ספר המעשים
מאפייני "ספר המעשים"

עגנון, שהיה לסופר המקפיד על אורח חיים יהודי והצטייר בעיני רבים ממבקריו ככרוניסטן של החיים היהודים וכמי שהקים לתחייה את הסיפור היראי, התגלה לפתע, בעזרת סיפורים אלו, כסופר מודרני במלוא מובן המילה, שכתיבתו נותנת ביטוי למצבי חרדה קיומיים באמצעות טכניקה חדשנית המערערת על המסורת של הריאליזם, שבמסגרתה פעל עד אז. מהלך מפתיע זה בכתיבתו של עגנון התרחש במידה רבה בהשראתם של זיגמונד פרויד ופרנץ קפקא, שכתביהם היו מוחזקים דרך קבע בין ספריה של אשתו. למרות זאת, לא פסק עגנון מלומר כי סיפורים אלו הם האישיים ביותר בכתביו והם לא הושפעו מאף אדם אחר, כולל קפקא:
מעשה פעם אחת פשפשתי בכתבי. נזדמן לידי ספר המעשים. נתחשק לי פתאום לפרסם כמה מהם. אבל לבי היה נוקפני, מחמת שלא מצאתי להם אב לא בספרות העברית ולא בספרות של אומות העולם [...] ומה שמזכירים עלי את קפקא טעות היא. קודם שפרסמתי את ספר המעשים לא ידעתי מסיפורי קפקא חוץ מסיפורו די פערוונדלונג ואף עכשו חוץ מן המשפט שקראתי בימי חוליי לפני עשר שנים לא לקחתי ספר של קפקא לידי. פעמים הרבה ביקשה אשתי שתחי' לקרות לפני סיפור של קפקא ולא עלתה בידה. אחר שקראה לפני עמוד או דף משכתי את אזני הימנו. קפקא אינו משורש נשמתי, וכל שאינו משורש נשמתי אני איני קולט אותו ואפילו הוא גדול כעשרה זקנים שכתבו את ספר תהילים.
שם הקובץ, "ספר המעשים", הוא בעקבות "מעשה בוך" - ספר מעשיות ביידיש שיצא לאור בשנת 1602 וזכה לתפוצה רבה, אך אין כל זיקה תוכנית בין הספרים. "מעשים" כאן הם במשמעות של "מעשיות". חרף זאת, תרגומו של הקובץ לאנגלית קרוי "The Book of Deeds", בהתאם למשמעות הנפוצה יותר של "מעשים". גרשם שלום התייחס למשמעות הנפוצה יותר של המילה "מעשים" וציין: "הפראדוכס הטבוע בכל צעד שאדם מנסה לעשות, מתגלם כבר בשם הספר, הבלתי הולם, באורח מוחלט, את תוכנו, מפני שעניינו של הספר הזה הוא להדגיש דווקא את אי-האפשרות לבצע אפילו את המעשה הקל ביותר, מבלי שיתהווה סבך של מבוכה ובלבול שאין להתירו, אלא על ידי Deus ex machina או על ידי היקיצה כמתוך חלום בלהות."
ברוך קורצווייל הדגיש את חשיבותם של סיפורי "ספר המעשים":
דרך כל כתבי עגנון עוברת הפרובלימטיקה של אדם שהוא בעל אמונה ואף על פי כן הוא מוכרח להילחם עם עצמו. השקט המדומה, השלווה, הרווחה וההסתכלות הפנימית של סגנונו, אינם מסיחים דעתו מעובדה זו. הם יוצרים גירוי אמנותי מוגבר בניגודם להתרוצצות הנפש הכבושה ולדימוניה הפנימית שלו. בדרך עזה ביותר פורצת הדימוניה של עגנון מסיפוריו הקטנים, ב"ספר המעשים". רק הם מבררים לנו את חשיבותו של המעבר מעולם החלומות למציאות היום בחיבוריו. משום כך הם המפתח העיקרי להבנתנו האמיתית את המשורר עגנון.
קורצווייל עסק בשאלה מדוע בחר עגנון בסגנון הסוריאליסטי בסיפוריו אלה, ובין השאר השיב:
אל נא לנו לשכוח שעגנון נשאר למעשה נאמן לעקרונות עולם האבות, שבכנות היה רוצה לראות את עצמו כאחד מבני האמונה שבסיפוריו. ברם, מה לעשות נוכח המציאות החדשה, הטופחת על פני האשליה האהובה? אי אפשר לתאר תיאור ריאליסטי כיצד אין הנפש שלמה עם עולם האבות, ובכלל לא מן החכמה הוא להזכיר במפורש דברים כאלה. ... הסיפור המֶטַאריאליסטי - אם להשתמש בביטוי שבו מנסה פליכס וולטש להקל על הבנת סיפורי קפקא - הוא הפתרון הנוח ביותר לעגנון במצוקה זו.
זיוה שמיר ציינה:
סיפורי "ספר המעשים" הם ברובם סיפורים קצרצרים שאורכם אינו עולה לעיתים על עמוד או שניים, אך ממדיהם האמתיים הם מכפלה של הממדים הצנועים הנגלים לעין ושל המעמקים הבלתי נדלים הסמויים מן העין. כל סיפור מכיל בתוכו עשרות חידות, קטנות כגדולות, שפתרונה של כל אחת מהן תובע התעמקות מרובה. ... לא אחת הגיש עגנון לקוראיו בסיפורי "ספר המעשים" כעין "כתמי רורשאך" סבוכים ואפלים, שיחייבו כל קורא וקורא לצקת לתוכם תכנים, לפי המטען שמביא אתו כל קורא מבעוד מועד".
שחר ארזי מציג מאפיין נוסף של "ספר המעשים":
יחסיו המורכבים של עגנון עם אלוהים נחשפים לעיני הקורא בסיפורי ספר המעשים. בספר המעשים עושה עגנון את דרכו אל ההתגלות, אל חוויית האמונה הסובייקטיבית. לאחר לבטים קשים ומאבקים עם סערות הזמן, עם גורמים מודרניים, עם העיירה והיהדות הגלותית, האהובות מחד גיסא אך קיבעוניות ומנוונות מאידך גיסא, עם נפשו המחויבת לעבר אך שואפת אל העתיד, מגיע עגנון אל האמת המטאפיזית. פתח פותח לו האל והוא נכנס בו. ספר המעשים קשור באופן הדוק לירושלים, והעיר מוזכרת בו רבות, שהרי כל עניינו הוא בקשת האל, והאל שוכן בעירו, בירושלים.
צבי מרק כתב על סיפורי "ספר המעשים", אגב דיונו בסיפור "השיר אשר הושר":
רבים מהם פותחים בגעגועים לקדושה, הליכה אל בית הכנסת או אל בית המדרש, נסיעה לבית אבא לחג הפסח, הכנות לראש השנה וליום הכיפורים, ובהמשך מוליכים את המספר למחוזות סוריאליסטיים שחוקי הזמן והמקום, וההפרדה בין חיים ומתים, אינם תקפים בהם והם דרים בכפיפה אחת כחלק מהמרחב המיסטי שאליו שואף המספר, מרחב המתברר בסיפור כמרחב שתוכו אמנם רצוף קדושה ולבביות, אך עמם שוכנים האימה, הניכור וחוסר הידיעה.