stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קיסר רומא
עבודת הקיסר > פניות אל הקיסר

כחלק מעבודתו, נהג הקיסר לקבל ולענות על פניותיהם של נתיניו. עבודתה זו באה לידי ביטוי בשני אופנים: ראשית, בלִיבֶּלוּס (אנ') (בלטינית: Libellus, משמעות: ספר קטן), כינוי לפנייה בכתב שהוגשה אליו. פנייה זו הייתה, בדרך כלל, קצרה, שהוגשה על ידי אנשים ממעמד נמוך, בין אם עלי ידי קבוצות ובין עם ביחידות. אנשים שרצו להגיש לקיסר בקשה כתובה היו צריכים לבוא אליו בעצמם או על ידי שליח. בנוסף, הליבלוס נמסר לקיסר ברומא, באלכסנדריה או בכל מקום אחר. הקיסר ענה בעצמו על הבקשות, ותשובתו נרשמה בתחתיתן. העתקים של התשובות נשמרו בארכיונים ופורסמו בפומבי. החלטות הקיסר נגעו לחוק הפרטי והציבורי. לפנייה זו, הליבלוס, השיב הקיסר במה שנודע בשם סוֹבְּסְקְרִיפְּטִיוֹ (בלטינית: Subscriptio, משמעות: כתיבה למטה). בתשובתו של הקיסר נהג הלה לכתוב את המילה רֵקוֹגְנוֹבִי (בלטינית: Recognovi, משמעות: בדקתי), שמשמעותה היא שבקשתו של הנתין אושרה. העתקים של ליבלוס וסובסקיפטיו פורסמו לא פעם בריש גלי.
על פי פפירוס שהשתמר, נמצא כי הקיסר ספטימיוס סוורוס השיב על תשע עשר לִיבֵּלִי (בלטינית: Libelli, משמעות: ליבלוס ברבים) במשך שלושה ימים, בין ה-14 במרץ ל-16 במרץ 200. מכך ניתן להניח, כי אם זהו היה קצב שליחת את הסובסקיפטיו, אזי לקיסר התאפשר להשיב על מאות בקשות כאלה מדי שנה. על פי מחקרו של פרגוס מילאר על תולדות האימפריה הרומית, ההשפעה של הממשל הרומי בחיי הפרט התבטאה באופן הטוב ביותר באמצעות הליבלי. מול דעה זו של מילאר קמו שתי סברות המפריכות את טענתו. הראשונה, היא שעזרה אישית מטעם הקיסר עבור היחיד לא הייתה יכולה להשפיע השפעה רבה במדינה שבה התגוררו למעלה מחמישים מיליון תושבים. השנייה היא, שמדיניותו של הקיסר לא יכולה הייתה להשתנות באופן מהותי הודות לפניותיו.
עבודת הקיסר > מכתבים והוראות

בספר העשירי של קובץ המכתבים של פליניוס הצעיר נכללת התכתובת שלו עם הקיסר טראיאנוס מהזמן שהיה פליניוס נציב הפרובינקיה ביתיניה. להלן מקרה אחד לדוגמה, העולה ממכתבו של פליניוס ומתשובת הקיסר:
המכתב של פליניוס אל טראיאנוס מראה, שבתפקידו כנציב הוא נתקל בבעיה שהתקשה לטפל בה ולכן החליט להתייעץ עם הקיסר. הבעיה היא, שהצבא הרומי לא גייס עבדים לשרת בו, ומי שניסו להתגייס והצהירו שהם בני חורין היו צפויים לעונש מוות. הקושי של פליניוס במקרה זה נבע מכך, שבבדיקה הרגילה לא התגלה ששני המגויסים היו עבדים והם כבר הושבעו. סמפרוניוס קאיליאנוס היה גייס וחשף את עובדת היותם עבדים, ועל כן שלח אותם לנציב שיפסוק את עונשם. אולם מתברר, שבהוראות שקיבל פליניוס מטראיאנוס כאשר מונה לנציב לא נאמרו דברים מפורשים על מקרה כזה. טראיאנוס מבהיר אפוא לפליניוס מה עליו לעשות: אם הם התנדבו, דהיינו, יזמו את הגיוס, חל עליהם העונש; אם חייבו אותם להתגייס (פקידי הגיוס או הבעלים שלהם) פטורים הם מהעונש.
פולחן הקיסר

הפולחן של הרומאים נבע מההשקפה שהמנהיגים שלהם הם אלים או קרובים למעמד האלים. פולחן המושלים שנהגו, השפיע על הממלכות ההלנסטיות שנחשפו למנהגיהם, בעת שהגיעו לרומא מהמזרח. פולחן היוונים עבר ממנהיגיהם אל מצביאי הרומאים, כגון גאיוס פלאמיניוס נפוס ולוקיוס קורנליוס סולה.
בתחילת הפרינקיפט, אוגוסטוס קיסר הבדיל בין כל אחד מהאזורים שהיו תחת שליטתו לפי תרבות המקום ביחס לפולחן המנהיגים. במצרים, שם הפרעה נתפס כאל, הוא הנחיל את אלוהותו כאל המלחמה במיתולוגיה המצרית, הורוס. לעומת זאת, באסיה הקטנה איפשר את פולחנו במשותף עם פולחן רומא, וזאת רק לאחר שביקשו זאת ממנו, ורק באמצעות כהן גדול שהיה אחראי על המקדשים, המזבחות והטקסים, במסגרת חגיגות שנתיות.
בניגוד לשאר הפרובינציות הרומיות, ברומא ובאיטליה אוגוסטוס פעל באופן עקיף יותר. הוא הוסיף לשמו תארים ותפקידים שהגדילו את שמו ופיארו אותו, ואת הפולחן התיר רק ככזה שיופנה לעבר החלקים היותר רוחניים שבו, כך שיצר הפרדה מסוימת בינו לבין מושא הפולחן.
הנחלת הפולחן איפשרה ביטוי לנאמנות לקיסר, כמייצג האימפריה כולה. לכך התלוו מאפיינים דתיים ותרבותיים של הקשר של האלים עם בני התמותה, והמסורות היווניות העוסקות בגיבורים ובאלים למחצה. בשל הרצון להאמין שהמנהיג הוא לא סתם עוד אדם – לא רק פשוטי העם העריצו את השליט, אלא גם אזרחים מכובדים ומשכילים, בייחוד בעיתות משבר.
נוסף על כך, קיימות האפשרוית הנוספות, כגון יוהרה ושכרון כוח של המנהיגים, שהובילו את סובביהם לנקוט בחנופה, מתוך תקווה לקבלת תמורה. מנגד, יש היסטוריונים הסבורים שפולחן האישיות לא באמת התרחש, מתוך הסתמכות על כך שהפולחן לא היה תמיד ישיר לגופו של המנהיג אלא לעיתים למעשיו, לא היה אחיד בין שלל הטריטוריות באימפריה, ושלא נמצאו עדויות לפולחן מצד אנשים פרטיים, אלא רק לפולחן ציבורי מוסדר מצרכים מדיניים.
ראו גם

קיסרי רומא
לקריאה נוספת

ישראל שצמן, כל הדרכים מובילות לרומא: אימפריאליזם ואימפריה, האוניברסיטה הפתוחה, 2017, עמ' 74–87
משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2002, עמ' 184–186
הערות שוליים

↑  שצמן (2017), עמ' 74–77
↑  שצמן (2002), עמ' 21–24
1 2  שצמן (2002), עמ' 26
↑  שצמן (2002), עמ' 25
↑  שצמן (2017), עמ' 78–85
↑  שצמן (2002), עמ' 27–29
↑  עמית, עמ' 184–186
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543777505171  BnF: cb119366028 (data)  LCCN: sh85114924
רוויה (מושב)

| --- | --- |
שלט בכניסה למושב
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: עמק המעיינות
גובה ממוצע: ‎-106 מטר
תאריך ייסוד: 1952
תנועה מיישבת: הפועל המזרחי
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2022
  - אוכלוסייה: 459 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎3.4% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת עמק בית שאן מוגדלת) רוויה(למפת עמק בית שאן רגילה) רוויה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום רוויה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום רוויה32°26′55″N 35°28′24″E﻿ / ﻿32.4486985306468°N 35.4732898429847°E﻿ / 32.4486985306468; 35.4732898429847  heמפת היישובים של מועצה אזורית עמק המעיינות (in English: Emek HaMaayanot Regional Council) באדום - רוויה בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 4 מתוך 10

רוויה (רְוָיָה) הוא מושב בעמק בית שאן השייך למועצה אזורית עמק המעיינות, וממוקם כ-6 ק"מ מדרום מערב לבית שאן.
היסטוריה

המושב הוקם בשנת 1952 על ידי ארגון "הפועל המזרחי", האחרון מבין שלושת יישובי ביכורה: רוויה, שדי תרומות ורחוב. רוויה כונתה פרונה ב', על שם הכפר הערבי פרונה (תל רחוב הסמוך). תחילה יושבו במקום כ-20 מעולי כורדיסטן ממעברת זרעין. אולם בהיעדר מתיישבים נוספים, הם נדרשו לעבור לשדה תרומות או בית שאן ולאחר שלושה חודשים שבהם המושב נותר ריק נכנסו אליו באוגוסט 1954 עולים ממרוקו שהובאו ישר מהאנייה. תוכנן להביא למקום 50 משפחות מעולי מרוקו, אולם 11 משפחות סירבו לצאת לדרך ועוד 14 משפחות סירבו לרדת במקום והושבו באותו יום לשער העלייה. בתחילה בקשו בארגון הפועל המזרחי לפנות את המתיישבים ממרוקו, שכן המקום יועד על ידיהם לגרעין מג'רבה, אולם לאחר מספר ימים הוסכם שעולי מרוקו יישארו במקום. בהמשך אוגוסט 1954 נשלחו למושב עוד מעולי מרוקו כדי להשלימו ל-60 משפחות. בפברואר 1956 חובר המושב לרשת החשמל הארצית.
שמו הנוכחי ניתן בראשית 1953 ונגזר משפע המים באזור ומעיין עין רוויה הסמוך.
עם בוא העלייה של יהודי אתיופיה בשנות ה-90 קלט המושב חלק מהעולים.
מושב רוויה משתרע על כ־2,000 דונם.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  רחוב, רויה שדה תרומות - ישובי עולים בעמק בית שאן, הצופה, 31 בינואר 1955; המשך
↑  50 משפחות ממרוקו- מהנמל אל מושב בעמק בית־שאן, על המשמר, 15 באוגוסט 1954
↑  רק 24 משפחות נותרו במושב רוויה מה-50 שהגיעו ממרוקו, הארץ, 16 באוגוסט 1954
↑  דורשים להרחיק העולים מרוויה, דבר, 18 באוגוסט 1954
↑  הסכם הסוכנות - הפועל המזרחי על השארת המתיישבים ברוויה, הארץ, 20 באוגוסט 1954
↑  עולים נשלחו ישר מהנמל להתיישבות, הארץ, 24 באוגוסט 1954
↑  ישובים חדשים חוברו לרשת החשמל, למרחב, 20 בפברואר 1956
↑  שמות חדשים ליישובים, הצופה, 16 באפריל 1953
שמות חדשים ליישובים, חרות, 10 ביוני 1953
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588148805171 
כביש הגישה למושב
רוויית יתר

רוויית יתר היא מצב פיזיקלי, שבו תמיסה מכילה יותר חומר מומס מאשר כמות החומר הממיס בתמיסה רוויה (saturated). גם המצב הפיזיקלי שבו לחץ אדי המים באוויר גדול מלחץ האדים, המוגדר על ידי הטמפרטורה, קרוי רווית יתר. במצב זה הלחות היחסית גבוהה מ-100%.
איך נוצרת רוויית יתר

הכמות היחסית של החומר המומס תלויה בגורמים פיזיקליים, כמו טמפרטורת התמיסה. ניתן להגיע למצב של רוויית יתר באמצעות שינוי מבוקר של הגורמים הפיזיקליים. כך למשל, הגדלת הטמפרטורה, תגדיל את מסיסות התמיסה. אם בשלב זה ניצור תמיסה רוויה, ולאחר מכן נקטין את הטמפרטורה, אז ייתכן שנקבל תמיסה במצב של רוויית יתר (supersaturated). קיומם של אתרי התגרענות גורם לחומר המומס להתמצק, ובכך הוא מונע את התופעה של רוויית יתר.
דוגמאות

טיפות המים המרכיבות את העננים נוצרות באוויר שנמצא במצב רוויה או באוויר שנמצא במצב של רוויית יתר.
התגבשות של גבישים בתוך תמיסה מושגת על ידי הבאת התמיסה למצב של רוויית יתר והכנסת אתר התגרענות. כך למשל, בתהליך ייצור הסוכר מאפשרים לסוכר להתגבש בתוך סירופ שנמצא במצב רוויית יתר.
משקאות מוגזים נמצאים במצב רוויית יתר של פחמן דו-חמצני. התפרצות מנטוס היא דוגמה לניסוי ביתי בו גורמים לחלק גדול מהפחמן הדו-חמצני להפוך לגז.
תא ערפל הוא גלאי חלקיקים, שמכיל אוויר במצב רוויית יתר של אדי מים. חלקיקים טעונים שעוברים דרכו מייננים את האוויר והיונים שנוצרים משמשים כאתרי התגרענות, כך שלאורך מסלולו של החלקיק הטעון נוצר שובל של טיפות מים.
אגם ווסטוק באנטארקטיקה הוא אגם אוליגוטרופי של מים מתוקים שיש בו רוויית יתר של חמצן מומס.
ים המלח נמצא במצב רוויית יתר של מלחים מומסים, כתוצאה מתהליך ארוך של התאדות מים.
דולומיט הוא סלע הנוצר בלגונות שנמצאות במצב של רוויית יתר.
כמות החנקן המומסת ברקמות גופו של צולל גבוהה יותר כאשר הוא נמצא בעומק רב יותר, בגלל שהמסיסות גדלה עם העלייה בלחץ. כאשר הצולל עולה אז התמיסה ברקמות נמצאת במצב רוויית יתר של חנקן. מצב זה אינו יציב ואם הצולל עולה מהר מדי אז החנקן עלול ליצור בועות גז בגוף. בועות הגז גורמות לפגיעת דקומפרסיה, וצולל שנפגע בצורה זו יש להעביר לתא לחץ.
ראו גם

התגרענות
מסיסות
קירור יתר
תרכובת רוויה
קיסר סין

צ'ין שה-חואנג, קיסר סין הראשון
פויי, קיסר סין האחרון
קיסר סין (במנדרינית תקנית: 皇帝, בפין-יין: Huángdì, תעתיק: חְוָאנְגדִי) הוא תואר המתייחס לכל מונרך ששלט בסין הקיסרית החל ביסוד שושלת צ'ין ב-221 לפנה"ס ועד נפילת שושלת צ'ינג ב-1912. כינוי נוסף מקובל היה "בן השמים" (天子), תואר שנוצר בשלהי תקופת שושלת שאנג, וייחס לקיסר שלטון על "הכול מתחת לשמים" (天下 טְייֵן שְׂיָה, הכינוי המקובל בסין עד המאה ה-20 לעולם כולו). בדרך כלל היה הקיסר השליט העליון על מדינתו, אם כי היו מקרים שלא זה היה המצב.
קיסרים מאותה משפחה סווגו בדרך כלל לתקופות היסטוריות הידועות כשושלות. מקובל להניח כי רוב השליטים הקיסריים של סין היו חברי הקבוצה האתנית של בני ההאן, אם כי מחקרים מודרניים נוטים להיות זהירים יותר לגבי הסיכונים שביישום קטגוריות אתניות עכשוויות לתקופות קודמות בהיסטוריה. במהלך שושלת יואן ושושלת צ'ינג נשלטה סין על ידי מונגולים ומנצ'ורים אתניים בהתאם. ההשקפה ההיסטורית המקובלת שהתעצבה במשך השנים היא ששושלות אלו הן שושלות זרות שעברו סיניזציה במהלך השנים, בעוד שחוקרים מודרניים טוענים כי פעולת הגומלין שבין פוליטיקה ואתניות היו מורכבות הרבה יותר.
מקור והיסטוריה

השליטים מהתקופה שקדמה לשושלת צ'ין היו מכונים וָאנְג (王), מונח שמקובל כיום לתרגם כ"מלך". בשנת 221 לפנה"ס, כאשר מלך צ'ין השלים את כיבושן של הממלכות השונות של תקופת המדינות הלוחמות, הוא אימץ תואר חדש על מנת לשקף את יוקרתו כשליט הגדול מכל המלכים שהיו לפניו. הוא יצר את התואר החדש "חְוָאנְגדִי" או קיסר וכינה עצמו "שְׁה חְוָאנְגדִי", כלומר "הקיסר הראשון". חְוָאנְג (皇 – "מרומם") ודִי (帝 – אלוהים, אב קדמון מלכותי) היו תוארם של כמה מנהיגים מהתקופה הפרהיסטורית של סין.
התאוריה המדינית הסינית לא התנגדה לחלוטין להענקת תואר "קיסר סין" לשליטים זרים או שאינם שייכים לזרע המלוכה. במהלך ההיסטוריה התחלקה סין, כמה פעמים, לממלכות קטנות יותר תחת שלטונם של שליטים נפרדים או מצביאים. הקיסר היה ברוב המקרים השליט של סין המאוחדת, או שלפחות היו לו סיבות חוקיות לטעון לשלטון על כל סין, גם אם בפועל הוא לא שלט על כל המדינה. היו גם מקרים בהיסטוריה הסינית בהם היו כמה שליטים שטענו לתואר "קיסר סין" בעת ובעונה אחת. לדוגמה, כמה נסיכים שמוצאם היה ממשפחת הקיסרים של שושלת מינג המשיכו לטעון לכתר קיסר סין אחרי שנוסדה שושלת צ'ינג (1644–1911), והמצביא האחרון של צבא שושלת מינג, ווּ סָאנְגְווֵי, טען לכתר הקיסר במהלך שלטונו של הקיסר קָאנְג שִׂי משושלת צ'ינג. בשושלות שנוסדו על ידי כובשים זרים, שבסופו של דבר נטמעו בתרבות, בפוליטיקה ובחברה הסינית, נטלו השליטים את התואר "קיסר סין" בנוסף לתארים שנשאו בארצם המקורית. הדוגמה הבולטת ביותר הוא קובלאי חאן, שהיה גם החאן הגדול של המונגולים וגם קיסר סין.
מספר הקיסרים

מתחילת שושלת צ'ין ועד סופה של שושלת צ'ינג היו קרוב ל-400 קיסרים בסין. חלקם הכריזו על עצמם קיסרים ויסדו אימפריות בעצמם כממשלה מתחרה לקיסר השליט כשהם כופרים בחוקיותו של הקיסר הנוכחי, כדוגמת לי דזה צ'נג (שמרד בקיסר מינג האחרון) ויואן שׁוּ (שניסה להקים שושלת בסוף תקופת האן). לא כולם מקובלים כקיסרים חוקיים. מקובל להעריך כי כ-10% מבין הקיסרים היו מנהלים מוכשרים וכ-10% מהם היו חדלי אישים. הקיסרים המוכשרים הם אלו שסביבם נוצרו אגדות בסין, והם המוכרים יותר. בין הקיסרים המוכרים ביותר": צ'ין שה-חואנג (שושלת צ'ין), הקיסר וו (שושלת האן), קובלאי חאן (שושלת יואן) וקָאנְג שִׂי (שושלת צ'ינג).
מעמד ועוצמה

החל משושלת צ'ין נודע קיסר סין כ"בן השמים" (天子). כצאצא וכנציג השמים עלי אדמות, היה לקיסר שלטון מוחלט על כל דבר, קטן כגדול "תחת השמים" (天下, כלומר העולם). המנדט לשלטונו נחשב אלוהי וקבוע מראש. בניגוד ליחסים בינלאומיים מודרניים, לא נחשב קיסר סין במזרח אסיה כראש מדינה אחת מבין כמה, אלא כשליט העליון היחיד על כל העולם המתורבת.
דבריו של הקיסר נחשבו להוראות מקודשות (聖旨), והצהרותיו הכתובות "צווים מלמעלה" (上諭). בתאוריה היה הציות להוראות של הקיסר מיידי. הוא היה מורם מעם, מהאצולה ומבני המשפחה הקיסרית. פניות לקיסר נעשו תמיד בשפה רשמית ומתוך שפלות, אפילו על ידי בני המשפחה הקרובים.
עם זאת, מידת כוחו האמיתי של הקיסר השתנתה בין קיסרים שונים באותה שושלת ובין שושלות שונות. בתחילת מחזור החיים של השושלת הקיסרית הסינית, היה הקיסר מייסד השושלת מגבש את האימפריה בדרך כלל כשליט אבסולוטי, כפי שניתן להיווכח מהקיסרים צ'ין שה-חואנג משושלת צ'ין, טָאידְזונְג משושלת טאנג, קובלאי חאן משושלת יואן וקָאנְג שִׂי משושלת צ'ינג. קיסרים אלו שלטו כמלכים אבסולוטיים במשך כל תקופת שלטונם, כשהם מקפידים לשמור על מנהל ריכוזי חזק המפקח על המדינה. בהמשך מחזור החיים של השושלת הקיסרית הסינית עלו לשלטון קיסרים שקיבלו את התפקיד בירושה והיו לעיתים קרובות קיסרים חלשים. הקיסרים של סוף תקופת שושלת מינג נהגו להעביר את הניהול השוטף של ענייני המדינה לפקידים הבכירים ולעיתים קרובות סירבו אפילו לשמוע בקשות מפקידים אלו. מודל שלטוני אחר התקיים במהלך שושלת סונג, שבה האפיל כוחו של ראש הממשלה (או המזכיר הכללי) על כוחו של הקיסר.
גודל השטח עליו שלט קיסר סין בפועל השתנה משושלת לשושלת. במקרים אחדים, כבמהלך תקופת שושלת סונג הדרומית, התפצל הכוח הפוליטי במזרח אסיה בין כמה ממשלות, עם זאת, הבדיה הפוליטית שיש אך ורק שליט אחד נשמרה.
הקיסר עלה לשלטון בדרך כלל כיורשו של הקיסר הקודם, או שתפש את השלטון כמורד. הבחירה ביורש הייתה בדרך כלל על פי העדפת הבן הבכור. עקב כך, היו מקרים רבים שילד הוכתר כקיסר עם מות אביו. במצב זה קיבלה אימו, הקיסרית האלמנה, עמדת כוח משמעותית. למעשה, רוב הנשים ששלטו במהלך ההיסטוריה הקיסרית הסינית עלו לשלטון כעוצרות מפאת גילם הצעיר של בניהן. דוגמאות בולטות כוללות את הקיסרית לו משושלת האן, כמו גם הקיסרית האלמנה צְאשִׂי והקיסרית האלמנה צְא'אָן משושלת צ'ינג שבמשך זמן מה שלטו יחדיו כעוצרות משותפות. אם הקיסרית האלמנה הייתה חלשה מכדי לתפוס את השלטון, נהגו פקידים מהחצר בדרך כלל להשתלט. נוכחותם של סריסים בחצר גם היא הייתה חשובה במבנה הארגוני, שכן הקיסר בדרך כלל נהג לסמוך על אחדים מהם כאנשי סודו, דבר שנתן להם גישה למסמכים חשובים רבים. היו מקרים בהם היה הכוח האבסולוטי בידי סריסים, המקרה הבולט ביותר הוא של הסריס וֵיי ג'ונְגשְׂייֵן בתקופת שושלת מינג. היו גם מצבים בהם אצילים אחרים תפסו את השלטון כעוצרים.
ירושה ורצף שלטוני

התואר "קיסר" עבר בירושה, בדרך כלל מהאב לבן בכל שושלת. היו גם מקרים בהם עלה אחיו הצעיר של הקיסר לכס המלוכה, כאשר לקיסר שמת לא היו בנים זכרים. הנוהג היה ברוב השושלות להעביר את השלטון לבן הבכור שנולד לקיסרית (嫡長子). בכמה מקרים, כאשר לא נולדו בנים לקיסרית, היא אימצה ילד אחר של הקיסר כבנה (כל ילדיו של הקיסר נחשבו כילדיה של הקיסרית, בלא קשר לאם הביולוגית). בחלק מהשושלות היו מקרים בהם כפרו בנים אחרים של הקיסר (לרובם היה מספר רב של ילדים) בזכותו של הבן הבכור של הקיסרית לכתר, ופרצו מלחמות ירושה. בניסיון למנוע מחלוקות לאחר מותו היו מקרים בהם מינה הקיסר בעודו בחיים את נסיך הכתר (太子). אבל היו מקרים שאפילו מינוי ברור כזה סוכל בשל קנאה או חוסר אמון, בין אם היה זה נסיך הכתר עצמו שקשר כנגד הקיסר או אחים שזממו האחד כנגד השני. כך למשל, הכתיר הונג וו, קיסר מינג הראשון את נכדו, ג'וּ יון־ון, בן בנו הבכור של הונג וו, כיורשו בשלטון, אבל הנכד שלט כקיסר בשם ג'יאן־ון 4 שנים (1398–1402) בלבד, משום שכבר בעת שעלה לשלטון כפר דודו, ג'וּ די, בזכותו לכתר והריב הפך למרד גלוי שהסתיים בניצחונו של ג'וּ די. ג'יאן־ון מת ככל הנראה בשרפה שהוצתה בארמונו וג'וּ די הוכתר כקיסר השלישי של שושלת מינג בשם הקיסר" יוֹנג־לֶה" (永乐 – אושר נצחי). כמה קיסרים, כדוגמת יוּ'נְגגֶ'נְג, שלאחר שביטלו את מעמד נסיך הכתר, הפקידו את המסמכים המכילים את שמו של יורש העצר בקופסה חתומה שאמורה הייתה להיפתח לאחר מותו ורק אז יוכרז תוכנם.
שלא כמו במונרכיות אחרות, כדוגמת המונרכיה היפנית, אפשרה התאוריה הפוליטית הסינית את החלפת המשפחה השולטת. אפשרות זו התבססה על המושג הקונפוציאני "מנדט השמים". התאוריה מאחורי מושג זה הייתה שקיסר סין פעל כ"בן השמים" וקיבל מנדט לשלוט על כל אדם אחר בעולם, אבל רק אם הוא שירת את נתיניו היטב. אם איכות השלטון הייתה מפוקפקת בשל אסונות טבע חוזרים ונשנים כדוגמת שיטפונות או בצורת, או בשל סיבות אחרת, אזי מרד כנגד הקיסר היה מוצדק. מושג חשוב זה נתן תוקף חוקי ל"מחזור השושלתי" או להחלפת השושלות.
עיקרון זה אפשר אפילו לאיכרים לייסד שושלת חדשה, כדוגמת שושלת האן ושושלת מינג; ואפילו הקמת שושלות על ידי כובשים זרים כדוגמת שושלת יואן המונגולית ושושלת צ'ינג המנצ'ורית. היושרה המוסרית וההנהגה הנדיבה שהם שקבעו מי יאחז ב"מנדט השמים". היסטוריונים מציינים כי רעיון סינוצנטרי זה היה אחת הסיבות החשובות לכך שלסין הקיסרית הייתה אחת ממערכות השלטון היעילות ביותר בזמנים הקדומים.
הייתה רק קיסרית אחת ששלטה באופן חוקי בסין והיא הקיסרית וו משושלת טאנג או שושלת ווּ-ג'וֹאוּ שנוסדה על ידה. עם זאת, נשים רבות הפכו לשליטים "דה פקטו", בדרך כלל כהקיסרית האלמנה. דוגמאות בולטות כוללות את הקיסרית לו משושלת האן, ואת הקיסרית האלמנה צְישִׂי, אימו של הקיסר טונְגגְ'ה (1861–1874) ודודתו ואימו המאומצת של הקיסר גוָאנְגשׂוּ' (1874–1908), ששלטה בסין במשך 47 שנים (1861–1908).
סגנון, שמות וצורת הפנייה

מכיוון שעל פי החוק היה לקיסר מעמד אבסולוטי שאסור היה לאיש לערער עליו, היו נתיניו חייבים להראות את הכבוד המקסימלי בנוכחותו, בין בדו-שיח ישיר או בכל צורה אחרת. לפני הפנייה היה הדובר צריך להשתחוות עד שראשו נגע ברצפה. צורת השתחוות זו קרויה בסינית קוֹאוּטוֹאוּ (叩頭). מילה זו חדרה לשפה האנגלית כ-Kowtow, והיא מתארת סוג השתחוות זה וגם במשמעות נוספת של התרפסות. בשיחה עם הקיסר היה זה פשע להשוות בין הדובר לבין הקיסר בכל צורה שהיא. היה זה טאבו להתייחס לקיסר בשם בו נולד ואפילו לאימו הורתו נאסר הדבר, ובמקום זאת היא פנתה אליו כ"חְוָאנְגדִי" (קיסר), או בפשטות כ"אֶר" ("בן"). אסור היה לפנות לקיסר בגוף שני ("אתה"). כל מי שדיבר אל הקיסר היה חייב לפנות אליו בתואר בִּישְׂיָה (陛下) המקביל ל"הוד מעלתך הקיסרי" או "חְוָאנְג שָׁאנְג" (皇上, "הקיסר הנעלה"), או " טְייֵן גְ'ה (天子, "בן השמים"), או "שֶׁנְג שָׁאנְג" (聖上, השמיימי הנעלה). המשרתים נהגו בדרך כלל לפנות אל הקיסר כ" וָאן סְווֵי יֵה" (萬歲爺, "אדון "עשרת אלפים השנה", מקביל ל"אדון שיחיה לנצח"). הקיסר התייחס לעצמו כ "גֶ'ן" (朕), שניתן לתרגמו כמונח המלכותי "אנו" (pluralis majestatis), בנוכח נתיניו היה מותר לקיסר בלבד לעשות שימוש במונח.
בניגוד למוסכמה המערבית בה מתייחסים לשליט תוך שימוש בשמו בו נודע כמלך (לדוגמה: ג'ורג' החמישי) או בשמו הפרטי (לדוגמה: המלכה ויקטוריה), ההתייחסות לקיסר שולט הייתה בפשטות כ"חְוָאנְגדִי בִּישְׂיָה" (皇帝陛下, "הוד מעלתו הקיסר") או "דָאנְגגִ'ין חְוָאנְגשָׁאנְג" (當今皇上, "מעלת הקיסר הנוכחי") כאשר מדברים עליו בגוף שלישי. בדרך כלל הוא כונה "הוד מעלתו הקיסר של שושלת (X) הגדולה, בן השמים, אדון עשרת אלפי השנים". צורות הפנייה השתנו מאוד במהלך שושלות יואן וצ'ינג.
הקיסר היה ידוע גם על פי השם של תקופת שלטונו (年號). מאז אומצה שיטת שם התקופה על ידי הקיסר ווּ משושלת האן ועד תקופת שושלת מינג, נהג השליט בדרך כלל להחליף את שם התקופה על בסיס קבוע למחצה במהלך שלטונו. במהלך שושלות מינג וצ'ינג נהגו הקיסרים לבחור שם תקופה אחד במהלך שלטונם, והמנהג היה להתייחס לקיסרים לשעבר בשם זה. בשושלות קודמות יותר היו הקיסרים ידועים בשם המקדש שלהם (廟號) שניתן להם לאחר מותם. לכל הקיסרים ניתן גם שם לאחר מותם (謚號), שלעיתים צורף לשם המקדש שלהם (לדוגמה, הקיסר שֶׁנְגדְזוּזֶ'ן聖祖仁皇帝 היה שמו של הקיסר קָאנְג שִׂי). למותו של קיסר נהגו להתייחס כאל "גְ'יָאבֶּנְג" (駕崩, מילולית "התמוטטות") ולקיסר שזה עתה מת התייחסו כאל " דָאשִׂינְג חְוָאנְגדִי" (大行皇帝).
לאחר מותם נהגו לקבור את הקיסרים במכלולי קבורה מפוארים במיוחד. חלק מהקיסרים נהגו להכין את אחוזת הקבר שלהם עוד בחייהם. אחוזת הקבר הבולטת ביותר הוכנה על ידי הקיסר הראשון, צ'ין שה-חואנג (שושלת צ'ין) שהקים מאוזוליאום ליד העיר שי-אן במחוז שאאנשי והקיף את עצמו באלפי פסלי חיילים מטרקוטה. צבא הטרקוטה נועד ללוותו לעולם הבא. גם אתרי הקבורה של שושלות מינג וצ'ינג שנשמרו מרשימים בהיקפם, בייחוד אתר קברי שושלת מינג שליד בייג'ינג. הן אתר הקבורה של צ'ין שה-חואנג והן אתרי הקבורה הקיסריים השונים של שושלות מינג וצ'ינג הוכרו כאתרי מורשת עולמית על יד ארגון אונסק"ו.
משפחה

משפחת קיסר הייתה מורכבת מהקיסר כראש המשפחה, ומהקיסרית (皇后) כבת זוגו הראשית וכ"אם האומה" (國母). בנוסף היו לקיסר בנות זוג נוספות ופילגשים (妃嬪) שדורגו על פי חשיבותן בהרמון, שבו הקיסרית הייתה החשובה ביותר. בכל שושלת הייתה כללים בנוגע למספר הנשים בהרמון. במהלך שושלת צ'ינג (1644–1911) למשל, קבעו הכללים כי בכל זמן נתון תהיה בהרמון קיסרית אחת, "חְוָאנְג גְווֵיפֵיי" אחת, שתי " גְווֵיפֵיי", ארבע "פֵיי" ושש "פִּין", בנוסף למספר בלתי מוגבל של בנות זוגות נוספות ופילגשים. למרות שעל פי החוק היה לקיסר את המעמד הגבוה ביותר, על פי המסורת והתקדימים קיבלה הקיסרית האלמנה (皇太后) בדרך כלל את הכבוד הגדול ביותר בארמון והיא קיבלה את ההחלטות ברוב ענייני המשפחה. לעיתים, במיוחד כאשר על כס המלוכה היה קיסר צעיר במיוחד, היא הייתה השליט "דה פקטו". אל ילדיו של הקיסר, הנסיכים (王子), והנסיכות (公主) נהגו לעיתים קרובות להתייחס על פי סדר לידתם, כדוגמת "הנסיך הבכור", הנסיכה השלישית" וכו'. הנסיכים זכו בתוארי אצולה לעיתים קרובות ברגע שהגיעו לבגרות. אחיו של הקיסר ודודיו שרתו בחצר המלוכה על פי חוק והיה להם מעמד שווה לפקידי חצר אחרים (子). הקיסר היה מורם מעל כולם בלא קשר לגילו או לדור אליו היה שייך.
ראו גם

קיסר יפן
הערות שוליים

↑  פו יי הידוע בתור "הקיסר האחרון" של סין (וכך גם הוצג בסרטו של ברנרדו ברטולוצ'י, הקיסר האחרון) ויתר על כסאו בתחילת 1912, אבל ב-1916 הכריז יואן שְׁה-קָאי על עצמו כקיסר לאחר שהשתלט על מה שהייתה אמורה להיות ממשלה רפובליקאית. ב-22 במרץ 1916, 83 יום אחר כך, התכחש יואן להכרזה. כך שלא תמיד הוא מוכר כקיסר לגיטימי.
↑  סיניזציה כנגד התרבות של בני המנצ'ו: ההצלחה של שלטון המנצ'ו
↑  מונח מקובל בסין לתיאור השלבים של הקמת שושלת חדשה, ניוונה, ולבסוף נפילתה.
רושאניה

רושניה הייתה אגודת סתרים מוסלמית סופית אפגנית במאה ה-16 שהוקמה על ידי באיאזיד אנצארי מג'ולונדאהר. באיאזיד יותר מאוחר כינה את עצמו פיר רושאן (שליח האור) וטען שהוא אנצאר, כלומר אחד מהאנשים שעזרו למוחמד לברוח ממכה, ולכן גם מואר, מכאן פירוש השם "רושנייה" או "המוארים". פיר רושאן הושפע הן מהיוגים והן מסופים אחרים והוסיף דוקטרינה משלו. לפי פיר רושאן ההתגלמות המושלמת ביותר של אלוהים נמצאת בקדושים. מבחינת ערכים פיר רושאן דיבר על חובתו של האדם לשחרר את עצמו מבורות עצמית ומרודנות של שליטים כמו גם ממערכות הירושה שלהם. עוד עיקרון היה שחרור כל האנושות מאי-סובלנות והזכות של כל בן אנוש לחפש ידע, כולל נשים. לדעתו, כל בני האנוש נוצרו שווים ובעלי חרות לבחור את דרכם הייחודית.
רעיונותיו עלו בקנה אחד עם רעיונות עידן הנאורות, ולכן נרדפו על ידי אנשים שרצו לשמר את המצב הקיים. באירופה תנועות פשיסטיות, הבינו את רעיונותיו כחופש מוות בפני הרודן, משם רעיונותיו התגלגלו לימין ולתאוריות הקונספירציה וזאת הצורה שהמסדר מפורסם בה כיום. הקונספירטורים מאשימים את הראשנייה כממשיכים ושארית של מסדר החשישיון האיסמעילי, כהשראה להקמת מסדר האילומינטי בבוואריה, כלוקחים חלק בסדר עולמי חדש ועוד האשמות רבות ומגוונות מספור. יחד עם זאת חשוב לזכור שפיר רושאן הטיף לערכים סובלניים בתקופה  שרוב האנושות חיו כעבדים, איכרים או בעוני מחפיר. הראשנייה חוסלו סופית על ידי האימפריה המוגולית.
קסנוטיפלופיים

| קסנוטיפלופיים> מיון מדעי |
| --- | --- |
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: קסנוטיפלופיים
סוג:: נחשיל מדגסקר
מינים
 Xenotyphlops grandidieri
שם מדעי
 Xenotyphlopidae ‏וולך & Ineich, 1996

קסנוטיפלופיים (שם מדעי: Xenotyphlopidae) היא משפחה של נחשים קטנים המזכירים את הנחשיליים שבעבר היו שייכים אליהם. משפחה זו כוללת סוג אחד - נחשיל מדגסקר ובו מין אחד האנדמי למדגסקר.
מין זה קטן ביותר ועיניו קטנות מאוד. והוא בעל מקור קטן ומעוגל. הוא ייחודי בכך שהוא נושם באופן ייחודי ואין לו קנה נשימה.
מין זה נחקר רק בזמן האחרון, כשבתחילה שויך למשפחת הנחשיליים, אך בהמשך על פי דגימות מולקולריות הוא עבר למשפחה עצמאית.
מיון

Xenotyphlops grandidieri
רוופילפ

רוופילפ (בהונגרית: Révfülöp) הוא כפר על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. לאור קרבתו לאגם, הכפר הפך לאתר נופש פופולרי בהונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם ברוופילפ מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 1,334 תושבים, ובשנת 2020 רק 1,100 תושבים.
ברוופילפ חיו 17 יהודים בשנת 1941.