stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איליין בראון

| --- | --- |

 לידה:  2 במרץ 1943 (בת 82) פילדלפיה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  תיכון פילדלפיה לבנות  בית ספר למשפטים של אוניברסיטת סאות'ווסטרן 
 בן או בת זוג:  Raymond Hewitt 
 
איליין בראון (באנגלית: Elaine Brown; נולדה ב-2 במרץ 1943) היא פעילה בתחום הכליאה, סופרת, זמרת אפרו-אמריקאית, ויושבת הראש לשעבר של מפלגת הפנתרים השחורים. היא התמודדה לנשיאות ארצות הברית כמועמדת מפלגת הירוקים ב-2008. היא מתגוררת באוקלנד, קליפורניה, שם היא ממשיכה באקטיביזם פוליטי.
ביוגרפיה

איליין בראון גדלה בשכונות העוני של צפון פילדלפיה, אם אמה החד-הורית. למרות העוני שחיו בו, אמה, דורותי, הצליחה לדאוג לאיליין לחינוך פרטי, שיעורי מוזיקה, ובגדים יפים. היא למדה פסנתר קלאסי ובלט בבית ספר ניסיוני שהיה כמעט כולו לבן, כך שכצעירה היו לה רק חברות שחורות מועטות. לאחר שסיימה תיכון, נרשמה ללימודים באוניברסיטת טמפל, אך נשרה מהלימודים כעבר סמסטר אחד, ונסעה לקליפורניה לנסות ידה בכתיבת שירים. בקליפורניה, נרשמה ללימודים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ומאוחר יותר נרשמה גם ללימודי משפטים, אך לא סיימה.
כשהגיעה לקליפורניה עם רק מעט כסף וללא קשרים מקומיים, בראון עבדה בתור מלצרית במועדון חשפנות. שם, פגשה בג'יי ריצ'רד קנדי, סופר רומנים לבן נשוי, והשניים החלו מערכת יחסים. קנדי היה הראשון שהכיר לבראון פוליטיקה רדיקלית. לאחר שלמדה ממנו על קומוניזם, קפיטליזם, והתנועה לשחרור האזרח, נהייתה בראון פעילה בתנועת שחרור השחורים. בראון וקנדי ניסו להתגורר יחד תקופה, אך נפרדו תוך זמן קצר. המעורבות הפוליטית של בראון גדלה, והיא התחילה לעבוד בעיתון הרדיקלי Harambee, והייתה לנציגה השחורה הראשונה של אגודת הסטודנטים השחורים לקונגרס השחור בקליפורניה. ב-1968, לאחר ההתנקשות בחייו של מרטין לותר קינג, היא הלכה לפגישה הראשונה שלה במפלגת הפנתרים השחורים.
פעילות בפנתרים השחורים

ב-1968 הצטרפה בראון למפלגה, והחלה ללמוד תאוריה מהפכנית, למכור עיתונים של המפלגה, לנקות כלי נשק ולמלא משימות אחרות בשירות המאבק. היא עזרה להקים תוכנית ארוחות בוקר חינם לילדים, וכן תוכנית הסעות לבתי כלא, ותוכנית סיוע משפטי.
באותה שנה, דייוויד היליארד, מנהל המטה של המפלגה, ביקש מבראון להקליט את שירה, והתוצאה הייתה אלבום בשם Seize the Time. ב-1969, סייעה להנהיג את התא של המפלגה בניו הייבן, קונטיקט, כשאריקה האגינס הייתה בכלא, ופעלה לשחרורה. מאוחר יותר, נטלה את תפקיד עורכת העיתון של המפלגה בדרום קליפורניה, וב-1971 נהייתה חברה בוועד המרכזי כשרת המידע. ב-1973, הוציאה בראון אלבום נוסף, הפעם של שיריו של מייסד המפלגה ושר הביטחון בה, יואי פ. ניוטון, בשם Until We're Free.
על פי הוראותיו של מנהיג מפלגת הפנתרים השחורים, יואי ניוטון, בראון רצה למועצת העיר אוקלנד ב-1973, ללא הצלחה, ושוב ב-1975.
כשניוטון נמלט לקובה ב-1974, כאשר הוא עומד בפני האשמת רצח, הוא מינה את בראון להנהיג את המפלגה. האישה היחידה שעמדה בראש הפנתרים השחורים, בראון מילאה תפקיד זה בין השנים 1974 ל-1977. בספר זכרונותיה, A Taste of Power, מ-1992, היא כתבה:
אישה בתנועת הפנתרים השחורים נחשבה, במקרה הטוב, ללא רלוונטית. אישה שעמדה על שלה, הייתה מנודה. אם אישה שחורה לקחה על עצמה תפקיד הנהגה, אמרו עליה שהיא שוחקת את הגבריות השחורה, ומציבה מכשולים להתקדמות הגזע השחור. שהיא אויבת לעם השחור... אני ידעתי שעלי לגייס כוחות אדירים כדי לנהל את מפלגת הפנתרים השחורים.
בעת כהונתה, היא התמקדה בפוליטיקה של הבחירות ושירותים קהילתיים. ב-1977, היא ניהלה את מסע הבחירות המצליח של ליונל וילסון לראשות העיר אוקלנד, השחור הראשון שהגיע למעמד זה.
בראון התפטרה ממנהיגות הפנתרים תוך פחות משנה מעת חזרתו של ניוטון מקובה, ב-1977, כאשר ניוטון אישר את הכאתה של רג'ינה דייוויס, מנהלת בבית הספר של הפנתרים, מכיוון שנזפה בעמית שלא עשה את המוטל עליו. זה היה הקש ששבר את גבה של בראון, שכבר לא יכלה לשאת את הסקסיזם ודפוסים הפטריארכליים של המפלגה. היא עזבה את אוקלנד יחד עם בתה, אריקה, ועברה ללוס אנג'לס.
בראון הקליטה שני אלבומים Seize the Time (Vault, 1969) ו-Until We're Free (Motown Records, 1973). הראשון כולל את "האספה", ההמנון של מפלגת הפנתרים השחורים.
המשך אקטיביזם

לאחר שעזבה את הפנתרים, בראון החלה לכתוב את זכרונותיה. מאוחר יותר היא חזרה לפעילות בתנועת שחרור השחורים, והפעם התמקדה בצורך ברפורמות רדיקליות בשיטת הכליאה. בין 1980 ל-1983 היא למדה משפטים באוניברסיטת סאות'ווסטרן. מ-1990 ועד 1996 היא התגוררה בצרפת. משם עברה לאטלנטה, ג'ורג'יה, והקימה את העמותה "Fields of Flowers", שסיפק הזדמנויות חינוכיות לילדים שחורים משכונות מצוקה. ב-1998, היא הייתה מייסדת שותפה לארגון העממי "Mothers Advocating Juvenile Justice", או אמהות מקדמות צדק לנוער, שניסה למנוע את העמדת בני נוער למשפט כמבוגרים במקום בבית משפט לנוער. היא גם פעלה למען בני נוער בבתי כלא דרך המשרד לסיוע משפטי על שם מייקל לואיס. לואיס, שהיה ידוע גם כ"בי הקטן", נשפט למאסר עולם בגיל 14 בגין רצח שבראון האמינה שלא הוא ביצע. בראון כתבה את סיפורו של לואיס בספר The Condemnation of Little B, שניתח את המקרה של לואיס כחלק מתופעה רחבה יותר של כליאת נוער שחור בארצות הברית.
ב-2003, בראון הקימה את הברית הלאומית לרפורמת בתי הכלא, אשר מסייעת לאלפי אסירים למצוא דיור לאחר שחרורם, ומספקת תחבורה לבני משפחה לבקר את יקיריהם בכלא, עוזרת למשוחררים למצוא תעסוקה, ומגייסת כספים לטובת יכולתם של אסירים לבצע שיחות טלפון ולספק להם מתנות בחגים. גם ב-2005, עת השתתפה במחאה נגד מפגש ה-G-8, בסי איילנד, ג'ורג'יה, למדה בראון על העוני בעיירה הסמוכה, ברנסוויק. היא החליטה לרוץ לראש עיריית ברנסוויק, כשהיא מייצגת את מפלגת הירוקים. היא קיוותה למנף את התפקיד כדי להביא לבמה הלאומית את המקרה של לואיס, וגם לבנות בסיס כלכלי בעיר שתשרת את אוכלוסיית תושביה השחורים. אף על פי שבסופו של דבר בראון נפסלה מהבחירות מטעמי תושבות, מאמציה אכן העלו את המקרה לכותרות. מאוחר יותר, הייתה בראון למייסדת-שותפה של אגודת הנשים לפעולה עממית בברנסוויק.
בראון גם מרצה באוניברסיטאות, כנסים, וארגונים אחרים ברחבי ארצות הברית בנושא רפורמת בתי הכלא.
מפלגת הירוקים

במרץ 2007, בראון הודיעה שהיא מתמודדת על המינוי של מפלגת הירוקים לנשיאות. היא הרגישה שנדרש קמפיין כדי לקדם את האינטרסים של כל מי שלא מיוצג על ידי המפלגות הגדולות, ובמיוחד נשים מתחת לגיל 30 ואפרו-אמריקאים. מצע הבחירות שלה התמקד במשפחות ממעמד הפועלים, כאשר היא הציעה תוכניות לדיור בר-השגה, שכר שניתן להתקיים ממנו, שירותי בריאות אוניברסליים, הגדלת תקציבים לחינוך ציבורי, הוצאת כוחות ארצות הברית מעיראק, שימור סביבתי, וקידום של שוויון. בראון קיוותה למשוך שחורים רבים למפלגת הירוקים דרך הקמפיין שלה, ורצתה שהם יראו במפלגה אלטרנטיבה למהפכה חברתית. בסוף 2007, היא התפטרה מהמפלגה, לאחר שהסיקה שהלבנים שמנהלים את המפלגה לא באמת מעוניינים להחיל שינוי חברתי אמיתי, ואפילו "יהדפו באגרסיביות ניסיונות להביא שינוי חברתי רחב במסגרת הבחירות".
ספריה

Brown, Elaine. The Condemnation of Little B: New Age Racism in America (Boston: Beacon, 2002).
Brown, Elaine. A Taste of Power: A Black Woman’s Story (New York: Doubleday, 1992).
הערות שוליים

1 2 3 4  "Brown, Elaine (1943-) | The Black Past: Remembered and Reclaimed". The Black Past.
↑  Brown, Scot.
1 2  "More About Elaine". Elaine Brown. אורכב מ-המקור ב-2010-11-28. נבדק ב-2016-03-31.
↑  "Elaine Brown at Spartacus Educational."
↑  "Voices of Color—Invisible Women: Sexism in the Black Panther Party - www.socialism.com".
↑  "Seize the Time: Elaine Brown."
↑  "The Condemnation of Little B." Fleming, Robert, Black Issues Book Review, 15220524, May/Jun2002, Vol. 4, Issue 3.
↑  http://www.elainebrown.org/MayoralRaceBrunswick.htm
↑  "Pan-African News Wire: Former Panther Leader Elaine Brown Seeks Green Party Presidential Nomination For 2008". Panafricannews.blogspot.com. 2007-03-09.
↑  Morris, Bob (2007-12-31). "Elaine Brown withdraws from Green Party presidential race | Politics in the Zeros". Polizeros.com.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007322248505171  PLWABN: 9810661397205606  BIBSYS: 90086665  BNE: XX4992779  BnF: cb13181658m (data)  GND: 122555406  ISNI: 0000 0001 0913 170X  LCCN: n91034094  MusicBrainz: 8fa7ed4c-7cbf-4290-b8fc-29711c4741c6  NTA: 433845910  RERO: 02-A003048061  SNAC: w6wr0wr3  SUDOC: 035323922  VIAF: 69813317   WorldCat (עם VIAF): 69813317
אלברט איינשטיין
ביוגרפיה

אלברט אינשטיין נולד ב-14 במרץ 1879 בעיר אולם, שהייתה בממלכת וירטמברג שבקיסרות הגרמנית (כיום במדינת באדן-וירטמברג), למשפחה יהודית – פאולינה לבית קוך והרמן, בעל מפעל אלקטרוכימי קטן שכשל בעסקיו. שישה שבועות לאחר לידתו, עברה משפחתו להתגורר במינכן שבבוואריה בשל עסקי האב. בגיל חמש חלה, וכדי לשמח את לבו התקין עבורו אביו מצפן פשוט. כבר אז, כך סיפר כעבור שנים, החל לחקור את צפונות חוקי הטבע. בסתיו של 1885 החל ללמוד בבית ספר עממי קתולי, כילד יהודי יחיד בכיתתו, והחל גם ללמוד לנגן בכינור. במקביל הוא קיבל חינוך יהודי בביתו, ותקופת מה נמשך לדת והיה מתפלל בסתר, מחבר מנגינות לכבוד אלוהים, ואף שמר כמה מצוות. מגיל 12, לאחר קריאת ספרי מדע פופולרי, איבד אמונתו בסיפורי התנ"ך, והחליפה בחשיבה חופשית וביקורתית, ובתחושת חשדנות ובוז כלפי כל סוג של כפיית סמכות. כבר בגיל 16 החל בפיתוח ניסויים מחשבתיים בהם דמיין סיטואציות שונות ואת השלכותיהן הפיזיקליות.
בגימנסיה הצטיין בלימודי מתמטיקה ופיזיקה, אך לא התעלה במקצועות האחרים, משום שכפו עליו לדקדק בהם בשיטות שלא היו לרוחו, בפרט בלטינית. מורהו ללטינית התנבא כי "צמח זה לעולם לא יעשה קמח". לימים סיפר איינשטיין, שהיה זה נס של ממש שמשטר החינוך הקפדני לא הצליח לעקור כליל את סקרנותו. ב-1895 עקרה משפחתו למילאנו, ולאחר שהות קצרה באיטליה, עבר איינשטיין ללמוד בבית הספר הקנטונלי באראו שבשווייץ. ב-1896 ויתר על אזרחותו הגרמנית בשל תיעובו את המנטליות המיליטריסטית הגרמנית, ונותר חסר אזרחות במשך חמש שנים.
את לימודי ההמשך שלו סיים כבוגר המכון הטכנולוגי של ציריך (בין 1896–1900). אחד ממרציו, הרמן מינקובסקי, שסלד מאדישותו המופגנת של איינשטיין, כינהו "כלב עצלן" (לימים חזר בו מאמירה זו, ואף תמך ברעיון תורת היחסות). איינשטיין לא הייתה עבודה קבועה, והוא התפרנס אז למחייתו ממתן שיעורים פרטיים במתמטיקה ובפיזיקה. באותה תקופה חש איינשטיין שנכשל, וביטא זאת כשאמר בדכדוך "אני מהווה רק נטל על בני משפחתי... בוודאי מוטב היה אלולא נולדתי". עם קבלת אזרחותו השווייצרית ב-1901, החל איינשטיין לעבוד במשרד הפטנטים הממשלתי בברן הבירה, מ-1902 עד 1908, בתחילה כמומחה טכני מדרג שלישי. ב-1906 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ציריך, והועלה במשרד הפטנטים לדרגת מומחה טכני מדרג שני. ב-1909 התמודד על משרת פרופסור לפיזיקה באוניברסיטה מול ידידו פרידריך אדלר אשר התקבל למשרה, אך ויתר עליה לטובת איינשטיין (לימים התנקש אדלר בחיי קרל פון שטירגק, ראש ממשלת אוסטריה).
בהיות איינשטיין סטודנט שנה ב' בלימודי מתמטיקה ופיזיקה, שמע כנראה על תוצאות ניסוי מייקלסון-מורלי, בו הוכח כי מהירות האור אינה משתנה, למרות השינוי בתנועה היחסית של כדור הארץ כלפי ה"אתר" – התווך הדמיוני שבו, כפי שהניחו אז, רוטטים ומתקדמים הגלים האלקטרומגנטיים. על פי הדעה הרווחת באותם ימים בקרב הקהילה המדעית (קיומו של ה"אתר" הופרך מספר שנים לאחר מכן), הגורם העיקרי שהביא את איינשטיין לפתח את תורת היחסות הפרטית היה אי-יכולתם של מייקלסון ומורלי למדוד שינויים במהירות האור ביחס לתנועת כדור הארץ בתוך ה"אתר". אלא שאיינשטיין כלל לא הזכיר את הניסוי במאמרו מ-1905, שבו פיתח והסביר את תורת היחסות הפרטית כשהוא מתבסס על שיקולים תאורטיים אחרים. היסטוריונים של המדע חלוקים בשאלה עד כמה השפיע ניסוי מייקלסון-מורלי על איינשטיין. בשנים 1902–1905 התכנסה סביב איינשטיין חבורת למידה אותה כינה "אקדמיה אולימפיה", שמנתה מספר מכרים קרובים, ונכחה בה גם אשתו הראשונה מילבה מאריץ'. חבורה זו עסקה בבירור סוגיות מגוונות מעולם הפילוסופיה, המתמטיקה והפיזיקה, בהן בגאומטריה הלא אוקלידית של פואנקרה, ובהגותם הפילוסופית של שפינוזה ושל ארנסט מאך.
ביוגרפיה > פיתוח תורת היחסות הכללית

איינשטיין סבר שתורת היחסות הפרטית אינה שלמה, משום שהייתה מוגבלת רק למערכות ייחוס אינרציאליות (כלומר: נעות במהירות קבועה אחת ביחס לשנייה) ולא דיברה על מערכות מואצות.
בשנת 1915 פרסם את תורת היחסות הכללית, שמיסדה את השקילות בין תאוצה לכבידה ובין שדה כבידה לגאומטריה של המרחב (שנקבעת על פי העקמומיות שלו). איינשטיין גם הסיק וגזר שעקמומיות המרחב בנקודה מסוימת עומדת ביחס ישר לצפיפות המסה והאנרגיה בנקודה זו. הוא כלל לא ניסה לאששה באמצעות ניסוי, בטענה כי "היא כה יפה עד שהיא חייבת להיות גם נכונה". הוא עשה זאת בסיועם של חבריו הרמן מינקובסקי ומרסל גרוסמן, תוך שימוש בטנזור המטרי של רימן. הניסוח המתמטי של קביעה זו הוא מסובך ומצריך שימוש בגדלים שנשמרים תחת טרנספורמציות ליניאריות מסוימות הנקראים טנזורים:
לתורת היחסות הכללית של איינשטיין היו מספר ניבויים שונים מאלה של המכניקה הקלאסית ושל תורת הכבידה של ניוטון. כמה מהם:
התפשטותו של שדה כבידה במרחב איננה מיידית, אלא מוגבלת למהירות האור.
מסה מעוותת ומעקמת את המרחב, כך שהגאודזה (המסלול הקצר ביותר בין שתי נקודות) בין כל שתי נקודות עקומה גם היא, והכבידה אינה אלא כוח מדומה הנגרם מהשאיפה של כל גוף לנוע כאילו הוא נע במרחב אוקלידי, בעוד המרחב עצמו מעוקם. לפי תחזית זו גודל השדה הכבידתי בנקודה ניתן לחיזוי בהינתן עקמומיות המרחב–זמן בנקודה שבו.
מסקנה מהרעיון הקודם היא שמידת הסטייה של קרן אור ממסלול ישר בהשפעת מסה נתונה תהיה כפולה מהצפוי על פי חוקי ניוטון, תוך גרימת "עידוש כבידתי" (Gravitational Lensing באנגלית) חזק יותר.
תיקונים ביחס למסלולו הצפוי של כוכב חמה (מרקורי).
אפשרות תאורטית לקיומם של חורים שחורים ונקודות סינגולריות במרחב-זמן.
קוסמולוגיה: מודל להתפשטות היקום והוספת הקבוע הקוסמולוגי.
ביוגרפיה > פיתוח תורת היחסות הכללית > האימות של תורת היחסות הכללית

בשנת 1919 יצאה משלחת של החברה המלכותית של לונדון, בראשות הפיזיקאי הבריטי ארתור אדינגטון, כדי לאמת את ניבויו של איינשטיין בתורת היחסות הכללית, לפיו קרן אור החולפת ליד מאסה, תתעקם ותהא מוטה לעברה. המשלחת שהתה באי פרינסיפה שבמפרץ גינאה מול חופי אפריקה וצילמה ליקוי חמה שהתרחש ב-29 במאי 1919. המשלחת מדדה את הסטייה במיקום הנצפה של כוכבים כתוצאה מתחזיותיה של תורת היחסות הכללית ביחס לעידוש כבידתי והטיית קרני אור על ידי השמש. בניסוי זה אוששה לכאורה לראשונה תורת היחסות הכללית, ואלברט איינשטיין הפך בן לילה למפורסם בעל שם עולמי. למעשה, עקב שגיאות המדידה הגדולות, הניסוי לא נתן גושפנקא חד-משמעית לתורת היחסות הכללית: מתוך שלוש מדידות שעשה אדינגטון רק אחת מדדה סטייה של קרני האור שנחזתה על ידי תורת היחסות הכללית, מדידה שנייה הראתה סטייה קטנה יותר, והשלישית, שאותה פסל אדינגטון בתואנה שלא נעשתה כשורה, לא הראתה סטייה כלל. בנוסף, ציוד המדידה (טלסקופים) שבו השתמש אדינגטון היה רגיש מאוד לתנאי הסביבה, וניתן להסביר את התוצאות שנמדדו גם על ידי השפעת האקלים. אך זה לא שינה עבור ההמון, העיתונות הרחבה והקהילה המדעית, שברובה כבר קיבלה את תורת היחסות הכללית.
ניסויים מאוחרים יותר הניבו ברובם תוצאות מדויקות ועקביות יותר, ואיששו על ידי כך את תחזיות התורה. אף על פי כן, היו שהמשיכו להתנגד לה, כמו הפיזיקאי האמריקאי דייטון מילר (1866–1944) שהמשיך לבצע שחזורים של ניסוי מייקלסון-מורלי באמצעים מדויקים יותר עד אמצע שנות השלושים, ואף פרסם ממצאים שמדדו, לטענתו, שינוי במהירות האור ביחס לאתר, ובכך הפריכו לכאורה את תורת היחסות. אולם בשלב זה תורת היחסות הייתה מקובלת היטב, והקהילה המדעית איבדה ברובה עניין בניסוייו.
תורת היחסות הכללית נחשבת לאחת מהתורות המוצלחות בתולדות הפיזיקה. מאות ניסיונות נעשו והתוצאות שהתקבלו התאימו ברובן לתחזיות התאורטיות. לתורת היחסות הכללית יש גם השלכות מעשיות. למשל, מתכנני לוויני GPS חייבים להתחשב בה כדי שהלוויינים ומערכת הניווט יעבדו כשורה.
ביוגרפיה > מכניקת הקוונטים

על אף שהתנגד בחריפות לתוצאות ההסתברותיות שנבעו ממכניקת הקוונטים (פרשנות קופנהגן שלה), נמנה איינשטיין עם מייסדיה ומעצביה החשובים. את היסודות לה הניח עוד בשנת 1905 במאמרו על האפקט הפוטואלקטרי והקוונטיזציה של האור.
איינשטיין עודד את לואי דה ברויי וארווין שרדינגר, וסייע להם לפתח את מכניקת הגלים שממנה נבעה משוואת שרדינגר המרכזית במכניקת הקוונטים. ב-1906, בעקבות ניסויים שמדדו את הספקטרום של אטום מימן ומצאו ספקטרום בדיד של קווי בליעה ופליטה, הציע איינשטיין לקוונטט את המצבים שבהם יכול אטום מימן להימצא.
איינשטיין התקשה להשלים עם רעיונותיה המהפכניים של מכניקת הקוונטים, חרף תרומתו לפיתוחה בתחילת דרכה. התקפותיו החריפות על מכניקת הקוונטים והפירוש ההסתברותי של נילס בוהר (מאבות מכניקת הקוונטים וחתן פרס נובל גם הוא) ואינספור ניסויי המחשבה שהציע, תרמו רבות לעיצובה ולניסוחה של מכניקת הקוונטים ולהבהרת הנקודות הבעייתיות בה.
איינשטיין לא אהב את הניסוח ההסתברותי של מכניקת הקוונטים, וטען שהוא מעיד על חוסר שלמות של התאוריה ולא על תכונה מהותית של הטבע (בניגוד לגישה של בוהר). על האקראיות, שבבסיסה של תורה זו, כתב כי "מכניקת הקוונטים בהחלט מרשימה. אך קול פנימי אומר לי שהיא עדיין איננה הדבר האמיתי. התאוריה אומרת הרבה, אך לא באמת מקרבת אותנו לסודו של 'הזקן' [אלוהים]. אני, איך שלא יהיה, משוכנע שאלוהים אינו מטיל קוביות", ודחה בהתנגדות עזה כל מחשבה על כך.
בניסיון החריף ביותר להתקיף את מכניקת הקוונטים, פיתח איינשטיין ביחד עם עוד שני פיזיקאים את הפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן (EPR), ובו רצה להראות שמכניקת הקוונטים סותרת את עקרון המקומיות, ומחייבת קיומה של השפעה כלשהי הנעה מהר יותר ממהירות האור. זאת הוא עשה באמצעות ניצול תופעת השזירה. הפרדוקס אינו קיים תחת גישה פילוסופית הנקראת אקטואליזם, שטוענת ש"גודל פיזיקלי לא קיים עד אשר מודדים אותו" (איינשטיין דחה גישה זו כמגוחכת). ברם, ניסויים שבהם בוצע בפועל הניסוי המחשבתי שהציעו איינשטיין וחבריו, הראו שהטבע נוטה לצד התחזיות של מכניקת הקוונטים. לפיכך, למעשה, מה שנקרא "הפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן" אינו פרדוקס כלל.
למרות כישלון זה, מצב EPR, שבו השתמש איינשטיין בפרדוקס, התגלה כחיוני ליישומים מודרניים מתקדמים של מכניקת הקוונטים, כגון חישוב קוונטי, הצפנה קוונטית, טלפורטציה קוונטית ותורת אינפורמציה קוונטית.
להגנתו של איינשטיין יש לומר כי כל העת טען שכאשר כמה מחוקי הטבע אינם ברורים למדענים, מנסים אלה בשגגה לטעון כי גם חוקים הסתברותיים שולטים בטבע. לדעתו של איינשטיין לא כך הוא, אלא שיש צורך להמתין עד שיתבררו גילויים חדשים שאינם ידועים עדיין. לטענתו, קיים בטבע סדר פנימי שאינו נובע כלל וכלל מאקראיות (ראו גם: דטרמיניזם – כל אירוע, יהיה טיבו אשר יהיה, מבטא חוק כלשהו של הטבע). ניסוחה של תורת הקוונטים לא היה כשורה בעיניו.
ביוגרפיה > זכייתו בפרס נובל

בשנת 1920, לאחר ליקוי החמה שהתרחש ב-29 במאי 1919, שבו אוששה לראשונה תורת היחסות הכללית, איינשטיין זכה לתמיכה חיצונית רחבה לזכייה בפרס נובל מצד מדענים מובילים רבים בעולם, אך חברי ועדת פרס נובל החליטו לא להעניק לו את הפרס. החלטה זו נבעה בעיקרה מדו"ח של אחד מחברי הוועדה, סוונטה ארהניוס, שדחה את הראיות שנאספו להוכחת תורת היחסות הכללית.
גם בשנת 1921 חברי הוועדה החליטו לא להעניק לו את הפרס, אף על פי שזכה לתמיכה רבה יותר מבשנה שעברה. הוודאות של תורת היחסות עדיין לא התקבלה על-ידם והם החליטו שבשנה זאת לא יחולק פרס נובל לפיזיקה והוא יידחה לשנה הבאה.
בשנת 1922 התמנה חבר חדש לוועדת פרס נובל בפיזיקה, קרל וילהלם אוסן, שכדי לזכות את איינשטיין בפרס נובל החליט שבאופן רשמי הפרס יוענק לו על גילוי האפקט הפוטואלקטרי ולא על תורת היחסות שנחשבה שנויה במחלוקת. כך, בשנת 1922 קיבל את פרס נובל (רטרואקטיבית לשנת 1921). בהחלטה הרשמית נאמר שאיינשטיין קיבל את הפרס בזכות "תרומתו לפיזיקה התאורטית, ובפרט גילוי החוק של האפקט הפוטואלקטרי". אף על פי שעברו למעלה מ-15 שנים מאז גילויו זה.
המברק בדבר הזכייה הגיע לביתו של איינשטיין בברלין באוקטובר 1922, בזמן שהיה בדרך ליפן, שם התכוון לשאת סדרה של הרצאות. איינשטיין לא התכוון לשנות את תוכניותיו ולהגיע לטקס בסטוקהולם בדצמבר. ניתן היה להעניק את הפרס לנציג. איינשטיין ויתר על אזרחותו הגרמנית כבר ב-1896 והיה באותם ימים אזרח שווייץ, ולכן השגריר השווייצרי בשוודיה התבקש להגיע במקומו, אך הגרמנים התנגדו לכך בטענה שאיינשטיין קיבל חזרה את האזרחות הגרמנית באופן אוטומטי ב-1914 בשעה שהוענקה לו משרה במכון מחקר גרמני. בסופו של דבר המדליה והתעודה ניתנו לאיינשטיין בברלין ב-1923 על ידי השגריר השוודי בגרמניה. באותה הזדמנות הוא קיבל את הפרס הכספי ששוויו היה 32 אלף דולר. איינשטיין עצמו הגיע לסטוקהולם בחודש יולי של אותה שנה ונשא את הרצאת נובל בפני המלך. בצעד של התרסה כנגד החלטת ועדת הפרס, נושא ההרצאה היה תורת היחסות ולא האפקט הפוטואלקטרי. בהמשך חייו, איינשטיין לא נהג לציין את פרס נובל כהישג מרכזי.
ביוגרפיה > תרומות נוספות

במאמר משנת 1924 תיאר איינשטיין את עקרונות הפעולה של הלייזר, דבר שהיווה את הבסיס לייצור קרן לייזר במעבדה. הלייזר הוא אחת הטכנולוגיות השימושיות ביותר במדע ובתעשייה המודרניות.
ביחד עם הפיזיקאי סאטינדרה נאת בוז פיתח איינשטיין את ההתפלגות הסטטיסטית של חלקיקים הידועים כבוזונים. ההתפלגות, הידועה כסטטיסטיקת בוז-איינשטיין, מאפשרת הצטברות בלתי מוגבלת של בוזונים ברמת היסוד וידועה כעיבוי בוז איינשטיין. תופעה זו נצפתה בניסויים רק בעשור האחרון.
ב-1928 השתתף בקורסים האוניברסיטאיים בדאבוס.
ב-1930 רשם בארצות הברית פטנט על המצאת "המקרר של איינשטיין", פרויקט שעליו עבד עם לאו סילארד.
ביוגרפיה > בארצות הברית

בשנת 1932 יצא לארצות הברית בשל עבודתו. בעת עלייתו של היטלר לשלטון בשנת 1933, היה איינשטיין במסע הרצאות בממלכה המאוחדת. שנה אחרי כן שדדו הנאצים את רכושו, נטלו ממנו את משרתו ושללו גם את אזרחותו. מדינות רבות הציעו לו מקלט, ואליהן הצטרף גם היישוב היהודי בארץ ישראל. איינשטיין החליט להגר לארצות הברית ולשם כך השתמש באזרחותו השווייצרית. הוא הצטרף לסגל המכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ניו ג'רזי, שם עסק במחקריו עד ימיו האחרונים. בשנת 1940 קיבל איינשטיין אזרחות אמריקנית, תוך שהוא שומר על האזרחות השווייצרית שלו. הוא לעולם לא שב עוד לגרמניה.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

בשנת 1939 שוכנע על ידי עמיתו, לאו סילארד, לכתוב איגרת ("מכתב איינשטיין-סילארד") לנשיא רוזוולט בדבר אפשרויות המחקר האטומי ופיתוח הנשק הגרעיני, וזאת אף על פי שהגדיר את עצמו כ"פציפיסט לוחם", אך "לא מובהק". איינשטיין חשש כי חוקרים אחרים שנותרו בגרמניה, כגון ורנר הייזנברג יתקדמו בחקר האנרגיה האטומית ובניסיון לבקע את האטום, ולכן הזהיר את הנשיא על כך. הנשיא רוזוולט השתכנע ממכתב זה והחליט להחיש את ייצורה של פצצת האטום, ופרויקט מנהטן קודם ותפס תאוצה. כשנראה היה שגרמניה כבר לא תנצח במלחמה, כתבו סילארד ואיינשטיין מכתב נוסף לרוזוולט, בו מבקשים השניים למנוע את השימוש בנשק גרעיני. המכתב כבר לא מצא את רוזוולט, שנפטר בטרם נגמרה המלחמה והוחלף על ידי הארי טרומן. לאחר הפצצת הירושימה ונגסאקי היה איינשטיין מן הדוברים הראשיים שקראו להחרמת הנשק הגרעיני. הוא הקים והיה ליושב ראש "ועדת החירום של מדעני האטום", והאיץ באו"ם לכונן ממשלה עולמית כדי לשמור על השלום. בעת שנשאל באיזה כלי נשק ישתמשו לדעתו במלחמת העולם השלישית, השיב: "זאת אינני יודע, אולם ברור לי כי במלחמת העולם הרביעית ישוב האדם להילחם בכלי נשק העשויים מקלות ואבנים".
ביוגרפיה > מותו

בשנת 1945 יצא איינשטיין לגמלאות מהפקולטה של המכון למדעים מתקדמים אך המשיך להחזיק במשרדו עד יום מותו. ב-18 במרץ 1950 הוא חתם על צוואתו האחרונה ומינה את אוטו נתן והלן דוקאס לנאמני העיזבון.
בשנת 1948 התגלתה אצל איינשטיין, תוך כדי ניתוח מסיבה אחרת, מפרצת בטנית באבי העורקים (abdominal aortic aneurysm). בטיפול שהיה מקובל אז הוקפה המפרצת בעטיפת-מגן מצלולוז, שהייתה אמורה למנוע את המשך התרחבותה; ב-1954 הוא פיתח אנמיה המוליטית. אלברט איינשטיין נפטר בבית חולים בפרינסטון ב-18 באפריל 1955, כתוצאה מדימום פנימי בעקבות פקיעת המפרצת באבי העורקים. כשהובהל לבית החולים, לקח עמו טיוטת נאום שהיה אמור לשאת בטלוויזיה לכבוד יום העצמאות השביעי של מדינת ישראל, אך הוא מת בטרם הספיק לסיים את הטיוטה. לצידו נכחה האחות שטיפלה בו באחרית ימיו. היא העידה כי הוא מלמל מספר מילים בגרמנית, שלא הצליחה להבין, ואז נפטר. מאחר שלא רצה שאנשים יסגדו לעצמותיו, ביקש בצוואתו שגופו יישרף ואפרו יפוזר אל נהר לא ידוע בניו ג'רזי.
בניגוד לצוואתו, שימרו ד"ר הארווי וד"ר אברהמס את מוחו ועיניו של איינשטיין. הארווי הוקע על ידי הקולגות שלו על המעשה הלא מוסרי אך המשיך בשלו ושמר את מוחו של איינשטיין עד יום מותו. במהלך השנים, נעתר ד"ר הארווי לתחינות מדענים שונים ושלח להם בדואר פרוסות מהמוח לשם מחקר. חלק מהמחקרים הצביעו על מאפיינים ייחודיים במוחו של איינשטיין, אולם לאחר מכן נקבע שמחקרים אלו אינם מבוססים דיים.
איינשטיין מינה בצוואתו, שאותה ערך ב-1950, את חברו הקרוב אוטו נתן ואת מזכירתו האישית הלן דוקאס למנהלי עזבונו הספרותי, שכלל את ארכיון כתביו ומכתבים שכתב, כתבי יד ורשימות. השניים עמלו במשך שנים לאסוף את כתביו מרחבי העולם. כתביו המקוריים, כולל זה של תורת היחסות, הועברו לרשות ארכיון אלברט איינשטיין בספרייה הלאומית של האוניברסיטה העברית בירושלים ומאז 1982 משמש המוסד כבעל זכויות היוצרים על עבודת המדען.
ביוגרפיה > חייו האישיים ומשפחתו

איינשטיין היה נשוי פעמיים ונולדו לו שלושה ילדים. את אשתו הראשונה מילבה מאריץ' שהייתה ממוצא סרבי, פגש בשנת 1900 בעת שלמדו יחד במכון הפוליטכני של שווייץ. בני הזוג שמרו על יחסיהם בחשאי היות שמשפחתו של איינשטיין התנגדה להם. לאחר סיום לימודיהם ב-1901 חזרה מאריץ' לסרביה ושם נודע לה כי היא בהיריון מאיינשטיין. בפברואר 1902 נולדה בסרביה בתם הבכורה ליזרל, אותה לא פגש איינשטיין מעולם. שמה נזכר בפעם האחרונה במכתב מספטמבר 1903 שם נאמר כי היא סובלת ממחלת השנית. נראה כי נפטרה מהמחלה או נמסרה לאימוץ. קיומה של ליזרל לא היה ידוע לביוגרפים עד 1986 עת התגלתה חליפת המכתבים בין איינשטיין למשפחתה של מאריץ' בסרביה.
ב-6 בינואר 1903 התחתנו איינשטיין ומאריץ'. ב-1904 נולד בנם הנס אלברט, לימים פרופסור ב-UCLA. מבנו זה יש לאיינשטיין נכדים ונינים, חלקם מתגוררים בשווייץ, חלקם בארצות הברית וחלקם בישראל; ב-1910 נולד לאיינשטיין ומאריץ' בן נוסף, אדוארד (בפיהם כונה "טטה") שסבל מסכיזופרניה ונפטר ב-1965. מילבה והילדים נשארו בציריך בזמן שאיינשטיין שהה בברלין לצורך עבודתו. יחסיהם עלו על שרטון, ולאחר חמש שנות מגורים בנפרד התגרשו בני הזוג ב-14 בפברואר 1919. בהסכם הגירושים שלו עם מאריץ' כתב איינשטיין, לבקשתה, שאם אי פעם יזכה בפרס נובל לפיזיקה, יעבור סכום הפרס לקרן על שמה, לטובת בניהם.
ב-2 ביוני 1919 לאחר מערכת יחסים שארכה מספר שנים בעת היה נשוי למאריץ', התחתן איינשטיין בשנית עם בת דודתו (משני הצדדים) אלזה לוונטל. שני ילדיו נותרו בחזקתה של מאריץ', אך הוא אימץ את שתי בנותיה של אלזה מנישואין קודמים, מרגוט ואילזה. ב-1933 לאחר עליית הנאצים לשלטון, עברו מברלין להתגורר בפרינסטון, ניו ג'רזי. הם היו נשואים עד שאלזה נפטרה ממחלה קשה ב-20 בדצמבר 1936.