stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דז'ה דיארמטי (יועץ פרלמנטרי)
ביוגרפיה

דז'ה (דוד) גוטמן נולד במשפחה יהודית כבנם של שלמה גוטמן ושל פאני ורייזמן (1837–1911). הוא למד בבית הספר התיכון בעיר הולדתו, שם נבחר ב-29 בספטמבר 1889 לסגן נשיא החוג לקצרנות בשיטת גאבלסברגר-מרקוביץ' (בהיעדר אמצעים טכנולוגיים אחרים קצרנות שימשה בפרלמנטים רבים לתיעוד חיוני של הדברים שנאמרו במליאה). גוטמן השלים את השכלתו הגבוהה בפקולטה למשפטים (דוקטור למשפטים) ובמדע המדינה של אוניברסיטת בודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד). הוא הצטיין לראשונה בתחרות הקצרנות של בית הנבחרים בשנת1891, שם זכה בשני פרסי זהב לרמה בינונית (180 הברות לדקה). בתחרות שנערכה במרץ של השנה שלאחר מכן זכה בפרס זהב של חבר האספה הלאומית שומה וישונטאי (מקודם: שלמה ויינברגר). ב-1893 זכה בפרס הראשון של "האגודה הלאומית ההונגרית לקצרנות". הוא ניצח בדרגה הגבוהה ביותר (220 הברות לדקה) גם בתחרות הכתיבה של בית הנבחרים שהתקיימה ב-19 בנובמבר 1893. בנובמבר 1894 מונה לקצרן מתמחה בלשכה הפרלמנטרית. הוא קודם לקצרן פרלמנטרי רשמי במאי 1898 (תפקיד חשוב בשים לב לצורך בתיעוד אמין מקצועי ומדויק של דיוני הפרלמנט). באפריל 1902, הוא זכה בפרס השני בתחרות מיוחדת של העיר סגד (270-300 הברות לדקה). מהשנה שלאחר מכן התמנה למנהל קורסי הקצרנות הגרמנית-הונגרית של "האיגוד הלאומי ההונגרי לקצרנות" ועד מהרה הפך למנהל שעמד בראש צוות המורים. ההכשרות נערכו ב"בית הספר המקצועי גאבלסברגר" בכיכר על שם פרנץ ליסט בית 10. דיארמטי זכה בפרס הראשון בקטגוריה הקשה ביותר (270–300 הברות לדקה) בתחרות הקצרנות הארצית שנערכה באונגוואר במאי 1904. בית הספר המקצועי שניהל עבר לרחוב שאנדור הגדוש 7 בטרזווארוש (רובע 6 של בודפשט) בעשור השני של המאה ה-20.
במרץ 1924 מונה דיארמטי למנכ"ל השני של הלשכה הפרלמנטרית. הוא זכה בהכרה לאומית. בשנת 1926 העניק לו נשיא האספה הלאומית את התואר יועץ לשכה. ביולי 1929 הועלה על ידי נשיא בית הנבחרים ליועץ פרלמנטרי ראשי ולמנכ"ל הלשכה. ביוני 1933, לאחר ארבעים שנות שירות, פרש מתפקידו כיועץ פרלמנטרי ראשי ומנכ"ל הלשכה. הוא ניהל את "בית הספר הלאומי המקצועי הראשון גאבלסברגר" כל עוד בית הספר פעל.
מותו נגרם כתוצאה מאוטם שריר הלב. דיארמטי הובא למנוחות בהשתתפות קהל רב בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט. לאיוש מארקי-זאי נשא הספד בראש משלחת של משרד העיתונות, הדוקומנטציה והקצרנות של הפרלמנט ההונגרי.
משפחתו

אשתו הייתה ארנקה וייס (1881–1963), בתם של יוז'ף וייס ושל פרנציסקה פלש, עמה התחתן ב-26 באפריל 1903.
ילדִיהם:
רוז'ה דיארמטי (1904–1932), נישאה לעמנואל מילך.
לאסלו יוז'ף דיארמטי (1905–1962), דוקטור לרפואה מנתח, רופא ראשי בבית חולים. אשתו הראשונה הייתה ז'ופיה פודור, בתו של ד"ר אוסקר פודור. אשתו השנייה (מאז 1956) הייתה אווה יאקבפי.
פאני דיארמטי (1912–2014) מורה ללשון, אשתו של המשורר, הסופר והמתרגם מיקלוש רדנוטי (1909–1944).
פרסים

שני פרסי זהב לרמה בינונית (180 הברות לדקה) בתחרות הקצרנות של בית הנבחרים בשנת 1891
פרס זהב של חבר האספה הלאומית שומה וישונטאי (מקודם: שלמה ויינברגר) בתחרות שנערכה במרץ 1892
פרס הראשון ב-1893 של האגודה הלאומית ההונגרית לקצרנות
פרס ראשון בדרגה הגבוהה ביותר (220 הברות לדקה) בתחרות הכתיבה של בית הנבחרים שהתקיימה ב-19 בנובמבר 1893
פרס השני בתחרות מיוחדת של העיר סגד באפריל 1902 (300-270 הברות לדקה)
פרס הראשון בקטגוריה הקשה ביותר (300-270 הברות לדקה) בתחרות הקצרנות הארצית שנערכה באונגוואר במאי 1904
לקריאה נוספת

Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניו במוזיאון הספרותי פטפי)
Magyar életrajzi lexikon I. (A–K). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967.(לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש 1967)
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 11476/1894. Forrás: MNL-OL 30794. mikrofilm 727. kép 2. karton. Névváltoztatási kimutatások 1894. év 4. oldal 22. sor
↑  "Gyarmati Dezső (Dávid) halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 820/1941. folyószáma alatt".
↑  "Guttmann Salamonné Reisman Fáni halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 947/1911. folyószáma alatt".
↑  "A gyorsírok versenyének eredménye". Nemzet. 1981-11-20.
↑  "Gyorsírók versenye". Pesti Hírlap. 1892-03-16.
↑  "Gyorsíró verseny". Egyenlőség. 1893-11-24.
↑  "Nyertes gyorsírók". Fővárosi Lapok. 1893-11-24.
↑  Budapesti Közlöny, 1894. november 13. (28. évfolyam, 261. szám)
↑  Budapesti Közlöny, 1898. május 3. (32. évfolyam, 102. szám)
↑  "Gyorsíró ünnep". Magyar Nemzet. 1902-04-03.
↑  "Magyar-német gyorsírási tanfolyamok". Alkotmány. 1903-10-27.
↑  "Országos gyorsíróverseny". Budapest. 1904-05-26.
↑  "מינוי מנכ"ל שני (משותף)". 1924-03-09.
↑  "עיטור". Pesti Hírlap. 1926-05-26.
↑  "Kinevezés (gyorsirodai főnök)". Magyarság. 1929-07-10. p. 11.
↑  "הלוויתו של דז'ה דיארמטי". נפסבה. 1941-11-22. p. 8.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest VI .kerületi polgári házassági akv. 356/1903. folyószáma alatt".
הארות ומארות

הארות ומארות תלויים כעונש על בקורתם כלפי נפילתו של אדם הראשון. כ"י ולטרס W659
הָארוּת ומָארוּת (בערבית: هاروت وماروت) הם שני מלאכים המוזכרים בסורה השנייה בקוראן.
בקוראן

הארות ומארות נזכרים בסורת אל-בקרה ("הפּרה"), פס' 102. חלק זה של הסורה (101–103) מתייחס לאנשים שעסקו בכישוף בתקופת שלטונו של המלך שלמה.
... הם [השטנים] לימדו את האנשים כשפים וכן את כל אשר הורד ממרומים אל שני המלאכים בבבל, הארות ומארות...
במסורת האסלאמית

בשל מיעוט הפרטים בקוראן, ניסו פרשנים וסופרים מוסלמים למלא את החסר בנוגע להארות ולמארות. קיימות גרסאות שונות של הסיפור, אך ניתן לתמצת אותו כך:
בני האדם מילאו את הארץ, אך מעשיהם היו רעים. המלאכים התלוננו בפני אלוהים שהעדיף את בני האדם הסוררים על פניהם, ואלוהים השיב כי המלאכים לא היו צריכים לעמוד בפיתויים השונים כמו בני האדם. הארות ומארות (שנחשבו לצדיקים ביותר מבין המלאכים) נשלחו מטעם המלאכים אל עולם בני האדם כדי לעמוד בניסיון. תקופה ארוכה הם הצליחו אך לבסוף לא עמדו בפני הפיתויים הרבים וחטאו. אלוהים רצה להענישם ואפשר להם לבחור האם ייענשו בעולם הזה או בעולם הבא. הארות ומארות בחרו להיענש בעולם הזה, והם נכלאו בבאר עמוקה בבבל.
בסיפורי הנביאים של אל-כסאאי מסופר כי הארות ומארות דיברו רעות באדם הראשון וקינאו בו. לכן העניש אותם האל, כבל אותם ואסר אותם. לפי סיפור זה, הארות ומארות נכחו כבר בתקופתו של אדריס.
פרשנויות חוץ-אסלאמיות

ויליאם טיסדאל טען כי הארות ומארות הם שני אלים ארמניים קדומים, להם סגדו הארמנים לפני התנצרותם. הם העוזרים של האלה ספנדארמת (Spandaramet), ואחראים על עידוד היצרנות ופוריות הארץ.
המזרחן ד"ש מרגליות טען כי הארות ומארות היו למעשה יניס וימבריס (יוחנא וממרא בתלמוד הבבלי), שני קוסמים שנזכרו באיגרת השנייה אל טימותיוס, פרק 3, פס' 8. נאמר שם כי הם היו המכשפים שעמדו מול משה בחצרו של פרעה כמסופר בספר שמות, פרק ז', פס' 8–12.
לסיפור של הארות ומארות יש מקבילה בספרות היהודית האפוקריפית. בספר חנוך ב' מסופר על המלאכים אריוך ומאריוך שנשלחו כדי להגן על הארץ.
בספר חנוך ג' מוזכרים המלאכים עוזא, עזה ועזאל, המלמדים את בני דורו של חנוך כשפים המאפשרים להם לזמן את גרמי השמיים.
אטימולוגיה

השמות "הארות" ו"מארות" אינם ערביים במקורם, דבר שהובן כבר בראשית האסלאם. חוקרים מערביים זיהו את שתי הדמויות האלה עם הישויות האלוהיות הורדאד ואמורדאד מן הפנתיאון הזורואסטרי. בדת הזורואסטרית אחראיות הורדאד ואמורדאד על המים והצמחים המועילים.
לקריאה נוספת

A. Shapur Shahbazi, "Hārut and Mārut," Encyclopedia Iranica, s.v
הערות שוליים

↑  תרגום אורי רובין, תל אביב 2015
↑  טברי, תפסיר, מהד' קהיר, כרך 2, עמ' 412–443
↑  סיפורי הנביאים, מוחמד בן עבד אללה אלכסאאי, תרגמה מערבית: אביבה שוסמן, תל אביב 2013, עמ' 89–90
↑  W. St. Clair Tisdal, The Original Sources Of The Qur'an, 1905, pp. 26-29
↑  David S. Margoliouth, "Is Islam a Christian heresy?", The Moslem World 23.1 (1933), pp. 6–15
↑  Enno Littmann, “Hārut und Mārut,” in Festschrift Friederich Carl Andreas zur Vollendung des siebzigsten Lebensjahres am 14. April 1916 dargebracht von Freunden und Schülern, Leipzig, 1916, p. 83
↑  Annette Y. Reed, “From Asael and Šemihazah to Uzzah, Azzah, and Azael: 3 Enoch 5 (§§7-8) and the Jewish Reception-History of 1 Enoch”, Jewish Studies Quarterly 8.2 (2001): 105–36
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TDVİA: harut-ve-marut
הוצאה ביום טוב

מלאכת הוצאה היא אחת משלושים ותשע המלאכות שנאסרו בשבת. כחלק מהיתר התורה לבצע מלאכת אוכל נפש ביום טוב, הותרה גם הוצאה מרשות לרשות לצורך העברת דברי מאכל וכלי אכילה ממקום למקום.
המותר בטלטול

מלאכת הוצאה מרשות לרשות הותרה במסגרת ההיתר הכללי של מלאכת אוכל נפש, אמנם למדו חכמים שיחד עם ההיתר לעשות מלאכות מסוימות לצורך אוכל נפש, התירה התורה לבצע את אותן המלאכות גם עבור דברים אחרים שיש לאדם מהם הנאה או צורך ביום טוב. למשל, מותר לצאת לטיול ברשות הרבים עם תינוק בעגלה, וכן מותר להוציא לרשות הרבים ספר תורה ולולב
האסור בטלטול

בתלמוד הבבלי מבואר שאסור להוציא ביום טוב דבר עבור גוי, בעל חיים או יום חול, מפני שכל המלאכות שהותרו ביום טוב, הותרו לצורך שמחת יום טוב בלבד, ולכן אסור להוציא דבר עבור מי שאינו מְצוּוֶה לשמוח ביום טוב או עבור ימי החול.
האסור בטלטול > הוצאה שאין בה צורך יום טוב כלל

דברים שאין בהם צורך כלל ביום טוב, נחלקו הראשונים אם מותר לטלטלם ביום טוב (בשונה מצורך יום טוב שאינו צורך אוכל נפש, שהותר, כאמור). יש אומרים שמלאכת הוצאה הותרה לחלוטין ביום טוב (אלא אם ההוצאה נועדה עבור נכרי, בעלי חיים או יום חול). ולדעת רוב הפוסקים אסור מהתורה לטלטל ביום טוב שלא לצורך. וכך נפסק להלכה. לאור זאת, אסור על פי ההלכה להוציא אבנים ושאר דברים שאין בהם צורך להנאת יום טוב. לפיכך, היוצא לרשות הרבים צריך לשים לב שלא יהיה בכיסו דבר שאין לו בו צורך.
כל הדברים שאסור להוציא ביום טוב, טלטולם אסור גם ברשות הרבים מדברי חכמים שנקראת 'כרמלית'. וכשם שה'עירוב' מועיל לשבת (למי שסומך על העירוב), כך הוא מועיל ליום טוב, שכל מקום שמוקף ב'עירוב' מותר לטלטל בו דברים שאין בהם שום צורך, או אף טלטול לצורך גויים או בהמה.
טעמי המצווה

יש הטוענים שבתקופת המדבר המן ירד גם ביום טוב, ומותר היה לבני ישראל גם להביא מן הביתה וגם לבשל אותו. ולכן מלאכת הוצאה ביום טוב הותר לדורות בנוסף למלאכות הבישול ("אוכל נפש").
ראו גם

שחיטה ביום טוב
מלאכת יום טוב
הערות שוליים

↑  מקור ההיתר הוא מהפסוק: "אַךְ אֲשֶׁר יֵאָכֵל לְכָל נֶפֶשׁ הוּא לְבַדּוֹ יֵעָשֶׂה לָכֶם" (ספר שמות, פרק י"ב, פסוק ט"ז).
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות שביתת יום טוב, פרק א', הלכה ו'
↑  תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף י"ב, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף כ"א, עמוד ב'
↑  לדעת הרב שלמה זלמן אוירבך (מובא בשמירת שבת כהלכתה פרק יט הערה יז), אף אם הנכרי יאיים עליו, שאם לא יביא לו כלי מסוים דרך רשות הרבים, יגנוב ממנו את צורכי סעודתו, אין זה נחשב צורך אוכל נפש ולא יחלל יום טוב עבור כך. כי כל מה שהותר ביום טוב הוא לעשות מלאכה שעל ידה מכינים את המאכלים או מועילים באופן ישיר להנאת יום טוב, אבל מלאכה שבלא שום קשר ישיר גורמת להשגת אוכל או שמירתו – אסורה
↑  ר"ן בדעת הרי"ף, רש"י, וכן הבין המגיד משנה ברמב"ם, וכ"כ הגר"א והמהריק"ש בדעת השולחן ערוך, וכן פסק למעשה מהריק"ש, רבי חיים בן עטאר בספרו ראשון לציון, הרב עובדיה יוסף, כמובא בערך "מתוך".
↑  רבינו חננאל, רבינו תם, רמב"ן, רשב"א, רא"ש, רא"ה, ריטב"א וכ"כ רוב האחרונים.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף י"ב, עמוד א' וכ"כ רוב הראשונים והאחרונים, כפי המבואר בערך "מתוך".
↑  תוספות כתובות ז, א, 'מתוך'; משנה ברורה, סימן תקי"ח, סעיף קטן ח'
↑  הרב יואל בן נון, זכור ושמור: טבע והיסטוריה נפגשים בשבת ובלוח החגים, עמ' 38
| הלכות ואיסורי שבת |
| --- | --- | --- |
| כללים | מזיד עם התראה • מזיד • שוגג • דבר שאינו מתכוון • פסיק רישא • מלאכה שאינה צריכה לגופה • מלאכת מחשבת • שניים שעשאוה • שינוי • גרמא בשבת • מקלקל • מתעסק • חצי שיעור • מסייע אין בו ממש • פיקוח נפש דוחה שבת. |  |
| מוקצה | מוקצה מחמת גופו • מוקצה מחמת איסור • מוקצה מחמת חסרון כיס • מוקצה מחמת מיאוס • מוקצה מחמת מצווה • כלי שמלאכתו לאיסור • ביטול כלי מהיכנו • בסיס לדבר האסור • נולד • טלטול על ידי דבר אחר • מיגו דאתקצאי • גרף של רעי |  |
| שבות | שבות דשבות • אמירה לנוכרי • עובדין דחול • מראית עין • ממצוא חפצך • ודבר דבר • הכנה משבת לחול • טרחא יתירה • מקח וממכר בשבת • שכר שבת • שטרי הדיוטות • מוליד • רחיצה בשבת • רדיית הפת • גזירת סנדל המסומר |  |
| עונשים | סקילה • כרת • קורבן חטאת • מלקות • מעשה שבת |  |
| שונות | מחמר • תחום שבת • שביתת כלים • שביתת בהמתו |  |
| מלאכות שבת | מלאכות שבת |  |
| צביעת יריעות המשכן | זורע • חורש • קוצר • מעמר • דש • זורה • בורר • טוחן • מרקד • לש • מבשל |  |
| הכנת היריעות | גוזז • מלבן • מנפץ • צובע • טווה • מיסך • שתי בתי נירין • אורג • פוצע • קושר • מתיר • תופר • קורע |  |
| הכנת כיסויי עורות | צד • שוחט • מפשיט • מעבד • ממחק • משרטט • מחתך |  |
| הקמת המשכן | כותב • מוחק • בונה • סותר • מכבה • מבעיר • מכה בפטיש • הוצאה מרשות לרשות |  |
| תולדות מלאכות שבת | מפרק • השקיה • הגבנה • חליבה בשבת |  |
| הלכות עירובין | הלכות עירובין |  |
| רשויות השבת | רשות הרבים • רשות היחיד • כרמלית • מקום פטור • (מדרבנן: קרפף יותר מבית סאתיים שלא הוקף לדירה) |  |
| המלאכה והאיסורים | עקירה והנחה • הוצאה מרשות לרשות • טלטול ארבע אמות ברשות הרבים • איסור טלטול בין רשויות היחיד • איסור טלטול בין רשויות היחיד |  |
| תיקוני החצר והמבוי | עירוב (על ידי צורת הפתח, לחי או קורה) • תיקון חצרות ומבואות • עירוב חצירות • שיתוף מבואות • פסי ביראות • ביטול רשות • חילוק רשויות |  |
משה יצחק אשכנזי (טדסקי)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 ביוני 1821 תקפ"א טריאסטה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  17 ביוני 1898 (בגיל 77) כ"ז בסיוון תרנ"ח טריאסטה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 תקופת הפעילות:  ? – 17 ביוני 1898 
 רבותיו:  רבי יהודה ברנדענבורג  חכם שבתי אלחנן טריוש  הרב שמואל דוד לוצאטו
 בני דורו:  החכם יוסף צמח קאמיריני
 חיבוריו:  הואיל משה
 
משה יצחק אשכנזי (טֶדֶסְקִי - Tedeschi, טריאסט, תקפ"א/ 6 ביוני 1821 – כ"ז בסיוון תרנ"ח/ 17 ביוני 1898), היה מורה ומחנך, סופר, פרשן המקרא ומתרגם יהודי-איטלקי. רוב ימיו הוא עסק בהוראה, להוציא תקופה קצרה של כהונה כרבנות באיספלטרו. הספרים שכתב ופרסם יצאו בעיקרם למטרות חינוכיות ונשענו על הפרשנות היהודית המסורתית בשילוב עם הפרשנות היהודית המתונה, שהתפתחה מימי משה מנדלסון ועד שד"ל, שהיה גם אחד ממוריו של אשכנזי.
שמו

באוטוביוגרפיה הקצרה שהוסיף אשכנזי לספרו "שמחת הרגל" הוא כתב:
שם חניכת משפחתנו [אשכנזי] מראה כי מארץ אשכנז באה לגור בארצת הנגב, וגם שער ראשנו הצהוב ועינינו כעין הספיר מודיעים כי באנו מצפון, בעוד שאפנו ויתר קוי פנינו עדים כי ממקור ישראל יצאנו.
השם "אשכנז" היה נהוג אצל היהודים ככינוי לגרמניה. השם טדסקי באיטלקית גם הוא פירושו גרמני, והוא היה רווח ככינוי לבני הקהילות האשכנזיות באיטליה. משמע שני שמות המשפחה של משה יצחק העידו על מוצאה של משפחתו מגרמניה.
קורות חייו

על פי האוטוביוגרפיה של אשכנזי הגיע אביו, שמואל אשכנזי, מדלמטיה עקב ההתנכלויות ליהודים, והתיישב בטריאסט, שם נישא לבלהה בת יוסף פינקרלי. נולדו להם ארבעה בנים ושתי בנות, כאשר משה יצחק הוא בן הזקונים להוריו. האב ניהל עסק מוצלח בשותפות עם אחיו, אך בשנת 1827 ירד מנכסיו והוא נאלץ לשמש כשליח ציבור בקהילה עד פטירתו בשנת 1831, בהיות משה יצחק בן עשר.
כבר בילדותו קיבל אשכנזי חינוך מסורתי משולב עם לימודים כלליים, הכוללים חשבון, גאוגרפיה, גאומטריה, פיזיקה, איטלקית וגרמנית. כמו כן, השתלם בלימודי הפדגוגיה, ובגיל 17 החל ללמד תלמידים ולעזור בפרנסת המשפחה. בד בבד המשיך ללמוד תורה עם חבריו ומוריו. הוא עשה חיל בהוראה ובלימודים כאחד, עד שהתקבל בברכה בביתו של שד"ל כשהגיע מדי שנה לביקור בפאדובה.
בשנת תרי"א (1851) נשא אשכנזי לאישה את שרה בת עמנואל גימילי. הוא מציין באוטוביוגרפיה שלא נולדו להם ילדים. שמונה שנים לאחר שהחל ללמד, הפקידו בידיו גם את הוראת הלימודים הכלליים ואהבת תלמידיו פיצתה אותו, לדבריו, על החסך בילדים. למעלה משלוש מאות תלמידים היו לאשכנזי, וביניהם כמאה תלמידות.
הפסקה קטנה לקח אשכנזי מהוראה, לאחר שבשנת 1860 נענה לבקשת מוקיריו ועבר לכהן כרב באיספלטרו, אלא שלדבריו, שכרו היה מועט בהרבה מהשכר שהרוויח מהוראה, ועל כן שב לאחר זמן מה לעירו והמשיך בהוראה ובכתיבת ספריו. בגיל 63 כתב אשכנזי את קורות חייו בספרו, ובסוף דבריו הוא מציין את גאוותו המיוחדת בתלמידותיו, שהוריהן לא ילמדו אותן והוא תורם לכך שלא תהיינה כשאר העלמות.
ספריו

תכלית עבודתו של אשכנזי בספריו הייתה בעיקר פדגוגית. פירושיו הם פרי עיון מתמיד במקרא, יחד עם תלמידיו וחבריו, שהיו כולם מבית מדרשו של שד"ל. המגמה ששררה באיטליה, בניגוד למזרח אירופה ומרכזה, הייתה ברוחו של משה מנדלסון להתייחס לתנ"ך כבעל ערך אסתיטי ודתי-מוסרי ולא באספקלריה של הפירוש התלמודי.
ספרו הידוע והמקיף ביותר הוא הספר "הואיל משה", ספר בן שמונה כרכים שיצא במהלך מספר שנים ומכיל פירוש עממי למקרא שנועד בעיקר למטרות חינוכיות ונשען על הפרשנות היהודית המסורתית בשילוב עם זו המדעית המתונה בהשפעת משה מנדלסון ושד"ל. הכרך הראשון הוא הערות ופשטים על חמישה חומשי תורה. כר' ב' על נביאים ראשונים. כר' ג' ביאור על ישעיהו, ירמיהו ויחזקאל, כר' ד' ביאור חדש על תרי עשר, כר' ה' על ספר תהילים, כר' ו' על חמש מגילות וספר משלי, כר' ז' ביאור חדש על ספר איוב וכר' ח' מכיל פירושים על ספרים שונים.
וכך הוא כותב: "ואין זה כבוד מקראי קדשנו להקשות דעתו ולגזור שלא נפל בהם שום טעות, ולהואיל לפרש פירושים רחוקים לקיים דברים ככתבם ... וכבוד התנ"ך מונח במקומו גם אם נניח שנפל בהם איזה טעות סופר שאינו לא מעלה ולא מוריד". כדוגמה לדרך זו ניתן לראות את הפירוש שהוא נותן לשתי הגרסאות השונות המציגות את פגישתם הראשונה של שאול ודוד. בראשונה מסופר שהוא פוגש אותו לראשונה עוד טרם מלחמתו בגוליית, ובפרק הסמוך מסופר, שרק לאחר מעשה גוליית מתעניין שאול בנער הגיבור. אשכנזי פותר את הסתירה בדרך שלא הייתה מקובלת בזמנו: "וכל הפירושים שראיתי וששמעתי על הדבר הקשה הזה דחוקים הם. על כן הואלתי לבאר שלקיחת דוד לנושא כלי שאול מסופרת לנו בשני אופנים מיד שני כותבים ; כפי הראשון בא דוד אל שאול לפני המלחמה, וכפי השני מצא חן בעיניו אחרי הכותו את גלית"
ספריו > לקט מספרים נוספים

שמחת הרגל - דרשות למועדים, הערות על התרגום למשלי עם תולדות המחבר, תרמ"ו. הדרשות יצאו לאור מחדש ירושלים : מכון אור הטוב, תשפ"ב.
מוסר מלכים -תורת מוסר לפי יסודות פרקי אבות, תרל"ח. יצא לאור מחדש ירושלים : מכון אור הטוב, תשפ"ב.
כוס תנחומים - דרושים לבית האבל, תר"מ. יצא לאור מחדש ירושלים : מכון אור הטוב, תשפ"ב (באותו כרך עם מוסר מלכים).
ביאור על שישה סימנים - ביאור ומבוא לספר ירמיהו 1888
רוח ישראל, מחקר של מרדכי מורטארה. תורגם על ידי משה יצחק טדסקי, תרנ"ד
אמרי לב, ספר של נחמיה בן יעקב, בתרגומו של אשכנזי מצרפתית לאיטלקית, תרכ"ד
אוצר נרדפי לשון עברי - ביאור גבולם ומקורם בתנ"ך לפי סדר א"ב, תרל"ט
מנהגי טריאסטי - מנהגי קריאה ותפילה של קהילת טריאסטי
לקריאה נוספת

"טֶדֶסְקִי (Tedeschi)", האנציקלופדיה העברית (כרך יח), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשכ"ו, עמ' 335–336
הערות שוליים

1 2 3  גצל קרסל, לכסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים, ספריית פועלים, 1967
1 2 3 4  משה יצחק אשכנזי, שמחת הרגל : ... דרושים קטנים ... אחריהם תבאנה הערות על תרגום ספר משלי ועוד בה שלישייה קורות ימי ... / המחבר משה יצחק ... אשכנזי[טדסקי], פרזעמישל : דפוס זופניק קנאללער והאממערשמיד, תרמ"ו, עמ' 51–57
↑  שמחת הרגל, אטוביוגרפיה
↑  אנציקלופדיה מקראית, כר' ח', מוסד ביאליק, תשמ"ב, עמ' 729
↑  ספר הואיל משה / ... מאת משה יצחק בכ"ר [בן כבוד הרב] שמואל אשכנזי, ליוורנו, תרמ"א - תרמ"ט
1 2  משה גרינברג ושמואל אחיטוב, עורכים, מקרא לישראל : פירוש מדעי למקרא האוניברסיטה העברית בירושלים, עם עובד, י"ל מאגנס, 1966, כר' שמואל א' עם מבוא ופירוש של שמעון בר-אפרת, עמ' 22
↑  ספר שמואל א', פרק ט"ז, פסוק כ"א לעומת ספר שמואל א', פרק י"ז, פסוק נ"ח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312302605171  GND: 141655542  ISNI: 0000 0000 7993 253X  LCCN: nr96025849  NTA: 299332144  SELIBR: 96232  VcBA: 495/267694  VIAF: 44197845   WorldCat (עם VIAF): 44197845 
מראה כללי של טריאסט והנמל שלה בשנת 1885
אברהם נפתלי הרץ ינר

| --- | --- |

רבי אברהם נפתלי הרץ ינר ראב"ד קרקוב
 לידה:  1806 תקס"ו יאנוב, האימפריה הרוסית
 פטירה:  1876 (בגיל 70 בערך) י"א בתמוז ה'תרל"ו קרקוב
 מקום קבורה:  קרקוב
 מקום מגורים:  קרקוב
 מקום פעילות:  גליציה
 השתייכות:  יהדות אורתודוקסית
 תחומי עיסוק:  רבנות
 תלמידיו:  שלמה זלמן חיים הלברשטם
 חיבוריו:  צלותא דאברהם, ברכת אברהם
 בת זוג:  רחל לבית קרשניק
 אב:  רבי מרדכי צבי הירש
 אם:  חנה
רבי אברהם נפתלי הירץ יֶנֶר (בכתיב יידי: יֶענֶער, ולעיתים מכונה: יֶענִיווֶער; תקס"ו 1806 – י"א בתמוז תרל"ו) רב ופוסק בגליציה, ואב בית הדין של קרקוב במשך עשרות שנים. נחשב למתון באופיו, ושמר על יחסים טובים עם חברי הקהילה המודרניים בעיר. בשל כך התנגדו לו החסידים. התפרסם על רקע הפולמוס שהתחולל סביב מצות המכונה בשנת תרי"ט, התיר גם את תרנגולי קוצ'ין.
ביוגרפיה

נולד ביאנוב שבפולין לרבי מרדכי צבי לרנר, נכד רבי יצחק ליסקא מאופוצ'נו ומצאצאי רבי שמואל קיידנובר ורבי נתן נטע שפירא, ולחנה נכדת רבי יוחנן חריף מפינטשוב. מצעירותו היה עילוי, ובמכתב לרבי ברוך פרנקל-תאומים הוא כותב חידושים שנתחדשו לו בגיל חמש עשרה בלבד. בשנת תקפ"ד התייתם מהוריו, ותקופה מסוימת התגורר בצ'נסטוחוב בביתו של אחיו הגדול ר' יוחנן ובקשאנוב אצל אחותו.
בגיל צעיר נשא אשה, ממנה התגרש כעבור זמן קצר מסיבה לא ידועה. לאחר מכן עבר לקרקוב בסביבות שנת תקפ"ו, בה נשא את רחל בת ר' שלמה קראשניך, (חתן ר' שמחה אייבשיץ בן רבי אהרן אייבשיץ אחיו של רבי יהונתן אייבשיץ). תקופה מסוימת עסק במסחר, ובשנת תקצ"א מונה לדיין בקראקא בבית הדין של רבי צבי דוד הלוי רב העיר, תפקיד בו כיהן עד סוף חייו במשך ארבעים וחמש שנה ברציפות.
במחלוקת רבת השנים בקרקוב על הרבנות בין רבי דב בר מייזלש לרבי שאול לנדא, היה רבי אברהם מהתומכים ברבי בריש.
בטבעו היה אדם נח ומתון, ושמר על יחסים טובים גם עם משכילי העיר, מה שגרם לחשד כלפיו מצד החסידים בשנת תרט"ז עזב רבי בריש מייזלש עזב את קרקוב ורבי אברהם היה מועמד לרבנות העיר, אולם החסידים התנגדו למינויו, ולבסוף נבחר רבי שמעון סופר, בתחילה התנגד לו רבי אברהם, אולם בהמשך יצר עמו קשרים טובים ואף תיווך בינו לבין ה"נאורים".
בשנתיים האחרונות לחייו חלה, נפטר ביום שני י"א בתמוז תרל"ו בקרקוב ונקבר בבית הקברות החדש בקרקוב לאחר הלוויה המונית.
פעילות ציבורית

שמו של רבי אברהם התפרסם בעיקר על רקע הפולמוס על מצות המכונה בשנת תרי"ח, הוא התייצב לצד המתירים, ואף טען כי הם מהודרות יותר ממצות יד. ההיתר היה בניגוד לדעתם של רבי שלמה קלוגר, רבי חיים מצאנז, רבי אברהם מטשכנוב, ורבי יצחק מאיר אלתר, ובעיקר כנגד בן עירו הדיין רבי חיים נתן דמביצר שהיה הרוח החיה בקרב האוסרים.
מחלוקת הלכתית אקטואלית נוספת בה בלט רבי אברהם בין המתירים, הייתה בתרנגולי קוצ'ין שהובאו לאירופה בסביבות שנת תר"כ, אותם אסרו רבי שמואל הלר מצפת, רבי שלמה קלוגר, רבי חיים מצאנז, רבי יעקב עטלינגר, רבי יצחק שמלקיס, ורבי רבי יצחק אייזיק מקומרנא. רבי אברהם היה בין גדולי המתירים, יחד עם רבי יוסף שאול נתנזון, רבי יהודה אסאד, רבי יצחק שמשון הורוביץ-מייזלש, ורבי שלמה דרימר.
ספריו

צלותא דאברהם - שו"ת, לבוב תרכ"ח.
ברכת אברהם - שו"ת, לבוב תר"ל.
משפחתו

אחיו רבי נתן נטע מפלאוונו.
אחיו רבי יוחנן מצ'נסטוחוב.
נכדו הרב מאיר לרנר מאלטונה.
אחותו גיטע אשת יצחק שנברג מקשאנוב.
בנו רבי מרדכי צבי (-ט' באדר תר"נ).
בתו הלנה נישאה לרבי אלעזר משה הורוביץ, בנו של רבי חיים אריה לייבוש הורוביץ.
בתו חנה נישאה בזיווגה השני לרבי מנחם שלום גולדמן מז'לין.
נכדו הרב אליהו יהושע גלדצהלר.
חתנו מאיר יהודה מרקוביץ.
בנו הצייר ארתור מרקוביץ.
הערות שוליים

↑  שם המשפחה ינר-ינובר נקבע למרות ששם משפחתו היה לרנר, מכיוון שכאשר שאלו פקיד פולני לשמו, חשב רבי אברהם שהשאלה מכונת למוצאו וענה יאנוב.
↑  חיים דב פרידברג, לוחות זכרון, פרנקפורט דמיין תרס"ד, עמ' 118, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  ישנם גם מקורות המספרים על רדיפות כלפיו מצד החסידים. מאיר הרשקוביץ, מהר"ץ חיות - תולדות רבי צבי הירש חיות ומשנתו, ירושלים תשס"ז, עמ' 360, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  רבי יוסף שאול נתנזון, ביטול מודעה, לבוב תרי"ט, עמ' 21, באתר היברובוקס.
1 2  רבי ישראל יהושע טרונק, ישועות מלכו <קרית ארבע>, אורח חיים סימן מ"ג, פיוטרקוב תרפ"ז, עמ' 18, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  רבי שמואל הלר, דרך נשר, סאיני תרפ"ט, עמ' 5, באתר אוצר החכמה.
↑  רבי שלמה קלוגר, טוב טעם ודעת - תליתאי, סימנים ק"נ–קנ"ב, לבוב תרי"ב - תר"ס, דף ס"ג עמ' ב'–ס"ד, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
1 2  רבי שמואל הלר, דרך נשר, סאיני תרפ"ט, עמ' 25, באתר אוצר החכמה.
↑  רבי יצחק שמלקיש, בית יצחק, יו"ד חלק א', סימנים ק"ו-ק"ז, פרמישלה תרל"ה - תרס"ח, דף ע"ח עמ' ב'–פ"ב, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
↑  רבי יצחק אייזיק ספרין, היכל הברכה, בתוך: חמשה חומשי תורה <משכיל לדוד, היכל הברכה, מנורת שלמה>, דברים א כ"ח, ד"ה ואתה, לבוב תרכ"ד - תרל"ד, דף י"ב, באתר אוצר החכמה.
↑  בהגהות יד שאול על השולחן ערוך יורה דעה סימן פב, ובשו"ת שואל ומשיב מהדורא קמא ח"ב סימן נב, מהדורא תליתאי ח"א סימן קמט, ומהדורא חמישאי ח"א סימן יד.
↑  רבי יהודה אסאד, תשובות מהרי"א <יהודה יעלה>, סימנים צ"ב–צ"ד, לבוב תרל"ג - תר"מ, דף ל"ב עמ' ב'–ל"ה עמ' ב', באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  רבי יצחק שמשון הורוביץ-מייזלש, "קונטרס אחרון" בתוך: חמדה גנוזה, לבוב תרל"ה, עמ' ט"ז, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  רבי שלמה דרימר, בית שלמה <מהדורה חדשה>, יו"ד חלק ב', סימנים קמ"ד–קמ"ו, קמ"ח, ירושלים תשע"ג, עמ' קי"ג–קל"ד, קל"ו, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
קטגוריה: רבנים גליציאנים
קטגוריה: קרקוב: רבנים
קטגוריה:מחברי ספרי שו"ת
קטגוריה:ילידי 1806
קטגוריה:נפטרים ב-1876
דוד ניטו

| --- | --- |

רבי דוד ניטו
 לידה:  13 בינואר 1654 כ"ט בטבת ה'תי"ד ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 פטירה:  10 בינואר 1728 (בגיל 73) כ"ח בטבת ה'תפ"ח לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 תקופת הפעילות:  ? – 10 בינואר 1728 
 
חכם דוד ניטו (ונציה 1654 - לונדון 1728), היה איש אשכולות יהודי: רב, ראש ישיבה, דיין, רופא, פילוסוף, אסטרונום, מתמטיקאי, משורר וסופר. הוא כיהן כראש מוסדות ציבור בקהילת ליוורנו, וכאב"ד ורב הקהילה הפורטוגזית בלונדון. התפרסם בשל ספרו "כוזרי שני" המוכיח את אמיתות התורה שבעל-פה.