stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כיבוש חבל הריין
הכיבוש > "אימה שחורה על הריין"

הבולט ביותר מבין מסעות התעמולה היה "אימה שחורה על הריין" של הגרמנים (Schwarze Schmach), אישום גזעני נגד החיילים הקולוניאליים האפריקאים שהיוו חלק מכוחות הכיבוש הצרפתיים. מספרם עמד על 25,000 בממוצע; רובם היו מהמושבות הצרפתיות בצפון אפריקה. דחף התעמולה הגרמני התגבש לאחר הכושל הפוטש הכושל של קאפ במרץ 1920 ונתמכה על ידי הממשלה בברלין וברחבי הקשת הפוליטית, למעט השמאל הקיצוני העצמאי הסוציאל-דמוקרטים והמפלגה הקומוניסטית של גרמניה. התעמולה השתמשה בתיאורים גרפיים של "ברברים" אפריקאים שאנסו לכאורה נשים ונערות גרמניות. הפשעים כביכול נעשו למטאפורה ל"כפיפות" של גרמניה לאחר המלחמה לבעלות הברית המנצחות. התעמולה, שהגיעה לשיאה בשנים 1920–1921, עוררה די ביקורת פנימית ובינלאומית לממשלת גרמניה כדי לצמצם את תמיכתה ולרסן את הגורמים הגזעניים ביותר. עד לכיבוש הרוהר בתחילת 1923, חלק מסוים זה של מסע התעמולה הצטמצם באופן משמעותי.
הכיבוש > סוף הכיבוש

אזור הכיבוש הבריטי סביב קלן היה אמור להתפנות בינואר 1925, אך הפינוי התעכב על ידי הצרפתים עקב חילוקי דעות לגבי עמידתו של הצבא הגרמני בדרישות הפחתת החימוש שהוטלו עליו בחוזה ורסאי. כתוצאה מההסכמות שהושגו בהסכמי לוקרנו, נסוגו החיילים הבריטים מאזורם בינואר 1926. לאחר שגרמניה קיבלה את תוכנית יאנג, שנוהלה במשא ומתן בניסיון שני להסדיר את סוגיית השילומים הגרמניים, הסכימו בעלות הברית לפנות את חבל הריין עד ה-30 ביוני 1930, חמש שנים לפני התאריך שנקבע בחוזה ורסאי. אזור הכיבוש שכלל את קובלנץ פונה בנובמבר 1929, ואחרוני כוחות הכיבוש נסוגו מאזור מיינץ ב-30 ביוני 1930. לאחר הפינוי נערכו פרעות גרמניות עקובות מדם עם בדלנים ששיתפו פעולה עם הצרפתים.
בהתאם להסכם ורסאי – וגם אמנות לוקרנו, שבהן הסכימה גרמניה מרצונה לפירוז שטחה ממערב לקו שנמתח 50 קילומטרים מזרחית לנהר הריין ב-1925 – האזור נשאר אזור מפורז עד שאדולף היטלר ביטל זאת. האזור נכבש על ידי הוורמאכט תוך הפרה של האמנות ב-7 במרץ 1936.
כוחות הכיבוש > הכוחות האמריקאים (1918–1923)

ארצות הברית כבשה את האזור המרכזי של חבל הריין לאורך נהר המוזל וראש הגשר של קובלנץ. גנרל ג'ון ג'יי פרשינג, מפקד כוחות המשלוח האמריקנים (AEF), הקים את הארמייה השלישית לשם כך, שכללה בתחילת 1919 כ-250,000 איש. הפיקוד ניתן למייג'ור גנרל ג'וזף ט. דיקמן. האמריקנים פתחו את המטה שלהם בבניין ממשלתי פרוסי ליד הריין בקובלנץ. דגל ארצות הברית התנוסס מעל מבצר ארנברייטשטיין של קובלנץ על הגדה המזרחית של הריין.
ביולי 1919 פורקה הארמייה השלישית והוחלפה על ידי הכוחות האמריקאים בגרמניה (AFG) בפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי טורמן אלן. לאחר נסיגת כוחות מתמדת, ה-AFG כלל כ-20,000 איש בשטח מצומצם עד סוף 1919. בהשוואה למצב באזור הכיבוש הצרפתי, יחסי האמריקנים עם האוכלוסייה הגרמנית היו טובים בהרבה. גנרל אלן השתתף בהצלת מבצר ארנברייטשטיין מהרס על ידי כוחות בעלות הברית ב-1922.
ב-9 בינואר 1923, תחת ממשל וורן ג'י הארדינג, הסנאט האמריקאי העביר החלטה להסיג את הכוחות האמריקאים מגרמניה. גנרל אלן קיבל את המברק ב-10 בינואר. לאחר יותר מארבע שנות כיבוש, עזבו אחרוני האמריקאים את המטה שלהם בקובלנץ בינואר 1923. הדגל הורד במבצר ארנברייטשטיין, המטה האמריקאי, ב-24 בינואר. ב-27 בינואר העביר הגנרל האמריקאי אלן רשמית את השליטה לידי הצרפתים. ב-3 בפברואר, ארצות הברית הסיגה את הגנרל אלן כמשקיף שלה מהנציבות העליונה של בעלות הברית של חבל הריין. שבועיים לאחר מכן עזבו האמריקאים פיזית את חבל הריין.
כוחות הכיבוש > צבא הכיבוש הבלגי

בלגיה שמרה על צבא כיבוש (ארמיית הכיבוש (צר'), AO) באזור הריין מ-1918 עד 1929. היא כללה 20,000 חיילים בחמש דיוויזיות כשהמפקדה שלה באאכן וחייליה מוצבים בקרפלד. פיקד עליהם ארמנד הויגה. בלגיה השתתפה גם בכיבוש חבל הרוהר ב-1923. 11 חיילים בלגים נהרגו בהתקפה על גשר רכבת ליד הוכפלד (היום חלק מדיסבורג) ב-30 ביוני 1923.
צבא הכיבוש הבלגי החזיק שירות ביטחון ייעודי הידוע בשם (שירות הביטחון הצבאי בגרמניה הכבושה (צר'), SMAO) אשר סיפק תמיכה מסוימת לבדלנים הרייניים. לאחר שקצין של ה-SMOA ירה למוות בקצין גרמני של ה־Schutzpolizei במרץ 1921, המשטרה הגרמנית הרגה בטעות לוטננט בלגי נוסף בשם גראף.
כוחות הכיבוש > ארמיית הריין הבריטית

הצבא הבריטי נכנס לשטח גרמניה ב-3 בדצמבר 1918. ארמיית הריין הבריטית הוקמה כחיל הכיבוש במרץ 1919. מבוססים בקלן, הם פרסמו את The Cologne Post. הם חזרו לבריטניה בינואר 1926.
כוחות הכיבוש > ארמיית הריין הצרפתית

הארמיות השמינית והעשירית הצרפתיות היוו במקור את הכוחות הצרפתיים המעורבים בכיבוש. הארמייה השמינית תחת פיקודו של הגנרל אוגוסטן ז'ראר וכבשה את פפאלץ. הארמייה העשירית הייתה בפיקודו של הגנרל שארל מנז'ן והייתה אחראית על שאר האזור הצרפתי מהמפקדה שלה במיינץ. ב-21 באוקטובר 1919 הם אוחדו כדי להקים את ארמיית הריין הצרפתית. בשנת 1919 שימשה חטיבת "אלפי" האיטלקית את הצרפתים בתפקידי כיבוש בדרום הרחוק של האזור. הצרפתים היו האחרונים לפנות את חבל הריין הכבוש, ב-30 ביוני 1930.
כוחות הכיבוש > כוחות משלחת סיאמיים

כוחות המשלוח הסיאמיים השתתפו בכיבוש עד 1919 עם חייליהם שהוצבו בנוישטאדט אן דר ויינשטראסה, שנמצאת באזור הכיבוש הצרפתי.
מאושרים באהבה

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  סיפור של הרפו מרקס
 בימוי:  דייוויד מילר
 הופק בידי:  מרי פיקפורד
 תסריט:  פרנק טשלין
 עריכה:  בזיל רנגל, אלברכט ג'וזף
 שחקנים ראשיים:  האחים מרקס ורה-אלן אילונה מאסי
 מוזיקה:  אן רונל
 צילום:  ויליאם מלור
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  12 באוקטובר 1949
 משך הקרנה:  85 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט מוזיקלי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מאושרים באהבה (באנגלית: Love Happy) הוא סרט קומדיה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1949, עם האחים מרקס בתפקידים הראשיים.
זה סרטם האחרון של האחים מרקס בו הופיעו ביחד. בסרט מופיעה גם מרילין מונרו בתפקיד קטן. הרפו מופיע כהרגלו בקטע נגינה על נבל וצ'יקו על פסנתר
תקציר העלילה

סאם גרוניון (גראוצ'ו מרקס) הוא חוקר פרטי שעובד כבר 11 שנים על פיענוח גניבת תכשיט יהלומים יקר שהיה שייך לבית רומנוב. חקירותיו מובילות אותו לקבוצת שחקנים בתיאטרון וינדזור המעלים הצגה בשם "מאושרים באהבה" שכולל שירה וקטעי ריקוד של השחקנים מייק ג'ונסון (פול ולנטין), מגי פיליפס (ורה-אלן) ובאני דולן (מריון האטון).
המצב הכלכלי של ההצגה הוא קשה והמפיק ליונס (לאו בלסקו) מאיים לבטל אותה. פאוסטינו הגדול (צ'יקו מרקס) משכנע אותו להמשיך בהצגה על ידי זה שהוא מחמיא לו על נגינתו בכינור. הם מנגנים יחד "שיר צועני". את האוכל מספק להם הרפו (הרפו מרקס) שמבלה הרבה בחנות הכלבו של לפטי (מלויל קופר) שם הוא גונב מכל הבא ליד, מטמין בבגדיו ומחלק לשחקנים. חנותו של לפטי משמשת מעבר לסחורות גנובות. לשם מגיע ענק היהלומים הגנוב של משפחת הצאר הרוסי, מוחבאים בקופסת סרדינים עם סימן של צלב מלטזי.
הרפו גונב קופסאות סרדינים ובהם הקופסה עם התכשיט. עבריינית הצמרת מאדאם אגליצ'י (אילונה מאסי) מגיעה לקבל אותם ומסתבר שנגנבו. לפטי נזכר בהרפו ואנשיה של אגליצ'י תופסים אותו ומענים אותו אך הוא כידוע אילם. הוא מצליח לבסוף לברוח והם מגיעים לתיאטרון ומחפשים אחריו. הוא חוטף מהלהקה ענק דומה אך מזויף ומתחיל מרדף של חתול ועכבר בין אנשי אגלי'צי והרפו עם הענק המזויף. הענק האמיתי נמצא אצל צ'יקו אך ברדיפה הם מחילפים את הענקים. העבריינים רצים אחרי הרפו עם הענק האמיתי אך הוא חושב שהוא מזויף ואילו אצל צ'יקו נמצא הענק המזויף שהוא בטוח שהוא אמיתי....
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| הרפו מרקס | הרפו |  |
| צ'יקו מרקס | פאוסטינו | מפיק |
| לאו בלסקו | מר ליונס | מפיק |
| גראוצ'ו מרקס | סאם גרוניון | בלש |
| ורה-אלן | מגי פיליפס | רקדנית |
| אילונה מאסי | מאדאם אגליצ'י |  |
| פול ולנטין | מייק ג'ונסון | שחקן |
| מריון האטון | באני דולן | שחקנית |
| לני באסקו | מר ליון | מפיק |
| רמונד בר | אלפונסו זוטו | עבריין |
| ברוס גורדון | חניבעל זוטו | עבריין |
| מלויל קופר | לפטי | עבריין |
הערות שוליים

↑  בעברית הוא נקרא בזמנו "פניני הצאר" (לפי פרויקט ירושלים סגל)
מהומות 28 בפברואר

מהומות 28 בפברואר (נקראים גם טבח 28 בפברואר או אירועי ה-228 או טבח ה-228) היו התקוממות בטאיוואן שדוכאה באלימות על ידי ממשלת הקואומינטנג ששלטה אז ברפובליקה הסינית. בהוראת המושל, צ'ן יי, ונשיא סין צ'יאנג קאי שק, אלפים נהרגו החל מ-28 בפברואר 1947. אירועים אלה נחשבים לבין החשובים ביותר בהיסטוריה המודרנית של טאיוואן והיוו זרז לתנועה שתמכה בעצמאות טאיוואן.
ב-1945, אחרי כניעת יפן וסיום מלחמת העולם השנייה, העבירו בעלות הברית את השליטה על טאיוואן לידי הרפובליקה הסינית, ובכך סיימו 50 שנות כיבוש יפני. התושבים באי החלו לגלות עוינות כלפי מה שתפסו כשחיתות מצד הקואומינטנג, לרבות השתלטות שרירותית על נכסים פרטיים, ניהול כלכלי בעייתי, והוצאתם מההשתתפות במגרש הפוליטי. כל זה הגיע לשיא ב-27 בפברואר 1947 בטאיפיי, כשנציגים של לשכת המונופולים פגעו באלמנה מקומית שנחשדה במכירת סיגריות מוברחות. לאחר מכן ירה קצין בקהל של עוברי אורח ופגע באדם שנפטר למחרת מפצעיו. חיילים החלו לירות על המפגינים ביום למחרת, ולאחר מכן המפגינים הצליחו להשתלט על תחנת רדיו ממנה שידרו ידיעות על מרד לכל רחבי האי. עם התפשטות ההתקוממות, המושל, צ'ן יי מטעם הקואומינטנג, ביקש סיוע צבאי ובעזרתו דיכא את המרד באלימות. שנתיים לאחר מכן, ולמשך 38 השנים שאחר כך, נכנס האי לתקופת שלטון צבאי שכונתה גם הטרור הלבן.
במהלך תקופת הטרור הלבן, הקוומינטנג רדפה את מתנגדיה הפוליטיים, ואירועי 28 בפברואר נשארו בגדר טאבו. הנשיא לי דנגחוויי היה הנשיא המכהן הראשון שדן בנושא בפומבי, ב-1995. כיום האירועים נמצאים בדיון ציבורי פעיל, והם הפכו לנושא למחקר ממשלתי ואקדמי. 28 בפברואר נקבע כיום זיכרון רשמי ובמהלכו נערכים אירועים לזכר הקורבנות. במספר ערים בטאיוואן הוקמו גם מספר פארקים ואנדרטאות לזכר האירועים.
מספר ההרוגים באירועי 28 בפברואר נע בין 18 ל-28 אלף, כשהערכות אחרות מדברות על מספרים נמוכים משמעותית. הנשיא לשעבר, לי דנגחוויי הקים נציבות שתפקידה היה לקבוע מה מספר ההרוגים. תוך הסתמכות על מפקד האוכלוסין שנערך במהלך הכיבוש היפני, ניתן היה להעריך את מספר התושבים באי בעת העברת השלטון לקוומינטנג. לנציבות ניתנה הסמכות לחלק פיצויים למשפחות ההרוגים, כשהמשפחות לא נדרשו להוכיח שהמוות של יקיריהם היה קשור לאירועי 28 בפברואר. 800 אנשים קיבלו את הפיצויים על האירועים.
רקע

במהלך 50 שנות הכיבוש היפני, חוותה טאיוואן תקופה של צמיחה כלכלית ורמת חיים גבוהה, בהיותה בסיס אספקה של יפן. אחרי מלחמת העולם השנייה, עם כניעתה של יפן, הועברה השליטה על האי לרפובליקה של סין, עד שיוסכם על שלטון קבוע באי. צ'ן יי, המושל הכללי של טאיוואן מטעם סין, הגיע לאי ב-24 באוקטובר 1945, ויום למחרת נערך בנוכחותו טקס הכניעה של היפנים באי בפני סין. עבור צ'ן יי, מדובר היה ביום שבו טאיוואן שבה לשלטון הרפובליקה של סין.
המקומיים בטאיוואן ראו את היפנים בצורה חיובית יותר לעומת חלקים אחרים שהיו תחת שלטון יפן. חרף זאת, כוחות הקוומינטנג הראשונים שהגיעו לאי התקבלו בברכה על ידי התושבים. עם זאת, ההתנהלות האכזרית שלהם לצד השחיתות שבשלטון החדש גרמו לרגשות החיוביים להתחלף במהירות בתקופה שאחרי המלחמה. כמושל הכללי, צ'ן יי המשיך את דרכם של היפנים מבחינת המונופולים על הטבק, הסוכר, הקמפור, התה, הנייר, הכימיקלים, הכרייה והצמנט. הוא גם החרים 500 מפעלים ומכרים בנוסף לבתיהם של תושבים יפנים לשעבר.
הניהול הכלכלי הכושל הוביל ליצירתו של שוק שחור גדול, וגרם לאינפלציה ולמחסור במזון. הקוומינטנג כפה למכור סחורות רבות בזול כדי שיישלחו לסין היבשתית שהייתה מצויה במחסור במזון עקב מלחמת האזרחים, שם נמכרו ביוקר, מה שתרם ליצירת המחסור בטאיוואן. מחיר האורז עלה פי 100 במהלך הזמן שעבר בין עליית הלאומנים לשלטון באי עד לאביב של 1946, מחיר שהיה גבוה פי ארבעה ממחירו בשנגחאי. בינואר 1947, הוא כבר היה גבוה פי 400. פוליטיקאים נטולי קשר לטאיוואן שלטו בכמעט כל התעשייה באי, כמו גם בפוליטיקה ובמערכת המשפט, תוך שהם דוחקים החוצה את כל הטאייוואנים שהחזיקו במשרות אלו עד אז. רבים מהחיילים בחיל המצב הלאומני היו לא ממושמעים, והביזה והשוד שהם חוללו תרמו רבות להרס התשתיות והשירותים הציבוריים. מאחר שהאליטה בטאיוואן נהנתה ממידה מסוימת של עצמאות תחת שלטון היפנים, היא ציפתה לשלטון דומה תחת הלאומנים. אולם השלטון החדש כיוון לצורת ניהול אחרת, שכללה ריכוזיות של השלטון המרכזי וצמצום השלטון המקומי. הקוומינטנג כיוון ליצירת חברה חדשה וריכוזית עקב הזכרונות מהפיצול שנגרם בסין בין 1916–1928. המטרות השונות של האנשים בטאיוואן ושל הלאומנים, לצד פערי שפה ופערים תרבותיים הובילו לעליית מפלס העוינות בין הצדדים.
ההתקוממות ודיכויה

בערב 27 בפברואר 1947, צוות אכיפה של לשכת מונופול הטבק נכנסה למחוז טאיצ'ו, שם ביקשו להחרים סיגריות מוברחות שהיו בידי אלמנה בת 40 בשם לין ג'יאנג–מיי. כשהיא דרשה שיחזירו לה את הסיגריות, אחד האנשים הכה אותה בראשה עם קת הרובה שלו, מה שגרם למקומיים מסביב לאתגר את הצוות. בשעה שנמלטו מהמקום, ירה אחד מהם לכיוון הקהל ופגע בעובר אורח שנפטר למחרת. עבור הקהל, שכבר היה בעל רגשות מעורבים בשל האבטלה, האינפלציה והשחיתות שפשתה במוסדות השלטון, זה היה הקש ששבר את גב הגמל, והתחילו הפגנות נגד המשטרה והמשמר, שבעיקר התעלמו.
למחרת התאספו מפגינים בטאיפיי בקריאה לעצור ולשפוט את מי שהיו מעורבים בירי. המפגינים הצליחו להגיע למשרד המושל הכללי, שם ניסו כוחות הביטחון לדכא את ההפגנה. חיילים פתחו בירי לעבר המפגינים והרגו לפחות שלושה מהם. ב-4 במרץ, הצליחו המקומיים להשתלט על טאיפיי ובסיסים צבאיים סמוכים, ופילסו את דרכם לתחנת הרדיו המקומית, משם שידרו ידיעות על ההפגנות ועודדו אנשים לצאת ולמרוד, מה שאכן קרה בכל רחבי האי. בערבו של אותו יום, הוכרז משטר צבאי וכוחות הביטחון החלו לאכוף עוצר.
למשך מספר שבועות הצליחו המקומיים לשלוט ברוב האי. בתחילה ההפגנות היו ספונטניות, ובמהלכן סינים שמוצאם בסין היבשתית הוכו ונרצחו, ולפי ההערכות מספרם עומד על למעלה מ-1,000. בתוך מספר ימים החלו שיתופי פעולה בין המקומיים שהחלו להתארגן, ומתנדבים, כמו סטודנטים וחיילים יפנים לשעבר, החלו לאכוף את הסדר הציבורי באזורים בהם שלטו. המנהיגים המקומיים הציגו לממשלה הסינית מסמך בן 32 דרישות שכללו רפורמות ושלטון אוטונומי. בין דרישותיהם היו גם בחירות חופשיות, כניעת הצבא הסיני בפני המקומיים וסיום השחיתות השלטונית. עם זאת, באשר לאוטונומיה היו חילוקי דעות, והיו שדחפו לממשל בינלאומי בחסות האו"ם או לעצמאות מלאה. הם דרשו גם ייצוג בשיחות השלום עם יפן, במטרה לקבוע את עתיד האי.
מחוץ לטאיפיי, היו מקרים של הקמת מיליציות. כך הוקמה לדוגמה בריגדה 27 הקומוניסטית בטאיצ'ונג, בשעה שבצ'יאיי הועלה באש בית ראש העיר ומספר מיליציות נלחמו עם המשטרה.
השלטון הלאומני בהובלת צ'ן יי, המתין במשך מספר ימים להגעת תגבורת מפוג'יין שהגיעה ב-8 במרץ, אז החל דיכוי המרד. בדיווח הניו יורק טיימס נכתב "אמריקאי שהגיע מסין היבשתית לטאיפיי סיפר שהכוחות הגיעו ב-7 במרץ והיו מעורבים בירי ומעצר חסר הבחנה. במשך זמן, כל מי שנראה ברחוב נורה, בתים נהרסו ודייריהם נעצרו. בחלקים בעלי הכנסה נמוכה נאמר שיש רחובות שמכוסים במתים".
בסוף מרץ הורה צ'ן יי על מעצרם והוצאתם להורג של מנהיגי המרד. הכוחות הוציאו להורג, לפי ההערכות, בין 3,000 ל-4,000 בני אדם ברחבי האי. חלק ממקרי ההריגה היו ספונטניים, בעוד אחרים היו שיטתיים. המנהיגים הפוליטיים המקומיים היו בין היעדים, לצד מי שארגנו את הממשל העצמי בטאיוואן. שיעור גדול מהקורבנות היו חיילים לשעבר בצבא היפני, והיו מעורבים בביזה וברצח סינים. מספר ארגונים שהיו מעורבים במהומות ובניסיון להקים שלטון עצמאי בטאיוואן הוכרזו קומוניסטיים, ורבים מחבריהם נעצרו והוצאו להורג.
בסוף מרץ 1947 המליצה הוועידה המרכזית של הקוומינטנג על החלפתו של צ'ן יי בשל ה"אלימות חסרת הרחמים" שהפגין בדיכוי המהומות. ביוני 1948 הוא מונה למושל מחוז ג'ג'יאנג. בינואר 1949 ניסה לערוק למפלגה הקומוניסטית, אשר נראתה כמנצחת במלחמת האזרחים, אולם צ'יאנג קאי שק פיטר אותו מתפקידו והביא אותו למאסר בטאיוואן. במאי 1950 נידון צ'ן יי לעונש מוות בידי בית משפט צבאי, וב-18 ביוני הוצא להורג.
מניין ההרוגים

ההערכה המקובלת היא שבאירועים נהרגו בין 18 ל-28 אלף, והוא מתבסס על ועדה ממשלתית שהוקמה ב-1992 ושהדו"ח שהגישה אומץ רשמית ב-2007. עם זאת, מספר זה הוטל בספק מספר פעמים. אחד המבקרים הבולטים הוא האו פיי–צון, שמסתמך על כך שרק כ-1,000 הגישו תביעות פיצויים על האירועים. עם זאת, אחרים טוענים כי מעטה החשאיות מאז תרם למספר הנמוך הזה, ובייחוד מכיוון שרבים לא מודעים לכך שבני משפחותיהם נרצחו בתקריות.
ביקורת נוספת פורסמה על ידי מרווין סי–הה, נשיא מכון השפה של טאיפיי, אשר ציין שמעטים מאוד מעמיתיו תמכו בנתון של 28,000, אולם הוא מתח ביקורת על העובדה שדו"ח הוועדה הוגבל לשנת 1947 בלבד. עוד נאמר שהדו"ח מרחיק את משפחתו של צ'יאנג קאי שק מהאירועים, בכך שהוא מתעלם מהדיכוי במדינה שהיה בשנות ה-50 וה-60.
אחרית דבר

במהלך האירועים, הוקמו ברחבי טאיוואן "נציבויות המהפכה", אשר דרשו אוטונומיה רבה יותר. המשא ומתן עם השלטון המרכזי הסתיים עם הגעת כוחות צבא לאי בתחילת מרץ. הדעה הרווחת כיום היא כי התחושות שהתעוררו בקרב תושבי טאיוואן כלפי השלטון המרכזי במהלך דיכוי המהומות הובילו לתנועה שקוראת לעצמאות טאיוואן ושקיימת גם כיום. בעקבות האירועים, הוכרז בטאיוואן שלטון צבאי למשך 38 שנים, תקופה הנקראת גם "הטרור הלבן", ובמהלכה כ-100 אלף תושבים נכלאו בשל דעותיהם הפוליטיות, ומתוכם כ-1,000 הוצאו להורג. במהלך תקופת השלטון הצבאי, נמנעו מלדון באירועי 28 בפברואר.
בשנות ה-70 הוקמה תנועת 228 לצדק ולשלום, במטרה לחתור לשינוי המדיניות באי. ב-1995, נשיא טאיוואן ויו"ר הקוומינטנג, אשר השתתף באירועים ונעצר בחשד להיותו קומוניסט, התנצל רשמית בשם הממשלה והכריז על 28 בפברואר כיום להנצחת הקורבנות.
ב-28 בפברואר 2004 השתתפו אלפי אזרחי טאיוואן בעצרת, במהלכה החזיקו ידיים ויצרו שרשרת אנושית באורך של 500 ק"מ בין הערים הצפונית והדרומית ביותר בטאיוואן. העצרת קראה לשלום, הנציחה את האירועים ומחתה על כיוון טילים מצד הרפובליקה העממית של סין לעבר טאיוואן.
ב-2006 פורסם דו"ח חדש, לפיו צ'יאנג קאי שק הוא האחראי הגדול ביותר לאירועי 28 בפברואר, בשל העובדה שבחר לשלוח כוחות לטאיוואן, נמנע מלהעניש כל פקיד בצבא או בממשלה, והיה מודע לאזהרות לפני שליחת הכוחות. בדו"ח נכתב:
”אנחנו סבורים שצ'יאנג קאי שק, נשיא הממשלה הלאומנית, אמור לשאת באחריות הגדולה ביותר לטבח ה-228. זאת משום שלא רק שהוא התעלם מהאזהרות מצד המושל יואן לפני הטבח, אלא הוא גם העריך את צ'ן יי יותר אחר כך. אף אחד מהפקידים הצבאיים והפוליטיים בטאיוואן לא נענש בעקבות הטבח. זאת ועוד, הוא שלח כוחות מייד אחרי הטבח, כפי שנכתב במכתב מצ'ן יי לצ'יאנג קאי שק ב-13 במרץ: "אלמלא נכונות כבודך לנייד כוחות במהירות, אף אחד לא יכול היה לדמיין לאן הטבח הזה יוביל". צ'יאנג קאי שק, חרף כל המידע שקיבל מהמפלגה, הממשלה, הצבא, המודיעין ונציגי העם בטאיוואן, בחר לשלוח כוחות באופן מיידי”.
מאושרים ביחד (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |
 מבוסס על:  נשואים פלוס 
 סוגה:  סיטקום
 בימוי:  Georgy Dronov 
 שחקנים:  Viktor Loginov  Alexander Yakin  Yulia Sergeevna Zacharova  Darya Sagalova  Natalya Bochkareva  Aleksey Sekirin 
 ארץ מקור:  רוסיה 
 שפות:  רוסית 
 מספר עונות:  6 
 מספר פרקים:  365 
 הפקה
 חברת הפקה:  Lean-M, Sony Pictures Television 
 אורך פרק:  22.5 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  TNT
 תקופת שידור מקורית:  8 במרץ 2006 – 1 במרץ 2013 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
מאושרים ביחד (ברוסית: Сча́стливы вме́сте) היא סדרת טלוויזיה רוסית, ששודרה ברשת TNT משנת 2006 עד 2013. זו גרסה מחודשת לסדרת הטלוויזיה האמריקאית נשואים פלוס.
מידע

במקום לגור בבית, בני בוקין גרים בקופסה בקומה העליונה של בניין קטן, בעוד בני סטפנוב גרים בתיבה מולם. לפני תחילת הסדרה, משפחת בוקין יכלו לרכוש חלק מעליית הגג של הבניין לחדרים נוספים, כך שמלבד היעדר מרתף, היעדר דלת אחורית, מוסך בבניין נפרד במקום להיות צמוד לבית ומרפסת המשמשת במקום החצר, פריסת הדירה של משפחת בוקין נראית כמו הבית של הבונדיס מסדרת הטלוויזיה המקורית. הדירה נמצאת בבלגן בשל כמה תיקונים בבית שמעולם לא הסתיימו, ובפרקים הראשונים של הסדרה אתר בנייה, שהוצב בחוץ איפשר לאנשים (ולברון, הכלב המשפחתי) להיכנס ולצאת מדירתם של בוקין ליד הבית מרפסת.
כשינוי משמעותי, במקום להיעלם כמו סבן לאחר כמה פרקים, סמה נשארת עם הבוקינים עד סוף הסדרה וההסברים המוזרים לעיתים קרובות להיעדרו מאירועים שכל המשפחה צריכה להשתתף בהם הפכו לבדיחה רצה. כמו כן, הכלב המשפחתי ברון לא מת ונשאר אותו דבר עד סוף הסדרה. הפרק רקוויאם לבריארד המת הותאם עם זאת, כאשר הכלב ברון נמכר לאדם עשיר במקום למות, כפי שקורה לכלב בסדרה האמריקאית.
באפריל 2008 הודיעו המפיקים כי עיבדו את כל פרקי הסדרה האמריקאית ופתחו בתחרות מקוונת בה הצופים יכלו להגיש רעיונות חדשים לפרקים. החל מה- 31 בדצמבר 2009, התוכנית חזרה עם 60 פרקים חדשים. על פי כתוביות הפתיחה של הפרקים, חלק מהפרקים החדשים נכתבו יחד עם המפיקים המקוריים של "נשואים פלוס", בעיקר ריצ'רד גורמן וקתרין גרין.
הסדרה בוטלה בשנת 2013.
דמויות

גנה בוקין (רוסית: Геннадий Петрович Букин) (מבוסס על אל, בגילומו של ויקטור לוגנוב)
דאשה בוקינה (רוסית: Евдокия «Даша» Евкакиевна Букина) (מבוסס על פגי, בגילומה של נטליה בוצ'קאריובה)
סבטלנה בוקינה (רוסית: Светлана Геннадьевна Букина) (מבוסס על קלי, בגילומה של דריה סגלובה)
רומן בוקין (רוסית: Роман Геннадьевич Букин) (מבוסס על באד, בגילומו של אלכסנדר יאקין)
אלנה (רוסית: Елена Владимировна Полено) ואנטולי פולין (רוסית: Анатолий Иванович Полено) (מבוסס על מרסי וג'פרסון ד'ארסי, בגילומם של יוליה זכרובה ופאבל סווינקוב)
יבגני סטפנוב (רוסית: Евгений Варфоломеевич Степанов) (מבוסס על סטיב רוהאדס, בגילומו של אלכסיי סקירין)
סמה בוקין (רוסית: Сёма Букин) (מבוסס על סבן, בגילומו של איליה בוטקובסקי)
הברון בוקין (ברוסית: Барон Букин) (מבוסס על באק ומזל, בגילומו של כלב בשם באיירה)
הקומיקאי גאריק חרלמוב הופיע הופעת קמע בסדרה כטוֹסיק.
הערות שוליים

↑  Levy, Clifford J. (10 בספטמבר 2007). "Still Married, With Children, but in Russian". The New York Times. נבדק ב-12 במאי 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Счастливы вместе : ТНТ (ברוסית). אורכב מ-המקור ב-2012-07-01.
↑  Levy, Clifford J. (10 בספטמבר 2007). "Still Married, With Children, But Trading Insults in Russian". The New York Times. נבדק ב-2011-01-15. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "(in Russian)". Lean-m.ru. 2008-04-14. אורכב מ-המקור ב-2012-03-24. נבדק ב-2012-03-14.
↑  "(in Russian)". Lean-m.ru. 2009-12-28. אורכב מ-המקור ב-2012-03-24. נבדק ב-2012-03-14.
לשבור את הקרח - ההרפתקה של אולף

| --- | --- |
כרזת הסרט הרשמית
כרזת הסרט הרשמית
 בימוי:  קווין דטרס סטיבי וורמרס
 הופק בידי:  רוי קונלי
 תסריט:  ג'ף שייפר
 מדבבים:  ג'וש גד קריסטן בל אידינה מנזל ג'ונתן גרוף
 מדבבים בעברית:  עידו רוזנברג עינת אזולאי מונה מור גילן שחף
 מוזיקה:  כריסטוף בק אליסה סמסל (שירים) קייט אנדרסון (שירים)
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  אולפני ההנפשה של וולט דיסני Walt Disney Pictures
 חברה מפיצה:  סרטי אולפני וולט דיסני
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 22 בנובמבר 2017 ישראל 30 בנובמבר 2017 (עם הסרט קוקו)
 משך הקרנה:  21 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט חג המולד, סרט הרפתקאות, סרט לכל המשפחה, סרט קומדיה, סרט מוזיקלי, סרט פנטזיה 
 סרט קודם:  קדחת הקרח
 סרט הבא:  לשבור את הקרח 2
 סרטים בסדרה:  לשבור את הקרח
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
לשבור את הקרח - ההרפתקה של אולף (באנגלית: Olaf's Frozen Adventure, בתרגום חופשי: "ההרפתקה הקפואה של אולף") הוא סרט הנפשה קצר שהופק על ידי אולפני ההנפשה של וולט דיסני והוצא לאקרנים על ידי סרטי אולפני וולט דיסני. הסרט הוקרן ב-22 בנובמבר 2017 בארצות הברית ביחד עם הסרט "קוקו" של פיקסאר, וב-30 בנובמבר 2017 הוקרן בישראל.
הסרט הקצר כולל ארבעה שירים חדשים מקוריים והחזיר את צוות המדבבים המקורי של הסרט "לשבור את הקרח".
תקציר העלילה

עונת החגים הראשונה בארנדל מאז נפתחו שערי הארמון מחדש, אנה ואלזה מארגנות את חגיגת חג המולד בטירה לכל תושבי ארנדל ומארחות אותם. לאחר שכל תושבי העיר עוזבים את החגיגה בארמון מוקדם מהצפוי כדי לבלות את החג יחד עם משפחותיהם על פי מיטב המסורת של כל אחד, האחיות מבינות כי מעולם לא הייתה להן מסורת משפחתית כזו בשנים הקודמות. הסיבה לכך הייתה שאחרי שהשערים נסגרו הן לא היו יחדיו שוב. לכן, אולף יוצא למסע ארוך בכל הממלכה כדי לחפש לבנות מסורת משפחתית ולהביא אותה אליהן הביתה ולהציל את חג המולד הראשון שלהן לבד. לבסוף, הצליח אולף איש השלג במשימתו הקשה ועמד בה בגבורה רבה ובזכותו לאנה ואלזה כבר הומצאה והייתה מסורת משפחתית חדשה לכריסמס לכל שנה.
מדבבים ראשיים

ג'וש גד - אולף
קריסטן בל - אנה
אידינה מנזל - אלזה
ג'ונתן גרוף - קריסטוף
הפקה

הסרט הקצר הוכרז בפברואר 2016 כספיישל טלוויזיה של ABC אשר יופק על ידי רוי קונלי ובבימוי קווין דטרס וסטיבי וורמרס. בזמן שידור הספיישל "The Making of Frozen: Return to Arendelle" ב-ABC ב-2016, שם הסרט נחשף והוכרז כי הסרט יכלול שירים מקוריים חדשים מאת אליסה סמסל וקייט אנדרסון. ביוני 2017 הוכרז שבמקום ספיישל טלוויזיה, הסרט יוקרן כסרט קולנוע קצר לפני הסרט "קוקו" של דיסני ופיקסאר.
ביקורת ודעת קהל

עם יציאת הסרט הקצר לפני הסרט "קוקו" נשמעו ביקורות כנגד הסרט, בעיקר מצד הורים לילדים, שטענו כי סרט קצר באורך 22 דקות לפני סרט מלא מתברר כמעמסה עבור הילדים. בנוסף, מבקרי קולנוע טענו כי הקרנת "ההרפתקה של אולף" של אולפני ההנפשה של דיסני לפני הסרט "קוקו" של אולפני "פיקסאר" מעיד על "השתלטות" קריאטיבית מצד דיסני על אולפני "פיקסאר" שבבעלותה, הידועים בסרטוניהם הקצרים וב"קול הייחודי והמקוריות שלהם", לדברי המבקרים, ועל כך שדיסני מעדיפה לקדם את זיכיון "לשבור את הקרח" על חשבון אולפני "פיקסאר".
לאחר כשבוע הודיעו אולפני דיסני על הפסקת הקרנת הסרט "ההרפתקה של אולף" לפני הסרט "קוקו". לדבריהם, הפסקת הסרט הייתה מתוכננת לאחר שבוע מצאת הסרט "קוקו", אך מהלך זה נתפס בציבור כתגובה לביקורות על הסרט במתכונתו בקולנוע.
בישראל נפוצו בציבור צופי הקולנוע ביקורות דומות, והקרנת "ההרפתקה של אולף" הופסקה לאחר ימים ספורים.