stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נתיב הים הצפוני

מפה של האזור הארקטי המציגה את נתיב הים הצפוני, בהקשר למעבר הצפון מזרחי ולמעבר הצפון-מערבי.
נתיב הים הצפוני (ברוסית: Се́верный морско́й путь; מקוצר כ: Севморпуть) הוא נתיב ימי מוגדר באופן רשמי בחקיקה רוסית היוצא ממזרח לנוביה זמליה ולאורך החוף הארקטי הרוסי מים קארה, דרך סיביר, אל מיצר ברינג. המסלול כולו נמצא במי האזור הארקטי ובאזור הכלכלי הבלעדי של רוסיה. החלקים נקיים מקרח רק חודשיים בשנה. המסלול הכולל בצד הרוסי של הקוטב הצפוני בין הכף הצפוני למיצר ברינג נקרא המעבר הצפון מזרחי, כמקביל למעבר הצפון מערבי בצד הקנדי.
בעוד המעבר הצפון-מזרחי אמנם כולל את כל הים הארקטי המזרחי ומחבר בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט, נתיב הים הצפוני אינו כוללת את ים ברנץ, ולכן הוא אינו מגיע לאוקיינוס האטלנטי.
המסת מכסי קרח ארקטיים עשויה להגדיל את התנועה ובכדאיות המסחרית של נתיב הים הצפוני. מחקר אחד, למשל, מקרין "שינויים יוצאי דופן בזרימת הסחר בין אסיה לאירופה, הסטת הסחר באירופה, תנועת ספינות כבדה בקוטב הצפוני וירידה משמעותית בתנועת סואץ. שינויים צפויים בסחר גורמים גם ללחץ משמעותי על מערכת אקולוגית ארקטית שכבר [חשה] מאוימת."
היסטוריה

המסלול נכבש לראשונה על ידי משלחת "וגה" a של אדולף אריק נורדנשלד.
נתיב הים הצפוני הוא אחד מכמה מסלולי ספנות ארקטיים. מאז אמצע שנות השלושים של המאה העשרים נתיב הים הצפוני היה נתיב ספנות שמנוהל באופן רשמי לאורך החוף הצפוני/הארקטי של רוסיה. הישות הניהולית שינתה שמה מספר פעמים. גלגולו הנוכחי הוא החברה הפדרלית למינהל נתיבי הים הצפוני, שאורגנה מחדש על ידי ממשלת רוסיה בשנת 2013.
באוגוסט 2017, ספינה ראשונה חצתה את נתיב הים הצפוני ללא שימוש בשוברות קרח. לפי הניו יורק טיימס, זה מבשר על פתיחת נתיב ימי קבוע דרך האזור הארקטי, מכיוון שקרח הים נמס ומקל על מעבר ספינות. בשנת 2018 מארסק ליין שלחה את ספינת המכולות החדשה "ונטה מארסק" דרך הנתיב כדי לאסוף נתונים על כדאיות תפעולית, אם כי כרגע הם לא ראו בה אטרקטיביות מסחרית. הספינה נדרשה לליווי למשך שלושה ימים של שוברת הקרח הרוסית "50 שנה לניצחון".
הלשכה ההולנדית לניתוח מדיניות כלכלית העריכה בשנת 2015 כי נתיב הים הצפוני עשוי להיות ציר ללא קרח עד 2030, מוקדם יותר מהמעבר הצפון מערבי או נתיב הים חוצה הקוטב. דו"ח של בית הספר למנהל עסקים בקופנהגן משנת 2016 מצא כי ספנות טרנס-ארקטיות בקנה מידה גדול עשויות להיות כדאיות מבחינה כלכלית עד שנת 2040. בשנת 2018 הממשלה הפדרלית הרוסית העבירה את האחריות העיקרית על הנתיב הצפוני לידי רוסאטום, תאגיד האטום הפדרלי, אשר באמצעות חברת הבת שלה "רוסאטום פלוט", מנהל את צי שוברות הקרח הגרעיניות של רוסית, שבסיסן בעיר מורמנסק.
לקריאה נוספת

Østreng, Willy; Eger, Karl Magnus; Fløistad, Brit; Jørgensen-Dahl, Arnfinn; Lothe, Lars; Mejlænder-Larsen, Morten; Wergeland, Tor (2013). Shipping in Arctic Waters: A Comparison of the Northeast, Northwest and Trans Polar Passages. Springer. doi:10.1007/978-3-642-16790-4. ISBN 978-3642167898.Østreng, Willy; Eger, Karl Magnus; Fløistad, Brit; Jørgensen-Dahl, Arnfinn; Lothe, Lars; Mejlænder-Larsen, Morten; Wergeland, Tor (2013). Shipping in Arctic Waters: A Comparison of the Northeast, Northwest and Trans Polar Passages. Springer. doi:10.1007/978-3-642-16790-4. ISBN 978-3642167898. Østreng, Willy; Eger, Karl Magnus; Fløistad, Brit; Jørgensen-Dahl, Arnfinn; Lothe, Lars; Mejlænder-Larsen, Morten; Wergeland, Tor (2013). Shipping in Arctic Waters: A Comparison of the Northeast, Northwest and Trans Polar Passages. Springer. doi:10.1007/978-3-642-16790-4. ISBN 978-3642167898.
Keupp, Marcus M., ed. (2015). The Northern Sea Route. SpringerGabler. ISBN 978-3-658-04080-2.Keupp, Marcus M., ed. (2015). The Northern Sea Route. SpringerGabler. ISBN 978-3-658-04080-2. Keupp, Marcus M., ed. (2015). The Northern Sea Route. SpringerGabler. ISBN 978-3-658-04080-2.
הערות שוליים

↑  Fountain, Henry (2017-07-23). "With More Ships in the Arctic, Fears of Disaster Rise". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2017-07-24.
↑  McGrath, Matt (2017-08-24). "First tanker crosses northern sea route without ice breaker". BBC News (באנגלית בריטית). נבדק ב-2017-08-24.
↑  Bekkers, Eddy; Francois, Joseph F.; Rojas-Romagosa, Hugo (2016-12-01). "Melting Ice Caps and the Economic Impact of Opening the Northern Sea Route" (PDF). The Economic Journal (באנגלית). 128 (610): 1095–1127. doi:10.1111/ecoj.12460. ISSN 1468-0297.
↑  "Object of activity and functions of NSRA". Northern Sea Route Administration.
1 2  Goldman, Russell (2017-08-25). "Russian Tanker Completes Arctic Passage Without Aid of Icebreakers". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2017-08-26.
↑  Embury-Dennis, Tom (2017-09-18). "Container ship crosses Arctic route for first time in history due to melting sea ice". The Independent (באנגלית). ISSN 0951-9467. נבדק ב-2017-09-20.
↑  Humpert, Malte (2017-09-14). "Maersk Container Ship Transits Arctic Ocean With Icebreaker Escort". High North News. נבדק ב-2017-09-20.
↑  Arctic shipping - Commercial opportunities and challenges (PDF). Copenhangen Business School Maritime. בינואר 2016. ISBN 978-87-93262-03-4. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Nilsen, Thomas (2018-07-18). "Vyacheslav Ruksha will lead the newly established Northern Sea Route Directorate". The Barents Observer.
↑  Henderson, Isaiah (18 ביולי 2019). "Cold Ambition: The New Geopolitical Faultline". The California Review. נבדק ב-18 ביולי 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533831605171  LCCN: sh85092540
נוואל א-סעדאווי

| --- | --- |

 לידה:  27 באוקטובר 1931 Kafr Tahla, ממלכת מצרים 
 פטירה:  21 במרץ 2021 (בגיל 89) בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, מצרים 
 מדינה:  ממלכת מצרים, הרפובליקה הערבית המאוחדת, רפובליקת מצרים, מצרים 
 מקום מגורים:  קהיר 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת קהיר 
 שפות היצירה:  ערבית, אנגלית 
 יצירות בולטות:  אישה בנקודת אפס, נפילת האימאם 
 בן או בת זוג:  שריף חתאתה (1964–2010) 
 פרסים והוקרה:  פרס השלום ע״ש שון מקברייד (2012)  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה החופשית של בריסל (2007)  פרס קטלוניה הבין-לאומי (2003)  דוקטור של כבוד מאוניברסיטת סנט אנדרוז (1997)  100 נשים (BBC) (2015)  פרס צפון–דרום (2004)  פרס סטיג דגרמן (2011)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת שיקגו  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת טרומסה  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
ד"ר נוואל א-סעדאווי (בערבית: نوال السعداوي, תעתיק מדויק: נַוַאל אלסַּעְדַאוִי; ‏27 באוקטובר 1931 – 21 במרץ 2021) הייתה פסיכיאטרית, סופרת ומרצה פמיניסטית מצרית. סעדאווי פיתחה מודל פמיניסטי המשלב בתוכו את המסורת האסלאמית והתרבות הערבית, ונחשבת לפורצת דרך במאבק למען מעמד האישה במצרים ובעולם הערבי. סעדאווי מתאורת כסימון דה בובואר של העולם הערבי והאשה המצרית הרדיקלית ביותר.
ספריה

נוואל א-סעדאווי כתבה למעלה מ-50 ספרים, העוסקים רבות בדיכוי הנשים במצרים ובעולם הערבי על ידי הדת והפטריארכליות. חלקם תורגמו ל-12 שפות, והם מופצים בכל רחבי העולם.
את רוב ספריה לא יכלה להדפיס במצרים, שם הם נחשבו בחוק הפלילי ל"פגיעה באושיות החברה", והם יצאו לאור בביירות בירת לבנון, וממנה עברו גם לחנויות ספרים במצרים כל עוד הצנזור לא הורה על איסופם והחרמתם. רבים מספריה הוחרמו במצרים ובמדינות ערביות נוספות והם נרכשו בהברחה.
בין ספריה:
זיכרונותיה של אישה רופאה - ספרה הראשון. יצא לאור בשנת 1960 תחת צנזורת השלטון במצרים. סיפור בדיוני על רופאה שמורדת בחברה שבה היא חיה בחיפושה אחר נשיותה, האמת והאהבה. תורגם לעברית.
נשים ומין - יצא לאור בשנת 1972. על תלאותיהן של נשים בחיק משפחת גברים ועל שאיפותיהן.
אישה בנקודת האפס - יצא לאור בשנת 1975. מבוסס על תובנותיה וסיפור חייה של אישה שא-סעדאווי פגשה בעת ביקורה בכלא. תורגם לעברית בשנת 2002.
הפנים העירומות של האשה הערבייה - יצא לאור בקהיר בשנת 1977 (קטע ממנו אפשר לקרוא כאן).
זיכרונותי מכלא הנשים - יצא לאור בשנת 1981. נכתב כשהייתה בכלא באמצעים דלים (כשהיא יושבת על דלי ובאור חלש, וכלי הכתיבה הם נייר טואלט ועיפרון איפור שהבריחה עבורה אסירה), ופורסם לאחר שחרורה.
נפילת האימאם - יצא לאור בשנת 1987. תחילת כתיבתו הייתה בעת מעצרה בשנת 1981. ברומן, בתו הבלתי חוקית של האימאם נחשפת לצביעות הממסד הדתי, בזה לחברה המצרית הנשלטת בידי גברים, ובה בעת מתיימרת להיות דתית. תורגם ל-14 שפות, ובהם לעברית. בשנת 2002 הממשל המצרי לא אפשר להציג את הספר ביריד הספרים הבינלאומי של קהיר. ובשנת 2004 דרשה ועדה של 35 אימאמים מאוניברסיטת 'אל אזהר' להחרים את הספר ה"מכיל רעיונות המשמיצים את תורת האסלאם ושורשיו". סעדאווי טענה שלעולם לא תוותר על זכויותיה, וכי הספר דן בסילוף האסלאם, ובברית בין פוליטיקאים מושחתים לממסד הדתי, המצויה גם בהחרמה זו.
מאחורי הרעלה - נשים בעולם הערבי - יצא לאור בשנת 1988. מתאר באריכות ובשמצה את מנהג מילת הנשים. ומספר על עמדת הנביא מוחמד ביחס לנשים ומעשיו לשיפור מעמדן בחברה, כמו ביטול מנהג רציחת תינוקות ממין נקבה שהיה קיים עד זמנו, והקניית זכויות ירושה לנשים. תורגם לעברית.
אלוהים שוכב בערשו של הנילוס - תורגם לעברית.
הפנים החבויות של חווה.
אלוהים התפטר בוועידת הפסגה - יצא לאור בשנת 2007 בהוצאת "מדבולי" המצרית, שהסירה אותו בהמשך מהמדפים מטעמי פגיעה בערכי הדת.
חיים אישיים

במהלך חייה א-סעדאווי התחתנה והתגרשה שלוש פעמים.
נפטרה ב-21 במרץ 2021. הותירה אחריה שני ילדים, בן ובת, מבעלה הראשון והשלישי.
בתה, מונא, אף היא פמיניסטית. בשנת 2007 פרסמה שיר "יום האם", שקרא לנשים לא לשנות שם משפחה לאחר הנישואין. בעקבות השיר, הועמדה מונא לדין על פגיעה באסלאם, אך לבסוף זוכתה.
פרסים והוקרה

2004: פרס צפון דרום של מועצת אירופה.
2005: פרס פרס אינאנה הבינלאומי.
2012: פרס השלום של סאן מקברייד של לשכת השלום הבינלאומית בשווייץ.
הערות שוליים

↑  I don't fear death: Egyptian feminist, novelist Nawal El Saadawi, EgyptToday, ‏24 במאי 2018
↑  Natalie Bennett, Meet Egypt's most radical woman, the Guardian, ‏6 במרץ 2009 (באנגלית)
↑  Rachel Cooke, Nawal El Saadawi: ‘Do you feel you are liberated? I feel I am not’, the Guardian, ‏11 באוקטובר 2015 (באנגלית)
↑  נירית בן ארי, האם גם דיכוי הנשים היה המניע להתקוממויות בעולם הערבי?, באתר הארץ, 3 במרץ 2011
↑   ציפי סער, מאחורי הרעלה, באתר הארץ, 25 במרץ 2021
↑  הפמיניסטית הערבית מס'1 זוכתה מכפירה, ידיעות אחרונות, 8 ביולי 2001
↑  שירות 'הארץ', הממסד המצרי קורא להחרים סופרת פמיניסטית, באתר וואלה! NEWS, ‏1 ביוני 2004 (ארכיון)
↑  Khaleeli, Homa (2010-04-15). "Nawal El Saadawi: Egypt's radical feminist". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2020-05-24.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299202005171  PLWABN: 9810542179305606  BIBSYS: 90084214  BNC: 000674422  BNE: XX969623  BnF: cb11999798c (data)  CiNii: DA02234432  GND: 118867032  ICCU: RAVV012212  ISNI: 0000 0001 2029 6695  LCCN: n81133834  NDL: 00474267  NKC: js20060922024  NLA: 36080761  NLK: KAC2018N1630  NTA: 069431213  RERO: 02-A005404726  SELIBR: 199663  SNAC: w6h71tjc  SUDOC: 067070477  VIAF: 84254254   WorldCat (עם VIAF): 84254254
חיים וולקין (וולוז'ין)

| --- | --- |
הרב חיים וואלקין (עומד מימין) עם בני משפחתו. לצדו הרב מאיר בר-אילן
הרב חיים וואלקין (עומד מימין) עם בני משפחתו. לצדו הרב מאיר בר-אילן
 לידה:  1897 ה'תרנ"ח גורזד, ליטא
 נרצח:  1941 (בגיל 44 בערך) ה'תש"א
 תקופת הפעילות:  ?–1941 
 תחומי עיסוק:  ראש הישיבה האחרון של ישיבת וולוז'ין
 אב:  אהרן וולקין
 אם:  רחל, בת הרב בן ציון סורוצקין
הרב חיים וולקין (תרנ"ח, 1897 – תש"א, 1941) היה ראש הישיבה האחרון של ישיבת וולוז'ין. נספה בשואה.
ביוגרפיה

נולד בשנת תרנ"ח (1897) בנו של הרב אהרן וואלקין ורחל, בת הרב בן ציון סורוצקין. הוא נולד בעיירה גורזד שבליטא, שם כיהן אביו ברבנות באותם ימים. בצעירותו למד בישיבות קלם, טלז ומיר. נשא לאשה את בילא, בתו של הרב יעקב שפירא, נכדתו של הרב רפאל שפירא מוולוז'ין. לאחר פטירת חמיו התמנה תחתיו כראש ישיבת וולוז'ין, עד לסגירתה בשל מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח עם תלמידי הישיבה לווילנה. בתחילת 1941 קיבל סרטיפיקט לעלות לארץ ישראל, אך לא הספיק לצאת ונרצח שם על ידי הנאצים עם אשתו ובנותיו דרייזל וחיה לאה.
אחיינו, הקרוי על שמו, היה הרב חיים וולקין, משגיח ישיבת עטרת ישראל בירושלים.
הערות שוליים

↑  הרב ד"ר שמואל ק. מירסקי, ישיבת וולוזין, באתר דעת
↑  דרישות שלום מגדולי ישראל, הצופה, 20 בפברואר 1941
מיניקס

| --- | --- |


MINIX 3.1.2a
 מפתח:  אנדרו  ס. טננבאום (Andrew S. Tanenbaum)
 משפחה:  יוניקס
 מודל קוד:  קוד פתוח
 מחזור חיים:  1987–הווה (כ־38 שנים) 
 גרסה אחרונה:  3.1.8 ב־4 באוקטובר 2010
 סוג גרעין:  מיקרו-גרעין
 סוג רישיון:  BSD
 מצב עבודה:  עדכני
 פלטפורמות:  x86, ARM 
 אתר אינטרנט:  https://minix3.org 
 
מיניקס היא מערכת הפעלה דמוית-יוניקס בקוד פתוח המבוססת על ארכיטקטורת Microkernel.
אנדרו טננבאום  כתב את מערכת ההפעלה הזו לשימושים לימודיים. היא היוותה השראה לכתיבתה של לינוקס.
היסטוריה

טננבאום חיבר את מיניקס באוניברסיטה החופשית של אמסטרדם כדי להדגים את העקרונות שבספרו Operating Systems: Design and Implementation‏ (1987). תמצית הקוד בן 12,000 השורות של הגרעין, מנהל הזיכרון, ומערכת הקבצים נמצא בספר. מיניקס כתובה רובה בשפת C.
טננבאום פיתח את מיניקס לתאימות עם המיקרו-מחשבים IBM PC ו-IBM PC/AT שהיו זמינים באותו זמן. מיניקס בגרסה 1.5 אף הוסבה למעבד Motorola 68000, דבר שאיפשר תאימות עם פלטפורמות מחשבים פופולריות כגון Atari ST, Amiga, אפל מקינטוש, ו־Sun SPARC. אך נפוצותו של 
Motorola 68000 פחתה, ומיניקס בגרסה 2.0 היה שוב זמין אך ורק עבור ארכיטקטורת x86. באוקטובר 2005 יצאה גרסה 3 של מיניקס.
ממיניקס ללינוקס

עקרונות העיצוב שטננבאום בחר למיניקס השפיעו רבות על החלטות העיצוב שלינוס טורבאלדס בחר עבור לינוקס. טורבאלדס השתמש במיניקס והעריך אותה, אך העיצוב שלו היה שונה מארכיטקטורת מיניקס בצורה משמעותית, בעיקר בשימוש בגרעין מונוליטי במקום ב-microkernel.
רישיון

בזמן פיתוחו, הרישיון של מיניקס היה די חופשי; דמי הרישיון היו נמוכים מאוד בהשוואה למערכות הפעלה אחרות. למרות שטננבאום רצה שמיניקס תהיה זמינה ככל הניתן עבור סטודנטים, המו"ל שלו לא היה מוכן להציע חומר הניתן להעתקה בקלות (כמו קוד מקור), ולכן, כפשרה, ייושם רישיון מגביל שדרש דמי רישוי נומינליים (הספר של טננבאום היה כלול במחיר). צעד זה מנע את השימוש במיניקס לבסיס מערכת תוכנה חופשית המופצת בחינם, והוביל מפתחי תוכנה מתנדבים לתרום לפיתוח מערכות הפעלה כמו לינוקס ו-FreeBSD. באפריל 2000, מיניקס הפכה לקוד פתוח תחת רישיון BSD, אך עד אז מערכות הפעלה אחרות עלו על יכולותיה, והיא נותרה מערכת הפעלה עבור סטודנטים וחובבים.
ננסי דופרי

| --- | --- |

 לידה:  3 באוקטובר 1927 קופרסטאון, ארצות הברית 
 פטירה:  10 בספטמבר 2017 (בגיל 89) קאבול 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  קולג' ברנרד  אוניברסיטת קולומביה 
 תקופת הפעילות:  מ-1962
 מעסיק:  אוניברסיטת קאבול 
 בן או בת זוג:  Louis Dupree (1966–1989) 
 פרסים והוקרה:  Society of Woman Geographers Outstanding Achievement Award (1987) 
 
ננסי דופרי (באנגלית: Nancy Hatch Dupree;‏ 3 באוקטובר 1927–10 בספטמבר 2017) הייתה היסטוריונית אמריקאית-אפגנית שהתמקדה בעיקר בהיסטוריה של אפגניסטן המודרנית. היא הייתה מנהלת מרכז אפגניסטן באוניברסיטת קאבול ומחברת חמישה ספרים אותם כתבה בזמן שחקרה את ההיסטוריה של אפגניסטן מ-1962 ועד סוף שנות ה-70. היא כתבה על התיירות וההיסטוריה של באמיאן, קאבול, קנדהאר, הראת, מזר-י- שריף ועוד. היא כונתה בחיבה "הסבתא של אפגניסטן", לאחר שבילתה יותר מחייה שם או עם אפגנים מחוץ לאפגניסטן.
מוות

בעלה לואי נפטר בצפון קרוליינה ב-1989, זמן קצר לאחר שהכוחות הסובייטיים השלימו את נסיגתם מאפגניסטן.
דופרי נפטרה לאחר מאבק במחלה לא מוגדרת בקאבול, אפגניסטן, בגיל 89 בשנת 2017. הנשיא אשרף ע'ני אחמדזאי והמנכ"ל עבדאללה עבדאללה הביעו את תנחומיהם. גאני הוסיפה כי ננסי "ראתה באפגניסטן את ביתה האמיתי והייתה מוכנה להיקבר בקאבול ליד קברו של בעלה". הנשיא לשעבר חמיד כרזאי אמר "ננסי דופרי, בת אוהבת של אפגניסטן, כבר לא איתנו. אלוהים יברך את נשמתה." ו"אפגניסטן תשמור אותה בזיכרון חיבה." ציור קיר גדול של דופרי צויר על קיר במרכז העיר קאבול, בירת אפגניסטן, לכבודה.
בִּיבּלִיוֹגְרָפִיָה

Dupree, Nancy Hatch; Kohzad, Ahmad Ali (1972). An Historical Guide to Kabul. Afghan Tourist Organization. ASIN B0006CCCLW.
Dupree, Nancy Hatch; Dupree, Motamedi (1974). The National Museum of Afghanistan : an illustrated guide. The Afghan Tourist Organization. ASIN B000YZI8FK.
Dupree, Nancy Hatch (1977). An Historical Guide to Afghanistan. Afghan Tourist Organization. ASIN B0006DXU30.
הערות שוליים

↑  Bohlen, Celestine (9 ביולי 2002). "A Love Affair With Afghanistan Continues at 74; Her Guidebook Inspired a Play, And She Fights for a Nation's Soul". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Waldman, Amy (8 במאי 2004). "A Chronicler of Afghan Culture, Now Its Loyal Guard". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  The first guide to Bamiyan was published in French in 1934 by Joseph Hackin, director of the Délégation archéologique française en Afghanistan, translated in German in 1939 (Paris, éditions d'art et d'histoire).
↑  The Best American Magazine Writing 2015 by The American Society of Magazine Editors
↑  Graham-Harrison, Emma (26 במרץ 2013). "From Kabul love affair to Afghanistan's first centre for study of its history". The Guardian. נבדק ב-2015-01-12. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "A librarian's labour of love for Afghanistan". Financial Times. 14 בפברואר 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Verini, James (23 בפברואר 2014). "Love and Ruin". The Atavist Magazine (באנגלית). The Atavist. נבדק ב-16 בפברואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Afroz, Nazes (1 בדצמבר 2017). "The woman who set up Afghanistan's biggest cultural archive". The Caravan (באנגלית). נבדק ב-2019-12-07. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rawan & Han (2012). "Inter-institutional collaboration between the University of Arizona Libraries and the Afghanistan Centre at Kabul University on preservation and digitization of a unique Afghan collection" (PDF).
↑  "UA Preservation Project Afghanistan History Available to World". 2013.
↑  "American Seeks to Preserve Storied Afghan Past". The San Diego Union-Tribune. Associated Press. 15 בדצמבר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Nancy Dupree: Renowned US historian dies in Afghanistan". Al Jazeera. Al Jazeera Media Network. 10 בספטמבר 2017. ארכיון מ-10 בספטמבר 2017. נבדק ב-10 בספטמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kakar, Javed Hamim (10 בספטמבר 2017). "Renowned archaeologist Nancy Dupree passes away in Kabul". {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Continue Nancy Dupree's legacy by supporting ACKU's programs in Afghanistan".
↑  "T-Wall Mural of Nancy Dupree Portrays Her as a Hero".
נטול נשמה (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  על ספרו של סרגיי מינאייב
 בימוי:  רומן פריגונוב
 הופק בידי:  פיודור בונדרצ'וק   דמיטרי רודובסקי   פיוטר אנורוב
 תסריט:  דניס רודימין  סרגיי מינאייב
 עריכה:  ניקולאי בוליגין
 שחקנים ראשיים:  דנילה קוזלובסקי   מריה אנדרייבה   ארטיום מיכאלקוב   ניקיטה פנפילוב   ארתור סמוליאנינוב   מיכאיל יפרמוב
 מדבבים:  דנילה קוזלובסקי
 מוזיקה:  פאבל יסנין
 צילום:  פיודור ליאס
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 חברת הפקה:  KinoSlovo Art Pictures Studio
 חברה מפיצה:  Universal Pictures
 הקרנת בכורה:  4 באוקטובר 2012
 משך הקרנה:  105 דקות
 שפת הסרט:  רוסית
 סוגה:  דרמה
 מקום התרחשות:  מוסקבה 
 תקציב:  2,800,000
 הכנסות:  14,600,000
 סרט הבא:  נטול נשמה 2
 www.duhlessfilm.ru
 דף הסרט ב־IMDb
 
נטול נשמה (ברוסית: Духless) הוא דרמה פסיכולוגית בבימויו של רומן פריגונוב על פי ספרו של סרגיי מינאייב באותו השם.
תחילה תוכנן שהסרט ישוחרר בסתיו 2011, אבל הבכורה התקיימה לבסוף ב-21 ביוני 2012 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-34 במוסקבה, כשהסרט נבחר לסרט הפתיחה. הסרט יצא להקרנה מסחרית ב-4 באוקטובר 2012. ב-5 במרס 2015 יצא סרט ההמשך "נטול נשמה 2", שבכתיבת התסריט שלו השתתף סרגיי מינאייב.
רקע

הסרט מבוסס על ספרו של סרגיי מינאייב: "נטול נשמה. סיפורו של איש מזויף" (Дyxless. Повесть о ненастоящем человеке) שיצא לאור בשנת 2006.
הספר מסופר מנקודת מבטו של המספר, מנהל מסחרי של הנציגות המוסקבאית של חברה צרפתית למכירת קופסאות שימורים. הגיבור הוא איש ציני, צורך אלכוהול וסמים ומנהל חיי מותרות עד שחייו עוברים תפנית והוא מתחיל לפקפק במשמעות חייו.
עלילת הסרט

גיבור הסרט הוא בן 29, מנהל בכיר בבנק בינלאומי גדול, בשם מקס. הוא מחזיק ברשותו רכב יקר, גר בפנטהאוז ומשתתף פעיל במסיבות שונות.
מקס מבלה את חייו בלהרוויח כסף, את הכסף שהוא מרוויח, להוציא על המותגים היקרים ביותר אך עד מהרה הוא מוצא את עצמו חושב על עצמו ועל תכלית חייו ומוצא את עצמו מעריך את חייו, תוך התגברות על המשבר הפנימי שלו
שחקנים ודמויות

דנילה קוזלובסקי — מקס אנדרייב
מריה אנדרייבה — יוליה, סטודנטית פעילה בקבוצת "הרדיקלים החופשיים"
ארטיום מיכאלקוב — ואדים, חברו של מקס
ניקיטה פנפילוב — מישה
ארתור סמוליאנינוב — אוודיי, ראש קבוצת "הרדיקלים החופשיים"
מיכאיל יפרמוב — אלכסיי קונדראטוב, מנהל בנק, הבוס של מקס
מריה קוז'בניקובה — אלווירה, דוגמנית וחברתו של מקס
סרגיי בלוגולובצב — וולודיה גוליאקין, מנהל סניף הבנק בסנקט פטרבורג
סשה בורדו — אלן גארידו, סגן נשיא הבנק
הפקה

צילומי הסרט החלו בספטמבר 2009 בסנקט פטרבורג ובמוסקבה, ברם הם לא הצליחו להשלים את הצילומים עד סוף השנה בשל פרישת חלק מהמשקיעים בפרויקט. בשנת 2010 החומרים שצולמו הוצגו בפני פיודור בונדרצ'וק שהסכים ליטול חלק בפרויקט ובתוך 39 ימים הושלמו צילומי הסרט.
בהפסקה שבין הצילומים דנילה קוזלובסקי שבר את ידו במהלך הצגה בסנקט פטרבורג, אך השחקן המשיך להגיע לאתרי הצילומים עם גבס בידו.
פרסים ומועמדויות

| פרסים> פרס | פרסים> תאריך הטקס | פרסים> קטגוריה | פרסים> מועמדים | פרסים> תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| נשר הזהב | ‏2013 | הסרט העלילתי הטוב ביותר | רומן פריגונוב | מועמדות |
| נשר הזהב | ‏2013 | הבימוי הטוב ביותר | רומן פריגונוב | מועמדות |
| נשר הזהב | ‏2013 | השחקן הטוב ביותר | דנילה קוזלובסקי | מועמדות |
| נשר הזהב | ‏2013 | העריכה הטובה ביותר | ניקולאי בוליגין | מועמדות |
| נשר הזהב | ‏2013 | הצילום הטוב ביותר | פיודור ליאס | מועמדות |
הערות שוליים

↑  "Фильм открытия". Московский кинофестиваль. אורכב מ-המקור ב-2012-10-24. נבדק ב-2017-11-25.
↑  Московский международный кинофестиваль (ММКФ)
↑  У фильма «Духless» будет продолжение
↑  Исполнитель главной роли Духless рассказал о впечатлениях от съемок
↑  Премьера Духless в Одессе
↑  «Время хороших концов»
↑  Премьера недели: фильм «Духлесс»
↑  Информация о фильме
↑  Духless на сайте Universal. Информация о проекте.
יעקב שרגא זינגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1899 אלכסנדר לודז', רפובליקת פולין 
 נרצח:  1 ביולי 1942 (בגיל 43 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ? – 1 ביולי 1942 
 
יעקב שרגא פייבל זינגר (תרנ"ט, 1899 – ט"ז בתמוז תש"ב, 1 ביולי 1942) היה רבה האחרון של אוסטרובה (אוסטרוב מזובייצקה) הפולנית, נכדם של אדמו"רי אלכסנדר. נספה בשואה.
ביוגרפיה

נולד לרב יצחק מאיר, רבה של אלכסנדר לודז'. אביו היה בנו של הרב אליהו אב"ד בפשיסחה ואחר כך רבה של קאליש וחתנו של רבי שמואל צבי דנציגר בעל ה"תפארת שמואל" מאלכסנדר. בילדותו התחנך אצל סבו האדמו"ר מאלכסנדר ובגיל 11 נשלח לקאליש ללמוד אצל סבו הרב זינגר. אצל סבו זה למד מלבד גמרא גם הלכה והוראה וכבר בבחרותו התפרסם כלמדן ותלמיד חכם. בגיל 18 התארס ליוטא, בתו של רבי יוסף קאליש, אז רבה של אוסטרוב ולימים האדמו"ר מאמשינוב ונישאו בשנת תרע"ז באוסטרוב.
בשנת תרע"ח נפטר רבי מנחם קאליש האדמו"ר מאמשינוב, ובנו רבי יוסף נקרא למלא את מקומו. הרב יעקב פייבל עזב יחד עמו לאמשינוב שם ישב ושקד על לימודו בהתמדה. את מקום חמיו ברבנות מילא רבי מאיר דן פלאצקי אשר נפטר בשנת תרפ"ח. שנתיים חיפשו תושבי העיר רב שימלא את מקומו ולא מצאו. באותם הימים הגיע רבי יוסף שכיהן כאדמו"ר מאמשינוב לביקור בעיר רבנותו לשעבר ואז הועלתה ההצעה לקחת את חתנו רבי יעקב פייבל לכהן כרב; בט"ו בשבט תר"צ הוכתר לרבה של אוסטרוב. הרב זינגר התמסר לקהילתו וניהל את העיר בחכמה על פי עצת חותנו.
בשואה

בסוף שנת תרצ"ט החלו הנאצים להפציץ את העיר וכעבור שבוע נכנסו לעיר ומיד עם כניסתם רצחו חמישה עשר יהודים. הרב יעקב פייבל יחד עם כמה יהודים התעסקו בקבורתם והנאצים רצו להורגם בבית הקברות. בני המשפחה התחננו לנאצים והם שחררו אותם חזרה לביתם. בראש השנה ת"ש לקחו הנאצים את הרב ואת מזכיר הקהילה והכריחו אותם לגזוז אחד לשני את זקנם ולאחר מכן התעללו בהם. הרב זינגר החליט לברוח לשטחים שהיו כבושים על ידי הרוסים אך לפני שהספיק נתפס שוב על ידי הגסטפו שדרשו ממנו להביא חמישה קילו זהב תוך 24 שעות. באותו לילה נמלט לזמברוב ומשם לסלונים (שהייתה אז כבר חלק מבלארוס בשליטת הרוסים) שם שהה אצל בן דודו רבי שלמה דוד יהושע וינברג האדמו"ר מסלונים (חתן דודו ה"עקידת יצחק").
בסלונים התאושש הרב זינגר והחל לדאוג לפליטי עירו ששהו בסביבה. הרב זינגר תכנן להימלט לווילנה שהייתה אז עצמאית בשלטון ליטא ושלח לשם את בנו הבכור הרב יחיאל מנחם למצוא דירה שם. בינתיים השתלטו הרוסים על וילנה ולאחר מכן בוטל ההסכם עם הנאצים ואלו האחרונים פתחו במבצע ברברוסה והשתלטו על סלונים. מיד עם הכיבוש החריבו הנאצים את העיר ורצחו יהודים רבים ביניהם רבה של העיר הרב יהודה לייב פיין. לאחר הרצחו של הרב פיין מילא הרב זינגר באופן לא רשמי את מקומו ברבנות וישב בוועד הקהל באופן קבוע, עזר בהספקה ועזרה לבני העיר והיה אחראי על ענייני הדת. בי"ד בתמוז תש"ב (29 ביוני 1942) החלו הנאצים לרצוח את יהודי העיר. הרב הסתתר עם אשתו ותשעת ילדיו אך למחרת הוצאו על ידי השוטרים הבלארוסיים ונשלחו לכלא ולמחרת בט"ז בתמוז נרצחו בשדרות צ'פלובה יחד עם יהודי העיר.
צאצאיו

בנו הבכור, הרב יחיאל מנחם (תרע"ט – ו' בחשוון תשמ"ט) שנשלח לווילנה על ידי אביו, נמלט כמו יהודים רבים יחד עם חברו יצחק טופולה לשאנגחאי ולאחר המלחמה היגר לארצות הברית שם נישא לרחל, אחותו של חבירו (בני הרב ישראל יעקב טופולה אב"ד סדוונא). עבד במסחר ביהלומים.  הוציא את ספרי השושלת מחדש, "ישמח ישראל" ו"תפארת שמואל". בסוף שנת תשמ"ד פתח בית המדרש ע"ש אדמו"רי אלכסנדר בבורו פארק, ולאחמ"כ היה לו חלק בפתיחת ישיבה כלל חסידי בבורו פארק "תפארת שמואל אלכסנדר". לאחר פטירתו מילא בנו רבי יוסף יצחק מאיר את מקומו בבורו פארק בארצות הברית. בן אחר הוא רבי אברהם ברוך משמש כראש ישיבת "תפארת שמואל" אלכסנדר.