stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל במלחמת יום הכיפורים
רוח ההתנדבות

ב-7 באוקטובר, כשהופעל משטר הג"א, הופעלו נערי הגדנ"ע לעזור לאזרחים לצבוע את פנסי מכוניותיהם ולהאפיל את חלונות בתיהם.
משהתבררה לעם חומרת המצב החלו גילויי התנדבות. לצדי כבישי הגליל, המוליכים לרמת הגולן, הקימו התושבים ביוזמתם דוכנים לחלוקת פירות ומשקאות לחיילים העולים צפונה. מתנדבות האגודה למען החייל (המכונות בעגה הצה"לית "דודות") אספו חבילות ובהן ממתקים וציוד אישי עבור החיילים, וילדי בתי הספר צירפו לחבילות מכתבים מעוטרים. עיריות רבות פתחו קווי חירום למסירת דרישות שלום מהחיילים למשפחותיהם. חיילים רבים לא התפנו במהלך הקרבות לכתוב למשפחותיהם. בתום הקרבות נערך בחיפה ב-7 בנובמבר מבצע לעידוד החיילים לשליחת מכתבים וגלויות לבתיהם. קצין העיר העביר 30 אלף גלויות ליחידות הצבא.
הציבור תרם לחיילים בחזית מכשירי רדיו טרנזיסטור, משחקים וספרי קריאה קלים. הוועד למען החייל ריכז את התרומות. אלף ספרי תורה גויסו במבצע משותף של הרבנות הצבאית, איחוד בתי הכנסת ומשרד הדתות והועברו ליחידות צה"ל השונות. הרב הצבאי הראשי, תת-אלוף מרדכי פירון, חיבר תפילה מיוחדת לשלום חיילי צה"ל.
פרופסורים ומרצים מהטכניון התנדבו לעבוד כמכונאים בתעשייה האווירית כדי למלא את מקום העובדים שגויסו למילואים, ולעזור במשימה של החזרה לכשירות של מטוסי חיל האוויר שנפגעו בקרבות.
מאות אנשי מילואים ששהו מחוץ לישראל, בקביעות או באופן זמני, עזבו את מקומות עבודתם ולימודיהם וטסו על חשבונם לישראל, ועם הגיעם ארצה מיהרו להצטרף ליחדותיהם בחזית. אלפי אזרחים תרמו דם במגן דוד אדום. כמאתיים נכים, בהם קטועי גפיים, התנדבו למלא תפקידים שונים במל"ח – משק לשעת חירום.
גם בתפוצות היו גילויי הזדהות עם מדינת ישראל וצה"ל. אמנים ידועים נטלו חלק בפעולות תמיכה ועידוד. שחקנית הקולנוע אליזבט טיילור, שהתגיירה בגיור רפורמי, יצאה למסע התרמה למען פצועי צה"ל שמסלולו רומא – המבורג – אמסטרדם – לוס אנג'לס – ניו יורק, וגם תרמה מכספה היא. לארץ הגיעו, כדי לקיים הופעות בפני חיילי צה"ל, האמנים לאונרד כהן, דני קיי, אנריקו מסיאס ומייק ברנט. דני קיי הכריז בהגיעו ארצה: "באתי כאיש מילואים של צה"ל" וערך סיור אצל הלוחמים בצפון וברמת הגולן וכן הופיע בפני חיילים פצועים בבית החולים בצפת.
אמני ישראל, שחקנים, בדרנים וזמרים נהגו כמנהגם בכל מלחמות ישראל והופיעו בפני חיילי צה"ל, ככל שתנאי החזית איפשרו זאת. השחקן חיים טופול הגיע מלונדון והתייצב מיד ביחידתו ונשלח ליחידת הבידור של מחלקת החינוך של צה"ל.
המגבית היהודית בניו יורק הגבירה את מאמצי ההתרמה למען מדינת ישראל בארצות הברית ובקנדה. ב-7 באוקטובר בלבד גייסה המגבית 30 מיליון דולר. ב-19 באוקטובר הגיע לארץ מטוס פרטי של משפחה יהודית אמידה מאירופה, ובו תרומה של ציוד רפואי בשווי של רבבות דולרים, שחולק לבתי החולים.
ראשי המגזר הכלכלי במשק, תעשיינים, בנקאים וקבלנים הקימו ב-10 באוקטובר ועד ציבורי לגיוס חצי מיליארד לירות למלווה המלחמה. לפי בקשת ראש הממשלה הועמד יצחק רבין בראש הוועד.
בזירה הפוליטית

בפרוץ המלחמה הייתה בשלטון ממשלת ישראל החמש עשרה שבראשה עמד המערך, שהיה רשימה משותפת וסיעה משותפת בכנסת של מפלגת העבודה ומפ"ם. סיעת גח"ל – גוש חירות ליברלים – שהייתה משותפת לתנועת החרות והמפלגה הליברלית, הייתה באופוזיציה לאחר שפרשה מממשלת האחדות הלאומית ב-4 באוגוסט 1970 על רקע תוכנית רוג'רס השנייה.
הממשלה הייתה בסוף דרכה מאחר שב-30 באוקטובר 1973 עמדו להיערך הבחירות לכנסת השמינית. לרבים בציבור נדמה היה כי מה שהיה הוא שיהיה. ה"כוורת" של המערך – הכרזה שבמרכזה ראש הממשלה וסביבה השרים המובילים – נראתה כהרכב העתיד לשלוט במפה הפוליטית עוד שנים רבות. רשימת המערך עדיין נחשבה לרשימה היחידה שיכולה להחזיק בשלטון, בלי אלטרנטיבה משמעותית.
כחלק מתעמולת הבחירות פרסם המערך, באמצע חודש ספטמבר, מודעת בחירות בעיתונות בכותרת "קו בר לב", האומרת בין היתר:
מייד עם פרוץ המלחמה, עוד במוצאי שבת, 6 באוקטובר 1973, הציע מנחם בגין לראש הממשלה גולדה מאיר להפסיק את תעמולת הבחירות עד לאחר המלחמה. ראש הממשלה נענתה להצעה וסיעות המערך, הליכוד והמפד"ל הסכימו על הדחייה. נעשה אף ניסיון להוציא מהעיתונים את מודעות הבחירות שנועדו להתפרסם ביום ראשון, 7 באוקטובר, שנמסרו לדפוס עוד בסוף השבוע הקודם, אך הדבר היה מאוחר מדי וחלק מן המודעות הופיעו עדיין בעיתוני יום ראשון. כשהתארכה הלחימה הוחלט ב-30 באוקטובר על דחיית הבחירות ליום האחרון של 1973.
במשך כל ימי הלחימה לא התחוללו זעזועים פוליטיים במדינה. בכנסת לא הופרה ההסכמה הכללית לתמוך בצה"ל בעת מלחמה, אך עם סיום הקרבות קרא מנחם בגין מעל בימת הכנסת את קריאתו הנוקבת כלפי שרי הממשלה "מדוע לא קרבתם את הכלים?":
כשנערכו הבחירות ב-31 בדצמבר 1973 היו אלה בחירות במדים; המדינה הייתה עדיין נתונה במצב חירום, אומנם היה זה חודשיים ושבוע לאחר הפסקת האש, אך חיילי המילואים טרם שוחררו, כוחות צה"ל היו פרושֹים בגדה המערבית של תעלת סואץ ובחזית הסורית היה המצב נפיץ. התחוללה מלחמה זוטא שקיבלה את הכינוי "מלחמת ההתשה במובלעת הסורית", ופעמים אחדות נראה היה כי המלחמה בגזרה זאת עומדת להתחדש במלוא עוזה. בשלב זה טרם נחתמו הסכמי הפרדת הכוחות (הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים נחתם ב-17 בינואר 1974, והסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה נחתם ב-31 במאי 1974).
תוצאות הבחירות הראו כי המערך ירד מ-56 מנדטים ל-51 מנדטים, הליכוד זכה ב-39 מנדטים לעומת 32 המנדטים שהיו למפלגות שהרכיבו אותו בכנסת היוצאת, ושאר המפלגות שמרו פחות או יותר על כוחן. השפעת מחדל מלחמת יום הכיפורים עדיין לא ניכרה בתוצאות אלה והיא עתידה לבוא לידי ביטוי רק ארבע שנים מאוחר יותר בבחירות לכנסת התשיעית, שנערכו ב-1977, ובהן חל מהפך והשלטון במדינת ישראל עבר לידי הליכוד ושותפותיו, לאחר שלושה עשורים של שלטון מפלגת העבודה בגלגוליה השונים.
"המחדל" > המונח

כאשר התברר לציבור כי במלחמה זו לא יהיה ניצחון מהיר וקל, כי לאויב היו ניצחונות התחלתיים, כי תעלת סואץ נחצתה ומוצבי צה"ל שלאורכה נפלו, כי ברמת הגולן הגיע הצבא הסורי כמעט עד הכנרת, כי לוחמים רבים נפלו בשבי וכי האבדות בנפש הן כבדות, התגבש בציבור באופן ספונטני הכינוי "המחדל" לכל כשלי צה"ל וכשלי ההנהגה המדינית במלחמה ולפניה.
שאלתו של מנחם בגין, אז ראש האופוזיציה, מעל דוכן הכנסת בתום המלחמה: "מדוע לא קרבתם את הכלים?", התייחסה ל"מחדל" במובן של הימנעות ממעשה. המובן שמונח זה קיבל במהלך המלחמה ולאחריה היה לא רק של הימנעות ממעשה, אלא דבק גם בכל מעשה, צעד, או מהלך צבאי שנכשלו, אשר נעשו על ידי ההנהגה הפוליטית והפיקוד הצבאי וגרמו לתוצאות הקשות של המלחמה.
התגבשותו הספונטנית של המונח "המחדל" במלחמת יום הכיפורים, ככלי לבטא בו את התסכול והאכזבה שהעם חש כלפי מנהיגיו ומפקדי הצבא, גרמה לכך שמאז יום הכיפורים תשל"ד המונח "המחדל" מזוהה ראשית לכל עם אותה מלחמה.
"המחדל" > הספר

שנת 1973 טרם הסתיימה והמונח "המחדל" הפך לכותרתו של ספר שראה אור בשם זה, פרי עטם של אחדים מהעיתונאים המשפיעים בישראל באותה העת: אורי דן, ישעיהו בן-פורת, יהונתן גפן, איתן הבר, חזי כרמל, אלי לנדאו ואלי תבור. היה זה הספר הראשון על המלחמה שהתפרסם ב-1973, מייד לאחריה, ובו נמתחה ביקורת על כשליה והובא תיאור עז משדות הקרב, על החללים, על הנפגעים ועל אובדן הציוד שהיו בה. הספר עורר הד רב בדעת הקהל הישראלית. בפתיחה לספר מופיע כמוטו שירו של ביאליק "ראיתיכם שוב בקוצר ידכם" ובמבוא לספר נכתב:
ראינו את המלחמה. ראינו אותה מתקרבת ורבים מאיתנו לא האמינו כי אכן תתחולל, אחרים הזהירו מפניה וקיוו כי שאזהרתם תתבדה. ראינו אותה מתחוללת וייחלנו לרגע בו תסתיים. ראינו את הלוחמים בשעותיהם הקשות וברגעיהם הכואבים והגדולים ביותר. ראינו את מערכות-הקרב ואת שדות-הקטל, את חדרי המלחמה ואת העם שבעורף. ראינו ולא האמנו למה שרואות עינינו.
הגדרה אחרת למלחמת יום הכיפורים, "רעידת אדמה", שאף היא הפכה למטבע לשון, הייתה בכותרתו של ספר נוסף המתאר את מהלכי המלחמה שהופיע ב-1974, פרי עטו של הפרשן הצבאי זאב שיף, שהעניק לספר את השם "רעידת אדמה באוקטובר".
החללים

בתום הקרבות נודע לציבור כי ב-19 ימי המלחמה נהרגו כ-2,300 חיילי צה"ל (סה"כ של כ-2,656 חללים עד הפסקת האש עם סוריה ב-31 במאי 1974), למעלה משבעת אלפים נפצעו. עשרות חיילים היו נעדרים. הנופלים היו קצינים וחיילים מכל הדרגות ומכל שכבות העם. בין הנופלים היה האלוף אברהם (אלברט) מנדלר, מפקד הכוחות המשוריינים בסיני, ו-27 קצינים בכירים אחרים (מדרגת סגן-אלוף ומעלה).
איסוף גופות החללים משדות הקרב התנהל בעיצומה של המלחמה והם נקברו באופן ארעי כדי להביאם לקבורת קבע במקומות מגוריהם לכשתסתיים המלחמה. נקבעו שבעה אתרים שבהם נערכו קבורות זמניות: בתי קברות ארעיים ליד קיבוץ בארי, בקיבוץ משמר הנגב וליד קיבוץ לוחמי הגטאות, ובתי הקברות הצבאיים בבאר שבע, קריית שאול, עפולה ונהריה. תושבי היישובים שבהם הוקמו בתי הקברות הארעיים היו מודעים היטב לעובדת הקמתם. בבתי הקברות הארעיים נקברו 1,850 חללים.
במהלך חמישה שבועות באוגוסט ובספטמבר 1974 הועברו החללים לקבורת קבע בלוויות צבאיות שנערכו ב-224 בתי עלמין צבאיים וחלקות צבאיות במקומות מגוריהם. מדי יום נערכו כ-100 הלוויות, שתוכננו בקפדנות רבה.
באביב 1974, לאחר חתימת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים, הוציא צה"ל לאור חוברת ובה שמות כל החללים והנעדרים, שחולקה לכל דורש בסניפי הדואר ברחבי המדינה. החיפושים אחר הנעדרים נמשכו עד לחתימת הסכמי הפרדת הכוחות, ובסיני התחדשו החיפושים כעבור שנים, לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים.
הרכבת האווירית האמריקאית

שבוע לאחר פרוץ המלחמה התברר כי סופה טרם נראה באופק, וכי לצה"ל אבדו במהלך ימי הלחימה מטוסים וטנקים במספר רב. עקב כך, החליטה ארצות הברית להחיש לישראל רכבת אווירית של מטוסי תובלה כבדים להובלת סיוע חירום.
ב-14 באוקטובר 1973 נחת בלוד המטוס האמריקאי הראשון, והחלה סדרה של 567 טיסות שבמסגרתן הועברו לישראל, עד 14 בנובמבר, 20,236 טון של ציוד: 4 טנקים מסוג M60 פטון, 100,000 פגזי טנקים בקוטר 105 מ"מ, 87,000 פגזי ארטילריה בקוטר 155 מ"מ ו-17,500 פגזי ארטילריה בקוטר 175 מ"מ. כמו כן כלל הסיוע רקטות נגד טנקים מדגם לאו, טילי נ"מ הוק, טילי אוויר קרקע מאבריק, נגמ"שים, חלקי חילוף ותחמושת רבה. המשלוח כלל גם כמויות של מדים אמריקאים בצבע זית כהה ומבד עבה יחסית וללא כותפות, שבמשך השנים שלאחר מכן עוד שימשו כבגדי עבודה בצה"ל. במקביל לציוד שנשלח במטוסי תובלה קיבלה ישראל גם מטוסי קרב, בשל מספר המטוסים הרב שאבד במלחמה. ארצות הברית סיפקה 34 מטוסי קרב הפצצה מסוג מקדונל דאגלס F-4 פנטום וכ-30 מטוסי דאגלס A-4 סקייהוק. הסיוע האמריקאי נשלח לא רק בדרך האוויר, חלק מן הציוד הגיע גם בספינה ישראלית שהוטענה בציוד צבאי בנמל במדינת וירג'יניה.
משלוח הרכבת האווירית לא היה בגדר סוד. לראשונה דיווח עליו העיתון "הניו יורק טיימס", וכשנחתה הרכבת האווירית בישראל הוחלט שלא להסתיר את עובדת נחיתתה. העיתונים בישראל יצאו בכותרות ראשיות על הגעת הרכבת האווירית. הכותרת הראשית של "מעריב", לרוחב כל העמוד הראשון של העיתון מיום 16 באוקטובר 1973, הייתה:
המשלוח הגלוי נתקבל בציבור בישראל ברגשות מעורבים. מחד הודגש מלוא כובד אובדן הכלים והציוד ומצוקת האספקה שבה היה שרוי צה"ל, ומאידך הייתה תחושת הקלה על כי ניתנו בידי צה"ל הכלים להמשיך במערכה ולהצליח בה.
מלחמת הגנרלים

במהלך המלחמה פרצו ויכוחים עזים בין אחדים מאלופי צה"ל שפיקדו עליה. ויכוחים אלה נמשכו גם שנים רבות לאחר המלחמה.
מלחמת הגנרלים > הוויכוחים על מתקפה ב-8 באוקטובר

ב-8 באוקטובר 1973 נערכה בחזית סיני מתקפת הנגד שנכשלה. הקרב החל כמתקפת נגד של כוחות השריון של צה"ל, במטרה לפרוץ את הקו המצרי, שהתבסס בגדה המזרחית של תעלת סואץ לאחר צליחתה עם פרוץ המלחמה. אלא שכוחות הצבא המצרי, שנערכו להתקפה זו, בלמו את הכוחות הישראליים. בקרב הכושל השתתפה אוגדה 162 של אברהם אדן (ברן). אוגדה 143 של אריאל שרון היוותה עתודה עד שעות הצהריים ואז הוסטה דרומה למבצע אחר, כך שעד תום המתקפה לא השתתפה כלל בקרבות. הדיווחים שהגיעו מאוגדה 162 לאורך כל יום ועד שעות הערב הסוו את ממדי הכישלון. יתרה מזאת, דיווחים כוזבים על הצלחה גדולה בשעות הבוקר הגיעו לקריית הממשלה בתל אביב ויצרו אופוריה שנמשכה עד שעות אחרי הצהריים. אלוף הפיקוד שהתרשם מההצלחה החליט לקראת הצהריים לוותר על הגיבוי של אוגדת שרון ושלח אותה דרומה לפתיחת התקפה אוגדתית נוספת מדרום.
המחלוקות וחילופי ההאשמות בין הגנרלים הקשורים ביום זה ושנמשכו אחרי המלחמה ועד ועדת אגרנט היו בין אלוף פיקוד הדרום, שמואל גונן (גורודיש) לבין ברן, ובין ברן לשרון.
גורודיש האשים את ברן ששיקר בדיווחיו ולא פעל על פי הפקודות. ברן האשים את גורודיש ששיבש את פקודת הרמטכ"ל ולא שלח סיוע כפי שהבטיח.
כמו כן, התלונן כי גונן וראש המטה שלו, אורי בן ארי, התעלמו במשך כל הבוקר מדיווחיו על קשיים ומבקשותיו לסיוע אווירי ולסיוע מאוגדת שרון. בערבו של יום הקרב היה ברור כי המתקפה הישראלית נכשלה. המצרים השתלטו על כל שטח קו בר-לב ואף כבשו חלקים מציר החת"ם המרוחק 8–10 קילומטרים מתעלת סואץ.
שרון טען אחרי המלחמה שלא קיבל פקודה לשלוח סיוע ושקיבל פקודה לרדת עם אוגדתו דרומה.
המחלוקות באותו היום, שהתפוגגו אחרי תום המלחמה עם התבררות הנתונים, כללו חילופי האשמות בין הצד של הרמטכ"ל דוד אלעזר וגורודיש לבין שרון. אחת ההאשמות הייתה ששרון לא תקף אחרי הצהריים ולפני הלילה במרכז גזרתו, וכי כוחותיו נעים באיטיות רבה. גורודיש, שהיה בטוח שכוחותיו של שרון נמצאים עדיין באזור טסה, התעלם ולא האמין שחלק מאוגדת שרון כבר הגיעה למתלה ולגידי, וכי צריך להחזיר את הכוחות צפונה לביצוע המתקפה.
עד אחרי המלחמה האשימו גורודיש ודדו את שרון שאיטיותו גרמה לאי ביצוע המתקפה בגזרתו, שהייתה יכולה להקל על אוגדת ברן. רק עם פרסומי ועדת אגרנט התברר שגורודיש לא הקשיב לדיווחים המדויקים מאוגדת שרון, או לא רצה להאמין שכוחות שרון נעו במהירות גבוהה מהמצופה דרומה, ובסיכומו של דבר הוציא פקודה למתקפה שלא יכלה להתבצע כפי שחשב.
מלחמת הגנרלים > הוויכוחים בליל 8 באוקטובר

בליל 8 באוקטובר התקיימה ישיבה במטה הפיקוד באום חשיבה בנוכחות שר הביטחון, משה דיין. הפיקוד יחד עם ברן ננזפו על ידי דיין על כישלון אותו יום. ההנחיות לשרון כללו אפשרות ליוזמה חופשית לפיתוח הגזרה. למחרת החלה אוגדת שרון לפעול בגזרתה וגדוד סיור של האוגדה מצא תפר בין הדיווזיות המצריות. שרון דיווח לגורודיש על כך וביקש אישור לפתיחת ראש גשר במקום. גורודיש אישר את הפעולה אולם דדו הרמטכ"ל ששמע על כך אחרי הצהריים נתן פקודה לגורודיש לבלום את אוגדת שרון והסגת הכוחות מהאזור הצמוד לתעלה.
גורודיש לא הצליח להעביר את הפקודות לשרון ונוצר נתק בין הפיקוד לאוגדה. גורודיש הגיע בעצמו לשרון כדי לתת לו פקודת נסיגה.
גונן התלונן כי שרון לא ציית לפקודותיו ותבע מהרמטכ"ל דוד אלעזר לפטר את שרון. בעקבות התערבות שר הביטחון נשאר שרון בתפקידו ואף יותר, גורודיש הודח מתפקידו ובר לב נכנס כמפקד גזרת המלחמה בדרום.
מלחמת הגנרלים > הוויכוחים עם חציית התעלה

ב-14 באוקטובר חלה תפנית במערכה וכוחות צה"ל החלו להביס את הצבא המצרי. בערבו של אותו יום אמר חיים בר-לב בשיחת טלפון לראש הממשלה "הם חוזרים לעצמם, וצה"ל חוזר לעצמו".
למחרת נכנסה אוגדת שרון למהלך פריצת מסדרון לתעלה ויצירת ראש גשר בשני צידי התעלה. על האוגדות האחרות הוטל לשמש עתודה לאוגדת שרון. ראש הגשר הוקם בלילה שבין 15 באוקטובר ל-16 באוקטובר, שבו גם החלה המתקפה על הצד המערבי של התעלה. בעת ההכנות לצליחה היו אופן ביצועה, מועדי הביצוע וסדר הכוחות שאמור היה להשתתף בה – נושא להתנצחות בין האלופים. גם הצליחה עצמה, אף על פי שהסתיימה בהצלחה, הייתה מרובת קשיים. פריצת הצירים והקרב על החווה הסינית, התפרקות גשר הגלילים, "פקקי התנועה" האדירים של השריון והרכב בדרך לחציית התעלה – כל אלו נעשו במאמץ כביר, תוך קרבות קשים ומורכבים עם הכוחות המצריים באזור.
במשך כל קרב הצליחה התלונן חיים בר-לב על כך ששרון פועל על דעת עצמו ולא על פי הפקודות. שרון לא חסך מלשונו המושחזת, בנוכחות קציני אוגדתו, הערות עוקצניות על בר לב. לאחר המלחמה התוודה שרון כי כאשר בר לב טען בפניו כי לא עמד בציפיות לייצב בגדה המזרחית מסדרון נקי מכוחות מצריים, התחשק לו באותו רגע לתת לבר לב סטירת לחי ובקושי התאפק מלעשות כן.
במלחמה זו הגיעו עיתונאים אל מפקדות שתי האוגדות. הגדיל לעשות שרון שבמטהו הסתופפו במרוצת הקרבות, כל אחד בזמנו, מספר רב של עיתונאים בכירים, בהם מיכאל בר-זוהר, ישעיהו בן-פורת, חנוך ברטוב, עמוס אטינגר, יעקב אגמון, חזי כרמל ומיכה שגריר. הפרשן לענייני ביטחון של "מעריב", אורי דן לא מש לרגע מקרון הפיקוד של שרון ושמע את כל תלונותיו על יחס דרגי הפיקוד העליונים כלפיו. לאחר המלחמה הצדיק שרון את התנהלותו זו בנימוק, שגם בעיצומה של מלחמה אין להסתיר מהעם את האמת.
לסיקור התקשורתי הנרחב תרם גם מִשכהּ הרב של תקופת הקרבות. לאורך התקופה, בכל קרון פיקוד ובסביבתו רחשה פעילות של חיילי וקציני מילואים במספר רב, שהיו עדים למתרחש והעבירו זאת, בדרכים שונות, לידיעת משפחותיהם וחבריהם. כל אלה גרמו לכך שההתנצחויות בין האלופים לא נשארו חסויות, והשמועות עליהן הגיעו בתוך מהלך הקרבות לידיעת הציבור בעורף. גם ההד החוזר של מאבקי האלופים הגיע מהעורף לחזית. כך הגיע לידיעת שרון המידע כי בצמרת צה"ל יש מחשבות להדיח אותו מתפקיד מפקד האוגדה. שרון התלונן באוזני קציניו, שמטרת השמועות הללו לנגח אותו לקראת הבחירות לכנסת.
עניין הבחירות לכנסת עלה גם לאחר שבמהלך הקרב ב-17 באוקטובר נחבט ראשו של שרון במקלע כבד ונגרם פצע שטחי במצחו. בצהרי אותו יום זומן שרון לפגישה עם שר הביטחון דיין, הרמטכ"ל אלעזר, וחיים בר-לב בחפ"ק של אדן. שרון הגיע לפגישה בנגמ"ש, לאחר שהחליף את התחבושת ספוגת הדם שעטרה את מצחו בתחבושת חדשה לבנה. בדרך נתקל שרון לראשונה בגילויי ההערצה מצד קצינים וחיילים שהבחינו בו, תופעה שתהפוך לנחלת רבים בישראל לאחר המלחמה, שידביקו לו את הכינוי "אריק מלך ישראל". בהגיעו לפגישה חשף לראווה את תחבושתו ולא חבש מעליה קסדה. מתנגדיו של שרון טענו כי לא חבש קסדה כדי שתמונתו חבוש תחבושת תשמש אותו במערכת הבחירות. לאנשיו אמר שרון כי מי שצריך לחבוש קסדה הם מפקדיו שעימם יתחשבן לאחר המלחמה.
בנובמבר 1973 ננזף אריאל שרון על ידי הרמטכ"ל דוד אלעזר על התנהלותו כלפי האלופים האחרים במהלך המלחמה, והדבר פורסם גם בעיתונות החוץ.
מלחמת הגנרלים > לאחר המלחמה

אחרי המלחמה הגיש גונן תלונה רשמית נגד שרון, על סירוב פקודות. האלוף מנחם מרון מונה לבורר אך בטרם התחיל בבוררות, נענה גונן לבקשת שר הביטחון והרמטכ"ל החדשים שמעון פרס ומרדכי גור, שבאו ב-1974 במקום משה דיין ודוד אלעזר, והסיר את תלונתו. הוויכוח בין האלופים התפרסם בראיונות חריפים בעיתונות, שבהם האשים שרון את אלעזר ובר לב בהתאבנות מחשבתית, בניהול גרוע של המערכה ובקריאה לא נכונה של תמונת הקרב.
ב-20 בינואר 1974 השתחרר שרון משירותו במילואים כמפקד האוגדה. עם השחרור פרסם פקודת יום לחייליו, שבה ייחס לאוגדתו את הניצחון במלחמה והטיל את האשם בכשלי המלחמה על אחרים. בדבריו אמר, בין היתר:
הייתה זו האוגדה שלנו שיזמה ולקחה על עצמה את הביצוע הקשה, המורכב והאכזרי שבמהלכי המלחמה – מבצע צליחת התעלה. צליחת התעלה היא שהביאה את השינוי ואת התפנית במלחמה. צליחת התעלה היא שהביאה את הניצחון במלחמה. עלינו לזכור שניצחוננו במלחמת יום הכיפורים הוא הגדול שבניצחונות שהיו לנו. אם – למרות מחדלים וטעויות, למרות כשלונות והכשלות, למרות אובדן עשתונות ואובדן שליטה – הצלחנו להגיע לניצחון, טוב שנדע כולנו, שהיה זה הניצחון הגדול ביותר שצה"ל נחל מעודו.
בעקבות פקודת היום החליט הרמטכ"ל יום לאחר מכן, ב-21 בינואר 1974, לבטל את מינוי החירום של שרון כמפקד האוגדה.
ספיח למלחמת הגנרלים הייתה פרשת יומן המבצעים של אברהם אדן, שהתפרסמה ב-8 בדצמבר 1974. ביומן זה תועדו כל הפקודות שניתנו לאוגדה ביום מתקפת הנגד הכושלת. לוועדת אגרנט הוצג רק עמוד אחד מן היומן, וגונן טען כי פרסום כל היומן היה מוכיח שהפקודות שהוא נתן באותו יום היו נכונות, והאשים את אדן בהעלמת היומן. אדן דחה את ההאשמות וטען שאי הצגת היומן בשלמותו נבעה מטעות ובלבול. ועדת אגרנט הודיעה יומיים לאחר מכן כי לא תחקור את פרשת היומן האבוד.
מלחמות הגנרלים המשיכו להתנהל במשך השנים שלאחר מכן בזכרונותיהם של האלופים שראו אור בספרים: בספרו של אורי דן, מעריצו ותומכו הנלהב של שרון, "ראש גשר" שהופיע בשנת 1975, בספרו של אברהם אדן "על שתי גדות הסואץ", שהופיע בשנת 1979, ובספרם של רונן ברגמן וגיל מלצר, "מלחמת יום הכיפורים – זמן אמת", המתבסס בין היתר על יומניו של גונן, שהופיע בשנת 2003.
תנועת המחאה

בסוף החורף ובאביב של שנת 1974, בחודשים פברואר–אפריל, החל שחרור חיילי המילואים שלחמו במלחמת יום הכיפורים בחזית המצרית. החל מחודש מאי החלו להשתחרר גם אנשי המילואים שלחמו בחזית הסורית. עם שחרורם של אנשי המילואים החלה להתארגן באופן ספונטני תנועת מחאה עממית שהביעה מחאה על כשלי המלחמה, שאנשי המילואים חוו על בשרם. הראשון שהפגין היה סרן מוטי אשכנזי, שפיקד במלחמה על מעוז בודפשט, המוצב הצפוני ביותר בקו בר-לב, היחיד מבין מוצבי התעלה שהחזיק מעמד ולא נפל בידי המצרים במשך כל מהלך המלחמה. עם שחרורו בחודש פברואר עלה אשכנזי לירושלים והֵחל ב-3 בפברואר בהפגנת יחיד נגד הנהגת המדינה, ופתח בשביתת רעב מול משרד ראש הממשלה בקריאה לשר הביטחון משה דיין להתפטר מתפקידו. תוך ימים אחדים הצטרפו אליו רבבות אזרחים וחיילי מילואים שהגיעו ישר מהחזית, ובהם בעל עיטור הגבורה, אסא קדמוני, שקראו להתפטרות הממשלה. מה שהחל בהפגנת יחיד הפך לתנועה המונית שהייתה לה השפעה מכרעת על ההתפתחות הפוליטית בהמשך.
גם משפחות שכולות הצטרפו למחאה שהוביל מוטי אשכנזי, בדרישה שההנהגה חייבת לקבל על עצמה את האחריות למלחמה. בהפגנה המונית שנערכה ב-17 בפברואר, שני ילדים אף נשאו כרזה ששאלה מדוע נהרג אביהם.
ב-1 במרץ 1974, השתתפו גולדה מאיר ומשה דיין באזכרה בהר הרצל לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע. ההורים השכולים שנכחו באירוע קיללו אותם והטיחו בהם האשמות.
בסופו של דבר השיגה תנועת המחאה את מבוקשה: גולדה מאיר התפטרה והוחלפה כראש ממשלה על ידי יצחק רבין, ומשה דיין לא צורף לממשלתו של רבין. פעילותה של תנועת המחאה, שלא הייתה אומנם תנועה פוליטית ואשר בין הרבבות שהשתתפו בהפגנותיה היו אנשי מילואים ואזרחים בעלי דעות והשקפות שונות, הייתה למעשה בין הגורמים שסללו את הדרך למהפך הפוליטי של 1977. בבחירות לכנסת התשיעית שנערכו באותה שנה, נקשרו בדעת הקהל כשלי המלחמה לפרשיות השחיתות שהתגלו לאחר המלחמה, כפרשיות אברהם עופר ואהרון ידלין, ונערכו חילופי שלטון בישראל, לראשונה מאז הקמת המדינה.
נפילת אנשי ההנהגה > דוד אלעזר

מכל אנשי הצמרת ששקיעתם נגרמה כתוצאה ממלחמת יום הכיפורים היה מקרהו של רב-אלוף דוד אלעזר הטרגי ביותר. אלעזר היה פופולרי בציבור. תהילתו הייתה על תפקודו כאלוף פיקוד הצפון במלחמת ששת הימים, האחראי לכיבוש רמת הגולן מידי הסורים. לאחר המלחמה, בשנת 1968, הופק על ידי "שירות הסרטים הישראלי" (יחידה במשרד החינוך והתרבות שהוקמה במטרה לתת שירותי הפקה עבור משרדי הממשלה) סרט קולנוע תיעודי רשמי על המלחמה בשם "ששת הימים" שבוים על ידי אלפרד שטיינהרדט. הסרט כלל יומני קולנוע ישראלים וזרים וגם ראיונות עם אלופי הניצחון יצחק רבין, ישראל טל, עוזי נרקיס ודוד אלעזר. כל אחד מהם תיאר בלשונו את המערכה בגזרתו. כן כלל הסרט קטעי מלחמה משוחזרים שבהם השתתפו חיילי צה"ל שנטלו חלק בלחימה המקורית. קהל צופי הקולנוע בישראל התרשם עמוקות מהקטע שבו תיאר דדו את המלחמה בצפון, ומבקרי הקולנוע ציינו כי הוא היה הפוטוגני והמרשים מבין האלופים שהשתתפו בסרט. הדבר הוסיף לתדמיתו וכאשר מונה לרמטכ"ל ב-1 בינואר 1972 הייתה יוקרתו בציבור בשיאה.
גם כשפרצה המלחמה ותושבי ישראל למדו אט אט על המצב הקשה בחזיתות, לא נפגעה תדמיתו של אלעזר. לעומת ארשת פניו של דיין שלא נראו כבעבר, המשיך אלעזר להפגין עוצמה וביטחון עצמי. ב-8 באוקטובר, לאחר כישלון מתקפת הנגד בסיני, הופיע הרמטכ"ל במסיבת עיתונאים בבית סוקולוב ששודרה ברדיו ובטלוויזיה. מדבריו לא ניתן היה ללמוד על המצב הקשה בחזיתות ועל האבדות הרבות. כשאמר: "אנחנו נמשיך להכות ואנחנו נשבור להם את העצמות. אני עוד לא רוצה להתחייב כמה זמן זה ייקח לנו", מחאו לו שומעיו כפיים. רק בהמשך, כשהמלחמה התארכה וסופה טרם נראה באופק, ולאחר שב-14 באוקטובר ניתן הפרסום הראשון על מספר ההרוגים עד אותו יום, 656 חללים, הפך המשפט על שבירת העצמות לסמל של התפארות שווא, ויוקרת הרמטכ"ל נפגעה.
דוד אלעזר המשיך לנהל את המלחמה על כל תפניותיה: הניצחון על הצבא הסורי ברמת הגולן, צליחת תעלת סואץ על שלביה הקשים, ולבסוף, הפסקת האש והפרדת הכוחות. בדו"ח הביניים שפרסמה ועדת אגרנט ב-1 באפריל 1974, המליצה הוועדה על הפסקת כהונתו של דוד אלעזר כרמטכ"ל. בדו"ח נכתב כי הוא "נושא באחריות אישית גם בעניין הערכת המצב וגם בעניין מוכנותו של צה"ל". בעקבות המלצת הוועדה, הגיש אלעזר את התפטרותו לממשלה כעבור יומיים, ב-3 באפריל 1974, תוך שהוא טוען כי נגרם לו עוול, מפני שהוועדה לא המליצה על סנקציות כלשהן נגד הדרג המדיני, וגם לא לקחה בחשבון את תפקודו במהלך המלחמה, ואת העובדה שהמלחמה הסתיימה בסופו של דבר בניצחון. בציבור הרחב בישראל היה צער רב על פרישת הרמטכ"ל הפופולרי והתמרמרות על כך שהוועדה הטילה את כל כובד המשקל על אנשי הצבא ובראשם דוד אלעזר, בעוד שפטרה מאחריות את ראש הממשלה גולדה מאיר ואת שר הביטחון משה דיין, בנימוק שאחריותם היא מיניסטריאלית בלבד.
במקומו של אלעזר נתמנה לרמטכ"ל האלוף מרדכי (מוטה) גור, שבזמן המלחמה שימש כנספח צה"ל בארצות הברית, ולא היה מעורב במהלכי המלחמה וב"מלחמות הגנרלים".
לאחר הדחתו מתפקיד הרמטכ"ל היה אלעזר נתון במשבר אישי קשה, שממנו לא התאושש עד ליומו האחרון. לאחר שעזב פגוע את הצבא כתב דו"ח תשובה לוועדת אגרנט, אך ידידו הקרוב, ראש הממשלה יצחק רבין, שכנע אותו שאין מקום לדון מחדש במסקנות הוועדה. אלעזר השיב במכתב אישי לראש הממשלה כי נעשה לו עוול אישי והצביע על סתירות בנימוקי הוועדה. הוא החליט לכתוב ספר המבוסס על גרסתו. רבין רצה למנותו לשגריר ישראל בארצות הברית, אך כתיבת הספר והמינוי לשגריר לא התגשמו. ב-15 באפריל 1976, שלוש שנים לאחר סיום המלחמה, נפטר דוד אלעזר מהתקף לב כשהיה בבריכת שחייה ליד ביתו. בן 51 היה במותו.