stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ממלכת ארמניה העתיקה
השושלת הארתשסית

אחרי קרב מגנסיה בשנת 190 לפנה"ס שבו נוצחו הסלאוקים על ידי הרומאים, נחלשה בארמניה השפעת האימפריה הסלאוקית. באותה שנה הקים ארטאשס הראשון מדינה הלניסטית ארמנית לצד ממלכת סופנה הארמנית שבראשות זריאדרס.
ארתשאס כבש את העיר הקדומה ירוונדשאט, איחד את אזור רמת ארמניה על חשבון השבטים השכנים והקים בירה חדשה ארטשאט על ידי נהר אראס. מאוחר יותר הפכה טיגרנקרט לעיר הבירה במקומה.
לפי ההיסטוריונים סטראבון ופלוטרכוס, נהנה חניבעל ברקה מקבלת פנים חמה בחצר מלך ארמניה, ארטאשס הראשון. המחברים הוסיפו סיפור אפוקריפי על היותו חניבעל מתכנן ומפקח של בניית העיר החדשה.
הבירה החדשה שכנה במקום אסטרטגי בצומת דרכי המסחר שחיברו את העולם היווני העתיק עם באקטריה, הודו והים השחור. מלחמות האזרחים הבלתי פוסקות אצל השכנים בדרום נתנו לטיגרנס הגדול הזדמנות להתפשט. בשנת 83 לפנה"ס להזמנת אחת הסיעות היריבות פלש טיגרנוס בסוריה ובמהרה ראה עצמו שליט של סוריה תוך כדי שימת קץ בפועל לאימפריה הסלאוקית. טיגרנס השליט בסוריה שלטון יציב ושלו למשך 17 שנה. בשיא שלטונו עמד טיגרנס בראש אימפריה ארמנית שכללה שטחים נרחבים בקווקז, בדרום-מזרח אנטוליה, בתוך שטחים השייכים כיום לאיראן, סוריה ולבנון, ומדינתו הייתה לאחת החזקות ביותר בגבול הרומי המזרחי.
השלטון הרומי

אחרי קרב טיגרנוקרטה ב-66 לפנה"ס והניצחון הרומאי הסופי על מיתרידטס השישי, מלך פונטוס, בעל בריתה, נכנסה ארמניה בתחום ההשפעה של רומא. מרקוס אנטוניוס פלש לממלכה הארמנית והביס אותה בשנת 34 לפנה"ס, אולם בשנים 30–32 בימי המלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית איבדו הרומאים את ההגמוניה באזור. ב-20 לפנה"ס נכנס אוקטביאנוס אוגוסטוס למשא ומתן עם האימפריה הפרתית, תוך כדי הפיכת ארמניה לאזור חיץ בין שתי המעצמות.
בשנת 6 לספירה המליך אוגוסטוס את טיגרנס החמישי המיוחס להורדוס, כמלך ארמניה, אך הוא חילק את השלטון עם המלכה אראטו. אחר כך העלו הרומאים לכס המלוכה את מיתרידטס בתור מלך "קליאנט". מיתרידטס נעצר על ידי הקיסר קליגולה אך הוחזר מאוחר יותר לשלטון על ידי קלאודיוס. ארמניה הייתה תכופות באותה תקופה מוקד לסכסוך בין רומא ולפרתים, כשכל אחת מהמעצמות תמכה במונרך או טוען לכתר יריב. בשנת 37 הכניעו הפרתים את ארמניה אבל ב-47 לספירה חזרו הרומאים לשלוט בה. ב-51 נכבשה ארמניה על ידי ממלכת איבריה שנתמכה על ידי הפרתים. בראש הפולשים עמד רדמיסטוס.
החל משנת 58 מלך בארמניה טיגרנוס השישי שעלה לכס המלכות בעזרת רומי. עידן חוסר היציבות הסתיים בשנת 66 כשהקיסר הרומי נירון הכתיר את טירידטס הראשון כמלך ארמניה.
לאורך כל השנים שנותרו לממלכה הארמנית, היא נחשבה עדיין בעיני הרומאים לממלכת חסות ("קליאנטלרית") להלכה. אולם השליטים היו ממוצא פרתי והמחברים הרומיים סברו שנירון מסר בפועל את ארמניה לידי הפרתים.
השושלת הארשקית

בימי הקיסר נירון יצאו שוב הרומאים למסע צבאי (63-55) נגד האימפריה הפרתית, שפלשה לממלכת ארמניה, בת ברית של רומא.
אחרי שכבשו את ארמניה בשנת 60 כדי לאבד אותה בשנת 62, שלחה רומא מפאנוניה למזרח הקרוב את הלגיון החמשה עשר אפולינריס שבראשו עמד הלגאטוס הרומי בסוריה, גנאאוס דומיטיוס קורבולו. בשנת 63 אחרי הגעת תגבורות - הלגיון השלישי גאליקה,
הלגיון העשירי פרטנסיס והלגיון העשרים ושניים דיוטריאנה, חדר הגנרל קורבולו לשטחים שבשליטת מלך הפרתים, וולגאסס הראשון שהשתכנע להחזיר את הממלכה הארמנית למלך תירידטס הראשון, אחיו של וולגאסס.
בשנת 114 הקיסר טראיאנוס יזם את המלחמות הפרתיות. על פי הסכמים קודמים, היה על האימפריה הפרתית להתייעץ עם רומא בטרם ימונה מלך ארמניה. הפרתים הפרו הסכם זה ומינו מלך שלא היה מקובל על הרומאים. בשנת 114 כבש טראיאנוס את ארמניה הדיח את מלכה והקים פרובינקיה רומית בארמניה. יורשו, הקיסר אדריאנוס, ויתר על הפרובינקיה.
מלחמה נוספה הוביל הקיסר לוקיוס ורוס בשנים 162–165, לאחר שוולגאסס הרביעי הפרתי פלש לארמניה והתקין את האלוף הראשי שלו על כס המלוכה. כדי להתמודד עם האיום הפרתי, יצא ורוס למזרח. צבאו זכה בניצחונות משמעותיים וכבש מחדש את הבירה. סוהאמוס, אזרח רומאי מרקע ארמני, הפך למלך החדש . בשל מגפה בקרב הכוחות הרומים, הפרתים וכבשו מחדש את רוב השטח בשנת 166. סוהאמוס עזב לסוריה, ואת השושלת הארשקית שבה לשלטון בארמניה.
לאחר סוף האימפריה הפרתית, יורשתה, האימפריה הסאסאנית, שאפה להשיב לעצמה את השליטה הפרסית. הפרסים הסאסאנים כבשו את ארמניה בשנת 252. אולם בשנת 287 הרומאים הכתירו את טירידאטס השלישי הגדול למלך ארמניה. לאחר שגרגוריוס המאיר הפיץ את הנצרות בארמניה, טירידאטס קיבל את הנצרות והפך אותה לדת הרשמית של ממלכתו. התאריך המסורתי להתנצרות של ארמניה נקבע לשנת 301, לפני התנצרות הקיסר הרומאי קונסטנטינוס וצו מילאנו. לפני כן, האמונות הנפוצות היו פוליתאיזם עם השפעות של אמגושיות.
בשנת 387 חולקה ממלכת ארמניה בין האימפריה הרומית המזרחית לבין האימפריה הסאסאנית. ארמניה המערבית הפכה תחילה למחוז של האימפריה הרומית בשם ארמניה הקטנה, ומאוחר יותר ארמניה הביזנטית; ארמניה המזרחית נשארה ממלכה בתוך פרס עד שבשנת 428 הפילה האצולה המקומית את המלך, והסאסאנים מינו מושל במקומו, שהחל את התקופה המרצפנית על ארמניה הפרסית. חלקים אלה של ארמניה ההיסטורית נותרו תחת שליטה פרסית עד כיבוש פרס המוסלמי, בעוד שהחלקים הביזנטיים נותרו עד לכיבוש, גם על ידי פלישת צבאות ערביים, במאה השביעית. בשנת 885, לאחר שנים של שלטון רומאי, פרסי וערבי, ארמניה החזירה לעצמה את עצמאותה תחת שושלת בַּגרַטוּנִי הארמנית (אנ').
שיא ההתפשטות של הממלכה הארמנית העתיקה בסביבות שנת 80 לספירה: האימפריה של טיגרנוס השני הגדול
ארמניה כפרובינקיה רומית
חלק מקדמת אסיה עם ממלכות קליינטיות של הרומאים ושל פרתים, לרבות ממלכת ארמניה הקדומה בסביבות שנת 50 לספירה
פול מקנאט

פול ווריס מקנאט (באנגלית: Paul Vories McNutt;‏ 19 ביולי 1891 –  24 במרץ 1955) היה דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-34 בשנים 1933–1937, כנציב העליון לפיליפינים, כראש הסוכנות לביטחון פדרלי, כיושב ראש נציבות כוח האדם למלחמה, וכשגריר ארצות הברית בפיליפינים.
קורות חייו

פול מקנאט נולד בעיר פרנקלין שבאינדיאנה כילדם היחידי של ג'ון סי. ורות מקנאט. הוריו היו שניהם מורים בבית ספר כאשר הם הכירו, אך אביו החל לעסוק בעריכת דין זמן קצר לפני לידת בנו. ב-1893 עברה המשפחה לאינדיאנפוליס, שם אביו של מקנאט היה לספרן של בית המשפט העליון של אינדיאנה. מקנאט התחנך בבית ספר ציבורי בעיר. ב-1898 התפטר אביו מעבודתו והמשפחה עברה שוב למרטינסוויל, שם הוא פתח משרד עורכי דין. מקנאט החל ללמוד בבית ספר מקומי בו הוא סיים את לימודיו.
ב-1909 החל מקנאט ללמוד באוניברסיטת אינדיאנה, שם הוא היה פעיל בפעילות הפוליטית בקמפוס, היה פעיל בהפקות של תיאטרון הסטודנטים, והיה ידיד קרוב של חבר אחוות בטא-טתא-פאי, ונדל וילקי, לימים מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית, שכמו מקנאט, היה אז דמוקרט. לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת אינדיאנה ב-1913 עבר מקנאט ללמוד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, שם הוא היה חבר באחוות אקסיה (Acacia Fraternity), ובמקביל עבד ככתב ספורט עבור סוכנות הידיעות יונייטד פרס אינטרנשיונל. ב-1916 סיים מקנאט את לימודי המשפטים שלו בהרווארד, ואז שב למרטינסוויל, שם הוא ניסה להתמודד על משרת התובע של מחוז מורגן, אך הובס בהפרש קטן.
שירות צבאי

בשנה שלאחר סיום לימודיו קיבל מקנאט משרת עוזר פרופסור בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אינדיאנה, אך התפטר כדי להתגייס לצבא ארצות הברית כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה. הוא השלים לימודי הכשרה לקצינים בפורט בנג'מין הריסון באינדיאנה, והוצב ביחידת ארטילרית שדה. הוא קיבל תפקיד הדרכה בתותחנות ושירת בקמפ טרוויס, בקלי פילד ובקמפ סטנלי שבטקסס ובפורט ג'קסון שבקרוליינה הדרומית. בעת שירותו בטקסס, הוא הכיר את קתלין טימולט ונשא אותה לאישה. ב-1919 שוחרר מקנאט מהשירות בדרגת מייג'ור, ובהמשך הצטרף לכוחות המילואים, שם הוא הגיע לדרגת קולונל.
קריירה אקדמאית

לאחר תום שירותו הצבאי, שב מקנאט למשרת ההוראה שלו בבית הספר למשפטים, וב-1920 היה לפרופסור במשרה מלאה. ב-1925 הוא היה לדקאן הצעיר ביותר בתולדות בית הספר. הוא עשה שימוש מיומן הן בקשריו באוניברסיטה והן בניסיונו מתקופת המלחמה כדי להתחיל את הקריירה הפוליטית שלו. כדקאן בית הספר למשפטים הוא תקף את הפציפיסטים ומתנגדי אימוני החובה הצבאיים בקמפוסים האקדמיים. מאז שובו משירותו במלחמה הוא היה פעיל בלגיון האמריקאי (American Legion) ובארגוני וותיקי המלחמה, ונשא נאומים ברחבי המדינה. ב-1927 נבחר מקנאט כמפקד של מחלקת אינדיאנה של הלגיון. פעילות השדלנות יצרה עבורו קשרים עם רבים ממנהיגי המדינה, וכך החלו העניין שלו בפוליטיקה ובניית בסיס התמיכה הפוליטית שלו.
בממשל הפדרלי

באותה תקופה הייתה עדיין בחוקת אינדיאנה הגבלת כהונה שמנעה ממקנאט להתמודד לכהונה שנייה ב-1936, והוא הציג את מועמדותו להיבחר כמועמד הדמוקרטים לנשיאות ארצות הברית. בתחילה הוא שקל להתמודד על תפקיד הנשיאות בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה, עד אשר רוזוולט הודיע על כוונתו להתמודד על תקופת כהונה שנייה כנשיא. הוא הובס תבוסה מוחצת, אך ניסה לזכות במינוי המפלגה לתפקיד סגן הנשיא. על כל פנים, רוזוולט עדיין זכר את אי-תמיכתו של מקנאט בו בבחירות הקודמות וסירב לקבל אותו כשותפו למרוץ. על אף דחייה זו, היה מקנאט שותף פעיל במסע הבחירות של רוזוולט לכהונה השנייה. ב-1937 מינה אותו רוזוולט כנציב העליון לפיליפינים, משרה שמקנאט סבר שתסייע לו בהתמודדות בבחירות של 1940. רוזוולט מצדו, שכבר הרהר על אפשרות להתמודדות על תקופת נשיאות שלישית, סבר שתפקיד זה ירחיק למעשה את מקנאט מאור הזרקורים.
כשהפיליפינים הייתה למעשה טריטוריה בממשל עצמי, משרת הנציב העליון הייתה ברובה טקסית. על כל פנים, מקנאט הצליח ליצור מחלוקות כאשר הקפיד על דיוקם של פרטי פרוטוקול. הוא גם תהה אם יהיה זה צעד נבון להעניק מוקדם מדי את העצמאות לאיים כפי שהובטח בחוק טיסינגס-מקדפי של 1934, בהאמינו שהמדינה הקטנה לא תוכל להגן על עצמה בעת הצורך. מקנאט גם היה מטרה לחיצי הביקורת מצד הרפובליקנים, שהבולט מבין מבקריו היה חבר בית הנבחרים אלברט ג'. אנג'ל, זאת בשל הצעתו לבנות "ארמון קיץ" בהרים ליד בגויו (אנ').
בצעד הומניטרי יוצא דופן, מקנאט, בשיתוף פעולה עם נשיא הפיליפינים מנואל קזון, עקף בחשאי את מחלקת המדינה של ארצות הברית כאשר אפשר כניסתם לפיליפינים של 1,300 פליטים יהודים, שנמלטו מאיימת המשטרים הפשיסטים באירופה. באותה עת לא יכלו פליטים להיכנס באופן חוקי לארצות הברית עצמה במספרים גדולים. חלקו של מקנאט בצעד זה תועד בסרט משנת 2013 "מפלט בפיליפינים: הצלה מהשואה".
ב-1938 כבר העלתה העיתונות השערה אם מקנאט, על אף התנגדות תומכיו של רוזוולט, יחשב למי שישיג את מועמדות הדמוקרטים לנשיאות בשל הרקע הצבאי שלו, שירותו בלגיון האמריקאי, שירותו כמושל אינדיאנה, ו"מראהו הטוב". ב-1939 הוא עזב את הפיליפינים כדי להתמנות על ידי רוזוולט כראש סוכנות הביטחון הפדרלית (Federal Security Agency), משרד-על שניהל מערך של תוכניות הניו דיל בטווח שנע בין חיל השימור האזרחי לבין הביטוח הלאומי. הסוכנות גם שימשה כארגון גג לשירות המחקר למלחמה (War Research Service) בשנים 1942–1944, שהייתה תוכנית סודית לפיתוח כלי נשק כימים וביולוגים. המשרה בסוכנות הביטחון הפדרלית העניקה למקנאט תשומת לב רחבה, אך תקוותיו להיבחר לנשיאות הגיעו לקיצן כאשר רוזוולט החליט להתמודד על תקופת כהונה שלישית. אף על פי ששמו עלה כאפשרות לבחירה כסגן הנשיא, נראה היה שרוזוולט לא שקל את האפשרות, והעדיף את מזכיר החקלאות הליברלי יותר הנרי וולאס. באופן מקרי, יריבו של רוזוולט בבחירות של 1940 היה חברו לספסל הלימודים של מקנאט ועמיתו באחוות בטא-טתא-פאי, ונדל וילקי, שכעת היה רפובליקני.
שנותיו האחרונות

מקנאט תמך בנאמנות ברוזוולט בבחירות של 1940 והוספו לו תחומי אחריות נוספים במסגרת תפקידו בסוכנות הביטחון הפדרלית בניהול תוכניות בריאות ובטיחות שהיו קשורות לתחום הביטחון. ב-1942 מינה אותו רוזוולט כיושב ראש נציבות כוח האדם למלחמה (War Manpower Commission), שהייתה אחראית על תכנון האיזון בין צורכי החקלאות, התעשייה והכוחות המזוינים, אך משרה זו נשאה בחובה מעט מאוד סמכויות. כאשר כיהן בתפקיד זה, הכריז מקנאט בפומבי על הצורך ל"השמדת היפנים בכללותם". כאשר התבקש להבהיר את דבריו, ציין מקנאט שהוא התייחס לעם היפני בכללותו, לא רק לצבאו, "שכן אני מכיר את העם היפני". בהבהרה נוספת שנתן שבוע לאחר הצהרתו המקורית, ציין מקנאט שהערותיו שיקפו את השקפותיו האישיות ולא את המדיניות הרשמית של ממשלת ארצות הברית.
מקנאט היה בין 12 המועמדים להיבחר על ידי הוועידה הארצית של הדמוקרטים ב-1944 לשמש כשותפו למרוץ של רוזוולט בהתמודדות על תקופת הנשיאות הרביעית בבחירות שנערכו באותה שנה, אך זכה בקול אחד בלבד בוועידה. לאחר כניעת האימפריה היפנית ב-1945, שלח אותו הנשיא הארי טרומן בחזרה לפיליפינים לתקופת כהונה שנייה כנציב העליון. לאחר שהפיליפינים קיבלו את עצמאותם ב-4 ביולי 1946 הפך מקנאט לשגריר ארצות הברית הראשון באיים, משרה בה הוא כיהן עד 1947, אז לקח על עצמו משרת עריכת דין בניו יורק ובוושינגטון. לאחר סיום כהונתו כשגריר, הוא גם שימש כיושב הראש של מועצת הסחר ארצות הברית-הפיליפינים, והיה גם חבר דירקטוריון של כמה חברות במנילה. התבלטותו של מקנאט הומחשה בהופעתו על שערי המגזינים לייף וטיים ב-1939, כאשר הוא שב מהפיליפינים, ובשער מגזין טיים ב-1942 כאשר הוא מונה כיושב ראש נציבות כוח האדם למלחמה.
ב-1950 מונה מקנאט כיושב ראש מועצת המנהלים של יונייטד ארטיסטס. מעורבותו בחברה הייתה קצרת ימים, שכן הוא וצוות הניהול שלו פרשו לטובתם של ארתור ב. קרים ורוברט בנג'מין תוך פחות משנה.
ב-1955 חלה מקנאט והחליט לנסוע למסע שיט בפיליפינים כדי להחלים באקלים החם לאחר ניתוח שעבר. מצבו רק החמיר, ולאחר הגיעו למנילה הוא טס לניו יורק כדי לקבל טיפול רפואי טוב יותר. פול מקנאט נפטר בניו יורק ב-24 במרץ 1955, בגיל 63. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. על שמו קרוי בניין מעונות סטודנטים באוניברסיטת בלומינגטון אינדיאנה, זאת בנוסף לפרוטומה בדמותו שמוצבת באולם המבואה של הבניין הראשי של המוסד.
לקריאה נוספת

Gugin, Linda C.; St. Clair, James E, eds. (2006). The Governors of Indiana. Indianapolis, Indiana: Indiana Historical Society Press, pp. 288-299.
Israel George Blake, Paul V. McNutt: Portrait of a Hoosier Statesman, Central Publishing Company, 1966
הערות שוליים

↑   "Rescue in the Philippines: Refuge from the Holocaust", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑  "McNutt Eats His Way Toward the White House". Life. March 7, 1938. p. 20.
↑  John W. Dower, War without Mercy: Race and Power in the Pacific War, (New York: Pantheon Books, 1986) p. 55
↑  Catledge, Turner (July 22, 1944). "Truman Nominated for Vice Presidency". The New York Times.
↑  "United Artists Reorganized; Paul McNutt Heads Board". Boxoffice. July 15, 1950. pp. 8, 17. Archived from the original on July 31, 2012.
↑  Balio, Tino (1987). United Artists: The Company That Changed the Film Industry. Madison: University of Wisconsin Press. p. 15.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007357516905171  GND: 140536388  ISNI: 0000 0000 7693 9891  LCCN: n91001130  NARA: 10573139  SNAC: w6bc4q9z  VIAF: 16399029   WorldCat (עם VIAF): 16399029 
נשיא הפיליפינים, מנואל קזון (מימין), מברך את מקנאט (משמאל) עם מינויו כנציב העליון לפיליפינים, 1937.
מקנאט (משמאל) עם מזכיר המלחמה של ארצות הברית הארי וודרינג בביקור בוושינגטון ב-1938.
מתיו ולש

מתיו אמפסון ולש (באנגלית: Matthew Empson Welsh;‏ 15 בספטמבר 1912 –  28 במאי 1995) היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-41 בשנים 1961–1965. תקופת כהונתו כמושל עמדה בסימן של שינויים מרכזיים במיסוי במדינה, כולל הנהגתו לראשונה של מס מכירות, העברת כמה חוקים חשובים לזכויות האדם, והפיכתה של אינדיאנה לאחת המדינות הידידותיות ביותר בארצות הברית באותה עת למיעוטים אתניים ודתיים. העלאות המס החדות שלו הובילו כמעט למרד מס במדינה, ואנשים החלו לרשום את המוטו "אינדיאנה - ארץ המיסים" ("Indiana—Land of Taxes") על לוחיות הרישוי של מכוניותיהם, וכן בחנויות ובמקומות ציבוריים אחרים. מצב זה חיסל כל סיכוי של ולש לנסות ולהתמודד על משרה בכירה יותר והקנה לו את הכינוי "מט מס מכירה" (Sales Tax Matt). על אף מספר רב של רפורמות ועל אף הפופולריות שלו במפלגה הדמוקרטית, הוא הובס כאשר התמודד שוב על משרת המושל ב-1972. לאחר תום כהונתו כמושל, הוא שימש כיושב ראש המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה, כחבר הוועדה הדמוקרטית הלאומית בשנים 1964–1968, וכחבר הוועדה הבינלאומית המשותפת (אנ') בשנים 1966–1970. במשך כל ימי חיו, נודע ולש בשל המוטו האישי שלו, "לא יעלה לך דבר להיות ג'נטלמן", ורעיו ומכיריו העידו שהוא יישם מוטו זה בחייו. לאחר פרישתו ב-1972 הוא שב לאינדיאנפוליס, שם הוא חי עד מותו ב-1995.
קורות חייו

מתיו ולש נולד בדטרויט, מישיגן כבנם של מתיו ויליאם ואינז אמפסון ולש. שני הוריו היו ילידי מחוז ג'קסון שבאינדיאנה וזמן קצר לפני לידתו עברו לדטרויט, שם עבד אביו כמזכיר וכיועץ משפטי של חברת ביטוח. היו לו שתי אחיות ואח אחד. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשכר אביו של ולש לתפקיד בתחום התעשייה על ידי הממשלה הפדרלית והחל לבלות זמנים רבים בנסיעות. ולש ואמו עברו לבראונסטאון שבאינדיאנה, שם חיו הוריה של אמו. לאחר תום המלחמה הצטרף אליהם אביו בבראונסטאון, שם הוא היה לנשיאו של בנק מקומי. ב-1926 עברה המשפחה שוב, הפעם לוינסנס, שם קיבל אביו של ולש משרה חדשה כנשיא של חברת השקעות.
אביו של ולש היה פעיל בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית במשך שנים רבות, ומגיל צעיר גילה ולש עניין בפוליטיקה. הוא התחנך בבית ספר ציבורי בוינסנס וסיים ב-1930 את לימודיו בבית הספר התיכון לינקולן. לאחר מכן הוא החל את לימודיו בבית הספר וורטון שבאוניברסיטת פנסילבניה, שם סיים את לימודיו ב-1934. באותה שנה הוא החל את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אינדיאנה. בעת לימודיו שם הוא היה שותף עם הפרופסור למשפטים, ולימים דקאן האוניברסיטה, פרנק הוראק, לכתיבת מאמר שתיאר הנוהג באינדיאנה לחוקק חקיקה מיוחדת כ"אזור הדמדומים" של החוק באינדיאנה. לאחר שנתיים של לימודים באוניברסיטה עבר ולש לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו, שם הוא סיים תואר במשפטים ב-1937. באותה שנה נשא ולש לאישה את מרי וירג'יניה הומן, אותה הוא הכיר בעת לימודיו באוניברסיטת אינדיאנה, והזוג התיישב בווינסנס.
ראשית הקריירה הפוליטית

בווינסנס פתח ולש משרד עורכי דין ורכש בית חדש. לו ולרעייתו נולדו ב-1942 בנות תאומות. ולש החל להיות פעיל בפוליטיקה, התמודד ב-1940 על מושב בבית הנבחרים של אינדיאנה, ונבחר. הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת ב-1942, אך התפטר לאחר תום המושב הראשון של בית המחוקקים כדי להתגייס לצי ארצות הברית כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה. במהלך המלחמה השתתף ולש בקרבות מעטים ובילה את רוב תקופת שירותו בסיורים לאורך חופי ארצות הברית. ב-1946 הוא שוחרר מהצי ושב לביתו ולעיסוקו בעריכת דין. ב-1950 מינה אותו הנשיא הארי טרומן כתובע הפדרלי של המחוז הדרומי של אינדיאנה, משרה בה הוא החזיק עד להתפטרותו ב-1952 ושובו לעיסוקו בעריכת דין.
ולש היה נחוש בדעתו לא לשוב לפוליטיקה, אך ב-1954 שינה את דעתו והתמודד על מושב בסנאט של אינדיאנה, ונבחר. באותה עת נשלטה האספה הכללית של אינדיאנה על ידי המפלגה הרפובליקנית, ובשל כך הייתה לו השפעה מועטה בעת כהונתו בסנאט. ב-1956 הוכנס שמו כמועמד אפשרי של המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אינדיאנה, אך הוא נוצח בהפרש קטן בהצבעה על ידי ראש עיריית טר הוט, רלף טאקר. ב-1957 הוא היה למנהיג המיעוט בסנאט, תפקיד בו הוא שימש עד 1959.
מושל אינדיאנה > מערכת הבחירות

באמצעות ניצול מעמדו החדש, עלה בידו של ולש להתמודד שוב על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אינדיאנה בוועידה המפלגה של 1960. הפעם הפופולריות שלו עלתה לרמה כזאת כך שהוא התגבר על ההתנגדות למועמדותו. בבחירות הכלליות הוא התמודד מול המועמד הרפובליקני, סגן מושל המדינה, קרופורד פ. פארקר. מערכת הבחירות התמקדה בעיקר באיום הגרעון התקציבי ובסוגיות הקשורות לזכויות האדם שעליהם התנהל גם ויכוח ברמה הלאומית. אף על פי שמפלגתו הפסידה באינדיאנה בהצבעה לנשיאות, ניצח ולש בבחירות למשרת המושל בהפרש קטן של 23,000 קולות מתוך קהל של 2.1 מיליון מצביעים.
מושל אינדיאנה > הארגון מחדש של הממשלה

ולש הצליח בקלות לשכנע את הרפובליקנים לאשר מספר רפורמות בסוכנויות ובמחלקות הממשל באינדיאנה. מחלקת המנהל החדשה, שהושמה תחת אחריותו של מזכיר המדינה של אינדיאנה, הוקמה כדי לייעל את פעילותן של סוכנויות ממשל רבות במדינה. מחלקת הכבישים המהירים אורגנה מחדש באמצעות החלפת הוועדה שניהלה אותה במנהל כללי שנדרש להיות מהנדס אזרחי, וכך הוחלף איוש התפקיד ממינוי על פי קשרים פוליטיים למינוי על פי כישורים אישיים.
מחלקת בריאות הנפש הוקמה כדי לאחד את ניהול שמונת בתי החולים לחולי נפש של המדינה תחת מועצת נאמנים אחת. למועצה זו ניתן גם תפקיד הפיקוח במספר תחומים נוספים, כולל מוסדות החינוך לבעלי צרכים מיוחדים, ומרכזי הטיפול במכורים לאלכוהול. גם במחלקת התקון בוצע שינוי כדי שהיא תתמקד בשיקום האסירים. בית סוהר חדש לבני נוער נבנה כמאפיין מרכזי של מדיניות השיקום החדשה. ועדת האומנויות הראשונה של המדינה הוקמה על פי צו מנהלי ב-1964 והייתה אחראית על קידום האומנויות במדינה.
תהליך איחוד מערכת החינוך של אינדיאנה, שהחל ב-1959, הואץ והושלם ברובו במהלך תקופת כהונתו של ולש כמושל. הוא דבק ברעיון האיחוד בהמלצה של יועצו לענייני חינוך. עד לסיום כהונתו, הופחת מספר בתי הספר הציבוריים באינדיאנה מ-966 ל-466. ולש גם היה מוטרד מהמחסור בנגישות לחינוך גבוה במדינה ודחף להקמת ועדה שתחקור את הבעיה ותגיש המלצות לשיפור המצב. האספה הכללית הסכימה לצעד זה והוקמה הוועדה שהמליצה על הקמת תוכנית מלגות מדינתית, הרחבת אוניברסיטת פרדו ואוניברסיטת אינדיאנה, כך שהן תכלולנה קמפוסים ברחבי המדינה ולבנות כמה מוסדות להכשרה מקצועית. ולש אישר את התוכנית ובית המחוקקים יישם אותה בשנה האחרונה לכהונתו כמושל.
מושל אינדיאנה > זכויות האזרח

במשך כל תקופת כהונתו כמושל, היה ולש דובר מרכזי למען זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים ומיעוטים אחרים. ב-1960 הוא קידם בהצלחה את העברת החוק להגנה על תעסוקה הוגנת שיבטיח שהמיעוטים לא יופלו בתעסוקה ובקבלה לעבודה. על מפרי חוקים אלו הוטלו עונשים חמורים יותר. ולש הוציא צו מנהלי, שנגע לכל מחלקות הממשל, ושהורה לשים קץ לאפליה בקבלה לעבודה במשרות ממשל ובהכנסת סעיף אי-אפליה בכל החוזים שעליהם חתמה המדינה.
ב-1963 הועבר חוק שני להקמת נציבות זכויות האזרח של אינדיאנה וניתנה לה הסמכות לחקור האשמות על אפליה, להוציא פקודות, לעצור את המפרים, ולהטיל קנסות. ביוני אותה שנה הוציא ולש צו מנהלי שדרש מכל מחלקות הממשל במדינה לעשות שימוש בסמכויותיהן להענקת רישיונות כדי למנוע אפליה באמצעות הכנסת סעיף אי-אפליה בהסכמים שלהם למתן הרישיונות.
בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות של 1964, סירב הנשיא המכהן, לינדון ג'ונסון, לקיים מרוצים ראשוניים למסע הבחירות בשמו, שכן כבר היו לו מספיק נציגים במדינות שבחרו את נציגיהם באמצעות אסיפות בחירה. אינדיאנה הייתה אחת המדינות שבהן נערכו בחירות מקדימות, ויריבו של ג'ונסון, תומך ההפרדה הגזעית, מושל אלבמה ג'ורג' וולאס, הציג את מועמדותו בבחירות המקדימות של אינדיאנה כדי להראות שהצפוניים תמכו גם הם במצע ההפרדה הגזעית. אף על פי שג'ונסון לא פנה לולש שינקוט בצעד כלשהו, חשש ולש שניצחון של וולאס בבחירות המקדימות באינדיאנה יזיק למפלגה הדמוקרטית במדינה - והוא אכן היה זוכה, שכן הוא התמודד ללא יריבים. ולש החליט שהוא יתמודד אישית מול וולאס רק כדי למנוע ממנו את הניצחון באינדיאנה, ביודעו שלג'ונסון הייתה מספיק תמיכה במדינות שבחרו את המועמדים באספות בחירה כדי לזכות במועמדות המפלגה לנשיאות. הוא נשא נאומי בחירות ברחבי המדינה בהם הוא קידם את המלצותיו לצעדים לטובת זכויות האזרח, וכך השפיל את וולאס. סיסמתו הייתה "פנו את הדרך לג'ונסון, הצביעו לוולש בחמישה במאי" (Clear the way for LBJ, vote Welsh the fifth of May). במהלך מסע הבחירות המוקדמות, השתתף ולש בסיור לציון מאה שנה לתום מלחמת האזרחים האמריקאית, בו הוא ביקר בכל אחד מבירות מדינות הדרום, להוציא את אלבמה, והשיב להם בטקסים רשמיים את דגלי המלחמה שנשבו על ידי החיילים מאינדיאנה במהלך המלחמה. וולאס סירב לקיים טקס כזה ודגלי המלחמה השבויים של אלבמה נותרו עד היום בתצוגה באתר הזיכרון למלחמות העולם של אינדיאנה. בבחירות המקדימות באינדיאנה ניצח ולש את וולאס כאשר גרף 376,023 קולות מול 172,646 הקולות שקיבל וולאס. וולאס גם זכה בשני נציגים כאשר הוא ניצח במחוז הבחירה הראשון לקונגרס בעיר גרי. עם זאת, בוועידה הארצית של המפלגה, סירבה משלחת אינדיאנה להעניק את שני הקולות הללו לוולאס. הם הצביעו לולש בסבב ההצבעה הראשון, ולאחר מכן הנחה אותם ולש להצביע עבור ג'ונסון.
אחד השינויים שהכניס ולש שהיו בעלי השפעה ארוכת טווח היה ניסיונו ההדרגתי לשנות את עמדת המדינה בנוגע לקבלת כספים מהממשלה הפדרלית. מאז 1947, התקיים באינדיאנה חוק שמנע מהמדינה לקבל כספים כלשהם מהממשלה הפדרלית למעט במקרים שהוגדרו במפורש על ידי האספה הכללית. חוק זה נכנס לתוקף לאחר השפל הגדול עקב החשש של הממשלה באותה עת מהשליטה שתכפה עליהם לאחר קבלת סכומים גדולים של כסף מהממשלה הפדרלית. ולש הצליח להפוך את החוק על פיו.
ולש נודע גם בשל האיסור שהטיל על תחנות הרדיו באינדיאנה לשדר את הלהיט משנת 1963 Louie Louie בשל המילים הגסות לכאורה שבו.
שנותיו האחרונות

באותה תקופה היה בחוקת אינדיאנה סעיף הגבלת כהונה שמנע מהמושל מלהיבחר לתקופת כהונה שנייה רצופה, ובשל כך סיים ולש את כהונתו בינואר 1965 ושב לעיסוקו בעריכת דין בווינסנס. הוא המשיך להיות פעיל במפלגה הדמוקרטית, והיה חבר הוועדה המדינתית של המפלגה בשנים 1964–1968. ב-1965 מינה אותו הנשיא ג'ונסון כחבר הוועדה הבינלאומית המשותפת (אנ') שמפקחת על מגוון של נושאים הקשורים ליחסי ארצות הברית–קנדה. בוועדה זו הוא המשיך להיות חבר עד 1970. ב-1969 הוא היה חבר בוועדה לתיקון חוקתי של אינדיאנה שהוציאה סדרה של תיקונים לחוקת המדינה לארגון מחדש של בתי המשפט במדינה, הרחבת סמכויות המושל והקמת כמה גופים חוקתיים חדשים.
ב-1972 נבחר ולש שוב כמועמד מפלגתו למשרת המושל. מסע הבחירות היה רצוף מאבקים והתמקד לרוב בתקופת כהונתו של ולש כמושל. יריבו מטעם המפלגה הרפובליקנית, אוטיס בוון, תקף אותו על תוכנית המיסוי שהוא הפעיל בעת כהונתו כמושל, באומרו שהיה הייתה כושלת, ושהמדינה עדיין סבלה אז מהשפעותיה. ולש לימד זכות על תמיכתו בזכויות האזרח, אך בסופו של דבר נוצח בהפרש משמעותי.
לאחר שבילה את שנותיו האחרונות בווינסנס, נפטר מתיו ולש באינדיאנפוליס ב-28 במאי 1995, בגיל 82, כאשר שהה בעיר לצורכי טיפול רפואי. הוא נטמן בבית הקברות ממוריאל פארק שבווינסנס.
לקריאה נוספת

Gugin, Linda C.; St. Clair, James E, eds. (2006). The Governors of Indiana. Indianapolis, Indiana: Indiana Historical Society Press, pp. 336-344.
ולש כמושל
ולש עם הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי בבית הלבן, 14 באוגוסט 1961.
מקלע

מקלע כבד M2 בראונינג בקליבר 0.5 אינץ' (12.7x99 מ"מ נאט"ו)
מקלע נגב, בקליבר 5.56x45 מ"מ נאט"ו, שפותח ויוצר בישראל, מוזן בשרשיר מ"ארגז פעולה".
מַקְלֵעַ או מְכוֹנַת יְרִיָּה הוא כלי ירי המסוגל לירי אוטומטי רציף לפרקי זמן ארוכים.