שפת הסימנים הישראלית
מוסדות חינוך והתפתחות שפת הסימנים הישראלית > התפתחויות מאוחרות של שפת הסימנים (משנות השבעים במאה העשרים עד המאה העשרים ואחת)

בשנות השבעים נזרעו זרעי שינוי: שפת הסימנים הישראלית החלה לשמש במערכת החינוך, מורות חירשות שולבו במוסדות החינוך, וקורסים ללימוד שפת הסימנים נעשו נחוצים יותר. זרעים אלו נבטו והחלו לצמוח. תהליכים ושינויים שהחלו בשנות הארבעים צברו תאוצה בשנות השמונים, עם כיווני התפתחות במספר תחומים: שימוש בשפת הסימנים במערכת החינוך, שילוב של מורים ואנשי צוות חירשים במערכת, הכשרת מורים לילדים חירשים ומודעות לשפת הסימנים. עם זאת עדיין קיימת תחושת דיכוי ושלילה של שפת הסימנים כשפה טבעית, והיחס אליה הוא כאל כשפת קביים לעברית.
בחינוך ילדים חירשים יש שלוש אפשרויות: א. בית ספר מיוחד לחירשים – לומדים בו חירשים בלבד, לעיתים עם מוגבלות נוספת. ב. שילוב כיתתי – מסגרת של בית ספר, שבו יש כיתות של תלמידים שומעים, ובמקביל להן כיתות של תלמידים חירשים, עם שיעורי מלאכה, התעמלות וציור משותפים לשומעים ולחירשים. ג. שילוב אינדיבידואלי – תלמידים חירשים בודדים בכיתת שומעים בבית ספר לשומעים, השוכן בדרך כלל בשכונת המגורים של התלמידים. גם בגני הילדים יש שלוש קטגוריות: גן רגיל, גן משולב וגן מיוחד.

למרות ההתפתחות בהכרה בשפת הסימנים קיימת ביקורת מצד ד"ר חגית גור כי ילדי קבוצת המיעוט של החירשים מתחנכים בידי מורים השייכים לקבוצת הרוב, היא קבוצת השומעים. המדיניות של חינוך חירשים נקבעת בידי שומעים, וגם שיבוצם במסגרות החינוך השונות נעשה בידי שומעים. שומעים אלה מנוכרים למשמעויות התרבותיות של הקבוצה, וגישתם הבסיסית היא שיקומית (אינטגרטיבית). גישה זו גורסת, שצריך להטמיע ולהתאים את החריג לחברה, ולצמצם את חריגותו במידת האפשר. מידת ההצלחה של השיקום נמדדת בקריטריונים של עד כמה הצליח החריג למחוק את שונותו, להידמות לרוב הדומיננטי ולהיות ככל האנשים. מסיבה זו, מסרבים מטפלים בחירשים להכיר בשפת הסימנים כשפת אם טבעית של הילדים החירשים, והשימוש בשפת הסימנים מסמל עבורם כישלון בהטמעת החירש בחברה השומעת. יש ביניהם מי שמאמינים כי שפת הסימנים תפגע ביכולות הילדים ללמוד את השפה האוראלית, המדוברת בפי שומעים.
התומכים בשפת הסימנים טוענים כי בעבר קשרו את ידיהם של הילדים החירשים מאחורי גבם כדי שיימנעו מלהשתמש בשפת הסימנים. היום דיכוי שפת הסימנים אינו נעשה באמצעים כה בוטים כבעבר, אלא על ידי העברת מסר סמוי וגלוי לילדים חירשים ולהוריהם כי מי שמשתמש בשפת הסימנים הוא כישלון חינוכי. מורים נעזרים בשפת הסימנים בחינוך חירשים רק עם מי שמתקשים ואינם מצליחים בלימודים במסגרות הנמוכות של החינוך המיוחד לחירשים. תלמידים חירשים משולבים במסגרות עיוניות גבוהות בשילוב אינדיבידואלי רק אם הם אוראליים. אף על פי שהתלמידים החירשים גדלים בסביבה דו-לשונית, בבתי הספר שבהם הם מתחנכים נלמדת רק עברית. היעדר הכרה בשפת הסימנים כשפה מתבטא גם בכך שבחינות הבגרות בישראל לילדים חירשים אינן כוללות מבחן בשפת האם שלהם, שפת הסימנים. המורים וקובעי המדיניות בחינוך חירשים אינם מוכנים לעשות את השינוי הנדרש, ואינם מוכנים להכיר בשפת הסימנים כשפה לגיטימית וכשפה טבעית של הילדים. אי-הכרה בשפת הסימנים כשפה ובזכותם של החירשים להיעזר בה מתבטאת במיעוט שירותי תרגום לחירשים בחינוך.
קהילת החירשים מתקשה להיאבק על חינוך הילדים שלה. יכולת ההחלטה בחינוך הופקעה ממנה, והקהילה מציעה את שירותיה רק לחירשים מתבגרים שבחרו להשתייך לקהילה. היא מתקשה להיאבק על זכותם של חירשים להיות מורים לילדים חירשים, ולהוות מודל הזדהות רגשית ומקור חיקוי לשפה ולתרבות. הקהילה התקשתה להיאבק על הוראת שפת הסימנים הישראלית ועל הוראת ההיסטוריה של הקהילה, אך זכתה לראות ניצנים ראשונים של הצלחה, כמו החלטתו של תיכון מקיף יהוד ללמד את שפת הסימנים הישראלית כמקצוע חובה.
ב-29 בנובמבר 2020 החליטה ממשלת ישראל על הקמת יחידה באקדמיה ללשון העברית שתפעל לשימור ופיתוח של שפת הסימנים הישראלית. בעקבות החלטה זו הוקם מדור שפת הסימנים הישראלית באקדמיה ללשון העברית. בין פעולות המדור: יצירת תקן מחודש לתצורות היד הבסיסיות בשפת הסימנים הישראלית, 
ויצירת סימנים חדשים בתחומי ההיסטוריה והארכאולוגיה. בסימנים החדשים: חשמונאים, עותמאנים, כנען, צליין, ברונזה ועוד.