stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וירטמברג (אוניית מערכה, 1917)
תיאור

וירטמברג הייתה באורך של 181.8 מטר (596 רגל 5 אינץ') בקו המים, ואורך כולל של 182.4 מטר (598 רגל 5 אינץ'). רוחב האונייה היה 30 רגל (98 רגל 5 אינץ') והיה לה שוקע של 9.3–9.4 מטר (30 רגל 6 אינץ'–30 רגל 10 אינץ'). ההדחק של וירטמברג היה 28,800 טון (28,300 טון ארוך) בתפוסה סטנדרטית; במעמס קרבי מלא, ההדחק היה עד 32,500 טון (32,000 טון ארוך). וירטמברג הופעלה על ידי שלוש טורבינות קיטור של פארסונס, עם קיטור שסופק על ידי שלושה דוודי צינור מים מופעלים בנפט ואחד-עשר דוודי צינור מים שולץ-תורניקרופט. מערכת ההנעה שלה דורגה ב-48,000 כוחות סוס (35,300 קילוואט) למהירות מרבית של 22 קשרים (41 קמ"ש). האונייה יכלה לשאת עד 3,400 טון (3,300 טון ארוך) של פחם ו-620 טון (610 טון ארוך) של מזוט, שסיפק טווח מקסימלי של 5,000 מיילים ימיים (9,300 ק"מ) במהירות שיוט של 12 קשרים (22 קמ"ש).
אילו הושלמה, האונייה הייתה חמושה בשמונה תותחי 38 ס"מ (15 אינץ') SK L/45. תותחי הסוללה העיקריים היו מסודרים בארבעה צריחים תותחים תאומים: שני צריחים ירי-על מלפנים ומאחור. החימוש המשני שלה כלל 16 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45, ארבעה תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45 וחמש צינורות טורפדו בקוטר 60 ס"מ (23.6 אינץ') תת-מימיים, אחד בחרטום ושניים על כל צד רוחב. לאונייה הייתה חגורת שריון בעובי 170–350 מילימטרים (6.7–13.8 אינץ') וסיפון משוריין בעובי 60–100 מילימטרים (2.4–3.9 אינץ'). מגדל הניווט הקדמי שלה היה מוגן בשריון בעובי 400 מילימטרים (15.7 אינץ'), ובצריחי הסוללה הראשיים היו דפנות בעובי 350 מ"מ וגגות בעובי 200 מילימטרים (7.9 אינץ').
בנייה וביטול

וירטמברג, שהוזמנה תחת השם הזמני ארזאץ קייזר וילהלם השני להחליף את אוניית המערכה הפרה-דרדנוט קייזר וילהלם השני הישנה, נקראה על שם הקורבטה המוקדמת יותר וירטמברג, שנבנתה בשנות ה-70 של המאה ה-19. האונייה תוכננה לשנת הכספים 1915, אך עקב תחילת המלחמה, היא החלה להשתמש בכספי מלחמה מוקדם יותר. החוזה שהוענק ל-AG Vulcan נחתם סופית ב-29 בדצמבר 1914, ובו נקבעה תחילת הבנייה בינואר 1915, השקתה באמצע 1916 והשלמתה בתחילת 1917. השדרית שלה הונחה בהמבורג ב-4 בינואר 1915, ו-AG Vulcan התכוונה להאיץ את העבודה על האונייה ככל האפשר. אבל כשהמשאבים וכוח האדם הופנו לפרויקטים אחרים, דחופים יותר, כמו מערכת הצוללות נגד בריטניה, העבודה על האונייה הואטה.
עד דצמבר 1915, בערך ב-31 אחוז מהגוף שלה הושלם, שהסתכם ב-60 אחוז מהציפוי של גוף האונייה החיצוני שלה מתחת לקו המים, 75 אחוז מהחלק התחתון הפנימי שלה, ו-50 אחוז מהסיפונים התחתונים ומהמחיצות שלה מתחת לסיפון השריון. העבודה על הרכבת מערכת ההנעה שלה החלה בבית המלאכה שלצד הממשה, וכך גם ייצור לוח השריון שלה. עבודה נוספת על גוף האונייה התנהלה לאט יותר ב-1916, ותאריך ההשקה שלה נדחה שוב ושוב עד שלבסוף הייתה מוכנה לצאת מהממשה ב-20 ביוני 1917, שנה אחרי לוח הזמנים. עד אז לא הייתה כוונה להשלים את האונייה, והשקתה נועדה בעיקר לפנות את הממשה לפרויקטים אחרים.
לאחר שגרמניה חידשה והרחיבה מאוד את מערכת הצוללות הבלתי מוגבלת בפברואר 1917, אדמירל אדוארד פון קאפלה, שעד אז החליף את טירפיץ כראש משרד הצי, טען שיש לעצור את בניית אוניות הראשה לטובת בניית צוללות. משרד הצי הגיש דוח מיום 1 בפברואר 1918, שקבע כי בניית אוניות ראשה הופסקה, בעיקר בשל שינוי סדרי העדיפויות למלחמת הצוללות. כשהעבודה הופסקה וירטמברג הייתה בערך שנים עשר חודשים מהסיום. השמונה תותחי 38 ס"מ שיוצרו עבור וירטמברג במקום זאת הוסבו לתותחי רכבת או סוללות קבועות בפלנדריה. הכלי הלא שלם היה עדיין ברשותה של א.ג. וולקן בתום המלחמה בנובמבר 1918. על פי סעיף 186 של חוזה ורסאי, שנחתם ביוני 1919, כל ספינות המלחמה הגרמניות שבבנייה היו אמורות להתפרק מיד לגרוטאות. וירטמברג לפיכך נמחקה מרשימות הצי ב-3 בנובמבר 1919 ונמכרה לגריטת ספינות ב-1921, ולאחר מכן פורקה בהמבורג.
הערות שוליים

תרשים של אוניות המערכה מסדרת באיירן
פריסת השריון של וירטמברג; המספרים מייצגים את עובי השריון בכל אזור
אוניית המערכה הלא גמורה וירטמברג (מימין) וסיירת המערכה פרינץ אייטל פרידריך מסדרת מקנזן בהמבורג לאחר המלחמה, בערך ב-1920
ובלי פוסברי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מודל נשק 
 מדינה מייצרת:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 יצרן:  וובלי וסקוט 
 תקופת השימוש:  1901–הווה (כ־124 שנים) 
 יחידות שיוצרו:  4,750 
 מידע טכני
 קליבר:  .455 Webley 
 
אקדח התופי הדורך עצמית ובלי-פוסברי הוא אקדח תופי חצי אוטומטי המופעל ברתיעה שתוכנן על ידי לוטננט קולונל ג'ורג' וינסנט פוסברי, נושא צלב ויקטוריה, ויוצר על ידי חברת ובלי & סקוט בין השנים 1901–1924. האקדח ניתן לזיהוי בקלות על פי חריצי הזיג-זג שעל התוף.
היסטוריה

אקדחים חצי אוטומטיים החלו להופיע כאשר קולונל פוסברי (1832–1907) תכנן אקדח שדורך את הפטיש ומסובב את התוף על ידי החלקת הקנה, התוף והפטיש חזרה על גבי חלקו התחתון של האקדח. דגם אב הטיפוס לאקדח זה היה אקדח תופי קולט בעל פעולה בודדת (אנ'). פוסברי רשם את המצאתו כפטנט ב-16 באוגוסט 1895, שיפורים נוספים לפטנט נרשמו ביוני ובאוקטובר 1896.
פוסברי לקח את עיצוב האקדח לפ. ובלי & בנו של בירמינגהם (P. Webley & Son of Birmingham), שהתמזגה מאוחר יותר עם חברות הנשק ויליאם צ'ארלס סקוט ובניו וריצ'רד אליס ובנו ב-1897 כדי ליצור את חברת ובלי & סקוט, שהייתה היצרנית האקדחים העיקרית עבור הצבא הבריטי וכן ייצרה כלי נשק לשימוש אזרחי. ובלי המשיכה בפיתוח ועיצוב האקדח והאקדח התופי הדורך עצמית ובלי-פוסברי הוצג בתחרות ירי בביסלי ביולי 1900.
בשימוש אזרחי, הובלי-פוסברי היה פופולרי בקרב יורים ספורטיבים. אקדחים אחרים מאותה התקופה, פעלו בעיקר על ידי דריכה ישירה של הפטיש עם האגודל או עקיפה על ידי חיבור ההדק לפטיש מה שגרם ללחיצה על ההדק לדרוש כוח רב יותר. יתרונו של הובלי-פוסברי הוא שהוא אימץ את יתרונות שני מגנגנונים אלה ודילג על חסרונותיהם. הוא איפשר לחיצת הדק קלה שהשאירה פחות מקום לסטיות עקב תזוזת היורה בזמן הלחיצה על ההדק ובו זמנית איפשר ירי רציף ומהיר מבלי התעסקות עם הפטיש. בשנת 1902, וולטר ויננס, יורה ספורטיבי מפורסם מאותה התקופה, השתמש בובלי-פוסברי בכדי לפגוע שש יריות במטרה בגודל 2 אינץ' (5.1 סנטימטרים) ממרחק 9.14 מטרים בפרק זמן של שבע שניות. באמצעות טען תוף מהיר (אנ') מסוג פרידו הוא הצליח לקלוע שתים עשרה פגיעות במטרה בגודל 3 אינץ' (7.6 סנטימטרים) בפרק זמן של כ-15 שניות.
היסטוריה > שימוש בזמן מלחמה

למרות שובלי ראה בנשק זה בתור נשק צד אידיאלי עבור חיילי פרשים, הובלי-פוסברי מעולם לא אומץ כנשק צד ממשלתי רשמי. אורכו 28 סנטימטרים ומשקלו כ-1239 גרמים ללא תחמושת, הובלי-פוסברי היה אקדח כבד ומסורבל אפילו בסטנדרטים של אותם הימים. יוצרו מספר דגמים של אקדחי ובלי-פוסברי. הובלי-פוסברי היה בשימוש מוגבל במלחמות הבורים כמו גם במלחמת העולם הראשונה, על ידי קצינים בריטים שרכשו את האקדח באופן פרטי.
דיווחים מהשטח העלו כי הובלי-פוסברי רגיש יותר למעצורים בתנאי מלחמה של בוץ וגשם מאקדחים אחרים מאותה התקופה עקב מנגנונו הייחודי. מקובל לטעון שהובלי-פוסברי דרש אחיזה הדוקה כדי שמנגנון הדריכה העצמית ינוע כראוי וידרוך את הנשק.
ייצורו הופסק ב-1924, עם ייצור כולל של פחות מ-5,000 אקדחים. אקדחים רבים נותרו ללא קונה, והדגם הוצג בקטלוגים של ובלי משנת 1939.
מנגנון פעולה

המנגנון הייחודי של אקדח הובלי-פוסבר מבוסס על הפרדת האקדח לשני חלקים עיקריים, החלק העליון הכולל את: הקנה, התוף, והפטיש והחלק תחתון הכולל את: ההדק, הידית ומסילה שהחלק העליון יכול להחליק עליה. בעת ירי החלק העליון נדחף כולו אחורה על ידי הרתע בעוד שהחלק התחתון נשאר מקובע, ותוך כדי פעולת הדחיפה חזרה, הפטיש נדחף אחורה ונדרך מחדש. במקביל לדריכת הפטיש, בליטה, במודלים החדשים יותר מופיעה בצורת יהלום, הממוקמת בחלק התחתון על המסילה, מחליקה דרך חריצי התוף ומנחה אותו להסתובב, מה שמכין את האקדח ליריה נוספת לאחר כל ירייה.
גלריה

פטנט ובלי-פוסברי, 1897
אקדח ובלי פוסברי .455
ובלי-פוסברי דגם .455
קליעי SAA .455 לובלי
מאוזר M78, תוף בעל חריצי זיגזג
הערות שוליים

1 2  Kinard, Jeff (2004). Pistols: An Illustrated History of Their Impact. ABC-CLIO. p. 144. ISBN 978-1-85109-470-7.
↑  Foltz, Frederick (1903). "Webley-Fosbery Revolver".  In Rodenbough (ed.). Journal of the Military Service Institution. Vol. 23. Military Service Institution of the United States. pp. 434–436.
1 2 3  World Guns, Modern Firearms: Handguns - Webley-Fosbery automatic revolver, Retrieved 31-03-2011
↑  Gordon, Bruce (1992). Webley & Scott Automatic Pistols. Verlag Stocker Schmid. p. 85.
I Got You (I Feel Good)

"I Got You (I Feel Good)" הוא סינגל של הזמר האמריקאי ג'יימס בראון והלהקה האמריקאית The Famous Flames (אנ'). השיר מופיע באלבום האולפן התשיעי שלו, Out of Sight. השיר יצא באוקטובר 1965 בהוצאת חברת התקליטים קינג רקורדס. השיר נכתב והופק על ידי ג'יימס בראון.
הקלטות לייב של השיר מופיעה באלבום ההופעה הרביעי שלו, Live at the Garden, באלבום ההופעה החמישי שלו, Live at the Apollo, Volume II, באלבום ההופעה ה-12 שלו, Soul Session Live, ובאלבום ההופעה ה-14 שלו, Live at the Apollo 1995.
ב-1975, ג'יימס בראון הקליט מחדש את השיר עבור אלבום האולפן ה-40 שלו, Sex Machine Today. גרסה מחודשת זו הופיעה בפסקול של הסרט גברים לבנים אינם יכולים, וכן בפסקול של משחקי הווידאו Rock Band 3 (אנ') ו-Don King Presents: Prizefighter (אנ').
ב-1992, המפיק והרמיקסר הבריטי טינמן (אנ') הוציא גרסת רמיקס לשיר תחת הכותרת "James Brown v. Dakeyne – I Got You (I Feel Good) (The Remixes)" בהוצאת חברת התקליטים FBI רקורדס. רמיקס זה הגיע בשיאו למקום ה-72 במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-2013, השיר נכנס להיכל התהילה של הגראמי.
רשימות כל הזמנים

| ארגון | רשימה | מיקום | מקור |
| --- | --- | --- | --- |
| בילבורד | 500 שירי הפופ של כל הזמנים | 359 |  |
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1965)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1965)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1965)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1965)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 3 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ | 1 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 29 |  |
|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1992)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1992)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1992)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1992)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 49 |  |
הערות שוליים

↑  GRAMMY Hall Of Fame | Hall of Fame Artists | GRAMMY.com, www.grammy.com (ארכיון)
↑  The 500 Best Pop Songs (Nos. 500-301): Staff List, בילבורד, ‏17 באוקטובר 2023 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 4e341962-d194-4e5e-9ab6-9e0d930d5237  MusicBrainz work: d0dfcb16-d373-3901-81ed-20fdc87b6086
הר יאמנטאו

| --- | --- |

 מידע על המבנה
 סוג:  מתקן פיקוד ושליטה תת-קרקעי
 מיקום:  הר יאמנטאו שברכס הרי אורל, בשקורטוסטן, רוסיה
 תקופת הבנייה:  ?–1995
 בשימוש פעיל:  כן
 נשלט על ידי:  משרד ההגנה של רוסיה
 בעלות נוכחית:  הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית
 גובה:  תת-קרקעי בתוך סלע גרניט
 פתוח לציבור:  לא
 קואורדינטות:  54°15′18″N 58°06′07″E﻿ / ﻿54.255°N 58.102°E﻿ / 54.255; 58.102
  (למפת רוסיה מוגדלת) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניהר יאמנטאו(למפת רוסיה רגילה) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניהר יאמנטאו(למפת בשקורטוסטן רגילה) אופה סטרליטאמאק סאלאבאט נפטקמסק אוקטיאברסקי בלורצק אישימבאי סיבאי קומרטאו אורנבורג צ'ליאבינסק סברדלובסק פרם אודמורטיה טטרסטןהר יאמנטאו(למפת בשקורטוסטן מוגדלת) אופה סטרליטאמאק סאלאבאט נפטקמסק אוקטיאברסקי בלורצק אישימבאי סיבאי קומרטאו אורנבורג צ'ליאבינסק סברדלובסק פרם אודמורטיה טטרסטןהר יאמנטאו
 
יאמנטאו הוא הר בהרי אורל, הממוקם במחוז המשנה בלורצקי, בבשקורטוסטן, רוסיה. גובהו 1,640 מטר (5,381 רגל) והוא ההר הגבוה ביותר בקטע דרום אורל, והוא ממוקם בתחומי שמורת הטבע דרום אורל. יאמנטאו בולט כנושא לטענותיה של ארצות הברית כי מתחם בונקרים נרחב וחשאי של ממשלת רוסיה או הכוחות המזוינים הרוסיים נמצא בתוך ההר, בדומה למתחם הרי השאיין.
אטימולוגיה

שמו של ההר נגזר מ"יאמאן טאו" (Яман тау), שמתורגם כ"הר הרשע","ההר הרע", בשפה הבשקירית המקומית ובשפות הטורקיות האחרות של אידל-אוראל, כמו טטרית.
הבונקר

יאמאנטאו, יחד עם הר קוסווינסקי (600 ק"מ מצפון לשם), מהווים לטענת ארצות הברית ביתם של מתקן גרעיני חשאי גדול או בונקר ממשלתי. פרויקטים גדולים של חפירות נצפו על ידי תמונות לוויין אמריקאיות לאחר נפילת ברית המועצות, ממש בסוף שנות ה-90 בתקופת ממשלת בוריס ילצין. במהלך העידן הסובייטי הוצבו כאן שני חילת מצב, "בלורצק-15" ו-"בלורצק-16" ואולי שליש מ"אלקינו-2", שנבנו באתר. חילות המצב הללו אוחדו לעיירה סגורה בשם מז'וגוריה בשנת 1995, ונאמר כי חיל המצב כולל 30 אלף עובדים כל אחד.
שאילתות אמריקאיות חוזרות ונשנות הניבו כמה תשובות שונות מצד ממשלת רוסיה ביחס ליאמנטאו, כולל טענה כי זהו אתר כרייה, מאגר לאוצרות רוסיים, אזור אחסון מזון ובונקר למנהיגי המדינה במקרה של מלחמה גרעינית. בתגובה לשאלות בנושא יאמאנטאו בשנת 1996, נמסר ממשרד ההגנה הרוסי כי "הנוהג אינו קיים במשרד ההגנה של רוסיה ליידע כלי תקשורת זרים על מתקנים, יהיו אשר יהיו, הנמצאים בבנייה במטרה לחזק את ביטחונה של רוסיה." בשנת 1997, ממצא של הקונגרס של ארצות הברית, הקשור לחוק אישור ההגנה הלאומי במדינה לשנת 1998, קבע כי הפדרציה הרוסית מקיימת "מדיניות הונאה והכחשה" בנוגע למתחם ההרים לאחר שפקידים אמריקניים ערכו סיורים במתחם הרי שאיין לדיפלומטים רוסים. הממצא קבע כי "...נראה כי זה אינו עולה בקנה אחד עם הורדת האיומים האסטרטגיים, הפתיחות ושיתוף הפעולה המהווים בסיס לשותפות האסטרטגית שלאחר המלחמה הקרה בין ארצות הברית לרוסיה."
בתרבות פופולרית

יאמאנטאו הופיע במשחק הווידאו 2010 Call of Duty: Black Ops בו הדסון וויבר חיסלו את המתחם, המתחם הופיע שוב ב-Call of Duty: Black Ops War Cold (2020) כמקום בו נמצא הגרעין החסר, והוא אתר חשוב בעלילה משחק הווידאו 2019 Metro Exodus.
ההר מוצג גם במשחק Call of Duty: Black Ops Cold War ו-Call of Duty: Warzone, שם עלילת הסרטון מוצבת על בסיס אויב במורדות ההר, בשנת 1984, בברית המועצות שהתפרקה.
ראו גם

מתחם הרי השאיין
אבן קוסווינסקי
הערות שוליים

↑  Blair, Bruce G (25 במאי 2003). "We Keep Building Nukes For All the Wrong Reasons" (PDF). The Washington Post. אורכב מ-המקור (PDF) ב-4 במרץ 2016. נבדק ב-28 בפברואר 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Gordon, Michael R. (16 באפריל 1996). "Despite Cold War's End, Russia Keeps Building a Secret Complex". The New York Times. נבדק ב-28 בפברואר 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Yamantau, Beloretsk-15, Beloretsk-16, Alkino-2", Weapons of Mass Destruction, Global Security.
↑  Gordon, Michael R. (16 באפריל 1996). "Despite Cold War's End, Russia Keeps Building a Secret Complex". The New York Times. נבדק ב-28 בפברואר 2009. {{cite news}}:  (עזרה)Gordon, Michael R. (April 16, 1996). "Despite Cold War's End, Russia Keeps Building a Secret Complex". The New York Times. Retrieved 28 February 2009.
↑  PROVIDING FOR CONSIDERATION OF H.R. 1119, NATIONAL DEFENSE AUTHORIZATION ACT FOR FISCAL YEAR 1998 (House of Representatives - June 19, 1997
דויטשלנד (סיירת, 1931)

| --- | --- |
דויטשלנד ב-1935
דויטשלנד ב-1935
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת כבדה
 צי:  קריגסמרינה
 דגל הצי:  
 סדרה:  דויטשלנד
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Deutsche Werke 
 תחילת הבנייה:  5 בפברואר 1929
 הושקה:  19 במאי 1931
 תקופת הפעילות:  1 באפריל 1933 – 22 ביולי 1947 (14 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה כמטרה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  12,630 טון, מקסימלי: 14,290 טון
 אורך:  186 מטר
 רוחב:  20.69 מטר
 שוקע:  7.25 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  28 קשרים
 גודל הצוות:  1,070 (מקסימום)
 טווח שיוט:  19,000 ק"מ במהירות 20 קשר
 הנעה:  8 מנועי דיזל בהספק 52,050 כוח סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 כמות הדלק:  2,410 מ³
 אמצעי לחימה
 שריון:  חזית צריחי התותחים: 160 מ"מ  חגורת שריון: 80 מ"מ  סיפון: 40 מ"מ  גשר: 150 מ"מ 
 חימוש:  6 תותחים 11 אינץ' (280 מ"מ), בשני צריחים (2 * 3)  8 תותחים 6 אינץ' (150 מ"מ)  6 תותחים 3.4 אינץ' (88 מ"מ)  הוחלפו מאוחר יותר ל-6 תותחים 4.1 אינץ' (105 מ"מ)  8 תותחים 37 מ"מ  10 תותחים 20 מ"מ  8 צינורות טורפדו 533 מ"מ
 מטוסים:  שני מטוסים אמפיביים אראדו Ar 196, עם מעוט
 
דויטשלנד (בגרמנית: Deutschland) הייתה האונייה הראשונה בסדרת הסיירות הכבדות מדגם "דויטשלנד" של הקריגסמרינה, צי המלחמה של גרמניה הנאצית. היא הוזמנה על ידי ממשלת ויימאר עבור הרייכסמרינה, שדריתה הונחה במספנת Deutsche Werke בקיל בפברואר 1929 ובנייתה הושלמה באפריל 1933. היא סווגה במקור כספינת שריון (Panzerschiff) על ידי הרייכסמרינה, בפברואר 1940 סיווגו הגרמנים מחדש את שתי הספינות הנותרות ממחלקה זו כסיירות כבדות. בשנת 1940, שמה שונה לליצו, לאחר שהסיירת הכבדה ליצו מסדרת אדמירל היפר הבלתי גמורה נמכרה לברית המועצות בשנה הקודמת.
האונייה ראתה פעולה משמעותית עם הקריגסמרינה, כולל מספר סיורים ללא התערבות במלחמת האזרחים בספרד, במהלכה היא הותקפה על ידי מפציצים רפובליקנים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, היא שייטה בצפון האוקיינוס האטלנטי, מוכנה לתקוף את תנועת אוניות הסוחר של בעלות הברית. מזג האוויר הגרוע הקשה על מאמציה, והיא הטביעה או תפסה רק קומץ כלי שיט לפני שחזרה לגרמניה. לאחר מכן השתתפה במבצע וזריבונג, הפלישה לנורווגיה. היא נפגעה בקרב סאונד דרובק, והוחזרה לגרמניה לצורך תיקונים. תוך כדי חזרתה היא טורפדה וניזוקה קשות מצוללת בריטית.
התיקונים הושלמו עד מרץ 1941, ליצו חזרה לנורווגיה כדי להצטרף לכוחות שנערכו נגד המשלוח של בעלות הברית לברית המועצות. היא עלתה על שרטון במהלך מתקפה מתוכננת על שיירה PQ 17, שחייבה חזרה נוספת לגרמניה לצורך תיקונים. לאחר מכן השתתפה בקרב ים ברנץ עם הסיירת הכבדה Admiral Hipper, שהסתיימה בכישלון בהשמדת השיירה JW 51B. בעיות מנוע אילצו סדרה של תיקונים שהגיעו לשיאה בשיפוץ מוחלט בסוף 1943, ולאחר מכן הספינה נשארה באזור הבלטי. הסיירת הוטבעה במים רדודים ב-Kaiserfahrt באפריל 1945 על ידי מפציצים של חיל האוויר המלכותי (RAF), וליצו שימשה כסוללת תותחים לתמיכה בכוחות הגרמנים הנלחמים בצבא הסובייטי עד ה-4 במאי 1945, אז הושבתה על ידי הצוות שלה. היא נמשתה על ידי הצי הסובייטי ב-1947, והוטבעה לאחר מכן כמטרה באזור הבלטי.
תכנון

אורכה של דויטשלנד היה 186 מטר (610 רגל) בסך הכל, הרוחב שלה היה 20.69 מטר (67 רגל 11 אינץ') והיה לה שוקע מקסימלי של 7.25 מטר (23 רגל 9 אינץ'). לאונייה הייתה תפוסה של 12,630 טונות (12,430 טונות ארוכות) ותפוסה במעמס מלא של 14,520 טונות (14,290 טונות ארוכות), אם כי רשמית הוצהר שהספינה נמצאת בטווח של 10,000 טונות ארוכות, הגבול של הסכם ורסאי. דויטשלנד הונעה על ידי ארבעה סטים של מנועי דיזל דו-פעימתיים של MAN 9 צילינדרים. המהירות המרבית של הספינה הייתה 28 קשרים (52 קמ"ש), ב-54,000 כוחות סוס (39,720 קילוואט). במהירות שיוט של 20 קשרים (37 קמ"ש), הספינה יכלה להפליג לטווח של 10,000 מיילים ימיים (19,000 ק"מ). כפי שתוכנן, הצוות הסטנדרטי שלה כלל 33 קצינים ו-586 מלחים, אם כי לאחר 1935 זה הוגדל משמעותית ל-30 קצינים ו-921–1,040 מלחים.
החימוש העיקרי של דויטשלנד כלל שישה תותחי SK C/28 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') שהותקנו בשני צריחי תותחים משולשים, אחד בקדמת ואחד מאחורי המבנה. האונייה נשאה סוללה משנית של שמונה תותחי SK C/28 בקוטר 15 ס"מ (5.9 אינץ') בצריחים בודדים המקובצים באמצע האונייה. סוללת הנ"מ שלה כללה במקור שלושה תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') L/45, אם כי בשנת 1935 הוחלפו אלו בשישה תותחי 8.8 ס"מ L/78. בשנת 1940 הוסרו תותחי ה-8.8 ס"מ, ובמקומם הותקנו שישה תותחי 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') L/65, ארבעה תותחי 3.7 ס"מ (1.5 אינץ') ועשרה תותחי 2 ס"מ (0.79 אינץ'). עד סוף המלחמה, סוללת הנ"מ שלה שוב אורגנה מחדש, והורכבה משישה תותחים בקוטר 4 ס"מ (1.6 אינץ'), עשרה תותחים בקוטר 3.7 ס"מ ועשרים ושמונה תותחים בקוטר 2 ס"מ.
הספינה נשאה גם זוג צינורות טורפדו 53.3 ס"מ (21 אינץ') רכובים על הסיפון שהונחו על הירכתיים שלה. הספינה צוידה בשני מטוסי ים Arado Ar 196 ומעוט אחד. חגורת השריון של דויטשלנד הייתה בעובי של 60 עד 80 מילימטרים (2.4 עד 3.1 אינץ'); הסיפון העליון שלה היה בעובי 17 מילימטרים (0.67 אינץ') בעוד הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי 17 עד 45 מילימטרים (0.67 עד 1.77 אינץ'). בצריחי הסוללה הראשיים היו מגני תותחים בעובי 140 מילימטרים (5.5 אינץ') בחזית ודפנות בעובי 80 מ"מ. המכ"ם שלה כלל בתחילה מערך FMG G(gO) "Seetakt"; בשנת 1942, הותקן גם סט FuMO 26.
היסטוריית שירות

דויטשלנד הוזמנה על ידי הרייכסמרינה ממספנת דויטשה ורקה בקיל כארזאץ פרוסן, תחליף לאוניית המערכה הפרה-דרדנוט פרוסן. השדרית שלה הונחה ב-5 בפברואר 1929, בבנייה מספר 219. הספינה הושקה ב-19 במאי 1931; בעת השקתה, היא הושקה על ידי קנצלר גרמניה היינריך ברינינג. האונייה החלה בטעות להחליק במורד ההשקה בזמן שברינינג נשא את נאום ההטבלה שלו. לאחר השלמת עבודות האבזור, החלו ניסויים ימיים ראשוניים בנובמבר 1932. הספינה הוכנסה לשירות ברייכסמרינה ב-1 באפריל 1933.
דויטשלנד בילתה את רוב השנים 1933 ו-1934 בביצוע תרגילי אימון; ניסויי מהירות מוקדמים במאי 1933 הצביעו על כך שמהירות מרבית של 25 קשר (46 קמ"ש) עדיפה, אך הספינה הגיעה בנוחות ל-28 קשר (52 קמ"ש) בניסויי מהירות ביוני. הניסויים הושלמו עד דצמבר 1933, והספינה הייתה מוכנה לשירות פעיל עם הצי. הספינה ערכה גם סדרה של ביקורי רצון טוב בנמלים זרים, כולל ביקורים בגטבורג, שוודיה, ובאוקטובר 1934, ביקור ממלכתי רשמי באדינבורו, סקוטלנד. באפריל 1934 ביקר אדולף היטלר באונייה; לפי הדיווחים הוא סייר בספינה לבדו, ושוחח באופן לא רשמי עם אנשי הצוות.
האונייה ערכה סדרה של מסעות אימון למרחקים ארוכים לתוך האוקיינוס האטלנטי ב-1935. במרץ 1935 היא הפליגה עד הקריביים ואמריקה הדרומית. לאחר שחזרה לגרמניה, היא נכנסה לרציף לעבודות תחזוקה שוטפות, כמו גם התקנת ציוד נוסף. היא התקינה את מעוט המטוס שלה בתקופה זו, וסופקו לה שני מטוסים ימיים של היינקל He 60. דויטשלנד השתתפה בתמרוני צי במימי גרמניה בתחילת 1936. היא הצטרפה לאוניית האחות שלה שנכנסה לשירות לאחרונה אדמירל שר לשייט ללב האוקיינוס האטלנטי, שכלל עצירה במדיירה.
היסטוריית שירות > מלחמת האזרחים הספרדית

לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בספרד בשנת 1936, דויטשלנד ואדמירל שר נפרסו לחוף הספרדי ב-23 ביולי 1936 כדי לבצע סיורים ללא התערבות מול חופי ספרד שבידי הרפובליקנים. במהלך הפריסה, צריחי התותחים שלה נצבעו ברצועות גדולות בשחור, לבן ואדום כדי לסייע בזיהוי מהאוויר ולהצביע על מעמדה הנייטרלי. תפקידיה במהלך הפריסה כללו פינוי פליטים שנמלטו מהלחימה, הגנה על ספינות גרמניות הנושאות אספקה עבור הלאומנים של פרנסיסקו פרנקו ואיסוף מודיעין עבור הלאומנים.
במאי 1937 עגנה הספינה בנמל פלמה באי מיורקה, יחד עם מספר ספינות מלחמה נייטרליות נוספות, כולל ספינות מהצי הבריטי והאיטלקי. הנמל הותקף על ידי מטוסים רפובליקנים, אם כי אש נ"מ מספינות המלחמה הבריחה אותם. סירות הטורפדו זיאדלר ואלבטרוס ליוו את דויטשלנד לאי איביזה ב-24 במאי. בעודה עוגנת שם בנמל, היא הותקפה שוב על ידי מפציצים רפובליקנים; זוג מפציצי SB-2 שנבנו על ידי ברית המועצות, שהוטסו בחשאי על ידי טייסי חיל האוויר הסובייטי, הפציצו את הספינה. שתי פצצות פגעו באונייה; הראשונה חדרה לסיפון העליון ליד הגשר והתפוצצה מעל הסיפון המשוריין הראשי ואילו השנייה פגעה ליד תותח ה-150 מ"N הימני השלישי, וגרמה לשריפות חמורות מתחת לסיפונים. בהתקפה נהרגו 31 מלחים גרמנים ו-74 נפצעו.
דויטשלנד הרימה במהירות עוגן ועזבה את הנמל. היא נפגשה עם אדמירל שר כדי לקבל רופאים נוספים לפני שהמשיכה לגיברלטר, שם נקברו המתים בכבוד צבאי מלא. אולם עשרה ימים לאחר מכן, הורה היטלר להוציא את ההרוגים מהקבר ולהחזירם לקבורה בגרמניה. גם פצועי האונייה פונו בגיברלטר לקבלת טיפול. היטלר, זועם על המתקפה, הורה לאדמירל שר להפציץ את נמל אלמריה כנקמה על מה שמכונה "תקרית דויטשלנד". לאחר מכן הוציא סטלין פקודות כי התקפות נוספות על ספינות מלחמה גרמניות ואיטלקיות נאסרו בתכלית האיסור.
דויטשלנד בילתה את רוב השנים 1938 ו-1939 בביצוע תרגילי אימון עם שאר הצי וביקורי רצון טוב בנמלים זרים שונים. היא ערכה ביקור רשמי בספרד בעקבות הניצחון הלאומני במלחמת האזרחים בספרד ב-1939. האונייה השתתפה בתרגיל צי גדול באוקיינוס האטלנטי עם אחותה אדמירל גרף שפה, הסיירות הקלות קלן, לייפציג ונירנברג, וכמה משחתות, צוללות, וכלי תמיכה.