stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כפירה (דת)
יחס הדתות לכופרים > הכפירה באסלאם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
האסלאם מאמין באל אחד ומחלק את הכפירה לשתי רמות: הכפירה החמורה היא של אלו שאינם מונותאיסטים, שלא מאמינים באל אחד, הרמה השנייה של כפירה רואה בנוצרים ככופרים אשר הוסיפו להם אלוהות, מוחמד על פי האסלאם הוא שליחו של האלוהים ומי שאיננו מאמין בזאת הוא כופר.
בעקבות פרסום ספרו של סלמאן רושדי פסוקי השטן נעשו בו ניסיונות התנקשות, ונהרגו ונרצחו עשרות אנשים בעקבות התפרעויות ופיגועי טרור. הספר הוחרם במדינות שונות כולל הודו, דרום אפריקה, פקיסטן, ערב הסעודית ועוד. מוסלמים בבריטניה שרפו את הספר כחלק ממצעד מחאה. האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, המנהיג העליון באיראן, הוציא פתווה המורה לכל המוסלמים על הוצאתו להורג של רושדי ושל כל מי שהיה מעורב בהוצאת הספר. ח'ומייני קרא לספר "חילול קודש נגד האסלאם", והאשים את רושדי בכפירה. ברדיו טהראן הובטח פרס של ארבעה מיליון דולר למי שירצח את רושדי. רושדי הביע התנצלות עמוקה על פרסום הספר אך הדבר לא הועיל. ב-1991 נדקר למוות בטוקיו המתרגם ליפנית של רושדי, היטושי איגראשי. 37 אנשים נהרגו כאשר המלון שבו שהו בסיבס שבטורקיה, הוצת על ידי מפגינים שמחו נגד עזיז נסין, מתרגם רושדי לטורקית.
עונשו של הכופר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לאורך ההיסטוריה נענשו כופרים בחומרה. לשיא הגיעו רדיפתם בתקופת ימי הביניים ובימי האינקוויזיציה הספרדית שחקרה חשודים בכפירה תוך שימוש בעינויים. בדרך כלל נעשה ניסיון של שכנוע הכופר שיכיר ב'אמת', הכופר אשר מסרב להכיר באמת מחויב מיתה, ונטען שבעולם הבא הוא נשלח לגיהנום. השיטה המקובלת בעולם הנוצרי להוצאה להורג של כופרים בימי הביניים הייתה העלאה על המוקד.
בשנת 1998 הקונגרגציה של דוקטרינת האמונה האשים בכפירה את אנתוני דה מלו, שנפטר עוד בשנת 1987 והוחלט להוציא כל ספריו מספריות כנסייתיות.
גם במאה ה-21, הורשע אשרף פיאד בערב הסעודית בהפצת אתאיזם ונגזר עליו עונש מוות, שבעקבות לחץ פוליטי הומתק למלקות ומאסר.
כופרים מפורסמים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אפיקורוס, הפילוסוף היווני שחי לפני כאלפיים וארבע מאות שנה. יש הטוענים כי משמו נגזרה המילה "אפיקורוס", אם כי הרמב"ם טוען שמילה זו מקורה בארמית.
הקיסר פלאויוס קלאודיוס יוליאנוס המכונה יוליאנוס הכופר, קיסר רומא האחרון שלא היה נוצרי (אף שקדמו לו קיסרים נוצרים), הנצר האחרון לשושלת הקונסטנטינית. הוא נקרא "הכופר" מאחר שלא הסכים לקבל את הנצרות שהתפשטה אז במהירות והמשיך לדבוק בפגאניות הרומית.
תומאס פיין שהיה מהאבות המייסדים של ארצות הברית הוקע ככופר בנצרות לאחר כתיבת ספרו "עידן התבונה" שהכיל ביקורת על הדת הממוסדת ועל התנ"ך.
ברוך שפינוזה, פילוסוף יהודי בן המאה ה-17 שכפר בדת היהודית. שפינוזה לרוב נחשב ליהודי החילוני הראשון בהיסטוריה היהודית.
ראו גם

מינות (יהדות)
מינות (נצרות)
קיצוץ בנטיעות
אמונה
אתאיזם
הערות שוליים

↑  ספר דברים, פרק כ"ט, פסוק י"ט
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף צ', עמוד א'
↑  משנה תורה, ספר שופטים, הלכות ממרים פרק שלישי
↑  על במותינו חללים, מאמרי הראיה.
↑  שמואל רוזנר, ‏מי שמאמין: המספרים שמאחורי האמונה בחברה הישראלית, באתר מעריב אונליין, 2 בנובמבר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558051205171  BnF: cb12005387c (data)  GND: 4022838-1  LCCN: sh85060383  NKC: ph120684  TDVİA: dalalet
דוכסות לימבורג

| --- | --- |


 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  1065 
 תאריכי פירוק:  1795 
 ישות קודמת:  דוכסות לורן התחתית
 ישות יורשת:  ספרד החדשה ארצות השפלה הבורגונדיות
 
דוכסות לימבורג (בגרמנית: Herzogtum Limburg) או לימבורג (בגרמנית: Limburg) הייתה נחלה אימפריאלית של האימפריה הרומית הקדושה. חלק גדול משטחה של הדוכסות נמצא היום בתוך מחוז ליאז', בלגיה, עם מובלעת קטנה בעיריית Voeren, במחוז לימבורג. העיר הראשית שלה הייתה לימבורג-סור-וסדרה, במחוז ליאז' של היום.
הדוכסות התפתחה מרוזנות שהוקמה לראשונה תחת לורד זוטר מבית ארדן-לוקסמבורג, פרידריך. הוא וממשיכיו בנו וככל הנראה קראו לעיר המבוצרת שעל שמה נקראו הרוזנות, ואחר כך הדוכסות. למרות היותו בן צעיר, לפרידריך הייתה קריירה מצליחה והוא גם הפך לדוכס לותרינגיה התחתונה בשנת 1046. השליטה על אזור זה לא הייתה קשורה במקור אוטומטית להחזקת תואר דוכסי ("הרצוג" בגרמנית, "הרטוג" בהולנדית), ועל אותו תואר התמודדו בסופו של דבר גם רוזני בראבנט, מה שהוביל להמצאת שני תארים דוכסיים חדשים: בראבנט ולימבורג.
הכחדת הענף של נכדו של פרידריך, היינריך, ב-1283 עוררה את מלחמת הירושה של לימבורג, ולאחר מכן שלטו בלימבורג דוכסי בראבנט באיחוד אישי, ולבסוף קובצו יחד עם שטחי "אוברמאס" של בראבנט הגובלים בה (כולל דאלהם, ולקנבורג ו-'s-Hertogenrade), לחלק משבעה-עשר המחוזות של ארצות השפלה הבורגונדיות. בניגוד לחלקים אחרים במחוז זה, אדמות הדוכסות נשארו בשלמותן בתוך ארצות השפלה הדרומיות, בשליטה הבסבורגית, לאחר הפילוגים שנגרמו על ידי מלחמת שמונים השנים ומלחמת הירושה הספרדית. אולם לבסוף, לאחר מהפכת בראבנט הכושלת ב-1789, הדוכסות פורקה עם הכיבוש על ידי חיילי המהפכה הצרפתית ב-1793. אדמות אלו אוחדו מחדש בתוך בלגיה המודרנית רק לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הדוכסות הייתה רב לשונית, בהיותה המקום בו ניבים הולנדיים, צרפתיים וגרמניים גובלים זה בזה ומתקיימים במקביל בקיצוניות הגאוגרפית שלהם, הן כיום והן בימי הביניים. גבולותיה הצפוניים והמזרחיים הם הגבולות המשוערים של מדינת בלגיה המודרנית עם הולנד וגרמניה, ב"טריפוינט" שלהן. החלק המזרחי, הכולל את אויפן, הוא הבירה המנהלית והחלק הצפוני ביותר של הקהילה המודרנית דוברת הגרמנית של בלגיה. הדוכסות כללה גם את החלק העיקרי של Pays de Herve, המפורסם בגבינה הרכה בעלת הריח החריף הידועה בשם Limburger או Herve.
גאוגרפיה

שטחה של המדינה היה ממוקם בארצות השפלה בין נהר מאס (Maas) במערב והעיר הקיסרית אאכן במזרח. אדמות אלה יצרו לורדות גדולה מאוד בשליטת באלן על התוואי בין המרכזים האימפריאליים החשובים של ליאז' ואאכן. הם שימשו בעיקר לציד, ועדיין לא התפתחו במיוחד לחקלאות. פרידריך בחר גבעה טבעית בצומת דרכים חשובה שכונתה כנראה "היימרסברך" או הברמון, ובנה שם את מקום המגורים החדש שלו בשנת 1030 לערך. קופר הציע שהשם החדש של המקום הזה, לימבורג, נלקח משמה של המבצר של שושלת סליאנית השלטת, שבאותה תקופה נתנו את רכושם כדי להפוך למנזר לימבורג.
הערים החשובות ביותר בדוכסות בסופו של דבר היו לימבורג, הבירה, ואופן. האחוזות של לימבורג חולקו בדרך כלל לחמישה מחוזות משפטיים (Hochbänke):
האחוזה המקורית של Baelen בדרום מזרח עם העיר המבוצרת לימבורג, וגם Eupen, ו-Welkenraedt;
Herve בדרום מערב עם Dison, Thimister וקלרמונט.
מונטזן (היום חלק מ-Plombières) בצפון-מערב עם קלמיס, מורסנט וטאובן;
Walhorn בצפון מזרח עם Eynatten, Hauset, Lontzen;
המובלעת הדרום-מערבית של ספרימונט, מוקפת בבישופות לייז'.
הטריטוריה של לימבורג יצרה טלאים מורכבים עם אלה של בישופות לייז', שבסיסה ממערב, נסיכות שטאבלוט-מלמדי מדרום, ורוזנות לוקסמבורג, מדרום. במזרח השכנה העיקרית הייתה דוכסות ייליך הריינית. מצפון היו הלורדויות הקטנים יותר כמו סלנאקן, ו-וויטם והאדנות של דלהם ורולדוך ('הרטוגנראד), היום במחוז ההולנדי לימבורג, שהגיעו לשליטת בראבנט וכונו בהקשר זה "שטח אוברמאס", או אפילו לימבורג. בצפון מזרח הייתה העיר הקיסרית אאכן.
מבחינה לשונית לימבורג הייתה ממוקמת על הגבול של הגרמנית עם אירופה הרומנית. בעוד שבמחוזות הצפוניים והמזרחיים דיברו דיאלקטים לימבורגיים וריפואריים, החלק הדרום מערבי סביב הרווה נשלט על ידי ולונית.
היסטוריה

הטריטוריה של דוכסות לימבורג הוקמה במאה ה-11 סביב העיירה לימבורג בוולוניה של היום. בערך בשנת 1020, הדוכס פרידריך מלורן התחתונה, צאצא של הרוזן פלטין ויגריק מלותרינגיה, הקים את טירת לימבורג על גדות נהר הווסדר. נחלותיו כללו אז את המחוזות של באלן (עם לימבורג), הרווה, מונטזן (מאז 1975 חלק מפלומבייר), וולהורן והמובלעת הדרום-מערבית של ספרימונט. יורשו בסופו של דבר של פרידריך (כנראה נכד) היה היינריך, אם כי ביניהם היה הרוזן אודון, שבערך בשנת 1065 כונה גם "רוזן לימבורג". (התחתן עם בתו של פרידריך, והיה אביו של היינריך).
היינריך גם טען לתואר הדוכסות של פרידריך, אשר הוכר לבסוף על ידי הקיסר היינריך הרביעי ב-1101. דוכסות לימבורג, כמו רוב בלגיה המודרנית, הייתה במקור בתוך דוכסות לורן התחתית. במשך זמן מה, ללורן התחתית היה תואר דוכס משלה. מדוכסות זו שאבה דוכסות לימבורג את מעמדה הדוכסי (כמו גם דוכסות בראבנט, בתביעה תחרותית לירושה). משמעות הדבר היא שמלורן התחתית הגיעו שתי דוכסות, זו של ברבנט וזו של לימבורג, והתואר דוכס לותייר, שעדיין הוחזק בידי בראבנט, בוטל בסופו של דבר. כאשר התמודד על כבוד הדוכס מלורן, נוצר התואר "דוכס לימבורג", שקיבל אישור מהקיסר פרידריך ברברוסה ב-1165.
עלייתה של שושלת לימבורג נמשכה, כאשר הדוכס ולרן השלישי בשנת 1214 הפך לרוזן לוקסמבורג על ידי נישואים עם היורשת ארמסינד ובנו היינריך הרביעי בשנת 1225 הפך לרוזן של ברג כבעלה של היורשת אירמגרד.
אולם, עם מותו של בנו של היינריך ולרן הרביעי ב-1279, והותיר רק יורשת אחת אירמגארד, שנישאה לרוזן רגינלד הראשון מגולדר אך מת ללא ילדים ב-1283, פרצה מלחמת הירושה של לימבורג. הדוכס מבראבנט ניצח בקרב האחרון על וורינגן בשנת 1288, ובכך השיג את השליטה בדוכסות לימבורג בהסכמת רודולף הראשון, מלך גרמניה. למרות שהיא חלקה את גורלה של בראבנט, לימבורג נותרה מדינה אימפריאלית נפרדת, שבשנת 1404 עברה מג'ואנה מבראבנט לאנטואן מוואלואה, בנו של הדוכס הבורגונדי פיליפ הנועז. יחד עם הנדוניה הבורגונדית של מארי העשירה, היא הורישה לבעלה מקסימיליאן הראשון מבית הבסבורג האוסטרי ב-1482. בשילוב עם "לנדן ואן אוברמאס" (האדמות שמעבר למז: דאלהם, הרצוגנרט וואלקנבורג) ומאסטריכט, הפכה הדוכסות לאחת משבעה-עשר המחוזות שהוחזקו על ידי ההבסבורגים בתוך החוג הבורגונדי שהוקם ב-1512. ערים משמעותיות בלימבורג עצמה היו Herve‏, Montzen‏, Lontzen, Eupen, Baelen ו-Esneux.
לאחר התפטרותו של הקיסר קרל החמישי בשנת 1556, עברו ארצות השפלה הבורגונדיות לבנו פליפה השני, מלך ספרד. הצעדים של מועצת הצרות שיושם על ידי המושל החמור של פיליפ, הדוכס מאלבה, הציתו את מלחמת שמונים השנים, שהסתיימה בשלום וסטפאליה ב-1648. אזור המכונה לימבורג של המדינות, המורכב מחלקים מאוברמאס (אך לא חלק מדוכסות לימבורג עצמה), נמסר לרפובליקה ההולנדית. בשנת 1661 הסכימו ההולנדים והספרדים על חלוקה מחדש של מחוז דאלהם. דוכסות לימבורג עצמה נותרה בלתי מחולקת תחת השלטון ההבסבורגי הספרדי כחלק מדרום הולנד, ועברה להבסבורגים האוסטרים במסגרת הסכם אוטרכט ב-1713.
כאשר האזור נכבש על ידי הצרפתים ב-1794, התפרקה הדוכסות האוסטרית לימבורג עצמה ושולבה במחוז אורת'ה, בעוד שרוב אדמות אוברמאס הפכו לחלק מהמחוז Meuse-Inférieure, שהיא הבסיס של בלגיה כיום ומחוז לימבורג ההולנדי. לאחר תבוסת האימפריה הצרפתית, החלק המזרחי, דובר הגרמנית של אדמות הדוכסות נמסר לפרוסיה בקונגרס וינה יחד עם כמה טריטוריות נוספות לאורך מה שהוא היום הגבול הבלגי-גרמני, אך לאחר מלחמת העולם הראשונה, אדמות אלה הפכו לבלגיות, ומאחדות מחדש את החלקים המקוריים של הדוכסות הישנה.
הערות שוליים

↑  See Kupper p.612, including footnote 18.
↑  Kupper, p.617.
↑  Jean-Louis Kupper (2007) Les origines du duché de Limbourg-sur-Vesdre", Revue belge de Philologie et d'Histoire Année 85-3-4 pp. 609-637 (אורכב 02.06.2018 בארכיון Wayback Machine)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564627005171  LCCN: n85043777  VIAF: 125548418   WorldCat (עם VIAF): 125548418 
חלקים אדמיניסטרטיביים בסיסיים עד המהפכה הצרפתית, כולל ספרימונט המנותק.
"ארצות אוברמאס" מימי הביניים ודוכסות לימבורג שהיו ברשותם בימי הביניים על ידי דוכסי בראבנט. יחד הם היוו מחוז אחד בשבעה-עשר המחוזות, המכונה לפעמים לימבורג. הקווים הכהים הם גבולות מודרניים.
שני המחוזות המודרניים הנקראים לימבורג ליד הדוכסות מימי הביניים ששניהם נקראים על שמם. החפיפה הקטנה היא Teuven ו-Remersdaal, במזרח Voeren, חלק מלימבורג הבלגית המודרנית מאז 1977.
ידיד בית המשפט

ידיד בית המשפט (בלטינית: Amicus Curiae) הוא מוסד משפטי המוכר בשיטות משפט שונות זה מאות בשנים. מטרתו של מוסד משפטי זה היא לסייע לבית המשפט בסוגיה כלשהי, על ידי מי שאינו צד ישיר לסכסוך הנדון.
במקור היה מוסד זה כלי להצגת עמדה נייטרלית בלבד בהליכים, תוך סיוע אובייקטיבי לבית המשפט. בהמשך התפתח המוסד כצד להליך, שאינו דווקא נייטרלי ואובייקטיבי, אלא שהוא מייצג - מתוקף תפקידו או עיסוקו - אינטרס או מומחיות שמן הראוי שיישמעו בפני בית המשפט בסכסוך ספציפי. ברוב שיטות המשפט האנגלו-אמריקאיות ולאחרונה גם בישראל, נקבע כי "ידיד בית המשפט" יצורף להליך אם יהא בנוכחותו בהליך כדי לתרום לגיבושה של ההלכה בעניין מסוים, זאת על יסוד הצגת מלוא העמדות הרלוונטיות בעניין הנדון ותוך מתן ייצוג ופתחון פה ודעת לגופים מייצגים ומקצועיים.
במשפט הרומי

המוסד המשפטי הידוע כ"ידיד בית-המשפט" התפתח בימי האימפריה הרומית. אופיו של השימוש המקורי שנעשה במוסד "הידיד” במסגרת המשפט הרומי מוצג בערך המתאים באנציקלופדיה המשפטית האמריקאית - Corpus Juris Secundum:
“A friend of the court. A term applied to a bystander, who without having an interest in the cause, of his own knowledge makes suggestion on a point of law or of fact for the information of the presiding judge“
מאפייניו הקלאסיים של "הידיד” העולים מהגדרה זאת משקפים את המציאות המשפטית ממנה צמח המוסד, ואת הרציונלים העתיקים להם הוא חב את לידתו והתפתחותו: "ידיד בית-המשפט הנו צופה-צד נייטרלי ותם-לב הנחלץ לסייע לבית-המשפט לעשות צדק ממניעים טהורים".
מאז שהוצג "הידיד" כמוסד משפטי לגיטימי בקוד יוסטיניאנוס, בשנת 530 לערך, חלו שינויים בדמותו ובאופן פעולתו של "הידיד" במסגרת הדיונית של בית-המשפט. במשפט הרומי היה לו מעמד מוכר ובעל חשיבות לעצם התהליך השיפוטי. "הידיד" היה בדרך כלל, אך לא תמיד, עורך דין נייטרלי שמונה על ידי בית-המשפט כדי לסייע בגיבוש חוות דעת לא מחייבת לגבי המצב המשפטי החל על המקרה. עורך דין זה היה מעין "משפטן נייטרלי" האמור לסייע לבית-המשפט לבצע את מלאכתו השיפוטית.
במשפט האמריקני > ביקורות

הצפה זאת של בתי-המשפט הביאה לביקורת קשה על השימוש המפוצל במוסד "הידיד" בטענה שהוא הפך למוסד מעין "לוביסטי" או "שתדלני" בין כותלי בית-המשפט, ותכניו לובשים צורה של התדיינות פוליטית שמטרתה היחידה היא להפעיל לחצים על בתי-המשפט, בדומה למערך הלוביסטים או שתדלנים המצויים בתוך המסגרת הפוליטית. הביקורת טענה כי השימוש המודרני במוסד "הידיד" מחטיא את המטרה אותה הוא נועד לשרת, קרי לעזור לבית-המשפט במלאכתו השיפוטית. יתרה מזאת, לטענתם בעזרת מוסד "הידיד", הפך ההליך המשפטי לזירה פוליטית לקידום אינטרסים של קבוצות שונות בחברה, הגורמות לתופעות לוואי שליליות בכל הנוגע למעמדו הציבורי ולתפקידו של בית-המשפט.
הביקורת על השימוש המופרז במוסד "הידיד", גרמה לנשיא בית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים של ארצות הברית, ריצ'רד פוזנר (אנ'), לזעזע את המערכת המשפטית ולדחות את בקשתה של Chicago Board of Trade למעמד של "ידיד בית-המשפט", בטענה שהיא נכשלה מלהציג עמדות השונות מאלה שהיו ידועות לבית-המשפט. נימוק זה היה בבחינת אישור לעמדה הביקורתית שקראה לחזור לפרשנות הקלאסית של תפקיד "ידיד בית-המשפט". כלומר, רק אם ל"ידיד" מידע עובדתי או משפטי חדש, שאינו ידוע לבית-המשפט, מן הראוי להתיר לו להציג את עמדתו. פסק-הדין זכה להד ציבורי נרחב, כאשר הדעות נחלקו בין אלה שסברו כי המגמה היא רצויה ויש לרסן ככל האפשר את "הידיד" הפרטי (דהיינו הארגונים החוץ-ממשלתיים), מאחר שהוא עושה שימוש לרעה בכלי הנ"ל. מנגד סברו אחרים כי מדובר ברגרסיה הפוגעת בהישגים ובמעמדו של "ידיד בית-המשפט" בתפקידו המודרני והחברתי. עוצמת הביקורת שהתעצמה לאור פסק הדין, הביאה לכך שבשנת 1998 שוב תוקנו הכללים הנוגעים ל"ידיד" והוטלו הגבלות נוספות על מידת הגמישות והיכולת להצטרף "כידיד" להליך המשפטי. במסגרת התיקון חויבו המבקשים להצטרף לדיון כ"ידיד" לחשוף את היחסים בינם לבין הצדדים להליך, וכן לחשוף את זהות הגופים שהשתתפו במימון הכנת נייר העמדה. כיום, בית-המשפט העליון ובתי-המשפט הפדרליים לערעורים מצרפים צדדים חיצוניים כ"ידיד בית-המשפט" רק לצורך הצגת מידע רלוונטי שאינו מצוי בפני בית-המשפט; מי שאינו גוף ממשלתי מוסמך אינו רשאי להצטרף כ"ידיד בית-המשפט" ללא הסכמת הצדדים או ללא אישור בית-המשפט; ה"ידיד" אינו רשאי לטעון בעל-פה או להגיש סיכומי תשובה ללא אישור בית-המשפט; הגשת המסמכים והבקשה להצטרפות מוגבלת בזמנים ובהיקפים, וישנן דרישות פרוצדורליות נוקשות שבהן יש חובה לעמוד לצורך הגשת הבקשה להתקבל "כידיד" לפני בית-המשפט.
מוסד "ידיד בית-המשפט" האמריקני כיום, הוא סינתזה שנצרפה לאחר תהליך היסטורי מורכב, המזכיר בהתפתחותו תנועת מטוטלת. בשיאה האחד ניתן לראות הגמשה ובליברליות של הענקת אפשרות להשתמש באמצעי "הידיד", ובשיאה השני ישנה הגבלה חריפה של האפשרות השימוש במוסד זה. המתח הקיים כיום באופן השימוש במוסד "הידיד" במשפט האמריקני ימשיך ככל הנראה להתקיים, לכל הפחות עד שתימצא נקודת איזון חדשה באופן השימוש במוסד זה.
במשפט הישראלי

מוסד "ידיד בית-המשפט" לא הוכר במשפט הישראלי עד סוף שנות ה-90 של המאה העשרים. הוא נולד כמעט יש מאין בפרשת רצח דני כץ (להלן: "הלכת קוזלי"). אזכורים ספורים למוסד זה שזורים בפסיקה גם מקודם לכך, אך הללו מעולם לא חרגו מרמת האזכור הפורמלי בלבד. כאמור, התייחסות בית-המשפט נעשתה בתקופה שקדמה להלכת קוזלי בצורה של "אזכור" בלבד או כמקור להשוואה, ללא התייחסות למוסד לגופו, או התרת השימוש בו בפועל כמתכונתו במשפט המקובל או במשפט האמריקאי. עם השנים פותחה קשת רחבה של אלטרנטיבות פרוצדורליות ומהותיות שנעשה בחקיקה ובפסיקה הישראלית, אשר מילאו תפקידים דומים לאלו של "ידיד בית-המשפט". במקרים רבים הקנו תחליפים אלו אפשרויות נרחבות לצדדים שלישיים נבחרים להשמיע קולם בפני בית-המשפט, ולעיתים אפשרויות אלו התבררו כרחבות יותר מהאפשרות שהוענקה ל"ידידים" דומים במשפט המקובל ובמשפט האמריקאי המודרני.
במשפט הישראלי > ידידי בית המשפט בישראל

הבולט שבגופים שהוסמכו להצטרף להליכים הוא מוסד היועץ המשפטי לממשלה, אשר מופקד מתוקף תפקידו על האינטרס הציבורי והוסמך, על כן, להצטרף לכל הליך כנציג המדינה ובלבד שמעורבים בו זכות ציבורית או עניין ציבורי (כאמור בסעיף 1 לפקודת סדרי הדין (התייצבות היועץ המשפטי לממשלה) [נוסח חדש]). הסמכה זו של היועץ המשפטי לממשלה, כמייצג האינטרס הציבורי, מצויה גם בשורה של הוראות חוק ספציפיות (לדוגמה: סעיף 153 לחוק הירושה, התשכ"ה-1965; סעיף 69 לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, התשכ"ב-1962).
לצד היועץ המשפטי לממשלה, ניתן למצוא גופים ו"ידידים" נוספים של בית המשפט. לדוגמה:
מעמדה של רשות ניירות ערך מכוח סעיף 35טו לחוק ניירות ערך, התשכ"ח-1968;
מעמדן של הרשות להגנת הצרכן והמועצה הישראלית לצרכנות מכוח סעיף 16(א) לחוק החוזים האחידים, התשמ"ג-1982 ותקנה 3 לתקנות חוזים אחידים, התשמ"ג-1983.
מעמד של ארגון העוסק בזכויותיו של מי שאסור להפלותו, זאת מכוח סעיף 13 לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, התשמ"ח-1988.
הפעם הראשונה בה נתבקש בית המשפט בישראל לאמץ את מוסד ידיד בית המשפט ולאפשר הצטרפות להליך של גוף שאינו מוסמך לכך במפורש בחוק הייתה כאשר ביקשה הסניגוריה הציבורית להצטרף לבקשה למשפט חוזר שהגישו המורשעים ברצח דני כץ. נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, פסק באותו עניין כי מוסד "ידיד בית-המשפט" הוא מוסד משפטי לגיטימי בישראל מתוקף תקנה 24 לתקנות סדר הדין האזרחי, ומתוקף הרחבת זכות העמידה בבג"ץ כפי שבאה לידי ביטוי במוסד "העותר הציבורי" שבו התירה הפסיקה לגוף ציבורי - שאמנם אינו צד ישיר להליך אך יש לו אינטרס רחב בפתרון ההליך והיכרות עם הסוגיה הנדונה - להשמיע עמדתו לצד העותר, שלו יש נגיעה אישית או ישירה לעניין, וציין כי רשימת הגופים הרשאים להצטרף אינה רשימה סגורה:
"האם הוראות חוק אלו - והגופים המנויים בהם - מהווים רשימה סגורה של "ידידי בית המשפט" וההליכים בהם יכולים הם להופיע? תשובתי לשאלה זו הינה בשלילה. אכן, בצד הכלל העקרוני לפיו בפני בית המשפט מצויים בעלי הדין הנוגעים בסכסוך הספציפי..., מצווה בית המשפט הדן בסכסוך ליתן דעתו - במקרים המתאימים לכך - גם להיבטים כוללניים יותר של הסכסוך שבפניו."
בפסק דין בו ביקשה האגודה לזכויות האזרח בישראל להצטרף כידידת בית המשפט, מנה השופט אליקים רובינשטיין את השיקולים לפיהן נבחנה בקשתה בחיוב:
השיקולים שיש להביאם בחשבון בעת בחינתה של בקשת הצטרפות של גורם כ"ידיד בית המשפט": התרומה הפוטנציאלית של העמדה המוצעת; מהות הגוף המבקש להצטרף; מומחיותו, נסיונו והייצוג שהוא מעניק לאינטרס בשמו הוא מבקש להצטרף; סוג ההליך והפרוצדורה הנוהגת בו; זהות הצדדים להליך עצמו; השלב שבו הוגשה בקשת ההצטרפות; ומהותה של הסוגיה העומדת להכרעה [...] שיקול נוסף שיש ליתן לו משקל הוא עמדת הצדדים באשר לבקשת ההצטרפות.
במשפט הישראלי > "ידיד בית המשפט" בבית המשפט הגבוה לצדק

בית המשפט העליון הרחיב את זכות העמידה בפניו ביושבו כבג"ץ (שכן תקנות סדר הדין האזרחי אינן חלות על ההליך) והתיר עמידה של ידיד בית משפט הנחשב "עותר ציבורי". הפסיקה התירה לגוף ציבורי - שאמנם אינו צד ישיר להליך - אך יש לו אינטרס רחב בפתרון ההליך והיכרות עם המטריה הנדונה - להשמיע עמדתו בנדון בצד העותר, לו יש נגיעה אישית או ישירה לעניין.
בבג"ץ פנחסי נקבע:
יש מקום לשקול הצטרפותו של עותר 'ציבורי' נוסף או משיב 'ציבורי' נוסף אם מתוך בקשתו נראה כי הוא מוסיף לעמדת הצד אליו הוא מבקש להצטרף. אין מקום להצטרפותו של עותר 'ציבורי' נוסף או משיב 'ציבורי' נוסף אם מתוך בקשתו נראה כי הוא חוזר על עמדות שכבר נטענו על ידי הצד אליו מבקש הוא להצטרף
עוד קבע בית המשפט העליון:
יש מקום לצירופם של עותרים (או משיבים) נוספים רק אם יש יסוד להניח, כי בהצטרפותם יהיה כדי לתרום תרומה מחדשת, שהיא בעלת משמעות בהקשר לסוגיה המתבררת לפני בית המשפט ואם יש, מאידך גיסא, מקום לחשש, שהבירור הנאות ילקה בשל אי צירוף צד נוסף
לקריאה נוספת

שי פרבר, ידיד בית המשפט, הוצאת נבו, 2018.
הערות שוליים

↑  S. Krislov, "The Amicus Curia Brief: From Freindship to Advocacy" 72 Yale L.J. 1962 694
↑  Krislov, בעמ' 709-695
↑  Luther T. Munford, When Does the Curiae Need an Amicus?, THE JOURNAL OF APPELLATE PRACTICE AND PROCESS, 2 1, 1999
↑  יואב ספיר,  פרשת קוזלי - ידיד בית המשפט, עצמאות הסנגוריה הציבורית ועיוות דין כעילה למשפט חוזר, "שורשים במשפט", באתר משרד המשפטים, 26 במרץ 2019
↑  מ"ח 7929/96 אחמד קוזלי ו-4 אח' נ' מדינת ישראל, פ"ד נג(1), 529.
↑  רע"א 2063/16 הרב יהודה גליק נ' משטרת ישראל, ניתן ב־19 בינואר 2017, פסקה י"ד לפסק דינו של השופט רובינשטיין
↑  בג"ץ 852/86 אלוני נ' שר המשפטים, פ"ד מא (2) 1.
↑  בג"ץ 5368/96 פנחסי נ' היועץ המשפטי לממשלה, פ"ד נ (4) 364.
↑  בג"ץ 5883/93 יהלום נ' המפקח הכללי (לא פורסם)
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551646005171  LCCN: sh96004858
ז'אן בארט

ז'אן בארט (באנגלית: Jeanne Baret;‏ 27 ביולי 1740 - 5 באוגוסט 1807) הייתה חברה במשלחת של לואי אנטואן דה בוגנוויל על אוניות לה בודז ואטואל בשנים 1766–1769. בארט מוכרת כאישה הראשונה שהשלימה מסע שלם סביב העולם.
ז'אן בארט הצטרפה למשלחת כשהתחפשה לגבר וקראה לעצמה ג'יין ברט. היא התגייסה לשירות כעוזר אישי של פיליברט קומרסון, זמן קצר לפני שהאוניות של בוגנוויל הפליגו מצרפת. על פי דבריו של בוגנוויל, בארט עצמה הייתה בוטנאית מומחית.
ראשית חייה

ז'אן בארט נולדה ב־27 ביולי 1740, בכפר לה-קומלה שבחבל בורגונדי בצרפת. תיעוד הטבילה שלה שרד ומזהה אותה כביתם של ג'יין בארט וז'אן פוכארד. אביה מזוהה כעובד יום ונראה כי הוא היה אנאלפבית, מכיוון שהוא לא חתם על רישומי הקהילה.
לא ידוע שום דבר ברור על ילדותה או בגרותה הצעירה של בארט. בהמשך היא אמרה לבוגנוויל כי התייתמה ואיבדה את הונה בתביעה לפני שהחליטה להתחפש לגבר. אמנם ייתכן שהיא הייתה יתומה בהתחשב בתוחלת החיים הנמוכה באותה תקופה, היסטוריונים מסכימים שפרטים אחרים מהסיפור שהיא סיפקה לבוגנוויל היו פרי דמיונה להגנה על קומרסון ומפני חשיפת התחפושת שלה. בורגונדי הייתה בתקופה זו אחד המחוזות היותר מפגרים של צרפת מבחינת מצבן של מעמדות האיכרים, וסביר להניח שמשפחתה של בארט הייתה מרוששת למדי.
אחת התעלומות מחייה של בארט היא כיצד השיגה והשלימה את השכלתה, שכן חתימתה על מסמכים משפטיים מאוחרים יותר מספקת הוכחות לכך שהיא לא הייתה אנאלפביתית. אחד הביוגרפים שלה, גליניס רידלי, מציע שאמה הייתה אולי הוגנוטית, שהייתה קבוצה דתית בעלת מסורת גבוהה יותר של אוריינות מכפי שהיה אופייני לאיכרים באותה תקופה. ביוגרף אחר, ג'ון דונמור, מציע שהיא חונכה על ידי כומר הקהילה או קבלה חינוך על ידי אחד מבני העשירים המקומיים.
מערכת יחסים עם קומרסון

באיזשהו שלב בין 1760 ל -1764, בארט הועסקה כעוזרת בית לקומרסון, שהתיישב בטולון-סור-ארוקס, כ -20 ק"מ מדרום לה קומל, לאחר נישואיו בשנת 1760. אשתו של קומרסון, שהייתה אחותו של כומר הקהילה, נפטרה זמן קצר לאחר שילדה בן באפריל 1762, ונראה כי ככל הנראה בארט השתלט על ניהול משק הבית של קומרסון באותה תקופה, אם לא לפני כן.
ניכר היה גם כי בארט וקומרסון חלקו מערכת יחסים אישית יותר, שכן בארט נכנסה להריון בשנת 1764. החוק הצרפתי באותה עת דרש מנשים שנכנסו להריון מחוץ לנישואין לקבל "תעודת הריון" שבה יכלו לקרוא לאביה של ילדם שטרם נולד. התעוד של בארט, מאוגוסט 1764, שרד. היא הוגשה בעיירה המרוחקת 30 ק"מ משם, והיו עדים לה שני גברים אשר גם הם נסעו מרחק ניכר מבתיהם. היא סירבה לקרוא בשם האב של ילדה, אך היסטוריונים אינם מפקפקים בקומרסון שגם שעשה גם את ההסדרים עם עורך הדין והעדים מטעמה.
זמן קצר לאחר מכן, בארט וקומרסון עברו להתגורר בפריז, שם המשיכה בתפקיד עוזרת הבית. בארט נראה שינתה את שמה ל"ז'אן דה בונפוי "בתקופה זו. ילדה, שנולד בדצמבר 1764, קיבל את השם ז'אן-פייר בארט. בארט מסרה את הילד לבית החולים פריזלינגס. הוא הועבר במהירות עם לאם אומנת אך נפטר בקיץ 1765. קומרסון השאיר את בנו הלגיטימי מנישואיו לטיפול אצל גיסו בטולון-סור-ארוקס ומעולם לא ראה אותו עוד בחייו.
בשנת 1765 הוזמן קומרסון להצטרף למסע של בוגנוויל. הוא היסס לקבל כיוון שלרוב היה במצב בריאותי לקוי; הוא נדרש לסיועה של בארט כאחות וכן בניהול משק הבית ובניהול אוספיו וניירותיו. מינויו אפשר לו משרה ששולמה כהוצאה מלכותית, אך נשים היו אסורות לחלוטין בספינות חיל הים הצרפתי בזמן ההוא. בשלב מסוים הוא הגה את הרעיון שבארט תתחפש לגבר כדי ללוות את קומרסון. כדי להימנע מבדיקה, היא הייתה צריכה להצטרף למשלחת מיד לפני שהספינה הפליגה, והעמידה פנים שהיא זרה לקומרסון.
לפני שעזבו את פריז, כתב קומרסון צוואה בה הותיר ל"ז'אן בארט, המכונה דה בונפוי, עוזרת ביתי ", סכום חד פעמי גבוה בנוסף למענק קבוע וריהוט דירתם בפריז. וכך, בעוד שהסיפור שרקחה בארט לטובת בונגנוויל כדי להסביר את נוכחותה באונייה תוכנן בקפידה כדי להגן על קומרסון ממעורבות, יש עדויות תיעודיות ברורות למערכת היחסים הקודמת שלהן, וזה לא סביר שקומרסון לא היה שותף לתוכנית עצמו.