stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וולודימיר ליוטיי
ביוגרפיה > קריירת מועדונים

ליוטיי החל את קריירת הבוגרים בשנת 1979 בדנייפרו דנייפרופטרובסק, ששיחקה אז בליגת העל הסובייטית ונחשבה לקבוצת צמרת. ליוטיי שיחק במועדון במשך עשר עונות רצופות, וזכה לראשונה באליפות בשנת 1983. גם בעונות הבאות היו ליוטיי ודנייפרו בצמרת הכדורגל הסובייטי, כאשר סיימו במקום השלישי בעונות 1984 ו-1985, וזכו בשנת 1986 בגביע הפדרציה הסובייטית. בעונת 1986/87 השתתף ליוטיי עם דנייפרו בגביע אופ"א, שם הודחה הקבוצה בסיבוב הראשון על ידי לגיה ורשה. בעונת 1987 סיים ליוטיי עם דנייפרו במקום השני בליגת העל הסובייטית. בשנת 1988 זכה ליוטיי עם דנייפרו באליפות השנייה שלו, וכעבור שנה זכה עמה בגביע הסובייטי, לאחר ניצחון 0–1 על טורפדו מוסקבה בגמר, בו נכנס כמחליף. בעונת 1988/89 הבקיע ליוטיי את שער הבכורה שלו במסגרת אירופית, בתיקו 1-1 מול בורדו במסגרת גביע אופ"א, אך דנייפרו הפסידה 1–2 בגומלין והודחה. בעונת 1989/90 השתתף ליוטיי לראשונה בגביע אירופה לאלופות, בגין זכייתה של הקבוצה באליפות, והבקיע שער בתיקו 2-2 מול סברובסקי טירול בגומלין של שמינית הגמר, אותה צלחה דנייפרו לאחר ניצחון 0–2 במשחק הראשון. זה היה שערו האחרון של ליוטיי עם הקבוצה במסגרת אירופית, שכן ליוטיי עזב את דנייפרו בינואר 1990 לאחר עשר עונות, ולא סיים בקבוצה את עונת 1989/90. ליוטיי הבקיע 51 שערי ליגה ב-250 הופעות במהלך תקופה זו.
בינואר 1990 עבר ליוטיי לשאלקה 04, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה. בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע שני שערים ב-21 הופעות, אך לא הצליח להעפיל עם שאלקה לבונדסליגה, שכן הקבוצה סיימה רק חמישית. בעונת 1990/91 ליוטיי תפס תפקיד חשוב מאוד בקישור הקבוצה, הבקיע שבעה שערי ליגה, וסייע לשאלקה להעפיל לבונדסליגה מהמקום הראשון. עם זאת, ליוטיי לא נשאר בשאלקה, וחתם בקיץ 1991 בדיסבורג מהבונדסליגה. ליוטיי שיחק עונה אחת בדיסבורג, בה שיתף פעולה עם מיכאל טרנאט ומיכאל תוניס והבקיע שישה שערי ליגה, אך הקבוצה נשרה בתום עונה זו, 1991/92, לבונדסליגה השנייה. בעונת 1992/93 שיחק ליוטיי בבוכום מהבונדסליגה, אך ערך רק שלוש הופעות, ובאותה שנה שיחק גם בבורסאספור הטורקית וברוט-וייס אוברהאוזן הגרמנית, בשתיהן ערך הופעות בודדות. בהמשך שיחק באונטרהאכינג ובזלמרוהר מהליגות הנמוכות בגרמניה, ובשנת 1996 ערך הופעה בודדת בקבוצה בה גדל, דנייפרו דנייפרופטרובסק. את שנות הקריירה האחרונות שלו העביר ליוטיי במועדוני חובבים בגרמניה, עד לפרישתו בשנת 2001.
ביוגרפיה > קריירה בינלאומית

ליוטיי לקח חלק בזכייתה של נבחרת ברית המועצות האולימפית במדליית זהב באולימפיאדת סיאול (1988). ליוטיי פתח בכל משחקיה של ברית המועצות באולימפיאדה למעט משחק אחד בשלב הבתים, ושיחק 115 דקות בגמר, בו ניצחה נבחרת ברית המועצות את נבחרת ברזיל האולימפית בתוצאה 1–2 בהארכה. את הופעתו הראשונה בנבחרת ברית המועצות הבוגרת ערך ליוטיי בשנת 1990, וזומן לסגל הנבחרת למונדיאל 1990. ליוטיי ערך בטורניר זה הופעה אחת, כאשר נכנס כחילוף התקפי בהפסד 0–2 לנבחרת ארגנטינה. ברית המועצות סיימה טורניר מאכזב, כאשר הודחה בשלב הבתים. בשנת 1992, לאחר התפרקות ברית המועצות, נסע ליוטיי ליורו 1992 כחלק מסגל נבחרת חבר המדינות העצמאיות, שהיוותה נבחרת ביניים שכללה נציגים מכל מדינות ברית המועצות, עד שתוקמנה נבחרות עצמאיות לכל מדינה מהגוש הסובייטי. ליוטיי ערך בטורניר זה הופעה אחת, בתיקו 1-1 מול נבחרת גרמניה, והוחלף במחצית המשחק. גם בטורניר זה נחל ליוטיי אכזבה, כאשר נבחרתו הודחה כבר בשלב הבתים. לליוטיי שלוש הופעות במדי נבחרת ברית המועצות בהן הבקיע שער אחד, ועוד שלוש הופעות במדי נבחרת חבר המדינות העצמאיות. לאחר יורו 1992, ליוטיי היה יכול להשתלב בנבחרת אוקראינה, אך לא ערך בשורותיה הופעות.
ביוגרפיה > קריירת אימון

לאחר פרישתו עסק ליוטיי בתפקידי אימון שונים. תחילה שימש עוזר מאמן ומאמן זמני בלוקומוטיב מוסקבה וברוסטוב. אחר כך שימש כמאמן ראשי בשלוש קבוצות שונות במולדובה, פ.צ. ניסטרו, ראפיד גידיגיצ'י ופ.צ. סקסן, ואחר כך שימש מנהל ספורטיבי בפ.צ. טרנופיל האוקראינית. בשנת 2016 אימן ליוטיי את זוגדידי מליגת המשנה בגאורגיה. בהמשך אימן את קבוצת סומי מהליגה השנייה בגרמניה. בשנים 2018 - 2020 מאמן ליוטי את קבוצת הנוער של מועדון הנזה רוסטוק מהליגה הגרמנית.
תארים

עם דנייפרו דנייפרופטרובסק:
אליפות ליגת העל הסובייטית: 1983, 1988
הגביע הסובייטי: 1989
גביע הפדרציה הסובייטית: 1986, 1989
הסופר קאפ הסובייטי: 1989
עם שאלקה 04:
אליפות הבונדסליגה השנייה: 1990/91
עם הנבחרת האולימפית של ברית המועצות:
אולימפיאדת סיאול (1988): מדליית זהב
הפילוסופיה הרביעית

הפילוסופיה הרביעית הוא הכינוי שהעניק יוסף בן מתתיהו (והמקובל כיום) לאסכולה של כת יהודית, שהתקיימה לצד שְלוש הכיתות המוכרות של תקופת בית שני: הצדוקים, הפרושים והאיסיים; כת זו נוסדה בידי יהודה בן חזקיה הקנאי הגלילי בשנת 6 לספירה.
הקבוצה ראתה בחתירה לחרות מדינית חזות הכל, והאמינה בחתירה לכך בכל מחיר. בדומה לפרושים, היא העניקה לחרות המדינית ערך דתי אך בניגוד אליהם, שאפה לכך גם במחיר סיכון גדול של העם. היא האמינה אך ורק במנהיגותו של אלוהים עד כדי מוכנות לסבול כל עינוי, עד מוות, ובלבד שלא תאלץ להכיר באדנותו/סמכותו העליונה של מנהיג בשר-ודם. כניעה לקיסר הרומי נתפשה אצלם כעבירה דתית חמורה; הם האמינו כי מלכות האל בוא-תבוא, בהתערבות האדם. מתוקף קנאותה גיבשו לעצמם אנשי הקבוצה את דרכי הפעולה הבאות: קידוש המרד ברומאים, מוכנות למסירת נפשם על מימוש המטרה ונכונות לאכוף את העיקרון על כל אחד אחר כדי לצרפו אליהם. רעיונות הפילוסופיה הרביעית שימשו מסד רעיוני לקנאי המרד הגדול, ובפרט לסיקריים.
הפילוסופיה הרביעית וקשיי שיוכה

בין המאפיינים המרכזיים של המרד הגדול היה היעדר מנהיג אחד, מוסכם ומקובל על כל המורדים, וזאת בהשוואה למרד החשמונאים שקדם לו, ולמרד בר-כוכבא שאירע אחריו. אופיו של המרד השתנה ממקום למקום, ובחלוף הזמן, וכן לפי תפיסת עולמם של מנהיגי המורדים. נמצאו בקבוצה כוהנים, ממשלת המרד המתונה, יוסף בן מתתיהו, יוחנן מגוש חלב, שמעון בר גיורא, אלעזר בן יאיר, מנחם בן יהודה ועוד, וביניהם נמנו פרושים, קנאים, סיקריים ועוד – כמסגרות קבוצתיות-כיתתיות גדולות יותר.
הקבוצות הקיצוניות מכונות בפי יוסף בן-מתתיהו (ההיסטוריון היחיד שתיעד את המרד ממקור ראשון) בכינויים שונים: "קנאים" ("זאלוטאי" ביוונית), "סיקריים" ("סיקאריאוי" ביוונית) ו"שודדים" ("לאסטוי" ביוונית). החוקרים חלוקים ביניהם באשר למאפיינים המיוחדים של כל אחת מכתות-המישנה, ויש הטוענים לחיבור מכליל של כל הקבוצות הללו גם יחד. בהקשר לקבוצות אלה, מציג יוסף בן מתתיהו את כת "הפילוסופיה הרביעית", ששימשה אולי כאורים-ותומים, כמסד הרעיוני לכל הקבוצות הקיצוניות המרדניות:
ואין פורענות שלא צמחה מאותם אנשים ולא פשטה במלוא העם יותר מכפי שאפשר לספר. מלחמות שהתרגשו ואי-אפשר היה להפסיק את חוזקת ידן, אובדן ידידים, שהיה בהם כדי להקל על הסבל, פשיטות ומעשי שוד גדולים ורצח אנשים נכבדים, למראית עין לשם תיקון ענייני הכלל ולמעשה מתוך תקוות בצע לעצמם. מכל אלה נולדו מאליהן מהומות והרג אזרחים – מצד אחד על ידי טבח אחים ... ומצד שני בידי האויבים. ורעב גרם לחוסר בושה גמור ולכיבוש ערים והריסתן, עד שמריבה זו איכלה גם את מקדש אלוהים באש האויב
בהאשמה חמורה וכבדה זו מפי יוסף בן מתתיהו, ממנהיגי המתונים במרד הגדול, יש הכללה והפרזה, אך יש בה גם כדי להציג את הסכנות לכאורה במסריה של "הפילוסופיה הרביעית".
יסודות

"הפילוסופיה הרביעית" קמה והייתה לכת, לקבוצה אמונית-אידאולוגית, בשנת 6 לספירה (לדברי יוסף בן מתתיהו), כפועל-יוצא ממהלך רומי פרובינקיאלי לאחר פטירת בני הורדוס המלך, אז ניסו הרומאים לקיים מיפקד אדמות לצורך הטלת מס, מה שהביא להתמרמרות רבה בציבור היהודי.
מייסד הכת היה יהודה הגלילי, בנו של חזקיה איש הגליל. חזקיה אביו עמד בראש חבורה מרדנית שפעלה בגליל, בדומה לקבוצות מרדניות אחרות, ונהגה להציק ולהטריד את הורדוס, כשהיה בראשית דרכו מושל הגליל מטעם הרומאים. הורדוס לכד את חזקיה, "ראש השודדים אשר פשט בגדוד רב על המקומות הסמוכים בסוריה", והמית אותו. ייתכן שלמעשה חבורה זו, וחבורות כמותה, היוו את הבסיס לכת הפילוסופיה הרביעית, בניגוד לדברי יוסף בן מתתיהו.
בנו של חזקיה, יהודה הגלילי, שהתחנך על ברכי המרדנות, ההתנגדות לשלטון הרומי, הקנאות הדתית ולא פחות מזה המשיחיות והמלכותיות, ניצל את המיפקד הרומי הפרובינקיאלי בשנת 6 לספירה, שתכליתו הייתה שמאות קרקע ונכסים למטרות מיסוי ("קנסוס" – census בלטינית), כדי לקרוא למרידה ברומאים. יהודה טען כי המיזם הרומי מסמל את ראשית השיעבוד היהודי, לכן אין לשתף פעולה עם הרומאים ולעשות מעשה, וכלשון יוסף בן מתתיהו: "הם (יהודה, הנקרא שם "איש הגולן", ועמו צדוק הפרושי) אמרו, ששומה (הקנסוס) זו אינה מביאה לשום דבר אלא לעבדות גלויה, וקראו לעם להילחם על חירותו". אפשר להניח שמודל ההסתייגות העממית, המודרך על ידי הנבואה, למיפקד שיזם דוד המלך (שמ"ב כד; דברי הימים א' כא), עמד לנגד עיניו של יהודה הגלילי (או איש הגולן), מתוך הנחה דתית-קדמונית שחטא הוא לפקוד – כמותית – את בני ישראל על ידי מנהיג בשר-ודם, כפי שדוד המלך עצמו התייסר על כך, וביקש סליחה ומחילה.
בכל מקרה היה הקנסוס הרומי, שסימל את ראשית הפיכת יהודה לפרובינקיה רומית (הגם שמסופחת לסוריה), אות וסימן ליהודה לרכז סביבו חבורת מתנגדים ולמרוד ברומאים.
בספרו "מלחמות היהודים" מוסיף יוסף בן מתתיהו פרט חשוב בקשר להתנגדותו של יהודה הגלילי לקנסוס הרומי, ואומר: "ובימיו (של קופוניוס – הנציב הרומי שנשלח ליהודה) הסית איש אחד מהגליל ושמו יהודה את בני ארצו למרד (ברומאים), באומרו כי חרפה תהיה להם אם יטו את שכמם לסבול וישלמו מס לרומאים, ומלבד מלכות השמים, ישאו עליהם גם עול בשר ודם". באמירה אחרונה זו הבדיל עצמו יהודה משאר הקבוצות המרדניות בכך שהכריז על התנגדות לכל צורה של שלטון בני אדם, ורמז, כפי שנראה בהמשך, על השאיפה להשליט מלכות שמים, מלכות האל, על הארץ.
אידאולוגיה

יוסף בן מתתיהו מכנה את הכת בשם "פילוסופיה", "אסכולה" או רעיון ("אידיה אייראסיס" – רעיון עצמי), כדי להציגה, חרף הסתייגותו ממעשי אנשיה, כאידאולוגיה וכחוכמה לעיני קוראיו היוונים והרומים. היא קרויה "הרביעית", לצד שְלוש הכיתות הידועות – פרושים, צדוקים ואיסיים (כת מדבר יהודה), כאשר פעם הוא מקדים אותה לשלוש האחרות, ופעם מאחר אותה, בהערה שיש דמיון בינה לבין כת הפרושים.
"מנהיגה של הכת הפילוסופית הרביעית" – מדווח יוסף בן מתתיהו – "נעשה יהודה הגלילי. בכל שאר הדברים (הכת) מסכימה לדעתם של הפרושים, אולם אהבת החירות שאין לנצחה מצויה באנשי (הכת הזאת), והם חושבים את האלוהים לבדו למנהיגם ולריבונם. נקל להם לקבל על עצמם כל מיני מיתות משונות ומעשי נקמה בקרוביהם ובידידיהם (ובלבד) שלא לכנות שום אדם בשם אדון".
יש להניח, אם כי אין לכך הוכחות מוצקות, כי לנגד עיניהם של חברי הכת הנידונה ניצבו דמויותיהם של שלושה אישים קנאים בהיסטוריה היהודית שקדמו להם: הראשון – פנחס בן אלעזר ששחט את זמרי בן סלוא, מי שביקש לסגוד לבעל-פעור במדבר; פנחס נחשב לאבי-אבות הקנאים. השני – אליהו, אשר שחט את כוהני הבעל בהר הכרמל וניהל מסע של התנגדות למלכות אחאב ואיזבל וצידד בשלטון האל. השלישי – מתתיהו החשמונאי, אשר שחט את היהודי המתיוון בבואו להקריב לאלוהות הפגאנית-הלנית במודיעים; מתתיהו נהג, ואף התבטא בצורה גלויה, בתמיכה במעשה פנחס וב"מי-לה'-אלי!".
יהודה ומנחם מתמרדים

גם בציפורי אשר בגליל התקומם יהודה, בן ראש השודדים חזקיה, אשר מילא לפנים את כל הארץ חמס, עד שנתפש בכף המלך הורדוס. והמון גדול נאסף אליו, ויחד עמו פרץ למחסן הנשק המלכותי, ובציוד המלחמה שנתפש חימש את תומכיו המורדים שבאו להילחם כנגד כל תומכי השלטון הרומי.
ציטוט זה מתאר את מה שקרה ארבעים שנה מאוחר יותר, אז הוצאו שניים מבני יהודה הגלילי, יעקב ושמעון, להורג – בהוראת הנציב טיבריוס יוליוס אלכסנדר – על שום חלקם בהתססה אנטי-רומית. עשרים שנה אחר-כך, עם פרוץ המרד הגדול ברומאים בשנת 66 לספירה, מדווח יוסף בן מתתיהו כי קבוצת "הפילוסופיה הרביעית" נטלה מקום בולט במרידה. יוסף בן מתתיהו טורח להדגיש את הקשר והגשר על פני אותם שישים שנה, כשמול גזירותיו ומדיניותו האכזרית של הנציב הרומי האחרון, גסיוס פלורוס, הניפו יורשי-יורשיהם של מניחי היסוד ל"פילוסופיה הרביעית" את נס המרד "בטירוף דעתם" (כך בלשונו).
הדמות הרלוונטית בתקופת המרד הייתה מנחם (בן יהודה) הגלילי, אחד מבני יהודה הגלילי, ומעניין לבחון את מהלכיו ותוכניותיו, הדומות להפליא לאלו של אביו: "ובעת ההיא יצא איש אחד ושמו מנחם, והוא בן יהודה המכונה 'הגלילי', אשר היה חכם ("סופיסטאס" ביוונית) גדול, וייסר בימי קוויריניוס את היהודים, כי הם עובדים את הרומאים על פני האלוהים, ולקח עמו את רעיו ומיודעיו ועלה על מצדה. שם פתח בחוזק יד את בית הנשק אשר למלך הורדוס, והוציא משם את כל כלי הנשק וחילק אותם לעם הארץ ולשודדים אחרים ושם אותם לנושאי כליו. ובראשם בא בשערי ירושלים והתייצב בראש המורדים לנהל את המצור".
אין לדעת האם הדמיון בין פעולות האב והבן מקורו בסיפור מסגרת מיתולוגי, או שמא פעל כאן חיקוי ואולי נסיבות האירועים הכתיבו מהלך דומה. בכל מקרה שני המנהיגים המורדים ביקשו לממש את תורתם – "הפילוסופיה הרביעית" – בדרך של פעילות מרדנית נגד הרומאים. מנחם הזדרז להגיע לירושלים כדי להנהיג את קבוצות המורדים שהתארגנו בעיר ולהפיץ בקרבם את תורת החירות ושלטון האל – בכל.
שובו של מנחם לירושלים לווה בהדרת מלכות, כזו שיש בה כדי להציגו, על-פי פרשנות תורת הכת, כנציגו של האל עלי אדמות. בירושלים הפך מנחם למנהיג זמני של המרידה ופיקד על ניהול המצור על ארמון המלך הורדוס, שם התבצרו חיילי אגריפס השני והרומאים. חבורתו של מנחם השליטה בעיר טרור ואלימות – כך למשל חיסלו את חנניה, הכהן הגדול לשעבר, ואת אחיו חזקיה. כמיטב המסורת של "ריב האחים" קרא אלעזר, בנו של חנניה הכהן, תיגר על מנחם וסיעתו הקיצונית. לטענתו של אלעזר שגו כל אלה שהלכו בעקבות מנחם בן יהודה הגלילי, בכך שהחליפו עריץ (הנציב הרומי) בעריץ (מנחם). שתי הסיעות התנגשו ביניהן ובמהלך העימות האלים נהרג מנחם כשהוא לבוש בגדי מלכות.
שרידי הכת במצדה

לאחר מות מנחם חברו חלק מחסידיו לסיקריקים שבהנהגת אלעזר בן יאיר (שהיה, על פי אחת המסורות, יוצא חלציו של יהודה הגלילי) והתבצרו במצדה. מידת השפעת חברי "הכת הרביעית" על הסיקריקים במצדה עשויה להתבהר משבודקים את נאומיו המרגשים של אלעזר בן יאיר ערב פרשיית ההתאבדות במרומי המצדה. בפתח נאומו הראשון, ובבואו לשכנע את הציבור לשלוח יד בנפשו, אמר אלעזר את הדברים הבאים:
"הוי אנשים גיבורי החיל! הן מני-אז קבלנו עלינו לבלתי עבוד את הרומאים, וגם לא אדונים אחרים, זולתי את האלוהים לבדו, כי רק הוא מושל האדם באמת ובצדק... ואחרי אשר בחלה נפשנו בעבדות שאין בה סכנה, לא נבחר לנו הפעם חיי עבדות עם שפטים נוראים, והן זה יהיה חלקנו מאת הרומאים, אם ניפול חיים בידם... והנה אני חושב כי צדקה עשה אתנו אלוהים בתתו בידינו למות מות גיבורים בני חורין"
בהמשך הבליט אלעזר בן יאיר את מעורבות האל בכל מעשי הבריאה, לטוב ולרע מבחינת המתבונן. כלומר, בדמיון מפליא לעקרונות "הפילוסופיה הרביעית" – שלטון האל, אהבת החירות, הנכונות לשאת סבל ועינויים וקידוש המרדנות ברומאים – הציג אלעזר בן יאיר את ליבת האידאולוגיה הסיקרית, ולפחות את משנתו האישית הסדורה.
סאגת ההתאבדות, עשויה להתחבר לדבריו של יוסף בן מתתיהו, כי אנשי "הפילוסופיה הרביעית" היו נכונים להתייסר קשות למען אמונתם, ובכלל זה למסור נפשם על מימוש מטרותיהם. וכך הציע אלעזר בן יאיר לנוכחים: "על-כן תמותנה-נא נשינו בטרם נטמאו, ימותו-נא בנינו בטרם טעמו טעם עבדות". בנאומו השני, שהוא הרבה יותר פילוסופי-הגותי, ומתקשר עם "הפילוסופיה הרביעית", דיבר אלעזר בן יאיר בשבחי המוות בנסיבות מסוימות: "השעה מצווה עלינו ודורשת ממנו לשאת את המוות בלב נכון, כי רצון אלוהים הוא, ולא נוכל להימלט מן הגזירה"; וכן: "הן למוות נולדנו ולמות הולדנו את צאצאינו". קידוש המוות הוא חוליה חשובה המחברת בין חוליות שרשרת "הפילוסופיה הרביעית".
ראו גם

בייתוסים
בית חשמונאי
תרפויטים
הערות שוליים

↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, סעיף 9.
1 2  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, סעיף 23.
↑  כפי המובא בתלמוד הבבלי, מגילה יד א, שכאשר היהודים נתונים תחת שלטון האומות, הם לא נקראים עבדי האל.
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר א, פרק י, פסקה ה.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, סעיף 4.
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ב, פרק ח, פסקה א.
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ב, פרק יז, פסקה ח.
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ז, פרק ח, פסקה ו.
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ז, פרק ח, פסקה ז.
מבט על מצדה מצפון
השוטר מרובליובקה: כאוס השנה החדשה

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  השוטר מרובליובקה
 בימוי:  איליה קוליקוב
 הופק בידי:  אנדריי סמיונוב, יבגני ניקישוב, איליה קוליקוב 
 תסריט:  איליה קוליקוב 
 שחקנים ראשיים:  אלכסנדר פטרוב סרגיי בורונוב אלכסנדרה בורטיץ'
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 חברת הפקה:  1-2-3 Production LEGIO FELIX
 חברה מפיצה:  Karoprokat
 הקרנת בכורה:  13 בדצמבר 2018 
 משך הקרנה:  90 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט קומדיה 
 הכנסות:  1.762 מיליארד רובלים
 סרט הבא:  השוטר מרובליובקה: כאוס השנה החדשה 2 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
השוטר מרובליובקה, רשמית השוטר מרובליובקה: כאוס השנה החדשה (ברוסית: Полицейский с рублевки. Новогодний беспредел) הוא סרט קומדיה עלילתי רוסי בבימויו של איליה קוליקוב, שגם כתב את התסריט. הסרט הופק בשנת 2018 על ידי חברת הטלוויזיה TNT ו־1-2-3 Production בשיתוף עם LEGIO FELIX.
זהו סרט המשך לסדרה השוטר מרובליובקה וכוכבי הסדרה שבו לגלם את דמויותיהם גם בסרט הקולנוע: אלכסנדר אנדרייביץ' פטרוב, אלכסנדרה בורטיץ' וסרגיי בורונוב. הסרט הפך לשובר קופות ואחד הסרטים המכניסים ביותר בקולנוע הרוסי עם הכנסות של מיליארד ו-762 מיליון רובלים.
הקרנת הבכורה נערכה ב-13 בדצמבר 2018 בבית הקולנוע "אוקטובר" במוסקבה. הסרט יצא בהפצה מסחרית לאקרנים בחופשת ראש השנה האזרחית שבועיים אחר כך, ב-27 בדצמבר 2018 ברוסיה.
תקציר עלילת הסרט

בערב חג השנה החדשה, שוטרי מחלקת המשטרה במחוז מוסקבה מקבלים הודעה כי אחת מתחנות המשטרה תיסגר בשל חיסכון בתקציב.
תחנת "בארוויחה צפון" שבו עובדות הדמויות הראשיות, מוצאת את עצמה בסכנת סגירה. כדי להציל את התחנה, גרישה איזמאילוב - יחד עם עמיתיו - מחליט לנקוט בצעדים קיצוניים ולשדוד בנק. הוא מצפה כי עמיתיו האחרים, יחד עם מפקד התחנה, ולדימיר יאקובלב, יפתרו במהירות את העניין ובכך יצילו את התחנה מסגירה.
הדברים לא מתגלגלים בדיוק כפי שהתכוון גרישה. הכסף הגנוב מתברר לא רק כמזויף, אלא גם ספוג בסמים של כימאי צעיר - בנו של הבעלים ממנו נגנב הכסף.
שחקנים ודמויות

סרגיי בורונוב - ולדימיר יאקובלב
אלכסנדר פטרוב - גרישה איזמילוב
אלכסנדרה בורטיץ' - ניקה
רומן פופוב - מוחיץ'
טטיאנה באבנקובה - אלאונה
סופיה קשטאנובה - כריסטינה
רינה גרישינה - אליסה ריבקינה
רוסטיסלאב גולביס - אולג
אירינה וילקובה - ורה
אלכסיי לגוצב - ניקיטה
אלכסנדר בויאנוב - סנטה קלאוס
אלכסנדר דרפקו - סשה
סרגיי שטאטנוב - דימה
דניל וחרושוב - ויטיה
סרגיי קומרוב - ויקטור ויקטורוביץ'
נונה גרישאייבה
ולרי מיזניקוב
איגור גספריאן
הפקה

ב-12 במרץ 2018, בהסתמך על הסדרה השוטר מרובליובקה, החלו צילומי הסרט "שוטר מרובליובקה", כהמשך לעונה הרביעית של הסדרה.
הפצת הסרט בבתי הקולנוע הייתה אמורה להיערך ב-27 בדצמבר, אך החלה בפועל שבוע קודם, ב-20 בדצמבר 2018.
דירוג והכנסות

מגבלת הגיל היא 16+ ולפי דירוג האתר Kinopoisk הסרט זכה לרייטינג של 6.96 נקודות מתוך 13,001 מצביעים. ברם הסרט הפך לאחד מהסרטים המכניסים ביותר בתולדות הקולנוע הרוסי כשהכניס סכום של מיליארד ו-761 מיליון רובלים שהופכים אותו לשובר קופות והוא ממוקם במקום השלישי ברשימת הסרטים הקופתיים בקולנוע הרוסי.
סרט המשך

לאור הצלחת הסרט הופק סרט המשך בשם "השוטר מרובליובקה 2" (רשמית: השוטר מרובליובקה: כאוס השנה החדשה 2), הפעם ללא אלכסנדר פטרוב, כוכב הסדרה והסרט הקודם ובכיכובם של סרגיי בורונוב, רומן פופוב, רינה גרישינה ואלכסנדרה בורטיץ'. הסרט יצא לאקרנים ב-12 בדצמבר 2019.הסרט הכניס 687 מיליון רובל.
על פי עלילת הסרט שוטרי מחלק רובליובקה מתכננים לחגוג את השנה החדשה עם החברים והשותפים הקרובים, אך אחרי שכנופיית פושעים מנסה לשדוד יהלומים השוטרים נאלצים לצאת לערב של מרדף במקום לחגוג אותו עם בני משפחתם.
הערות שוליים

↑  הכנסות באתר kinobusiness.com
↑  נתוני הכנסות באתר קרן הקולנוע הרוסי
↑  כתבה על בכורת הסרט באתר kinobusiness.com
↑  הסרט באתר VOKRUG
↑  TNT הסרט באתר TNT-ONLINE
↑  טריילר סרט ההמשך
ויקטור בוריסוב-מוסטוב

| --- | --- |

 לידה:  2 באפריל 1870 (יוליאני) סראטוב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  26 באוקטובר 1905 (יוליאני) (בגיל 35) טרוסה, רוסיה 
 תחום יצירה:  ציור, אמנות חזותית 
 זרם באמנות:  סימבוליזם 
 
ויקטור בוריסוב-מוסטוב (ברוסית: Ви́ктор Эльпидифо́рович Бори́сов-Муса́тов) ‏ (14 באפריל 1870 – 8 בנובמבר 1905), היה צייר רוסי, שנודע בשל סגנונו הפוסט-אימפרסיוניסטי ששילב סימבוליזם, סגנון דקורטיבי טהור וריאליזם. יחד עם מיכאיל ורובל הוא מתואר תכופות כאבי הסימבוליזם הרוסי.
ביוגרפיה

ויקטור מוסטוב נולד בסראטוב, רוסיה. אביו היה פקיד רכבת. בילדותו הוא סבל מפציעה בעמוד השדרה, שגרמה לו לגיבנת למשך שארית חייו. בשנת 1884 הוא נכנס לבית הספר בסראטוב, שם התגלו כישרונותיו כאמן על ידי מוריו פדור וסילייב וקונובלוב.
הוא נרשם לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה בשנת 1890, ובשנה לאחר מכן, עבר לאקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנקט פטרסבורג, שם היה תלמידו של פאבל צ'יסטיאקוב. האקלים הלח של סנט פטרסבורג לא היה טוב לבריאותו של ויקטור ובשנת 1893 הוא נאלץ לחזור למוסקבה ולהירשם מחדש לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה. יצירותיו המוקדמות כמו "פרחי מאי", 1894 זכו לתווית דקדנטית על ידי הנהלת בית הספר, שביקרה אותו בחריפות על כך שלא הבחין בין הנשים לעצי התפוח בחיפושיו אחר אפקט דקורטיבי. עם זאת, אותן יצירות זכו לשבחים על ידי עמיתיו, שראו בו את המנהיג של תנועת האמנות החדשה.
בשנת 1895 עזב ויקטור שוב את בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה וביחד עם קונסטנטין קוזנצוב נרשם לבית הספר של פרננד קורמון בפריז. הוא למד שם שלוש שנים, וחזר בחודשי הקיץ לסראטוב. הוא הוקסם מאמנותם של בני דורו הצרפתים, ובמיוחד מציוריו של "אבי הסמליות הצרפתית" פייר פובי דה שאבאן ומעבודתה של ברט מוריזו.
בשנת 1898 חזר בוריסוב-מוסטוב לרוסיה וכמעט מיד נקלע לקשיים והיו לו בעיות כספיות חריפות שהוקלו מעט רק בסוף ימיו, כאשר אספנים החלו לקנות את ציוריו. תגובתו של מוסטוב הייתה יצירת עולם דמיוני למחצה של אצולת המאה ה-19, הפארקים והאחוזות הכפריות שלהם. העולם הזה התבסס בחלקו על אחוזת הנסיכים פרוזורבקי-גליצינס זוברילובקה ובחלקו רק על דמיונו של מוסטוב.
בוריסוב-מוסטוב נטש גם את ציורי השמן לטכניקות המעורבות של טמפרה וצבעי מים ופסטל שמצא שהן מתאימות יותר לאפקטים הוויזואליים העדינים שניסה ליצור.
בוריסוב-מוסטוב היה חבר באיגוד האמנים הרוסים וממייסדי ומנהיג אגודת האמנים של מוסקבה, ארגון אמנותי מתקדם שהפגיש את פאבל קוזנצוב, פיטר אוטקין, אלכסנדר מטווייב, מרטירוס סאריאן, ניקולאי ספונוב וסרגיי סודיקין.
הציור המפורסם ביותר שלו בתקופה הזאת הוא "הבריכה", 1902. הציור מתאר שתי נשים חשובות בחייו: אחותו, ילנה מוסטובה וכלתו (לימים אשתו), האמנית ילנה אלכסנדרובה. האנשים שזורים בנוף אחוזת זוברילובקה עם הפארק הישן והבריכה.
ציור מפורסם נוסף הוא "הפנטומים". 1903 מתאר רוחות רפאים על מדרגות אחוזה כפרית ישנה. הציור זכה לשבחים על ידי המשוררים הסימבוליסטים ולרי בריוסוב ואנדריי בילי.
בשנת 1904 הציג בוריסוב-מוסטוב תערוכת יחיד מצליחה מאוד במספר ערים בגרמניה, ובאביב 1905 הציג בסלון של חברת אמנים צרפתיות והפך לחבר בחברה זו.
הציור האחרון המוגמר של בוריסוב-מוסטוב היה "רקוויאם". הציור מוקדש לזכרה של נדז'דה סטניוקוביץ', ידידה קרובה של האמן, עשוי להצביע על התפתחותו של בוריסוב-מוסטוב לעבר הסגנון הנאו-קלאסי.
בוריסוב-מוסטוב מת ב-26 באוקטובר 1905 מהתקף לב ונקבר על גדת נהר אוקה ליד טרוסה.
על קברו יש פסל של ילד ישן מאת תלמידו של מוסטוב אלכסנדר מטבייב.
הערות שוליים

↑  Nikolay Gay | Biography & 45 Most Important Artworks | Olga's Gallery, www.freeart.com
↑  Memorial Museum of Viktor E. Borisov-Musatov - Studio Museums - Artist's Studio Museum Network, www.artiststudiomuseum.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303147205171  PLWABN: 9810690200605606  GND: 119217384  ISNI: 0000 0001 2102 2995  LCCN: n80117376  LNB: 000309037  MusicBrainz: 1366c511-27cd-4879-ae5a-8591442ad270  NKC: jn20011211162  NTA: 306115220  RKD: 10794  SUDOC: 091954495  ULAN: 500009209  VIAF: 72199293   WorldCat (עם VIAF): 72199293 
הבריכה
דיוקן עצמי עם אחותו, 1898
וולט ויטמן

| --- | --- |

 לידה:  31 במאי 1819 West Hills, ארצות הברית 
 פטירה:  26 במרץ 1892 (בגיל 72) קמדן, ארצות הברית 
 שם לידה:  Walter Whitman 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הרליי 
 אירועים משמעותיים:  מלחמת האזרחים האמריקנית 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  עלי עשב, הו רב חובל 
 תקופת הפעילות:  מ-1842 
 הושפע מ:  דנטה אליגיירי, הומרוס, הנרי דייוויד תורו, ז'ורז' סאנד, ראלף וולדו אמרסון, ג'יימס פנימור קופר, צ'ארלס דיקנס, פייר-ז'אן דה ברנז'ה, ויליאם שייקספיר 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של ניו ג'רזי (2009) 
 חתימה:   
 
תחריט דמותו של ויטמן ושורות מ"עלי עשב" 1883
וולט ויטמן (באנגלית: Walt Whitman;‏ 31 במאי 1819 – 26 במרץ 1892) היה משורר, עיתונאי והומניסט אמריקני.
ארבע שנים לאחר מותו הוכרז ויטמן, על ידי לא-אמריקאים, כ"משורר האמריקאי הגדול ביותר" והוא נמנה עם המשוררים המשפיעים והשנויים ביותר במחלוקת בקאנון האמריקאי. עבודותיו תורגמו ליותר מ-25 שפות שונות.