stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פ.צ. זארבריקן
היסטוריה > בליגות הנמוכות

ב-1995 קרס המועדון כלכלית והורד לליגה האזורית (השלישית). מאז הפכה זארבריקן ל"קבוצת יו-יו" (אנ') שהתנדנדה הלוך ושוב בין הליגה השנייה לחמישית, אך עדיין שמרה על דומיננטיות מקומית ומאז 1997 זכתה בעשרה גביעי חבל הסאר.
בעונת 2005/06 סיימה זארבריקן במקום ה-16 בבונדסליגה 2 וירדה לליגה האזורית, ובעונה הבאה סיימה במקום ה-17 וירדה לאוברליגה, הליגה הרביעית במבנה ליגות הכדורגל בגרמניה. ב-2009 זכתה הקבוצה באליפות הליגה החמישית ועונה אחר כך השלימה שתי עליות רצופות ברגיונלליגה ועלתה לליגה השלישית, בה שיחקה עד 2014. ב-2015 סיימה הקבוצה במקום השני בליגה האזורית אך הפסידה בפלייאוף העלייה לווירצבורגר קיקרס. ב-2018 זכתה זארבריקן באליפות הליגה האזורית דרום-מערב, אך שוב הפסידה בפלייאוך העלייה למינכן 1860.
בעונת 2019/20, לצד העלייה לליגה השלישית, הפכה זארבריקן לקבוצה הראשונה מהליגה הרביעית שמגיעה לחצי גמר הגביע הגרמני לאחר שהדיחה את פ.צ. קלן בסיבוב השני, את קרלסרוהה בשמינית הגמר ואת פורטונה דיסלדורף ברבע הגמר. עם זאת, בחצי הגמר היא הודחה 0–3 בידי באייר לברקוזן. ב-2023/24 שחזרה הקבוצה את ההישג לאחר שהדיחה את באיירן מינכן בסיבוב השני, את איינטרכט פרנקפורט בשמינית הגמר ואת בורוסיה מנשנגלדבך ברבע הגמר, אך הודחה לאחר שהפסידה 02 לפ.צ. קייזרסלאוטרן.
אוהדים ויריבויות

לאולטראס של זארבריקן ידידות ארוכת שנים עם האולטראס של פורטונה דיסלדורף הגרמנית ונאנסי הצרפתית. פ.צ. קייזרסלאוטרן, אלוורסברג ופ.צ. 08 הומבורג (אנ') נחשבות ליריבות הגדולות ביותר של המועדון בשל קרבתן הגאוגרפית.
תארים

סגנות (2): 1943, 1952
זכייה (7): 1926, 1928, 1943, 1944, 1946, 1952, 1961
זכייה (1): 1949
1965
זכייה (2): 1976, 1992
חצי גמר (5): 1957, 1958, 1985, 2020, 2024
זכייה (10): 1997, 1998, 1999, 2000, 2004, 2011, 2012, 2013, 2017, 2019
שחקנים בולטים

גרמניה קווין ברנס
גרמניה פאלקו גץ
גרמניה וולפרם ווטקה
מרוקו מוסטפא חאג'י
גאנה טוני יבואה
גרמניה מרקו מאיירהופר
גרמניה פליקס מגאת
גרמניה דיטר מילר
גרמניה פרנקו פודה
גרמניה ברנד פורסטר
גרמניה מיכאל פריץ
גרמניה אדמונד קונן
מצרים האני רמזי
הערות שוליים

↑  תוצאות הליגה הצרפתית השנייה, באתר RSSSF
↑  גביע חבל הסאר הבין-לאומי, באתר RSSSF
↑  גרמניה: באיירן נמנעה ממבוכה, פ.צ. קלן הפסידה לזארבריקן מהליגה ה-4, באתר וואלה, 29 באוקטובר 2019
↑  עוזי דן, באיירן מינכן גברה על שאלקה ועלתה לחצי גמר הגביע הגרמני, באתר הארץ, 3 במרץ 2020
↑  לברקוזן בגמר הגביע הגרמני אחרי 0:3 קליל, באתר ONE‏, 9 ביוני 2020
↑  מדהים: זארברוקן העיפה את באיירן מינכן מהגביע, באתר ONE‏, 1 בנובמבר 2023
↑  דורטמונד הודחה, פרנקפורט הופתעה, וירץ נפצע בניצחון לברקוזן, באתר וואלה, 7 בדצמבר 2023
↑  מטורף: זארברוקן עלתה לחצי גמר הגביע הגרמני, באתר ONE‏, 12 במרץ 2024
↑  תם מסע הקסם: זארבריקן הפסידה בחצי הגמר, באתר ONE‏, 3 באפריל 2024
↑  בזירקסליגה ריינהסן-סאר
↑  בזירקסליגה ריין-סאר
1 2  גאוליגה וסטמארק
1 2 3  אוברליגה דרום-מערב
↑  בונדסליגה 2 דרום
↑  הבית הדרומי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 37206-7  VIAF: 149514602   WorldCat (עם VIAF): 149514602 
סמל FV זארבריקן, 1924–1943
תוצאות הליגה של הקבוצה מ-1920 עד 2023
פלה פינקלשטיין

פלה פינקלשטיין
פלה פינקלשטיין (שפשיק) לבית גורקביץ' (13 במרץ 1921 - 29 בדצמבר 2008) הייתה לוחמת במסגרת ארגון צבאי יהודי אצ"י, במרד גטו ורשה, ובמסגרת האצ"ל לגירוש הבריטים. ניצולת מחנות מיידנק ואושוויץ. וחברת תנועת החרות.
ילדות ונעורים

נולדה בוורשה שבפולין בשנת 1921 למרדכי גורקביץ וריבה לבית שפשיק. גדלה בבית מסורתי ולאחר מות אביה אימצה אותם משפחת האם והיא קיבלה את השם שפשיק. למדה בבית ספר עממי יהודי "פיבשנה" ושנתיים בבית ספר אורט. בשנת 1935 הצטרפה בעקבות אחיה לתנועת הנוער הציונית בית"ר והשתתפה באימונים קדם-צבאיים, לקראת התגייסות לשורות האצ"ל. עם מדריכיה נמנה מנחם בגין.
ימי מלחמת העולם השנייה

באביב 1940 התארגנה קבוצת בת חמישים אנשי התנועה שיצאה לעיירה הסמוכה גרוייץ כדי לעבוד אצל איכרי הסביבה בחקלאות. בזמן זה נודע על מותו של זאב ז'בוטינסקי. עם הקמת גטו ורשה חזרו לעיר והחליטו לטמון באדמה את דגל בית"ר מרובע פראגה ודגל ברית החייל פראגה שהיו שמורים בביתה של פלה שפשיק. לילה אחד התאספו בביתה סליק האזנשפרונג, חיים האוס, הלה גולדפרב ואחיה משה, הכניסו את הדגלים לקופסת פח, ירדו למרתף, חפרו בור עמוק וטמנו בו את הקופסה. לימים כתבה על כך העיתונאית חיה לזר, חברת בית"ר גם היא: "האם נזכה עוד אי פעם להניף את דגלנו בראש תהלוכת מאות הבית"רים מהקן שלנו בפרגה?".
ימי מלחמת העולם השנייה > חברת הארגון הצבאי היהודי אצ"י

באביב 1941 חסרו ידיים עובדות באחוזות סביב העיירה הרוביישוב שבמחוז לובלין. בעקבות כך הציע יולק ברנד, ממפקדי בית"ר בשלזיה, שאנשי התנועה מגטו ורשה יתנדבו לעבוד בהן. תחילה ארגן רישיונות נסיעה ל-35 מחברי בית"ר. לאחר מספר שבועות הגיעו מכתבים שתיארו את תנאי החיים הטובים שם ואותו קיץ יצאו לשם מעל שש מאות חברי בית"ר והיא ביניהם. בסתיו 1941 הגיעה לאחוזה בעיירה וואריאנוש. באותה תקופה לא היה צורך בעבודה חקלאית, אבל בעל האחוזה שמר את קבוצת הצעירים לעבודה בתקופת החורף. במקביל לעבודה החקלאית ערכו אנשי התנועה שיחות ותרגילי סדר.
באביב 1942 פרסמו הגרמנים כרוזים לפיהם על כל יהודי הסביבה להתייצב בכיכר העיירה. היא וקבוצתה הגיעו לכיכר ומשם נשלחו לתחנת הרכבת הרוביישוב, שם נאמר להם שיוסעו למחנה עבודה. יולק ברנד ובעל האחוזה חילצו אותם תמורת שוחד, אך על בעל האחוזה נאסר להמשיך להעסיק אותם. בתום התייעצות החליטו לחזור לגטו ולחבור לחברי התנועה. הקבוצה אליה השתייך אחיה משה ניסתה להצטרף לפרטיזנים, אבל באזור חלמנו נתקלו ביחידות גרמניות ורובם נהרגו.
היא חזרה לגטו יחד עם קבוצה מאנשי בית"ר, ביניהם סלק האזנשפרונג, אלק הלברשטיין, נתן שולץ ויוסף בילבסקי. באקציה הגדולה בה גורשו כ-300,000 מיהודי הגטו למחנה ההשמדה טרבלינקה, נפרדה מאמה ולא ידעה מה עלה בגורלם של חבריה מהרוביישוב. בתיווכה של חברה מהתנועה מצאה עבודה בבית חרושת של פרוונים. באותה תקופה הצטרפה לאצ"י ונפגשה עם פאוול פרנקל, מפקד אצ"י, שהסביר לה את מטרות הארגון ופעולותיו.
היא נשלחה לבית חרושת "שולץ", אברהם בקרמן סידר לה עבודה וצייד אותה בתעודה מתאימה. היא פעלה להשגת כספים הדבקת כרוזים של אצ"י והעברת נשק בין עמדות הלוחמים.
ימי מלחמת העולם השנייה > לוחמת במרד גטו ורשה

בזמן שהגיעה הפקודה של הגרמנים שעל כל היהודים לעבור לפוניאטוב וטראווניק קיבלה פקודה לעזוב את המקום ולעבור לקרמליצקה 5, העמדה המרכזית של אצ"י בשטח בתי החרושת בגטו. בלילות יצאה לעבר החומה כדי להשיג נשק והעבירה כלי נשק מכיכר מוראנובסקה דרך עליות הגג. בעמדה זו הייתה אחראית על הציוד הרפואי. ביום פרוץ מרד גטו ורשה חגגו בעמדה את ליל הסדר בעוד חמישה לוחמים עמדו על המשמר.
ב-27 באפריל 1943 התקבלה פקודה לצאת מהבונקר, לפני שהגרמנים ישרפו את האזור. יחד עם קבוצת לוחמים יצאה דרך תעלות הביוב אל הצד הארי בעזרת אנשי מחתרת פולנים. אברהם בקרמן יצא ראשון מתעלת הביוב והיא אחריו. הוא נתפס על ידי גרמני, וכאשר נלקח לחצר, בקרמן ירה בו. בעקבות הירייה התאספו עוד גרמנים ובקרמן ניסה להימלט, אך נהרג. היא נתפסה על ידי קבוצה של נשים פולניות שבעקבות התקהלותן התקרבו שני גרמנים שלוו ביהודי שלחש לה: "אל תפחדי לא יאונה לך כל רע". היא הצליחה להגיע לבית חרושת בו עבדו 120 יהודים, אך נתפסה על ידי אנשי אס אס וגורשה למיידנק.
ימי מלחמת העולם השנייה > אסירה במיידנק ואושוויץ

במחנה מיידנק נמצאה בצריף מספר 4 עם נשים נוספות. אחרי כשלושה חודשים הועברה לאושוויץ. עם הגעתה לאושוויץ-בירקנאו נשלחה לעבודה בבית החרושת "אוניון" בו פגשה את רוז'ה רובוטה והייתה עדה לתליית ארבע הנשים שהבריחו חומרי נפץ והשתתפו במרד הזונדרקומנדו, אלה גרטנר, אסתר וייסבלום, רגינה ספירשטיין ורוז'ה רובוטה, בינואר 1945. בעדותה תיארה כיצד השיגו אבקת שרפה למרד זה. בעדויותיה על התקופה הדגישה את השיתוף בין חברות תנועות הנוער השונות בתנאי המחנה, כיצד הגנו זו על זו, דאגו לחלוקה צודקת של המזון ועזרו לחלשות. לימים כתבה לעיתון " חרות" כיצד שמרו על מצוות חג הפסח במחנה הנשים באושוויץ, ותיארה כיצד השמירה על המסורת חיזקה אותן במאבקן לשרוד.
בינואר 1945 גורשה בצעדת המוות. לאחר שלושה ימים הגיעו לכפר בשם פורמבה, ושם מצאה מקלט אצל אישה פולנייה עם חברתה מִירְקָה, אמה של חנה לסלאו. אחר כך מצאו מקלט אצל פולני ששוחרר קודם לכן ממחנה העבודה דכאו.
בינואר-פברואר 1945 החלה בחיפוש אחר קרובי משפחה. היא נסעה לבית הוריה ומשם למקום ריכוז פליטים. שם מצאה עבודה בבית חולים רוסי. אחותה ובעלה ואחיה נרצחו בטרבלינקה.
עלייה לארץ ישראל

מוורשה החליטה לעלות ארצה. היא עברה גבולות מן העיר לודז', נסעה לגבול קְרוּפְנוֹ ודרך ההרים הגיעה לצ'כיה. בינואר 1946 הגיעה לאיטליה ועלתה לאוניית המעפילים "אנצו סרני", שנתפסה על ידי הבריטים ונוסעיה נשלחו למחנה המעצר בעתלית. באונייה פגשה את אריה פינקלשטיין ולאחר שנה הם נישאו. היא התגייסה לאצ"ל. בעדותה סיפרה על קשיי קליטה וכיצד נאלצה לפלוש לדירה בחולון, ורק אז זכתה לקבל דירת בשיכון שם גרו כחמש שנים. אחר כך עברו למושב נורדיה, שם נולדו להם שני ילדים.
פועלה להנצחת בית"ר במרד גטו ורשה

כשיזם משה ארנס את שרטוט דיוקנו של מפקד אצ"י פאוול פרנקל בעזרת מומחה קלסתרונים, סייעה לשחזור. במהלך השנים השתתפה בכנסים של קיבוץ לוחמי הגטאות, בהם הרגישה עלבון מהעובדה שצביה לובטקין לא הייתה מוכנה להיפגש איתה, אף על פי שבמרד לחמו זו ליד זו, וחשה שסיפור הגבורה של אנשי בית"ר בגטו ורשה הושתק. במשך שנים העידה בפני תלמידים והשתתפה במשלחות לפולין. אחת המשלחות שליוותה הייתה משלחת של בני נוער בדואים. היא המליצה להמשיך לשתף את הבדואים גם במשלחות הבאות.
פלה פינקלשטיין הלכה לעולמה במושב נורדיה ב-29 בדצמבר 2008, נר שמיני של חנוכה. היא נקברה בבית העלמין של נתניה, בחלקת מושב נורדיה. היא ואריה פינקלשטיין מונצחים בחדר ההנצחה של מושב נורדיה בין ותיקי המושב.
לקריאה נוספת

חיים לזר, מצדה של ורשה: הארגון הצבאי היהודי במרד גיטו ורשה, תל אביב: מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים, 1983.[דרושה הבהרה]
אברהם אצילי, האיגוד הצבאי היהודי (אצ"י) בגטו ורשה - עדותה של פלה פינקלשטיין, ילקוט מורשת, נ"ט, 1995. (מאמר)
שרון גבע, אל האחות הלא ידועה: גיבורות השואה בחברה הישראלית, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2010, בעמ' 49, 60, 65, 86 ו-176.
משה ארנס, "הארגון הצבאי היהודי: אצ"י (ZZW)", ילקוט מורשת 80, 2005.[דרושה הבהרה]
הערות שוליים

↑  שרה שנר-נשמית, פלה פינקלשטיין, עדות במוזיאון בית לוחמי הגטאות, 1997.
↑  חיים לזר, מצדה של ורשה: הארגון הצבאי היהודי במרד גיטו ורשה, תל אביב: מוזיאון הלוחמים והפרטיזאנים, 1983, עמ' 49-51.
↑  לזר, מצדה של ורשה, עמ' 74-75.
↑  לזר, מצדה של ורשה, עמ' 102-103.
↑  לזר, מצדה של ורשה, עמ' 223-221.
↑  עדות פלה פינקלשטיין, מכון משואה.
↑  לזר, מצדה של ורשה, עמ' 261.
↑  לזר, מצדה של ורשה, 295-296.
↑  עדות במוזיאון בית לוחמי הגטאות.
↑  לזר, מצדה של ורשה.
↑  עדות במוזיאון בית לוחמי הגטאות.
↑  אצילי, ילקוט מורשת.
↑  פ' פינקלשטיין, בחשכת אושוויץ הבהיקו מצות צחורות, חרות, 24 באפריל 1962.
↑  רוז'יצקי, מסע המוות מאושוויץ, לב השרון, 1995.
↑  עדות פלה פינקלשטיין, מכון משואה.
↑  רוז'יסקי, מסע המוות מאושוויץ, לב השרון, 1995.
↑  עדות פלה פינקלשטיין, אתר מכון משואה.
↑  יאיר שלג‏, "אותרה" תמונת מנהיג מרד בית"ר במרד גטו ורשה, באתר וואלה, 1 בפברואר 2004
↑  שרון גבע, אל האחות הלא ידועה: גיבורות השואה בחברה הישראלית, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2010, עמ' 87.
↑  שרון גבע, גיבורת השואה פלה פינקלשטיין, אל מדף ספרי ההיסטוריה: בלוג פמיניסטי.
↑  כרמלי, הבדווים אחרי שורשים יהודיים, 1994.
פלה פינקלשטיין ואנשי בית"ר, 1937
בהדלקת משואות במחנה מיידאנק 1990
פרוקמלוס

| פרוקמלוס |
| --- | --- |
 איור אפשרי
תקופה
אמצע-סוף מיוקן 16–5.3 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: גמליים
סוג:: פרוקמלוס
מינים
 Procamelus angustidens  Procamelus robustus  Procamelus occidentalis  Procamelus gracilis  Procamelus leptognathus
שם מדעי
 Procamelus ‏ליידי, 1858

פרוקמלוס (שם מדעי: Procamelus; משמעות השם: "גמל קדום") הוא סוג נכחד של יונק צמחוני ממשפחת הגמליים, שחי באמצע עד לסוף המיוקן שלפני 16 עד 5.3 מיליון שנה. מאובניו התגלו באמריקה הצפונית והוא תואר ב-1858 בידי החוקר ג'וזף ליידי.
גמל קדום זה חי באמריקה והוא דמה בצורתו לג'ירף קדום, עם רגליים וצוואר ארוכים מאוד. הוא היה קרובם של האייפיקמלוס והאוקסידקטילוס (Oxydactylus) שחיו באותו מקום וגופם היה בנוי בצורה דומה, מותאמת לאכילת עלי עצים.
לגמל קדום זה היו שיניים חותכות קטנות בלסת העליונה שהתאימו ללעיסת עלים ולא עשבים, אך מאחוריהם היו שיניים קשיחות יותר שהותאמו לתזונה יותר קשה. בדומה לגמלים המודרניים היו לו פרסות רחבות בעלות כרית, איתם היה יכול לחצות אזורים של קרקע רכה כמו חול או בוץ.
למרות הדמיון לג'ירפה הוא היה קטן יחסית והגיע לגובה 1.3 מטר, קצת פחות מלמה מצויה. עם זאת הוא היה זריז יותר עקב מבנה הרגליים החזקות והארוכות שלו. מסת הגוף שנמדדה עבור גמל זה הגיע ל-532.7 קילוגרם.
עצמות מאובנות של פרוקמלוס לצד עצמות טלאוצרס
הערות שוליים

↑  Palmer, D., ed. (1999). The Marshall Illustrated Encyclopedia of Dinosaurs and Prehistoric Animals. London: Marshall Editions. p. 275
↑  M. Mendoza, C. M. Janis, and P. Palmqvist. 2006. Estimating the body mass of extinct ungulates: a study on the use of multiple regression. Journal of Zoology 270(1):90-101
פפ"ד

כל שלושת הדגמים של תת-מקלע: מלמעלה למטה- פפ"ד-34, פפ"ד-38, פפ"ד-40
פפ"ד (מבטאים - פֶּפֶּדֶ) (ברוסית: ППД) הוא תת מקלע תוצרת ברית המועצות, אשר היה בשימוש של הצבא האדום במלחמת החורף ובשלבים הראשוניים של מלחמת העולם השנייה. השם הוא ראשי תיבות של "פיסטולט פולמיוט דגטריובה" (Пистолет-пулемёт Дегтярёва) - בתרגום מרוסית "תת מקלע של דגטריוב". הנשק קרוי על שם מתכננו ואסילי דגטריוב.
פיתוח ושימוש

תת מקלע פפ"ד פותח בשנת 1934 על ידי ואסילי דגטיאריוב. הדגם הראשון נקרא פפ"ד-34 (המספר מציין את שנת פיתוח של הדגם). בשנת 1935 הוא הוכנס לשירות בצבא האדום. בשנת 1938 פותח דגם חדש של תת-מקלע זה (פפ"ד-38), אשר ההבדל בינו לבין הדגם הקודם הסתכם בכמה שיפורים קטנים (כמו למשל צורת חיבור בית המחסנית לגוף הנשק).
בדומה לעמיתיהם במערב, גם מפקדים בכירים של הצבא האדום התייחסו בזלזול לתת מקלע. היחס הזה הביא לכך, שבתחילת 1939 הוחלט להוציאו משימוש. תת-מקלעים שכבר היו ביחידות סדירות הועברו לאחסון במחסני חירום. חלק מתת המקלעים הועברו לשימוש ביחידות משמר הגבול של הנ.ק.ו.ד..
התפנית בנושא שימוש בתת-מקלע בצבא האדום באה במהלך המלחמה עם פינלנד בשנים 1940-1939. במלחמה זו יחידות ניידות של הצבא הפיני, חמושות בתת-מקלע "Suomi", הצליחו להסב נזק רב לצבא האדום. בעקבות כך הורה הפיקוד העליון הסובייטי להחזיר מיד את תת-מקלע פפ"ד לשימוש בצבא האדום. בעקבות ההוראה הזו נאספו כל תתי המקלעים מיחידות משמר הגבול וממחסני החירום והועברו במטוסי תובלה אל החזית.
בסיום המלחמה בהוראתו האישית של סטלין הסב המתכנן דגטריוב את הפפ"ד לשימוש במחסנית תופית בת 70 כדורים בדומה למחסנית של תת-מקלע "Suomi". דגם זה נקרא פפ"ד-40.
בתחילת 1941 הופסק הייצור של פפ"ד לטובת ייצור תת-מקלע פפ"ש. תת-מקלע פפ"ש היה אמין ופשוט יותר מהפפ"ד ובנוסף לכך גם עלות הייצור שלו הייתה נמוכה יותר. יחד עם זאת תת-מקלע פפ"ד לא הוצא מהשימוש בצבא האדום.
בסך הכל במהלך שנים 1941-1935 יוצרו כ-90 אלף פפ"ד מכל הדגמים.
נתונים טכניים

תחמושת - 7.62x25 מילימטר
משקל (ריק) - 3.2 ק"ג
אורך כולל - 788 מילימטר
אורך הקנה - 273 מילימטר
קצב אש - 800 כדור בדקה
הזנה - מחסנית תופית של 71 כדור (בדגם פפ"ד 40) או רגילה של 25 כדורים (בדגם פפ"ד-34).
טווח מעשי מקסימלי - 200 מטר
מהירות לוע - 489 מטר לשנייה
לוחם הצבא האדום חמוש בפפ"ד-40. ינואר 1943
פליקס סאנס רולדאן

| --- | --- |

פליקס סאנס רולדאן
 לידה:  20 בינואר 1945 (בן 79) אוקלס, המדינה הספרדית המדינה הספרדית
 מדינה:  ספרד 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית גנרל  Segovia Artillery Academy 
 השתייכות:   צבא ספרד
 תקופת הפעילות:  1962–2019 (כ־57 שנים)
 דרגה:   גנרל ארמייה
 תפקידים בשירות
 ראש מטה ההגנה ראש מרכז המודיעין הלאומי
 עיטורים
 הצלב הגדול של המסדר המלכותי והצבאי של הרמנגילד הקדוש (10 ביולי 1998)  הצלב הגדול של ההצטיינות הימית - עיטור לבן (23 ביוני 2000)  הצלב הגדול של ההצטיינות הצבאית – עיטור לבן (5 ביולי 2019) 
 
פליקס סאנס רולדאן (בספרדית: Félix Sanz Roldán; נולד ב-20 בינואר 1945) הוא גנרל ספרדי בדימוס, אשר כיהן כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 2004–2008. לאחר מכן שימש כראש מרכז המודיעין הלאומי עד 2019.
ביוגרפיה

סאנס רולדאן נולד ב-20 בינואר 1945 בעיירה אוקלס. ב-1962 הוא התגייס לצבא ספרד והחל ללמוד באקדמיה הצבאית הספרדית. ב-1966 הוא סיים את לימודיו בדרגת לוטננט. לאורך שנות שירותו, הוא מילא בעיקר תפקידי מטה בכירים. ב-25 ביוני 2004 הוא מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל). הוא כיהן בתפקיד עד 18 ביולי 2008, ואז הועבר לשמש כראש מרכז המודיעין הלאומי - סוכנות המודיעין הרשמית של ספרד. בשנים הראשונות לתפקידו, הוא פעל כנגד ארגון הטרור הבסקי אט"א. באוקטובר 2011, הודיע הארגון כי הוא מפסיק את פעילות הטרור שלו כנגד ספרד.
מרכז המודיעין הלאומי, ספג ביקורת רבה על כך שלא הצליח למנוע את משאל העם בקטלוניה באוקטובר 2017, שהוכרז כלא-חוקי בידי ממשלת ספרד. מרכז המודיעין הלאומי כשל גם בניסיונותיו ללכוד את הסוקרים ומנהיגי המשאל. בתחילת 2019, חוסה מנואל ויארחיו, קצין בכיר במשטרת ספרד, שלח מכתב פתוח לראש הממשלה ובו טען כי סאנס רולדאן משתמש במידע של מרכז המודיעין הלאומי כדי לסחוט פוליטיקאים בכירים, שופטים, ואף את בני משפחת המלוכה. ההאשמות נדחו בידי סאנס רולדאן ומרכז המודיעין הלאומי. ב-6 ביולי 2019 סיים סאנס רולדאן את הקדנציה השנייה שלו בתפקיד ראש מרכז המודיעין הלאומי, ופרש מהחיים הציבוריים.
הערות שוליים

↑  "El CNI se apunta su mayor éxito operativo con la detención del etarra Txeroki"
↑  "Autocrítica en el CNI por las urnas del 1-O".
↑  "Quién es Sanz Roldán y por qué es la bestia negra de Villarejo"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1728793  GND: 1057427330  VIAF: 310573143   WorldCat (עם VIAF): 310573143
פרונטיר איירליינס

איירבוס A320neo של החברה
פרונטיר איירליינס (באנגלית: Frontier Airlines) היא חברה לטיסות חסך אמריקאית, שבסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי של דנוור. שמה של החברה זהה לחברת תעופה שפעלה בנמל התעופה של דנוור בין השנים 1950–1986. החברה מקיימת טיסות למעל 100 יעדים בארצות הברית והמדינות השכנות.
היסטוריה

החברה נוסדה בפברואר 1994, במטרה לנצל את המחסור בטיסות בנמל התעופה של דנוור, שנוצר לאחר סגירת בסיס חברת קונטיננטל איירליינס בשנה הקודמת. החברה החלה את פעילותה בחודש יולי של אותה השנה באמצעות מטוסי בואינג 200–737, שהופעלו בין דנוור לערים בדקוטה הצפונית.
בתחילת שנות ה-2000 עבר צי המטוסים של החברה חידוש, ולשירות הוכנסו מטוסי איירבוס A318, איירבוס A319, ובואינג 300–737. באותה תקופה כבר נפרסה רשת הקווים של החברה לאורך כל ארצות הברית. בשנת 2005 הוציאה החברה את מטוסי הבואינג 737 האחרונים משירות, וצי המטוסים שלה עבר להתבסס על מטוסי איירבוס בלבד.
בשנת 2008 נקלעה החברה לקשיים כלכליים, ועברה תהליך של פשיטת רגל (צ'פטר 11), במסגרתו, נרכשה החברה על ידי חברת ההחזקות "ריפבליק איירוויז". בשנת 2010 אוחדה החברה עם חברת בת אחרת של ריפליק איירוויז - "מידווסט איירליינס", בשם של פרונטיר איירליינס.
בשנת 2013 נרכשה החברה על ידי חברת ההחזקות "אינדיגו פרטנרס", שהסבה את החברה לחברה לטיסות חסך.
צי המטוסים

צי המטוסים של החברה נכון לפברואר 2019:
| כלי טיס | בצי | בהזמנה | נוסעים> Y | נוסעים> סה"כ | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| איירבוס A319-100 | 8 | — | 150 | 150 | בתהליכי יציאה משירות |
| איירבוס A320-200 | 21 | — | 186 | 186 |  |
| איירבוס A321-200 | 21 | — | 230 | 230 |  |
| איירבוס A320neo | 32 | 148 | 186 | 186 |  |
| איירבוס A321neo | — | 34 | 240 | 240 |  |
| סה"כ | 82 | 182 |  |  |  |
הערות שוליים

↑  פרטי צי המטוסים של פרונטיר איירליינס, באתר airfleets.net (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7621743-7
פליקס פברי

| --- | --- |
 לידה:  1441 ציריך, הקונפדרציה השווייצרית הישנה 
 פטירה:  1502 (בגיל 61 בערך) אולם, האימפריה הרומית הקדושה 
 מדינה:  גרמניה, שווייץ 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 פרסים והוקרה:  אביר מסדר כנסיית הקבר הקדוש 
 
מסלול מסעו השני של פברי
פליקס פברי (Felix Fabri; ציריך, 1441 או 1442 – אולם, 1502) היה נזיר דומיניקני, צליין וכותב ספרי מסעות. עלה לרגל לירושלים פעמיים. פעם ראשונה בשנת 1480 ופעם שנייה בין השנים 1483–1484. פרסם שני ספרי מסעות, האחד הוא דוח קצר יחסית, בגרמנית, של ביקורו הראשון, והשני ספר ארוך ומפורט בלטינית. ספר זה הוא אחד ממדריכי הצליינים המפורטים והמדויקים ביותר שיצאו באותה התקופה.
מסעותיו

המסע הראשון – דרכו לארץ הקודש עברה מאולם למדינגן, שם פגש קבוצת צליינים. משם המשיכו לאינסברוק, חצו את הרי האלפים לטרוויזו ומשם לוונציה. בוונציה עלו על אונייה שהפליגה דרך נמלי קורפו, כרתים וקפריסין. מקפריסין הפליגו לארץ ישראל, סביר להניח שדרך נמל יפו. מיפו עלו לירושלים. המסע חזרה עבר באותה דרך, למעט עצירה נוספת ברודוס, אי שהיה תחת מצור טורקי בהפלגתם אל הארץ.
המסע השני – הדרך אל ירושלים הייתה כמו במסע הקודם, כולל עצירה ברודוס. אולם במסע זה המשיכו עולי הרגל בשיירת גמלים וביקרו גם בבית לחם, בחברון ובאזור הנגב (שפברי מכנה אותו "מדבר צקלג") אל עזה. משם המשיכו במסע מפרך בעומק סיני (דרך מנזר סנטה קתרינה, "חורב" בפיו) אל קהיר לפני שחזרו לאירופה. למסע זה הצטרף גם ברנרד פון בריידנבאך, שפרסם ספר מסעות מאויר משלו עליו.
בספרו רחב היריעה "ספר המסעות של פליקס פברי" הוא מקדיש מקום רב להיסטוריה של ממלכת ירושלים הצלבנית ולתיאור מפורט של הסולטנות הממלוכית של ימיו. כמו כן הוא מפרט על העדות השונות ומהווה מקור מידע חשוב על מצבם של יהודי ירושלים, ארץ ישראל ומצרים באותה תקופה.
כתיבתו של פליקס פברי מיועדת להדרכת הצליין המבקר בארץ. הוא מהווה דוגמה לסוג כתיבה חדש של מדריכי-צליינים. המייחד את הספרות ה"חדשה" הזו היא זווית הראייה הפרקטית. לא רק סיפורי קדושים ותיאורי מקומות קדושים אלא מידע המתיימר להיות אמין ומדויק בקשר למקומות הלינה, סדרי התפילה ומועדיהם, השווקים ומחיריהם, ואזהרות מפני עורמתם של הסוחרים ורמאויותיהם של מורי הדרך - כלומר, כל מה שנמצא במדריך תיירים מודרני. פברי הוא תייר סקרן וכותב שנון. ספרו מלא אנקדוטות ותיאורים של מנהגים מקומיים, מראות טבע, נוף ואדם.
לקריאה נוספת

אלי שילר וגבריאל ברקאי, מסעו של הנזיר פליקס פברי לירושלים ולארץ ישראל, אריאל, גיליון 208, 2014
בנתיב עולי הרגל לארץ הקודש, קרדום, גיליון 13–14, 1981
ימית רחמן-שרירא, "נדודים בארץ הקודש: פליקס פברי, 'תיאור', 'עדות' ומה שביניהם", עת-מול 2018, 11–14
The book of the wanderings of Brother Felix Fabri, London: Committee of the Palestine Exploration Fund, 1893–1897
פפ"ס

ערך זה עוסק בתת מקלע רוסי. אם התכוונתם למפלגה הסוציאליסטית הפולנית, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מודל נשק 
 תכנון:  אלכסיי סודייב 
 מדינה מייצרת:  ברית המועצות 
 מעצב:  אלכסיי סודייב 
 תקופת השימוש:  1942–1960 (כ־18 שנים) 
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה, מלחמת וייטנאם, מלחמת קוריאה, מלחמת אפגניסטן 
 מידע טכני
 קליבר:  7.62×25mm Tokarev 
 
פפ"ס (ברוסית: ППС; מבטאים - פֶּ.פֶּ.אֶס) הוא תת מקלע תוצרת ברית המועצות, אשר היה בשימוש של הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה. השם הוא ראשי תיבות של "פיסטולט פולמיוט סודייבה" (Пистолет-пулемёт Судаева - "תת מקלע של סודייב"), והוא קרוי על שם מתכננו אלכסיי סודייב.
פיתוח ושימוש

תת מקלע פפ"ס פותח בשנת 1942 על ידי אלכסיי סודייב, מהנדס שעבד במפעלי הנשק  "ססטרורצק" בלנינגרד. מטרתו של התמ"ק פפ"ס היה להיות כלי נשק קומפקטי, המסוגל לירות בקצב אש דומה לקצב אש של תמ"ק פפ"ש – התמ"ק התקני של הצבא האדום באותם הימים. פפ"ס יועד לצוותי טנקים, צנחנים ולוחמי יחידות הסיור. כמו כן בשל ממדיו פפ"ס התאים ללוחמה בשטח בנוי יותר מפפ"ש.
בנוסף לתכונות אלו פפ"ס היה גם זול יותר בייצור לעומת הפפ"ש - הן מבחינת שעות העבודה והן מבחינת כמויות חומרי גלם ליחידה. אחת הסיבות לחסכון בשעות העבודה בייצור פפ"ס היא העובדה כי הורכב מחלקי מתכת בלבד, אשר יוצרו על ידי מכונות, לעומת פפ"ש, שהכיל גם חלקים מעץ שהצריכו עבודה ידנית.
הייצור של פפ"ס החל בנובמבר 1942, היחידות הראשונות סופקו לכוחות שהגנו על לנינגרד. בקיץ 1943 הוכנס לייצור דגם משופר, אשר כונה פפ"ס-43. עד לסיום המלחמה יוצרו כ-500,000 פפ"ס משני הדגמים.
לאחר המלחמה הופסק ייצור פפ"ס, אך הוא נשאר בשירות הצבא הסובייטי (בעיקר ביחידות מיוחדות) עד לאמצע שנות ה-60, אז הוחלף ב-AKMS.
בשנות ה-40 סופק הפפ"ס גם לחלק מבעלות בריתה (באותם הימים) של ברית המועצות - סין, קוריאה הצפונית ופולין. משמר הגבול הפולני השתמש בתמ"קי פפ"ס עד לאמצע שנות ה-80. 
כמו כן מכרה ברית המועצות את הרישיון לייצור פפ"ס לכמה מדינות:  פינלנד (שם יוצר תחת השם M-44 ), סין (יוצר תחת השם "דגם 54") וספרד (שם יוצר תחת השם DUX-53).
לאחר התפרקות ברית המועצות נותרו מלאי גדולים של תמ"ק פפ"ס ברוסיה, אוקראינה ובלארוס. לפי מספר מקורות משטרת בלארוס השתמשה בהם עד לסוף שנות ה-90. במשטרת אוקראינה הם היו בשימוש עד לשנת 2005. במהלך הלחימה במזרח אוקראינה נצפה שימוש בתמ"ק פפ"ס על ידי הבדלנים הפרו-רוסים וגם על ידי יחידות מתנדבים של צבא אוקראינה.
נתונים טכניים

תחמושת - 7.62x25 מילימטר
משקל (ריק) - 3.04 ק"ג
אורך כולל - 615 מילימטר (820 מ"מ עם קת פתוחה)
אורך הקנה - 272 מילימטר
קצב אש - 700 כדור בדקה
הזנה - מחסנית של 35 כדורים
טווח מעשי מקסימלי - 200 מטר
מהירות לוע - 500 מטר לשנייה
חיילי משמר הגבול הפולני חמושים בתמ"קי פפ"ס. צילום מ-1964.
פפא סטור

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס האטלנטי 
 קואורדינטות:  60°20′00″N 1°42′00″W﻿ / ﻿60.333333333333°N 1.7°W﻿ / 60.333333333333; -1.7
 שטח:  828 הקטאר
 אורך:  5.4 קילומטר
 רוחב:  3 קילומטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 אוכלוסייה:  15 (2011)
 אזור זמן:  UTC+0
  (למפת סקוטלנד מוגדלת) אדינבורו גלאזגו אברדין פייזלי אייר פרת' אינוורנס לוכגילפהד דנדי איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים  אנגליה צפון אירלנד  אירלנד האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני פפא סטור(למפת סקוטלנד רגילה) אדינבורו גלאזגו אברדין פייזלי אייר פרת' אינוורנס לוכגילפהד דנדי איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים  אנגליה צפון אירלנד  אירלנד האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני פפא סטור
 
פפא סטור (באנגלית: Papa Stour) הוא אי באיי שטלנד שבסקוטלנד. באי מתגוררים כ-15 תושבים (2011). היישוב העיקרי באי הוא הכפר ביגינגס (Biggings) המקושר במעבורת לכפר מערב בורפירת' (West Burrafirth) שבאי מיינלנד. באי מצוי משטח נחיתה למטוסים.
היסטוריה

מקור שמו של האי בשם הגאלי: Papey Stóra שמשמעו "האי הגדול של פאפאר" - קבוצת נזירים גאלים, בניגוד לאי הקטן - פפא הקטן (Papa Little).
האי מוזכר במסמך משנת 1299 הכתוב בנורדית עתיקה - המסמך הקדום ביותר שנמצא באיי שטלנד.
בשנת 2005 בעקבות סכסוך משפטי, עזבו 10 מתושבי האי את האי, ונסגר בית הספר היחיד באי.