stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרידריך הלדרלין

| --- | --- |

דיוקן, סביב 1792
 לידה:  20 במרץ 1770 לאופן-אם-נקאר, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  7 ביוני 1843 (בגיל 73) טיבינגן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  ממלכת וירטמברג 
 מקום קבורה:  Stadtfriedhof Tübingen 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טיבינגן, Evangelical Seminaries of Maulbronn and Blaubeuren, אוניברסיטת פרידריך שילר, Tübinger Stift 
 שפות היצירה:  גרמנית, צרפתית 
 זרם ספרותי:  הרומנטיקה של ינה, אידיאליזם גרמני
 יצירות בולטות:  Lied der Freundschaft 
 תקופת הפעילות:  1797–1820 (כ־23 שנים) 
 הושפע מ:  המיתולוגיה היוונית, סופוקלס, פינדארוס, גתה, פיכטה, שילר, שלינג, הגל
 השפיע על:  שלינג, הגל, ניטשה, שטפן גאורגה, גאורג היים, גאורג טראקל, בנימין, היידגר, אדורנו
 אתר רשמי
 חתימה:   
 
יוהאן כריסטיאן פרידריך הלדרלין (בגרמנית: Johann Christian Friedrich Hölderlin‏; 20 במרץ 1770 – 7 ביוני 1843) היה מגדולי המשוררים בשפה הגרמנית. יצירתו, שהגיעה לשיאה בסביבות שנת 1800 ובה אימץ סגנון עצמאי, שגישר בין הקלאסיקה הוויימארית והרומנטיקה, הרבתה לעסוק בנושאים הלקוחים מן המיתולוגיה היוונית. במשך שלושים ושש השנים האחרונות של חייו שקע בדמדומיה של מחלת נפש, שבמהלכה כתב אך מעט.
יצירתו

הלדרלין, בדומה לאנשי רוח אחרים בני דורו, היה ממעריציה של המהפכה הצרפתית של שנת 1789. עם עליית נפוליאון היה לחסיד נלהב שלו והיללו באחדים משיריו (בדומה ללודוויג ואן בטהובן, שהקדיש במקור את ה"הרואיקה" לנפוליאון).
בדומה לגתה ושילר המבוגרים ממנו, היה גם הלדרלין מעריץ נלהב של יוון הקלאסית. אלא שתפיסתו של הלדרלין את תרבותה של יוון העתיקה, כפי שהיא מצטיירת מתרגומיו המאוחרים ליצירותיו של סופוקלס, נבדלת באורח ניכר מן התפיסה האידיאליסטית של התקופה הקלאסית שאפיינה את בני זמנו ואת הזרם הקלאציסיסטי בספרות בכלל. רק במאה העשרים התברר כי הלדרלין היה הראשון שזיהה את המאפיינים הלא-קלאסיים, הדיוניסאים והאורפאיים שבתרבות היוונית העתיקה, שאותם שילב בפייטיזם השוואבי ליצירתה של חוויה דתית ייחודית. בעבורו לא היו האלים היוונים דמויות-פסל מיופייפות כפי שהיה מקובל בקלאסיציזם, כי אם דמויות חיוניות וממשיות בעלות נוכחות, פלאיות ונוראיות. כבר ברומאן המוקדם שלו, "היפריון", התקרב לרעיון היווני של הגורל הטראגי, כפי שמתבטא בבית האחרון של שיר־הגורל של "היפריון".
שיריו הגדולים והבשלים היו ארוכים ולרוב חסרי מבנה קשיח של משקל וחריזה. יחד עם ההמנונים, האודות והאלגיות האלה – בהם "הארכיפלג", "לחם ויין" ו"פאתמוס" – פיתח גם צורות קצרות יותר, כמו בשירו הנוגע "מחצית החיים". משנותיו הארוכות במגדל הלדרלין בטיבינגן שרדו כמה שירים מחורזים.
ארכיונו מצוי בספריית המדינה של וירטמברג בשטוטגרט.
השפעתו

שירתו של הלדרלין, הנחשבת היום לאחד משיאי הספרות הגרמנית והמערבית בכלל, נשתכחה זמן קצר לאחר מותו; מחלתו ובידודו גרמו לו להשתכח מלבם של בני זמנו, ועל אף הדפסתם של כתביו עוד בימי חייו, על פי רוב סבלה יצירתו מהתעלמות במהלך המאה התשע-עשרה, והלדרלין נחשב אז רק לחקיין של פרידריך שילר, למשורר רומנטי ומלנכולי. רק בתחילת המאה העשרים, בעיקר בזכות נורברט פון הלינגראת, מאנשי חוגו של המשורר שטפן גאורגה, הלך והתגלה מחדש בכל גדולתו, והקהילה הספרותית עמדה לראשונה על הסגנון הייחודי של יצירתו המאוחרת ושל תרגומיו לפינדארוס.
אף שסגנונו של הלדרלין בסוגת ההמנונים נותר ייחודי בנוף הספרות הגרמנית, השפיעו הצורות הקצרות והפרגמנטריות שלו בצורה עמוקה על השירה הגרמנית, בעיקר אצל שטפן גאורגה, גאורג היים וגאורג טראקל.
בשנת 1868 הלחין ברהמס את שיר הגורל, תוך שהוא מעניק באמצעות המוזיקה פרשנות חדשה לטקסט של הלדרלין.
בתקופת הרייך השלישי נעשה שימוש בוטה וציני בשירתו של הלדרלין לצורכי תעמולה לאומנית, כמו למשל באודה "המוות למען המולדת".
תרגומיו של הלדרלין למחזות "אדיפוס המלך" ו"אנטיגונה" מאת סופוקלס זכו בתחילה לאהדה מצומצמת אך נלהבת אצל אנשי רוח אחדים, למשל אצל הסופרת הגרמנית בטינה פון ארנים. מצד שני, ספגו התרגומים קיתונות של ביקורת מצד פילולוגים וכן מצדו של שילר. רק במאה העשרים זכו להערכה כמודל אפשרי לתרגום פואטי (כך למשל התבסס ברטולט ברכט על תרגומיו של הלדרלין כשעיבד את "אנטיגונה").
להלדרלין הייתה גם השפעה על הפילוסופיה בת זמנו ולאחר זמנו. בזכות שיתוף הפעולה שלו עם סינקלר ועם הגל בפרנקפורט ובבאד הומבורג הונחו היסודות לפילוסופיית הרוח של הגל. הלדרלין אף כתב טקסטים פילוסופיים שונים, שנותרו ברובם קשים להבנה ופרגמנטריים. הוא היה ממבקריה של תורת הידע של פיכטה. תוכן שיריו, ובמיוחד תוכן ההמנונים, שימש מקור לדיונים פילוסופיים מאוחרים יותר, למשל אצל מרטין היידגר ותיאודור אדורנו.
במהלך חייו של הלדרלין התפרסם רק חלק קטן מיצירתו, ורק במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה התפרסמו טקסטים אחדים מהשנים שלאחר 1800. נערכו ניסיונות חוזרים ונשנים להוציא מהדורה מדעית של כתביו בהתבסס על כתבי היד, ומדי כמה עשורים יצאה מהדורה חדשה, שניסתה לקעקע את קודמותיה, וכך עד לשנות השבעים של המאה העשרים. משום כך מצויה יצירתו של הלדרלין במחלוקת אקדמית עד היום, וכל מהדורה מדעית של כתביו סופגת ביקורת רבה בקרב קבוצת חוקרים אחרת. כתוצאה מכך יש לטקסטים רבים שלו מספר גרסאות מקובלות.
תרגומי יצירתו לעברית

שירים נבחרים, מגרמנית: יוסף גרהרד ליבס, ספרי תרשיש, תש"ה.
היפריון או הפרוש ביוון, מגרמנית: שמעון זנדבנק, הוצאת בבל, 2003.
מבחר שירים, מגרמנית: שמעון זנדבנק, הוצאת חרגול, 2005.
על מהלך הרוח השירית, מגרמנית: שירי שפירא, הוצאת דחק, סדרת דרש - כתבי מופת בפואטיקה ואסתטיקה, 2023.
מחזה על חייו

בשנת 1972 החלה הצגת מחזהו של פטר וייס, "הלדרלין", העוסק בחייו של הלדרלין.
לקריאה נוספת

מלכה לוקר, פני הרומאנטיקה, מגרמנית: עזרא פליישר, מוסד ביאליק, 1962, עמ' 50–54, הפרק "פרידריך הלדרלין". גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
על הסוגים השונים של כתיבת שירה (מגרמנית: יפתח הלרמן-כרמל), דחק ה', מרץ 2015, עמ' 211–214.
הערות שוליים

↑  על הספר "היפריון, או הפרוש ביוון", בתרגומו של שמעון זנדבנק
↑  על הספר "מבחר שירים מאת הלדרלין", בתרגומו של שמעון זנדבנק
יצחק לאור, "הו אבא, מכל אייך הפורחים לא אבד אף אחד", באתר הארץ, 29 במרץ 2005
לילך לחמן, מתוך המגע החטוף עם האב שאיננו נולד השיר, באתר הארץ, 19 ביוני 2005
↑  יורם פורת, מטורף או מהפכן?, מעריב, 23 בינואר 1972
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262829805171  PLWABN: 9810646502405606  BIBSYS: 90059309  BNC: 000100059  BNE: XX859494  BnF: cb11886561c (data)  CANTIC: a10451407  CiNii: DA00719328  GND: 118551981  HDS: 011957  ICCU: CFIV020163  ISNI: 0000 0001 2103 1808  LCCN: n79115224  LNB: 000040941  MusicBrainz: 344ed9db-ebcd-4077-888c-cff3ee309e45  NDL: 00443602  NKC: jn19990003695  NLA: 35201758  NLG: 63110  NLK: KAC201769087  NSK: 000009564  NTA: 068744250  RERO: 02-A003394297  RSL: 000085046  SELIBR: 62515  SNAC: w6ht2vd7  SUDOC: 026659050  Trove: 862710  ULAN: 500259005  VcBA: 495/78295  VIAF: 95147974   WorldCat (עם VIAF): 95147974 
בית הולדתו של הלדרלין, בסביבות שנת 1840
מגדל הלדרלין בטיבינגן בו גר הלדרלין בשלושים ושש שנותיו האחרונות
צ'ין יפני

| --- | --- |

 ארץ מוצא:  יפן
 שימושים:  שעשועים ולוויה
 קבוצה:  כלבי לוויה וזעירים
 תכונות
 משקל:  2-5 ק"ג
 גובה כתפיים:  20-30 ס"מ
 גובה:  25 ס״מ 
 תוחלת חיים:  10-12 שנים
 אופי:  כלב בעל אופי חתולי: דרוך, אינטליגנטי, עצמאי ומשתמש בכפותיו על מנת לרחוץ ולנגב את פניו.
 אילוף:  הסתגלות בינונית
 תיאור:  לצ'ין היפני פרווה ארוכה, רכב, עשירה וחלקה, שצבעה בדרך כלל שחור-לבן או חום-לבן, ובאופן פחות שכיח שחור-לבן עם כתמים בגוון שזיף.
 
צ'ין יפני (ידוע גם כספניאל יפני) הוא כלב לוויה ושעשועים יפני.
לצ'ין היפני הזנב מקורזל ומורם מעל הגב. החרטום פחוס, קצר ומופנה כלפי מעלה, העיניים גדולות ודמויות כפתורים, ובחזית הראש לרוב כתם לבן הגדול היוצר מעין הבעת תדהמה.
טיפול ובריאות

הטיפול בצ'ין היפני דורש סירוק תכוף במסרק מיוחד אשר משמר את מראה הפרווה ורכותה. בארבעת החודשים הראשונים לחייהם קשה לאלפם, אולם לאחר מכן הם לומדים במהירות את הנדרש מהם.
מראה חיצוני

כלבי צ'ין יפני ניתן למצוא בגוונים של לבן, שחור ואף לבן עם גוון אדמדם. כלבים מגזע קטן אשר שוקלים בין 3-5 קילו בלבד וגובהם עד כ-25 ס"מ.
היסטוריה

מוצאו של גזע צ'ין יפני הוא ביפן ומכאן שמו. מדובר בגזע אשר התגלה בשלהי המאה ה-8 לספירה ומספרים כי הצ'ין היפני שימש ככלב שעשועים של חצרות המלוכה היפנית.
אופי

כלב צ'ין יפני הוא כלב אינטליגנטי מאוד אשר אוהב אתגרים וסקרן במיוחד. מדובר בכלב משפחתי ונאמן מאוד לבעליו, הוא לא נובח הרבה ואוהב לשחק עם ילדים קטנים.
קיוצוגו היראיאמה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 באוקטובר 1874 סנדאי, יפן 
 פטירה:  8 באפריל 1943 (בגיל 68) טוקיו, יפן 
 ענף מדעי:  אסטרונומיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טוקיו 
 מוסדות:  אוניברסיטת טוקיו 
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
קִיוֹצוּגוּ הִירָאיָאמָה (ביפנית: 平山 清次‏; 13 באוקטובר 1874 – 8 באפריל 1943) היה אסטרונום יפני, שנודע במיוחד בזכות תגליתו שלאסטרואידים רבים יש מסלול דומה, באופן שאינו מתיישב עם מקריות. מכך הסיק שקיימות משפחות אסטרואידים. חמש המשפחות שאותן גילה נקראות על שמו – משפחות היראיאמה.
תגלית זו לא הייתה מובנה מאליה היות שלכל אחד מהאסטרואידים המרכיבים משפחה יש מאפייני מסלול המשתנים במעט במחזוריות של אלפי ועשרות אלפי שנים. הסיבה לכך היא מידת השפעה שונה של כוחות הכבידה באזור, בעיקר של צדק, ונקיפה שונה בעת התקרבות לפריהליון. היראיאמה היה הראשון שנטרל השפעות אלה מהנתונים, אם כי לא לחלוטין, וכך הוכיח שלאורך מיליוני שנים נתוני המסלול של חברי המשפחה נותרים דומים.
היראיאמה סיים את לימודיו באוניברסיטת טוקיו. בנוסף לעיסוקו במחקר אסטרואידים, עסק גם בבדיקת תצפיות אסטרונומיות יפניות וסיניות עתיקות.
עוד קרויים על שמו האסטרואיד 1999 היראיאמה והמכתש הירחי היראיאמה, שנקרא במשותף על שמו ועל שם מקוטו היראיאמה.
הערות שוליים

↑  משמעות הנטרול מודגמת בטבלאות שבערך משפחת פאלאס
↑  (1999) Hirayama In: Dictionary of Minor Planet Names. Springer. 2003. doi:10.1007/978-3-540-29925-7_2000. ISBN 978-3-540-29925-7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CiNii: DA03530328  ISNI: 0000 0000 8258 1654  LCCN: nr95000480  NDL: 00011391  SUDOC: 081446209  VIAF: 68816448   WorldCat (עם VIAF): 68816448
קובי גנון

קובי גנון (נולד ב-17 במאי 1976) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירה

קובי גנון החל לשחק בגיל 9 במחלקת הנוער של מכבי חיפה בתפקיד חלוץ, ובמהלך הופעותיו כבש עשרות שערים. במדי מכבי חיפה זכה גנון עם קבוצת הנוער בגביע המדינה, בנוסף להצטיינותו באליפויות צה"ל. בעונת 1996/1997 הצטרף לקבוצת הבוגרים, והוסב לתפקיד המגן השמאלי על ידי המאמן גיורא שפיגל.
בשל מיעוט דקות המשחק שקיבל, הושאל בעונת 1997/1998 להפועל בית שאן. בעונה שלאחר מכן שיחק גנון בהפועל כפר סבא, ובקבוצה זו החל גם את העונה הבאה, אולם אז קיבל פניה מבית"ר ירושלים ובהסכמת מכבי חיפה הושאל אליה והצטיין בשורותיה. בשנת 2000 רכשה בית"ר ירושלים את כרטיס השחקן שלו.
בשנת 2001 רכשה מכבי פתח תקווה את כרטיסו של גנון, ומאז שיחק בשורותיה במשך יותר מעשור בליגת העל. בקיץ 2012, לאחר שירד עם הקבוצה לליגה הלאומית, הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
משפחה

גנון קרוב משפחה של אלירן אלקיים ושל האחים גץ, שכיכבו בשנות ה-80 בליגה ארצית (שהייתה אז הליגה השנייה).
גנון גרוש, ואב לשתי בנות ולבן.
הערות שוליים

1 2 3  אשר גולדברג‏, "גרנט לא שכח את הסירוב שלי. לדעתי בגלל זה לא זומנתי לנבחרת", באתר וואלה, 18 ביולי 2024
↑  שירי אלג'ם, ‏קובי גנון פרש מכדורגל: קשה לי לעכל את זה, באתר ONE‏, 19 ביוני 2012
קיוקו איוואסאקי

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
קיוקו איוואסאקי (ביפנית: 岩崎恭子;‏ נולדה ב-21 ביולי 1978) היא שחיינית עבר יפנית, היא האלופה האולימפית הצעירה ביותר בשחייה מעולם, כשזכתה במשחה ל-200 מטר חזה במשחקים האולימפיים בברצלונה בגיל 14 שנים ו-6 ימים.
קריירת שחייה

איוואסאקי ילידת נומאזו, שיזוקה, זכתה באולימפיאדת ברצלונה (1992) במדליית זהב אולימפית במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:26.65 דקות, בהיותה בת 14 ו-6 ימים בלבד והייתה לשחיינית הצעירה ביותר בתולדות המשחקים האולימפיים שזוכה בזהב בגיל כה צעיר. שנייה סיימה לין לי מסין בתוצאה של 2:26.85 דקות ושלישית סיימה אניטה נול מארצות הברית, שיאנית העולם בתוצאה של 2:26.88 דקות. במשחה ל-100 מטר חזה היא לא הצליחה להתברג לשלב הגמר ולכן שחתה בגמר ב' וסיימה במקום ה-13 הכללי בתוצאה של 1:11.06 דקות. בנוסף, היא השתתפה במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב וסיימה במקום ה-7 בתוצאה של 4:09.92 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה בפוקואוקה, יפן (1995) סיימה איוואסאקי במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:31.85 דקות, אחרי פני היינס מדרום אפריקה 2:28.44 ונדין ניומן מאוסטרליה 2:31.66 דקות.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) לא הצליחה איוואסאקי לשחזר את ההצלחה הגדולה שלה מהאולימפיאדה הקודמת ובמשחה ל-200 מטר חזה היא אפילו לא העפילה לשלב הגמר וסיימה במקום ה-10 כללי בתוצאה של 2:29.32 דקות ובמשחה ל-100 מטר חזה היא סיימה במקום ה-22 כללי בתוצאה של 1:11.33 דקות.
צבי הירשפלד

ערך זה עוסק באיש העלייה הראשונה ממייסדי רוחמה. אם התכוונתם לחלוץ וחקלאי ממייסדי נהלל, ראו .
צבי הירשפלד
צבי וברכה הירשפלד, 1901
צבי הירשפלד (תרמ"ב, 1882 – ח' בניסן תרע"ח, מרץ 1918) היה איש העלייה הראשונה, שעמד בראש מתיישבי רוחמה, היישוב היהודי הראשון בנגב בעת החדשה. על שמו היישוב שדה צבי (תרגום של הירשפלד).
ביוגרפיה

נולד בריגה שבגוברניית ליבוניה של האימפריה הרוסית לאליהו מאיר ולחיה מלכה הירשפלד. אמו הייתה בת הרב אברהם אבא ורנר, שהיה הרב הראשי של פינלנד ולאחר מכן רבהּ של קהילת "מחזיקי הדת" בלונדון. אביו של אליהו מאיר, שמואל הירשפלד, עלה לארץ ישראל בשנת 1887 עם אשתו גרונה ועם חלק מבני משפחתו. בשנת 1889 עלה צבי הירשפלד לארץ ישראל עם הוריו ושלוש אחיותיו. בשנת 1892 התייתם מאביו, ואמו שלחה אותו למשפחתה בלונדון, שם שהה ארבע שנים, ובסיומן שב לארץ.
בשנת 1901 נישא הירשפלד לברכה קרישבסקי, בת חיים יעקב קרישבסקי. לשניים הייתה היכרות משפחתית קודמת, שכן כעשר שנים לפני כן נשא אחיה של ברכה, ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי, את דודתו - אחות אביו - של הירשפלד, בתיה. ביתם של צבי וברכה הירשפלד בראשון לציון היה שוקק חיי תרבות וכן שימש כתובת של עזרה וסיוע לנזקקים.
בשנת 1913 נענה הירשפלד להצעתם של ארתור רופין ויהושע טהון מטעם המשרד הארצישראלי של ההסתדרות הציונית לנהל את המשק בנחלת ג'ממה, שנרכשה עבור אגודת ""שארית ישראל" במוסקבה. הוא הציע להנהלת האגודה במוסקבה לקרוא להתיישבות החדשה בשם "רוחמה", על שם הפסוק בספר הושע ”וזרעתיה לי בארץ וריחמתי את לא רוחמה”, והצעתו התקבלה. הירשפלד הקפיד להעסיק פועלים יהודים בלבד.
בשנת 1914 נסע הירשפלד למוסקבה למסור להנהלת האגודה דין-וחשבון על מצב המשק, ויומיים לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה שב ארצה. בשל המלחמה נותק הקשר עם הנהלת האגודה ברוסיה והופסקה העברת הכספים. הירשפלד לווה כספים ומשכן את אחוזתו הפרטית בראשון לציון, כדי להמשיך בעיבוד המשק ברוחמה.
באותה תקופה ביקר ברוחמה הארכאולוג האנגלי תומאס אדוארד לורנס ("לורנס איש ערב"), ששירת כקולונל של השירות החשאי הבריטי, וניסה לגייס את הירשפלד לפעולות חשאיות עבור הצבא הבריטי, אך הדבר לא יצא לפועל.
בשל מיקומה של רוחמה בקרבת החזית, התנדב הירשפלד לסייע לחיילים יהודים שהיו בדרכם אל החזית וממנה. כמו כן סייע לאנשי ניל"י ששהו באזור לצורך פעולות חשאיות. הירשפלד חפר באר, שסיפקה מים לאנשי הסביבה. בשנת 1918, כשנסוג הצבא העות'מאני מדרום הארץ, נעשה ניסיון כושל לפוצץ את הבאר כדי למנוע מן האנגלים להשתמש בה, והיא שרדה. בשנת 1946 חיבלו חיילים בריטים בבאר בעת שערכו חיפושים במקום בניסיון למצוא נשק אצל חברי "ההגנה". הבאר היא אחד השרידים היחידים שנותרו מן ההתיישבות הראשונה של רוחמה.
בשנת תרע"ח (1918) חלה הירשפלד במחלת טיפוס הבהרות שפרצה אז בארץ, והוא מת בראשון לציון בח' בניסן תרע"ח, כבן 36.
על קברו הוקמה מצבה מעמוד שיש עליו כתוב ”המלאך הגואל אותי מכל רע יזכני לעלות לירושלים”. 
המצבה נמצאה במקום המשוער של בית הכנסת העתיק של עזה, והובאה על ידי הירשפלד לרוחמה. במצבתו מכונה "בר אבהן ובר אוריין".
בתו עליזה-גרונה (השם "גרונה" ניתן על שם גרונה הירשפלד, סבתו של צבי) נישאה לאריה תגר.
35 שנה לאחר מותו נקרא על שמו היישוב שדה צבי שבצפון הנגב, וכן רחוב בראשון לציון.
הערות שוליים

↑  איל דוידסון, מגזין סגולה, גיליון 27, עמ' 40.
↑  שמות חדשים לישובים בנגב, זמנים, 13 במאי 1954
קובי בלול

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בפברואר 1973 (בן 51) בת ים, ישראל 
 עמדה:  סנטר
 גובה:  2.03 מטרים
 קבוצות כשחקן
 1990– 1992   1994– 1998   1998– 2000:  הפועל חולון   מכבי ראשון לציון   הפועל אילת
 
יעקב (קובי) בלול (נולד ב-5 בפברואר 1973) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל בהווה. גובהו 2.03 מטר, שיחק בעמדת הסנטר.
קריירה

בלול גדל במחלקת הנוער של הפועל חולון. בשנת 1990 עלה בלול לקבוצה הבוגרת של חולון ולצידו בקבוצה שיחק במשך מספר עונות אחיו התאום אלי בלול. בשנת 1994 עבר למכבי ראשון לציון שבה שיחק שתי עונות ולאחריהן חזר לעונה אחת בחולון ולעונה נוספת בראשון לציון. בהמשך שיחק בהפועל גליל עליון, הפועל אילת ולאחר מכן שיחק שתי עונות בחולון.
סך הכל שיחק בלול 11 עונות בליגה הראשונה, רשם 189 משחקים בהם קלע 1,077 נקודות, בממוצע קריירה של 5.7.
לאחר שסיים לשחק בליגה הראשונה שיחק ואימן בליגות הנמוכות. בקיץ 2009 מונה לתפקיד עוזר מאמן בקבוצת הנשים של אליצור חולון ובמקביל שימש כמאמן-שחקן בקבוצת הגברים של אליצור חולון. בלול שיחק בין היתר גם בבית"ר ירושלים מליגה א'.
קובי בלול הוא אביו של ניב בלול, כדורסלן בליגת העל.
בנבחרות ישראל

בלול היה חבר סגל נבחרת העתודה באליפות אירופה בשנת 1992, ובאליפות אירופה עד גיל 22 שלה תרם יותר מן האליפות שקדמה לה. בסגלי נבחרת העתודה שיתף פעולה עם אחיו אלי בלול.
בשנת 1995 זומן לסגל נבחרת ישראל הבוגרת והשתתף איתה באליפות אירופה.
הערות שוליים

↑  כרטיס שחקן, אתר מנהלת הליגה
↑  רענן וייס, קובי בלול חוזר לחולון - כעוזר מאמן הנשים, באתר ynet, 24 באוגוסט 2009
↑  יצחק ויסהוף, תאומי המגדל: האחים בלול נערכים למפגש הפסגה, באתר nrg‏, 12 בנובמבר 2009
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - אליפות אירופה בכדורסל 1995 (מקום תשיעי) |
| --- | --- | --- |
|  1 הנפלד •  2 פליישר •  3 גודס •  4 ליף •  5 כהן •  6 גורדון •  7 מוכתרי •  ‏8‏ ‏שפר‏‏  •‏ 9 ג'מצ'י • 10 בלול • 11 ארדיטי • 12 דניאל • מאמן: שרף  |  1 הנפלד •  2 פליישר •  3 גודס •  4 ליף •  5 כהן •  6 גורדון •  7 מוכתרי •  ‏8‏ ‏שפר‏‏  •‏ 9 ג'מצ'י • 10 בלול • 11 ארדיטי • 12 דניאל • מאמן: שרף  | ישראל |
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורסלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קיוסטרו דל ברמנטה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מבנה אדריכלי, מוזיאון 
 כתובת:  Arco della Pace 5, רומא
 מיקום:  רומא 
 מדינה:  איטליה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1504
 תאריך פתיחה רשמי:  1504 
 אדריכל:  דונטו ברמנטה
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הרנסאנס 
 קואורדינטות:  41°54′00″N 12°28′18″E﻿ / ﻿41.900073496048°N 12.471596686834°E﻿ / 41.900073496048; 12.471596686834
 אתר רשמי
 he
 
קיוסטרו דל ברמנטה (באיטלקית: Chiostro del Bramante; במשמעות: "קלויסטר של ברמנטה") הוא מבנה היסטורי סמוך לפיאצה נאבונה ברומא מתקופת הרנסאנס האיטלקי, המשמש כיום גם כמוזיאון.
הקלויסטר, אותו תכנן אדריכל הרנסאנס הנודע דונטו ברמנטה, בהזמנת הקרדינל אוליביירו קראפה, הושלם בשנת 1504 ונחשב בעיני רבים כאחת מיצירות המופת האדריכליות של הרנסאנס האיטלקי. זהו למעשה המבנה הראשון שהשלים ברמנטה בעיר רומא ועל שמו קרוי הקלויסטר.
קלויסטר זה הוא חלק מהמתחם המונומנטלי של כנסיית סנטה מריה דלה פאצ'ה, שנבנתה בסוף המאה ה-15 על ידי האפיפיור סיקסטוס הרביעי (החזית עוצבה על ידי פייטרו דה קורטונה באמצע המאה ה-17).
בשנת 1997, לאחר עבודות שיפוץ ושחזור מרובות של המבנה בן שלוש הקומות, הפך קיוסטרו דל ברמנטה למתחם רב-שימושי, המנוהל על ידי חברת DART בשיתוף עיריית רומא והמועצה האזורית לאציו, וכיום מוקדש לאירועי תרבות, תערוכות, ישיבות, הופעות, ופעילויות חינוכיות, המתקיימים בחדרים המקיפים את הקלויסטר בקומת הקרקע ובקומה הראשונה.
הערות שוליים

1 2 3  Cloister of Bramante – Rome, Inexhibit
|  רומא |
| --- | --- | --- |
| רובעי רומא | אסקווילינו • בורגו • צ'ליו • טסטאצ'יו • טרסטוורה • טרווי • לודוויזי • מונטי • רגולה • ריפה • סאלוסטיאנו • סן סבא • פראטי • סנט'אאוסטאקיו • סנטאנג'לו • פאריונה • פונטה • פיניה • קאסטרו פרטוריו • קולונה • קמפו מרציו • קמפיטלי |  |
| אתרים מרכזיים | קולוסיאום • מזרקת טרווי • כיכר ונציה • פיאצה דל פופולו • פיאצה נאבונה • פורום רומאנום • המדרגות הספרדיות • הפנתאון |  |
| כנסיות | הבזיליקות הפטריארכליות • בזיליקת סנטה מריה מג'ורה • בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו • סנטה מריה דל פופולו • סנטה מריה סופרה מינרווה • בזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות • סנטה מריה דיי מיראקולי וסנטה מריה אין מונטסאנטו |  |
| מוזיאונים | ארמון ברבריני • גלריה בורגזה • הגלריה הלאומית לאמנות מודרנית • הגלריה העירונית לאמנות מודרנית • המוזיאון היהודי של רומא • המוזיאון לתרבות הרומית • מוזיאוני הוותיקן • מוזיאון השואה • המוזיאונים הקפיטוליניים • קיוסטרו דל ברמנטה • MAXXI |  |
| הוותיקן | בזיליקת פטרוס הקדוש • הקפלה הסיסטינית • טירת סנטאנג'לו |  |
| שבע גבעות רומא | גבעת האוונטין • גבעת אסקווילינו • גבעת וימינאליס • גבעת הפאלאטיום • גבעת הקווירינאליס • גבעת הקפיטולין • גבעת קאיליוס |  |
| אחר | נהר הטיבר • יהדות רומא • אי הטיבר • כביש הטבעת של רומא • ספיינצה – אוניברסיטת רומא |  |
פורטל רומא
צ'אנגיורפטור

| צ'אנגיורפטור |
| --- | --- |

תקופה
קרטיקון תחתון, 125 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: דינוזאוריה
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: דרומאוזאוריים
סוג:: צ'אנגיורפטור
מינים
 Changyuraptor yangi
שם מדעי
 Changyuraptor ‏האן ועמיתים, 2014

צ'אנגיורפטור (שם מדעי: Changyuraptor, "צ'אנג יו" מסינית="נוצה ארוכה", "רפטור" מלטינית="שודד") הוא סוג נכחד של דינוזאור קטן גוף ממשפחת דרומאוזאוריים, שחי בתקופת הקרטיקון התחתון, 125 מיליון שנה לפני זמננו.
צ'אנגיורפטור היה דינוזאור מנוצה, ככל הנראה בעל יכולת כלשהי לתעופה או דאייה. מאובן מפורט מאוד של הסוג מראה נוצות מפותחות על זרועותיו וגם על הרגליים האחוריות, בתצורת "ארבע כנפיים" הדומה לזו של מיקרורפטור, קרוב משפחתו הקטן יותר. נוצות בזנבו של המאובן מגיעות לאורך של כמעט 30 ס"מ, הארוכות ביותר שנמצאו בדינוזאור מנוצה כלשהו.
גילוי

צ'אנגיורפטור ידוע ממאובן יחיד, מסומן בסימון הקטלוגי HG B016, שהתגלה בשנת 2012 על ידי איכרים מקומיים במחוז ליאונינג שבסין, בתצורת יישיין, אחת מהתצורות הגאולוגיות של חבורת ג'הול. המאובן נחקר על ידי צוות בינלאומי של פלאונטולוגים סינים ואמריקאים, ביניהם לואיס צ'יאפה (Luis M. Chiappe), מומחה בעל-שם לדינוזאורים ועופות קדומים מן המוזיאון לתולדות החי בלוס אנג'לס. הצוות פרסם את התגלית בשנת 2014.
HG B016 כולל שני לוחות שנוצרו כתוצאה מחציית גוש האבן המכיל את המאובן, ולכן מראים שתי תמונות מראה של צ'אנגיורפטור. המאובן הוא של פרט בוגר על פי מצב עצמותיו, שלם לגמרי ומפורט מאוד. נראות בו נוצות בעלות קולמוס (כלומר בעלות גבעול מרכזי בדומה לאברות תעופה של עופות בני ימינו) על הזרועות והרגליים האחוריות, וכן נוצות בעלות קולמוס ארוכות במיוחד על הזנב, אשר העניקו לסוג את שמו - "צ'אנג יו" בסינית פירושו "נוצה ארוכה". המילה "רפטור" מקובלת בטקסונומיה כשם המדעי של עופות דורסים, ובעשרות השנים האחרונות גם ככינוי לדינוזאורים תרופודים טורפים כמו ולוצירפטור. שם המין "יאנגי" ניתן לכבודו של יאנג יאנדונג, יו"ר אוניברסיטת בוהאי בליאונינג אשר מימן את רכישת המאובן.
תיארוך

המאובן התגלה בתצורת יִישְׂייֵן, המתוארכת לגיל של כ- 125 עד 121 מיליון שנה לפני זמננו, בקרטיקון התחתון. בתצורת יישיין התגלו מאובנים רבים, מהם שלמים ומפורטים להפליא, המעידים על עולם חי עשיר שכלל גם סוגים אחרים של דינוזאורים מנוצים ועופות קדומים.
אנטומיה ומורפולוגיה

המאובן HG B016 מראה נוצות בעלות קולמוס ארוכות גם על הזרועות וגם על הרגליים האחוריות, בתצורת "ארבע כנפיים" הדומה לזו של מיקרורפטור, קרוב משפחתו הקטן יותר של צ'אנגיורפטור. עד שנת 2014 התגלו מספר סוגי דינוזאורים תרופודים עם נוצות ארוכות על הרגליים האחוריות, אך צ'אנגיורפטור הוא הגדול שבהם - אורך המאובן כ-132 ס"מ מקצה החרטום ועד קצה נוצות הזנב, ומשקלו מוערך ב-4 ק"ג. ניתן להשוות את גודלו לזה של עיט זהוב, בעוד שמיקרורפטור היה בערך בגודל של עורב או בז. זרועותיו של צ'אנגיורפטור ארוכות כמעט כמו רגליו האחוריות, ארוכות באופן יחסי מאלו של מיקרורפטור ושאר קרובי משפחתו, מה שעשוי לרמז על התאמה טובה יותר לתעופה. האצבעות ברגליים הקדמיות היו ארוכות, נפרדות (בניגוד לאצבעות המאוחות בכנפי עופות בני ימינו) ומצוידות בטפרים ארוכים.
המאובן מראה שלד זנב ארוך הבנוי מחוליות רבות ובלתי-מאוחות זו לזו, כמו אצל דינוזאורים אחרים, ובניגוד לשלד הזנב הקצר והמאוחה בעופות בני-ימינו. מכל צד של זנב זה צומחות נוצות זנב בעלות קולמוס, הארוכה שבהן באורך של כמעט 30 ס"מ. זוהי הנוצה הארוכה ביותר שהתגלתה בדינוזאור מנוצה כלשהו עד לפרסום התגלית בשנת 2014.
נוצות חוטיות, הדומות לנוצות פלומה בעופות בני-ימינו, נראות במאובן על הצוואר, הכתפיים והאגן, וכן לאורך קצותיהם של הכנפיים והזנב. הגולגולת של המאובן במצב שימור טוב פחות מאשר שאר השלד, אך ניתן להבחין בשיניים קטנות חדות, בדומה לאלו של מיקרורפטור, שמספרן 14-15 על כל מחצית לסת תחתונה ולפחות 7 בכל מחצית לסת עליונה.
אורח חיים

בדומה למרבית שאר הדינוזאורים התרופודים ובייחוד הדרומאוזאוריים, נראה שצ'אנגיורפטור היה טורף וייתכן שגם אוכל נבלות, שניזון מחולייתנים קטנים. במאובנים של קרוב משפחתו מיקרורפטור נמצאו בקיבה שאריות שלדי עופות קדומים, יונקים קטנים ואף דגים.
מייקל חביב, אחד מן החוקרים, ציין שקשה לפענח את אורח חייו של צ'אנגיורפטור ואת יכולות התעופה שלו מתוך המאובן, ושהשוואות עם בעלי חיים דואים בני-ימינו, כגון סנאים דואים, עלולות להטעות. אך הוא ניחש שצ'אנגיורפטור טיפס על עצים, והיה מסוגל לתמרוני דאייה ותעופה קצרים אך מהירים. כאשר נוצות הזנב הארוכות שלו נפרשו כמניפה לצדדים, זנב צ'אנגיורפטור היה רחב כמעט כאורכו, מה שהגדיל את הגרר וכתוצאה מכך הפחית את מרחק הגלישה המרבי, אך לעומת זאת איפשר בלימה פתאומית בעת הנחיתה, אולי על מנת לעוט על טרף כלשהו שעמד על הקרקע.