מסה על שכל האדם
תגובות והשפעה > השפעה במאות ה-19 וה-20

המסה של לוק המשיכה להיות בדפוס לאורך המאה ה-19. בשנת 1805 יצאה המהדורה ה-21 של המסה, בשנת 1860 יצאה המהדורה ה-32, ואחריה יצאו מספר מהדורות נוספות, זאת בנוסף לחמש מהדורות לפחות של כל עבודותיו של לוק. ב-1894 יצאה מהדורה של המסה שנערכה על ידי אלכסנדר קמפבל פרייזר (אנ'), אשר נחשבה למקור בר-סמכא במשך שנים רבות, על אף שכיום ידוע שהיא כוללת טעויות רבות. המהדורה של פרייזר כללה גם הערות פרשניות רבות, שבהרבה מקרים היו ביקורתיות ושליליות כלפי הטיעונים של לוק. הרוח הפרשנית הזו שיקפה דעיכה כללית יותר במוניטין של המסה לאורך המאה ה-19, עד שיקומו לקראת סוף המאה העשרים.
האנס אורסלף כתב שבמאה ה-19 היו ללוק מגנים ומבקרים, "אבל הדעה הרווחת נעה בין עוינות קיצונית ולעג לביקורת מתנשאת על נקודות מבודדות ומינוריות". לפי אורסלף, הדיון על המסה במאה ה-19 הוא דוגמה לאופן שבו טקסטים פילוסופים יכולים להיקלע למחלוקת סוערת באופן שמקשה על הבנתם, אך המחלוקת מראה גם שלוק נותר דמות רבת השפעה במאה ה-19. הוא מתארך את תחילתה של רוח זו ל-1829, השנה בה יצאו לאור ה"הרצאות על הפילוסופיה המודרנית" של הפילוסוף הצרפתי ויקטור קוזן. חלק ממבקרי המסה במאה ה-19, כגון תומאס קרלייל האשימו את המסה של לוק בדרדור הרוח והמוסר של התקופה, והעדיפו את האידיאליזם הגרמני שנטה יותר לנשגב. אך גם אינטלקטואלים רדיקליים יותר, כגון ויליאם הזליט, נטו לביקורת על המסה, תוך הדגשת סגנון הכתיבה של לוק, אותו הם מצאו כבד, טרחני ופדנטי.
ההחלטה באוניברסיטת אוקספורד לא ללמד את המסה, שהתקבלה עוד בימי חייו של לוק, לא השתנתה עד סוף המאה ה-19. בקיימברידג', לעומת זאת, המסה של לוק זכתה להערכה רבה בתחילת המאה ה-19. לקראת אמצע המאה, הערכה זו פינתה את מקומה לביקורת חסרת פשרות. אדם סדג'וויק ראה את המסה כמקור לטעויות של אחרים וקידם באופן מודע פילוסופיה "אנטי-לוקיאנית" בקיימברידג'. הוא וויליאם יוּוֵל תקפו את טיעוני המסה וביקורתם זכתה לתהודה רבה.
ג'ון סטיוארט מיל היה חריג בולט בהערכתו למסה. על אף שגם לו הייתה ביקורת על חלק מהטיעונים של לוק, הוא תקף בשפה חריפה וסרקסטית את מבקריו של לוק בקיימברידג' והצביע על טעויות בפרשנויות של המבקרים. מיל התייחס למסה ולכתביו האחרים של לוק כאל חלק ממסורת פילוסופית, שהתפתחה בלמידה מתוך ניסוי ואינדוקציה ואשר המשיכה בימיו בכתביו התועלתניים והרדיקליים של ג'רמי בנת'אם. מסורת זו עומדת אל מול השמרנים האנטי-אינדוקטיביים, שהאמינו במאה ה-19 בנחיתותו של לוק אל מול הפילוסופיה של קאנט, שלינג והגל. הוא ביקש להגן על הגישה של לוק וממשיכי דרכו, אך גם לעדכנהּ ולפרשהּ מחדש, במטרה להפריך את הפרשנות השטחית של מבקריהם. הדיון בין מיל לאנשי קיימברידג' זכה לתהודה והחריף את העוינות של מבקרי המסה.
ג'ון רוג'רס מסכים שהשפעת המסה של לוק דעכה במאה ה-19 ובעשורים הראשונים של המאה ה-20, בעקבות הפופולריות הגוברת של תורות אפיסטמולוגיות מתחרות, אלה של קאנט והגל. התייחסות מפורשת של הגל עצמו לתורת ההכרה של לוק נשמרה בהרצאות על תולדות הפילוסופיה, כתבי יד שהשתמרו ונערכו לאחר מותו. בהרצאות, הוא מתייחס לפילוסופיה של לוק כאל שלב משמעותי בהתפתחות הגישה המטאפיזית, שכוללת גם את לייבניץ וכריסטיאן וולף. הגל כותב שהגישה האמפיריציסטית של לוק שלטת עדיין בפילוסופיה האירופאית, אך מטבעה של גישתו ההיסטורית, תורת ההכרה של לוק מופיעה כשלב חולף שסולל את הדרך לגישות מאוחרות יותר שסותרות אותה ומקדמות את הפילוסופיה. לפי הגל, בעיה מרכזית בגישה של לוק ודומיו היא ההנחה שהפילוסופיה חייבת להתחיל בבחינת הגבולות של היכולות האינטלקטואלית האנושיות; הנחה שבהכרח מובילה למסקנה של קאנט שהיכולות הקוגניטיביות של האדם עומדות כטריז בינו לבין המציאות כפי שהיא.
מייקל איירס (אנ') טען שבמהלך המאה ה-20 פילוסופים בריטים רבים ראו במסה עבודה "סוג ב'", טענה שהוא עצמו ביקש להפריך. כך לדוגמה, הפילוסוף ברטראנד ראסל, שהיה דמות מרכזית בקבלה-מחדש של אמפיריציזם כגישה פילוסופית במאה ה-20, טען שהפילוסופיה של לוק היא "מאכזבת" ו"חסרת מעוף". ראסל הכיר בכך שלוק "שחרר" את הפילוסופיה המודרנית מה"גיבוב חסר השימוש" שהוא רעיון המושגים המולדים, גם אם "הדוקטרינה שלו עצמו היא ככלל לא כזו שאנחנו יכולים לקבל בימינו". פילוסוף נוסף שתרם רבות לקידום האמפיריציזם הלוגי בבריטניה במאה העשרים, ואשר לא התרשם במיוחד מהפילוסופיה של לוק, הוא אלפרד ג'ולס אייר. אייר הכיר בחשיבות ההיסטורית של לוק להתפתחות האמפיריציזם, ובמובן זה ראה את עצמו כממשיך דרכו של לוק, אך הוא ביקר את הערבוב, בפילוסופיה של לוק, בין פסיכולוגיה לפילוסופיה של הידע, וכתב ש"אם לוקחים את טענותיו [של לוק] כפי שהן על פני השטח, כהשערות פסיכולוגיות, אז ככל שהן נכונות הן טריוויאליות, וככל שהן לא טריוויאליות הן לא נכונות". אייר הציע גם דרכים חיוביות יותר לקרוא את המסה, אך במקרים רבים הוא מצא שידי מבקריו הייתה על העליונה.
בניגוד לאמפירציסטים של המאה העשרים, שבמקרים רבים התייחסו לביקורת של לוק על רעיון המושגים המולדים כטריוויאלית, נועם חומסקי, שהגן על התאוריה לפיה קיימים מבנים מולדים המאפשרים את רכישת השפה, טען שלוק ביקר רעיונות יצירי דמיונו ושטיעוניו "כבר קיבלו התייחסות ונפתרו בצורה מספקת למדי בדיונים המוקדמים ביותר במאה השבע-עשרה לגבי מושגים מולדים". כך, בעוד שהביקורת של לוק על תאוריית המושגים המולדים תואמת, ברוב המקרים, גישות אמפיריציסטיות בנות ימינו, היא עומדת בסתירה לחלק מהגישות בבלשנות ולגישות שמדגישות את תפקיד האבולוציה בפסיכולוגיה ובשפה האנושית. עם זאת, לפי אדוארד לואי (אנ'), התרומה של לוק לפולמוס בין גישות נייטיביסטיות לגישות אמפיריציסטיות היא "עדיין נקודת הפתיחה לרבים מהדיונים בני זמננו על הנושאים שמונחים על הכף". לפי לואי, חלפה התקופה בה לוק והמסה שימשו כאיש קש, ו"המוניטין של לוק כפילוסוף רציני וחשוב הוא ככל הנראה גבוה יותר בהווה מאשר בכל זמן אחר מאז המאה השמונה-עשרה". בשנת 2017, עיתון הגרדיאן בחר במסה על שכל האדם כאחד ממאה הספרים העיוניים הטובים ביותר בהיסטוריה.