stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דומיטרו דן
סיפור המסע לפי דומיטרו דן > מסע במערב אפריקה > המסע במזרח הרחוק: מותו של נגראנו

שלושת הנוסעים הפליגו מדרום אמריקה לסן פרנסיסקו ולאחר שהייה של שלוש שעות בלבד המשיכו לכיוון המזרח הרחוק. הם ירדו מהספינה ביוקוהמה והמשיכו לטוקיו. מיפן הפליגו לסין, כשהם יורדים בהונג קונג. המסלול היבשתי שלהם כלל את גואנגג'ואו ואת בייג'ינג. בהתאם לעצות של תושבים מקומיים, לקראת שנת הלילה היו מקיפים את המחנה שלהם בענפים ומזליפים עליהם עסיס דביק של עצי גומי. הקופים, שהיו מנסים להתקרב אליהם בלילה, חששו מנוזל זה. מסלולם כלל הליכה רבה בהרים, יותר משלושים יום, במשעולים צרים וחלקלקים, כשלצידיהם תהומות מסוכנות. כך, תוך הליכה בטור עורפי באחד ממשעולי הרי נאן לינג, החליק נגראנו ונפל לתוך זרם מים קטן, כשבדרכו מטה נתקל במספר סלעים. חבריו הצליחו לחלץ אותו בעזרת חבלים, אך הוא דימם ונראה היה שסבל משברים ומפגיעות פנימיות. דן רץ אל הכפר הקרוב, שם הצליח לאתר נזיר שידע מעט אנגלית. הוא שב עם שני מקומיים שבאו לעזור והם נשאו את נגראנו, שסבל מצמרמורות והכחיל, בערסל מאולתר אל הכפר. בכפר לא היה רופא, לכן המשיכו ללכת עוד עשרה קילומטרים עד לעיירה שבה היה בית חולים, אך הרופא התורן הגיע רק למחרת בבוקר. בשבע בבוקר יצא דן לחפש ולבקש את עזרת השלטונות, אך כאשר חזר מצא שנגראנו כבר מת. שני ההולכים שנותרו נשארו כמה ימים כדי להביא לקבורה את חברם וכדי להתחזק לקראת המשך המסע.
מבירת סין הם המשיכו בדרכם אל נמל ניקולאיבסק שבסיביר, ולאחר מכן עברו דרך חצי האי קמצ'טקה בעונת הסתיו עד מצר ברינג – מסע של 1,150 קילומטרים במזג אוויר קשה מאוד. מרחוק ראו ספינה הולנדית בשם סחוונינגן (Sekeveningen), שהייתה בדרכה לאינדונזיה, אך נלכדה בין הקרחונים, ושמחו לקראתה בתקווה שיקבלו מזון חם ומחסה מהקור העז. מלחי הספינה לא שמחו כל כך על התקרבותם וכיוונו אליהם רובים, כי חששו שהם שודדי ים. לבסוף הצליחו לשכנע אותם לתת להם לעלות לסיפון ולאחר שזיהו את עצמם בפני רב חובל בשם Dordhreith, התקבלו ברצון. לאחר שמזג האוויר השתפר מעט והספינה השתחררה מאחיזת הקרחונים, נלקחו בהפלגה לאלסקה.
סיפור המסע לפי דומיטרו דן > מסע במערב אפריקה > המסע בצפון ומרכז אמריקה

בקור של 37 מעלות מתחת לאפס, שבו התקלף עור הידיים שלהם ומזונם קפא, המשיכו השניים דרך יישובי אסקימואים לסקאגווי (Skagway) ולג'ונו ועצרו לבסוף בוונקובר. פרבו התלונן על כך שהוא סובל כבר זמן מה מכאבי רגליים. הם השתתפו בציד דובים אפורים בעזרת מלכודת אליה מחובר בול עץ ענק – הדוב הנמלט נאלץ לסחוב אחריו את המשקל וזה התיש אותו עד מהרה.
הם ירדו דרומה דרך סיאטל, פורטלנד וסן פרנסיסקו, מקומות בהם הופיעו וזכו לאמצעים הכספיים הדרושים להם להמשך המסע. הם עברו את קליפורניה וחצו את מקסיקו בדרכם לפנמה עד קולון. בקולון עלו על ספינה שהובילה אותם לגיברלטר.
סיפור המסע לפי דומיטרו דן > מסע במערב אפריקה > מסע בצפון אפריקה ובאירופה

שני ההולכים עברו מטנג'יר לתוניס ומשם הפליגו לסיציליה והלאה דרך איטליה הלכו לשווייץ, צרפת והולנד. במעבר דרך צרפת הגיעו בפברואר 1914 לפריז ושם ראו בחלון של גאלרי לפאייט, שבדיוק התחדשה, שלט בו הבעלים התחייבו לפרס של 25,000 פרנק למי שיבקש מוצר, שאין כמוהו בכלבו. הם נכנסו ודן ביקש סנדלים רומנים והצביע על האופינקות שעל רגליו כדוגמה. לכלבו לא היו אופינקות ולאחר משא ומתן הסכימו לשלם עשרת אלפים פרנקים ולהזמין את ההולכים לארוחה במסעדה מפוארת. מהולנד הפליגו בספינת קיטור לאנגליה. מלונדון הלכו לאדינבורו. היו אלה הזמנים שלאחר טביעת הטיטניק, לכן היה משבר בתעבורה הטרנסאטלנטית. באדינבורו נודע להם, שחברת הספנות Allen Line הציעה מאה מקומות חינם בקו הטרנסאטלנטי ושני ההולכים קפצו על ההזדמנות ויצאו מגלאזגו אל קוויבק סיטי. גם הפעם צעדו עשר שעות ביום על סיפון האונייה לצחוקם של המלחים המשועשעים.
סיפור המסע לפי דומיטרו דן > מסע במערב אפריקה > מסע נוסף בצפון אמריקה ופרישתו של פרבו

מאזור הימות הגדולות עברו הצועדים תוך עשרים ימים דרך קליבלנד, טולדו ודטרויט. הם ביקרו במפעלים לייצור מכוניות והיו מודאגים מהידיעות על המצב הבינלאומי, שהגיעו מאירופה. מסעם זכה לסיקור עיתונאי והם הוזמנו, בדרכם, לביקורים אצל מושלי דלאוור ומרילנד והשיא, הזמנה לבקר בבית הלבן, אותו פקדו ב־24 בדצמבר 1914. המוניטין שלהם גדל בהתמדה וקהל רב ציפה למופעים ולהרצאות שלהם בווירג'יניה, בקנטקי, בטנסי ובאלבמה.
בג'קסונוויל שבפלורידה הודיע פרבו, שאינו יכול להמשיך בגלל פצעים ברגליים. ארבעה רופאים, שבדקו אותו, חיוו דעתם שמדובר במצב חמור ואסור לו להמשיך במסע. בשלב זה הספיקו שני הצועדים לעבור תשעים אלף קילומטרים ופרבו המריץ את חברו להמשיך ולהשלים את המשימה. שני החברים בילו יחד שבועיים לפני שדן המשיך הלאה לבדו. לבקשתו של פרבו, השאיר לו דן גם את הכלב האראפ, שליווה אותם כל הדרך.
סיפור המסע לפי דומיטרו דן > מסע במערב אפריקה > מסע במרכז ודרום אמריקה

דן הגיע להוואנה, בירת קובה, ב־11 בינואר 1915, לאחר חצי שנה של מסע בצפון אמריקה. רבים המתינו להופעותיו והרצאותיו והוא היה זקוק לשהות, כדי להסתגל להיותו בודד במסע, לכן נשאר בהוואנה חודש ימים, במהלכו גם הוזמן אל נשיא קובה, מריו גארסיה מנוקל.
המסלול הוביל אותו דרך האיטי, ג'מייקה, פוארטו ריקו, ברבדוס וונצואלה. בפוארטו ריקו, ב-21 במרץ 1915, הופיע בתיאטרון נובדאדס. בוונצואלה, בבירה, קראקס, התקבל על ידי נשיא ונצואלה, ויקטורינו מרקס בוסטייוס (אנ'), בבוקרו של 8 באפריל 1915 וראש העיר קרקס ערך לכבודו סעודה חגיגית רבת משתתפים.
מוונצואלה הפליג באפריל, על סיפון הספינה "בואנוס איירס", אל ליסבון ומשם לספרד. בספרד התקבל אצל אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, שהעניק לו מדליית זהב והמחאה על ס"ך 5,000 פזטוס.
לפני עזיבת ונצואלה והיבשת האמריקאית, התקשר דן לפלורידה, לשאול לשלומו של פרבו ושמע ממנו ומרופאיו שמצבו הולך ומשתפר. דן לא ראה יותר את פרבו וכעבור כמה חודשים נודע לו שפרבו איבד את שתי רגליו ולבסוף מת בבית חולים בקליבלנד. לפני מותו התקיים פרבו ממתן שיעורי רומנית לילדי מהגרים מרומניה, שהשתקעו באזור.
סיפור המסע לפי דומיטרו דן > מסע במערב אפריקה > המעצר והפסקת המסע

מספרד הפליג דן למלטה וממנה לסלוניקי. בסלוניקי ערך קצין בריטי חיפוש בחפציו וכשגילה כתבי עת מכל העולם חשד בו שהוא מרגל גרמני. דן נעצר ונשלח ללונדון לחקירה. בלונדון נזעקו לעזרתו השגריר הרומני ומועדוני הספורט והוא שוחרר ונשלח בחזרה לסלוניקי. בדרך חזרה, במרחק שלושה קילומטרים ממלטה, טורפדה ספינתו, "האקספרס של אירלנד", על ידי צוללת גרמנית. דן היה בין הניצולים ומרבית מטענו נשלח כבר לסלוניקי בניסיונו הראשון להגיע לשם. הוא המשיך לסלוניקי ומשם, במסלול שכלל את קוואלה, אלכסנדרופולי, איסטנבול, בורגס, ורנה ובלצ'יק, עשה את דרכו בסוף חודש מרץ 1916 אל בוקרשט.
במרץ 1916 הגיע דן לרומניה דרך טורנו סברין ומשם לבוקרשט, שם התקבל על ידי הזוג המלכותי בארמון קוטרוצ'ן. פרדיננד הראשון, מלך רומניה העניק לו שעון כיס מזהב, מדליה ואלף לאי. ארגנו לו קבלת פנים בה לקחו חלק שר הפנים מנהל הסיגורנצה, מרשל הארמון, אמנים, עיתונאים ועוד.
באותם ימים עמדה רומניה להצטרף לכוחות הלוחמים במלחמת העולם הראשונה – המלחמה והאירועים שלאחריה גרמו להפסקת מסעו של דן בשלב בו עבר כבר 96,000 קילומטרים מתוך המאה אלף המבוקשים.
הפגיעה של קשיי המסע בבריאותו של דומיטרו דן הביאה לפסילתו לשירות צבאי, אולם בהמשך הוא התנדב לשירות ושירת שלושה חודשים בבוזאו, בדיוויזיה החמישית, ברגימנט השמיני ולאחר מכן נסוג עם הצבא ליאשי, שם שירת כמזכיר-מתורגמן בצמוד לקצין במטה הכללי הגבוה, בלשכה השנייה לריגול נגדי. בסוף המלחמה קיבל מדליה לציון השתתפות במלחמה.
סיפור המסע לפי דומיטרו דן > מסע במערב אפריקה > חידוש המסע והזכייה בפרס

בשנת 1923 סוכמו בין דן ובין מועדון התיירות של צרפת פרטי חידוש המסע. המועדון קבע לו מסלול חדש שיצא מבוקרשט ואמור היה להגיע עד פריז.
דן יצא אל בלגרד בסרביה, משם דרומה לפרישטינה, סקופיה וטירנה. הוא חצה את מונטנגרו צפונה, אל מוסטר, ולקח יום מנוחה בסרייבו. הוא המשיך לזגרב ומשם לסלובניה ומסלובניה עבר לצפון איטליה. באיטליה עבר דרך הערים אודינה, מילאנו וטורינו ומשם המשיך לשווייץ ולצרפת.
מסעו והמעבר דרך איטליה נסקרו במוסף השבועי Illustrazione del Popolo של העיתון Gazzetta del Popolo, שנה שלישית, מספר 46, שנת 1923.[דרוש מקור]
דן הגיע לפריז באמצע יולי, ביום הולדתו, שהוא גם יום חגה של צרפת. הוא מסר דין וחשבון למועדון התיירות של צרפת ואת ההוכחות (חותמות וחתימות של שגרירים, ראשי ערים ומושלים) לביקורו במקומות השונים וקיבל את הפרס המובטח ותעודה המעידה על היותו אלוף העולם בתחום ההליכה התיירותית.
הפרס של מאה אלף פרנקים היה שווה בערכו בתחילת המסע לחצי מיליון אירו של תחילת העשור השני של המאה ה־21. בסוף המסע, כשקיבל דן את הפרס, הערך נשחק מאוד באינפלציה והיה שווה רק 40,000 אירו.
במהלך המסע נזקק דן ל־497 זוגות של אופינקות ו־28 חליפות בגדים עממיים רומניים. הנעליים והבגדים נשלחו לו בדואר, על ידי משפחתו, מרומניה, לתחנות אליהן היה אמור להגיע במהלך מסעו. במהלך המסע נהג דן לשלוח בדואר הביתה את רשמיו, יומניו ואת המזכרות שאסף, כדי שלא יכבידו עליו בדרך.
ההנצחה

דן הכתיב את זיכרונותיו לבת משפחתו, אלנה דרגאן (Elena Drăgan) מבקאו, וזיכרונות אלה, בנוסף למה שסיפר בעצמו לבני משפחתו האחרים, היוו בסיס לכמה כתבים על אודותיו ועל אודות המסע, שפרסמו בנפרד קרובי משפחתו, הסופר הרומני פרופסור קונסטנטין שארפה (אחיה של אלנה דרגאן), המתגורר בארצות הברית, ובנו, כריס שארפה.
בספר ""Străbătând lumea" (פילוס דרך בעולם) מאת Val Tebeica (ואל טבייקה), שיצא לאור ברומנית, ב־1962, בהוצאה לאור המדעית, הוקדש פרק למסע של דן.
לאחר פרישתו לגמלאות, בגיל 80, התיידד דן עם סילביו נגוץ, שהיה אז עורך צעיר ברדיו. נגוץ, לאחר שהתוודע לסיפורי דן על מסעותיו בעולם, כתב ב־1975 למערכת ספר השיאים של גינס והציע להם לפרסם את שיאו. מהמערכת דרשו הוכחות ונגוץ שלח להם תצלומים ותצלומי מסמכים, שדן העמיד לרשותו. לאחר התדיינות ממושכות השתכנעו במערכת וההישג של דן פורסם בספר השיאים של גינס, מהדורת 1983, בעמוד 300, והופיע גם במהדורות של הספר עד 1989.
רוכב האופניים קריסטיאן מנאילה (Cristian Mănăilă) יזם יחד עם המוזיאון המחוזי בוזאו והתאחדות המועדון הספורטיבי "פנטלאו" את התחרות "גביע דומיטרו דן" ( Trofeul Dumitru Dan) בה התחרו רוכבי אופניים ממחוזות בקאו, בוזאו, דמבוביצה, גאלאץ, יאשי, אילפוב, פראחובה והעיר בוקרשט. התחרויות הן למרחקים של 200, 300, 400 ו־600 קילומטרים והתחרו בהם 40 רוכבי אופניים. התחרות הראשונה נערכה ביום 16 בנובמבר 2019.
בית הספר היסודי הרומני "ניקולה יורגה" בליברפול יזם תחרות בינלאומית מיועדת לגילאי 6 עד 16 בנושא "דומיטרו דן אגדה באופינצ'י". המשתתפים הוזמנו לשלוח חיבור בן מאה עד מאה וחמישים מילים וציור של דומיטרו דן. למצטיינים הובטחו פרסים.
לאחר מותו הוכרז דומיטרו דן אזרח כבוד של העיר בוזאו (מקום 24 ברשימה).
ההנצחה > קברו של דומיטרו דן

עם מותו נקבר דן בבית העלמין של הגיבורים (Cimitirul Eroilor) בבוזאו, אולם מעל לקבר הוצב רק צלב ברזל פשוט. ב־2015, העיתונאי הבריטי רוג'ר בוניאן (Roger Bunyan), שנודע לו על דן מהאינטרנט, ביקר במקום ולאחר שובו לבריטניה כתב לנשיא רומניה דאז והתלונן על הזנחת קברו של אישיות כה חשובה. מנשיאות רומניה פנו לעיר בוזאו ודרשו מהם לטפל בנושא וענו על כך לעיתונאי.
באוקטובר 2017 נחנכה חגיגית יד זיכרון על קברו של דן. בתרומה כספית שנתן דוקטור גאורגה דן, אחד מניניו של דומיטרו דן, מרצה באוניברסיטת אובידיוס בקונסטנצה, הוקמה במקום מצבה ועליה פסל של דומיטרו דן, גלובוס, וזוג אופינצ'י. לחנוכת האתר הגיעו בני משפחה של דומיטרו דן, נציגי הרשויות המקומיות, פרופסורים ותלמידים לשעבר של דן.
ב־13 ספטמבר 2018, בשנה ה־40 למותו של דומיטרו דן, ביוזמת איגוד עיתונאי וסופרי התיירות ברומניה, נערך טקס רשמי ליד קברו. בטקס השתתפו פרופסורים אוניברסיטאיים ואישים פוליטיים ובהם פרופסור ניקולאה נאקשו, מי שהיה מזכיר מדינה במשרד התיירות בשנים 1993 – 1995, פרופסור פטרה בארון, מי שהיה מזכיר מדינה במשרד התיירות בשנים 1990 – 1991, פרופסור ניקולאה דינסקו, דקאן הפקולטה "ספירו הארט" ונשיא איגוד עיתונאי וסופרי התיירות ברומניה, פרופסור סילביו נגוץ, מי שפעל לרישומו של דומיטרו דן בספר השיאים של גינס, האוצרת מדלינה אופראה ועיתונאים מקומיים ומיאשי
הארי פרגוסון

| --- | --- |

 לידה:  4 בנובמבר 1884 מחוז דאון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  25 באוקטובר 1960 (בגיל 75) Stow-on-the-Wold, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  הנדסת מכונות, הנדסת אווירונאוטיקה 
 תרומות עיקריות
 פיתוחו של הטרקטור המודרני
 
הנרי ג'ורג (הארי) פרגוסון (באנגלית: Henry George ("Harry") Ferguson; ‏4 בנובמבר 1884 - 25 באוקטובר 1960) היה מהנדס וממציא אירי הידוע בשל תפקידו החשוב בפיתוחו של הטרקטור המודרני. היה האירי הראשון שטס במטוס מתוצרת עצמית, ופיתח את מכונית המרוץ הראשונה מסוג פורמולה 1 בעלת מערכת הנעה כפולה (4X4).
פרגוסון נולד כבן הרביעי מבין 11 ילדים של משפחת חוואים בצפון אירלנד. ב-1902 התחיל לעבוד אצל אחיו, ג'ו, בתיקון אופניים ומכוניות. בתקופה בה עבד אצל אחיו פיתח עניין בתעופה והתחיל להשתתף במרוצי מכוניות ומרוצי אופנועים.
ב-31 בדצמבר 1909 פרגוסון היה לאירי הראשון שבנה והטיס מטוס משלו. לאחר שהסתכסך עם אחיו בנושא בטיחות ועתיד התעופה החליט פרגוסון לצאת לדרך כלכלית עצמאית.
הארי פרגוסון בע"מ

בגיל 27 (1911), פתח פרגוסון עסק עצמאי בשם "הארי פרגוסון בע"מ" (Harry Ferguson Limited) בתחום מכירת מכוניות וטרקטורים. הוא שיווק מכוניות מסוג "מקסוול מוטורס", "סטאר" ו"ווקסול" וכן טרקטורים מתוצרת ארצות הברית. הטרקטורים שייבא היו מגושמים וגרמו לתאונות. פרגוסון ניתח את הסיבות לתאונות ונוכח לדעת שהן נגרמו כתוצאה מתכנון לקוי של החיבור בין הטרקטור למיכון החקלאי ובעיקר למחרשה הנגררת אחריו.
ב-1917 פרגוסון המציא פתרון טוב יותר, שחיבר את הגורר (הטרקטור) והנגרר (המחרשה) ליחידה אחת העובדת בצורה משולבת. שהיווה בסיס להקמת חברת "פרגוסון-בראון" לייצור מיכון חקלאי. הפתרון הטכני שהמציא פרגוסון היה מחבר שלוש נקודות, שעל פי עקרון תכנונו מחברים עד היום ציוד לטרקטורים.
פרגוסון ייצר מחרשת 2 להבים (ביסוק) וחיבר אותה למכונית פורד מודל T מוסבת לטרקטור. התוצר של הסבת מכונית לטרקטור נקרא ארוס או פורד-ארוס. באמצעות ידית ששלטה על מערכת קפיצים היה נהג הטרקטור יכול להרים ולהוריד את המחרשה הן בזמן החריש ובעיקר בעת מעבר מעל מכשולים או מחוץ לשדה המעובד.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 תכנן וייצר קומביין, ייצור הקומביינים התחדש אחרי הקמת חברת מסי פרגוסון.
פורדסון

לפרגוסון לא היו אמצעים מספיקים להקים מפעל ייצור למחרשות שתכנן, ולכן התקשר עם חברת "מוריס" לשם ייצור המוני של הפטנט. העסקה ביניהם לא התממשה ולכן ב-1934 ייסד יחד עם הבעלים של חברת "דייוויד בראון" את חברת "פרגוסון-בראון" (Ferguson-Brown Company) שייצרה את הטרקטור "פרגוסון-בראון מודל A" בו שולב אמצעי ההרמה ההידראולי שתכנן.
יחד עם שני שותפים פרגוסון ייסד את חברת פרגוסון-שרמן (Ferguson-Sherman Inc), שנועדה לפתח ולייצר מערכת חרישה שתתאים לטרקטורים מתוצרת פורדסון המבוססת על המערכת ההידראולית שפיתח.
ב-1938 פרגוסון והנרי פורד סיכמו בלחיצת יד שחברת פורד תייצר את המערכת המבוססת על "חיבור שלוש נקודות" ופרגוסון ימכור אותן דרך מערכת השיווק שלו. הטרקטור שיוצר בעקבות הסכם זה נקרא "פורדסון" או "פורד פרגוסון" והיה הטרקטור המודרני הראשון.
הנרי פורד השני ביטל את ההסכם באופן חד-צדדי ובמפתיע ב-1947 והתחיל לייצר טרקטורים תחת המותג "פורדסון" מסדרה N שכללו בתוכם רכיב הפועל על פי העיקרון של פרגוסון. פרגוסון תבע פיצוי הפרת חוזה על סך $251,000,000 (בהסכם פשרה מ-1952 קיבל 9.25 מיליון דולר). פרגוסון שהיה זקוק למערך ייצור חתם על הסכם עם חברת "מסי האריס" Massey Harris הקנדית, הסכם שהוביל למיזוג וליצירת "מסי פרגוסון" ב-1953.
מיד עם ההנתקות מפורד, פרגוסון פיתח עבור חברת "סטנדרט מוטורס" את אחד הטרקטורים הנמכרים בעולם, Ferguson TE20, המכונה "הפרגי האפור" שהיה מבוסס חלקית על מכונית "ואנגארד" של החברה. הגרסאות הראשונות שלו פעלו עם מנוע שהונע בקרוסין ואחרי הסבה שתכנן פרגוסון היה זה הטרקטור הראשון שהשתמש במנוע סולר.
בסוף שנות ה-50 התנתק פרגוסון מחברת מסי פרגוסון ומכר את מניותיו בה. הקים חברה בשם Ferguson Research Ltd בה עסק בפיתוחים שונים של מכוניות, טרקטורים ומיכון חקלאי אחר וכן אמצעים להגברת הבטיחות בנסיעה. בין השאר תכנן מכונית 4X4 עבור מרוצי פורמולה 1. המכונית, Ferguson P99, התחרתה לראשונה בשנה בה נפטר.
דרדו (נגמ"ש לחימה)

| --- | --- |

Dardo IFV
 מידע כללי
 סוג:  נגמ"ש לחימה
 מדינה מייצרת:  איטליה איטליה
 יצרן:  איווקו
 שנת ייצור:  1998
 מערכה מרכזית:  מלחמת עיראק מלחמת אפגניסטן (2001–2014)
 יחידות שיוצרו:  200
ה-Dardo הוא נגמ"ש לחימה, שעוצב עבור צבא איטליה כתחליף לנגמ"ש ה-M113. נבנה על ידי איווקו הנמצאת ברומא. החברה אחראית למערכות הגוף וההנעה, בעוד אוטו מלרה אחראית לכלי נשק ולמערכת בקרת האש.
תיאור > חִמוּשׁ

ה-Dardo חמוש בעיקר בתותח האוטומטי Oerlikon KBA 25 מ"מ, אותו רובה יורה 600 כדורים לדקה, עם 200 כדורים של 7.62x51 מ"מ נאט"ו המאוחסנים בצריח. ישנם גם 2 מקלעים בצריח, אחד מורכב באופן חד צירי (באנגלית: Coaxial) עם התותח הראשי. ישנם גם 5 חרכי ירי, 2 בצד ימין, 2 בצד שמאל, ואחד בצד האחורי. דרכם יוכלו החיילים להשתמש בנשקם האישי בשעת הצורך.

בקרת האש מסופקת על ידי the Galileo Avionica Hitfist integrated fire control system, שיכולה למדוד את מהירות המטרה ואת המרחק ממנה. למפקד ניתנים 6 פריסקופים, שנותנים לו לראות שדה ראייה של 360°. ניתן לצייד את כיפת הצריח עם כוונת פנורמית מיוצבת. בנוסף, לייזר מאתר טווחים ומדמה תרמי ניתנים לתותחן. למפקד יש מוניטור שמראה את נקודת המבט של מערכת ראיית הלילה של התותחן.

כדי להתמודד עם איומים כבדים ניתן להתקין שני טילי נ"ט מסדרת ספייק או טאו, משני צדדי הצריח (אחד לכל צד). הטווח המרבי של טילים אלו הוא בערך 4 ק"מ.
תיאור > הגנות

גוף ה-Dardo בנוי מסגסוגת אלומיניום מרותכת עם תוספת של לוחות שריון מפלדה להגנה מוגברת. מעל הקשת הקדמית, הרכב מוגן מקליעי APDS 25 מ"מ. שריון הצד מגן מקליעי API 14.5 מ"מ. 4 משגרי רימוני עשן 80 מ"מ מותקנים מכל צד של הצריח.
תיאור > הנעה

ה-Dardo ממונע על ידי V6 turbo-charged after-cooled diesel engine איווקו המספק 512 כוח סוס (382.2 קילוואט). הוא מניע מערכת הילוכים אוטומטית שעוצבה על ידי ZF Friedrichshafen. ומיוצר באישור של איווקו. למערכת ההולכה יש 4 הילוכים קדימה ו-2 הילוכים לאחור, ומשלב את מערכ ההיגוי ואת המעכב ההידראולי.

ציוד הריצה (באנגלית: running gear) מורכב מ-6 גלגלי כביש מרופדים בגומי, עם 3 גלגלי החזרה בכל צד ומסלולים מסוג מחבר. המתלה מורכב ממוט פיתול, פגוש ובולם זעזועים הידראולי בכל אחת מזרועות המתלה. ישנם גם בלמי דיסק הכוננים הסופיים (באנגלית: final drives) שנשלטים על ידי מעכב הילוכים המספק את הבלימה.

בזכות דברים אלו ה-Dardo יכול להגיע למהירות של למעלה מ-70 קמ"ש, לתמרן על שיפועים של יותר מ-60% ולחצות מים עד לעומק של 1.5 מ'.
גרסאות עתידיות

דגמי ה-Dardo IFV המשרתים כרגע בצבא איטליה הותאמו עם צריח נגמ"ש לחימה "Hitfist". השלדה של נגמ"ש לחימה זה מיועדת להיות דגם בסיס למשפחה של כלי רכב שיכללו נושא מרגמה 120 מ"מ, רכב שליטה ובקרה, אמבולנס וטנק קל עם תותח צריח 105 מ"מ.
היסטוריית קרבות

נגמ"ש לחימה זה הוצב עם הצבא האיטלקי כחלק מהתרומה האיטלקית למלחמת עיראק ב-2004. בנוסף ישנם כמה המשמשים את כוח יוניפי"ל.
מפעילים

איטליה איטליה - 200 יחידות (משרתים במספר גדודים שונים)
ראו גם

פומה (נגמ"ש גרמני)
BMP-3
בראדלי
דניפרו אזוט

מועדון הכדורסל דנייפר אזוט דנייפרודזרז'ינסק (באוקראינית: Дніпро-Азот Дніпродзержинськ) הוא מועדון כדורסל אוקראיני מהעיר דניפרודזרז'ינסק, המתמודד בליגת העל האוקראינית בכדורסל.
היסטוריה

הקבוצה הוקמה בשנת 2005 והחלה לשחק בליגה האזורית. בסיום עונת 2007/08 העפילה הקבוצה מהליגה השנייה לליגה הבכירה. בעונת 2008/09 השתתפה הקבוצה בהקמת הליגה האוקראינית הראשונה, ואף הגיעה עד לשלב חצי גמר הגביע. בעונת 2009/10, לאחר איחוד הליגות הבכירות של אוקראינה, החלה לשחק בסופרליגה.
הארמייה הראשונה (הונגריה)

| --- | --- |
חיילים מהארמייה הראשונה 1944.
חיילים מהארמייה הראשונה 1944.
 פרטים
 מדינה:  הונגריה (1940–1945) ממלכת הונגריה
 שיוך:  צבא הונגריה
 סוג:  ארמייה
 בסיס האם:  בודפשט 
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 במרץ 1940 – 8 במאי 1945 (5 שנים)
 מקים היחידה:  וילמוש נאגיבצון
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
 
הארמייה הראשונה של הונגריה (בהונגרית: 1. magyar hadsereg) הייתה ארמיית שדה של צבא הונגריה, שלחמה בחזית המזרחית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

ממלכת הונגריה, בהנהגת העוצר מיקלוש הורטי, שיתפה פעולה עם מדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה, והכריזה מלחמה על בעלות הברית. ב-1 במרץ 1940, המטה הכללי של צבא הונגריה הורה על הקמת שלוש ארמיות שיילחמו לצד מדינות הציר. כל שלוש הארמיות ההונגריות השתתפו בלחימה בחזית המזרחית נגד הצבא האדום. אולם בניגוד לארמייה השלישית שלקחה חלק בפלישה ליוגוסלביה בשנת 1941, והארמייה השנייה שלקחה חלק פעיל בקרב סטלינגרד (1942), הארמייה ההונגרית הראשונה לא הייתה פעילה במיוחד בשנים הראשונות של המלחמה, ולקחה חלק במספר פעולות קטנות באזור גליציה והקרפטים.
בשנת 1940, הוצבה הארמייה הראשונה כחיל כיבוש בטרנסילבניה, שנלקחה מרומניה והוענקה להונגריה במסגרת תכתיב וינה. ב-4 באפריל 1944, נשלחה הארמייה לחזית המזרחית במטרה לחזק את קבוצת ארמיות צפון אוקראינה. מ-13 ביולי עד 29 ביולי לחמה נגד הצבא האדום במסגרת מבצע לבוב-סנדומייז'. היא סופחה בפועל לארמיית הפאנצר הראשונה, והמשיכה לנהל קרבות מגננה נגד הצבא האדום. בספטמבר 1944 חצו הרוסים את גבולה של הונגריה. ב-15 באוקטובר 1944 ניסה העוצר הורטי להכריז על שביתת נשק עם ברית המועצות. ניסיון זה הגדיש את הסאה אצל הגרמנים. הורטי נעצר ונשלח לגרמניה, ועל הונגריה השליטו הגרמנים את פרנץ סלשי מנהיג המפלגה הפשיסטית צלב החץ. בהמשך נכבשה הונגריה כולה בידי הצבא האדום, אולם הכוחות ההונגריים המשיכו להילחם לצד הגרמנים. הארמייה נכנעה רק עם כניעת גרמניה הנאצית ב-8 במאי 1945.
מפקדים

מפקדי הארמייה
לוטננט גנרל וילמוש נאגיבצון (1 במרץ 1940 - 1 בפברואר 1941)
לוטננט גנרל סטפן שוויצר (1 בפברואר 1941 - 1 באוגוסט 1942)
לוטננט גנרל סטפן נאדאי (1 באוגוסט 1942 - 1 באפריל 1944)
לוטננט גנרל גזה לקאטוש (1 באפריל 1944 - 15 במרץ 1944)
לוטננט גנרל קרולי באראגפי (15 במרץ 1944 - 1 באוגוסט 1944)
לוטננט גנרל בלה מיקלוש (1 באוגוסט 1944 - 16 באוקטובר 1944)
לוטננט גנרל דזסו לסלו (16 באוקטובר 1944 - 8 במאי 1945)
הערות שוליים

↑  הארמייה הראשונה באתר אקסיס היסטורי
דניסטר

| --- | --- |

נהר הדניסטר ליד קמיינץ פודולסקי
 מידע כללי
 אורך:  1,362 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  310 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  72,100 קמ"ר
 מוצא:  הרי הקרפטים
 גובה מוצא הנהר:  1,000 מטרים
 יובלים:  Hnyla Lypa, Strwiąż, Vereshchytsia, Lukva River, Svicha, Bystritsa, סטריפה, Zhvanchyk, Nichlava, Chern, Rezina, Oreb, Ikel, סמוטריץ', זברוץ', Stryi River, Seret, Zolota Lypa, Bystrytsia River, Karayets, Zubra, Biloch, Kalyus, Derlo, Kuna, Zhvan River, Litnianka, Liutynka, Chernytsia, Tlumach, Yasenytsia, Viknytsia River, Yablunka, Liubeshka, Sokyrianka, Onut, Linyna, Rusava, Markivka River, Ocna, Nemyia, Svirzh, Ternava, Turunchuk River, Kuchurhan, Yahorlyk River, Skurtianka, Koropets, Kamenka River, Nistru, Hnizna, Lyadova River, Dzvina, Sivka, Ushytsia River, Limnytsia, Bâc, ראוט, Shchyrets, Ribnitsa, Barysh, Luh, Mszanka, מורפה, Ikel, Horozhanka, Dzhuryn, Botna, בפסקה זו 14 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 שפך:  הים השחור
 מדינות באגן הניקוז:  אוקראינה ומולדובה
 
 
דניסטר (ברומנית: Nistru; באוקראינית: Дністер; ברוסית: Днестр) הוא נהר באירופה, הזורם בתחומי אוקראינה ומולדובה. אורכו 1,362 קילומטרים. שטח האגן: 72,100 קמ"ר.
שמו של הנהר אינו בעל משמעות בשפות הסלאביות ולכן משערים כי מקור שמו הוא בשפה קלטית, של עם שישב באזור.
הדניסטר נובע מהרי הקרפטים ליד העיר דרוהוביץ' בגובה 900 מ' במחוז לבוב (גליציה) באוקראינה, בקרבת הגבול עם פולין ונשפך לתוך הים השחור בקרבת אודסה. הדניסטר קובע בחלק ממסלולו את הגבול בין רפובליקת מולדובה ובין אוקראינה וגם מהווה גבול בין המדינה הבלתי מוכרת, הרפובליקה המולדובית של טרנסניסטריה ובין יתר רפובליקת מולדובה.
בין יובליו הגדולים: זברוץ', סרט, ראוט. ליד העיר דובוסרי במולדובה נבנה סכר להפקת חשמל. כיום תנועת אניות קיימת עד הסכר של העיר דובוסרי.
ערים על הדניסטר

חוטין – אוקראינה
מוהיליב-פודילסקי – אוקראינה
יאמפול – אוקראינה
סורוקה – מולדובה
אוטאץ' – מולדובה
ריבניצה – טרנסניסטריה
טיגינה – טרנסניסטריה
טירספול – טרנסניסטריה
נובודניסטרובסק – אוקראינה
זאלשצ'יקי – אוקראינה
האליץ' – אוקראינה
סמביר – אוקראינה
סטארי סמביר – אוקראינה
דובסרי – טרנסניסטריה
אקרמן (בילהורוד דניסטרובסקי; בשפך הנהר) – אוקראינה
הבחירות הכלליות בברזיל 1945

הבחירות לנשיאות ברזיל התקיימו ב-2 בדצמבר 1945 וכללו במקביל לבחירת הנשיאות גם את הבחירות לשני בתי הקונגרס הלאומי של ברזיל. היו אלו הבחירות הראשונות לנשיאות מאז 1934 והם התקיימו בהמשך להתפטרותו של הנשיא ז'טוליו ורגאס אשר נלחץ מפנים ברזיל ומחוץ להביא לסיום הדיקטטורה. הבחירות כללו שלושה מועמדים מרכזיים: גספאר דוטרה מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, אדוארדו גומס מטעם האיחוד הלאומי הדמוקרטי ויידו פלוזה מטעם המפלגה הקומוניסטית. הבחירות כללו אחוז הצבעה גבוה; 83.1 אחוזים לבחירות לנשיאות, 83.5 אחוזים לבחירות לבית הנבחרים ו-76.7 אחוזים לבחירות לסנאט.
גספאר דוטרה נבחר לנשיא ברזיל החדש לאחר השגת רוב קולות של 55.4 אחוזים (סך ההצבעות לגספאר היה 3,251,507). אדוארדו גומס השיג 2,039,341 קולות שהיוו 34.7 אחוזים מכלל הקולות (ניצח במדינות סיארה, פיאאוי, פאראיבה והעיר הפדרלית ריו דה ז'ניירו) ויידו פלוזה השיג 569,818 קולות שהיוו 9.7 אחוזים מכלל הקולות (המדינה היחידה שבה השיג פלוזה רוב הייתה רוריימה).
תוצאות הבחירות לקונגרס

| שם המפלגה | יו"ר המפלגה | חברים בבית הנבחרים | חברים בסנאט |
| --- | --- | --- | --- |
| המפלגה הסוציאל-דמוקרטית | נראו דה אוליביירה | 151 (42.7%) | 25 |
| האיחוד הלאומי הדמוקרטי | אוטביו מנגברייה | 81 (26.6%) | 12 |
| מפלגת הלייבור | ללא הנהגה | 22 (10.2%) | 3 |
| המפלגה הקומוניסטית | לואיס קרלוס פרסטס | 14 (8.6%) | 1 |
| המפלגה הסינדיקליסטית | מיגל ריאל | 4 (1.8%) | 1 |
| המפלגה הרפובליקנית | ארתור ברנרדס | 9 (3.7%) | 0 |
האיים הקיקלאדיים

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  הים האגאי 
 קואורדינטות:  37°00′00″N 25°10′00″E﻿ / ﻿37°N 25.166666666667°E﻿ / 37; 25.166666666667
 שטח:  2,572 קילומטר רבוע
 נתונים מדיניים
 מדינה:  יוון 
 אזור זמן:  UTC+2
  (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןהאיים הקיקלאדיים(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןהאיים הקיקלאדיים
 
האיים הקיקלאדיים
האיים הקיקלאדיים הם קבוצת איים יוונית בים האגאי, מדרום-מזרח לחלק היבשתי של יוון. שמם ניתן להם מכיוון שהם יוצרים מעגל (ביוונית, "קיקלוס") סביב האי הקדוש דלוס.
בקבוצה נכללים 220 איים ואיונים, שהבולטים מביניהם הם סנטוריני, מילוס, פארוס, נאקסוס, איוס ומיקונוס. רבים מהאיים הקטנים יותר אינם מיושבים. ארמופולי שבאי סירוס היא בירת האיים.