מאטיי קאראג'אלה
השקפות ואורח חיים > הפרעות נפשיות לכאורה ומיניות

חייו האישיים של מאטיי קאראג'אלה משכו זמן רב עניין בשל העקבות שלהם שהותירו ביצירתו הספרותית. העניין בו התגבר בשל המוניטין שלו כאדם חשאי. בראיון מאוחר תיארה אותו צ'לה דלאוורנצה (אנ') כ"מורכב מטלאים קטנים, תפורים יחד כל כך טוב, עד שמעולם איש לא ידע מה הוא אמר, מה הוא התכוון לומר, מה הוא חושב". בעוד שהפילוסוף יונל גריה (אנ') חשד שקאראג'אלה רק משחק, אאוג'ן לובינסקו, שתיאר את אישיותו של קאראג'אלה כ"ביזארית", התייחס אליו גם כ"ססגוני ועקר". למרות אורח חייו הקדחתני, קאראג'אלה חשש מעוני והשתלח בבוהמיניזם, והדגיש כי "זה הורג, והרבה פעמים לא רק באופן פיגורטיבי". במקביל, קטעים מכתביו ורישומיו הפרטיים נחשבים על ידי היסטוריון התרבות אנדריי אוישטיאנו כמפגינים היכרות אינטימית עם שימוש לרעה בסמים ותת-תרבות הסמים (אנ') של תקופתו, בנוסף לשתייה המופרזת (אנ') שהודה בה בעצמו. במהלך שנות חייו האחרונות, הוא קצר עשב בר לא מוגדר מהגבעות של שכונת קוטרוצ'ני (אנ') בבוקרשט, והשתמש בו כתרופת הרגעה. עד אז, מציין המסאי יון ורטיק (רו'), האובססיה של קרגיאלה לגבי המוות התפתחה ל"נוירוזה".
מספר דיווחים בני זמנו מתמקדים בהעדפות יוצאות הדופן של קאראג'אלה לגבי לבושו, ומצביעים על פזרנות נלמדת שאומצה לראשונה במהלך שהותו בברלין, ולפי הדיווחים הוא הוציא יותר ממה שהיה יכול להרשות לעצמו. היסטוריון הספרות ג'ורג'ה קלינסקו נזכר שראה את קאראג'אלה בגיל העמידה מטייל במרכז העיר בוקרשט: משועשע מבגדי החול של הסופר, שאותם תיאר כאופנה ארכאית שהתבלו מעט, והשווה אותו ל"משרת בחופשת יום ראשון". קלינסקו סיפר גם שבמהלך החורף, היה קאראג'אלה נוגע במתכת בידו רק כשהוא לובש כפפות זמש. רוסטי והמשוררת שטפנה וליסאר טאודוראנו (אנ') תיעדו שניהם משועשעים היבטים של לבושו של קאראג'אלה, כגון מגפיו הגדולים והשימוש במספריים כדי לגזור את הקצוות הבלויים של מכנסיו. בשנת 1926 החל הסופר לענוד טבעת הנושאת את החותם של מרקוריוס, אשר, ורטיק מניח שהוכיח את אמונו בכוחותיו של האל הפסיכופומפ (אנ').
מייחסים את החשאיות והאקסצנטריות של קאראג'אלה לצורת חייו האישיים ולמיניותו, לעיתים קרובות עם השלכות דרמטיות. לתמיכה בכך, יון ויאנו מצטט את לבוז לכאורה שחש הסופר לאימו, בהתייחס לטענה שהעלה איש החברה גריגורה "גריגרי" גיקה. האחרון, שהכיר את מילר ורגי והחוג שלה, סיפר כי קאראג'אלה, העני אך הגאה, ביקש מחברתם המשותפת לאפשר לו שימוש באורווה שבשטחה, והסביר כי הוא עומד לאחסן שם רהיטים. לדברי גיקה הבעלים נדהמו לגלות שהאורווה שימשה במקום זאת לאירוח של מריה קונסטנטינסקו. יון ויאנו מציין גם שקאראג'אלה "נראה היה מאוהב לרגע אחד בלבד", בהתייחסו למרדף שלו ב-1907 אחר נערה צרפתייה מהמעמד הגבוה, פרננד דה בונדי (Fernande de Bondy), שדחתה את חיזוריו והתלוננה בפני קאראג'אלה האב. במשך זמן מה בשנת 1908 ניהל קאראג'אלה רומן קצר עם מרייט למבולי (Mariette Lamboley), צרפתייה שעל פי הדיווחים הייתה לא מושכת, ושהייתה נזירה קתולית. במכתבים ששלח לחברו הקרוב, ניקולאיה בויצ'סקו, התרברב קאראג'אלה במעלליו המיניים עם למבולי, ובכך שחשף אותה ל"סדיזם המפחיד ביותר" (שכלל מתן אפשרות לאנוס אותה על ידי זר בגן צ'ישמיג'יו).
הערות ביומניו מלמדות שהוא התרעם בחשאי על אלכסנדרו בוגדן-פיטשטי, אם כי, מדגיש יון ויאנו, נראה כי הצהרות כאלה הפכו למרכיב עיקרי ברישומים הפרטיים של קאראג'אלה רק זמן רב לאחר מותו של בוגדאן-פיטשטי. מלבד הטענה שחשף את המימון לכאורה של פטרונו על ידי מעצמות המרכז לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה, דן קאראג'אלה בהומוסקסואליות של בוגדן-פיטשטי במונחים מזלזלים (כינה אותו "צעקן של החטא הבלתי-טבעי"), ואף תכנן לשדוד את מקום מגוריו. יון ויאנו משער שייתכן שהפתרון האלים לעוני, שיקף את הערכתו ל-L'Arriviste של פליסיאן שאנזור (אנ'), שבו הגיבור משתמש ברצח כדי לאשר את עצמו מבחינה חברתית. למרות מערכות היחסים של קאראג'אלה עם נשים והמעידות שלו להומופוביה, טוען יון ויאנו (בחלקו בהתבסס על הערות דומות של היסטוריון הספרות מאטיי קלינסקו) (אנ') שלכותב הייתה העדפה להומוסוציאליות (אנ') או אפילו להומוארוטיקה, שתיהן תואמות לנרקיסיזם שלו. יומנו של קאראג'אלה עסק גם באשתו של בוגדן-פיטשטי, אשת החברה דומניקה, ומתאר אותה כאישה לא מוסרית. דמות המזוהה בראשי התיבות .A.K, שהייתה כנראה זהה לדומניקה, מכונה בהערות כאלו כמי שנמצאת במצב של מנאז' א-טרואה עם בוגדאן-פיטשטי וקאראג'אלה. הוא הודה כי הוא אסיר תודה על כך שהתיעוד הארוך של סכומים שלווה מבוגדן-פיטשטי החל משנת 1916 הושמד, כנראה על ידי דומניקה, בתקופה שבה פטרונו היה על ערש דווי.
המרדף הארוטי האחרון של מאטיי קאראג'אלה היה אחרי גברת מהחברה הגבוהה וזמרת חובבת, אליזה "אליס" באיקויאנו (Eliza "Elise" Băicoianu). הוא חיזר אחריה במשך כמה חודשים ב-1932, אף על פי שהיה נשוי למריקה סיון. מרשימותיו הפרטיות עולה כי הוא נאבק בתאווה לבאיקויאנו, שלדעתו פגעה בכושר השיפוט שלו, והכריז על עצמו כועס על כך שלמושא חיבתו היה "קשר שערורייתי" עם אדם אחר. בסופו של דבר הוא החליט לא להתמיד, והתבסס על העיקרון ש"עסקים זה עסקים". בשנותיו האחרונות, שקל קאראג'אלה את ההסתברות שעדיין יביא לו בן זכר, ואף על פי שהוא הגיע למסקנה שזה לא יקרה, הוא התווה "חוק משפחה" שצאצאיו הפוטנציאליים יצייתו לו.