stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כריסטינה, מלכת שוודיה
מלכה > השקפותיה האישיות והדתיות

מורה של כריסטינה, יוהאן מתאהי, שהושפע מאיש הדת הסקוטי, ג'ון דורי ומאיש הדת הצ'כי, יוחנן עמוס קומניוס, ושמאז 1638 עמל על הקמתה של מערכת חינוך חדשה בשוודיה, ייצג גישה עדינה יותר בהשוואה לרוב הלותרנים. ב-1644 הוא הציע סדר כנסייתי חדש, אך הצעתו זו נדחתה בשל העובדה שהיא פורשה כקריפטו-קלוויניזם. כריסטינה, שבשלב זה כבר נעשתה מלכה, הגנה עליו בניגוד לעצתו של אוקסנסטירנה, אך שלוש שנים לאחר מכן ההצעה ירדה מעל הפרק. ב-1647 רצתה הכמורה להוציא לאור את "ספר ההרמוניה" (Konkordieboken), ספר שהגן על הלותרניזם הנכון כנגד הכפירה והפך חלק מההיבטים של החשיבה התאולוגית החופשית לבלתי אפשריים. מתאהי התנגד לכך נמרצות וזכה שוב לגיבוייה של כריסטינה. ספר זה מעולם לא יצא לאור.
לאחר שמלכה כמעט עשר שנים ועבדה לפחות עשר שעות ביום, לקתה כריסטינה במה שפורש על ידי אנשים מסוימים כהתמוטטות עצבים. היא סבלה מיתר לחץ דם, התלוננה על ראייה לקויה ועל כאבים בצווארה. גרגואר פרנסואה דו ריץ, שהחל מ-1642 שימש כרופא החצר, נקרא לטפל בה ב-1651, לאחר שהיא התמוטטה באופן פתאומי. היא קיימה שיחות ארוכות על קופרניקוס, טיכו ברהה ויוהאנס קפלר עם אנטוניו מסדו, המזכיר והמתורגמן של שגרירות פורטוגל בסטוקהולם. מסדו היה ישועי, ובאוגוסט 1651, בדרכו לרומא, הוא העביר מכתב מכריסטינה לממונה עליו במסדר. כתוצאה מכך, הגיעו פאולו קאסטי ופרנצ'סקו מלינס לשוודיה באביב 1652. לשניים היה ידע גם במדעים וגם בתאולוגיה. שיחותיה של כריסטינה איתם נסובו על ההשקפה הקתולית על החטא, על חיי הנצח של הנשמה, על ההיגיון ועל הרצון החופשי. הם חשפו את כוונותיה לקרדינל פאביו קיגי. במאי 1652 לערך, החליטה כריסטינה להמיר את דתה לנצרות הקתולית. היא שלחה את הדיפלומט מתיאס פבליצקי למדריד ובאוגוסט שיגר פליפה הרביעי, מלך ספרד את הדיפלומט אנטוניו פימנטל דה פראדו לסטוקהולם.
בפברואר 1652 הגיע לסטוקהולם הרופא הצרפתי פייר בורדלו. שלא כמו הרופאים בני זמנו, הוא לא האמין בהקזת דם. תחת זאת הוא הורה לכריסטינה להקפיד על מנוחה מספקת, על אמבטיות חמות ועל תזונה בריאה, הוראות שהיו בניגוד לאורח החיים הסגפני של כריסטינה. היא הייתה רק בת 25 ובורדלו ייעץ לה ליהנות יותר מחייה וביקש ממנה להפסיק ללמוד בצורה כה אינטנסיבית ולהוציא את הספרים מאגף המגורים שלה. הוא הראה לה 16 סונטות מפרי עטו של פייטרו ארטינו שהוא הביא בחשאי במטענו. בורדלו חתר באופן מתוחכם תחת עקרונותיה של כריסטינה. בשלב זה הייתה כריסטינה אפיקורסית. אמה ומגנוס גבריאל דה לה גרידי לא ראו בעין יפה את פעולותיו של בורדלו וניסו לשכנע את כריסטינה לשנות את גישתה כלפיו. בורדלו שב לצרפת ב-1653, כשהוא "עמוס בעושר ובקללות". במשך שנים ידעה כריסטינה בעל פה את כל הסונטות מאמנות האהבה וגילתה התלהבות מעבודותיהם של מארטיאליס ושל פטרוניוס.
התפטרות

בשלב מסוים הודיעה כריסטינה למועצה המלכותית כי אין בכוונתה להינשא וכי אין בכוונתה גם לנמק את החלטתה וביקשה מחברי המועצה לא לבקש זאת ממנה. ב-1651 היא איבדה הרבה מהאהדה הציבורית כלפיה, לאחר הוצאתם להורג של ארנולד יוהאן מסניוס ושל בנו בן ה-17 לאחר שהאשים את המלכה בהתנהגות פסולה וכינה אותה "איזבל". במקום למשול היא בילתה את רוב זמנה עם ידידיה הזרים באולם הנשפים בערבי ימי ראשון ובתיאטרון.
ב-1653 היא ייסדה את מסדר אמרנטן. אנטוניו פימנטל מונה להיות האביר הראשון שלו. כל חברי המסדר הצטרכו להבטיח לא להינשא (שוב). באותה שנה היא הורתה לוסיוס ולהנסיוס להרכיב רשימה של 6,000 ספרים וכתבי יד שיארזו וישלחו לאנטוורפן. בפברואר 1654 הודיעה כריסטינה בצורה פשוטה למועצה המלכותית על כוונתה לפרוש מהמלוכה. אוקסנסטירנה אמר למלכה שהיא תתחרט על החלטתה זו תוך חודשים ספורים. במאי דן הפרלמנט בהכרזתה זו. כריסטינה ביקשה קצבה שנתית של 200,000 ריקסדאלר. מבחינה פיננסית היא הייתה בטוחה באמצעות ההכנסה מהעיר נורשפין, מהאיים גוטלנד, אלנד וסארמאה ומהאחוזות במקלנבורג ופומרניה. חובותיה שולמו על ידי אוצר המדינה.
תוכניתה להמיר את דתה לא הייתה הסיבה היחידה להתפטרותה, שכן הייתה חוסר שביעות רצון כללית מהתנהגותה השרירותית ומבזבזנותה. תוך עשור, יצרו כריסטינה ואוקסנסטירנה 17 תוארי רוזן, 46 תוארי ברון ו-428 תוארי אצולה זוטרים. כדי להעניק לבעלי תארים אלה אחוזות קרקע מתאימות, הם מכרו או משכנו רכוש של הכתר שייצג תשואה שנתית של 1.2 מיליון ריקסדאלר. במהלך עשור זה של מלכותה, עלה מספר משפחות האצולה מ-300 ל-600, כתגמול לאנשים כמו לנארט תורסטנסון, דו ריץ, לואיס דה גיר ויוהאן פאלמסטרוך, על מאמציהם. הענקות תארים אלה נעשו לעיתים בחיפזון עד כי הם לא תמיד נרשמו ובכמה מקרים הוענקה אותה נחלת קרקע פעמיים.
כריסטינה התפטרה מתפקידה כמלכה ב-5 ביוני 1654 לטובתו של בן דודה קרל גוסטב. במהלך טקס ההתפטרות שהתקיים בטירת אופסלה, היא ענדה את סימני המלכות שלה שהוסרו ממנה באופן טקסי, אחד אחרי השני. פר ברהה, שהיה אמור להיות זה שיסיר ממנה את הכתר, לא היה מסוגל לעשות זאת, עד שכריסטינה הסירה את הכתר בעצמה. כשהיא לבושה בגלימת טפטה פשוטה, היא נשאה את נאום הפרידה שלה בקול הססני, בו היא הודתה לכולם והעבירה את כס המלכות לבן דודה שמלך כקרל העשירי גוסטב ושהיה לבוש בשחורים. פר ברהה חש שהיא "עמדה שם כשהיא יפה כמו מלאך". קרל גוסטב, שהוכתר מאוחר יותר באותו יום, הציע לה שוב להינשא. כריסטינה צחקה ועזבה את שוודיה, מתוך תקווה לקבלת פנים חמה בארצות הקתוליות.
גלות

בקיץ 1654 עזבה כריסטינה את שוודיה, כשהיא לבושה בבגדי גבר ובעזרתו של המשורר, איש הצבא והדיפלומט הספרדי, ברנרדינו דה רבולדו ורכבה דרך דנמרק כשהיא מתחזה לרוזן דוהנה, שהיה מקציני הצבא השוודי החביבים עליה. היחסים בין שוודיה ודנמרק היו עדיין מתוחים, כך שמלכה לשעבר של שוודיה לא יכלה לעבור בבטחה בתחומי דנמרק. כריסטינה כבר ארזה ושלחה ספרים יקרי ערך, ציורים, פסלים ושטיחים מטירת סטוקהולם והותירה את מאגר האוצרות שם מדולדל באופן משמעותי.
כריסטינה ערכה ביקור אצל פרדריק השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ובעת ביקורה עלתה בדעתה המחשבה שיורשה על כס מלכות שוודיה זקוק לכלה. היא שלחה לקרל גוסטב מכתבים בהם היא המליצה על שתיים מבנותיו של הדוכס. בהתבסס על המלצתה, נישא קרל גוסטב לנסיכה הדוויג אלאונורה.
כריסטינה ערכה גם ביקור אצל המלומד יוהאן פרידריך גרונוביוס ואצל האומנית אנה מריה ואן סכורמן ברפובליקה ההולנדית. באוגוסט היא הגיעה לארצות השפלה הדרומיות והתיישבה באנטוורפן. במשך ארבעה חודשים היא השתכנה בביתו של סוחר יהודי. היא ביקרה את הארכידוכס לאופולד וילהלם מאוסטריה, את לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה, את השגריר פייר שאנו ואת מושל נורווגיה לשעבר, חניבעל סהסטד. בשעות אחר הצהרים היא נהגה לצאת לרכיבה ובערבים נערכו נשפים והיא הייתה צופה בהצגות ומקשיבה למוזיקה. עד מהרה התדלדלו מקורותיה הכספיים של כריסטינה והיא נאלצה למכור חלק משטיחים שלה, מכלי הכסף שלה ומתכשיטיה. כאשר מצבה הכספי לא השתפר, הזמין אותה הארכידוכס להתגורר בארמון קודנברג בבריסל. ב-24 בדצמבר 1654 המירה כריסטינה את דתה לקתוליות בקפלה של הארכידוכס בנוכחות חואן גואמס, ריימונדו מונטקוקולי ופימנטל. היא לא הכריזה על מעשה ההמרה בפומבי, למקרה שהמועצה המלכותית השוודית תסרב עקב כך לשלם לה את קצבתה. בנוסף, שוודיה עמדה על סף מלחמה נגד פומרניה, ופרוש הדבר היה שהכנסתה תופחת. האפיפיור ופיליפ הרביעי לא יכלו גם הם לתמוך בה באופן גלוי, שכן באופן פומבי היא לא הוכרזה עדיין כקתולית. כריסטינה הצליחה להשיג הלוואה גדולה ולא נאלצה למכור את הספרים ואת יצירות האומנות שהיו ברשותה כדי להסדיר את חובותיה.
בספטמבר היא יצאה לאיטליה בראש פמליה של 255 איש ו-247 סוסים. שליח האפיפיור, הספרן לוקס הולשטניוס, בעצמו מומר, המתין לה באינסברוק. ב-3 בנובמבר 1655 הכריזה כריסטינה על המרת דתה לקתוליות וכתבה על כך לאפיפיור אלכסנדר השביעי ולבן דודה, קרל העשירי. בחגיגות לרגל הפיכתה של כריסטינה לקתולית, בוצעה האופרה ל'ארגיה מאת אנטוניו צ'סטי. ביקורה כמעט ורושש את פרדיננד קרל, ארכידוכס אוסטריה, שכבר היה גם כך בקשיים פיננסיים. עם יציאתה של כריסטינה מאוסטריה ב-8 בנובמבר, רווח לו.
גלות > היציאה לרומא

מסעה של כריסטינה דרומה לכוון איטליה תוכנן בפרוטרוט על ידי הוותיקן והוא נחל הצלחה בפרארה, בבולוניה, בפאאנצה וברימיני. בהיותה בפזארו הכירה כריסטינה את האחים סנטינלי שהרשימו אותה עם שירתם ועם מיומנות הריקוד שלהם, עד שהיא החליטה לשכור אותם לשירותה. כניסתה הרשמית לרומא, כשהיא יושבת בכרכרה שעוצבה על ידי ברניני ועוברת דרך פיאצה דל פופולו, הייתה ב-20 בדצמבר. ביום המחרת נפגשה כריסטינה עם ברניני והזמינה אותו למקום מגוריה באותו ערב ומאז הם היו לידידים לכל ימי חייהם. בוותיקן הוקצה לה אגף מגורים משלה, שעוצב על ידי ברניני.
הגעתה של כריסטינה לרומא הייתה ניצחון לאפיפיור אלכסנדר השביעי והייתה הזדמנות לחגיגות בסגנון הבארוק. למשך כמה חודשים היא העסיקה באופן בלעדי את האפיפיור ואת אנשי חצרו. חוגי האצולה התחרו על תשומת לבה והתייחסו אליה באמצעות שורה אינסופית של תצוגות זיקוקין די-נור, תחרויות הפלה ברומח, עימותי דו-קרב מבוימים, תצוגות לוליינות והופעות אופרה. בארמון ברבריני, שם קידם את פניה המון של 6,000 איש, היא צפתה בתדהמה בתהלוכה של גמלים ופילים, לבושים בלבוש מזרחי ונושאים על גביהם מגדלים.
גלות > ארמון פארנזה

כריסטינה התמקמה בארמון פארנזה, שהיה בבעלותו של הדוכס מפארמה, ושכן מול הכנסייה של בריגיטה הקדושה משוודיה, אישה שגם היא הפכה את רומא לביתה. מדי שבוע, בימי רביעי, פתחה כריסטינה את הארמון למבקרים בני המעמדות הגבוהים שהעסיקו את עצמם בשירה ובדיונים אינטלקטואליים. ב-24 בינואר 1656 פתחה כריסטינה בארמון את האקדמיה של ארקדיה, שם נערכו פעילויות מוזיקה, תיאטרון, ספרות ולימודי שפות. המשורר ההולנדי, רייר אנסלו הוצג בפניה. בין הפוקדים את האקדמיה היה הכומר הפרנציסקני, פרנצ'סקו נגרי מרוונה, שמקובל להחשיב אותו כראשון שהגיע כתייר לנורדקאפ. פרנציסקני נוסף שהיה מקורב לכריסטינה, היה השוודי לארס סקיטה, שתחת השם פטר לאורנטויס, שימש ככומר המוודה שלה במשך שמונה שנים.
בגיל 29, נתנה כריסטינה כר נרחב לרכילות כאשר היא קיימה יחסי חברות חופשיים עם גברים בני גילה. אחד מהם היה הקרדינל דצ'ו אצולינו, שהיה מזכירו של שגריר הוותיקן בספרד והאחראי על התכתובות של הוותיקן עם חצרות המלכות של אירופה. הוא גם היה מנהיגה של התנועה שנקראה Squadrone Volante, תנועה עם דרך חשיבה חופשית במסגרת הכנסייה הקתולית. לכריסטינה ולאצולינו היו יחסי קרבה כאלה שגרמו לאפיפיור לבקש ממנו לקצר את ביקוריו בארמונה, אך השניים נותרו ידידים קרובים עד יומם האחרון. במכתב שכתבה כריסטינה לאצולינו ב-26 בינואר 1676, היא ציינה שהיא לעולם לא תפגע באלוהים או תיתן לאצולינו לעשות זאת, אך זה "לא ימנע ממני לאהוב אותך עד מוות, ומאחר ואדיקותך מונעת ממך להיות אהובי, אזי אני פוטרת אותך מלהיות משרתי, שכן אני אחיה ואמות כשפחתך". עקב נדר הרווקות שלו, תשובותיו של אצולינו היו מאופקות יותר.
ביקורים בצרפת ובאיטליה

באותה תקופה משל מלך ספרד בדוכסות מילאנו ובממלכת נאפולי. המדינאי הצרפתי, הקרדינל מאזארן, איטלקי בעצמו, ניסה לשחרר את נאפולי מהשלטון הספרדי כנגד רצונם של המקומיים, אך משלחת שיועדה למטרה זו ושיצאה ב-1654, כשלה במשימתה. בתמיכתו של הדוכס ממודנה, שקל מאזארן להציע לכריסטינה את כתר ממלכת נאפולי, בין השאר כדי לשפר את מצבה הכלכלי. המקומיים לא רצו לראות אף דוכס ספרדי כמשנה למלך. כריסטינה שלחה למולדתם את כל משרתיה הספרדים, כולל פימנטל וגואמס. ב-20 ביולי 1656 היא הפליגה מצ'יוויטווקיה למרסיי. בראשית אוגוסט היא נסעה לפריז כדי לדון בתוכניותיה. באופן רשמי נאמר שהיא נשאה ונתנה על הסדר ההקצבה הכספית שלה עם מלך שוודיה. לכריסטינה היה גם חשש להמשך תשלום הקצבה שלה עקב תחילתה של המלחמה שבן דודה החל לנהל נגד פולין הקתולית, המלחמה הצפונית השנייה.
ב-8 בספטמבר הגיעה כריסטינה לפריז והראתה את עצמה בציבור, אך הנשים נדהמו מהופעתה ומהתנהגותה הגברית ומאופן השיחה החופשית שלה. כאשר היא בקרה בבלט עם אן, דוכסית מונפנסייה, היא, כפי שנזכרה מאוחר יותר זו האחרונה, "הפתיעה אותי מאוד, מחאה כפיים בקטעים שמצאו חן בעיניה, נשענה לאחור על כסאה, שיכלה את רגליה, הניחה אותן על מסעדי הכיסא, בתנוחות משעשעות אחרות, שכמוהן ראיתי מבוצעות רק על ידי טרבלין וג'ודלט, שני ליצנים מפורסמים... מכל הבחינות היא הייתה יצור מופלא ביותר".
כריסטינה זכתה לכבוד מצדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת הצעיר ומצידה של אמו. ב-22 בספטמבר 1656 היא הגיעה איתו להסדר. הוא היה אמור להמליץ עליה כמלכת ממלכת נאפולי ולשמש כערובה כנגד התוקפנות הספרדית. כמלכת נאפולי היא הייתה אמורה להיות עצמאית מבחינה כלכלית כלפי מלך שוודיה וכן להיות מסוגלת לנהל משא ומתן לשלום בין צרפת לבין ספרד.
בדרכה חזרה, ביקרה כריסטינה את נינון דה לנקלו במנזר לגני סור מארן. בראשית אוקטובר היא עזבה את צרפת והגיעה לטורינו. במהלך החורף התגוררה כריסטינה בארמון השליחים בפזארו, ככל הנראה כדי להרחיק את עצמה ממגפת הדבר שהשתוללה ברומא. ביוני 1657 היא שבה לצרפת.
ביקורים בצרפת ובאיטליה > מותו של מונלדסקי

באוקטובר, הוקצו לשימושה של כריסטינה דירות בטירת פונטנבלו, שם התרחש האירוע שהכתים את זכרונה, הוצאתו להורג של המרקיז מונלדסקי, אדון הסוסים שלה. כריסטינה עצמה כתבה את גרסתה לפרשה שהופצה ברחבי אירופה.
במשך חודשיים, היא חשדה בחוסר נאמנותו של מונלדסקי ועקבה בחשאי אחר התכתבויותיו שחשפו שהוא בגד באינטרסים שלה והטיל את האשמה על אנשי חצר המלכות שנעדרו ממנה. בשלב זה היא זימנה את מונלדסקי לדיון בנושא. היא עמדה על כך שייגזר עליו עונש מוות. היא החזיקה בידיה את ההוכחה לבגידתו ועמדה על כך שהוא יכריז בעצמו על עונשו. לה בל, כומר ששהה בטירה, קיבל את הווידוי של מונדלסקי. הוא ביקש מחילה, אך הוא נדקר על ידי שניים מאנשי חצרה של כריסטינה, בעיקר לודוביקו סנטינלי, בדירה הסמוכה לדירה בה היא שהתה. כשהוא לבוש בשריון שרשראות, שכיום מוצג במקום, הם רדפו אחריו ברחבי החדר במשך שעות, עד אשר הצליחו לדקור אותו את דקירת המוות. האב לה בל, שכרע על ברכיו והתחנן שהם יחוסו על האיש, קבר אותו מחוץ לכנסייה וכריסטינה, שככל הנראה לא התרגשה יתר על המידה מהנעשה, שילמה למנזר כדי שיאמרו מספר מיסות לעילוי נשמתו. היא חשה צער על כך שהיא נאלצה להוציאו להורג, אך טענה שהצדק יצא לאור על פשע של בגידה. היא בקשה מהאל שיסלח לו, כתב לה בל.
מאזארן יעץ לכריסטינה להטיל את האשמה על סנטינלי ולפטר אותו, אך היא עמדה על כך שהיא עצמה האחראית למעשה. היא כתבה ללואי הארבעה עשר אודות המקרה ושבועיים לאחר מכן הוא ערך אצלה ביקור ידידותי בפונטנבלו מבלי להזכיר את הפרשה. תחושתם של האנשים ברומא הייתה שונה. מבחינתם מונדלסקי היה אציל איטלקי, שנרצח על ידי ברברים זרים כשסנטינלי היה המוציא לפועל. המכתבים המוכיחים את אשמתו של מונדלסקי אבדו. כריסטינה השאירה אותם בידיו של לה בל ביום הרצח והוא אישר את קיומם. היא מעולם לא חשפה את תוכנם של המכתבים.
הריגתו של מונדלסקי הייתה חוקית, מאחר שלכריסטינה היו זכויות שיפוט על אנשי חצר מלכותה. כפי שראו זאת בני זמנה, כריסטינה כמלכה יכלה להבחין בין טוב ורע ותחושת השליחות שלה הייתה חזקה. היא המשיכה לראות את עצמה כמלכה מושלת כל ימי חייה. כאשר היא שהתה בארמון הלובר אצל מאזארן, היא הייתה מוכנה בשמחה לבקר באנגליה, אך היא לא קיבלה שום עידוד לכך מאוליבר קרומוול. אן מאוסטריה הייתה קצרת סבלנות כלפיה ולכריסטינה לא נותרה ברירה, אלא לשוב לרומא ולחדש את לימודי האומנות והמדעים שלה.
חזרה לרומא

ב-15 במאי 1658 הגיעה כריסטינה לרומא בפעם השנייה, אך הפעם כניסתה זו לא עמדה בשום פנים ואופן בסימן ניצחון כמו הפעם הקודמת. לאחר הוצאתו להורג של מונדלסקי היא איבדה את האהדה הציבורית כלפיה. האפיפיור אלכסנדר השביעי נשאר במעון הקיץ שלו ולא היה מעוניין יותר בפגישות אתה. הוא תיאר אותה "כאשה שנולדה כברברית, גודלה כברברית וחיה עם מחשבות ברבריות... עם יהירות אכזרית וכמעט בלתי נסבלת". כריסטינה התאכסנה בארמון רוספיליוצי שהיה בבעלותו של מאזארן, הקרדינל הצרפתי, שהיה ממוקם בקרבת ארמון הקווירינאלה, כך שלאפיפיור רווח כאשר ביולי 1659, כאשר היא עברה לטרסטוורה, כדי להתגורר בארמון קורסיני, שניצב בראש גבעת ג'אניקולו ושתוכנן על ידי דונטו ברמנטה. היה זה הקרדינל אצולינו שחתם על החוזה ודאג להעסקתם של משרתים חדשים שיחליפו את פרנצ'סקו סנטינלי שהרג את מונדלסקי.
ארמון ריאריו היה ביתה בשנות חייה האחרונות של כריסטינה. היא עיטרה את קירות הארמון בשטיחים שעוצבו על ידי ג'ובני פרנצ'סקו גרימלדי ובציורים בסגנון הרנסאנס. לעומת זאת היא לא הכניסה לביתה כמעט אף יצירה מפרי מכחולם של ציירים מצפון אירופה, למעט הנס הולביין.
חזרה לרומא > ביקור בשוודיה

באפריל 1660, קיבלה כריסטינה את ההודעה על מותו של קרל העשירי גוסטב בפברואר. בנו, קרל האחד עשר, היה אז רק בן חמש. באותו קיץ היא נסעה לשוודיה. היא ציינה שהיא העבירה את כס המלכות לבן דודה ולבנו, כך שבמקרה שקרל האחד עשר ימות, היא תחזור להיות מלכה. אך בשל העובדה שהיא המירה את דתה לנצרות הקתולית, היה זה בלתי אפשרי והכמורה השוודית סירבה לאפשר לכמרים שבפמלייתה של כריסטינה לקיים מיסה כל שהיא. כריסטינה עזבה את סטוקהולם ונסעה לנורשפין. בסופו של דבר היא ויתרה על הכתר פעם שנייה ובילתה שנה בהמבורג כדי להסדיר את ענייניה הכספיים בדרכה חזרה לרומא. כבר ב-1654 היא השאירה את הטיפול בהכנסותיה בידיו של הבנקאי היהודי דייגו טיישרה והוא שלח לה קצבה חודשית וכיסה את חובותיה. היא ביקרה את משפחתו בביתה.
בקיץ 1662 הגיעה כריסטינה לרומא בפעם השלישית, לאחר כמה שנים מאושרות מבחינתה. חילוקי הדעות עם האפיפיור גרמו לה לנסוע פעם נוספת לשוודיה ב-1666. נראה שנסיעה זו נועדה כדי להגן על האינטרסים הכלכליים שלה. בנסיעה זו היא הגיעה רק לנורשפין והחליטה לשוב להמבורג עד אשר הפרלמנט יאשר לה להגיע לסטוקהולם. שם היא התבשרה על מותו במאי של האפיפיור אלכסנדר השביעי. האפיפיור החדש, קלמנס התשיעי, היה מבאי ביתה. כדי להביע את שמחתה על בחירתו, היא קיימה מסיבה מפוארת במקום מגוריה בהמבורג. המסיבה גרמה לזעם בקרב האוכלוסייה הלותרנית של המבורג והיא הסתיימה ביריות, בניסיון לחטוף אותה ובכך שהיא נמלטה בתחפושת דרך הכניסה האחורית. משפחת טשיירה נאלצה לשאת בנזקים.
ב-16 בספטמבר 1668 ויתר יאן השני קז'ימייז', מלך פולין על כתר האיחוד הפולני-ליטאי ושב לצרפת. המלוכה בפולין הייתה נבחרת וכריסטינה עשתה ניסיון להשיג לעצמה את כתר המלכות הפולני. היא ציינה את עצם היותה קתולית ועל כוונתה להישאר כזאת. היא זכתה בתמיכתו של האפיפיור, אך כאשר נכשל ניסיון זה, נראה היה שהיא מרוצה שכן כך היא יכלה לחזור לאצולינו אהובה.
החזרה האחרונה לרומא

ב-22 בנובמבר 1668, שבה כריסטינה לרומא בפעם הרביעית והאחרונה. האפיפיור ביקר אותה לעיתים קרובות. היו להם תחומי עניין משותפים במחזות. כריסטינה ארגנה פגישות באקדמיה וארחה שם זמרים ושחקנים. כאשר לקה האפיפיור בשבץ מוחי, היא הייתה בין המעטים שהוא ביקש שיעמדו ליד מיטתו לפני מותו. ב-1671 ייסדה כריסטינה את התיאטרון הציבורי הראשון ברומא, בבית הכלא לשעבר, טור די נונה.
האפיפיור החדש, קלמנס העשירי, חשש מההשפעה של התיאטרון על המוסר הציבורי. כאשר נבחר אינוקנטיוס האחד עשר להיות האפיפיור, החמיר המצב עוד יותר. תוך כמה שנים הוא הפך את התיאטרון של כריסטינה למחסן תבואה, למרות שהוא היה מבקר קבוע בו יחד עם קרדינלים נוספים. הוא אסר על נשים לקיים הופעות בארמונה.
כריסטינה החלה לכתוב אוטוביוגרפיה שאותה היא לא סיימה וממנה שרדו מספר טיוטות. כמו כן היא כתבה מאמרים על גיבוריה, אלכסנדר הגדול, כורש ויוליוס קיסר, על אומנות ומוזיקה ושימשה כפטרונית של מוזיקאים ומשוררים כמו וינצ'נצ'ו דה ויליקייה. קרלו אמברוג'יו לונאטי וג'אקומו קריסימי היו הקאפלמייסטרים, לליו קוליסטה היה נגן לאוטה, לורטו ויטורי ומרקו מארצולי היו זמרים וסבסטיאו בלדיני היה לבריתן. אלסנדרו סטראדלה וברנרדו פאסקוויני הלחינו עבורה. ארכאנג'לו קורלי הקדיש לה את יצירתו הראשונה, אופוס 1. ב-2 בפברואר 1687 ניצחו קורלי או סקרלטי על תזמורת גדולה שביצע את הקנטטה של פאסקוויני לכבודו של ג'יימס השני, מלך אנגליה, שהיה המלך הקתולי הראשון של אנגליה מאז מרי השנייה, לרגל הגעתו של רוג'ר פלמר כשגריר החדש של אנגליה לוותיקן, כשהוא מלווה בצייר האנגלי, ג'ון מייקל רייט, שהכיר היטב את רומא ושלט באיטלקית.
פעילותה הפוליטית ורוחה המרדנית של כריסטינה המשיכו להתקיים זמן רב לאחר שהיא וויתרה על הכתר. כאשר ביטל לואי הארבעה עשר את האדיקט של נאנט, ובכך ביטל את הזכויות של הפרוטסטנטים הצרפתים (ההוגנוטים), כתבה כריסטינה ב-2 בפברואר 1686 מכתב נזעם שיועד לשגריר הצרפתי. לואי לא העריך את דעותיה של כריסטינה, אך לא ניתן היה להשתיקה. ברומא היא גרמה לאפיפיור קלמנס העשירי לאסור על המנהג של רדיפת היהודים ברחובות במהלך הקרנבל. ב-15 באוגוסט 1686 היא פרסמה הכרזה שיהודי רומא נמצאים תחת חסותה. על מסמך זה היא חתמה בתואר "המלכה".
כל ימי חייה גילתה כריסטינה סובלנות כלפי אמונתם של האחרים. היא חשה משיכה לדעותיו של הכומר הספרדי, מיגל דה מולינוס, שאותו היא העסיקה כתאולוג האישי שלה. הוא נחקר על ידי האינקוויזיציה על הכרזתו כי החטא שייך לחלק התאוותני של האדם ולא נתון לרצונו החופשי. כריסטינה שלחה לו מזון ומאות מכתבים כאשר הוא נכלא בטירת סנטאנג'לו.
מותה

בפברואר 1689, התדרדרה בריאותה של כריסטינה, שהייתה אז בת 62, לאחר ביקור במקדשים בקמפניה והיא קיבלה את המשיחה האחרונה. היא סבלה מסוכרת. לאחר מכן נראה היה שהיא החלימה, אך באמצע אפריל היא פיתחה ורדת ולאחר מכן חלתה בדלקת ריאות וסבלה מחום גבוה. על ערש דווי היא שיגרה הודעה לאפיפיור בה היא שאלה אותו אם הוא יוכל למחול לה על חטאיה. הקרדינל אצולינו נשאר לצידה עד מותה ב-19 באפריל 1689.
מותה > קבורתה

כריסטינה הביעה את רצונה להיקבר בקבורה פשוטה בפנתאון ברומא, אך האפיפיור עמד על כך שגופתה תוצב במשך ארבעה ימים בארמון ריאריו. היא נחנטה, כוסתה בבדים מפוארים ונענדו לה מסכת כסף, כתר מוזהב ושרביט. באופן דומה לאפיפיורים, הונחה גופתה בשלושה ארונות קבורה, אחד מעץ ברוש, אחד מעופרת והאחרון מעץ אלון. מסע הלוויה, שהתקיים ב-2 במאי, יצא מכנסיית סנטה מריה אין ואליצ'לה לבזיליקת פטרוס הקדוש, שם היא נטמנה במערת הקבורה של האפיפיורים, כבוד שניתן רק לשתי נשים נוספות מלבדה.
כריסטינה נקבה בשמו של אצולינו כיורשה היחידי כדי לוודא שחובותיה משולמים, אך הוא היה חולה ואפילו לא היה מסוגל להשתתף בטקס הלוויה שלה ומת ביוני אותה שנה. אחיינו, פומפיאו אצולינו, היה יורשו היחיד ועד מהרה הוא מכר את אוסף האומנות של כריסטינה. היצירה "ונוס ואדוניס" של פאולו ורונזה, למשל, שהייתה חלק מהשלל שלה מפראג, נמכרה על ידי אחיינו של אצולינו ובדרך כל שהיא הגיעה בסופו של דבר למוזיאון הלאומי של שוודיה. ספרייתה הגדולה נרכשה על ידי האפיפיור אלכסנדר השמיני עבור ספריית הוותיקן, בעוד שרוב הציורים שהיו בבעלותה הגיעו בסופו של דבר לצרפת והיו הגרעין של אוסף אולראן שמוצג בגלריה הלאומית של סקוטלנד. אוסף האומנות של כריסטינה מנה כ-300 ציורים, ביניהם היצירה "ונוס עולה מהים" של טיציאן. בתחילה, נתפשה הוצאתו של האוסף משוודיה כאובדן גדול עבור המדינה, אך ב-1697 נשרפה טירת סטוקהולם, והיה ברור שאם האוסף היה נותר שם, הוא היה נדון לכליה.
אישיותה > מראה וסגנון לבוש

העדויות ההיסטוריות על כריסטינה כוללות התייחסות למראה גופה, להתנהגותה ולסגנון לבושה. כריסטינה הייתה ידועה בשל העקשת שהיא סבלה ממנה והחזה והכתפיים המעוותים שלה. חלק מההיסטוריונים העלו השערה שמאפיינים אלה תוארו בהגזמה ובכך ניתנה התחושה שהם עניינו את בני זמנה של כריסטינה בצורה בולטת יותר בהשוואה למציאות. בכל אופן, בהתייחס להשפעה המרובה של כריסטינה על תקופתה (בעיקר ברומא), נראה היה שסגנונה והליכותיה היו מקור להתעניינות של הסובבים אותה והדבר משתקף בעדויותיהם. כתוצאה מקיומם של עדויות סותרות ובלתי אמינות (חלקן על גבול הרכילות), הדרך בה כריסטינה מתוארת, גם כיום, הוא נושא שנוי במחלוקת.
על פי האוטוביוגרפיה של כריסטינה, האמינו המיילדות בעת לידתה שהיא בן, בשל העובדה שהיא הייתה "שעירה לחלוטין ובעלת קול חזק וצרוד". עמימות זו לא הסתיימה לאחר הלידה. כריסטינה נתנה רמזים סמויים על מצב בריאותה ועל גופה לכל אורך חייה. היא גם האמינה שמינקת הפילה אותה לרצפה כאשר היא הייתה תינוקת וכתוצאה מכך נשברה אחת מעצמות השכם שלה וכתפיה נותרו מעוותות, עיוות שזכה להתייחסות של בני זמנה.
כילדה, התנהגותה של כריסטינה הייתה יכולה להיות מתוארת בצורה הטובה ביותר כ"טומבוי". אביה עמד על כך שהיא תקבל "חינוך של נסיך" והיו שפרשו זאת כקבלה מצדו של המלך, שהיו לה מאפיינים זכריים, או שהייתה צורה כל שהיא של עמימות מגדרית בגידולה. במציאות, הוענק לכריסטינה אותו חינוך (על ידי דודתה) שהוענק לבני דודה, למרות שהדיווחים מציינים שהיא הייתה פעילה יותר פיזית ושובבה. עם זאת, היא אכן גילתה עניין רב במשחקי הבנים. היא קיבלה הכשרה בסיף ברכיבה ובציד ונהנתה מכך.
כבוגרת, נאמר שכריסטינה "הלכה כמו גבר, ישבה ורכבה כמו גבר והייתה מסוגלת לאכול ולנבל את הפה כמו החיילים גסי הרוח". הסופר האנגלי בן זמנה, ג'ון ברגרייב תיאר את התנהגותה באופן דומה אך יותר כילדותיות או כשיגעון יותר מאשר כגבריות. כאשר היא הגיעה לרומא ב-1655, היא גילחה את שיער ראשה וחבשה פאה נוכרית כהה וגדולה. ב-1665, על פי אדוארד בראון, היא לבשה מעיל גברי, עניבה ופיאה גברית.
בעוד שכריסטינה לא הייתה האישה היחידה בת זמנה שבחרה ללבוש בגדים גבריים (לאונורה כריסטינה, בתו של כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק, הייתה לבושה באופן דומה), היו לה מאפיינים גופניים שהיו כאלה שתיארו אותם כגבריים. על פי דבריו של אנרי השני, דוכס גיז, "היא נועלת נעלי גברים וקולה וכמעט כל מעשיה הם גבריים". כאשר היא הגיעה לליון, היא הייתה לבושה לבוש גברי. צוין גם שהיא נהגה להתאפר בכבדות. על פי אחד הדיווחים "פניה היו שזופים והיא נראתה כמו נערת רחוב מצרית נמוכת קומה, מוזרה ביותר ויותר מבהילה מאשר מושכת".
בתקופת חייה ברומא, היא יצרה מערכת יחסים קרובה עם הקרדינל אצולינו, שהייתה שנויה במחלוקת אך אפיינה את משיכתה למערכת היחסים שלא הייתה אופיינית לנשים בנות זמנה וממעמדה. היא חדלה ללבוש בגדים גבריים ועברה ללבוש שמלות עם מחשופים נועזים עד שהאפיפיור נזף בה.
כאישה בגיל מבוגר, השתנה במעט סגנונה של כריסטינה. הסופר פרנסואה מקסימיליאן מיסון, שביקר ברומא באפריל 1688, כתב:
"היא עברה כבר את גיל שישים, קומתה נמוכה ומבנה גופה שמן. גוון עורה, קולה ופניה הם כשל גבר. אפה גדול, עיניה גדולות וכחולות, גבותיה בלונדיניות ומסנטרה הכפול צומחים כמה זיפי זקן. שפתה העליונה בולטת במקצת. צבע שיערה ערמוני במקצת ואורכו מגיע לרוחב כפות ידיה. היא חייכנית ואדיבה. קשה להאמין על אופן לבושה: מקטורן גברי עשוי סאטן שחור, המגיע לברכיה ומכופתר לכל אורכו, חצאית שחורה קצרה מאוד ונעליים גבריות. קשת רחבה מאוד של סרטים במקום עניבה וחגורה המהודקת היטב מתחת לבטנה והחושפת את עגלגלותה"