stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קארל בלגן
ביוגרפיה

בלגן, יליד מיניאפוליס, מינסוטה, החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת מינסוטה (1904), והשלים את הדוקטורט באוניברסיטת סינסינטי, שבאוהיו. את תואר הפרופסור קיבל מאוחר יותר, ב-1920, מאוניברסיטת ייל.
בלגן התמחה בענייני יוון, והחל לחפור שם אתרים רבים. הוא חפר בפילוס, שם הצליח למצוא את ארמונו של נסטור. הוא ניהל את משלחת החפירות לטרויה, והיה המבקר שם, בין השנים 1932–1938. הוא חפר עוד אתרים רבים ביוון, כקורינתוס ועוד.
מאוחר יותר קיבל בלגן תוארי כבוד והוקרה מאוניברסיטאות רבות, כאוניברסיטת אוסלו, ההיברו יוניון קולג', אוניברסיטת אתונה, ועוד. ב-1963 עמד בראש האגודה לארכאולוגיה בארצות הברית.
בלגן הלך לעולמו ב-1971 באתונה, יוון. נחשב עד היום לאחד הארכאולוגים החשובים ביותר, ולאחד ממניחי הייסוד לארכאולוגיה המודרנית.
פרנץ קסאפר ריכטר

| --- | --- |

דיוקן שצויר ב-1819 על ידי היינריך אדוארד וינטר
 לידה:  1 בדצמבר 1709 הולשוב, צ'כיה 
 פטירה:  12 בספטמבר 1789 (בגיל 79) שטרסבורג, צרפת 
 מקום קבורה:  Cimetière Saint-Gall de Strasbourg 
 מוקד פעילות:  האימפריה הרומית הקדושה 
 תקופת הפעילות:  מ-1736?
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 סוגה:  סימפוניה 
 סוג קול:  בס 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  כינור 
 
פראנץ קסאפר (קסאבר) ריכטר (בגרמנית: Franz Xaver Richter, בצ'כית: František Xaver Richter פרנטישק קסאבר ריכטר; בצרפתית: François-Xavier Richter ‏ 1 בדצמבר 1709 הולשוב, מוראביה – 12 בספטמבר 1789 שטרסבורג, אלזס) היה מלחין, כנר ומנצח גרמני-אוסטרי יליד צ'כיה (מוראביה), נציג אסכולת מנהיים.
רוב ימי חייו פעל באוסטריה, אחר כך במנהיים ובשטרסבורג בצרפת. הוא כיהן כמנהל מוזיקלי בקתדרלת שטרסבורג.
ריכטר השתייך לדור הראשון, המסורתי יותר, של אסכולת מנהיים. נודע כאמן הקונטרפונקט והלחין בעיקר סימפוניות, קונצ'רטי לכלי נשיפה מעץ, לחצוצרה, וכמו כן מוזיקה קאמרית וכנסייתית (מיסות וכו').
הסימפוניות שכתב מהוות חוליה חשובה בחיבור בין הדור של באך והנדל לזה של הקלאסיקה הווינאית.
עם יצירותיו הידועות ביותר נמנה הקונצ'רטו ברה מז'ור לחצוצרה ותזמורת, אולם בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 גם הרבה יצירות אחרות - סימפוניות וקונצ'רטי - נכנסו לרפרטואר התזמורות וההרכבים הקאמריים ברחבי העולם.
ביוגרפיה

פרנץ קסאפר ריכטר נולד בשנת 1709 ככל הנראה בהולשוב (בגרמנית - הולשאו) בצ'כיה, בחבל מוראביה, באימפריה ההבסבורגית. יוהאן ניקולאוס פורקל מציין את הולשוב כמקום לידתו[דרוש מקור] אף על פי ששמו לא נמצא בפנקס הלידות והטבילות של הכנסייה ביישוב זה. כשהוא התקבל לעבודה אצל הנסיך ואב המנזר בקמפטן, הציג ריכטר את עצמו כיליד בוהמיה.[דרוש מקור] לפי המוזיקולוג פרידריך וילהלם מרפורג מוצאו היה דווקא מהונגריה[דרוש מקור] ובתעודת הפטירה שהוצאה בשטרסבורג צוין כי הוא יליד גראץ ("ex Kratz oriundus").
מוצאו האתני לא היה ברור מכיוון ששם המשפחה ריכטר אומץ גם על ידי צ'כים. לא ידוע כי דיבר צ'כית. קיימת השערה שאביו נקרא מאתיי ריכטר, נשא את הגרסה הצ'כית של השם הפרטי מתיה, והיה שומר בטירת הולשוב. אמו הייתה מריה יוזפה לבית מוץ (Motz).
ייתכן כי בשנים 1722–1727 למד ריכטר בבית ספר ישועי באונגריש הראדיש, אוהרסקה הרדישטי של ימינו (ברישומי בית הספר מצוין הולשוב כמקום הולדתו). יש סבורים כי למד גם בסמינר למוזיקה על שם פרנצ'סקו בורג'יה הקדוש.
אין פרטים מתועדים על קורות חייו עד שנת 1740. ברור שרכש שליטה מצוינת בקונטרפונקט והדבר מוזכר בספר הלימוד הקלאסי לקונטרפונקט של יוהאן יוזף פוקס "Gradus ad Parnassum". לא מן הנמנע שהיה בעצמו תלמידו של פוקס בווינה.
לימים עיבד ריכטר רבות מיצירותיהם של פוקס, אנטוניו קלדרה ומלחינים אחרים שחיו בווינה, ולכן שיער ו. בארת שהוא למד אצלם בווינה, אולי בין השנים 1736-1727.
בספר הלימוד שלו להלחנה " Harmonische Belehrungen“ (1767-1760) הזכיר ריכטר גם ביקור באיטליה
יש סבורים שניגן ב-1736 כנגן קונטרבס בתזמורת חצר בשטוטגרט] ושאחר כך עבד בשירות הברון פון גרץ בשליץ על יד פולדה. בשנת 1737 יש סבורים כי ניהל את תחום המוזיקה באקדמיה לאבירים Ritterakademie שליד המנזר הבנדקטיני אטל
ביוגרפיה > סגן קפלמייסטר בקמפטן 1747-1740

ב-2 באפריל 1740 התמנה ריכטר לסגן קפלמייסטר (Vize-Kapellmeister) בחצר הנסיך ואב המנזר של קמפטן, אנזלם פון רייכלין-מלדך מקמפטן באלגוי. רייכלין מלדך עמד כנסיך ואב מנזר בראש המנזר הבנדיקטיני בקמפטן, כיום בדרום-מערב בוואריה.
כנראה למנזר היו מקהלה, אולי גם תזמורת קטנה ("באנד"), המורכבת ככל הנראה מ-4–8 כינורות, 2 ויולות, 2 צ'לי, 2 אבובים ו-2 קרנות. בימים חגיגיים תזמורת העיר או הגדודית יכלה לספק חצוצרות ותופים.
ריכטר נשאר בקמפטן שש שנים.
בפברואר 1743 נשא ריכטר לאשה את מריה אנה יוזפה מוץ, ככל הנראה בת העיר. בשנת 1744 פורסמו בפריז 12 מהסימפוניות למיתרים שהוא הלחין. מניחים כי ריכטר עזב את קמפטן עוד לפני מותו של הנסיך רייכלין-מלדך בדצמבר 1747.
ביוגרפיה > זמר ומלחין הבית החצר מנהיים 1768-1747

בהגיעו למנהיים, ב-1747, הסתפק בהתחלה במשרת זמר בס פשוט בחצר הנסיך הבוחר קרל תאודור ועדיין לא כמנהל מוזיקלי. היה אחד מ-70 מוזיקאי החצר במנהיים.
בגלל סגנונו המוזיקלי השמרני, בניגוד לאופנה השלטת במקום, ריכטר לא היה פופולרי בחצר במנהיים. התואר שהוא זכה בו ב-1768 - "מלחין קאמרי" (Cammercompositeur) - היה ככל הנראה תואר כבוד בלבד. מלחינים אחרים, כמו כריסטיאן קאנאביך או איגנץ הולצבאואר, קודמו יותר. הייתה לו בכל זאת עדנה מסוימת כמלחין מוזיקה כנסייתית וכתאורטיקאי. ב-1748 הזמין הנסיך קרל תיאודור ממנו אורטוריה ליום שישי הטוב La deposizione dalla croce.
ייתכן כי האורטוריה לא זכתה בהצלחה יתרה, מכיוון שהוצגה פעם אחת בלבד וריכטר לא נתבקש פעם נוספת להלחין עוד יצירה דומה.
לעומת זאת זכה בכבוד כמורה להלחנה. בשנים 1761–1767 כתב ספר לימוד להלחנה - Harmonische Belehrungen oder gründliche Anweisung zu der musikalischen Ton-Kunst oder regulären Komposition' ("הוראות הרמוניות או הנחיות שיטתיות בנוגע לאמנות המוזיקה וכללי ההלחנה"). הספר תורגם ופורסם מאוחר יותר בצרפתית על ידי כריסטיאן קלקברונר בשנת 1804 תחת הכותרת "ספר לימוד להרמוניה ולהלחנה" (Traité d’harmonie et de composition), אולם לפי אדוארד זיצמן התרגום השמיט את המיטב שבספר שהתבסס על ספרו של פוקס - Gradus ad Parnassum.
הספר בכללותו הוקדש לנסיך קרל תאודור.
עם תלמידיו החשובים נמנו יוזף מרטין קראוס, ואולי קרל שטאמיץ ופרדיננד פרנצל.
אחרי 1768 נעלם שמו של ריכטר מרשימת זמרי החצר.
בעת תקופתו במנהיים השתתף ריכטר בסיורי הופעות - ב-1754 - בחצר באטינגן-ולרשטיין ומאוחר יותר בצרפת, בהולנד ובאנגליה, שבה מצאו יצירותיו שוק מוכן של מוציאים לאור
בדיעבד נראה ברור שיצירותיו לא תאמו את הטעם של החצר במנהיים.
בעוד עמיתיו בתמזורת התעניינו במוזיקה הומופונית נמרצת המבוססת על פעלולים תזמורתיים מבריקים ונוצצים, ריכטר, עם שורשיו בבארוק האוסטרי המסורתי, כתב מוזיקה שהזכירה במידה מסוימת את הנדל וכן את מורו פוקס. לכן, עם פתיחת הקתדרה בשטרסבורג בשנת 1769 הציג ריכטר את מועמדותו לתפקיד של מנהל מוזיקלי שם.
ביוגרפיה > קאפלמייסטר בקתדרלת שטרסבורג 1789-1769

באפריל 1769 ירש ריכטר את ז'וזף גרניה במשרת הקאפלמייסטר של קתדרלת שטרסבורג, תפקיד שגרם לו להתמקד יותר ויותר להלחנה ולביצוע של מוזיקה כנסייתית. כף שהביוגרף הראשון של באך, יוהאן ניקולאוס פורקל יכול היה לכתוב בשנת 1782
הוא טוב מאוד כאמן הקונטרפונקט וכמלחין כנסייתי.
בשטרסבורג הוטלה על ריכטר גם משימת הניצוח בקונצרטים שהתקיימו בחצר הבישוף - כיום ארמון רואן. הוא היה אחראי גם לשני הקונצרטים הפומביים שנערכו בעיר כל כמה זמן. את מרבית יצירותיו הכנסייתיות חיבר ריכטר בשטרסבורג. היה פעיל במלחין עד לשנתו האחרונה. בשנותיו האחרונות, אחרי 1783 שימש לו כסגן בקתדרלה תלמידו המועדף של היידן, איגנאץ פלייל. הוא גם ירש את התפקיד של קאפלמייסטר אחרי מותו.
ב-1787 בביקורו במינכן פגש ריכטר את לאופולד מוצרט, כמו כן את רוב עמיתיו לשעבר מהחצר במנהיים שעברו עם החצר לבירת בוואריה.
ריכטר נפטר בשטרסבורג בשנת 1789, שנת המהפכה הצרפתית, כשהוא בן 79. נבצר ממנו להיות נוכח ברגעים שבהם נאלץ סגנו פלייל לכתוב המנונים לכבוד היצור העליון או בהוצאתו להורג על ידי מגיליוטינה של המלחין המקומי המחונן ז'אן-פרדריק אדלמן.
ביוגרפיה > קאפלמייסטר בקתדרלת שטרסבורג 1789-1769 > ריכטר וביקורה של מארי אנטואנט בשטרסבורג

בשנת 1770 עברה מארי אנטואנט, המלכה העתידית של צרפת, דרך שטרסבורג בדרכה מווינה לפריז.
היא לנה בארמון רואן. ומאוד ייתכן כי היה ריכטר המנצח על המוזיקה ששמעה הנסיכה בעת המיסה למחרת. אין עדות ישירה למפגשו של ריכטר עם מארי אנטואנט אך ניתן להסיק שהוא אכן התקיים, כפי שמעידים מספר מקורות. מארי אנטואנט, שנהנתה אז מאהדת העם, נכנסה לקתדרלה ב-8 במאי 1770 והגיעה בשנית להיות נוכחת במיסה שלמחרת. האחים גונקור כתבו שהתקיימה אז מיסה בליווי כלי וכן "קונצרט בארמון הבישוף". רק ריכטר יכול היה אחראי על הצד המוזיקלי של האירוע בשתי ההזדמנויות. מארי אנטואנט התקבלה במדרגות הקתדרלה על ידי לואי דה רואן, האדם שסיבך אותה מאוחר יותר בפרשת מחרוזת היהלומים המפורסמת.
ב-1770 התכוננה כל שטרסבורג לברך את כלתו של לואי, בנו של המלך.
העיר שטרסבורג לבשה בגדי גאלה. היא הכינה לנסיכה הדופלינית את כל הפאר שחשפה 25 שנה קודם לכן בפני המלך לואי החמישה עשר "האהוב" בהגיעו לאלזס. ... שלוש חבורות ילדים בני שתים עשרה עד חמש עשרה לבושים כלוחמים השוויצריים "Cent-Suisses" יצרו שורה לאורך מסלול הנסיכה. עשרים וארבע בנות מהמשפחות המיוחסות של שטרסבורג, בתלבושות עממיות, השליכו בפניה פרחים; שמונה עשר רועי צאן ורועות צאן הביאו לה סלי פרחים... למחרת היום (ב-8 במאי 1770) ביקרה מארי אנטואנט בקתדרלה. בצירוף מקרים מוזר הכומר שהמתין לה בשער הכניסה כדי לקבל את פניה ובירך את "נשמת מריה תרזה שתתאחד עם נשמת הבורבונים", היה אחיין הבישוף, אותו נסיך לואי דה רואן, שלימים הנחיל על מלכה העתידית את הקטלנית שבפרשיות הביש שלה. אבל מי הבחין בצללים אלה באמצע החגיגות המבטיחות כל כך?
ביוגרפיה > קאפלמייסטר בקתדרלת שטרסבורג 1789-1769 > היכרותו עם מוצרט

המפגש הראשון של ריכטר עם מוצרט הילד התרחש בשנת 1763 כשביקרה משפחת מוצרט בשווצינגן, מושב הקיץ של הנסיך הבוחר של פפאלץ. מוצרט פגש אותו שנית, בשטרסבורג, בשובו מפריז ב-1778 בדרך לזלצבורג אחרי שלא מימש את תוכניותיו למצוא עבודה מתאימה במנהיים או בפריז. במכתב לאביו מ-2 בנובמבר 1778, לאופולד, כתב מוצרט שהקפלמייסטר ריכטר בן ה-78 נהג לשתות כמויות גדולות של יין. הוא שיבח כ"מקסימה" את המיסה שהלחין ריכטר באותם הימים ושהושמעה בכנסייה.
ביוגרפיה > שנות חייו האחרונות

החל משנת 1783 פעל איגנץ פלייל לצדו, בגלל גילו המתקדם ומחלתו, כעוזר קפלמייסטר. פלייל ירש את המשרה אחרי מותו.
ריכטר נפטר בגיל 79 בשטרסבורג בשנת 1789, שנת פריצת המהפכה הצרפתית. אחרי מותו, הקפלמייסטר החדש, פלייל, אולץ לכתוב שירי הלל לפולחן "היצור העליון" ואחד המלחינים המחוננים בעיר, ז'אן-פרדריק אדלמן, הוצא להורג באמצעות גיליוטינה.
הובא לקבורה בבית הקברות סנקט גאל בשטרסבורג-קניגהופן באלזס, צרפת.
עם תלמידיו נמנו קרל שטאמיץ, פרנטישק קסאבר פוקורני, יוזף מרטין קראוס ופרדיננד פרנצל.
יצירתו

ריכטר נחשב לנציג הדור הראשון של אסכולת מנהיים שמילאה תפקיד חשוב במעבר המוזיקה המשכילה מן הסגנון הבארוקי לזה הקלאסי. יצירות מסוימות של ריכטר מתאפיינות גם בסגנון הקרוי "גלאנטי" ומכילות יסודות פרה-קלאסיים.
התחום הראשי שבו עסק המלחין היה המוזיקה התזמורתית. הוא יצר 70 סימפוניות, לרבות 12 "סימפוניות גדולות", וכן קונצ'רטי לכלים שונים ותזמורת. כמו כן הלחין ריכטר 6 רביעיות מיתרים וכמה טריו-סונאטות לחליל.
עם יצירותיו הקוליות נמנית האורטוריה "הורדת ישו מהצלב" (La Deposizione dalla croce di Gesú) (1748), שלושה רקוויאמים, טה דאום, 30 מיסות, 40 מוטטים.
בתחום תאוריית המוזיקה כתב ריכטר ספר לימוד להרמוניה ולהלחנה - Harmonische Belehrungen‏ (1767-1761), שפורסם ב-1809.
יצירות > לתזמורת

סימפוניות (נותרו רק 80
כולל: הסימפוניות הגדולות 1–6 (פריז 1744) - פורסמו בימינו על ידי Artaria Editions
: הסימפוניות הגדולות 7–12 (פריז 1744]
קונצ'רטי לחליל צד ותזמורת, לאבוב ותזמורת ולחצוצרה ותזמורת
יצירות > מוזיקה קאמרית

Sonate da camera Op. 2 Nr. 1-6 (סונאטות קאמריות אופוס 2 מס. 1-6 - לצ'מבלו, חליל צד וצ'לו
1757 - 7 רביעיות מיתרים אופוס 5 מס. 6, 5 ב, 5 ,4 ,3, 2, 1
יצירות > מוזיקה דתית

טה דאום "קמפטן"
39 מיסות
La Deposizione della Croce (האורטוריה "הורדת ישו מעל הצלב" 1748)
מוטטים ושירי תהלים רבים.
הולשוב, כפי שנראית כיום
מנזר קמפטן, המראה כיום
שטרסבורג (בלטינית - "ארגנטינה") בסביבות שנת 1644
ארמון רואן בשטרסבורג, החצר הפנימית. צילום מ-2010. בארמון זה כנראה ניצח פרנץ קסאפר ריכטר על קונצרט "טאפלמוזיק" לכבוד הנסיכה מארי אנטואנט (מריה אנטוניה)
ריכטר בעת ניצוח כקפלמייסטר של קתדרלת שטרסבורג
שלט בצרפתית המצביע על הרחוב "פרנסואה קסבייה ריכטר" בשטרסבורג
קבוצת ארמיות דרום אוקראינה

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  קבוצת ארמיות
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  31 במרץ 1944 – 23 בספטמבר 1944 (177 ימים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה החזית המזרחית
 פיקוד
 מפקדים:  פרדיננד שרנר   יוהנס פריסנר
 
קבוצת ארמיות דרום אוקראינה (בגרמנית: Heeresgruppe Südukraine) היה שמה של קבוצת ארמיות של הורמאכט בחזית המזרחית במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

קבוצת ארמיות דרום אוקראינה הוקמה ב-31 במרץ 1944 על בסיס יחידות קבוצת ארמיות A. בנוסף לארמיות ה-6 וה-8 של הוורמאכט היא כללה את הארמיות הרומניות השלישית והרביעית. באביב 1944 היא הצליחה לבלום את הניסיון הראשון של הצבא האדום לכבוש את רומניה (אפריל-מאי 1944), במסגרת סדרת קרבות שנערכו סביב העיירה טרגו-פרומוס, תוך גרימת אבדות כבדות לכוחות הסובייטיים התוקפים. אולם במהלך המתקפה הסובייטית ברומניה באוגוסט 1944, הושמדו או נפלו בשבי רוב היחידות של קבוצת הארצית, ושרידיה נסוגו להונגריה. לאחר התבוסה שונה שמה של קבוצת הארמיות לקבוצת ארמיות דרום (Heeresgruppe Süd) ב-23 בספטמבר 1944.
מפקדים

פרדיננד שרנר (31 במרץ 1944 – 25 ביולי 1944)
יוהנס פריסנר (25 ביולי 1944 – 23 בספטמבר 1944)
צ'ארלס אדמס (מזכיר הצי)

צ'ארלס פרנסיס "דיקון" אדמס השלישי (באנגלית: Charles Francis "Deacon" Adams III;‏ 2 באוגוסט 1866 – 10 ביוני 1954) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית הרברט הובר. הוא היה בן למשפחת אדמס, שממנה יצאו שניים מנשיאי ארצות הברית ואישים בולטים נוספים, ושייט יאכטות נודע.
קורות חייו

צ'ארלס פרנסיס אדמס השלישי נולד בקוינסי (אנ') לאמו פרנסס "פאני" קאדוולדר קראונינשילד ולאביו ג'ון קווינסי אדמס השני. ב-1888 הוא סיים את לימודיו בהרווארד קולג' (אנ') בדרגת ההצטיינות "ראוי לשבח" (cum laude), שם הוא היה חבר באחוות דלתא קפא אפסילון (אנ'). ב-1892 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
קורות חייו > מוצאו

צ'ארלס פרנסיס אדמס השלישי היה נצר למשפחת אדמס (אנ'), שממנה יצאו שניים מנשיאי ארצות הברית. הוא היה בנו של ג'ון קווינסי אדמס השני, נכדו של צ'ארלס פרנסיס אדמס האב, נינו של נשיא ארצות הברית השישי, ג'ון קווינסי אדמס ובן נינו של נשיא ארצות השני, ג'ון אדמס. אמו של צ'ארלס אדמס פרנסיס השלישי, פאני קראונינשילד, היית נכדתו של מזכיר הצי של ארצות הברית בנג'מין קראונינשילד. קרוב משפחה נוסף שלו היה אוטיס נורקרוס, שכיהן כראש עיריית בוסטון.
צ'ארלס פרנסיס אדמס השני היה דודו של צ'ארלס פרנסיס אדמס השלישי, ולא אביו, אף על פי שמקובל ששמות זהים עוברים מאב לבנו. לצ'ארלס פרנסיס אדמס השני היו חמישה ילדים, כששלוש הראשונות היו בנות, וכך ניתן להסביר מדוע אחיו, ג'ון קווינסי אדמס השני הרשה לעצמו לקרוא לבנו על שמו. שני בניו התאומים של צ'ארלס פרנסיס אדמס השני, נולדו ב-1875, תשע שנים לאחר לידת דודנם.
קריירה ציבורית

לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, והתקבל ב-1893 ללשכת עורכי הדין, החל אדמס לעסוק בעריכת דין ובהמשך פנה לעסקים. בין השנים 1896–1897 הוא כיהן כראש עיריית קווינסי (אנ').
ב-1903, בעודו מכהן כנשיא החברה ההיסטורית של מסצ'וסטס (אנ'), הציע אדמס לקונגרס שהפריגטה המפורסמת קונסטיטושן תשופץ ותוחזר לשירות פעיל. הצעתו זו הובילה את הקונגרס לאישור תקציב לשחזור הספינה ופתיחתה לציבור ב-1907.
ב-1916 כינס בית המחוקקים של מסצ'וסטס ועידה חוקתית. אדמס נבחר כנציג בוועידה שהתקיימה ב-1917.
אדמס היה נושא משרה בחברות ובנקים רבים ברחבי ארצות הברית, כולל "חברת הרכבות ניו יורק, ניו הייבן והרטפורד (אנ')" ויוניון פסיפיק. בנקודת זמן מסוימת הוא כיהן בו-זמנית כנושא משרה ב-43 תאגידים.
מזכיר הצי

בין השנים 1929–1933 כיהן אדמס כמזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא הרברט הובר. בעת כהונתו בתפקיד זה קידם אדמס במרץ את ההכרה הציבורית בתפקידו החיוני של הצי ביחסים הבינלאומיים ופעל ללא ליאות לשמור על כוחו ויעילותו של הצי בתקופת השפל הכלכלי. הוא השתתף בדיונים על האמנה הימית של לונדון (אנ') שנחתמה ב-1930 והצליח לשמור על העיקרון של האיזון הימי בין ארצות הברית לבין בריטניה. בזיכרונותיו ציין הנשיא הובר, שאם היה מתוודע לאדמס בתחילת נשיאותו כפי שהכירו בסיומה, הוא היה ממנה אותו כמזכיר המדינה שלו.
אדמס תמך בהגבלת מספר תקופות הכהונה של נשיא ארצות הברית, זמן רב לפני התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית, וטען שהנשיאים צריכים להתנתק מהמפלגות הפוליטיות לאחר סיום כהונתם ולהפוך לחברי הסנאט של ארצות הברית מתוקף תפקידם לשעבר.
פעילויות ותחומי עניין

ב-1920 עמד אדמס בראש צוות היאכטה "רזולוט (אנ')" שהתחרתה בגביע אמריקה ועד מהרה נודע כ"ראש האוחזים בהגה השיט של אמריקה" (Dean of American Helmsmen). ב-1993, שנים לאחר מותו הוא הוכנס להיכל התהילה של גביע אמריקה (אנ'). ב-1939 הוא ניצח בגביע המלך (אנ'), בגביע אסטור ובגביע פוריטן, שלושת פרסי השיט הנחשבים ביותר, במהלך עונה אחת.
ב-1929 הוא היה לחבר באגודת מחוז קולומביה של "בני המהפכה האמריקאית". הוא גם היה עמית כבוד של "המסדר הימי של ארצות הברית (אנ')". ב-1932 הוא נחבר כחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
משפחתו ומותו

ב-3 באפריל 1899 נשא אדמס את פרנסס לבית לברינג, בתו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ויליאם ק. לוברינג (אנ'). לזוג נולדו בן ובת.
צ'ארלס אדמס נפטר ב-11 ביוני 1954. הוא נטמן בבית הקברות מאונט וולסטון (אנ') שבקווינסי. ב-1899 בנה אדמס את בית משפחתו ואחוזתו על חלקת קרקע שהייתה קודם לכן בבעלות דודו, צ'ארלס פרנסיס אדמס השני (אנ'). הבית, שנודע בשם מאונט ורנון, עמד על תילו במשך 120 שנה עד שנחברב בשריפה בדצמבר 2019.
צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו שהייתה בשירות בין השנים 1960–1990. על שמו נקרא גם גביע שיט.
הערות שוליים

↑  Hoover, Herbert (1952). The Memoirs of Herbert Hoover: The Cabinet and the Presidency 1920-1933. Macmillan. pp. 219–20.
↑  Flames destroy 120-year-old Concord mansion as firefighters struggle with water supply, WCVB, Dec 27, 2019
↑  CHARLES F ADAMS (DDG 2) - Naval Vessel Register
↑  "Mass Bay Sailing Association - Awards - Historical Awards". www.massbaysailing.org.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3186 3758  LCCN: n94101860  NARA: 10575441  SNAC: w6tz45gs  VIAF: 65707249   WorldCat (עם VIAF): 65707249
קבוצת ארמיות D

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  קבוצת ארמיות
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  26 באוקטובר 1940 – 11 במרץ 1945 (4 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה החזית המערבית
 פיקוד
 דרגת המפקד:   גנרלפלדמרשל
 מפקד נוכחי:  ארווין פון ויצלבן 
 מפקדים
 
קבוצת ארמיות D (בגרמנית: Heeresgruppe D) הייתה קבוצת ארמיות של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

קבוצת ארמיות D הוקמה ב-26 באוקטובר 1940, בצרפת. היא הוקמה על בסיס קבוצת ארמיות C, שפורקה ביוני של אותה שנה. קבוצת הארמיות הוצבה בבלגיה, הולנד, צרפת, ולוקסמבורג. ולקחה חלק בלחימה בחזית המערבית. המפקד שלה היה גם האוברבפסלהאבר ווסט, היינו המפקד העליון של אזור המערב, מה שגרם כך שלעיתים היא מכונה בטעות "קבוצת ארמיות מערב".
מפקדים

גנרל-פלדמרשל ארווין פון ויצלבן (26 באוקטובר 1940 - 15 במרץ 1942)
גנרל-פלדמרשל גרד פון רונדשטט (15 במרץ 1942 - 2 ביולי 1944)
גנרל-פלדמרשל גינתר פון קלוגה (2 ביולי 1944 - 15 באוגוסט 1944)
גנרל-פלדמרשל גרד פון רונדשטט (15 באוגוסט 1944 - 11 במרץ 1945)
מצבת כוחות

במאי 1941 כללה קבוצת הארמיות את היחידות הבאות:
הארמייה השביעית
הארמייה הראשונה
הארמייה ה-15
מפקדת הכוחות הגרמניים בהולנד.
במאי 1944 כללה קבוצת הארמיות את היחידות הבאות:
קבוצת ארמיות G
קבוצת ארמיות B
ארמיית הפאנצר החמישית
ארמיית הצנחנים הראשונה
בדצמבר 1944 כללה קבוצת הארמיות את היחידות הבאות:
קבוצת ארמיות G
קבוצת ארמיות B
קבוצת ארמיות H
ארמיית הפאנצר השישית
קבוצת אקלים

קבוצת אקלים היא קבוצת אמנים שקמה בעקבות מלחמת יום כיפור (ולכן נקראו תחילה "אקלים 73") ופעלה בין השנים 1982-1973.
תולדות הקבוצה

הרעיון להקמת הקבוצה נולד אצל רחל שביט ואליהו גת, אשר החרדה הקיומית שהחלה עם פרוץ המלחמה גרמה להם להתמקד במקומי – באור, בצבע ובנופי הארץ. בתערוכה הראשונה, שהתקיימה באפריל 1974 בבית האמנים בירושלים, השתתפו: צבי אלדובי, טובה ברלינסקי, מיכאל גרוס, אליהו גת, קליר יניב, אברהם מנדל, אורי ריזמן, ורחל שביט. למרות סגנונם השונה ורתיעתם מהאוריינטליזם שאפיין את השלב המוקדם של האמנות הישראלית, הם העריכו את הדור הראשון של אמני ישראל, כגון ראובן רובין, ציונה תג'ר ונחום גוטמן, בגלל התייחסותם למקום. חלק מחברי "אקלים" השתתפו קודם לכן ב"קבוצת העשרה", שפעלה במחצית השנייה של שנות החמישים ושדגלה ברעיונות דומים. כדי לקדם את רעיונותיהם החליטו החברים המייסדים של "אקלים" לשתף בתערוכות כל אמן שיצירותיו מתאימות לרוחם, כהצהרתם: "קבוצתנו אינה הומוגנית... הרוח המאחדת את האמנים היא הזיקה השורשית לסביבה". לכן בתערוכות השונות השתתפו אמנים שונים, בנוסף על המייסדים שהשתתפו ברוב התערוכות. סה"כ נערכו 12 תערוכות. הקבוצה גם קיימה פעילות אמנותית ענפה באזורים שונים בפריפריה, בשיתוף עם משרד החינוך והתרבות.
למרות שבין חברי הקבוצה היו אמנים חשובים, או כאלה שהפכו עם השנים אמנים מוכרים ומרכזיים, הקבוצה עצמה נתפסה כאנכרוניסטית. התמקדותה באמנות לוקאלית עמדה בניגוד הן לתפיסות האוניברסליות של הקבוצות שקדמו לה בשנות השישים, כגון "אופקים חדשים" ואחר כך קבוצת "עשר פלוס", והן בניגוד למגמה של האמנות המושגית, ששלטה בשנות השבעים ושנתפסה אז כאמנות חדשנית המייצגת את ההתפתחויות באמנות הבינלאומית. מגמה מושגית זו באה לידי ביטוי ביצירות של בוגרי המדרשה לאמנות, שאותם כינו חברי "אקלים" בשם "כוח רפי". הכוונה לתלמידי רפי לביא, שהיה מורה נערץ במדרשה למורים ברמת השרון (כיום בית ברל). יתר על כן, בגלל התמקדותה של "אקלים" במראות, באור ובצבעים המקומיים (לעומת התכנים הפוליטיים של האמנים המושגיים) היא נתפסה כבעלת אוריינטציה ימנית, למרות שרוב חברי הקבוצה, חלקם קיבוצניקים, היו דווקא שמאלניים. יש לציין שבאשכול התערוכות לרגל ששים שנות אמנות בישראל, שערכו המוזיאונים הגדולים ב-2008, לא קיבלה הקבוצה ביטוי, וכמותה גם "קבוצת העשרה" ו"קבוצת תצפית" (הקבוצה האחרונה אמנם לא החזיקה מעמד זמן רב והציגה רק תערוכה אחת ב-,1964 אך בעקבותיה ייסד חיים גמזו את מסורת תערוכות סלון הסתיו השנתיות של מוזיאון תל אביב). אין זה מקרה שדווקא שלוש קבוצות אלה, שהתמקדו במקומי, ובמיוחד בנופי הארץ, צבעיה והאור שבה, נשכחו או נתפסו כלא רלוונטיות בעיני האוצרים העכשוויים, למרות שהיה להן מקום חשוב בהתפתחות האמנות הישראלית בכלל והתפתחות ציור הנוף הישראלי בפרט, ומה עוד שהרבה מהאמנים שהיו בקבוצות תופסים היום מקום מכובד מאוד בתולדות האמנות הקנונית.
תערוכות

תערוכה ראשונה באפריל 1974, הוצגה בבית האמנים בירושלים בהשתתפות: צבי אלדובי, טובה ברלינסקי, מיכאל גרוס, אליהו גת, קליר יניב, אברהם מנדל, אורי רייזמן ורחל שביט.
תערוכה שנייה נפתחה ב-7 במאי 1974 באכסדרה של היכל התרבות בתל אביב. בתערוכה הציגו גם את מנחם שמי ומרדכי לבנון, ששביט וגת ראו בהם את האבות הרוחניים של קבוצת "אקלים". השתתפו: צבי אלדובי, אליהו גת, קליר יניב, חנה לוי, אורי רייזמן רחל שביט.
תערוכה שלישית התקיימה ביוני 1974 במוזיאון לאמנות חדשה בחיפה. השתתפו: אברהם אופק, צבי אלדובי, טובה ברלינסקי, מיכאל גרוס, אליהו גת, קליר יניב, חנה לוי, אורי רייזמן, רחל שביט.
תערוכה רביעית הוצגה בינואר 1975, בגלריית אנדסל (Andsell Gallery) בלונדון. הציגו: אליהו גת, חנה לוי, אורי רייזמן ורחל שביט.
תערוכה חמישית התקיימה בנובמבר 1975, ב"גלריית הצריף" בבאר שבע, בעקבות פעילותו החינוכית של גת והקמת המכון לאמנות על ידו בבאר שבע. לאחר ההצלחה בלונדון גת הגה את הרעיון של סדנאות ציור בנוף, במקומות שונים בארץ, שנעשו בשיתוף פעולה עם אמנות לעם ומשרד החינוך והשתתפו בהם האמנים: אליהו גת, רחל שביט, אורי רייזמן וחנה לוי, וגם בני המקום שלקחו חלק בסדנה. הם עבדו יחדיו ובערבים העבירו האמנים ביקורת עבודות. לעיתים הצטרפו אליהם מוזיקאים וגם סופרים, כיורם קניוק שיצא איתם לצוקי דוד. בסיום חלק מהסדנאות התקיימה תערוכה בה הציגו האמנים שהשתתפו בסדנה.
תערוכה שישית התקיימה בנובמבר 1975 במוזיאון לאמנות חדשה ע"ש אמנים שנספו בשואה, באילת. השתתפו: אליהו גת, רחל שביט, אורי רייזמן וחנה לוי - שהציגו קודם בבאר שבע.
תערוכה שביעית נערכה בפברואר 1976 בתיאטרון ירושלים. לארבעת האמנים הקבועים של הקבוצה (שביט, גת, רייזמן ולוי) הצטרפו דוד בן שאול וג'ון בייל שלימדו בבצלאל, הנה אביתר, שמעון אבני, צבי בן ארץ, שמשון הולצמן, צבי טולקובסקי וראובן כהן.
תערוכה שמינית נערכה ביוני 1976 באוניברסיטת חיפה. הציגו: הנה אביתר, שמעון אבני, ג'ון בייל, שלומית בן שלום, דגנית ברסט, אליהו גת, שמשון הולצמן, רות יקותיאל, ראובן כהן, חנה לוי, אורי רייזמן, יורם רוזוב, רחל שביט, יחזקאל שטרייכמן.
תערוכה תשיעית התקיימה באפריל 1977, בגלריה גולדמן במרכז הקהילה היהודית בוושינגטון. הציגו: שמעון אבני, אנג'לין איסאיק, אליהו גת, חנה לוי, אורי רייזמן אברהם רפאל ורחל שביט.
תערוכה עשירית התקיימת ב-1977, בגלריה הרשברג בבוסטון. הציגו: שמעון אבני, אנג'לין איסאיק, אליהו גת, חנה לוי, אורי רייזמן, אברהם רפאל, רחל שביט.
תערוכה אחד-עשר התקיימה ב-1979 בהיכל התרבות, תל אביב. הציגו: הנה אביתר, עזרא אוריון, אנג'לין איסאיק, אליהו גת, חנה לוי, חנה מגד, אורי רייזמן, רחל שביט, רן שחורי.
תערוכה שנים עשר התקיימה באפריל 1982 בתיאטרון ירושלים. הציגו: אליהו גת, חנה מגד, אורי רייזמן אברהם רפאל, רחל שביט.
לקריאה נוספת

רון ברטוש, אליהו גת (מונוגרפיה), הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע; ברוש, תל אביב, 2017.
אורי ריזמן - רטרוספקטיבה, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2004.
יגאל צלמונה,"ים מתנשק עם אדמה": אורי רייזמן", 100 שנות אמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, עמ' .260-263
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007321635105171  VIAF: 86149616726503751113   WorldCat (עם VIAF): 86149616726503751113