stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לירן ליאני
ביוגרפיה

ליאני נולד בנתניה והתחנך בפנימיה צבאית. בעל תואר ראשון בתקשורת ותואר שני במשפטים.
בגיל 16 בעקבות מודעה בעיתון הצטרף לקורס שופטי כדורגל. בשנת 1994 הצטרף לאיגוד השופטים ובשנת 1999 הצטרף לסגל ליגת העל. מהראשונים בארץ שהפך להיות שופט מקצועי.
ליאני שפט במשך 30 שנה בליגת העל בישראל בין היתר שפט בגמר הגביע לעונת 2017/2018 בין בית"ר ירושלים להפועל חיפה.
בשנת 2010 הפך לשופט פיפ"א. הוא שפט בליגה האירופית בשנים 2013/2012, 2015/2016 2017/2018. בשנת 2018 פרש מהשיפוט הבינלאומי.
בשנת 2019 היה חבר בוועדת הפרס במיזם "מגן הכבוד-תקווה ישראלית" של נשיא המדינה. ונבחר על ידי ידיעות אחרונות כאחד מעשרת השופטים הגדולים בכל הזמנים.
ביוני 2023 הפך לחבר הנהלת איגוד שופטי הכדורסל.
ליאני מעביר בין היתר הרצאות בצה"ל, באוניברסיטאות ובבתי ספר בנושאי אלימות וערכים בספורט, ניהול וקבלת החלטות.
הערות שוליים

↑  לירן ליאני, באתר transfermarkt
1 2  בהגשת דניאל מקדאואל. פאנל: אפי בריק וגל לפלר, פודקסט הקיפוד. פרק 29 - לירן ליאני על אהבה לכדורגל, מקצוענות בשיפוט וחוויות מגובה הדשא, באתר spreaker, ‏26 באוגוסט 2020
↑  יניב טוכמן‏, לירן ליאני מגיב לסערה: "קשה לי לישון בלילה. הטעות היא עליי", באתר וואלה, 5 בפברואר 2018
1 2 3  אבינעם פורת, עשרת השופטים הגדולים בכל הזמנים, באתר ynet, 19 בינואר 2018
↑  לירן ליאני, באתר Transfer markt.com (באנגלית)
1 2  עמרי מנהיים, ‏עובר לכדורסל: התפקיד החדש של לירן ליאני, באתר ערוץ הספורט, 5 ביוני 2023
1 2  נדב צנציפר, ליאני: "אי אפשר להיות שופט מקצועי בישראל", באתר ynet, 8 בפברואר 2018
↑  בית”ר כפ”ס: זוכת מגן הכבוד, באתר ג'וניורליג, ‏14 באוגוסט 2019
↑  לירן ליאני, באתר פייסבוק
יחסי איחוד האמירויות הערביות – סוריה

| יחסי איחוד האמירויות הערביות – סוריה |
| --- | --- |
איחוד האמירויות הערביות: סוריה


איחוד האמירויות הערביות: סוריה
שטח (בקילומטר רבוע)
83,600: 187,437
אוכלוסייה
11,213,856: 25,226,647
תמ"ג (במיליוני דולרים)
504,173: 8,980
תמ"ג לנפש (בדולרים)
44,960: 356
משטר
מונרכיה פדרלית, מונרכיה נבחרת, מונרכיה חוקתית: רפובליקה

שגרירות איחוד האמירויות הערביות בדמשק בעת פתיחתה מחדש ב-2018
יחסי איחוד האמירויות הערביות – סוריה (בערבית: العلاقات الإماراتية السورية) הם היחסים הדיפלומטיים בין איחוד האמירויות הערביות ובין הרפובליקה הערבית הסורית.
רקע

לאיחוד האמירויות הערביות יש שגרירות בדמשק, ואילו סוריה מחזיקה שגרירות באבו דאבי וקונסוליה כללית בדובאי. שתי המדינות הן חלק מהמזרח התיכון וחולקות קשרי תרבות קרובים. ישנם רבים ממוצא סורי החיים באיחוד האמירויות הערביות.
מלחמת האזרחים בסוריה

החל משנת 2011 מתרחשת בסוריה מלחמת האזרחים, אך למרות זאת, ב-25 בספטמבר 2013, שר החוץ של איחוד האמירויות עבדאללה בן זאיד אל נאהייאן אמר כי איחוד האמירויות הערביות ימשיכו לתמוך בסורים ובלגיטימיות שלהם, והשאיפות של האיחוד הם להחזיר את הביטחון והיציבות למדינה. עם זאת, איחוד האמירויות הערביות היא לא תומכת באופן פעיל במשטרו של בשאר אל-אסד. ב-13 בינואר 2014, סגן הנשיא, ראש הממשלה והאמיר של דובאי השייח' מוחמד בן ראשד אאל מכתום, אמר כי לא ייתכן פתרון ארוך טווח לסיים את המלחמה עם אסד בשלטון, וחזה כי הנשיא הסורי בסופו של דבר יאבד את כוחו.
איחוד האמירויות הערביות לקחו חלק בשנת 2014 ההתערבות האמריקנית בסוריה, ובשנת 2015 תמכו בהתערבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה.
על אף שאיחוד האמירויות הערביות ממשיך להביע תמיכה מדינית באופוזיציה הסורית, היא הואשמה בשמירה על קשרים עם ממשלת סוריה.
בנובמבר 2018 דווח כי איחוד האמירויות הערביות מנהלת משא ומתן עם סוריה על פתיחתה מחדש של שגרירותה בדמשק, כבר היה דיפלומט מוצב בה באופן קבוע, שפועל כמתווך בין סוריה וסעודיה בשיחות פיוס שכללו נציגים משתי המדינות. ב-27 בדצמבר 2018, איחוד האמירויות הערביות הודיעה שהיא פתחה מחדש את שגרירותה בדמשק, לאחר למעלה מ-6 שנים של סגירה. איחוד האמירויות פרסמה הצהרה שבה נאמר כי המדינה "רוצה להחזיר את היחסים למסלולם הרגיל", וכי "תפקיד ערבי בסוריה הפך הכרחי עוד יותר כדי להתמודד עם ההתפשטות האזורית של איראן וטורקיה".
בחודש מרץ 2022 הוזמן בשאר אסד לאיחוד האמירויות הערביות, בביקור הראשון אי פעם של אסד במדינה ערבית כלשהי מאז פרוץ מלחמת האזרחים.
נבחרת הרפובליקה המרכז-אפריקאית בכדורסל

| --- | --- |
הרפובליקה המרכז-אפריקאית
 מידע כללי
 התאחדות:  פדרציית הכדורסל של הרפובליקה המרכז-אפריקאית
 הצטרפות:  1963
 השתייכות:  פיב"א אפריקה
 דירוג פיב"א (26 בנובמבר 2024):  88       ‎-2‏
  - ניקוד פיב"א:  110.8
 מאמן:  מקסים זיאנבני
 
 אליפות העולם בכדורסל
 הופעות:  1 (הראשונה ב-1974)
 ההישג הטוב:  מקום 14 (1974)
 המשחקים האולימפיים
 הופעות:  1 (הראשונה ב-סיאול 1988)
 ההישג הטוב:  מקום עשירי (1988)
 אליפות אפריקה בכדורסל
 הופעות:  20 (הראשונה ב-1968)
 ההישג הטוב:  זהב: 1974, 1987   ארד: 1968
 
נבחרת הרפובליקה המרכז-אפריקאית בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של הרפובליקה המרכז-אפריקאית. הדירוג הנוכחי של נבחרת הרפובליקה המרכז-אפריקאית ברשימת הדירוג של פיב"א לנבחרות גברים, הוא המקום ה-88 בעולם, נכון ל-26 בנובמבר 2024, ירידה של 2 מקומות לעומת דירוג קודם.
הנבחרת זכתה פעמיים באליפות אפריקה בכדורסל: בשנת 1974 אירחה הרפובליקה המרכז-אפריקאית את האליפות וניצחה בגמר את סנגל. בשנת 1987 זכתה שוב הנבחרת באליפות לאחר ניצחון בגמר על מצרים.

הנבחרת התמודדה פעם אחת במשחקים האולימפיים בשנת 1988 וסיימה במקום העשירי.

הנבחרת התמודדה פעם אחת באליפות העולם בכדורסל בשנת 1974 וסיימה במקום ה-14 האחרון.
לצד נבחרת זו פועלת נבחרת הרפובליקה המרכז-אפריקאית בכדורסל נשים.
כל האולימפיאדות

| כדורסל במשחקים האולימפיים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | מיקום | משחקים | ניצחונות | הפסדים |
יפן 1964: לא העפילה
מקסיקו 1968: לא העפילה
גרמניה המערבית 1972: לא העפילה
קנדה 1976: לא העפילה
ברית המועצות 1980: לא העפילה
ארצות הברית 1984: לא העפילה
| קוריאה הדרומית 1988 | מקום עשירי | 7 | 2 | 5 |
ספרד 1992: לא העפילה
ארצות הברית 1996: לא העפילה
אוסטרליה 2000: לא העפילה
יוון 2004: לא העפילה
הרפובליקה העממית של סין 2008: לא העפילה
בריטניה 2012: לא העפילה
ברזיל 2016: לא העפילה
יפן 2020: לא העפילה
צרפת 2024: לא העפילה
ארצות הברית 2028: 
| סך הכל | הופעה אחת | 7 | 2 | 5 |
כל אליפויות העולם

| אליפות העולם בכדורסל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | מיקום | משחקים | ניצחונות | הפסדים |
ברזיל 1963: לא העפילה
אורוגוואי 1967: לא העפילה
יוגוסלביה 1970: לא העפילה
| פרגוואי 1974 | מקום 14 | 7 | 0 | 7 |
הפיליפינים 1978: לא העפילה
קולומביה 1982: לא העפילה
ספרד 1986: לא העפילה
ארגנטינה 1990: לא העפילה
קנדה 1994: לא העפילה
יוון 1998: לא העפילה
ארצות הברית 2002: לא העפילה
יפן 2006: לא העפילה
טורקיה 2010: לא העפילה
ספרד 2014: לא העפילה
הרפובליקה העממית של סין 2019: לא העפילה
הפיליפיניםיפןאינדונזיה 2023: לא העפילה
קטר (מדינה) 2027: לא העפילה
| סך הכל | הופעה אחת | 7 | 0 | 7 |
כל אליפויות אפריקה

| אליפות אפריקה בכדורסל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | מיקום | משחקים | ניצחונות | הפסדים |
מרוקו 1964: לא השתתפה
תוניסיה 1965: לא השתתפה
| מרוקו 1968 | מקום שלישי | 5 | 3 | 2 |
| מצרים 1970 | מקום רביעי | 5 | 2 | 3 |
| סנגל 1972 | מקום רביעי | 7 | 4 | 3 |
| הרפובליקה המרכז אפריקאית 1974 | מקום ראשון | 5 | 5 | 0 |
מצרים 1975: לא השתתפה
סנגל 1978: לא השתתפה
מרוקו 1980: לא השתתפה
סומליה 1981: לא השתתפה
| מצרים 1983 | מקום שביעי | 5 | 3 | 2 |
| חוף השנהב 1985 | מקום חמישי | 6 | 5 | 1 |
| תוניסיה 1987 | מקום ראשון | 6 | 6 | 0 |
| אנגולה 1989 | מקום שביעי | 5 | 3 | 2 |
| מצרים 1992 | מקום שישי | 5 | 2 | 3 |
קניה 1993: לא השתתפה
אלג'יריה 1995: לא השתתפה
| סנגל 1997 | מקום חמישי | 5 | 3 | 2 |
אנגולה 1999: לא השתתפה
| מרוקו 2001 | מקום תשיעי | 6 | 2 | 4 |
| מצרים 2003 | מקום חמישי | 6 | 4 | 2 |
| אלג'יריה 2005 | מקום חמישי | 8 | 5 | 3 |
| אנגולה 2007 | מקום שביעי | 6 | 3 | 3 |
| לוב 2009 | מקום שישי | 9 | 4 | 5 |
| מדגסקר 2011 | מקום שישי | 7 | 4 | 3 |
| חוף השנהב 2013 | מקום 13 | 5 | 1 | 4 |
| תוניסיה 2015 | מקום 14 | 5 | 1 | 4 |
| תוניסיה סנגל 2017 | מקום 11 | 3 | 1 | 2 |
| רואנדה 2021 | מקום 14 | 3 | 1 | 2 |
אנגולה 2025: לא העפילה
| סך הכל | 20 הופעות | 112 | 62 | 50 |
הערות שוליים

↑  דירוג לנבחרות לאומיות גברים באתר פיב"א
ג'ון ניוטון מיטשל

ג'ון ניוטון מיטשל (באנגלית: John Newton Mitchell;‏ 15 בספטמבר 1913 –  9 בנובמבר 1988) היה עורך דין אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ריצ'רד ניקסון והיה מנהל מסעות הבחירות של ניקסון, הן בבחירות לנשיאות של 1968 והן באלו של 1972. קודם לכן הוא היה עורך דין בתחום איגרות החוב העירוניות וידידו האישי הקרוב ביותר של ניקסון. בשל העבירות הרבות שביצע במהלך פרשת ווטרגייט, נידון מיטשל ב-1977 למאסר של 30 שנה, מתוכן ריצה 19 חודשים.
ראשית חייו

ג'ון מיטשל נולד בדטרויט למרגרט (לבית מקמהון) וג'וזף מיטשל. הוא גדל ברובע קווינס שבניו יורק. הוא סיים תואר במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פורדהאם וב-1938 התקבל ללשכת עורכי הדין של ניו יורק. במלחמת העולם השנייה הוא שירת בצי ארצות הברית כקצין בדרגת לוטננט מדרג זוטר, ושימש כמפקד טרפדת.
למעט תקופת שירותו בצי, עסק מיטשל בעריכת דין בניו יורק בשנים 1938–1969 וזכה למוניטין כעורך דין מצליח בתחום איגרות החוב העירוניות.
אשתו השנייה של מיטשל, מרתה ביל מיטשל, הייתה לדמות ידועה בזכות עצמה, כשעברו לוושינגטון בעת שמונה לשמש כתובע הכללי. היא הפכה לאישיות מוכרת והתראיינה רבות בכלי התקשורת. מרתה זכתה לפרסום שלילי נרחב והאשמות בכלי התקשורת. מנהגה לקיים שיחות טלפון ליליות לעיתונאים בהן האשימה את הנשיא ניקסון בטיוח של פרשת ווטרגייט לא תרמה לתדמיתה. היא האשימה את ניקסון וכמה מעוזריו בניסיון להפוך את בעלה לשעיר לעזאזל של כל הפרשה.
בממשל מדינת ניו יורק

מיטשל הגה את המצאת אגרת ההכנסה שנקראו "איגרות חוב של מחויבות מוסרית" (moral obligation bond) כאשר שימש כיועץ בתחום למושל ניו יורק נלסון רוקפלר בשנות ה-60 של המאה ה-20. במאמץ לעקוף את הצורך באישור ציבור הבוחרים לתהליך הגדלת מסגרות האשראי של המדינה והעיר, שייך מיטשל ניסוח מתאים להנפקות שאפשרו בפועל את הגדלת מסגרת האשראי מבלי שיוכפפו לרגולציה המקובלת. מיטשל לא הכחיש כאשר נשאל בראיון אם כוונת הנוסח הזה הייתה ליצור "צורה של אליטיזם פוליטי שעוקף את רצון הבוחר במשאל".
קריירה פוליטית בממשל הפדרלי

מיטשל התוודע לראשונה לריצ'רד ניקסון, לשעבר סגן הנשיא בממשלו של דווייט אייזנהאואר, לאחר שניקסון הפסיד בבחירות למשרת מושל קליפורניה ב-1962 ועבר לניו יורק. ניקסון הצטרף אז למשרד עורכי הדין שעסק בתחום איגרות החוב העירוניות בו עבד מיטשל, "מאדג', רוז, גתרי, אלכסנדר ופרנדון", והשניים נעשו ידידים. בתקופה בה היה ניקסון שותף בכיר במשרד, הוא נקרא "ניקסון, מאדג', רוז, גתרי, אלכסנדר ומיטשל".
ב-1968, על אף חששו הרב מכך, הסכים מיטשל להיות מנהל מסע הבחירות של ניקסון בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה. במהלך מסע בחירות מוצלח זה ניהל מיטשל את הפרטים היומיומיים שלו.
מיטשל לקח חלק מרכזי, לכאורה, בניסיונות הסמויים לחבל בהסכם פריז ב-1968. על פי ההשערות, ממשל ג'ונסון היה ערב הבחירות על סף סגירת הסכם עם צפון וייטנאם, ומיטשל העביר בשם ניקסון מסר לממשל הדרום וייטנאמי שעדיף להם להשהות את השיחות מתוך טענה שהם יצליחו להשיג הישגים טובים יותר מבחינתם כאשר השיחות יחודשו לאחר בחירתו של ניקסון.
התובע הכללי של ארצות הברית

לאחר השבעתו של ניקסון לנשיאות בינואר 1969, הוא מינה את מיטשל כתובע הכללי של ארצות הברית. תוך כדי כך הוא פנה באופן חסר תקדים לראש ה-FBI, ג'ון אדגר הובר בבקשה שיימנע מבדיקת הרקע המקובלת על מיטשל. מיטשל כיהן בתפקיד עד 1972, כאשר התפטר כדי לשמש שוב כמנהל מסע הבחירות של ניקסון לבחירתו לכהונה שנייה לנשיאות.
התובע הכללי של ארצות הברית > חוק וסדר

מיטשל האמין שהצורך של הממשלה ב"חוק וסדר" (Law and order) הצדיק הגבלות על חירויות האזרח. הוא קידם את השימוש בהאזנות סתר במקרים שנגעו לביטחון הלאומי ללא השגת צו בית משפט ואת זכותה של המשטרה לעשות שימוש במעצר מנע כנגד חשודים בפשעים. הוא הגיש כתבי אישום על קשירת קשר כנגד מבקרי מלחמת וייטנאם, והשווה אותם לאס אה בגרמניה הנאצית.
מיטשל הביע את חוסר רצונו לערב את מחלקת המשפטים בכמה מהסוגיות שנגעו לזכויות האזרח. "מחלקת המשפטים היא גוף אכיפת חוק", הוא אמר לעיתונאים. "זהו לא המקום לנהל תוכנית שמטרתה ריפוי חוליי החברה". עם זאת, הוא גם אמר לפעילים, "עדיף לכם לראות מה אנחנו עושים, לא מה אנחנו אומרים".
התובע הכללי של ארצות הברית > ביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר

בסמוך לתחילת נשיאותו, הורה ניקסון למיטשל להאט את קצב תהליך ביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר במדינות הדרום כחלק מהאסטרטגיה הדרומית שלו, שהתמקדה בהשגת תמיכתם של המצביעים בדרום. לאחר שקיבל הוראה מבתי המשפט הפדרליים שההפרדה הגזעית עומדת בניגוד לחוקה ושהרשות המבצעת חייבת לאכוף את פסיקת בתי המשפט, החל מיטשל להיענות לדרישה, ואיים לעצור מימון פדרלי למערכות החינוך שעדיין ינהיגו הפרדה גזעית במוסדותיהם ולנקוט בצעדים חוקיים נגדם.
ההפרדה הגזעית בבתי הספר הוגדרה כנוהג המנוגד לחוקה בהחלטה פה אחד של בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1954, פסק דין בראון נגד מועצת החינוך, אך ב-1955 פסק בית המשפט שיש להשלים את תהליך ביטול ההפרדה הגזעית רק ב"במהירות האפשרית", שרבות ממדינות הדרום פירשו אותה כאפשרות להשהיית ביצועו. רק ב-1969 ביטל בית המשפט העליון את תיאור הזמן "במהירות האפשרית" והכריז שכל דיחוי נוסף בתהליך ביטול ההפרדה הגזעית לא יתאפשר. כתוצאה מכך, ב-1968 כ-70% מהילדים האפרו-אמריקאים עדיין למדו בבתי ספר נפרדים. ב-1972 ירד נתון זה ל-8%. הרשמתם של הילדים האפרו-אמריקאים לבתי ספר ללא הפרדה גזעית עלה מ-186,000 ב-1969 ל-3 מיליון ב-1970.
התובע הכללי של ארצות הברית > ביטחון הציבור

כבר מההתחלה נאבק מיטשל לדכא את מה שאמריקאים רבים ראו כאיום על ביטחונם: פשע עירוני, מהומות של השחורים, וההתנגדות למלחמה. הוא קרא לעשות שימוש ב"צווי כניסה ללא התראה" (No-knock warrant) על ידי המשטרה בכניסתם לבתים, חיפוש על חשודים ללא צווים, האזנות לטלפונים, מעצרי מנע, עשיית שימוש בכוחות פדרליים לדיכוי מעשי פשע בבירה, ארגון מחדש של בית המשפט העליון, והאטת תהליך ביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר. "הארץ הזאת הולכת רחוק מאוד ימינה כך שלא תוכל לזהות אותה", הוא אמר לעיתונאי.
ב-1969 התחוללה שערורייה בקנה מידה לאומי בנוגע לזיהום כבד של הנהר קאיהוגה שגרם בין השאר לשריפות חוזרות ונשנות. הנשיא ניקסון חתם על חוק מדיניות הסביבה הלאומית בערב ראש השנה 1970, והקים את הסוכנות להגנת הסביבה. הוא מינה את ויליאם ראקלסהאוס לעמוד בראש הסוכנות שהחלה לפעול ב-2 בדצמבר אותה שנה. ב-18 בדצמבר קיים מיטשל מסיבת עיתונאים, בה הוא אמר: "ברצוני להסב את תשומת לבכם לתחום פעילות שלא זכה לדגש רב בציבור עד כה, אך אנו חשים, בשל האירועים המשתנים, שהוא ראוי לתשומת לבכם. אני מתייחס להתדיינות המשפטית בנוגע לשליטה בזיהום הסביבה, עם דגש על עבודתנו עם הסוכנות החדשה להגנת הסביבה, שכיום עומד בראשה ויליאם ראקלסהאוס. כמו במקרה של מחלקות וסוכנויות ממשלתיות אחרות, הסוכנות להגנת הסביבה מעבירה תביעות אזרחיות ופליליות למחלקת המשפטים, שקובעת אם יש בסיס להגשת תביעה, וכמובן, אם אנו מוצאים שיש בסיס לכך, אנו ממשיכים בפעולה במסגרת בתי המשפט... והיום, ברצוני להכיז שאנו מגישים הבוקר תביעה כנגד חברת הפלדה ג'ונס ולגלין על שפיכת כמות משמעותית של ציאניד למימי נהר קאיהוגה ליד קליבלנד. מר ראקלסהאוס אמר, כאשר הוא ביקש ממחלקת המשפטים להגיש את התביעה הזאת, ש-180 הימים להתראה מוקדמת שניתנה לחברה כבר חלפו. אנו מגישים תביעה אזרחית כדי לקבל סעד מניעתי על פי חוק הפסולת של 1899 וחוק זיהום המים, כדי לבלום את שפיכת החומרים המזיקים לנהר".
שערוריית הוועדה לבחירה מחדש של הנשיא מחדש

שמו של מיטשל הוזכר בתצהיר שנגע לרוברט וסקו (אנ'), משקיע בינלאומי, שנמלט מכתב אישום פדרלי. יושב ראש הוועדה הפיננסית של מיטשל וניקסון, מוריס סטאנס, הואשם באישום פלילי פדרלי במאי 1973 על הכשלת חקירה בנוגע לוסקו לאחר שהוא תרם 200,000 דולר למסע הבחירות של ניקסון. באפריל 1974 זוכו השניים על ידי בית המשפט הפדרלי של מחוז ניו יורק.
פרשת ווטרגייט

בימים שלאחר פרוץ פרשת ווטרגייט ב-17 ביוני 1972, גייס מיטשל את סוכן ה-FBI לשעבר סטיב קינג למנוע מרעייתו של מיטשל, מרתה, מלקבל מידע על פרוץ הפרשה או מליצור קשר עם עיתונאים. כאשר היא הייתה בשיחת טלפון עם העיתונאית הלן תומאס בנוגע לפרשה, משך קינג את כבל הטלפון מהשקע בקיר. מרתה מיטשל הוחזקה כנגד רצונה בחדר מלון בקליפורניה והורגעה בכוח על ידי פסיכיאטר לאחר מאבק פיזי עם חמישה אנשים שבעקבותיו היא נזקקה לתפרים. בניסיון לפגוע באמינותה, אמרו עוזריו של ניקסון לעיתונות שהיו לה "בעיות שתייה". ב-1977 אמר ניקסון למראיין דייוויד פרוסט שמרתה מיטשל היוותה הסחת דעת לג'ון מיטשל, כך שאף אחד לא ניהל את העניינים ו"שאלמלא מרתה מיטשל, לא הייתה פרשת ווטרגייט".
ב-1972, כאשר התבקש מיטשל למסור את תגובתו על מאמר שעמד להתפרסם, בו דווח שהייתה לו שליטה על קרן לא מדווחת שבה נעשה שימוש לאיסוף מידע על המפלגה הדמוקרטית, הוא השיב באיום מרומז כלפי הכתב קארל ברנסטין: "השד של קאתי גרהאם [בעלת הוושינגטון פוסט] ייתפס במסחטה גדולה אם זה יפורסם".
ב-21 בפברואר 1975, נמצא מיטשל, שיוצג על ידי עורך הדין הפלילי ויליאם הנדלי, אשם בקשירת קשר, בשיבוש מהלכי משפט ובעדות שקר, ונידון לשנתיים וחצי עד שמונה שנות מאסר על חלקו בפרשת ווטרגייט ובפעולות הטיוח שלה, שאותם הוא כינה "זוועות הבית הלבן". כתוצאה מהרשעתו סולק מיטשל מלשכת עורכי הדין של ניו יורק. בהמשך הופחת גזר דינו על ידי שופט בית המשפט הפדרלי המחוזי ג'ון סיריקה לשנה עד ארבע שנות מאסר. מיטשל ריצה רק 19 חודשים ממאסרו בבית הכלא הפדרלי שבמונטגומרי, אלבמה, בית כלא עם תנאי אבטחה נמוכים, עד לשחרורו מסיבות רפואיות.
על פי ההקלטות שנעשו על ידי הנשיא ניקסון והעדויות של המעורבים האחרים בפרשה, מיטשל השתתף בפגישות לתכנון הפריצה למטה הארצי של המפלגה הדמוקרטית במתחם ווטרגייט. בנוסף, הוא נפגש עם הנשיא בשלוש הזדמנויות לפחות במאמץ לטייח את מעורבות הבית הלבן בפריצה לאחר שהפורצים התגלו ונעצרו.
מותו

ג'ון ניוטון מיטשל נפטר ב-9 בדצמבר 1988 בבית החולים האוניברסיטאי על שם ג'ורג' וושינגטון לאחר שמוקדם יותר באותו יום הוא התמוטט כתוצאה מהתקף לב בלכתו ברחוב בשכונת ג'ורג'טאון שבוושינגטון הבירה. מכיוון ששירת בצי במלחמת העולם השנייה ומכיוון שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית הוא נטמן בהלוויה צבאית בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
בתרבות הפופולרית

בסרט "ניקסון" של אוליבר סטון משנת 1995 גולמה דמותו של מיטשל על ידי השחקן א. ג. מרשל.
בסרט משפט השבעה משיקגו משנת 2020 גולמה דמותו של מיטשל על ידי השחקן ג'ון דומן.
בסדרה גזלייט משנת 2022 דמותו של מיטשל גולמה על ידי שון פן ודמותו של אשתו, מרתה מיטשל גולמה על ידי ג'וליה רוברטס.
ביאורים

↑  המילה הזאת לא נכללה בנוסח המאמר.
הערות שוליים

↑  William P. Kittredge; David W. Kreutzer (2001). "We Only Pay the Bills: The Ongoing Effort to Disfranchise Virginia's Voters". Archived from the original on May 30, 2009.
↑  "Milton C. Rose, 97, Lawyer At Firm of Nixon and Mitchell". The New York Times. March 21, 2002.
↑  Robert "KC" Johnson. “Did Nixon Commit Treason in 1968? What The New LBJ Tapes Reveal”. History News Network, January 26, 2009.
↑  Seymour M. Hersh. “The Price of Power: Kissinger in the Nixon White House”. Summit Books, 1983, p. 21.
↑  Gentry, Curt (1991). J. Edgar Hoover: The Man And The Secrets. New York: W. W. Norton. p. 616.
↑  James H. Billington, Library of Congress (2010). Respectfully Quoted: A Dictionary of Quotations. Courier Corporation.
↑  Marlin, George (May 9, 2008). "Reviewing The Strong Man: John Mitchell and the Secrets of Watergate". Human Events.
↑  Amy Fried, As a campaign manager faces charges, the Trump-Nixon parallel gets stronger, VOX, Nov 1, 2017.
↑  "Press Conference Attorney John Mitchell 12-18-1970"
↑  Woodward, Bob; Carl Bernstein (1976). The Final Days. New York: Simon and Schuster. p. 138.
↑  Reeves, Richard (2002). President Nixon : alone in the White House (1st Touchstone ed. 2002. ed.). New York: Simon & Schuster. pp. 511.
↑  McLendon, Winzola (1979). Martha: The Life of Martha Mitchell, p. 14.
↑  Olson, Keith (2003). Watergate: The Presidential Scandal That Shook America, p. 47.
↑  Mitchell, Martha - Encyclopedia of Arkansas
↑  Carl Bernstein and Bob Woodward, Mitchell Controlled Secret GOP Fund, Washington Post, September 29, 1972.
↑  Graham, Katharine (July 22, 1997). Personal History. Alfred A. Knopf. p. 465.
↑  Graham, Katharine (January 28, 1997). "The Watergate Watershed -- A Turning Point for a Nation and a Newspaper". The Washington Post.
↑  Bernstein, Carl; Woodward, Bob (1974). All The President's Men. New York: Simon and Schuster. p. 105.
↑  "John N. Mitchell, Principal in Watergate, Dies at 75". The Washington Post. December 4, 1997.
↑  United States Congress House Comm on the Judiciary (January 31 – July 23, 1974). Impeachment Inquiry Books I-III. U.S. Government Printing Office, p. 646.
↑  John Mitchell - Attorney General of the United States Encyclopaedia Britannica.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007344829105171  GND: 136006175  ISNI: 0000 0000 8055 7765  LCCN: no95012131  NARA: 10574425  NTA: 314067639  SNAC: w6p85zf3  VIAF: 103681866   WorldCat (עם VIAF): 103681866 
השבעתו של מיטשל על ידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, ארל וורן. לצדו של מיטשל עומד הנשיא ריצ'רד ניקסון.
מאי 1971, משמאל לימין: מיטשל, הנשיא ניקסון, ראש ה-FBI ג'ון אדגר הובר, יועץ הנשיא ג'ון ארליכמן (אנ').
מיטשל בדרכו להעיד בפני ועדת החקירה של הסנאט לפרשת ווטרגייט, 1973.
לונה 9

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוכנות חלל:  תוכנית החלל הסובייטית
 יצרן:  לבוצ'קין
 תאריך שיגור:  31 בינואר 1966, 11:41 UTC
 משגר:  מולניה M
 אתר שיגור:  קוסמודרום בייקונור
 אתר רשמי
 משימה
 סוג משימה:  נחתת
 גרם שמיים:  הירח
 אתר נחיתה:  7°08′N 64°22′W﻿ / ﻿7.13°N 64.37°W﻿ / 7.13; -64.37
 תאריך נחיתה:  3 בפברואר 1966, 18:45:30 UTC
 משך המשימה הכולל:  31 בינואר 1966 – הווה (59 שנים) 
 משך המשימה:  תשדורת אחרונה - 6 בפברואר 1966,  22:55 UTC‏, (3  ימים)
 מידע טכני
 משקל בשיגור:  1,538 ק"ג
 משקל:  99 ק"ג
 גובה:  2.7 מטרים
 קישורים חיצוניים
 מספר קטלוג לוויינים:  01954
 מאגר המידע הלאומי:  1966-006A
 
לונה 9 (זיהוי סידורי: E-6N מס' 13) הייתה גשושית לחקר הירח ששוגרה על ידי ברית המועצות כחלק מתוכנית לונה. הגשושית שוגרה ב-31 בינואר 1966 ונחתה על הירח ב-3 בפברואר 1966. לונה 9 היא הגשושית הראשונה שנחתה רכות על הירח, ובכלל על גרם שמים שאינו כדור הארץ, והראשונה ששידרה מידע, כולל תצלומים, מפניו.
במשימה זו הפגינו הסובייטים שוב, אך בפעם האחרונה, את הובלתם במרוץ לחלל בכך שהקדימו את סרוויור 1 האמריקאית בכ-4 חודשים. 3 שנים מאוחר יותר הגיעה ארצות הברית ראשונה אל "קו הסיום" של המרוץ, עם הנחתת האדם הראשון על הירח במהלך משימת אפולו 11.
מבנה הגשושית

החללית כללה שני חלקים, ששקלו יחד 1,538 ק"ג והגיעו לגובה של 2.7 מטרים:
הנחתת עצמה הייתה גוף כדורי בקוטר 58 ס"מ ובמשקל 99 ק"ג. הגוף כלל מכל סגור הרמטית בלחץ 1.2 atm, בתוכו נמצאו מערכות הרדיו, מחשב הגשושית, בטריות ומערכת בקרה תרמית. בתחתית הגוף הורכבה כרית אוויר לריכוך עוצמת הנחיתה. עם הנחיתה נפתחו 4 "עלי כותרת" שהיוו את הכיסוי העליון של הגוף הכדורי, ו-4 אנטנות נפרשו מהגוף אוטומטית. המטען המדעי של הנחתת כלל מצלמת טלוויזיה פנורמית קלת משקל (1.5 ק"ג בלבד) וגלאי קרינה. בראש הנחתת, מעל למצלמה, הורכב מעין צריח קטן שבראשו הורכבה מראה, על מנת לאפשר למצלמה לראות ב-360 מעלות.
הנחתת בשלמותה הורכבה מעל שלב הטיסה, שכלל את מערכת ההאטה המרכזית - מנוע KTDU-5A‏, 4 מנועים רקטיים קטנים נוספים, מכל דלק מאלומיניום, מכל בקוטר 90 ס"מ שהכיל את המחמצן, מערכת שאיבה, מכל גז חנקן (שמילא את כרית האוויר), רכיבי ניווט וחיישני נחיתה. רכיבי הניווט כללו גירוסקופים, מנגנונים אלקטרו-אופטיים, מערכת רדאר, וסילוני גז לתיקון המסלול. שני מכלים בצידי הגוף המכרזי, ששקלו יחד כ-300 ק"ג, כללו את מערכת הרדאר, 3 סילוני גז ומכלי דלק קטנים ששימשו בשלב השיוט אל הירח. שני המכלים הושלכו מהחללית עם תחילת ההנמכה אל הירח. כל הדלק, כולל המחמצן, שנשאה עימה החללית שקל כ-800 ק"ג.
הנחתת תוכננה להיפרד משלב הטיסה רגעים ספורים לפני הפגיעה בקרקע, רגע לפני ההיפרדות התנפחה כרית האוויר, שריככה את עוצמת הנחיתה שבוצעה במהירות של 22 קמ"ש.
מהלך המשימה

לונה 9 שוגרה ב-31 בינואר 1966, 11:41 UTC, על גבי משגר מולניה M מקוסמודרום בייקונור, למסלול חנייה סביב כדור הארץ. לאחר מספר שעות הופעל שלבו הרביעי של המשגר שהכניס את החללית למסלול מעבר ירחי. עם סיום הבעירה הושלך השלב הרביעי והחללית המשיכה בדרכה. ב-1 בינואר בוצע תמרון תיקון מסלול וב-3 בפברואר הגיעה החללית אל קרבת הירח. בגובה 8,300 ק"מ מעל פני הירח כוונו מנועי ההאטה של החללית. בגובה 75 ק"מ, 48 שניות לפני הנחיתה, במהירות של 2.6 ק"מ לשנייה, נתן הרדאר את ההוראה ומכלי הצד הושלכו, כריות האוויר התנפחו ומנוע ההאטה הראשי הופעל. בגובה 250 מטרים מעל פני הירח סיים המנוע הראשי את פעולתו ו-4 מנועי ההאטה הקטנים יותר הופעלו. בגובה 5 מטרים נגע חיישן נגיעה שהזדקר מן החללית בקרקע הירח והמנועים כובו. ברגע שכובו המנועים שוחררה הנחתת והיא פגעה בקרקע במהירות של 22 קמ"ש, קיפצה מעט (בזכות כריות האוויר) והגיעה לעצירה מלאה ב"ים הסערות", 7°08′N 64°22′W﻿ / ﻿7.13°N 64.37°W﻿ / 7.13; -64.37. הנחיתה הושלמה ב-3 בפברואר 1966, 18:45:30 UTC‏ (21:45:30 זמן מוסקבה).
כ-250 שניות לאחר שהגיעה לעצירה נפתחו ארבעת "עלי הכותרת" וייצבו את הנחתת על הקרקע בשמשם כמעין כני נחיתה. לאחר שנפרשו ה"עלים" נפרשו 4 האנטנות ומצלמת הטלוויזיה החלה לפעול. התמונה הראשונה מפני הירח הושגה כ-15 דקות לאחר מכן, אך היא הייתה בעלת ניגודיות נמוכה מכיוון שהשמש הייתה רק 3 מעלות מעל לאופק. במשך פעילותה בוצעו 7 תשדורות בין כדור הארץ לנחתת, שנמשכו סך הכל 8 שעות ו-5 דקות. כמו כן נשלחו 3 סטים של תצלומי טלוויזיה מהנחתת. כשאוחדו התצלומים הם סיפקו 4 תמונות פנורמיות של סביבות הנחתת, כולל סלעים סמוכים והאופק עד למרחק של 1.4 ק"מ מנקודת הנחיתה. התצלומים הראו כי לונה 9 נחתה בסמוך לשפתו של מכתש בקוטר 25 מטרים ובנטייה של 15 מעלות. התמונה הפנורמית המלאה הראשונה צולמה על ידי לונה 9 ב-4 בפברואר בין השעות 1:50 ל-3:30 UTC, כאשר השמש הייתה 7 מעלות מעל לאופק. בהמשך היום צולמה תמונת פנורמה נוספת ועוד שתיים צולמו ב-5 וב-6 בפברואר. בנוסף לתצלומים נמדדו רמות הקרינה על קרקע הירח. ב-6 בפברואר 1966, בשעה 22:55 UTC, נגמרו הסוללות של הגשושית והיא חדלה לעבוד.
ראו גם

לונה 2
תוכנית לונה
תוכנית סרוויור
סרוויור 1
הערות שוליים

↑  ישראל 50 בעמוד על שנת 1966
קרקע הירח כפי שצילמה אותה לונה 9 לאחר נחיתתה.