stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נברלק
אנטומיה ומראה חיצוני

הנברלק הוא המין הקטן ביותר בסוג וולבי סלע לאחר המונג'ון, ובין הכיסאים הקטנים במשפחת הקנגוריים. מבנה גופו גוצי ועגלגל, צווארו קצר, וראשו המחודד דומה לראש הצבי. עיניו גדולות ואפו קטן וחלק. האוזניים שלו צרות ומשולשות וקטנות משאר המינים בסוג (להוציא את המונג'ון). הגפיים האחוריות ארוכות וחזקות בניגוד לגפיים הקדמיות. הסוליות בכפות הרגליים עבות ומחוספסות, ומותאמות במיוחד לטיפוס באמצעות חיכוך הסוליה עם הסלע. זנבו של הנברלק ארוך ועבה, ומסתיים בקצהו בציצת שיער סבוכה, עגולה ודמוית מברשת. מידות גופו של הנבלרק הן כדלהלן: אורך הראש והגוף 29–36 סנטימטרים; אורך הזנב 22–33 סנטימטרים; אורך האוזן 4 סנטימטרים; אורך הרגל האחורית: 10-9 סנטימטרים; משקל 1.7-1.1 קילוגרם.
לנברלק מאפיין ייחודי מעורר השתאות שאינו מצוי אצל אף כיסאי אחר מלבדו: השיניים הטוחנות שלו מתחלפות ללא הפסקה במהלך חייו. הטוחנות הישנות נדחקות בהדרגה החוצה על ידי הטוחנות החדשות שצומחות תחתיהן, עד שבסופו של דבר נושרות מהפה. בהתאם לכך, המספר הקבוע של הטוחנות בכל רגע נתון אצל הנברלק דינמי ואינו קבוע; בדרך כלל יש 5 טוחנות, אולם לעיתים באמצע תהליך הדחיקה עשויות להיות בלסת לא פחות מ-9 טוחנות במקביל. חוקרי הטבע סבורים שתופעה זאת נועדה להקל על הנברלק בלעיסת השרכים; מאחר שהשרכים גורמים לשחיקה משמעותית של השיניים, החלפת הטוחנות מאפשרת לנברלק לאכול אותם בבטחה מבלי להסתכן באובדן נצחי של השיניים.
הפרווה של הנברלק קצרה וצפופה ובעלת מרקם משי רך. צבעה הכללי נע בין אפור-כסוף לבז' או חאקי והיא שזורה בשערות בגוונים שונים. הגב נוטה לאפור כהה עד שחרחר, לעומת המותניים החיוורות. החזה, הבטן, המפשעה והגרון בצבע לבן בוהק, שמנת, שנהב או אפרפר דהוי. הסימון השחור-לבן בשכמות והסימון הלבן בירכיים שאופייני לוולביי הסלע, דהויים יחסית אצל הנברלק. הזרועות והרגליים של הנברלק עשויים להיות צבועים לעיתים בכתמתם חיוור, ולהקשות על ההבחנה בינו לבין וולבי סלע קצר-אוזן. ראשו של הנברלק בצבע אפרפר בהיר או בז', עם פס שחור צר ודהוי לאורך המצח וטבעות בהירות סביב העיניים. הסנטר, השפתיים והלחיים לבנים, ובין העיניים לאף יש פס שחור דהוי שנעדר לעיתים קרובות. כפות הידיים והרגליים בצבע חום כהה או שחור, והאוזניים שחורות-אפורות בצידן החיצוני וורודות בצידן הפנימי. הזנב בצבע אפור-כסוף או בז'-צהבהב, והוא מתכהה בהדרגה עד שהופך לשחור מבריק בקצהו.
תפוצה ואקולוגיה

הנברלק אנדמי לצפון אוסטרליה, שם הוא מצוי באוסטרליה המערבית ובטריטוריה הצפונית. הטווח שלו נחלק לשני אזורים עיקריים המרוחקים זה מזה: הראשון בארץ ארנהם והשני בקימברלי. הנברלק מצוי בארבעה איים: בורדה (איי אסבורן שבמפרץ האדמירליות), אוגסטוס (ארכיפלג בונפרטה), לונג והידן (ארכיפלג בוקאנייר), ואולי גם באי גרוטה במפרץ קרפנטאריה.
בית הגידול של הנברלק מורכב מגבעות, ערוצים וצוקים סלעיים שעשויים מאבן חול או גרניט ושוכנים בתוך יערות גשם טרופיים ויערות אקליפטוס. הנברלק תועד במאות אזורים סלעיים מבודדים מנהר דאלי במערב עד מורוואנגי במזרח - כולל ברוק קריק, נלי קריק, נהר מרי, הייז קריק, ליצ'פילד, מפלי רובין, סלע נורלנגי, גבעות ענברין, מפלי ג'ים ג'ים, נהר קינג, הר בורראדיילה, גבעת נימבבייר והחלק הדרומי של נהר האליגטור.
הנברלק הוא יונק פעיל לילה שמבלה את שעות היום כשהוא ספון במערות ונקיקים, ומדי פעם, עשוי להשתזף להנאתו בשעות הבוקר. בתקופות קרירות, הוא עשוי להיות פעיל לסירוגין גם בשעות היום. הנברלק משתדל להישאר בקרבת המקלט הסלעי שלו, אך במהלך הלילה, מתרחק לפרקים מאות מטרים בתורו אחר מזון. התזונה של הנברלק מורכבת בעיקר מעשבים, צמחים בעלי פרחים ושרכים. בעונה היבשה, הוא ניזון בעיקר מהשרך Marsilea crenata שאותו הוא מוצא בקרבת בילבונגים, ובעונה הגשומה מדשא טרי וממיני גומא.
הנברלק חי בקבוצות קטנות שלהן מדרג חברתי המבוסס על גיל וכוח, והוא זהיר וחששן במיוחד; כל תנועה לא מזוהה בסביבה שלו, מובילה אותו לפתוח בריצה קופצנית מהירה לאזור מוגן במרומי הסלעים. הריצה של הנברלק אופקית, ובמהלכה הזנב מתכרבל עד לאמצע הגב. טורפיו העיקריים הם הדינגו ודורסי לילה גדולים. לנברלק רפרטואר קולות מגוון הכולל עיטוש, נביחה, שיעול ושריקה, והם מושמעים על ידו בתדירות גבוהה בתגובה לאיום חיצוני, בהפגנת דומיננטיות או בסמוך לרבייה.
הרבייה מתרחשת כל השנה ללא עונה קבועה. הנקבות תוקפניות יחסית, ולאחר הרבייה הן מרחיקות מהן את הזכר באמצעות בעיטות ונשיכות חזקות בעורף ובראש; זכר שלא יתרחק מהאזור עשוי להסתכן במוות. הנברלקית ממליטה צאצא אחד לאחר היריון של 30 יום. הגור שוהה בכיס חודשים ספורים, והוא נגמל תוך 160 יום - קצר בהרבה מוולביי סלע אחרים. בגיל 175 יום הוא הופך לעצמאי, והאם מסלקת אותו משטחה באגרסיביות באמצעות נגיסות בזנב. שני הזוויגים מגיעים לבגרות בגיל שנתיים לכל היותר.
תוחלת החיים של הנברלק 11–17 שנים בשבי.
מצב

לפני ההתיישבות האירופאית באוסטרליה הנברלק היה יונק שכיח למדי, ועד המאה ה-19 נצפה במספרים עצומים. האוכלוסייה שלו הצטמצמה בהדרגה לאורך השנים. אף על פי שהמידע הכללי על הנברלק מוגבל, הרשימה האדומה של IUCN הצליחה בכל זאת להגיע למסקנה שהמין נמצא בסכנת הכחדה (EN), בשל סקרים בצפון היבשת שמצביעים באופן עקבי על ירידה ניכרת במספרי הנברלק שעשויה להגיע לכדי מחצית מהאוכלוסייה.
האיומים על הנברלק אינם ברורים דיים; טריפה על ידי חתולים עשויה להיות הגורם העיקרי לירידה, אך מאחר שקרובו המונג'ון לא הושפע מהם לא בטוח האם הם אחראים לכך. גורם אפשרי אחר הוא שינוי במשטרי האש (הפסקת השריפות הקטנות) בבית הגידול של הנברלק שמוביל לפריצת שריפות בר גדולות הפוגעות בבית הגידול, אך גם איום זה לא וודאי מאחר שבית הגידול הסלעי מונע את התפשטות השריפות. ייתכן שהירידה נובעת משילוב שני הגורמים הנזכרים לצד הכנסת עשבים פולשים שמפחיתים את המזון הזמין של המין, והפרעה אנושית. הנברלקים שחיים על האיים מוגנים כרגע, אולם קיים חשש תמידי מפני הכנסה לא חוקית של טורפים פולשים לאדמת האיים.
נכון לשנת 2019, אין תוכניות שימור ספציפיות עבור הנברלק. הוא מצוי במספר פארקים לאומיים ושמורות טבע, ביניהם הפארק הלאומי קקדו והפארק הלאומי ליצ'פילד.
ארגון השימור IUCN, ממליץ לרשויות השימור האוסטרליות להקים גרעין רבייה של הנברלק בשבי לצורך השבה לטבע בעתיד, ולפקח באופן הדוק על הכניסה לאיים שבהם המין נמצא.
האוכלוסייה העולמית של הנברלק נאמדת בסביבות 10,000-5,000 פרטים.
לקריאה נוספת

Churchill, S. "Habitat use, distribution and conservation status of the nabarlek, Petrogale concinna, and sympatric rock-dwelling mammals, in the Northern Territory." Australian Mammalogy 19 (1997): 297-308.
‏ Conservation Advice Petrogale concinna canescens nabarlek (Top End) Established under the Environment Protection and Biodiversity Conservation Act 1999
‏ Report on a survey for Nabarleks in the Northern Territory, June/July 2007 David Pearson Department of Environment and Conservation
הערות שוליים

↑  נברלק באתר הרשימה האדומה של IUCN
| קנגוריים |
| --- | --- | --- |
| וולביים ארנביים מפוספסים | וולביים ארנביים מפוספסים |  |
| וולבי ארנבי מפוספס | וולבי ארנבי מפוספס (סוג ומין יחיד) |   |
| קנגורים | קנגורים |   |
| קנגורו | קנגורו אפור מזרחי • קנגורו אפור מערבי • קנגורו אדום • וולארו האנטילופה • וולארו מצוי • וולארו שחור • וולבי אגיל • וולבי שחור-פס • וולבי טמר • וולבי סבך מערבי • וולבי פרמה • וולבי זנב-שוט • וולבי אדום-צוואר |   |
| קנגורו אילני | קנגורו אילני אפרורי • קנגורו אילני לומהולץ • קנגורו אילני בנט • קנגורו אילני דובי • קנגורו אילני הואון • קנגורו אילני דוריה • קנגורו אילני סרי • קנגורו אילני גודפלו • קנגורו אילני עטוי-זהב • קנגורו אילני שפלתי • קנגורו אילני הוזר • קנגורו אילני וונדיוואי • איפולה • דינגיסו • טנקיל |   |
| וולבי הצבי | וולבי צבי שחור • וולבי צבי לבן-פס • וולבי צבי אפור • וולבי צבי חום |   |
| וולבי יערוני | וולבי יערוני מקלאי • וולבי יערוני זוטר |   |
| וולבי ארנבי | וולבי ארנבי ממושקף • וולבי ארנבי אדמוני |   |
| וולבי זנב-מסמר | וולבי זנב-מסמר מרוסן • וולבי זנב-מסמר צפוני |   |
| וולבי הסלע | וולבי סלע קצר-אוזן • וולבי סלע וילקינס • וולבי סלע פרוסרפיני • וולבי סלע רוטשילד • וולבי סלע צהוב-רגל • וולבי סלע אלייד • וולבי סלע כף-יורק • וולבי סלע גודמן • וולבי סלע הרברט • וולבי סלע חדגוני • וולבי סלע שחור-צד • וולבי סלע מאריבה • וולבי סלע זנב-מברשת • וולבי סלע סגול-צוואר • וולבי סלע שרמן • מונג'ון • נברלק |   |
| פדמלון | פדמלון טסמני • פדמלון בראון • פדמלון כהה • פדמלון קלבי • פדמלון ההרים • פדמלון אדום-רגל • פדמלון אדום-צוואר |   |
| וולבי ביצות | וולבי ביצות (סוג ומין יחיד) |   |
| קווקה | קווקה (סוג ומין יחיד) |   |
נוף אופייני לבית גידולו של הנברלק.
מרקאיבו

ערך זה עוסק בעיר בוונצואלה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מרקאיבו (בספרדית: Maracaibo) היא עיר הבירה של מדינת סוליה בוונצואלה. העיר נמצאת בצפון-מערב המדינה על צידו המערבי של המיצר המקשר את אגם מרקאיבו למפרץ ונצואלה. בעיר מתגוררים כמיליון וחצי בני אדם ובמטרופולין שלה מתגוררים למעלה משני מיליון בני אדם. מרקאיבו היא העיר השנייה בגודלה במדינה, אחרי בירת המדינה קראקס.
היסטוריה

העיר נוסדה שלוש פעמים: לראשונה בתקופה בה שלטה באזור משפחת בנקאים גרמנית שקיבלה זיכיון על האזור מקרלוס הראשון, מלך ספרד. ב-1529 אמברוסיוס אטינגר הגרמני יצא בראש משלחת לאגם מרקאיבו. לאחר ניצחון אחרי מספר קרבות קשים עם התושבים הילידים הוא ייסד את ההתיישבות ב-8 בספטמבר 1529 וקרא לה נוי-נירנברג (בגרמנית: Neu-Nürnberg, "נירנברג החדשה"). השם הנוכחי נובע משם האגם, גם הוא ניתן על ידי אטינגר והספרדים קראו כך גם לעיר לאחר שהחזירו את השליטה בוונצואלה לעצמם. אומרים שהשם בא משמו של קסיקה מרה, מנהיג האינדיאנים המקומיים שנפל באחד הקרבות ההם, וכשנפל בקרב הם צעקו "מרה קאיו!" (בספרדית: "מרה נפל!") ומכאן מרקאיבו. עקב חוסר פעילות באזור, הכפר פונה ב-1535.
ניסיון להקים את הכפר מחדש כשל בסופו של דבר. לאחר כמה שנים, ב-1574, תחת פקודת מושל ונצואלה דייגו דה מסרייגוס, המקום יושב מחדש תחת השם "נואבה סמורה דה מרקאיבו". לאחר מכן העיירה התפתחה.
בניסיון הראשון לקבלת העצמאות של ונצואלה, ב-1810, מרקאיבו נותרה נאמנה לכתר הספרדי והמרד נכשל בסופו של דבר. לאחר כעשור החלו מחדש מרידות למען קבלת עצמאות שהובילו ללחימה בין המלוכנים ודורשי העצמאות. המלוכנים נוצחו סופית ב-1823 בשיא המאבק לעצמאות.
במשך מאות שנים העיר הייתה מבודדת משאר ונצואלה בגלל האגם, והיה אפשר להגיע אליה רק בכלי תחבורה ימיים. למעשה, העיר הייתה יותר מקושרת לקולומביה מאשר למזרח ונצואלה. מצב זה בא לסופו כאשר בשנות החמישים הוחלט לבנות גשר והוא נפתח ב-1962. כאשר הוא נבנה, הוא היה הגשר הארוך בעולם.
חינוך

בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, אשר חלק מהן נחשבות לטובות במדינה. ביניהן ניתן למנות את אוניברסיטת סוליה ואוניברסיטת ד"ר רפאל בייוסו צ'סין.
תחבורה

העיר מקושרת אל רוב ונצואלה דרך גשר חנרל רפאל אורדנטה, שנקרא על שמו של אחד מגיבורי העצמאות הוונצואלייאניים.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי לה צ'יניטה. הנמל ימי מרקאיבו (Puerto de Maracaibo) הוא אחד הנמלים החשובים במדינה ובאמריקה הלטינית.
בעיר פועלת מערכת תחבורה ציבורית אשר כוללת בין היתר רכבת תחתית שנפתחה ב-2006.
כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
במחצית השנייה של המאה ה-19 מילאה העיר תפקיד חשוב ביצוא הקפה, ואילו לאחר תגליות הנפט בעשורים הראשונים של המאה ה-20, הפכה ל"בירת הנפט". חברות נפט רב-לאומיות פתחו את משרדיהן בעיר.
ספורט

בעיר פועלות מספר קבוצות בליגות הבכירות במדינה בהן סוליה אף.סי. בכדורגל, גאיטרוס דל סוליה בכדורסל ואגילס דל סוליה בבייסבול.
ערים תאומות

פוארטו ריקו סן חואן, פוארטו ריקו
גרמניה ברמן, גרמניה
דרום אפריקה דרבן, דרום אפריקה
ארצות הברית הונולולו, הוואי, ארצות הברית
ארצות הברית ניו אורלינס, לואיזיאנה, ארצות הברית
רומניה פלוישט, רומניה
הערות שוליים

↑  הנפט התגלה לראשונה בוונצואלה בשנת 1914 באגן מרקאיבו (אנ'), בבאר נפט Zumaque I/MG-1. התגלית החשובה ביותר הייתה בשנת 1917, עת שהתגלה השדה הענק בוליבר קוסטל (Bolivar Coastal), הנחשב לגדול באמריקה הדרומית ולאחד הגדולים בעולם כולו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548074805171  BnF: cb11969188s (data)  GND: 4100472-3  LCCN: n79089265  MusicBrainz: e9eb068c-48a3-4d25-94cf-290908638f50  NARA: 10037898  NKC: ge507287  SUDOC: 027706818  VIAF: 155369674   WorldCat (עם VIAF): 155369674 
גשר חנרל רפאל אורדנטה
נורת'רופ A-17

נורת'רופ A-17 (מכונה גם "נומאד" - Nomad, באנגלית: "נווד") היה מפציץ דו מושבי, חד מנועי, חד כנפי, שנבנה ב-1935 על ידי חברת נורת'רופ עבור חיל האוויר של ארצות הברית.
תכנון וייצור

ה-A-17 היה פיתוח של מטוס המטען "נורת'רופ גמא" שפותח בתחילת שנות ה-30 על ידי חברת נורת'רופ. אב טיפוס סופק לצבא ארצות הברית למבדקים ב-6 באוקטובר 1934, ולאחר מספר שינויים החלה אספקה סדירה לחיל האוויר של ארצות הברית. ב-1935 הוזמנה אספקת 11 יחידות. המטוס יועד לשמש כמפציץ, והיה בעל אחסנה פנימית של פצצות, וכן נשא פצצות במתלים חיצוניים.
לאחר שיפורים נוספים, הזמין חיל האוויר של ארצות הברית 129 יחידות נוספות. בתקופה זו נרכשה נורת'רופ על ידי חברת דאגלס איירקראפט קומפני, ולכן כונו הדגמים המאוחרים יותר, שיוצאו למדינות שונות, גם "דאגלס 8".
השימוש על ידי ארצות הברית

המטוס נכנס לשירות פעיל בפברואר 1936 והוכיח עצמו כאמין ופופולרי. עם זאת, ב-1938 החליט חיל האוויר כי מטוסי התקיפה שלו צריכים להיות דו מנועיים, החלטה שגרמה לסיום השירות המבצעי של מטוס ה-A-17 החד-מנועי. לאחר מכן שימש המטוס כמטוס סיור בהגנה החופית של ארצות הברית, ולא לחם במלחמת העולם השנייה. חיל האוויר של ארצות הברית הוציא מטוסים אלו משירות בשנת 1944.
השימוש במדינות מחוץ לארצות הברית

צרפת ביצעה הזמנה גדולה של מטוסים אלו, אך נכבשה על ידי הנאצים בטרם סופקה ההזמנה. מטוסים אלו נמסרו לבריטניה וכונו "נומאד". הבריטים העריכו כי המטוס מיושן והעבירו אותו לדרום אפריקה לשמש כמטוס אימון. מטוסים אחרים מהזמנה זו סופקו לקנדה.
עיראק הזמינה 15 מטוסים שהושמדו במהלך המלחמה האנגלו-עיראקית בשנת 1941.
הולנד הזמינה 18 מטוסים שהושמדו במהלך התקיפה הנאצית בשנת 1940.
נורווגיה הזמינה 36 מטוסים, אך בטרם סופקו המטוסים נכבשה נורווגיה על ידי הנאצים. מכיוון שכך הם נמסרו ליחידת טייסים נורווגיים בקנדה. הממשלה הנורווגית ניסתה למכור חלק ממטוסים אלו לפרו, אך צבא ארצות הברית הטיל אמברגו על הרכישה, ולבסוף החרים את המטוסים. ב-1943 נמכרו 18 מהמטוסים לפרו.
פרו רכשה בעצמה 10 מטוסים ישירות מארצות הברית, והשתמשה בהם במלחמתה עם אקוודור ב-1941. מטוסים אלו, וכן המטוסים שרכשה פרו מנורווגיה, נותרו בשירות עד שנת 1958.
שוודיה רכשה זיכיון לייצור עצמי, ובין 1938 ל-1941 ייצרה 94 מטוסים, ששימשו את חיל האוויר השוודי עד 1944, ושימשו בעיקר כמפציץ צלילה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 10665524
ניפלהיים

ניפלהיים (בנורווגית: Niflheim; מילולית: בית הערפל או עולם הערפל) הוא עולם קרח וכפור במיתולוגיה הנורדית. הממוקם צפונית לגינונגגאפ.
ה-הלגארת' (Helgardh) שוכנת בעולם זה, אשר בו שולטת האלה הל (Hel), בתו של לוקי וענקית שמונתה על ידי אודין באופן אישי לשלוט על עולם זה. חצי גופה (של הל) נורמלי והחצי השני הוא רקוב.
עולם זה מחולק לכמה שכבות:
גיבורים ואלים.
כל האנשים שלא יכלו למות מוות מכובד בקרב ולהיכנס לולהאלה (Valhalla).
חלק בו הרשעים חיים לעד (מקביל לגיהנום).
נחל יבוק

| --- | --- |
נחל יבוק
נחל יבוק
 מידע כללי
 אורך:  105 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  1.9 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  3,900 קמ"ר
 מוצא:  סמוך לעמאן
 גובה מוצא הנהר:  776 מטרים
 שפך:  נהר הירדן
 מדינות באגן הניקוז:  ירדן ירדן
 אגן הניקוז של נחל יבוק
האגם שיצר סכר המלך טלאל
מראה לאורך הנחל
יַבּוֹק, או נחל זַרְקָאא' (בערבית: نهر الزرقاء - "הנחל הכחול") הוא נחל איתן בירדן ואחד מיובליו החשובים של נהר הירדן. ייתכן ששמו של הנחל בערבית נובע מהעובדה כי הוא זורם דרך העיר זרקא. היישוב חמדת נקרא בראשית דרכו "נח"ל יבוק", בשל התצפית ממנו על היבוק.
מאפיינים

אורכו של הנחל הוא 105 ק"מ, ומקורו במעיין עין ע'אזל שבצפון-מזרח עמאן, בגובה של 776 מטרים מעל פני הים. כיוון זרימתו הראשוני של הנחל הוא צפונה ובהמשך הוא פונה מערבה. מימיו נאספים בסכר המלך טלאל שהושלם בשנת 1977 דרומית-מערבית לעיר ג'רש, ומשם הוא זורם ונשפך אל הירדן סמוך לגשר אדם, בגובה של 313 מטרים מתחת לפני הים.
היבוק הוא נחל איתן, אך קיימים הבדלים קיצוניים בין שפיעת מימיו בעונה השחונה, עד 3 מיליון ממ"ק בחודש שעיקרם מי שפכים, לעומת ספיקתו החודשית בעונה הגשומה המגיעה לכ-5 עד 8 מיליון ממ"ק. ספיקת מימיו השנתית של הנחל מגיעה לכ-63.3 מיליון ממ"ק בממוצע, והוא השני בהיקף שפיעת מימיו בין הנחלים המתנקזים אל הירדן הדרומי  (לאחר הירמוך).
גליל מימיו של הנהר משתרע על-פני שטח של כ-3,900 קמ"ר:
שטח של 600 קמ"ר מנוקזים על ידי חלקו העליון של הנחל המכונה "זרקא-עמאן", וזהו האזור המאוכלס והמתועש ביותר בירדן;
שטח של 1,732 קמ"ר מנוקז על ידי יובלו העיקרי של הנחל "א-דוליל" (الضليل);
שטח של 825 קמ"ר מנוקז על ידי הנחל בין נקודת המפגש של שני היובלים הנ"ל וסכר המלך טלאל;
שטח של 750 קמ"ר מנוקז על ידי הנחל התחתון שלאורכו שטחים חקלאיים נרחבים.
כ-70% מתושבי ירדן מתגוררים בשטח הניקוז של היבוק, ומימיו מזוהמים במידה שאינה מאפשרת שתייה מהם, אלא השקיה בלבד.
באזור מעין עין ע'זאל התגלה בשנת 1974 האתר הארכאולוגי עין ע'זאל, אתר מהתקופה הנאוליתית.
בתנ"ך

ליד מעבר היבוק נאבק יעקב עם המלאך ושינה לאחר מכן את שמו לישראל:
"וַיָּקָם בַּלַּיְלָה הוּא וַיִּקַּח אֶת שְׁתֵּי נָשָׁיו וְאֶת שְׁתֵּי שִׁפְחֹתָיו וְאֶת אַחַד עָשָׂר יְלָדָיו וַיַּעֲבֹר אֵת מַעֲבַר יַבֹּק. וַיִּקָּחֵם וַיַּעֲבִרֵם אֶת הַנָּחַל וַיַּעֲבֵר אֶת אֲשֶׁר לוֹ. וַיִּוָּתֵר יַעֲקֹב לְבַדּוֹ וַיֵּאָבֵק אִישׁ עִמּוֹ עַד עֲלוֹת הַשָּׁחַר."
היבוק מוזכר במקורות כנחל ששימש גבול בין האמורי לארץ עמון:
"סִיחוֹן מֶלֶךְ הָאֱמֹרִי הַיּוֹשֵׁב בְּחֶשְׁבּוֹן, מֹשֵׁל מֵעֲרוֹעֵר אֲשֶׁר עַל שְׂפַת נַחַל אַרְנוֹן וְתוֹךְ הַנַּחַל וַחֲצִי הַגִּלְעָד וְעַד יַבֹּק הַנַּחַל גְּבוּל בְּנֵי עַמּוֹן."
לאחר שהכו בני ישראל את האמורי בחרב, ירשו את ארצו מהארנון עד היבוק.
לאחר כיבוש הארץ והתנחלות השבטים, היווה הנחל גבול טבעי בין נחלת חצי שבט מנשה בצפון ונחלת שבט גד מדרום לו.
הערות שוליים

↑  נהר זרקה, מתוך "מבט-על של מקורות המים במזרח התיכון" (ארכיון האינטרנט)
↑  ספר במדבר, פרק כ"א, פסוק כ"ד; ספר דברים, פרק ב', פסוק ל"ז
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534509605171  GND: 4108932-7  VIAF: 315527640   WorldCat (עם VIAF): 315527640
משה יעקב בן גבריאל

| --- | --- |

 לידה:  15 בספטמבר 1891 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  17 בספטמבר 1965 (בגיל 74) ירושלים 
 מדינה:  אוסטריה, ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 שפות היצירה:  עברית, גרמנית 
 
משה יעקב בן גבריאל (בגרמנית: Eugen Hoeflich;‏ 15 בספטמבר 1891 – 17 בספטמבר 1965) היה סופר ועיתונאי יהודי-אוסטרי.
מספריו > כתבים שראו אור בגרמנית

Der Weg in das Land (הדרך לארץ)
Der rote Mond (הירח האדום)
Die Pforte des Ostens (שערי המזרח)
Feuer im Osten (אש במזרח)
חרן
הפקר
שועלים בירושלים
הבדקרה הזעיר הארצישראלי
מספריו > כתבים שתורגמו לעברית

שועלים בירושלים, תל אביב: מוריה, דפוס הארץ, תר"ץ.
בית ברחוב הקרפיונים, תל אביב: אל"ף, 1972.
זהב בחוצות, ירושלים: אחיאסף, 1946.]
הבריחה תרשישה, תל אביב: עם הספר, 1972.
בבית אחד נתאלמנו, ל אביב: דפוס א’ סטרוד, 1947.
האזרח האמיץ מחשבי בימי שלום ובמלחמה, תל אביב: מסדה, 1951.
לקריאה נוספת

'בן גבריאל (הפליך), משה יעקוב (אויגן)', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי , תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 86. (הספר בקטלוג ULI)
'בן גבריאל, מרים', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 86.
הערות שוליים

↑  בספר האישים, להלן "לקריאה נוספת", נאמר בטעות שהייתה בתו, אך הדבר לא אפשרי. אביה, משה (מוריץ) שנאבל היה אחיו של איזידור שנאבל אביו של ארתור.
↑  אף פקיד ממשלתי מחוייב לכבד את השבת, המשקיף, 30 ביולי 1941
↑  ארכיון משה יעקב בן גבריאל, בספרייה הלאומית
↑  משה יעקב בן גבריאל באתר GRAVEZ
↑  רחוב בן גבריאל באתר עיריית ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 271626  NLI: 987007258461305171  BnF: cb119674764 (data)  CiNii: DA15426287  GND: 118508946  ISNI: 0000 0001 0868 488X  LCCN: n86831090  NKC: kup20000000039052  NLA: 35903641  NTA: 074146009  RERO: 02-A002988917  SUDOC: 089448596  Trove: 1139115  ULAN: 500484951  VIAF: 63145971483532332218   WorldCat (עם VIAF): 63145971483532332218
נודטיס

| נודטיס |
| --- | --- |
 איור של נודטיס צד אצ'ינודון (Echinodon)
תקופה
קרטיקון תחתון 143 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: דרומאוזאוריים
סוג:: נודטיס
שם מדעי
 Nuthetes

נודטיס (שם מדעי: Nuthetes) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הדרומאוזאוריים שאולי בוטל. הוא חי באירופה לפני 143 מיליון שנה בתור הקרטיקון, שם צד בעלי חיים קטנים. הוא נמצא בדורסט, בריטניה וקיבל את שמו מריצ'רד אוון ב-1854. המאובנים כללו בעיקר עצמות שיניים. פירוש שמו הוא: "מי שנוזף", דבר המזכיר את הכינוי ללטאות הכוח, ששיניהם דמו לו. הוא איננו היה קרוב ללטאות אמיתיות.
אורך הדינוזאור הגיע ל-2 מטר והוא היה צייד בעל זנב ארוך דו-רגלי שנע במהירות ותפס טרף קטן בשיניו החדות. ייתכן שהיה מכוסה בנוצות. במקור הוא נחשב למין של מגלוזאורוס אך התברר שאינו קרוב.
כיום מעריכים שסוג זה מבוטל ומאובניו הם של דרומזאור אחר - דרומאוזאורואידיס (Dromaeosauroides).
נטליה גורביץ'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1983 (בת 41 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 ידועה בשל:  אומנית לחימה
 פרסים והוקרה:  אליפות אירופה בוו שו
 
נטליה גורביץ' היא ספורטאית ומאמנת ישראלית, זוכת אליפות אירופה בוו-שו ב-2011.
ביוגרפיה

גורביץ נולדה במולדובה, ובגיל 8 עלתה עם הוריה לישראל. בעלת תואר שני בניהול ספורט וחינוך גופני ממכללת וינגייט. כיום מתגוררת ברחובות, מאמנת נבחרת צעירים בבית הספר סמילנסקי ברחובות.
קריירה ספורטיבית

גורביץ התוודעה לוו-שו כשהייתה בת 12. זכתה במקום החמישי בטורניר או שו במסגרת אולימפיאדת בייג'ינג 2008. במרץ 2010 זכתה במדליית ארד באליפות שהתקיימה באנטליה שבטורקיה.
באליפות העולם שהתקיימה באוקטובר 2010 בשיניאן שבסין, זכתה במקום השלישי בקטגוריה צ'אן צ'ואן (אגרוף ארוך),.
באפריל 2011 זכתה במדליית זהב באליפות אירופה באושו שהתקיימה בטאלין שבאסטוניה.
הערות שוליים

↑  דני בורשבסקי‏, 10 מדליות לנבחרת ישראל באליפות אירופה באו-שו, באתר וואלה, 16 במרץ 2010
↑  אביטל ליברמן, גאווה רחובותית: אנסטסיה קיריליוק בת ה-15 היא אלופת העולם בקונג פו, באתר nrg‏, 20 בנובמבר 2010
נוה יאיר

שער הכניסה לנווה יאיר
טקס הקמת הקיבוץ, בנו רותנברג, אוסף מיתר, הספרייה הלאומית
ילדים נושאים שלט בעת טקס הקמת הקיבוץ, בנו רותנברג, אוסף מיתר, הספרייה הלאומית
נוה יאיר היה קיבוץ שהוקם על ידי יוצאי מחתרת לח"י בשנת 1949. הקיבוץ שכן בנגב הצפון-מערבי, בסמוך לגבול רצועת עזה, ונקרא על שמו של מפקד הלח"י אברהם שטרן, שכינויו המחתרתי היה "יאיר". בשנת 1950, כשנה לאחר הקמתו, התפרק הקיבוץ, ובמקומו הוקם קיבוץ עין השלושה, הקיים עד היום.
הרקע להקמת הקיבוץ

ב-29 במאי 1948 נערך בשייח' מוניס מסדר גלוי ראשון ואחרון של לוחמי לח"י, שלאחריו התגייסו לצה"ל. מרביתם שירתו בגדודים 82 ו-89 של חטיבה 8, בפיקודו של יצחק שדה. בגדוד 89 נולד והתגבש רעיון הגרעין ההתיישבותי. הגדוד השתתף בקרבות באזור במבצע אסף ובמבצע חורב, ואנשי הלח"י קבלו את השראתם ההתיישבותית ממפקד הפלוגה האגדי "דב" (יעקב גרנק) שנפל בקרב בניצנה.
יצחק שדה תמך בהתלהבות ברעיון ההתיישבות של הגרעין שנקרא "יאיר" ועזר ביצירת קשר עם מנהל המרכז החקלאי, אברהם הרצפלד, שנרתם לעזור להם.
לאחר רצח הרוזן פולקה ברנדוט נאסרו רבים מאנשי לח"י. נתן ילין-מור נידון למאסר עם רבים אחרים. אנשי לח"י החליטו ללכת לבחירות ברשימה עצמאית בשם מפלגת הלוחמים. בבחירות שנערכו ב-21 בינואר 1949 זכתה הרשימה במנדט אחד, וילין מור, שעמד בראש הרשימה, שוחרר וזכה לחנינה יחד עם חבריו.
בוועידה הראשונה של המפלגה, שנערכה ברמת גן בחודש מרץ 1949, הוחלט כי "הוועידה רואה ביישוב שטחי הארץ השוממים והעזובים תפקיד חלוצי וקוראת למוסדות התנועה להקדיש מאמצים לפעולה זו". היו גם מתנגדים לרעיון ההתיישבות, ובראשם ישראל אלדד שראה בכך חיקוי של ה"שמאל", והתנגד להיות "חלוצים של הרצפלד".
הקמת הקיבוץ והתפרקותו

ב-29 ביוני 1949 עלו חברי גרעין "יאיר" לקרקע, והחלו מיד בבניית המקום: הוחל בחריש ובזריעת השדות, נרכש עדר צאן בן 100 ראש והוקמה במקום מחלבה. את הכשרתם רכשו חברי הגרעין קודם לכן בעבודה בענפי המשק השונים בקיבוץ אפיקים. ב-11 באוגוסט 1949 ארגנה מפלגת הלוחמים את חגיגת העלייה לקרקע של נוה יאיר. ציבור המוזמנים, שמנה כ-300 איש, עשה את דרכו לאזור בשיירת כלי רכב. בין המברכים היו יצחק שדה, נתן ילין-מור ויצחק שמיר.
כבר מההתחלה החלו הקשיים. המקום היה מבודד, רחוק מכל כביש ודרכי העפר אליו היו חוליות בקיץ ובוצניות ובלתי עבירות בחורף עם עליית נחל הבשור על גדותיו. המקום היה פרוץ וסבל ממקרי הסתננות מרצועת עזה. תוך זמן קצר נהרגו שלושה מחברי הגרעין. בנוסף התמודד הגרעין עם מחסור במים. היו גנבות גדולות של יבולים קצורים, ומכת עכברים פקדה את האזור. שני גורמים אלה גרמו לכך שבנוה יאיר היו יבולים דלים ביותר.
האכזבה הביאה להתחלת עזיבה. כן עזבו חברים בגלל חילוקי דעות אידאולוגיים. חלק מהחברים עזבו לאחר שלא נתקבלה דעתם שעל נוה יאיר להצטרף לקיבוץ המאוחד. מפלגת הלוחמים עזרה בתחילה בגיוס אנשים חדשים, אך גם היא הלכה והתפוררה בשל ריבים פנימיים, ואנשי נוה יאיר נותרו ללא עורף לעזרתם. לבסוף נשאר קומץ חברים, שב-20 ביוני 1950 הודיעו להרצפלד על פירוק הקיבוץ.
כדי לא לנטוש את המקום, שלו נודעה חשיבות ביטחונית גבוהה, נמצא גרעין "עין השלושה" של תנועת הנוער הציוני, שחבריו הסכימו להתיישב מיד בנוה יאיר. קיבוץ עין השלושה ישב במקום זמן מה, בצריפים טרומיים, שדות מעובדים וציוד שהושארו להם על ידי אנשי נוה יאיר ובנובמבר 1950 עבר למקומו הקבוע כ-2.5 ק"מ דרומה משם.
לקריאה נוספת

חיים שלם, לנגב – נוה יאיר, סיפורה של התיישבות, הוצאת יאיר ע"ש אברהם שטרן, 1988.
הערות שוליים

↑  מפת האזור בהוצאת מחלקת המדידות, 1949 (הדפסת 1952) עם סימון היישוב 'יאיר', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  נוה יאיר הוקם אתמול בנגב, הצופה, 12 באוגוסט 1949
↑  אלוף י. שדה נואם בנוה יאיר, מעריב, 14 באוגוסט 1949
↑  חבר קיבוץ נוה יאיר נהרג במוקש, מעריב, 23 בדצמבר 1949
חבר נוה יאיר נמצא הרוג, דבר, 29 בינואר 1950
↑  התפרקות הלוחמים ושאלת הרכוש, דבר, 17 בפברואר 1950
↑  הקיבוצים נוה יאיר ובארות יצחק נתפרקו, מעריב, 14 ביוני 1950
↑  אהרן דולב, המעטים המקיימים את המדינה בגופם, מעריב, 28 בינואר 1955
↑  י. יעקבי, הוקם הישוב ה-35 בנגב, דבר, 3 בנובמבר 1950
מנחם תלמי, עשר שנים על גבול הדמים, מעריב, 19 בספטמבר 1960
| אברהם שטרן (יאיר) |
| --- | --- | --- |
| פעילות | אצ"ל • לח"י |  |
| שיריו | חיילים אלמונים • השבועה • הרי את מקודשת לי • חיים אנחנו במחתרת |  |
| הנצחתו | חוות יאיר • כוכב יאיר צור יגאל • נווה יאיר • מוזיאון הלח"י |  |
| הגותו | עיקרי התחיה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467848105171  VIAF: 316601720   WorldCat (עם VIAF): 316601720