שלמה אורן ויינברג
קורות חיים

שלמה אורן ויינברג נולד במרץ 1889 ברומניה, תחת השם סולומון ויינברג. בילדותו עבר עם משפחתו לטורקיה, שם למד בבית ספר תיכון (ליצאם) צרפתי. שם, המשפחה השתתפה בניסיון שלא צלח להקמת מושבה חקלאית יהודית, שמטרתה הסופית הייתה עלייה קבוצתית לארץ ישראל. בקולוניה ביקר נשיא ההסתדרות הציונית העולמית אוטו ורבורג, וסייע לויינברג לקבל מלגת לימודי חקלאות מטעם ההסתדרות הציונית. בגיל 17 נסע ויינברג לגרמניה, על מנת ללמוד בבית הספר החקלאי באהלם שליד הנובר. בית הספר היה בית ספר חקלאי יהודי שפעל משנת 1893 ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה. בבית הספר התגבשה קבוצת אדריכלי נוף שהפכו לראשוני מתכנני הנוף בקיבוצים. בנוסף לויינברג, הקבוצה כללה את יחיאל סגל וחיים לטה. החל מ־1909 עבד ויינברג במשתלות, וכן כעוזר אדריכל הגנים בעיר ארפורט. שם, עסק ויינברג בתכנון בית קברות בגודל 100 הקטר, ולאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה אף ריכז את העבודה בעצמו. בהמשך המלחמה התנדב ויינברג לצבא הקיסרות הגרמנית ונפצע.
אחרי המלחמה למד ויינברג בבית הספר הגבוה לגננות בפילניץ, דרזדן, וקיבל את התואר "רב גנן מדופלם". בעקבות עיסוקו החקלאי והתגברות האנטישמיות בגרמניה התקרב ויינברג לרעיון הציוני, ולאחר הצעה של פרנץ אופנהיימר ושלמה דיק החל לעבוד כמדריך חוות הכשרה במפעל הפליז 'מסינגוורק' באברסוולדה,שהיה בניהול יהודי. שם, נישא ויינברג לאלישבע והוליד את שני ילדיו. בשנות העשרים יצא ויינברג לסיור מקצועי בתוניס, אלג'יריה ודרום צרפת, בסופו, בשנת 1925, עלה לישראל. לאחר העלייה עבד ויינברג לתקופה קצרה כמורה בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, ולאחר מכן לימד חקלאות בבית הספר החקלאי לנערות בנהלל (כיום כפר הנוער ויצו נהלל).
באותה תקופה ויינברג עדיין לא שלט היטב בשפה העברית. ועל כן כתב ויינברג את הרצאותיו בגרמנית, ותלמידה שדיברה את השפה תרגמה אותן לעברית בתעתיק לטיני אותו ויינברג הקריא. הדבר עורר התנגדות בעיתונות, כאשר אברהם ברוך פרסם בעיתון הארץ מכתב פתוח המגנה את ויינברג. מספר ימים לאחר מכן שלח שאול אביגור מכתב למנהלת בית הספר חנה מייזל שוחט בו הוא קרא לפעולה בנושא, ונציגי הסתדרות המורים קראו לפיטוריו. מייזל התנגדה לכך בשל מומחיותו של ויברג בחקלאות, וטענה כי הוא שוקד על לימוד העברית. לבסוף רכש ויינברג את השפה, ונשאר ויינברג ללמד בנהלל עוד כחמש שנים.
בשנת 1932 עזב ויינברג את משרת ההוראה בנהלל, והחל להתרכז בתכנון גנים בלבד, וב-1936 התקבל כחבר בקיבוץ יגור. בשני העשורים הבאים, ביצע ויינברג עבודות תכנון נוף במבנים, פארקים ומוסדות מסוגים רבים. בין היתר תכנן ויינברג בבתי הבראה, גנים ציבוריים, ביניהם גן המלך בנתניה וגן המצודה בצפת, וכן בתי קברות בקיבוצים גת, שפיים, מעוז חיים, ועוד, בתי ספר בעפולה, עמק חפר, ובכפר הנוער בן שמן, גנים פרטיים בחולון, נתניה, הר כרמל ועוד, ובמספר מפעלי תעשייה באזור הצפון. ויינברג ביצע תכנון נוף כולל בקיבוצים רבים, ביניהם גליל ים, כפר המכבי, פלמחים, החותרים, מסילות, רמת רחל, חולתה, מנרה וגינוסר. כמו כן היה ויינברג מעורב בתכנון קריית טבעון עוד בשלביו הראשונים. בקיבוץ יגור בו חי, תכנן ויינברג את הנוף סביב חדר האוכל ובית הקברות. כמו כן תכנן ויינברג גני נוי בעין חרוד, בית אלפא וגבע.
בשנת 1934 היה ויינברג שותף בהקמת ארגון הגננים הראשון בישראל, ובשנת 1943 הקים בתוך הארגון סקציה המוקדשת למתכנני נוף, שהפכה ב-1951 לאגודת אדריכלי גנים בישראל, ובהמשך לאיגוד הישראלי של מתכנני נוף. במסגרת הארגון היה ויינברג שותף להקמת כתבי העת 'עלון לגנן' ו'בשדה לגן ולנוף', בהם פרסם רבות.
בערוב ימיו, כשהוא מתמודד עם מחלה ממושכת עסק ויינברג בתכנון פארק רמת הנדיב בזכרון יעקב, יחד עם אוריאל שילר. תכנון הגן היה מורכב ודרש שילוב בין צמחייה זרה לחורש שבמקום לבין הטבע של זכרון יעקב, תוך שילוב בין יסודות בנייה מלאכותיים ליסודות טבעיים.
ויינברג נפטר ב-16 במאי 1955, בגיל 65.