הכפרים העתיקים בצפון סוריה
היסטוריה ותיאור

אזור המסיף, בצפון-מערב סוריה של היום, הוא רמה הררית שהקרקע בו סלעית. על-כן, ככל הנראה, לאורך חלק ניכר מהעת העתיקה כמעט שלא היה מיושב למעט יישובים זמניים של נוודים. ממזרח וממערב למסיף יש מישורים פוריים ובהם יישובים עתיקים כגון אנטיוכיה, כלקיס וחלב. במהלך הכיבוש הרומי במאה ה-1 לספירה החלו לקום יישובים קטנים באזור.
רכס ההרים שעליו שוכנים הכפרים משתרע על פני 20 קילומטרים לרוחב וכמאה קילומטרים לאורך, כשמזרחית לו שוכנות הערים חלב ואידליב, ומערבית לו שוכנים עמקי הנהרות אפרין ועאסי. גובה ההרים נע בין 400 ל-1,000 מטרים בקירוב. האקלים ברכס הוא אקלים ים-תיכוני טיפוסי. קרקע הרכס היא בעלת מאפיינים של מסיף קרסטי שאירעה בו סחיפה, דבר שמשפיע על המאפיינים השונים של האזור כגון הפוטנציאל לגידולים חקלאיים ואופי הפלורה שלו. אזור זה לא היה מיושב במשך למעלה מ-1000 שנים מאז העת העתיקה. הכינוי שלו, "הערים המתות", אינו מדויק, שכן חלק מהשרידים הנמצאים בו הם חוות חקלאיות שהוקמו באופן אקראי וללא קשר ליישוב מסודר. חלק ניכר מהמבנים הציבוריים שימשו למטרות דתיות, ובמקרים אחרים לא היה ליישוב מבנה מוגדר עם חלוקת המבנים לאזורים נפרדים על פי מטרתם, ולעיתים היו שזורים מבנים מונומנטליים בין מבנים קטנים יותר.
בתי הכפר הראשונים הוקמו בין המאה ה-2 למאה ה-3, ולרוב היו בתים דו-קומתיים מלבניים שנבנו מחצץ. ככאלה, הם נבדלו במראם ובסגנונם ממאפייני האדריכלות הרומית של תקופתם. הקומה הראשונה שימשה את דיירי הבית למטרות עסקים ואחסון, ובקומה השנייה היו חדרי המגורים. בחלק מהבתים פנה אחד מצדי החדרים אל חצר מוקפת גדר. לעיתים נבנו מספר בתים מסביב לחצר אחת משותפת, ובהם היו שערי כניסה מעוצבים כגון פורטיקו עם עמודים.
האוכלוסייה המקומית המשיכה להתרחב עד אמצע המאה ה-3, ובעקבות הגידול בנפח ההגירה מהמישורים הסמוכים נוסדו יישובים נוספים. יישובים אלה היו יותר מודרניים מבחינת שיטות בנייתם, ובין היתר הוקמו בהם חומות על מנת לסמן טריטוריות של משפחות ולמנוע סחיפה של הקרקע, ובאופן זה באה לידי ביטוי התוכנית החקלאית של האימפריה הרומית. בתקופה זו נוצרו הבסיס לשיטות בנייה וחקלאות מקומיות, שבהן גודלו בין היתר עצי פרי ודגנים. לאחר שהקרקע פונתה מהאבנים שהפריעו לגידולים נבנו קירות נמוכים שסימנו את החלקות השונות, וחלקם עדיין קיימים. מתקופה זו שרדו גם מספר מקדשים וקברים. החל מאמצע המאה ה-3 ובתחילת המאה ה-4 התחוללו במקום מספר מגפות, וכן מלחמות שכוונו נגד האימפריה הפרסית. אלו גרמו לכך שחלה האטה בתהליך היישוב של האזור.
האוכלוסייה המקומית חזרה לגדול בעשור הרביעי של המאה ה-4, וזאת מאחר שהאימפריה הביזנטית שהייתה בתהליכי הקמה הצליחה לשמור על האזור. במאתיים השנים הבאות גדלה האוכלוסייה המקומית פי שלושה ויותר. האזור זכה גם לתנופה כלכלית בשל ניצול טוב יותר של מים ושימוש בגידולים חקלאיים חדשים כגון זית וגפן, ותחילת הייצור של מוצרים כגון יין ושמן. האדריכלות המקומית עדיין התבססה על האדריכלות הרומית, אך החוות המקומיות היו גדולות ומגוונות יותר, ומבני האבן שלהן היו באיכות טובה ביותר בהשוואה למבני אבן חקלאיים באזורים סמוכים. דברים אלו התאפשרו מאחר שהאזור היה עשיר מאוד באבן גיר, שהייתה חומר גלם טוב לבנייה והעניקה מראה הומוגני למבנים שבהם נעשה בה שימוש.
שתי הקבוצות האתניות באזור היו דוברי הסורית ודוברי היוונית. במאה ה-4 ובמאה ה-5 החלה האוכלוסייה המקומית להתנצר ולזנוח בהדרגה את טקסיה הפגניים. לאדריכלות מבני הדת, כגון זו של כנסיות וקברים, הייתה חשיבות רבה עבור המקומיים, והם השקיעו בהם רבות. בתקופה זו פעל במקום הנזיר הקדוש שמעון סטיליטס (Simeon Stylites), שלאורך 37 שנים מחייו התגורר על משטח בראש עמוד, והמיר לנצרות עולים לרגל שנהו אחריו. לאחר מותו של שמעון סטיליטס (סמעאן) הורה הקיסר זנון להקים כנסייה מונומנטלית סביב בסיס העמוד שלו.
במאה ה-4 ובמאה ה-5 הוקמו מבנים גדולים יותר על מנת להתמודד עם גידול האוכלוסייה. במבנים אלה הופיעו אלמנטים נוספים של האדריכלות הרומית, כגון קירות מאבן מסותתת, קשתות, פסיפסים וכדומה. למבנים השונים הוספו גם חדרים תת-קרקעיים, ששימשו לאותן מטרות ששימשה קומת הקרקע בבתים המוקדמים יותר באזור. הוקמו גם מבנים לייצור מוצרים כגון שמן, ומאחר ובתקופה זו הפכה הנצרות לאחת הדתות העיקריות באימפריה היישובים נבנו גם מבנים דתיים גדולי ממדים כגון כנסיות, מאוזוליאומים, בפטיסטריומים וכדומה. בכפרים מתקופה זו קיימים מספר מבנים שנטען כי שימשו את כלל התושבים, אך תפקידם המדויק אינו ידוע. זוהו גם מספר בורות מים מתקופה זו. לאורך המאה ה-5 והמאה ה-6 גדלו בהתמדה נפח וכמות הכנסיות בכפרים. מנזרים מקומיים החלו להתפתח סביב דמויותיהם של הקדושים והנזירים הנוצריים של אותה עת.
תקופת השגשוג של האזור נמשכה עד אמצע המאה ה-6, אז נעצרה לחלוטין הקמת מבנים נוספים. תושבי האזור נאלצו להתמודד עם רעב ועם מגפות, וכן עם השפעות מלחמות רומי-פרס. הריבוי הטבעי של האוכלוסייה העמיק את הפער בין גודלה לבין המשאבים הקיימים, ולא ניתן היה לפצות על כך. העוני הפך לתופעה רווחת בקרב התושבים, שהחלו לנדוד חזרה אל המישורים הסמוכים ואל ערי מוצאם. הכיבוש הערבי-מוסלמי במאה ה-7 הוביל להתגברות העזיבה על פני מאתיים השנים הבאות. החוות והכפרים ננטשו בהדרגה, ובמאה ה-10  היו כבר ההרים נטושים לחלוטין. בשל תנאי השטח הקשים לא נעשו במשך מאות שנים ניסיונות נוספים לייסד מחדש את החקלאות ההררית באזור, למעט מקרים בודדים.