stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוקי בליילוק
קריירה מקצועית

בליילוק נבחר בבחירה ה-12 בדראפט ה-NBA לשנת 1989 על ידי ניו ג'רזי נטס. כבר בעונתו הראשונה תפס מקום ברוטציית הקבוצה, כששותף ל-25.3 דקות למשחק, ובעונה הבאה שימש כרכז הפותח של הנטס ורשם ממוצעים של 14.1 נקודות ו-6.1 אסיסטים למשחק. בעונת 1991/1992 הוביל בליילוק את ניו ג'רזי, לצד דריק קולמן ודראז'ן פטרוביץ', לעונתה הטובה ביותר מאז 1985, ועזר לקבוצה להעפיל לשלב הפלייאוף לראשונה מזה 6 עונות.
לקראת עונת 1992/1993 נשלח בטרייד לאטלנטה הוקס בתמורה לרכז רומיל רובינסון. באטלנטה שיחק בליילוק במשך 7 עונות, תחת המאמן לני וילקינס, אשר בכולן העפילה הקבוצה לפלייאוף אך הודחה באחד משני הסיבובים הראשונים. לאורך תקופה זו שיחק לצד הכוכבים דומיניק וילקינס וקווין ויליס, ולאחר מכן לצד דיקמבה מוטומבו, סטיב סמית' וכריסטיאן לייטנר. בעונת 1993/1994, השנייה שלו באטלנטה, נבחר בפעם היחידה בקריירה להשתתף במשחק האולסטאר, לאחר שהעמיד ממוצעים של 13.8 נקודות, 5.2 ריבאונדים, 9.7 אסיסטים ו-2.6 חטיפות למשחק. בעונות 1997 ו-1998 הוביל בליילוק את רשימת החוטפים ב-NBA, עם 2.7 ו-2.6 חטיפות בממוצע למשחק, בהתאמה. בכל אחת מעונות 1995 עד 1997 היה אחד משלושת קלעי השלשות הפוריים בליגה, כשקלע בהן 199, 231 ו-221 שלשות, בהתאמה. בתקופתו עם ההוקס קלע בסך הכול 1,050 שלשות וחטף 1,321 פעמים, שניהם שיאי מועדון. 3,764 האסיסטים שמסר במדי ההוקס מציבים אותו במקום השני בתולדות המועדון, אחרי דוק ריברס (3,866).
בסוף עונת 1998/1999 הועבר בטרייד לגולדן סטייט ווריורס, בתמורה לחבילה שכללה את הבחירה העשירית בדראפט 1999, אותה ניצלה אטלנטה כדי לבחור את ג'ייסון טרי. בשתי עונותיו הראשונות עם הווריורס המשיך להציג יכולת טובה כרכז הפותח, עם 11.1 נקודות ו-6.7 אסיסטים למשחק. בעונתו השלישית בקבוצה, 2001/2002, עבר בליילוק לספסל, משם גיבה את הגארדים הצעירים לארי יוז וגילברט ארינאס, והעמיד ממוצעי שפל של 3.4 נקודות ו-3.3 אסיסטים ב-17.1 דקות למשחק בלבד. בסיום אותה עונה פרש בליילוק ממשחק, בגיל 35.
חיים אישיים

להקת הרוק פרל ג'אם הוקמה בשנת 1990 בשם "מוקי בליילוק" על שם השחקן שהיה אהוד על חברי הלהקה, ואף הופיעה בשם זה, אך מאוחר יותר שינתה את שמה. שמו של אלבום הבכורה של הלהקה, Ten, נבחר כמחווה לבליילוק ששיחק עם גופייה מספר 10.
ב-31 במאי 2013 היה בליילוק מעורב בתאונת דרכים חזיתית בקלייטון קאונטי, ג'ורג'יה, אשר הביאה למותה של אם לחמישה ילדים. בליילוק עצמו נפצע בתאונה ואף חובר למכונות החייאה, אך בהמשך החלים ויצא מכלל סכנה. בליילוק, שנהג ברכב אשר סטה ממסלולו וגרם לתאונה, הואשם בהריגה והודה באשמה באוקטובר 2014. הוא נשפט ל-15 שנות מאסר, ולאחר הסדר טיעון הופחת עונשו לשבע שנות מאסר, מתוכן ארבע על תנאי.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות הקריירה ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  דירוג הרכזים הטובים בתולדות ה-NBA, באתר complex.com,‏ 30 באפריל 2013
↑  מובילי ה-NBA בממוצע חטיפות למשחק בקריירה, באתר basketball-reference.com
↑  מוסרי האסיסטים המובילים ב-NBA בשנות ה-90, באתר basketball-reference.com
↑  קלעי השלשות המובילים ב-NBA בשנות ה-90, באתר basketball-reference.com
↑  רשימת נבחרי דראפט 1989, באתר basketball-reference.com
↑  המובילים הסטטיסטיים של אטלנטה הוקס, באתר basketball-reference.com
↑  שני גורקביץ'‏, "Ten" של פרל ג'אם חוגג 20: כל מה שלא ידעתם על האלבום, באתר וואלה, 19 באוגוסט 2011
↑  בליילוק נפצע קשה בתאונת דרכים, באתר foxsports.com‏, 31 במאי 2013
↑  גזר הדין של בליילוק במשפט, באתר ESPN,‏ 27 באוקטובר 2014
מאטו דוקובאץ

| --- | --- |

 לידה:  23 בספטמבר 1918 סורצ'ין, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  6 ביוני 1990 (בגיל 71) טורונטו, קנדה קנדה
 מדינה:  סרביה 
 השתייכות:  ממלכת יוגוסלביה ממלכת יוגוסלביה   קרואטיה (1941-1945) המדינה העצמאית של קרואטיה   הרפובליקה הסורית הראשונה הרפובליקה הסורית
 תקופת הפעילות:  1937–1945   1946 – 1948
 דרגה:  קפטן
 תפקידים בשירות
 טייס קרב
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה החזית המזרחית  מלחמת העצמאות
 עיטורים
  צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
מאטו דוקובאץ (23 בספטמבר 1918 – 6 ביוני 1990) היה אלוף הפלות קרואטי במלחמת העולם השנייה, שבה הפיל 44 מטוסי אויב. הצטרף לחיל האוויר של המדינה העצמאית של קרואטיה לאחר הפלישה ליוגוסלביה ולחם לצד מעצמות הציר בחזית המזרחית מאוקטובר 1942 עד פברואר 1944. ערק לברית המועצות ב-20 בספטמבר 1944, והוחזר ליוגוסלביה בנובמבר 1944. שימש כמדריך טיס עבור חיל האוויר היוגוסלבי בפנצ'בו ובזאדאר לפני שערק לאיטליה באוגוסט 1945.
דוקובאץ עזב את איטליה בשנת 1946 והפך לקפטן (סרן) בחיל האוויר הסורי. סייע לצבאות ערב במלחמת העצמאות ותקף מטרות ישראליות במטוס T-6 טקסן. עם סיום המלחמה היגר לקנדה והקים משפחה. מת בטורונטו בשנת 1990.
ראשית חייו

מאטו דוקובאץ נולד ב-23 בספטמבר 1918 בעיירה סורצ'ין, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בקרבת זמון. היה טייס דאונים נלהב בתחילת דרכו. בשנת 1937 נכנס למחזור ה-67 של האקדמיה הצבאית בבלגרד. סיים את לימודיו באקדמיה זו ב-1 באפריל 1940 בדרגת "תת-סגן" ("פוטפרוצ'ניק" בקרואטית) ונבחר לקורס טיס באוקטובר של אותה השנה.
מלחמת העולם השנייה

טרם הפלישה ליוגוסלביה, דוקובאץ שירת בטייסת השנייה של חיל האוויר היוגוסלבי המלכותי בווליקה גוריצה. לאחר שממלכת יוגוסלביה נוצחה ונכבשה על ידי מעצמות הציר, דוקובאץ הצטרף לחיל האוויר של המדינה העצמאית של קרואטיה ב-29 באפריל 1941 בדרגת סגן. בספטמבר נסע לגרמניה ועבר קורס טיס קרבי בעיר פירט. הוא הוצב בבסיס חיל האוויר 120 באוקטובר וקיבל הכשרה קרבית נוספת באפריל שלאחר מכן. באוקטובר 1942 שובץ בטייסת הקרב הקרואטית ה-4 ולחם בחזית המזרחית.
ב-11 בנובמבר 1942, דוקובאץ ומנהיג המבנה שלו אותרו על ידי מטוסי פוליקרפוב I-16, בעודם מלווים מפציצי יונקרס Ju 87 גרמנים. מעל טואפז, דוקובאץ השיג את הפלתו הראשונה בקרב אווירי שהתפתח.
בסוף נובמבר 1942, טייסת הקרב הקרואטית ה-4 שבה למדינה העצמית של קרואטיה למנוחה, לאחר כמעט שנה שלמה של טיסות מבצעיות. הטייסת שבה לקרב בחזית המזרחית באמצע פברואר 1943, בתקופה זו הצבא האדום הסב אבדות כבדות למעצמות הציר. ב-15 באפריל, דוקובאץ הפיל מטוס בל P-39 סובייטי. חמישה ימים לאחר מכן הפיל מטוס LAGG-3 בעודו מלווה שיירה של מטוסי שטוקה ויונקרס Ju-88. ב-6 במאי, דוקובאץ רשם הפלה נוספת של מטוס LAGG-3, בעוד הוא ומספר שתיים שלו ליוו מטוס פייסלר Fi-156. בסך הכל, דוקובאץ השיג 14 הפלות ודאיות ועוד 6 הפלות לא-ודאיות בסבב השני של הטייסת שלו בחזית המזרחית.
דוקובאץ חזר לקרואטיה באמצע שנת 1943 והועלה לדרגת סגן ראשון. לאחר מכן הוצב בראש טייסת הקרב הקרואטית ה-15 ונשלח פעם נוספת לחזית המזרחית ב-21 באוקטובר 1943. רשם הפלה נוספת ב-25 בפברואר 1944, לאחר שהפיל מטוס יאק-9. הוא הופל ממטוסו באותו יום על ידי מטוס בל P-39 סובייטי ונפצע. עד לנקודה זו, השתתף ב-255 טיסות מבצעיות והיה מעורב ב-62 קרבות אוויר. ב-29 במרץ 1944, דוקובאץ עוטר בעיטור הצלב הגרמני בזהב בעודו מחלים מפציעתו בבית חולים בווינה. הטייסת עליה פיקד נשלחה למדינה העצמאית של קרואטיה להבראה בזמן זה. הטייסת נקראה שוב לשירות בחזית המזרחית בסוף יוני 1944, ודוקובאץ נשלח לבסיס חיל האוויר במזרח פרוסיה. הוא קודם לדרגת קפטן (סרן) ב-13 ביולי 1944 על "הישג חסר תקדים בחזית המזרחית". הוא פיקד על מספר בסיסי חיל אוויר במזרח אירופה עד ל-20 בספטמבר 1944, היום בו החליט לערוק לצד הסובייטי. כחודש לאחר מכן, הסובייטים מסרו את דוקובאץ לידי הפרטיזנים היוגוסלבים, שבתמורה לחייו הציעו לו להיות מדריך טיס בבסיס חיל האוויר היוגוסלבי בפנצ'בו. הוא הגיע לבלגרד בדצמבר 1944 ולימד להטיס מטוסי קרב מדגם יאקובלב. בתקופה זה ספג עלבונות והתגרויות רבות מצד חבריו לצוות, והם הובילו אותו לעזוב לזאדאר. ב-8 באוגוסט השתלט על מטוס דה הבילנד טייגר מות' דו-כנפי, טס עמו מעל לים האדריאטי וערק לאיטליה. בתחילה הוצב במחנה פליטים במודנה ובהמשך הועבר לבגנולי דל טרינגו.
מלחמת העצמאות

דוקובאץ החל להביע רגשות אנטישמיים בעקבות חוויותיו מהמלחמה. הוא בחר להצטרף לחיל האוויר הסורי בשנת 1946. בעת מלחמת העצמאות, הוא היה סרן בטייסת הקרב ה-1 של חיל האוויר הסורי. הוא השתתף בטיסות מבצעיות נגד ישראל והטיס מטוס T-6 טקסן חמוש ברקטות ופצצות אוויר-קרקע במשקל 50 ק"ג.
הגירה, מוות ומורשת

דוקובאץ היגר לקנדה לאחר מלחמת העצמאות. הוא השתקע בטורונטו והקים שם משפחה. עבד עבור תאגיד IBM והיה מבין המייסדים של מוסד הגירה ליוצאי קרואטיה. דוקובאץ נפטר בטורונטו ביוני 1990.
היה אלוף ההפלות הקרואטי של מלחמת העולם השנייה, רשם לזכותו 44 הפלות ודאיות. במהלך חייו, היה ויכוח סוער בנוגע למספר המדויק של המטוסים שהצליח להפיל. מסמכים קרואטיים מימי המלחמה שהתגלו במוסד להיסטוריה צבאית בבלגרד, הראו שאכן נזקפו לזכותו 44 הפלות במהלך שירותו בחיל האוויר של המדינה העצמאית של קרואטיה. במהלך המלחמה הפיל שמונה-עשרה מטוסי LAGG-3, שנים עשר מטוסי איליושין Il-2, שלושה מטוסי בל P-39, שני מטוסי אילושין DB-3, שני יאקובלב יאק-1, וכן מטוס אחד מכל הדגמים הבאים: I-16, מיג-3, ספיטפייר, לאבוצ'קין La-5, יאק-9, פטליאקוב Pe-2 ויונקרס A-35 (ועוד הפלה אחת לא מוכרת).
מוד בוני

| --- | --- |

 לידה:  20 בנובמבר 1897 פרטוריה, דרום אפריקה 
 פטירה:  24 בפברואר 1994 (בגיל 96) מיאמי, אוסטרליה 
 מדינה:  אוסטרליה 
 פרסים והוקרה:  חבר מסדר אוסטרליה (26 בינואר 1991)  קצינה במסדר האימפריה הבריטית  חבר במסדר האימפריה הבריטית 
 
מוד בוני על מטוסה, 11 באפריל 1933
מוד רוז "לורס" בוני (באנגלית: Maude Rose "Lores" Bonney; ‏ 20 בנובמבר 1897 – 24 בפברואר 1994) הייתה הטייסת האוסטרלית והאישה הראשונה שטסה טיסת סולו מאוסטרליה לאנגליה, וכן האישה הראשונה אשר הקיפה את אוסטרליה בטיסה. בוני היא חברת מסדר האימפריה הבריטית, וחברת מסדר אוסטרליה.
קורות חיים

מוד רוז רובנס נולדה בפרטוריה שבדרום אפריקה. לימים אימצה את השם "לורס". משפחתה עברה קודם לאנגליה ולאחר מכן לאוסטרליה. התחנכה במלבורן, ולאחר מכן למדה בבית ספר לנימוסים והליכות בגרמניה, שם פגשה והתחתנה עם הארי ברינגטון בוני, יצרן מוצרי עור, בשנת 1917. לאחר נישואיהם הזוג עבר לבריסביין, שבקווינסלנד, אוסטרליה.
קורות חיים > קריירת הטיסה

בשנת 1928 פגשה בוני את ברט הינקלר, בן דודו של בעלה, הארי בוני, שהיה הטייס הראשון שטס טיסת סולו בין אנגליה ואוסטרליה. בוני, שהתלהבה מהישגיו של הינקלר החליטה ללמוד טיס. את שיעורי הטיסה הראשונים עשתה בסתר, אך לאחר שסיפרה עליהם לבעלה הוא קנה לה מטוס מדגם דה האבילנד DH.60 שכונה "עש צועני" עמו החלה בשבירת שיאי טיסות:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| 1931: | DH 60G VH-UPV | בריזביין-וואנגאראטה, ויקטוריה | 1,600 ק"מ |
הטיסה הארוכה ביותר שבוצעה על ידי טייסת ביום אחד.
| 1932: | DH 60G VH-UPV | הקפת אוסטרליה | 12,800 ק"מ |
האישה הראשונה שהקיפה את אוסטרליה בטיסה
| 10 באפריל 1933: | DH 60G VH-UPV | בריזביין-קרוידון, אנגליה | 20,000 ק"מ |
האישה הראשונה שטסה טיסת סולו מאוסטרליה לאנגליה.
| 1937: | Klemm L32-V VH-UVE | בריזביין-קייפ טאון, דרום אפריקה | 16,826 ק"מ |
האישה הראשונה שטסה טיסת סולו מאוסטרליה לדרום אפריקה.
פרוץ מלחמת העולם השנייה שם קץ לתוכניתה לטוס מסביב העולם, דרך יפן, אלסקה וארצות הברית. מטוסה נהרס בשריפה בשנת 1939, עת שחנה בהאנגר מטוסים, לאחר שעוקל על ידי ממשלת אוסטרליה לטובת המאמץ המלחמתי.
בוני נפטרה בביתה במיאמי שבקווינסלנד ב-1994, בגיל 96.
תוארי כבוד

בשל טיסתה מאוסטרליה לאנגליה זכתה בוני בתואר חברת מסדר האימפריה הבריטית מאת המלך ג'ורג' החמישי.
איגוד טייסות אוסטרליה יסד פרס על שמה של בוני.
בוני התקבלה כחברה באיגוד "תשעים ותשע", האגודה האמריקנית של נשים טייסות שהיו חלוצות בתחום התעופה. ושמה של בוני מוצג על קיר הכבוד בקליפורניה, בקפלת הטייסים, לצד שמם של צ'ארלס לינדברג, צ'ארלס קינגספורד סמית', ואמיליה ארהארט.
אוניברסיטת גריפית שבקווינסלנד, העניקה לבוני תואר דוקטור לשם כבוד בשל הישגיה בתחום התעופה.
פרסים אותות הוקרה

1934 - חברה במסדר האימפריה הבריטית
1991 - חברה במסדר אוסטרליה
בשנת 2019, גוגל עשתה דודל מיוחד לציון 122 שנה מהולדתה של מוד בוני
ראו גם

יעל רום, הטייסת הראשונה שעברה קורס טיס צבאי מלא במסגרת חיל האוויר הישראלי
הערות שוליים

↑  מוד בוני, באתר הספרייה הלאומית של אוסטרליה
↑  קורות חייה של מוד בוני
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ADB: bonney-maude-rose-lores-27042  AWR: AWE6219b  GND: 118887475  ISNI: 0000 0000 7859 2246  LCCN: n80075733  NLA: 35052012  SNAC: w6dg46k0  Trove: 462526  VIAF: 5729379   WorldCat (עם VIAF): 5729379
מוקייבלה

| --- | --- |
מסגד הכפר, 2007
שם בערבית: مقيبلة
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: הגלבוע
גובה ממוצע: ‎88 מטר
סוג יישוב: יישוב 2,000‏–4,999 תושבים
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף יולי 2024 (אומדן)
  - אוכלוסייה: 4,441 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎2.6% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הכרמל מוגדלת) מוקייבלה(למפת הכרמל רגילה) מוקייבלה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מוקייבלה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מוקייבלה32°30′51″N 35°17′46″E﻿ / ﻿32.5142384750122°N 35.2961810756462°E﻿ / 32.5142384750122; 35.2961810756462  heמפת היישובים של מועצה אזורית הגלבוע (in English: Gilboa Regional Council) באדום - מוקייבלה בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 3 מתוך 10

מוּקֵייבִּלָה (בערבית: مقيبلة, הגייה נפוצה בערבית: מֻקֵ֫יבְּלֶה או מְקֵ֫יבְּלֶה) הוא יישוב ערבי השייך למועצה אזורית הגלבוע והיישוב הגדול במועצה. היישוב שוכן בדרום עמק יזרעאל, סמוך לקו הירוק, בין חבל תענך לג'נין, ומתגוררים בו כ-4,300 תושבים (נכון לשנת 2022).
הכפר נקרא על שם השייח' מוקאבל, שקברו נמצא במקום. בסמוך לכפר מוקמת תחנת הכוח בג'נין. רוב תושבי הכפר הם מוסלמים, אך יש בכפר מיעוט נוצרי המונה כ-120 איש, ולהם כנסייה בכפר.
היסטוריה

הכפר הוקם בתחילת המאה ה-19. אדוארד רובינסון שביקר באזור בשנת 1838 מזכיר את הכפר וכותב שהוא נמצא על אם הדרך בין נצרת וג'נין. ויקטור גרן שביקר בכפר בשנת 1870 תיאר אותו ככפר של 400 תושבים עם בורות מים וממגורות בסלע עתיקים שעדיין בשימוש.  הקרן לחקר ארץ ישראל שביקרה בכפר בשנת 1882 תיארה אותו ככפר בוץ, המקבל מים מבורות מים.
במפקד האוכלוסין של שנת 1922, נמנו בכפר 181 מוסלמים ו-20 נוצרים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל נמנו במוקייבלה 67 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 244 מוסלמים ו-26 נוצרים.
בשנת 1936 הועברו למוקייבלה 25 משפחות שגרו קודם בכפר אל-חרם שהיה ליד הרצליה. בינואר 1939 ערך הצבא הבריטי חיפושים בכפר.
בתחילת יוני 1948 נכבש הכפר על ידי צה"ל. בתחילת קרבות עשרת הימים נסוגו כוחות צה"ל מהכפר אך כבשו אותו מחדש ב-10 ביולי 1948 ושוב נסוגו בלחץ הכוחות העיראקיים. הכפר הועבר לידי ישראל על פי הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות. במשך שנים לאחר המלחמה נותרו מסביב לכפר נפלים מימי הקרבות, שאחד מהם הביא לאסון בו נהרגו 15 ילדים מהכפר סנדלה.
באוקטובר 1963, בעת שהוסרו רבות מההגבלות שחלו על ערביי ישראל במסגרת הממשל הצבאי על ערביי ישראל, לא הוסרו מגבלות אלו בכפר שנחשב למרוחק ממרכזי האוכלוסייה הערבים ועל כן כדורש פיקוח מיוחד.
ביולי 1964 צורף הכפר למועצה אזורית הגלבוע. באותה עת התגוררו בכפר כ-90 משפחות שבהן כ-500 נפשות. בשנת 1967 נסלל כביש גישה לכפר.
מנחת מוקייבלה

מנחת מוקייבלה נמצא כקילומטר מדרום לכפר בשטח שכיום נמצא ברשות הפלסטינית. השדה נבנה בשנת 1917 בידי חיל האוויר הגרמני, בזמן שלחם עם האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה. בתקופת המנדט הבריטי הפך לבסיס של חיל האוויר המלכותי (RAF Muqeible (Royal Air Force. בשנת 1942 חנו בו לסירוגין שלוש טייסות אמריקאיות. השדה ננטש לאחר מלחמת העולם השנייה.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
1 2  א. מש, כפר מוקייבלה למועצת הגלבוע, דבר, 10 באוגוסט 1964
↑  Biblical Researches in Palestine, Mount Sinai and Arabia Petraea: A Journal of Travels in the year 1838, page 161
↑  Description Géographique Historique et Archéologique de la Palestine, עמוד 327
↑  The survey of western Palestine : memoirs of the topography, orography, hydrography, and archaeology, page 45
↑  J. B. Barron (editor), Palestine: Report and General Abstracts of the Census of 1922, Table IX, Sub-district of Jenin, p. 31
↑  Mills, Census of Palestine, 1931, page 69
↑  סרט תיעודי בערוץ 10 על הכפר, שודר ב-8 בינואר 2010 בצהריים
↑  הודעות רשמיות, חיפושים ומאסרים, הארץ, 13 בינואר 1939
↑  צבא ההגנה במרחק 2 ק"מ מג'נין, הַבֹּקֶר, 3 ביוני 1948
↑  הקרבות בצפון, דבר, 11 ביולי 1948
↑  פרי מיבצע נועז, על המשמר, 13 ביולי 1948
↑  חייל שנפל אשתקד הובא אתמול לקבורה, הַבֹּקֶר, 26 ביולי 1949
↑  מרדכי טננבוים, כך קרה האסון המחריד בו נספו 15 ילדים בסנדלה, הַבֹּקֶר, 19 בספטמבר 1957
↑  מצא ברזל גדול, מעריב, 3 באוקטובר 1957
↑  שמואל שגב, שש תקנות נשארו בתוקפן, מעריב, 23 באוקטובר 1963
↑  שילוב כפרים במועצות אזוריות, הצופה, 11 בפברואר 1964
הכפר הערבי מוקייבלה צורף למועצת גלבוע, דבר, 31 ביולי 1964
↑  עבודות פיתוח באיזור "גלבוע", על המשמר, 20 בדצמבר 1967
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007569074205171 
החאן הקדום שסביבו התפתח הכפר, 2007
מגדל אלרוב

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1998
 תאריך פתיחה רשמי:  1998 
 אדריכל:  אברהם יסקי, יוסי סיון 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות מודרנית 
 מידות
 גובה:  93 מ' 
 קומות:  23 
 קואורדינטות:  32°03′50″N 34°46′29″E﻿ / ﻿32.0639°N 34.7747°E﻿ / 32.0639; 34.7747
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) מגדל אלרוב(למפת תל אביב רגילה) מגדל אלרוב(למפת גוש דן רגילה) מגדל אלרוב(למפת גוש דן מוגדלת) מגדל אלרוב  he מגדל אלרובhe מגדל אלרובמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מגדל אלרוב הוא מגדל משרדים השוכן ברחוב שד"ל בתל אביב, בצמוד לבית השגרירות הרוסית שבשדרות רוטשילד 46.
היסטוריה

יזם המגדל  אלפרד אקירוב רכש את בית השגרירות הרוסית והמגרש עליו הוא ממקום, כשני דונם בלבד, בשנת 1990 תמורת 5.5 מיליון דולר.  כמתכנני הבניין נבחרו אברהם יסקי ויוסי סיוון והקמת המגדל החלה בשנת 1992 בשילוב עם שימור בית השגרירות הרוסית. המגדל נקרא על שם חברת אלרוב של אלפרד אקירוב, היזם ובעל השליטה בה, והוא משמש כמטה החברה. עלות הקמת המגדל הייתה כ-40 מיליון דולר והוא הושלם בשנת 1998. אכלוס המבנה החל בשנת 1999, בין השאר שכרו בו משרדים: בית ההשקעות תמיר פישמן, בנק פריווה מלוקסמבורג, שבעלות הברון בנימין דה רוטשילד, בנק מורגן סטנלי ובנק צ'ייס מנהטן.
המבנה

תכנון מגדל אלרוב שילב בתוכו את שימור המבנה הקיים של בית השגרירות, והיה מיזם בנייה חדשני יוצא דופן הן מבחינה הנדסית והן מבחינת מקרקעין. יזמי הבנייה זכו מהעירייה לאחוזי בנייה נוספים בתמורה לשימור  המבנה, עקב הפתרון ההנדסי המורכב, וכן על פי תקדים מגדל ציון השוכן ממולו, בצידן השני של שדרות רוטשילד. במסגרת השימור הורם בית השגרירות כולו על גבי כלונסאות פלדה חדשים אשר הוחדרו מתחת למבנה הקיים בעל היסודות הרדודים, ותחתיו נחפרו מספר קומות של חניון תת-קרקעי, ללא פגיעה במבנה ההיסטורי.
הצלחתו של פרויקט זה הייתה בסיס גם לשינוי התפישה באשר לטיפול במבנים היסטוריים ובנייתם של גורדי שחקים במרקמים כמו שדרות רוטשילד. האופן בו שוּמר מבנה היסטורי, אשר מראהו נשקף לשדרה, ונצפה על ידי העוברים והשבים בה, בעוד הקרקע מנוצלת ביעילות לטובת הקמת גורד שחקים שאינו פוגע בצביון השדרה, הפך את המיזם לרעיון שיושם לאחר מכן גם במקומות נוספים בשדרה וברחוב יהודה הלוי.
עיצובו החיצוני של  הבניין כולל צורות גאומטריות של גליל מצד אחד, ומנסרה מצדו השני. הבנייה הסתיימה ב-1999. גובהו של הבניין הוא כ-93 מטר, ובו 23 קומות משרדים. החניון התת-קרקעי בבניין כולל  6 קומות ו-280 מקומות חנייה, והוא בנוי בחלקו גם מתחת לבית השגרירות. הבניין מאופיין ברמת אחזקה גבוהה.
הערות שוליים

↑  מרדכי אלקן, בית ברייער נמכר לאקירוב ב-5.5 מליון דולר, מעריב, 29 באפריל 1990
↑  המגדל לוהט, אבל ריק, באתר גלובס, 8 ביולי 1999
↑  אלעזר לוין, ‏תמיר-פישמן שכר משרדים בת"א מאלרוב ב-24 דולר למ"ר, באתר גלובס, 16 באפריל 2000
↑  אלעזר לוין, ‏בנק אירופי של רוטשילד ישלם לאקירוב 24 דולר למ"ר ברוטשילד ת"א, באתר גלובס, 22 באוגוסט 1999
↑  אלעזר לוין, ‏מורגן-סטנלי: 24 ד' למ"ר באלרוב, באתר גלובס, 2 באוקטובר 2000
↑  אלעזר לוין, ‏צ'ייס מנהטן שכר מאקירוב ב-24 דולר למ"ר, באתר גלובס, 10 בספטמבר 2000
מחנה המעבר מריינפלדה

פליטים ממזרח גרמניה במחנה המעבר מריאנפלדה, יולי 1961
מחנה מריינפלדה ב-1958
מחנה המעבר מריינפלדה (בגרמנית: Notaufnahmelager Marienfelde) במערב ברלין היה אחד משלושה מחנות שהופעלו על ידי גרמניה המערבית בתקופת גל ההגירה הגדול מגרמניה המזרחית, בעיקר בין השנים 1950 ל-1961, כדי לקלוט קליטה ראשונית את המהגרים למערב.
מאז 1949, לאחר הקמתן של שתי הגרמניות, נהרו תושבי גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית ובפרט למערב ברלין כדי להתאזרח שם. ב-1949 כולה היגרו כ-129,000 איש, והמספר הלך ועלה משנה לשנה.
ב-1950, לאחר אישור חוק החירום הפדרלי, הוקם בברלין מוקד ארעי לקליטתם בשרלוטנבורג, אך עם הגידול במספר המהגרים - כ-200,000 ב-1950, כ-165,000 ב-1951 וכ-182,000 ב-1952, התעורר הצורך במחנה מעבר מסודר. לאחר סגירת הגבול בין שתי הגרמניות, במאי 1952, עוד החמירה הבעיה, ורבבות פליטים הגיעו למערב ברלין, אל המחנה היחיד שנשאר לקלטם. ביולי אותה שנה הונחה אבן הפינה למחנה חדש, מריינפלדה, ברובע שנברג שבאזור הכיבוש האמריקאי. השיקולים שהנחו את מחלקת מחנות החירום הפדרלית (Notaufnahmelagers des Bundes), האחראית ליישום החוק לגבי מיקום המחנה היה קרבתו לשדה התעופה טמפלהוף והקרבה לקווי הרכבת של ה-S-Bahn.
המחנה בבנייתו, 1952
המחנה החל לפעול באוגוסט 1953, עם יכולת קליטה לכ-2000 איש, והתמלא במהירות לאור גלי ההגירה הגדולים לאחר התקוממות פועלי הבניין במזרח גרמניה ב-17 ביוני. 
המחנה הורחב עוד ועוד, אך תמיד היה מאוכלס בצפיפות.
בבואם למחנה היו המהגרים מתושאלים על ידי חוקרי מודיעין לנסיבות עזיבתם כדי לבדוק אם אין הם מרגלים סמויים. אם נמצא שהיו נרדפים פוליטית בארצם, או שנשקפה להם סכנת חיים, היו מקבלים סיוע נוסף מהרשויות, ואם לאו, הותר להם להישאר אך ללא סיוע. לאחר מכן נשארו המהגרים ללון במחנה עד שהוטסו למערב גרמניה, שם נקלטו בעבודה במדינה המתפתחת במהירות, שבה היה ביקוש גדול לכוח אדם מקצועי. מיעוטם של המהגרים בחרו להישאר במערב ברלין, שם יכלו להתגורר ולעבוד, ואף לחזור (עד 1961) למזרח העיר לצורך קניות במחירי מציאה.
לאחר בניית חומת ברלין

לקראת אמצע 1961 עלה המחנה, הצפוף להתפקע, לרמות שיא בקליטת דיירים חדשים. ביוני נרשמו בו בממוצע יותר מ-600 פליטים ביום, ביולי כ-1000. בתחילת אוגוסט 1961 נרשמו כל יום כ-1200, ב-8 בחודש כבר קפץ מספרם ל-1741
. ב-12 באוגוסט כבר הגיע המספר ל-2400.
ב-13 באוגוסט 1961 סגרו שלטונות גרמניה המזרחית את אזור החיץ בין שני חלקי ברלין, והחלו להקים את חומת ברלין. בן לילה פחת מספר הפליטים שהגיעו למחנה כמעט לאפס, ועד מהרה הוא התרוקן כמעט כליל, ובשנים שלאחר מכן שירת בקושי כמה אלפים שהצליחו להימלט. לנמלטים ממזרח גרמניה לאחר הקמת החומה נאמר לא לחשוף את שיטת בריחתם, בשל חשד להימצאות סוכני שטאזי במחנה. חלקים ממנו הוסבו לדירות מגורים, וחלק קטן נשאר על מנת לשמש כמחנה קליטה למקרה הצורך.
ב-1989, לאחר נפילת החומה, שב המחנה והתמלא, ואף עלה הצורך בשכירת דירות נוספות לשיכון הפליטים.
זרם הפליטים שכך ביוני 1990, וב-1993 עזב המהגר האחרון ממזרח גרמניה את שערי המחנה. מאוחר יותר קלט המחנה גרמנים-אתניים (Aussiedler) שהגיעו ממדינות חבר העמים (ברית המועצות לשעבר), אך גם זרם זה שכך, ובסוף 2008 נסגר המחנה סופית.
ב-2010 נפתח המחנה מחדש כמרכז למבקשי מקלט ולפליטים[דרוש מקור].