stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריה באומינגר
קורות חיים

אריה באומינגר נולד ב-1913 בקרקוב שבפולין בשם ליאון להוריו תהילה ושמעון באומינגר. היה הבכור בין שני אחים ושתי אחיות. ביתם היה ברחוב דיטלה 1, פינת סטניסלבה. באומינגר למד בגימנסיה העברית בקרקוב והמשיך את לימודיו באוניברסיטת ורשה שם השלים תואר דוקטור (בהנחייתו של מאיר בלבן). במקביל למד בבית המדרש לרבנים.
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח מזרחה, נתפס ליד ביאליסטוק אך הצליח להימלט והגיע לקובנה שבליטא.עם השתלטות הנאצים על העיר נלקח לעבודת כפייה אך הצליח לברוח והסתתר במרתף ביתו של איכר מקומי. לאחר תקופת מה במחבוא הגיע לפרטיזנים ביער.
עם סיום המלחמה למד שרק אחותו סטפניה שרדה את השואה, שהוריו נלקחו מגטו קרקוב לבלז'ץ שם נרצחו, שאחותו מלכה נספתה גם היא ושאחיו צבי, איש השומר הצעיר, שהיה ממנהיגי מרד גטו קרקוב נהרג בפברואר 1943 בהתקלות מול הגרמנים. באומינגר עצמו הגיע לוורשה שם שימש כמזכיר הוועד המרכזי ליהודי פולין. לאחר תקופה בתפקיד יצא לדרכו ארצה אך התעכב באיטליה שם שימש כמנהל המשרד הארצישראלי של הסוכנות היהודית וסייע בהעלאת פליטים ארצה.
ב-1947 עלה ארצה תוך שהוא משתמש בדרכון מזויף של חייל בריטי. בהגיעו לימד בגימנסיה העברית בירושלים. בתקופת מלחמת העצמאות שירת בחי"ש ולאחר המלחמה החל לעבוד במחלקה להנחלת הלשון במשרד החינוך.
ב-1955 התמנה באומינגר למנהל האדמיניסטרטיבי של מוסד יד ושם שם עסק בריכוז שמות נספים בשואה תוך שימוש בדפי עד. תפקיד זה מילא עד 1957.
ב-1957 חזר למשרד החינוך לתפקיד מפקח כשבמקביל היה חבר בוועדה לציון חסידי אומות העולם. במסגרת הוועדה היה מעורב בשני אירועים משמעותיים:
התנגדותו להענקת התואר לאוסקר שינדלר בטענה שהיה נאצי, השתלט על רכוש יהודי והרוויח מעמל פועליו היהודים.
בזכות עדותו זכה ולאדאס קרוצ'ינסקאס, האיכר שהצילו, להימנות עם חסידי אומות העולם.
עד פטירתו פעל באומינגר לתעד את השואה דרך כתביו וספריו כשבמיוחד התרכז בסיפורם של היהודים בקרקוב. כמו כן פעל להוצאתו לאור של המחקר על יהודי קרקוב שכתב מורו, מאיר בלבן.
באומינגר נישא ב-1950 לאריקה רבקה באומינגר (לבית פרלברגר), ונולדו להם בן ובת. התגורר בשיכון העיתונאים (ירושלים).
ספריו וכתביו

הילד והנוער בשואה ובגבורה; חינוך ותרבות, הוצאת "קריית ספר" (בשיתוף נחמן בלומנטל ויוסף קרמיש)
ספר קראקא, עיר ואם בישראל, הוצאת מוסד הרב קוק, 1959 (בשיתוף עם מאיר בוסאק וד"ר נתן מיכאל גלבר)
הילד והנוער בשואה ובגבורה: חינוך ותרבות, הוצאת קריית ספר, 1965
לוחמי גטו קרקוב, הוצאת המנורה, 1967
חסידי אומות העולם, הוצאת עם עובד, 1978
המוזות לא שתקו גם בחשכת השואה, ירושלים, 1983
תנועות המרי בגטו קרקוב, הוצאת "מורשת, בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ", 1995
קהילות ישראל סגולה - קרקוב, הוצאת "תרבות וחינוך"
חסידי אומות העולם : האשה בלשכת הגיהנום - אני בינדר, מט"ח, 1978
חסידי אומות העולם : המורה במחתרת - אינגה סולטן, מט"ח, 1978
חסידי אומות העולם : המורה במחתרת - אנה שימייטה, מט"ח, 1978
המניעים לפעולתם של חסידי אומות העולם בתקופת השואה, מט"ח, 1978
הערות שוליים

↑  אחיו ואחיותיו היו צבי (1916), סטפניה (1918) ומלכה (1921)
↑  בתקופת עבודתו בגימנסיה יסד את החוג הראשון ללימוד שואת יהודי אירופה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280960905171  PLWABN: 9810663524705606  BnF: cb12811149w (data)  GND: 1063011299  ISNI: 0000 0001 0880 0326  LCCN: n86080018  NTA: 297078135  SUDOC: 070355185  VIAF: 24729447   WorldCat (עם VIAF): 24729447
יהושע ביכלר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בינואר 1929 טופולצ'אני, סלובקיה 
 פטירה:  14 באוגוסט 2009 (בגיל 80) להבות חביבה, ישראל 
 מדינה:  סלובקיה, ישראל 
 פרסים והוקרה:  Order of Merit of the Free State of Thuringia 
 
רוברט יהושע ביכלר (בסלובקית: Robert Yehoshua Büchler;‏ 1929 – 2009) היה היסטוריון סלובקי-ישראלי. בשנת 1944 הוא גורש מסלובקיה ושרד את מחנות הריכוז אושוויץ ובוכנוולד. הוא היה מנהל מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' בישראל. לביכלר הוענק אות מסדר הכבוד של מדינת תורינגיה.
מחנה בוכנוואלד, 18 במאי 1945. יהושע ביכלר בשורה הראשונה
ביוגרפיה

ביכלר נולד להורים יהודים בטופולצ'אני שבמערב סלובקיה בשנת 1929. בשנת 1942 גורשו 57 מקרובי משפחתו למחנה הריכוז באושוויץ, שם נרצחו לאחר מכן. הוא, הוריו ואחותו גורשו לאושוויץ ב-1944.
ב-23 בינואר 1945 הגיע ביכלר בצעדת מוות למחנה הריכוז בוכנוולד, שם נכלא יחד עם 900 ילדים ומתבגרים נוספים בבלוק 66 של מה שנקרא "המחנה הקטן". זמן קצר לפני שחרור המחנה על ידי יחידות הארמייה השלישית של צבא ארצות הברית הוא נשלח לצעדת מוות נוספת, ממנה הצליח להימלט מאייזנברג שבתורינגיה.
עם שובו לטופולצ'אני גילה שרק דודה אחת ודוד אחד שרדו את השואה מכל המשפחה המורחבת. בשנת 1949 עלה לישראל, שם הקים יחד עם כמאה שורדים אחרים של מחנות הריכוז את קיבוץ להבות חביבה.
כהיסטוריון ומנהל ארכיון ב"מורשת" - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' שבגבעת חביבה הוא למד ותיעד את השואה. הוא כתב מספר מאמרים על קורותיו וכמה מאמרים על תולדות יהדות אירופה. ביכלר היה מהראשונים שתיעדו את ההיסטוריה של בלוק 66 לילדים במחנה בוכנוולד. בשנות ה-80 העביר את מסמכיו ויצירותיו לארכיון בית מורשת.
ביכלר היה חבר בוועדת האסירים הבינלאומית של מחנה הריכוז בוכנוולד-דורה מאז שנות השישים. בשנים האחרונות לחייו היה החבר הוותיק ביותר בחברה.
מיצירותיו

Büchler, Yehoshua Robert (1995). Topolčany: The Story of a Perished Ancient Community (באנגלית). Givat Haviva: Yad Yaari. OCLC 34310101.
הערות שוליים

↑  Büchler, Yehoshua (1995). "From the Testimony of Yehoshua Büchler about the Witness' Liberation By the U.S Army and his Return to Czechoslovakia" (PDF). The Anguish of Liberation- Testimonies from 1945. pp. 37–38.
↑  "Trauer um Robert Jehoshua Büchler (1929-2009)". Buchenwald Memorial. נבדק ב-22 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Silberklang, David (2013). Gates of Tears: the Holocaust in the Lublin District (באנגלית). Jerusalem: Yad Vashem. p. 12. ISBN 978-965-308-464-3.
↑  ראו שערי דמעות (ספר)
↑  "Der Verdienstorden des Freistaats Thüringen • Virtuelles Ordensmuseum". Virtuelles Ordensmuseum (בגרמנית). נבדק ב-22 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259349005171  BnF: cb15095832r (data)  GND: 137371969  ISNI: 0000 0000 8060 2423  LCCN: n81037538  NKC: zmp2016918685  SUDOC: 145825116  VIAF: 18358813   WorldCat (עם VIAF): 18358813
לאון וולוביץ'

לאון וולוביץ'
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
לאון ווֹלוֹביץ' (רומנית: Leon Volovici); ‏ 10 באוגוסט 1938 ביאשי, רומניה - 1 בדצמבר 2011 בירושלים). היה היסטוריון יהודי רומני-ישראלי, חוקר בכיר ביד ושם, מרצה חבר סגל האוניברסיטה העברית בירושלים ומחברם של מספר מחקרים היסטוריים שפורסמו בשפות שונות.
קורות חיים

לאון וולוביץ' למד בבית הספר התיכון הלאומי ביאשי ולאחר מכן באוניברסיטת יאשי, בפקולטה לבלשנות וספרות רומנית. לאחר השלמת תואר ראשון ב-1962, עבד שנתיים כמורה לרומנית ביישוב ביבולאר שבמחוז יאשי.
ב-1964 הופיע לראשונה מאמר משלו בכתב העת Iaşul Literar ("יאשי הספרותית"). בין 1964–1984 היה חוקר במחלקה הספרותית של המכון לבלשנות על שם אלכסנדרו פיליפידה ביאשי. תוך כדי עבודתו, ב-1975 סיים והגיש תזה לדוקטורט בנושא "הסופר, הופעתו והתפתחותו בתקופת בניית הספרות הרומנית המודרנית" ועל כך קיבל את התואר. הספר Apariţia scriitorului in cultura româneasca ("הופעת הסופר בתרבות הרומנית"), שיצא לאור ב-1976, מבוסס על עבודת הדוקטור שלו.
ד"ר וולוביץ' היה שותף בחיבור Dicţionarul literaturii române de la origini pîna la 1900 ("מילון הספרות הרומנית מן המקורות ועד 1900"), שיצא לאור ברומניה ב-1979, בהוצאת האקדמיה הרומנית. לאחר שעלה לישראל, עבד בין 1984–1989 כחוקר בתחום השואה ביד ושם ומ-1989 כיהן כחוקר ומרצה באוניברסיטה העברית בירושלים. בנוסף, הוא העביר קורסים ביהדות גם באוניברסיטאות קלוז'-נאפוקה, יאשי ובוקרשט, ופרסם מאמרים בכתבי עת רבים, בהם Anuar de lingvistica si istorie literara, Cahiers roumains d'etudes litteraires, "שיחות ספרותיות", Cronica, Iasul literar, Revista cultului mosaic, Apostrof, "רומניה ספרותית", Secolul 20, Arc, Dilema, Sfera politicii, Lettre Internationale, Plural ועוד. הוא הקים והוביל בירושלים את החוג לתרבות של יוצאי רומניה, ביחד עם מבקר הקולנוע קוסטל ספירמן.
ד"ר לאון וולוביץ' נפטר בדצמבר 2011 בירושלים.
הערות שוליים

↑  בשפה הרומנית ניתן לעשות יידוע של שם מקום.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522948105171  PLWABN: 9810646992805606  BnF: cb12261978p (data)  GND: 130401757  ISNI: 0000 0000 8148 3948  LCCN: n82032904  NKC: jo20201084122  NTA: 073187100  SUDOC: 031397948  VIAF: 68987096   WorldCat (עם VIAF): 68987096
אסיר ציון

אנטולי שרנסקי, מהבולטים שבאסירי ציון נפגש עם ראש הממשלה דאז שמעון פרס לאחר שחרורו מברית המועצות.
אסיר ציון הוא אדם ששהה במאסר או בהגליה בשל פעילות ציונית, בארץ שבה פעילות זאת הייתה אסורה. מקור המונח במילותיו של רבי יהודה הלוי: "ציון הלא תשאלי לשלום אסירייך".
בשנת 1992 נכנס לתוקף בישראל חוק תגמולים לאסירי ציון ולבני משפחותיהם. על-פי חוק זה, אסירי ציון החיים בישראל, או שאריהם, זכאים לתגמולים שונים ממדינת ישראל.
עם זאת המינוח אסירי ציון רווח בספרות והעיתונות היהודית שנים רבות לפני הקמת מדינת ישראל.
אסירי ציון בברית המועצות

מרבית מאסירי ציון נכלאו בשל פעילותם במדינות הגוש הקומוניסטי ובברית המועצות לשעבר. על פי ההשקפה הקומוניסטית, כל השתייכות דתית או אתנית בטלה מפני ההשתייכות לאומה הקומוניסטית, ולפיכך סירבו שלטונות ברית המועצות להכיר בשאיפות הלאומיות של היהודים. בתגובה, פעלו חלק ממסורבי העלייה באופן הפגנתי ומחתרתי נגד העיכובים, וייסדו מחתרת של פעילות ציונית. הם נעצרו ונכלאו על ידי המשטר, לעיתים בתואנות שווא, וחלקם הוגלה למקומות נידחים בברית המועצות.
כמה מאסירי ציון סבלו מעינויים במהלך מעצרם נוסף על הסיכון והקושי הרב שבתנאי מעצרם. בשנת 1970, למשל, נרשמו 44 מקרים של יהודים פעילי עלייה שנשלחו למחנות עבודה בכפייה. היו גם מקרים של אסירי ציון שנפטרו בעודם בכלא. אחרים הושמו בבתי חולים פסיכיאטריים תחת אבחנות רפואיות כוזבות, והטיפולים בהם עוררו לעיתים מחלות נפש. אסירי ציון היו גם שנים רבות קודם לכן תחת השלטון הקומוניסטי.
אסירי ציון בברית המועצות > המחתרת הציונית ומשפטי לנינגרד

בנובמבר 1966 נוסד בלנינגרד ארגון מחתרתי ציוני. מייסדיו היו שמונה יהודים צעירים, שהיו כבר מעורבים בהפצת השפה העברית (שהוצאה אל מחוץ לחוק): זאב מוהילבר, הלל בוטמן, שלמה דרזנר, אהרן שפילברג, דוד מעיין (אז – צ'רנוגלז), רודולף ברוד, גריגורי ורטליב, בן טובבין. הארגון המחתרתי הקים רשת אולפנים ללימוד עברית ומסורת ישראל, יצר קשר עם ישראלים בעלי דרכונים זרים שהיה בידם להגיע מעת לעת לברית המועצות (ובאמצעותם – גם עם קהיליית המודיעין הישראלית), עמד מאחורי מבצעי החתמה על עצומות ומכתבים פתוחים בנושא זכות העלייה. כמו כן ביצעו חברי הארגון הציוני פעילויות סמליות בעלות אופי הכרזתי. כך, חגיגת נישואי זאב מוהילבר לבחירת ליבו יהודית (יוליה) שנקר כדת משה וישראל הייתה אחד האירועים המכוננים בתולדות המחתרת הציונית בלנינגרד.
במקביל, שישה עשר אזרחים צעירים, שלשה עשר מתוכם יהודים ציונים (חלקם חברי ארגון המחתרת), תכננו את "מבצע חתונה" – שם קוד לניסיון חטיפת מטוס ריק שנועד לעורר מודעות עולמית למצב היהודים בברית המועצות. המתכננים נתפסו מספר צעדים לפני עלייתם למטוס ב-15 ביוני 1970, נשפטו וקיבלו עונשים קשים על בגידה במולדת, ביניהם שני גזרי דין מוות שהומתקו לחמש עשרה שנות מאסר לאחר לחץ בינלאומי, שהשפיע על הסובייטים גם להתחיל לשחרר עוד מסורבי עליה. גזרי הדין: מארק דימשיץ (טייס הקבוצה) ואדוארד קוזניצוב נידונו למוות, יוסף מנדלביץ ויורי פדורוב נידונו ל-15 שנה גם כן. אלכסיי מורז'נקו ל-14 שנים, סילווה זלמנסון, האישה היחידה במשפט קיבלה 10 שנים, אריה חנוך ל-13 שנים, אנטולי אלטמן ל-12 שנים, בוריס פנסון ל-10 שנים, ישראל זלמנסון נידון ל-8 שנים ומנדל בודניה נידון ל-4 שנות מאסר.
יחד איתם, באותו יום, נאסרו גם ראשי המחתרת הציונית. משפטם של חוטפי המטוס הריק כונה "משפט לנינגרד הראשון" ומשפט המחתרת הציונית אשר לא השתתפו במבצע "משפט לנינגרד השני". במקביל התקיימו גם "משפט קישינב" ו"משפט ריגה". בין השאר, נידון הלל בוטמן ל-10 שנות מאסר, דוד מעיין ל-5 שנות מאסר, זאב מוהילבר ל-4 שנות מאסר, שלמה דרזנר ואהרן שפילברג ל-3 שנות מאסר כל אחד.
משפט וגזרי הדין החמורים בו עוררו סערה בינלאומית. הלחץ הבינלאומי על הקרמלין הביא להמתקת גזרי הדין ופתח את מסך הברזל לכ 300,000 אזרחי ברית המועצות בשנות ה-70, מתוכם 245,951 יהודים – מביניהם עלו לישראל 163,000 יהודים. זאת לעומת שנות ה-60 בהם רק כ-3,000 יהודים קיבלו אישורי יציאה.
אסירי ציון בברית המועצות > פעילותו ומאסרו של אנטולי שרנסקי

אנטולי שרנסקי היה פעיל בחוגים ציוניים החל מתחילת שנות השבעים. הוא שיתף פעולה עם מתנגדי משטר אחרים ועבד כמתרגם עבור הפיזיקאי ומתנגד המשטר אנדריי סחרוב. הוא הצטרף לארגון זכויות האדם "קבוצת הבקרה של הלסינקי במוסקבה" בראשותו של סחרוב. הארגון שהוקם ב-1976 נועד לדווח ולפקח ועל יישומו של הסכם הלסינקי עליו חתמה ברית המועצות ב-1975 ובו סעיף המחייב על שמירת זכויות אדם. שרנסקי הפך לדובר העיקרי עבור אסירי ציון ומסורבי העלייה היהודיים. פעילות זו זכתה להד גדול בעולם, וגרמה למאסר ממושך של שרנסקי באשמת ריגול ובגידה החל מ-1977. המאסר זכה לסיקור תקשורתי רחב היקף בעולם. בארצות הברית קבוצות גדולות יצאו למאבק ציבורי מהדהד, שגרם לממשל ללחוץ על ברית המועצות בענייני זכויות אדם. הנשיא רונלד רייגן התנה בפני מיכאיל גורבצ'וב את שיפור היחסים בין המדינות וחתימה על הסכמים כלכליים בשיפור יחסה של ברית המועצות ליהודיה, ואף הצליח להביא לשחרורו של אנטולי שרנסקי מברית המועצות בחילופי מרגלים.
בין אסירי-ציון הידועים נמנים בנוסף אידה נודל, אדוארד קוזנצוב, יצחק שקולניק (אשכול), דב שפרלינג, סילווה זלמנסון, יוסיף (יוסף) מנדלביץ', יולי אדלשטיין, יוסף שניידר, איגור בוריסוב, מרק נשפיץ ושמעון שפירא. אחרוני אסירי ציון בברית המועצות שוחררו בשנת 1986 עם הכרזתו של מנהיג ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב על מדיניות הגלאסנוסט.
אסירי ציון במדינות נוספות

בנוסף לברית המועצות, יהודים ממדינות קומוניסטיות נוספות, כגון מזרח גרמניה ורומניה ניהלו מאבקים דומים ונעצרו באופן דומה לאחיהם בברית המועצות.
ברומניה, בחלק המכונה הרגאט, אחרי שואת יהודי רומניה, נותר בחיים קיבוץ יהודי גדול שכלל מאות אלפי יהודים, רבים מהם חדורים שאיפות ציוניות. בקרב יהודי רומניה החלה פעילות ציונית ענפה שכללה כתבי עת, אסיפות ואף הפגנות, ופעילות זו קיבלה עידוד רב מהכרזת העצמאות של מדינת ישראל, ועידוד עקיף ושקט מהאדם השני בהיררכיה של רומניה הקומוניסטית, שרת החוץ היהודיה, אנה פאוקר. בשלב מסוים, לפי הנחיות ממוסקבה, החליטו השלטונות הרומניים לפעול בצורה נמרצת נגד הציונים והציונות.
בשנות החמישים של המאה ה-20, במסגרת משפטי הציונים ברומניה, נשפטו כמה מאות יהודים, מנהיגים ופעילים של התנועות הציוניות הרומניות ונידונו לעונשים כבדים. היהודים הואשמו בריגול למען האינטרסים של האימפריאליזם האנגלו-אמריקאי. משפטים אלה היו חלק משורת המשפטים המבוימים נגד יהודים שנערכו באותה תקופה בגוש הקומוניסטי.
המונח "אסירי ציון" הורחב עם השנים, ושימש גם לתיאור אסירים יהודיים במדינות דיקטטוריות שאינן קשורות בברית המועצות, שנאסרו בשל פעילות פרו-ישראלית, או ניסיון לעודד עליית יהודים לישראל. כינוי זה ניתן ליהודים בעיראק, מצרים, מרוקו, תימן ואתיופיה שנעצרו בשל פעילות ציונית ופעילות להעלאת יהודים לישראל, בעיקר בשנות הארבעים והחמישים.
לקריאה נוספת

אנטולי רובין, מגפים חומים מגפיים אדומים – מגטו מינסק עד מחנות סיביר, הוצאת "דביר", 1977. (הספר בקטלוג ULI)
ליאונרד גנדלין, בנתיב הייסורים והעלייה, תשל"ט–1979.
מרטין גילברט, יהודי התקווה, הוצאת דומינו, 1984.
נתן שרנסקי, לא אירא רע, הוצאת ידיעות אחרונות, 1989
יוסף מנדלביץ, מבצע חתונה, הוצאת כתר, ירושלים, 1985.
ברוך גור גורביץ, ההזדמנות שהוחמצה – יהודי ברית המועצות בסבך המעצמות, הוצאת כרמל, ירושלים, 2014.
הלל בוטמן, לנינגרד ירושלים וחניה ארוכה ביניהן – סיפורו של הארגון הציוני בלנינגרד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1981
גל בקרמן, כשיבואו לקחתנו לא נהיה שם: המאבק האפי להצלת יהודי ברית המועצות, אוניברסיטת חיפה והוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2018.
הערות שוליים

↑  אסירי ציון, דואר היום, 28 באפריל 1927
↑  זכרון יעקב - לטובת אסירי ציון ברוסיה, הארץ, 29 בדצמבר 1927
↑  לעזרת אסירי ציון ברוסיה, דבר, 18 בנובמבר 1928
↑  לתקנת אסירי ציון ברוסיה, הארץ, 14 במאי 1929
↑  ראו למשל: אהרן ממן, "מרקם לשונות היהודים בצפון אפריקה", עמ' ה
אסירת ציון חירות טקלה, מקבלת תעודה בטקס הוקרה ביום הזיכרון לנספי יהדות אתיופיה בדרכם לארץ ישראל, בגין פעילותה המחתרתית למען מפעל העלייה. נתניה 2017
בן-ציון חיים איילון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 באפריל 1901 ד' באייר ה'תרס"א אוסטרוה
 פטירה:  22 ביולי 1979 (בגיל 78) כ"ז בתמוז ה'תשל"ט ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין דרום
 פעילות בולטת:  הנצחת זכר השואה, כתיבת ספרים
 ידוע בשל:  עריכת ספרי זיכרון לקהילות שניספו בשואה כתיבת "בין העמודים"-5 ספרים לחקר הבנייה החופשית
 בת זוג:  מרים לבית רוזנטל
 
בן-ציון חיים אילון (באראניק) (23 באפריל 1901, ד' באייר ה'תרס"א – 22 ביולי 1979, כ"ז בתמוז ה'תשל"ט) היה סופר, עיתונאי, בלשן, מורה ומחנך ישראלי, מנציח השואה.
קורות חייו

נולד באוסטרוה (רוסיה) לנחמה ויעקב יוסף באראניק, חסיד שהיה שו"ב לשושלת שו"בים ארוכה דורות וכיהן כחזן ראשי בבית הכנסת הגדול ע"ש המהרש"א באוסטראה.
קיבל חינוך מסורתי בחדר ובישיבה. קיבל השכלה כללית בבית הספר הממשלתי ליהודים ובגימנסיה הרוסית במקום. השתלם בלימודי הפדגוגיה והוסמך להוראה בבתי-הספר מטעם רשת החינוך "תרבות" בהם לימד ופעל כעסקן להרחבת רשת החינוך העברי. התמסר להעמקת ידיעותיו בלשון העברית וספרותה, במקורות חכמת ישראל, במדעי החברה ובלשונות זרות. למד גם מוזיקה להלכה ולמעשה.
בחר לו כתחביב איסוף ערכי פולקלור ואמנות עממית יהודית. תחילה בהשפעת "ייווא" ולמענה ולאחר מכן לאספו הפרטי.
היה פעיל ב"השומר הצעיר" שהיה ממייסדיה בעירו - במהדורתה המקורית הצופית - לאומית. כאן מצא כר נרחב לפעולה כמדריך-נוער בשטח הספורטיבי ובשטח החינוך והתרבות. וכן היה פעיל בשאר התנועות והארגונים בעיר. היה פעיל בתנועה הציונית ומפעיל במפלגה הרדיקלית - אינטלקטואלית "דרור".
בתנועה זאת התחיל לראשונה (1921–1922) למשוך בעט סופרים, בשתפו עצמו בביטאון התנועה הראשון "על המשמר" במאמרים, רשימות ופיליטונים. הרחיב את פעילותו העיתונאית והספרותית כסופרם הקבוע של עיתוני ווהלין (1926), עד שלבסוף נקרא לכהן בתור עורכו הראשי של "ווהלינער לעבען" בהסבת שמו ל"ווהלינער צייטונג" (1932–1933).
פרסם מספר רב של מאמרים, פליטונים ועבודות בפולקלור בעיתונות המקומית וכן בעיתוני הבירה וחוץ לארץ. פיתח ויצר בשטח הסאטירה החברתית והעיתונים ההיתוליים, שהיו בזמנם החלק האמנותי בכל מפעל יזום למטרות ציוניות וציבוריות. היצירות הללו מצאו להן מהלכים בקרב תושבי העיר ואף פורסמו בעיתונים.
לזכותו אפשר לזקוף מפעל חינוכי מיוחד בשטח הנחלת הלשון העברית לרבים. איילון ייזכר כאחד מהמעטים בעיר, שהיה בקי בלשון העברית החיה במבטא הארץ-ישראלי, נפל בחלקו ללמד ולהדריך את כל המתעתדים לעלות לארץ-ישראל כמסגרת "החלוץ" ושאר העולים למיניהם. בדרך זאת העמיד, נוסף על תלמידי בתי-הספר הרבים, מחנה גדול של תלמידים.
פעילותו בארץ

באביב תרצ"ג (1933) עלה לארץ במסגרת עליית עיתונאים ל"מכביה",הוא התעלם מרמת ידיעותיו ומתעודות ההוראה שבידו ופנה לו בהתלהבות חלוצית לעבודה שחורה כפועל יומי שחור: כסבל בנמל יפו, כפועל-מטבח בקפה, כחצרן ולבסוף כעוזר לגנן. חיבה יתירה נודעה לו למקצוע הגננות, שהתמיד בו שנה ומחצית השנה, שכן ראה יעוד-כבוד לעצמו לשמש גנן בישראל במקום עבודת-אדמה ממש. בסתיו תרצ"ד השלים בקושי עם הרעיון, שאפשר לקיים מצוות יישוב הארץ גם על ידי עבודת הוראה, ונענה להפצרת ידידים לקבל משרת מזכיר הגימנסיה "נורדיה" ולאחר מכן משרת מורה ללשון העברית וספרותה, ולבסוף למקצועות היהדות בכיתות העליונות. משך 15 שנה עבד ופעל בהוראה עד שהיה חבר ההנהלה ולבסוף גם מנהל הגימנסיה בהסבת שמה לגימנסיה "תרבות" כמוסד יום וגימנסיה "אור" כמוסד ערב, שננעלו עם פרוץ מלחמת הקוממיות וגיוס המורים ורוב התלמידים לצה"ל.
בתקופה זו חזר וחידש את פעילותו הספרותית והפולקלוריסטית. חיבר ספרי-לימוד לעברית ולאנגלית; פרסם מאמרים רבים בעיתונים ובתקופונים בארץ ובחוץ-לארץ, שידר ברדיו - תחילה המנדטורי ואחר כך הישראלי - סידרה ארוכה של תוכניות פולקלור מלוות שירי-עם, שתורגמו על ידיו לעברית וכן לרגל חגים ומועדים ועוד; פרסם אנתולוגיה לפולקלור יהודי מזרח אירופה בשם "היה היה מעשה" (מסדה, תרפ"ו); הופיע כמרצה מעל במות חברתיות-תרבותיות שונות על נושאים פולקלוריסטיים וכן כלליים. בתקופה זו הניח יסוד למספר עבודות בשטח הספרות, הפולקלור והכינוס, שסיומן נדחה למועד אחר לרגל מאורעות כבירים, שהתרחשו בשלהי מלחמת העולם השנייה. בימים ההם הוסר הלוט מעל זירת השואה האיומה, שניתכה על ראשה של יהדות אירופה, והוא ניפנה לארגון עזרה והצלה לפליטי החרב ולמלאכת התיעוד. היה בין מייסדי "ארגון יוצאי ווהלין", "ארכיון ווהלין" וארגוני בני נער לשם הגשת סיוע לניצולי השואה ; גבה עדות מפי פליטים על ההשמדה וההצלה ; ערך שני כרכים "ילקוט ווהלין" ובהם מונוגרפיות על כ-170 עיר ועיירה בגליל ווהלין בבניינן ובחורבנן ; המשיך באיסוף חומר דוקומנטרי ופרסומו.
עוד פעולה נוספת, בשטח החינוכי-תרבותי וחברתי פילנתרופי, בהצטרפו ללשכות-אחים, תחילה במסדר "בני-ציון" ואחר כך במסדר "הבונים החופשים", בלשכת הכוכב מס' 13, שבשניהם שימש בתפקיד נשיא לשכה ולמעלה מזה. מלבד הפעולות המקובלות במסדר, כמו: טיפוח האחווה, מידות המוסר ומעשי צדקה וחסד נקרא למלא תפקידי הדרכה ועריכה כמרצה ועורך הביטאון. הוא הצטיין כחוקר והוגה במחשבה המסונית עתיקת היומין, ועבודות רבות בדפוס.
בשנת תרפ"ו (1926) נשא לאשת את מרים לבית רוזנטל מאוסטראה (ווהלין). אביה ר' משה ב"ר נחום רוזנטל, היה סוחר עצים חשוב ונודע כתורם ביד פתוחה לקרנות הלאומיות, לצורכי ציבור ולעניי העיר ; ואמה, אסתר בת ר' שבתי מצמן, נצר למשפחת חסידים ונדבנים מפורסמים. בניהם של ב"צ ומרים אילון: הבן נחום, שנשא לאשה את לילי-לאה לבית סוקולובר, והבת חבצלת.
לאחר פרישתו מההוראה מלא תפקידו כעובד-מדינה בכיר. מגיד שעור קבוע בחוג לתלמוד ומרצה בחוג לספרות.
פעולותיו להנצחת זכר השואה

בשטח הטיפול בפליטי השואה, אשר שימש לו כר-פעולה לגביית עדויות מפי הניצולים על זוועות השואה, עשה לו שם במרוצת הזמן כסופר השואה. בהמשיכו בהתמדה באיסוף חומר תיעודי ופרסומו, ניגש בלהט רב לעריכת ספרי-זיכרון לקהילות יהודיות שנספו. עד היום התפרסמו על ידיו בשטח זה הספרים הבאים: "ילקוט ווהלין" (בהשתתפות א. אבטיחי) - אוסף זיכרונות ותעודות, כרך א', עמ' 1947-1945; כרך ב' עמ' 1953-1948; כרך ג' ; "העיר ברדיטשוב" (בהשתתפות ב. קרוא), 1951; "העיירה דמידובקה" (1952); "מזיריטש גדול" (1955); "ספר האשט" (1957); "פנקס אוסטראה" (1960) ; "פנקס לודמיר" (מלביה"ד), 1962; "ספר לודביפול" בהשתתפות נ. אילון), 1965; "ספר טוטשין-קריפה" (1968); "ספר מייטש"' וספרים רבים נוספים.
רשימת המאמרים והמסות גדלה במידה ניכרת והגיעה  למאות, שנתפרסמו בעיתונים, תקופונים וספרים, מהם בנושאים אקטואליים כלליים, בשטח החברה והתרבות, מונוגראפיות על אישים, עבודות מחקר, ביקורת ועוד. בכל הנושאים הנזכרים פעל גם כמרצה, שמספר הרצאותיו משלים למעשה את מספר המאמרים שהתפרסמו בכתב.
הוא השלים עבודת מחקר בשם "בין העמודים", הכוללת 5 ספרים, המגוללים לפני הקורא המסוני (בונים חופשיים) ולפני ההיסטוריון והסוציולוג החוקר את תולדות הבנייה החופשית העולמית לענפיה ולדרגותיה; פרשת טקסיה והריטואלים המיוחדים, פרקי הסימבוליקה והמיסטיקה; פרטי המסורת, הנוהג והנוהל של מסדר עתיק יומין זה. לפעילותו בשטח אקסקלוסיבי זה יש להוסיף עריכת הרבעון של המועצה העליונה של הדרגות הגבוהות של הנוסח הסקוטי ופרסום מאמרים בו.
נפטר ביום 22 ביולי שנת 1972, ונקבר בבית העלמין בחולון.
לקריאה נוספת

מאגר ניצולי שואה וקורבנות, בן ציון אילון, 1972
רובנה-עיתונות יהודית, גולה-תקומה
בן ציון אילון באראניאק בחרט אנוש זכרונות, יצא לאור על ידי ועד כבוד ליובל, בשנת 1973
ספר זיכרון לקהילת מייטשעט בן ציון אילון 1973
ספר זיכרון לקהילות טוטשין- קריפה, בן ציון איילון 1967
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "בן ציון אילון", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יא (1961), עמ' 3810
↑  בן ציון אילון, ספר זיכרון של הקהילה היהודית במולכד (מייטשט), באתר המרכז לחנוך השואה בוונקובר, ‏2015
↑  בן ציון אילון, באתר הספריה הלאומית
↑  דוד תדהר (עורך), "בן-ציון חיים אילון (בארניק)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יט (1971), עמ' 5710
↑  חיים בן ציון אילון, באתר BillionGraces, ‏29/1/2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308085605171  BnF: cb12915962f (data)  GND: 1136040846  ISNI: 0000 0000 2342 2362  LCCN: n83027042  VIAF: 59214106   WorldCat (עם VIAF): 59214106
צבי בכרך

| --- | --- |

 לידה:  7 בספטמבר 1928 הנאו, רפובליקת ויימאר  
 פטירה:  28 ביולי 2014  (בגיל 85) ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 
צבי (וַלטר) בכרך (7 בספטמבר 1928 – 28 ביולי 2014) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור במחלקה להיסטוריה כללית באוניברסיטת בר-אילן, מבכירי חוקרי השואה והאנטישמיות.
הוא פרסם מחקרים וספרים בתולדות הנאציזם והאידאולוגיה הנאצית והפשיסטית, האינטלקטואלים היהודים והגרמנים בתקופת ויימאר, האנטישמיות ותולדות יהדות גרמניה.
שימש כחוקר בכיר ביד ושם וכנשיא מכון ליאו בק ירושלים.
קורות חיים

נולד למשפחה יהודית בהנאו שבגרמניה בשנת 1928. אביו שירת בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה ועסק בבנקאות ובמסחר. בגיל צעיר עברה המשפחה להמבורג וצבי התחנך אצל ידיד המשפחה, הרב יוסף צבי קרליבך.
כעבור עשר שנים, בשנת 1938, נמלט עם משפחתו להולנד. בינואר 1942 נתפסה המשפחה על ידי הנאצים, וצבי נשלח למחנה המעבר וסטרבורק, לאחר מכן לגטו טרזיינשטט ולמחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. הוא שרד את צעדות המוות ושוחרר על ידי הצבא האמריקאי. הוריו לא שרדו ורק אחיו נשאר בחיים. בשנת 1945 עלה לישראל, כשהוא בן 18 בעוד שאחיו פנה לארצות הברית. צבי היה חבר קיבוץ בארות יצחק שבנגב והשתתף בלחימה על הגנת הקיבוץ מול הצבא המצרי במלחמת העצמאות. לאחר המלחמה היה שותף להקמתו מחדש של הקיבוץ ולימים עזב את הקיבוץ ועבר להתגורר בתל אביב. פרופ' בכרך היה מתלמידיו של מר שושני, ושימש כעוזרו בעת ששושני התגורר בקיבוץ בארות יצחק.
פרופ' בכרך השלים את בחינות הבגרות בגיל מבוגר והחל בלימודיו האקדמיים בזמן ששימש מורה במספר תיכונים בעיר וסחף אחריו מעריצים רבים אשר השתתפו בהרצאותיו. הוא הצטרף לסגל המרצים באוניברסיטת בר-אילן עד ליציאתו לגמלאות כפרופסור אמריטוס. גם אז המשיך ללמד באוניברסיטה קבוצה ממעריציו אשר כינו עצמם "חוג הצבי".
בשנת 2008, עם הגיעו לגבורות, ערכה אוניברסיטת בר-אילן בשיתוף אוניברסיטת פורטו וגורמים נוספים כנס לכבודו בנושא הסובלנות, בהשתתפות מרצים רבים מהארץ ומהעולם.
בשנת 1949 נישא לחנה (וייס) בכרך. לזוג נולדו שלושה ילדים: מנחם בכרך, ששירת כתא"ל בצה"ל, בתפקידי פיקוד בחיל התותחנים, מלכה אור-חן, ששימשה כסגנית ראש המחלקה לקרימינולוגיה וכנציבת האוניברסיטה למניעת הטרדה מינית באוניברסיטת בר-אילן, ופרופ' ערן בכרך, וירולוג, חבר סגל בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב.
צבי בכרך נפטר ב-28 ביולי 2014 והוא בן 85. רעייתו חנה בכרך נפטרה כעשרה חודשים אחריו.