stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריה ליב גרוסנס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 באוגוסט 1912 האימפריה האוסטרו-הונגרית גליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  23 במרץ 1996 (בגיל 83) ישראל ירושלים, ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תאריך עלייה:  1979
 מקום פעילות:  לונדון
 תקופת הפעילות:  ?–1996 
 תחומי עיסוק:  דיינות
 תפקידים נוספים:  דיין, רב
 רבותיו:  ברוך בר ליבוביץ
 חיבוריו:  שו"ת לב אריה
 
הרב יהודה (אריה) ליב גרוסנס (כ"ט באב תרע"ב, 10 באוגוסט 1912 – ג' בניסן תשנ"ו, 23 במרץ 1996) היה ראש בית הדין של ק"ק כנסת ישראל בלונדון.
חייו

נולד בגליציה, בנו של מרדכי הלוי גרוסנס. בתרע"ו הוריו עברו לגרמניה בשל מסחר, נולד בברכתו של הגה"ק רבי דוד משה מטשורקוב זיע"א שבירך את אמו בבן שיאיר את עם ישראל בפסקיו בשנת ה'תרפ"ו (1926) החל את לימודיו בישיבת ראדין, שם למד חמש שנים. בשנת ה'תרצ"ב (1932), עבר ללמוד בישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ. היה תלמידו המובהק של רבי ברוך בר לייבוביץ  אף בהסכמה לספרו של גיסו הגאון רבי חיים שמואל לאפיאן זלל"הה מבקש רבי ברוך בער לדרוש בשלומו ולימים  אף קרא לבנו על שם רבו. כעבור זמן עבר ללמוד בישיבת אהל תורה בברנוביץ' אצל הרב אלחנן וסרמן. במשך תקופה למד בישיבת מיר.
בסוף שנות ה-30 עבר לאנגליה. נישא לאסתר בלוך, בתו של צבי אפרים בלוך, מראשי הקהילה היהודית בגייטסהד. לאחר נישואיו היה ממייסדי כולל גייטסהד. לאחר מלחמת העולם השנייה פעל יחד עם הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי לסיוע לניצולי השואה ששהו במחנות העקורים בגרמניה.
בשנת ה'תש"ח (1948) התמנה על ידי הרב יחזקאל אברמסקי כדיין בבית הדין הרבני בלונדון. בשנת ה'תשי"א (1951) עלה הרב אברמסקי לישראל והרב גרוסנס התמנה תחתיו כראש בית הדין. עמד בקשרים הלכתיים עם גדולי הרבנים ובהם הרב משה פיינשטיין. בשנת ה'תשי"ח (1958) פרסם את ספר השו"ת "לב אריה", וקיבל את הסכמתם של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב צבי פסח פרנק. והרב מטשיבין על פי בקשת הרב רפאל ברוך טולדנו נסע לטנג'יר שבמרוקו והקים בה ישיבה לבני המקום.
בשנת ה'תשל"ג (1972) הצטרף לרבנים שיצאו נגד פסקו של הרב שלמה גורן בפרשת האח והאחות.
בשנת ה'תשל"ט (1979) עלה לישראל והתגורר בשכונת בית וגן בירושלים. ייסד ועמד בראש כולל אברכים "קול ירושלים". נפטר בשנת תשנ"ו, ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
משפחתו

בין בניו: הרב שמריהו גרוסנס - מרבני ישיבת אור אלחנן (חתנו של הרב אהרן בילוסטוצקי, ראש כולל אוהל תורה), והרב ברוך דב גרוסנס – רב קהילת "יד שאול" ביוהנסבורג. בין חתניו: הרב מרדכי חברוני – שהיה ר"מ בישיבת חברון (בנו של רבי משה חברוני), והרב ישראל ברל – מרבני ישיבת תורה אור.
ספרו

שו"ת לב אריה, לונדון, תשי"ח, באתר היברובוקס
הערות שוליים

↑  מאחרי הבר מצווה עד גיל 18 (עדות בנו, "מאיר עיני ישראל, ח"א, עמ' 217-8)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007516992805171  ISNI: 0000 0000 5131 4115  LCCN: nr2006025078  VIAF: 36882416   WorldCat (עם VIAF): 36882416
המלחמה הפונית הראשונה

המלחמה הפונית הראשונה, שבה לחמו קרתגו המושבה הפיניקית ("פּוּנים" בלשון הרומאים) והרפובליקה הרומית זו בזו, התחוללה בשנים 264 עד 241 לפנה"ס. הייתה זו הראשונה מבין שלוש המלחמות הפוניות בין שתי מעצמות של העולם העתיק באגן הים התיכון, שבמרכזה המאבק על השליטה בסיציליה. מקץ 23 שנות לחימה בים וביבשה, לצד הפוגות ממושכות, ניצחה רומא, שכבשה את סיציליה וכפתה על קרתגו תנאי שלום קשים.
הצדדים הלוחמים > רומא

בתקופה זו שלטו הרומאים בכל חצי האי האפניני עד מרגלות האלפים. רומא הייתה בעלת משטר רפובליקני שנשען בעיקר על הקבוצות החזקות מבחינה כלכלית בחברה הרומית. כל שנה נבחרו שני קונסולים שהיו שווים זה לזה בעוצמתם החוקית. בעת מלחמה יצא אחד הקונסולים או שניהם בראש צבאותיה של רומא לקרב. לצד האזרחים הרומאים התבססו הרומאים על מספר גדול של בעלות ברית ששירתו בצבא הרומי. בתחילת המלחמה לא היה ברשותה של רומא צי והיא השתמשה בצי של בעלות הברית הימיות (הערים היווניות של יוון הגדולה בדרומו של חצי האי האפניני).
הצבא הרומי הורכב מלגיונות של אזרחים וכוחות עזר של הצבא הרומי מבין בעלות בריתה. לא ידוע בוודאות מה היה גודלו של הלגיון בעת המלחמה הזאת, אך נהוג לשער שהנתונים של פוליביוס שניתנו עבור המלחמה הפונית השנייה תקפים גם כאן. על פי פוליביוס כלל הלגיון הרומי 4,200 חיילים, מהם 1,200 קלים והיתר כבדים. לא הרבה ידוע על חימושו של החייל הרומי במלחמה זו, אך סביר להניח שציוד המיגון היה דומה לזה שהשתמשו בו במלחמה הפונית השנייה וכלל מגן גדול בשם סקוטום, שריון גוף ופרטי מיגון אחרים. כלי נשקו של החייל הרומי היו שונים מאלו שהופיעו במלחמה הפונית השנייה וכללו חרב ישרה הדומה לחרב היוונית קופיס וחנית הטלה, אם כי לדעת ההיסטוריונים בשלב זה טרם חומשו הלגיונרים בפילום בעל החוד המתעקל.
כאמור, הרומאים נכנסו למלחמה ללא צי משלהם, אך בהמשך בנו ציים גדולים שהשתוו בגודלם לצי הקרתגי. הספינה הגדולה ביותר שהייתה בשימוש במלחמה היא חמש חתרית שלפי פוליביוס הרומאים הציבו עליה 300 חותרים ו-120 חיילי צי. חמש חתרית הייתה מצוידת באיל ניגוח ובגרסה הרומית גם בגשר נחיתה שנקרא "עורב" לפשיטה על הסיפון.
הצדדים הלוחמים > קרתגו

קרתגו הייתה מושבה פיניקית של בני צור שנוסדה במאה ה-9 לפנה"ס. היא שכנה בשטחה של תוניסיה המודרנית. בשלב זה בהיסטוריה שלה התפתחה המושבה הפיניקית הקטנה לעיר-מדינה גדולה עם מוסדות שלטון, כלכלה, דת ומנהל מפותחים. היא שלטה במישרין או בעקיפין על ידי פיקוח על בעלות ברית ומשלמי מס על כל השטח הצפון אפריקאי, מתוניסיה המודרנית עד מצר גיברלטר. כמו כן, היו לה מספר אחזקות בדרום חצי האי האיברי, חלק מסיציליה וכמה איים בים התיכון. בראש המדינה עמדו שני פקידים נבחרים שנשאו בתואר "שופט", אך בניגוד לרומאים השופטים לא פיקדו על הצבאות בשדות הקרב. הפיקוד היו נתון בידיו של גנרל ממונה שהחזיק בתפקיד ללא הגבלת זמן עד אשר נקרא לשוב לקרתגו.
הצבא הפיניקי התבסס על שכירי חרב והפיקוד היה נתון בידיהם של קצינים קרתגים. הקרתגים גייסו ללא הבחנה את בני כל העמים שרצו לשרתה, והקימו צבאות גדולים של שכירי חרב שמספרם הגיע לעשרות אלפי בני אדם. חלק אחר של הצבא סופק על ידי בעלות בריתה, בעיקר על ידי ערים פוניות אחרות בצפון אפריקה. בני קרתגו עצמם לא היו חייבים בשירות מחוץ לאפריקה. לצד חיל רגלים ופרשים כלל הצבא הקרתגי פילים רבים. פילים קרתגנים היו קטנים יחסית ולא הורכבו עליהם קשתים או חיילים אחרים והפיל עצמו היה כלי הנשק. לא ידוע מה היה חימושם של החיילים הקרתגים, אך משערים שהם שמרו על כלי נשק שהיו מקובלים במולדתם.
בניגוד לרומא, קרתגו הייתה מעצמה בעלת היסטוריה ימית ארוכה. בתחילת המלחמה נהנתה משליטה בלתי מעורערת בים, אך בהמשך המלחמה ספגה כמה תבוסות כואבות בזירה הימית ובסופו של דבר הפסידה במאבק על הים וכתוצאה מכך גם במלחמה כולה. הצי הקרתגי היה דומה לצי הרומי, למעט גשר הנחיתה שלא היה בשימוש בספינות הקרתגיות. עיקר הטקטיקה של בני קרתגו הייתה ניגוח ולא פשיטה על הסיפון שהייתה נהוגה בצד הרומי.
הרקע למלחמה

היירון השני שליט (טיראן) סירקוסאי, ירש ממלכה קטנה במזרח סיציליה, שבדורות קודמים חלשה על שטח גדול בהרבה. הוא שאף להרחיבה, להשיב את הערים שאבדו, ובהן מסנה (מסינה של היום, בקצה הצפון-מזרחי של סיציליה) בה משלו המאמרטינים (אנ'), שכירי חרב שמוצאם מאיטליה, שהשתלטו על העיר בכוח בשנת 289 לפנה"ס. משפנה נגדם היירון, יצאו שתי משלחות מאמרטיניות אל הקרתגים והרומים (אולי בהפרש זמן; מכל מקום, ברור כי המסע לרומא ארך זמן רב בהרבה). הקרתגים, שהחזיקו בחלק גדול ממערב האי, בעיקר בערי נמל ששימשו להם תחנות מסחר, נענו ברצון. משהתייצב חיל המשלוח הקרתגי במסאנה, נסוגו הסיראקוסאים. למפקד חיל המשלוח, מצדו, לא הייתה כל כוונה לעזוב את העיר, והוא וחילו חנו באקרופוליס של מסאנה. בכל זאת עלה בידם של המאמרטינים לגרשו "בתחבולות ובאיומים" (כך פוליביוס, היסטוריה, 1, 11; פוליביוס מציין כי הקרתגים דאגו להוציא את המפקד להורג בעקבות נסיגתו, על פי נוהג שרווח אצלם).
בשלב זה החליטו הרומאים להתערב. לא הייתה זו החלטה פשוטה עבור הסנאט הרומי: רומא הייתה חתומה על חוזה (משנת 306 לפנה"ס) עם קרתגו, שתחם את תחומי ההשפעה של שני הצדדים במערב הים התיכון. טיעונים שונים שעמדו כביכול בלב הדיון נזכרים במקורות, במיוחד החשש מפני השתלטות קרתגית על סיציליה כולה, וסכנה לאיטליה עצמה – קשה ליישב זאת עם מדיניות הקרתגים עד אז – וכן שאלת הצידוק המוסרי להתערבות, שהלא רומא עצמה פעלה בתקיפות, זמן קצר קודם לכן ובמצב עניינים דומה, נגד שכירי חרב מבין אזרחיה. בסופו של דבר נפלה ההכרעה לכרות ברית עם המאמרטינים (שרק מתוקף ברית הגנה מותר היה לצאת למלחמה "צודקת", שתזכה לאישור דתי), לטענת פוליביוס, בתוקף החלטת העם (מן הסתם בהצבעה באספת הקנטוריות), שכביכול מסר לו הסנאט את ההכרעה הגורלית. הקונסול אפיוס קלאודיוס קאודקס יצא למסנה, שכבר יצא ממנה המפקד הקרתגי, והמאמרטינים תכננו למסור לו את השליטה בה. לנוכח ההתערבות הרומית, מיהר היירון טיראן סירקוסאי לכרות ברית עם הקרתאגים ולהטיל מצור על מסנה. אפיוס חצה את מצר מסנה, תקף את מחנה הסירקוסאים והביסם לאחר קרב ממושך. היירון נסוג לעירו, ואפיוס גמר אומר לתקוף את הקרתגים בהקדם האפשרי. כך, בשנת 264, נפתחה המלחמה באי, שעדיין הייתה בגדר סכסוך טריטוריאלי מוגבל, שסופה שהסלימה לכדי עימות כולל בין חילות וציי הקרתגים והרומים (האחרונים כלל לא היה להם צי של ממש קודם למלחמה) בסיציליה, בסרדיניה, בקורסיקה, בים התיכון ובחוף אפריקה הצפונית (באזור תוניסיה של היום).
זירות המלחמה

לבד מכמה פשיטות קרתגיות על איטליה ופלישות רומיות על אפריקה ושטחים קרתגיים אחרים שלא הניבו הרבה, הלחימה התמקדה בעיקר בסיציליה ובמים הסמוכים לה.
סיציליה בתקופה הזאת הייתה מחולקת בין יישובים יווניים וקרתגיים. היישובים היווניים שכנו במזרחו של האי ותפסו את עיקר שטח האי (כ-70%–80%). העיר היוונית הגדולה והחשובה ביותר הייתה סירקוסאי. החלק המערבי היה נתון מזה זמן רב תחת שליטה קרתגית. תושביו המקוריים של האי שרדו, אך רובם ככולם נבלעו בתוך התרבות היוונית והקרתגית ולא היוו כוח משמעותי.
האי שוכן בסמוך לקצה ה"מגף" האיטלקי עם מצר צר שמפריד ביניהם, אך גם הדרך מקרתגו לאי לא הייתה ארוכה במיוחד ולא הייתה בעיה לאף אחד מהצדדים לתגבר את כוחותיהם.
מהלך המלחמה

את המלחמה הפונית הראשונה ניתן לחלק לשלושה שלבים:
מהלך המלחמה > שלב ראשון (264–262 לפנה"ס): הכרעת סירקוסאי

בשלב זה עדיין הייתה המלחמה מצומצמת – רומא ניסתה לכפות על הכוחות השולטים בסיציליה – קרתגו וסיראקוסאי – לכאורה הכרה במעמדה של רומא כבעלת ברית של מסאנה, ולמעשה (כמשתמע מכך) הכרה כמעצמה בעלת אינטרסים ולפיכך אמירה בענייני סיציליה.
בשנת 264 נחתו הכוחות הרומיים בסיציליה ורומא הכריזה מלחמה על שתי היריבות. סירקוסאי, החלשה יותר, נכנעה בשנת 263 ובכך למעשה השיגה רומא חלק ממטרתה. חוזה השלום שנחתם עם סירקוסאי הבטיח פיצוי כספי כבד לרומא, אך גם הכיר בשלטונה של סירקוסאי על העיר והשטחים הסובבים אותה, ברדיוס של כ-50 ק"מ מסביבה.
קרתגו לא השלימה עם המצב אלא נערכה ללחימה ברומא ולפיכך תקפה רומא בעומק השטח הפוני וכבשה אחרי מצור את העיר החשובה אגריגנטום (אקרגס) הנמצאת בחופה הדרומי של סיציליה. העיר נבזזה בידי החילות הרומיים והשבויים נמכרו לעבדות. היחס הקשה של רומא אל אגריגנטום וסירקוסאי הוביל להימנעות הערים האחרות בסיציליה מכניעה לרומאים.
מהלך המלחמה > שלב שני (262–255 לפנה"ס): שינוי יעדים

רומא שינתה את יעד המלחמה לכיבוש בפועל של סיציליה, ובנתה לצורך כך צי מלחמה, זו הפעם הראשונה בתולדותיה, כדי שתוכל להתמודד עם הצי הקרתגי החזק. הרומאים ידעו, כי בשל חוסר ניסיונם הימי הם נופלים מן הקרתגים בשימוש בטקטיקות הימיות המקובלות – תמרון לשם ניגוח והטבעת אוניית האויב; על כן התקינו על סיפוני אוניותיהם גשרי נחיתה ניידים מצוידים בקרס ברזל, שהוטלו באמצעות מנוף על סיפון אוניית היריב וננעצו בו. משהוטלו הגשרים, הסתערו החיילים הרומיים אל אוניות הקרתגים והכריעו את צוותיהן בלוחמת פנים אל פנים.
ההתנגשות הימית הראשונה נערכה ליד מילאי (260) והסתיימה בניצחון רומי. בעקבותיו הרחיבה רומא את זירת המלחמה לקורסיקה וסרדיניה (259) ולאחר הכרעתם של הפונים בקרב ים ליד כף אקנומוס (256), נחתו שני לגיונות בחוף אפריקה וניצחו את הצבא העומד מולם.
הרומאים ניסו להגיע להסכם על כניעתה של קרתגו, אולם זו דחתה הסכם זה, שכלל תנאים קשים עבורה. קרתגו סירבה להיכנע, ובמהלך החורף אימנה צבא שכלל אזרחים ושכירים בידי קצין ספרטני. באביב 255 תקפו הכוחות הרומים שנית את קרתגו מבלי לחכות לתגבורת מאיטליה. הצבא הרומי הובס בקרב בגרדס ומפקדו נפל בשבי הפונים. שרידי הצבא הרומי חולצו בידי הצי שאף ניצח צי פוני שיצא לקראתו (קרב הרמאיון), אולם סערה שפרצה בדרכם לאיטליה הטביעה למעלה ממאתיים חמישים אוניות על צוותיהן ואנשי הצבא שבהן – עשרות אלפי אבדות.
מהלך המלחמה > שלב שלישי (254–241 לפנה"ס): ריכוז המאמץ בסיציליה עד להכרעה

בשלב זה התמקדו הרומאים בסיציליה ודחקו את הפונים למערב האי. במהלך תקופה זו הסתפקו הרומאים בפשיטות הטרדה בלבד על חופי אפריקה ובהגנה מקומית על חופי דרום איטליה מפני פשיטות הנגד שביצעו הפונים. הפונים הוטרדו באותה התקופה גם בבעיות מבית – התקוממות של השבטים הנומידיים שבשליטתם.
בשנת 254 נכבשה פאנורמוס ("ציץ" בפיניקית, היום פאלרמו), אך ניסיון הכיבוש של ליליבאיום ב-253 הסתיים בכישלון. כישלון זה, יחד עם אובדן נוסף של ספינות עקב סערה השהה את המשך המתקפה הרומאית. הפונים מצדם לא נקטו ביוזמה רצינית בתקופה זו, ייתכן שבשל הבעיות מבית. ב-250 ניסה צבא פוני מתוגבר בפילים לכבוש חזרה את פאנורמוס, אולם התקפתם הסתיימה בתבוסה. תבוסה זו גרמה לנסיגתם גם מהעיר סלינוס ולהתבצרות בליליבאיום. משנה זו ואילך קיימו הרומאים מצור קבוע על ליליבאיום. המצור נמשך עד לשנת 241, כשכל הניסיונות הרומיים להבקיע את הגנת העיר נכשלו.
בשני קרבות ימיים שהתקיימו בשנת 249 נחלו הרומאים מפלה: ניסיון למתקפת פתע על הצי הפוני בדרפאנה כשל לאחר פעולה מבריקה של מפקד הצי הפוני וטעות של המפקד הרומי והביא לאובדנן של 93 אוניות רומיות. זה היה הניצחון הפוני היחיד בקרב ימי במלחמה הפונית הראשונה. בהמשך, יירטה שייטת פונית צי אספקה רומי שלווה ב-120 אוניות קרב תוך יישום לקחים שנלמדו בקרבות הקודמים והימנעות מקרב מגע. על ידי דחיקת אוניות התובלה לחוף סלעי וחשיפת אוניות הקרב לסערה, טובעו כל האוניות הרומיות למעט 20, ובכך למעשה איבדה רומא את כוחה הימי למשך מספר שנים. גם כישלון רומי זה לא נוצל על ידי קרתגו להעברת היוזמה לידיה.
ב-248 הידקה רומא את קשריה עם סירקוסאי על ידי חידוש ההסכם, שקידם את מעמדה של זו – מהלך שהבטיח את העורף הרומאי במזרח סיציליה.
ב-247 מינו הפונים מפקד חדש לסיציליה – חמלקרת ברקה. חמלקרת העביר במידת מה את היוזמה ההתקפית לידי הפונים: פשט על החופים של דרום איטליה, איגף בדרך הים ואיים על הכוחות הרומיים בפאנורמוס ואלה שצרו על ליליבאיום ודראפנה. אולם הצלחותיו היו חלקיות בלבד וכוחותיו לא הצליחו להסיר את המצור.
בין השנים 244–242 התמקדה רומא בבנייה מחדש של צי המלחמה שלה, שנבנה מתרומות (עקב הידלדלותו של אוצר המדינה). בשנת 241 הפליג הצי לסיציליה. הפונים, שלא ציפו להופעה מחודשת של כוח ימי רומי, נתפסו ללא כוחות ימיים באזור וגיוס חפוז של אוניות שנשלחו לעזרה נתקל במארב רומי מתוכנן היטב ובתבוסה פונית. תבוסה זו ניתקה למעשה את האספקה של הנצורים ולא הותירה להם עוד כל סיכוי. קרתגו נאלצה להיכנע ולפנות את סיציליה.
תוצאות המלחמה

הסכם הכניעה של קרתגו – "הסכם לוטאטיוס" (אנ') ב-241 לפנה"ס, על שם הקונסול הרומאי גאיוס לוטאטיוס קאטולוס שפיקד על כוחות רומא בסיציליה וחתם על ההסכם עם חמלקרת ברקה – כלל פינוי מלא של כוחותיה מסיציליה, החזרת כל השבויים הרומיים שבידיה ותשלום פיצויים בסך 3,200 כיכר כסף (2,200 במשך 10 שנים ובנוסף 1,000 באופן מיידי). האיים שבין סיציליה לאיטליה (אוסטיקה והאיים הליפאריים), וכן האיים בסמוך לחופה הצפון-מערבי של סיציליה (האיים האגאדיים) עברו לשליטת רומא, ועל הפונים נאסר לשוט במימי איטליה ולגייס בה שכירים. בנוסף, ההסכם כלל התחייבות הדדית שלא לפגוע בבעלי הברית של הצד השני, התחייבות שתהיה לה משמעות רבה בסיבות שהביאו לבסוף לפרוץ המלחמה הפונית השנייה. בנוסף, הפיצויים הגבוהים הקשו על קרתגו לשלם את שכרם של חייליה השכירים, וכתוצאה מכך פרצה מלחמת שכירי החרב.
ראו גם

הצבא הרומי
צבא קרתגו
מלחמת שכירי החרב
המלחמה הפונית השנייה
לקריאה נוספת

פוליביוס, היסטוריה. תרגם וכתב מבואות בנימין שימרון. כרך ראשון, ספרים א–ו. ירושלים, מוסד ביאליק, תשנ"א/1991.
ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, פרק ז: המלחמה הפונית הראשונה, עמ' 107–128. ירושלים, הוצאת מאגנס, תש"ן.
J.F. Lazenby. The First Punic War. Stanford, Stanford Univesity Press, 1996.
Brian Caven. The Punic Wars. London, Book Club Association, 1980.
הערות שוליים

↑  ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, עמ' 119–120.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550913005171  GND: 4176369-5  LCCN: sh85109111  NKC: ph779396 
מצר מסינה
מספן המטה

| --- | --- |
סמל מספן המטה של חיל הים
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל
 פיקוד
 יחידת אם:   חיל הים הישראלי
 דרגת המפקד:   תת-אלוף
מספן המטה הוא יחידה ראשית במפקדת חיל הים. המספן מופקד על בניין הכוח, מבקר את מימושו ומתאם את עבודת המטה הבין-מספנית. המספן מאפיין את צורכי הזרוע בהיבט אמצעי הלחימה וכלי השיט, קובע את סדר העדיפויות בהצטיידות ובפיתוח אמצעים אלו ואחראי על תקצובם בהתאם לתוכניות עבודה שנתיות ורב-שנתיות. ראש מספן המטה (רמ"ט) הוא קצין בדרגת תת-אלוף, המשמש גם כסגנו של מפקד החיל וממלא מקומו בהיעדרו. ראש המספן הנוכחי הוא תת-אלוף טל פוליטיס.
תחומי אחריות

תכנון וארגון סד"כ חיל הים
אפיון צורכי החיל באמצעי לחימה ובמידע, וקביעת עדיפויות בתחומי ההצטיידות והפיתוח של אמצעים אלה
אחריות לתקציבי חיל הים
קביעת תוכנית העבודה השנתית והרב-שנתית
ייצוג החיל בפני המטה הכללי של צה"ל, משרדי הממשלה ומדינות זרות
מבנה

מחלקת תכנון וארגון (תוא"ר)
מחלקת צוללות
מחלקת אמצעי לחימה (אמל"ח)
מחלקת תקציבים וכלכלה (תו"כ)
מחלקת תקשוב
דוברות זרוע הים
ראשי מספן המטה

| ראשי המספן> # | ראשי המספן> דרגה ושם | ראשי המספן> תקופת כהונה | ראשי המספן> הערות | ראשי המספן> תמונה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | תא"ל דוד בן בעש"ט | 2002–2003 | לימים מפקד חיל הים |  |
| 2 | תא"ל אלי מרום | 2003–2004 | לימים מפקד חיל הים |  |
| 3 | תא"ל יובל צור | 2004–2007 |  |  |
| 4 | תא"ל נועם פייג | 2007–2008 |  |  |
| 5 | תא"ל רן בן יהודה | 2008–2012 |  |  |
| 6 | תא"ל ירון לוי | 2012–2014 |  |  |
| 7 | תא"ל אליהו שרביט | 2014–2016 | לימים מפקד חיל הים |  |
| 8 | תא"ל דרור פרידמן | 2016–2019 |  |  |
| 9 | תא"ל דוד סער סלמה | 2019–2021 | לימים מפקד חיל הים |  |
| 10 | תא"ל גיא גולדפרב | 2021–2024 |  |  |
| 11 | תא"ל טל פוליטיס | נובמבר 2024 - |  |  |
↑  התמונה משנה מוקדמת יותר.
נתן פנץ

נתן פנץ (כורע רביעי מימין) במהלך תמונה משותפת של נבחרת ארץ ישראל ונבחרת יוון במהלך צמד המשחקים במוקדמות מונדיאל 1938
כיכר נתן פנץ
נתן פנץ (28 בספטמבר 1917, ויטבסק, הרפובליקה הרוסית – 28 באפריל 1948, יפו, ארץ ישראל) היה כדורגלן ארץ-ישראלי, מגדולי הכדורגלנים בארץ ישראל בתקופה שלפני הקמת המדינה. נהרג בעת שירותו באצ"ל.
חייו

פנץ נולד בוויטבסק, הרפובליקה הרוסית (כיום בבלארוס) ועלה עם משפחתו לתל אביב בהיותו בן שלוש. למד בגימנסיה הרצליה ובהמשך בגימנסיה נורדיה. סיים שנה אחת בקולג' האמריקאי בביירות. לפרנסתו עבד במחלקת הגבייה של עיריית תל אביב.
כבר בגיל צעיר הצטיין בכדורגל. הוא הצטרף תחילה למכבי הצעיר ולאחר מכן לקבוצת הכדורגל של מכבי תל אביב, בה נחשב ל"כוכב".
בשנת 1936 זכתה מכבי תל אביב בפעם הראשונה באליפות, ויצאה למסע של שלושה חודשים בארצות הברית. פנץ היה אז הצעיר בקבוצה והפך עד מהרה לגיבור נערץ. במשך המסע כבש 22 שערים, וקיבל הצעה של עשרות אלפי דולרים כדי לשחק בניו יורק אך הוא העדיף לחזור לארץ ישראל.
בשנת 1937, כקפטן הקבוצה, הוביל את מכבי לאליפות נוספת. פנץ השתתף גם במשחקים בינלאומיים עם נבחרת ארץ ישראל, בהם משחק רשמי אחד, ההפסד 0–1 באתונה לנבחרת יוון, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1938.
לאחר סכסוך עם הנהלת הקבוצה עבר ב-1939 לקבוצת בית"ר תל אביב, שהייתה אז בליגת המשנה, ותוך שנתיים העלה אותה לליגה א' (אז הליגה הבכירה). עם בית"ר זכה פנץ בגביע בשנים 1940 ו-1942. פנץ שיחק בתחרויות רבות, ארציות ובין ארציות, וזכה לתעודות כבוד ולאותות הצטיינות. הוא היה שחקן נערץ על ילדי תל אביב שראו בו גיבור מן האגדות.
כאשר הבריטים אסרו את קיום קבוצת בית"ר והקבוצה שינתה את שמה ל"נורדיה", לא יכול היה פנץ להשלים עם ההסוואה הזאת וחזר לקבוצת מכבי.
פנץ הצטרף לארגון הצבאי הלאומי (אצ"ל) והשתתף בפעולה מוצלחת נגד רכבת תחמושת בריטית ליד פרדס חנה, שהנשק והתחמושת שבה הוחרם ואיפשר את התקפת האצ"ל על יפו.
ב-26 באפריל 1948 השתתף פנץ במשחקו האחרון. זה היה הדרבי הגדול בין הפועל תל אביב ומכבי תל אביב, שנערך באצטדיון המכביה בתל אביב. הפועל הובילה 0-1, אבל פנץ כבש את השער המשווה וקבע את התוצאה 1-1 לקול תשואות הקהל.
פנץ הצטרף להתקפת האצ"ל על יפו בתור מקלען במשוריין. הבריטים פתחו בהתקפה מסיבית על כוחות האצ"ל. המשוריין של פנץ נתקע באחת הסמטאות הצרות של שכונת מנשייה. משוריין בריטי שהופיע מולו ירה פגז פיא"ט שהרג את פנץ ושניים מחבריו. מותו של פנץ הכה בהלם את אוהדיו שהשתתפו באלפיהם בהלווייתו.
הנצחה

ב-1949 ו-1951 התקיים טורניר כדורגל לזכרו של נתן ועוד תשעה כדורגלנים של מכבי תל אביב שנפלו במלחמת העצמאות. הטורניר נקרא בשם גביע "יד לעשרה" והשתתפו בו קבוצות מרכז מכבי ובפעם השנייה אף קבוצות אגודת בית"ר. בשנת 1998 נקרא רחוב ביפו על שמו של פנץ. בשנת 2003 הוצב ברחוב זה פסל בגודל טבעי של נתן פנץ הבועט בכדור.
בתאריך 6 בדצמבר 2011 דאר ישראל הנפיק סדרה של 10 בולי דאר הקרויה " אגדת הכדורגל הישראלי". אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של פנץ. הבול עוצב במשותף על ידי האמנים אופיר בגון ומאיר אשל. על  השובל מופיעה חתימת ידו של פנץ.
לקריאה נוספת

יוסף קיסטר (עורך), נתן פנץ: כדורגלן, לוחם ואדם, תל אביב: המרכז למורשת ירושלים ע"ש זאב ז'בוטינסקי, 2002
עומר עינב, עומדים בשער: כדורגל ויחסי יהודים וערבים בא"י–פלסטין, 1917–1948, הוצאת עם עובד, תשפ"ב 2022
הערות שוליים

↑  התאחדות  בולאי ישראל, קטלוג  בולי ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300481605171  ISNI: 0000 0000 6694 9586  LCCN: no2008180265  VIAF: 58911254   WorldCat (עם VIAF): 58911254
דוקלה באנסקה ביסטריצה

דוקלה בנסקה ביסטריצה (בסלובקית: FK Dukla Banská Bystrica) היה מועדון כדורגל סלובקי מהעיר באנסקה ביסטריצה שבמרכז סלובקיה, בירת מחוז בנסקה ביסטריצה. הקבוצה זכתה פעמיים בגביע הסלובקי בעונת 1980/81 ובעונת 2004/05.
בסוף עונת 2016/2017 המועדון ירדה לליגה השנייה וראשי המועדון החליטו על הפסקת פעילותו.
B68 טופטיר

B68 טופטיר הוא אחד ממועדוני הכדורגל הידועים באיי פארו, והוקם בשנת 1962. מועדון הכדורגל ממוקם בכפר הקטן טופטיר שבאי אסטורוי, אחד האיים המרכיבים את איי פארו. מגרשה הביתי של הקבוצה הוא אחד משני המגרשים של קבוצות הפרמייר-ליג של איי פארו העשוי משטח דשא טבעי. סגל הקבוצה מורכב כולו משחקנים מקומיים וכך גם הצוות המקצועי, אם כי בעבר אימנו את הקבוצה מאמנים זרים, בעיקר מאיסלנד, דנמרק ושוודיה.
היסטוריה

ב-1980 העפיל המועדון לליגה העליונה לראשונה וזכה לאחר מכן בשלוש אליפויות: ב-1984, ב-1985 וב-1992. בשנת 1995 המועדון הגיע בפעם היחידה בתולדותיו לגמר הגביע של איי פארו.

מתחילת שנות האלפיים איבד המועדון את יכולתו הקודמת ומאז הוא מתאפיין בחוסר יציבות. בשנים 2004, 2006, 2012 ירד לליגה השנייה של איי פארו ושיחק בה עונה אחת, אותה סיים במקום הראשון ועלה לליגת העל של איי פארו. הישגי השיא שלו מאז 1995 הם הגעה למקום הרביעי בעונת 2009 וזכייה בגביע הליגה השנייה (גביע FSF) ב-2005. חוסר היציבות מתאפיין גם בהחלפה תכופה של מאמנים, כאשר בשנים 2000–2012 הוחלפו 14 מאמנים.
היסטוריה > באירופה

הקבוצה החלה את הופעותיה האירופיות במוקדמות ליגת האלופות בעונת 1993/94 אז הוגרלה בשלב המוקדם הראשון נגד קבוצת דינמו זאגרב מקרואטיה אך הפסידה בתוצאות 0–6 ו-0–5 והודחה מהמפעל. הקבוצה חזרה למפעלים האירופיים רק בגביע האינטרטוטו בעונת 1996, אז הוגרלה בשלב הבתים המוקדם ביחד עם קבוצות ל.א.ס.ק. לינץ מאוסטריה, ורדר ברמן מגרמניה, אפולון לימסול מקפריסין ויורגודן משוודיה, הפסידה לכל ארבע הקבוצות הללו והודחה מהמפעל בשנית.
הקבוצה חזרה לגביע האינטרטוטו בעונת 2001, אז הוגרלה בשלב הראשון מול קבוצת 
לוקרן מבלגיה, הפסידה לה בסיכום שני המשחקים והודחה מהמפעל. בעונת 2002 חזרה הקבוצה לגביע האינטרטוטו ושיחקה בשלב הראשון מול קבוצת סנט גאלן משווייץ, אך הפסידה לה בשני המשחקים 1–5 ו-0–6 והודחה מהמפעל.
הקבוצה שיחקה בפעם האחרונה במפעל אירופי במוקדמות גביע אופ"א בעונת 2004/05 והוגרלה נגד קבוצת ונטספילס מלטביה בסיבוב הראשון אך הפסידה לה בשני המשחקים והודחה מהמפעל.
תארים

אליפויות הפרמייר ליג של איי פארו (3): 1984, 1985, 1992
כתריאל יפה

| --- | --- |
כתריאל יפה, 31 בדצמבר 1939
כתריאל יפה, 31 בדצמבר 1939
 לידה:  8 ביולי 1909 יפו, ארץ ישראל האימפריה העות'מאנית
 נהרג:  18 במאי 1941 (בגיל 31)
 צאצאים:  תמר ברגמן, דן יפה
 השתייכות:   ההגנה
 תפקידים בשירות
 רב חובל
 פעולות ומבצעים
 פעולת כ"ג יורדי הסירה
 הנצחה
 ספינת המעפילים "כתריאל יפה"
כתריאל יפה (8 ביולי 1909 – 18 במאי 1941) היה מחלוצי הימייה העברית בארץ ישראל, בין הפעילים הבולטים במפעל ההעפלה לפני מלחמת העולם השנייה, ממקימי נמל תל אביב ורב החובל של ספינת כ"ג יורדי הסירה.
קורות חייו > ילדות

כתריאל יפה נולד ב-1909 בשכונת מנשייה ביפו, בן זקונים, חמישי במניין. אביו, אפרים יפה, יליד ורקליאני שבלטביה, ואמו, שרה יפה לבית רובינשטיין, ילידת פלונגיאן שבליטא. המשפחה עלתה לארץ ישראל עם ארבעת ילדיהם הראשונים בשנת 1906. לפני בואו לארץ עבד האב כמלמד ולמד כימיה בכוחות עצמו. בארץ לימד בבית הספר "תחכמוני", אך כשהחל לאבד את שמיעתו עזב את ההוראה והקים בית מלאכה לייצור סודה לכביסה.
במלחמת העולם הראשונה פונתה המשפחה לאלכסנדריה יחד עם שאר הנתינים הזרים. לאחר שובם ארצה למד כתריאל ב"תחכמוני" ולאחר מכן ב"גימנסיה הרצליה". מנחם, אחיו הגדול, מונה למפקד ארגון "ההגנה" בתל אביב, וכתריאל היה מעביר את הפקודות בין העמדות.