בית הדין העממי (גרמניה הנאצית)
רקע > בסיס חוקי > חוק העונשין וחקיקה נוספת

החוק העוסק בעבירת הבגידה פורסם ביום 24 באפריל 1934 והחליף את הסעיפים 80–93 לחוק הפלילי הגרמני של רפובליקת ויימאר. החוק החדש הכיל 3 דרגות ענישה: עונש מוות נקבע כעונש המקסימלי לכל העבירות ולחלקן כעונש בלעדי. למקצת העבירות נקבעו עונשי מאסר עולם "עם עבודת פרך" או מאסר עד 15 שנים לעבירות פחותות, כגון הכנה לבגידה (סעיף 83 חדש, שעסק בהשתייכות או הקמה של ארגונים פוליטיים שאינם נאציים), מעשי חבלה, שידורי רדיו אנטי-נאציים, הדפסה, הפצה או הברחה לגרמניה של ספרות אסורה, בגידה ב"סודות המדינה" (סעיפים 88–89), ניסיון לגלות סודות כאלה (90), ו"זיוף" של מסמכי המדינה (90-א). ההגדרות החוקיות של בגידה לא השתנו במהלך המעבר מחוקת ויימאר לחוקים והתקנות של המשטר הנאצי. בגידה חמורה הוגדרה כפשעים המופנים נגד "הסדר הפנימי של המדינה, החוקה או שלמותה הטריטוריאלית של המדינה" ואילו בגידה הוגדרה כפשעים נגד "ביטחון החוץ של המדינה, ומאזן הכוחות ביחס למדינות אחרות". אך העונשים שהוטלו על האשמים הוחמרו באופן משמעותי. לחוק זה נוסף צו מיום 28 ביוני 1935 שאיפשר העמדה לדין והענשה גם לגבי עבירות שהתרחשו לפני כניסת החוק לתוקף, וכן ביטל את העיקרון המשפטי שקובע כי אין להעניש ללא ביצוע עבירה הקבועה בחוק – "אין עונש ללא חוק" (Nulla poena sine lege), וקבע כי ניתן להעניש על מעשים הפוגעים "ברגשות הציבור".
על פי החוק מאפריל 1934, שהביא להקמת בית הדין העממי, לנשיא בית הדין היה חופש ניכר בקביעת גזרי הדין, חומרתם, וקציבת תקופות המאסר. השופטים היו חופשיים לבחור בין מספר אפשרויות: הראשונה הייתה מאסר בבית כלא "רגיל" (Gefängnis), או במחנה ריכוז שכלל אובדן זכויות אזרח ו"עבודת פרך" (Zuchthaus) לתקופות שנותרו לקביעת בית המשפט, והעונש החמור ביותר – עונש מוות – נקבע כעונש אפשרי לכל העבירות בחוק, לפי שיקול שופטי בית הדין. החופש הניכר לקביעת גזר הדין נבע מהרצון של המפלגה הנאצית להשיג לגיטימיות, ולהציג את השלטון כהמשך ישיר של המסורות החוקיות בגרמניה. מתוך הביטחון של הנאצים בשליטה במוסדות המדינה ניתן חופש לכאורה לבתי המשפט. מחקר סטטיסטי מודרני קובע כי ניתוח אקונומטרי של דפוסי גזר הדין בתקופה זו מראה ששופטי בתי המשפט בכלל ובית הדין העממי בפרט התנהלו על פי ציפיות והנחיות הנאצים.
החל משנת 1936, עם כניסתו של אוטו טירק לתפקיד נשיא בית הדין העממי, הורחבה פעילות בית הדין והורחב הבסיס החוקי לפעילותו, שעיקרו התמקד בפרשנות לכוונה הפלילית ובהרחבת ההגדרה לעבירות פוליטיות ועבירות בגידה. שינויים אלו היו הגילוי הראשון והבסיס לשינוי המהותי שבסיכומו יהודים הפכו אשמים בהיותם יהודים, בוטלה ההגנה מפני סיכון כפול, ובוטלו סדרי הדין המבוססים על מסורת משפטית אוניברסלית ועל זכויות אדם. מתחילה השינויים הוצגו כהרחבה של ההגדרה לכוונה פלילית ולא ניתן היה ליחס להם – על פניו – פרשנות פוליטית.
בבסיס השינוי נמצא סעיף 83 לחוק העונשין הגרמני: "הכנה לבגידה חמורה", שניסוחו המעורפל מלכתחילה איפשר מרווח רחב לפרשנות משפטית. שופטי בית הדין העממי נקטו בצעדים משמעותיים בנוגע לסעיף זה: תחילה החילו את העבירה שבסעיף סעיף 83 על כל שאר
הפשעים המוגדרים בחוק העונשין, קבעו כי כל פשע שביצע קומוניסט יכול להישפט לפי סעיף 83, ולאחר מכן החילו את הסעיף באופן גורף על מעשים פשוטים שאינם מכוסים כלל על ידי החוק, כדי שניתן יהיה להעניש פשעים כאלה בעונש מוות. הרחבה משמעותית נוספת לשאלת הכוונה הפלילית בוצעה באמצעות פרשנות מרחיבה לקשר בין סעיף 83 לסעיף 139 לחוק העונשין שקבע את חובתו של אדם לדווח לשלטונות על כוונה של אדם אחר לבצע עבירת בגידה חמורה או בגידה. על פניו חיבור זה הוא כלי ראוי ויעיל במניעת פשעים, אך הפרשנות של בית הדין העממי הייתה שכל מעשה טריוויאלי או הבעת נכונות היא עילה לעונש כ"הכנה לניסיון לבגידה". פסקי הדין של בית המשפט העממי הלכו והתרחקו מהפרקטיקה המקובלת של החוק וביטלו את הלכת הסיכון הכפול, שלפיה אסור להעמיד אדם פעמיים לדין על אותה עבירה תוך קיום מערך עובדות זהה, והרחיבו את הלכות המשפט הפלילי בכל הנוגע לעבירות סיוע שלפני ולאחר מעשה, תוך שהם מפרקים במודע את הלכות הזכות להליך הוגן ומעשה בית דין.
ביום 21 בפברואר 1940 הורחבו על פי חוק סמכויות בית הדין העממי לשפוט נאשמים בפשע של האזנה לשידורי רדיו זרים ולפשע של חבלה. צו נוסף הרחיב את סמכותו של בית הדין העממי לדון בפשעים של אזרחים זרים ומתן סמכות למתן גזר דין מוות. בית המשפט העממי נתן לצווים וסמכויות אלו את הפרשנות הרחבה ביותר, וכאשר בתי המשפט הפולניים שהוקמו על ידי רשויות הכיבוש הגרמניות נחשדו כי הם אינם מהימנים ונאמנים לשביעות רצונו של המשטר הנאצי, הובאו חשודים בחבלה ופעילות טרור למשפט בפני בית הדין העממי בהצדקה הפסבדו-משפטית ש"המדינה מרגישה איום על יכולתה לשלוט". פשעים שבוצעו על ידי אזרחי אלזס-לורן ואוסטריה הועמדו לדין בפני בית המשפט העממי תחת הנימוק כי כ"בני הגזע הגרמני" הם היו כפופים לחוק הגרמני מאז ומתמיד.