stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סרט 43
הפקה > ליהוק וצילומים

וסלר ניסה מספר שנים לגייס שחקנים עבור הסרט. הרבה שחקנים דחו את הפרויקט. וסלר אמר "רוב סוכני השחקנים לא ענו לי כי הם ידעו למה התקשרתי. איזה סוכן יסכים שהשחקן שלו יקבל 800 דולר עבור יום עבודה לפרויקט שלוקח יומיים לצלם?. האמת היא שמלא חברים שלי הופיעו בסרט ואם הם היו מסרבים, הסרט לא היה יוצא לפועל". לבסוף, רוב השחקנים הסכימו לקחת חלק בפרויקט מכיוון שהוא דרש מהם רק מספר ימים לצילומים ונתן להם הזדמנות לגלם דמויות שהם מעולם לא גילמו קודם.
יו ג'קמן היה השחקן הראשון שוסלר ליהק לסרט. השניים נפגשו בחתונה ולאחר מספר ימים וסלר התקשר לג'קמן והציע לו את הרעיון. ג'קמן קרא את התסריט והסכים לקחת בו חלק. וסלר אמר "הוא התקשר אלי בערך 24 שעות לאחר מכן ואמר לי שהוא רוצה לעשות את זה. הייתי בהלם גמור ופחדתי שאנשים יחשבו "איך לעזאזל הוא הסכים לקחת בזה חלק?".
לאחר שדיבר עם מספר סוכנים שעובדים עם קייט וינסלט, היא הסכימה להשתתף. המערכון בו היא וג'קמן השתתפו צולם ראשון ולאחר מכן נעשה בו שימוש במטרה לשווק את הרעיון לסרט לאולפנים פוטנציאליים ולשחקנים מוכרים נוספים.
השחקן ג'ון הודג'מן, ששיחק ביחד עם ג'סטין לונג בעבר בסדרת פרסומות לחברת "אפל", הסכים לקחת חלק בפרויקט מבלי שהוא קרא את התסריט. הודג'מן אמר "קיבלתי מייל מג'סטין שבו הוא כתב "אני הולך לגלם שוב את רובין, בא לך לגלם שוב את הפינגווין?" ועניתי כן. לא ידעתי שמישהו יצלם את זה או שזה בכלל יהיה בסרט".
ג'יימס גאן חשף במהלך סרטון "שאלות ותשובות" בפייסבוק שהוא שוכנע לקחת חלק בסרט על ידי אליזבת בנקס ושהוא מאשים אותה בזה. הוא אמר "מעולם לא הייתה לי אפילו הזדמנות לערוך את המערכון הזה (ביזל)". גאן גם טען שהוא מעולם לא צפה בסרט.
שחקנים אחרים לא זרמו כל כך וחלקם אפילו ניסו לסגת מהפרויקט. ריצ'רד גיר, שהיה חברו של וסלר הסכים להשתתף, אך הצהיר שהוא לא יהיה זמין בשנה הקרובה. וסלר החליט להמתין עד שגיר יהיה זמין. בסופו של דבר, גיר התקשר לוסלר ואמר לו שהוא זמין לצילומים, אך תחת מספר תנאים: הצילומים היו חייבים לקחת ארבעה ימים והצילומים היו צריכים להתקיים בניו יורק במקום בלוס אנג'לס.
פארלי סיפר "הם ממש רצו לסגת, אבל לא נתנו להם את האפשרות. האסטרטגיה שלנו הייתה מאוד פשוטה: להציק להם עד שיסכימו ולחכות להם עד שיסכימו לצלם". קולין פארל היה אמור לגלם את אחד הלפרקונים במערכון, אך לבסוף פרש מהפרויקט וג'רארד באטלר גילם את שני הלפרקונים. פרלי סיפר שהם הציעו לג'ורג' קלוני לגלם את עצמו באחד המערכונים (בתור קלוני שמתקשה בלהתחיל עם נשים) וקלוני פשוט סירב בנחרצות. שני מערכונים הוסרו מהגרסה הסופית של הסרט לאחר שהוקרנו בהקרנות מבחן: האחד על מתמחה נקרופיל בבית חולים בכיכובו של אנטון ילצ'ין ואחד על זוג שמחפש אחר הבת הנעדרת שלו בכיכובם של ג'וליאן מור וטוני שלהוב. המפיק פנוטי הצהיר שהמערכונים יהיו זמינים בגרסאות ה-DVD והבלו-ריי של הסרט. למרות זאת, רק המערכון עם הבת האובדת הוצג בגרסאות אלו.
בגלל שההפקה נאלצה לעבוד סביב לוח הזמנים של השחקנים, הפקת הסרט לקחה מספר שנים. למרות שבסרט שיחקו כמה מהשמות הגדולים בהוליווד, רובם לא ידעו איזה מהמערכונים יהיו בסרט הסופי. פנוטי אמר "הרבה מהשחקנים לא שאלו מה אנחנו עושים, הם פשוט אהבו את התסריט שהם קיבלו ולנו זה הספיק".
קידום

שם הסרט, "סרט 43" הוא שם חסר משמעות. פרלי שמע פעם את בנו מדבר עם חבריו על סרט בשם "סרט 43" ולאחר שפרלי הבין שהסרט לא קיים, הוא החליט לקרוא לפרויקט בשם זה.
קידום הסרט נעשה בצורה מאוד מינימלית ורוב השחקנים ואנשי הצוות לא קידמו אותו ברשתות החברתיות. הצוות לא הקרין את הסרט למבקרים קודם לכן. העורך טום גאייר מההוליווד רפורטר כתב על הסרט "שם חסר משמעות, חוסר בקידום, תאריך ההפצה – אף אחד מהם לא עבד טוב. ינואר זה בדרך כלל החודש שסרטים שמוקרנים בו פשוט לא ממריאים". טריילר לסרט שוחרר ב-3 באוקטובר 2012. פרלי עצמו היה אופטימי ואמר "ילדים, נערים מתבגרים, בני 50 ומשהו שמעשנים גראס – כל אחד מהם ימצא משהו שהוא יאהב בסרט הזה".
ביקורות

האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 4% על סמך 89 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 18/100 על סמך 23 ביקורות.
הסרט הוכרז כאחד הסרטים הכי גרועים בכל הזמנים.
רעמסס השמיני

רַעְמְסֵס הָשְמִינִי (בתרגום ממצרית עתיקה: "בנו של רע"; שלט 1130–1129 לפנה"ס, או רק 1130 לפנה"ס) או רעמסס סטהרחפשף מריאמון ('סט הוא כוחו, אהוב על אמון'), היה הפרעה השביעי של השושלת ה-20 (אנ') של הממלכה החדשה של מצרים העתיקה, והיה ה-9 מבין 10 בניו של רעמסס השלישי.
שלטון

רעמסס השמיני הוא השליט המעורפל ביותר של שושלת זו, והמידע העדכני ממלכותו הקצרה מצביע על כך שהוא החזיק מעמד על כס המלכות שנה אחת לכל היותר. העובדה שהוא עלה לשלטון לאחר מותו של רעמסס השביעי - אחיינו למחצה ובנו של רעמסס השישי - עשויה להצביע על בעיה מתמשכת בירושה המלכותית. רעמסס השמיני היה בנו של רעמסס השלישי.
הכינוי המלכותי של רעמסס השמיני, אוסרמאטרה אחנאמון, פירושו "עוצמתית היא המאעת של רע, אפקטיבית עבור אמון". מונומנטים מתקופת שלטונו נדירים, והם כוללים בעיקר כתובת במדינת האבו, אזכור של שליט זה במסמך אחד – אסטלה ברלין 2081 של הורי באבידוס – וחרפושית אחת. התאריך הידוע היחיד שלו הוא כתובת של שנה 1, פרט (אנ')1, יום 2 בקברו של קיינבו (קבר תבאי 113) בתבאי.
הכתובת בקבר מציינת שלקח 3 וחצי חודשים, משנה 1, אחט (אנ') 1 יום 13 של רעמסס השמיני, להתחיל לעבוד ולצייר סצנות על קפלת הקבר בקברו של קיינבו, ועד לשנה 1, פרט 1, יום 2 כדי להשלים את העבודה. מאחר שלא חל שינוי שנה במרווח זמן זה, תאריך עלייתו לשלטון של רעמסס השמיני חייב להיות מחוץ לתקופה זו של טקסט זה, "כלומר, בתוך פרט 1, יום 3 עד אחט 1, יום 12".
קבורה

הוא הפרעה היחיד של השושלת העשרים שקברו לא זוהה בוודאות בעמק המלכים, אם כי כמה חוקרים הציעו כי קבר KV19 (אנ'), קברו של הנסיך מנטוהרחפשף (אנ'), בנו של רעמסס התשיעי, הוכן במקור עבור רעמסס השמיני, אבל התברר כבלתי מתאים כאשר הפך למלך בזכות עצמו. צוות חוקרים כלל מצרי בראשות עפיפי רוחיים בפיקוחו של ד"ר זאהי חוואס חיפש את קבר פרעה. ייתכן שהעבודה על קברו של רעמסס השמיני החלה לפני שעלה לכס המלכות, כאשר הוא נודע בתור הנסיך סתהרחפשף, כפי שהציע אוסטרקון שהתגלה בעמק המלכות.
לפני שהפך לפרעה, נבנה עבורו הקבר QV43 בעמק המלכות, אולם הקבר מעולם לא היה בשימוש.
ביאורים

↑  אחת משלוש העונות בלוח השנה המצרי. בערך מ-9 בינואר ועד 8 במאי העונה חולקה ל-4 חודשים ירחיים
הערות שוליים

↑  Ramses VIII, Encyclopaedia Britannica
↑  www.guardians.net
↑  "Valley of the Queens - Tomb 43". ib205.tripod.com. נבדק ב-2018-04-26.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: רעמסס השביעי | פרעוני מצרים | הבא: רעמסס התשיעי |
פול ז'ינייבסקי

| --- | --- |

צילום משנת 2004  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  18 בפברואר 1926 וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 פטירה:  13 ביולי 2011 (בגיל 85) הרובע השישה-עשר של פריז, צרפת 
 שם לידה:  פאול גינייבסקי
 מדינה:  צרפת 
 עיסוק:  היסטוריון   חבר ברזיסטאנס   פובליציסט   מסאי   פעיל ציוני
 
פּול ז'ינייבסקי (בצרפתית: Paul Giniewski,‏ 18 בפברואר 1926 – 13 ביולי 2011) היה פובליציסט, עיתונאי, עורך עיתונות, סוציולוג, היסטוריון וסופר צרפתי יהודי, יליד אוסטריה. בצעירותו בזמן השואה היה פעיל במחתרת היהודית הציונית בדרום צרפת, והשתמש בשם המחתרתי "פול וידאל". נודע כחסיד הציונות הרוויזיוניסטית וכפולמוסן בלתי נלאה נגד האנטישמיות והאנטי ציונות.
רקע משפחתי

ז'ינייבסקי נולד בווינה בשנת 1926 כבן הצעיר של יוזף גינייבסקי, תעשיין בתחום מוצרי היגיינה טקסטיליים ושל שרה-פרל, בת למשפחה יהודית דתית בשם קסלר. מגיל צעיר פעל בתנועות נוער ציוניות. בשנת 1935 בעקבות התעצמות האנטישמיות באוסטריה היגרה המשפחה לבלגיה. אחיו אוטו, שנודע לאחר מכן בשמו המחתרתי "טוטו" ובשם העברי איתן גינת, היה ראש תנועת הסטודנטים הציונים בבלגיה ובשנת 1940 נמלט מפני הפולשים הנאצים לדרום צרפת. בשנים 1942 – 1944 ארגן שם ז'ינייבסקי הבכור את יחידות המחתרת הציונית, גדוד מונפלייה, גדוד גרנובל ו"הצבא היהודי", שעזרו להברחת יהודים והצלתם והשתתפו בפעולות חבלה נגד הכובש הנאצי.
פעילותו בימי הכיבוש הנאצי בצרפת

באפריל 1943 סימון לויט, מנהיג אחר של המחתרת הציונית בצרפת, שביקר בבריסל גייס את פול לארגונו והביא אותו לגרנובל שהייתה עדיין בשליטה איטלקית. ז'ינייבסקי בחר לעצמו את השם המחתרתי פול וידאל, והצטרף ל"גדוד גרנובל" של ה-MJS, שהוקם על ידי אחיו הבכור ובאותה עת היה עדיין תחת פיקודו. הוא ניהל במסגרת הקבוצה Armée juive (צבא יהודי) פעילות ענפה של זיוף מסמכים ותעודות שנועדו לסייע ליהודים להימלט. כמו כן ארגן פעולות חבלה נגד הכובש.
בשנת 1944 עקב פציעה בתאונת אופניים התאשפז בבית החולים סן פול דה גרנובל, וחדר האשפוז שלו הפך גם הוא לחדר מלחמה של ארגונו. באותה שנה התגורר ז'ינייבסקי ביישוב רוסן ד'איריאז (סן מרטן ד'איריאז' St Martin d'Uriage) שבמחוז איזר. לאחר שנקלע שם לתקרית בין הרזיסטאנס לאנשי מיליציה של משטר וישי נלקח על ידי האחרונים, כבן ערובה יחד עם אחרים. ז'ינייבסקי ניצל בנס מהוצאה להורג הודות לשיחה בנושאי ספרות עם אחד משוביו שהחליט בעקבותיה לפוטרו מעונש.
אחיו, איתן גנות, ד"ר לכימיה, עלה לישראל ולימד באוניברסיטה העברית. פול חי רוב שנות חייו בצרפת והיה אוהד נלהב של מדינת ישראל. חלק גדול ממאמריו וספריו עסקו בישראל, בסכסוך הישראלי-ערבי ובמאבק האידאולוגי נגד אויביה של ישראל.
ז'ינייבסקי היה עורך ראשי של כתב העת היהודי La Terre Retrouvée (הארץ שנמצאה מחדש). הוא היה כתב פרילנסר בעיתונים וכתבי עת כמוPolitique étrangère, Revue de Psychologie des Peuples La Suisse, Tribune de Lausanne, Europa Archiv, Revista di studi politici internazionali ועוד.
המשפט נגד ז'ינייבסקי

בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 נתבע ז'ינייבסקי על ידי ארגון לאומני צרפתי, "הברית הכללית נגד הגזענות ולמען כיבוד הזהות הצרפתית והנוצרית" AGRIF‏ (Alliance générale contre le racisme et pour le respect de l'identité française et chrétienne). התובעים טענו שבמאמר שכתב בנושא האנציקליקה של האפיפיור יוחנן פאולוס השני "וריטאטיס ספלנדור" (פאר האמת) משנת 1993, הוא הוציא את דיבתה של הנצרות בכלל ושל הצרפתיות בפרט, רעה, על ידי הבעת דעתו כי האנטישמיות הכנסייתית הכינה תשתית שעליה צמח הרעיון של אושוויץ וישומו.
בשנת 1998 הרשיע בית המשפט לערעורים באורליאן (משפט ז'ינייבסקי נגד צרפת) את ז'ינייבסקי, בהוצאת דיבה על הנצרות והטיל עליו קנס. בשנת 2006, אחרי מאבק ממושך, הפך בית הדין האירופי לזכויות אדם שבשטרסבורג את החלטת בית המשפט באורליאן ופסק כי דבריו של ז'נייבסקי לא היו בגדר תקיפת חינם או העלבה, לא הסיתו לשנאה או לחוסר כבוד, והם מוגנים על ידי הזכות לחופש הדיבור.
בשנותיו האחרונות פרסם ז'ינייבסקי באתר Le Lien Israel diaspora ובכתב העת Israël magazine.
דעות שנויות במחלוקת

ז'ינייבסקי היה פולמוסן מוכשר והתגייסותו בכל מאודו להגנת מה שראה כאינטרסים של מדינת ישראל ושל העם היהודי, עוררה התנגדות חריפה בקרב יריביו. יריבים אלה באו משני קצות הקשת הפוליטית, הן מהשמאל היהודי והצרפתי, כמו ולדימיר רבי או פייר וידאל נאקה למשל, שקרא לו "ליצן גזעני" והן מהימין האנטישמי.
כתיבתו הפוליטית של ז'ינייבסקי הוכתמה במידה לא מבוטלת עקב פרסומיו בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, שהציגו באור חיובי היבטים מסוימים של מדיניות האפרטהייד של הלבנים בדרום אפריקה, בייחוד בנוגע להקמת הבנטוסטנים, שבהם ראה ז'ינייבסקי הזדמנות להגדרה עצמית של האדם השחור.
פול ז'ניינבסקי נפטר ב-2011 השאיר אישה, קלר, ובת, איזבל.
פרסים ואותות הוקרה

1971 - בספרן של סימון סן-קלר ומריאן מורסטייה "58 actions héroïques de la Résistance ("58 מעשי גבורה של הרזיסטאנס") ז'ינייבסקי מוזכר לצידם של המרשל דה לאטר דה טאביני, הקולנול רמי, רולאן דורז'לס, רומן גארי, כריסטיאן פינו ואחרים.
2005 - על פעילותו המחתרתית האנטינאצית בימי מלחמת העולם השנייה קיבל את עיטור צלב הלוחם של צרפת, כחמישים שנה אחרי הגשת הבקשה על ידי תנועת הנוער הציוני בצרפת.
ספרים

Quand Israël combat 1957 (כשישראל נלחמת) כולל מאמריו בעיתון "לה קומבה" בין השנים 1957 – 1970L' Afrique et l’Asie 1958
Bantustans A Trek towards the Future ,Human &Rousseau, Cape Town 1961 (בנטוסטנים - טרק אל העתיד)
Une autre Afrique de Sud Berger Levrault 1962 (דרום אפריקה אחרת)
The two faces of the apartheid, Regnery company, Chicago1965 (שתי פנים של האפרטהייד)
Le sionisme - d’Abraham á Dayan Editions de la Librairie encyclopédique
Bruxelles 1969 (הציונות - מאברהם ועד דיין)
Le point de vue juif  Ed de la Libraire encyclopédique, Bruxelles 1970 (נקודת המבט היהודית)
L' an prochain a Umtata  1975 (בשנה הבאה באומטאטה)
1978 Simone Weil ou la haine de soi  (סימון וייל והשנאה העצמית)
De Massada à Beyrouth – une leçon d 'histoire PUF 1983 (ממצדה ועד ביירוט - שיעור בהיסטוריה)
Une affaire de poison :Enquête sur une mystification anti israélienne(פרשה על רעל: חקירה של מיסטיפיקציה אנטי-ישראלית) - על מגפה הרעלת הבנות בג'נין ב-1983 ("תסמונת ג'נין")
1990 L'an prochain a Jérusalem (בשנה הבאה בירושלים)
La guerre des pierres – avec Paul Vidal Gregoire, Atlantic 1990 (מלחמת האבנים - עם פול ווידאל גרגואר)
La croix des Juifs dans Les Juifs au regard de l' histoire 1994 (צלב היהודים) בקובץ "היהודים במבט ההיסטוריה"
Préhistoire de l'État d'Israel 1997 (פרה-היסטוריה של מדינת ישראל)
L' antijudaisme chrétien – la mutation 2000 (שנאת ישראל בנצרות - המוטציה)
L' antisionisme - le nouvel antisemitisme 2005 (האנטיציונות- האנטישמיות החדשה)
La guerre des hommes - bombe  2006 (מלחמה הל פצצות אדם)
Israël et l'Occident  2008 (ישראל והמערב)
Une résistance juive :Grenoble 1943-1945  Cheminements, 2010 (רזיסטאנס יהודי:גרנובל 1943–1945)
הערות שוליים

↑  תמצית הפסיקה בהודעה לעיתונות, מתוך אתר SIM של בית הספר למשפטים באוטרכט, הולנד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261890305171  PLWABN: 9810627030005606  BnF: cb11904986v (data)  CANTIC: a10920663  GND: 1074372816  ISNI: 0000 0001 1749 2652  LCCN: n50029913  NTA: 070909598  SUDOC: 02689212X  VIAF: 20414191   WorldCat (עם VIAF): 20414191
אדוארד קרסון

אֶדוּאַרְד הֶנְרִי קַרְסוֹן (באנגלית: Edward Henry Carson, Baron Carson;‏ 9 בפברואר 1854 – 22 באוקטובר 1935), מ-1900 עד 1921 היה ידוע בשם סר אדוארד קרסון, היה פוליטיקאי יוניוניסט אירי, פרקליט ושופט, ששימש כיועץ המשפטי לממשלת בריטניה וכפרקליט הראשי של אנגליה, ויילס ואירלנד, כמו גם הלורד הראשון של האדמירליות של הצי המלכותי הבריטי. מ-1905 היה קרסון גם חבר הפרלמנט מטעם הברית היוניוניסטית האירית (אנ') במחוז הבחירה של אוניברסיטת דבלין (אנ') וגם מנהיג המפלגה היוניוניסטית של אלסטר בבלפסט. בשנת 1915 הוא הצטרף לקבינט המלחמה של הרברט הנרי אסקווית' בתור היועץ המשפטי לממשלה. קרסון הובס בשאיפתו לשמור על אירלנד שלמה באיחוד עם בריטניה הגדולה. עם זאת, מנהיגותו הוצגה על ידי אחדים כמי שהבטיח המשך מקום בממלכה המאוחדת עבור ששת המחוזות הצפון-מזרחיים, אם כי תחת הפרלמנט של צפון אירלנד (אנ'), שלא הוא או חבריו היוניוניסטים שאפו לכך. הוא זכור גם בזכות החקירה הנגדית הפתוחה שלו של אוסקר ויילד בתביעה משפטית שהובילה להעמדה לדין של התובע ויילד, למאסרו ולחורבנו. קרסון ניסה ללא הצלחה להתערב עבור ויילד לאחר המקרה.
תחילת חייו

אדוארד קרסון, בנו השני של אדוארד הנרי קרסון, אדריכל, נולד ברחוב הארקורט 4, בדבלין, למשפחה אנגליקנית (אנ') עשירה. הוא היה אחד משישה ילדים (ארבעה בנים ושתי בנות). בני הזוג קרסון היו ממוצא סקוטי, סבו של אדוארד עבר במקור לדבלין מדאמפריס (אנ') בשנת 1815. אימו של קרסון הייתה איזבלה למברט (Isabella Lambert), בתו של קפטן פיטר למברט, חלק ממשפחה אנגלו-אירית (אנ') ותיקה, משפחת למברט של טירת אלן (Castle Ellen) במחוז גולוויי. קרסון בילה חופשות בטירת אלן, שהייתה בבעלות דודו. הוא דיבר אירית, ושיחק כילד דרך קבע במשחקים גאליים (אנ').
אדוארד קרסון התחנך בבית הספר בפורטרלינגטון (אנ'), והמשיך את לימודיו בווסלי קולג' (אנ') בדבלין ובטריניטי קולג' בדבלין, שם למד משפטים והיה חבר פעיל באגודה ההיסטורית של הקולג' (אנ'). נאמר שהוא גם שיחק בהרלינג עם נבחרת הקולג'. קרסון סיים תואר ראשון ושני.
קריירה כעורך דין

בשנת 1877 הצטרף קרסון ללשכת עורכי הדין של אירלנד (אנ') לאחר שסיים את לימודיו ב-King's Inns (אנ'). הוא צבר מוניטין של סנגור אימתני ויכולת משפטית עילאית ונחשב לעורך דין מבריק, בין הבולטים באירלנד באותה תקופה. הוא גם היה אמן מוכר של הפנייה לחבר מושבעים על ידי שנינותו המשפטית ומיומנותו הרטורית. הוא מונה ליועץ המלכה (Queen's Counsel) (אירלנד) ב-1889 והצטרף ללשכת עורכי הדין האנגלית במידל טמפל ב-26 באפריל 1893. הוא התקבל פעמיים לאכסניות המשפט, פעם אחת ב-1 בנובמבר 1875 ואחר כך שוב ב-21 באפריל 1893, וזכה לתפקיד בנצ'ר ב-15 ביוני 1900.
ביוני 1901 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד (.LL.D) מאוניברסיטת דבלין (אנ').
קריירה כעורך דין > אוסקר ויילד

בשנת 1895, הוא הועסק על ידי המרקיז מקווינסברי (אנ') להוביל את צוות ההגנה כנגד התביעה של אוסקר ויילד בגין הוצאת דיבה פלילית. המרקיז, שכעס על מערכת היחסים ההומוסקסואלית המתמשכת של ויילד עם בנו, לורד אלפרד דאגלס, השאיר את כרטיס הביקור שלו במועדון של ויילד עם כתובת המאשימה את ויילד ב"התחזות כמי שמבצע מעשה סדום" (כך במקור). ויילד הגיב בתביעת דיבה, שכן הומוסקסואליות הייתה אז בלתי חוקית.
העיתונאי והסופר קווין מאיירס (אנ') טען כי התגובה הראשונית של קרסון הייתה לסרב לקבל את התיק. מאוחר יותר, הוא גילה שקווינסברי דיבר אמת על פעילותו של ויילד ולכן לא היה אשם בהוצאת דיבה בה האשים אותו ויילד.
קרסון תיאר את המחזאי כנהנתן מושחת מבחינה מוסרית, שפיתה צעירים נאיביים לחיים של הומוסקסואליות באמצעות מתנות מפוארות והבטחות לאורח חיים אמנותי זוהר. הוא מתח ביקורת על יצירותיו של ויילד כדוחות מבחינה מוסרית שנועדו להשחית את חינוך הנוער. קווינסברי הוציא סכום כסף גדול על חוקרים פרטיים שחקרו את פעילותו של ויילד בעולם התחתון הלונדוני של מועדונים הומוסקסואלים וסרסורים.
ויילד ביטל את התביעה כאשר קרסון הכריז בנאום הפתיחה שלו להגנה כי הוא מתכנן לקרוא לכמה גברים שעסקו בזנות שיעידו כי קיימו יחסי מין עם ויילד, מה שהיה משמיט את הבסיס לאישום בלשון הרע מאחר שההאשמה הייתה מוכחת כנכונה. ויילד פשט את הרגל כאשר הוא חויב אז לשלם את עלות המשפט והחוקרים הפרטיים שקווינסברי מימן להגנתו.
בהתבסס על הראיות של החוקרים של קווינסברי והחקירה הנגדית של קרסון של ויילד במשפט, ויילד הועמד לדין לאחר מכן על "מעשה מגונה בוטה (אנ')" במשפט שני. בסופו של דבר הוא נמצא אשם ונידון לשנתיים של עבודת פרך, ולאחר מכן עבר לצרפת, שם מת חסר פרוטה.
קריירה כעורך דין > האחים קדברי

בשנת 1908 ייצג קרסון את היומון הלונדוני איבנינג סטנדרד כנגד תביעת דיבה נגדו שיזם ג'ורג' קדברי (אנ'). הסטנדרד נשלט על ידי בעלי עניין יוניוניסטים שתמכו בדעותיו של ג'וזף צ'מברלין על ההעדפה האימפריאלית (אנ'). בני משפחת קדברי היו תומכים ליברלים של סחר חופשי, וב-1901 רכשו את היומון "הדיילי ניוז (אנ')". בכתבות הסטנדרד נטען שמנהלי חברת "האחים קדברי בע"מ" (Cadbury Bros Ltd), שהתיימרו להיות מעסיקים למופת ושיצרו את הכפר לדוגמה בורנוויל (אנ') מחוץ לברמינגהאם, ידעו על תנאי עבודת העבדים בסאו טומה (אנ'), מושבת האי הפורטוגלי (כיום בסאו טומה ופרינסיפה) שממנה רכשה חברת קדבורי את רוב הקקאו ששימש לייצור השוקולד שלהם.
בכתבות נטען כי ויליאם, בנו של ג'ורג', נסע לסאו טומה בשנת 1901 וראה את תנאי החיים של העבדים, אבל שמר לעצמו את המידע, וכי משפחת קדברי החליטה להמשיך לרכוש את הקקאו שגדל שם מכיוון שהוא זול יותר מזה שגדל במושבה הבריטית של חוף הזהב (כיום בגאנה). בחוף הזהב היו תנאי העבודה היו הרבה יותר טובים, מכיוון שהיו תחת פיקוח של המשרד הקולוניאלי (אנ'). הסטנדרד טען שמשפחת קדברי ידעה שהסיבה שהקקאו מסאו טומה זול יותר היא משום שהוא גדל בעזרת עבדים. מקרה זה נחשב בזמנו למקרה פוליטי חשוב שכן קרסון והיוניוניסיטים טענו כי הוא הראה את חוסר המוסריות הבסיסי של סחר חופשי. ג'ורג' קדברי קיבל פיצויים מבזים של פרד'ינג אחד במקרה שתואר כאחד הניצחונות של קרסון.
קריירה כעורך דין > משפט ארצ'ר-שי

קרסון היה גם הסנגור המנצח בתיק ארצ'ר-שי (אנ') משנת 1910, וזיכה את צוער מקולג' הצי המלכותי באוסבורן (אנ') מאשמת גניבה. הצוער היה ממשפחת בנקאים קתולית בולטת למדי, והתחנך בבית הספר סטוניהרסט (אנ') של מסדר הישועים. על מקרה זה ביסס טרנס רטיגן (אנ') את מחזהו "הנער וינסלו (אנ')". עורך הדין הבדיוני במחזה, מורטון, הוא דמות שונה במקצת מקרסון.
פוליטיקה

כמי שהיה בתחילה היה ליברל רדיקלי, החלה הקריירה הפוליטית של קרסון ב-20 ביוני 1892, כאשר מונה לפרקליט הכללי של אירלנד, אף על פי שלא היה אז חבר בבית הנבחרים הבריטי. הוא נבחר כחבר פרלמנט (אנ') עבור מחוז הבחירה של אוניברסיטת דבלין (אנ') בבחירות הכלליות בבריטניה בשנת 1892 מטעם המפלגה הליברלית היוניוניסטית (אנ'), אם כי בסך הכל המפלגה הליברלית ניצחה בבחירות.
קרסון שמר על הקריירה שלו כעורך דין והתקבל ללשכת עורכי הדין האנגלית על ידי המידל טמפל בשנת 1893 ומאז ואילך פעל בעיקר בלונדון. בשנת 1896 הוא הושבע במועצה המלכותית האירית (אנ'). הוא מונה לפרקליט כללי לאנגליה ב-7 במאי 1900, וקיבל את תואר האבירות המקובל. הוא כיהן בתפקיד זה עד שהתפטרה הממשלה השמרנית בדצמבר 1905, אז זכה בחברות במועצה המלכותית.
שופט

קרסון התבקש להנהיג את היוניוניסטים במהלך הבחירות במטרה להיות ראש הממשלה הראשון של צפון אירלנד. הוא דחה בשל היעדר קשריו עם אזור בחירה כלשהו בצפון אירלנד (יריב התגרה בו פעם באומרו: "אין לו מדינה, אין לו קאסטה"), והתפטר מראשות המפלגה בפברואר 1921. קרסון מונה לאחד משבעת הלורדים לערעורים רגילים ב-24 במאי 1921, וב-1 ביוני 1921 הוא הוכתר בתור הברון קרסון, מדַנְקֵרְן במחוז אנטרים.
חייו הפרטיים

קרסון התחתן פעמיים. אשתו הראשונה הייתה אנט קירוואן (Annette Kirwan) ממחוז גולוויי, בתו של הנרי פרסה קירוואן (Henry Persse Kirwan), מפקח מחוז בדימוס של המשטרה המלכותית האירית (אנ'). הם נישאו ב-19 בדצמבר 1879. היו לו שני בנים ושתי בנות מאשתו הראשונה:
ויליאם הנרי למברט קרסון, נולד ב-2 באוקטובר 1880 (נפטר ב-1930)
איילין סימור קרסון, נולדה ב-13 בנובמבר 1881
גלדיס איזובל קרסון, נולדה ב-1885
וולטר סימור קרסון, נולד ב-1890
ליידי קרסון הראשונה מתה ב-1913. אשתו השנייה הייתה רובי פרואן (Ruby Frewen ‏; 1881–1966), בת יורקשייר, בתו של לוטננט קולונל סטיבן פרואן, לימים חבר פרלמנט פראון-לאטון (1857–1933) ואמילי אוגוסטה (פיקוק) פרואן. הם נישאו ב-17 בספטמבר 1914; היא הייתה בת 32 והוא בן 60. היה להם בן אחד:
אדוארד קרסון, חבר פרלמנט, נולד ב-17 בפברואר 1920
שנותיו האחרונות

קרסון פרש באוקטובר 1929. ביולי 1932, במהלך ביקורו האחרון בצפון אירלנד, הוא היה עד לחשיפת פסל גדול שלו מול בנייני הפרלמנט באחוזת סטורמונט (אנ'). הפסל פוסל על ידי לאונרד סטנפורד מריפילד (Leonard Stanford Merrifield). יצוק ברונזה, והוצב על כן. בכתובת על הבסיס נכתב "מאת נאמני אלסטר כביטוי לאהבתם והערצתם לנושא שלה". הוא נחשף על ידי לורד קרייגבון בנוכחות יותר מ-40,000 איש.
שנותיו האחרונות > לוויה ממלכתית

לורד קרסון התגורר בקליב קורט (Cleve Court), בית בסגנון המלכה אן (אנ') ליד מינסטר (אנ') בחצי האי אייל אוף ת'אנט (אנ') בקנט שבאנגליה, שנקנה ב-1921. שם קרסון מת בשלווה ב-22 באוקטובר 1935. בריטניה ערכה לו הלוויה ממלכתית, שהתקיימה בבלפסט בקתדרלת סנט אן (אנ'); הוא עדיין האדם היחיד שנקבר שם. אדמה מכל אחד מששת המחוזות של צפון אירלנד פוזרה מקערת כסף על ארונו, שהיה מכוסה קודם לכן על ידי דגל האיחוד, אשר עם זאת הוסר במהלך התפילה. בטקס הלווייתו שרה המקהלה את המזמור האהוב עליו, "נדרתי לך, ארצי". ספינת מלחמה הביאה את גופתו לבלפסט וההלוויה התקיימה בשבת, 26 באוקטובר 1935. אלפי עובדי המספנות הפסיקו את עבודתם והרכינו את ראשם בזמן שהמשחתת HMS Broke שייטה באיטיות במעלה מפרץ בלפסט לוך (אנ'), כשארונו עטוף הדגל של קרסון מונח על הסיפון.
שנותיו האחרונות > מורשת

עוד לפני מותו, היה מאמץ מאורגן להציג את קרסון כהתגלמות ההרואית של הרוח היוניוניסטית המיליטנטית. בנובמבר 1932 הפך הפרלמנט החדש של סטורמונט לאנדרטה הגדולה ביותר של קרסון, והעניק למעריציו את האישור הסמלי של מדינתם. הפסל שלו נחשף כשהרמקולים ריגשו את הקהל בתמונות ניצחון של הגאולה הפרוטסטנטית מהעריצות הקתולית. הלווייתו של קרסון ב-1935 התקיימה בפאר ובסמליות יוניוניסטית, כפי שקרה שוב עם הקדשת לוח לזכרו ב-1938. בקריאה לאחדות עם בריטניה, טקסים רשמיים רבים, אנדרטאות וציון ימי שנה הפגינו את הלגיטימיות של המדינה, ואת העליונות הפרוטסטנטית. התקשורת השתתפה בהתלהבות, פחות שמה לב לנושאים כמו אבטלה מסיבית, דיור גרוע ומתחים דתיים גוברים.
המדים הטקסיים של קרסון, שנלבשו בעת מינויו לתפקיד היועץ המשפטי של אנגליה בשנת 1900.
פסלו של קרסון באחוזת סטורמונט (אנ')
הפסל של אדוארד קרסון בסטורמונט
ציור קיר של סר אדוארד קרסון משנת 2006
פוסטר של קרסון, בלפסט, אוגוסט 2007
לקריאה נוספת

online Hennessey, Thomas. Dividing Ireland: World War I and Partition (1998)
H. Montgomery Hyde, Carson (Constable, London 1974) ISBN 0-09-459510-0
Marjoribanks, Edward and Colvin, Ian, The Life of Lord Carson, (Victor Gollancz, London, 1932–1936, 3 Vols).
A.T.Q. Stewart The Ulster Crisis, Resistance to Home Rule, 1912–14, (Faber and Faber, London, 1967, 1979), ISBN 0-571-08066-9
A.T.Q. Stewart, Edward Carson (Gill and Macmillan Ltd, Dublin 1981) ISBN 0-7171-1075-3
Geoffrey Lewis, Carson, the Man who divided Ireland, (Hambledon and London 2005), ISBN 1-85285-454-5
Jackson, Alvin, Judging Redmond and Carson, Royal Irish Academy (2018)
ביאורים

↑  קבוצה של ענפי ספורט שמשוחקים ברחבי העולם, אם כי הם פופולריים במיוחד באירלנד, שם מקורם.
↑  בית הספר הוותיק ביותר למשפטים באירלנד
↑  Bencher, חבר בכיר באכסניות המשפט באנגליה ובוויילס
↑  רפורמה במדיניות המכס שכללה הטלת מכס על סחורות שיובאו מארצות שלא היו שייכות לאימפריה הבריטית
↑  אוטונומיה תחת שלטון בריטניה
↑  המושב הראשון של הפרלמנט של הרפובליקה האירית המהפכנית
↑  הפרלמנט של הרפובליקה האירית המהפכנית
↑  כינוי לממשלת צפון אירלנד