stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אטו (אי)
אקלים

מזג האוויר באטו בדרך כלל מעונן, גשום ומכוסה ערפל. רוחות חזקות מתרחשות מדי פעם. חמישה או שישה ימים בשבוע צפויים להיות גשומים ובמשך השנה מתקיימים בסך הכל בין כשמונה עד עשרה ימים בהירים. בשאר הזמן, גם אם לא יורד גשם, האזור מכוסה ערפל בצפיפות משתנה. כמות המשקעים השנתית נעה בין 1,240-990 מילימטרים כגשמים ומשקעים אחרים, הגשמים החזקים ביותר יורדים בסתיו ובתחילת החורף. על פי מערכת סיווג האקלים של Köppen, באטו מתקיים אקלים אוקיאני תת -קוטבי (Cfc) הקרוב מאוד לאקלים טונדרה (ET). בהיתייחס לקו הרוחב של האי האקלים קריר במיוחד, כאשר הטמפרטורה המקסימלית הממוצעת בשעות היום בשנה עומדת על 6°C.
| אקלים באטו   ATTU   נתוני מזג האוויר הממוצעים באטו בין השנים 1917–1993> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים באטו   ATTU   נתוני מזג האוויר הממוצעים באטו בין השנים 1917–1993> ינואר.1.3.-3.2.97 | אקלים באטו   ATTU   נתוני מזג האוויר הממוצעים באטו בין השנים 1917–1993> פברואר.1.-3.1.92 | אקלים באטו   ATTU   נתוני מזג האוויר הממוצעים באטו בין השנים 1917–1993> מרץ.1.8.-2.4.83 | אקלים באטו   ATTU   נתוני מזג האוויר הממוצעים באטו בין השנים 1917–1993> אפריל.3.6.-1.96 | אקלים באטו   ATTU   נתוני מזג האוויר הממוצעים באטו בין השנים 1917–1993> מאי.5.9.1.7.73 | אקלים באטו   ATTU   נתוני מזג האוויר הממוצעים באטו בין השנים 1917–1993> יוני.9.1.4.1.75 | אקלים באטו   ATTU   נתוני מזג האוויר הממוצעים באטו בין השנים 1917–1993> יולי.11.4.6.8.107 | אקלים באטו   ATTU   נתוני מזג האוויר הממוצעים באטו בין השנים 1917–1993> אוגוסט.12.8.7.7.153 | אקלים באטו   ATTU   נתוני מזג האוויר הממוצעים באטו בין השנים 1917–1993> ספטמבר.11.2.6.3.161 | אקלים באטו   ATTU   נתוני מזג האוויר הממוצעים באטו בין השנים 1917–1993> אוקטובר.8.2.3.168 | אקלים באטו   ATTU   נתוני מזג האוויר הממוצעים באטו בין השנים 1917–1993> נובמבר.4.-1.116 | אקלים באטו   ATTU   נתוני מזג האוויר הממוצעים באטו בין השנים 1917–1993> דצמבר.2.1.-2.2.117 | אקלים באטו   ATTU   נתוני מזג האוויר הממוצעים באטו בין השנים 1917–1993> שנה.6.1.4.1,337 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור:
צַפָּרוּת

האי אטו היה מיקום חשוב בעולם הצפרות מכיוון שהוא מרוחק מאוד פיזית מחלקים אחרים של צפון אמריקה. ישנם מספר מיני ציפורים שסביר שיימצאו באי אטו שאינם נראים בשום מקום אחר ביבשת. אחד הצַפָּרִים המוכרים בעולם, ג'ון פיטשן כינה את האי בכינוי "הגביע הקדוש" של הצפרות בצפון אמריקה.
חינוך

בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה, הלשכה לענייני אינדיאנים (BIA) הפעילה את בית הספר היחיד באי. בזמן שהאי אטו נכבש על ידי היפנים, בבית הספר הייתה מורה יחידה שהייתה אישה אמריקאית לבנה.
גלריה

הכנסייה האורתודוקסית רוסית שנבנתה בין השנים 1890–1900.
הכנסייה האורתודוקסית רוסית שנבנתה בשנת 1932
שרידי מתקנים של הצי האמריקאי מימי מלחמת העולם השנייה.
תצלום אווירי של שדה התעופה שנסלל בשנת 1944 ליד הכפר אטו (המסלולים קיימים עדין במפות גוגל).
אישה אלוטית מהכפר אטו. צולמה בשנת 2008.
ראו גם

האיים האלאוטיים
הקרב על האיים האלאוטיים
ים ברינג
קמצ'טקה
אליפות העולם בקובייה הונגרית 2019

אליפות העולם העשירית בקובייה הונגרית נערכה במלבורן שבאוסטרליה בין 11 ל-14 ביולי 2019, בהשתתפות שחקנים מ-52 מדינות.
טבלת מדליות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מקום | מדינה |  |  |  | סה"כ |
| 1 | ארצות הברית ארצות הברית | 10 | 4 | 4 | 18 |
| 2 | הרפובליקה העממית של סין  סין | 2 | 2 | 3 | 7 |
| 3 | גרמניה גרמניה | 1 | 1 | 3 | 5 |
| 4 | יפן יפן | 1 | 1 | - | 2 |
| 4 | פולין פולין | 1 | 1 | - | 2 |
| 4 | פרו פרו | 1 | 1 | - | 2 |
| 7 | אינדונזיה אינדונזיה | 1 | - | - | 1 |
| 7 | ארגנטינה ארגנטינה | 1 | - | - | 1 |
| 7 | מלזיה מלזיה | 1 | - | - | 1 |
| 10 | קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית | - | 1 | 2 | 3 |
| 11 | אירלנד אירלנד | - | 1 | 1 | 2 |
| 12 | הודו הודו | - | 1 | - | 1 |
| 12 | הפיליפינים הפיליפינים | - | 1 | - | 1 |
| 12 | יוון יוון | - | 1 | - | 1 |
| 12 | פינלנד פינלנד | - | 1 | - | 1 |
| 12 | קנדה קנדה | - | 1 | - | 1 |
| 17 | אוסטרליה אוסטרליה | - | - | 1 | 1 |
| 17 | איטליה איטליה | - | - | 1 | 1 |
| 17 | ספרד ספרד | - | - | 1 | 1 |
| 17 | צרפת צרפת | - | - | 1 | 1 |
| 17 | שוודיה שוודיה | - | - | 1 | 1 |
אן ברמר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 במאי 1868 סן פרנסיסקו, ארצות הברית 
 פטירה:  26 באוקטובר 1923 (בגיל 55) סן פרנסיסקו, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  מכון האמנות של סן פרנסיסקו 
 
אן ברמר (באנגלית: Anne Bremer;‏ 21 במאי 1868 – 26 באוקטובר 1923) הייתה ציירת יהודיה-אמריקאית, שהושפעה מהפוסט-אימפרסיוניזם. כונתה בשנת 1912 "האמנית המתקדמת ביותר בסן פרנסיסקו", לאחר לימודי אמנות בניו יורק ובפריז.
אן ברמר, 1920
ביוגרפיה

אן מילי ברמר נולדה בסן פרנסיסקו למהגרים יהודים יוצאי גרמניה מהמעמד הבינוני-הגבוה ג'וזף ומינה ברמר. בשנים 81–1880 נסעה עם הוריה באירופה, וכשחזרו הגיע איתם בן דודה היהודי, אלברט בנדר, מדבלין, לגור איתם ולעבוד אצל דוד אחר, ויליאם ברמר. אלברט הפך לאיש עשיר ופטרון גדול של אמנים.
היא למדה אמנות אצל אמיל קרלסן בליגת הסטודנטים לאמנות בסן פרנסיסקו ועם ארתור מתוס ואחרים בבית הספר לעיצוב בקליפורניה, מכון מארק הופקינס לאמנות, וקיבלה תעודת סיום בשנת 1898.
כשסיימה את לימודיה הייתה במועצת ארגון של אמניות נשים בסן פרנסיסקו, והייתה הנשיאה בעת רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906. בהנהגתה, הפיק הארגון את התערוכה הראשונה הגדולה לאמנות בעיר לאחר האסון והגדיל את חבריו וכלל גם גברים.
היא התגוררה בברקלי במהלך 1907, השתתפה בשיעורי קיץ באוניברסיטת קליפורניה, וציירה סדרת נופים של מזרח המפרץ. באותה שנה היא גם החלה להציג בגלריה החדשה של אמנים מקליפורניה במלון דל מונטה במונטריי.
היא עברה לניו יורק בינואר 1910, שם למדה בליגת הסטודנטים לאמנות, והפליגה לאירופה באמצע אפריל 1910. היא שהתה באיטליה, ואז התיישבה בפריז, שם נשארה עד ספטמבר 1911 ולמדה באקדמיה מודרנה ובאקדמיה דה לה פאלט.
לאחר שחזרה לסן פרנסיסקו, הייתה לה תערוכת יחיד ראשונה בגלריה של ויקרי, אטקינס וטורי במארס 1912 ואחרת במלון סנט פרנסיס בנובמבר – דצמבר 1912. בזמן שציירה בכרמל ליד הים, קליפורניה במהלך בקיץ 1912 היא פגשה והתיידדה עם האמנית ג'ני קאנון, שהשתמשה בסטודיו שלה כדי לתכנן את התערוכה הראשונה של עבודותיה של ברמר בחצי האי מונטריי ואירחה לכבודה אירוע את ערב הפתיחה.
עד שנת 1913 ביתה וסטודיו היו בבניין הסטודיו ברחוב פוסט בסן פרנסיסקו יחד עם אלברט בנדר ואמנים שונים אחרים. נראה שהיא מילאה תפקיד מנהיגותי בפיתוח הבניין עם חללי עבודה ותצוגה עבור אמנים. בשנת 1915 הציגה חמש עבודות בתערוכה הבינלאומית וקיבלה מדליית ארד.
עוד בשנת 1915 היא נכללה בתערוכת "בית הספר המודרני" במוזיאון לוס אנג'לס להיסטוריה, מדע ואמנות.
בשנת 1916 נבחרה למזכירה של האגודה לאמנות בסן פרנסיסקו, שם סייעה להוביל שלב של צמיחה בשילוב הקמת מוזיאון לאמנות בארמון האמנויות.
היא הציגה תערוכת יחיד של 27 ציורים בגלריית ארלינגטון בעיר ניו יורק בשנת 1917 והשתתפה בתערוכה השנתית השנייה של אגודת האמנים העצמאיים בשנת 1918.
החל משנת 1921 התמודדה עם לוקמיה. היא ויתרה על הציור ופנתה ללימוד ספרות וכתיבת שירה. היא נפטרה באוקטובר 1923.
לאחר מותה, הקים אלברט בנדר כמה אנדרטאות, כולל פרס לסטודנטים לאמנות והקדשת ספריית הזיכרון אן ברמר במכון לאמנות בסן פרנסיסקו.
אלברט בנדר סייע בפרסום של ספרי שירים של אן ברמר (נדפס על ידי ג'ון הנרי נאש, 1927).
ברמר ובנדר נקברו זה לצד זה בבית הקברות בית השלום, קולמה, קליפורניה.
סגנונה

עבודתה של ברמר משלבת כמה אלמנטים הקשורים לציור מודרני. ציוריה מכוונים את תשומת הלב לעצמם כמשטחי צבעוניים ולא כייצוגים או אשליות של המציאות. משיכות מברשת רחבות ונבדלות זו מזו, לעיתים עם אזורים של בד לא צבוע המופיע בציור. יש מעט מאוד תשומת לב לייצוג עומק, והפרספקטיבה מעוותת או היא דו משמעית.
הצבעים נועזים ולא תמיד נטורליסטיים. הנושא יכול להיות דמויות, נוף, טבע דומם או שילוב של אלה, אך מה שחשוב יותר לאמן היה יצירת קומפוזיציה מוצלחת ואפקט רגשי.
עבודותיה, אף על פי שהן אינדיבידואליות, מזכירות לעיתים את יצירותיהן של רוברט אנרי ומרסדן הרטלי, שתיים מהדמויות העיקריות באמנות אמריקאית המודרנית. הרטלי כתב פעם שלדעתו אן ברמר הייתה "אחת משלושת האמנים המובחנים האמיתיים שקליפורניה הפיקה".
הערות שוליים

↑  Anne M. Bremer (1868-1923), www.sternfinearts.com
↑  "Anne Millay Bremer (1868-1923)", Trotter Galleries, Inc. (באנגלית)
↑  Anne Bremer Memorial Library | SFAI, sfai.edu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKD: 207392  ULAN: 500013420  VIAF: 7402159477581527990003   WorldCat (עם VIAF): 7402159477581527990003 
אן ברמר, כרמל ליד הים קליפורניה, 1915
אן ג'יליאן

| --- | --- |

אן ג'יליאן בטקס האמי, 1988
 לידה:  29 בינואר 1950 (בת 74) קיימברידג', מסצ'וסטס, ארצות הברית
 שם לידה:  Ann Jura Nauseda 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1960–2000 (כ־40 שנה)
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס גלובוס הזהב
 http://www.annjillian.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אן ג'יליאן (באנגלית: Ann Jillian; נולדה ב-29 בינואר 1950) היא שחקנית אמריקאית זוכת "פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה" לשנת 1988 על תפקידה בסרט "סיפורה של אן ג'יליאן".
ביוגרפיה

ג'יליאן נולדה בשם אן ג'ורה נאוסדה בעיר קיימברידג' שבמסצ'וסטס להורים יוצאי ליטא.
ג'יליאן התחילה את דרכה כשחקנית בשנות ה-60 בתפקידי משנה בסרטים "ג'יפסי" ו"תינוקות בחנות צעצועים" ובסיטקום המצליח "הייזל".
ג'יליאן ביססה את הקריירה בעיקר כשחקנית טלוויזיה, בשנות ה-80 היא שיחקה בתפקיד ראשי בקומדיית המצבים "It's a Living" והופיעה בתפקיד מיי וסט בסרט טלוויזיה ביוגרפי על חייה, על משחקה היא הועמדה לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי. ג'יליאן שיחקה בשנת 1983 בקומדיה הקולנועית שכתב ג'ון יוז "מר אמא" לצידו של מייקל קיטון ובשנת 1985 הופיעה בעיבוד של רשת CBS לספר "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" בתפקיד מלכת הלבבות.
ג'יליאן זכתה בשנת 1988 בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה/סרט טלוויזיה על הופעתה בתפקיד עצמה בסרט הטלוויזיה "סיפורה של אן ג'יליאן". ג'יליאן שחלתה במהלך הקריירה שלה במחלת סרטן השד גילמה בסרט את עצמה ותיעדה ההתמודדות שלה עם המחלה ואת תהליך ההחלמה שלה שכלל כריתת שד.
ג'יליאן היא אם לילד אחד מנישואיה לאנדי מורסייה.
פילמוגרפיה נבחרת

תינוקות בארת הצעצועים (1961)
ג'יפסי (1962)
מר אמא (1983)
טלוויזיה

הייזל (1963–1966)
אלו החיים (It's a Living) (1980–1989)
ג'ניפר ישנה כאן (Jennifer Slept Here) (1983–1984)
אליס איילנד (1984)
הרפתקאות אליס בארץ הפלאות (1985)
סיפורה של אן ג'יליאן (1988)
אן ג'יליאן (1989–1990)
אנדרטת הלוחמות במלחמת וייטנאם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  פסל, מונומנט 
 כתובת:  גני החוקה 
 מיקום:  וושינגטון די. סי. 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1993
 תאריך פתיחה רשמי:  1993 
 חומרי בנייה:  ארד 
 יוצר:  גלנה גודאקר 
 קואורדינטות:  38°53′25″N 77°02′49″W﻿ / ﻿38.8904°N 77.0469°W﻿ / 38.8904; -77.0469
  (למפת וושינגטון די. סי. מוגדלת) אנדרטת הלוחמות במלחמת וייטנאם(למפת וושינגטון די. סי. רגילה) אנדרטת הלוחמות במלחמת וייטנאם
 
אנדרטת הלוחמות במלחמת וייטנאם (באנגלית: Vietnam Women's Memorial) היא אנדרטה השוכנת במתחם אנדרטת מלחמת וייטנאם במול שבוושינגטון הבירה שבארצות הברית, המוקדשת לנשים שלחמו במלחמת וייטנאם אשר שימשו ברובן בתפקידי אחיות וצוות רפואי.
האנדרטה ממוקמת צפונית לאנדרטת לינקולן ובריכת ההשתקפות.
היסטוריה

באביב 1984, כשלוש שנים לאחר שהוחלט על הקמת אנדרטה לנופלי מלחמת וייטנאם, התאגד ארגון "פרויקט ההנצחה לנשות מלחמת וייטנאם" (The Vietnam Women's Memorial Project) במדינת מינסוטה. מטרת הארגון הייתה להשיג מימון לצורך הקמת אנדרטה לנשים שהשתתפו ונפלו במלחמת וייטנאם, בסמוך לאנדרטת המלחמה בוושינגטון.
האנדרטה תוכננה על ידי הפסלת גלנה גודאקר. טקס פתיחת אתר האנדרטה נערך ב-29 ביולי 1993 בנוכחות הגנרל קולין פאוול - יושב ראש המטות המשולבים באותה עת.
פסל האנדרטה ניצוק בסנטה פה שבמדינת ניו מקסיקו, והוצג ב-21 ערים שונות ברחבי ארצות הברית במשך שלושת השבועות שלאחר השלמתו.
ב-1 בנובמבר 1993 הוצב הפסל במרחק כ-100 מטרים מאנדרטת מלחמת וייטנאם. האנדרטה נחנכה ב-11 בנובמבר 1993 בנוכחות סגן נשיא ארצות הברית אל גור.
האנדרטה כוללת פסלים של שלוש נשים, אחת מהן היא אחות המטפלת בחייל פצוע.
אוניות המערכה מסדרת קניג

| --- | --- |
אוניית הצי הגרמני הקיסרי "קרונפרינץ" בסקפה פלו
אוניית הצי הגרמני הקיסרי "קרונפרינץ" בסקפה פלו
 שרטוט של "קניג". החלוקה למספרים היא לצורך משחקי מלחמה
 שרטוט של "קניג". החלוקה למספרים היא לצורך משחקי מלחמה
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי הגרמני הקיסרי
 דגל הצי:  הצי הגרמני הקיסרי
 סדרה:  קניג
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת קייזר
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת באיירן
 אוניות בסדרה:  "קניג", "גרוסר קורפירסט", "מארקגראף", "קרונפרינץ"
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  אה.גה. וזר 
 הושקה:  1913–1914
 תקופת הפעילות:  1914 – 21 ביוני 1919 (כ־5 שנים)
 אחריתה:  הוטבעו על ידי צוותיהן בסקפה פלו, 21 ביוני 1919
 מידות
 הֶדְחֶק:  25,800 טון (סטנדרט)
 אורך:  175.4 מטר
 רוחב:  29.5 מטר
 שוקע:  9.19 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21.2 קשרים
 גודל הצוות:  1,136 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  14,800 ק"מ במהירות 12 קשר
 הנעה:  טורבינות קיטור בהספק 43,300 כוחות סוס (32.3 מגה-וואט)
 צורת הנעה:  טורבינות
 כמות הדלק:  3,000 טון פחם, 600 טון דלק
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון 350 מ"מ   צריחי תותחים 300 מ"מ   תותחים משניים 170 מ"מ   מגדל ניווט 350 מ"מ
 חימוש:  עשרה תותחים בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ)   14 תותחים בקוטר 5.9 אינץ' (150 מ"מ)   10 תותחים 3.5 אינץ' (88 מ"מ)
 
אוניות המערכה מסדרת קניג (König) הייתה סדרה של ארבע אוניות מערכה שנבנו בגרמניה לקראת מלחמת העולם הראשונה ושירתו בצי הגרמני הקיסרי במהלך המלחמה. ארבע האוניות היו קניג (König), גרוסר קורפירסט (Großer Kurfürst), מארקגראף (Markgraf), וקרונפרינץ (Kronprinz). הן היו האוניות החזקות ביותר בצי הגרמני בתחילת המלחמה, ושרתו כיחידה אחת במהלך המלחמה – הפָּלְגָה החמישית של שייטת המערכה השלישית. האוניות נטלו חלק בפעילות הימית של הצי במהלך המלחמה, כולל קרב יוטלנד, בו הייתה הפלגה ראשונה בטור האוניות הגרמני. ארבע האוניות שרדו את המלחמה, ובסופה נעצרו בבסיס הימי הבריטי בסקפה פלו. ב-21 ביוני 1919 הוטבעו האוניות בידי צוותיהן, כדי למנוע מאנשי הצי המלכותי הבריטי להשתלט עליהן.
אוניות המערכה מסדרת "קניג" היו הסדרה הרביעית של אוניות מערכה דרדנוט שנבנתה בגרמניה. הן היו המשך של הסדרה הקודמת, אוניות המערכה מסדרת קייזר, והיו דומות בממדיהן, אך היו בהן כמה שיפורים. השיפורים העיקריים היו פריסה טובה יותר של התותחים הראשיים של האוניות, ומיגון טוב יותר. במערכת ההנעה נעשה ניסיון לשלב מנוע דיזל אחד, יחד עם שני מנועי טורבינה, רעיון שנוסה באחת האוניות בסדרת "קייזר".
תכנון

אוניות המערכה מסדרת קניג הוזמנו על פי התיקון השני לחוק הצי של הקיסרות הגרמנית, שעבר ברייכסטאג ב-1908. התיקון הועבר כמענה למהפך שיצרה השקת אוניית המערכה הבריטית אה"מ דרדנוט ב-1906. "דרדנוט" קבעה סטנדרט חדש בבניית אוניות מערכה, סטנדרט שבא לידי ביטוי בחימוש בעל עוצמה רבה יותר, מערכת הנעה חדישה, ועוד. כתוצאה מכך, היו אוניות המערכה גדולות יותר, ולפיכך יקרות יותר מאוניות המערכה פרה-דרדנוט הישנות יותר. בשל כך, היה צורך לעדכן את תקציב הצי שאושר ב-1906, ולהתאימו לעלויות החדשות. בנוסף, קבע החוק כי משך החיים של אוניות מערכה יצומצם מ-25 שנים ל-20 שנים. קביעה זו יצרה צורך בתכנון ובהשקת אוניות מערכה חדשות, במקום הישנות שהחוק קבע כי יש להוציאן משירות, וכך נאלץ הרייכסטאג לאשר עוד הגדלה בתקציב, כדי לאפשר את בנייתן של אוניות המערכה הנוספות הנדרשות. שר הצי, אלפרד פון טירפיץ, איים להתפטר אם לא יאושר החוק, ואיומו סייע בהעברת החוק ברוב משמעותי. אוניות המערכה מסדרת "קניג" הוזמנו תחילה תחת השמות הזמניים S, ארזאץ קורפירסט פרידריך וילהלם (Ersatz Kurfürst Friedrich Wilhelm), ארזאץ וייסנבורג (Ersatz Weissenburg), וארזאץ ברנדנבורג (Ersatz Brandenburg).
תכנון > מאפיינים

אורכן של אוניות המערכה מסדרת "קניג" היה 174.7 מטרים בקו המים. אורכן המלא היה 175.4 מטרים. רוחבן היה 29.5 מטרים, והשוקע שלהן היה מ-9.19 מטרים בקדמת האונייה עד 9 מטרים באחריה. ההדחק המרבי היה 28,600 טון. לאוניות הייתה תחתית כפולה לאורך 88% מגוף האונייה, והיא הייתה מחולקת ל-18 תאים אטימים למים. מסגרות פלדה אורכיות רוחביות היוו את שלד האונייה, ועליהן מוסמרו לוחות הפלדה החיצוניים.
הצוות היה מורכב מ-41 קצינים ו-1,095 מלחים. קניג, אוניית הדגל של הפלגה היו 14 קצינים ו-80 מלחים נוסף לצוות הרגיל. הצי הגרמני העריך מאוד את תכונות השיט של האוניות. הן תפקדו היטב בתנאי הים הקשים של הים הצפוני, אך נטו לאבד מעט ממהירותן בגלים גבוהים. יכולת התמרון שלהן הייתה טובה, אך בעת פנייה חריפה סבלו האוניות מומנט כוח חריף, שהיה עלול להביא לאובדן של שני שלישים ממהירותן ולהביא לנטייה של כ-8 מעלות.
תכנון > הנעה

התכנון המקורי של האוניות קבע שההנעה תתבצע בעזרת שלושה גלי הנע, כאשר שני הגלים החיצוניים יונעו בעזרת טורבינות, ואילו גל ההנע המרכזי יונע בעזרת מנוע דיזל בעל שישה צילינדרים ושתי פעימות מתוצרת MAN. מנוע הדיזל אמור היה לספק 12,000 כוחות סוס ב-150 סיבובים לדקה. ואולם, פיתוח מנועי הדיזל התעכב, והוחלט להתקין מנועי דיזל רק באוניות "גרוסר קורפירסט" ו"מארקגראף". בסופו של דבר, לא הותקנו מנועי דיזל באף אחת מהאוניות. באוניות "קניג" ו"קרונפרינץ" הותקנו שלושה מנועי טורבינה של חברת "פארסונס" הבריטית, ואילו ב"גרוסר קורפירסט" וב"מארקגראף" הותקנו טורבינות מתוצרת גרמנית, AEG-וולקן וברגמן, בהתאמה. הטורבינות הניעו מדחפים בעלי שלוש כנפיים, בקוטר 3.8 מטרים. את הקיטור סיפקו 15 דוודים, 3 מונעים בדלק ו-12 מונעים בפחם. מערכות ההנעה של האונייה תוכננו להפיק 31,000 כוחות סוס, אך בניסויי האוניות הגיעו המנועים להספק גבוה יותר, בין 41,400 כ"ס עד 46,200 כ"ס. מהירותן המתוכננת של האוניות הייתה 21 קשר (כ-39 קמ"ש). טווח האוניות היה כ-14,800 ק"מ, במהירות של 12 קשר (כ-22 קמ"ש), או 7,400 ק"מ במהירות 18 קשר (כ-33 קמ"ש). האוניות נשאו עד 3,000 טון פחם, ו-600 טון דלק. לאוניות היו שני הגאי כיוון.
תכנון > חימוש

כל אחת מאוניות המערכה מסדרת "קניג" נשאה עשרה תותחים בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ), שהיו מותקנים בחמישה צריחים. שני צריחים הותקנו בקדמת האונייה, כאשר הצריח האחורי בין השניים מוגבה ויורה מעל הקדמי, אחד באמצעה, בין שתי הארובות, ושני צריחים בחלקה האחורי, כאשר הצריח הרביעי מותקן מאחורי ומעל הצריח החמישי. סידור זה היה מוצלח יותר מסידור התותחים באוניות המערכה מסדרת "קייזר": בסדרת "קייזר" היו לאוניות רק שני תותחים שהיו יכולים לירות לכיוון קדמת האונייה, ורק שמונה תותחים היו יכולים לירות מטח רוחבי (Broadside), מכיוון ששני הצריחים במרכז האונייה היו מוגבלים ביכולת הצידוד שלהם. לעומת זאת, באוניות המערכה מסדרת "קניג" היו האוניות יכולות לירות קדימה בארבעה תותחים, וניתן היה להפנות עשרה תותחים למטח רוחבי.
מתחת לכל צריח היה תא עבודה, שאליו הגיעה התחמושת לתותח במעלית ממחסני התחמושת שבתחתית האונייה. הצריחים הופעלו חשמלית, אם כי התותחים הוגבהו הידראולית. פנים הצריח נבנה כולו מפלדה, כדי לצמצם את סכנת ההתלקחות. לכל תותח היו 90 פגזים, ובסך הכל אוחסנו בכל אונייה 900 פגזים בקוטר גדול. הפגזים היו משני סוגים: פגזים חודרי שריון, במשקל 405.5 ק"ג, או פגזים נפיצים, במשקל 405.9 ק"ג. המטען ההודף של התותחים היה משני סוגים: האחד, במשקל 91 ק"ג, שהיה נתון בתרמיל מפליז, והשני, במשקל 34.5 ק"ג, שהיה בשק ממשי. קצב האש של התותחים היה 2 עד 3 פגזים לדקה; מהירות הלוע הייתה 855 מטרים לשנייה. לתותחי האונייה הייתה הגבהה מרבית של 13.5 מעלות. בהגבהה מרבית היו התותחים יכולים לירות לטווח מרבי של כ-16,200 מטרים. מאוחר יותר הוגדלה ההגבהה ל-16 מעלות, וכך הוגדל הטווח ל-20,400 מטרים.
לאוניות הייתה סוללת חימוש משני, ובה 14 תותחים מהירי ירי בקוטר 5.9 אינץ' (150 מ"מ), שהיו מוצבים במעין תאים משוריינים, על הסיפון העליון. לכל תותח היו 160 פגזים, ובסך הכל היו באונייה 2,240 פגזים בקוטר זה. משקלו של כל פגז היה 45.3 ק"ג. קצב האש היה 5 עד 7 פגזים בדקה, ומהירות הלוע של התותחים הייתה 835 מטרים בשנייה. טווח הירי של תותחים אלה היה 13,500 מטרים, ומאוחר יותר הוגדל הטווח ל-16,800 מטרים.
האונייה נשאה גם חימוש שלישוני, שישה תותחים בקוטר 3.5 אינץ (88 מ"מ), שגם הם היו מותקנים בתאים משוריינים. ששת התותחים היו מותקנים בשני צידי מגדל הניווט הקדמי, והיו מכוונים כולם לקדמת האונייה. לכל תותח היו 200 פגזים, ובסך הכל היו באונייה 1200 פגזים בקוטר זה. הפגזים הנפיצים בקוטר זה היו במשקל 10 ק"ג כל אחד. קצב האש של התותחים היה עד 15 פגזים לדקה, ומהירות הלוע הייתה 890 מטרים בשנייה. בשלב מאוחר יותר הוחלפו תותחים אלה בתותחים נ"מ באותו קוטר, שהותקנו בחלקה האחורי של האונייה.
כמקובל לגבי אוניות מערכה באותה תקופה, נשאו האוניות גם חמישה צינורות לשיגור טורפדו בקוטר 20 אינץ' (508 מ"מ), שהיו מוצבים מתחת לקו המים: צינור אחד בחרטום האונייה, ושניים בכל אחד מצידי האונייה; באונייה היו 16 טילי טורפדו, באורך 7 מטרים, עם ראש נפץ במשקל 195 ק"ג. מהירותם של טילי הטורפדו הייתה 37 קשר (68.5 קמ"ש), והטווח היה 4,000 מטרים. במהירות נמוכה יותר, 27 קשר (50 קמ"ש), גדל הטווח ל-9,300 מטרים.
תכנון > שריון

כמו כל אוניות המלחמה הגרמניות באותה תקופה, מוגנו אוניות המערכה מסדרת קניג בשריון מתוצרת קרופ. השריון על הסיפון היה בעובי משתנה, מ-10 ס"מ באזורים הקריטיים יותר של האוניות ועד 6 ס"מ באזורים פחות חשובים. רצועת השריון שהקיפה את האונייה הייתה בעובי 35 ס"מ סביב המבצר המרכזי באונייה (האזור בו היו מנועי הספינה, מרכזי התחמושת והפיקוד) ובעובי פחות בקצוות, 18 ס"מ בקדמתה ו-12 ס"מ באחוריה. מעבר לחגורת השריון, הייתה עוד מחיצה שנקראה "מחיצת טורפדו" (torpedo bulkhead), שנועדה לשמור על האונייה גם אם חגורת השריון החיצונית נפרצה. עובייה של מחיצה זו היה 4 ס"מ. מגדל הניווט הקדמי היה מוגן בצידיו בשריון בעובי 30 ס"מ, וגג בעובי 15 ס"מ; המגדל האחורי היה מוגן בצידיו בשריון בעובי 20 ס"מ וגג בעובי 5 ס"מ. צריחי התותחים הראשיים היו מוגנים בשריון בעובי 30 ס"מ בצדדים ו-11 ס"מ בגג הצריח; תאי התותחים המשניים היו מוגנים בשריון בעובי 17 ס"מ, ובעובי 8 ס"מ על מגיני התותח.
בנייה וכניסה לשירות

| שם | משמעות השם | תחילת בנייה | מספנות | השקה | כניסה לשירות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| קניג (König) | מלך, על שם וילהלם השני, מלך וירטמברג | אוקטובר 1911 | המספנה המלכותית, וילהלמסהאפן | 1 במרץ 1913 | 9 באוגוסט 1914 |
| גרוסר קורפירסט (Großer Kurfürst) | על שם פרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג | אוקטובר 1911 | אה גה וולקן, המבורג | 5 במאי 1913 | 30 ביולי 1914 |
| מארקגראף (Markgraf) | מרקיז, על שם מרקיז באדן | נובמבר 1911 | א.ג. ווסר, ברמן | 4 ביוני 1913 | 1 באוקטובר 1914 |
| קרונפרינץ (Kronprinz) | נסיך הכתר, על שם וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה | נובמבר 1911 | גרמניהוורפט, קיל | 21 בפברואר 1914 | 8 בנובמבר 1914 |
היסטוריה מבצעית: מלחמת העולם הראשונה

אוניות המערכה מסדרת "קניג" הושקו, כפי שניתן לראות בסעיף הקודם, בחודשיה הראשונים של מלחמת העולם הראשונה, ובמשך שנה וחצי היו האוניות החדישות ביותר בצי הגרמני הקיסרי.
היסטוריה מבצעית: מלחמת העולם הראשונה > פשיטות על חופי אנגליה

המבצע החשוב הראשון במלחמה בו היו מעורבות אוניות המערכה מסדרת "קניג" הייתה הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי, ב-15 - 16 בדצמבר 1914. עיקר הפשיטה בוצע בידי סיירות המערכה של צי הים הפתוח, ואילו עיקר כוחו של צי הים הפתוח, ובו אוניות המערכה מסדרת "קניג", המתין בעמדת גיבוי במרכז הים הצפוני, במרחק כ-210 קילומטרים ממערב לסקרבורו.
לבריטים היה מידע על המבצע המתקרב, מכיוון שהקוד הגרמני היה ברשותם, אך המודיעין הבריטי לא ידע מהי מטרתו המדויקת של הצי הגרמני. בשל כך, הורה הפיקוד הבריטי לשייטת סיירות המערכה הראשונה, בפיקוד תת אדמירל דייוויד ביטי, יחד עם שייטות של סיירות ומשחתות, לנסות וליירט את הצי הגרמני. כוח המשימה הבריטי הפליג ישירות אל מרכזו של צי הים הפתוח. ב-15 בדצמבר, ב־6:20 בבוקר, נתקלו משחתות בריטיות בספינת טורפדו גרמנית, והחל קרב מבולבל בין הכוחות הקלים של שני הציים, בטווח קרוב. אוניות המערכה מסדרת "קניג" היו בשלב זה קרובות מאוד לצי הבריטי, במרחק של כ-16 ק"מ משש אוניות מערכה בריטיות. ואולם, אדמירל פרידריך פון אינגנול, מפקד הצי הפתוח, חשש לסכן את הצי ללא אישורו המפורש של הקייזר, וילהלם; הוא לא ידע מהו הכוח העומד מולו, וחשש שכל ה"גרנד פליט" הבריטי נמצא בסביבה. בשל כך, החליט להסיג את הצי לאחור 10 דקות לאחר תחילת הקרב.
האוניות השתתפו בפשיטה נוספת, הפגזת ירמות' ולואוסטופט, ב-24 באפריל 1916. גם בפשיטה זו הוטל הביצוע הממשי על סיירות המערכה, ואילו אוניות המערכה נותרו מאחור, בגיבוי. מפקד צי הים הפתוח היה כעת אדמירל ריינהרד שר. במהלך היום קיבל שר מידע על כך שה"גרנד פליט" יוצא מבסיסו בסקפה פלו לקראתו, והוא נסוג לבסיסיו.
היסטוריה מבצעית: מלחמת העולם הראשונה > תנועת הצי הגרמני ב-18 – 19 באוגוסט

הצי הגרמני לא הצליח לפגוע בצורה משמעותית בצי הבריטי בקרב יוטלנד, ולפיכך החליט אדמירל ריינהרד שר, מפקד צי הים הפתוח, לצאת לניסיון נוסף. סיירות המערכה הגרמניות היו אמורות להפגיז את עיר החוף הבריטית סנדרלנד. הגרמנים ציפו ששייטת סיירות המערכה הבריטית תצא לקראת הפושטים, ואז ישמיד אותה צי הים הפתוח, שהמתין בסמוך. מכיוון שרק שתי סיירות מערכה גרמניות היו כשירות למבצע (האחרות נפגעו קשות בקרב יוטלנד), צורפו "מארקגראף" ו"גרוסרקורפרסט" לסיירות המערכה. אליהן צורפה גם אוניית המערכה החדשה באיירן, שהושקה לא מכבר. ואולם, הבריטים היו מודעים לתוכנית הגרמנית; ב-14:35 נודע לשר שה"גרנד פליט" הבריטי מתקרב והולך. שר לא רצה לסכן שוב את הצי הגרמני, לאחר הקרב הצמוד ביוטלנד, והחליט להסיג את צי הים הפתוח חזרה לבסיסיו