בנימין בראון
מחקריו > חסידות

בשנים 2020–2021 פרסם בראון שני מאמרים בכתב העת 'ציון' העוסקים במה שהוא מכנה 'הפוליטיקה של החסידות המוקדמת'. המאמר הראשון, 'פולמוס אוסטרהא וחוג הבעש"ט: "החזרה הכללית" לפולמוס החסידים והמתנגדים?' מציג סכסוך ארוך שהחל בפולמוס רבנות בעיר אוסטרהא שבווהלין. בסכסוך זה ניצבו אנשי חוג הבעש"ט כמחנה אופוזיציוני נגד רב העיר, ר' משולם זלמן אשכנזי (אחיו הצעיר של ר' יעקב עמדין), ופעלו כקבוצה מגובשת ויעילה. בסכסוך זה נשמעו טענות התנגדות חריפות נגד הבעש"ט, שהגיעו עד כדי ניסיון להטיל עליו חרם. גם לאחר פטירת הבעש"ט חודש המאבק על ידי  ר' יעקב יוסף מאוסטרהא (רב ייב"י), בעידודו ובניצוחו של המגיד ממזריטש. הוא הסתיים רק בשנת 1777, עם מינויו של ר' מאיר מרגליות לרב העיר, במה שהסתמן כניצחון החסידים. פרשה זו מלמדת, לדעת בראון, על טיב פעילותו ומנהיגותו של הבעש"ט, על אופי חוגו ועל צמיחתה של התנגדות לדרכו עוד זמן רב לפני פולמוס החסידים והמתנגדים הגדול של השנים 1772–1804.
מאמרו השני, 'עלייתו של המגיד ממזריטש להנהגת התנועה החסידית', מנתח את היווצרותה של מנהיגות הגמונית בתנועה החסידית המתהווה סביב ר' דב בר ממזריטש. בראון מסכים עם ממצאי 'המחקר החדש' (שראשיתו בעבודתה של עדה רפפורט-אלברט), לפיהם עם פטירת הבעש"ט טרם נוצרה תנועה חסידית מגובשת ולא הייתה לחסידי הבעש"ט הנהגה ריכוזית (וזאת בניגוד לנרטיב החסידי, הקובע כי הבעש"ט העביר את ההנהגה למגיד ממזריטש). ואולם, הוא חולק על עמדות במחקר זה הטוענות כי מצב זה נמשך גם לכל אורך חייו של המגיד. לדבריו, ר' דב בר, שתחילה הנהיג רק חוג של תלמידים ומעריצים, הרחיב את כוחו בהתמדה, בין השאר באמצעות מעורבות בסכסוכים שונים שבהם הפגין עוצמה ותקיפות, ולבסוף נעשה למנהיג ההגמוני של כל החוגים בראשות תלמידי הבעש"ט, למעט חריגים קטנים. את נקודות המפנה מסמן המאמר ב'מחלוקת קוריץ' (המתוארכת על ידיו לשנת תקכ"ז/1767 לערך), שאותה הוא מציין כמחלוקת הצדיקים הראשונה בחסידות. התאחדותם של חוגי החסידים תחת מנהיגות הגמונית אחת הייתה לדעתו אחד הגורמים העיקריים בהפיכתה של החסידות לתנועה חברתית (ואמנם, סמוך לאחר מחלוקת קוריץ היא כבר מתוארת לראשונה כ'כת'), בהצלחתה בהפצת מסריה וביכולתה לעמוד ברדיפות המתנגדים. מאמר זה עושה לראשונה שימוש מחקרי בכל ששת מכתביו של המגיד ממזריטש (שלא יצאו עליהם עוררין).
במחקריו על החסידות המאוחרת של המאות ה-19 וה-20, נטען בין היתר כי לאחר שקיעת הערכים המיסטיים של החסידות המוקדמת נוצרו בתנועה זו "תחליפי מיסטיקה" - אידיאלים דתיים שהציבו אתגרים אחרים לחסידים, ואשר קשורים בקשר מושגי עקיף יחסית לאידיאלים המקוריים. בראון סבור כי המעבר מן האידיאל המיסטי אל עבר התחליפים איננו מציין את 'ניוונה' של התנועה, כפי שטענו כמה מחוקריה הראשונים, אלא את התבגרותה ואת יכולתה החיונית להפיק מתוכה ערכים רוחניים חדשים על אף התרחבותה והתמסדותה, ערכים המתאימים יותר לתנועה חברתית גדולה, בעלת אחריות קהילתית, הנתונה במאבק קיומי אל מול תנועות מודרניות.
עמדתו של ר' מרדכי יוסף מאיז'ביצה לפיה ראוי לאדם לחרוג משורת ההלכה כאשר הוא יודע בוודאות כי בכך הוא מגשים את רצון ה' - עמדה שמשכה תשומת לב מחקרית רבה בשל נטיות אנטינומיסטיות שיוחסו לה - נדונה אצל בראון כתאורטית גרידא. הוא הראה מתוך ספר "מי השילוח" כי ההיתר לכאורה לחרוג משורת ההלכה נאמר רק ברבדים אוטופיים - ביחס לדמויות מן המקרא או בתקופת הגאולה - ואילו ברמה המעשית סבור האיז'ביצער כי אנו איננו מסוגלים לדעת בוודאות את רצון ה', ולכן ראוי לנו לדבוק ב"כללים" של ההלכה הפסוקה. לדעתו, מדובר כאן בדוגמה למצב שבו החזון האוטופי אינו מעודד מהפכה אלא דווקא עמדה שמרנית.
במאמרו השיטתי של בראון על השפת אמת הוא הראה כי בזרמי ההגות היהודית המושפעת מן הקבלה יש להבחין בין מוניזם רדיקלי, דוגמת זה של אבות החסידות, המדגיש את הטענה כי העולם הממשי הוא 'אחדות פשוט[ה]' חסרת הבחנות, לבין מוניזם מנוטרל, המותיר את האחדות הפשוטה לעולם אמיתי יותר אך בלתי מושג, ומדגיש כי בעולם הנגיש לנו שורר ריבוי. בראון מראה כי ה'שפת אמת' מתאפיין במוניזם מנוטרל בעל אופי דואליסטי, המושפע ממשנתו של המהר"ל מפראג - אשר החזיק גם הוא בתמונת עולם דומה. לדעת בראון, תמורה רעיונית זו עלתה בקנה אחד עם המגמות החברתיות של החסידות במאבקיה בזרמים מודרניים.
בדצמבר 2017 ראה אור בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון הספר Hasidism: A New History, פרי מאמץ משותף של קבוצת חוקרים מכמה מדינות, המביא את סיפורה של תנועת החסידות מראשיתה ועד ימינו. בראון הוא מחבר-שותף של ספר זה, והיה חבר בצוות שכתב את החלק העוסק בחסידות במאה העשרים.
באפריל 2018 יצא לאור ספרו של בראון "כספינה מיטלטלת: חסידות קרלין בין עליות למשברים" (מרכז זלמן שזר). הספר בוחן את תולדותיה של חסידות קרלין מראשיתה ועד תחילת המאה העשרים ואחת. בראון טוען כי בחסידות קרלין אתגרה כמה פעמים תפיסת הצדיק (מינוי ינוקא לאדמו"ר, מינוי אדמו"ר מחוץ לשושלת, "פיטורי" אדמו"ר, בחירת אדמו"ר בבחירות כעין-דמוקרטיות, ועוד), וכן כי היא שוברת את מה שהוא מכנה "משולש הזהב" בדימוי הרווח על אודות החסידות: התנגדות לעלייה לארץ ישראל, בריחת האדמו"רים בשואה, ושיקום מהיר לאחריה. בניגוד למשולש זה, קרלין עודדה עלייה לארץ, כמעט כל משפחת האדמו"רים נרצחו בשואה (אחד מאדמו"ריה אף חזר לאירופה ערב המלחמה), והשיקום היה קשה וכאוב. אחד מחידושיו המתודולוגיים של הספר נעוץ בכך שהוא בוחן לא רק את שושלת האדמו"רים אלא גם את "אליטות המשנה" של החסידות: זקני הקהילה, העסקנים, הפעילים ועוד.
במאי 2024 פרסם בראון את ספרו Holiness and Law, העוסק במנהגי החסידים. השער הראשון של הספר בוחן כיצד אישים חסידיים שונים מתקופות שונות התייחסו אל המנהגים שחידשה החסידות: נורמה וולונטרית, נורמה קהילתית, הלכה ראויה לכלל ישראל, מנהג סתם, ובמקרים מסוימים - בעיקר בקשר לאיחור זמן התפילה - עבירה לשמה. השער השני עוסק בנורמות של 'קדושה' - פרישות מינית בחיי הנישואין - הנהוגות בכמה חסידויות בנות זמננו. מתוך שני השערים הללו מציג בראון תובנות תאורטיות לגבי המעגלים הנורמטיביים של חיי החסידים.