stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מצה
חג המצות > איסור אכילת מצה לפני פסח

חז"ל אסרו לאכול מצה בערב הפסח (היינו, היום שבערבו יחול הפסח), כפי שנאמר בירושלמי: ”אמר רבי לוי: האוכל מצה בערב הפסח כבא על ארוסתו בבית חמיו, והבא על ארוסתו בבית חמיו לוקה” (בשני המקרים מדובר בדבר שכבר מובטח לאדם שיקבלו, אך אין הוא יכול להתאפק ונוטל ממנו בטרם עת). וכן כתב הרמב"ם (הלכות חמץ ומצה ו, יב):
אסרו חכמים לאכול מצה בערב הפסח, כדי שיהיה היכר לאכילתה בערב; ומי שאכל מצה בערב הפסח, מכין אותו מכת מרדות.
בנוגע לשאלה ממתי בערב הפסח אסורה אכילת מצה נחלקו הראשונים. יש שסברו שמחצות היום, יש שאמרו שמשעה שאסור החמץ באכילה (סוף שעה רביעית בשעות זמניות), ויש שסברו שכל היום אסור, וכן פסק הרמ"א, שכמוהו נוהגים האשכנזים. ויש שנהגו שלא לאכול מצה מראש חודש ניסן (מנהג קושטא). עם זאת, מותר לאכול בערב הפסח מצה עשירה.
מאחר הצהריים של ערב פסח, (מ"שעה עשירית" בשעות זמניות), נאסר לאכול כל פת, כדי שאדם ייכנס תאב לקיים את מצוות אכילת המצה.
מצות בסיפורי המקרא

בכמה מקומות במקרא מופיעות המצות כמאכל מקובל. כך אופה לוט מצות לאורחיו שהתבררו לאחר מכן כמלאכים (בראשית, י"ט, ג'), כך נותן גדעון למלאך הבא אליו מצות וגדי עזים (שופטים, ו', י"ט–כ'), וכך מגישה בעלת האוב עגל מרבק ומצות למלך שאול המתארח אצלה (שמואל א', כ"ח, כ"ד).
בכל המקרים הללו מוגשות המצות לאורחים, ונראה כי אלמנט החיפזון והמהירות והרצון להגיש את האוכל לאורחים בלי שהיות, גרם לכך. בשניים מהמקרים יש אולי גם רמז לתפקיד הפולחני של המצות (בקורבן המנחה ובקורבן הפסח), כאשר הן מוגשות למלאכים – ואצל גדעון גם עם קורבן של גדי. מוזכרות גם אכילות מצה פולחניות במובהק, כקיום של מצוות הפסח.
הברכה על המצה

בנוגע לברכה קודם אכילת המצה (מצה פריכה): בפסח עצמו, לדעת הכול מברכים על המצה ברכת "המוציא לחם מן הארץ" (כפי שמברכים על לחם).
בשאר ימות השנה, קיימת מחלוקת בין הפוסקים: יש הסוברים (בעיקר ספרדים) שמכיוון שמצה היא דקה ופריכה, הרי שדינה הוא כדין כעך ושאר מאכלים פריכים, אשר מברכים עליהם ברכת "בורא מיני מזונות". הסיבה שמברכים עליהם ברכה זו, היא שהם נקראים (בהגדרתם ההלכתית) פת הבאה בכיסנין, שהוא לחם שלא אוכלים אותו לשביעה, אלא כחטיף או מתאבן.
לפי שיטה זו רק בפסח קובעים על המצה סעודה (דהיינו, אוכלים את המצה לשביעה), ועל כן רק אז מברכים עליה "המוציא".
יש חולקים עליהם (בעיקר אשכנזים) וסוברים שעל מצה בדרך כלל קובעים סעודה וקוראים לזה "לחם עוני" אז לעניים זה לחם, ועל כן דינה כלחם לכל דבר.
שיטת הרב עובדיה יוסף כמובא בילקוט יוסף ח"ג עמ' רכו: "הספרדים ובני עדות המזרח נוהגים לברך על המצה לאחר הפסח "בורא מיני מזונות" ולאחריה "על המחיה", ויש למנהגם זה על מה לסמוך, וחסידים ואנשי מעשה (בני ספרד) נוהגים לאכול המצה בתוך סעודה של פת גמור (כך נהג הגר"ע יוסף בעצמו כל השנים) או ש"קובעים סעודה" על המצה, שהוא שיעור וכו' – 230 גרם, ואז מברכים על המצה המוציא וברכת המזון וצריכים ליטול ידיים כדין וכו'. והפוטרים הברכה הראשונה של המצה בטעימה מפת גמור, יברכו ברכה אחרונה "מעין שלש". ומי שאינו רגיל לאכול פת כלל מסיבות בריאותיות, יברך על המצה המוציא וברכת המזון כל ימות השנה.
ממתי משתנה הברכה על המצה לבני ספרד: לדעת הרב עובדיה יוסף – משעה שהביאו הביתה לחם. לדעת הרב בן ציון אבא שאול – למחרת מוצאי יו"ט אחרון (אור לציון ב, צו), לשיטת הרב מרדכי אליהו, יש לברך על מצה שנאפתה עבור חג הפסח ברכת "המוציא" עד פסח שני - י"ד אייר, ומכאן ואילך - מזונות, ולפוסקים הללו על מצה חמץ - יש לברך ברכת "מזונות" כל השנה.
המצה בהגות היהודית

התורה מנמקת את החיוב לאכול מצה בפסח משום שעם ישראל יצא ממצרים במהירות ובחפזון ובצקם לא הספיק לתפוח, וכפי האמור בהגדה של פסח 'מצה זו שאנו אוכלים על שום מה? על שום שלא הספיק בצקם של אבותינו להחמיץ'.
לפי כמה מהוגי דעות של היהדות, המצה מסמלת מאפייני התנהגות חיוביים. לפי דעת מהר"ל היא מסמלת את החירות, הואיל והגדרת החירות היא הנאמנות לעצמיותך מבלי להיות מושפע מהלכי הרוח של הזולת וסולם ערכיו, כמו המצה השומרת על צורתה המקורית, ובניגוד ללחם איננה מושפעת מן השמרים. רעיון אחר מדבר על האותיות הזהות במילים "חמץ" ו"מצה", כאשר האות השונה היא ח' וה'. לפי רעיון זה, האות ח' סגורה, דבר המבטא גאוה וישות עצמית, בעוד האות ה' פתוחה כלפי מעלה, כסמל להתבטלות בפני אלוהים.
אפיית המצות

אפיית המצות מחייבת זהירות רבה שלא יחמיצו המצות בתהליך הכנתן ואפייתן, ובכפוף להלכות רבות שמקורן בתלמוד ובפוסקי ההלכה. גם לקמח ולמים מהם נעשים המצות יש דינים רבים כיצד לנהוג בהם כדי שלא יחמיצו; הקמח עליו להיות ללא מגע מים החל משלב הקצירה או משלב הטחינה (תלוי בדעות בפוסקים), והמים צריכים לשהות בכלי לילה שלם לפני שמשתמשים בהם.
קיימים שני סוגי מצות: מצה הנעשית ביד (לרוב עגולה), ומצה המיוצרת על ידי מכונה (לרוב מרובעת). בקהילות יהודיות רבות נוהגים לאפות מצות לקראת חג הפסח בשיטה המסורתית וללא שימוש במכונות ייעודיות המקלות במידה ניכרת את העבודה וזאת מטעמים הלכתיים ואידאולוגיים. סביב השאלה של היתר מצות מכונה התחולל פולמוס עז במאות השנים האחרונות, מאז הכניסה המהפכה התעשייתית, בשנות העשרים של המאה ה-19, את המכונות גם לתחום אפיית המצות. בתחילה היו המכונות חצי-ידניות, רק לצורך הלישה ועריכת המצות לאפייה, ולאחר מכן הוכנסו יותר ויותר שכלולים בהליך האפייה הממוכן. בדורות האחרונים פשט היתר מצות המכונה בעם ישראל, ורק מעטים מקפידים לאכול רק מצות-יד כל הפסח. לעומת זאת, רבים יותר מקפידים לאכול מצות אלה בליל הסדר, לצורך קיום מצוות אכילת המצה, לאור הפירוש שיש צורך בכוונה "לשמה" במצה זו.
בנוסף למצות עבודת היד או מצות המכונה הפריכות, יש קהילות (כדוגמת יהודי תימן) המשמרות את מסורת הכנת המצות הקדומה יותר, שבה המצות דומות יותר למעין פיתות דקות המוכנות על סאג' או במכשיר חשמלי מיוחד האופה אותן משני צידיהן. מצות אלו לרוב נשמרות בהקפאה עד צריכתן .
מצה שרויה

מצה שנרטבה או בושלה במים נקראת מצה שרויה (או בביטוי היידישאי: גֶבְּרוֹקְטְ'ס). חלק מקהילות אשכנז, ובעיקר חסידים, נהגו שלא לאכול מצה שרויה. הסיבה לכך היא חשש שבצק המצה לא נילוש היטב, וכתוצאה מכך, נותרו "כיסים" עם קמח שלא נילוש, והמגע שלו עם מים עלול להביא לחימוצו. אמנם קמח שנאפה אינו מחמיץ, אך החשש הוא שהקמח הכלוא בבצק לא נאפה, והוא עשוי להחמיץ. עם זאת, בספר התודעה כתב שרבים חיפשו מקור בהלכה למנהג ולא מצאו, ואף על פי כן אין לבטלו. הראב"ן תלה מנהג זה בחביבות מצווה, שיהיה טעם המצה בפיו ללא תערובת.
מנהג זה אינו מוזכר בתלמוד ואף לא בפוסקים המוקדמים, והחלו להחמיר במנהג זה רק במאות האחרונות. ישנה טענה שבעבר הקפידו על לישת הבצק, ולא על ח"י רגעים (כלומר, שלא יעברו יותר מ-18 דקות מתחילת הלישה ועד סיום אפיית המצה), כיוון שבצק שמתעסקים בו אינו מחמיץ. עם זאת, לאחר שהתחילו להקפיד על ח"י רגעים, החלו לחשוש לעניין זה.
גם בין המחמירים שלא לאכול מצה שרויה, יש הנוהגים להקל בנושאים הבאים:
יש הנוהגים לאכול מצה ששרויה במי־פירות (מיץ תפוזים וכדומה), אף על פי שאשכנזים נהגו שלא לאכול "מצה עשירה" (מצה שעשויה מקמח עם מי־פירות) אך הקלו במצה ששרויה במי־פירות.
בחו"ל, שם נוהגים לחגוג את פסח לאורך 8 ימים, נהגו החסידים להקל באכילת מצה שרויה ביום האחרון. יש המבשלים את הכופתאות בכלי הפסח ויש שנהגו לייחד לכך כלים מיוחדים.
יש שהקלו לאכול מצה שרויה באופן שהמצה נאכלת מיד לאחר הרטבתה, כך שגם לו נשאר קמח בין קפלי המצה הוא לא יספיק להחמיץ בפרק זמן מועט שכזה.
עם זאת, היה מנהג קדום מתקופת המשנה בו החיטים עברו טינון (לחלוח) לפני טחינתן על מנת להפריד את הקליפות מגרעיני החיטה על מנת לקבל קמח לבן שנחשב משובח יותר בעת העתיקה. את הטינון עשו בעזרת הנחתם בין עשבים כאשר הלחות של עשבים הועילה לכך אך עם זאת מנעה חימוץ. מנהג זה שרד אך ורק אצל קהילות תימן ופסק מאז שעלו ארצה.
מאכלי מצה > קניידלעך

קניידלעך הוא מאכל אשכנזי מסורתי העשוי כמעין קציצה עגולה, שמתבשל לעיתים בתוך המרק ונאכל עמו. הקניידלעך עשויים מקמח, לרוב מקמח מצה, ולעיתים אף מחתיכות מצה מרוסקות, ולכן הם נחשבים כמאכל מסורתי בעיקר לפסח. אלו המקפידים לא לאכול בפסח מצה שרויה, נמנעים מלאכול קניידלעך בפסח.
אלו הנמנעים מאכילת שרויה בימי הפסח יש מתוכם הנוהגים לאכלם בחו"ל ביו שמיני של פסח.
שאר מרכיביו של הקניידלעך הם ביצים, שמן ומים.
מאכלי מצה > מצה בריי

מצה בריי (ביידיש: מצה מטוגנת), כשמו הוא מאכל של מצות מטוגנות. על פי רוב, שוברים את המצות וטובלים אותן בביצה טרופה ואז מטגנים אותן במחבת.
ערך תזונתי

| --- | --- |
 ערך תזונתי ל-100 גרם
 
 מים:  4 ג'
 
 קלוריות:  374 קק"ל
 
 חלבונים:  12.0 ג'
 פחמימות:  79.4 ג'
 פחמימות זמינות:  79 ג'
 שומן:  1.5 ג'
 כולסטרול:  0 מ"ג
 
 ויטמינים:  ‏
  ‑ ויטמין B1:  0.1 מ"ג
  ‑ ויטמין B2:  0.04 מ"ג
  ‑ ויטמין B3:  3.2 מ"ג
 
 ברזל:  1.5 מ"ג
 סידן:  25 מ"ג
 אשלגן:  90 מ"ג
 נתרן:  9 מ"ג
 סיבים תזונתיים:  0.4 ג'
 
 מקור: [דרוש מקור]
במצה קיים אחוז מים נמוך יחסית; עובדה זו מובילה לכך שאכילת מצות רבות עלולה לגרום לעצירות. בעקבות זאת היו שהמליצו להרבות בשתיית מים בזמן אכילת מצות, 12 כוסות מים לפחות. כחלק מטרנד הבריאות הבינלאומי קיים בארץ ובעולם ביקוש למגוון מצות "בריאות", כגון מצות מקמח מלא, מצות משיפון ומצות מסובין.
יצוא מצות מישראל

ישראל ייצאה בשנת 2012 מצות בשווי מוערך של כ-19.4 מיליון דולר, מתוכם כ-11.5 מיליון דולר (כ-59%) לארצות הברית ומרבית הייצוא הנוסף, לקנדה (כ-5%), בריטניה (כ-8%) ואיטליה (כ-8%). שאר הייצוא התפרס על פני כ-45 מדינות ברחבי העולם, מאזרבייג'ן ועד ניגריה וקניה. בשנת 2013, במידה רבה עקב ירידת שער הדולר, אך גם בגלל ייצור מתחרה בארצות הברית ירד שווי ייצוא המצות לחו"ל ב-14% ועמד על כ-16.7 מיליון דולר, כ-58% מתוכם לארצות הברית. יצואני מצות עיקריים מישראל הם מצות אביב ומצות יהודה.
ראו גם

אכילת מצה
קמח מצה
מצה בריי
חלה (מתנות כהונה)
לזניית מצה
שאור (מחמצת) - שיטה קדומה להתפחת בצק באמצעות שמרי-בר, בה נעשה שימוש טרם עידן שמרי האפייה המודרניים. טעם בצק השאור חמצמץ ומכאן שמו של החמץ.
עוגת מצות
אדוארד מילס פרסל

| --- | --- |

 לידה:  30 באוגוסט 1912 טיילורוויל, אילינוי, ארצות הברית 
 פטירה:  7 במרץ 1997 (בגיל 84) קיימברידג', מסצ'וסטס, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פיזיקה גרעינית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת פרדו 
 מנחה לדוקטורט:  קנת ביינברידג', הנרי דה-וולף סמית 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס 
 תלמידי דוקטורט:  ניקולס בלומברגן, ג'ורג' בנדק, מייקל דמטריוס פפאגיאניס, צ'ארלס פנס סליכטר, וולטר ל. בראון 
 פרסים והוקרה:  חבר זר של החברה המלכותית (29 ביוני 1989)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  פרס ביאטריס טינסלי (1988)  פרס מקס דלבריק (1984)  המדליה הלאומית למדעים (1979)  הרצאת קארל ג. יאנסקי (1976)  מדליית ארסטד (1967)  פרס לזכר ריצ'טמייר (1953)  פרס נובל לפיזיקה (1952) 
 
אדוארד מילס פרסל (באנגלית: Edward Mills Purcell;‏ 30 באוגוסט 1912 - 7 במרץ 1997) היה פיזיקאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיקה בשנת 1952 עבור גילוי התהודה המגנטית הגרעינית. תגליתו סייעה בגילויים במבנה החומר ובפיתוח מכשיר MRI.
תולדות חייו

נולד בטיילורויל, אילינוי. ב-1933 סיים תואר בהנדסת חשמל באוניברסיטת פרדו באינדיאנה. לאחר שנה בה שהה במסגרת חילופי סטודנטים בבית הספר הגבוה לטכנולוגיה (Technische Hochschule) בקרלסרוהה ועבד עם ולטר וייזל (Walter Weizel) שב והחל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת הרווארד. ב-1938 סיים כדוקטור לפיזיקה ולאחר שנתיים עבר למעבדת הקרינה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), שם עבד בפיתוחים צבאיים בקרינת מיקרוגל ורדאר והיה ראש מעבדת המחקר הבסיסי שנועדה לגלות תחומים נוספים בספקטרום האלקטרומגנטי, בה היה שותף גם הפיזיקאי איזידור רבי.
מיד לאחר תום מלחמת העולם השנייה גילה וניסח את התהודה המגנטית הגרעינית בעיקר לצורך שימושים של חקר מבנה החומר ברמה המולקולרית והאטומית. ב-1949 שב להארוורד כפרופסור לפיזיקה. הוא המשיך את מחקריו בתחום המגנטיות הגרעינית, בפרט את התנהגות הספין של חלקיקים במסגרת מולקולות של חומרים שונים במהלך שינויים בשדה מגנטי לרבות אפקט סמית'-פרסל. מחקרים אלה הובילו לפיתוחו של מכשור ה-MRI.
מחקריו בתחום אלקטרומגנטיות בטמפרטורות נמוכות מאוד תרמו לפיתוח תחום הרדיו-אסטרונומיה. כן פיתח את הבנת התנועה האלקטרונית בתוך גבישים ומבנים מוצקים אחרים במסגרת פיזיקה של מצב מוצק. במסגרת עבודתו התאורטית הטיל ספק בסימטריה שבין חלקיקים לאנטי-חלקיקים (שבירת סימטריית CP), שהוכחה בניסוי עליו קיבלו ג'יימס קרונין וואל פיץ' את פרס נובל לפיזיקה בשנת 1980.
פרסל היה יועץ מדעי לנשיאים אייזנהאואר, קנדי וג'ונסון.
ספרו Electricity and Magnetism שהופיע לראשונה ב-1965 הוא ספר לימוד יסודי בתחום במשך כחמישים שנה, מהדורתו השלישית (2013) "תורגמה" למערכת היחידות הבין-לאומית, אך בסיס הטקסט נותר כשהיה.
פרסים ואותות הצטיינות

פרס נובל לפיזיקה (1952)
חבר האקדמיה הלאומית למדעים
חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
המדליה הלאומית למדעים (1979)
מסה מולרית

בכימיה, מסה מולרית של תרכובת כימית מוגדרת כמסת התרכובת חלקי כמות החומר ביחידות של מול, ומסומנת באות M. המסה המולרית מייצגת ממוצע של החלקיקים המרכיבים את התרכובת, שלעיתים קרובות אינה אחידה עקב הימצאות איזוטופים. לרוב, המסה המולרית מחושבת באמצעות שימוש במשקל האטומי התקני, שלוקח בחשבון את שכיחות האיזוטופים על פני כדור הארץ. בכדי להמיר בין מסה של חומר לכמותו, ניתן להשתמש במסה המולרית.
מסה מולרית הוא גודל אינטנסיבי, שלא תלוי בגודל הדגימה. במערכת היחידות הבין-לאומית, היחידה שבה נמדד מסה מולרית הוא קילוגרם\מול, אך מסיבות היסטוריות מסה מולרית כמעט תמיד מיוצגת ביחידות של גרם\מול (g/mol).
מול הוגדר כך שהמסה המולרית של תרכובת, ביחידות גרם\מול, תהיה שווה למסה הממוצעת של מולקולה אחת, בדלטון. לכן, לדוגמה, המסה הממוצעת של מולקולת מים היא בערך 18.0153 דלטון, והמסה המולרית היא בקירוב 18.0153 גרם\מול. ליסודות כימיים שלא קיימים כאטומים בודדים, כמו פחמן, המסה המולרית מחושבת באמצעות חלוקת מספר המולים במספר האטומים. לכן, לדוגמה, המסה המולרית של ברזל היא בקירוב 55.845 גרם\מול.
מאז 1971, מערכת היחידות הבין-לאומית הגדירה את כמות החומר כממד נפרד. עד שנת 2019 מול הוגדר ככמות החומר שמורכבת ממספר החלקיקים שיש ב-12 גרם של פחמן-12. לכן, בהגדרה, במהלך תקופה זו, המסה המולרית של פחמן-12 הייתה בדיוק 12 גרם\מול. מאז 2019 הגדרת המול היא כמות החומר שבה יש מספר מסוים של חלקיקים - מספר אבוגדרו, ‎6.02214076×1023‎. המסה המולרית של תרכובת ביחידות גרם\מול שווה למסה של מספר המולקולות בתרכובת בגרמים.
מסה מולרית של יסודות

מסה מולרית של אטומים של יסודות מחושב באמצעות הכפלת המסה אטומית יחסית בקבוע המסה המולרית, Mu = ‎0.99999999965(30)×10-3‎ × kg·mol-1. ההכפלה בקבוע נועדה לוודא שהחישוב נכון מבחינה ממדית - מסה אטומית יחסית הם כמויות ממדיות, בעוד למסה מולרית יש יחידות.
כך, לדוגמה:
M(S) = 32.065(5) × Mu = 32.065(5) g/mol
M(Cl) = 35.453(2) × Mu = 35.453(2) g/mol
ישנם יסודות אשר נוטים להימצא כמולקולות, כמו מימן (H2), גופרית (S8) וכלור (Cl2). כדי לחשב את המסה המולרית של המולקולות הללו יש להוסיף למכפלה הנ"ל את מספר האטומים בכל מולקולה:
M(S8) = 8 × 32.065(5) × Mu = 256.52(4) g/mol
מסה מולרית של תרכובות

המסה המולרית של תרכובת מחושבת כסכום המסות האטומיות היחסיות של האטומים המרכיבים את התרכובת, מוכפל בקבוע המסה המולרית, Mu = ‎0.99999999965(30)×10-3‎ × kg·mol-1. לצרכים רבים, בדגימות מכדור הארץ, ניתן להסתפק במשקל האטומי התקני בכדי להעריך בקירוב את מסת הדגימה. לדוגמה:
מסה מולרית ממוצעת של תערובות

כדי לחשב מסה מולרית ממוצעת של תערובת, יש לקחת בחשבון את מספר המולים היחסיים של כל מרכיב בתערובת ומסתם המולרית. ניתן לראות כאן דוגמה לחישוב המסה המולרית היחסית של אוויר.
יחידות מידה בעלות משמעות קרובה

ההגדרה של מסה מולרית קרובה להגדרה של דברים נוספים, כגון מסה מולרית יחסית, משקל נוסחה (F.W.) ומסה אטומית. יש להבדיל בין מסה מולרית למסה מולקולרית (שלעיתים נקראת משקל מולקולרי), שהוא המסה של מולקולה אחת (המורכב מאיזוטופ אחד), ולא קשור ישירות למסה אטומית, שהוא מסתו של אטום אחד (של איזוטופ אחד). דלטון (Da), המשמשת למדידת המסות של אטומים ומולקולות, מוגדרת כיחידה של מסה (1 Da = 1 u = ‎1.66053906660(50)×10−27‎ kg), אך משמשת לעיתים גם כיחידה של מסה מולרית.
משקל מולקולרי (M.W.) הוא מונח מיושן יותר, המכונה כיום מסה מולרית יחסית, היא יחידת חסרת ממדים (כלומר מספר ללא יחידות) ששווה למסה המולרית חלקי קבוע המסה המולרית.
יחידות מידה בעלות משמעות קרובה > מסה מולקולרית

מסה מולקולרית היא המסה של מולקולה נתונה, ונמדד לרוב ביחידות של דלטון. מולקולות שונות של אותה תרכובת יכולות להיות בעלות מסה מולקולרית שונה בגלל איזוטופים שונים של אותן היסודות. זה שונה אך מתקשר למסה מולרית, שמודד את המסה המולקולרית הממוצעת של כל המולקולות בדוגמה, ומתאיתה יותר לחישובים של כמויות מקרוסקופיות של חומרים.
מסה מולקולרית מחושבת לפי המסה האטומית של כל נוקליד, בעוד מסה מולרית מחושבת לפי המשקל האטומי התקני של כל יסוד. המשקל הזה לוקח בחשבון את שכיחות האיזוטופים. מים לדוגמה, הם בעלי מסה מולרית של 18.0153(3) g/mol, אך מולקולת מים בודדת מסוימת יכולה להיות בטווח של מסות מולקולריות שבין 18.0105646863(15) Da ל-22.0277364(9) Da, המייצגות את האיזוטופים 1H216O ו-2H218O, בהתאמה.
ההבחנה בין מסה מולרית למסה מולקולרית חשובה מכיוון שניתן למדוד מסה מולקולרית יחסית באופן ישיר באמצעות ספקטרומטר מסה, בדיוק של מעט חלקים למיליון. דיוק זה מספיק בכדי לקבוע את הנוסחה המולקולרית של מולקולה.
דיוק ואי ודאות

רמת הדיוק של מסה מולרית תלויה בדיוק של המסה האטומית המשמשת לחישוב המסה המולרית ולערך של קבוע המסה המולרית. רוב המסות האטומיות ידועות בדיוק של אחד לעשרת אלפים, ולרוב אפילו יותר מזה. רמה זו מספיקה מדויקת לרוב השימושים בתחום הכימיה: היא מדויקת יותר מרוב הניתוחים הכימיים, ועולה על הטוהר של רוב הריאגנטים המעבדתיים.
רמת הדיוק של מסות אטמיות, ולכן גם של מסה מולרית, מוגבל לידע על שכיחות האיזוטופים של כל יסוד. בכדי להגיע לערך מדויק יותר, יש צורך לקבוע את שכיחות האיזוטופים בדוגמה הספציפית, שייתכן ושונה מהשכיחות הידועה בכדור הארץ המשמשת לקביעת המשקל האטומי התקני. שכיחות איזוטופים שונים בדגימה אינה לחלוטין בלתי תלויה - לדוגמה, דגימה שעברה זיקוק מעושרת באיזוטופים קלים יותר של כל היסודות בדגימה. דבר זה מקשה על חישוב אי-הוודאות במדידה.
במעבדות מקובל לדייק לרמה של שתי ספרות לאחר הנקודה העשרונית, אלא אם מדובר במסה מולרית העולה על 1000 גרם למול, ואז משתמשים בספרה אחת לאחר הנקודה העשרונית.
מדידה

מסה מולרית כמעט ואינה נמדדת באופן ישיר. ניתן לחשב באמצעות המשקל האטומי התקני, ולרוב ניתן למצוא את המסה בגיליון בטיחות חומרים. טווח המסות המולריות המקובל:
עבור אטומים של יסודות טבעיים: 1-283 גרם למול;
עבור מולקולות קטנות: 10-1000 גרם למול;
עבור פולימרים, חלבונים, DNA וכו': 1000-5,000,000 גרם למול.
על אף שמסה מולרית כמעט תמיד מחושבת מתוך המשקל האטומי, ניתן למדוד אותו במקרים מסוימים. מדידות אילו אינן מדויקות כמו הדיוק של ספקטרומטרי מסה מודרניים המודדים משקלים אטומיים ומסות מולקולריות, והשימוש בהן הוא בעיקר מתוך עניין היסטורי. המדידה מתבססת על תכונות קוליגטיביות, ובמהלכן תיתכן התפרדות של הדגימה.
מדידה > מדידה באמצעות צפיפות אדים

מדידה של מסה מולרית באמצעות צפיפות אדים מתבססת על העיקרון שהתגלה על ידי אמדאו אבוגדרו ולפיו נפחים שווים גזים בתנאים זהים מכילים כמו שווה של חלקיקים. העיקרון הזה נמצא במשוואת הגז האידיאלי:
 PV=nRT
כאשר האות n מייצגת את כמות החומר. 
צפיפות האדים (ρ) מוגדר בצורה הבאה:
חיבור שתי המשוואות הללו יחד מבטאת את המסה המולרית במונחים של צפיפות אדים בתנאי לחץ וטמפרטורה ידועים:
מדידה > מדידה באמצעות נקודת הקיפאון

נקודת הקיפאון של תמיסה נמוכה מזו של ממס טהור, ונקודת השפל של הקיפאון (ΔT) יחסי באופן ישיר לריכוז המולרי של תמיסות מדוללות. במונחים של מולליות, קבוע היחס נקרא הקבוע הקריוסקופי (Kf) ואופייני לכל ממס. אם נשתמש באות w כדי לייצג את המסה החלקית של המומס בתמיסה, ומתוך הנחה שהמומס לא עובר התפרדות, ניתן לחשב את המסה המולרית לפי הנוסחה הבאה:
 M={{wK_{\text{f}}} \over {\Delta T}}\
מדידה > מדידה באמצעות נקודת הרתיחה

נקודת הרתיחה של תמיסה נדיפה גבוהה מזו של ממס טהור, ונקודת השיא של הרתיחה (ΔT) יחסי באופן ישיר לריכוז המולרי של תמיסות מדוללות. במונחים של מולליות, קבוע היחס נקרא קבוע אבוליוסקופ (Kb) ואופייני לכל ממס. אם נשתמש באות w כדי לייצג את המסה החלקית של המומס בתמיסה, ומתוך הנחה שהמומס לא עובר התפרדות, ניתן לחשב את המסה המולרית לפי הנוסחה הבאה:
 M={{wK_{\text{b}}} \over {\Delta T}}\
ראו גם

מסה מולקולרית
לקריאה נוספת

b:כימיה לבגרות/סטויכיומטריה/מסה מולרית, ריכוז מולרי של נוזל ושל גזים
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph579356
ניידות חשמלית

ניידות חשמלית, נִיעוּת או מוביליות (באנגלית: mobility) היא נטייתם של נושאי מטען (למשל אלקטרונים, חורים ויונים) לנוע עקב השראת שדה חשמלי.
הניידות מוגדרת כיחס בין גודל מהירות הסחיפה, שהיא המהירות הממוצעת של נושאי המטען, לבין גודל שדה החשמלי הגורם לסחיפה:
\mu \equiv {\frac {v_{d}}{E}}
כאשר  \mu  היא הניידות החשמלית,  v_{d} היא גודל מהירות הסחיפה ו־ E הוא גודל השדה החשמלי המושרה. במערכת היחידות הבין-לאומית היא נמדדת ביחידות של  \left[{\frac {m^{2}}{V\cdot s}}\right], או באופן שקול, ביחידות של  \left[{\frac {A\cdot m^{2}}{V\cdot C}}\right] או  \left[{\frac {m^{2}}{\Omega \cdot C}}\right].
מבט כללי

במוצק, אלקטרונים (ובמקרה של מוליכים למחצה, גם חורים) ינועו בחומר באקראיות, בהיעדר שדה חשמלי. לכן, התנועה הממוצעת של נושאי המטען תהיה אפס, בכל כיוון כלשהו.
למרות זאת, בהשראת שדה חשמלי, נושאי מטען שליליים יואצו בכיוון הפוך לכיוון השדה החשמלי. סכימת לפי זמן של ההפרש בין התאוצה שגורם השדה החשמלי, לבין התאוטה בעקבות התנגשויות ופיזורים וחישוב הממוצע, ייתנו את מהירות הסחיפה. תנועה מכוונת זו של אלקטרונים או חורים היא קטנה בכמה סדרי גודל מתנועתם האקראית, אחרת משוואת הניידות לא הייתה מתקיימת.
במוליכים למחצה, מהירויות הסחיפה של אלקטרונים ושל חורים, בהשראת אותו שדה חשמלי, יהיו בדרך כלל שונות.
בפלזמה, יש התאמה בהתנהגות של יונים ואלקטרונים חופשיים.
בריק, אלקטרונים בשדה חשמלי יהיו בתאוצה קבועה, לפי החוק השני של ניוטון (עד אשר יגיעו למהירות יחסותית). תופעה זו ידועה בתור "מעבר בליסטי". המצב היציב של מהירות סחיפה לעולם לא מושג, ולכן ניידות אינה מוגדרת לתנועת אלקטרונים בריק.
במוצק, אם האלקטרונים חייבים לזוז רק למרחק קצר (בקנה מידה של תנועה בראונית), קירוב של מעבר בליסטי אפשרי.
ניידות היא בדרך כלל פונקציה של טמפרטורה ושל חוסר האחידות בחומר. היא נקבעת בצורה אמפירית, ולכן ערכי ניידות ניתנים בדרך כלל בטבלה ולא כנוסחה אנליטית. ניידות גם תהיה שונה עבור אלקטרונים או חורים במוליך למחצה.
ניתן להעריך את פונקציית הניידות כסכום של ההשפעה של רטיטות הסריג (פונונים), ושל השפעת חוסר האחידות המתוארת על ידי כלל מת'אסן (אנ'):
דוגמאות

ניידות אלקטרונים טיפוסית עבור צורן בטמפרטורת החדר (300 קלווין) היא  1400{\frac {{\textrm {cm}}^{2}}{V\cdot s}}. לעומתה, ניידות החורים היא כ־ 450{\frac {{\textrm {cm}}^{2}}{V\cdot s}}.
ניידות גבוהה מאוד נמצאה במספר מערכות בעלות ממדים קטנים, כמו מערכת דו-ממדית של אלקטרוני גזים, גראפין וננו-שפופרות פחמן. מוליכים למחצה אורגניים (פולימר ואוליגומר) שפותחו הם בעלי ניידות קטנה בהרבה.
הקשר לצפיפות הזרם

ניתן לחשב ממהירות הסחיפה את צפיפות זרם הסחיפה הנובע משדה חשמלי. עבור מוליך בעל שטח חתך  A, אורך  l וריכוז אלקטרונים  n, צפיפות המטען הנפחית היא  \rho =-en (כאשר  e הוא המטען האלמנטרי), והמטען בנפח כלשהו של המוליך  V=lA הוא:
לפי הגדרת הזרם:
אם נציב את  v_{d} לפי הגדרת הניידות, נקבל:
ישנה קבוצת משוואות דומה עבור חורים. צפיפות הזרם הנגרם עקב תנועה של חורים ניתנת על ידי:
כאשר  p היא ריכוז החורים ו־ \mu _{h} הוא ניידותם.
צפיפות הזרם הכוללת היא סכום צפיפות הזרם של האלקטרונים ושל החורים:
הקשר למקדם המוליכות

בפסקה הקודמת נגזר הקשר בין הניידות לצפיפות הזרם:
חוק אוהם הדיפרנציאלי:
כאשר  \sigma  היא מקדם המוליכות.
מכאן ניתן להגיע לקשר הפשוט בין הניידות למקדם מוליכות:
הערות שוליים

↑  נִיעוּת במילון פיזיקה מודרנית (תשנ"ג), באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538456805171  GND: 4151863-9  LCCN: sh85042223
פארסק

כוכב שמרחקו מהשמש הוא פארסק אחד. בין הקו שמחבר את הכוכב לכדור הארץ, לבין הקו המחבר את הכוכב אל השמש, נוצרת פרלקסה בת שניית קשת אחת (הציור אינו בקנה־מידה)
פארסק (באנגלית: Parsec) היא יחידת אורך המשמשת באסטרונומיה. סימנה הוא pc, והיא שווה ל־‎30.86×1012‎ קילומטר (כלומר כ־31 טריליון קילומטר, או 3.26 שנות אור). השם "פארסק" הוא ראשי תיבות באנגלית של פרלקסה־שנייה (parallax-second).
פרלקסה של כוכב היא הזווית שבין הקווים ה"מחברים" את הכוכב לכדור הארץ ולשמש (ובהכללה: הזווית בין שני הקווים המחברים בין עצם לבין שתי נקודות תצפית).
פארסק אחד הוא המרחק אל כוכב שמיקומו בקירוב ניצב למישור המילקה, היוצר פרלקסה של שניית קשת אחת בין הקווים המחברים את הכוכב אל השמש ואל כדור הארץ. לחלופין, פארסק אחד הוא המרחק בין צופה לבין שני עצמים, שמרחקם זה מזה הוא יחידה אסטרונומית אחת, כך ששני העצמים נראים לצופה כשהם מופרדים בזווית של שניית קשת אחת. הקו המחבר את אחד העצמים לצופה ניצב לקו הדמיוני המחבר את שני העצמים בעיני הצופה (הלא הוא ההיטל - דבר היוצר משולש ישר־זווית). לכן:
\tan {1''}={\frac {1[AU]}{1[pc]}};
=>1pc={\frac {1[AU]}{\tan {1''}}}={\frac {1[AU]}{\tan {\left({\frac {1}{60\cdot 60}}\right)}}}=206,265[AU]=3.08568\times 10^{16}[m]=
 30.8568[Pm]=3.2616[ly]
ומכאן ש־1 פארסק שווה ל־‎30.86×1012‎ ק"מ, או כ־3.2616 שנות אור.
אף־על־פי שהפארסק מהווה מרחק עצום בקנה־מידה אנושי, בקנה־המידה של היקום הוא יחידה קטנה. כך, למשל, המרחק מאיתנו לכוכב הקרוב ביותר אלינו פרט לשמש, פרוקסימה קנטאורי, הוא 1.34 פארסק, קוטר שביל החלב הוא כ־30,000 פארסק ואילו המרחק בינינו לגלקסיית אנדרומדה, הגלקסיה הקרובה ביותר אלינו, הוא כ־780,000 פארסק. לכן, למדידת גדלים של גלקסיות משתמשים בקילו־פארסקים ולמרחקים בין גלקסיות משתמשים במגה־פארסקים.
מר עולם

ערך זה עוסק בתחרות יופי. אם התכוונתם לתחרות פיתוח הגוף המכונה "מר עולם", ראו .
| --- | --- |

סמליל התחרות
 תקופת הפרס:  1996–הווה (כ־29 שנים) 
 www.mrworld.tv
מר עולם (באנגלית: Mister World) היא תחרות יופי בינלאומית לגברים הנערכת משנת 1996. התחרות נערכת על ידי ג'וליה מורלי וארגון מיס עולם. התחרות אינה נחשבת כאירוע שנתי ונערכה במועדים שונים ובמרווחי זמן משתנים.
זוכי התחרות

| שנה | מר עולם | מדינה | מקום התחרות | מספר מדינות   משתתפות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1996 | טום ניואנס | בלגיה בלגיה | איסטנבול, טורקיה | 51 |
| 1998 | סנדרו פינוגליו | ונצואלה ונצואלה | פורטוגל | 43 |
| 2000 | איגנסיו קליצ'ה | אורוגוואי אורוגוואי | אדינבורו, סקוטלנד | 32 |
| 2003 | גוסטבו גיאנטי | ברזיל ברזיל | לונדון, הממלכה המאוחדת | 38 |
| 2007 | חואן גרסיה פוסטיגו | ספרד ספרד | סאן-יה, הרפובליקה העממית של סין | 56 |
| 2010 | קאמל איברהים | אירלנד אירלנד | אינצ'ון, קוריאה הדרומית | 74 |
| 2012 | פרנציסקו אסקובר | קולומביה קולומביה | קנט, אנגליה | 48 |
| 2014 | ניקלאס פדרסן | דנמרק דנמרק | טורביי, אנגליה | 46 |
| 2016 | רוהיט חאנדלוואל | הודו הודו | סאות'פורט, אנגליה | 46 |
| 2019 | ג'ק הסלווד | אנגליה אנגליה | מנילה, הפיליפינים | 72 |
| 2023 |  |  | לונדון, הממלכה המאוחדת |  |