stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דאהר אל-עומר
חייו > עלייתו של דאהר אל-עומר

דאהר אל-עומר (דאהר בנו של עומר), צעיר בניו של עומר, נולד כנראה בשנת 1689 בכפר עראבה שבגליל. בגיל 12 נשלח לדמשק ללמוד קרוא וכתוב ופרקי קוראן. בשנת 1702 מת האב, אך עלי, בכור הבנים, היה אדם חולני ולא יכול היה לרשת את תפקיד אביו, לכן מונה לראש המשפחה הבן השני סעד. בשנת 1710 לערך עברה המשפחה מאזור טבריה לבקעת בית נטופה מצפון לציפורי, והתיישבה על חורבות כפר בשם מסלאחית בקרבת שבט בדואי בשם צקר.
כבר בגיל צעיר שאף דאהר להיות ראש המשפחה, והחל להרחיק את אחיו הבוגרים מעמדת השפעה במשפחה. הוא החל לקשור יחסי ידידות עם בני הכפרים הסמוכים, לעזור להם במאבקם עם שכניהם הבדואים ולהגן על הסביבה בפני הפקידים הטורקים. המטרה שראה לעיניו הייתה לחכור את גביית המיסים מידי הפחווה של צידון בעבורו.
אגדה הנפוצה בכפרים הערביים במערב הגליל מספרת כי שייח' מוסלמי שמקום מושבו היה בכפר סלאמה חשק באחת מבנות עראבה. תושבי עראבה הצהירו שדתם מונעת נישואים כאלו[דרושה הבהרה], אך השייח' לא ויתר. התושבים פנו לבני זידאן בבקשת עזרה. בני זידאן נעתרו וסופו של המאבק היה בהרס סלאמה עד היסוד. על פי סיפור נוסף הגיע באחד הימים לעראבה פקיד מושחת בשמו של פחת צידון, ודרש שבנוסף למיסים שהכפר נדרש לשלם לפחוות צידון, ישלמו לו גם "הוצאות הדרך". כאשר סירבו בני עראבה ציווה הפקיד על השוטרים העות'מאניים שליוו אותו לחמוס את כל שנמצא בגורן הכפר. הפלאחים הזועמים תפסו את הפקיד ומלוויו ועמדו להורגם. סעד ודאהר ששמעו על המקרה מיהרו לשחרר את הפקיד נתנו לו את "הוצאות הדרך" ולבני הכפר החזירו את תבואתם הנגזלת. למחרת רכבו לצידון, סיפרו לפחה את אשר אירע, ביקשו את רחמיו על הכפריים ועבורם את הזכות לשמש כגובי הכספים של העמק. הפחה נעתר ברצון לשתי הבקשות.
לאחר שנשא דאהר לאישה ראשונה את בתו של אחד מעשירי דמשק, זכה לקבל הון רב ממשפחתה, וזאת כאשר זמן קצר לאחר החתונה נפטר אבי הכלה. הונו הרב איפשר לדאהר להקדים ולשלם את מיסי החכירה מראש, דבר שהקנה לו אמינות רבה אצל הפחה. דאהר עבר להתגורר בטבריה ואת אחיו סעד השאיר כשליט בבקעת בית-נטופה כאשר מושבו בדיר חנא. את מגורי אשתו הדמשקאית, שסירבה להתגורר כאחת הנשים הבדואיות, קבע בנצרת. דאהר בנה לה ארמון שלימים הפך לבית הסראייה (בית המושל) ששרד עד ימינו, ועד שנות התשעים שימש כבניין העירייה של נצרת. במסגרת אחד מביקוריו בנצרת הכיר נערה מבנות נצרת ונשא אותה לאישה, דבר שהביא אותו להיות מעורב בחיי העיר.
בדרך של פוליטיקה זעירה, ערמומית ומחושבת, הצליח דאהר בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-18 להשתלט באופן הדרגתי על כל אזורי הגליל העליון והתחתון ולהיות חוכר המיסים הראשי מטעם הפחה. אומנותו הייתה לשלוח מתנות לאיש המתאים ובזמן המתאים. כך השתלט על טבריה, נצרת וצפת.
השבטים שישבו בעמק סאנור ליד שכם, שהשתייכו לפחוות דמשק, שלטו בעמק יזרעאל. שבטים אלו הציקו לתושבי נצרת. דאהר יצא בראש צבאו, הביס את השבטים, רדף אחריהם עד סנור והעביר את עמק יזרעאל לשליטתו.
חייו > דאהר והיהודים

היהודים בגליל באותה תקופה היו מעטים ובלתי מאורגנים. את מצבם החמיר מצבן של הקהילות היהודיות בגולה שאך החלו במסע ההתאוששות מהחורבן שהמיטו עליהן פרעות ת"ח ת"ט ומשבר השבתאות, והם התקשו להשיב לקדמותה את קרן כספי החלוקה שעליה נסמך היישוב היהודי בארץ ישראל.
דאהר החליט לקרב אליו את הקהילה היהודית ולעודד עליית יהודים לארץ ישראל. בשנת 1738 נודע לדאהר כי הרב חיים אבולעפיה רוצה לעלות ארצה מאיזמיר, והוא הזמין אותו לחדש את היישוב היהודי בטבריה. טבריה הייתה בעבר בירת הגליל ומושבה האחרון של הסנהדרין. בימי הביניים עמדה שוממה, אך בשנת 1565 נבנתה מחדש על ידי דון יוסף נשיא ודונה גרציה. כמאה שנה היה בה יישוב יהודי תוסס, אך במלחמות התקופתיות נהרסה שוב בשנת 1670. רבה האחרון של טבריה לפני חורבנה היה ר' יעקב אבולעפיה, סבו של ר' חיים אבולעפיה.
בשנת 1740, כשהגיע הרב אבולעפיה מאיזמיר בראש משלחת של עשרות אנשים, קיבל אותו דאהר אל-עומר בכבוד, "הלבישו לבוש יקר הערך כלבוש מלכות. וכל אשר שאל ממנו הרב לא חסר דבר". בעיר נבנה בית כנסת "נאה ומפואר מאין כמוהו בכל ארץ ישראל" על חורבות בית הכנסת העתיק שבו התפלל האר"י. בית הכנסת נקרא בשם "עץ החיים", וכן כונה בשם "בי כנישתא רבא דטבריא". ר' חיים אבולעפיה ותלמידיו חידשו אף את בית הכנסת העתיק בשפרעם.
הרב אבולעפיה בנה בטבריה גם בית מרחץ, חנויות ליום השוק ובית בד לשמן שומשמין. כדברי חתנו, רבי יעקב בירב: "כל אנשי טבריה דשנים ורעננים שמחים אלי גיל כי הארץ שקטה מפחד רעה ואין מחריד".
חידוש היישוב העברי בטבריה עשה רושם רב בגולה, ורבים ראו בכך סימן לגאולה קרובה. גם הרב אבולעפיה עצמו האמין שחידוש היישוב היהודי בגליל הוא פתח לימות המשיח ולגאולת העם היהודי כולו. ככל הנראה הייתה זו אחת הסיבות להתגברות העלייה לארץ ישראל בתקופתו.
חייו > המצור על טבריה

בשנת 1742 החליט סולימאן אל-עדאם, פחוות דמשק (סולימאן פאשא), להיענות לבקשת שייח'ים משכם וסביבתה לצאת כנגד דאהר ולהטיל מצור על בירתו טבריה. דאהר הוזהר מפני כוונתו זו של הפאשא. חיים פרחי והחכם יוסף לושאטי שישבו בדמשק שלחו לר' חיים אבולעפיה שישב בטבריה מכתב שבו כתב: "יודע לאדוני, איך יצא דבר מלך נחוץ ונשמע פתגם המלך בדמשק שיקום המשנה הנ"ל סולימאן פאשא ויעלה אל טבריא בכח גדול וביד חזקה להפיל את חומותיה עד לארץ וייקח את ראש שייח' דאהיר המושל בארץ...". הרב אבולעפיה הזדרז להביא את המכתב לידיעת דאהר. דאהר לא שוכנע באמיתות המכתב. הוא טען בפני אבולעפיה כי הגליל אינו תחת סמכות הפאשא היושב בדמשק, אלא תחת הפאשא היושב בצידון, וכי אם אכן היה הסולטאן בקונסטנטינופול תומך במהלך, הרי שהיה שומע על כך גם מיהודי קונסטנטינופול. מכיוון שכך התמהמה בהכנת העיר למצור. הערכה זו לא עמדה במבחן המציאות, ובספטמבר 1742, יצאו כוחות הצבא מדמשק בדרכם לצור על טבריה. דאהר הזדרז לבצר את חומות העיר, ובו בזמן פנה אל אחיו סעד שישב בדיר חנא וביקשו שבעת המצור על טבריה ישלח חיילים לתקוף את צבאו של הפאשא מאחור. המצור נמשך 83 יום, וטבריה המבוצרת עמדה בפני כלי המצור שהביא עמו סולימאן. סולימאן, כפחוות דמשק, היה גם אחראי מטעם הסולטאן על ליווי שיירת החג' למכה בחודש הרמדאן. מחשש שאם יזניח תפקידו זה יאבד את מעמדו, הסיר סולימאן ב-1 בדצמבר 1742 את המצור על טבריה ויצא אל החג'.
ביולי 1743, עם שובו חזרה מליווי שיירת החג', החליט סולימאן לנסות שוב ולצור על טבריה. בהגיעו לכפר לוביה, תקפה אותו מחלת מעיים קשה (יש אומרים שהורעל על ידי דאהר) ומת. צבאו התפזר וטבריה ודאהר אל-עומר ניצלו פעם נוספת.
אירועים אלו נתפסו בעיני בני התקופה כנס, והיהודים, שתמכו בדאהר בימי המלחמה, קבעו להם ביום מותו של סולימאן, יום ז' אלול, "פורים שני" - ”מאז קבלו כל אנשי טבריא עליהם ועל זרעם ... להיות עושים ביום ד' בכסלו, ... יום משתה כיום פורים.”
חייו > המשך התפשטות תחום סמכותו של דאהר

דאהר הגדיל בהדרגה את שטחו לכיוון הרי הגליל העליון ואף התקרב לים התיכון על ידי כיבוש מצודת יחיעם הצלבנית והקמתה מחדש בשם קלעת ג'דין (قلعة جدين). כאשר נשא לאישה את בתו של מושל אזור סוחמאתא (כפר ששכן ממזרח לתרשיחא), הצליח לספח את אזור צפת לתחום שלטונו ללא קרב.
לאחר מותו של סולימאן התיישב על כס הוואלי בדמשק אסעד אל-עדאם. שלטונו של אסעד נמשך כ-13 שנה, והיה מאופיין בשלום ובשלווה. היחסים הטובים ששררו בינו לבין דאהר אפשרו לדאהר לספח את עכו, לפי אחת הסברות ב-1743 או ב-1744. עכו הייתה באותה תקופה הנמל שריכז את יצוא ויבוא הסחורות בצפון הארץ. כעת מצא דאהר אל-עומר גם את הזמן המתאים לנקום באחיו סעד שלא בא לעזרתו בעת המצור על טבריה. בנו של דאהר, עות'מאן, קיבל הבטחה שאם יהרוג את דודו סעד, תעבור שפרעם לשלטונו.
באותה תקופה הלך והתעצם הקשר המסחרי בין צפון ארץ ישראל לאירופה, והיה מרוכז רובו ככולו דרך הים מנמל עכו. הקרבה היתרה של טבריה לגבולה של איילט דמשק ורצונו של דאהר להגביר את שליטתו על הסחר, הניעו את דאהר להעתיק את בירתו מטבריה לעכו. בחורף 1751 ביצר ושיפץ את חומות עכו ובנה בה ארמון לעצמו וח'אן תבואות (חאן א-שונה) לסוחרים. הוא העמיד את עצמו בראש הסחר עם האירופאים ובדרך זו הגדיל את הכנסותיו. מנמלה של עכו ייצאו בעיקר כותנה, שגודלה בגליל המערבי והייתה ידועה בטיבה, וכן עפרות אשלגן (קלי). נמל עכו, שלא טופל במשך מאות שנים, איפשר עגינת ספינות קטנות בלבד, וספינות גדולות נדרשו לעגון במעגנה של חיפה שהתאים להן יותר וגם סיפק להן הגנה טובה יותר בעת סופות, דבר שגרם לדאהר להשתלט בסופו של דבר על חיפה אל-עתיקה, ובהמשך גם על מעגן טנטורה.
בשנות החמישים של המאה ה-18 הייתה "חיפה העתיקה" (שבשטח בת גלים של ימינו) כפר דייגים קטן, שהחושות של תושביו היו פזורות במישור (מדרום מזרח לבית החולים רמב"ם של היום), מקום שקשה היה להגן עליו.
כך, לאט, בעזרת ידידיו בקרב חוגי השלטון בקונסטנטינופול אותם רכש בדרך של חנופה והענקת מתנות, הגדיל דאהר את קשריו אצל השלטונות. כיבוש חיפה היה המהלך הגדול האחרון של דאהר אל-עומר עד המרד הגדול.
בשנת 1730 כבש את צפת, שהייתה בתקופה זו כפר קטן ועני, בנה את הסראייה, בית המושל ומינה את בנו למושל העיר. בתקופת שלטונו חזר הביטחון לעיר ובאותן שנים גדלה מאוד הקהילה היהודית בעיר.
חייו > קשריו עם הסוחרים האירופאים

במקביל לפועלו בהגדלת השטח שהיה תחת חסותו, דאג דאהר אל-עומר לחזק את קשריו עם הסוחרים האירופאים תוך שהוא מתחרה בהם.
בתקופתו היו עמקי הגליל מרכז גידול כותנה. הסוחרים הצרפתים היו נוהגים לקנות את היבול שנה מראש (דמאן) תוך שהיו משלמים לחקלאים סכומים נמוכים. הכותנה השיגה בנמלי צרפת מחירים טובים ואת ההפרש היו הסוחרים משלשלים לכיסם. דאהר אל-עומר הציע לחקלאים סכום גבוה במקצת ובנוסף - סידור ענייני המס בהם היו חייבים החקלאים והצליח לרכוש את רוב יבול הכותנה בעצמו. את הכותנה מכר לאותם סוחרים ברווח והם שינעו אותה לצרפת.
שודדי הים המלטזיים ששלטו בים התיכון במאה ה-18, נהגו גם לפשוט על ערי החוף. השלטון העות'מאני היה חסר אונים. בשנת 1756 שדדו הפיראטים חמש אוניות מסחר ליד יפו. סוחרי העיר הערביים פשטו על הסוחרים האירופאים ועל המנזר הפרנציסקני ואיימו להוציאם להורג. בקושי רב הצליח סגן הקונסול הצרפתי להצילם. הסולטאן פנה מספר פעמים לממשלת צרפת, וראש המסדר המלטזי הבטיח אף הוא לטפל בבעיה, אבל השוד נמשך. השודדים ביקשו למכור את שללם בעכו. דאהר שהבין את האפשרות לפתח בדרכים אלו את קשריו עם אירופה ונענה ברצון לבקשות. כאשר נודע הדבר לשלטון בקונסטנטינופול נקרא דאהר לסדר. הוא מיהר לרחוץ בניקיון כפיו, צייד שתי ספינות בכלי מלחמה ודרש מהן לגרש מחופי עכו את כל הספינות הפיראטיות, אך לאמיתו של דבר רכש את השלל בלב-ים והביאו בספינותיו הוא לנמל.
חייו > ערעור מעמדו של דאהר

בשנת 1757 פוטר הוואלי של דמשק מתפקידו ומעמדו של דאהר אל עומר בקרב השלטון העות'מאני נתערער. המושל החדש, חוסיין אבן מכי, שם לעצמו כמטרה להחזיר את כל השטחים שסיפח לעצמו דאהר אל-עומר מאיילט דמשק. עם שובו מליווי מסע עולי הרגל לחג', נשדד אבן מכי על ידי שודדים. השודדים לא יכלו למכור את שללם במדבריות ערב, ולכן הציעו את השלל למכירה לדאהר, שלא עמד בפיתוי, ורכש את השלל. הידיעות על שדידת עולי הרגל וקניית השלל על ידי דאהר פשטו בכל רחבי האימפריה העות'מאנית. הסולטאן הורה להוציא את ואלי דמשק להורג, וחשד כבד הוטל על דאהר אל-עומר שהיה מיודד עם הבדואים. מאז כיבוש חיפה בשנים 1750–1751 לערך ראה השלטון באיסטנבול את כוחו של דאהר שהלך וגדל בחשש רב. קשריו עם שודדי הים ושודדי המדבר היו גלויים. בשנת 1760 מונה עות'מאן אל-ח'ארג'י כמושל איילט דמשק. אל-ח'ארג'י היה ידוע כאדם תקיף, והמשימה העיקרית שהוטלה עליו הייתה הטלת מרות על דאהר אל-עומר. מיד עם כניסתו לתפקידו החל אל-ח'ארג'י להתגרות בדאהר על ידי העלאת דמי החכירה והפיכת המתנות למס שנתי קבוע. בחודש מאי 1761 קיבל אל-ח'ארג'י אישור לחזור ולספח את חיפה לתחום שלטונו. קבוצת חיילים נשלחה באונייה לתקוף את חיפה. דאהר, שקיבל מידע על כך מנאמניו הרבים, המתין לכוח ופגע בו, והכוח נמלט. בעקבות התקפה זו הרס דאהר את כל חיפה אל-עתיקה, ובשנת 1761 בנה אותה שוב במרחק של כשלושה קילומטר מזרחה משם, (בין כיכר פריז וקריית הממשלה של היום), תוך שהוא מבצר אותה בחומות. לשם הגנה על העיר בנה מעליה מצודה שנקראה "בורג' א-סלאם" (במקום בו נמצא היום גן הזיכרון).
כשלוש שנים מאוחר יותר ניסה אל-ח'ארג'י את מזלו מחדש ושלח כוח גדול לתפוס את דאהר. דאהר שהיה אז בסכסוך עם בניו בדיר-חנא, השלים עם בניו ושלח את בנו עלי בראשות 500 חיילים כנגד הכוח של אל-ח'ארג'י. מהכוח הצליחו בודדים לברוח והשאר נהרגו. ניסיונות נוספים, לא צבאיים, לא צלחו ודאהר אל-עומר נשאר מושל הגליל.
חייו > המלחמה הגדולה וסופו של דאהר

בשנת 1760 מונה ידידו של דאהר, עלי ביי אל כאביר, לשליט מצרים. ביי הסתכסך עד מהרה עם השלטון העות'מאני המרכזי ועם הוואלי בדמשק. ב-1769 דרש הסולטאן מעלי ביי לאסוף חיל של 12,000 איש על מנת לסייע במלחמה העות'מאנית-רוסית. עלי ביי ציית לפקודה, אך משנאסף החיל, החליט הסולטאן כי חיל כה רב יכול לשמש את עלי למטרות שונות ולמרידות כנגד השלטון המרכזי (המכונה "השער"). השער שלח שליחים למצרים עם פקודה סודית לרצוח את עלי ביי. משאלו נתגלו על ידי עלי ביי, הכריז זה על עצמאות מצרים. דאהר סייע לביי בכך שעצר את הכוחות שנשלחו מדמשק לדכא את כוחו של עלי ביי.
בשנת 1771 שלח עלי ביי כוח של 30,000 חייל לכבוש את דמשק. בסיועו של דאהר, עבר המפקד המצרי עבד א-דאהב דרך ארץ ישראל אל דמשק וכבש אותה. בסוריה שינה א-דאהב את טעמו והחליט לכרות ברית עם "השער". א-דאהב חזר עם חייליו למצרים, ועלי ביי נמלט לעכו, שם קיבל אותו דאהר.
בעכו פעלה הברית בין דאהר, עלי ביי והאימפריה הרוסית. ספינה רוסית שעגנה בעכו סיפקה לדאהר ולעלי ביי אספקה, וכן תגבורת של 3,000 חיילים מאלבניה. הכוח המשולב כבש עתה את חלקה הגדול של ארץ ישראל, כולל יפו ועזה, וב-11 ביוני 1772 הביס כוח ימי טורקי, בקרב ליד צידון בו נעזרו בספינות רוסיות.
בפברואר 1773 חזר עלי ביי למצרים, אך הובס על ידי כוחותיו של א-דאהב ומת שם. כוח של כ-60,000 חיילים בראשותו של א-דאהב עלה ממצרים, צר על יפו וכבש אותה, כבש את חיפה והגיע לעכו, אך מותו הפתאומי של א-דאהב הביא לחזרתם של חיילים אלו למצרים. בינתיים, ב-21 ביולי 1774 נחתם הסכם קוצ'וק קאינרג'ה שסיים את המלחמה בין רוסיה לאימפריה העות'מאנית, השער הנשגב היה יכול להפנות את כוחותיו לטיפול בבעיות פנים בעוד דאהר אל-עומר נותר ללא תומכים. הייתה זו ההזדמנות של הממשל המרכזי להיפטר ממנו.
שנות השבעים הראשונות של המאה ה-18 היו שנים של מלחמות בלתי פוסקות בין דאהר והצבא העות'מאני, כאשר פעם התומכים בדאהר הם המצרים ופעם אחרת הרוסים, וכאשר המטרה היא לגרום למפלת העות'מאניים. ביניהם הקרב בזחלה אשר לאחריו הפכה כל ארץ ישראל להיות תחת שליטת דאהר אל-עומר. בחודש אוגוסט 1775 הגיע כוח ימי עות'מאני למפרץ חיפה. מפקד הכוח הודיע לדאהר שבא לתבוע את המיסים שדאהר היה חייב לשלטונות, ולדרוש ממנו שיפנה את העיר עכו. שבועיים ימים נמשך המשא ומתן בין הקפודאן (מילולית "קפטן הים", מעשית האדמירל של הצי העות'מאני) "חסן פאשא אל-ג'זאירלי" ודאהר. בו בזמן עלו כוחות יבשתיים בפיקודו של אחמד אל-ג'זאר לכיוון עכו על מנת להדק את המצור גם מצד היבשה. הצי העות'מאני פתח בהרעשה במטרה להכניע את העיר. חלק מחייליו של דאהר התמרדו וסירבו לירות כנגד הצי. כאשר נודע לדאהר שחייליו מרדו בו, הבין את מצבו, אסף את מעט הנאמנים לו, לקח את נשותיו ויצא מהעיר. כאשר הבחין שפילגשו עאישה חסרה, האטה השיירה את דרכה. קבוצת חיילים שהבחינה בו ירתה בו למוות, כרתה את ראשו והביאה את הראש הכרות לדניזלי, שהיה שר צבאו ואשר בגד בו ברגע האחרון. היה זה ב-29 באוגוסט 1775. ראשו הכרות נתלה בחזית ארמון הסולטאן בקונסטנטינופול למען יראו וייראו. מקום קברו אינו ידוע בוודאות. סברה אחת היא שמקום קבורתו באתר ליד חוף הים מצפון לחומת עכו וסברה נוספת היא שהוא קבור בקבר בלתי מסומן בבית קברות מוסלמי עתיק ברחוב אחד העם בעכו, היכן שהיה הכפר מנשיה, בסמוך למקום יש מבנה מקאם המכונה "מקאם אבו עתבי" (אבו עתבי, לוחם מוסלמי מזמן הצלבנים, שנהרג בזמן המצור על עכו).
את דאהר החליף אחמד פאשא אל-ג'זאר שמונה כמושל עכו ב-1775.
מורשתו והנצחתו של דאהר

שנות שלטונו של דאהר השאירו חותם על הגליל. דאהר העביר את מרכזי השלטון בנפות המקומיות למקומות חדשים, דבר שחיזק את שלטונו באותם מקומות. אחד הסמנים החשובים ביותר של תקופתו הייתה הביטחון והסדר שהקנה לארץ. הוא הצליח להכפיף את השליטים המקומיים וראשי השבטים הבדואים למרותו ודרש מהם לשמור על ביטחון הדרכים והגנת כבוד הנשים. ר' יעקב בירב בספרו 'זימרת הארץ' כותב: "ובזמן השיך ההוא נחה שקטה הארץ וכל שרי העיירות המליכוהו עליהם... ועתה באותם הדרכם הולכים ובאים (עוברי אורח) וכספם בידם ואין מכלים דבר ועל זה כולם משתחווים לו, כי הטיל אימה יתירה על אורבי הדרכים". הנהנים ביותר בתקופת שלטונו היו הפלאחים הכפריים אשר פחד הבדואים הוסר מהם. המיסים שנגבו היו המיסים הסדירים, ובשנים של בצורת אף זכו לקבל הלוואות כספים למען יוכלו לרכוש זרעים. מתוך היכרותו עם בני הארץ, ידע לקרב בני עמים אחרים, יהודים כנוצרים, אשר האמין כי בידע שלהם יוכלו להוסיף לנתיניו. אי לכך, הרשה לחדש את היישוב היהודי בטבריה ובכפר יאסיף. לנוצרים אישר לשפץ את הכנסיות ההרוסות. הפסקת השוד בדרכים, גביית מיסים מוסדרת וסיוע לסוחרים בגביית חובות, כל אלה הביאו להעברת מרכז הכובד של הסחר מאירופה לעכו במקום לצידון. עכו הפכה לבירת המסחר של האגן המזרחי של הים התיכון. כל אלה קיבעו את מקומו ומעמדו של דאהר אל-עומר כאחד מגדולי השליטים בתקופה העות'מאנית בארץ-ישראל.
מפעלו של דאהר אל עומר נתפס כיום באופנים שונים, במיוחד לאור הסכסוך הישראלי-פלסטיני. רבים מתייחסים אליו כאחד ממבשרי הלאומיות הפלסטינית. תפיסה זו אינה נפוצה רק בקרב הערבים, ואישים כיצחק בן-צבי כתבו כי דאהר עשה ניסיון בן 35 שנה להקים מדינה ערבית בארץ ישראל.
על שמו של דאהר רחובות בערי ישראל, כבחיפה, בעכו, ובעראבה בסמוך לבית אביו העומד עדיין במרכזו העתיק של הכפר.
אתרים הקשורים בדאהר ובניו

| מבנה | יישוב | שנת הקמה | הערות | תמונה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| המצודה | שפרעם | 1768/9 | נבנתה על ידי עות'מאן, בנו של דאהר |  |
| אל בורג' (המבצר) | שפרעם | 1768/9 | נבנה על ידי עות'מאן, בנו של דאהר, על בסיס מבנה צלבני קודם |  |
| מסגד וביצורים | אעבלין | 1768/9 |  |  |
| שיפוץ והרחבת מבצר ג'דין | יחיעם |  |  |  |
| שיפוץ המצודה | ספוריה |  |  |  |
| ח'אן א-שונה | עכו |  | מחסן התבואה |  |
| חאן א-שוורדה | עכו | 1749 | חאן הסוחרים |  |
| מסגד אל-מועלק | עכו |  |  |  |
| השוק הלבן | עכו |  |  |  |
| החומה הפנימית | עכו |  |  |  |
| בורג' אל-חזינה | עכו |  | האוצר |  |
| קברו של דאהר - מקאם אבו עתבי, מנשייה | עכו |  |  |  |
| החמאם הקטן | עכו |  |  |  |
| מבצר אל-חרבג' | על תל רגב בכניסה לכפר חסידים |  |  |  |
| בורג' א-סלאם | חיפה | 1762 | המצודה שכנה בקצה הצפוני של "גן הזיכרון". בעת הכשרת הגן בשנות ה-50 נעלמו שרידי המצודה |  |
| תוספת למבצר ראש מיה | חיפה |  | רושמיה |  |
| מסגד א-זע'יר | חיפה |  | המסגד הקטן |  |
| מסגד א-זידאני | טבריה |  |  |  |
| מצודת צולייבי | טבריה |  |  |  |
| חומות טבריה | טבריה |  |  |  |
| שיפוץ מסגד הים | טבריה |  | חאג' יוסף |  |
| בית הסראייה | טבריה |  |  |  |
| הארמון והמסגד | דיר חנא |  | סעד |  |
| ברכת עלי דאהר | טבחה |  | ליד המנזר הפרנציסקני |  |
| הכנסייה הגרמנית | טבחה |  | חמשת הלחמים |  |
| הבית של עומר זידאני | עראבה |  | מול המסגד הישן |  |
| בית הסראייה | נצרת | 1730 | הבית בו התגוררה אשתו הראשונה |  |
| חנות קירה | על יד יקנעם עילית |  |  |  |
| מבצר חניפס | שריד |  |  |  |
| מבצר ג'בתא | גבת |  |  |  |
| הסראייה | צפת | 1740 | בית המושל, היום מתנ"ס ע"ש וולפסון |  |
| מבצר הים | יפו |  | אחד משני מבצרי ים שהקים - השני בעכו |  |
לקריאה נוספת

ר' יעקב (בן חיים) בירב, "הרפתקאות מחדשי היישוב בטבריה", בתוך: זכרונות ארץ ישראל מאת אברהם יערי, הוצאת ספרים מסדה, רמת גן, 1974, 1983, כרך א', פרק ב', עמודים 74–100
ר' יעקב (בן חיים) בירב, זמרת הארץ : פרשת המלחמות בין פחת דמשק ומושל טבריה בשנות תק"ב-תק"ג (מבוא והערות: מאיר בניהו), סדרת "מקורות – ארץ-ישראל" א', הוצאת מוסד הרב קוק, תש"ו
נתן שור, "הכרך השני של ספרו של ג'יובני מריטי על מלחמות דאהר אל-עמר בשנים 1772–1774", קתדרה 78, דצמ' 1995, עמ' 43–48
אוריאל הד (הייט), דאהר אל-עומר שליט הגליל במאה הי"ח: פרשת חייו ופעולותיו, הוצאת ראובן מס, ירושלים, 1942, 1969
Ahmad Hasan Joudah, Revolt in Palestine in the Eighteenth Century: the era of Shaykh Zahir al-Umar, Princeton, N.J.: Kingston Press, 1987
הערות שוליים

↑  אוריאל הייט, דאהר אלעמר שליט הגליל במאה הי"ח – פרשת חייו ופעולותיו, ירושלים, ראובן מס, 1976
↑  אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, עמ' 75
↑  אין זה חיים פרחי הנודע, שנולד רק 18 שנים לאחר מכן
↑  יעקב בירב, זמרת הארץ עמ' י"ו
↑  בני נחשון, ‏המצור על טבריה על פי זמרת הארץ על פי ר' יעקב בירב, קתדרה 14, ינואר 1980
↑  יעקב בירב, זמרת הארץ – סיפור בניין טבריא, אהרון בחבוט (עורך) מכון בני יששכר, ירושלים, תשמ"ז
↑  אוריאל הייט, דאהר אל-עומר שליט הגליל במאה ה-18, הוצאת ראובן מס, 1942, עמ' 34
↑  אוריאל הייט, דאהר אל-עומר שליט הגליל במאה ה-18, הוצאת ראובן מס, 1942, עמוד 44
↑  יעקב בירב, זמרת הארץ עמוד 28
↑  יואב קרני, וושינגטון, ‏מסע וירטואלי אל מוחו של יאסר ערפאת, באתר גלובס, 4 בינואר 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303354505171  GND: 118884182  ISNI: 0000 0000 1213 5704  TDVİA: zahir-el-omer  VIAF: 50023609   WorldCat (עם VIAF): 50023609 
"מבצר שפרעם שבנה עות'מאן בנו של דאהר בשנת 1768" צויר על ידי זיאד דאהר זידאני
קברו של רבי חיים אבולעפיה השני בטבריה
שרידי המצודה של דאהר אל-עומר בטבריה - צילום משנת 1893
"דאהר אל עומר בבורג' אלסולטאן שבחומות עכו בשנת 1775" צויר על ידי זיאד דאהר זידאני, מצאצאיו של דאהר המתגורר בנצרת
מגדל במצודת יחיעם, נבנתה על ידי דאהר מחדש על יסודות המבצר הצלבני
אילן היוחסין של המשפחה מדאהר אל -עומר עד ימינו, צויר על ידי זיאד דאהר זידאני - השמות בגזע המרכזי מלמטה למעלה - השייח' עומר אל זידאני מחג'אז --> סאלח אבו זידאן, התגורר בטבריה באמצע המאה ה-17 --> עומר שייח של מחוז צפת --> דאהר אל-עומר --> השייח' עבאס בנו של דאהר, שליט נצרת --> השייח' אסעד --> עבאס, היה קצין בצבא הטורקי --> אבו א-סעוד, גובה מיסים בנו של עבאס; אסעד בנו של עבאס, --> בניו של אבו א-סעוד: אחמד, עדנאן, ריאד וזיאד אשר צייר את התמונה --> ילדיו של זיאד: טארק בנו, מאי ומנאר בנותיו
הדפס אבן צבעוני של דייוויד רוברטס, חיפה מבט לעבר הכרמל, צויר ב-24 באפריל 1839. על ההר מצודת בורג' א-סלאם, מתחת חיפה החדשה
מפת שטחי האוטונומיה של דאהר אל-עומר ב-1774
קבר בלתי מסומן בבית הקברות המוסלמי העתיק של הכפר מנשייה (כיום ברח' אחד העם בעכו), עליו מצביעים תושבי המקום כקברו של דאהר אל עומר
שלט המכריז "רח' ט'אהר אל-עומר" על גבי חנות בעראבה המצויה בסמוך לביתו של עומר אל זיידאני, העומד עדיין במרכז הכפר
דררה (סוג)

| דררה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תוכאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: דרראים
סוג:: דררה
שם מדעי
 Psittacula ‏קיווייה, 1800

דררות ממין Psittacula columboides בהודו
דררה (שם מדעי: Psittacula) הוא סוג עופות ירוקים ממשפחת הדרראים שבסדרת התוכאים.
רב הדררות חיות ביערות הטרופיים של אסיה וגם של אפריקה ובאיים באוקיינוס ההודי. הסוג מקורב לסוגי התוכים Psittinus cyanurus ו-Loriculus שחיים רק באסיה.
הדררות הם תוכים ירוקים עם ראשים צבעוניים, מקורם חזק וזנבם ארוך וצבעוני וניזנים בעיקר מפירות.
מינים

קיימים 15 מיני דררות:
דררת אצ'ו (Psittacula eques)
דררה מצויה (Psittacula krameri) - מין פולש בישראל
דררה אלכסנדרונית או דְּרָרָה רַבָּה (Psittacula eupatria)
דררה שזיפית (Psittacula cyanocephala)
דררה ורודת מצח (Psittacula roseata)
דררה צפחת ראש (Psittacula himalayana)
דררה אפורת ראש (Psittacula finschii)
דררה כחולת כנף (Psittacula columboides)
דררת לייארד (Psittacula calthrapae)
דררת לורד דרבי (Psittacula derbiana)
דררה אדומת חזה (Psittacula alexandri)
דררה ארוכת-זנב (Psittacula longicauda)
דררת ניקובר (Psittacula caniceps)
מינים נוספים שנכחדו:
דררת ניוטון (Psittacula exsul)
דררת מסקרין אפורה (Psittacula bensoni)
דררת סיישל (Psittacula wardi)
החזרת עוברים

עובר של 8 תאים כ-3 ימים לאחר ההפריה
החזרת עוברים (באנגלית: Embryo transfer) הוא שלב בתהליך ההפריה החוץ-גופית בו עוברים מוכנסים לרחם האישה מתוך כוונה להרות. העברת עוברי יכולה להתבצע ביום השני או ביום השלישי לאחר ההפריה, או מאוחר יותר בשלב הבלסטוציסט, לאחר חמישה ימים מההפריה. גורמים שיכולים להשפיע על הצלחת החזרת העוברים כוללים את יכולת הקליטה של רירית הרחם, איכות העוברים וטכניקת החזרת עוברים.
לפני תחילת הליך ההפריה מחליטים באיזה אופן ישמרו את העוברים בהתאם לנסיבות ההפריה החוץ-גופית. העוברים המוחזרים יכולים להיות "טריים", כלומר מתאי ביצית המופרים באותו מחזור הווסת, או "מוקפאים", כלומר נוצרו במחזור קודם, עברו הקפאה ומופשרים ממש לפני ההחזרה. מחקרים שבוצעו בנושא הראו כי החזרה של עוברים מוקפאים לא הדגימה עלייה בשכיחות של מומים מולדים או הפרעות בהתפתחות ולמעשה, שיעורי הצלחת קליטת ההריון היו גבוהים יותר בעוברים מוקפאים. לאחר שההפריה מתבצעת, יש צורך לבחור את העוברים עם הסיכוי הגבוה ביותר להשרות הריון. ישנן שיטות שונות לבחירת העוברים אותם יש להכניס וביניהן שיטה המבוססת על בחירת העוברים לפי המורפולוגיה (צורה) שלהם. קיימות עדויות משמעותיות לכך שמערכת ניקוד מורפולוגית היא האסטרטגיה הטובה ביותר לבחירת עוברים. בשנים האחרונות ישנם מאמצים לפתח שיטות מדויקות יותר לבחירת העוברים המבוססות על בינה מלאכותית ולמידה עמוקה. שאלה מרכזית נוספת באשר להליך זה כוללת את השאלה כמה עוברים יש להחזיר לרחם האישה. מחד, כמות רבה יותר של עוברים עשויה לשפר את סיכויי קליטת ההריון. מנגד, הריון מרובה עוברים כולל שיעורים גבוהים יותר של סיבוכים בלידה. המספר של העוברים המוחזרים לרחם האישה תלוי בגילה, במספר ניסיונות ההפריה החוץ-גופית ובאיכות העוברים.
טרם ההחזרה יש להכין את רירית הרחם להליך. במחזור טבעי החזרת העובר מתרחשת בשלב הלוטאלי, השלב בו רירית הרחם מוכנה לקליטת העובר לאחר הליך הביוץ. בהליכי הפריה רבים המחזור החודשי מושרה בעזרת תרופות, במהלכם האישה מקבלת אסטרוגן במשך כשבועיים ולאחר מכן שילוב של פרוגסטרון ואסטרוגן. ישנן עדויות מוגבלות אשר תומכות גם בהסרת ריר צוואר הרחם לפני ההחזרה. החזרת העוברים יכולה להתבצע לאחר משכי זמן שונים לאחר ההפריה, כאשר לכל תקופה יש את היתרונות והחסרונות שלה. העובר יכול להיות מוחזר בשלב מוקדם יחסית, כיומיים עד ארבעה לאחר ההפריה או שלב הבלסטוציסט, ביום החמישי או השישי להפריה. הליך החזרת העוברים מתחיל בהצבת מפסק בנרתיק כדי לאפשר גישה לצוואר הרחם וניקוי האזור. לאחר מכן, קטטר העברה רך נטען בעוברים ומוחדר דרך תעלת צוואר הרחם לכיוון חלל הרחם. היעד האופטימלי להחדרת העוברים בתוך הרחם מכונה נקודת פוטנציאל ההשתלה (MIP) ומזוהה באמצעות אולטרסאונד תלת-ממדי/ארבע-ממדי. לאחר ההחזרה יש לעקוב באופן הדוק אחר התפתחות העובר.
האסכולה הווינאית הראשונה

האסכולה הווינאית הראשונה מתייחסת ברוב המקרים לשלושה מלחינים מהתקופה הקלאסית שהתגוררו בווינה של המאה ה-18 המאוחרת: יוזף היידן, וולפגנג אמדאוס מוצרט ולודוויג ואן בטהובן.
המונח "האסכולה הווינאית" בא לידי שימוש לראשונה על ידי המוזיקולוג האוסטרי רפאל ג'ורג' קייסווטר ב-1834, אם כי הוא החשיב רק את היידן ומוצרט בתור חברים באסכולה זו. בהמשך כותבים נוספים החלו לקרוא להם כך ובסופו של דבר גם בטהובן נוסף לאסכולה זו. ההבחנה האסכולה "הראשונה" נוספה כדי שלא להתבלבל עם האסכולה הווינאית השנייה (שכללה מלחינים כגון ארנולד שנברג, אלבן ברג ואנטון וברן).