stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מר עולם
ישראל בתחרות

בשנת 1996 החל שבועון לאשה לערוך תחרות יופי לגברים שנקראה "הגבר הישראלי" ובה הזוכה ייצג את ישראל בתחרות מר עולם, ב-1996 הזוכה היה צפריר בן צבי, ב-1997 הזוכה היה אלעד מדני וב-2000 ייצג את ישראל בתחרות ערן אליהו.
ראו גם

מיס עולם
צמיגות

המחשה של צמיגות; הנוזל מימין (דבש) הוא בעל צמיגות גבוהה יותר מהנוזל משמאל (מים)
צְמיגות היא תכונה של זורם המבטאת את התנגדות הזורם לעיוות (שינוי צורה – דפורמציה) תחת מאמץ גזירה. הצמיגות נתפסת לעיתים קרובות כסמיכות, או התנגדות למזיגה. הצמיגות מתארת את התנגדותו הפנימית של הזורם לזרימה, וניתן לחשוב עליה כעל מידה של חיכוך. לדוגמה, מתנול הוא "דליל", כלומר בעל צמיגות נמוכה, ושמן או דבש הם "סמיכים" (או צמיגים) כי יש להם התנגדות גבוהה לשינוי צורה.
צמיגות וצפיפות הן שני גדלים פיזיקליים בלתי תלויים. מבחינה מקרוסקופית, כשנוזל מסוים צפוף יותר מנוזל אחר, הנוזל הפחות צפוף יצוף על פני הנוזל היותר צפוף. כך למשל, כשנשפוך שמן על מים, השמן יצוף על פני המים, בדיוק מהסיבה ששמן פחות צפוף ממים. בשיח היומיומי "צמיגות" ו"צפיפות" לעיתים משמשים כמילים נרדפות, אך כאמור מבחינה פיזיקלית הן מהוות גדלים בלתי תלויים לחלוטין. בעוד שצפיפות מתארת את כמות החומר (מסה) ליחידת נפח, ונמדדת בקילוגרם למטר מעוקב, צמיגות מתארת את התנגדות הנוזל לזרימה, ויחידותיה הן ניוטון-שנייה למטר רבוע. למען ההבנה האינטואיטיבית: משהו שהוא יותר צפוף (=צפוף) - נוטה לשקוע, ומשהו שהוא פחות צפוף (=קלוש) - נוטה לצוף; חומר יותר צמיג (=סמיך) - נוטה להתנגד לזרימה, וחומר פחות צמיג (=דליל) - נוטה להתנגד פחות לזרימה. את העובדה שצמיגות וצפיפות הן גדלים בלתי תלויים ניתן לראות בדוגמה לפיה אם נשפוך כוהל למים, הכוהל יצוף על פני המים. משמע הכוהל פחות צפוף מהמים (יותר קלוש). עם זאת, הכוהל גם פחות צמיג ממים (יותר דליל). אם נשווה את דוגמת הכוהל לדוגמת השמן נראה שאין קשר בין צפיפות לצמיגות: שמן יותר צמיג ממים אך פחות צפוף מהם, ואילו כוהל פחות צמיג ממים ופחות צפוף מהם.
השפעת הצמיגות נובעת מהתנגשות חלקיקים הנעים במהירויות שונות. לדוגמה, בזרימה מעל פלטה נייחת, חלק ממולקולות הזורם באות במגע עם פני המשטח. כתוצאה מתנאי אי החלקה מתקבל, אם הפלטה נייחת אזי גם מולקולות הזורם נייחות ולמעשה מתקבלת שכבת זורם הנחה על הפלטה. כאשר "מטפסים" במעלה שכבות הזורם מעל הפלטה, רואים כי המהירות גדלה עד למהירות הזרימה המציפה הראשונית טרם המפגש בין הזורם לפלטה. עבור צינור, באופן דומה, בעקבות תנאי ההחלקה, לא ייווצרו מהירויות על דופן הצינור, ופרופיל הזרימה יבנה כך ששיא הזרימה תימצא על ציר הסימטריה של הצינור.
זורם (גז או נוזל) שאינו מפעיל התנגדות למאמצי גזירה נקרא זורם אידיאלי (צמיג) או זורם לא צמיג. לכל זורם שאינו "אידיאלי" קיימת צמיגות כלשהי, וערכה חיובי.
על אף ההגדרה הנ"ל, מקובל לומר כי נוזל ייקרא צמיג אם צמיגותו גדולה מצמיגות המים, וייקרא אידיאלי אם צמיגותו נמוכה מצמיגות המים.
אפשר להבין את מושג הצמיגות מתוך האנלוגיה בין מוצק לנוזל, אשר שניהם נשענים על כוחות בין אטומים. מתוך כך טבע ג'יימס מקסוול את המונח "fugitive elasticity" עבור צמיגות. כפי שבמוצקים דפורמציה אלסטית מתנגדת למאמצי גזירה, כך בזורמים קצב הדפורמציה בזמן מתנגד למאמצי הגזירה. ניתן לראות זאת בבירור מהגדרת קשיחות וצמיגות:
{\text{Rigitidy}}\colon G={\frac {\text{Stress}}{\text{Strain}}}={\frac {\sigma }{\varepsilon }}={\frac {\sigma _{xy}}{\mathrm {d} u_{x}/\mathrm {d} y}}
u_{x}=l[m]
{\text{Viscosity}}\colon \mu ={\frac {\mathrm {Stress} }{\text{Velocity Gradient}}}={\frac {\tau }{\mathrm {d} v_{x}/\mathrm {d} y}}
 v_{x}={\frac {\mathrm {d} u_{x}}{\mathrm {d} t}}[m/s]
חוק הצמיגות של ניוטון

כאשר מפעילים מאמץ גזירה על גוף מוצק, הגוף מתעוות (מתעבר) עד שהעיבור מניב כוח מנוגד, המאזן את מאמץ הגזירה המופעל, וכך מושג שיווי משקל. כאשר מופעל מאמץ גזירה על זורם, למשל כאשר רוח נושבת על פני הים, הזורם זורם, וממשיך לזרום כל עוד מופעל המאמץ. כאשר מפסיקים להפעיל את המאמץ, בדרך כלל שוככת הזרימה עקב דעיכה של אנרגיה – האנרגיה הקינטית הופכת לחום. ככל שהזורם צמיג יותר, כך גדולה יותר התנגדותו למאמץ הגזירה, וכך מהירה יותר דעיכת הזרימה.
בכל משטר זרימה, שכבות שונות נעות במהירויות שונות, ו"סמיכות" הזורם נובעת ממאמץ הגזירה שבין השכבות.
אייזק ניוטון טען שעבור זרימה אחידה, מקבילה וישרה, מאמץ הגזירה  \tau  בין שכבות נמצא ביחס ישר לגרדיאנט המהירויות בכיוון הניצב לשכבות. במילים אחרות – התנועה היחסית של השכבות.
הקבוע μ מכונה קבוע הצמיגות, צמיגות או צמיגות דינאמית. זורמים רבים, למשל מים וגזים, המתנהגים לפי הקריטריון של ניוטון, מכונים זורמים ניוטוניים. בזורמים לא־ניוטוניים יש יחסים מורכבים יותר מאשר קשר ליניארי בין מאמץ הגזירה וגרדיאנט המהירות.
יחידות צמיגות

היחידות הפיזיקליות לצמיגות במערכת יחידות מדעית (SI) הן:  [\mu ]=[{\mathrm {P} a\cdot \mathrm {s} }]=\left[{\frac {\mathrm {kg} }{\mathrm {s} \cdot \mathrm {m} }}\right].
במערכת יחידות cgs יחידת הצמיגות נקראת פואז (poise)  [\mu ]=\left[{\frac {g}{\mathrm {s} \cdot \mathrm {cm} }}\right]. ומקובל להציג ערך זה במאיות הפואז או סנטיפואז (cP=centi-poise)
במערכת זו יחידת הצמיגות הקינמטית נקראת סטוקס (stokes):
 [\nu ]=\left[{\frac {\mathrm {cm} ^{2}}{\mathrm {s} }}\right]=\left[\mathrm {St} \right].
הצמיגות והמאמץ

ניתן לראות כיצד ערך הצמיגות משחק תפקיד ביצירת מאמצי גזירה:
בדוגמה זו, הפלטה התחתונה נייחת והפלטה העליונה נעה במהירות קבועה U.
תנאי השפה מקיימים את תנאי אי ההחלקה ואי החדירה:
ומתקבל הפתרון מתוך משוואות נאוויה־סטוקס:
ומאמץ הגזירה המתקבל:
כלומר, מאמץ הגזירה קבוע, וגודלו תלוי במהירות הפלטה הנעה, בגובה התעלה ובצמיגות הזורם.
סוגי צמיגות

הסימון של הצמיגות הדינמית משתנה בין האסכולות השונות: בקרב מהנדסי מכונות, מהנדסי כימיה ופיזיקאים הצמיגות תסומן בדרך כלל באות היוונית  \mu , ובקרב כימאים תסומן באות היוונית  \eta .
אפיון נוסף לצמיגות הוא הצמיגות הקינמטית  \nu , כאשר: \nu ={\frac {\mu }{\rho }}
גודל זה מתאר למעשה את היחס בין כוחות הצמיגות לכוחות האינרציה.
באנליזה אל-ממדית משתמשים במספר ריינולדס על מנת לתאר בצורה חסרת יחידות את היחס הזה:
\rho  – צפיפות [kg/m³]
v – מהירות הזורם [m/s]
L – אורך אופייני [m]
\mu  – צמיגות דינמית [N·s/m² או kg/m·s)]
\nu  – צמיגות קינמטית [m²/s]
Q – ספיקה נפחית [m³/s]
A – שטח החתך של הצינור [m²]
זרימה זוחלת (למינארית) מוגדרת על ידי  {\mbox{Re}}\ll 1, כלומר איבר הצמיגות גדול משמעותית מאיבר האנרציה ולכן הזרימה כשמה זוחלת.
דיסיפציה

תהליך בלתי הפיך במערכות תרמודינמיות המתרחש בעת מעבר אנרגיה בין צורות שונות. אובדן האנרגיה הוא תולדה של חיכוך בין שכבות הזורם הגורמים לייצור חום פנימי במערכת, ומתקשר באופן ישיר לאיבר הצמיגות.
משוואת האנרגיה הדו־ממדית, עבור מצב מתמיד:
עבור הנחת זרימה מפותחת ובלתי דחיסה איבר הדיסיפציה מתנוון לביטוי:
\phi =\left({\frac {\partial u}{\partial y}}\right)^{2}
ניתן לראות מתוך משוואת האנרגיה כי פילוג הטמפרטורה תלוי באיבר הצמיגות המוכפל במאמצים נורמליים ובמאמצי גזירה.
זורמים לא ניוטונים

הפיתוח עבור זורם ניוטוני אינו חוק טבע אלא קירוב התופס במקרים מסוימים עבור חומרים מסוימים. (דוגמאות לחוקים דומים הם חוק הוק וחוק אוהם) כאשר צמיגות הזורם אינה תלויה במאמץ הגזירה, ניתן לומר כי מדובר בזורם ניוטוני המתקיים ע"פ חוק ניוטון לגזירה המוצג לעיל. גזים, מים וחומרים נוספים רבים מקיימים תכונות אלה ונקראים זורמים ניוטונים. עם זאת קיימים זורמים רבים בטבע שאינם מקיימים את הדרישות עבור זורמים ניוטונים ולכן קרויים זורמים לא ניוטונים.
נוזלים אשר צמיגותם עולה עם עליית קצב הגזירה קרויים Shear thickening liquids
נוזלים אשר צמיגותם יורדת עם עליית קצב הגזירה קרויים Shear thinning liquids
נוזלים אשר צמיגותם יורדת עם הזמן כאשר תחת ניעור וזעזועים קרויים Thixotropic liquids
נוזלים אשר צמיגותם עולה עם הזמן כאשר תחת ניעור וזעזועים קרויים Rheopectic liquids
נוזלים המתנהגים כמוצקים בקצבי עיבור נמוכים אך עם הגדלת קצב העיבור מתנהגים כזורמים.
שינוי צמיגות כתלות בסוג החומר.
זורמים ניוטונים משנים את צמיגותם כתלות בהרכבם ובטמפרטורה בה הם מצויים.
לעומתם, קיימים זורמים אשר צמיגותם מושפעת על גורמים פחות צפויים דוגמת נוזל מגנטוראולוגי המגדיל את צמיגותו תחת השפעת שדה מגנטי.
מדידת צמיגות

צמיגות נמדדת באמצעות סוגים שונים של מדי צמיגות, בדרך כלל בתנאים תקניים של 25 מעלות צלזיוס.
הבטים מולקולריים

צמיגות של מערכת מוגדרת על ידי הדרך בה מולקולות במערכת מהדדות (יוצרות אינטראקציה). אין ביטויים פשוטים ומדויקים המתארים את צמיגות הזורם ברמה המולקולרית. הביטויים המדויקים הפשוטים ביותר הם יחסי גרין קובו לצמיגות גזירה ליניארית או הביטויים של פונקציות הקורלציה בזמן טרנזיינטי שפותחו בידי אוונס ומוריס ב־1985. השימוש בביטויים אלו מצריך שימוש בסימולצית דינמיקה מולקולרית.
גזים

צמיגות בגזים נובעת בעיקר מדיפוזיה מולקולרית שמעבירה תנע בין שכבות של הזורם. התאוריה הקינטית של הגזים מנבאת טוב יותר את התנהגות הצמיגות הגזית, ובפרט:
הצמיגות אינה תלויה בלחץ
הצמיגות עולה עם הטמפרטורה
נוזלים

בנוזלים, הכוחות הנוספים בין המולקולות הופכים משמעותיים. הם גורמים לתרומה נוספת למאמץ הגזירה, אף כי המנגנון המדויק עדיין שנוי במחלוקת.
הצמיגות אינה תלויה בלחץ עבור לחצים לא גבוהים
הצמיגות יורדת כאשר הטמפרטורה עולה
הצמיגויות הדינמיות של נוזלים גבוהות בכמה סדרי גודל מאלו של גזים, באופן טיפוסי.
קיימים נוזלים בעלי צמיגות כה גבוהה, שנראים מוצקים, אך בכל זאת מסוגלים לזרום, כמו זפת. תכונה זו של הזפת נחקרת בניסוי המעבדה הפעיל הוותיק ביותר בעולם, ניסוי טיפת הזפת.
במשוואת נאוויה סטוקס ישנן שתי צמיגויות. הצמיגות השנייה איננה מפורטת כאן, והיא מדברת על הקושי בדחיסת הנוזל.
פולימרים

ניתן למדוד מסה מולרית ממוצעת של פולימר על ידי מדידת הצמיגות של תמיסה של פולימר בממס בריכוזים שונים, בכל ריכוז למצוא את הצמיגות הספציפית η_sp המוגדרת באופן הבא:
η_sp=(η-η_0)/η_0.
לאחר מכן משרטטים את η_sp/C כפונקציה של הריכוז, ממשיכים את האינטרפולציה הליניארית ונקודת החיתוך עם ציר הy תהיה בדיוק הצמיגות האינטרינזית של החומר [η].
לאחר שמצאנו את האינטרנזית של החומר [η] ניתן להציב במשוואת במשוואת Mark–Houwink:
[η] = K*M^α
כאשר K וα הם קבועים שיש למדוד בנפרד או לקבל כנתון ולקבל את המסה המולרית הממוצעת.
יתרונות השיטה הזו היא שהיא פשוטה וקלה, וחסרונותיה היא שהיא אינה טובה למדידה ראשונה של המסה המולרית הממוצעת אלא צריך שמישהו אחר שכבר מדד את המסה המולרית הממוצעת בשיטה אחרת יגיד מהם הקבועים K וα המתאימים ואז אפשר להשתמש בשיטה זו.
צמיגות של מוצקים

יש הטוענים כי למוצקים אמורפיים כמו זכוכית יש צמיגות, על סמך התפיסה שכל המוצקים זורמים, במידה מסוימת, תחת מאמץ גזירה.
המצדדים בגישה זו טוענים כי ההפרדה בין מוצק ונוזל אינה ברורה, וכי מוצקים הם פשוט נוזלים עם צמיגות גבוהה – באופן טיפוסי גבוהה יותר מאשר
1012 Pa·s. טענה זו הוכחה באמצעות ניסוי טיפת הזפת.
אחרים טוענים כי מוצקים הם בדרך כלל אלסטיים עבור מאמצים קטנים, בעד שנוזלים אינם. אפילו אם מוצקים זורמים בלחצים גבוהים, הם מאופיינים על ידי התנהגותם בלחצים נמוכים.
צמיגות עשויה לתאר מוצקים בתחום הפלסטי.
המצב נהיה מבלבל כאשר משתמשים במושג צמיגות עבור חומרים מוצקים, למשל מוצקי מקסוול, כדי לתאר את הקשר שבין המאמץ וקצב העיבור, במקום קצב הגזירה.
ניתן לפתור את רובן של הבחנות אלו באמצעות שימוש במשוואות הקונסטיטוטיביות של החומר, אשר מתחשבות בהתנהגות הצמיגה וגם בהתנהגות האלסטית שלו. חומרים שעבורם שתי התנהגויות אלו חשובות בתחום מסוים של עיבורים וקצבי עיבור נקראים ויסקואלסטיים.
פסקל (יחידת מידה)

מכשיר מדידת לחץ, המידות בשחור הן בקילו-פסקל, המידות באדום הן ב- PSI
פסקל היא יחידת מידה סטנדרטית, השייכת ליחידות SI, למדידת מאמץ הנדסי ולחץ. סימולה הוא  Pa.
פסקל אחד שווה לניוטון למטר רבוע. בניסוח מתמטי:  Pa={\frac {N}{m^{2}}}. ההגדרה הבסיסית ביותר של פסקל, המבוססת על שבע היחידות הבסיסיות, היא:  \ {\frac {kg}{ms^{2}}}.
לרוב, המאמצים והלחצים הנמדדים הם בסדרי גודל של אלפי ומיליוני יחידות פסקל ולכן מרבים להשתמש ביחידות הנגזרות מיחידת הפסקל: הקילו-פסקל והמגה-פסקל המוגדרים כ- \ kPa=10^{3}Pa={\frac {N}{10cm^{2}}} ו- \ MPa=10^{6}Pa={\frac {N}{mm^{2}}} בהתאמה; ואף בג'יגה-פסקל:  \ GPa=10^{9}Pa={\frac {10^{3}N}{mm^{2}}}. כמו לתיאור מודול האלסטיות של חומרים שונים.
מקרה פרטי כאשר הכח ניצב למישור החתך, המאמץ שווה  \ ={\frac {F}{A}} σ ביחידות של פסקל.
היחידה קרויה על שמו של המתמטיקאי הצרפתי בלז פסקל.
ראו גם

אטמוספירה (יחידת מידה)
PSI
מערכת היחידות הבין-לאומית – SI
יחידות מידה על שם אישים
Parallel ATA

| PATA |
| --- | --- |
 Parallel Advanced Technology Attachment
  כבל PATA בעל 80 גידים
 תאריך המצאה:  1986
 הוחלף על ידי:  Serial ATA (2003)

 רוחב אפיק:  16 סיביות
 מספר התקנים:  2 לכבל
 מהירות אפיק:  16, 33, 66, 100 ו- 133MBps
 סוג אפיק:  מקבילי
 חיבור ללא אתחול:  לא
 אפיק חיצוני:  לא
PATA (ראשי תיבות של: Parallel Advanced Technology Attachment; בתרגום חופשי: חיבור מקבילי לטכנולוגיה מתקדמת) היה ממשק סטנדרטי לחיבור אמצעי אחסון כמו דיסקים קשיחים, כונני תקליטורים, כונני DVD ואחרים למחשבים אישיים. תקן ה־PATA מגביל את אורך הכבלים ל־45 סנטימטר (בעבר 90) ועל כן הוא מתאים בעיקר לחיבור בין רכיבים בתוך מארז המחשב. עלותו הנמוכה הפכה אותו לתקן הנפוץ ביותר לסוג הזה של חיבורים. IDE הוחלף בחיבור ה-Serial ATA בהדרגה החל משנת 2003 והחל מהעשור השני של המאה ה-21 השימוש בו הופסק לחלוטין.
ישנם מספר מונחים המהווים למעשה שמות נרדפים ל־PATA, הנפוצים שבהם הם IDE, ATAPI ו־UDMA. שמו הרשמי של התקן היה במשך שנים ATA, אך עם פיתוח התקן SATA שירש אותו, שונה שם תקן ה־ATA המקורי ל־Parallel ATA (PATA).
היסטוריה

גרסה מוקדמת של תקן PATA, שפותחה על ידי חברת Western Digital ב־1986, נודעה בשם IDE (אלקטרוניקת כונן מובנית - Integrated Drive Electronics) היות שבקר הכונן היה חלק מהכונן עצמו בניגוד לתצורה הנפוצה אז של בקר כונן נפרד המתחבר ללוח האם של המחשב.
Enhanced IDE (EIDE) – הרחבה לתקן ה־PATA המקורי שפותחה גם היא על ידי Western Digital – תמכה גם בדיסקים קשיחים בעלי נפח גבוה מ־504 מגהבייט (בניגוד לתקן המקורי) ועד לנפח של 8.4 גיגהבייט.
תחילה תמך תקן PATA רק בדיסקים קשיחים, אבל לבסוף הורחב התקן לתמיכה במגוון התקנים, לרוב התקנים המשתמשים במדיה נתיקה. התקנים אלו כללו כונני תקליטורים, כונני DVD, כונני קלטות וכונני דיסקטים בעלי נפח גדול, כמו כונני ZIP. ההרחבה נקראת ATA Packet Interface (ATAPI).
תקן ה־PATA המקורי השתמש בשיטת מיעון ברוחב 28 ביט. באופן זה ניתן היה למפות 228 (268,435,456) סקטורים (sectors) כאשר כל סקטור מכיל 512 בתים. לכן, הנפח המקסימלי שאפשר היה למפות היה 128 גיגהבייט.
תקן ATA-6 השתמש בשיטת מיעון ברוחב 48 ביט וכך העלה את מגבלת הנפח ל־128 פטה ( \ 2^{50}) בתים. חלק ממערכות ההפעלה, כולל חלונות 2000 עד לחבילת שירות 3, לא איפשרו את שיטת המיעון החדשה כברירת מחדל, לכן המשתמש היה צריך לנקוט צעדים כדי ליהנות מהנפח המלא של דיסקים קשיחים בנפח 160 גיגהבייט ומעלה.
מבנה אפיק PATA

| פין | תפקוד | פין | תפקוד |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Reset - אתחול | 2 | Ground - הארקה |
| 3 | Data 7 - נתונים 7 | 4 | Data 8 - נתונים 8 |
| 5 | Data 6 - נתונים 6 | 6 | Data 9 - נתונים 9 |
| 7 | Data 5 - נתונים 5 | 8 | Data 10 - נתונים 10 |
| 9 | Data 4 - נתונים 4 | 10 | Data 11 - נתונים 11 |
| 11 | Data 3 - נתונים 3 | 12 | Data 12 - נתונים 12 |
| 13 | Data 2 - נתונים 2 | 14 | Data 13 - נתונים 13 |
| 15 | Data 1 - נתונים 1 | 16 | Data 14 - נתונים 14 |
| 17 | Data 0 - נתונים 0 | 18 | Data 15 - נתונים 15 |
| 19 | Ground - הארקה | 20 | Key - מפתח |
| 21 | DDRQ | 22 | Ground - הארקה |
| 23 | I/O Write - כתיבה | 24 | Ground - הארקה |
| 25 | I/O Read - קריאה | 26 | Ground - הארקה |
| 27 | IOC HRDY | 28 | Cable Select |
| 29 | DDACK | 30 | Ground - הארקה |
| 31 | IRQ | 32 | No Connect |
| 33 | Addr 1 - כתובת 1 | 34 | GPIO_DMA66_Detect |
| 35 | Addr 0 - כתובת 0 | 36 | Addr 2 - כתובת 2 |
| 37 | Chip Select 1P | 38 | Chip Select 3P |
| 39 | Activity - פעילות | 40 | Ground - הארקה |
עד לפיתוח תקן ה-SATA, חיבור דיסקים קשיחים נעשה בדרך כלל על ידי כבלי נתונים בעלי 40 גידים. לכבלים הייתה צורה שטוחה, כלומר הגידים בכבל היו מסודרים האחד במקביל לשני על אותו מישור.
לכל כבל היו שניים או שלושה מחברים: מחבר אחד התחבר לבקר כוננים ייעודי או לבקר כוננים מובנה בלוח האם, ושאר המחברים שימשו לחיבור דיסקים קשיחים והתקני אחסון אחרים.
כבלי PATA מעבירים נתונים בקבוצות של 16 ביטים בכל פעם. זו תפיסה מוטעית נפוצה שהכבלים מעבירים נתונים בקבוצות של 32 ביטים, בעיקר משום שנראה ש־40 הגידים מאפשרים זאת, אך למעשה רק 16 גידים משמשים את הנתונים עצמם.
מחבר PATA מוגדר כבעל 40 פינים, אך בפועל קיימים רק 39 על מנת למנוע אפשרות לחיבור הפוך (המחבר לא סימטרי) ובהתאמה נעשה שימוש בכבל בעל 40 גידים להעברת הנתונים. תקן Ultra DMA/66 (ובהמשך גם התקנים המתקדמים יותר) הכפיל את מספר הגידים ומשתמש בכבל בעל 80 גידים - גיד הארקה נפרד עבור כל פין על מנת להפחית את ההפרעות האלקטרומגנטיות ולאפשר תעבורת נתונים גבוהה יותר. אף על פי שמספר הגידים הוכפל, מספר הפינים נשאר כשהיה.
כבל PATA בעל 40 גידים ושלושה מחברים
דיוק ונכונות

.
בתחומי התעשייה, המדע, ההנדסה והסטטיסטיקה, נכונות (Accuracy) של מערכת מדידה נקבעת על פי מידת הקרבה של המדידות של כמות מסוימת, לערך הממשי האמיתי של אותה כמות. דיוק (Precision) של מערכת המדידה, המכונה גם שחזור
(Repeatability) או הדירות (Reproducibility), היא המידה שבמקרה שנחזור על המדידות בתנאים ללא שינוי, נקבל את אותן תוצאות.
בפיזיקה המונחים המקובלים הם שגיאה אקראית או שגיאה סטטיסטית (random error, statistical error) כאשר מתייחסים לדיוק, ושגיאה שיטתית (systematic error) המתייחסת לנכונות.
באף ניסוי לא יהיו הדיוק והנכונות מושלמים. במדע, שגיאת מדידה איננה "טעות", ואיננה מעידה על ניסוי פגום. השגיאה היא חלק מתוצאות הניסוי, ודיווח תוצאותיו של ניסוי ללא השגיאה בצידן הוא דיווח חסר. המצב הרצוי בדרך כלל עבור מערכת מדידה הוא נכונות גבוהה וגם דיוק גבוה.
מערכת מדידה יכולה להיות נכונה אך לא מדויקת, מדויקת אך לא נכונה, לא מדויקת ולא נכונה או שניהם. לדוגמה, אם ניסוי מכיל שגיאה שיטתית הרחבת המדגם תגביר את דיוקו אך לא תשפר את נכונותו. התוצאה תהיה אוסף עקבי, או מדויק, בעל פיזור קטן, אך רחוק מהתוצאה האמיתית של הניסוי. דוגמה נוספת: כיול של מערכת מקטין את השגיאה השיטתית ומגדיל את נכונות התוצאות, אך לא משנה את דיוקן - את השגיאה האקראית.
תיאור החצים

נכונות היא מידת האמיתות בעוד דיוק בהקשרים מסוימים כוונתו למידת השחזור. באנלוגיה בין דיוק ונכונות נשווה מדידות חוזרות לחיצים שהושלכו לעבר המטרה. נכונות מתארת את מידת הקרבה של החץ למרכז לוח המטרה, יותר קרוב למרכז – בעל נכונות גבוהה יותר. כך גם במדידות, קרבה רבה יותר של מדידות המערכת לערך האמיתי המקובל מורה על מערכת מדידה בעלת נכונות גבוהה יותר. בהמשך לאנלוגיית החצים, אם מספר רב של חיצים נורה למטרה, דיוק ייצג את גודל אשכול החצים (אם רק חץ אחד נורה, נכונות תהיה גודל האשכול המצופה אם נחזור על הזריקה מספר פעמים תחת אותם תנאים). כאשר כל החצים שנזרקו קרובים אחד לשני האשכול נחשב כמדויק מאחר שכולם פגעו באותו אזור, גם אם לא בהכרח ליד מרכז המטרה. משמע: המדידות מדויקות, אך לא בהכרח נכונות.
לא ניתן להשיג נכונות באופן מהימן במדידות בדידות מבלי דיוק – אם החצים לא מקובצים ביחד הם לא יכולים להיות כולם קרובים למרכז המטרה (העמדה הנוכחית של אשכול החצים יכולה להיות מקובצת סביב מרכז המטרה אבל עמדת החצים הבודדים עשויה להיות בלתי מדויקת).
שיטות למדידה והערכה

מכשיר מדידה הוא אידיאלי אם הוא גם מדויק – מדידותיו קרובות אחת לשנייה, וגם בעל נכונות – המדידות מקובצות סביב ערך ידוע. הדיוק והנכונות של תהליך המדידה נקבע בדרך כלל על ידי מדידה חוזרת ונשנית של תקני מעקב ייחוסים. תקנים אלו מוגדרים במערכת היחידות הבין-לאומית, ומתוחזקים על ידי ארגוני תקנים לאומיים כגון: המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה (National Institute of Standards and Technology) בארצות הברית.
שיטות אלו מיושמות גם כאשר יוצרים ממוצע של מדידות חוזרות. כאן בא לידי ביטוי המונח "טעות תקן": הדיוק של הממוצע שווה לסטיית תקן הידועה של התהליך מחולקת לשורש הריבועי של מספר המדידות בממוצע. יתר על כן, משפט הגבול המרכזי מראה כי התפלגות ההסתברות של מדידות ממוצעים יהיה קרוב יותר להתפלגות נורמלית מזו של מדידות נפרדות.
סיווג דו-ערכי

ניתן למדוד ולהעריך את נכונות ודיוק המדידות בסיווג דו-ערכי (binary classification).
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  | תנאים שהוחלטו על פי מדד הזהב | תנאים שהוחלטו על פי מדד הזהב |  |
|  |  | נכון | לא נכון |  |
| תוצאות   המבחן | חיובי |  חיובי נכון (True positive) |  חיובי לא נכון (False positive) | → ערך ניבוי חיובי או דיוק |
| תוצאות   המבחן | שלילי | שלילי לא נכון (False negative) | שלילי נכון (True negative) | → ערך ניבוי שלילי |
|  |  | ↓ רגישות או חזרה | ↓ סגוליות (או המשלים שלו-הפיזור) | נכונות |
נכונות מייצגת את שיעור התוצאות הנכונות (גם החיוביות וגם השליליות) מבין כל תוצאות המבחן.
מצד שני, דיוק או ערך ניבוי חיובי (Positive predictive value), מוגדר כשיעור הערכים החיוביים הנכונים מבין כל התוצאות החיוביות (גם הנכונות וגם הלא נכונות).
דיוק של 100% משמעו שערכי המדידות הם בדיוק כמו ערכי הנתונים.
ראו גם

ניסוי
טיוב נתונים
מחסן נתונים
מסד נתונים
מערכת מידע
טענת נכונות
שגיאות מסוג I ו-II
לקריאה נוספת

JCGM 200:2008 International vocabulary of metrology — Basic and general concepts and associated terms (VIM).
John Robert Taylor (1999). An Introduction to Error Analysis: The Study of Uncertainties in Physical Measurements. University Science Books. pp. 128–129. ISBN 0-935702-75-X.
K.H. Brodersen, C.S. Ong, K.E. Stephan, J.M. Buhmann (2010). The balanced accuracy and its posterior distribution. Proceedings of the 20th International Conference on Pattern Recognition, 3121-3124.
John M. Acken, Encyclopedia of Computer Science and Technology, Vol 36, 1997, page 281-306
1990 Workshop on Logic-Level Modelling for ASICS, Mark Glasser, Rob Mathews, and John M. Acken, SIGDA Newsletter, Vol 20. Number 1, June 1990.
Ivanov, K. (1972). "Quality-control of information: On the concept of accuracy of information in data banks and in management information systems". The University of Stockholm and The Royal Institute of Technology. Doctoral dissertation.
רמת נכונות גבוהה ודיוק נמוך
דיוק גבוה ורמת נכונות נמוכה
אפקט ארובה

אפקט ארובה (באנגלית: Stack effect, Chimney effect, או Flue-gas stack) הוא הכינוי לתופעה פיזיקלית תרמודינמית של הסעת חומר גזי, בעיקר אוויר וגזי בעירה ושרפה בתוך בניינים וארובות. הכוח המניע לתנועת הגז הוא ציפה הנובעת מהפרש בצפיפות החומר והלחות בין הפנים והחוץ של המבנה. ככל שהפרש הטמפרטורות גדול יותר וככל שהמבנה גבוה יותר, הכוח חזק יותר. התופעה מסייעת לאוורור טבעי, ולבעירה. תופעה דומה בנוזלים נקראת בשם תרמוסיפון.
הסבר התופעה

הכוח המניע הוא הציפה של גז חם על פני הגז הקר. ברוב החומרים צפיפות החומר יורדת עם עליית הטמפרטורה, כתוצאה הזורם הקל יותר עולה למעלה בכוח ששיעורו יחסי ישר להפרש בצפיפות החומר. הפרש הלחצים בין תחתית הארובה לאוויר שבחוץ נקבע על ידי משוואת ברנולי:
 P+\rho gh+{1 \over 2}\rho v^{2}={\mbox{constant}}
כאשר:
P - הלחץ בנקודה,
\rho  - צפיפות הזורם בנקודה,
g - תאוצת הכובד, ערכו ממוצע על פני הארץ 9.807 מטר לשנייה בריבוע,
v - מהירות הזורם בנקודה,
h - גובה הזורם בנקודה (ביחס למישור ייחוס שנקבע מראש).
במהירות נמוכה, שינוי הלחץ הוא:
\Delta P=g\left(\rho _{a}-\rho \right)\Delta h
כאשר:
\rho  - צפיפות החומר בתוך הארובה או המבנה,
\rho _{a} - צפיפות החומר מחוץ למבנה (ambient)
בתחום הטמפרטורות ולחצים המצויים בארובה או בבניין, כולל במקרה שרפה, ז"א לחץ של 1 עד 5 אטמוספירות, טמפרטורה של 0 עד 700 מעלות צלזיוס, האוויר מתנהג בקירוב טוב כמו גז אידיאלי ולכן:
 \rho ={\frac {P}{RT}}
כאשר:
T - טמפרטורה מוחלטת של הגז,
R - קבוע הגזים
ומתקבל
כאשר:
P_{a} = הלחץ מחוץ לארובה
\Delta h = הפרש גבהים בין מישורי הייחוס או גובה הארובה
T_{0} = טמפרטורה מוחלטת (בקלווין או רנקין) מחוץ למבנה
T_{i} = טמפרטורה מוחלטת ממוצעת של הגז בתוך המבנה
נציב נתונים סטנדרטיים לאטמוספירה ולקבוע הגרוויטציה (במערכת היחידות הבין-לאומית):
(במדריך ASHRAE

במקום 3474 רשום 3460)
הספיקה נקבעת על ידי הנוסחה:
A = שטח החתך של הארובה
ערך אופייני של C בארובות הוא 0.6 עד 0.7

הנוסחאות לא כוללות השפעות של שינוי הלחץ החיצוני, של חימום או קירור של הארובה או צינורות, של רוחות ועוד. במקרה של ארובות גבוהות או לחצי שרפה גבוהים, הנוסחאות שימושיות רק כקירוב.
שימושים ויישומים > ארובות

ארובה משמשת לשני תפקידים בו זמנית, האחד לסלק גזים שרופים ועשן מקמינים, תנורים, כבשנים, מנועים ועוד. והשני, משיכת האוויר המשמש לבעירה. עוצמת המשיכה היא לפי הנוסחאות דלעיל. במקרים רבים הארובה היא הכוח המניע היחיד לאספקת אוויר לבעירה. שימוש במפוחים ומשאבות מצמצם את תפקיד הארובה כמניע לאספקת האוויר.
ככל שהארובה גבוהה יותר, משיכת האוויר חזקה יותר. ארובות בגובה של מאות מטרים נבנות משיקולי איכות הסביבה, כדי שהגזים השרופים יתפזרו טוב יותר.
ארובות בדרך כלל עטופות בבידוד תרמי, וזאת כדי שהגז בארובה לא יתקרר. כפי שרואים בנוסחאות, המשיכה של הארובה גבוהה ככל שהטמפרטורה בתוך הארובה גבוהה יותר. קירור הגז בארובה עלול להביא להיפוך כיוון הזרימה, עד כדי כניסת גזים שרופים חזרה לחלל הבעירה או לחדר בו נמצא הקמין.
החתך האופייני לארובות גבוהות, הולך וקטן עם הגובה, הארובה נראית כמו קונוס קטום. התכנון הזה נובע משיקולים של מכניקת הזורמים ותרמודינמיקה, וגם, במידה פחותה, משיקולים של חוזק המבנה. הגז עולה בארובה אל האוויר הפתוח, שהוא בלחץ נמוך יותר מאשר בבסיס הארובה, ירידת הלחץ גורמת לקירור האוויר, ובהתאם אפקט הארובה נחלש. הצרת החתך שומרת על הלחץ כך שהטמפרטורה לא תרד עד כדי פגיעה ביעילות הארובה.
שימושים ויישומים > בניינים

מכיוון שבניין בדרך כלל אינו אטום, הרי שבמזג אוויר חם תיווצר תנועת אוויר מחלקו התחתון של הבניין אל עבר הגג
התופעה מורגשת במיוחד בימים חמים – תנועה של אוויר חמים במעלה המדרגות.
המבנה האופייני של חאן (מבנה) נועד להשיג אוורור טבעי. החאן סגור מכל הצדדים. השמש מכה על חצר החאן, האוויר החם עולה ויוצא מתחום החאן, כי מעל החצר אין גג, ובמקומו, מהפתחים בקומת הקרקע, בהיקף החאן, נכנס אוויר המגיע מחוץ לחאן. משב הרוח מקל על עומס החום.
שימושים ויישומים > התפשטות אש ועשן

תכנון בניינים לבטיחות אש ולמקרי שרפה חייב להתחשב בתופעה.
שימושים ויישומים > יישומים נוספים

ארובת שרב
ארובת שמש(אנ')
ארובה סולרית