stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמיר קמינר
לקריאה נוספת

איתי רום, מתן שירם, שבעי רצון - על עבודת מבקרי המסעדות בישראל, "העין השביעית"
הערות שוליים

↑  לקט ציוני דרך בהיסטוריה של הקהילה ההומולסבית בישראל, "האגודה"
↑  שירה מנור מתפרצת, באתר וואלה, 2 ביוני 2005
↑  לי-אור אברבך, יועץ מהסרטים, באתר nrg‏, 4 בנובמבר 2007
↑  יניב הלפרין, שדרת הכוכבים, GoGay
↑  מתן שירם, "שניצל בסקיני ג'ינס", RestPro
↑  תומר קרן, זמן השרון, לידיעת הקורא אמיר קמינר, באתר nrg‏, 17 בינואר 2008
↑  יעל קציר, מהר, מהר, אני כבר מאחר, באתר הארץ, 9 באוקטובר 2007
יואל שרון

| --- | --- |

 לידה:  10 באוקטובר 1949 (בן 75) וינה, אזורי הכיבוש באוסטריה 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 http://www.yoelsharon.co.il/
 פרופיל ב-IMDb
 
יואל שרון (נולד ב-10 באוקטובר 1949) הוא יוצר קולנוע ויזם חברתי.
ביוגרפיה

יואל שרון נולד בווינה שבאוסטריה להורים ניצולי שואה שנפגשו לאחר מלחמת העולם השנייה בבודפשט. המשפחה התגוררה במושב רמת רזיאל ולאחר מכן במושב ניר ישראל. בשנת 1953 החל אביו לעבוד ב"מפעלי ים המלח" והמשפחה עברה להתגורר בבאר שבע.
ביוגרפיה > שרות צבאי

שרון התגייס לצה"ל ב-1968, והתנדב לסיירת חרוב. בסיירת עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. בהמשך עבר קורס קציני חי"ר. בשנת 1971 השתחרר בדרגת סגן.
בספטמבר 1973 החל ללמוד בלונדון צילום וקולנוע ב-Ealing College, London.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים שב לישראל והצטרף לחייליו בסיירת חרוב. שרון השתתף בצליחת תעלת סואץ למצרים. ב-24 באוקטובר, יומה האחרון של המלחמה, נשלח בנגמ"ש עם 18 מחייליו לחלץ כח צה"ל שנפגע במהלך הקרב בעיר סואץ. במהלך הנסיעה ספג הנגמ"ש פגיעה ישירה של פגז מטנק מצרי. מהפגיעה נהרגו 16 מתוך 19 חיילי המחלקה. שרון נפגע בעמוד השדרה, שותק בפלג גופו התחתון, ורותק לכיסא גלגלים. השניים האחרים לקו בהלם קרב. שנת שיקומו בתל השומר תועדה על ידי הבמאי אלי כהן בסרט התיעודי "לעמוד על הרגלים".
ביוגרפיה > קריירה

שרון השלים את לימודיו בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ועבד כעורך סרטים בטלוויזיה הישראלית בירושלים. מבין הסרטים אותם כתב, ביים והפיק:
1976 - "ארבעים שנות בדידות" – (20 דק') כתב וביים את סרטו העלילתי הראשון הקצר עם השחקנית מרים נבו, במסגרת לימודיו באוניברסיטה.
1978 - "מסע" - (40 דק') כתב וביים את סרט התעודה המתעד מסע אופני טנדם של קבוצת עיוורים מירושלים לאילת. הסרט שודר בטלוויזיה הישראלית ונבחר כסרט הטוב ביותר בתחרות הסרט הישראלי הקצר.
1979 - "מסתורי האנייה הטבועה" – (60 דק') הפיק בפועל את סרט התעודה הבינלאומי, קופרודוקציה של הטלוויזיה הישראלית וה– BBC בהפקת "סרטי קסטל", על מסע צלילה של קבוצת צוללנים הרפתקנים בעקבות אונייה טבועה של לורנס איש ערב במפרץ סואץ. במאי – אלי כהן.
1980 - "בעקבות הר סיני" - (50 דק') כתב וביים את הסרט העלילתי המתרחש בלילה בו בעל (עמוס טל שיר) מתכונן לצאת עם חבריו לחפש את הר סיני וברקע מערכת יחסיו עם אשתו בנפרד (איריס ברנע) (אייל בן אסא). הסרט שודר בטלוויזיה הישראלית.
1983 - "להיות שחקן" – (40 דק') בימוי דרמה תיעודית (לפי רעיון של חיים מקלברג) על חייו של הניצב שחולם כל חייו להיות שחקן קולנוע. מבוסס ומשוחק על ידי דויד כהן, שהיה ניצב ביותר מ-15 סרטים, וחלומו היה פעם להופיע כשחקן ראשי בסרט. הופק ושודר בטלוויזיה הישראלית. נבחר כסרט התעודה הטוב ביותר של השנה – עיתון "להיטון".
1985 - "סיפורה של ידידות" – (30 דק') תסריט, בימוי והפקה סרט תעודה על רמת הגולן עבור חברה צרפתית.
1988 - "בצילו של הלם קרב" – (90 דק') תסריט, בימוי והפקה. הסרט חשף לראשונה בישראל את תופעת הלם הקרב. שחקנים: דן תורג'מן, ענת עצמון, אשר צרפתי, גילי בן אוזיליו, סטניסלב צ'פלין ועוד. מפיקים- יחיאל יוגב, מאיר אמסלם. הסרט הופץ בעולם על ידי החברה האמריקאית "אנג'ליקה פילמס". בספטמבר 1988 הוקרן בהקרנת בכורה עולמית בניו יורק.
1990 - "התקווה" – כתב בשיתוף עם המחזאי מוטי לרנר את התסריט לסרט עלילתי. זהו סיפור לידתו של ההמנון הישראלי על רקע משולש רומנטי בין נפתלי הרץ אימבר, לורנס אוליפנט ואשתו אליס, בתקופת העלייה הראשונה. התסריט זכה בפרס הראשון בתחרות "קרן וורנר" לשנת ה-40 של המדינה.
2010 - "המדינה שבדרך- יומן מסע" – כתב, ביים והפיק את הסדרה התיעודית (5 פרקים), אשר שודרה בערוץ הראשון. הסדרה מתעדת את מסעו של שרון על אופני יד ברחבי הארץ.
2013 - "קרב אחד יותר מדי" - סרט אנימציה תיעודי על הקרב על העיר סואץ במלחמת יום כיפור.
2018 - "כדור סמרטוטים" – סרט קולנוע עלילתי (בהכנה)[דרושה הבהרה] – מבוסס על סיפורם האישי של יואל שרון ויוסי שחר הכותבים. חבורת ילדים להורים מהגרים במעברה הבאר שבעית בשנות החמישים, נאבקים בילדי שכונת הצברים הוותיקים וחולמים לנצח אותם בכדורגל.
עמותת אתגרים

בינואר 1995 ייסד שרון את עמותת אתגרים יחד עם קבוצת נכי צה"ל ואנשי שיקום. "אתגרים" פיתחה, לראשונה בישראל, כ-20 ענפי ספורט אתגרי חדשים עבור ציבור הנכים. במשך 13 שנה ניהל שרון את העמותה. התורה האתגרית מהווה היום מודל הנלמד בקרב אנשי שיקום בעולם כולו.
יואל ניהל את עמותת אתגרים במשך 13 שנה. עם פרישתו מהניהול הפעיל באוגוסט 2007, הוענק ליואל התואר - "מייסד ונשיא כבוד של אתגרים". לאחר הפרישה, יואל ממשיך ללוות ולסייע לאתגרים בקשרי החוץ של העמותה.
2001 - קרן שלם - ציון לשבח על פיתוח תוכניות חדשניות לאנשים עם בעיות התפתחותיות.
2002 - אות כבוד על מפעל ההתנדבות ותרומה ייחודית לשיפור פני החברה בישראל.
2003 - פרס יגאל אלון - על מעשה מופת חלוצי ותרומה ייחודית לחברה בישראל.
2003 - פרס מרכז אדלר באונ' ת"א – על פריצת דרך בשיקומם של ילדים ונוער בסיכון.
2004 - אות החסד – על תרומה ייחודית לשיקומם של ילדים עם נכויות התפתחותיות.
2005 – פרס היזם החברתי – (היזם החברתי הראשון בישראל) הוענק על ידי ארנסט אנד יאנג, קוסט פורר גבאי את קסירר, אוניברסיטת תל אביב, עיתון גלובס.
2006 - פרס מוביל חדשנות חברתית בעולם – הוענק על ידי הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס-שווייץ. "על חזון מרחיק לכת ומימושו המעשי, על אומץ לב ונתינה חסרת גבולות לשיפור מציאות חייהם של אנשים בעולם".
2010 - "אות הנשיא למתנדב"
2010 – "אות וינגייט לקידום הספורט" – על קידומם של אנשים עם מגבלות באמצעות ספורט.
2012 – "פרס טבע למצוינות בחינוך" – ע"ש אלי הורביץ.
2014 – איש המופת בספורט הישראלי – תרומה ייחודית לשיקומם של אוכלוסיות מיוחדות באמצעות ספורט אתגרי - משרד הספורט, ועד אולימפי, תנועת אומ"ץ.
2018 - דוקטור לשם כבוד - הוענק על ידי אוניברסיטת בר-אילן.
חתירה לשלום

במהלך השנים פעל שרון לקידום השלום בין ישראל לשכנותיה הערביות: בספטמבר 1993 יזם הפגנת הזדהות של נכי צה"ל עם הסכמי אוסלו. באוקטובר 1996 יזם והפיק בשיתוף עם גידי קטנוב את "מסע השלום" הבינלאומי מירושלים לירדן בהשתתפות משלחת ירדנית ומשלחות נכים מהעולם. בין השנים 1996 – ספטמבר 2000 (עד לפרוץ האינתיפאדה השנייה), יזם וקידם פרויקטים משותפים עם ארגוני נכים מהרשות הפלסטינית ברצועת עזה ויהודה ושומרון בראשות ד"ר פתחי ערפאת, וכן עם ארגון הנכים בירדן, בראשו עמד הנסיך הירדני ריעד אבו זיעד.
יזמות חברתית

הרצאות - יואל מרצה ברחבי הארץ בפני ארגונים, חברות, בתי ספר וצבא על מישוש חלומות ומימוש פוטנציאל אישי וקבוצתי.
מכללה בינתחומית בהרצליה - יואל מנחה סטודנטים הלומדים בבית הספר למנהיגות ע"ש רבין, במכללה הבינתחומית.
חיים אישיים

שרון מתגורר ברמת השרון. נשוי בשנית לדינה, אב לבן מנישואיו הראשונים ובן ובת מנישואיו השניים.
הערות שוליים

↑  אודות יואל שרון מתוך אתר הבית של יואל שרון.
↑  מערכת, קרב אחד יותר מדי - הסרט המלא, באתר nana10‏, 12 בספטמבר 2013.
↑  יוסי ביילין, כמעט כמו כולם, דבר, 7 בנובמבר 1974
↑  אופנים לזוג רוכבים
↑  מאיר שניצר, הוא הלך בקוצים, חדשות, 4 באפריל 1988
↑  עידית שחורי, הלם קרב לסגן־אלוף, חדשות, 24 במרץ 1987
↑  צפו: הרגעים הקשים של הכישלון בסואץ, באתר וואלה, 13 בספטמבר 2013
↑  זהבה דברת, ‏המגזר העסקי מצטרף ל"אתגרים", באתר גלובס, 2 בינואר 2002
↑  תמרה טראובמן, הספורט משפר הדימוי העצמי של נפגעי טרור, באתר הארץ, 21 ביוני 2002
↑  אריאל רובינסקי, רציתי להוכיח לעצמי שאני יכול, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2008
↑  רועי ברגמן, ‏יואל שרון מעמותת אתגרים זכה בפרס מוביל החדשנות החברתית בישראל, באתר גלובס, 3 בדצמבר 2005
↑  אבי טמקין, ‏זה עולם קטן מאוד, באתר גלובס, 24 בינואר 2006
↑  יואל שרון, אני לא יכול ללכת – אבל אני יכול לעוף, באתר ynet, 8 במאי 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008713283605171
רותם ברוכין

| --- | --- |

 לידה:  12 במאי 1982 (בת 42) פתח תקווה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב
 סוגה:  פנטזיה
 פרסים והוקרה:  פרס גפן
 
רותם ברוכין (נולדה ב-12 במאי 1982) היא סופרת, מחזאית, תסריטאית ובמאית ישראלית; כלת פרס גפן תשע פעמים - יותר מכל סופר ישראלי אחר.
ביוגרפיה

רותם ברוכין נולדה בפתח תקווה וגדלה בגבעת שמואל. היא בוגרת תואר ראשון בתסריטאות בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
ברוכין החלה לפרסם סיפורים קצרים בסוגת הפנטזיה בשנת 2004. סיפוריה הרבים התפרסמו בפלטפורמות מקוונות שונות בהן מגזין האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה, המגזין המקוון "בלי פאניקה" ואסופת הסיפורים האלקטרונית "געגועים למחר" ובדפוס במגזין חלומות באספמיה, המימד העשירי ומגזין מרקורי. בנוסף, כתבה ברוכין לשבועון הנוער ראש 1 סיפורים מתמשכים שפורסמו בעיתון במשך כשנתיים. סיפוריה מפורסמים באופן קבוע באסופת הסיפורים הספקולטיבית הישראלית היה יהיה מאז הוצאת הכרך הראשון של האסופה בשנת 2009.
שישה עשר מסיפוריה היו מועמדים לפרס גפן בתחום המדע הבדיוני והפנטזיה וברוכין היא כלת תשעה פרסי גפן. בשנת 2007 זכתה בפרס על סיפורה הקצר "במראה". בשנת 2013 זכתה בפרס על סיפורה "הפוך, לקחת". בשנת 2014 זכתה בפרס על סיפורה "וויסקי בקנקן". בשנת 2017 זכתה בפרס על סיפורה "מציאות ואבידות". בשנת 2018 זכה סיפורה "הפוך, לקחת" בפרס גפן מיוחד, ה"רטרו גפן", שחולק לרגל 20 שנה לפרס, אשר כל מועמדי הפרס בעבר היו מועמדים לו. בשנת 2019 זכתה בפרס על סיפורה "הדרקון האחרון שלי".
מחזותיה של ברוכין הוצגו בתיאטרון צוותא, תיאטרון סוזן דלל, במרכז העירוני לקהילה הגאה בתל אביב ומעל במות נוספות. כמו כן כתבה מספר פרקים לסדרת הטלוויזיה לנוער החולמים ששודרה בערוץ הילדים של HOT.
בשנת 2022 ראה אור בהוצאת זמורה ביתן רומן הביכורים שלה "שומרי הערים", המבוסס על עולם רוחות הערים שיצרה בסיפוריה הקצרים. הספר זכה בפרס גפן לספר המקור הטוב ביותר לשנת 2023. באותה שנה זכתה במקביל בפרס גם בקטגוריית הסיפור הקצר הטוב ביותר על הסיפור "ברד כחול-מסטיק", המבוסס גם הוא על עולם רוחות הערים.
עבודות נבחרות

במראה (המימד העשירי, גיליון 29, 2007) – זוכה פרס גפן
הלכתי לאיבוד, תיכף אשוב (היה יהיה, 2009)
מרק עם שקדיות (היה יהיה, 2010)
הפוך, לקחת (היה יהיה, 2012) – זוכה פרס גפן וכן פרס רטרו גפן
וויסקי בקנקן (היה יהיה, 2013) – זוכה פרס גפן
הרועה האחרון (2013) - במאית משנה
מים בטעם אבק (בלי פאניקה, 2015)
רוחות מדבר (ראש 1, 2016)
מציאות ואבידות (היה יהיה, 2016) – זוכה פרס גפן
הדרקון האחרון שלי (היה יהיה, 2018) – זוכה פרס גפן
ברד כחול מסטיק (היה יהיה, 2022) - זוכה פרס גפן
שומרי הערים (2022) - זוכה פרס גפן
הערות שוליים

1 2  היסטוריית הפרס | פרס גפן, באתר geffen.sf-f.org.il
↑  היֹה יהיה | אסופה שנתית לספרות ספקולטיבית מקורית, באתר annual.sf-f.org.il
↑  זוכי פרס גפן 2019 בעמוד הפייסבוק של פרס גפן
↑  שומרי הערים, באתר כנרת זמורה
↑  זוכי פרס גפן 2023 – פרס גפן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007571939505171  VIAF: 453147266643535480702   WorldCat (עם VIAF): 453147266643535480702
מאורע ברנר

יוסף חיים ברנר ב-1910
"מאורע ברנר" הוא כינוי לפולמוס חריף, שהתנהל בעולם היהודי בשנים 1910–1911, בעקבות מאמר של יוסף חיים ברנר.
רקע

בראשית המאה ה-20 החלה תופעה חדשה בקרב יהדות מזרח אירופה: המרת הדת לנצרות. תופעה זו, שכונתה גם "שמד", הייתה מוכרת במהלך המאה ה-19 בקרב יהדות מערב ומרכז אירופה, אולם התפשטותה למזרח גרמה לתגובת חרדה בציבור היהודי. הדאגה מפני השמד ומפני "פריצת החומות" באה לידי ביטוי במאות מאמרים בעיתונות היהודית, והייתה נושא מרכזי בסדר היום היהודי עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. על רקע זה ניתן לראות במאמר של ברנר, ובפולמוס שהתפתח סביבו, חלק בלתי נפרד ממסכת הוויכוחים של התקופה בשאלת ההתבוללות.
תחילת הפולמוס: המאמר של ברנר

ב-24 בנובמבר 1910 פרסם יוסף חיים ברנר מאמר בעיתון "הפועל הצעיר", שיצא בירושלים. המאמר הוא חסר כותרת, כיוון שנדפס במדור הקבוע של ברנר - "בעיתונות ובספרות (הערות וציונים)". המאמר עסק במה שכונה "מגפת השמד", כלומר, המרת הדת בקרב הדור הצעיר במזרח אירופה. הנקודות העיקריות במאמרו של ברנר היו:
א. תופעת השמד היא שולית, ואינה מסכנת כלל את קיומו של העם היהודי.
ב. הדיונים הרבים בתופעת השמד מיותרים ואף מזיקים כי הם מסיחים את הדעת מהבעיות האמיתיות והדחופות של עם ישראל, וגוזלים את האנרגיה הדרושה להקמת לאום יהודי חדש ובריא.
ג. יש לחדול לגמרי מהעיסוק בשאלות תאולוגיות ומהתנצחות עם הנצרות ולהתמקד רק בעיקר: "שאלת ח י י נ ו היהודית ולא שאלת הדת היהודית" (ההדגשה במקור).
ד. כותב המאמר איננו מאמין בשום דת. כל הדתות בעיניו הן הבל ורעות רוח. עם זאת, יש לו קשר עמוק ומחייב לתרבות היהודית ולספר התנ"ך, שהוא היסוד לה, והוא הירושה הרוחנית של בעל המאמר, יחד עם כל עם ישראל.
ה. בהתייחסותו לתנ"ך רואה בעל המאמר את הברית החדשה כהמשך אורגני של הברית הישנה וכשווה לה במעמד. ביחד מגלמות שתיהן את ספר הספרים של עם ישראל.
ברנר חתם על המאמר באחד משמות-העט שלו, י. חבר, אך היה ידוע לכל, כי הוא היה הכותב היחיד במדור זה.
הסתעפות הפולמוס

התגובות למאמרו של ברנר התעצמו והסתעפו בעקבות החלטת הוועד האודיסאי ותגובת הנגד של סופרי ארץ-ישראל. למשל, התפתח ענף עצמאי בוויכוח, שבו המאמר של ברנר שימש רק כנקודת פתיחה לדעות בנושאים של חופש הביטוי, חופש העיתונות, הקשר בין תמיכה כספית להכתבת דעות והיחס לתמיכה בכלל. במקביל הוסיף להתנהל ולהתפתח הוויכוח הבסיסי בנושאי לאומיות וחילוניות, יהדות ונצרות ואף לגבי ברנר עצמו, דעותיו ואישיותו.
וכך כותבת נורית גוברין בספרה על הפרשה:
"הוויכוחים נתעצמו והתנהלו במרץ רב. מאמר רדף מאמר, תשובה לתשובה, ועד שלא נתפרסמה תגובה אחת, כבר הופיעו מאמרים חדשים שחייבו תגובה חדשה. היו שבאו 'להגן' והגנתם נדחתה על ידי הנוגעים בדבר, היו שבאו לברך ונמצאו מקללים. אבל הכל שינסו עטיהם, השחיזו לשונם והשתתפו במערכה. 'העולם' רעש".
ובהמשך: "הרוחות ממשיכות לסעור, הוויכוח גואה [...] וכשם שהוא מתנהל במקביל בהסתעפויותיו הנושאיות השונות כך הוא מתנהל במקביל בארצות השונות ובכתבי העת השונים. המאמרים נכתבים בעת ובעונה אחת בכל העיתונים ובכל המקומות, ועוד לא התפרסמה תגובה על דעה מסוימת [...], וכבר מתפרסם חומר חדש.".
שני עיתונים בארץ ישראל היו עסוקים במיוחד במאמר של ברנר ונגזרותיו: "החרות" ו"האור". מאמרים ותגובות בקשר לפרשה התפרסמו בעמודיהם הראשיים כמעט מדי יום, במשך חודשים רבים. עיתון "האור" נקט בקו אובייקטיבי ונתן ביטוי לדעות שונות. עיתון "החרות", לעומת זאת, המשיך לנקוט עמדה לוחמנית ובלתי מתפשרת נגד ברנר והציבור שלו - הציונות החילונית. העיתון החזיק בעמודו הראשי מדור מיוחד ל"עניין ברנר", ובו פורסמו בקביעות תגובות ביקורתיות, שהתאימו לעמדת העיתון, ולוקטו מכל עיתוני העולם.
סיום הפולמוס

המצדדים בברנר, ובראשם מפלגת "הפועל הצעיר" ועיתונה, יצאו מן העימות וידם על העליונה. עיתון "הפועל הצעיר" הגדיל את תפוצתו, הפך מדו-שבועון לשבועון והיה לעיתון שהאריך ימים יותר מכל עיתוני התקופה (נוסד ב-1910 ונסגר ב-1970). ברנר עצמו נהייה אישיות ידועה יותר. תומכיו ואוהדיו (שלא כולם תמכו בדעותיו) ראו בו מנהיג ומורה דרך. מתנגדיו ראו בו אדם מסוכן ומשחית. עם זאת, למרות הדברים הקשים שנאמרו בין הצדדים נעשו ביניהם צעדי פיוס, שאפשרו המשך שיח, ואף פעילות משותפת, בין המחנות בכלל ובין ברנר למתנגדיו בפרט. המחלוקות נותרו בעינן, אך ניכר מאמץ להרגיע את הרוחות.
ה"פיצוץ" בעין גנים: לקראת סיום שנת 1911 נמצא הפולמוס בדעיכה, אך הוא התלקח מחדש בספטמבר-אוקטובר, עם ביקורו של אחד העם בארץ ישראל. הביקור כלל מפגש עם פועלי מושב עין גנים, שם הופתע אחד העם מעוצמת הביקורת שהוטחה בו. הפועלים הזכירו לו את עמדתו ופעילותו בפולמוס ברנר, ובמיוחד את דברי ההשמצה שלו, על כך שהם - פועלי ארץ-ישראל - פונים עורף ליהדות ונוטים לנצרות. אחד העם ניסה להסביר את עמדתו לגבי המאמר של ברנר, והכחיש בתוקף את ההאשמה האחרונה, אך דבריו והכחשתו לא נתקבלו. דבר הפגישה הסוערת, והקרע הגלוי שנוצר בה בין אחד העם לבין ציבור הפועלים, התפרסמו בישראל ומחוצה לה וגררו מאמרי תגובה רבים. לאחר מכן דעך הפולמוס ופינה מקומו למחלוקות אחרות.
גימנסיה הרצליה: ברנר עצמו הפך לאישיות בלתי רצויה בחוגים מסוימים בארץ, אך הוא המשיך במאבקיו התרבותיים והחברתיים ובחיפוש דרכו האישית. דוגמה לקשיים שניצבו בפניו ניתן לראות בפרשת התקבלותו כמורה לספרות בגימנסיה הרצליה, בשנת 1915: ההנהלה שכרה אותו ללא ידיעת הוועד המפקח על הגימנסיה, ובניגוד לדעתו. הוועד ניסה לסכל את המינוי, אך לא הצליח, ובתגובה מינה את המורה מרדכי בן הלל הכהן כמפקח על השיעורים של ברנר. היה על הכהן לוודא, שברנר מלמד בהתאם לתוכנית הלימודים ואינו מסית נגד הדת. תוך זמן לא רב אישר הכהן, כי ברנר הוא מורה מצוין, הולך בתלם ואינו מביע שום דעות "נפסדות". בכך בא קץ גם לפרשה זו.
לקריאה נוספת

נורית גוברין, מאורע ברנר - המאבק על חופש הביטוי, הוצאת יד בן צבי, 1985 (הספר בקטלוג ULI).
דוד כנעני, העלייה השנייה העובדת ויחסה לדת ולמסורת, תל אביב, תשל"ז, עמ' 71–81
מנחם ברינקר יוסף חיים ברנר, בתוך: העלייה השנייה: אישים, הוצאת יד בן צבי, תשנ"ח, עמ' 107–109
עוזי אלידע, העולם בצהוב: לידת עיתונות ההמון הארץ-ישראלית, מ״הצבי״ ל״האור״ 1884-1914, תל אביב, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2015, עמ׳ 150-157.
הערות שוליים

↑  נורית גוברין (1985). מאורע ברנר, הוצאת יד יצחק בן צבי, עמ' 15
↑  יוסף חיים ברנר, על חזיון ה“שמד”, בפרויקט בן-יהודה
↑  נורית גוברין (1985). מאורע ברנר, הוצאת יד יצחק בן צבי, עמ' 18-21
↑  נורית גוברין (1985). מאורע ברנר, הוצאת יד יצחק בן צבי, עמ' 20
↑  נורית גוברין (1985). מאורע ברנר, הוצאת יד יצחק בן צבי, עמ' 22-23
↑  נורית גוברין (1985). מאורע ברנר, הוצאת יד יצחק בן צבי, עמ' 25-28
↑  נורית גוברין (1985). מאורע ברנר, הוצאת יד יצחק בן צבי, עמ' 44-45
↑  נורית גוברין (1985). מאורע ברנר, הוצאת יד יצחק בן צבי, עמ' 56
↑  נורית גוברין (1985). מאורע ברנר, הוצאת יד יצחק בן צבי, עמ' 69
↑  נורית גוברין (1985). מאורע ברנר, הוצאת יד יצחק בן צבי, עמ' 92
↑  נורית גוברין (1985). מאורע ברנר, הוצאת יד יצחק בן צבי, עמ' 26, 35-36
↑  נורית גוברין (1985). מאורע ברנר, הוצאת יד יצחק בן צבי, עמ' 111-119
↑  נורית גוברין (1985). מאורע ברנר, הוצאת יד יצחק בן צבי, עמ' 123
יהודית אנגלרד

| --- | --- |

 לידה:  18 בנובמבר 1946 (בת 78) בגדאד, ממלכת עיראק 
 תחום יצירה:  ציור 
 צאצאים:  אגם אנגלרד- סער 
 www.yehuditenglard.com
 
יהודית אנגלרד (נולדה ב-18 בנובמבר 1946) היא ציירת ישראלית.
ביוגרפיה

יהודית אנגלרד נולדה בבגדאד, עיראק, בשם פאוזיה צפר (פאוזיה, על שם אחותו של המלך פארוק), החמישית במשפחה בת שמונה ילדים. אביה, נאג'י צפר (ספר) היה מהנדס הרכבות של העיר בגדאד ואמא, ז'ולייט (ויולט) הייתה בישראל צירה במפלגת העבודה. עלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1951, כשהייתה בת חמש, המשפחה התיישבה בתל אביב ואחר-כך ברמת גן. בהיותה נערה ובבגרותה רקדה בסטודיו של להקת בת דור.
יהודית אנגלרד החלה לצייר בשנות הארבעים לחייה ולמדה בכוחות עצמה, בלא מסגרת רשמית. בשנת 2005 החלה להציג ומאז הציגה בעשרות תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות בארץ ובעולם: ב-2015 יצרה שתי עבודות וידאו ארט.
חברה באיגוד האמנים הפלסטיים בישראל, בארגון הבינלאומי של האמנים הפלסטיים של אונסק"ו ובעמותה לחקר אמנות נשים ומגדר מייסודה של ד"ר רות מרקוס, כמו כן, באגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים ולחקר המגדר.
יהודית אנגלרד נשואה מאז 1974, מתגוררת בהוד השרון. איבדה את בנה הבכור בהיותו ילד בן ארבע, אם לאגם אנגלרד סער, גפן אנגלרד ענתבי ועילי אנגלרד. אחותה, רות צופר, היא פרופסור חבר במחלקה לספרות השוואתית, לימודי נשים ומגדר, ולימודי יהדות באוניברסיטת מישיגן.
אודות עבודתה

לדברי האוצרת, דניאלה טלמור: "בכוחו של הקו לבנות אמיתות כמו בחוקי הטבע," אומרת יהודית אנגלרד. ההפשטה מבחינתה היא תנועה, כמו איתני הטבע המצויים בתנועה מתמדת, כמו העננים, כמו העצים הגלים והרוח. עבודותיה מנסות לגעת בחיים ובטבע, ולגלות אותם. הדמויים של יהודית אנגלרד מבטאים זעקה אמיתית מתוך רצון עז בשינוי. הם מציבים זה מול זה ניגודים של חושך ואור, כאב ושמחה, סבל ותקווה – הנשזרים יחד בנוף יצירתה הענפה. הנוף הציורי הניבט מהם מעוגן בעולם החוויות בתעוזה רבה, ונטוע בהוויה הקיומית. יצירתה האקספרסיבית מאופיינת בשפה מופשטת חופשית ופתוחה, במשטחי צבע גדולים ובצבעוניות עשירה. ואכן, היצירות נעות בין ההיסטוריה הפרטית והפנטזיה בין מציאות ודמיון. ציורי השמן הנועזים והמרתקים משקפים את זירת המאבקים שבין אדם לסביבתו, את ההתגוששות המתמדת שבה מתעצבים יחסיו עם סביבתו, עם אנשים אחרים, עם העולם האופף אותו ועם עצמו. לדברי ד"ר דליה בכר: "פעולת מחיקת העין מהדיוקן בציור היא פגיעה סימבולית בעצמי, בשלמות הגוף. זהו ייצוג של נכות, אובדן וטראומה, ומטרתו להעביר מסרים שעליהם אנסה לעמוד בהמשך. כשאנגלרד נותנת שם לציור הדיוקן ומגדירה את מצבה הנפשי, היא יכולה לשלוט בו ולקנות בעלות על הדימוי, גם אם זו בעלות מדומה".
פרסים

פרס ראשון (Best of collection) בתחרות Artbuzz 2010.
דורגה בין 100 ציירים בולטים בתחרות Art top 100 Artisits 2012.
עבודה שלה (מחאה, 2011) הייתה בין 250 עבודות מרחבי העולם שנבחרו על ידי אוצרי תערוכת NordArt (גר') שבגרמניה.
פרס אגודת אח"י - לשנת 2019 (בקטגוריה ציור) אגודה לעידוד המחקר, והאמנות.
ציון לשבח על ידי גלריית לינוס קליפורניה[דרוש מקור]
פרפורמנס וידאו זוכה תחרות (London international creative competition)
פרס של גלריה Lab ברומא לשנת 2024
גלריית תמונות

שירת היקום ,2006, שמן על בד, 150x200 ס"מ
שחר, 2008, שמן על בד, 110x160
נערה צבעונית, 2013, שמן על בד, 70x70 ס"מ
אחרי הסערה, 2010, שמן על בד, 100x120 ס"מ
הטווס, שמן על בד, 120x140
הפארק, 2013, שמן על בד, 100x100 ס"מ
חתיכה של שמים, שמן על בד, 110x200 ס"מ
לך לך (מחאת הנעליים) 2012, שמן על בד, 210x600 ס"מ
נאחזת, 2009, שמן על בד, 59x49 ס"מ
ראש, עיניים, פה, 2013, שמן על בד, 44x47 ס"מ
רוצה לצאת אל האור, 2013, שמן על בד, 40x44 ס"מ
תערוכות יחיד

2004 - "הקסם שבצבע", גלריה "על האגם", רעננה.
2005 - "צבעים בנשמה", גלריה עמליה ארבל, תל אביב.
2005 - "ספק החיים מול סוד הצבע", המשכן לאמנויות הבמה, ירושלים.
2006 - "ווחושתוכי", תיאטרון היהלום, רמת גן.
2006 - "מתוך עצמי", גלריית מצפה הימים, ראש פינה.
2006 - "הבחירה שלי", בית אסיה, תל אביב.
2006 - "קשרים", גלריה לאמנות, עין הוד.
2006 - "פנים עצמי", גלריה "על האגם", רעננה.
2007 - "התבוננות", בית יד לבנים, הוד השרון.
2007 - "תפילה קטנה", גלריה "על האגם", רעננה.
2007 - היכל התרבות, ראשון לציון.
2007 - פייננשיאל גארדיאנס, מגדלי אביב, רמת-גן.
2007 - "שערי שלום", בית בלגיה, האוניברסיטה העברית, ירושלים.
2008 - "מרחב אורבני", האופרה הישראלית, המשכן לאמנויות הבמה, תל אביב.
2008 - "תפילת אשה", גלריה "על האגם", רעננה.
2010 - "מקום אחר", בנק דיסקונט  לישראל, תל אביב.
2010 - "קונטור", אוניברסיטת מישיגן, אן ארבור, ארצות הברית.
2011 - "פאוזיה", האנגר 2, נמל יפו, תל אביב –יפו.
2011 - "אראה לא אראה", בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב.
2016 – "רוח אשה", בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב.
2020 - "נפש מתבוננת", בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב
2024-2023 "מהגרת" מוזיאון ומרכז מורשת יהדות בבל, אור יהודה.
תערוכות קבוצתיות

2005 - "Imagination", תערוכה למען הוועד למלחמה באיידס בחסות בנק הפועלים.
2007 - הי טאצ' לאמנות עכשווית, הרצליה.
2007 - "דרך השינוי", מרכז עזריאלי, תל אביב.
2008 – "החיטה", מוזיאון ראש פנה.
2008 - "זכרוננו". תערוכה נודדת של עבודות שנבחרו על ידי משרד הביטחון ויד לבנים.
2008 - בית יד לבנים, נתניה.
2008 - הביאנלה בפירנצה, איטליה.
2009 – בית יד לבנים, תל אביב.
2009 – "Imagination", תערוכה למען הוועד למלחמה באיידס, בחסות בנק הפועלים.
2010 - "שכנות", גלריית בנין רקהאם, אוניברסיטת מישיגן.
2010 - מרכז בלוויל, פריז.
2010 - "Art in Mind", גלריית בריקליין, לונדון.
2010 - "נשים, תודעה, עוצמה", גלריית בית גבריאל לחוף הכנרת.
2010 - בית יד לבנים, באר שבע.
2013 - NordArt 2013, Büdelsdorf, גרמניה.
2013 - "מעבר לחומר", אוניברסיטה בר-אילן.
2015 - "40 פעימות לב", יד לבנים, לזכרם של חללי מלחמת יום הכיפורים.
2015 - Art Amersfoort, הולנד
2017 - Malamegi –ImagoArs, ונציה, איטליה.
2017 - Archipel Gallery, אמרספורט, הולנד.
אוספים

אוספים ציבוריים
בנק דיסקונט
בנק לאומי לישראל
מרכז יצחק רבין
בית החולים שיבא, תל-השומר
אוניברסיטת מישיגן
אוספים פרטיים בארץ ובעולם
הערות שוליים

↑  יהודית אנגלרד, מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל
1 2  חגית פלג רותם, יהודית אנגלרד: יש לנו יכולת לשנות מציאות; לפחות להשתדל, פורטפוליו, 30 ביוני 2020
↑  יהודית אנגלרד באתר העמותה.
↑  מתוך קטלוג התערוכה 'פאוזיה':
↑  דליה בכר. עַיִן וְאַיִן: משמעות "הדיוקן החסר" בציוריה של יהודית אנגלרד. ערב רב. 6 בפברואר 2024
↑  קטלוג התערוכה, פאוזיה. עמוד 32
↑  באתר שגרירות ישראל בגרמניה
↑  Yehudit Englard at Licc, Uk
↑  פרס Lab ROME’24 לאמנות עכשויות. זוכים.
↑  צביה ויצמן כספי, המהגרת שלא פחדה, מנצחת, בכיוון הרוח.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 271038  LCCN: no2023117670   WorldCat (עם LCCN): no2023-117670
צבי זהר

ערך זה עוסק במחנך סופר ועורך ופעיל תרבות ישראלי. אם התכוונתם לפרופסור למשפטים וחוקר יהדות, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 באפריל 1898 
 פטירה:  16 בפברואר 1975 (בגיל 76) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  משמר העמק 
 שפות היצירה:  עברית 
 צאצאים:  עזרה זהר 
 
צבי זֹהר (זונֶנשיין) (לעיתים נכתב זוהר) (א' באייר תרנ"ח, 23 באפריל 1898, רוזדול, גליציה – ו' באדר תשל"ה, 16 בפברואר 1975, משמר העמק) היה מחנך ומחדש חינוכי ברוח החינוך החדש (הפרוגרסיבי), סופר ועורך ופעיל תרבות ישראלי, איש השומר הצעיר. ראש מחלקת בתי הספר והנוער שעל יד הלשכה הארצית של הקק"ל בפולין וראש מחלקת החינוך של מרכז רשת החינוך העברי בפולין "תרבות", ממייסדי ברית עברית עולמית, מראשוני השומר הצעיר, ממניחי היסוד לשיטת החינוך הקיבוצית שלה, ממייסדי המוסד החינוכי "שומריה" במשמר העמק ומנהל סמינר הקיבוצים. עורך המדורים לחינוך ולאמנות בספרית פועלים, מייסד ועורך כתב העת לחינוך ואמנות "אופקים", מייסד השבועון לילדים "משמר לילדים". פרסם מאמרים וספרים רבים בתחומי חינוך ואמנות.