stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלון הראל
פעילות ציבורית

הראל משתייך לצד השמאלי של המפה הפוליטית. באוקטובר 2018, לאחר פיגוע הירי באזור התעשייה ברקן, כתב הראל:
"זה ללא ספק רצח בדם קר, בכך הוא דומה מאוד למעשי הרצח שצה"ל מבצע בגבול הדרום. הגיע העת להפסיק את מעשי הטבח". לאחר סערה ציבורית שקמה בעקבות ההתבטאות, מחק הראל את דבריו ופרסם התנצלות על דבריו בעמוד הפייסבוק שלו.
במאי 2021 נמנה עם החותמים על מכתב המופנה לבית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג בנוגע לשלטון הישראלי ביהודה ושומרון, ובו קריאה לבית הדין שלא לסמוך על הגופים הרשמיים של מדינת ישראל, ולחקור בעצמו את הנעשה.
על הראל נמתחה ביקורת ציבורית כאשר תועד בנובמבר 2010 בכתבה ששודרה בערוץ 10, כשהוא צועק לעבר מתיישבי שכונת שמעון הצדיק בירושלים במהלך ויכוח, "התנ"ך בתחת שלי". בעקבות האירוע הוגשה תלונה נגד הראל על ידי הפורום המשפטי למען ארץ ישראל בגין פגיעה ברגשות דתיים, אך הפרקליטות החליטה שלא לפתוח נגדו בחקירה מכיוון ש"חופש הביטוי מחייב הבלגה גם נוכח גסות רוח מעין זו".
ב 18 בינואר 2023 עורר סערה נוספת, עם פרסום כי על דלת משרדו של אלון, נתלה שלט האוסר על כניסתם של סטודנטים המזוהים עם ארגון 'אם תרצו'.
בנוסף, לאחר הטבח של 7 באוקטובר 2023, האשים את ה"מתנחלים" שהם אשמים בטבח, ושהם כמו המחבלים של חמאס. האשמה זו גררה את הבקשה לפטר אותו מצד סטודנטים באוניברסיטה העברית.
פעילות ציבורית > זכויות אדם

במאמר "עלייתה ונפילתה של המהפכה ההומוסקסואלית" הראל מתבונן על ההתפתחות ההיסטורית של הזכויות המשפטיות של ההומוסקסואלים בישראל.
התזה המרכזית של המאמר היא שמה שאיפשר את המהפכה המשפטית הזו לא היה הניצחון של הליברלים הנאורים (שגורסים כי הומוסקסואליות איננה מגונה וכי קשר הומוסקסואלי ראוי להכרה כמו קשר הטרוסקסואלי) אלא התבסס על סובלנות דהיינו על התפישה כי המדינה לא צריכה להתערב בהתנהגות הומוסקסואלית גם אם ההתנהגות הזו היא בלתי מוסרית ובלתי ראויה. שיח הסובלנות איפשר תמיכה רחבה של אנשים כולל אנשים שמרניים ברפורמות המשפטיות הליברליות בנושא ההומוסקסואליות בשנות השמונים. הראל מנתח את האופן שבו טרנספורמציות חברתיות מתרחשות וטוען שלקראת אמצע שנות התשעים שיח הסובלנות נעלם. הוויכוח הפך לפיכך לוויכוח בין ליברלים נאורים לבין שמרניים המתנגדים לסובלנות.
הראל הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
ספרו

Why Law Matters, Oxford, New York: Oxford University Press, 2014-04-13, Oxford Legal Philosophy
הספר תורגם לספרדית וגרמנית.
הערות שוליים

↑  הספר '"עמך" בערכאות' מאת ישעיהו הראל
↑  RONALD DWORKIN, TAKING RIGHTS SERIOUSLY (1977)
↑  John Hart Ely, Democracy and Distrust: A Theory of Judicial Review (1980).
↑  כמו Yuval Eylon & Alon Harel, The Right to Judicial Review 92 VIRGINIA. L. REV. 991 (2006).
↑  Alon Harel, Criminal Law and Behavioral Law and Economics: Observations on the Neglected Role of Uncertainty in Deterring Crime 1 American Law and Economics Review 276-312 (1999) (with Uzi Segal);
Alon Harel, The Virtues of Uncertainty in Law: An Experimental Approach 89 Iowa L. Rev. 443-494 (2004) (with Tom Baker and Tamar Kugler)
↑  ראו למשל Myron Rothbart & Mark Snyder, Confidence in the Prediction and Postdiction of an Uncertain Outcome, 2 CANADIAN JOURNAL OF BEHAVIORAL SCIENCE 38 (1970).
או Wibecke Brun & Karl H. Teigen, Prediction and Postdiction Preferences in Guessing, 3 JOURNAL OF BEHAVIORAL DECISION MAKING 17 (1990).
↑  אלירן קרסנטי, הפרופ' שהאשים את צה"ל במעשי טבח - מתנצל, באתר www.20il.co.il (ארכיון)
↑  נועם (דבול) דביר, פרופסור באונ' העברית: הפיגוע בברקן - דומה לרצח שצה"ל מבצע, באתר ישראל היום, 10 באוקטובר 2018
↑   ניר חסון, כ-180 מדענים ואנשי רוח מישראל פנו להאג: אל תאמינו לרשויות בנוגע לחקר פשעי מלחמה, באתר הארץ, 6 במאי 2021
המכתב המלא ורשימת החותמים
↑  קובי נחשוני, פרופ' שצעק "התנ"ך בתחת שלי" לא ייחקר, באתר ynet, 15 ביוני 2011]
↑  רשת ב', "התנ"ך בתחת שלי" לא עילה לחקירה, 16.6.2011
↑  מילן מועלם, אין כניסה: שלט שנתלה בלשכת פרופ' מהאוניברסיטה העברית – עורר סערה, באתר עכשיו 14, 18 בינואר 2023
↑    ישי אלמקייס, ‏מרצה באוניברסיטה העברית התבטא על "החמאס היהודי", תלמידיו דורשים את פיטוריו, בעיתון מקור ראשון, 2 בנובמבר 2023
↑  עלייתה ונפילתה של המהפכה ההומוסקסואלית המשפט ז 195 (2002)
↑  "מי אנחנו", פורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300196705171  PLWABN: 9811710174905606  BIBSYS: 12043032  CiNii: DA18029501  GND: 170470628  ISNI: 0000 0000 4147 5222  LCCN: no98126586  MGP: 232361  NKC: xx0238060  NTA: 375775188  ORCID: 0000-0001-5122-9508  RERO: 02-A026712108  SUDOC: 178909645  VIAF: 53775857   WorldCat (עם VIAF): 53775857
פוקי קווסנל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 באפריל 1964 (בת 60) אקלס, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1993 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אוקספורד 
 https://www.pookyquesnel.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ואנה גבריאל "פוקי" קווסנל (באנגלית: Joanna Gabrielle "Pooky" Quesnel; נולדה ב-30 באפריל 1964) היא שחקנית וזמרת אנגלייה.
ביוגרפיה

קווסנל נולדה וגדלה באקלס שבלנקשייר יחד עם שישה אחים ואחיות. אביה נולד בטרינידד. היא למדה אנגלית אוניברסיטת אוקספורד ואחר כך למדה בבית ספר למשחק. בשנות השמונים של המאה העשרים הופיעה עם להקת Vile Bodies של המפרי קרפנטר במלון ריץ בלונדון, וכן הופיעה בקונצרט הוקרה שנערך אחרי מותו ב-2005. ב-2003 החלה קווסנל לכתוב תסריטים עבור הסדרות "רופאים" ו-"Family Affairs", שבה שיחקה אחרי כן בתפקיד דיאן שורט.
ביוגרפיה > קריירה

קווסנל שיחקה בתפקיד ד"ר מוניקה ברום בעונה הראשונה של הסדרה "Cardiac Arrest", ובתפקיד בלשית גרייס האריס בשתי העונות הראשונות של "Thief Takers". היא שיחקה בכמה פרקים בעונה השלישית של הסדרה "רגליים קרות" בדמות אמה קיטון. ב-2006 חזרה לשחק בדרמות רפואיות בדמות ד"ר כריסטין וילן בסדרה "The Golden Hour". ב-2007 כיכבה בתפקיד ניטה בסדרה "True Dare Kiss" של ערוץ BBC One. אחר כך החליפה את השחקנית סוקי סמית' בתפקיד רייצ'ל ברנינג באופרת הסבון "איסטאנדרס".
בפברואר 2008 שיחקה קווסנל בתפקיד הראשי במחזה המוזיקלי פרספונה מאת איגור סטרווינסקי בהפקת התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם ששודר ברדיו 3 של ה-BBC. ביולי 2008 הופיעה בפרק בסדרה "רציחות במידסומר" בדמות העיתונאית ג'ולי בנסון, ובפרק "The Burning Man" בסדרה "המפקח ג'ורג' ג'נטלי" בתפקיד ונדה ליין. במרץ 2010 שיחקה קווסנל בתפקיד מורין בעונה השנייה של הסדרה "חמישה ימים" של ערוץ BBC One. ב-2010 הופיעה בתפקיד קפטן של ספינת חלל בפרק ספיישל חג המולד "A Christmas Carol" של הסדרה "דוקטור הו".
בנובמבר 2010 שיחקה בתפקיד אשתו של ג'ימי מקגוורן, בגילומו של כריסטופר אקלסטון, בסדרת הטלוויזיה "Accused". היא גילמה אישה בהריון בפרק בסיטקום "Not Going Out". ב-2015 שיחקה בתפקיד אולגה פיצג'רלד, מורה לגאוגרפיה בסדרת הטלוויזיה "דרך ווטרלו" של ה-BBC. ב-2016 החלה לגלם את לואיז וילון בסדרת הדרמה "סוג א'", ואת מנהלת בית הספר דורותיאה איימס בסדרה "Class" בערוץ BBC3. עוד ב-2016 דיבבה את יוריה מלונדור במשחק הווידאו "Dark Souls III".
ביוגרפיה > חיים אישיים

קווסנל עוסקת בקיקבוקס, טאי צ'י וריקודי פלמנקו. ב-2017 זכתה בארד באליפות הבריטית בטאי צ'י עבור תרגיל בטאי צ'י וודאנג.
תפקידים בתיאטרון

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1991 |  | Sweet Sessions | הליידי הכהה | תיאטרון Old Fire Station, אוקספורד |
| 1993 |  | Don't Fool with Love | איכרה | סיור הופעות |
| 1993 | חודש בכפר | A Month in the Country | ורוצ'קה | סולסברי פלייהאוס |
| 1993 | בילי בדאי | Billy Liar | ריטה | סולסברי פלייהאוס |
| 1995 | אנדרומַכָה מאת ז'אן רסין | Andromache | אנט לה סקי | תיאטרון אלמיידה |
| 1997 | ג'יין אייר | Jane Eyre | ברתה | להקת התיאטרון Shared Experience בתיאטרון וולסי, איפסוויץ' תיאטרון יאנג ויק, לונדון סיור הופעות |
| 1998 | אנה קארנינה | Anna Karenina | קיטי וסריושה | האקדמיה למוזיקה ברוקלין תיאטרון מג'סטיק  תיאטרון ליריק המרסמית' |
| 2003 |  | Present Laughter |  | תיאטרון איוון ארנו, גילדפורד תיאטרון קינגס, גלאזגו |
| 2004 |  | Loot | פיי | בריסטול אולד ויק |
| 2005 | רומיאו ויוליה | Romeo and Juliet | ליידי קפולט | תיאטרון רויאל אקסצ'נג' |
| 2005 |  | Sitting Pretty |  | בתיאטרון ניו וולסי, איפסוויץ' |
| 2008 | פרספונה | Perséphone | פרספונה | התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם |
הערות שוליים

1 2  Malins, Sue (21 בנובמבר 1996). "I got a real gun too easily; Pooky Quesnel". The Mirror. נבדק ב-13 בינואר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  "Pooky Quesnel plays Nita". True Dare Kiss Press Pack. BBC. 18 ביוני 2007. נבדק ב-12 בינואר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Dempster, Nigel (4 באפריל 1993). "All's fair in love for Pooky". Mail on Sunday. p. 47. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Music for a Wizard Whizz". BBC Radio 3. 1 באוקטובר 2006. נבדק ב-3 בינואר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Wylie, Ian (12 ביולי 2007). "Pooky's real sister act". Manchester Evening News. נבדק ב-13 בינואר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑    Michael Deacon, ‏Last night on television, The Telegraph, 29 June 2007
↑  "Midsomer Murders –  Midsomer Life". ABC1. ABC Australia. 21 בספטמבר 2008. נבדק ב-13 בינואר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Jeffery, Morgan (19 באוגוסט 2010). "'Who' Christmas special cast announced". Digital Spy. נבדק ב-13 בינואר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Wylie, Ian (9 בנובמבר 2010). "Christopher Eccleston: I owe my career to Jimmy McGovern". Manchester Evening News. נבדק ב-13 בינואר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Not Going Out 2013 Episode 2: Skiing".
↑  Watson, Keith (6 ביולי 2008). "George Gently: The Burning Man – BBC1". Metro. נבדק ב-13 בינואר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Batley's the star in new BBC drama". Batley & Birstall News. 12 באוקטובר 2009. אורכב מ-המקור ב-2016-03-04. נבדק ב-13 בינואר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Moving On – Sauce For The Goose". BBC Press Office. 1 בנובמבר 2010. נבדק ב-13 בינואר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  London theatre record, Volume 11, Issues 14–26
↑  Plays and players: Volumes 489–492; Volumes 494–500, 1993
↑  Plays international, Volume 11, Chancery Publications Ltd., 1995
↑  Plays and players, Issues 501–510. Hansom Books, 1996
↑  Teale, Polly; Brontė, Charlotte (1998). Jane Eyre (adaptation). Nick Hern Books. p. 5.
↑  Cooper, Neil (27 בפברואר 2003). "Theatre – Present Laughter, King's Theatre, Glasgow". The Herald. Glasgow. נבדק ב-13 בינואר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑    Dominic Cavendish, ‏Orton still on the money, The Telegraph, 11 March 2004
↑  "Preview: Sitting Pretty". BBC Suffolk. בפברואר 2005. נבדק ב-13 בינואר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 5663 7206  LCCN: no2011177879  VIAF: 190471032   WorldCat (עם VIAF): 190471032
ניקוטונים

Nicktoons הוא שם כולל המשמש את ניקלודיאון לסדרת האנימציה המקורית שלהם. כל ה-Nicktoons מופקים בחלקם ב-Nickelodeon Animation Studio ומפרטים את חברת האם של Nickelodeon (Viacom, הידועה כיום כפרמאונט גלובל) בשורות זכויות היוצרים שלהם. אין עדיין בישראל יפורסם בהמשך.
מאז השקתו בסוף שנות ה-70, לוח הזמנים של ניקלודיאון כלל אנימציה שהופקה על ידי חברות אחרות, כמו בל וסבסטיאן, בננהמן ודנג'ר מאוס. והערוץ אפילו היה שותף להפקת הרוזן דאקולה, שהחלה לשידור ב-1988. אבל ניקלודיאון לא השקיעה בסדרה מצוירת מקורית משלה עד 1989, כשהמפיקה ונסה קופי ביקרה בלוס אנג'לס כדי לקבל פיצ'רים של אנימטורים מקומיים. ג'רלדין לייבורן, נשיאת הערוץ דאז, האירה שלושה פיצ'רים לסדרות מלאות: החיים על פי דאג, המופע של רן וסטימפי וראגרטס. ב-11 באוגוסט 1991, שלושת הקריקטורות הוצגו לראשונה כחלק מבלוק של 90 דקות, והפכו ל-Nicktoons הממותגים הראשונים. בניגוד לסרטים המצוירים מבוססי הסחורה ששלטו בתעשיית האנימציה של שנות ה-80, ונסה קופי וג'רלדין לייבורן הסכימו שהניקטון צריך להיות מונע על ידי יוצרים: מבוסס על דמויות מקוריות שעוצבו על ידי אנימטורים. עדיין אין בישראל יפורסם בהמשך.
ה-Nicktoons הראשונים הגיעו להצלחה כלכלית, ושכנעו את ויאקום להשקיע בתוכניות אנימציה מקוריות עבור הרשת האחרת שלה MTV. עד 1998, חטיבת האנימציה של ניקלודיאון פעלה מתוך מתחם משרדים שכור בסטודיו סיטי, קליפורניה. הייצור עבר לבניין בודד בברבנק הסמוך ב-4 במרץ 1998. בין התוכניות הראשונות שהופקו במתקן החדש הזה הייתה בובספוג מכנסמרובע, שעד 2004 הפכה לתוכנית הרווחית ביותר בתולדות ניקלודיאון. בשנת 2002 הושק ערוץ כבלים שנקרא גם ניקטונס, ואחריו מספר גרסאות בינלאומיות. מספר תוכניות מקוריות הופיעו בבכורה של פרקים חדשים ברשת Nicktoons. אין עדיין בישראל יפורסם בהמשך.
בתחילת שנות ה-2010, ניקלודיאון הוציאה לראשונה את שני הניקטון הראשונים המבוססים על זכייניות טלוויזיה קיימות, בניגוד לדמויות חדשות: צבי הנינג'ה המתבגרים ומועדון ווינX. שני המופעים המחודשים הללו פותחו ב-Nickelodeon Animation Studio בעקבות רכישות של Viacom של שני הנכסים. בשנת 2019, Nick Animation הוציא לראשונה את Nicktoon הבלעדי להזרמה, פינקי מלינקי, אשר שוחרר בנטפליקס ולא בטלוויזיה. מספר חודשים לאחר מכן, האולפן הכריז על הסכם רב-שנתי להפקת תוכן אנימציה עבור נטפליקס, כולל נכסים חדשים וספין-אוף של ניקוטונים קודמים. Nick toons יפורסם בהמשך בישראל כי אין בינתיים בגלל שניקולדיאון עוד לא החליטו שיהיה בישראל אז יפורסם בהמשך עוד בפרטים.
תרבות להט"ב ברוסיה

שער הניצחון במוסקבה מואר בצבעי דגל הגאווה על ידי פעילים הומוסקסואלים ב-26 ביוני 2010 לזכר ציון מצעד הגאווה בסנקט פטרבורג באותה שנה
אף על פי שהחיים ברוסיה המודרנית מאפשרים הרבה יותר חירויות לנשים לסביות, גברים הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) מאשר לפני מהפכות 1989, אפליה לא רשמית ופחד עדיין מוגדרים כנוכחים בקרב האוכלוסייה הרוסית כלפי חברי הקהילה. "זה יהיה טיפשי לפרש כמה חירויות חדשות כסובלנות", אמר איגור קון, סוציולוג המוגדר בתור המומחה הידוע ביותר ברוסיה עבור פרקטיקות מיניות, ומחבר הספר "המהפכה המינית ברוסיה" (The Sexual Revolution in Russia).
חיי קהילת הלהט"ב ברוסיה דווחו לאורך השנים כגלויים הרבה פחות מאשר במדינות המערב, עם מגמת קבלה גוברת בערים גדולות כגון מוסקבה וסנקט פטרבורג בהן נכללים מועדונים וגיי ברים כגון התחנה המרכזית וצדפה כחולה ופסטיבל הסרטים "Side by Side".
היסטוריה

רוסיה של ימי הביניים הייתה ככל הנראה מוגדרת עם רמת קבלה גבוה מאוד כלפי הומוסקסואליות, כאשר מבקרים זרים במדינה הופתעו מגילויי חיבה בין הומוסקסואלים. החוקים הראשונים נגד הומוסקסואלים ברוסיה הגיעו במאה ה-18, תחת שלטונו של פיוטר הגדול, אך רק בחוקים צבאיים עבור חיילים.
בשנת 1832 כלל הקוד הפלילי את סעיף 995, שקבע כי "מוז'לוז'סטבו", או גברים השוכבים עם גברים, הוא מעשה פלילי שדינו בגלות לסיביר למשך עד 5 שנים. גברים השוכבים עם גברים התפרשו על ידי בתי המשפט כמשמעות של קיום מין אנאלי. יישום החוקים היה נדיר, ובתחילת המאה נמצאה הקלה של חוקים אלה והגברה כללית של סובלנות ונראות.
בעקבות מהפכת אוקטובר, המשטר הבולשביקי ביטל את הפללתה של הומוסקסואליות. עם זאת, תחת משטרו הרודני של יוסיף סטלין, ברית המועצות הפלילה מחדש הומוסקסואליות בצו שנחתם בסוף 1933. סעיף 121 החדש, שהעניש את מוז'לוז'סטבו במאסר של עד 5 שנים, כלל פשיטות ומעצרים בעוד הומוסקסואלים נשלחו למוסדות לחולי נפש או לעבודות פרך של כ-5 שנים.
סעיף 121 שימש לעיתים קרובות להארכת עונשי מאסר ושליטה במתנגדי משטר. בין הכלואים היו במאי הקולנוע הגאורגי סרגיי פרדג'אנוב והמשורר גנאדי טריפונוב. תחת ממשלו של מיכאיל גורבצ'וב, נוצר ארגון זכויות הלהט"ב הראשון ברחבי המעצמה אשר בראשו "ברית ההומואים והלסביות במוסקבה" עמדו יבגניה דבריאנסקאיה ורומן קלינין, שהפך לעורך עיתון הלהט"ב הרשמי הראשון, Tema (אפלה). התפרקותה של ברית המועצות האיצה את התקדמותם של זכויות להט"ב ברוסיה בעוד החלו להופיע פרסומים ומחזות הומוסקסואלים. בשנת 1993 נחתם חוק פלילי רוסי חדש אשר אינו כלל את סעיף 121 בתוכנו, בעוד גברים הומוסקסואלים שנכלאו החלו להשתחרר.
היסטוריה > רוסיה המודרנית

חיי קהילת הלהט"ב המודרניים ברוסיה נמצאים בתהליך של הגברת פתיחות החברה מאז תחילת המאה ה-21. העסקים הראשונים עם נטייה הומוסקסואלית החלו להופיע בהם: ברים, דיסקוטקים, סאונות ואף סוכנות נסיעות אם כי החיים של הומואים ולסביות במחוזות נותרו קשים, ישנם קהילות ותרבות להט"ב פתוחה בערים גדולות כגון מוסקבה וסנקט פטרבורג. עם זאת, מפלגת השלטון השמרנית, רוסיה המאוחדת, לאורך השנים הגבילה את חופש הביטוי של חברי הקהילה הרוסית וחוקקה חוקים נגד תרבות להט"ב.
במסיבת עיתונאים ב-1 בפברואר 2007, נשאל נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לחוות דעתו בעיצומה של המחלוקת על החלטתו של ראש עיריית מוסקבה, יורי לוז'קוב, לאיסור על קיום מצעד הגאווה במוסקבה בעודו השיב כי, "בקשר למה שראשי האזורים אומרים, אני בדרך כלל משתדל לא להגיב. אני לא חושב שזה העסק שלי. היחס שלי להפגנות הומוסקסואלים ולמיעוטים מיניים באופן כללי הוא פשוט - זה קשור לעניין שלי. חובות רשמיות והעובדה שאחת הבעיות המרכזיות של המדינה היא דמוגרפית. אבל אני מכבד ואמשיך לכבד את החופש האישי על כל צורותיו, על כל ביטוייו".
באוגוסט 2009 הכריז ראש המחוז המנהלי הצפוני של מוסקבה, אולג מיטבול, על כוונתו לסגור את מועדון ההומואים המוביל "Dusha i Telo" במוסקבה. פעיל הלהט"ב הרוסי ניקולאי אלכסייב ועמיתיו הובילו בקמפיין נגד סגירת המועדון. באוקטובר 2009 ארגן אלכסייב מסיבת עיתונאים במרכז העיתונות העצמאית בה דיברו כוכבי פופ רוסים בהם לוליטה מילבסקיה ולהקות "Shura" ו-"Mirazh" לתמיכה בקיום המועדון. "Dusha i Telo" נסגר מאוחר יותר בעוד בתי המשפט קבעו כי סיום החוזה היה בלתי חוקי, אם כי המועדון לא נפתח שוב. באוקטובר 2010 פוטר אולג מיטבול מתפקיד ראש המחוז.
ב-2013 חתם פוטין על החוק נגד תעמולה הומוסקסואלית לאחר שהתקבל בדומה הממלכתית. החוק אוסר על הפצת "תעמולה הומוסקסואלית" לקטינים לכאורה, אם כי בפועל, אסר על כול הפגנה למען זכויות להט"ב, דיבור המגן על זכויות להט"ב או קביעה שמערכות יחסים חד-מיניות שוות למערכות יחסים הטרוסקסואליות. החוק מחייב אזרחים רוסים שנמצאו אשמים בקנסות של עד 5,000 רובל ופקידי ציבור לקנסות של עד 50,000 רובל בעוד ארגונים או עסקים ייקנסו עד מיליון רובל וייאלצו להפסיק את פעילותם למשך עד 90 יום. זרים עשויים להיעצר ולהיכנס למעצר עד 15 ימים ולאחר מכן להיות מגורשים מהמדינה וכן להיקנס בסך של עד 100,000 רובל. אזרחים רוסים המשתמשים באינטרנט או בתקשורת כדי לקדם "יחסים לא מסורתיים" ייקנסו עד 100,000 רובל. בהתייחסו להצעת החוק טרם העברתה, הצהיר הנשיא פוטין, במהלך ביקור באמסטרדם באפריל 2013 באומרו כי, "אני רוצה שכולם יבינו שברוסיה אין הפרות של זכויות מיעוטים מיניים. הם אנשים, בדיוק כמו כולם, והם נהנים מזכויות וחירויות מלאות".
במרץ 2018 אסרו השלטונות הרוסיים על אתר אינטרנט הלהט"ב הגדול במדינה, "Gay.ru" בשל "תעמולה של מערכות יחסים מיניות לא מסורתיות".
בשנת 2019, רוסיה צנזרה סצנות הומוסקסואליות במחזמר הסרט "רוקטמן" המבוסס על חייו של הזמר הבריטי אלטון ג'ון ובן זוגו. בתגובה, גינה ג'ון את הפעולה באומרו כי "אינה מקבלת באכזריות אהבה בין שני אנשים".
סרטים תיעודיים

| --- | --- |
 :  ראו גם – Moscow Pride '06
מספר סרטים תיעודיים על חיי הומוסקסואלים ברוסיה עלו בשנות ה-90 לאחר התפרקות ברית המועצות, בהם: "Kiev Blue" ,"To My Women Friends" ו-"Moscow Fags".
"Moscow Pride '06" הוא סרט תיעודי המציג את מצעד הגאווה הראשון במוסקבה בשנת 2006. הכרנת בכורתו נערכה ב-27 בנובמבר, שישה חודשים לאחר קיומו. כמה מוקדים של הסרט כללו את הפסטיבל הנורדי, תחרות התרבות הגאה הרוסית, הרצאתו של מרלין הולנד על סבו אוסקר ויילד וכנס היום הבינלאומי נגד הומופוביה (IDAHO). הסרט מתמקד בנוסף בצרות סביב הקרמלין ובית עיריית מוסקבה כאשר המשתתפים התאספו למחות על איסור קיום המצעד ועל החלטת בית המשפט טברסקוי לאשר את החלטת ראש העיר יורי לוז'קוב לאיסורו. ולאד אורטנוב, עורך לשעבר של "Argo", אחד ממגזיני הלהט"ב הוותיקים ברוסיה, תיאר את הסרט התיעודי כ-"מסמך היסטורי אנושי גדול שיאמר הרבה לדורות הבאים".
מדיה

| --- | --- |
 :  ראו גם – קוויר (מגזין)
ישנם כתבי עת חדישים לחברי קהילת הלהט"ב הרוסי בהם מגזין קוויר יחד עם כתבי עת ותיקים יותר, כגון Tema, מגזין הלהט"ב הרשמי הראשון במדינה.
מדיה > מגזינים ועיתונים

Kvir (מ' - מוסקבה), (2003-2012).
BF BEST FOR (מ'), (2005-הווה).
Ty (מ'). גנאדי קרימנסקוי, 2 גיליונות (1992–1993).
Argo (מ'), עורכים, ולאד אורטנוב, קונסטנטין יבגנייב, 3 גיליונות (1994–הווה).
Tema, (מ') עורכים, רומן קלינין, ויטלי לזרנקו, 13 גיליונות, (1990–1993).
1/10 (מ') עורך, דמיטרי ליצ'ב, (1991–הווה).
SOHO Revue 8 /94 (ספב' - סנקט פטרבורג), בתוספת רוסית כחלק ממגזין הלהט"ב הצ'כי.
Kristofer (ספב') עורכים, ג. וטסקוי וסרגיי שצ'רבקוב, (1992).
Impul's (מ') עורכים, גריגורי וצקוי, ניקולאי סיבולובוב, (1992)
Risk (מ') עורכים, ולאד אורטנוב ודימה קוזמין, 5-6 גיליונות, (1990–1993).
מדיה > כתבי עת, ספרות ותרבות

!Gay, Slaviane (סנב') עורכים, אולגה ז'וק, סרגיי שצ'רבקוב, גנאדי טריפונוב, 2 גיליונות, (1993, 1994).
Risk (מ') עורכים, דמיטרי קוזמין (אגור גורודצקי, ירוסלב מוגוטין), 2 גיליונות, (1995, 1996).
ראו גם

מצעד הגאווה במוסקבה
Moscow Pride '06
זכויות להט"ב ברוסיה
הערות שוליים

↑  Specter, Michael (1995-07-08). "Gay Russians Are 'Free' Now But Still Stay in Fearful Closet". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-11-30.
↑  Facebook, Instagram, LinkedIn, Twitter, Berlin in Summer, TripSavvy (באנגלית)
↑  Russian Gay History, community.middlebury.edu
↑  President of Russia, web.archive.org, ‏2009-05-24
↑  Лолита Милявская в поддержку гей-сообщества, נבדק ב-2021-11-22
↑  Alpert, Lukas I. (2013-06-12). "Russia Passes Bill Banning Gay 'Propaganda'". Wall Street Journal (באנגלית אמריקאית). ISSN 0099-9660. נבדק ב-2021-11-22.
↑  "Obama meets with gay rights activists in Russia". Washington Post (באנגלית אמריקאית). ISSN 0190-8286. נבדק ב-2021-11-22.
↑  Russia: Use Leadership to Repeal Discriminatory Propaganda Law, Human Rights Watch, ‏2013-09-05 (באנגלית)
↑  Sputnik International, Putin Signs Anti-Gay Bill Into Law, Sputnik International, ‏20130630T1157+0000 (באנגלית)
↑  Russia passes law banning gay 'propaganda', the Guardian, ‏2013-06-11 (באנגלית)
↑  "Q&A: Gay rights in Russia". BBC News (באנגלית בריטית). 2013-08-13. נבדק ב-2021-11-22.
↑  Роскомнадзор внес сайт Gay.ru в реестр запрещенных ресурсов, РБК (ברוסית)
↑  Thomson Reuters Foundation, Elton John slams Russian cuts to 'Rocketman' gay scenes, news.trust.org
↑  GAY-THEMED FILMS ABOUT RUSSIA, community.middlebury.edu
1 2  Moscow Gay Pride Documentary Premiers at National Film Center, web.archive.org, ‏2011-01-05
מופע הומואים בסנקט פטרבורג, תמונה משנות ה-1900 מאת קרל בולה
מלכת הדראג וזמרת הפופ, זאזה נאפולי
פעולה ציבורית במסגרת אירוע הגאווה השנתי החמישי של סנקט פטרבורג, 2014
כלום לא עצוב

| --- | --- |

 סינגל בביצוע אביתר בנאי
 מתוך האלבום אביתר בנאי
 יצא לאור:  1 ביולי 1997
 שפה:  עברית
 כתיבה:  אביתר בנאי
 לחן:  אביתר בנאי
 הפקה:  קורין אלאל
 עיבוד:  קורין אלאל
"כלום לא עצוב" הוא שיר של הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי. השיר נכתב והולחן על ידי בנאי, עובד והופק בידי קורין אלאל ויצא לאור ב-1 ביולי 1997 בתור הרצועה ה-11 מתוך אלבום הבכורה שלו, "אביתר בנאי".
רקע, יצירה ויציאה לאור

השיר נכתב והולחן על ידי בנאי ועובד והופק בידי קורין אלאל. עטיפת הסינגל אשר צולמה בידי רונן ללנה בביתו של אביתר, מראה את אביתר בצורה מטושטשת, כמו כל שאר העטיפות מאלבום זה. השיר יצא לאור ב-1 ביולי 1997 בתור הרצועה ה-11 מתוך אלבום הבכורה שלו, "אביתר בנאי".
ניתוח טקסטואלי

השיר מתאר מגוון סיטואציות קשות, בהן רצח, אונס ומוות פתאומי אותן שר בנאי, מלוות בלחן שמח, שאותו מלוות שירתן של קורין אלאל ואורנה בנאי. בפזמון הקצר מצהיר בנאי ש"כלום לא עצוב", ובבית האחרון מציג את פתרונו למצב: ללכת לישון. אורי משגב תיאר את בסדרה התיעודית "האלבומים" את "כלום לא עצוב" כ"שיר מחוספס של בחור שמסתכל החוצה מהחלון ומבין מה הוא הוא רואה בארץ הזאת, ועמי פרידמן מ"ישראל היום" כתב כי זהו שילוב של נעימה ילדותית ותיאור קודר של הלך הרוח ברחוב הישראלי באותם ימים.
ביקורת

אלחנן סמואל מ"מקור ראשון" כתב כי זהו אחד משירי המחאה החברתית החזקים בישראל. הוא הוסיף כי המציאות המתוארת בשיר, בה יש אנשים שעבורם "כלום לא עצוב" לנוכח אירועים עצובים הקורים לאחרים, היא רק עוד סיבה להיות עצובים. לדבריו, המחאה בשיר היא לא נגד רצח ואונס, אלא נגד האדישות של בני האדם לכל הרע שמסביבם.
לעומת זאת, נדב מנוחין מ"וואלה!" כתב כי זהו שיר מחאה שטחי ובוסרי שממחיש עד כמה לא ידע בנאי הצעיר מה לעשות עם כל הכעס שלו על העולם.
ביולי 2020, תוך כדי שהוא מבצע את השיר במהלך הופעתו ביהוד התבטא אביתר בנאי על השיר: ”מי זה המשוגע הזה? מי כתב את זה?”.
הערות שוליים

↑   אביתר בנאי - כלום לא עצוב | מתוך הופעה בקיסריה לציון 25 שנה לאלבום הראשון, סרטון בערוץ "כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 04:12)
1 2 3 4   האלבומים - עונה 1 פרק 1 - אביתר בנאי, סרטון בערוץ "דוד ימין", באתר יוטיוב (אורך: 49:10)
1 2    אלחנן סמואל, ‏כלום לא עצוב, אך איך תוכל להתעלם?, בעיתון מקור ראשון, 20 באוגוסט 2021
↑  עמי פרידמן, אביתר בנאי חוגג 50: האמנים שאוהבים אותו קפצו לאחל מזל טוב ולבחור שיר אהוב, באתר ישראל היום, 8 בפברואר 2023
↑  נדב מנוחין‏, מהמאוס למופתי: דירגנו את שירי האלבום הראשון של אביתר בנאי, באתר וואלה, 11 באוגוסט 2017
↑   אביתר בנאי- כלום לא עצוב, סרטון בערוץ "Inbalbal1", באתר יוטיוב (אורך: 04:06)
↑  עמית אטיאס, ‏"אני צריך לשיר ציף ציף? מה אני ציפור?": הזמרים שעושים חשבון נפש עם השירים הישנים שלהם - ועם עצמם, באתר ‏מאקו‏, 4 באוקטובר 2022
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 24 באוגוסט 1997, באתר פזמונט
↑  המצעד השנתי תשנ"ז (1997), באתר פזמונט
| אביתר בנאי |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה | דיסקוגרפיה |  |
| אלבומי אולפן | "אביתר בנאי" (1997) • "שיר טיול" (1999) • "עומד על נייר" (2005) • "לילה כיום יאיר" (2009) • "יפה כלבנה" (2013) • "לשונות של אש" (2017) • "החיים מתחילים לנגן" (2021) • "עוגן במים" (2023) • שיחות שלום (2024) |  |
| אלבומי הופעה | "Live at TEDER" ‏(2022) • "בחזרה לאלבום הראשון" (2023) |  |
| שירים נבחרים | "מתי נתנשק" • "שמתי לי פודרה" • "תיאטרון רוסי" • "כלום לא עצוב" • "תחרות כלבים" • "אבא" • "אותיות פורחות באוויר" • "לילה כיום יאיר" • "עד מחר" • "יפה כלבנה" • "פרגולה" • "עד האהבה" • "רחמים" |  |