stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסיי קוסיגין
הערות שוליים

↑  אנדריו שטייגר, עלתה רמת־החיים של האזרח הסובייטי, על המשמר, 18 במאי 1949
↑  קיצור טלגרמות, דבר, 18 בפברואר 1948
↑  מיניסטר סובייטי לתעשייה, על המשמר, 31 בדצמבר 1948
↑  Zhores A. Medvedev,Roy Aleksandrovich, The Unknown Stalin, 2006, page 48
↑  Heads of States and Governments Since 1945, page 791
↑  5 סגנים חדשים לראש ממשלת רוסיה, חרות, 22 בדצמבר 1953
↑  ממשלת מאלנקוב אושרה מחדש, חרות, 28 באפריל 1954
↑  מאלנקוב אשם בביום משפט לנינגראד, הצופה, 7 ביולי 1957
↑  חרושצ'וב מאשים את מלנקוב, חרות, 7 ביולי 1957
↑  חרושצ'וב מאשים, דבר, 7 ביולי 1957
↑  חילופי גברא בשלטון הסובייטי, חרות, 22 במרץ 1959
↑  וורושילוב התפטר ברז'נייב במקומו, דבר, 8 במאי 1960
↑  חרושצ'וב התפטר, קוסיגין וברזנייב קיבלו את תפקידיו, דבר, 16 באוקטובר 1964
↑  Khrushchev and Brezhnev as Leaders (Routledge Revivals)
| ראשי ממשלת רוסיה |
| --- | --- | --- |
| יושבי ראש ועדת השרים של האימפריה הרוסית | אלכסנדר וורונצב (1802–1809) • ניקולאי רומיאנצב (1809–1810) • ניקולאי סלטיקוב (1810–1812) • סרגיי ויאזמיטינוב (1812) • פיוטר לופוחין (1812–1827) • ויקטור קוצ'וביי (1827–1832) • ניקולאי נובוסילצב (1832–1838) • אילריון ואסילצ'יקוב (1838–1847) • וסילי לבאשוב (1847–1848) • אלכסנדר צ'רנישוב (1848–1856) • אלכסיי אורלוב (1856–1861) • דמיטרי בלודוב (1861–1864) • פאבל גגארין (1865–1872) • פאבל איגנאטייב (1872–1877) • פיוטר ואלוייב (1877–1881) • מיכאיל רייטרן (1881–1887) • ניקולאי בונגה (1887–1895) • איוואן דורנובו (1895–1903) • סרגיי ויטה (1903–1906) • איוואן גורמיקין (1906) • פיוטר סטוליפין (1906–1911) • ולדימיר קוקובצוב (1911–1914) • גורמיקין (1914–1916) • בוריס שטורמר (1916)• אלכסנדר טרפוב (1916) • ניקולאי גוליצין (1916–1917) |       |
| ממשלת המעבר הרוסית | גאורגי לבוב (1917) • אלכסנדר קרנסקי (1917) |       |
| יושבי ראש מועצת הקומיסרים העממיים | ולדימיר לנין (1917–1924) בין 1922 ל-1924 הלכה למעשה כיהן לב קאמנב כראש ממשלה • אלכסיי ריקוב (1924–1930) • ויאצ'סלב מולוטוב (1930–1941) • יוסיף סטלין (1941–1953) • גאורגי מלנקוב (1953–1955) • ניקולאי בולגנין (1955–1958) • ניקיטה חרושצ'וב (1958–1964) • אלכסיי קוסיגין (1964–1980) • ניקולאי טיחונוב (1980–1985) • ניקולאי ריז'קוב (1985–1991) • ולנטין פאבלוב (1991) |       |
| יושבי ראש ממשלת הפדרציה הרוסית | יגור גאידר (1992) • ויקטור צ'רנומירדין (1992–1998) • סרגיי קיריינקו (1998) • צ'רנומירדין (1998) • יבגני פרימקוב (1998–1999) • סרגיי סטפאשין (1999) • ולדימיר פוטין (1999) • מיכאיל קסיאנוב (2000–2004) • ויקטור כריסטנקו (2004) • מיכאיל פרדקוב (2004–2007) • ויקטור זובקוב (2007–2008) • ולדימיר פוטין (2008–2012) • דמיטרי מדבדב (2012–2020) • מיכאיל מישוסטין (2020) • אנדריי בלואוסוב (2020) • מיכאיל מישוסטין (2020–) |       |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274868405171  PLWABN: 9810594708505606  BnF: cb12770443g (data)  GND: 118715194  ICCU: TO0V061820  ISNI: 0000 0001 2282 0737  LCCN: n50042693  LNB: 000071681  NARA: 10580926  NKC: jn20020124006  NLG: 117396  NTA: 068351542  SELIBR: 237322  SNAC: w6v99ph3  SUDOC: 083620583  Trove: 1194596  VIAF: 76441659   WorldCat (עם VIAF): 76441659
ויקטור אלישר

ויקטור חיים אלישר (8 באפריל 1913, ירושלים, האימפריה העות'מאנית – 28 באוגוסט 2006, ירושלים, ישראל) היה דיפלומט ישראלי אשר כיהן במספר תפקידי שגריר וכן כמיופה הכח האחרון בצירות ישראל בבולגריה, עד לניתוק היחסים הדיפלומטיים בין המדינות לאחר מלחמת ששת הימים.
ביוגרפיה

ויקטור אלישר נולד בירושלים לאליעזר "מורנו" ירוחם אלישר ולרחל בת-שבע לבית נבון. מצד אביו היה נכדו של הראשון לציון יעקב שאול אלישר, ומצד אימו היה נכדו של יוסף נבון. ב-1949 הצטרף לשירות החוץ. בין השנים 1949–1952 כיהן כממונה על הקונסוליה הישראלית באיסטנבול וכממונה על העלייה. בין שנים 1952–1956 כיהן כקונסול דיפלומטי בקונסוליה במרסיי שבצרפת, ובין השנים 1956–1957 כיהן כסגן מנהל באגף אירופה המערבית במשרד החוץ.
בין השנים 1962–1964 כיהן כשגריר ישראל בסנגל, ובראשית 1967 מונה למיופה הכח בצירות ישראל בסופיה במעמד של שגריר. לאחר מלחמת ששת הימים ניתקו מדינות הגוש המזרחי את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל, ואלישר נאלץ לסיים את תפקידו. בין השנים 1968–1974 כיהן כשגריר ישראל בקולומביה, ובין השנים 1974–1977 כיהן כשגריר ישראל בוונצואלה. ב-1977 פרש לגמלאות.
ויקטור אלישר התגורר בירושלים. הלך לעולמו ב-2006 והוא בן 93 שנים, והובא לקבורה בהר המנוחות.
הערות שוליים

↑  אוסף ויקטור חיים אלישר באתר הספרייה הלאומית.
↑  ויקטור אלישר, באתר משרד החוץ.
↑  ויקטור אלישר באתר GRAVEZ.
וס מורגן

וסלי נתן "וס" מורגן (באנגלית: Westley Nathan "Wes" Morgan; נולד ב-21 בינואר 1984) הוא כדורגלן עבר אנגלי-ג'מייקני ששיחק בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים

מורגן התחיל את הקריירה שלו במחלקות הנוער של נוטס קאונטי ובדנקריק ובגיל 17 הגיע לזו של נוטינגהאם פורסט. בקיץ 2002 קידנמינסטר הארירס על מנת לצבור משחק. ב-12 באוגוסט 2003 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת נגד פורט ואלה. עונה לאחר מכן הפך לשחקן קבוע בהרכב הקבוצה. באוקטובר 2011 ערך את ההופעה ה-400 שלו במועדון בה הוא גם קיבל את סרט הקפטן.
ב-30 בינואר 2012 חתם בלסטר סיטי ולקראת סיום העונה הפך לקפטן הקבוצה. בעונת 2013/2014 עלה עם המועדון לפרמייר ליג לראשונה מזה 10 שנים. ב-21 במרץ 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בלסטר בהפסד 3–4 לטוטנהאם הוטספר. בעונת 2015/2016 מורגן היה שותף לזכייה הראשונה של המועדון באליפות אנגליה. מורגן, הפך לשחקן השלישי בתולדות הפרמייר ליג שמשלים דקות משחק מלאות לאורך כל העונה אחרי גארי פליסטר וג'ון טרי. בנוסף, הוא נכלל בנבחרת העונה בפרמייר ליג ביחד עם חבריו לקבוצה אנגולו קאנטה, ריאד מחרז וג'יימי ורדי. ב-14 במרץ 2017 מורגן הבקיע בניצחון 0–2 נגד סביליה במסגרת ליגת האלופות ובזכות השער הפך לג'מייקני הראשון שמבקיע במפעל.
קריירה בין-לאומית

מורגן זומן לסגל נבחרת ג'מייקה ב-1 בספטמבר 2013 וכעבור 6 ימים ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד פנמה. ב-9 בספטמבר 2014 ענד לראשונה את סרט הקפטן. מורגן השתתף עם הנבחרת בגביע הזהב 2015 (בו הגיעה ג'מייקה לגמר), קופה אמריקה 2015 וקופה אמריקה 2016.
תארים

הפרמיירליג: 2015/2016
הגביע האנגלי: 2020/2021
פוטבול ליג צ'מפיונשיפ: 2013/2014
נבחרת העונה בפרמייר ליג: 2015/2016
נבחרת העונה בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ: 2010/2011, 2012/2013, 2013/2014
נבחרת העשור בפוטבול ליג: 2005/2015
שחקן העונה של לסטר סיטי: 2012/2013
אימרה ברודי

| --- | --- |

 לידה:  23 בדצמבר 1891 דיולה, הונגריה 
 נרצח:  20 בדצמבר 1944 (בגיל 52) קרב מוהלדורף, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1913) 
 
אימרה ברודי (בהונגרית: Bródy Imre; דיולה, 23 בדצמבר 1891 – מוהלדורף על האין, בוואריה, גרמניה, 20 בדצמבר 1944) היה פיזיקאי, כימאי, ממציא הונגרי-יהודי, מפתח נורת הגז קריפטון המודרנית. אימרה ברודי נרצח בשואת יהודי הונגריה.
קורות חיים > קריירה

אביו היה אדולף ברודי, שהיה בעל משרד עורכי דין מצליח בעיירה דיולה בהונגריה. למשפחה היו כמה בני משפחה ידועים, ביניהם הסופר שאנדור ברודי וחבר האספה הלאומית של הונגריה ארנה ברודי. אימרה סיים את הכיתה הראשונה של חטיבת הביניים בבית הספר בעיר הולדתו ובין 1902 לבין 1909 למד בבית הספר התיכון הממלכתי הראשי בארד. בין 1909 לבין 1913 היה סטודנט למתמטיקה ומדעי הטבע באוניברסיטת אטווש לוראנד (בשמו אז אוניברסיטת פטר פאזמאני). את תעודת ההוראה קיבל בשנת 1915 לאחר סיום שנת התמחותו.
בהגנה על עבודת המחקר שלו לדוקטורט שכותרתה הייתה "הקביעה התאורטית של הקבוע הכימי של גזים אידיאליים מונו-אטומיים" (גז אידיאלי, שלפעמים נקרא גם גז אידיאלי קלאסי, הוא מודל פיזיקלי עבור התנהגות חומר במצב צבירה של גז) ב־13 ביוני 1918 הוא קיבל תואר דוקטור (גז מונו-אטומי הוא גז בו האטומים אינם קשורים זה לזה). במהלך בדיקת הדוקטורט העניקו שלושת הבוחנים לוראנד אטווש, גוסטב בוכבק וליפוט פייר (מקודם וייס) לידע שלו בפיזיקה, בכימיה ומתמטיקה תואר הצטיינות. בשנת 1919 הפך לעוזר פרופסור באוניברסיטת פאזמאני פטר, ואחר כך בין 1920 לבין 1922 עבד עם מקס בורן באוניברסיטת גטינגן כעוזר פרופסור. ברודי הציג את עצמו באוניברסיטה בהציגו את עבודת הדוקטורט שלו, שהגן עליה בשנת 1918, על חישוב הקבוע הכימי של גזים אידיאליים מונו-אטומיים. לאחר מכן הוא זכה להכרה נרחבת בעבודה זו שפורסמה גם בגרמנית, ואחרי התחלה טובה כזו פורסמו שבעה מחקרים שלו בשנתיים הבאות בלבד. את ארבעת הראשונים כתב עם בורן. אלה היו המשך המחקר שהתחיל בורן בשנת 1912 עם תיאודור פון קרמן על הדינמיקה של הגבישים. תאורית בורן-קרמן דנה בתנודות אטומיות בעלות משרעת קטנה סביב נקודות סריג כפונונים ללא אינטראקציה. בשנת 1921, מקס בורן ואימרה ברודי בחנו את האינטראקציה של הפונונים בשיטת תורת הפרעות. בכך הפך מודל בורן-קרמן לכלי התאורטי הבסיסי לדינמיקת הגבישים.
השנתיים שבילה עם בורן כללו גם חקר של האינטגרלים הבלתי-תלויים במכניקת הקוונטים ואת החקירה התאורטית של התנודות האחראיות על שינויי פאזה. במהלך שהותו בגטינגן השתתף ברודי גם בעריכת ה- Zeitschrift für Physik.
בשנת 1922, ביוזמתו של ליפוט אשנר ובהזמנתו של איגנץ פייפר, שב לבודפשט. החל מה -1 ביולי 1923 הוא הפך לחבר במעבדת המחקר של "נורות ליבון וחשמל מאוחדת" שבראשה עמד איגנץ פייפר. ברודי נשאר חבר מוביל במעבדה עד סוף חייו.
קורות חיים > נורת הקריפטון

ויליאם רמזי הפיק מהאוויר גז קריפטון כבר בשנת 1898, אך רק בכמויות זניחות. ברודי פתר את ייצור הקריפטון על בסיס שיקולים תרמודינמיים. במהלך הפתרון של הבעיה, הוא קבע (עם שותף לעבודה) את כמות הקריפטון והקסנון באוויר על ידי ניתוח ספקטרלי, ולאחר מכן פיתח את התהליך התעשייתי של ההפקה ביוחד עם מיכאל פולני והפיזיקאי ומטלורג ההונגרי אז, בריטי לאחר מכן, אגון אורובאן. תמצית הפטנט של "התהליך להפקת גזים אצילים כבדים" היא שהחמצן נשטף מהאוויר באמצעות הזרמת אוויר בטמפרטורה נמוכה מנקודת הרתיחה של חמצן, ואז הגזים האצילים מופרדים מהשאריות לאחר הנזלה. נורת הקריפטון הוצגה ביריד התעשייה בבודפשט ב -1937.היא הייתה אחד הלהיטים של היריד והוא קשור בעיקר בשמו של ברודי.
קורות חיים > הגירוש למחנות

אימרה ברודי בן ה-53 היה מלא כוח יצירה כאשר בשנת 1944, לאחר כיבוש הונגריה על ידי הוורמכט במבצע מרגרטה, החל גירוש יהדות הונגריה למחנות ההשמדה. הפיזיקאי זולטן באי, חסיד אומות העולם השיג עבור אימרה ברודי פטור מהגירוש, אך ברודי החליט לחלוק את גורלו עם משפחתו והצטרף אליהם באופן וולנטרי למוות הוודאי. לאחר לכידתו בבודפשט, הוא ומשפחתו הועברו למוהלדורף, בוואריה. ברודי נרשם כנגר במחנה הריכוז, כנראה בתקווה לעבודה קלה יותר ורק אחר כך, ברשומותיו של צבא ארצות הברית, הופיע תחת שמו התואר מהנדס. מותו נגרם בסופו של דבר מתנאי ההיגיינה הנוראים ומתנאי העבודה הבלתי אנושיים ששררו במחנה. ב־11 בנובמבר 1944 הוא נלקח להסגר בנפרד עם כמה מחבריו עקב מגפת טיפוס, ואז, על פי הרשומות, נפטר ב־20 בדצמבר 1944, מדלקת בדרכי העיכול, מדלקת במעי הדק והגס. עד היום קברו נמצא במוהלדורף בין קברי ההמונים שמטופלים על ידי ארגונים מקומיים.
ראו גם

ההיסטוריה הקצרה של טונגסרם (בהונגרית ובאנגלית)
גימנסיה אימרה ברודי באייקה זוכר את ברודי במוהלדורף
לקריאה נוספת

Valkó Iván Péter: Bródy Imre. In: Magyar tudóslexikon A-tól Zs-ig. Főszerk. Nagy Ferenc. Budapest: Better; MTESZ; OMIKK. 1997. 212-213. o. [[:hu:Speciális:Könyvforrások/9638543353|ISBN 963-85433-5-3]]
הדמויות הגדולות של האלקטרוניקה ההונגרית Sitkei Gyula: A magyar elektrotechnika nagy alakjai. (Energetikai Kiadó Kht., 2005)
70 שנה למותו של דר' אימרה ברודי (בגרמנית) Dr. Erhard Bosch - Dr. Karl Wingler: Zum 70 Todestag Dr. Imre Bródy
לוח לזכרו באויפשט על בניין הגימנסיה על שמו
לוח לזכרו ברחוב בו נולד בעיירה דיולה, כממציא נורת הקריפטון
ארנון שמשוני

אין תמונה חופשית
ארנון שמשוני (נולד ב-12 בדצמבר 1935) הוא מומחה ישראלי ברפואה וטרינרית. היה מנהל השירותים הווטרינריים במשרד החקלאות ופרופסור בבית הספר לרפואה וטרינרית ע"ש קורט (Koret) בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית.
קורות חייו ופועלו

נולד בתל אביב לאלישע ולוסיה שמשוני. שירת בצה"ל במסגרת הנח"ל (הכשרת הצופים י"א, שדה בוקר). ב-1963 סיים לימודים בפקולטה לרפואה וטרינרית באוניברסיטת אוטרכט, הולנד. בשובו ארצה שימש 11 שנים כרופא למחלות צאן במחוז הצפון של השירותים הווטרינריים במשרד החקלאות. בשנת 1974 התמנה למנהל השירותים הווטרינריים ובריאות המִקנה ולרופא הווטרינר הראשי במשרד החקלאות ושירת בתפקיד זה עד תחילת 1999. ד"ר עודד ניר נתמנה כמחליפו.
בשנים 1987–2009 לימד בבית הספר לרפואה וטרינרית של האוניברסיטה העברית (מחלות צאן, מחלות מידבקות בחיות משק, חקיקה וטרינרית), ומשנת 1992 שימש בה כפרופסור-חבר. בשנים 1999–2001 כיהן כציר-יועץ לענייני חקלאות בשגרירות ישראל בלונדון.
ארנון שמשוני נמנה עם מייסדי הוועדה הווטרינרית האזורית (ROC‏ – Regional Oversight Committee), שפעלה בשנים 1996–2002 והורכבה ממנהלי השירותים הווטרינריים של ישראל, מצרים, ירדן והרשות הפלסטינית. ב-1998–1999 עמד בראשה ובשנים 1999–2002 תיפקד בה כיועץ. פעילות הוועדה כללה חילופי מדענים והשתלמויות הדדיות, מחקר משותף במימון אמריקני ואירופי, סדנאות אזוריות משותפות שנתיות, שנערכו בסבב בתחומי השותפים, והפעלת אתר אינטרנט משותף לארבע הרשויות.
לאחר פרישתו לגמלאות ב-2001 שירת כחבר בוועדות מייעצות של הארגון העולמי לבריאות בעלי-חיים (OIE) (אנ') בנושאי אפידמיולוגיה, מחלת כחלון הלשון, מערכות מידע ומניעת סבל בשחיטה. שירת בוועדת המעקב של OIE למצב תחלואת דֶבֶר הבקר במדינות החברות ובהמשך בוועדה הבין-לאומית המשותפת ל-OIE ול-FAO (ארגון המזון והחקלאות של האו"ם) לאישור סופי של ביעור המחלה ולהכרזה (2011) כי מחלת דבר הבקר נעקרה מהעולם.
שמשוני פועל משנת 2002 כעורך מדור וכפרשן בסוגיות של מחלות בעלי חיים ומחלות זואונוטיות ברשת המידע הבין-לאומית למחלות מגיחות (ProMED) (אנ') שבמסגרת האגודה הבין-לאומית למחלות מידבקות (ISID) (אנ').
מאמריו המקצועיים של שמשוני, בתחומי האפידמיולוגיה, המניעה והביעור של מחלות בעלי חיים ומחלות זואונוטיות, פורסמו בכתבי עת מדעיים בעולם ובארץ. כמה מנושאי התעניינותו ופרסומיו חורגים מתחומו האקדמי.
מפרסומיו

ארנון שמשוני, מיהו הכלב תובל ולמה הוא חשוב להבנת "תמול שלשום", באתר הארץ, 22 בספטמבר 2015
דוד אסף‏, תל צור: יישוב 'חומה ומגדל' שנשכח ותעלומת לבני-האש הסקוטיות, בבלוג "עונג שבת", 21 במאי 2015
ארנון שמשוני, רופא הבהמות הצעיר שקבר מעותיו במדבר, באתר הארץ, 25 במאי 2012
הראשונים – פרק בהיסטוריה של הרפואה הווטרינרית בישראל, רפואה וטרינרית 66 (3), 2011, עמ' 9–15
מחלות מגפתיות בבע"ח במזרח התיכון – המוכנות למניעתן ולביעורן במצבי חירום (1999) (באנגלית)
האפידמיולוגיה של מחלות זואונוטיות מגיחות בישראל (1997) (באנגלית)
מחלת הפה והטלפיים בצבי הישראלי (1988) (באנגלית)
זרימת המידע והשפעתה על מדיניות השירותים הווטרינריים למניעת חדירת קדחת השקע האפריקאי לישראל, 1978–1979 (1982) (באנגלית)
התפרצות מחלת אקבנה בבקר, כבשים ועזים, בישראל, 1970/1969 – הערכה אפידמיולוגית (1980) (באנגלית)
תצפיות בעזים בצפון ישראל – טפילי קיבה ומעיים (1974) (באנגלית)
"הים ראה וינוס" (בימוי, עריכה). סרט טבע לימודי על התנהגות החי ברצועת חוף ים סוף במהלך הגאות והשפל. המרכז הישראלי להוראת המדעים ע"ש עמוס דה-שליט והמחלקה למדעי החיים, אוניברסיטת בר-אילן (1971).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008747188905171  VIAF: 5159610189740540435   WorldCat (עם VIAF): 5159610189740540435 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'ון לה פרג'

| --- | --- |

 לידה:  31 במרץ 1835 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  14 בנובמבר 1910 (בגיל 75) פרובידנס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות גרינווד 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פורדהם  Fordham Preparatory School  אוניברסיטת מאונט סנט מרי'ס 
 יצירות ידועות:  Resurrection 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד 
 בן או בת זוג:  Margaret Mason LaFarge 
 צאצאים:  ג'ון לה פרג' הבן, אוליבר האזרד ג'ון לה פרג', כריסטופר גרנט לה פרג', Bancel La Farge 
 חתימה:   
 
ג'ון לה פרג' (באנגלית: John La Farge‏; 31 במרץ 1835 – 14 בנובמבר 1910) היה אמן אמריקאי, שהקריירה שלו כללה ציורים, ציורי קיר, עיצוב פנים, ציור ספרים פופולריים על מסעותיו באסיה ונושאים אחרים הקשורים לאמנות.
לה פרג' ידוע בעיקר בזכות ייצור ויטראז'ים, בעיקר עבור כנסיות בחוף המזרחי האמריקני, לה פרג' עיצב ויטראז'ים כאמן, כמומחה לצבע וכחדשן טכני. לה פרג' היה נערץ בכנסייה האפיסקופלית, וחולק יום חג ב -16 בדצמבר בלוח השנה הליטורגי, יחד עם האדריכלים האמריקאים ראלף אדמס קראם וריצ'רד אפג'ון.
ביוגרפיה

לה פרג' נולד בניו יורק להורים צרפתים עשירים. בילדותו, הוא ואחיו הפיקו מגזין בצרפתית.
התעניינותו באמנות החלה במהלך לימודיו באוניברסיטת מאונט סנט מרי במרילנד ובמכללת סנט ג'ון (אוניברסיטת פורדהאם) בניו יורק. הוא למד משפטים. בביקורו הראשון בפריז, צרפת, בשנת 1856 הוא למד ציור אצל תומאס קוטיר, ולהתוודע למעגל חברתי של אמנים וסופרים. הרישומים והנופים הראשונים של לה פרג' הראו מקוריות ניכרת, במיוחד בטיפול בצבע.
לה פרג' חזר מאירופה באוקטובר 1857, והמשיך בלימודי המשפטים. נסיבות אלה השתנו עם מות אביו ביוני 1858 - הלחץ ללמוד בבית הספר למשפטים נעלם, והייתה לו ירושה משמעותית שנתנה לו את החופש לתפוס מקום בסטודיו בבניין הסדנאות החדש ברחוב העשירי בגריניץ' וילג'. החללים הציבוריים של הבניין היוו תנאים טובים לקיום רשתות חברתיות בין האמנים. האטריום המרכזי וקבלות השבת המסורתיות היו חשובים בקריירה של דייריו ולמוניטין האמנותי של המקום. האדריכל ריצ'רד מוריס האנט המליץ ללה פרג' ללמוד אצל אחיו ויליאם מוריס האנט בניופורט, רוד איילנד.
קריירה

בשנות השבעים של המאה ה-19 החל לה פרג' לצייר ציורי קיר, שהפכו פופולריים במבני ציבור ובכנסיות. ציור הקיר הראשון שלו צויר בכנסיית טריניטי, בוסטון, בשנת 1873. בהמשך הוא עבר בכנסייה זו ביחד עם פרנסיס דייוויס מילט. אחר כך צייר בכנסיית העלייה ובקפלה של סנט פול, ניו יורק. הוא גם קיבל עבודה פרטית מצד פטרונים עשירים (כקורנליוס ואנדרבילט). לה פרג' המשיך ליצור ציורי קיר במהלך הקריירה שלו: עבור הקפיטול של מדינת מינסוטה. בגיל 71, בכנסיית סנט פול, הוא ביצע ארבעה ציורים המייצגים את ההיסטוריה של החוק. בין עבודותיו האחרונות היו שישה ציורי קיר עבור בית המשפט העירוני בבולטימור.
ג'ון לה פרג' היה מורה לציור, לאון דאבו היה בין תלמידיו ובהמלצת לה פרג' המשיך את הלימודים בפריז.
לה פרג' טייל רבות באסיה ובדרום האוקיינוס השקט, מה שנתן השראה לציוריו. הוא ביקר ביפן בשנת 1886 בחברת הנרי אדמס ובים הדרומי בשנת 1890 וב־1891, ובמיוחד בילה זמן בלימוד התרבות של סמואה, טהיטי ופיג'י, שוב בחברתו של אדמס. בהוואי בספטמבר 1890 הוא צייר נקודות נוף על ואהא ונסע לאי הוואי כדי לצייר הר געש פעיל. מסעות אלה מתוארים בהרחבה בספרו "זכרונות הים הדרומי" ובמכתביו של אדמס.
בשנת 1863 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב; בשנת 1877 הוא ייסד את האגודה לאמנים אמריקאים. שנת 1892 היה לה פרג' מדריך במוזיאון המטרופוליטן בבית הספר לאמנות כדי לתת הכשרה מקצועית לסטודנטים בניו יורק. הוא כיהן כנשיא החברה הלאומית לציירי קיר בשנים 1899 עד 1904. [2] בשנת 1904 הוא היה אחד משבעת האמנים הראשונים שנבחרו לחברות באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומכתבים. לה פרג' קיבל גם את צלב לגיון הכבוד מממשלת צרפת.
ויטראז'ים

לה פרג' התנסה בבעיות של שינוי צבע והידרדרות הציור, במיוחד במדיום של ויטראז'. עבודתו התחרתה ביופיים של חלונות מימי הביניים והוסיפה מראות חדשים על ידי שימוש בזכוכית מיוחדת ועל ידי שינוי הצבעים והריתוך של הזכוכית המקורית. זכוכית אופלצנט שימשה במשך מאות שנים בכלי שולחן, אך היא מעולם לא נוצרה כיריעות שטוחות לשימוש בחלונות ויטראז' ובחפצי נוי אחרים. לצורך הניסויים המוקדמים שלו, נאלץ לה פרג להזמין משטחי זכוכית שטוחה המיוחדת מיצרן זכוכית מברוקלין.
לה פרג' הגיש בקשת פטנט ב -10 בנובמבר 1879, וקיבל פטנט מס. 224,831 ב־24 בפברואר 1880, עבור "חלון זכוכית צבעונית", עם פרטים טכניים אודות ייצור זכוכית שטוחה מיוחדת והנחתה בשכבה ליצירת חלונות.
חיים אישיים

ב־15 באוקטובר 1860 הוא נישא למרגרט מייסון פרי (1839–1925) בניופורט, רוד איילנד. היא הייתה בתו של כריסטופר גרנט פרי, ונכדתו של אוליבר פרי. הם היו צאצאי המנהיגים הקולוניאליים המושל תומאס פרנס (1599–1673) וויליאם ברוסטר (כ־1567–1644), שהיה מנוסעי מייפלאואר.
למרגרט וג'ון נולדו שמונה ילדים, חלקם הפכו לאמנים ואדריכלים.
לה פרג' נפטר בבית החולים באטלר, בפרובידנס, רוד איילנד, בשנת 1910. הוא קבור בבית העלמין גרין ווד, בברוקלין, ניו יורק.
דרך בנו הבכור כריסטופר, הוא היה סבא של כריסטופר לה פרג', סופר ומשורר, ואוליבר לה פרג', סופר ואנתרופולוג ידוע. פיטר לה פרג', בנו של אוליבר, היה משורר מהולל בגריניץ' וילג' בשנות השישים. הוא כתב את "הבלדה של איירה הייז", שהתפרסם על ידי ג'וני קאש.
גלריה

נשים נושאות קנו בסמואה
נוף בציילון
בסמואה
נערת איכרים, יפן
אביב אמריקאי
חינוך
ערב
הדג
הערות שוליים

↑  Roberts, Norma J., ed. (1988), The American Collections, Columbus Museum of Art, p. 26,
↑  Works by Mount Saint Mary's Alumnus to be Featured in Exhibit, www.emmitsburg.net
↑  Margaret C. Conrads, Sterling and Francine Clark Art Institute, American Paintings and Sculpture at the Sterling and Francine Clark Art Institute, Hudson Hills, 1990, ISBN 978-1-55595-050-7. (באנגלית)
↑  James L. Yarnall; John La Farge (2012). John La Farge, a Biographical and Critical Study. Ashgate Publishing, Ltd. p. 50.
↑  "Art, Music and the Drama". The Week : A Canadian Journal of Politics, Literature, Science and Arts. 2 (1): 26. December 13, 1883.
↑  Yarnall, James L. (June 5, 2017). John La Farge, A Biographical and Critical Study. Taylor & Francis. p. 237.
↑  Forbes, David W., Encounters with Paradise: Views of Hawaii and its People, 1778–1941, Honolulu Academy of Arts, 1992, 201–220.
↑  The Rivalry Between Louis Comfort Tiffany and John La Farge, www.jlsloan.com
↑  James L. Yarnall, John La Farge, John La Farge, a Biographical and Critical Study, Ashgate Publishing, Ltd., 2012, ISBN 978-1-4094-1172-7. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007422811705171  BIBSYS: 90386185  BnF: cb12504708z (data)  GND: 119013444  ICCU: LI3V001459  ISNI: 0000 0000 8368 1075  LCCN: n79043979  MusicBrainz: 8af72537-e179-44d7-9683-66b1aa34bdd1  NDL: 00446594  NLA: 35286548  NTA: 073147117  RKD: 47093  SNAC: w6wm1gzt  SUDOC: 03427507X  Trove: 898082  ULAN: 500022926  VcBA: 495/223620  VIAF: 29638591   WorldCat (עם VIAF): 29638591
יאסארוקסאלאש

יאסארוקסאלאש (בהונגרית: Jászárokszállás) היא עיירה במחוז יאס-נאג'קון-סולנוק, בנפת יאסברן, הונגריה.
מיקום

היישוב ממוקם באזורים הצפוניים ביותר של מחוז יאס-נאג'קון-סולנוק, באזור כפרי שטוח, 17 ק"מ צפונית-מזרחית ליאסברן. נחל ג'נג'ש זורם בפאתי היישוב.
נגישות

ניתן להגיע ברכבת על MÁV קו הרכבת 86 (ואמושגיירק - אויסאס - סולנוק). תחנת הרכבת ממוקמת בין ואמושגיירק לבין יאסדוז'ה.
היסטוריה > ימי הביניים

דיולה קוציאן (1847-1896), הפקיד הפטריוט המקומי של יאסארוקסאלאש, קבע ביצירתו "העבר וההווה של יאס - ארוקסאלאש", כי "היסודות של ארוקסאלאש דאז הונחו על ידי היאסים שיושבו במקום בשנים 1084–1085 על ידי המלך לאסלו הקדוש (לאסלו הראשון, מלך הונגריה)". (היאסים היו קבוצה אתנית דוברת שפה הודו-איראנית. האוסטים החיים בקווקז כיום הם קרובי משפחה של היאסים). הספרות המאוחרת כבר לא קיבלה את התזה הזו, אלא חיפשו את מקור הקמת היישוב במאה ה-14. קוציאן התייחס לשנת 1313 כאל האזכור הכתוב הראשון של ארוקסאלאש.
היסטוריה > עיר מאורגנת (1886-1879)

1879 הייתה שנה חשובה בתולדות היישוב, כאשר יאסארוקסאלאש הפכה לעיר עם מועצה מסודרת. ראש העיר הראשון שלה היה אלאיוש מוצר (1819–1889). הרפורמטורים המקומיים נלחמו למען שימור דרגת העיר, אך בעלי הקרקע העשירים ביותר במקום פרקש יוז'ף מאגם בלטון ואנטל פטש מקצ'קמט חשבו שהעומס הכספי גדול מדי עבור היישוב ובשנת 1886 ארוקסאלאש הפך בחזרה לכפר גדול. עם זאת, המחלוקת נמשכה גם אחרי 1911, לאחר מותם של רוב המשתתפים בוויכוח.
אתרים בעלי חשיבות

הפונדק Külső Inn נבנה במחצית הראשונה של המאה ה-18 ביאסארוקסאלאש (Széchenyi út 104)
הכנסייה הרומית-קתולית של השילוש הקדוש ביאסארוקסאלאש נבנתה בין 1761 ל-1767
בית העירייה נבנה בשנת 1863 בסגנון רומנטי
בית יאס 1882 - תערוכה אתנוגרפית קבועה קבועה (Széchenyi út 31)
בניין איגוד התעשייה
פסל הגיבורים לזכר קורבנות מלחמת העולם הראשונה (1924)
יאסארוקסאלאש מרחצאות תרמיות
פסל מעוקב "פסל איגנץ שוימושי" 1971
אבן זיכרון למלחמת העולם השנייה - האנדרטה הראשונה במדינה הוקמה ביאסארוקסאלאש ב-29 באוקטובר 1988.
שער זמן המילניום
אנדרטה ל-1956
איגוד הדייגים של העובדים יאסארוקסאלאש, שנת ייסוד: 1948, http://www.peresto.hu, נשיא: ז'ולט קסב
אגם פרש-לפושי
בית הגילוף ביאסארוקסאלאש
ילידי המקום

ינה בלשה (במקור יעקב שוויגר, 1859 –  1926) היה שחקן יהודי-הונגרי.
פרנץ דונאט (1913 – 1986) היה פוליטיקאי יהודי-הונגרי, היסטוריון חקלאי, פובליציסט, חבר האספה הלאומית והפרלמנט.
לקריאה נוספת

דיולה קוציאן: העבר וההווה של יאס - ארוקסאלאש (יאסברן, 1896)
יאנוש הרברט: מונוגרפיה של יאסארוקסאלאש (1927)
ד"ר יוז'ף קיש: יאסארוקסאלאש וכנסיית הבארוק במאה ה-18 (יאסארוקסאלאש, 1996)
סודאן האנגלו-מצרית

סודאן האנגלו-מצרית (בערבית: السودان الإنجليزي المصري) הייתה מדינת חסות משותפת של הממלכה המאוחדת ומצרים בצפון אפריקה בין השנים 1899–1956, אך בפועל מדינת החסות הייתה בשליטה בריטית מלאה ומצרים קיבלה השפעה במקרים ספציפיים. סודאן האנגלו-מצרית קיבלה עצמאות ב-1956, משנת 2011 פוצלה סודאן לסודאן ולדרום סודאן.
עד שנת 1914, מצרים הייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית. במהלך המאה ה-19 הרחיבה מצרים את שליטתה בסודאן עד האגמים הגדולים של אפריקה. בשנת 1881 פרצה המלחמה המהדית בסודאן, ובשנת 1882 פלשו הבריטים למצרים, וכך מצרים הפכה למדינת חסות של בריטניה. לאחר מכן כוחות בריטיים ומצרים כבשו בהדרגה את סודאן. בשנת 1899 הם הסכימו רשמית להקים מדינת חסות משותפת: מצרים על בסיס שלטונה הקודם בסודאן ובריטניה על בסיס זכות כיבוש.
בין השנים 1914–1922, הסולטנות מצרים וסודאן, היו רשמית חלק מהאימפריה הבריטית. לאחר עצמאות מצרים בשנת 1922, בריטניה קיבלה בהדרגה שליטה רבה יותר במדינת החסות המשותפת, והוציאה את מצרים מסודאן כמעט לחלוטין עד שנת 1924. חוסר שביעות הרצון הגובר של מצרים מהסדר זה הגיע לשיאו לאחר מהפכת הקצינים החופשיים ב-1952.
ב-1 בינואר 1956, מצרים ובריטניה ויתרו על סודאן והעניקו לה את עצמאותה.
רקע > איחוד עם מצרים

בשנת 1820, צבאו של מוחמד עלי, בפיקודו של בנו אסמאעיל, כבש את סודאן. לסודאן היה קשרים לשוניים, תרבותיים, דתיים וכלכליים עם מצרים, והייתה תחת אותה ממשלה בתקופות שונות ולסירוגין מאז תקופת הפרעונים. מוחמד עלי נקט באגרסיביות של הרחבת כוחו בניסיון להחליף את האימפריה העות'מאנית.