stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קמקיצ'י טוקיטה

| --- | --- |

 לידה:  1897 
 פטירה:  1948 (בגיל 51 בערך) 
 
קמקיצ'י טוקיטה (באנגלית: Kamekichi Tokita;‏ 1897–1948) היה צייר אמריקאי ממוצא יפני. הוא היגר לארצות הברית מיפן ב-1919, והתגורר בסיאטל, הוא היה דמות בולטת בעולם האמנות הצפון-מערבי של האוקיינוס השקט של שנות ה-30, וציוריו נכללו באופן קבוע בתערוכות גדולות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, טוקיטה ומשפחתו נאלצו לעבור למחנה מעצר במינידוקה באיידהו. יומנו המפורט, והסקיצות שערך שם, פורסמו מאוחר יותר והוכרו כתיעוד חשוב של חוויית המלחמה היפנית-אמריקנית.
טוקיטה מת בסיאטל ב-1948.
ראשית חייו ביפן

טוקיטה נולד ב-16 ביולי 1897, בעיר החוף שיזואוקה, מחוז שיזואוקה, לג'והיי טוקיטה ושין קאטו טוקיטה. היה לו אח גדול ושלוש אחיות צעירות ממנו. אביו, ג'והיי, היה בעל עסק לייצור רוטב סויה וניהל חנות תה בבעלות משפחתית. כמו במשפחות רבות ממעמד הביניים בתקופת מייג'י, הוענקה חשיבות רבה הן לערכים היפניים המסורתיים והן לחינוך מודרני בסגנון מערבי.
טוקיטה גילה עניין באמנות מגיל צעיר, אך היה צפוי לעבוד בעסק המשפחתי. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון בשנת 1915 אביו שלח אותו לסין לעבוד כמוכר תה, אך במקום זאת הוא בילה את רוב שנותיו שם בלימוד קליגרפיה וציור דיו מסורתי אצל מורה סינית.
אביו של טוקיטה תכנן לשלוח אותו לעבוד עם שותפים עסקיים בשיקגו, אילינוי, בארצות הברית. טוקיטה הפליג בקו יוקוהמה-סיאטל, והגיע ליעדו ב-2 בדצמבר 1919. את פניו קיבל אחיו וואהיי, שחי ועבד בסיאטל במשך כמה שנים. מאוהב בעיר ובמחוז ג'פטאון המשגשג שבה, טוקיטה לא המשיך לשיקגו.
בארצות הברית, שנות ה-20

מעט פרטים ידועים על שנותיה הראשונות של טוקיטה בסיאטל. אחיו חזר ליפן כשנה לאחר הגעתו של טוקיטה. בערך באותו זמן, הוא פגש את קנג'ירו נומורה, צייר עמית (דור ראשון למהגר יפני) שהפך לחברו הקרוב ולשותפו לעסקים, ושהכיר לו את ציור השמן. טוקיטה החל לעבוד כצייר שלטים, מקצוע שבו מיומנותו בקליגרפיה הוכיחה את עצמה כשימושית.
הקהילות האמנויות של סיאטל היו תוססות וצמחו במהירות בשנות ה-20, ולמרות עוינות מסוימת כלפי מהגרים יפנים בקהילה הגדולה יותר - נוצרו קשרים בין האמנים. מוסדות האמנות המרכזיים של העיר הציגו באופן קבוע יצירות של אמנים יפנים אמריקאים, בעוד שאמנים מהוללים כמו מוריס גרייבס, קנת קלהאן ומארק טובי יתפרסמו בהשראת האמנים, המשוררים והפילוסופים של יפן ואסיה.
בעוד שמיומנותו כצייר שלטים הייתה מקור פרנסה, ציורי השמן שלו פנו לכיוון שונה מאוד. הוא צייר סצנות של העולם סביבו - בתים, בנייני דירות, חנויות, רחובות, גשרים, קו המים - תוך שימוש בקווי מתאר נועזים והערכה עדינה של גוני האדמה. עם חברו נומורה ואחרים הוא יצא לפעמים לכפר כדי לצייר סצנות כפריות, אבל רוב ציוריו שעדיין קיימים מציגים סצנות אורבניות של העיר שבה חי ועבד. בגלל הנושא העממי שלו וגישתו הריאליסטית הוא נקשר לציירי הסצנה האמריקאית, אך בניגוד לרבים מהם הוא מיעט לצייר דמויות אנושיות.
התצוגה הרשמית הראשונה שלו הגיעה ב-1928, כאשר הציור שלו Yeslerway נכלל בסלון העצמאי הראשון בצפון-מערב. באותה שנה, הוא הפך לשותפו של קנג'ירו נומורה והבניין שלהם שימש כבית מלאכה, בית, סטודיו וסלון. שם הם התקשרו עם אמנים יפנים אמריקאים כמו ג'ורג' טסוטאקאווה, פול הוריוצ'י וטאקויצ'י פוג'י.
השפעתו של השפל הגדול, שהחל בשנה שלאחר מכן, לא ניכרה בהתחלה. תמיכה ציבורית ממיסים אפשרו לאמנויות להמשיך לשגשג בסיאטל. חברת השלטים שלהם הפכה לחברה היחידה ששירתה את הקהילה האסיאתית.
קריירה, שנות ה-30

תקופת הפעילות והשבחים הגדולים ביותר של טוקיטה נמשכה בין 1929 ל-1936 בערך. עבודתו הופיעה בקביעות בתערוכות שנתיות בסיאטל, סן פרנסיסקו ואוקלנד, והוצגה בתערוכות יחיד. הוא זכה לעידוד ותמיכתה על ידי המוזיאון לאמנות בסיאטל, הגלריה לאמנות הנרי והאמן/מבקר קנת קלהאן, שתיאר את טוקיטה כ"מנהיג הציירים היפנים בסיאטל".
ב-24 בינואר 1932 נישא טוקיטה להארוקו סוזוקי, ולבני הזוג נולדו שמונה ילדים במהלך שתים עשרה השנים הבאות.
בשנת 1935, על פי דרישתו של קלהאן, הצטרף טוקיטה לקבוצת ה-12, קולקטיב אמנים מתקדם שערך כמה תערוכות מצליחות. בשנת 1936 הופיעה עבודתו בארבע תערוכות של קבוצה של 12, ה-22 במוזיאון לאמנות בסיאטל, ובתערוכה הלאומית הראשונה לאמנות אמריקאית בגלריה רוקפלר סנטר בניו יורק.
למרות הצלחותיו, הלחצים של השפל הגדול היו בלתי נמנעים. טוקיטה יצר שישה ציורי שמן עבור התוכנית הפדרלית ליצירות אמנות ציבוריות, שאחד מהם הוצג בתערוכה הלאומית של ה-PWAP ב-1934 בגלריה קורקורן לאמנות בוושינגטון הבירה בשנת 1936, מצב ירוד של העסקים אילצו את טוקיטה ונומורה לסגור את חנות ציור השלטים שלהם. לאחר מכן הפך טוקיטה למנהל/מפעיל של מלון קדילאק, מחוץ לג'פטאון, תוך שהוא ממשיך כצייר שלטים עצמאי. עם שתי עבודות שגוזלות זמן ומשפחה גדלה, הפקת האמנות היפה שלו ירדה במהירות.
טוקיטה ומשפחתו גרו במגורים צפופים במלון, אך הצליחו לשרוד את השפל הגדול בצורה טובה למדי. טוקיטה קנה מכונית ולקח את ילדיו לטיולי סוף שבוע לפארקים ולאזור הכפרי. הוא התחרה בטורנירי קשת מסורתיים והיה שותף פעיל באירועים וחגיגות קהילתיות. עם משפחתו הוא היה שומר משמעת ומסורתי, איפשר לדבר רק יפנית בבית, אבל היה נינוח ומלא הומור במסגרות חברתיות גדולות יותר. עד סוף שנות ה-30, נראה שהוא הפסיק לצייר אמנות יפה כמעט לחלוטין.
גירוש ומעצר - מלחמת העולם השנייה

אף שילדיהם היו אזרחי ארצות הברית, על טוקיטה ואשתו, נאסר על פי חוק להיות אזרחים, וסווגו כתושבים זרים.
ב-7 בדצמבר 1941 תקפו כוחות יפנים את פרל הארבור. כמה שבועות לאחר מכן, הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט הוציא צו ביצוע 9066, שאישר לצבא להכריז על החוף המערבי כאזור צבאי שממנו אמורים להגלות את כל האנשים ממוצא יפני. לאחר חודשים של חוסר ודאות, נאלצו בני הזוג למכור את עסקי המלונאות שלהם ורבים מחפציהם. הם בילו את קיץ 1942 בצפיפות במרכז מתחם הירידים שהוסב למחנה הסגר ליד סיאטל, ולאחר מכן הועברו למחנה המעצר של מינידוקה באיידהו, שם גרו במשך שלוש השנים הבאות.
טוקיטה עבד כאיש תחזוקה וצייר שלטים במחנה. לבסוף היה לו זמן, הוא החל שוב לשרטט ולצייר, ליצור עבודות שמן על מזוניט בסגנון מודרני, וגם רישומי עיפרון בסגנון יפני מסורתי. הוא, קנג'ירו נומורה וטאקיצ'י פוג'י הוצגו בתערוכות אמנות במחנה.
טוקיטה החלה לנהל יומן ב-7 בדצמבר 1941, והתאורים לעיתים מפתיעים, וחושפים את מורכבות הזמנים של המחנה. יותר מכל ספר זיכרונות אחר, הוא לכד את חוסר הוודאות של חמשת החודשים בין פרל הארבור לתחילת המעבר הכפוי, שבהם הם נפגעו מאיומים פיזיים ומשפטיים, פקודות סותרות, שמועות וחרדה עזה. טוקיטה, אף על פי שלא היה איום על ביטחונה של ארצו, הבין את מטרות המלחמה של יפן. היה גאה ביכולתה הצבאית, וזלזל בתעמולה של ארצות הציר ובעלות הברית, ומודה על מעשיהם ההומניים של לבנים בודדים. ביומן הוא חושף את היריבות בתוך המחנה בין יפנים צעירים לאלה המבוגרים. הוא מתרעם על הסבל של משפחתו בטמפרטורות הקיצוניות שחוו במחנה, אבל מעריך את היופי של הנוף שמסביב - זריחת ירח מדברית שהותירה אותו המום. יומניו תורגמו מיפנית ופורסמו לראשונה ב-2011.
שנים אחרונות

עם סיום המלחמה ב-1945, בני הזוג טוקיטה, עם שבעה ילדים, חזרו לסיאטל. על אף כל הקושי והתנאים הצפופים במינידוקה, זאת הייתה קהילה יציבה לאחר שלוש שנים. בחזרה בסיאטל, הם גילו שאפילו השם של המקום שונה לצ'יינה טאון.
משלא הצליח למצוא מגורים, חבר משפחה ותיק, האב לאופולד טיבסאר, סידר להם לגור עם כמה משפחות חוזרות אחרות בכיתה בבית הספר המקומי לשפה היפנית. שם התגוררה המשפחה במשך שנתיים, עם מטבח וחדרי שירותים משותפים, ישנה על מיטות צבא, בדיוק כמו במינידוקה.
טוקיטה חזר לעבוד בתור צייר שלטים, אבל, סבל מסוכרת שלא מאובחנת, ונראה שאיבד חלק מהדחף הקודם שלו.
ילדם השמיני, בתם, נולדה ב-1946, ובשנה שלאחר מכן, הם רכשו את התפעול והניהול של מלון ניו לאקי בצ'יינה טאון. זה היה בעצם בניין במצב רעוע, אבל הם התחילו לעבוד בתיקון ושדרוג שלו.
ב-1948 אושפזה טוקיטה עם עיוורון, אי ספיקת כליות וחוסר תחושה בגפיים - תסמיני סוכרת מתקדמת. ב-7 באוקטובר, בגיל 51, הוא קיבל התקף לב ומת.
הערות שוליים

↑  A Finding Aid to the Kamekichi Tokita Papers, circa 1900-circa 2010, bulk 1900-1948 | Digitized Collection | Archives of American Art, Smithsonian Institution, www.aaa.si.edu (באנגלית)
↑  Johns, Barbara. Signs of Home: The Paintings and Wartime Diary of Kamekichi Tokita (University of Washington Press, 2011) pp8-9.
↑  Johns, Barbara. Signs of Home: The Paintings and Wartime Diary of Kamekichi Tokita (University of Washington Press, 2011) p11.
↑  Johns, Barbara. Signs of Home: The Paintings and Wartime Diary of Kamekichi Tokita (University of Washington Press, 2011) pp94-95.
↑  Johns, Barbara. Paul Horiuchi: East and West (University of Washington Press, 2008) p36.
↑  Johns, Barbara. Signs of Home: The Paintings and Wartime Diary of Kamekichi Tokita (University of Washington Press, 2011) pp61-74.
↑  Johns, Barbara. Signs of Home: The Paintings and Wartime Diary of Kamekichi Tokita (University of Washington Press, 2011) p32.
↑  Johns, Barbara. Signs of Home: The Paintings and Wartime Diary of Kamekichi Tokita (University of Washington Press, 2011) pp21-22.
↑  Town Crier (journal), December 5, 1931
1 2  Johns, Barbara. Signs of Home: The Paintings and Wartime Diary of Kamekichi Tokita (University of Washington Press, 2011) p220.
↑  Johns, Barbara. Signs of Home: The Paintings and Wartime Diary of Kamekichi Tokita (University of Washington Press, 2011) pp38-39.
↑  A Century of Lawmaking for a New Nation: U.S. Congressional Documents and Debates, 1774 - 1875, rs6.loc.gov
↑  Sulzberger, C.L. The American Heritage Picture History of World War II (American Heritage Publishing Co., 1966) p154.
↑  Today's Document, National Archives, ‏2016-08-15 (באנגלית)
↑  Purple and White: Extraordinary Journeys of Class of 1951, Garfield High School, Seattle, Washington (Tommie Press, 2012) pp86-87.
↑  Johns, Barbara. Signs of Home: The Paintings and Wartime Diary of Kamekichi Tokita (University of Washington Press, 2011) pp46-53.
↑  Seattle Neighborhoods: Chinatown-International District -- Thumbnail, www.historylink.org
↑  Johns, Barbara. Signs of Home: The Paintings and Wartime Diary of Kamekichi Tokita (University of Washington Press, 2011) pp51-55.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1018255680  ISNI: 0000 0000 5234 3807  LCCN: nr2006028285  SNAC: w6d00vzf  SUDOC: 162387997  VIAF: 9809588   WorldCat (עם VIAF): 9809588 
חצר אחורית, 1934
לוח הבקרה

ערך זה עוסק בחלק ממערכת ההפעלה Microsoft Windows. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
לוח הבקרה בתצוגת קטגוריות במערכת ההפעלה חלונות 10.
לוח הבקרה בתצוגת קטגוריות במערכת ההפעלה חלונות 10.
 מפתח:  מיקרוסופט
 מחזור חיים:  1985–הווה (כ־40 שנה)
 מערכת הפעלה:  Microsoft Windows 
 קטגוריה:  לוח בקרה
 
במערכת ההפעלה חלונות לוח הבקרה (Control Panel) הוא חלק מממשק הניהול הגרפי המאפשר למשתמש לשנות את הגדרות המחשב. לוח הבקרה מורכב מסט של יישומונים (applets) המאפשרים למשתמש להוסיף או להסיר תוכניות והתקני חומרה, להגדיר משתמשים במחשב, לשנות הגדרות רשת ואינטרנט ולכוונן אפשרויות לנגישות. כמו כן, תומך לוח הבקרה ביישומוני צד שלישי שפותחו על ידי יצרני חומרה ותוכנה שונים על מנת לכוונן את הגדרות החומרה או התוכנה שהם מספקים.
התפתחות לוח הבקרה

יישום לוח הבקרה היה חלק ממערכת ההפעלה חלונות החל מגרסתה הראשונה (Windows 1.0), כאשר כל גרסה שהגיעה אחריה הציגה יישומונים נוספים חדשים ללוח הבקרה. החל מחלונות 95 לוח הבקרה ממומש באמצעות תיקייה וירטואלית. כלומר, תיקייה שאינה נמצאת על הדיסק. בפועל היישומונים המופיעים בלוח הבקרה הם למעשה קיצורי דרך לקובצי CPL השמורים בתיקיית המערכת (Windows/System או Windows/System בגרסאות יותר חדשות).
בחלונות מילניום ו-XP ללוח הבקרה שתי אפשרויות תצוגה, תצוגה קלאסית בה כלל היישומונים מוצגים כ"רשת" המסודרת בסדר אלפביתי, ותצוגת קטגוריות שנועדה להיות אינטואיטיבית יותר ולספק מבנה ניווט המזכיר גלישה באתר אינטרנט. המשתמש יכול להחליף בין שני מצבי התצוגה דרך תפריט הצד (עד חלונות 7) או דרך פקד המופיע מעל לאייקונים (מחלונות 7 ואילך). בחלונות ויסטה ו-7 שונה ממשק המשתמש של חלק מהיישומונים כך ש"ייטמעו" ישירות לתוך חלון האב של לוח הבקרה, במקום שיופיעו כתיבות דו-שיח נפרדות.
ניתן לגשת למרבית היישומונים של לוח הבקרה גם בדרכים אחרות. כך לדוגמה ניתן לגשת לאפשרויות התצוגה דרך לחיצה ימנית על מקום ריק בשולחן העבודה ובחירה באפשרות "הגדרות תצוגה"; או למאפייני המחשב על ידי לחיצה ימנית על סמל "המחשב שלי" ובחירה באפשרות "מאפיינים". ללוח הבקרה עצמו ניתן לגשת גם דרך ממשק שורת הפקודה על ידי הקשת הפקודה control; ניתן לשגר דרך הפקודה יישומונים נוספים על ידי שינוי הפרמטרים של שורת הפקודה. לדוגמה, הקשת הפקודה control.exe sysdm.cpl,,3 תשגר את תיבת הדו-שיח של יישומון מאפייני המערכת ותנווט אוטומטית ללשונית השלישית שלו.
בחלונות 10 לוח הבקרה ה"קלאסי" נזנח חלקית לטובת יישום ההגדרות החדש יותר, שהוצג עוד בחלונות 8 כחלק מממשק ה-Metro וסיפק אפשרות נוחה למשתמשי מסך מגע לכוונן הגדרות הקשורות ליישומי Metro (UWP). בעוד שלוח הבקרה הישן עדיין נותר שמיש וניתן לגשת אליו, חלק מהאפשרויות (בפרט אפשרויות ניהול המשתמשים) עברו בצורה בלעדית ליישום ההגדרות ולא ניתן לגשת אליהן דרך לוח הבקרה.
על ידי שימוש בהרחבות CPL יכולות תוכנות צד שלישי (שאינן חלק ממערכת ההפעלה) ליצור סמלים אשר יוצגו בלוח הבקרה ובכך לרכז את כל הגדרות התוכנה במקום אחד.
יישומוני לוח הבקרה

כאמור לעיל, יישומוני לוח הבקרה מיוצגים לרוב במערת ההפעלה על ידי קבצים בסיומת .CPL השמורים בתיקיית המערכת, אך יכולים להיות גם מיוצגים על ידי קובצי DLL רגילים או על ידי תיקיות (רגילות או וירטואליות). קובץ CPL הוא סוג של קובץ DLL שהסיומת שלו שונתה ומוכלל בתוכו הקוד הבא על מנת לציין את נקודת הכניסה.
LONG CPlApplet(
 HWND hwndCPl,
 UINT msg,
 LPARAM lParam1,
 LPARAM lParam2
);
המערכת יודעת לגשת למיקומים ה"אמיתיים" של היישומונים ולהציגם בלוח הבקרה על ידי הגדרות הרישום (רג'יסטרי) הבאות:
HKLM\SOFTWARE\Microsoft\Windows\CurrentVersion\Control Panel\Cpls ערך רישום זה כולל את הנתיבים של כל קובצי ה-CPL שבדיסק הקשיח ומצויים בלוח הבקרה.
HKLM\SOFTWARE\Microsoft\Windows\CurrentVersion\Explorer\ControlPanel\Namespace ערך רישום זה כולל את המזהים הייחודיים (משתני ה-CLSID) לכל סמלי לוח הבקרה שאינם מיוצגים על ידי קובצי CPL - לרוב תיקיות או תיבות דו-שיח שמיוצגות על ידי קובצי DLL "רגילים" (המכונים יישומי מעטפת, או יישומי shell32), אם כי בחלונות ויסטה ואילך ניתן גם לשייך קובצי EXE. כל מזהה ייחודי כזה מכיל את תיאור היישומון, האייקון שלו ולאיזה קטגוריה הוא משויך.
לוח הבקרה משתמש ברשימות האלו על מנת לאתר את היישומונים ו"לטעון" אותם אל יישום לוח הבקרה (control.exe) בשעה שמפעילים אותם, הן דרך הממשק הגרפי של לוח הבקרה והן על ידי שורת הפקודה.
גלריה

חלונות 95
תצוגת קטגוריות בחלונות XP
תצוגת קטגוריות בחלונות ויסטה. חלונית הצד הוסרה בחלונות 7, ומאז המראה הכללי של הממשק לא השתנה בהרבה.
הערות שוליים

↑  A history of Windows - Microsoft Windows, web.archive.org, ‏2010-11-17
↑  Archiveddocs, Accessing the Control Panel via the Commandline, learn.microsoft.com, ‏2024-01-17 (באנגלית אמריקאית)
↑  Ars Staff, Windows Blue leaks: More Metro, more multitasking, Ars Technica, ‏2013-03-25 (באנגלית אמריקאית)
כתב יד לנינגרד

אחד מהעמודים המעוטרים בסוף כתב יד לנינגרד
עמוד מתוך כתב יד לנינגרד: בראשית כח, יח - כט, כב
פרט מתוך הטקסט (שמות טו, כ - טז, ג)
כתב יד לנינגרד (בלטינית: Codex Leningradensis) הוא השם המקובל לכתב היד השלם מהקדומים ביותר של התנ"ך שיש בידינו היום, אשר נכתב בקהיר, ככל הנראה בשנת 1008. כתב היד שמור בספרייה הלאומית הרוסית בסנקט פטרבורג (Evr. I B19a). בשל טיבו ושלמותו נבחר כתב היד לשמש יסוד למהדורות מדעיות של התנ"ך, ובראשן הביבלייה הבראיקה (אנ').
תוכנו

כתב היד כולל כ-500 דפים (כ-1,000 עמודים) הכתובים בשלושה טורים. הוא כולל את כל הטקסט המקראי בניקוד טברני, עם טעמי המקרא ועם הערות מסורה בשולי הטורים. בסוף כתב היד מצויים מספר פרקים מתוך ספר דקדוקי הטעמים לאהרון בן אשר וכן רשימת חילופי מדנחאי מערבאי.
טיבו

כתב יד לנינגרד הוא אחד מעדי הנוסח המדויקים ביותר של התנ"ך. בקולופון של כתב היד כתוב כי נוסחו הוגה על פי "הספרים המדויקים של בן אשר". לפי בדיקתו של פרופ' ישראל ייבין, כתב יד לנינגרד קרוב מאוד לנוסחו של כתר ארם צובא בניקוד ובטעמים, והוא שונה ממנו בפרטים מעטים בלבד (למשל שחטף באותיות לא גרוניות משמש בו פחות מאשר בכתר, וכן שיש בו יותר געיות קלות מבכתר). מבדיקה שערך פרופ' אהרן דותן עולה שיש בו סטיות זעירות משיטת הניקוד הטברנית: במקומות מסוימים ניתן להבחין בהטעמת מלעיל במקום מלרע בסופי פסוקים, וכן חטף פתח במקומות שהיה ראוי להיות בהם פתח.
תולדותיו

כתב יד לנינגרד נכתב בידי שמואל בן יעקב. הוא הועתק מכתב יד השונה במקצת משיטת בן אשר, ולאחר מכן הוגה כדי להתאימו לשיטת בן אשר על ידי מחיקות ותיקונים רבים. כתב היד שמור מאז 1863 בספרייה הלאומית הרוסית בסנקט פטרבורג, באוסף על שם אברהם פירקוביץ', ומספרו Evr. I B19a. הנסיבות המדויקות שבהן הגיע כתב יד זה לידי פירקוביץ' אינן ידועות.
בקולופון כתב היד נכתב:
חמשת המניינים השונים סותרים זה את זה:
4770 לבריאת העולם = 1010
1444 לגלות יהויכין מושווית בכתב יד לשנת 1321 למלכות יוונים = גם כן 1010
1319 למניין השטרות = 1008
940 למניין לחורבן הבית = 1009 או 1008
399 להג'רה = 1009
הסתירות גרמו למחלוקת בין החוקרים על איזה מהמניינים עדיף לסמוך, הסביר ביותר הוא מניין השטרות שהיה הנפוץ ביותר.
מהדורות

בשל מעלותיו נבחר כתב היד לשמש ביסוד המהדורה המדעית של המקרא, הביבלייה הבראיקה (Biblia Hebraica), על מהדורותיה השונות. המהדורה הראשונה פורסמה בשלבים בשנים 1968-1976 ובשנת 1977 כל החלקים של המהדורה הרביעית (BHS) אוגדו בכרך בודד. העריכה הכללית בוצע על ידי פאול קאלה. את הכרכים הספציפיים ערכו אוטו אייספלדט (כרך 01), תאודור הנרי רובינסון (כרכים 17 ו-20) וחוקרים בולטים נוספים.
בתחילת שנות השבעים הוציא בית הספר למדעי היהדות באוניברסיטת תל אביב מהדורת תנ"ך מדויקת על פי כתב יד לנינגרד בעריכת פרופ' אהרן דותן. מהדורה זו שבה ונדפסה פעמים רבות.
מהדורת פקסימיליה של כתב היד יצאה בשנת 1971 בירושלים בשלושה כרכים. הפקסימיליה נדפסה מתוך סרט מיקרופילם, ואיכותה בינונית. בשנת 1998 יצאה במישיגן מהדורת פקסימיליה חדשה, טובה בהרבה מקודמתה, בעריכת דוד פרידמן.
ראו גם

ביקורת נוסח המקרא
ניקוד טברני
כתר ארם צובא
לקריאה נוספת

ישראל ייבין, המסורה למקרא, הוצאת האקדמיה ללשון העברית, ירושלים תשס"ג, עמ' 15–17
אהרן דותן, "שקיעי הטעמת מלעיל עתיקה במסורת הטברנית", מחקרי לשון מוגשים לזאב בן חיים, ירושלים תשמ"ג, עמ' 143–160
David Noel Freedman (ed.) et al., The Leningrad Codex: a facsimile edition, Grand Rapids: Eerdmans, 1998
הערות שוליים

↑  כתב היד העתיק ביותר הידוע כיום קודם לכת"י לנינגרד בכמאה שנה, הוא כתב יד ששון 1053
↑  צילום באתר הספרייה הלאומית
↑  ספריית אוניברסיטת קיימברידג' אוסף טיילור - שכטר misc 35.10
↑  לכאורה לפי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית צריך להיות 1011 או 1012. סלמון בן ירוחם בפירושו למגילת איכה, פרק ג', פסוק ו', משווה את שנת 1385 לגלות יהויכין לשנת 885 לחורבן, לפי זה 1444 היא 1012 או 1013.
↑  אוצר המצחפים העבריים, חלק א', עמוד 118.
מיוריזציה

במתמטיקה, מיוֹריזציה, מג'וֹריזציה או מיוּר הוא קדם-סדר חלקי בין שני וקטורים (או סדרות) של מספרים ממשיים, בו וקטור אחד "חוסם" את השני ובמובן מסוים "גדול יותר" ממנו.
הגדרה פורמלית

בהינתן מספר טבעי  d\in \mathbb {N}  ווקטור  a\in \mathbb {R} ^{d}, אומרים כי  a הוא וקטור לא-עולה אם ורק אם לכל  1\leq i\leq n-1 מתקיים ש- a_{i}\geq a_{i+1}.
עבור זוג וקטורים לא-עולים  a,b\in \mathbb {R} ^{d} אומרים כי  a ממייר את  b (או  a גובר על  b) אם ורק אם מתקיימים שני התנאים הבאים:
\sum _{i=1}^{d}a_{i}=\sum _{i=1}^{d}b_{i}
לכל  1\leq k\leq d-1 מתקיים כי  \sum _{i=1}^{k}a_{i}\geq \sum _{i=1}^{k}b_{i}
ומסמנים  a\succeq b.
עבור  a ו- b כלליים (לא בהכרח לא-עולים) אומרים כי  a או גובר על  b אם ורק אם  a^{\downarrow }\succeq b^{\downarrow } כאשר  a^{\downarrow } ו- b^{\downarrow } הם הווקטורים הנוצרים על-ידי סידור  a ו- b בסדר לא-עולה בהתאמה.
הגדרות אלטרנטיביות

ניתן להוכיח כי בהינתן  d\in \mathbb {N}  ו- a,b\in \mathbb {R} ^{d},  a\succeq b לפי ההגדרה לעיל אם ורק אם קיימת מטריצה דו-סטוכסטית  D\in \mathbb {R} ^{d\times d} כך ש- b=Da.
כמו כן,  a\succeq b אם ורק אם ניתן לייצג את  b כצירוף קמור של תמורות על איברי  a. כלומר, קיימות מטריצות תמורה  P_{1},\dots ,P_{k}\in \mathbb {R} ^{d\times d} ומקדמים  c_{1},\dots ,c_{k}\in \mathbb {R}  כך ש-
c_{i}>0 לכל  1\leq i\leq k
\sum _{i=1}^{k}c_{i}=1
\sum _{i=1}^{k}c_{i}P_{i}a=b
משמעות ההגדרה האחרונה היא ש- b נמצא בתוך הפאון הרב-ממדי הקמור הנוצר מתמורות על איברי  a.
הוכחת שקילות ההגדרה האחרונה לקודמותיה מתבצעת באמצעות משפט בירקהוף-פון נוימן.
יישומים

בהינתן שני אופרטורים הרמיטיים  H ו- H' נאמר כי  H גובר על  H' אם וקטור הערכים העצמיים של  H גובר על זה של  H'.
אי-שוויון קאמאראטה: בהינתן שתי סדרות של מספרים ממשיים אי-שליליים  a,b\in \mathbb {R} ^{d}, מתקיים:  a גובר על  b אם ורק אם לכל פונקציה קמורה  h:\mathbb {R} \to \mathbb {R} ‏,  \sum _{i=1}^{d}h(a_{i})\geq \sum _{i=1}^{d}h(b_{i}).
אי-שוויון מוירהד: בהינתן  a,b\in \mathbb {R} ^{d} כך ש- a\succeq b, לכל  x_{1},x_{2},\dots ,x_{d}>0 מתקיים:  \sum _{\sigma \in S_{d}}{x_{\sigma 1}^{b_{1}}x_{\sigma 2}^{b_{2}}\cdots x_{\sigma d}^{b_{d}}}\leq \sum _{\sigma \in S_{d}}{x_{\sigma 1}^{a_{1}}x_{\sigma 2}^{a_{2}}\cdots x_{\sigma d}^{a_{d}}} כאשר  S_{d} היא החבורה הסימטרית על  d.
הערות שוליים

↑  Rajendra Bhatia, Matrix Analysis, Springer Science & Business Media, 2013-12-01, ISBN 978-1-4612-0653-8. (באנגלית)
עבודה מועדפת

בסעיף 174 לחוק הביטוח הלאומי, עבודה מועדפת ועבודה נדרשת היא עבודה של מסיימי שירות חובה בצה"ל ושירות לאומי במקצועות המוגדרים בחוק, לאחר שעבד במשך שישה חודשים מלאים. על העובד להתחיל את עבודתו במהלך השנה הראשונה משחרורו, ולסיימה עד שנתיים מיום סיום שירותו. בעבודה מועדפת, זכאי העובד למענק חד-פעמי. אם עבד פחות משישה חודשים, הוא זכאי, בתנאים מסוימים, למענק חלקי. את המענק משלם המוסד לביטוח לאומי.
סכום המענק הוא 10,826 ש"ח. חיילים משוחררים שעבדו בחקלאות במשך ארבעה חודשים בלבד, יקבלו מענק חלקי – 6,987 ש"ח.
תחומים המוגדרים כעבודה מועדפת

עבודה במפעלי תעשייה ובתי מלאכה
עבודה בתחנת דלק רק מתדלקים. עובדי חנות נוחות אינם זכאים למענק (בשנת 2014 הודיע שר הרווחה, מאיר כהן, כי בכוונתו לבטל תחום זה)
עבודה בבית מלון: מלצרות; קצין ביטחון; חדרנות; עבודה בלתי מקצועית, לרבות שטיפת כלים ועבודת ניקיון ולמעט עבודה פקידותית
עבודה באתר בנייה, למעט עבודה פקידותית
עבודה באתרי גידול חקלאיים ובבתי אריזה: עבודה בלתי מקצועית, לרבות עבודת ניקיון ולמעט עבודה פקידותית
טיפול באדם עם מוגבלות
תוכניות עבודה מועדפת והעשרה

בשנים האחרונות החלו להתפתח תוכניות עבודה מועדפת המשלבות לימודים וחיי חברה בקיבוצים ומושבים בארץ. תוכניות אלה מציעות שילוב של עבודה מועדפת לפי רוב בענפי החקלאות של ההתיישבות העובדת עם חיי חברה צעירים והעשרה בנושאי יהדות ציונות וחברה ישראלית. התוכנית הראשונה שקמה הייתה "בית מדרש בדרך" ב-2010 בקיבוץ יהל[דרוש מקור], לאחריה "עבודה עברית" ב-2011 במושב עידן ו"נטעים" ברמת הגולן, ו"חקלאות בעמק" בעמק בית שאן ב-2012, כיום משתתפים בתוכניות מסוג זה מאות צעירים בשנה בכל רחבי הפריפריה של מדינת ישראל.
הערות שוליים

↑   ירדן גזית, עבודה מועדפת, חיילים מקופחים, באתר TheMarker‏, 3 בפברואר 2014
ארבע אחרי הצהריים

עטיפת האלבום
ארבע אחרי הצהריים (על שם שיר בעל אותו השם של להקת הנח"ל) היא תוכנית רדיו המשודרת מדי יום בגלי צה"ל וכוללת שירים עבריים רגועים.
היסטוריה

התוכנית שעלתה לאוויר ב-1980, משודרת בימים ראשון עד חמישי ובשבת, בין השעות 16:00 – 16:45, ולכל אורכה משודרים שירים עבריים בעלי אופי מינורי מאוצר הזמר העברי, באווירה נוסטלגית, ברצף אחד ארוך וכמעט ללא מילות קישור של קריינים. אות התוכנית היה לסמלה המסחרי – הקטע "תמונה" בלחן של יצחק קלפטר, המבוצע על ידי יעל לוי, שבוצע במקור בתוכניתו של יהונתן גפן "שיחות סלון". הוגי התוכנית ועורכיה מאז היווסדה הם דלית עופר ויורם רותם, עורכי תוכניות ותיקים בתחנת גלי צה"ל. מאז שנת 2015 ערן אליקים הוא מגישה הקבוע של "ארבע אחרי הצהריים", למעט יום בשבוע בו מגישים את התוכנית קריינים חיילי התחנה.
אלבומים

בשנת 2005, במלאת 25 שנים לשידור התוכנית, הפיקה התחנה אלבום אוסף משולש הנושא את שם התוכנית. האלבום, שנערך על ידי עופר ורותם, כלל 66 שירים המייצגים את רוח התוכנית, בהם "פגישה לאין קץ" בביצוע אריק איינשטיין, "לפנות ערב" בביצוע עדנה גורן, "החיטה צומחת שוב" בביצוע חוה אלברשטיין ו"גן השקמים" בביצוע אריק סיני, וזכה ב"אלבום פלטינה".
החל מנקודה זאת הופקו אלבומים אחת לחמש שנים או בנקודות זמן משמעותיות בגלי צה"ל.
בשנת 2009, לקראת ראש השנה תש"ע ובמלאת 30 שנה לתוכנית הופק אלבום משולש נוסף, שנקרא "ארבע אחר הצהריים ב'", גם הוא בעריכתם של דלית עופר ויורם רותם.
בשנת 2011, לרגל חגיגות 60 שנה לקיומה של גלי צה"ל, ראה אור האוסף המשולש השלישי של התוכנית, שנקרא "ארבע אחרי הצהריים ג'", המלקט אף הוא את שיריה האהובים של התוכנית, שלא נכנסו לשני האוספים הקודמים.
בשנת 2012, לקראת ראש השנה תשע"ג יצא "ארבע אחרי הצהריים ד'", אוסף משולש רביעי משירי התוכנית.
בשנת 2014, לקראת חג השבועות, יצא לאור "ארבע אחר הצהריים 5" האוסף המשולש החמישי הנושא את הכותרות: "עוד לא אהבתי די", "יש לי אהבה" ו"איזה יום יפה". באותה שנה ולרגל 35 שנה לתוכנית נערך בפסטיבל ראשון לציון מופע מחווה לתוכנית, בו השתתפו זמרים ששיריהם מושמעים בתוכנית באופן תדיר כחוה אלברשטיין ומתי כספי וכן זמרים צעירים.
בשנת 2015, יצא לאור "ארבע אחר הצהריים 6" האוסף המשולש השישי שכולל בין היתר את השירים "שיר השיירה", "אנשים טובים" ו"בוא הביתה".
בשנת 2021, יצא לאור "ארבע אחר הצהריים / 40 שנה לתוכנית הרדיו – מיטב השירים", אוסף כפול שביעי הכולל בין היתר את השירים "שיר של יום חולין" בביצוע אילנית ו-"תני לו פרח" בביצוע גלי עטרי. אוסף זה שלהבדיל מקודמיו נערך על ידי יורם רותם לבדו לאחר שדלית עופר פרשה מעריכת התוכנית. האוסף הופק על ידי חברת הליקון בעוד שכל האוספים הקודמים הופקו על ידי חברת "אן.אם.סי". האוסף היה אמור לצאת בשנת 2020 אולם הפצתו נדחתה בעקבות מגפת הקורונה .
הערות שוליים

↑  סקירת האוסף, באתר חרסונסקי מיוסיק
↑  דפנה ארד, אוסף שישי לתוכנית הרדיו "ארבע אחרי הצהריים", באתר הארץ, 22 בנובמבר 2015
↑  יעקב בר-און, ‏יורם רותם חוגג 40 ל"ארבע אחרי הצהריים" עם אוסף חדש, באתר מעריב אונליין, 29 באפריל 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: b3c5c3b1-9bce-4ccf-9f0c-6a01cf12c228
ז'וליאנו בלטי

ז'וליאנו אאוס בלטי (פורטוגזית: Juliano Haus Belletti; נולד ב-20 ביוני 1976 בברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי-איטלקי ששיחק בעמדות המגן הימני והקשר.
כיום מאמן את קבוצת נוער א' של ברצלונה.