stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרגרט מאנז'ו
מלחמות השושנים

הנרי הוגדר כבלתי כשיר למלוכה סמוך ללידת בנו וריצ'רד, דוכס יורק מונה לעוצר בשמו. יורק, שראה בעצמו טוען לגיטימי לכתר, מלך כמלך, קיבץ את תומכיו מבית יורק ותבע את הכתר לעצמו. לבית לנקסטר, אליו השתייך הנרי, לא היה מנהיג ממשי מאז מותו של המפרי, דוכס גלוסטר ב-1447, וקיים היה חשש אמיתי שריצ'רד יהפוך למלך ללא התנגדות. לחלל הזה נכנסה מרגרט, שביקשה להבטיח שבנה ישב על הכס. לאחר שהנרי שב לאיתנו, פיזרה מרגרט את מועצת העוצרים, הדיחה את בני יורק ממשרותיהם, וכאשר הם איימו בתקיפה חמושה על לונדון, קיבצה כוח תומכים ויצאה להילחם נגד בית יורק במסגרת קרב סנט אולבנס הראשון ב-1455. בין ראשי צבאה היה דוכס סאמרסט, שנפל בקרב. כוחות יורק ניצחו והנרי נלקח בשבי. ב-1457 פלשו כוחות צרפתיים לאי הבריטי, תוך ניצול הסכסוכים הפנימיים, ומרגרט הואשמה בשיתוף פעולה עמם.
ב-30 בדצמבר 1460, בשעה שמרגרט עצמה עסקה בגיוס תמיכה בסקוטלנד השיג מצביאה, הנרי בופורט, הדוכס השלישי מסאמרסט, ניצחון על בית יורק בקרב וייקפילד. ריצ'רד דוכס יורק נתפס, ראשו נערף והוקע מעל שער העיר יורק. ב-17 בפברואר 1461 ניצחו שוב כוחות המלכה את בית יורק בקרב סנט אולבנס השני. התוצאה החשובה ביותר של קרב זה הייתה שחרור המלך הנרי מכלאו. על אף שהנרי הבטיח חנינה לשני שומריו, ויליאם בונוויל ותומאס קיירל, ציוותה המלכה על הוצאתם המיידית להורג בעריפת-ראש. כחודש לאחר מכן, ב-29 במרץ הוכה צבא בית לנקסטר בקרב טאוטון על ידי בית יורק, בהובלת בנו של דוכס יורק, אדוארד, שהדיח את הנרי והוכתר כמלך אדוארד הרביעי. מרגרט נמלטה עם בנה לוויילס ולאחר מכן לסקוטלנד. על אף שאדוארד הבטיח לריצ'רד נוויל, רוזן ווריק, לשאת לאשה את בונה מסבויה, גיסתו של לואי האחד עשר, מלך צרפת, הוא נשא לאשת תחתיה את אליזבת וודוויל (ליידי גריי), דבר שהובילו לעימות עם מלך צרפת ועם ווריק, שנטש אותו לטובת בית לנקסטר. מרגרט השיאה את בנה אדוארד לבתו של ווריק, אן נוויל. אן והנסיך אדוארד התארסו רשמית בטירת אמבואז שבצרפת ונישאו ב-13 בדצמבר 1470 בקתדרלת אנז'ה. לאחר החתונה שלחה המלכה מרגרט את נוויל לאנגליה כדי שיסייע להשיב את בעלה, הנרי השישי, לכס המלוכה. רוזן ווריק הצליח במשימה זו אך נהרג בקרב בארנט מספר חודשים לאחר מכן על ידי כוחותיו של אדוארד הרביעי. עם הנרי השישי בשלטון יכלו אן, בעלה יורש העצר וחמותה המלכה לשוב בבטחה לאנגליה.
ב-4 במאי 1471 נהרג בנה היחיד, הנסיך אדוארד בן ה-17, בקרב טיוקסברי. מרגרט וכלתה אן נשבו ונלקחו לביתו של ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס, אחיו של אדוארד הרביעי. תחילה נכלאה המלכה בטירת וולינגפורד ולאחר מכן הועברה למצודת לונדון, שם מת בעלה ב-21 במאי. ב-1475 פדה אותה לואי האחד-עשר, מלך צרפת ובמשך שבע שנות חייה האחרונות חיה מרגרט כבת-חסות חסרת-כל בטירה באזור סומיר. היא מתה בת 52.
בתרבות ובספרות

מרגרט היא דמות עיקרית בארבע מחזות מאת ויליאם שייקספיר, הנרי השישי, חלק ראשון, הנרי השישי, חלק שני, הנרי השישי, חלק שלישי וריצ'רד השלישי. היא הדמות היחידה המופיעה כדמות חיה בארבעת מחזות "מלחמת השושנים". דמותה לפי שייקספיר היא של אשה חזקה, נבונה ושאפתנית, המנווטת את בעלה הרופס ודואגת בכל מאודה להציב את בנה על כס המלכות. בהנרי השישי, חלק שני, מרגרט היא נואפת המקיימת יחסים עם ויליאם דה לה פול, הדוכס הראשון מסאפוק. בחלק השלישי היא נאמנה יותר לבעלה, אך גם ברוטלית יותר וחסרת מעצורים ומתוארת כמי שמוציאה להורג אישית את דוכס יורק. היא נשברת כליל למראה בנה שנהרג לעיניה. המחזה ריצ'רד השלישי מגולל עלילה דמיונית לפיה מגיעה כביכול מרגרט לחצרו של ריצ'רד ומגלמת נביאה בדמות קסנדרה המקללת את אצילי בית יורק (על אף שהיסטורית היא הייתה כלואה במצודה ולאחר מכן גלתה לצרפת ומעולם לא דרכה כף רגלה יותר על אדמת אנגליה).
דמות ראשית באופרה Margherita d'Anjou מאת ג'אקומו מאיירבר מ-1820
בין השחקניות שגילמו את דמותה פגי אשקרופט בהפקת ה-BBC "מלחמות השושנים" מ-1965; ורל ביטנס (Veerle Baetens) בסדרת הטלוויזיה "המלכה הלבנה" (2013); סופי אוקונדו בהפקת ה-BBC "הכתר החלול" (2016).
דמות עיקרית בספרים "גבירת הנהרות" (2013) ו"בתו של ממליך המלכים" (2017) מאת פיליפה גרגורי.
על מרגרט מאנז'ו מבוססת דמותה של סרסיי לאניסטר מסדרת הספרים שיר של אש ושל קרח ומסדרת הטלוויזיה משחקי הכס.
משאבת מזרק

משאבת מזרק לשימוש במעבדה.
משאבת מזרק היא משאבת עירוי (אנ') קטנה (חלק מהמשאבות כוללות גם יכולת עירוי ושאיבה), המשמשת לאספקה הדרגתית של כמויות נוזלים  קטנות (עם תרופות או בלי) לחולה או לשימוש במחקר כימי וביו-רפואי.
היישומים כוללים טוויה אלקטרונית, ריסוס אלקטרוליטי, מיקרו-דיאליזה, מיקרופלואידיקה, זילוח איברים ורקמות, חלוקה, מהילה והזרמת נוזלים.
שימוש נוסף במשאבת מזרק הוא בטיפול פליאטיבי, לאספקה מתמשכת של משככי כאבים, תרופות אנטימטריות (תרופות לדיכוי בחילות והקאות) ותרופות אחרות. שימוש זה מונע תקופות בהן רמות התרופות בדם הן גבוהות מדי או נמוכות מדי, ואת השימוש בטבליות מרובות (במיוחד אצל אנשים המתקשים בבליעה). מכיוון שהתרופות ניתנות באופן תת-עורי, תחום היישום הוא כמעט בלתי מוגבל, אם כי בצקת עלולה להפריע לפעולה של תרופות מסוימות.
משאבות מזרק יעילות גם להעברת תרופות בעירוי לדם תוך מספר דקות. במקרה של תרופה שיש לספק אותה לאט לאט במהלך מספר דקות, מכשיר זה חוסך זמן לצוות ומפחית שגיאות.
משאבות מזרק שימושיות גם ביישומים מיקרו-פלואידיים, כמו תכנון ובדיקת מיקרו-ריאקטורים(אנ'), וגם בכימיה לצורך שילוב איטי של נפח קבוע של נוזלים בתמיסה.
מרק להכנה מהירה

| --- | --- |
מרק אטריות להכנה מהירה
מרק אטריות להכנה מהירה
 
 מאכלים
 סוג:  מרק, אוכל נוחות, instant food 
 
אבקת מרק להכנה מהירה
מרק להכנה מהירה הוא תערובת של חומרים המאפשרת הכנה קלה ומהירה של מרק. בזכות הכנתו הקלה, רוב השימושים של המרק להכנה מהירה הם שימושים ביתיים ואישיים. שימוש אחר של המרק להכנה מהירה הוא יצירתו בכמויות גדולות ושימורו. ישנם סוגים רבים וטעמים שונים של המרק להכנה מהירה.
סוגים של מרקים להכנה מהירה

אבקת מרק - שקית המכילה אבקה אשר ניתן להפכה למרק על ידי הוספת מים רותחים.
נוזל של מרק המאוחסן בקופסה, אשר צריך לחממו כדי לקבל את המרק הרצוי. ישנם שני סוגים של מרק זה. בסוג הראשון צריך להוסיף מים ואז לחמם את המרק, ובסוג השני יש כבר את הנוזל של המרק מוכן. מי שהמציא את הנוזל בסוג השני של המרק להכנה מהירה המאוחסן בקופסה הוא דר. ג'ון טומפסון דורנס (Dr. John T. Dorrance), אשר עבד ב " קאמפבל" ( Campbell Soup Company).
מרק אטריות להכנה מהירה. בסוג מרק זה נמצאים אטריות יבשות, עם תוספות כגון ירקות מיובשים, מוצרי בשר ותבלינים, אשר אחרי הוספת מים רותחים מתערבבים ביחד ויוצרים את מרק האטריות.
ראו גם

אבקת מרק
מרינר אקלס

| --- | --- |

 לידה:  9 בספטמבר 1890 לוגן, ארצות הברית 
 פטירה:  18 בדצמבר 1977 (בגיל 87) סולט לייק סיטי, ארצות הברית 
 שם לידה:  Marriner Stoddard Eccles 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  וושינגטון די. סי., סולט לייק סיטי, סן פרנסיסקו 
 השכלה:  קולג' בריגהם יאנג (יוני 1909) 
 תפקיד:  יו"ר פדרל ריזרב (15 בנובמבר 1934–31 בינואר 1948) 
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית, המפלגה הרפובליקנית 
 השקפה דתית:  כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים 
 
בניין הבנק הפדרלי בוושינגטון על שם מרינר אקלס
מרינר סטודרד אקלס (באנגלית: Marriner Stoddard Eccles;‏ 9 בספטמבר 1890 - 18 בדצמבר 1977) היה איש עסקים ובנקאי אמריקאי, ששימש כיושב ראש מועצת הנגידים של הבנק הפדרלי (הבנק המרכזי (פדרל ריזרב) של ארצות הברית) בין השנים 1934 ל-1948.
חייו

אקלס נולד בלוגן שביוטה, בנם הבכור מבין תשעה ילדים של הלן ודייוויד אקלס, איש עסקים ובנקאי מצליח מיוטה. אקלס למד בקולג' מורמוני מקומי ושימש כמיסיונר הכנסייה בסקוטלנד. לאחר שובו מהשליחות השתלב בעסקי המשפחה. כשנפטר אביו ב-1912 התחלקו עסקיו בין משפחות שלוש נשותיו, כשאקלס לוקח על עצמו את ניהול החלק שירשה אמו. תוך שנים מעטות הרחיב את עסקי הבנקאות, וביחד עם אחיו ג'ורג' הוביל מהלך איחוד עם משפחת בראונינג, שיצר רשת בנקים גדולה במערב ארצות הברית בשם אקלס-בראונינג.
במהלך השפל הגדול עמד בהצלחה במספר משברי הסתערות משיכות (Bank Run) בעוד בנקים רבים אחרים קרסו. כבנקאי מוביל דחף לרפורמות במערכת הפיננסית האמריקאית, שהובילו לחקיקת חוק החירום של 1933, חוק השיכון של 1934 וחוק גלאס-סטיגל.
לאחר תפקיד קצר במחלקת האוצר של ארצות הברית מונה על ידי הנשיא פרנקלין רוזוולט לדירקטוריון הבנק הפדרלי בוושינגטון די. סי., אקלס הוביל לרפורמה בבנק המרכזי, עם חוק הבנקאות של 1935, ובעקבות יישומה הפך ליו"ר הראשון של מועצת הנגידים, תפקיד בעל סמכויות נרחבות באופן משמעותי. הוא כיהן בתפקיד עד פברואר 1948 ולאחר מכן כחבר מועצה עד 1951.
במהלך שנותיו כיו"ר הבנק הפדרלי תמך אקלס במתן תמריצים לפרויקטים והשקעות על מנת להניע את הכלכלה האמריקאית ולהוציאה מהמשבר, הוא מזוהה ברעיונותיו עם הכלכלה הקיינסיאנית. כמו כן שותף אקלס בדיונים שהובילו להסכם ברטון-וודס ב-1944.
אקלס פרש מהמועצה בשל סכסוך על סוגיות עצמאות הבנק הפדרלי מול מחלקת האוצר, הוא חזר ליוטה והרחיב את עסקיו הפרטיים. אקלס נודע כנדבן שתרם למוסדות השכלה, ספריות ציבוריות ולהקמת קרן אקלס שתמכה בפעילויות רבות נוספות.
לאחר מותו קבע הקונגרס כי הבניין הראשי של הבנק הפדרלי בבירה ייקרא על שמו של אקלס.
מפרץ מולו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מפרץ 
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  יוון 
 קואורדינטות:  38°22′52″N 20°41′21″E﻿ / ﻿38.381111111111°N 20.689166666667°E﻿ / 38.381111111111; 20.689166666667
  (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןמפרץ מולו(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןמפרץ מולו
 
מפרץ מולו (ביוונית: Κόλπος Μώλου) הוא מפרץ בים היוני שאורכו הוא כ-6 קילומטרים ורוחבו המקסימלי הוא 3 קילומטרים. הוא עובר בתוך האי היווני איתקה שבחופו המזרחי וכמעט מחלק אותו לשני חלקים.
שלושה מפרצים מסתעפים בצד הדרום-מזרחי של המפרץ. בקצה המפרץ, ואהטי הציורית, שבתיה משתרעים בחצי המעגל סביב המפרץ.
כיום יש כנסייה קטנה למדי לחופי המפרץ שנהרסה ברעידת האדמה הקשה שהתרחשה באוגוסט 1953 ואז נבנתה מחדש בשנת 1956. כל שנה ב-6 באוגוסט ההשתנות של ישו נחגגת שם עלייה לרגל, אליה מגיעים המאמינים בסירה.
הערות שוליים

↑  https://ithacorama.com/en/what-to-see/churches-and-chapels/item/794-transfiguration-of-the-saviour-lazaretto
ערך זה הוא קצרמרבנושא גופי מים ובנושא גאוגרפיה של יוון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מפרץ מיקאווה

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  Mikawa Province 
 סוג:  מפרץ 
 מידות
 שטח:  604 קילומטר רבוע
 מידע נוסף
 נהר מזין:  Yahagi River, Toyogawa river, בפסקה זו 5 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 מדינות באגן הניקוז:  יפן 
 קואורדינטות:  34°45′00″N 137°05′00″E﻿ / ﻿34.75°N 137.08333333333°E﻿ / 34.75; 137.08333333333
  (למפת יפן מוגדלת) טוקיו אוסקה סאפורו סנדאי ניאיגטה פוקואוקה נהה ד. קו.  צ. קו.  סין רוסיה ים יפן האוקיינוס השקט מפרץ מיקאווה(למפת יפן רגילה) טוקיו אוסקה סאפורו סנדאי ניאיגטה פוקואוקה נהה ד. קו.  צ. קו.  סין רוסיה ים יפן האוקיינוס השקט מפרץ מיקאווה
 
מפרץ מיקאווה (ביפנית: 三河湾) הוא מפרץ בחופו הדרומי של האי הונשו ביפן. המפרץ שוכן מדרום למחוז אאיצ'י ומוקף ממערב על ידי חצי האי צ'יטה וממזרח ודרום על ידי חצי האי אצומי. שטחו של המפרץ כ-604 קמ"ר. מימיו הרדודים של המפרץ נתונים לבעיה של זיהום.
המפרץ מחובר למפרץ איסה הגדול ממנו.
איים

שינוג'ימה (篠島)
הימאקהג'ימה (日間賀島)
סאקושימה (佐久島)
טאקהשימה (愛知県)
קאג'ישימה (梶島)
בוצו
מיקאווה הגדול
מיקאווה הקטן
מקלארן 650S

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  מקלארן אוטומוטיב
 שנות ייצור:  2014-2017
 הרכבה:  אנגליה אנגליה
 מודל קודם:  מקלארן 12C
 מודל אחריו:  מקלארן 720S
 סיווג:  מכונית ספורט
 מרכב:  2-דלתות קופה/ספיידר
 אורך:  4,511 מ"מ
 רוחב:  1,895 מ"מ
 גובה:  1,199 מ"מ
 משקל:  1428 ק"ג  1469 ק"ג (בגרסת הספיידר)
 בסיס גלגלים:  2,670 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע בנזין V8 צילנדרים עם שני מגדשי טורבו בנפח 3.8 ליטרים המספק כ-641 כוחות סוס ומומנט של 69.1 קילוגרם
 הילוכים:  תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים
 מהירות מרבית:  333 קילומטרים לשעה
 קשר:  מקלארן 12C,מקלארן P1
מקלארן 650s היא מכונית ספורט במרכב קופה שיוצרה על ידי מקלארן אוטומוטיב בין השנים 2014 ל-2017. היא נחשפה בשנת 2014.
מפרט טכני

ה-650s כוללת מנוע בנזין V8 צילנדרים עם שני מגדשי טורבו בנפח 3.8 ליטרים המספק כ-641 כוחות סוס ומומנט של 69.1 קילוגרם. תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 3.0 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 333 קילומטרים לשעה.
גרסאות > 650s ספיידר

הוכרזה לראשונה בפברואר 2014, ה-650S ספיידר הייתה גרסת גג נפתח ל-650S. גרסה זו שקלה 40 קילו יותר מגרסת הקופה, אך היא הציעה ביצועים כמעט זהים: האצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-3 שניות ומהירות מרבית של 328 קמ"ש.
גרסאות > MSO 650S

גרסת ה-MSO (יחידת המבצעים המיוחדת של מקלארן, בתרגום חופשי) של ה-650S הייתה מוגבלת ל-50 רכבים בלבד. הגרסה הציעה תוספת קרבון וצבעים ייחודיים. בנוסף לכך, היא הציעה גלגלי סגסוגת, הקלים ב-4 קילוגרמים מהגלגלים הרגילים.
גרסאות > 625C

בספטמבר 2014 מקלארן הכריזה על דגם נוסף, ה-625C, שהוצע בגרסת קופה וקבריולה. קהל היעד של הרכב היה מדינות דרום אסיה.
מונע על ידי אותו מנוע V8 3.8 ליטר בעל מגדש טורבו כפול, אך על ידי כוח מוגבל ל-616 כוחות סוס. הגרסה הזאת קיבלה מתלים רכים יותר. הבלימה התבצעה באמצעות דיסקים מברזל ולא מסיבי פחמן כמו ב-650S.
גרסאות > 650S לה מאן

גרסת הלה מאן הוכרזה בתחילת 2015 על מנת לציין 20 שנה לזכייה של מקלארן במירוץ.
הגרסה שיוצרה על ידי MSO הוגבלה ל-50 יחידות. הגרסה הושראה על ידי המכונית F1 GTR שזכתה במירוץ ב-1995.
הערות שוליים

↑  מקלארן 650S ו-650S ספיידר, באתר קארטיוב, ‏11 במרץ 2014
| מקלארן אוטומוטיב |
| --- | --- | --- |
| אישיים | רון דניס - מייסד • מייק פלוויט מנכ"ל החברה • רוברט מלוויל - מנהל עיצוב |  |
| כלי רכב נוכחיים | מקלארן אלבה • מקלארן ספידטייל • מקלארן 570S • מקלארן 765LT • מקלארן 600LT • מקלארן 720S • מקלארן GT • מקלארן סנה • מקלארן סולוס GT |  |
| כלי רכב לשעבר | מקלארן 675LT • מקלארן 620R • מקלארן 540C • מקלארן P1 • מקלארן 650S • מקלארן MP4-12C • מקלארן F1 |  |
| חטיבות | מקלארן GT - חטיבת המרוצים של החברה |  |
| אחר | קבוצת מקלארן (חברת האם) |  |
מקלארן 650S ספיידר
מקס פלאנק

| --- | --- |

 לידה:  23 באפריל 1858 קיל, דוכסות הולשטיין, הקונפדרציה הגרמנית 
 פטירה:  4 באוקטובר 1947 (בגיל 89) גטינגן, אזורי הכיבוש בגרמניה 
 שם לידה:  Max Karl Ernst Ludwig Planck 
 ענף מדעי:  פיזיקה תאורטית, תרמודינמיקה, quantum theory, פיזיקה, פילוסופיה 
 מקום מגורים:  גרמניה
 מקום קבורה:  בית הקברות גטינגן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מינכן  גימנזיית מקסימיליאן במינכן  אוניברסיטת פרידריך וילהלם  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 מנחה לדוקטורט:  אלכסנדר פון בריל 
 מוסדות:  אוניברסיטת מינכן (1880–1885)  אוניברסיטת פרידריך וילהלם (1889–1927)  אוניברסיטת קיל (1885–1889)  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 תלמידי דוקטורט:  Karl Erich Hupka, Isidor Israel Malkin, Erich Kretschmann, Karl Körner, Walther Meissner, אריך שומאן, וולטר שוטקי, Wilhelm Wenzel, ריכארד בקר, היינריך קרסטנס, Hilde Heinicke, מוריץ שליק, מקס פון לאואה, גוסטב הרץ, מקס אברהם, Walter Gordon, ולתר בותה, Eduard Grüneisen 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לפיזיקה (1918)  מדליית הלמהולץ (1914)  מדליית הארנק (1933)  מדליית ליביג (1921)  הרצאת גאטרי (1932)  מדליית פרנקלין (1927)  מדליית לורנץ (1927)  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1925)  מדליית קופלי (1929)  מגן הנשר של הרייך הגרמני (23 באפריל 1928)  מדליית מקס פלאנק (1929)  חבר זר של החברה המלכותית (29 באפריל 1926)  פרס גתה (1945)  מדליית גתה לאמנות ומדעים  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 בן או בת זוג:  Marie Merck 
 צאצאים:  Erwin Planck, Karl Planck 
 תרומות עיקריות
 אחד מאבות מכניקת הקוונטים. גילה את קוונט האנרגיה ואת חוק פלאנק לקרינת גוף שחור וקבוע פלאנק קרוי על שמו.
 חתימה:   
 
מקס קרל ארנסט לודוויג פלאנק (בשם מלא בגרמנית: Max Karl Ernst Ludwig Planck;‏ 23 באפריל 1858 – 4 באוקטובר 1947) היה פיזיקאי גרמני, זוכה פרס נובל לפיזיקה ב-1918 על גילוי קוונט האנרגיה. נחשב לאחד מאבות מכניקת הקוונטים בשל גילוי זה, שבו השתמש כדי להסביר את ספקטרום הקרינה של "גוף שחור".
קורות חייו

פלאנק נולד בקיל שבדוכסות הולשטיין של הקונפדרציה הגרמנית, הצעיר מבין שישה ילדים, בן ליוהאן יוליוס וילהלם פלאנק, שהיה פרופסור למשפטים באוניברסיטת קיל. כשהיה בן 9 עברה משפחתו למינכן, שם מונה אביו לפרופסור באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן. כבר בגיל צעיר התגלה כישרונו במדעים מדויקים, ואחד ממוריו, הרמן מילר, עודד את הצעיר ולימד אותו אסטרונומיה, מכניקה ומתמטיקה. פלאנק סיים את לימודיו בתיכון מוקדם מהרגיל, בגיל 17. הוא התעניין גם במוזיקה, ולמד שירה ונגינה בפסנתר, באורגן ובצ'לו ואף חיבר מספר שירים ואופרות.
בשנת 1874 החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת מינכן. בתחילה התמקד במחקר ובניסויים בפעפוע של מימן דרך פלטינה מחוממת, אך במהרה עבר לעסוק במחקר בפיזיקה תאורטית. ב-1877 עבר לברלין כדי ללמוד אצל הפיזיקאים הרמן פון הלמהולץ וגוסטב קירכהוף והמתמטיקאי קארל ויירשטראס. הוא סיים את עבודת הדוקטורט ב-1879: "על הטענה היסודית השנייה על מכניקה של חום" (בגרמנית: Über den zweiten Hauptsatz der mechanischen Wärmetheorie). כעבור שנה הגיש עבודת הביליטציה בנושא "מצבי שיווי משקל של גופים איזוטרופיים בטמפרטורות שונות". פלאנק חזר למינכן, ובשנים 1880–1885 עבד כמרצה ובמקביל ערך מחקרים בתרמודינמיקה, ואף העלה, באופן בלתי תלוי, טענות דומות לאלו של ג'וסיה וילארד גיבס. בהמשך עבר לאוניברסיטת קיל ומונה לפרופסור זוטר לפיזיקה תאורטית. בקיל עסק בעיקר בתאוריות הקשורות לאנטרופיה, ובמיוחד ביישומיה בכימיה פיזיקלית. כמו כן הציע ביסוס תרמודינמי לתאוריה של סוונטה אוגוסט ארהניוס על הפרדה אלקטרוליטית.
בשנת 1889 מונה לממשיכו של קירכהוף באוניברסיטת ברלין, ושלוש שנים לאחר מכן מונה לפרופסור מן המניין. ב-1907 קיבל הצעה להחליף את לודוויג בולצמן בווינה, אך דחה אותה ונשאר בברלין. הוא הצטרף לקהילת הפיזיקאים הגרמנים, ולזכותו נזקף איחוד קהילות הפיזיקאים המקומיות בגרמניה לגוף אחד: "החברה הגרמנית לפיזיקה" (Deutsche Physikalische Gesellschaft, DPG), שאף כיהן כנשיאה בשנים 1905–1909. לאורך השנים היה מנחה של סטודנטים במחקר, בהם שני זוכי פרס נובל לפיזיקה, מקס פון לאואה וולתר בותה. פלאנק פרש מעבודתו באוניברסיטת ברלין בשנת 1926, וכמחליפו מונה ארווין שרדינגר.
ב-1886 נשא לאישה את מרי מרק (Merck), אחות חברו לספסל הלימודים. לזוג נולדו ארבעה ילדים, קרל (1888), התאומות אמה וגרטה (1889) וארווין (1893). ביתם של הזוג פלאנק היה למוקד חברתי של מדעני ברלין בני התקופה, ועם חבריהם נמנו אלברט איינשטיין, אוטו האן, ליזה מייטנר ואדולף פון הרנאק. ביולי 1909 נפטרה אשתו, ושנתיים מאוחר יותר נישא למרגה פון הסלין, שילדה את בנו הרמן ב-1911. טרגדיות נוספות פקדו את משפחתו: בנו הבכור, קרל, נהרג במלחמת העולם הראשונה (1916), ובנו ארווין נשבה על ידי צבא צרפת באותה מלחמה; בתו גרטה נפטרה בעת שילדה את בתה הבכורה ב-1917, ואחותה התאומה נפטרה בנסיבות דומות שנתיים מאוחר יותר; בנו ארווין הוצא להורג ב-1945 על ידי הנאצים, על חלקו בניסיון ההתנקשות בחיי אדולף היטלר שנה קודם לכן.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופצצה ברלין קשות, ופלאנק עבר עם משפחתו לאזור כפרי מרוחק. בפברואר 1942 הופצץ ביתו מהאוויר ונחרב כליל, ומרבית רשימותיו המדעיות ומכתבים ששמר אבדו. מאוחר יותר עברה המשפחה לגטינגן, שם נפטר ב-4 באוקטובר 1947, בגיל 89.
עבודתו

בשנת 1894 החל פלאנק לעסוק בקרינת גוף שחור, בעזרת מימון מחברות חשמל שקיוו כי יגלה איך ניתן לצמצם את צריכת האנרגיה בהפקת אור מנורות. הבעיה הוצגה ב-1859 על ידי קירכהוף כך: כיצד תלויה עוצמת קרינה אלקטרומגנטית הנפלטת מגוף שחור בתדירות הקרינה ובטמפרטורה של הגוף? פלאנק הציע פתרון לבעיה ב-1899, שבו הסתמך על התוצאות האמפיריות של חוק וין, וקרא לו בשם חוק וין-פלאנק. די מהר הסתבר שתוצאות הניסויים סתרו את החוק. פלאנק התגבר על תסכולו וניסח את הגרסה הראשונה של "חוק פלאנק לקרינת גוף שחור", המסביר את ספקטרום הקרינה של גוף באורכי גל שונים. הוא הציג את החוק לראשונה ב-19 באוקטובר 1900 בפגישה של ה-DPG, ופרסמו לבסוף ב-1901. בגרסה זו עדיין לא השתמש בהסבר הקוונטי ובמכניקה סטטיסטית. רק בנובמבר 1900 הוסיף את הפרשנות הסטטיסטית של לודוויג בולצמן לחוק השני של התרמודינמיקה. בבסיס הניסוח החדש, שגם הוצג לראשונה בכנס אחר של ה-DPG, הייתה ההשערה שאנרגיה אלקטרומגנטית יכולה להיפלט אך ורק במכפלות של היחידה הבסיסית: E = hν, כאשר h הוא קבוע פלאנק ו-ν הוא תדירות הקרינה. בעזרת קבוע פלאנק הוא גם הגדיר מערכת חדשה של יחידות מידה בשם יחידות פלאנק.
בתחילה החשיב פלאנק את הקוונטיזציה (כימות) כ"הנחה פורמלית בלבד" ולא הקדיש לה מחשבה רבה, אך כיום נחשבת הנחה זו לבסיסה של מכניקת הקוונטים ולהישגו הגדול ביותר של פלאנק (על אף שבולצמן העלה את הרעיון שמצבי האנרגיה של מערכת פיזיקלית הם בדידים עוד לפניו, במאמר משנת 1877). פירוש מלא יותר להשלכות המרעישות של עבודתו של פלאנק ניתן על ידי אלברט איינשטיין ב-1905, והיו אף שטענו (בהם הפילוסוף תומאס קון) כי איינשטיין היה צריך לקבל קרדיט גדול ממנו על הגילוי. פלאנק זכה בפרס נובל על גילוי זה ב-1918.
בשנים שלאחר מכן ניסה פלאנק לעמוד על מלוא המשמעות של קוונט האנרגיה. הקהילה המדעית התייחסה אליו בחשדנות, ומדענים שעסקו אף הם בבעיית הקרינה של גוף שחור, ג'ון ויליאם סטראט ריילי, ג'יימס ג'ינס והנדריק לורנץ, סירבו לקבל את ההשלכות של הקבוע שהוסיף פלאנק, וקבעו את ערכו כך שיתאפס וישתלב בכך עם הפיזיקה הקלאסית.
בשנת הפלאות (1905) פרסם אלברט איינשטיין, עד אז מדען אלמוני, את ארבעת מאמריו פורצי הדרך. פלאנק היה מהבודדים שזיהו מיד את חשיבותה של התאוריה שהציג איינשטיין על תורת היחסות הפרטית, ועזר להפצתה בגרמניה. אולם השערתו של איינשטיין בדבר האפקט הפוטואלקטרי נדחתה על ידי פלאנק בתחילה. הוא סירב להתנער מהתאוריה המקובלת של מקסוול. ב-1910 הצביע איינשטיין על התנהגות חריגה של קיבול חום בטמפרטורות נמוכות במיוחד כדוגמה נוספת לתופעה שאינה מוסברת על ידי הפיזיקה הקלאסית. שנה מאוחר יותר ארגנו פלאנק וולטר נרנסט כנס בבריסל, כדי להבהיר ולפתור את הסתירות שהצטברו בין הפיזיקה הקלאסית והמודלים החדשים שהוצעו. בכנס זה הצליח איינשטיין לשכנע את פלאנק בתקפותן של התאוריות שלו. באותה תקופה קיבל פלאנק מינוי כדיקן אוניברסיטת ברלין, וניצל את השפעתו כדי להשיג לאיינשטיין מינוי במוסד (1914). השניים החלו בשיתוף פעולה פורה ואף הפכו לחברים קרובים.
בסוף שנות ה-20 ניסחו נילס בוהר ותלמידיו ורנר הייזנברג ווולפגנג פאולי את פרשנות קופנהגן, שנדחתה על ידי מדענים רבים, לרבות פלאנק, שחשש כי תורת הגלים ומשוואת שרדינגר ידחקו את רגליה של מכניקת הקוונטים.
פוליטיקה

בימים שלאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה חתם פלאנק על מנשר התשעים ושלושה, שהכחיש את הטענות שגרמניה פתחה במלחמה, הפרה את הנייטרליות וביצעה פשעי מלחמה, ללא שידע את נוסח המנשר, אולם במהרה התחרט על כך. הוא הדגיש את הצדדים החיוביים של המלחמה, כמו האחדות של כל המפלגות בגרמניה, והתבטא שהוא גאה להיות גרמני בתקופה כזאת. בתחילת 1915, כאשר וילהלם וין הוציא מנשר שקרא להחרמת כתבי עת בריטיים בטענה שהבריטים גנבו גילויים של מדענים גרמניים וערבבו אמת ושקר, סירב פלאנק לחתום עליו משום שראה בו הצהרה חסרת תועלת, הגם שהסכים עם תוכנו. בהמשך 1915, בהשפעת הנדריק לורנץ, החל פלאנק לשנות את עמדותיו. במרץ 1915 הביע בשיחות פרטיות חרטה על חתימתו על מנשר התשעים ושלושה, והסביר שחתם רק מפני שראה בה מלחמה על קיומה של גרמניה, ורצה לשמור על האחדות הגרמנית. בתחילת 1916 כתב ללורנץ מכתב הסבר על מנשר התשעים ושלושה שבו כתב שהוא אינו עומד מאחרי כל מעשה של הצבא הגרמני. ביוני 1915 סירב לחתום על קריאה של 1,347 אנשי אקדמיה לסיפוח שטחים במערב ובמזרח לגרמניה. במקום זאת חתם על מנשר נגדי שקרא לגבולות בני הגנה אך לא על ידי סיפוח, וכן לרפורמות פנימיות בגרמניה.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה החזיק פלאנק במספר משרות בכירות במוסדות הפיזיקה של גרמניה: אוניברסיטת ברלין, האקדמיה הפרוסית למדעים, DPS (החברה הגרמנית למדעים) ומכון הקייזר וילהלם (כיום מכון מקס פלאנק). ב-1920 הקים, יחד עם פריץ הבר, קרן שמטרתה לתמוך במחקרים שהתקשו להשיג מימון. תפקידיו הרבים בתקופה זו גזלו את מלוא זמנו והוא כמעט ולא עסק במחקר. הוא אף הצטרף כחבר למפלגת העם הגרמנית, מפלגה לאומית-ליברלית שהקים גוסטב שטרזמן.
כאשר עלו הנאצים לשלטון ב-1933, היה פלאנק בן 74. הוא ראה כיצד חברים ועמיתים יהודים רבים מושפלים ומאבדים את משרותיהם, ואחרים עוזבים את גרמניה. הוא ניסה לשכנע את עמיתיו להישאר במדינה, באמונה כי המשבר הוא זמני ויחלוף במהרה. אוטו האן ניסה לשכנעו לנסח הצהרה נגד היחס למדענים היהודים, אך תשובתו של פלאנק הייתה "אם תצליח למצוא 30 ג'נטלמנים כאלו, יקומו מחר 150 אחרים שיצאו כנגדם, בשל רצונם לתפוס את המשרות שייתפנו". תחת הנהגתו של פלאנק, נמנע מכון הקייזר וילהלם מעימותים עם המפלגה הנאצית, למעט ניסיונו של פלאנק לצאת להגנתו של פריץ הבר. פלאנק אף ניסה לדון בנושא עם היטלר עצמו אך נחל כישלון; הבר עזב את גרמניה ונפטר בגלות. יחד עם זאת, הוא הצליח בסתר להשאיר מספר מדענים יהודים במשרותיהם במוסדות המכון.
לעומת זאת, כאשר איינשטיין סולק מהאקדמיה הגרמנית למדעים, פלאנק כתב לאיינשטיין שהפוליטיקה של איינשטיין לא השאירה לאקדמיה ברירה אלא לסלקו וכי נאמנותו שלו לגרמניה אינה תלויה בזהות הנהגתה. כאשר עמדה כהונתו כראש המכון להסתיים, ב-1936, הופעלו עליו לחצים על ידי הנאצים שלא להגיש את מועמדותו לכהונה נוספת.
באפריל 1938, במענה לשאלתו של לודוויג גאורג ביברבך בהתייחס לישי שור, מדוע עדיין יש יהודים באקדמיה הגרמנית, כתב פלאנק כמזכיר המכון שהוא יטפל בעניין, אך לאחר כמה ימים הגיש שור את התפטרותו. השערות שונות הועלו לגבי המניע מאחורי מעשה זה של פלאנק, החל בשיתוף פעולה עם הנאצים וכלה ברצון לפטר את שור באופן מכובד.
מעמדו של פלאנק בגרמניה הנאצית המשיך להידרדר; יוהנס שטארק קרא לפלאנק ולמדענים נוספים להפסיק ללמד את תורותיו של איינשטיין, וקרא להם "יהודים לבנים". המוסד הנאצי הממשלתי למדע (Hauptamt Wissenschaft) החל בחקירת מוצאו של פלאנק, אך כל שמצאו היה כי הוא רק "1/16 יהודי". בסוף 1938 איבדה האקדמיה הפרוסית למדעים את עצמאותה, והנאצים השתלטו עליה. פלאנק הביע את מחאתו כשהתפטר מנשיאות המוסד.
לקריאה נוספת

טוביאס הירטר, עידן האי־ודאות – איך גילו גדולי הפיזיקאים את עולם הקוונטים 1895–1945, ספרי עליית הגג וידיעות ספרים, 2023.
מנחת קריית שמונה

מנחת קריית שמונה הוא מנחת אזרחי הממוקם כ-2 ק"מ מזרחית לעיר קריית שמונה. המנחת סיפק שירותים לחברות תעופה, מטוסי ריסוס וכוחות ביטחון בנוסף לפעילות טייסים אזרחיים. את המנחת הפעילה חברת מטיילי קריית שמונה בע"מ.