stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המהומות בלוד
השתלשלות האירועים > 10 במאי

ביום ירושלים, 10 במאי, החל משעות אחר הצהריים ערבים תושבי לוד התפרעו, יידו אבנים ובקבוקי תבערה. הרסו את מצלמות האבטחה של העירייה, הציתו כלי רכב של יהודים, מבנים של תלמוד תורה, ומוזיאון הפסיפס. החליפו את דגלי ישראל שהיו תלויים ברחובות העיר בדגלי פלסטין. הוצת גם מבנה המכינה הקדם צבאית מעוז בשכונת רמת אשכול. בית הכנסת ובית המדרש של המכינה הוצתו בחלקם. חניכים שהתפנו מהמבנה חילצו את ספרי התורה ויצאו ללא פגע, אך ספרי קודש שהיו במבנה נשרפו.
לפנות בוקר פתח אזרח יהודי בירי על ערבים מתפרעים. מהירי נהרג תושב לוד, מוסא חסונה, ואדם נוסף נפצע. חמישה יהודים שירו נעצרו בעקבות הירי, וכעבור חמישה חודשים תיק החקירה בעניינם נסגר מחוסר אשמה, לאחר שנקבע כי היורה פעל מהגנה עצמית. במהלך החקירה סירב ראש מעבדת הנשק במשטרה לערוך בדיקה של הקליעים בזירה בנימוק שגם הוא תושב לוד. לאחר הירי, חלק מהפורעים הגיעו לבית החולים שאליו הובא ההרוג, ואיימו על הצוותים הרפואיים ממוצא ערבי תוך השתוללות, זריקת אבנים והשחתת רכוש. המשטרה התערבה בהמשך.
השתלשלות האירועים > 11 במאי

למחרת, המהומות חודשו ונשלחו כוחות משמר הגבול כחלק מההתמודדות איתן. ראש עיריית לוד, יאיר רביבו כתב בחשבון הטוויטר שלו "70 שנות דו-קיום נרמסו". לפי המשטרה, ברמלה ולוד היו 80 אירועים בשעה.
בלווית ההרוג היו עימותים עם המשטרה, שוטר נפצע קל מיידוי אבנים. בנוסף, נעשה ניסיון לינץ׳ בצלם ערוץ 20. עוד במהלך אותו יום, ערבים הציתו בית כנסת ועשרות מכוניות. ניידת משטרה וקטנוע משטרתי הוצתו על ידם.
באותו יום פינתה העירייה משפחות יהודיות הגרות בבניינים הסמוכים לאזורי העימות למקום בטוח, מחשש לשלומן, וכן החלו בפינוי תושבים יהודים מבניינים מעורבים. כמו כן נבדקה האפשרות להכניס צבא לעיר, ולחטיבת כפיר ניתנה הוראה להתכונן לכניסה. בינתיים נשלחו לתגבור המשטרה כוחות של מג"ב ויצאה הוראה ל-16 פלוגות מג"ב במילואים להיערך לכניסה לעיר. בלילה הוכרז בעיר אירוע חירום אזרחי, הכולל הענקת סמכויות מיוחדות לשוטרים ולכוחות הביטחון. מפכ"ל המשטרה קובי שבתאי הצהיר כי יעביר את לשכתו ללוד.[דרושה הבהרה] השר לביטחון הפנים אמיר אוחנה לא התבטא כלל על ההתפרעויות ברחבי הארץ אך יצא נגד המשטרה המייחסת לחשוד יהודי מעורבות במותו של תושב העיר ב-10 במאי.
בלילה נפצע קשה מפגיעת לבנה בראשו יגאל יהושע, יהודי בן 56 תושב שכונת גני אביב, בעת שחזר לביתו, ונפטר כעבור שבוע. בתחילת יוני נעצרו 6 אזרחים ערבים ושני פלסטינים בחשד לרציחתו. לפי המשטרה והשב"כ, הם החליטו להשליך אבנים על כלי רכב של יהודים. כשזיהו את יהושע כיהודי – יידו לעברו אבנים מטווח קצר. יהושע הצליח להימלט מהזירה כשהוא פצוע בראשו, איבד הכרה והתנגש עם רכבו ברכב חונה ליד ביתו, וכעבור כמה ימים מת מפצעיו.
במקביל, התקיימו הפגנות תמיכה של פעילי ימין בלוד. הם הניפו דגלי ישראל וקראו לכוחות הביטחון להמשיך במאבקם הנחוש בטרור. לנוכח האירועים הקימו חברי הגרעין התורני בלוד חמ"ל אזרחי שהפעיל אלפי מתנדבים מהעיר ומחוצה לה שסייעו בשמירה ואבטחה וריכזו את יוזמות הסיוע הרבות שהגיעו לעיר מרחבי הארץ.
ראש הממשלה בנימין נתניהו בביקורו בעיר תיאר את האירועים כ"אנרכיה של פורעים שאנחנו לא מסוגלים לקבל".
השתלשלות האירועים > 12 במאי

כחלק מאירוע החירום האזרחי, הודיעה המשטרה על הטלת עוצר על העיר מ-20:00 עד 4:00 לפנות בוקר. העוצר כלל איסור כניסה ללוד ועל התושבים נאסר לצאת מבתיהם. לפניו, התפרעויות פרצו בעיר, במעורבות תושבים ערבים ופעילי ימין רדיקלי שהתעמתו עם שוטרים ואלה עם אלה. בין היתר, ערבים הציתו רכב ופח, ופעילי הימין השליכו אבנים על השוטרים – שהגיבו בזריקת רימוני הלם. לאחר תחילת העוצר, צעירים ערבים החלו להתעמת עם שוטרי מג"ב שהוצבו בעיר. במהלך ההתפרעויות ירה אחד המתפרעים על אזרח יהודי ופצע אותו. באירוע אחר ערבי הותקף ונדקר. בנוסף, דווח על אלימות בין יהודים וערבים כשהמשטרה ומג"ב ניסו לשמור על הסדר. צומת בית המשפט הווה מוקד מרכזי של מהומות, כאשר מאות יהודים עצרו מכוניות בזו אחר זו, ותקפו רק את אלו שבהן נהג ערבי. לטענת הערבים, פורעים יהודים גם שברו חלונות של מסגד אחר. בנוסף, בוצע ניסיון הצתה במסגד אל-עומרי. מתפללים שהיו במסגד מנעו מרעולי פנים להיכנס למסגד. במהלך הלילה היו מספר אירועי ירי שבוצעו על ידי ערבים.
בעקבות האירועים, כתב נשיא המדינה, ראובן ריבלין: ”מראה הפוגרום בלוד והפרעות ברחבי ישראל על ידי המון ערבי מוסת וצמא דם, שפגע בחיי אדם, ברכוש, ואף שלח ידו בקודשי ישראל, הוא בלתי נסלח. ההשלכה של דגל ישראל על ידי פורעים ערבים, והחלפתו בדגל פלסטיני, היא פגיעה ברוטאלית בחיים המשותפים במדינת ישראל”.
השתלשלות האירועים > 13 במאי

בשעות הבוקר, מחבל ערבי דקר יהודי שהלך לתפילת שחרית, ופצע אותו באופן בינוני. מאוחר יותר נפצעו שני יהודים מירי.
המשטרה פיזרה התכנסויות בעיר. מתנ"ס שיקגו הוצת על ידי ערבים. כך גם דירה בשכונת רמת אשכול. על אף העוצר בלילה עשרות ערבים עשו מעשי ונדליזם ושרפו משאית. הוצתו חדרים בבית הכנסת "דוסא".
במקביל, יהודים מתנועת האוהדים הקיצונית "לה פמיליה", הציתו מכולת ערבית, השריפה כובתה על ידי תושבים יהודים. מתפרעים יהודים השחיתו רכב.
ללוד הגיעו גם קבוצות יהודים חמושות, לדבריהן ולדברי תושבי העיר היהודים על מנת לסייע בשמירה על בתי היהודים בעיר, ולהפגין נוכחות יהודית. חלק מהיהודים שבאו ללוד היו מתנחלים, כך למשל ציין דובר יצהר צבי סוכות, כי הוא גאה ש-70% מהגברים ביצהר נסעו להפגין נוכחות בלוד.
לוחמי מג"ב נכחו במוקדי החיכוך וההתקהלויות, פיזרו את החשודים באמצעים לפיזור הפגנות וביצעו מעצרים של 43 מתפרעים במהלך הלילה.
במהלך הלילה אירעו 40 מקרי ירי של נשק חי וירי זיקוקים מצד ערבים לעבר היהודים בשכונת רמת אשכול. מהירי נפצעו יהודים באורח קל.
בבית קברות מוסלמי אותרו בקבוקי תבערה ומצבות שנופצו.
השתלשלות האירועים > 14 במאי

לקראת יום השבת, מספר רבנים פרסמו פסיקות מיוחדות לצורך התמודדות עם המצב. ביניהם היו הרב ישראל סמט, רב הגרעין התורני בעיר, שהנחה את המתנדבים הרבים שהגיעו לעיר. רב העיר לוד, הרב שמעון ביטון, פסק מספר הלכות משמעותיות לתושבי העיר. הרב דוד סתיו פרסם גם הוא סרטון הנחיות לתושבי לוד היהודים וליהודים נוספים שבאו להגן על הקהילה. והרב שמואל אליהו פרסם קריאה ליהודים לבוא להעביר את השבת בלוד ואף הגיע בעצמו לשהות בשבת בעיר. במהלך יום שישי הגיעו לעיר מאות כלי רכב מרחבי הארץ בתיאום עם חמ"ל קהילוד שהקים הגרעין התורני וקיימו צעדות דגלים לעידוד האוכלוסייה היהודית.
עד תחילת היום, לטענת התושבים היהודים, נפגעו שמונה בתי כנסת. בעקבות זאת במשטרה פעלו למיפוי כל בתי הכנסת בעיר, והחלו בהצבת שוטרים באזורים המועדים לפורענות. במקביל הכווינה המשטרה גם כוחות סמויים שינסו לאתר מבעוד מועד פורעים שתכננו לפגוע בבתי כנסת. באותו יום, משטרת ישראל הכניסה לעיר לראשונה מסתערבים שפעלו בדרך כלל ביהודה ושומרון.
בלילה התקיימו הפרות סדר. נמסר כי לוחמי משמר הגבול תפסו בביתו של חשוד בלוד רובה טעון מסוג קרלו. עוד איתרו הכוחות בעיר בקבוקי תבערה וזיקוקים ועצרו 15 חשודים בהפרות הסדר.
באחד האירועים בעיר התקהלו כ-200 ערבים באזור המסגד הגדול שבעיר, אחד החשודים השליך שני בקבוקי תבערה לעבר כוחות המשטרה, שהגיבו בירי שפגע בחשוד הקטין ברגלו. הוא נמלט לתוך המסגד והכוחות תפסו אותו לאחר מרדף רגלי. החשוד נעצר, קיבל טיפול רפואי בשטח ופונה מהמקום. למרות זאת, השבת נחשבה שקטה יחסית.
השתלשלות האירועים > 15 במאי

עוצר חל בעיר החל מ-20:00 בערב.
השתלשלות האירועים > 16 במאי ואילך

לפי הדיווחים והמשטרה, חלה ירידה משמעותית בכמות ובעצימות האירועים.
ב-17 במאי נקבע מותו של יגאל יהושע, חשמלאי תושב לוד, שנפצע קשה לאחר שמתפרעים ערבים השליכו אבנים לעבר רכבו בלינץ', שהתרחש ב-10 במאי.
בכינוס שנערך בעיר בהשתתפות נציגים יהודים וערבים מלוד ומרמלה, אולם הוחרם בידי חלק מיהודי וערבי העיר, הציג מפכ"ל המשטרה קובי שבתאי תוכנית להתמודדות עם ההתפרעויות. בנוסף התבטא: "זה לא משנה כרגע אם זה יהודים או ערבים. נמצה את הדין עם כל הטרוריסטים, משני הצדדים". דבריו עוררו ביקורת ציבורית. השר לביטחון הפנים אמיר אוחנה, הממונה על שבתאי, הגיב במהירות וכתב כי ההתבטאות על אודות טרוריסטים משני הצדדים הייתה "התבטאות מקוממת". דבריו עוררו ביקורת.
בשבת, 22 במאי, דיווחו תושבי הגרעין התורני בעיר שנהג ערבי ניסה לבצע פיגוע דריסה בגני אביב ונמלט. ביום שני בהמשך השבוע, יהודי הותקף והתוקפים הערבים נעצרו. נמשכה המתיחות בעיר. ב-28 במאי הושלכו 3 בקבוקי תבערה לעבר דירה יהודית בעיר. הוגשו כתבי אישום נגד המעורבים.
ב-16 ביוני 2021 נעצר אימאם העיר לוד יוסוף אל-באז בחשד להסתה לאלימות, טרור ואיומים.
ב-2 בדצמבר 2021, פרסם שירות הביטחון הכללי כי פיענח פיגוע מחודש מאי 2021. בפיגוע נפצע יהודי באורח קל עד בינוני מירי לעבר קבוצת יהודים ברחוב אקסודוס בלוד. המחבלים, תושבי לוד בסוף שנות העשרים לחייהם – אמסאלם חסונה ועייד חסונה (בני אותה משפחה), ירו והסתירו את הנשק. במסגרת החקירה עלה כי השניים שביצעו את פיגוע הירי השתתפו בהתפרעויות נוספות שאירעו בלוד במאי 2021, ירו לכיוון יהודים במספר אירועים נוספים וזרקו אבנים. אחד מהם הסתובב חמוש בנשק ארוך וקצר במהלך המהומות ומכר רובה קלצניקוב מספר ימים לאחר מכן. לאחר חקירה של שירות הביטחון הכללי בשיתוף משטרת ישראל, נעצרו שני מחבלים והוגש נגדם כתב אישום חמור. אחד מהם נמלט לטורקיה בניסיון להקשות על מעצרו וחזר בנובמבר 2021.
בכתב האישום שהוגש לבית המשפט המחוזי בלוד הואשם אמסאלם חסונה בעבירות של מעשה טרור של חבלה בכוונה מחמירה, ירי מנשק חם, נשיאת נשק, אבזר ותחמושת, שיבוש מהלכי משפט, סחר בנשק, הפרעה לשוטר בנסיבות מחמירות והתפרעות. עייד חסונה הואשם בעבירות של מעשה טרור של חבלה בכוונה מחמירה בצוותא, נשיאת נשק, אבזר ותחמושת ושיבוש מהלכי משפט.
דו"ח מבקר המדינה

בדו"ח שהוציא מבקר המדינה ב-27 ביולי 2022, בנושא "השיטור ואכיפת החוק בערים מעורבות באירועי שומר החומות ובעת שגרה", כותב המבקר כי התגלו ליקויים תפקודיים משמעותיים במערך המודיעין המשטרתי, במימוש אחריותו למתן התרעה מפני אירועים, והמשטרה לא נערכה למתן מענה מבצעי הולם.
לפי הנתונים שמביא בדו"ח גם בעיר לוד סבלו התושבים מחוסר מענה וטיפול של המשטרה בתלונותיהם, ו-6,895 שיחות של תושבים לא קיבלו מענה רלוונטי מהמשטרה. "כ-2,836 שיחות בין התאריכים 11 עד 13 במאי 2021 – שפנו למוקד המשטרתי בגין מצוקה שאליה נקלעו, או כדי לדווח על תקרית שהיו עדים לה – לא זכו לקבל מענה משטרתי כלשהו. אלפי פניות אחרות, כ-4,059 אירועים, שנענו ואף הובילו לפתיחת אירועים, לא קיבלו מענה משטרתי רלוונטי".
הר רודס (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בהר בארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  547 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי טולה 
 קואורדינטות:  66°49′00″S 51°09′00″E﻿ / ﻿66.8167°S 51.15°E﻿ / -66.8167; 51.15
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר רודס(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר רודס
 
הר רודס או הר רואודס (באנגלית: Mount Rhodes) הוא הר בחלק הצפוני של הרי טולה בארץ אנדרבי, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם בין הר המפסון והר בונד.
הר ממוקם 3 קילומטרים ממזרח להר פורטאוס.
גובהו של הר רודס 547 מטרים מעל פני הים; הר רודס הוא ההר ה-5,025 בגובהו באנטארקטיקה.
היסטוריה > גילוי ההר

ההר מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו ממטוסי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בשנת 1957.
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
ההר נקרא על שמו של ג'י. ג'יי. רודס (G.J. Rhodes), איש צוות באוניית המחקר "דיסקברי" במהלך משלחת המחקר האנטארקטי הבריטית, האוסטרלית והניו זילנדית לאנטארקטיקה שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1929–1931.
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  מידע גאוגרפי
1 2  הרי אנטארקטיקה לפי גובהם
| הרי טולה |
| --- | --- | --- |
| הרים | אולדפילד • בונד • בסט • ברטלט • דגרפלדט • דנהאם • דאנג'י • הארדי • הארווי • המפסון • מוריסון • מילר • סוקק • סטורר • פורטאוס • פיתגורס • קייזר • קינג • רודס • ריידר • ריסר-לארסן |  |
| רכסי הרים | פיקוק |  |
| נונאטאקים | הארווי |  |
הפשיטות הגרמניות על נאורו

הפשיטות הגרמניות על נאורו היו שתי התקפות של סיירות גרמניות על האי נאורו שבאוקיינוס השקט בחודש דצמבר 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה. התקפות אלה הביאו לטביעתן של חמש אוניות סוחר של בעלות הברית והסבו נזק רב למתקני העמסת הזרחה שעל האי. התקפות אלה היו הפעולה היעילה ביותר של הגרמנים במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, והן פגעו באספקת הזרחה לאוסטרליה ולניו זילנד. בעקבות הפשיטות נשלחו לאזור כלי שיט של בעלות הברית  על מנת להגן על האי ועל נתיבי השיט בדרום האוקיינוס השקט.
רקע

האי נאורו והאי הסמוך לו אושן היו מקורות זרחה חשובים לתעשיות הדשנים של אוסטרליה ושל ניו זילנד, שמילאו תפקיד מרכזי בתעשיות החקלאיות של המדינות. את כריית וייצוא הזרחה ניהלה החברה האוסטרלית "ועדת הזרחה הבריטית" (British Phosphate Commission).
מכיוון שבאיים אין מעגנים, טעינת האוניות נעשתה על ידי עגינתן במים עמוקים, והעברת הזרחה אליהן באמצעות זיזים. על אף חשיבותם לכלכלות אוסטרליה וניו זילנד, ניתנה לנאורו ואושן עדיפות נמוכה בהקצאת משאבים צבאיים שעמדו לרשות בעלות הברית להגנת אוסטרליה, והאיים נותרו ללא הגנה עד דצמבר 1940. עם זאת, על מנת להפחית את השפעת התקפות עתידיות על האיים, נבנו באוסטרליה מצבורי זרחה אסטרטגיים.
לקראת סוף חודש אוקטובר 1940 החלו סיירות העזר (ספינות מלחמה שהתחזו לאוניות סוחר ותקפו אוניות סוחר של האויב) הגרמניות "אוריון" ו"קומט" וספינת האספקה שלהן "קולמרלנד" לפעול בחוף המזרחי של ניו זילנד והטביעו שני כלי שיט לקראת סוף נובמבר. לאחר תקיפות אלה הפליגו האוניות לאיי קרמדק שמצפון לניו זילנד, שם עברו האסירים שנאספו לאוניית האספקה ב-29 בנובמבר. שלוש האוניות המשיכו אז בהפלגתן לנאורו, שם תכננו לתקוף את מתקני הזרחה ואת האוניות שידעו שעוגנות בסביבות האי דרך קבע, על פי מידע מודיעיני שהיה בידם.
הפשיטות על נאורו

השייטת הגרמנית נתקלה באונייה האוסטרלית הראשונה בדרכה לנאורו, ב-6 בדצמבר. האוניות הגרמניות הטביעו את אוניית הסוחר "טריאונה" באמצעות טורפדו, צפונית-מזרחית לאיי שלמה. במהלך ההתקפה נהרגו שלושה אנשי צוות אוסטרלים וכל שאר 68 השורדים נשבו.
הקפטן הגרמני התכוון תחילה להוריד כוח לחוף ולחבל במתקני הזרחה ב-8 בדצמבר, אך הדבר לא התאפשר בשל תנאי מזג האוויר, והשייטת הגרמנית נאלצה לפנות אל האוניות שעגנו בסמוך לאי. בערב 7 בדצמבר ערכה הקומט סיור באזור במסווה של הסוחרת היפנית "מניו מארו" והטביעה את הסוחרת הנורווגית "ויני." אף על פי שתצפיתנים מהחוף איתרו אותה, נחשבה הקומט לסוחרת יפנית בדרכה ליפן. אוריון חברה לקומט בסמוך לנאורו בשעות הבוקר 8 בדצמבר, ויחד הטביעו את ה"טריאדיק" ואת ה"טריאסטר". קומט טיבעה לאחר מכן גם את הסוחרת הבריטית "קומָטה". לאחר פשיטה זו נסוגה השייטת הגרמנית ועגנה כ-32 ק"מ מזרחית לנאורו. מאחר שמזג האוויר לא איפשר נחיתה על האי, החליט מפקד השייטת שאוריון תמשיך לסייר באזור נאורו בעוד קומט וקולמרלנד יפליגו לאיי מרשל שם יתדלקו. לאחר מכן נקבע שהשייטת תתאסף בשנית בסמוך לנאורו ותבצע ניסיון נחיתה נוסף.
כשהתאספה השייטת ב-15 בדצמבר, עדיין לא איפשר מזג האוויר את הנחתת הכוחות על החוף, על כן פנו האוניות והפליגו לאי האוסטרלי אמיראו, שם הורידו 675 אסירים ששהו על סיפוניהן. למזלם של הגרמנים, אמיראו היה אחד מהאיים הבודדים באזור שלא היה לו קשר רדיו עם הצי המלכותי האוסטרלי. אך האוסטרלים איתרו את הניצולים במהרה, והעבירו אותם לאוסטרליה ב-29 בדצמבר, שם הם סיפקו לבעלות הברית מידע מודיעיני על שייטת הפשיטה הגרמנית. בעקבות זאת, פרסם  המטה הימי הגרמני ב-19 בפברואר 1941 צו האוסר לשחרר שבויים נוספים.
את אימראו עזבו שלוש האוניות הגרמניות בנפרד. אוריון המשיכה לאיי קרוליין לתיקונים, קולמרלנד הפליגה ליפן ורק קומט המשיכה בפעילות מבצעית בדרום האוקיינוס השקט.
קומט שבה לנאורו בבוקר 27 בדצמבר. לאחר ששלחה אזהרה לשוהים על החוף שלא להשתמש בקשר רדיו על מנת לדווח על מיקומה, החלה קומט להפגיז את האי בשעה 06:40. ההפצצה נמשכה כשעה, ובמהלכה הושמדו מפעל ההעמסה, מכלי דלק, סירות מבנים ומצופי היקשרות. לאחר ההפגזה הפליגה קומט לכיוון דרום-מזרח, והשוהים על החוף דיווחו על האירוע לאוסטרליה. היה זה הביקור האחרון של אוניות גרמניות לנאורו במהלך המלחמה, שכן לאחר מכן עברה קומט לשרת באוקיינוס ההודי.
תוצאות הפשיטה

הפשיטות הגרמניות הצליחו לפגוע בכלכלות אוסטרליה וניו זילנד, והיו הפעולות המוצלחות ביותר של גרמניה באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. תיקון הנזק ארך עשרה שבועות, ואובדן האוניות הביא לירידה באספקת הזרחה. המחסור בזרחה הביא להנהגת קצבאות דשן בניו זילנד החל ביולי 1941. הפשיטה על האי פגעה גם באספקת זרחה ליפן, והביאה את הממשלה היפנית לאיים על קיצוץ הסיוע לגרמניה. הצלחת הפשיטות הגרמניות הביאו להעלאת הטענות שהגרמנים נעזרו בגורמים על האיים שמסרו להם מידע, אך חקירת האירועים שללה טענות אלה.
בעקבות הפשיטות, ביקשה המועצה הימית של אוסטרליה מהאדמירליות הבריטית להקצות כלי שיט לאיים, להגנה מפני פשיטות נוספות. הבקשה התקבלה, וסיירת אחת נשלחה לאיים ב-4 בינואר 1941. מספר כלי שיט אוסטרלים וניו זילנדים שמרו על נוכחות צבאית בסמוך לאיים בחודשים שלאחר מכן ושני תותחי שדה נפרסו בכל אחד מהאיים. הפשיטות הביאו גם להתחלת השימוש בשיירות בין אוסטרליה לניו זילנד.
הערות שוליים

1 2  Gill, עמ' 280.
↑  Gill, עמ' 282.
↑  Waters, עמ' 148-147.
↑  Gill, עמ' 284.
מפת תנועת השייטת הגרמנית בדצמבר 1940 וינואר 1941
הפשיטות על נאורו ב-8-7 בדצמבר וב-27 בדצמבר 1940
הרמן פרדריק זיינר-גונדרסן

| --- | --- |

הרמן פרדריק זיינר-גונדרסן
 לידה:  4 באפריל 1915 האימפריה הרוסית (1883–1917) הלסינקי, האימפריה הרוסית
 פטירה:  13 באוקטובר 2002  (בגיל 87) נורווגיה ברום, נורווגיה
 מדינה:  נורווגיה 
 השתייכות:   צבא נורווגיה
 תקופת הפעילות:  1936–1980 (כ־44 שנים)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 ראש ההגנה יושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 מסדר אולף הקדוש  מדליית ההגנה (1945-1940)  מדליית לציון 70 להוקון השביעי 
 
הרמן פרדריק זיינר-גונדרסן (בנורווגית: Herman Fredrik Zeiner-Gundersen; ‏4 באפריל 1915 - 13 באוקטובר 2002) היה גנרל נורווגי אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא נורווגיה בין 1972–1977, וכיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו בין 1977–1980.
ביוגרפיה

גונדרסן נולד בהלסינקי שהייתה אז בשליטת האימפריה הרוסית למשפחה נורווגית שעסקה בתיווך ספינות וגדל באוסלו. ב-1936 הוא התגייס לצבא נורווגיה ולמד במכללת המלחמה הנורווגית. ב-1938 החל ללמוד בבית ספר לתותחנים. ב-1940 הגרמנים פלשו לנורווגיה בדיוק כשגונדרסן עמד למבחן הסופי. גונדרסן לחם כנגד הגרמנים, ולאחר נפילת הארץ, נמלט לשוודיה, ומשם נדד דרך ברית המועצות, סין וקנדה עד לניו יורק שם התכנסה הממשלה הנורווגית הגולה. מניו יורק הוא הפליג לבריטניה שם הצטרף לצבא נורווגיה החופשית ולחם עמו עד סיום המלחמה. לאחר סיום המלחמה התקדם גונדרסן במהירות בסולם הפיקוד. ב-1963 הוא מונה לראש פיקוד מחוז טרנדלג, וב-1967 הועבר לפקד על פיקוד צפון נורווגיה. ב-31 בדצמבר 1971 הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל). ב-20 במרץ 1977 הוא פרש מהתפקיד ומונה ליושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו. הוא פרש מהצבא ב-1980.
הקדים רפואה למכה

הקדים רפואה למכה הוא ביטוי עברי מתקופת האמוראים, שמשמעותו נקיטת אמצעים המונעים צרה או אסון עוד לפני שהתרחשו.
היות שהמשמעות של המילה רפואה בביטוי זה היא תרופה, שגור גם הביטוי הקדים תרופה למכה.
מקור הביטוי

בתלמוד מובאים דברי רבא וריש לקיש:
'אַחַר הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה', אחר מאי? אמר רבא: אחר שברא הקדוש ברוך הוא רפואה למכה. דאמר ריש לקיש: אין הקדוש ברוך הוא מכה את ישראל אלא אם כן בורא להם רפואה תחילה, שנאמר: 'כְּרָפְאִי לְיִשְׂרָאֵל וְנִגְלָה עֲוֹן אֶפְרַיִם'.
כלומר: עוד לפני שהמן עלה לגדולה במלכות אחשוורוש ונגזרה הגזירה להשמיד את עם ישראל, כבר נרשם בספר הזכרונות של אחשוורוש שמרדכי סיפר לאסתר המלכה שסיפרה למלך בשמו על תוכניתם של בגתן ותרש, ועל ידי כך זכה שאחשוורוש יזכור אותו לטובה.
לדברי ריש לקיש כך נוהג הקב"ה תמיד בקשר לעם ישראל, שלפני שנגזרת עליהם גזרה רעה כבר מוכנת התרופה לכך.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף י"ג, עמוד ב'.
↑  מגילת אסתר, פרק ג', פסוק א'.
↑  ספר הושע, פרק ז', פסוק א'.
הר רות' (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בהר בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  2,710 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי המלכה מוד 
 קואורדינטות:  86°18′S 151°45′W﻿ / ﻿86.3°S 151.75°W﻿ / -86.3; -151.75
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר רות'(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר רות'
 
הר רות'  או הר רות בלק (באנגלית: Mount Ruth או Mount Ruth Black) הוא הר מצוקי, בהרי המלכה מוד, באזור חוף אמונדסן של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,170 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם 6 קילומטרים ממערב להר גרדינר; בצידו הדרום-מזרחי של מורדו של קרחון ברטלט.
היסטוריה > גילוי ומיפוי ההר

ההר התגלה בדצמבר 1934 על ידי המחלקה הגאולוגית של המשלחת האנטארקטית של ריצ'רד בירד בפיקודו של קווין בלקברן.
היסטוריה > מקור השם

ריצ'רד בירד נתן להר את שמו.
בירד קרא להר על שמה של רות' בלייק (Ruth Black), רעייתו המנוחה של ריצ'רד ב. בלק (Richard B. Black) שהיה חבר במשלחת בירד, וסייע בהפעלת ציוד סקרים, בדיקות ססמולוגיות, וציוד רדיו, באזור תחנת אמריקה הקטנה 2.
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7 8  מידע גאוגרפי והיסטורי
הרפובליקנים של רוקפלר

| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מנהיגים:  תומאס דיואי דווייט אייזנהאואר נלסון רוקפלר
 אפיון:  מרכז
 אידאולוגיות:  רפובליקנים מתונים המסורת הוויגית האמריקנית
 
נלסון רוקפלר, שעל שמו נקראו הרפובליקנים של רוקפלר
הרפובליקנים של רוקפלר היו חברים במפלגה הרפובליקנית (GOP) בין השנים 1930–1970, אשר החזיקו בדעות מתונות-ליברליות בנושאי פנים, בדומה לאלו של נלסון רוקפלר, מושל ניו יורק (1959–1973) וסגן נשיא ארצות הברית (1974–1977). רוב תומכים של הרפובליקנים של רוקפלר מוצאם במדינות הצפון-מזרחיות והמערב התיכון, בעוד שתומכיהם היו נדירים בדרום ובמערב.
המונח מתייחס לחבר במפלגה הרפובליקנית המחזיק בדעות המשוות לאלו של נלסון רוקפלר או לרפובליקני מתון או ליברלי. עם זאת, חברים שהשתייכו לרפובליקנים של רוקפלר מצהירים שהם היו חלק מאידאולוגיה פוליטית נפרדת, שהסכימו בנושאים מסוימים ובמדיניויות מסוימות עם ליברלים, בעוד בנושאים אחרים הסכימו עם השמרנים ובנושאים רבים לא הסכימו עם אף אחד מהם. לוק פיליפס גם הצהיר שהרפובליקנים של רוקפלר מייצגים את המשך המסורת הוויגית של הפוליטיקה האמריקאית.
הרפובליקניות של רוקפלר תוארה כשלב האחרון של "הממסד המזרחי" של המפלגה הרפובליקנית, שהונהגה על ידי מושל ניו יורק, תומאס דיואי. תפקידה החשוב של הקבוצה במפלגה הרפובליקנית עבר מתקפה כבדה במהלך מסע הבחירות של 1964 בין רוקפלר ובארי גולדווטר. בשלב שלפני הפריימריז בקליפורניה, הפעיל הפוליטי סטיוארט ספנסר קרא לרוקפלר "לזמן את הקשר האגדתי הזה של כסף, השפעה והתנשאות המכונה הממסד המזרחי". רוקפלר השיב, "אתה מסתכל על זה, חבר, אני כל מה שנשאר".
מייקל לינד טוען כי עלייתו של האגף הפיוז'וניסטי השמרני יותר של המפלגה הרפובליקנית, שהחלה בשנות ה-60 עם גולדווטר והגיעה לשיאה במהפכת רייגן ב-1980, מנעה את הקמתה של אומה שמרנית דיזראלית בארצות הברית. הביטוי השימוש במונח "הרפובליקנים של רוקפלר" נעשה למילת גנאי על ידי שמרנים מודרניים, המשתמשים בו כדי ללעוג לאלה במפלגה הרפובליקנית שנתפסים כבעלי דעות ליברליות מדי, במיוחד בנושאים חברתיים מרכזיים. המונח אומץ בעיקר בגלל תמיכתו הקולנית של נלסון רוקפלר בזכויות אזרח ומדיניות הוצאות מפוארת. עם זאת, ההיסטוריון ג'סטין פ' קופי הצהיר שהליברליזם של רוקפלר הוא מיתוס, כאשר סגן הנשיא לשעבר ספירו אגניו הצביע על כך שהמציאות הייתה שונה בתכלית, וקבע כי: "הרבה אנשים ראו את רוקפלר מאוד ליברלי במדיניות חוץ, אבל הוא לא היה. הוא היה קשה יותר מניקסון, וההחזיק באידאולוגיה ימנית בכל הנוגע ליעוד של אמריקה בעולם".
ברמה הלאומית, המועמד המשמעותי האחרון לנשיאות מהאגף הליברלי של המפלגה היה ג'ון אנדרסון, שהתמודד כעצמאי ב-1980 וגרף 6.6% מהקולות. מקומית, במיוחד בצפון מזרח, המשיכו בעלי תפקידים רפובליקנים ליברליים לנצח בבחירות, כולל ביל ולד וצ'רלי בייקר ממסצ'וסטס, פיל סקוט מורמונט ולארי הוגאן ממרילנד.
עמדה פוליטית

במדיניות הפנים, הרפובליקנים של רוקפלר החזיקו בדרך כלל בדעות המזוהות עם המרכז ימין מבחינה כלכלית, עם זאת, הם דחו בתוקף שמרנים כמו בארי גולדווטר, תוך שהם מחזיקים באמונות במדיניות חברתית שלעיתים קרובות זוהו כליברלית. הם העדיפו רשת ביטחון חברתית והמשך של תוכניות ניו דיל, אך ביקשו להטמיע את התוכניות הללו בצורה יעילה יותר מהדמוקרטים. אף על פי כן, הרפובליקנים של רוקפלר התנגדו לסוציאליזם ובעלות ממשלתית והיו תומכים נלהבים של עסקים גדולים בוול סטריט, אך תמכו ברגולציה מסוימת של עסקים. אבל במקום להגביר את הרגולציה של העסקים, הם דגלו בפיתוח מערכת יחסים מועילה בין אינטרסים ציבוריים ליוזמות פרטיות, תוך יצירת השוואות ודמיון לדיריגיזם הצרפתי. הם תמכו בהשקעות ממשלתיות ופרטיות בתחום איכות הסביבה, בריאות והשכלה גבוהה כצורך לחברה טובה יותר ולצמיחה כלכלית. הם היו תומכים נלהבים של מכללות ממלכתיות, בתי ספר למסחר ואוניברסיטאות עם שכר לימוד נמוך ותקציבי מחקר גדולים, וגם העדיפו השקעות בתשתיות כמו פרויקטים של כבישים מהירים.
תוך שיקוף המסורת של נלסון רוקפלר לפתרון בעיות, רוב הרפובליקנים של רוקפלר היו ידועים כבעלי גישה פרגמטית לפתרון בעיות ולממשל תוך תמיכה בקונצנזוס רחב ולא בגיבוש תמיכה. כמו כן תמכו בתפקיד ציבורי מוגבר למהנדסים, רופאים, מדענים, כלכלנים ואנשי עסקים על פני פוליטיקאים ביצירת מדיניות ותוכניות. כתוצאה מכך, רבים מהרפובליקנים של רוקפלר היו דמויות מרכזיות בעסקים, כמו מנהל הרכב ג'ורג' רומני ובנקאי ההשקעות קלרנס דאגלס דילון. במדיניות הפיננסית הם העדיפו תקציבים מאוזנים ולא נרתעו מהעלאת מיסים כדי להשיגם. סנטור קונטיקט פרסקוט בוש קרא פעם לקונגרס "להעלות את ההכנסות הנדרשות על ידי אישור רמות המיסוי הנחוצות".
מרכיב קריטי בזהותם היה תמיכתם באיגודי עובדים ובמיוחד במקצועות הבניין. בתורם, האיגודים העניקו לפוליטיקאים הללו מספיק תמיכה כדי להתגבר על האלמנט האנטי-איגודי במפלגה הרפובליקנית. ככל שהאיגודים נחלשו לאחר שנות ה-70, כך גם נחלש הצורך של הרפובליקנים לשתף איתם פעולה. השינוי הזה שיחק לידיים של הרפובליקנים השמרנים יותר, שלא רצו מלכתחילה לשתף פעולה עם איגודי עובדים וכעת כבר לא היו צריכים לעשות זאת.
במדיניות החוץ, הם נטו לדעותיו של המילטון, דוגלים במדיניות בינלאומית וריאליסטית, תומכים באו"ם ומקדמים אינטרסים עסקיים אמריקאים בחו"ל. רובם רצו להשתמש בכוח האמריקאי בשיתוף פעולה עם בעלי ברית כדי להילחם נגד התפשטות הקומוניזם ולעזור לעסקים אמריקאים להתרחב לחו"ל.