stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישעיהו אברך
פרסים ואותות הוקרה

1975 - הוא זכה על פועלו בפרס סוקולוב
1980, פרס חיים גרינברג (, עבור ספרו "פרקי יותם")
1986 - ופרס ישראל למסאות ופובליציסטיקה עיתונאית (1986).
הנצחה

ספריו של אברך הועברו לאחר מותו לספריית קריית יעקב הרצוג בכפר סבא.
על שמו רחוב בעיר תל אביב.
מתרגומיו

הקיסר והרבי - מאת זלמן שניאור, הוצאת ציקא 1949.
שלום אש - רוח סער בספרות אידיש, מאת יצחק טורקוב, הוצאת עקד 1970.
השועל והענבים (על פי משלי אזופוס) מאת גיירמו פיגייראדו.
כתביו

פרקי יותם (במבואי הפרקים: דב סדן; מבחר מסות ומאמרים שנתפרסמו בייחוד על עמודי עיתון דבר ובחתימתו "יותם ויואב") תל אביב: הוצאת עם עובד, תשל"ו, 1975 (יצא במהדורה נוספת בהוצאת דביר ב-1990).
בשולי דברים, תל אביב: דביר, תשנ"א-1991.
לקריאה נוספת

יוסף גלרון-גולדשלגר, ישעיהו אברך – ביבליוגרפיה, תל אביב: עם עובד, תשמ"ט-1988.
מכון גנזים - כתב עת של אגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל, גנזים 108–109, ניסן תשנ"א, כרך ט' שנה 19, עמוד 117–131.
הערות שוליים

↑  עדותה של שרה לוי-תנאי באתר העמותה למורשת הזמר העברי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280698105171  BnF: cb17917327f (data)  ISNI: 0000 0000 2887 3883  LCCN: n86035807  NTA: 249981718  SUDOC: 261411063  VIAF: 39791095   WorldCat (עם VIAF): 39791095 
ישעיהו אברך, עומד מימין, ממשתתפי הצגת סטודיו "הבימה" בקובל (1932)
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
ישעיהו אברך: קינה על קובל
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
כוכבים ופסים לנצח

| --- | --- |

 מילים:  ג'ון פיליפ סוזה 
 לחן:  ג'ון פיליפ סוזה 
 ‏האזנהקובץ:March, "The Stars and Stripes Forever" · Colonel John R. Bourgeois, Director · John Philip Sousa · United States Marine Band.ogg‏Ⓘ‏
 
כוכבים ופסים לנצח (באנגלית: The Stars and Stripes Forever; רמז לדגל ארצות הברית) הוא מארש מאת המלחין ג'ון פיליפ סוזה. המארש, שחובר בשנת 1896, נקבע על ידי בית הנבחרים של ארצות הברית למארש הלאומי הרשמי של ארצות הברית.
היסטוריה

סוזה כתב כי חיבר את המארש בחג המולד של 1896, כאשר שהה על אונייה בדרכו חזרה לארצות הברית לאחר חופשה באירופה. השמעת הבכורה של המארש התקיימה ב-14 במאי 1897 בפילדלפיה והוא התקבל מיד באהדה. בעסקי השעשועים נודע המארש כ"קוד אסון", התזמורת הונחתה לנגן את המארש כאיתות אזעקה בעת אירוע מסכן חיים כגון שרפה באולם ונגינתו היוותה איתות לסדרנים לפנות את הקהל במהירות. שימוש מפורסם בנגינת המארש היה בעת השרפה באוהל הקרקס בהרטפורד ב-1944.
למארש נכתבו גם מילים, אף שאלו אינן מושרות בדרך כלל והביצוע המקובל הוא ביצוע כלי בלבד. במרש זה ניתן למצוא את אחד מתפקידי הסולו הבודדים לפיקולו.
החלק השלישי של המארש (Trio) קיבל את התמליל "Here We Go" ומשמש כהמנון אוהדי כדורגל ובפרט כהמנון מועדון הכדורגל אברטון.
להאזנה

תזמורתו של סוזה, כפי שהוקלטה על ידי תומאס אלווה אדיסון בשנת 1909
תזמורת חיל הנחתים של ארצות הברית
הערות שוליים

↑  חוק הקונגרס הקובע את היצירה כמארש הלאומי הרשמי
↑  Things You Should Know About: Circus Disasters
↑  Merle Evans and the Great Circus Disaster
↑   המנון קבוצת אברטון, סרטון  באתר יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012600355005171  BnF: cb139195090 (data)  GND: 300151411  LCCN: n80036251  MusicBrainz work: 7eb3a9d5-5046-3921-902b-f9046e4ac31b  VIAF: 178212486   WorldCat (עם VIAF): 178212486
לובה ביליצקה בלום

| --- | --- |

 לידה:  ינואר 1905 וילנה
 פטירה:  אוגוסט 1973  (בגיל 68) ורשה
 מדינה:  פולין 
 מקום קבורה:  ורשה
 פעילות בולטת:  ניהלה בית ספר לאחיות בתוך גטו ורשה. הצילה ילדים ואחיות.
 מפלגה:  הבונד 
 בן או בת זוג:  אברהם בלום 
 פרסים והוקרה:  מדליית פלורנס נייטינגייל (1965)  אות המציל היהודי (2019) 
 
לובה ביליצקה-בלום (בפולנית: Luba Bielicka Blum; ינואר 1905 – אוגוסט 1973) הייתה אחות, שבתפקידה כמנהלת בית הספר לאחיות יהודיות בגטו ורשה הצילה יהודים רבים. לאחר המלחמה ניהלה את בית הילדים באוטבוצק שאליו נאספו ילדים יהודיים אשר שרדו את השואה. ב-1949 ייסדה מחדש בוורשה את בית הספר לסיעוד, הפעם לאחיות פולניות.
היא למדה במחזור הראשון של בית הספר לאחיות יהודיות בורשה, שנפתח בשנת 1923. עם סיום לימודיה עסקה בתפקידי ניהול בבית הספר לאחיות. ב-1932 מונתה לסגנית המנהל ולבסוף ניהלה את בית הספר (1939–1943).
ראשית חייה והשכלתה

לובה ביליצקה-בלום נולדה בווילנה, בת בכורה למשפחה יהודית אורתודוקסית ענייה, שמנתה 8 ילדים. אביה היה בעל טחנת קמח. בילדותה נחשפה לעוני, אי-שוויון סוציאלי ולרעיונות התנועה הפמיניסטית המתעוררת. קיבלה מלגת לימודים על סמך היותה תלמידה מצטיינת, ולמדה בגימנסיה היהודית הראשונה המעורבת בווילנה. בגימנסיה זו, התארגנה לראשונה תנועת הנוער של הבונד – "צוקונפט" – אליה השתייכה כחברה פעילה, ואף הכירה את בעלה לעתיד, אברשה בלום שהיה אהבתה הגדולה.
באווירה של מהפכת אוקטובר, כאשר החלה ההתעוררות המעמדית, והחלו לצוץ הרעיונות לשוויון זכויות לנשים, הגיעה לכלל החלטה ללמוד את מקצוע האחות. מקצוע שעורר התנגדות קשה מצד אביה הואיל ובנות יהודיות לא למדו ולא עבדו בו, והוא נחשב כמקצוע פסול. בגיל 23 עזבה את הבית ועברה לוורשה ללמוד את המקצוע. היא למדה במחזור הראשון בבית הספר לאחיות יהודיות, ובתום הלימודים, מאחר שהייתה בוגרת מצטיינת נשלחה לצרפת ובלגיה להשתלמות נוספת.
הפעילות בגטו ורשה

בספטמבר 1939, עם פרוץ המלחמה, ועקב היעדרותו של מנהל בית הספר לאחיות, קיבלה לובה על עצמה את תפקיד מנהלת בית הספר. בעוד מנהיגים רבים של הבונד בחרו לברוח מהגרמנים לעבר רוסיה, החליטו לובה ובן זוגה אברשה להישאר בוורשה, והמשיכו לפקח על תפקודם של בית הספר והבונד, למרות הקשיים שהיו כרוכים בכך. ב-12 באוקטובר 1940, הוטל על יהודי ורשה לעבור לגור באזור מסוים בוורשה שנקרא הרובע היהודי. עם הקמת הגטו העבירה לובה ביליצקה-בלום, את בית הספר לאחיות לשטחו, לבניין ביטוח הבריאות ברחוב מאריאנסקה 1. היה זה המוסד היהודי החינוכי היחיד שפעל באישור הגרמנים. בהמשך הצליחה בלום להשיג מזון, צוות מורים מצוין, ציוד לבית הספר והחשוב מכל אישורי חיים (ניירות המגן -Protective Papers) לתלמידותיו. במסגרת בית הספר למדו התלמידות בהתאם לתוכנית לימודים מסודרת, חדריהן היו נקיים, מדיהן מעומלנים ונקיים, כמו גם הארוחות שהיו בזמנים קבועים אולם כמות האוכל הייתה מועטה. בנוסף לשעורים הפורמליים, נהגה לובה ביליצקה-בלום יחד עם תלמידותיה לעזור בבית החולים ברגסון-באומן שהיה תחת ניהולה של ד"ר אנה בראודה-הלר. יתר על כן, היא הייתה יוצאת משטח הגטו כדי להשיג מצרכי מזון וציוד הכרחי: מסירה מזרועה את הטלאי הצהוב, עוטה על כתפיה את שכמיית האחות ותחת הסוואה זו יצאה.
באוגוסט 1942 החליטו הגרמנים לחסל את הגטו הקטן. תלמידות בית הספר לאחיות, ילדי בית היתומים של יאנוש קורצ'ק ואלפי יהודים נוספים, גורשו לכיכר גז'יבובסקי על מנת להישלח לאומשלגפלץ. ביליצקה-בלום הצליחה באומץ לב ובביטחון עצמי, לשכנע את הגרמנים לשחרר את האחיות, בנימוק שהן חייבות להישאר כדי להילחם במגפת הטיפוס המשתוללת בגטו. לאחר אקציה זו עבר בית הספר שבהנהלתה למיקום אחר בגטו, לדירה קטנה שכללה 6 חדרים ברחוב גנשה 33. שם המשיכו ללמוד בסתר, סיימו את הלימודים וקיבלו תעודת אחות. סך הכל, הכשיר בית הספר כ-60 אחיות.
בפעם השנייה הצליחה להציל את תלמידותיה וילדיה, באותו הנימוק ששימש אותה בפעם הראשונה, את ילדיה הצליחה להבריח בתוך רכב להובלת גווית שיצא מהכיכר. זאת ועוד, היא עזרה בארגון מקומות מסתור לילדים אצל משפחות פולניות מחוץ לגטו והואיל והיו לה קשרים טובים עם אחיות פולניות, עזרה גם לאחיות היהודיות שהצליחו לברוח מהגטו.
בינואר 1943, הייתה החלטה לחסל את בית החולים ששכן ברחוב גנשה. ללובה ביליצקה - בלום נודע על כך קודם לכן, והיא דאגה להסתיר את ילדיה, מספר אחיות וכן מספר חולים במרתפי בית החולים. שאר החולים והצוות הרפואי של בית החולים נרצחו על ידי הגרמנים, פרט לשתי אחיות מהצוות הרפואי.
הבריחה מהגטו

כשהחלו השלטונות הגרמניים בחיסול הגטו, הועברו תלמידותיה לאומשלגפלץ ומשם למחנה ההשמדה טרבלינקה. אחרי חיסול בית החולים בגנשה, הגיעה להחלטה שאינה יכולה להישאר יותר בגטו. הואיל והיו לה קשרים עם פעילי המפלגה הסוציאליסטית הפולנית, מצאה משפחה פולנית אשר הסתירה את בנה - אלכסנדר. בתה הוברחה מהגטו בעזרת קבוצת פועלים שיצאה לעבודה, והסתתרה במשך מספר חודשים בדירות שונות בוורשה. לבסוף הצליחה גם היא עצמה לצאת מהגטו בעזרתה של משפחת בורקובסקי אשר הסתירה את בנה. בעלה - אברשה בלום נשאר בגטו, והיה אחד ממנהיגי מרד גטו ורשה מטעם הבונד. הוא הצליח לעבור דרך תעלות הביוב לצד הארי של ורשה יחד עם מספר לוחמים, אולם אחרי זמן מה נתפס והוצא להורג על ידי הגסטפו. בלום הצליחה לשרוד במסתור תחת זהות בדויה.
אחרי המלחמה

בתום המלחמה (1945) קיבלה לובה ביליצקה-בלום הצעה מהוועד היהודי הפולני המרכזי בפולין (CKZP), לנהל באוטבוצק בית יתומים ששרדו את השואה. הילדים הובאו לבית מכל מיני מקומות שבהם התחבאו: תאי מטען של כלי רכב שרופים, מנזרים, חדרים קטנטנים, בתי קברות. היא הקימה את הבית במרץ ובמסירות, והבית שהיה מאורגן למופת. הוא החזיר לילדים את תחושת הביטחון והאהבה שהיה חסרים להם. הבית היה מסודר, הילדים היו נקיים, ולבושים בגדים שנשלחו מאונר״א, למדו לאכול ליד השולחן בנימוס, נגינה על פסנתר ועוד. במשך כל השנים כשגדלו, שמרו על קשר ביניהם.
כעבור שנתיים הוצע לה להקים מחדש את בית הספר לאחיות, אולם הפעם בית הספר היה מיועד לאחיות פולניות. בית הספר הוקם בבניין ההיסטורי של בית החולים בצ'יסטה ברחוב דבורסקה 17. בהקמתו ראתה את המשך שליחותה כאחות, ובפולין ראתה את מולדתה. לובה בלום-ביליצקה נשארה בפולין עד לפטירתה בשנת 1973, ונקברה בבית הקברות היהודי בחלקת לוחמי הבונד לצד בעלה.
הוקרה והנצחה

לובה בילצקה-בלום קיבלה בשנת 1965, את מדליית פלורנס נייטינגייל, האות הבינלאומי הגבוה ביותר עבור אחות הניתן על ידי הצלב האדום, על פעילותה בתקופת הכיבוש הנאצי ועל הצלת חיים של אחיות וילדים.
ביוני 2000 נקבע לוח זיכרון על בניין בית הספר לאחיות בגטו ברחוב מריאנסקה 1, (אחד מ-12 הבניינים אשר שרדו בשטח הגטו לשעבר), לזכרה ולזכר פָּעֲלָה בשנים 1940–1942 בוורשה, תחת הכיבוש הנאצי.
2019 הוענק לה אות המציל היהודי.
משפחתה ומורשתה

לובה ביליצקה -בלום הייתה אשתו של אברהם בלום, לוחם במרד גטו ורשה שנספה במרד, נקבר בחלקת לוחמי הבונד בבית הקברות היהודי בוורשה. בתה אביבה (ויקטוריה) בלום נולדה בוורשה ב-1932. היא עלתה לארץ בשנת 1950 עם גרעין של השומר הצעיר והצטרפה לקיבוץ רבדים שם נולדה בתה דפנה. אביבה היא ציירת פעילה שהציגה בתערוכות בישראל ובעולם.
בנה אלכסנדר (אולק) בלום היה פרופ' מומחה למדעי הגרעין בפולין אשר היגר בשנות ה-80 של המאה ה-20 לארצות הברית ושם החל בחקר המוח.
ראו גם

בית ספר לאחיות סיעודיות
לקריאה נוספת

מרים עופר, חלוק לבן בגטו: מבט על קורות הרפואה היהודית בפולין בתקופת השואה, ירושלים: יד ושם, המכון הבין-לאומי לחקר השואה, המרכז לחקר השואה בפולין, 2015
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16  אמי, לובה בלום-ביליצקה, באתר ארגון יוצאי ורשה בישראל, ‏11.4.2010
↑  מרים עופר, חלוק לבן בגטו, ירושלים: יד ושם, 2015
↑  הקמת הגטו, באתר דעת, אתר גטו ורשה
1 2  Luba Blum-Bielicka, prabook.com (ב־)
1 2 3  אביבה בלום וקס, באתר יד ושם
↑  Luba Bielicka Blum, Director of the Children’s Home, www.yadvashem.org (באנגלית)
↑  לובה בייליצקה בלום, באתר יד ושם
1 2 3 4  Hanna Krall, The subtenant; To outwit God", Northwestern University Press, 1992, עמ' 208. (באנגלית)
↑  רשימת המצילים שקיבלו את אות המציל היהודי בין השנים 2011–2019, באתר יהודים שהצילו יהודית בתקופת השואה
↑  אביבה בלום וקס, באתר מוזיאון ישראל ירושלים, מרכז המידע לאמנות ישראלית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811268911405606  GND: 1155129822  VIAF: 725152261516417180005   WorldCat (עם VIAF): 725152261516417180005
כוכבים ופסים

ערך זה עוסק בעיתון הכותב על הכוחות המזוינים של ארצות הברית. אם התכוונתם לדגל ארצות הברית, ראו .
| --- | --- |


 תדירות:  יומון 
 פורמט:  טבלואיד 
 מו"ל:  מחלקת ההגנה של ארצות הברית 
 בעלים:  מחלקת ההגנה של ארצות הברית 
 תאריכי הופעה:  1861–הווה (כ־163 שנים) 
 שפה:  אנגלית 
 מערכת:  וושינגטון די. סי. 
 מדינה:  ארצות הברית 
 עמוד ראשון:  עמוד ראשון מהיום
 www.stripes.com
 
שער העיתון מ-3 במאי 1945, עם היוודע דבר מותו של אדולף היטלר
כוכבים ופסים (באנגלית: Stars and Stripes) הוא עיתון הכותב על הכוחות המזוינים של ארצות הברית אבל אינו פרסום רשמי של הממשל. העיתון, המופיע ברציפות מאז 1942, מפרסם חמש פעמים בשבוע גיליון יומי מודפס, המופץ בקרב חיילי ארצות הברית המוצבים מחוץ לגבולותיה. כיום נערך העיתון בארבע מהדורות שונות – באירופה, במזרח התיכון, ביפן ובקוריאה, והוא זמין גם בגרסה אלקטרונית באתר האינטרנט של העיתון.
תולדות העיתון

העיתון נוסד בשמו הנוכחי ב-9 בנובמבר 1861, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. מייסדיו היו חיילים מצבא הצפון, שחנו בעיירה בלומפילד (Bloomfield) שבמדינת מיזורי וניצלו את מערכת העיתון המקומי השוממת כדי לייסד עיתון אודות פעולותיהם. הם פרסמו ארבעה גליונות בלבד. כיום שוכנות בבלומפילד אגודת מוזיאון הכוכבים והפסים והספרייה שלה.
במלחמת העולם הראשונה (ב-1918) שב והופיע העיתון. בשיאו הוא הופיע במהדורה שבועית בת שמונה עמודים והופץ ל-526 אלף קוראים.
בין שתי מלחמות העולם שוב לא הופיע העיתון. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא הודפס בעשרות מהדורות (עד 25 בבת אחת, 32 בסך הכל) בזירות הלחימה השונות, שחלקן הופקו קרוב מאוד לקווי החזית על מנת להביא חדשות מעודכנות אל החיילים. במהלך המלחמה הפיק העיתון גם סדרה של 53 ספרי כיס בשם G.I. Stories ("סיפורי חיילים" (G.I.)).
מאז מלחמת העולם השנייה מופיע העיתון באופן רצוף ואנשיו סיקרו את הפעולות הצבאיות של ארצות הברית בקוריאה, בווייטנאם, במפרץ הפרסי ובבלקן.
רבים מהמשרתים בעיתון והתורמים לו, שחלקם היו חיילים צעירים, הפכו בהמשך לאישים ידועים בתחום העיתונאות, האיור, הכתיבה הספרותית והפקות הקולנוע. בהם היו המאייר ביל מולדין, הקריקטוריסט והמוזיקאי של סילברסטיין והרולד רוס, מייסד המגזין "ניו יורקר".
אתר האינטרנט של העיתון נוסד ב-1999. גרסת הדפוס של העיתון מוצעת במהדורה דיגיטלית מאז 2004.
המהדורה המזרח-תיכונית של העיתון החלה להתפרסם ב-2003, בראשית מלחמת עיראק.
העיתון כיום

כיום העיתון הוא מקור החדשות הצבאיות המודפס היחיד המופץ בבסיסים הצבאיים של ארצות הברית באירופה, המזרח התיכון ודרום-מזרח אסיה. בעיתון היומי יש 48-40 עמודים והוא מודפס בפורמט טבלואיד. בנוסף למהדורות היומיות הוא מפרסם מוספים שבועיים וחודשיים.  העיתון מדווח על חדשות הכוחות המזוינים ומכיל גם תכנים מסורתיים של עיתונות וחדשות מקומיות.
העיתון המודפס נקרא תמורת תשלום (למעט במזרח התיכון) על ידי כ-350 אלף קוראים ובהם מנויים בתשע מדינות שונות. בכל יום גולשים לאתריו השונים בממוצע כ-420 אלף איש.
עובדי העיתון הם אנשי צבא ואזרחים. מטהו שוכן בוושינגטון הבירה, אך הוא נכתב במספר אתרים, בהתחשב בפריסתם המשתנה של אנשי הכוחות המזוינים האמריקניים במדינות העולם. הוא מופץ אלקטרונית להדפסה במדינות שונות בעולם.
העיתון פועל במסגרת ה-Defense Media Activity של מחלקת ההגנה של ארצות הברית, והוא כלי התקשורת היחיד במסגרת זו שיש לו מערכת עצמאית (האחרים – כמו ערוץ הפנטגון ושירות הרדיו והטלוויזיה של הכוחות המזוינים - משמשים כדוברים של משרד ההגנה והצבא). פעולתו מוגנת במסגרת התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, הגנה הנתונה למעקב של נציב מיוחד, המדווח באופן סדיר לקונגרס.
העיתון פועל במסגרת קרן בלתי-מוקצבת (non-appropriated fund) של משרד ההגנה, הזוכה לסיבסוד חלקי בלבד ממנו. חלק ניכר מעלויות הפעולה שלו מכוסה על ידי מכירת מנויים ושטחי פרסום.
העיתון עוסק בדיגיטציה של הארכיונים ההיסטוריים שלו. מיקרופילמים של גליונות העיתון משנת 1943 ועד 1999 מועלים בהדרגה לאתר אינטרנט ייעודי של העיתון (Stars and Stripes Digital Archives).
הערות שוליים

↑  להרחבה ראו (אנ').
↑  http://www.stripes.com/customer-service/about-us.
↑  http://www.stripes.com/customer-service/about-us.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008877333005171  BnF: cb11993083z (data)  GND: 4409510-7  LCCN: n2014050990  SUDOC: 02800907X  VIAF: 189367884   WorldCat (עם VIAF): 189367884
לטימריה

| לטימריה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי סנפירים בשרניים
סדרה:: צלקנתאים
תת־סדרה:: Latimerioidei
משפחה:: לטימריים
סוג:: לטימריה
מינים
 L. chalumnae  L. menadoensis
שם מדעי
 Latimeria ‏סמית', 1939
תחום תפוצה


לטימריה (שם מדעי: Latimeria) הוא סוג של דג נדיר המוגדר לעיתים קרובות כמאובן חי, בשל היותו הסוג החי היחידי ששרד בסדרת הצלקנתאים - דגי גרם בעלי סנפירים בשרניים שמאובנים שלהם נפוצים מתור הדבון ועד תור הקרטיקון, לפני כ-66 מיליון שנה.
בסוג זה 2 מינים חיים:
לטימריה אפריקנית (Latimeria chalumnae) - נתון בסכנת הכחדה חמורה.
לטימריה אינדונזית (Latimeria menadoensis) - נתון בסכנת הכחדה.
אורכם של הדגים עד 150 ס"מ ומשקלם עד 80 ק"ג. הם ניזונים משבלולים קטנים, וחיות ימיות אחרות.
סדרת הצלקנתאים נחשבה עד לפני כ-70 שנים לקבוצה שנכחדה לחלוטין. גילויו של סוג חדש השייך לקבוצה זו בדרום אפריקה ב-22 בדצמבר 1938, הייתה פריצת דרך מדעית. הדגים נתגלו בעומק של עד 700 מטרים גם בארכיפלג קומורו בשנת 1952, שם הוא ידוע בשם "גומבסא", ונצפה גם במקומות אחרים במצר מוזמביק וסביב למדגסקר. ב-18 בספטמבר 1997 נתגלה במנאדו, באינדונזיה, ובשנת 1998 זוהה המין האינדונזי כמין לטימריה שני. למקומיים הוא היה מוכר בשם "ראג'א לאות", במלאית: "מלך הים".
סוג הלטימריה נקרא על שמה של מרג'ורי קורטני-לטימר, מנהלת המוזיאון של איסט לונדון בדרום אפריקה בשנות ה-40 של המאה ה-20, אשר גילתה את הדגים לאחר שנלכדו ברשתות של דייגים מקומיים. היא הראתה אותם לפלאונטולוג ג'יימס לאונרד בריירלי סמית', אשר זיהה את שייכותם לסדרת הצלקנתאים.
מספר פלאונטולוגים במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 שיערו שהצלקנתאים היו קבוצת הדגים מהם התפתחו החולייתנים היבשתיים בעלי ארבע רגליים. סיבת ההשערה זו הייתה סנפירי החזה והאגן השריריים במאובני הצלקנתאים, אשר נראו כמתאימים להליכה על הקרקע. השערה חלופית של פלאונטולוגים אחרים זיהתה את מוצא החולייתנים היבשתיים בסדרה האחות של הצלקנתאים, דגי הריאות, אשר בשנים אלו כבר היו מוכרים למדע גם ממאובנים וגם מדגים חיים המסוגלים להתקיים ביבשה בעזרת ריאות. מחלוקת זו הייתה אחת הסיבות להתרגשות הרבה שגרם גילוי הצלקנתאים החיים. הסתבר כי דגי הלטימריה אינם הולכים על היבשה, אך הם משתמשים בסנפיריהם השריריים ל"הליכה" על קרקע הים. חקר הלטימריה נראה בתחילה כמפריך את השערת כמה מן הפלאונטולוגים לפיה היו לצלקנתאים המאובנים ריאות בדומה לדגי הריאות. אך גילוי מפתיע בשנת 2015 מצא ריאות תפקודיות בעוברי לטימריה. עם זאת, חקר רצף ה-DNA של הלטימריה קבע סופית כי דגי הריאות אכן קרובים יותר מן הצלקנתאים לבעלי ארבע הרגליים.
הערות שוליים

↑  תבליטו על מטבע 5 פרנקים של רפובליקת איי קומורו מהשנים 1984 ו-1992, כאן: https://en.numista.com/catalogue/pieces6042.html
↑  תבליטו על מטבע 20000 פרנקים מזהב, של רפובליקת איי קומורו משנת 1976, כאן: https://en.numista.com/catalogue/pieces106675.html
↑  התמונה הראשונה: מארק ארדמאן ותגליתו, דג לטימריה מת בשוק דגים במנאדו תוא: https://undsci.berkeley.edu/article/serendipity מאמר - החלק הראשון בלבד.
↑  תמונתו על בול דואר אינדונזי, הנושא את שם הדג במאלאית IKAN RAJA LAUT, שמשמעו: "דג מלך הים". https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e2/Latimeria_menadoensis_2000_Indonesia_stamp.jpg/220px-Latimeria_menadoensis_2000_Indonesia_stamp.jpg
↑  ריצ'רד דוקינס, ההצגה הגדולה בתבל, תרגם - עמנואל לוטם,  2010, עמ' 160–163
↑  Cupello. C. et al (2015) "Allometric growth in the extant coelacanth lung during ontogenetic development" Nature Communications, Vol. 6, Article No:8222, doi:10.1038/ncomms9222
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556541105171  BnF: cb122949483 (data)  LCCN: sh98000327
כגן בק

כגן בק או כאקאן בק (לפעמים בקיצור מכונה "בק" סתם) היה תוארו של המשנה לכגן בממלכת הכוזרים.
המלוכה הכוזרית התחלקה בין הכגן לכגן בק. לפי ההנחה העכשווית הכגן, ששמו ייתכן ונגזר מהמילה כהן, עסק בענייניה הרוחניים של הממלכה הכוזרית, בעוד שהכגן בק עסק בענייני דיומא כמו צבא וכלכלה. בתקופות מסוימות תואר הכגן והבק התאחדו לתואר אחד ובראש הממלכה היה שליט יחיד (לדוגמה בשנת 950). לעיתים היסטוריונים התייחסו לבק הכוזרי בתואר מאליק (מלך בערבית) או אישד, תואר גקטורקי לשליט צבאי. הכגן היה עליון לכגן בק, אך הוא לא נהג להתערב בעניינים אלה והתרחק מהציבור. הכגן בק ראה בכל יום את הכגן וישב על כס מלכותי לימין הכגן.
מושב הבק והכגן היה בעיר הבירה איטיל ששכנה על גדת הוולגה בארמון מבוצר על אי בנהר, שגושר על ידי גשר צף לשאר העיר. בנוסף לשליטים ישב גם חלק מן הצבא במבצר.
הבק היה זה המכתיר את הכגן לתפקידו, אך למרות זאת, ולמרות תפקידו הייצוגי של הכגן, העם הכוזרי סגד לו והעריץ אותו. הבק היה אחראי על כלל חלקי העם הכוזרי, ולמרות שלא בהכרח היה צריך להיות יהודי על מנת לשאת במשרה, נראה שרוב הנושאים בתואר בק היו יהודים.
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יעל גרזון

יעל גרזון (1914–1941) הייתה פעילה קומוניסטית ארצישראלית.
ביוגרפיה

גרזון נולדה בארץ ישראל בשנת 1914 ומימי ילדותה השתתפה בפעילות ארגונים קומוניסטים מקומיים, החל מארגון הילדים הקומוניסטים, דרך הנוער הקומוניסטי ועד למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ). גרזון דברה ערבית והייתה מזכירת סניף תל אביב של ברית הנוער הקומוניסטי.
ביוגרפיה > מעצרים וגירוש

כארבע שנים מחייה עברו עליה בבתי סוהר ותחת השגחת המשטרה. למרות זאת, לא הפסיקה לקחת חלק פעיל בכל פעולות המפלגה הקומוניסטית.
ב-1 במאי 1928 ארגנה גרזון הפגנת ילדים ונוער, אחת הפעולות המהפכניות הראשונות של ארגון הילדים הקומוניסטים בא"י.
ב-1929 השתתפה בפעולות נגד המשטרה, שסירבה למסור את גופתה של חברת המפלגה שמתה בבית הסוהר בירושלים.
ב-1931 הועמדה לדין יחד עם עוד 4 מחברותיה (במשפט שנקרא "משפט הקומוניסטיות") באשמת השתייכות לארגון לא חוקי.
ביולי 1935 פתחו 15 אסירים קומוניסטים בבית הכלא המרכזי בירושלים בשביתת רעב, במחאה על כך שהזכויות השמורות לאסירים פוליטיים נשללו מהם, ושתנאיהם הושוו לאלה של אסירים פליליים. בזמן השביתה השתתפה גרזון בארגון הפגנות ואסיפות מחאה, ובעקבות כך נאסרה שוב. עם כניסתה לבית הכלא הצטרפה מיד לשביתת הרעב.
ב-1937 נתפסה בבאר יעקב יחד עם אפרים ווזק, פעיל נוסף בפק"פ. הם הואשמו בהחזקת חומר אסור והשתתפות באגודה בלתי חוקית. גרזון נידונה למאסר של שבועיים ולמתן ערבות להתנהגות טובה בסך 25 לא"י.
ב-1936, כשהיא נרדפת על ידי המשטרה, החליטה גרזון לעזוב את הארץ ולנסוע לספרד לעזרת הרפובליקה במלחמתה נגד ההתקוממות הלאומנית שפרצה באמצע יולי והונהגה על ידי הגנרל פרנסיסקו פרנקו. גרזון הצטרפה ללוחמים ארצישראליים נוספים כחלק מהבריגדות הבינלאומיות.
עם שובה לארץ חזרה מיד לפעילות המפלגה הקומוניסטית. באוגוסט 1940 נכלאה בבית הסוהר בבית לחם, שם חלתה בדלקת ריאות קשה. המשטרה הבריטית סירבה לשחררה מהכלא, וככל הנראה אף נמנעה מלהגיש לה עזרה רפואית הולמת. רק כאשר מצבה הוחמר, העבירו אותה לבית החולים הממשלתי בירושלים. כשראו שמצבה נואש אפשרו השלטונות הבריטיים לשחררה בערבות. הוריה העבירו אותה לבית החולים הדסה, בו נפטרה כעבור שעות אחדות, ב-9 בפברואר 1941.
בשנים שלאחר מותה טענה עיתונות השמאל שגרזון בעצם נרצחה בגלל הזנחה רפואית מכוונת ואף הועלתה תביעה להעמיד את האחראים לדין. אכן ב-1948 פעלה בארץ ועדת חקירה שבדקה את מותו של סיומה מירונאנסקי הקומוניסט בכלא ובמסגרת זו נשמעו עדויות על היחס המפלה כלפי אסירים קומוניסטים (ויעל גרזון ביניהם) בתקופה שקדמה להקמת המדינה.
בשנות ה-50 וה-60 העלתה לא פעם ברית הנוער הקומוניסטי על נס את מאבקה והקרבתה של גרזון וקראה למועדון שלה על שמה.
לקריאה נוספת

מכאן למדריד: המתנדבים הארץ-ישראלים לבריגדות הבין-לאומיות בספרד 1938-1936 (תל אביב: מוזיאון ארץ ישראל, 2012).
שמואל דותן, אדומים: המפלגה הקומוניסטית בארץ ישראל (כפר סבא: שבנא הסופר, 1991).
הערות שוליים

↑  לתולדות המפלגה הקומוניסטית בא"י-פלשתינה, ראו שמואל דותן, אדומים: המפלגה הקומוניסטית בארץ ישראל (כפר סבא: שבנא הסופר, 1991).
1 2  "יעל גרזון (18 שנה למותה הטראגי)", קול העם, 8.2.1957, עמ' 3.
↑  משפט קומוניסטיות, הארץ, 13 באוגוסט 1931
↑  "שביתת רעב של אסירים פוליטיים", דבר, 22.7.1935, עמ' 1.
↑  "שביתת הרעב של האסירים הפוליטיים בבית הסוהר בירושלים נמשכת", דאר היום, 23.7.1935, עמ' 1
↑  לאוטוביוגרפיה של ווז'ק, ראו Ephraïm Wuzek, Combattants juifs dans la guerre d'Espagne la compagnie Botwin (Paris: Syllepse, 2013).
↑  קומוניסטים יהודים מהנים את הקהל ברמלה, דבר, 27 בינואר 1937
↑  להרחבה ראו מכאן למדריד: המתנדבים הארץ-ישראלים לבריגדות הבין-לאומיות בספרד 1938-1936 (תל אביב: מוזיאון ארץ ישראל, 2012).
↑  נאשמת בקומוניזם, הארץ, 13 באוגוסט 1940
↑  יעל גרזון נפטרה, קול העם, 2 בפברואר 1941
↑  בספרה קום התנערה!: אליהו (אליושה) גוז'נסקי – כתביו ועליו (2009) כתבה תמר גוז'נסקי כי גרזון מתה בהיותה במאסר.
↑  אל כל הציבור בפלשתינה !, קול העם, 1 ביולי 1941
↑  "קול העם" תובע העמדה לדין של הקצין הנאשם ברצח קומוניסטים, על המשמר, 15 בספטמבר 1948
↑  בעניין רצח סיומה מירונינסקי, על המשמר, 22 בספטמבר 1948
↑  אלמנת מירוניאנסקי מעידה בחקירה, מעריב, 7 בדצמבר 1948
↑  מאיר וילנר, דברי פתיחה, קול העם, 23 באוקטובר 1949
ינה ואז'וני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 ביולי 1864 צ'אברנדק, הונגריה 
 פטירה:  15 באוגוסט 1940 (בגיל 76) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 שם לידה:  Weiszfeld Jakab 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני, בודפשט, הונגריה 
 השכלה:  האוניברסיטה לטכנולוגיה ולכלכלה של בודפשט (1894) 
 תפקיד:  מנהל כללי (1914) 
 
ינה ואז'וני (במקור יעקב וייספלד, בהונגרית: Vázsonyi Jenő; צ'אברנדק, 24 ביולי 1864 – בודפשט, 15 באוגוסט 1940) היה כלכלן, מהנדס מכונות, יהודי-הונגרי נשיא חברת רכבות הונגריה (מ.א.ב).