stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיילס דייוויס
שנות השישים > 1960 - 1964: דריכה במקום

בראשית שנות השישים היה דייוויס עסוק בהרכבת הרכב חדש. הוא אסף סביבו מוזיקאים צעירים ומוכשרים (שיהפכו לימים לשמות נודעים בעולם הג'אז). כבכל הרכביו השקיע דייוויס בהקמת חטיבת קצב מגובשת. הוא גייס את הבסיסט רון קרטר, הפסנתרן הרבי הנקוק והמתופף הצעיר והדינמי טוני ויליאמס והחל לבצע חזרות. מאוחר יותר הוסיף את ג'ורג' קולמן בסקסופון והשלים, שוב, חמישייה. החמישייה הופיעה בפסטיבלים והוקלטה בפסטיבל אנטיב בצרפת, ב-12 בפברואר 1964, הקלטה חיה שיצאה על גבי שני תקליטים My Funny Valentine ו-Four and More. תקליט חשוב נוסף מאותה תקופה הוא Seven Steps to Heaven שהוקלט עם ויקטור פלדמן כסקסופוניסט נוסף.
בעוד שבמחצית השנייה של העשור הקודם חי דייוויס חיי משפחה שלווים ומוצלחים עם אשתו פרנסיס וילדיהם, החלו נישואיו מתפרקים ב-1963. הוא התגרש, שקע בדיכאון והתמכר לקוקאין. למרות זאת הופיע במסעי הופעות אינטנסיביים באותה תקופה, בין היתר ביפן (עם סם ריברס במקום קולמן) ובברלין (תקליטי ההופעות הללו Miles in Berlin ו-Miles in Tokyo, הם משיאי התקופה של חמישייה זו).
החמישייה של ראשית שנות השישים נחשבת ל"דריכה במקום", דייוויס לא חידש והמשיך לנגן את החומר של החמישייה הראשונה עם נגנים אחרים. את הדריכה במקום סיים צירופו של סקסופוניסט טנור חדש להרכב - ויין שורטר.
שנות השישים > 1964 - 1968: החמישייה הגדולה השנייה

עם שורטר הורכבה החמישייה הגדולה השנייה של דייוויס. התקליט הראשון של החמישייה הוא .E.S.P, שיצא ב-1965 ובו נוגנו רק קטעים מאת חברי ההרכב (ואף לא סטנדרט אחד), דבר שסימן יציאה לדרך יצירתית חדשה, אף על פי שהסגנון היה חזרה להארד בופ. מבחינה אישית היה מצבו של דייוויס בכי רע, ההתמכרות לקוקאין גבתה ממנו מחיר בריאותי והוא נכנס ויצא מבתי חולים, גם מבחינה נפשית היה שבור עקב גירושיו. למרות זאת היצירתיות של החמישייה השנייה לא נפגעה והיא הפיקה סדרה של תקליטים בהם Miles Smiles ‏ (אוקטובר 1966), Sorcerer (מאי 1967), Nefertiti (יוני 1967) ו-Miles in the Sky (מאי 1968). סגנון האלתור הפך לחופשי יותר ויותר, עם נגיעות של אוונגרד, אך המסגרת הייתה הארד בופ מבחינה מבנית עם אלתור חופשי על בסיס מודאלי. חטיבת הקצב ביצעה מספר שינויי מקצב במהלך כל קטע ובאופן הדרגתי הפכו מפגשי הנגינה לנגינה רצופה בה לא ניכר הבדל בין קטע לקטע. דייוויס העניק מקום רב לאלתור חופשי אינדיבידואלי של שותפיו, בעיקר לשורטר, שדייוויס ראה בו יורשו של קולטריין.
שנות השישים > 1969: מהפכת החשמול: מ-Filles de Kilimanjaro ל-In a Silent Way

פרשת הקלטת האלבום Filles de Kilimanjaro מסמלת את המעבר של דייוויס לצעד הבא - שילוב כלים חשמליים ואלקטרוניים. דייוויס התלהב מהכלים החשמליים של הרוק ששלט בתרבות הפופולרית ודחק את הג'אז, וביקש לראות כיצד ניתן לשלב צליל יותר "מחושמל" בג'אז. לרעיונותיו היו שותפים גם ויליאמס ושורטר, אך לא רון קרטר והרבי הנקוק, שעזבו לאחר הקלטת מספר "טייקים" של Filles de Kilimanjaro. את קרטר החליף דייוויס בצעיר אנגלי בשם דייב הולנד ואילו הנקוק הוחלף בפסנתרן צעיר בשם צ'יק קוריאה. הולנד ניגן בגיטרה בס חשמלית וקוריאה ניגן בפסנתר חשמלי Fender Rhodes, דבר ששינה לחלוטין את הצליל של החמישייה. יחד השלימו את הקלטת Filles de Kilimanjaro. גם כאן דייוויס לא היה חלוץ, הקדים אותו ב"חשמול" ג'אז הקלידן של חמישיית קנונבול אדרלי, ג'ו זאווינול, אך כאשר דייוויס עשה דבר מה הדבר הכה גלים בעולם הג'אז. לטוב ולרע. דייוויס ספג ביקורת עזה על ה"חשמול", על "בגידתו" בצליל הג'אז ועל מתן יד למבקשים להחריב את הג'אז. דייוויס, כרגיל, לא התרגש במיוחד מהביקורת.
דייוויס לא עצר. רצונו ליצור יצירת פיוז'ן גבר. בין יולי 1968 לפברואר 1969 צירף אליו את זאווינול בתור קלידן והחזיר את הנקוק. לאחר שנפגש עם ג'ימי הנדריקס ב-1968, הבין דייוויס שהמפתח לצליל החדש שהיה מעוניין בו נעוץ בגיטרה החשמלית וחיפש אחר נגן מתאים, טוני ויליאמס המליץ בפני דייוויס על גיטריסט צעיר בשם ג'ון מקלפלין ודייוויס יצר הרכב שונה מכל שידע עולם הג'אז עד אז - שלושה כלי מקלדת (פסנתר, עליו ניגן הנקוק; פסנתר חשמלי עליו ניגן קוריאה ואורגן חשמלי עליו ניגן זאווינול), גיטרה חשמלית (מקלפלין), סקסופון טנור (שורטר), חצוצרה (דייוויס), בס (הולנד) ותופים וכלי הקשה (ויליאמס). על חצוצרתו הרכיב דייוויס אפקטים חשמליים לעיוות הצליל. את הלחנים להרכב כתב זאווינול ויחד נכנסו חברי ההרכב לאולפני קולומביה על מנת להקליט תקליט בשם In a Silent Way. החומר שהוקלט הוא שעות של ג'אם סשן ארוך וחופשי ביותר, לעיתים מושפע מרוק (בעיקר ויליאמס ומקלפלין) ללא מלודיה וללא מסגרת מלודית. לאחר ההקלטה הצטרף דייוויס למפיק תיאו מסרו ויחד ביצעו עריכה לחומר המוקלט, שכללה הדבקה של קטעים ויצירת לולאות (לופים), באופן המזכיר את עבודתו של מפיק הביטלס ג'ורג' מרטין באלבומים המאוחרים של הלהקה. התקליט כלל רצועה אחת ארוכה בכל צד המאופיינת בנגינה מתמשכת ומתפתחת לאיטה, והכוללת צלילים אלקטרוניים שלא נשמעו קודם לכן בג'אז. הקהל קיבל את היצירה בתימהון. במבט לאחור מדובר בניסיון נועז ביותר בתחומי הביצוע, האלתור החופשי המשותף, הסאונד, ההקלטה והעריכה, ניסיון שפתח את הדרך ל"מפץ הגדול" - Bitches Brew.
שנות השבעים > 1970 - 1975: מוזיקה חללית, הודית ואלקטרונית

ראשית שנות השבעים של דייוויס מתאפיינות באימוץ השפעות של רוק פסיכדלי, הן במוזיקה והן בסגנון ההופעה ועיצוב עטיפות התקליטים. חירות נוספת נפתחה לפניו להחצין את תמיכתו ב"כוח השחור" Black Power, הגאווה החדשה של האפרו-אמריקאים. באוטוביוגרפיה שלו ציין דייוויס שמטרתו הייתה ליצור מוזיקה עבור קהל אפרו-אמריקאי צעיר. כך למשל התקליטים Black Beauty, שהוא הקלטת הופעה חיה של הרכב המבוסס על "החמישייה האבודה" (למעט החלפתו של ויין שורטר בסטיב גרוסמן; יצא רק ב-1977), התקליט (1971) A Tribute to Jack Johnson, שהוא פסקול סרט תיעודי שנערך על המתאגרף האפרו-אמריקאי ג'ק ג'ונסון והתקליט (1972) On the Corner, הם תקליטים פאנקיים שדומים יותר לרית'ם אנד בלוז ורוקנרול מאשר לג'אז.
תקליט חשוב נוסף מתקופה זו הוא Live-Evil, שילוב הקלטה חיה והקלטת אולפן מדצמבר 1970 שיצאו לאור בתקליט כפול ב-1971. בתקליט משלב מיילס לראשונה את הפסנתרן קית' ג'ארט בפסנתר חשמלי יחד עם מקלפלין (גיטרה חשמלית), ארייטו מוריירה (כלי הקשה), מייקל הנדרסון (גיטרה בס) וגרי בראץ בסקסופון טנור. בחלק מהקטעים (אלו שהוקלטו באולפן) מופיעים המתופף ג'ק דזונט והפסנתרן הרבי הנקוק והבסיסטים רון קרטר ודייב הולנד. הלחנים, כולם משל דייוויס, פרט לאחד משל המלחין הברזילאי הרמנטו פסקואל, מושפעים ממוזיקה פסיכדלית והביצוע מתחלף מפ'אנקי ומהיר לאיטי, "חללי" ומהפנט. הסאונד עטוף באפקטים אלקטרוניים שונים (wah-wah effects). הלהקה, שהופיעה בעיקר ללא מקלפלין במועדון The Cellar Door קראה לעצמה בשם זה. חבריה התקוממו על כך שהתקליט Live-Evil כולל את מקלפלין כמעט בכל קטע, בעוד שלא רק שלא היה חבר בהרכב הקבוע, אלא שנגינתו משנה את הצליל של ההרכב כליל.
דייוויס הופיע עם ההרכב (ללא מקלפלין) בפסטיבלי רוק כגון בפסטיבל האי ווייט 1970, על אותה במה עם אמנים כלהקת הדלתות, ג'וני מיטשל, המי והנדריקס. ההופעה לא יצאה על גבי תקליט עד שנת 2004 עת הופק Miles Electric: A different Kind of Blue.
במקביל, התוודע דייוויס למוזיקה הודית והתחיל לשלב כלי נגינה כטאבלה וסיטאר. שלושה חודשים בלבד לאחר הקלטת Bitches Brew הקליט את הקטעים הראשונים שיצאו לאור לבסוף בתקליטו מ-1974, Big Fun, עם צוות נגנים דומה לזה שניגן ב-Bitches Brew, בתוספת נגנים הודים. הוא ערך אף ניסיונות בשימוש באפקטים אלקטרוניים על צליל הסיטאר.
ב-1972 נחשף דייוויס למוזיקה ולפילוסופיה של שטוקהאוזן ולמוזיקה שהקליט בהשראתו הוענקה התווית "מוזיקת חלל" על ידי מבקר הג'אז לאונרד פד'ר. התקליטים השייכים לתקופה זו הם Agharta, ‏ Dark Magus ו-Pangaea. כמעט אף חבר הרכב שליווה את דייוויס בתקליטים והופעות אלה לא היה בעל הכשרה של מוזיקאי ג'אז, פרט לדייב ליבמן שהופיע בסקסופון סופרן.
התקליט מ-1975, Get Up with It מכיל מספר קטעים שהוקלטו משנת 1970 ועד 1974 עם הרכב ג'אזי המכיל כמעט את כל הנגנים ששיתפו פעולה עם דייוויס במהלך תקופה זו. התקליט, שהופק ונערך על ידי תיאו מסרו, הוא סיכום פעילותו של דייוויס בשנות השבעים ונחשב כ"שיר פרידה מעולם המוזיקה".
ב-1974 יצא דייוויס לסיבוב הופעות ארוך בעולם, במסגרתו ביקר באירופה, באוסטרליה וביפן. במהלך הסיבוב סבל לא פעם מהתמוטטויות כאשר עירב וודקה ומשככי כאבים, להם היה מכור. ביולי 1975 הופיע בפעם האחרונה בניו יורק.
שנות השבעים > 1975 - 1980: עוד שנים אבודות

דייוויס סבל במשך שנים מהתמכרות לאלכוהול, לקוקאין ולמשככי כאבים. השימוש האינטנסיבי בסמים אלו גרמו להתדרדרות במצבו הבריאותי של דייוויס, ובשנות השבעים סבל משלל מחלות ותופעות בהן דלקת מפרקים ניוונית, החרפה במחלת האנמיה חרמשית, ממנה סבל כל ימיו, כיב פפטי (אולקוס) ודיכאון. במהלך השנים 1975 - 1979 מיעט לצאת מפתח ביתו ונחשב למי שזמנו עבר. חברת קולומביה המשיכה להוציא הקלטות עבר של דייוויס שלא יצאו לפני כן ועל כן ניתן לראות בדיסקוגרפיה של דייוויס תקליטים שיצאו גם בשנים אלה.
העשור האחרון: 1981 עד 1991

ב-1979 הכיר דייוויס את השחקנית סיסלי טייסון (שורשים). בזכות הקשר שלו עמה ובתמיכתו של גיל אוונס, הצליח אט אט להיחלץ ממצבו. הוא נגמל מקוקאין והתחיל לחזור ולנגן. הוא קיבץ סביבו להקה צעירה (שכללה סקסופוניסט ששמו ביל אוונס, ואת הבסיסט מרקוס מילר) ונכנס לאולפן הקלטות לראשונה מזה שלוש שנים. תקליטו שהוקלט בין השנים 1979 - 1981,  The Man with the Horn, הוא תקליט עצוב, משום שלא נשמע בו שריד לכישרונו של דייוויס. תקליטו הבא,  We Want Miles(אלבום כפול בהופעה) סימן מגמת שיפור, והופעתו בפסטיבל הג'אז של ניופורט 1981 סימנה את ה"קאמבק". באותה שנה נשא את טייסון לאשה ויצא למסעות ארוכים באירופה.
בשנת 1985 הקליט דייוויס את התקליט Aura שהוא סוויטה בת עשרה פרקים (לכל פרק ניתן שם של צבע) שהולחנה על ידי פלה מיקלבורג (Palle Mikkelbourg) והיה מחווה לגיל אוונס. בתקליט מנגן דייוויס סולו יחד עם תזמורת גדולה ובה גם ג'ון מקלפלין ונגן הבס נילס-הנינג ארסטד פדרסון (Niels-Henning Ørsted Pederson). המוזיקה היא מחווה לדרכו של דייוויס ונעה בין מוזיקה קלאסית, ג'אז, רוק, מוזיקה אלקטרונית ועוד. התקליט נתפס כפרידה משולשת - של דייוויס מחברו הטוב גיל אוונס (שנפטר כשלוש שנים מאוחר יותר), של דייוויס מחברת התקליטים קולומביה ושל עולם המוזיקה מדייוויס.
דייוויס החל להתעניין במוזיקת הפופ של שנות השמונים, בדגש על פריחת הדור האפרו-אמריקאי הצעיר. באלבומו מ-1985, You're Under Arrest, ביצע גרסאות משלו ללהיטי פופ כגון Time After Time של סינדי לאופר ו-Human Nature של מייקל ג'קסון. נגינתו הייתה פחות מחוספסת והוא השתמש בפחות אפקטים אלקטרוניים ביחס לשנות השבעים. ב-1986 הצטרף דייוויס למיזם "אמנים נגד אפרטהייד", תוצאת המיזם היא האלבום שנחשב לייחודי ביותר של דייוויס בעשור זה, Tutu. כותרת האלבום היא על שמו של הארכיבישוף הדרום אפריקאי, זוכה פרס נובל לשלום, דזמונד טוטו והוא מכיל קטע בשם Full Nelson, לכבודו של נלסון מנדלה. האלבום הוא בעיקר עבודת הפקה של מרקוס מילר, שצירף לחצוצרה של דייוויס רובדי הקלטה של מוזיקאים שונים. דייוויס ביקש לשתף את הזמר פרינס באלבום, אך שיתוף הפעולה לא צלח.
משנת 1989 חבר דייוויס למפיק קווינסי ג'ונס לפרויקט "מהכנסייה לרחוב" שנועד להעלות את קרנה של המוזיקה השחורה וליצור רטרוספקטיבה מקיפה שלה מיסודותיה בגוספל ועד לביצועיה על ידי צעירים ב"גטאות", השכונות האפרו-אמריקאיות בערים הגדולות בארצות הברית. הפרויקט הוביל ליצירת האלבום זוכה הגראמי Back on the Block. שיתוף הפעולה שלו עם קווינסי ג'ונס בא לידי ביטוי גם בהופעה בפסטיבל הג'אז במונטרה ב-1991 שהונצחה באלבום זוכה גראמי Miles & Quincy Live at Montreux.
בין פברואר למרץ 1991 עבד דייוויס יחד עם מפיק ההיפ הופ איזי מו בי (Easy Mo Bee)(אנ') על אלבום המשלב את החצוצרה של דייוויס עם עולם ההיפ הופ שהקסים את דייוויס עוד מראשיתו. התקליט, בשם Doo Bop, יצא כשנה לאחר מותו של דייוויס, ואף זכה בפרס הגראמי לביצוע ה-R&B האינסטרומנטלי הטוב ביותר.
בספטמבר 1991 לקה דייוויס בדלקת ריאות וב-28 בחודש לקה בשבץ ובכשל מערכות שהוביל למותו. הוא נפטר בסנטה מוניקה, קליפורניה ונקבר ברובע הברונקס בניו-יורק.
הערכה ופרסים

מיילס דייוויס הוא אחד האמנים המוערכים ביותר בעולם הג'אז ובמוזיקה האמריקאית המודרנית בכלל. למרות חילוקי הדעות על המפנים החדים בקריירה שלו, לא היה ערעור על גדולתו כיוצר וכמוביל.
ב-26 במאי 2014, ביום בו חל יום הולדתו ה-88, קראה עיריית ניו יורק לרחוב בו התגורר (West 77th street), על שמו: Miles Davis Way.
בשנים 1955, 1957 ו-1961 זכה במשאל הקוראים והמבקרים של המגזין דאון ביט ל"חצוצרן הטוב ביותר"
בשנת 1961 נבחר על ידי קוראי דאון ביט להיכלל בהיכל התהילה של הג'אז
דייוויס זכה לעשרה פרסי גראמי, עבור Sketches of Spain , Bitches Brew,  We Want Miles, Tutu, Miles & Quincy Live at Montreux, Doo-Bop שני פרסי גראמי עבור Aura (הן לסולו והן לביג-בנד) וב-1990 זכה לפרס גראמי עבור מפעל חיים
כחודשיים בלבד לפני מותו הוכתר כאביר לגיון הכבוד הצרפתי
בשנת 1998 נטבע כוכב הנושא את שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד
בשנת 2006 נכלל בהיכל התהילה של הרוקנרול
ב-7 באוקטובר 2008 הגיע Kind of Blue למעמד של אלבום פלטינה מרובע (4 מיליון עותקים) והיה לאלבום הג'אז הראשון שהשיג הישג זה
דיסקוגרפיה

דיסקוגרפיה מלאה של מיילס דייוויס (אנגלית)
לקריאה נוספת

Carr, Ian. Miles Davis. ISBN 0-00-653026-5.
Chambers, Jack. Milestones: The Music and Times of Miles Davis. ISBN 0-306-80849-8.
Cole, George. The Last Miles: The Music of Miles Davis 1980 – 1991. ISBN 1-904768-18-0.
Cook, Richard (2007). It's About That Time: Miles Davis On and Off Record. Oxford University Press. ISBN 978-0195322668
Davis, Miles & Troupe, Quincy. Miles: The Autobiography. ISBN 0-671-63504-2.
Davis, Gregory. Dark Magus: The Jekyll & Hyde Life of Miles Davis. ISBN 978-0-87930-875-9.
Early, Gerald. Miles Davis and American Culture ISBN 1-883982-37-5
Szwed, John. So What: The Life of Miles Davis. ISBN 0-434-00759-5.
Tingen, Paul. Miles Beyond: The Electric Explorations of Miles Davis, 1967–1991. ISBN 0-8230-8360-8. http://www.miles-beyond.com
Mandel, Howard (2007). Miles, Ornette, Cecil: Jazz Beyond Jazz. Routledge. ISBN 0415967147.
Paul Maher Jr. and Michael K. Dorr, Miles On Miles—Interviews and Encounters with Miles Davis, Lawrence Hill Books, 2008 ISBN 1556527063
Jeremy Yudkin, Miles Smiles, and the Invention of Post Bop, Indiana University, 2007 ISBN 0253219523
Farah Jasmine Griffin and Salim Washington, Clawing at the Limits of Cool, Thomas Dunne Books, 2008 ISBN 0312327854
ברבורה סימנובה

ברבורה סימנובה (בצ'כית: Barbora Seemanová; נולדה ב-1 באפריל 2000) היא שחיינית צ'כית, אלופת אירופה (בודפשט 2021) במשחה ל-200 מטר חופשי.
ביוגרפיה

סימנובה נולדה וגדלה בפראג.
ביוגרפיה > 2016

באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה סימנובה במקום 31 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.26 דקות. נוסף לכך, היא השתתפה במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, אך הרביעייה פסלה.
ביוגרפיה > 2018

באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) שנערכה בבואנוס איירס, ארגנטינה באוקטובר 2018 היא זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.14 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 54.19 שניות ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.25 דקות.
ביוגרפיה > 2019

באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 סיימה סימנובה במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 1:57.16 דקות, כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא לאומי חדש של 1:57.32 דקות ובמקום 19 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.62 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום 11 במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 3:40.78 דקות, כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 55.09 שניות.
ביוגרפיה > 2021 > אלופת אירופה

באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה במאי 2021 זכתה סימנובה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:56.27 דקות, לפני פדריקה פלגריני מאיטליה (1:56.29 דקות) ופרייה אנדרסון מבריטניה (1:56.42 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.74 שניות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 53.68 שניות ועלתה מהמקום החמישי לגמר, במקום שמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.67 שניות ובמקום 12 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב בתוצאה של 3:48.86 דקות, כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 52.51 שניות, התוצאה השנייה בטיבה באליפות כולה.
ביוגרפיה > 2021

באולימפיאדת טוקיו (2020) סיימה סימנובה במקום שישי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 1:55.45 דקות. כבר בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא לאומי חדש של 1:56.14 דקות. נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום 21 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.92 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.98 שניות.
שיאים אישיים > בריכה אולימפית

50 מטר חופשי: 24.67 שניות (2021)
100 מטר חופשי: 53.68 שניות (2021)
200 מטר חופשי: 1:55.45 דקות (2021), שיא צ'כיה
400 מטר חופשי: 4:08.89 דקות (2020)
שיאים אישיים > בריכת 25 מטר

50 מטר חופשי: 24.57 שניות (2017)
100 מטר חופשי: 52.46 שניות (2018)
200 מטר חופשי: 1:53.83 דקות (2019)
400 מטר חופשי: 4:03.42 דקות (2019)
מינה אתרטון

מינה אתרטון (באנגלית: Minna Atherton; נולדה ב-17 במאי 2000) היא שחיינית אוסטרלית, סגנית אלופת עולם (קוואנגג'ו 2019) במשחה ל-100 מטר גב ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ושיאנית עולם בעבר (2019–2024) במשחה ל-100 מטר גב (בריכת 25 מטר). השחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה משחה זה מתחת ל-55 שניות.
ביוגרפיה

אתרטון מתאמנת במועדון השחייה של בריזביין בהדרכתו של דייוויד לאש ביחד עם אמילי סיבום.
ביוגרפיה > 2015 > אלופה ושיאנית עולם לנערות

באליפות העולם לנוער שנערכה בסינגפור בשנת 2015 זכתה אתרטון ב-6 מדליות,3 זהב ו-3 כסף. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא עולם חדש לנערות של 59.58 שניות, במשחה ל-200 מטר גב בשיא אליפות חדש של 2:09.11 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי. מדליות כסף במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.83 שניות, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ובמשחה שליחים 4x100 מטר משולב מעורב.
ביוגרפיה > 2016

בתחרות שנערכה בבריזביין בפברואר 2016 קבעה אתרטון במשחה ל-50 מטר גב שיא עולם לנערות 27.49 שניות (הנוכחי, 2019).
באליפות אוסטרליה נערכו באדלייד ושהיוו גם את המבחנים האוסטרלים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה אתרטון במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.59 שנית, אחרי אלופת העולם אמילי סיבום (58.73 שניות) וסגנית אלופת העולם מדיסון וילסון (59.26 שניות) ולכן לא נכללה במשלחת האוסטרלית למשחקים האולימפיים.
ביוגרפיה > 2018

במשחקי חבר העמים שנערכו בגולד קוסט באפריל 2018 סיימה אתרטון במקום תשיעי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.47 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, סין בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-3 מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר גב ביחד עם ג'ורג'יה דייוויס מהממלכה המאוחדת בתוצאה של 56.74 שניות, אחרי אוליביה סמוליגה מארצות הברית (56.19 שניות) וקטינקה הוסו מהונגריה (56.26 שניות) ובמשחי שליחות 4x50 מטר חופשי ו-4x200 מטר חופשי. נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:03.98 דקות.
ביוגרפיה > 2019 > סגנית אלופת עולם

באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה אתרטון ב-3 מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות במשחה שליחים 4x100 מטר משולב מעורב. כשחיינית ראשונה היא קבעה בסגנון הגב תוצאה של 59.65 שניות. מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.85 שניות, אחרי קיילי מאס מקנדה (58.60 שניות) ולפני אוליביה סמוליגה (58.91 שניות). בשלב חצי הגמר היא ניצחה את המשחה הראשון בשיא אישי חדש של 58.60 שניות ועלתה שנייה למשחה הגמר. במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם ג'סיקה הנסן, אמה מקיאן וקייט קמפבל בתוצאה של 3:53.42 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:50.40 דקות ולפני קנדה (3:53.58 דקות), כשחיינית ראשונה היא קבעה בסגנון הגב תוצאה של 59.06 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:08.26 דקות. בשלב חצי הגמר היא ניצחה את המשחה הראשון בתוצאה של 2:07.38 ועלתה מהמקום הרביעי למשחה הגמר ובמקום 19 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.32 שניות.
ביוגרפיה > 2019 > שיאנית עולם (בריכת 25 מטר)

ביומה האחרון של הליגה הבינלאומית בשחייה (ISL) (בריכת 25 מטר) שנערכה בבודפשט, הונגריה ב-27 באוקטובר אותה שנה זכתה אתרטון במקום ראשון במשחה ל-100 מטר גב בשיא עולם חדש של 54.89 שניות, שיפור לשיא העולם בן ה-5 שנים של קטינקה הוסו (55.03 שניות) ובכך הייתה לשחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה משחה זה מתחת ל-55 שניות. היה זה שיא העולם היחיד שהושג במסגרת חדשה זו. נוסף לכך היא ניצחה במשחים ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש של 25.81 שניות, 14 מאיות השנייה איטי משיא העולם ובמשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 1:59.48 דקות, 25 מאיות השנייה איטי משיא העולם.
שיאים אישיים > בריכה אולימפית

50 מטר גב: 27.49 שניות (2016), שיא עולם לנערות
100 מטר גב: 58.60 שניות (2019)
200 מטר גב: 2:06.82 דקות (2019)
שיאים אישיים > בריכת 25 מטר

50 מטר גב: 25.81 שניות (2019), שיא אוקיאניה
100 מטר גב: 54.89 שניות (2019), שיא עולם בעבר
200 מטר גב: 1:59.48 דקות (2019), שיא אוקיאניה
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
התפתחות שיא העולם במשחה ל-100 מטר גב
רובעי מונקו

מבחינה מנהלית מונקו מחולקת ל-10 רבעים (Ward).
מונקו מחולקת ל-10 רבעים, ומכילה 2 "אזורים מוגנים" (Secteur réservé): מונקו ויל, וסן דבוטה.
נכון ל-2016, אזור חדש נבנה על פני הים בשם "לה פורטייה". גודלו המתוכן של האזור הוא 6 הקטארים.
רובעי מונקו (החל מ-2013)

| # | שם הרובע | שטח> מ"ר | שטח> אוכלוסייה (2016) | רובע מקורי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 5 | מונקו ויל (אנ') | 196,491 | 1,062 | כן |
| 1 | מונטה קרלו | 436,760 | 8,259 | כן |
| 2 | לה רוס (אנ') | 176,800 | 7,087 | לא |
| 3 | לרבוטו (אנ') | 217,932 | 2,026 | לא |
| 4 | לה קונדמין (אנ') | 295,843 | 5,141 | כן |
| 4 | ז'ארדין אקזוטיק (אנ') | 234,865 | 5,117 | לא |
| 9 | מונגטי (אנ') | 115,196 | 4,195 | לא |
| 6 | פונוויל (אנ') | 329,516 | 4,420 | כן |
| סך הכל | סך הכל | 2,026,976 | 37,308 |  |
רבעים מקוריים

ארבעת הרבעים המקוריים של מונקו הם:
מונקו ויל: העיר העתיקה
לה קונדמין: ליד נמל הרקול
מונטה קרלו: אזור מגורים ומלונות
פונוויל: רובע שהוקם על השטח המיובש ב-1971
בהתאם לחוקה משנת 1911 המדינה חולקה ל-3 רבעים: מונקו ויל, מונטה קרלו וקונדמין. בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוקם על השטח המיובש הרובע הרביעי – פונויל.
הערות שוליים

↑  מידע סטטיסטי על רובעי מונקו מספטמבר 2013
↑  Into the sea: Monaco’s new horizon, euronews
↑  Monaco, www.nationsencyclopedia.com
פרסי אליפות אירופה בכדורגל

בסוף כל טורניר גמר של אליפות אירופה בכדורגל, מוענקים מספר פרסים לכדורגלנים ולנבחרות שהצטיינו בהיבטים שונים של המשחק.
פרסים

נכון ליורו 2024 ישנם חמישה פרסים המוענקים לאחר הטורניר, ואחד המוענק לאחר כל משחק במהלך הטורניר:
שחקן הטורניר לשחקן הטוב ביותר, הוענק לראשונה ב-1996
מלך השערים (נקרא מטעמי חסות מסחרית פרס מלך השערים של Alipay) לכובש השערים הפורה ביותר
השחקן הצעיר של הטורניר (נקרא מטעמי חסות מסחרית פרס השחקן הצעיר של הטורניר של SOCAR) לשחקן הטוב ביותר בטורניר מתחת לגיל 21 בתחילת השנה הקלנדרית, הוענק לראשונה ב-2016
נבחרת הטורניר לאחד עשר השחקנים המצטיינים לפי עמדות
פרס איש המשחק לשחקן המצטיין (אנ') בכל משחק, הוענק לראשונה ב-1996
שחקן הטורניר

פרס שחקן הטורניר מוענק לשחקן הטוב ביותר בכל מהדורה של אליפות אירופה בכדורגל מאז 1996.
אופ"א פרסמה בדיעבד את השחקנים המצטיינים ליורו 1984 (מישל פלאטיני), 1988 (מרקו ואן באסטן) ו-1992 (פטר שמייכל), אך לא הכירה בהם רשמית.
כל זוכי הפרס, למעט אנטואן גריזמן ביורו 2016, הגיעו מהנבחרת הזוכה. ג'אנלואיג'י דונארומה מאיטליה היה השוער הראשון שזכה בפרס, ביורו 2020.
| טורניר | שחקן |
| --- | --- |
1996: גרמניה מתיאס זאמר
2000: צרפת זינדין זידאן
2004: יוון תאודורוס זגוראקיס
2008: ספרד צ'אבי
2012: ספרד אנדרס אינייסטה
2016: צרפת אנטואן גריזמן
2020: איטליה ג'אנלואיג'י דונארומה
2024: ספרד רודרי
השחקן הצעיר של הטורניר

פרס השחקן הצעיר של הטורניר מוענק לשחקן הטוב ביותר בטורניר שגילו בתחילת השנה הקלנדרית 21 ומטה (כלומר עבור יורו 2024, על השחקן להיוולד לפני 1 בינואר 2002). הפרס הוענק לראשונה ב-2016.
| טורניר | שחקן | גיל |
| --- | --- | --- |
| 2016 | פורטוגל רנאטו סאנצ'ס | 18 |
| 2020 | ספרד פדרי | 18 |
| 2024 | ספרד לאמין ימאל | 17 |
שער הטורניר

שער הטורניר מוענק לשחקן שכבש את השער היפה בטורניר. הוא נבחר על ידי המשקיפים הטכניים של אופ"א. הפרס הוענק לראשונה ב-2016.
| טורניר | שחקן | יריבה | שלב | תוצאה לאחר השער |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2016 | שווייץ שרדאן שאקירי | פולין | שמינית גמר | 1–1 |
| 2020 | צ'כיה פטריק שיק | סקוטלנד | שלב הבתים | 2–0 |
| 2024 | ספרד לאמין ימאל | צרפת | חצי גמר | 2–1 |
מלך השערים

בין יורו 1960 ליורו 2008, ומאז יורו 2024 הוענקה נעל הזהב לכובש השערים המוביל בכל טורניר.
בין יורו 2012 ליורו 2020 שימש מספר הבישולים של השחקן כשובר שוויון אם יותר משחקן אחד סיים במקום הראשון. אם גם נתון זה היה שווה, זכה בפרס השחקן עם הכי מעט דקות משחק.
| טורניר | נעל הזהב> שחקן | נעל הזהב> שערים | נעל הכסף> שחקן | נעל הכסף> שערים | נעל הארד> שחקן | נעל הארד> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1960 | יוגוסלביה מילאן גאליץ' צרפת פרנסואה איוט ברית המועצות ולנטין איוואנוב יוגוסלביה דראז'ן ירקוביץ' ברית המועצות ויקטור פונדלניק | 2 | — | — | — | — |
| 1964 | הונגריה פרנץ בנה הונגריה דז'ה נובאק ספרד (1945–1977) צ'וס פרדה | 2 | — | — | — | — |
| 1968 | יוגוסלביה דראגן דז'איץ' | 2 | — | — | — | — |
| 1972 | גרמניה המערבית גרד מילר | 4 | — | — | — | — |
| 1976 | גרמניה המערבית דיטר מילר | 4 | — | — | — | — |
| 1980 | גרמניה המערבית קלאוס אלופס | 3 | — | — | — | — |
| 1984 | צרפת מישל פלאטיני | 9 | — | — | — | — |
| 1988 | הולנד מרקו ואן באסטן | 5 | — | — | — | — |
| 1992 | הולנד דניס ברגקאמפ שוודיה תומאס ברולין דנמרק הנריק לארסן גרמניה קרלהיינץ רידלה | 3 | — | — | — | — |
| 1996 | אנגליה אלן שירר | 5 | — | — | — | — |
| 2000 | הולנד פטריק קלייברט סרביה ומונטנגרו סאבו מילושביץ' | 5 | — | — | — | — |
| 2004 | צ'כיה מילאן בארוש | 5 | — | — | — | — |
| 2008 | ספרד דויד וייה | 4 | — | — | — | — |
| 2012 | ספרד פרננדו טורס | 3 (בישול אחד, 189 דקות) | גרמניה מריו גומז | 3 (בישול אחד, 282 דקות) | רוסיה אלן דזגוייב | 3 (0 בישולים, 256 דקות) |
| 2016 | צרפת אנטואן גריזמן | 6 | פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו | 3 (3 בישולים, 625 דקות) | צרפת אוליבייה ז'ירו | 3 (2 בישולים, 456 דקות) |
| 2020 | פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו | 5 (בישול אחד, 360 דקות) | צ'כיה פטריק שיק | 5 (0 בישולים, 404 דקות) | צרפת כרים בנזמה | 3 |
| 2024 | הולנד קודי חאקפו אנגליה הארי קיין גאורגיה ז'ורז' מיקוטאדזה גרמניה ג'מאל מוסיאלה ספרד דני אולמו סלובקיה איוואן שרנץ | 3 | — | — | — | — |