לזר חרבליאנוביץ'
ביוגרפיה > נסיך > שיא כוחו בסרביה

אחרי מות ניקולה אלטומאנוביץ' התבלט הקנז לזר כחזק בשועים בתחום האימפריה הסרבית לשעבר. כמה אצילים מקומיים התנגדו לסמכותו, אך בסופו של דבר נאלצו להיכנע. בין הידועים היו המקרים של ניקולה זוייץ' על הר רודניק ושל נובאק בלוצרקביץ' בעמק הנהר טופליצה. לזר העניק מקלט בנסיכותו לנזירים אורתודוקסים רבים שנמלטו מן השטחים שנמצאו תחת איום עות'מאני מיידי. כך עלה קרנו בהר אתוס, שהיה מרכז הנזירות האורתודוקסית. החל משנת 1350 נמצאה הפטריארכיה הסרבית בפץ' והכנסייה הסרבית במצב של סכיזמה ביחס לפאטריארכיה בקונסטנטינופול שהייתה הסמכות המרכזית של הנצרות האורתודוקסית. נזיר מאתוס בשם איסאיה שהצטיין כסופר וכמתרגם עודד את לזר לפעול לפיוס בין שתי הפטריארכיות. הודות למאמציהם של לזר ואיסאיה, נשלחה משלחת כמרים לפטריארכיה של קונסטנטינופול כדי לשאת ולתת בסוגיית הפיוס. משימתה הצליחה ובשנת 1375 התקבלה הכנסייה הסרבית בחזרה לשותפות עם הפטריארכיה של קונסטנטינופול.
הפטריארך הסרבי הסכיזמתי האחרון סאבה הרביעי, הלך לעולמו באפריל 1375. באוקטובר אותה שנה כינסו הנסיך לזר וג'וראג' באלשיץ' סינוד של הכנסייה הסרבית בפץ'. הפטריארך יפרם נבחר לראש הכנסייה החדש. הוא היה המועמד של קונסטנטינופול או אולי בחירת פשרה בין המועמדויות שהוצעו על ידי אדוני הארץ. בשנת 1379 התפטר הפטריארך יפרם לטובת ספירידון, אירוע שהיסטוריונים אחדים פרשו כפרי השפעתו של תת-זרם כנסייתי הקשור לנסיך לזר. הנסיך והפטריארך ספירידון שיתפו פעולה בצורה מופתית. הכנסייה הייתה אסירת תודה ללזר על תפקידו בסיום הניתוק מקונסטנטינופול. לזר העניק אדמות למנזרים ובנה כנסיות חדשות. מורשתו החשובה ביותר כבונה כנסיות היא מנזר ראוואניצה שבנייתו הושלמה ב-1381. קצת יותר מוקדם הוא בנה את כנסיית סטפאן הקדוש בעיר הבירה שלו, קרושבץ. כנסייה זו נודעה מאוחר יותר כ"לזריצה". אחרי 1379 בנה לזר את מנזר גורניאק בברניצ'בו. לזר נמנה גם עם מייסדי המנזרים הרומנים (ולאכים) בטיסמאנה וודיצה.
הוא מימן שיפוצים בם בשני מנזרים שעל הר אתוס, הילנדר הסרבי והמנזר פנטלימון הקדוש הרוסי.
בשנת 1379 הרחיב לזר את תחום שליטתו עד לדנובה באמצעות כיבוש קוצ'בו וברניצ'בו על חשבון ראדיץ' ברנקוביץ' רסטיסלאליץ', בן חסות של הונגריה. המלך לאיוש לבית אנז'ו הבטיח ללזר את אזור מצ'ווה או לפחות חלק ממנו, כנראה ברגע שקיבל הנסיך את חסות ההונגרים. לפי אחת ההשערות, כיבושיו האחרונים של לזר היו סימן כי הוא מרד הפעם במלך הונגריה. ואכן ב-1378 ארגן מלך הונגריה מסע צבאי נגד סרביה. עם זאת אין ודאות נגד איזה שליט סרבי הוא קם. ייתכן כי זה לא היה נגד לזר, אלא להפך, נגד ראדיץ' ברנקוביץ' רסטיסלאליץ' ואז מתקפתו של לזר הייתה באישור המלך לאיוש.
מדינתו של לזר, הידועה בספרות כ"סרביה המוראבית" הייתה גדולה יותר מהאדמות של השועים האחרים שבשטחי האימפריה הסרבית של פעם. התאפיינה בממשל וצבא מאורגנים היטב. המדינה כללה את אגני הנהרות מוראבה הגדולה, מוראבה המערבית ומוראבה הדרומית והתפשטה מן המקורות של מוראבה הדרומית צפונה אל הנהרות דנובה וסאווה.
גבולה הצפון-מערבי נמשך לאורך הנהר דרינה. פרט לעיר הבירה קרושבץ כללה הנסיכות את הערים החשובות ניש ואוז'יצה, וכן את נובו ברדו ורודניק, שתי ערי הכורים העשירות ביותר של סרביה בימי הביניים. מכל הישויות המדיניות הסרביות, המדינה של לזר שכנה במרחק הרב ביותר מן המרכזים העות'מאנים והייתה פחות חשופה לפשיטות הטורקיות.
נסיבות אלה משכו אליה פליטים מן האזורים שעמדו מול האיום המידי של הטורקים. אלו בנו כפרים ויישובים חדשים על אדמות שהיו פחות מיושבות ופחות מעובות של סרביה המוראבית.
בין מהגרים אלה נמצאו גם אנשי דת שזירזו את תחיית המרכזים הכנסייתיים הישנים ואת הקמתם של מרכזים רוחניים חדשים בממלכה. העמדות האסטרטגיות של אגני מוראבה תרמו ליוקרתו ולהשפעתו הפוליטית של לזר בבלקן מול מתקפות הטורקים הצפויות.
בצ'ארטרים שלו בשנים 1379–1388 השליט קרא לעצמו "סטפאן לזר". את השם "סטפאן" נשאו כל השליטים מבית נמאניץ' והוא קיבל משמעות של תואר מלכותי. גם טוורטקו הוסיף "סטפאן" לשמו כשהוכתר למלך הסרבים ושל בוסניה. מנקודת מבט לשונית, השתמשו הצ'ארטרים של לזר בניב קרוב לניב קוסובו-רסאווה של השפה הסרבית. במסמכים אלה התייחס לזר אל עצמו כאל "אוטוקראטור" - (בסרבית "סאמודרז'אץ") של כל ארץ סרביה או אוטוקרט של כל הסרבים. "אוטוקרטור", "שליט-עצמי" ביוונית, הייתה תואר ששימש את הקיסרים הביזנטים. המלכים מבית נמאניץ' אמצו אותו ויישמו אותו הלכה למעשה במובן המילולי של עצמאות כלפי קונסטנטינופול, בד בבד עם ההכרה הפורמלית בחסות העליונה של הביזנטים.
בזמן הנסיך לזר המדינה הסרבית איבדה חלק מאדמותיה, לטובת הפאודלים המקומיים, בית נמאניץ' הגיע לסופו, והמדינה הותקפה בידי הטורקים. בנסיבות אלו הועלה סימן שאלה לגבי המשכיות המדינה הסרבית. תשובת השליט בולטת בתארים שהוא בחר לעצמו בצ'ארטרים שהוציא. שאיפתו הייתה איחוד מחדש של המדינה הסרבית תחת הנהגתו כצאצא ישיר של בני נמאניץ'.
לזר ותוכניתו הפוליטית זכו למלוא התמיכה של הכנסייה הסרבית. אולם, שועים אזוריים בעלי עוצמה - כדוגמת בני באלשיץ' בזטה, ווק ברנקוביץ' בקוסובו, המלך מרקו, קונסטנטין דראגש ורדוסלב הלאפן במקדוניה - הנהיגו את ישויותיהן המדיניות באופן עצמאי ביחס ללזר. בנוסף לכך, אחרי קרב מריצה שלושת המנהיגים במקדוניה הפכו לבני חסות של הטורקים. זה מה שקרה גם לביזנטיון ולאימפריה הבולגרית השנייה. ב-1388 החסות העות'מאנית התקבלה גם על ידי ג'וראג' סטרצימירוביץ' באלשיץ', שליט זטה.
מסע פשיטות טורקי עבר בשנת 1381, ללא מעצור, דרך שטחי בני החסות העות'מאנים, והגיע אל סרביה המוראבית. הוא נתקל בהתנגדותם של צרפ (Crep) ווקוסלאביץ' וויטומיר, מקציניו של לזר בקרב דוברבניצה, על יד העיר פאראצ'ין. ב-1386 עמד הסולטן מוראט הראשון עצמו בראשם של כחות גדולים בהרבה וכבש את ניש מידיו של לזר.
לא ברור עם ההתנגשות של צבאות לזר ומוראט בפלוצ'ניק התרחשה זמן קצר לפני או אחרי נפילתה של ניש. לזר הדף בפלוצ'ניק את מוראט. אחרי מותו של מלך הונגריה, לאיוש הגדול, בשנת 1382 בממלכת הונגריה פרצה מלחמת אזרחים. יש רושם כי לזר השתתף בה כאחד ממתנגדיו של הנסיך זיגיסמונד לבית לוקסמבורג. כנראה לזר שלח כוחות שלחמו באזורי בלגרד וסרם. כשאיום העות'מאנים התעצם ועלתה בהונגריה התמיכה בזיגיסמונד, לזר התפייס איתו. זיגיסמונד הוכתר כמלך הונגריה במרץ 1387. חתימת הסכם השלום ביניהם התלוותה בנישואי בתו של לזר, תאודורה, עם מיקלוש השני גאראי, מהחזקים שבאצילי הונגריה, שבחר לתמוך בזיגיסמונד. בערך באותה שנה בת אחרת של לזר, ילנה, נישאה לג'וראג' סטרצימירוביץ' באלשיץ'. כשנה קודם לכן בת נוספת של לזר, דראגאנה התחתנה עם אלכסנדר, הבן של איוואן שישמן, צאר בולגריה.