stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרס בריק
הערות שוליים

↑  http://www.lms.ac.uk/
↑  זוכי הפרס באתר החברה הלונדונית למתמטיקה
החיים בוורוד (ספר)

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  גיא שילה
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  ספר עיון
 הוצאה
 הוצאה:  רסלינג
 תאריך הוצאה:  2007
 מספר עמודים:  277
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002574848
החיים בוורוד הוא ספר עיון שנכתב על ידי גיא שילה ויצא לאור בשנת 2007 בהוצאת רסלינג.
עיסוקו של הספר הוא בבני נוער הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים בישראל, והוא הספר העיוני הראשון שיצא לאור בעברית, בתחום זה. הספר מגדיר מהי נטייה מינית הומו-לסבית, ועוסק בתהליך גיבוש הנטייה המינית ברמת הפרט, על רקע התפתחות התרבות ההומו-לסבית, מין ומיניות בקרב נוער הומו-לסבי, זהות מגדרית ונוער טרנסג'נדר.
החיים בוורוד מתמקד בארבע המערכות העיקריות הסובבות את עולמו של המתבגר, ובכלל זה בני נוער וצעירים הומו-לסבים: משפחה, בית ספר, צבא וקבוצת השווים. ביחס לכל אחת ממערכות אלה מתוארים המאפיינים, הקשיים וההתמודדות הנדרשת מבני נוער אלה.
הערות שוליים

↑  עפרי אילני, מסתגרים עם המסנג'ר, באתר הארץ, 13 בינואר 2008
1 2  זאב שביידל, לנער שלא מצא את עצמו באינדקס, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2007
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרים ובנושא להט"ב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סבך הפרי האדום

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ריטה מיי בראון
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן
 מקום התרחשות:  פלורידה 
 הוצאה
 הוצאה:  ספרית פועלים
 תאריך הוצאה:  1973
 מספר עמודים:  192
 הוצאה בעברית
 תרגום:  תשל"ט
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002054889, 001851288
 
סבך הפרי האדום (באנגלית: Rubyfruit Jungle) הוא ספר הביכורים של הסופרת והפעילה החברתית ריטה מיי בראון, אשר יצא בשנת 1973. הרומן ידוע בשל התיאורים הלסביים המפורשים שבו, אשר היו לא מקובלים בספרות של אותה התקופה. שם הספר הוא התייחסות בסלנג לאיבר המין הנשי.
הספר הוא רומן חניכה אוטוביוגרפי (יש הרואים בו רומן פיקרסקי) של תקופת נעוריה של מיי בראון ותחילת פועלה כסופרת ביסקסואלית. "סבך הפרי האדום" נחשב לספר מכונן בסוגת הספרות הלסבית, ולחלק חשוב מפועלה החברתי של מיי בראון, אשר התמקד בפמיניזם ובזכויות להט"ב.
הספר תורגם לעברית על ידי יואב הלוי, ויצא לאור בספרית פועלים בשנת תשל"ט (ושוב בתש"ס-1999).
עלילה

הרומן מתמקד במולי בורג, בת מאומצת למשפחה ענייה מפנסילבניה אשר ניחנה ביופי יוצא דופן ואשר מודעת לנטייתה המינית הלסבית מגיל מוקדם. היא מתוארת כנערה דעתנית ובעלת ביטחון עצמי רב. למולי יחסים רעועים עם אמהּ קארי, וזו מודיעה לה כבר בגיל צעיר שהיא אינה אמה הביולוגית ושהיא למעשה "ממזרה". מולי מתנסה ביחסים חד-מיניים כבר בכיתה ו' עם חברתה לורטה בי ביסלנד, ולאחר מכן שוב בבית ספרה בפלורידה, שם היא שוכבת עם חברתה קרוליין סימפסון, המעודדת המובילה בבית הספר. סימפסון מקיימת עם מולי יחסים ברצון ובתשוקה, אך מסרבת למונח "לסבית".
מולי מתנסה גם ביחסים עם גברים, בהם גם עם בן-דודהּ, כאשר השניים היו צעירים. אביה, קארל, מת כאשר הייתה בשנותיה הראשונות בבית הספר היסודי. שילוב של אופייה החזק והבוז שהיא חשה לאמהּ מביאים אותה להצטיין בלימודיה ולקבל מלגה מלאה לאוניברסיטת פלורידה. שלא כמו קארי, קארל תמיד תמך בשאיפותיה של מולי ובלימודיה. יחד עם זאת, כאשר מתגלה מערכת היחסים של מולי עם שותפתה האלכוהוליסטית למעונות, נדחית בקשתה לחידוש המלגה. כשברשותה רק סכום כסף קטן, היא עוברת לניו יורק על מנת לרכוש השכלה כקולנוענית. כאשר היא מגיעה לעיר, מתבדים חלומותיה בנושא מערכות יחסים. הספר מסתיים בשנות ה-60, עם מהפכת ילדי הפרחים.
ג'ון הוקווד

| --- | --- |

ג'ון הוקווד, תחריט לפי הפרסקו מאת פאולו אוצ'לו בכנסיית סנטה מריה דל פיורה בפירנצה
 לידה:  1321 Sible Hedingham, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  1394 (בגיל 73 בערך) פירנצה, רפובליקת פירנצה 
 מקום קבורה:  בזיליקת סנטה קרוצ'ה 
 מדינה:  ממלכת אנגליה 
 בן או בת זוג:  Donnina Visconti (1377–?) 
 צאצאים:  Antiocha|Mary Hawkwood, Beatrice Hawkwood 
 תקופת הפעילות:  מ-1342 
 דרגה:  מושל הצבאי 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת מאה השנים 
 
ג'ון הוקווד (באנגלית: John Hawkwood; באיטלקית: Giovanni Acuto או Giovanni d'Acuto (ג'ובאני "החד"); בצרפתית: Jean Haccoude; ‏1320 לערך – 17 במרץ 1394) היה אביר עצמאי ממוצא אנגלי, שודד דרכים, קונדוטיירי (מפקד צבאי שכיר חרב) ומנהיגה של מיליציה סדירה למחצה של שכירי חרב שנקראה "הגדוד הלבן", שהשכיר את שירותיו לכל המרבה במחיר. בעיקר פעל בשירותיהן של מדינות איטליה המפולגות, כאשר לחם במלחמות מדינת האפיפיור נגד בית ויסקונטי ולהפך, לצד פיזה נגד הרפובליקה של פירנצה ולהפך ובשירות שליטים אחרים, כאשר הסעיף הקבוע היחיד בחוזהו היה שאינו נלחם נגד מלך אנגליה. במותו, לאחר 35 שנות שירות, נקבר בכבוד רב בקתדרלה של פירנצה ודמותו הונצחה בפרסקו על ידי פאולו אוצ'לו. "סיפורו של האביר", מתוך "סיפורי קנטרברי" של ג'פרי צ'וסר, מבוסס על דמותו, באופן פארודי, כיוון שהוקווד לא מימש את האידיאלים של האבירות אלא בז להם.
תולדות חייו > שנים ראשונות

הוקווד היה בנו השני של בעל אחוזה זעירה, בורסקאי אמיד מאסקס. משנפטר האב, ירש אחיו הבכור של הוקווד את כל הנחלה והותירו ללא הכנסות. לא קיימים מקורות היסטוריים לימי בחרותו אך קיימות אגדות כיצד היה הוקווד לחייל מקצועי. הוא הוקדש לאבירות על ידי אדוארד השלישי, מלך אנגליה או על ידי בנו, אדוארד, הנסיך השחור, עקב לחימתו לצד הכתר האנגלי בצרפת במסגרת מלחמת מאה השנים. שירותו בצבא הכתר הסתיים עם חתימת הסכם ברטיני ב-1360.
הוקווד עבר לדוכסות בורגונדיה וחבר לאחת מקבוצות ה"חבורות החופשיות" (בצרפתית: Grandes compagnies, "חבורות גדולות", או Tard venus, "המאחרים"), שילוב של שודדי דרכים, אבירים וחיילים פליטי צבאות שונים שהתפרקו עם תום השלב הראשון של מלחמת מאה השנים, שהשכירו עצמם כשכירי חרב לשליטים מקומיים למטרות קרב ופשיטה. הוקווד נזכר לראשונה כמפקד אחת החבורות (כנופיות) בעת המצור על אביניון ב-1361 כנגד האפיפיור אינוקנטיוס השישי.
תולדות חייו > הגדוד הלבן

החל מ-1362 מוזכר הוקווד כאיש "הגדוד הלבן" (באיטלקית: Compagnia Bianca del Falco) ומ-1365 כמפקדה. הגדוד היה חבורת שכירי חרב, שהורכבה מחיילים מגרמניה ואנגליה ונקראה גם "הגדוד האנגלי" (Compagnia degli Inglesi). לכל לוחם היו נושא כלים ומשרת ששימש גם כרץ שהיה מופקד על צחצוח השריון והמגן. בשיאה מנה הגדוד כ-3,500 פרשים ו-2,500 רגלים.
שיטת הלחימה של הגדוד התבססה על הצבת קו הסתערות (או מעל היקפי, בתלות בסוג התקיפה) מאחורי מגניהם הממורקים. בקדמת השורה נשא כל זוג לוחמים חנית כבדה וארוכה. הלוחמים התקדמו באיטיות, תוך זעקות קרב מפחידות וירי קשתים מאחורי השורות. שיטה זו זרעה אימה בלב אויבי הגדוד ויצרה מוניטין של צבא בלתי-מנוצח יותר מאשר כושרה הקרבי האמיתי. "לא היה דבר נורא יותר מאשר לשמוע את שמם של האנגלים". מוניטין זה סייע להוקווד להשיג סכומי עתק עבור שירותיו. לעיתים נהג לערוך תחרות בין יריבים, לפיה יפנה כנגד הצד שישלם לו פחות. בנוסף ללוחמה בשדה, ביצע הגדוד, ובהצלחה רבה, פשיטות-לילה על כפרים שזרעו אימה והכניסו לפושטים הכנסות נאות ביבולים, בהמות-משק וכדומה.
תולדות חייו > בשירות שליטי איטליה

ב-1362 עבר הוקווד עם הגדוד הלבן את האלפים למחוז פיימונטה, המפולג והמסוכסך. מדינות איטליה העסיקו צבאות שכירים ומפקדים שכירים כדרך שגרה וחבורות שכירות שהחליפו נאמנות בעבור תשלום היו מחזה מקובל, כמו גם חוזי אי-תקיפה בתשלום בין שליטים ומנהיגי חבורות. צבאם של שליטי המדינות כלל בדרך כלל חבורות שכירי חרב ופרוויזיונטי (provisionati), איכרים מגויסים ובראשם ניצב קונדוטיירי, מפקד שכיר.
הגדוד הלבן לחמה נגד מילאנו באלסנדריה, טורטונה ונובארה והחליפה נאמנויות. ב-1364 ו-1367 נלחמה בשירות הדוג'ה של פיזה ג'ובני אנג'לו "הנתעב והעריץ" נגד פירנצה ומדינת האפיפיור וב-1369 נלחמה לצד פרוג'ה נגד מדינת האפיפיור. ב-1370 היה הוקווד למפקד כוחותיו של ברנבאו ויסקונטי, שליט מילאנו העריץ והאיש החזק בלומברדיה. ברנבאו היה מסוכסך עם כל ערי המדינה של איטליה וכך נלחם הוקווד נגד מעסיקיו בעבר, כגון חיל פיזה. ב-1373 עבר הוקווד לשרת את האפיפיור לתקופה של כארבע שנים, בהן נלחם עם האפיפיור ונגד ויסקונטי, פירנצה וסיינה ב"מלחמת שמונת הקדושים", בסופה חזר למשרתו אצל ויסקונטי. ב-1375 פלש הוקווד בראש צבא האפיפיור לטוסקנה. כיוון שהאפיפיור התמהמה בתשלומיו, ביצעו אנשיו של הוקווד פשיטות אלימות בכפרים ובעיירות סמוך לפירנצה, כדי להרוויח את כספם ולהבאיש את ריחו של האפיפיור גרגוריוס האחד עשר. בתגובה שילמו שליטי פירנצה להוקווד וחבורתו 130,000 פלורינים על מנת שיסוב ויצא מארצם.
ב-1377 חזר הוקווד לפקד על הגדוד הלבן ועל צבאו של ברנבאו ויסקונטי, שהשיא לו את בתו הבלתי חוקית דונינה, שילדה לו בן ושלוש בנות. אולם ויכוח בין ברנבאו להוקווד גרם להוקווד לעזוב את מילאנו ולעבור לפירנצה.
תולדות חייו > פירנצה

עם הגיעו לפירנצה סייע הוקווד לשליטי העיר ממשפחת אלביצי (Albizzi) בדיכוי "מהפכת כפכפי העץ" (Tumulto dei Ciompi). החל מ-1377 השתקע בפירנצה בתפקיד מפקדה הצבאי. ב-1381 מינה ריצ'רד השני, מלך אנגליה את הוגווד לשגריר ארצו ברומא. ב-1387 נלחם הוקווד עבור ורונה ופדובה. הוא פלש בראש כוחות פירנצה ללומברדיה, נלחם נגד ג'אן גלאצו ויסקונטי ממילאנו ואף חצה את הנהרות אדיג'ה ואוליו, תוך שהוא מאיים לכבוש את מילאנו, אך נסוג. בזכות עמידתו בקרב הצליח הוקווד להשיג שלום בין פירנצה ומילאנו בתנאים טובים והוכרז כמי שהציל את פירנצה ושמר על עצמאותה כנגד תוקפנותה של מילאנו. הוקווד זכה לכבוד רב כגיבור, לאזרחות פיורנטינית, לפנסיה ולווילה, בה בילה את שארית חייו. כבר ב-20 באוגוסט 1393, עוד טרם מותו, הסכימה הסניורייה (מועצת העיר) של פירנצה להקים פסל שיש של הוקווד בדואומו.
הוקווד מת ב-17 במרץ וב-20 בחודש נקבר בטקס רשמי מכובד בדואומו, הקתדרלה של פירנצה, לאחר שארונו הוצב בכיכר הסיניוריה ובבפטיסטריום על מנת שהציבור יוכל לחלוק לו כבוד אחרון. לאחר כשנה ממותו הועברה גופתו, לפי בקשת ריצ'רד השני, לאנגליה והוא נקבר במחוז הולדתו, אסקס.
הנצחה אמנותית ותרבותית > מצבת הפרש לזכרו של ג'ובאני אקוטו מאת אוצ'לו

בשנת 1436 יצר האמן הפלורנטיני פאולו אוצ'לו פרסקו גדול (404x732 ס"מ ללא המסגרת) בדואומו של פירנצה, הפרסקו הוזמן במאי 1433 על ידי משפחת אלביצי, חודשים ספורים לפני שאיבדו את השלטון. במאי 1436 אשרר קוזימו דה מדיצ'י את ההזמנה ומינה את אוצ'לו לבצעה.
הפרסקו מתאר בסיס שיש מונומנטלי עליו מוצב סרקופג קבורה ועליו פרש על סוס. ייתכן שפניו של הפרש מבוססים על מסכת המוות של הוקווד. מסגרת הפרסקו נוספה מאוחר יותר על ידי אמן אחר. הפרסקו נקרא באיטלקית: Monumento equestre a Giovanni Acuto.
הפרסקו נודע לחשיבות בתולדות האמנות כאחת היצירות המוקדמות של אמן זה העוסקות בחקר הפרספקטיבה. נקודת המבט הנמוכה והתיאור הפרספקטיבי של המצבה מזכירים את יצירתו של מזאצ'ו מאותה עת, "השילוש הקדוש" הנמצא בכנסיית סנטה מריה נובלה בפירנצה.
תבנית הפרסקו וסגנונו נעשו תבנית מקובלת להצגתם של קונדוטיירי באמנות הרנסאנס.
הנצחה אמנותית ותרבותית > בספרות ובקולנוע

ב-1891 כתב ארתור קונאן דויל את הספר "הפלוגה הלבנה" (The White Company) המבוסס באופן רופף למדי על הגדוד הלבן שהוביל הוקווד בקרב
בשנת 1911 כתבה מריון פולק אנייוטי (Marion Polk Angellotti) את הרומאן Sir John Hawkwood: A Tale of the White Company in Italy ("סר ג'ון הוקווד: סיפור על הגדוד הלבן באיטליה"), לאחר מכן פורסמו עוד שמונה סיפורים קצרים בנושא. כל היצירות כונסו ויצאו לאור בספר The Black Death: The Saga of Sir John Hawkwood and the Adventures of the White Company (2010) ISBN 978-1-928619-89-5
ב-1985 יצא סרטו של פול ורהובן "בשר ודם" ובו מככבת דמות של מפקד-שכיר באיטליה בשם הוקווד, אך עלילת הסרט מתרחשת כביכול בשנת 1501, למעלה ממאה שנים לאחר מותו של ג'ון הוקווד ההיסטורי.
לקריאה נוספת

Caferro, William. John Hawkwood: An English Mercenary in Fourteenth Century Italy. Baltimore: Johns Hopkins University Press. 2006. ISBN 0-8018-8323-7
Saunders, Frances Stonor. Hawkwood: The Diabolical Englishman. Fontana, ISBN 0-571-21909-8
הערות שוליים

↑  הפתיח מבוסס על ברברה טוכמן, ראי רחוק: המאה ה-14 הרת הפורענות, הוצאת דביר, 1995, עמ' 228–229
↑  על צ'וסר
↑  צ'ארלס ניקול, לאונרדו דה וינצ'י, ספריית אופקים-עם עובד, 2007, עמוד 39
1 2  ברברה טוכמן, ראי רחוק, עמ' 257
↑  ברברה טוכמן, ראי רחוק, עמ' 228
↑  ברברה טוכמן, ראי רחוק, עמ' 259
↑  ברברה טוכמן, ראי רחוק, עמוד 253
↑  ברברה טוכמן, ראי רחוק, עמ' 314
↑  . 313-315 Saunders, Frances Stonor. Hawkwood: The Diabolical Englishman p
↑  אליק מישורי, אמנות הרנסאנס באיטליה הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, יחידה 10 עמ' 121–122 ויחידה 8 עמ' 172–173
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007354553705171  PLWABN: 9810636483005606  BIBSYS: 8048339  BNE: XX6084374  BnF: cb146252854 (data)  GND: 123222133  ISNI: 0000 0000 7819 7473  LCCN: n85355833  NDL: 01065961  NTA: 287937526  SUDOC: 113387016  VcBA: 495/29480  VIAF: 8846902   WorldCat (עם VIAF): 8846902 
"מצבת הפרש לזכרו של ג'ובאני אקוטו" מאת אוצ'לו. פרסקו מאת פאולו אוצ'לו בכנסיית סנטה מריה דל פיורה בפירנצה
הברבורים של לאונרדו

| --- | --- |
כריכת הספר בעברית עם ציור של ג'ינברה דה בנצ'י
כריכת הספר בעברית עם ציור של ג'ינברה דה בנצ'י
 מידע כללי
 מאת:  קארן אסקס
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן היסטורי
 הוצאה
 הוצאה:  מודן הוצאה לאור
 תאריך הוצאה:  2007
 מספר עמודים:  309
 הוצאה בעברית
 תרגום:  רותי ונעם אור
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002575410
הספר הברבורים של לאונרדו הוא רומן היסטורי מאת קארן אסקס, ובו מתוארות חצרות משפחת ד'אסטה ומשפחת ספורצה בצפון איטליה, בתקופת הרנסאנס, כשברקע מתוארת עבודתו האמנותית של לאונרדו דה וינצ'י ב-20 השנים בהן עבד בחצרו של לודוביקו ספורצה במילאנו.
העלילה מתפרשת על פני השנים 1489 – 1506, תקופת הרנסאנס באיטליה. הספר, כמקובל בספרים מעין אלו, מערבב בין עובדות היסטוריות לבין דמיון. הסיפור מסופר דרך עיניהן של שתי אחיות לבית ד'אסטה, בנותיו של ארקולה הראשון ד'אסטה(אנ') דוכס פרארה. איזבלה ד'אסטה(אנ') וביאטריצ'ה ד'אסטה(אנ'). ולצידן פילגשיו של לודוביקו ספורצה, צ'צ'יליה גלראני ולוקרציה קריוולי(אנ').
שתי האחיות לבית דאסטה נישאו, כמקובל באותה תקופה, על מנת לקיים בריתות פוליטיות בין פרארה למדינות אחרות ומצאו עצמן בתחרות על עוצמה ויוקרה.
הבכורה, איזבלה, היא יפה, שאפתנית, נרקיסיסטית, מתוחכמת ואספנית אומנות נלהבת. בגיל 16 היא נישאת לרוזן פרנצ`סקו גונזגה בן ה-23, שליט מנטובה וראש צבאה של ונציה, שמתגלה בהמשך כאופורטוניסט המפר התחייבויות וכפלרטטן. היא מוצאת שפה משותפת עם גיסה חובב האומנות, מתכתבת איתו ומגלה לו את סודותיה, וכמעט שמתפתית לבגוד בבעלה עם גיסה. אחת מתשוקותיה הגדולות היא לזכות בכך שלאונרדו יצייר אותה. האחות הצעירה בשנה, ביאטריצ'ה, הפשוטה למראה, חובבת סוסים ורכיבה, נישאת בגיל 15 ללודוביקו ספורצה בן ה-40 המכונה "אל מורו" (המורי), המשמש עוצר (שליט) לג'אן גלאצו ספורצה הילד, דוכס מילאנו והשליט בפועל של מילאנו.
הברבורים המוזכרים מתייחסים לציורו של לאונרדו את סיפור לדה והברבור(אנ') וכן לברבורים ששלחה איזבלה ד'אסטה לגיסה, לודוביקו ספורצה.
רשימת הפרקים > פרק ראשון - פורטונה (גלגל המזל)

פרק זה, המתרחש בשנת 1489 בעיר פרארה, מציג בפני הקורא את שתי האחיות, משפחתן וסיפור אירוסיהן, כל אחת לארוסה. איזבלה הבלונדינית המעודנת קוראת לטינית ברהיטות, מדקלמת את האקלוגות של וירגילוס, מנגנת, שרה, שולטת באומנות הנאום ובמתמטיקה ואוספת חפצי אומנות. ביאטריצ'ה השחרחורת שגדלה בחצרו של סבן, המלך פראנטה מנאפולי (אנ'), רוכבת על סוסים ובעלת רוח הרפתקנית. בפרק מוזכר כי רק סדר שליחת השליחים קבע מי מבין האחיות תאורס למי מבין החתנים, ואילו היה סדר הזמנים שונה היו מתארסות כל אחת לגבר האחר.
יצירות האמנות העיקריות המוזכרות בפרק הן ציורי האירוסין של שתי האחיות שצוירו על ידי קוזימו טורה (אנ').
בפרק מתוארות הנסיבות בהן הצטרף לאונרדו לחצרו של ספורצה ב-1490. על פי הכתוב בספר, מעבר זה הוא תוצר של עלבון שעלבו בלאונרדו בשהותו בפירנצה, כאשר הנסיך לורנצו נתן לבוטיצ'לי לצייר ציור קיר, ובמקביל, לא שלח את לאונרדו לקשט את הקפלה של האפיפיור.
רשימת הפרקים > פרק שני - איל מאטו (השוטה)

פרק זה, המתרחש בשנת 1491 פותח בציטוט אחד מתוך ציטוטים רבים המופיעים בספר, מפנקסו של לאונרדו. הפרק מתאר את נישואיה של ביאטריצ'ה ואת התאקלמותה במילאנו.
דמויות נוספות המתוארות בהרחבה בפרק הם ג'אן גלאצו ספורצה, הדוכס של מילאנו חלוש האופי, השתיין וחובב הנערים הצעירים, ורעייתו איזבלה מנאפולי הכלואה בנישואין לא מוצלחים. האביר גליאץ די סנסוורינו, המאורס לביאנקה ג'ובאנה, בתו של לודוביקו מאחת מפלגשיו.
רשימת הפרקים > פרק שלישי - איל דיאבולו (השטן)

פרק זה, המתרחש בשנת 1491 מתאר את המשך חגיגת וטקסי הנישואין, את ההתקרבות בין איזבלה ללודוביקו, את הדרך שבה הצליחה איזבלה לשכנע את גליאץ להראות לה את ציור צ'צ'יליה, הגבירה עם החמוס.
לודוביקו שיכן את לאונרדו באחד מארמונותיו (קורטה וקיה) על מנת שהאמן יצור פסל פרש לזכר אביו של לודוביקו (פרנצ'סקו ספורצה). הפרק מתאר את תיסכולו של לודוביקו מכך שהפסל עדיין לא בשלבי הקמה למרות עשר השנים שחלפו והכסף שהושקע.
איזבלה, במאמציה לגרום לכך שלאונרדו יצייר פורטרט שלה, ובכך היא תזכה בחיי נצח, מגיעה למגוריו של לאונרדו, בעת שהותה במקום היא רואה עבודות שונות של לאונרדו ובהן ציור של מריה וישו, השונה מהמקובל לציורים מסוג זה, בכך שהוא מציג אותם כדמויות פשוטות על רקע פשוט. בנוסף היא מתוודעת לעובדה שלאונרדו צמחוני, שוקד על המצאות שונות ועוסק גם במתמטיקה ונחשפת לסקיצות ראשונות של ציורי הברבורים של לאונרדו.
לאחר חזרתה לביתה במנטובה שלחה איזבלה זוג ברבורים ללודוביקו.
רשימת הפרקים > פרק רביעי - לי אימאנטי (האוהבים)

בפרק זה, המתרחש בשנת 1492, מתוארים הקשרים הענפים שבין גיבורי הספר. ביאטריצ'ה מגלה בתוכה כוחות נפש חדשים הגורמים לה לסכל מזימה של בעלה לכרות ברית עם הצרפתים כנגד פראנטה, מלך נאפולי, וכן לשכנע את לודוביקו לצנן את קשריו עם צ'צ'יליה, להעבירה, יחד עם בנה מלודוביקו מהקסטלו לארמון מרוחק יותר ולארגן את נישואיה של הפילגש לרוזן ברגמיני.
לאונרדו מתקדם בהכנת פסל הפרש לזכר אביו של לודוביקו, ומצייר את תמונת לדה והברבור. בציורו הברבור בגודל אנושי מחבק את לדה בעזרת כנפו. כאשר ביאטריצ'ה מגלה כי בעלה סיכם עם לאונרדו שיצייר קודם אותה ואז את אחותה, היא מחליטה שאינה מעוניינת בהסדר זה ומבטלת את הציור.
רשימת הפרקים > פרק חמישי - ל'אימפרטריצ'ה (הקיסרית)

פרק זה, המתרחש בשנת 1493 מתאר את ההתקרבות בין ביאטריצ'ה לבעלה ובמקביל את ההתרחקות בין לודוביקו לאיזבלה. שתי האחיות יולדות ילדים. ביאטריצ'ה משלימה עם קיומו של צ'זרה, בנו הבלתי חוקי של בעלה מצ'צ'יליה ומאפשרת לו (ולאימו) להגיע לארמון לפגוש את לודוביקו. לודוביקו כורת ברית עם הקיסר מקסימיליאן ומארס לו את אחייניתו, אחותו של ג'אן גאלאצו וכן כורת ברית עם צרפת ומתחייב שלא להתנגד לכך שצרפת תכבוש את ממלכת נאפולי כל זאת במטרה שצרפת וגרמניה יתמכו בשאיפתו לקבלת התואר הרשמי של הדוכס ממילאנו.
לאונרדו עדיין לא השלים את עבודתו על פסל הפרש אולם תכנן אורווה עם מים זורמים לשקתות והזנת מספוא אוטומטית. הוא עובד על אמצעי שיאפשר לו לעוף, מסופר כי צייר קישוט מזבח בקפלה של אחוות ההיריון ללא חטא הנמצאת בכנסיית "סן פרנסיסקו גרנאדה" ובו השתמש בפניה של צ'צ'ליה גלראני לדמות המלאך אריאל ובפניה של לוקרציה קריוולי לדמות הבתולה.
רשימת הפרקים > פרק שישי - ל'אימפרטור (הקיסר)

פרק זה, המתרחש בשנת 1495 מתאר את מותו של ג'אן גלאצו, בדיוק ברגע שבו לודוביקו גייס תמיכה מספקת על מנת לזכות בתואר "הדוכס של מילאנו" ומשיא את דודניתו, אחותו של גלאצו לקיסר. ביאטריצ'ה ולודוביקו משנים את שמו של בנם, ארקולה, ל"מקס" כמחווה לקיסר מקסימיליאן. לודוביקו משיא את בתו ביאנקה לארוסה וביאטריצ'ה יולדת את בנה השני.
לודוביקו מציע לפרנצ'סקו גיסו, הון עתק, אם יסכים זה לפקד על הצבא הצרפתי, אך פרנצ'סקו מסרב. שארל, נכנס, בדרכו לנאפולי, בראש צבאו לפירנצה, סיינה ופיזה אחרי שפיירו דה מדיצ'י נכנע ללא קרב. לואי, בשלב זה בעל התואר דוכס אורליאן תובע לעצמו את תואר הדוכס של מילאנו. לודוביקו, שנחרד מהאפשרות שיאבד את תוארו, מנסה לארגן קואליציה נגד מלך צרפת ומציע לפרנצ'סקו את הפיקוד על הצבא האיטלקי המאוחד.
לאונרדו השלים את פסל הפרש מחימר לזכרו של פרנצ'סקו ספורצה ומעוניין לצקת אותו בארד על מנת שישרוד. מתוארת בספר כנסיית סנטה מריה דלה גרציה בה צייר דונטו ברמנטה את הפרסקו שבכיפת הכנסייה. על אחד מקירות חדר האוכל צייר ג'ובני דונאטו מונטורפאנו את הצליבה והקיר השני יועד ללאונרדו על מנת שיצייר בו את "הסעודה האחרונה" וכן סוכם כי לאונרדו ישלב את דיוקנותיהם של לודוביקו וביאטריצ'ה בתמונת הצליבה.
רשימת הפרקים > פרק שביעי - איל באגאטו (הקוסם)

בפרק זה, המתרחש בשנים 1495–1496 מתוארת הכתרתו של לודוביקו כדוכס מילאנו וכרוזן של פאביה.
הצבא הכל איטלקי, בפיקודו של פרנצ'סקו, ממומן בין היתר על ידי כל אוצר הממלכה של מילאנו ורוב תכשיטיה של איזבלה. הצבא הצרפתי עוזב את נאפולי בדרכו צפונה בעוד הצבא הכלל איטלקי יורד דרומה לקראתו. בקרב פורנובו שהתחולל על גדות הנהר טארו ניצח הצבא האיטלקי. לודוביקו סובל משבץ מוחי אחרי ששמע כי לואי, הדוכס מאורליאן, כבש את נובארה, אולם אחרי מצור בן מספר חודשים שהטילו כוחות איטלקיים על העיר, נכנעו הצרפתים ונסוגו.
אנדריאה מנטניה, צייר החצר של מנטובה, צייר את איזבלה בדמות המוזה ההרה שבמרכז, בציורו "ונוס ומארס על הר פרנטוס" המתאר את תשע המוזות.
רשימת הפרקים > פרק שמיני לה מורטה (מוות)

שנת 1497, ביאנקה ג'ובאנה מתה כתוצאה מהרעלת מזון ולודוביקו מתנחם בזרועות פילגשו, לוקרציה הנכנסת להיריון כתוצאה מיחסים אלו. בתה השנייה של איזבלה מתה. ביאטריצ'ה שנמצאת בסוף הריונה השלישי מתה תוך כדי לידה מוקדמת ואף התינוק נולד מת.
לאונרדו מצייר את לוקרציה קריוולי ומסיים את "הסעודה האחרונה", תוך שהוא מוותר על מוטיבים מקובלים בציורים אלו. לישו אין הילת קדוש ובמקום זאת הוא מואר באור שמגיע מהחלון, על פניו הבעת השלמה עם הגורל. יהודה יושב באותו צד שולחן יחד עם האחרים ולא בנפרד.
את קברה של ביאטריצ'ה מעצב כריסטופורו סולארי.
רשימת הפרקים > פרק תשיעי - לה טורה קאדנטה (המגדל המתמוטט)

בפרק זה, המתרחש בשנת 1499, מסופר כי הוונציאנים פיטרו את פרנצ'סקו מפיקוד על צבאם כששמעו שהוא מנהל משא ומתן עם שארל, מלך צרפת.
שארל מת ויורשו, לואי מאורלאן הכריז שבכוונתו לכבוש את איטליה. לודוביקו, בתגובה, חידש את הברית שלו עם הקיסר מקסימיליאן ומציע לפרנצ'סקו את הפיקוד על הצבא המילנזי-גרמני. פרנצ'סקו ההפכפך מסכים אולם כעבור זמן קצר מפר את ההסכם ופונה לוונציאנים בבקשה להחזיר לו את תוארו כמפקד צבאם, הוונציאנים, שכבר נכוו מבוגדנותו, מסרבים והוא מסכם שנית את העסקתו בצבא המילנזי-גרמני. במקביל, פרנצ'סקו בוגד גם באשתו.
הוונציאנים כורתים ברית עם לואי ה-12 כנגד מילאנו ופרנצ'סקו מציע עצמו לברית החדשה כמפקד הצבא. הדוכס ארקולה, אביהן של איזבלה וביאטריצ'ה תומך בברית החדשה וכמוהו מנהיגים איטלקים נוספים.
הצבא הצרפתי מתקדם ללא התנגדות משמעותית לעבר מילאנו ואיזבלה מציעה מקלט במנטובה לידידיה. מגיעים צ'צ'יליה עם ילדו של לודוביקו, לוקרציה עם ילדו של לודוביקו. לאונרדו שהגיע אף הוא מכין רישום של איזבלה.
רשימת הפרקים > אחרית דבר - איל מונדו (העולם)

הצרפתים כבשו את מילאנו, בוזזים את העיר ומחריבים את פסל הפרש של לאונרדו.
לאונרדו חוזר למילאנו יחד עם ציור המונה ליזה ומציע את שרותיו ללואי.
בסיום הפרק מתארת המחברת מה קרה לנפשות ההיסטוריות וליצירות האמנות המוזכרות בספרה אחרי פרק הסיום.
גלריה

איזבלה ד'אסטה
ביאטריצ'ה ד'אסטה
לודוביקו ספורצה
לדה והברבור מאת לאונרדו
צ'צ'יליה גלראני
ונוס מארס על הר פרנסוס מאת מנטניה
איזבלה ההרה בציורו של מנטניה - מארס וונוס על הר פרנטוס
אבולוציה של המוסר

אבולוציה של המוסר הוא תחום מחקר הבודק את מידת ההשפעה של האבולוציה על התפתחות המוסר. מוסר או אֵתִיקָה הוא אוסף של אמונות, השקפות וכללים הקובעים מהי התנהגות נכונה או לא נכונה, טובה או רעה. המוסר הוא חלק מתרבות, אך גם יחסי לתרבות: בתרבויות שונות יש מוסר שונה, ועם זאת יש תרבויות רבות שכללי המוסר בהן דומים. משום כך נשאלת השאלה באיזו מידה השפיעה האבולוציה על התפתחות מוסר בבני אדם.
מוסר קשור בדרך כלל להתנהגות אנושית ולא להתנהגות של בעלי חיים. התחומים המתפתחים של ביולוגיה אבולוציונית, ובמיוחד פסיכולוגיה אבולוציונית, טוענים שלמרות המורכבות של התנהגויות חברתיות אנושיות, ניתן לייחס את מבשרי המוסר האנושי לחיות חברתיות רבות אחרות. פילוסופים ואנשי מדע ראו באופן מסורתי את המוסר כהבניה חברתית, ולפיכך כיחסי מבחינה תרבותית, על אף שאחרים טוענים שיש מדע מוסר אובייקטיבי.
היסטוריה

הניסיון הבולט הראשון לחקור את הקשר בין אבולוציה לבין מוסר היה של צ'ארלס דרווין בספרו "מוצא האדם" (1871). בפרקים IV ו-V בספר ביקש דרווין להסביר את מקור המוסר האנושי, וטען שאין פער מהותי בין האדם לבעלי חיים אחרים. דרווין רצה להראות כיצד חוש מוסרי מעודן, או מצפון, יכול היה להתפתח באמצעות תהליך אבולוציוני טבעי, שהחל באינסטינקטים חברתיים המושרשים בטבענו כחיות חברתיות.
זמן לא רב לאחר פרסום ספרו של דרווין, "מוצא האדם", קיבל הדיון בנושא האבולוציה של המוסר תפנית שונה ביותר - ומפוקפקת הרבה יותר - בדמות הדרוויניזם החברתי. דרוויניסטים חברתיים מובילים כמו הרברט ספנסר וּויליאם גרהם סאמנר ביקשו ליישם את לקחי האבולוציה הביולוגית, לחיים החברתיים הכלכליים והפוליטיים. לטענתם, בדיוק כשם שבטבע מתרחשת התקדמות באמצעות תהליך חסר רחמים של מאבק תחרותי ו"הישרדות של החזקים" (עיוות של הישרדות הכשירים ביותר), כך תתרחש התקדמות אנושית רק אם הממשלה תאפשר תחרות עסקית בלתי מוגבלת ולא תתאמץ להגן על "החלשים" או ה"לא כשירים" באמצעות חוקי הרווחה הסוציאלית. חוקרים כמו תומאס הנרי האקסלי, ג. א. מור, ויליאם ג'יימס, צ'ארלס סנדרס פירס וג'ון דיואי מתחו ביקורת נוקבת על ניסיונות אלה להפיק לקחים אתיים ופוליטיים מהדארוויניזם, ובתחילת העשורים הראשונים של המאה העשרים ספג הדרוויניזם החברתי ביקורת קשה.
ספרו של אדוארד א' וילסון מ-1975, "סוציוביולוגיה: הסינתזה החדשה", עורר מחדש את הדיון בנוגע לאבולוציה של המוסר. בספר זה טוען וילסון שקיים בסיס גנטי למגוון רחב של התנהגויות חברתיות אנושיות ולא אנושיות. בעשורים האחרונים, הפך הדיון באבולוציה של המוסר לנושא שנוי במחלוקת בחוגים מדעיים ופילוסופיים כאחד.