stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כונתילת עג'רוד
הממצאים > הכתובות > מטרת הכתובות

מטרת הכתובות איננה ודאית; הכתב בהן מעיד על מיומנות כתיבה, ואין עדות לכך שמדובר בהתלמדות; נראה שהכתובות על הפיטסים הן תרגול עצמי של יושבי המקום, אף שייתכן שמדובר בסופר ממלכתי מיומן שאימן פקיד זוטר שכבר היה בעל ידע בכתיבה, תוך הקניית נוסחות מכתב מקובלות. ניתן להשוות כתובות אלה לכתובת פיניקית על פיטס מהעיר צרפת מהמאות ה־5–4 לפנה"ס שכללה גם היא אלפבית ונוסחת פתיחת מכתב. בהיותן תרגילי כתיבה, אין בהן עניין מעשי, אלא תרגול של נוסחות ברכה ששימשו במכתבים, ולכן ריבוי נוסחות הברכה שבהן; נוסחי הברכות מגלים זיקה למקרא ולברכות הידועות מהממצא האפיגרפי העברי הקדום, האדומי, העמוני והפיניקי. כתובות הטיח, לעומת כתובות הפיטסים, כתובות בכתב רהוט יותר, ורמת הציורים על הטיח גבוהה יותר גם היא; ניתן להשוותן לכתובת בלעם. סגנון הכתובות מעיד על רמה ספרותית גבוהה. נראה שהאימוץ של האלפבית הפיניקי בידי היהודאי שכתב את כתובת הטיח העברית בכתב פיניקי נעשה בשל יוקרתו, וייתכן שהדבר מהווה עדות להשפעה פיניקית על יהודה בסוף המאה ה־9 לפנה"ס.
הממצאים > הציורים

את רוב הציורים בחורבת תימן ניתן לסווג לאחת משתי קבוצות: קבוצה ראשונה מתארת, או מתייחסת, לשליט, חצרו ופעילויותיהם, והקבוצה השנייה כוללת ציורים בעלי אופי אלוהי, שלרוב מציגים דימויים שתכליתם לגונן ולהבטיח פריון.
ציורים אחרים כוללים שבר ציור על טיח ובו מופיע ראש אדם ומסביבו כתובת (ממנה שרדו רק ארבע אותיות) – זה הוא השילוב היחיד של ציור וכתובת ששרד מהקירות; ציור נוסף ששרד על אבן לא מטויחת מקיר הפתח של המחסן הדרומי כולל פרחי לוטוס, בעל חיים מקורנן שראשו פונה אחורה, ראש גדול של אדם וראש בעל חיים (אולי אריה). על שברי טיח נמצא דגם חזרתי צבעוני של משבצות צהובות, אדומות ולבנות עם אלכסונים אדומים. על פיטס א' נמצא, בנוסף לציורים המוזכרים בהמשך, ציור חיה כלשהי לצד זוג הדמויות, ועל פיטס ב' נמצא גם ציור פר (חלקו מכוסה בכתובת).
הציורים כולם מגלים זיקה לאמנות במבני שלטון בלבנט, המתארת את השליט ופעילותו וכוללת דימויים דתיים־מאגיים שנועדו להגן על המבנה. הזיקה לסגנון ומוטיבים המוגדרים במחקר המודרני כאמנות פיניקית, על אף המרחק הגאוגרפי, מעידה ככל הנראה על תנועת אוכלוסיות מגוונות באתר, סביר להניח שלצורכי סחר. האמנות באתר מייצגת, אפוא, אמנות שלטונית לבנטינית, ועשויה להעניק תמונה מסוימת בנוגע לאמנות ארמון מלכי ישראל בשומרון.
הממצאים > הציורים > דימויים שלטוניים

הדוגמה המובהקת ביותר לקבוצה הראשונה היא ציור על הקיר בכניסה למבנה A, ובו מלך יושב על כסאו, מאחוריו עומדת דמות שכל שנותר ממנה הוא חלק מבגדה. לציור זה חשיבות להגדרת אופי מבני האתר, במיוחד מבנה A, שכן הבחירה לצייר את המלך בכניסה למבנה מסמנת אותו כמבנה שלטוני, ולהבהיר לבאים כי המבנה שייך לשליט; תנוחת הישיבה מחזקת מסקנה זאת, שכן מלכים באמנות דתית עומדים מפני כבוד האלים. גם על שבר חרס מהאתר נמצא ציור של שליט. לקבוצת הציורים בעלי האופי השלטוני משתייכים גם ציור על טיח המתאר חומה עם מגדלים עליה עומדות דמויות, ציור סוס הרתום למרכבה (שלא שרדה) על פיטס א', ציור קַשָּׁת על פיטס ב'; תיאורי חיות בר הקשורים, ככל הנראה, ציד – ציור שורת חיות הכוללת סוס רתום, לביאה, חזיר וחיה לא מזוהה על פיטס א', ציור יעל על פיטס ב', וציור חזיר על שבר חרס; ותיאורי משתה – ציור דמות ישובה פורטת על כלי מיתר על פיטס א'. לכל אלה קיימות מקבילות באמנות אשור, צפון סוריה והפיניקים. ציור שורת דמויות על פיטס ב', שחוקרים רבים פירשו כשורת מתפללים הפורשים ידיהם השמימה, עשוי למעשה להשתייך לקבוצת הציורים השלטוניים – המטה ביד ראש התהלוכה, בגדי הדמויות ומקבילות מאשור עד מצרים מצביעות על היותם תהלוכת נכבדים מול המלך.
הממצאים > הציורים > דימויים אלוהיים

מהבולטים בקבוצת הדימויים האלוהיים הוא ציור עץ חיים שמצדדיו יעלים מעל אריה. העץ מורכב מגזע שממנו צומחים שלושה זוגות ענפים מכל צד, כל זוג מורכב מענף מתעגל שבקצהו פרח לוטוס פתוח ומענף קצר וישר היוצא מעל הענף המעגל ובצמוד לו, ובקצהו ניצן פרח לוטוס סגור, ובצמרתו מוצג עלה, ניצן או שקד בצורת "טיפה" (עיגול עם קצה מחודד) עם נקודות וקוים, אשר מכל אחד מצדדיו יוצאת, בסמוך לנקודת חיבורו עם הגזע, וולוטה שמחלקה הפנימי מתעגל החוצה ענף שבקצהו פרח לוטוס, ומעליה יוצא ענף ישר עם ניצן מנוקד בקצהו. מכל אחד מצדי העץ נשען עליו יעל, ומתחת לעץ והיעלים עומד אריה. מוטיב העץ והיעלים הוא מוטיב עתיק המתועד בארץ ישראל כבר מהאלף ה־5 לפנה"ס, והוא נפוץ בזיקה לאלוהויות נשיות; הוולוטות (המייצגות כפות עצי תמר) והלוטוסים מקשרים את העץ למסורות העץ המסוגנן בלבנט. עץ הוולוטות נפוץ במיוחד בקערות מתכת פיניקיות (אנ'), והוא מיוצג גם בכותרות פרוטו־איוליות, בשנהבי שומרון ובשני כני חרס פולחניים מתענך. הצבת העץ והיעלים מעל אריה, מהווה המשכיות למסורות כנעניות מהאלף ה־2 לפנה"ס, בהן כל הסמלים האלה סימלו אלה נקבית כגון אשרה. אמנם, מיעוט חוקרים טוענים שהעץ המקודש, שבתקופת הברונזה סימל אלוהות נקבית, הפך באלף ה־1 לפנה"ס לאביזר פולחני שלא מסמל אלה, ושהמונח "אשרה" איבד גם הוא בתקופת הברזל את מהותו האלוהית; אך העדות המקראית מזהה את המונח אשרה כאלוהות, כעץ רענן המזוהה עמה, וכפסל, שאולי עוצב בצורת עץ והוצב במקדש. אלוהות יכולה להיות מיוצגת על ידי פסלה, החיה או הצמח המקודשים לה, או על ידי הסמל המיוחד לה, ואמנם כל הופעות אשרה במקרא מתייחסות לאלה, לעץ המקודש לה או לחפצים המקודשים לה; היותה של אלוהות מיוצגת הן בסמלים אנתרופומורפיים והן בדימויים וחפצים שאינם אנתרופומורפיים (למשל דמויי עצים או עצים ממש), הוא מצב מוכר מנהריים: שם שימשו פסלים אנתרופומורפיים כמייצגי האלים במקדשיהם, אך האלים יכלו להיות מיוצגים גם באמצעות סמליהם; הייצוג בתבנית אנושית נחשב נעלה יותר, ונשמר במקדש, בעוד הייצוג הסמלי הלא־אנושי רווח מאוד בחפצים אחרים, בעיקר מחוץ למקדש.
בקבוצת הציורים הכוללים דימויים אלוהיים נמנים גם שני ציורים של פרה מניקה עגל, אחד על פיטס א' ושני על פיטס ב', ציורי קיר המכילים מוטיבים צמחיים ובהם וולוטות (כפות תמר לולייניות), רצועות פרחי לוטוס פתוחים וסגורים לסירוגין (ציור שנמצא גם על פיטס א'), דגם "רצועה קלועה" (guilloche) המסמל מים, ואולי גם תיאורי רימונים. מוטיבים אלה מקבילים למוטיבים שהופיעו באמנות מונומנטלית אשורית וסורית־צפונית באותה תקופה, וסימלו את פריון האדמה והמים, רכיבים חשובים בחברת יושבי הקבע; החזרתיות בעיצובים אלה ברצועות ארוכות הביאו חוקרים לחשוב שמדובר במוטיבים קישוטיים בלבד, אך נראה שלחזרה על מוטיבים יוחסו סגולות שפע, בדומה לחזרה על השבעות.
הממצאים > הציורים > דימויים אלוהיים > זוג הדמויות על פיטס א'

המקרא אוסר לעשות "פסל וכל תמונה" (אנ'), אך איקוניזם (ייצוג אמנותי, בהקשר זה ייצוג לאלוהות) של יהוה מוקע במקרא, דבר המרמז על קיומו של איקוניזם כזה; הדבר מעלה את השאלה, האם ניתן לזהות ייצוגים של יהוה בתרבות החומרית, ובנושא זה, ממצאי חורבת תימן – על תוכנם האמנותי והאפיגרפי העשיר – הביאו לפולמוס אקדמי רחב, אף שאין קונצנזוס בנושא. חלק מהחוקרים מציעים שזוג הדמויות שעל פיטס א', שזכו לתשומת לב יוצאת דופן במחקר, מייצגים את "יהוה ואשרתו" המוזכרים בכתובות, כולל בכתובת שמעליהם. חוקרים אחרים סוברים שאין קשר ישיר בין הציורים לכתובות, מלבד העובדה ששניהם מייצגים אמונות של מאמיני יהוה (בשומרון ובארץ "תימן" הדרומית); לדבריהם, הציורים מדגימים בעיקר את הזיקה האיקונוגרפית החזקה בין האמנות הישראלית לאמנות של שאר תרבויות הלבנט.
חוקרים רבים רואים קשר בין עיצובן של זוג הדמויות לעיצוב המקובל של האל המצרי השולי בס, ננס גרוטסקי, הידוע מאוד גם מהאיקונוגרפיה הפיניקית ומארץ ישראל בתקופת הברזל II, ועל כן לא מייצגות את יהוה ואשרה. דחייתן של הדמויות כמייצגות את יהוה ואשרתו לא נובעת מהנחה מוקדמת שאלוהי ישראל לא יכול להיות מיוצג, אלא משום הסבירות הנמוכה שדמות זוטרה כמו בס תייצג את האלים הראשיים, וכן כי מיזוג חייתיות ואנושיות לא היה נפוץ בתיאור אלים ראשיים בתקופה זאת בלבנט ובנהריים.
לפי הפירוש המקשר בין "יהוה ואשרתו" לזוג הדמויות המופיעות מתחת לכיתוב זה, ייתכן שבציור בו הולכת הדמות הנקבית אחר הדמות הזכרית (שילוב הזרועות הוא כנראה טעות טכנית) יש פירוש גרפי לשמה של אשרה – שורש המילה הוא א־ש־ר (הידוע גם במקרא, א־תֿ־ר באוגריתית), ומשמעותו "ההולכת", וכך הולכת אשרה בעקבות יהוה בן־זוגה.
הממצאים > הציורים > מהות הציורים על הפיטסים והקירות

כדי להסביר את הציורים על כלי האגירה, הכוללים דמויות אדם, בעלי חיים, יצורי כלאיים, צמחים ומרכבות, כמותם לא נמצאו כמעט מתקופת הברזל, וכן את חוסר הסדר שבציורים על הכדים, חוקרים משערים שהציורים מהווים מתווה, רישומי הכנה לציורי הקירות (שכן על שבטי הטיח והאבן באתר נמצאו גם ציורי קיר, ברמה גבוהה בהרבה מהרמה הרשלנית של ציורי החרס, וציורי החרס היו חד גוניים בניגוד לציורי הקיר שצוירו במספר צבעים), ובמסגרת זאת גם כתרגילי ציירים ללימוד ואימון. הדבר מתחזק לאור מסקנות פרחיה בק שחקרה את הציורים ומצאה שצוירו בידי מספר ציירים שונים. אף שציורי קיר נדירים בממצא בארץ ישראל, ניתן להשוות את ציורי הטיח (כמו את כתובותיו) לציורי טיח שנמצאו בדיר עלא (כמו גם כתובת טיח שנמצאה שם, כתובת בלעם).
הממצאים > ממצאים אורגניים

אתר חורבת תימן מתייחד באקלימו המדברי היבש, מה שאפשר לכמות יוצאת דופן של ממצאים אורגניים להשתמר, ביניהם אריגים, ממצאי עץ, כברה כמעט שלמה ואף שלושה רימונים שלמים למדי.
הממצאים > ממצאים אורגניים > אריגים

כ־120 פיסות אריגים נמצאו באתר, המספר הגבוה ביותר שנמצא באתר ישראלי – בזכות השתמרותם באקלים המדבר היבש. כמעט כל האריגים הם אריגי פשתן ורק אחת־עשרה מהפיסות עשויות צמר, דבר מפתיע בהתחשב בהיותם של אריגי הצמר השכיחים והעממיים בארץ. נמצאו גם שתי פיסות שעטנז, באחת הן נצבעו חוטי הצמר באדום וחוטי הפשתן בכחול.
הממצאים > ממצאים אורגניים > שרידי עץ

גם ממצאי עץ השתמרו באתר הודות לאקלים המדברי היבש, רובם ענפי אשל לא מעובדים שנועדו לקירוי מבנה A וחיזוק קירותיו. גם רוב השרידים הבוטניים האחרים הם מצמחים הגדלים באזור; ממצאים חריגים כגון פיסת ארז או ענף אלה פרסית (הגדלה בהרי דרום סיני) מעידים על קשרי האתר עם אזורים מרוחקים.
ממצאי העץ המעובדים שנמצאו באתר גם הם ייחודיים בקרב האתרים הישראליים מתקופת הברזל. אלה כוללים שרידי נול, ידית נשיאה מעוצבת לסל עשויה עץ צפצפת הפרת, חלק מקרש מחורר ששימש להבערת אש בחיכוך, קרשים לבנייה, חלק מכף, חלק מלוח עץ עשוי פיקוס בת־שקמה ופקק לקנקן. חפצים אלה מעידים על חיי היום־יום באתר.
הממצאים > ממצאי עצם

מכלול ממצאי הפאונה – העצמות שהתגלו באתר – הושווה לאתרים בני התקופה מסיני, הנגב ודרום יהודה, ביישובים רגילים, מצודות ואתרים פולחניים, ולא תאם לאף אחד מאתרים אלה. קונכיות ועצמות דגים מהאתר הגיעו הן מהים התיכון והן מים סוף.
תארוך

בדיקות פחמן 14 עדכניות של שפע הממצאים האורגניים מהאתר מדייקות את תארוכו לשנים 820–745 לפנה"ס; מחקר כלי החרס והכתובות (לפי הקבלות מאפייני הממצאים לאתרים אחרים) תומך בתארוך זה.
סיבת נטישת האתר לא וודאית. הגורמים האפשריים הם חורבן פתאומי ברעידת אדמה, סיום האספקה שבמחסנים ואי חידושה, התייבשות הבארות הסובבות לאחר שנות בצורת רצופות, או פקודה מהשלטון המרכזי. אף שבמקרא מוזכר רעש אדמה בתקופה זאת, הסטרטיגרפיה באתר מרמזת שרעש האדמה התרחש לאחר נטישת האתר.
מהות האתר

הממצאים יוצאי הדופן באתר, שאין להם מקבילה בארכאולוגיה של הלבנט, מקשים על הבנת מהותו ושימושו.
תוכנית האתר היא כשל מצודה ישראלית, אך ממצאיו מרמזים שלא שימש כמצודה. נמצאו בו כתובות בעלות תוכן דתי, אך חלקן נכתבו כשרבוטים, תרגילים או בדיקות עטים. בניגוד לממצא האופייני בלבנט, לא נמצאו באתר כלי פולחן, אף שיש כמה ממצאים המרמזים על פולחן אפשרי: מבנה בין שני אגפי מבנה B עשוי היה לשמש במה, ובחצר הסובבת אותו נמצא עץ ארז מעובד, שאולי שימש בפולחן; כמה מממצאי האבן שנמצאו מזכירים מצבות פולחניות; בנוסף, ייתכן שבנטישת האתר לקחו איתם המתפנים ממנו את כלי הפולחן. ממצאים שונים באתר מצביעים על קשר הדוק בינו לבין ממלכת ישראל: אזכור "יהוה שֹמרֹן", בירת ישראל; הרכיב התאופורי "יו" האופייני לישראל (בניגוד ל"יהו" האופייני ליהודה), המצביע על זהות יושביו, רובם ככולם, כישראלים ולא יהודאים; ומקורם הישראלי המרוחק, ובייחוד הכלים שמוצאם מהעיר שומרון, של חלק מהכלים באתר. עם זאת, מוצאם של הכלים הגדולים מאזור ירושלים מעלה תהיות, וייתכן שמצביע על מרותו של מלך ישראל על ירושלים. המכלול הקירמי, שלא כולל כלים המזוהים עם נוודי המדבר (אף שאלה מהווים אחוז גבוה מהממצא באתרים מדרום לבקעת באר שבע), תורם גם הוא לשאלת מהות האתר, ומלמד על אופיה המסוגר של קהילת האתר בפני הנוודים באזור. עדות הממצאים על השיתופיות בין יושבי האתר, כגון מיעוט כלי הבישול והמטבחים המשותפים, תורמים להבנת אופי הקהילה.
גם לממצאים החשובים ביותר מהאתר – הכתובות והציורים – חשיבות להבנת מהות האתר, אולם המסקנות מהם בנושא זה אינן מוסכמות.
סביר להניח שהאתר הוקם בשליחות מלך ישראל. מיקום האתר אמנם סביר מבחינת הגאוגרפיה (גבעה, מקורות מים, קרבה לדרך), אך הבחירה באתר זה ולא בקדש ברנע, הקרובה יותר לדרך עזה ושופעת מים ואפשרויות חקלאיות תמוהה גם היא, במיוחד לאור הממצא מקדש ברנע המצביע על היותה לא מיושבת בתקופת הפעילות בכונתילת עג'רוד. ייתכן שהבחירה במקום פחות נוח, 15 ק"מ מדרך עזה עם מקורות מים דלים, נובע מהימנעות להתיישב באתר המזוהה עם יהודה.
הצעה נפוצה במחקר היא קיומה של תחנת דרכים למנוחת שיירות; אחרים בכל זאת רואים בו מצד, או מרכז מסחר מבוצר. ישנם חוקרים הרואים באתר מרכז פולחני (אף שממצא העצמות מהאתר לא תומך במסקנה זאת), ואף הוצע ששימש בית ספר דתי (אף שחוקרי הכתובות מתנגדים לזיהוי הכתובות ככתובות תלמידים, בשל רמתן הגבוהה). סביר שחדרי מגורים בקומה השנייה של מבנה A, אם התקיימו, שימשו את יושבי המקום בלבד, ואף שמבקרים יכלו לחנות למרגלות הגבעה, לא נמצאה עדות לחניון או לחניה כזאת בסקר ארכאולוגי שנעשה. ממצא הקונכיות ועצמות הדגים שמקורן הן בים התיכון והן בים סוף מעיד על מעבר אנשים במקום משני הכיוונים. ממצא האריגים והנולים איננו אופייני לתחנת דרכים; אריגי פשתן קשורים בטקסים דתיים בסהר הפורה, וגם במקרא לבושים הכהנים פשתן ואף עוסקים באריגה.
אף שלא ניתן לזהות בוודאות את מהות האתר, ניתן להסביר את ייחוד ממצאיו: ריחוקו ונטישתו המוקדמת השכיחוהו, ורפורמת יאשיהו (ואולי אף רפורמת חזקיהו) – שמחקה, כנראה, אתרים דומים עד היסוד – לא הגיעה לאתר הנשכח, וכך ניצלו ממצאיו.
תולדות המחקר באתר

בן המערב הראשון שהגיע בעת החדשה לאתר היה המזרחן האנגלי אדוארד הנרי פלמר, בסביבות 1870, ותיאר אותו בספרו "המדבר של יציאת מצרים"; הוא תיאר את האתר כמצודה חרבה, ואף מצא בו כדים, על אחד מהם חרותה "האות הפיניקית אל"ף". הוא הציע לזהות את האתר כ"גיפסריה" (Gypsaria) המצוינת בין חלוצה ובין אילת במפת פויטינגר. זיהוי זה התקבל ואף הופיע במספר מפות מאוחרות יותר, עד אשר הארכאולוג הישראלי בנו רותנברג אסף ב-1967 חרסים שהיו על פני השטח, ותיארך אותם לתקופת המלוכה ולא לתקופה הרומית. הנוסע אלואיס מוסיל הגיע גם הוא לאתר בתחילת המאה ה-20, ותיאר את הרפתקאותיו באזור: מדריכו הציע לו לראות כתובות בכונתילת עג'רוד, ומאחר ששמע עליה רבות הסכים; הם טיפסו לגבעה אך לא מצאו את הכתובות, והשבט הבדואי המקומי התקיף אותם ביורדם מהגבעה בטענה שעלו למקום קדשם.
בין השנים 1975–1976, בעת שהיה חצי האי סיני בשליטת מדינת ישראל, נחפר האתר בשלוש עונות חפירה על ידי משלחת שכללה מתנדבים, רובם אנשי המדור לידיעת הארץ בתנועה הקיבוצית, בראשות הארכאולוג זאב משל, ובסיועם של קציני מטה ארכאולוגיה של צה"ל בסיני, אבנר גורן ובנימין זאס.
תולדות המחקר באתר > גורל הממצאים הארכאולוגיים

במסגרת הסכם שנערך בין משלחת ארכאולוגים מצרית לרשות העתיקות הישראלית ב־1993, מסרה ישראל למצרים ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בזמן השלטון הישראלי המודרני בחצי האי סיני; בין הממצאים הללו היו גם ממצאי כונתילת עג'רוד. ממצאים אלה לא הוצגו בפומבי ולא היה ידוע מיקומם. לאחר שבמהומות במצרים בתחילת 2011 נשדדו ממצאים ארכאולוגיים ממוזיאונים ברחבי מצרים, נמסר בתחילת פברואר של אותה שנה על ידי השר המצרי לענייני עתיקות, זאהי חוואס, כי ממצאים רבים נשדדו ממחסן בקנטרה וכי 288 מהם הוחזרו. לאחר כחודש, נמסר כי ממצאים ארכאולוגיים רבים הועברו מקנטרה לקהיר, למקום בטוח יותר, וכי הפריטים הללו כוללים גם ממצאים שהועברו מישראל למצרים במסגרת ההסכם. הרשל שנקס (אנ'), עורך כתב העת Biblical Archaeology Review הסיק כי ממצאי כונתילת עג'רוד כנראה שמורים עתה בקהיר.
ראו גם

כתובות חורבת תימן
חורבת אל כום
יהוה
אשרה
הדת הישראלית הקדומה
לקריאה נוספת

שמואל אחיטוב, אסתר אשל (עורכים), בהשתתפות זאב משל וטַלַּי אורנן, לה' תימן ולאשרתו, יד יצחק בן־צבי והחברה לחקירת ארץ־ישראל ועתיקותיה, 2015
Meshel, Zeev (2012). Kuntillet ʻAjrud (Ḥorvat Teman): An Iron Age II Religious Site on the Judah-Sinai Border. Israel Exploration Society. ISBN 978-965-221-088-3.
לקריאה נוספת > מאמרים

זאב משל, כונתילת־עג'רוד – אתר מתקופת המלוכה בגבול סיני, קדמוניות ט, 1976, עמ' 119–124
זאב משל, "חורבת תימן (כונתילת עג'רוד) - מרכז דתי מתקופת המלוכה במרכז סיני", בתוך: סיני חלק ב', תל אביב תשמ"ז, עמ' 667–671
מרדכי גילולה, ליהוה שמרנ ולאשרתה, שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום ג, 1978, עמ' 129–137
ברוך מרגלית, לסוגית "יהוה ואשרתו", בית מקרא מ, 1995, עמ' 376–391
מרדכי כוגן, "ה' ואשרתו: הממצאים המפתיעים בכונתילת עג'רוד", בתוך: לא לבדד ישכון: ישראל ושכניו בימי הבית הראשון, מעלות, 2000
הערך 'תימן, חורבת', בתוך: אפרים שטרן (עורך), האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל
Z. Meshel, "Did Yahweh Have a Consort? The New Religious Inscriptions from Sinai", Biblical Archaeology Review, 1979
Brian Schmidt, The Iron Age Pithoi Drawings from Horvat Teman or Kuntillet ʿAjrud: Some New Proposals, Journal of Ancient Near Eastern Religions 2, 2002, עמ' 91–125 doi: 10.1163/156921202762733905
Zeev Meshel, Israel Carmi, Dror Segal, 14C Dating of an Israelite Biblical Site at Kuntillet Ajrud (Horvat Teman), Radiocarbon 37, 1995, עמ' 205–212 doi: 10.1017/S0033822200030654
Lily Singer-Avitz, The Date of Kuntillet 'Ajrud, Tel Aviv 33, 2006, עמ' 196–228 doi: 10.1179/tav.2006.2006.2.196
Liora Freud, The Date of Kuntillet 'Ajrud: A Reply to Lily Singer-Avitz, Tel Aviv 35, 2008, עמ' 169–174 doi: 10.1179/tav.2008.2008.2.169
Israel Finkelstein, Eli Piasetzky, The Date of Kuntillet 'Ajrud: The 14 C Perspective, Tel Aviv 35, 2008, עמ' 175–185 doi: 10.1179/tav.2008.2008.2.175
Lily Singer-Avitz, The Date of Kuntillet 'Ajrud: A Rejoinder, Tel Aviv 36, 2009, עמ' 110–119 doi: 10.1179/204047809x439488
Zev Meshel, "The Israelite Religious Centre of Kuntillet ’Ajrud", in: Anthony Bonanno (ed.), Archaeology and fertility cult in the ancient Mediterranean, University of Malta, 1986, pp. 237–240
זטא

ערך זה עוסק באות יוונית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| Ζ ζ זטא |
| --- | --- |

אלפבית יווני
Α α אלפא: Β β בטא
Γ γ גמא: Δ δ דלתא
Ε ε אפסילון: Ζ ζ זטא
Η η אטא: Θ θ תטא
Ι ι יוטא: Κ κ קפא
Λ λ למדא: Μ μ מו
Ν ν נו: Ξ ξ קסי
Ο ο אומיקרון: Π π פאי
Ρ ρ רו: Σ σ ς סיגמא
Τ τ טאו: Υ υ אופסילון
Φ φ פי: Χ χ כי
Ψ ψ פסי: Ω ω אומגה
אותיות או ליגטורות שאינן בשימוש
 דיגמא:  סטיגמא
 הטא:  סאן
 קופא:  סאמפי
 שו: 
זטא - באות גדולה: Ζ, ובאות קטנה - ζ היא האות השישית באלפבית היווני.
בספרות יווניות האות מסמלת את המספר 7.
בניגוד לאותיות היווניות אשר קדמו לה בסדרן באלפבית היווני, אות זו לא לקחה את שמה מהאות הפיניקית ממנה היא נבעה (האות ז) אלא נקראת בשם יווני עם סיומת "אטה". האות הגדולה גם התפתחה לאות Z הלטינית, אך בניגוד לזטא, צורתה של האות הקטנה של האות Z זהה לצורתה של האות הגדולה (z).
מקור השם

העיצורים השורקים הפיניקיים –  (זין), 𐤎 (סמך), 𐤑 (צדי), 𐤔 (שן) – בעיתיים בכך שמקבילותיהם היווניות לא תואמות את המקור הפיניקי במדויק, ואף שמות האותיות ביוונית לא תואמים את השמות בפיניקית. המקובל הוא שהאות זֵין הפיניקית הפכה ל־ζῆτα (זֵטה) היוונית, האות סמך הפכה ל־ξεῖ (קסה), האות צדֵי הפכה ל־σάν (האות סַן הארכאית) והאות שַן הפכה ל־σίγμα (סיגמה). חוקרים אחדים הציעו ששמות האותיות התערבבו, כך ששם האות זטה הגיע מהאות צדי, ושם האות זין התגלגל לשם האות סַן, אך התקשו להסביר מדוע; אחרים הסבירו את שם האות ζῆτα (זֵטה) כאנלוגיה לאות הקודמת ῆτα (הֵטה).
הגייה

ביוונית מודרנית האות נהגית כזי"ן (/z/ ‏:IPA). הצירוף τζ נהגה כ-דְּזְ, כמו בשם חַאדְּזִידַאקִיס.
ישנה מחלוקת בין מלומדים בדבר ההגייה של האות ביוונית עתיקה.
מרבית המלומדים סבורים כי האות נהגתה כצליל "זְדְּ" (כמו במילה "מאזדה"). ראיה לטענה זו ניתן למצוא בשם העיר אשדוד העתיקה, לדוגמה - שם הפוליס ביוונית היה ἄζοτος - אזוטוס, אולם שם זה יישמע הרבה יותר קרוב למקור, אשדוד, אם מתבססים על הגישה לעיל - אסדוטוס[דרושה הבהרה] (וההבדל בין ש ל-ס מוכר גם במקרים אחרים - למשל גרש-גֶרַסַה, ירושלים-היֶרוסַלימון וכו'.) אחרים סבורים כי ההגייה הייתה "צ". ההגייה המודרנית נקבעה כבר בתקופה ההלניסטית (אבל שרידים להגייה העתיקה ייתכן שקיימים גם אז - כמו בדוגמה לעיל, שָם שֶם העיר ניתן לה בוודאי בתקופה ההלניסטית ולא לפניה), והמחלוקת היא לגבי התקופות שקדמו לה.
שימושים

במיתולוגיה היונית, זטא היא סמלו של הפייסטוס אל הנפחים.[דרוש מקור]
במתמטיקה, האות מסמלת את פונקציית זטא של רימן.
בדינמיקה של פולימרים, האות מסמלת חיכוך בין פולימרים.
בפיזיקה של הזורם, האות מסמלת ערבליות (נטייה של זורם לפתח סיבוב).
באסטרונומיה, האות מסמלת את הכוכב השישי בעוצמתו במערכת כוכבים.
התפתחות של האות

האות התפתחה לאות הלטינית Z, שמזכירה בצורתה זטא גדולה (אם כי בניגוד לזטא, האות Z הקטנה זהה בצורתה לאות הגדולה), ולאות הקירילית З, שמזכירה בצורתה את הספרה 3.
הערות שוליים

↑  Madadh Richey, "The Alphabet and its Legacy", in: Brian R. Doak, Carolina López-Ruiz (eds.), The Oxford Handbook of the Phoenician and Punic Mediterranean, Oxford University Press, 2019, p. 246–247, doi:10.1093/oxfordhb/9780190499341.013.17
נתנאל בן ישעיה

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה-14 תימן
 פטירה:  המאה ה-14 תימן
 תקופת הפעילות:  ? – המאה ה־14 
 השתייכות:  רבני תימן, ראשונים
 תחומי עיסוק:  תורה, תלמוד, הלכה, פילוסופיה
 חיבוריו:  "מאור האפילה" על התורה, פירוש על משנה תורה של הרמב"ם
 
רבי נתנאל בן ישעיה (חי במחצית הראשונה של המאה ה-14), היה מגדולי רבני יהדות תימן הראשונים. רבי נתנאל היה פרשן מקרא והלכה. הוא חיבר את הפירוש "נור אלצ'לאם" ("מאור האפלה") על התורה. ספר זה נכתב מקצתו בערבית יהודית ומקצתו בעברית בסביבות שנת 1640 לשטרות (ה'פ"ט, 1329). רובו ככולו של החיבור נתון להלך הרוח והמחשבה הפילוסופית הרציונלית שהתווה הרמב"ם, אם כי רבי נתנאל לא נמנע מלשלב בחיבורו רעיונות מחשבתיים שאינם מבית מדרשו של הרמב"ם אלא מתורתם של רבי יהודה הלוי והרמב"ן. גם מעט רעיונות הנראים קבליים הובאו בחיבורו אף כי בזמנו טרם נתפשטו בתימן ספרי חכמי הקבלה. בהקדמה לפירושו מודיע רבי נתנאל כי בחיבורו דברים המתאימים להמוני העם ודברים המתאימים לבעלי החכמה "ודברים שלא יתאימו למקצת בני אדם אז יחשבוהו כאילו לא נכתב והוא מה שהביאו בעלי הדרשות מדברים הנמנעים".
מתוך חיבורו מאור האפלה ניכר שרבי נתנאל היה בקיא במיוחד בכל חדרי הספרות המדרשית העתיקה. במקרים רבים הוא מאיר עיניים בפרשנותו הבהירה ובגישתו הישרה לכל עניין.
מלבד פירושו על התורה, הוא חיבר עוד פירוש על "משנה תורה" לרמב"ם. הרב יחיא קאפח מעיד כי ספר זה היה נלמד כמעט עד הדור האחרון לגלות תימן בבית מדרשו של רבו הרב חיים קורח. על פי עדותו, היה רבי נתנאל מציין את מקורות דברי הרמב"ם בשני התלמודים וזולתם ומפרש דברים שלכאורה סתומים בדברי הרמב"ם. כמו כן כתב פירוש על הלכות שחיטה לרמב"ם, ייתכן שחיבור זה כלול בחיבורו הגדול על הרמב"ם. לעת עתה נמצאו רק שרידים מעטים מחיבור זה.
התייר ר' יעקב ספיר שביקר באמצע המאה ה-19 בתימן כותב בספרו אבן ספיר כי ראה את חיבורו מאור האפלה בבית אחד הרבנים והוסיף "והספר הזה נחשב אצלם טהור וקדוש אשר לא יכולתי להשיגו".
הספר "מאור האפלה" יצא לראשונה לאור במקור ותרגום על ידי הרב יוסף קאפח בשנת ה'תשי"ז (1957).
ניבלר

| --- | --- |

לורד ניבלר
 דיבוב:  פרנק ולקר
 מידע
 גיל:  5-17 (14,006 בשנים אנושיות)
 גזע:  ניבלונים, אתרניום
 מקצוע:  שגריר הניבלונים לכדור הארץ; חיית המחמד של לילה.
 מקום מגורים:  ניו ניו יורק 
 דמויות קשורות
 אויבים:  Infosphere 
 
לורד ניבלר (באנגלית: Lord Nibbler) הוא דמות בדיונית בסדרת הטלוויזיה פיוצ'רמה.
ניבלר מדובב על ידי פרנק ולקר, גם כשהוא לא מדבר באנגלית. ברוב הסדרה ניבלר מוצג כחיית מחמד חמודה וחסרת אינטליגנציה. באירועים נדירים מאוד הוא חושף את דמותו החשאית והוא מתגלה כנבון במיוחד, מצויד בטכנולוגיה מיוחדת ויכולות טבעיות מוזרות, שהוא משתמש כחלק ממשימתו החשאית לשמור על המשך קיומו של כל היקום, עקב חשאיותו הוא לרוב מוחק את זיכרונם של המעורבים באירוע.
שם

שמו האמיתי של ניבלר לא אמור להיחשף, מכיוון ש"בזמן שייקח לבטא אות אחת משמו האמיתי, טריליון יקומים ישרפו לתוך המציאות ויטבעו לאין סוף". לילה לקחה אותו בתור חיית מחמד כשהיא מצאה אותו בפלנטה שהלכה להישמד ורגן 6 בפרק "Love's Labours Lost in Space" וקראה לו "ניבלר", רגע לפני שהם ראו שהוא אוכל במהירות רבה חיות גדולות ממנו בהרבה. כשהוא עם ניבלונים אחרים, מתייחסים אליו כ"לורד ניבלר", ושוב, משתמשים בשם הזה רק לטובת בני האדם הנוכחים.
יכולות

ניבלר אינטליגנטי במיוחד ויכול לדבר, אבל משתמש בטלפתיה כדי להפוך את דיבורו הבלתי מובן למובן לבני אדם. ברוב הסדרה הוא מציג את עצמו כחיית מחמד ללא אינטליגנציה כדי למנוע חשד כשהוא הולך למשימותיו להגן על כדור הארץ בכלל ועל פריי בפרט מהמוחות-שרץ הרשעים. הוא חושף את משימתו לאחרים רק כשהוא מתכוון למחוק את זיכרונם לאחר מכן, מה שנעשה בינתיים רק פעמיים. הוא מוחק את זיכרונם של בני אדם על ידי הבזק אור חזק שמגיע מעינו השלישית (דומה לנרולייזר מגברים בשחור). תופעת הלוואי המידית היא, כמו שפריי אמר "לשנייה הכל היה בטעם ארגמן". בסרט "Bender's Big Score" הוא גם היה יכול לירות קרן חום מעינו השלישית. הוא גם יכול לגהק כלור כשהוא שותה הרבה מי ברכה עם כלור כמו שנראה בפרק "Crimes of the Hot".
יכולות > חומר אפל

הפסולת של ניבלר מורכבת מחומר אפל, שיכול לשמש כדלק לספינות חלל. הגללים של ניבלר כבדים מאוד, לפי פרופסור פארנסוורת' "כל פאונד שוקל כמו אלף פאונד". היחידים שנראו מרימים את החומר הם בנדר ורובוט 1X. בפרק "The Why Of Fry", כשפריי לוקח את ניבלר להליכה, פריי נאבק קשה מאוד להרים את צואתו של ניבלר ומצהיר ש"זה שוקל כמו אלף שמשות", וכשפריי נכשל להרים את הצואה מהרחוב הוא קיבל דו"ח. מסיבה מסוימת, בסרט Bender's game, נראים שני יוצאים מהכלל: פריי, מרים בקושי כדור מארגז החול של ניבלר לדלק, לאחר קריאת "יש! בחיים לא שמחתי לראות כך צואה...טוב אולי פעם", והפעם השנייה בפלאש באק של פרופסור פארנסוורת', שבה הוא הצליח בצורה לא ברורה לדחוף ערימה שלמה לתוך מכל של פיזיקת קוואנטים, וכך נוצר החומר האפל כדלק. למרות זאת אחרי האירועים בסרט Bender's Game, כשה"החומר האפל" נעשה חסר תועלת, היכולת הזאת הפכה לשגרתית ביותר.