הצוללות הגרמניות במלחמות העולם הראשונה והשנייה
מלחמת העולם הראשונה

בתחילת מלחמת העולם הראשונה החזיקה גרמניה בעשרים ותשע צוללות; בעשרת השבועות הראשונים למלחמה הטביעו צוללות אלה חמש סיירות בריטיות. אוניית המלחמה "פאת'פיינדר" (HMS Pathfinder) הייתה אוניית המלחמה הראשונה שטבעה כתוצאה מפגיעת טורפדו, שנורה לעברה ב-5 בספטמבר 1914 על ידי U-21. מאוחר יותר באותו חודש הטביעה SM U-9 את אוניות המלחמה הבריטיות המיושנות אה"מ "אבוקיר" (HMS Aboukir), "קרסי" (HMS Cressy) ו"הוג" (HMS Hogue).
בחודשים הראשונים למלחמה עדיין נהגו הצוללות הגרמניות בפעולותיהן נגד אוניות סוחר על פי חוקי השלל הימי, אשר קבעו כיצד יש לנהוג באוניות אויב אזרחיות ובמפליגים בהן. הפגיעה בספנות המסחרית באמצעות אוניות שטח נתגלתה כבלתי יעילה, וב-4 בפברואר 1915 הסכים הקייזר להכרזה על המים סביב האיים הבריטיים כעל אזור מלחמה. הייתה זו תגובת הגרמנים לשדות המוקשים הבריטיים ולהסגר הימי שהטילו על הספנות הגרמנית. ההוראות שניתנו למפקדי הצוללות הגרמניות התירו להם להטביע אוניות סוחר ללא אזהרה מוקדמת, גם של מדינות נייטרליות. הודעת הממשל האמריקני, כי גרמניה תישא באחריות לכל פגיעה בחיי אזרחים אמריקנים, לא שינתה כלל את החלטת גרמניה.
ב-7 במאי 1915 הטביעה U-20 את אוניית הנוסעים אד"מ "לוסיטניה" (RMS Lusitania) בפגיעת טורפדו יחיד. באסון קיפחו את חייהם 1,198 איש, 128 מהם אזרחים אמריקנים ובהם המפיק הנודע צ'ארלס פרומן ואלפרד ואנדרבילט, בן למשפחת ואנדרבילט העשירה. הטבעת אוניית סוחר בלתי-חמושה, המותקפת ללא אזהרה מוקדמת, הכתה בתדהמה את בנות הברית וידידותיהן. על פי שטר המטען של האונייה, הובילה "לוסיטניה" כמות קטנה של מטען צבאי שאינו תחמושת, מה שהפך אותה למטרה לגיטימית על פי החוק הבינלאומי. ברם, מאורע זה היטה את דעת הקהל האמריקנית נגד גרמניה, והשפיע על הצטרפות ארצות הברית למלחמה כשנתיים מאוחר יותר.
תגובתה הראשונית של ארצות הברית הייתה איום בניתוק היחסים הדיפלומטיים, מה ששכנע את הגרמנים להטיל שוב הגבלות על פעילות הצוללות. ארצות הברית חזרה והשמיעה את התנגדותה ללוחמת הצוללות הגרמנית בכל פעם שאזרחים אמריקנים נהרגו כתוצאה מהתקפות גרמניות, מה שדרבן את הגרמנים לקיים שוב את חוקי השלל הימי במלואם. צעד זה שלל מצי הצוללות הגרמני את כוחו, ועל כן ניסו הגרמנים ליזום קרב שטח מכריע, אסטרטגיה שהגיעה לשיאה ביוטלנד.
אף שהגרמנים טענו לניצחון ביוטלנד, נותרה השליטה בים בידי ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול"). היה צורך לשוב ולפגוע בספנות המסחרית של האויב באמצעות לוחמת הצוללות היעילה. אדמירל משנה ריינהרד שר (Reinhard Scheer), המפקד הראשי של צי הים הפתוח, שתבע בדחיפות מלחמת צוללות כוללת, שכנע כי אם ייגרמו לספנות הבריטית אבדות בשיעור רב, תיאלץ בריטניה לבקש שלום עוד קודם שתוכל ארצות הברית לסייע לה בצורה אפקטיבית.
המתקפה הגרמנית המחודשת הייתה יעילה, ובין אוקטובר 1916 לינואר 1917 הוטבעו אוניות משא בתפוסה כוללת של 1.4 מיליון טון. חרף זאת הצריך המצב הפוליטי לחץ גדול אף יותר, וב-31 בינואר 1917 הכריזה גרמניה כי החל מ-1 בפברואר יאסרו צוללותיה מלחמת צוללות בלתי מוגבלת. ב-17 במרץ 1917 הטביעו הגרמנים שלוש אוניות סוחר אמריקניות וארצות הברית הכריזה מלחמה באפריל 1917.
בסופו של דבר לא הצליחה האסטרטגיה הגרמנית להשמיד את הספנות המסחרית של בנות הברית לפני שהכריעה ארצות הברית את המערכה בצרפת בציוד ובאנשים. הסכם שביתת הנשק נכנס לתוקפו ב-11 בנובמבר 1918.
בסוף מלחמת העולם הראשונה, כתוצאה מההסכם שנחתם בועידת השלום בפריז, הגביל חוזה ורסאי את ההדחק הכולל של הצי המלחמתי הגרמני. ההסכם הגביל גם את גודלן של אוניות מלחמה בודדות ואסר לבנות צוללות. גרמניה הקימה מחדש את צי הצוללות בשנת 1935 שנים אחדות לפני פריצת מלחמת העולם השנייה, כשהיא מסתירה פעילויות אלה במסווה של "מחקר" וכיסויים אחרים; ואומנם, כשנפתחה המלחמה, כבר עמדו לרשותה צוללות מבצעיות אחדות.