קלוטרון
לאחר המלחמה

כוח העבודה ב-Y-12 צנח מהשיא של 22,482 עובדים במלחמה, ב-21 באוגוסט 1945, לפחות מ-1,700 בשנת 1949. כל הקלוטרונים הוסרו ופורקו, למעט מסלולי XAX ו-XBX בבניין 9731 שיועדו להכשרת עובדים, ומסלולי המרוץ בטא 3 בבניין 3–9204.
בשנת 1947, יוג'ין ויגנר, מנהל המעבדה הלאומית של אוק רידג' (ORNL), קיבל מהוועדה לאנרגיה אטומית רשות להשתמש בקלוטרונים בטא לייצור איזוטופים לניסויים בפיזיקה, והפיק מגוון רחב של איזוטופים. האיזוטופ ליתיום-6, שנוצר בקלוטרון בטא, שימש למחקר על נשק תרמו-גרעיני. איזוטופים רבים אחרים שימשו למטרות לא-צבאיות, מדעיות ורפואיות. מסלולי המרוץ בטא 3 הועברו ל-ORNL במרץ 1950. באמצע שנות ה-50 ייצרו קלוטרוני בטא את כל האיזוטופים היציבים הטבעיים, למעט אלה של אוסמיום, שיוצרו רק באפריל 1960. הקלוטרונים באוק רידג' המשיכו לייצר איזוטופים עד 1998, ונכון לשנת 2015 הם עדיין במצב המתנה.
גם ברית המועצות, בדומה לארצות הברית, ביצעה מחקר על מספר טכנולוגיות העשרה עבור פרויקט הגרעין הסובייטי. ניסוי בטכנולוגיה אלקטרומגנטית בוצע בשנת 1946 באמצעות קלוטרון שצויד במגנט שנלקח בתום המלחמה מגרמניה. בשנת 1946 נבחר אתר למפעל אלקטרומגנטי בעיר הסגורה הסובייטית לסנוי, שנקראה סברדלובסק-45. מפעל ניסויי, שכונה מפעל 418, הושלם בשנת 1948. פותח קלוטרון יעיל יותר שבו אלומות החלקיקים הוטו ב-225 מעלות במקום ב-180 מעלות כבקלוטרון האמריקאי. הוא שימש להשלמת תהליך העשרת האורניום לאחר שהתגלו קשיים טכניים בהעשרה שבוצעה בטכנולוגיה של דיפוזיה גזית. אורניום מועשר לכ-40 אחוז אורניום-235 הובא לסברדלובסק להעשרה סופית עד רמה של 92–98 אחוז. לאחר שנפתרו הבעיות בתהליך הדיפוזיה הגזית בשנת 1950, הוחלט שלא להמשיך במפעל האלקטרומגנטי בהיקף מלא, אך נכון ל-2009 הוא עדיין נותר מבצעי. בשנת 1969 נבנה בארזאמאס-16 שבמחוז ניז'ני נובגורוד, קלוטרון מחקר המכונה S-2, לצורך הפרדה ביעילות גבוהה של איזוטופים של יסודות כבדים כדוגמת פלוטוניום.
בבריטניה נבנה בשנת 1945, במסגרת בפרויקט הגרעין הבריטי, קלוטרון 180 מעלות, הדומה בתכנונו לקלוטרון בטא האמריקני. הוא נבנה במפעל המחקר לאנרגיה אטומית בהארוול שבאוקספורדשייר. בגלל הצלחתו של מפעל הדיפוזיה הגזית בקאפנהרסט, החליטה בריטניה שלא להשקיע בשיטת ההפרדה האלקטרומגנטית, והקלוטרון שנבנה שימש להפרדת איזוטופים לצורכי מחקר. התכנון של 180 מעלות לא היה אידיאלי למטרה זו, ולכן נבנה בהארוול קלוטרון 90 מעלות, בהשראת קלוטרונים דומים שנבנו בצרפת, שכונה HERMES.
בצרפת נבנו הקלוטרונים SIDONIE ו-PARIS במעבדת רנה ברנאס מאוניברסיטת פריז IX שבאורסיי, ו-PARSIFAL שנבנה במעבדת המחקר הצבאית של הוועדה הצרפתית לאנרגיה אטומית ולאנרגיות חלופיות (Commissariat à l'énergie atomique et aux énergies alternatives) שבברוייר-לה-שאטל. גם ישראל ויפן בנו מספר קלוטרונים מחקריים, כולל המפרידים SOLIS ו-MEIRA שנבנו במרכז למחקר גרעיני שׂורק בישראל. גם במרכז המחקר האירופי CERN נבנה בשנת 1967 מפריד האיזוטופים ISOLDE. במסגרת פרויקט הגרעין הסיני נבנו בבייג'ינג ארבעה קלוטרונים למחקר ולייצור, בתכנון זהה לאלו שנבנו בברית המועצות בתחילת שנות השישים. בהודו, במכון סאה לפיזיקה גרעינית שבבידאן נגר, נבנה קלוטרון ששימש לייצור פלוטוניום לניסוי הגרעיני הראשון של הודו שהתבצע ב-18 במאי 1974.
לאחר מלחמת המפרץ ב-1990–1991, קבעה ועדת האו"ם לפירוק הנשק העיראקי (UNSCOM, אונסקו"ם), שעיראק עסקה בפיתוח קלוטרון להעשרת האורניום. עיראק העדיפה את השיטה האלקטרומגנטית על פני שיטות העשרה מודרניות, כלכליות ויעילות יותר, מכיוון שהיה לה קל יותר לבנות קלוטרון, המרכיבים והחומרים הדרושים לבנייתו לא היו כפופים לבקרת ייצוא, והבנייה בשיטה זו נחשבה על ידה כפשוטה יותר ועם פחות אתגרים מדעיים וטכניים. בזמן חשיפת התוכנית, העריכו כי עיראק רחוקה שנתיים או שלוש מייצור כמות מספיקה של חומר לנשק גרעיני. הפרויקט נהרס במלחמת המפרץ. כתוצאה מכך, הוסיף ארגון המדינות המספקות מוצרים גרעיניים את ציוד ההפרדה האלקטרומגנטית להנחיותיו לגבי מגבלות העברת ציוד, חומר וטכנולוגיה הקשורים לשימוש גרעיני.