולשמואל קצב בעיר יזד שבאיראן. משפחתו מתגאה בייחוסה לגולי בבל. שמו המקורי היה משאללה קצב. כשהיה בן שנה עברה המשפחה לטהראן. בשנת 1951, כשהיה בן חמש, עלה לישראל עם משפחתו. המשפחה שוכנה בתחילה במעברת שער העלייה שבחיפה, ולאחר מכן עברה המשפחה למעברת קסטינה, שלימים התפתחה לעיירה קריית מלאכי. אחיו התינוק, ציון, נספה במעברה בעת השיטפונות הקשים של שנת 1951. אחיו, אהרון, נפטר עוד כשמשפחתו התגוררה באיראן, ביזד.
בילדותו הוזמן על ידי רחל ינאית בן-צבי למשכן נשיאי ישראל, יחד עם ילדי המעברות שהצטיינו בקריאת ספרים. במהלך הביקור זכה קצב לחיבוק ולטיפה מיצחק בן-צבי, נשיאה השני של מדינת ישראל. היה זה ביקורו הראשון של קצב בירושלים.
את לימודיו היסודיים עשה בבית הספר "האחים" בקריית מלאכי ואת לימודיו התיכונים עשה בכפר הנוער בן שמן, שם התמחה בחליבה ברפת ובמטעי עצי פרי. את בחינות הבגרות השלים בבית הספר התיכון בבאר טוביה. ב-1964 התגייס לצה"ל, שם שירת בחיל הקשר והוצב במפקדת גייסות השריון. הוא קיבל חופשות רבות כדי לסייע לפרנסת המשפחה.
לאחר שירותו הצבאי עבד כפקיד בבנק הפועלים וכעוזר לחוקר במכון וולקני. שימש עיתונאי ב"ידיעות אחרונות" וכיהן כנשיא "צעירי בני ברית", שם הכיר את רעייתו, גילה. לאחר שחסך כסף למד כלכלה והיסטוריה באוניברסיטה העברית, ובשנת 1969 היה יושב-ראש תא הסטודנטים של גח"ל באוניברסיטה. בזמן לימודיו באוניברסיטה לימד היסטוריה ומתמטיקה בבית ספר תיכון. הוא היה הסטודנט הראשון שיצא מקריית מלאכי.
בשנת 1969, כאשר היה בן 24, התמודד מטעם מפלגת גח"ל על ראשות מועצת קריית מלאכי, מול ראש המועצה המכהן דוד עבודי. בבחירות שנערכו ב-28 באוקטובר 1969 גבר קצב על עבודי ונבחר לראשות המועצה. עם זאת, נציגי המערך ערערו על זכייתו של קצב בבית משפט השלום בבאר שבע, בטענה כי במספר קלפיות התגלו ליקויים בהצבעה ובספירת הקולות. בית המשפט הכריע לערוך בחירות חוזרות בקלפי מספר 6, ובהן גברה סיעת פועלי אגודת ישראל על המפד"ל, והעניקה לעבודי את הרוב הדרוש להרכבת קואליציה.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-31 בדצמבר 1973, גבר קצב על עבודי ונבחר לראשות מועצת קריית מלאכי. קצב כיהן כראש המועצה עד שנת 1981.
קצב השתתף כחייל במילואים במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים ושירת באוגדתו של האלוף אברהם אדן ומפקד החטיבה תת-אלוף נתן (נתקה) ניר. קצב נמנה עם הכוחות שצלחו את תעלת סואץ.
נשיא מדינת ישראל (2000–2007)

משה קצב כיהן כנשיא המדינה מכ"ט בתמוז ה'תש"ס (1 באוגוסט 2000) ועד להתפטרותו, שנכנסה לתוקף בט"ו בתמוז ה'תשס"ז (1 ביולי 2007); עם זאת, למעשה הפסיק קצב למלא את תפקידו כנשיא כבר ב-25 בינואר 2007, אז יצא לנבצרות זמנית על רקע החקירה הפלילית נגדו.
נשיא מדינת ישראל (2000–2007) > הבחירות לנשיאות

לאחר התפטרותו המאולצת של עזר ויצמן בחודש יולי 2000, נבחר קצב למועמד הליכוד מול שמעון פרס. בבחירות הנשיאותיות בכנסת שהתקיימו ב-31 ביולי 2000, זכה קצב בסיבוב הראשון ל-60 קולות מול 57 לשמעון פרס. כיוון שנדרש רוב מוחלט לבחירה, נערך סיבוב שני שבו זכה קצב ב-63 קולות מול 57 לפרס, ובכך נבחר לתפקיד, להפתעת רוב הפרשנים הפוליטיים.
למחרת היום, בכ"ט בתמוז ה'תש"ס, 1 באוגוסט 2000, הצהיר קצב אמונים בכנסת ונכנס לתפקיד הנשיא השמיני של מדינת ישראל. קצב היה הנשיא הראשון שנבחר מטעם הליכוד, והראשון שנבחר לכהונה בת 7 שנים.
האישום בעבירות מין > חקירה

ביולי 2006 נפגש קצב עם היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, והתלונן על ניסיון סחיטה כלפיו מצד עובדת לשעבר במשרדו. עד מהרה הפך הנשיא ממתלונן על סחיטה לחשוד בעבירות מין. בעיתונים פורסמו עדויות של מספר נשים שעבדו עמו לאורך השנים ותיארו הטרדות מיניות ועבירות מין אחרות מצדו, אך צוות החקירה המשטרתי לא קיבל תלונה רשמית נגדו. ב-23 באוגוסט החלה חקירה באזהרה של קצב. ב-15 באוקטובר 2006 המליצה המשטרה ליועץ המשפטי לממשלה על הגשת כתב אישום נגד קצב.
ב-23 בינואר 2007 פרסם היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז, את טיוטת כתב האישום, ובה הואשם הנשיא קצב בעברות מין שביצע בארבע נשים. אונס של א' ממשרד התיירות, בעילה אסורה תוך ניצול יחסי מרות של א' מבית הנשיא, ומעשים מגונים תוך ניצול מרות בעבודה ב-ה' ול' מבית הנשיא. שמות הנשים נאסרו לפרסום, אבל בהמשך נודע ששמה של א' מבית הנשיא הוא אורלי רביבו. כן נאמר בטיוטה כי הנשיא קצב העניק מתנות אישיות מתקציב לשכתו, תוך ביצוע עבירות של מרמה והפרת אמונים וקבלת דבר בנסיבות מחמירות. הטיוטה כללה גם האשמות בהטרדת עד ובשיבוש מהלכי משפט. קצב הכחיש את כל המיוחס לו בטיוטת כתב האישום ועבר שימוע, שבעקבותיו הוסכם על הסדר טיעון במסגרתו יודה קצב בעבירות של מעשה מגונה, הטרדה מינית והטרדת עד ויתפטר מתפקידו כנשיא, ובתמורה יבוטלו האישומים האחרים והעונש יעמוד על מאסר על תנאי ופיצוי לנשים.
האישום בעבירות מין > תפקודו כנשיא במהלך החקירה

בתקופת חקירתו באזהרה, טרם ההחלטה על הגשת כתב אישום, עלתה שאלת השתתפותו באירועים ציבוריים כנשיא המדינה. ב-13 בספטמבר 2006 אישרה ועדת הכנסת לנשיא קצב נבצרות זמנית של 16 שעות, על מנת שיוכל להיעדר מטקס ההשבעה של נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש. ב-16 באוקטובר 2006 החליט קצב להיעדר מישיבת הפתיחה של מושב החורף של הכנסת, לאחר שמספר חברי הכנסת איימו לעזוב את אולם המליאה במחאה.
ב-25 בינואר, לאחר פרסום טיוטת כתב האישום, אישרה ועדת הכנסת את בקשתו של קצב לנבצרות זמנית, לתקופה מרבית של שלושה חודשים, וסמוך לסיום תקופה זו אושרה לו נבצרות נוספת, עד לסיום כהונתו המתוכננת כנשיא, עם תום שבע שנות כהונתו ב-15 ביולי 2007.
האישום בעבירות מין > הסדר הטיעון

ב-28 ביוני 2007 נחתם הסדר טיעון בין קצב לפרקליטות המדינה ובו סוכם כי קצב יודה ויורשע בסעיפים: ביצוע מעשה מגונה שלא בהסכמה תוך הפעלת אמצעי לחץ לגבי א' ממשרד התיירות והטרדה מינית והטרדת עד כלפי ל' מבית הנשיא. כמו כן התחייב קצב להתפטר מתפקידו כנשיא המדינה, לפצות את הנשים בפיצוי כספי בסכום של כ-30,000 ש"ח כל אחת, ולהשיב לקופת המדינה את עלות טובת ההנאה שנטל. על פי ההסדר סוכם כי ייגזר עליו מאסר על תנאי על כל האישומים שבהם היה צפוי להודות. לטענת הפרקליטות תלונתה של רביבו נגנזה עקב העדר ראיות מספיקות, התלונה לגבי אונס כלפי א' ממשרד התיירות נגנזה עקב צפי לקשיים בהוכחה הנדרשת למעשה אונס.
למחרת החתימה הגיש קצב את התפטרותו מתפקיד נשיא המדינה שנכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2007. הסדר הטיעון עורר סערת רוחות והוגשו לבג"ץ עתירות נגדו, אך אלה נדחו. בעקבות הסדר הטיעון הגישה הפרקליטות כתב אישום מתוקן נגד קצב בו הוסרה הטענה לאונס ונותרו ההאשמות רק על הטרדה מינית ועל הטרדת עד, אך בעת פתיחת משפטו ב-8 באפריל 2008, שבו היה אמור קצב להודות בחשדות המיוחסים לו, הודיעו פרקליטיו כי קצב כופר בהאשמות נגדו וחוזר בו מהסדר הטיעון.
האישום בעבירות מין > המשפט וההרשעה

לאחר חזרתו של קצב מהסדר הטיעון, נחלקו הדעות בפרקליטות המדינה באשר להגשת כתב אישום נגדו. פרקליט מחוז ירושלים התנגד להגשת כתב האישום, ואילו התובעת בתיק תמכה בהגשת כתב אישום. לבסוף החליט פרקליט המדינה להגיש נגד קצב כתב אישום מחמיר הכולל עבירות של אונס, וזה הוגש לבית המשפט המחוזי בתל אביב ב-19 במרץ 2009. קצב כפר בהאשמות נגדו לכל אורך המשפט, והכחיש כל קיום יחסי מין בינו לבין א' ממשרד התיירות. פרקליטיו של קצב עתרו לבג"ץ בבקשה לקיים את משפטו בדלתיים פתוחות תוך שמירת האנונימיות של הנשים אך בקשתם נדחתה. משפטו של קצב החל ב-1 בספטמבר 2009 בדלתיים סגורות, כמקובל במשפטים העוסקים בעבירות מין.
ב-30 בדצמבר 2010 הורשע קצב בבית המשפט המחוזי בתל אביב בשתי עבירות אונס ובעבירת מעשה מגונה בכוח בא' ממשרד התיירות, בעבירה של הטרדה מינית כלפי ה' מבית הנשיא, בעבירות של מעשה מגונה והטרדה מינית כלפי ל' מבית הנשיא ובעבירה של שיבוש מהלכי משפט כאשר ניסה לתאם גרסאות עם ל' מבית הנשיא. השופטים ציינו שהאליבי של קצב הופרך ועדותו הייתה "זרועה בשקרים". בכך היה לנשיאה היחיד של מדינת ישראל המורשע במשפט. ב-22 במרץ 2011 גזר בית המשפט המחוזי על קצב שבע שנות מאסר בפועל, שנתיים מאסר על תנאי ופיצוי של 125,000 ש"ח לנשים.
בעקבות הרשעתו קיבל קצב מכתב תמיכה מעשרות רבנים, ובהם צבי ישראל טאו ושלמה אבינר, שבו הביעו אמון בחפותו ותקפו את התקשורת הישראלית. עשרות רבנים אחרים, ובהם יעקב אריאל ואהרן ליכטנשטיין וכן חברי הכנסת אורי אורבך ויצחק הרצוג ואישים רבים נוספים יצאו נגד מכתב תמיכה זה.
ביולי 2011 פורסם כי קצב, בנו נועם ואחיו ליאור ויורם נחקרו באזהרה במשטרה בחשד שהזמינו שני חוקרים פרטיים, שהטרידו עדים ומעורבים במשפט. תיק החקירה נגדם נסגר.
קצב ערער על הרשעתו לבית המשפט העליון, אך ערעורו נדחה. ב-7 בדצמבר 2011 החל קצב לרצות את עונשו באגף התורני של כלא מעשיהו. בקשתו לדיון נוסף נדחתה. באוקטובר 2013 הגיש קצב לנשיא בית המשפט העליון, אשר גרוניס, בקשה למשפט חוזר, בנימוק שבהרשעתו יש עיוות דין. בקשתו נדחתה במאי 2014 בנימוק שלא נגרם לו עיוות דין.
בעקבות החשדות למעשים פליליים שהועלו נגד הנשיא קצב, החליטה בשנת 2007 ועדת הכספים של הכנסת, הממונה על משכורות הנשיאים ותנאי פרישתם, שמנשיא לשעבר שהורשע בעבירה שיש עמה קלון יישללו כל זכויות הפרישה, מלבד הזכות לפנסיה חודשית ולשירותים רפואיים.
בזמן שהותו בכלא נשללו מקצב הטבות שונות שלהן זכאי נשיא לשעבר, כגון רכב צמוד עם נהג, אך הוא המשיך לקבל מהמדינה את הפנסיה שצבר בתפקידיו הציבוריים.
האישום בעבירות מין > שחרורו מהכלא

ב-6 באפריל 2016 דחתה ועדת השחרורים את בקשתו של קצב לשחרור מוקדם. בנימוקיה להחלטה כתבה הוועדה: "האסיר תופס עצמו כקורבן, עסוק בהאשמת גורמים חיצוניים במצבו, מתנהל עדיין בצורה כוחנית ועסוק בעצמו, בצרכיו, בהפסדיו ובמחיר שהוא ומשפחתו שילמו בלבד. גם לאור שאלות הוועדה, לא הביע האסיר חרטה או אמפתיה כלפי נפגעות העבירה, אלא חזר וציין את המחיר הכבד שהוא שילם ומשלם". קצב ערער לבית המשפט המחוזי, שהחליט ב-5 ביולי 2016 להחזיר את הדיון לוועדת השחרורים לצורך דיון בחוות דעת חדשה מטעם הרשות לשיקום האסיר. ב-4 באוגוסט 2016 החליטה ועדת השחרורים פה אחד שאין לשחרר את קצב בשלב זה.
ב-18 בדצמבר 2016 החליטה ועדת השחרורים על שחרורו המוקדם, אך לבקשת הפרקליטות שחרורו עוכב, כדי לאפשר לערער על החלטתה של ועדת השחרורים. בסופו של דבר שוחרר קצב מהכלא ב-21 בדצמבר 2016, תוך שהוטלו עליו הגבלות שונות.
ב-6 במרץ 2017 ביקש קצב מוועדת השחרורים לבטל את מעצר הבית הלילי שהוטל עליו. ב-4 במאי 2017 דחתה ועדת השחרורים את בקשתו. במאי 2017 פנה לנשיא המדינה בבקשה לבטל את ההגבלות שהטילה עליו ועדת השחרורים. באוגוסט 2017 נדחתה בקשתו.
ספרו

במאי 2022 יצא לאור, בהוצאת "ספרי צמרת", ספרו האוטוביוגרפי, "זיכרונותיו של נשיא המדינה".
משפחתו

רעייתו של משה קצב, גילה קצב, נולדה בתל אביב ב-1948, בת לבן-ציון ורחל פרדני, אביה יוצא תנועת בית"ר בפולין, ואימה יוצאת התנועה באוקראינה. שניהם חסידי גור [דרוש מקור]. בני הזוג קצב נישאו בשנת 1969, ולהם ארבעה בנים ובת. גילה קצב עבדה במשך כ-30 שנה בבנק לאומי. במהלך חקירת עבירות המין שבהן נחשד משה קצב והמשפט שבו הורשע, עמדה לצדו והביעה בו אמון מלא, אם כי נמנעה מחשיפה תקשורתית.
בנו של קצב, נעם קצב, התפרסם כסופר צעיר לאחר שהוציא את הרומן "ימים אחרונים של תמימות" בהוצאת שוקן. הספר עוסק בהתבגרות של תלמיד ישיבה וביציאה בשאלה. נעם קצב שימש עורך בעיתון "מעריב", אך התפטר מתפקידו עם פרסום החשד לגבי עבירות המין של אביו.
אחיו הצעיר של משה קצב, ליאור קצב, נבחר בשנת 1998 לראשות עיריית קריית מלאכי, ושימש בתפקיד 5 שנים. אף הוא ניצב לצד משה קצב כשהואשם בעבירות מין.
לקריאה נוספת

יאיר קוטלר, הנבחרת הלאומית, כרך ב', פרק א'(3), ירדן הוצאה לאור, 1988, עמודים 66 - 81
מנחם מיכלסון, משה קצב: ממעברת קסטינה - לקריית הממשלה, ידיעות אחרונות, 1992
יובל יועז, תיק קצב: מאחורי הקלעים בפרשת החשדות נגד נשיא המדינה לשעבר, הקיבוץ המאוחד, תש"ע 2010(הספר בקטלוג ULI)
משה קצב, זיכרונותיו של נשיא המדינה, הוצאת צמרת, 2022.
דיאנדרה האנטר

| --- | --- |

האנטר, 2021
 לידה:  2 בדצמבר 1997  (בן 27) פילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית
 עמדה:  סמול פורוורד
 גובה:  2.03 מטרים
 מספר:  12
 מכללה:  אוניברסיטת וירג'יניה
 דראפט:  בחירה רביעית, 2019 לוס אנג'לס לייקרס
 קבוצות כשחקן
 2019–2025   2025-:  אטלנטה הוקס   קליבלנד קאבלירס
 הישגים כשחקן
 זכייה בטורניר אליפות המכללות (2019)
דיאנדרה ג'יימס האנטר (באנגלית: De'Andre James Hunter; נולד ב-2 בדצמבר 1997) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת קליבלנד קאבלירס מליגת ה-NBA, בעמדת הסמול פורוורד. בשנת 2019 זכה בטורניר אליפות המכללות בכדורסל כשחקן אוניברסיטת וירג'יניה.
קריירת תיכונים

האנטר נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה, ולמד ב"תיכון פרנדס סנטרל" שבווינווד הסמוכה. בשנתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של התיכון קלע 23.5 נקודות בממוצע למשחק, ונבחר לשחקן העונה בליגת התיכונים השנייה של פנסילבניה (Pennsylvania Class AA Player of the Year).
קריירת מכללות

בשנת 2017 החל האנטר ללמוד באוניברסיטת וירג'יניה, ולאורך עונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל שלה קלע 9.2 נקודות למשחק כשחקן ספסל. במשחק האחרון של טורניר ה-ACC סבל משבר בשורש כף ידו השמאלית, ובהיעדרו הפסידה וירג'יניה כבר במשחק הראשון של טורניר אליפות המכללות.
בעונתו השנייה הפך לאחד השחקים המובילים של הקבוצה, לצד צמד הגארדים טיי ג'רום וקייל גאי, עם ממוצעים של 15.2 נקודות ו-5.1 ריבאונדים למשחק. בטורניר אליפות המכללות העפילה וירג'יניה לשלב הפיינל פור לראשונה מזה 35 שנים, ובהמשך זכתה בתואר האליפות הראשון בתולדותיה. כ-13 שניות לסיום משחק הגמר מול אוניברסיטת טקסס טק, כאשר קבוצתו בפיגור 65–68, קלע האנטר שלשה אשר השוותה את התוצאה ושלחה את המשחק להארכה, בסופה ניצחה וירג'יניה בתוצאה 85–77. האנטר סיים את משחק הגמר עם 27 נקודות, 9 ריבאונדים ו-4 שלשות. בין הישגיו באותה עונה נמנים זכייה בפרס שחקן ההגנה המצטיין של מחוז ה-ACC, ובחירה לחמישיית העונה של המחוז.
קריירת מכללות > סטטיסטיקות בליגת המכללות

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות |  % מהשדה |  % מהשלוש |  % מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2017/2018 | אוניברסיטת וירג'יניה | 33 | 0 | 19.9 | 0.488 | 0.382 | 0.755 | 3.5 | 1.1 | 0.6 | 0.4 | 9.2 |
| 2018/2019 | אוניברסיטת וירג'יניה | 38 | 38 | 32.5 | 0.520 | 0.438 | 0.783 | 5.1 | 2.0 | 0.6 | 0.6 | 15.2 |
| קריירה |  | 71 | 38 | 26.6 | 0.509 | 0.419 | 0.773 | 4.4 | 1.6 | 0.6 | 0.5 | 12.4 |
קריירת משחק ב-NBA

בדראפט ה-NBA‏ 2019 נלקח האנטר בבחירה הרביעית על ידי לוס אנג'לס לייקרס, ומיד הועבר לניו אורלינס פליקנס בטרייד ששלח ללייקרס את אנתוני דייוויס. לאחר מכן הועבר האנטר בטרייד נוסף לאטלנטה הוקס, בתמורה לג'קסון הייז (הבחירה השמינית בדראפט) וניקיל אלכסנדר-ווקר (הבחירה ה-17). ב-10 בדצמבר 2019 קלע האנטר שיא עונתי של 28 נקודות, בהפסד ההוקס מול מיאמי היט.
סטטיסטיקות הקריירה ב-NBA > בעונה הסדירה

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות |  % מהשדה |  % משלוש |  % מהעונשין | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2019/2020 | אטלנטה | 63 | 62 | 32.0 | 0.410 | 0.355 | 0.764 | 4.5 | 1.8 | 0.7 | 0.3 | 12.3 |
| 2020/2021 | אטלנטה | 23 | 19 | 29.5 | 0.484 | 0.326 | 0.859 | 4.8 | 1.9 | 0.8 | 0.5 | 15.0 |
| 2021/2022 | אטלנטה | 53 | 52 | 29.8 | 0.442 | 0.379 | 0.765 | 3.3 | 1.3 | 0.7 | 0.4 | 13.4 |
| 2022/2023 | אטלנטה | 67 | 67 | 31.7 | 0.461 | 0.350 | 0.826 | 4.2 | 1.4 | 0.5 | 0.3 | 15.4 |
| קריירה |  | 206 | 200 | 31.1 | 0.444 | 0.356 | 0.799 | 4.2 | 1.5 | 0.7 | 0.3 | 13.9 |
סטטיסטיקות הקריירה ב-NBA > בפלייאוף ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות |  % מהשדה |  % משלוש |  % מהעונשין | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2020/2021 | אטלנטה | 5 | 5 | 30.4 | 0.400 | 0.375 | 0.750 | 4.0 | 0.6 | 0.2 | 0.6 | 10.8 |
| 2021/2022 | אטלנטה | 5 | 5 | 34.9 | 0.557 | 0.462 | 0.800 | 3.8 | 0.6 | 0.8 | 0.2 | 21.2 |
| 2022/2023 | אטלנטה | 6 | 6 | 37.4 | 0.459 | 0.368 | 0.800 | 5.7 | 1.2 | 0.7 | 0.3 | 16.7 |
| קריירה |  | 16 | 16 | 34.4 | 0.480 | 0.400 | 0.783 | 4.6 | 0.8 | 0.6 | 0.4 | 16.3 |
הערות שוליים

1 2  ביוגרפיה, באתר קבוצת אוניברסיטת וירג'יניה
↑  סטטיסטיקות המכללות של האנטר, באתר sports-reference.com
↑  האנטר סובל משבר בשורש כף היד, באתר ספורטס אילוסטרייטד, 13 במרץ 2018
↑  וירג'יניה זוכה באליפות המכללות, באתר וושינגטון פוסט, 9 באפריל 2019
↑  סטטיסטיקות המשחק בין וירג'יניה לטקסס טק, באתר sports-reference.com
↑  ניו אורלינס שולחת את דייוויס בטרייד ללייקרס, באתר הפליקנס, 7 ביולי 2019
↑  אטלנטה מצרפת את האנטר והיל, באתר הקבוצה, 7 ביולי 2019
↑  סיכום המשחק בין אטלנטה למיאמי, באתר ESPN,‏ 11 בדצמבר 2019