stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב ואדי מבעוק
תוצאות הקרב

ככל הנראה לצה"ל היו בקרב שבעה הרוגים – שניים מתקרית התול"ר, החובש שנהרג בניסיון החילוץ, לוחם נוסף נהרג מארטילריה מצרית כשחצה בריצה שטח פתוח לספק פגזים למחלקת הטנקים, שני אנשי צוות טנק מגח ממחלקת טנקי מגח שסופחה לגדוד 202 ב-12 באוקטובר במקורם אנשי צוות מגדוד 46 בחטיבה 401, וקצין שריון במילואים, דרור נבו, מ"מ טנקי שוט-קל מפלוגת זבוב, גדוד 104 חטיבה 164. השלושה נפגעו מפגיעות בטנקים שלהם בקרב באזור צומת ""נווה"-"יורה". לגדוד 89 ולגדוד 46 לא היו נפגעים כלל לא באנשים ולא בכלים. בסריקה באזור קרב גדוד 46 נספרו כ־60 כלי רק"מ (טנקים ונגמשים) חלקם פגועים וחלקם שלמים.
יש להניח כי גדוד 202 פגע באזור הצומת "נווה"-"יורה" בעוד כ־10 טנקים ובהרבה משאיות וכלי רכב על ידי מחלקת הטנקים והתול"רים שנשארו בצומת ובעיקר על ידי האש תלולת המסלול של הגדוד ושל האגד הארטילרי. אחר הצהריים נפגעו 5–6 טנקים ועוד נגמ"שים על ידי מחלקת הטנקים של איתן ידיד לוי באזור "זאבה"-"נחליאלי" שם תקף גם חיל האוויר אחר הצהריים. חטיבה 3 וגדוד 339 נגרעו מסדר הכוחות המצרי וכ-120 חיילים מצרים נשבו. בסה"כ הושמדו בשני ימי המתקפה המצרית הכושלת כ-90 טנקים בגזרה הדרומית כולה, רובם בקרב ואדי מבעוק וחלקם באזור צומת "נווה"-"יורה". כישלון מצרי זה הצטרף לשורה של כישלונות במתקפת 14 באוקטובר.
הקרב היה מאולתר, בנוהל קרב חפוז ותוך כדי תנועה. הקרב היה בניהול אוגדתי ובפיקוד גדודי בגזרות הלחימה. מה שהחל כהפתעה בחדירת חטיבת טנקים מצרית דרך מערך הקו הקדמי לעומק השטח, הסתיים בניצחון מכריע של צה"ל. התוצאה הושגה בזכות תגובות מהירות, פעולות נכונות, ורמה מקצועית גבוהה של לוחמים ומפקדים בכל הרמות – בגדודים 202, 46 ו־89, מערך המודיעין הקרבי שפרסה חטיבה 401 והתמיכה הלוגיסטית לכלים הלוחמים על ידי סמח"ט 401, תוך כדי הלחימה וניהול הקרב המשולב על ידי החפ"ק האוגדתי, ומאידך שלומיאליות ומקצועיות נמוכה של המצרים.
נתון אחד בקרב נתון בוויכוח: בתיאורים הישראליים של הקרב מופיעה התקפה חטיבתית מוגברת נוספת לכיוון צומת "נווה"-"יורה" של חטיבה משוריינת 22 וגדוד חי"ר מחטיבת חי"ר 1. במקורות המצריים אין אזכור להתקפה כזו ובניתוח מבצעי התקפה כזו היא בלתי סבירה. חטיבה 22 אשר סופחה לדיוויזיה 19 לקראת הצליחה המשיכה להילחם במסגרת דיוויזיה 19.
תמונות

תוכנית המלחמה המצרית. מוקף בעיגול – ואדי מבעוק. קרב ואדי מבעוק היה ניסיון הפריצה הדרומי מתוך חמישה
מפת צירים – אזור ואדי מבעוק
גדוד 46 משקיף על הטנקים המצריים הפגועים בוואדי מבעוק
יראון פסטינגר מגדוד 46 – תותחן צוות גדעון יפת בכוח "אלמוגי"
לכידת שבויים מצרים ב-16.10.73 בציר "זאבה"
טנקים בתנועה ב-16.10.1973, מצומת "נווה"-"יורה" מזרחה לעבר לכידת הכוח המצרי
כוח שפיר בציר יורה – 9–11 אוקטובר 1973
לקריאה נוספת

בני ארבל, השתלבותה של הארטילריה בקרב ואדי מבעוק, המרכז למלחמת יום הכיפורים, אוקטובר 2022
יהודה וגמן, אריק זטורסקי, לחימת השריון בקרב ואדי מבעוק - 14 אוקטובר 1973 - מלחמת יום הכיפורים, המרכז למלחמת יום הכיפורים, אוגוסט 2020
גדעון אבידור, מהפתעה לנוקאאוט קרב ואדי מבע'וק 14 באוקטובר 1973, מכון "חץ" לחשיבה צבאית מתקדמת, 2018
יהודה וגמן, לחימת השריון בקרב ואדי מבעוק - 14 באוקטובר 1973, שריון 54, פברואר 2019
אלישיב שמשי, בהם יותר מכל: על סוד ההצלחה של צה"ל, תל אביב: משרד הביטחון, 2005, מסת"ב 9650512780
מעוזיה סגל, עדויות מגובה החול - קרב הצנחנים בחווה הסינית, מושב בן שמן: מודן, 2007
רון פונדק, "ציר סקרנות, צומת ודאות", כנרת-זב"ם-דביר, 2013
דורון אלמוג, ‏קרב ה-14 באוקטובר בגזרת ואדי מבעוק, מערכות 266, נובמבר 1978, עמ' 20-27
אברהם אילון, "יום ה-14 באוקטובר 1973 - מדוע "נמחק מן ההיסטוריה" בספר זכרונותיו של סאדאת." מערכות, 266, נובמבר 1978
דורון רובין. בדרכי שלי. כנרת זמורה ביתן,2018.
הערות שוליים

↑  שאזלי, חציית התעלה, עמ' 205, הוצאת מערכות, 1980
↑  גל פרל פינקל, המוכנות של הצבא לא תספיק, אם לא יהיה מי שיחליט נכון, באתר זמן ישראל, 22 באפריל 2021.
↑  שי לוי, ‏קרב השריון האכזרי ששינה את פני מלחמת יום כיפור, באתר ‏מאקו‏, 4 ביולי 2013.
↑  גל פרל פינקל, החלטה לא מושלמת בזמן, עדיפה על פתרון מושלם באיחור, כתב העת "בין המערכות", 27 ביולי 2022.
↑  סגן אברהם מלכה, צל"ש אלוף, באתר הגבורה
↑  גל פרל פינקל, "הרבה אמיתות שקבענו לעצמנו התבררו כלא נכונות" - תובנות מ"בלימה" ומ"מגננה", "יסודות" כתב העת של המחלקה להיסטוריה, גיליון 6, דצמבר 2024, עמ' 297-295.
↑  גל פרל פינקל, הטנקים נראו "כמו אחרי מלחמה", אך האנשים – פלדה, באתר זמן ישראל, 27 באוגוסט 2020.
↑  אל"ם (במיל') פסח מלובני, ‏השריון שהכריע במלחמת יום הכיפורים בראייה ערבית, שריון 44, ספטמבר 2013, עמ' 163-164, באתר "יד לשריון".
אל"ם דורון רובין (מימין) ומאיר דגן (משמאל) בוואדי מבעוק
מוטי קירשנבאום

| --- | --- |

קירשנבאום באולפני התוכנית "לונדון את קירשנבאום", 2011
 לידה:  24 בספטמבר 1939 י"א בתשרי ה'ת"ש המנדט הבריטי כפר סבא, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  25 בספטמבר 2015 (בגיל 76) י"ב בתשרי ה'תשע"ו ישראל מכמורת, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס 
 תקופת הפעילות:  1961–2015 (כ־54 שנים)
 עיסוק:  מנחה טלוויזיה, עיתונאי
 מעסיק:  ידיעות אחרונות, ערוץ עשר, רשות השידור 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל פרס האקדמיה לטלוויזיה
 
מרדכי (מוטי) קירשנבאום (24 בספטמבר 1939 – 25 בספטמבר 2015) היה עיתונאי, במאי טלוויזיה ותיאטרון, מפיק, מנהל, עורך, סאטיריקן ומנחה טלוויזיה ישראלי. מנכ"ל רשות השידור בשנים 1993–1997. חתן פרס ישראל לאמנות הרדיו, הטלוויזיה והקולנוע לשנת 1976 וזוכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה על מפעל חיים.
מוטי קירשנבאום (מימין), הנשיא חיים הרצוג ודן שילון בהקלטת תוכנית טלוויזיה, שנות ה-90
קירשנבאום (מימין) עם ירון לונדון, בצילומי התוכנית "לונדון את קירשנבאום", 2008
חייו האישיים ומותו

קירשנבאום התגורר במכמורת. היה נשוי ליונה עד מותה ב-2006 מסרטן, ואב לשלושה בנים ובת: כנען, נועם, ענת ואביב.
ב-25 בספטמבר 2015 נפטר מדום לב בביתו במכמורת, מספר דקות בטרם היה אמור לעלות לשידור בגלי צה"ל במסגרת פינת הספורט בתוכניתו של מולי שפירא, "בילוי נעים". היה זה אך יום לאחר שבמהלך שידור התוכנית "לונדון את קירשנבאום" ציין נדב אייל, שהגיש לצדו באותו יום, את יום הולדתו ה-76 של קירשנבאום. קירשנבאום היה חתום על כרטיס עמותת אדי וקרנות נתרמו להשתלה ביוזמת משפחתו. הובא למנוחות בבית העלמין של מושב מכמורת. הותיר אחריו את ארבעת ילדיו, נכדים ואת בת-זוגו, חני אילן. לאחר מותו פרץ מאבק משפטי בין ילדיו לבין בת-זוגו בשאלת הצוואה שהשאיר.
בדצמבר 2018 עלתה לשידור בערוץ 8 הסדרה "יומני קירשנבאום" של בן שני, העוסקת ביצירותיו הגדולות של מוטי קירשנבאום.
באוקטובר 2022 שודר בערוץ כאן 11 הסרט הדוקומנטרי "קירשנבאום", שיצר בנו, כנען, אודות חייו ופועלו של אביו מנקודת מבטו אישית.
לקריאה נוספת

שייקה בן-פורת, שיחות עם מוטי קירשנבאום, תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ח 1998.
הערות שוליים

↑  שייקה בן-פורת, שיחות עם מוטי קירשנבאום, תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ח 1998, עמ' 39–40
↑  כתבי חדשות 10 חוזרים למדים: זהו את החיילים שבתמונות, באתר nana10‏, 7 באוקטובר 2011(הקישור אינו פעיל, 4.7.2020)
↑  את הכסף תרם למחקר על ההיבטים החברתיים של התוכנית (טובה צימוקי, "ניקוי ראש" תחת העדשה, דבר, 5 במאי 1978)
↑   איילת שני, "הפלסטינים ממש צוחקים כשהם שומעים את הטענה שישראל יצאה מעזה", באתר הארץ, 13 ביולי 2022
↑  מוטי קירשנבאום - מנהל מחלקת התכניות בטלוויזיה, דבר, 1 ביוני 1976
↑  כל התוכניות, מאחורי המסך והמיקרופון, מעריב, 27 ביולי 1978
↑  דליה מזורי, ג'ודי לוץ במקום מרדכי קירשנבאום, מעריב, 3 ביוני 1979
↑  דליה מזורי, לפיד אומר "לא" ללוץ, מעריב, 31 באוגוסט 1979
↑  מדור השעות הקטנות, הסכסוכים הגדולים מאחורי "המסך הקטן", מעריב, 3 באוגוסט 1978
↑  תלמה אדמון, בשביל מה היה צריך להקים מדינה ליהודים, מעריב, 3 באוקטובר 1986, המשך
↑  ניר בכר, הצגת הקולנוע הראשונה - לבית־הספר החדש לקולנוע יש כבר בית, מורים, קפטריה ותוכנית הוראה. נותרו עדיין כרטיסים בודדים לשנת הלימודים הבאה, כל העיר, 4 באוגוסט 1989
↑  עירית לינור, קירשנבאום והנשים, חדשות, 1 באוקטובר 1993
↑  אהוד אשרי, קירשנבאום צריך אוויר, באתר הארץ, 12 באוגוסט 2007
↑  פרסי "מפעל חיים" לירון לונדון, מוטי קירשנבאום וסבר פלוצקר, בכנס אילת לעיתונות 2009, אגודת העיתונאים תל אביב. הבחירה בעיתונאים הוותיקים התקבלה על ידי הנהלת אגודת העיתונאים בתל אביב ונשיאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב פרופ' רבקה כרמי.(הקישור אינו פעיל, 4.7.2020)
↑  נועה הרשקוביץ‏, מוטי קירשנבאום יקבל פרס מפעל חיים, באתר וואלה, 26 בדצמבר 2012
↑  נדב בורנשטיין, קירשנבאום זכה בפרס מפעל חיים: "לעולם אל תפרוש בשיא", באתר nana10‏, 12 בינואר 2013
↑  נתן זהבי, עיר ללא רחמים, באתר nrg‏, 27 באוקטובר 2006.
↑  מרדכי קירשנבאום, חדשות מחלקה ראשונה
↑   לונדון את קירשנבאום: 24.09.15, באתר nana10‏, 24 בספטמבר 2015(הקישור אינו פעיל, 4.7.2020) - האיחולים ליום ההולדת בראשית התוכנית, תוך התייחסות הומוריסטית לכך שזהו יום חתונתה של בר רפאלי, שנטען שביקשה לחסום לתעופה את אזור הטיסה שמעל לאירוע.
↑  עמית תומר, ‏מוטי קירשנבאום ז"ל חתם על כרטיס אד"י ולאחר מותו איבריו נתרמו, באתר מעריב אונליין, 27 בספטמבר 2015
↑  רן בוקר, מוטי קירשנבאום הלך לעולמו, באתר ynet, 25 בספטמבר 2015; ליאורה גולדנברג-שטרן, ‏מבזק רכילות: מי הנוכחית של מוטי קירשנבאום?, באתר מעריב השבוע, 29 באפריל 2014
↑  שגיא בן נון‏, צל של אמת, יוסי בנאי ופורנו ישראלי: ערוץ HOT8 חשף את העונה החדשה שלו, באתר וואלה, 3 ביולי 2018
| מנהלי רשות השידור |
| --- | --- | --- |
| יושבי הראש | חיים יחיל • ולטר איתן • ראובן ירון • מיכה ינון • אהרן הראל • מיכה ינון • רינה שפירא • גיל סמסונוב • נחמן שי • אברהם נתן •  גבריאלה שלו • משה גביש • אמיר גילת |  |
| מנהלים כלליים | חנוך גבתון • שמואל אלמוג • יצחק לבני • יוסף לפיד • אורי פורת • אריה מקל • מוטי קירשנבאום • אורי פורת • רן גלינקא • יוסף בראל • יאיר אלוני • מרדכי שקלאר • יוני בן-מנחם • יונה ויזנטל • ברי בר-ציון |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2011 - מיכה שגריר | פרס האקדמיה לטלוויזיה - פרס מפעל חיים  2012 - מוטי קירשנבאום | הבא: 2014 - נורית קידר |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524106405171  MusicBrainz: fd57fe4f-292d-4ef1-8d3c-0c162ccd9778  VIAF: 310739000   WorldCat (עם VIAF): 310739000
גאורגי טובסטונוגוב

| --- | --- |

 לידה:  15 בספטמבר 1915 (יוליאני) טביליסי, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  23 במאי 1989 (בגיל 73) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית העלמין טיחווין 
 מדינה:  ברית המועצות 
 תקופת הפעילות:  מ-1933 
 מקום לימודים:  האקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון 
 בן או בת זוג:  אינה קונדרטייבה 
 צאצאים:  אלכסנדר גאורגייביץ' טובסטונוגוב 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציליסטית של גאורגיה  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  פרס סטלין, דרגה 1  מדליה לציון 250 שנה ללנינגרד  פרס סטלין, דרגה 2  פרס לנין  עיטור הדגל האדום של העמל  פרס ברית המועצות  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  עיטור לנין  אמן העם של ברית המועצות  גיבור העמל הסוציאליסטי  Stanislavsky State Prize of the RSFSR 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
מצבה לזכרו בבית הקברות בסנקט פטרבורג
גאורגי טובסטונוגוב (ברוסית: Гео́ргий Алекса́ндрович Товстоно́гов ; ‏28 בספטמבר 1915 – 23 במאי 1989, לנינגרד) היה במאי תיאטרון סובייטי. הוא זכה ארבע פעמים בפרס סטלין (1950, 1952, 1968 ו-1978) והוענק לו התואר אמן העם (1957). על פעילותו בתחום הקולנוע הוענקו לו מספר עיטורים וכן תואר גיבור העמל הסוציאליסטי. ב-1958 זכה בפרס לנין.
חייו

גאורגי טובסטונוגוב נולד בשנת 1915 בטביליסי (לפי הגרסה הרשמית. אחותו טוענת שמשפחה עברה לטביליסי רק בשנת 1919 וגאורגי נולד בסנקט פטרבורג). אביו היה מהנדס בתחום מסילות הרכבת וכיהן בתפקיד בכיר במשרד התחבורה. אמו הייתה הזמרת הגאורגית תמר פַּפּיטַשווילי.
בגיל 15 גאורגי טובסטונוגוב סיים את לימודי בית הספר בטביליסי והחל ללמוד הנדסה בטכניון למסילות הרכבת המקומי. במקביל הוא בילה זמן רב בתיאטרון של טביליסי בו הדוד שלו עבד כשחקן. בשנת 1931 טובסטונוגוב עזב את לימודי ההנדסה והחל לעבוד כשחקן ועוזר במאי בתיאטרון לנוער בטביליסי. בשנת 1933 טובסטונוגוב החל ללמוד בימוי באוניברסיטה ללימודי משחק תיאטרלי במוסקבה. כדי שהוא יוכל להתקבל ללימודים הוא הוסיף שנתיים לגילו. החל משנה זו בכל המסמכים הרשמיים שנת 1913 צוינה כשנת לידתו.
בשנת 1937, במהלך הטיהורים הגדולים אביו הואשם בריגול לטובת יפן. כתוצאה מכך טובסטונוגוב סולק מלימודים אך הוחזר לאחר מספר חודשים. לאחר סיום הלימודים, הוא חזר לטביליסי ועד לשנת 1946 עבד כבמאי בתיאטרון רוסי בעיר.
בשנת 1946 טובסטונוגוב עבר למוסקבה ובמשך שלוש שנים היה במאי בתיאטראות שונות של העיר.
בשנת 1949 טובסטונוגוב עבר ללנינגרד ובשנת 1950 קיבל מינוי של במאי ראשי בתיאטרון על שם הקומסומול בעיר. בתיאטרון זה הוא עבד במשך ארבע עונות והיו לו מספר הצלחות. על שתי הצגות שהוא העלה בתיאטרון זה לבמה טובסטונוגוב קיבל פרס סטלין בשנת 1950 ו-1952. ההצלחה הגדולה שלו הייתה בשנת 1955 בתיאטרון דרמה על שם פושקין בעיר. הצגתו "הטרגדיה האופטימיסטית" על פי מחזה של וסבולוד וישנבסקי זכה להצלחה בלתי רגילה. על הצגה זו הוא קיבל פרס לנין בשנת 1958.
בשנת 1956 טובסטונוגוב קיבל הצעה להיות במאי ראשי של תיאטרון הדרמה הגדול בלנינגרד. במשך שבע שנים בתיאטרון זה הוחלפו 7 במאים ראשיים. צוות השחקנים של התיאטרון היה גדול ואף במאי לא הצליח להסתדר איתם. תחילה טובסטונוגב סירב לקבל את המינוי אך בסופו של דבר הסכים. מייד עם תחילת כהונתו הוא הביא ביחד איתו מספר אנשי מנהלה ופיטר כשליש מהשחקנים. טובסטונוגוב כיהן בתפקיד כ-33 שנים ובתקופה זו התיאטרון הפך לתיאטרון הדרמה הטוב בעיר ואחד הטובים בברית המועצות כולה. במהלך עבודתו בתיאטרון זה טובסטונוגוב קיבל פעמיים פרס ברית המועצות - בשנת 1968 ו-1978 על ההצגות שביים.
בשנת 1966 טובסטונוגוב חתם על "מכתב 25" שהופנה לליאוניד ברז'נייב וציין את הצורך בגילוי עובדות הקשורות עם פשעי יוסיף סטלין במהלך שלטונו.
בשנת 1960 טובסטונוגוב התמנה לפרופסור ב"אקדמיה ותיאטרון, מוזיקה וקולנוע" בלנינגרד בה לימד.
ב-23 במאי 1989 טובסטונוגוב סיים חזרה כללית למחזה חדש ובמהלך נסיעה הוא נפטר. טובסטונוגוב נטמן במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
בשנת 1992 התיאטרון בו טובסטונוגוב עבד 33 שנים קיבל את שמו והוא נקרא עתה "תיאטרון הדרמה הגדול על שם טובסטונוגוב".
טובסטונוגוב היה נשוי פעמיים - לשחקנית התיאטרון סלומה קנצ'לי בשנים 1943-1945 ולשחקנית אינה קונדרטייבה בשנים 1958-1962.
לוקאס פורקאמר

| --- | --- |
פורקאמר בהופעה, 2016
פורקאמר בהופעה, 2016
 לידה:  18 בספטמבר 1988 (בן 36) דנמרק העיר החופשית כריסטיאניה, קופנהגן, דנמרק
 מוקד פעילות:  ממלכת דנמרק 
 תקופת הפעילות:  מ-1991
 עיסוק:  זמר-יוצר, רב-נגן, שחקן
 סוגה:  פופ • נשמה • פאנק
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  דנית 
 כלי נגינה:  קול • קלידים  • פסנתר  • בס • גיטרה  • כלי הקשה
 חברת תקליטים:  קופנהגן, וורנר, Then We Take the World
 מספר צאצאים:  2
 lukasgraham.com
 פרופיל ב-IMDb
 
לוּקָאס פוֹרְקָאמֶר (בדנית: Lukas Forchhammer; נולד ב-18 בספטמבר 1988) הוא זמר-יוצר, רב-נגן ושחקן דני, הידוע בתור הסולן והרב-נגן של להקת הפופ הדנית לוקאס גרהאם. בילדותו הופיע פורקאמר בסדרת הסרטים הדנית "קרומנה" (אנ').
ראשית חייו

פורקאמר גדל בעיר החופשית כריסטיאניה, קהילה אנרכיסטית הממוקמת במרכז קופנהגן, בירת דנמרק. אביו, יוג'ין, היה אירי, ובשל כך הוא העביר חצי מילדותו בדניגול (אנ') ובדבלין שבאירלנד. סבו היה בן העיירה ויקלו (אנ') באירלנד. בספטמבר 2012, יוג'ין מת מהתקף לב, בגיל 61.
בגיל 8, פורקאמר הצטרף למקהלת הנערים של קופנהגן, שם נחשף למוזיקה קלאסית ואימן את קולו. הוא היה מחובר מאוד לשורשים האיריים של אביו, מהמוזיקה העממית של המדינה וגם מז'אנר ההיפ הופ: "[האלבום] 2001 של ד"ר דרה שינה את חיי", אמר. כמו כן, הוא הצליח להזדהות עם המילים בשירי ראפ כאשר גדל סביב פשע ושימוש בסמים בשכונה שלו. בשנת 2010, אחרי ששהה שישה חודשים בבואנוס איירס, פורקאמר חזר לכריסטיאניה, שם הצטרף לצוות הכותבים "Future Animals", בו היו חברים דון סטפנו ומורטן ריסטורופ, ובהמשך הקים את להקת לוקאס גרהאם עם חברים מהתיכון, וכן עם ריסטורופ. ב-12 בפברואר 2017 הופיע בטקס פרסי גראמי ה-59.
כילד, פורקאמר גם הופיע בשלושת הסרטים הראשונים של סדרת הסרטים הדנית הפופולרית "קרומנה" (Krummerne), בה גילם את גראנק, וכן בסדרת הטלוויזיה שנוצרה מאוחר יותר, אשר מבוססת על הסרטים.
חיים אישיים

פורקאמר נמצא במערכת יחסים עם חברתו מארי-לואיז "רילו" שוורץ. בספטמבר 2016, נולדה בתם הראשונה, ויולה. באפריל 2020 נולדה בתם השנייה, בילי.
פילמוגרפיה > קולנוע

1991: Krummerne
1992: Krummerne 2: Stakkels Krumme
1994: Krummerne 3 - fars gode idé
2020: 7 Years of Lukas Graham
פילמוגרפיה > טלוויזיה

1996: Krummernes Jul
הערות שוליים

↑  "Lukas Graham members open up about Danish band's success" (ראיון). 2016-04-10. נבדק ב-2016-09-30. Graham isn't actually on my birth certificate.
↑  Treo, Thomas (14 בדצמבר 2012). "Der er krummer i Lukas Graham". Ekstra Bladet. נבדק ב-2012-03-14. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Lukas Graham talk number 1's, Irish roots & wings!". Twotube.ie. 31 במרץ 2016. אורכב מ-המקור ב-1 ביולי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑   לוקאס פורקאמר, סרטון  באתר יוטיוב
↑  Louise Wium Gotthardt, Lukas Grahams sorg: Faren er død, www.bt.dk, ‏2012-09-10 (בדנית)
↑  "Lukas Graham". CBS Los Angeles. 6 בפברואר 2017. נבדק ב-28 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Lukas Graham Frontman Lukas Forchhammer Reveals His Daughter's Name: 'We Haven't Kept It Secret'". 6 בדצמבר 2016. אורכב מ-המקור ב-7 בדצמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "And just like that, we were 4 instead of 3 Ladies and gentlemen, here’s Billie", פייסבוק, ‏22 באפריל 2020
↑  "Lukas Graham on Getting Sober, Finding Peace After Dad's Death: 'My Daughters Saved My Life'". Peoplemag (באנגלית). נבדק ב-2023-03-20.
| לוקאס גרהאם |
| --- | --- | --- |
לוקאס פורקאמר • מארק פאלגרן • מגנוס לארסון אנדרס קירק • מורטן ריסטורפ • קספר דאוגארד
| אלבומי אולפן | Lukas Graham • Lukas Graham (Blue Album) • 3 (The Purple Album) |  |
| סינגלים | "Ordinary Things" • "Drunk in the Morning" • "Criminal Mind" • "Better Than Yourself (Criminal Mind Pt 2) • "Mama Said" • "Strip No More" • "7 Years" • "You're Not There" • "Take the World by Storm" • "Off to See the World" • "Love Someone" • "Not a Damn Thing Changed" • "Lie" • "Here (For Christmas)" • "Scars" • "Share That Love" |  |
| שיתופי פעולה | "Happy Home" • "Søndagsbarn" • "Golden" • "Holder Fast" |  |
| ערכים קשורים | דיסקוגרפיה • הדגור • סוספקט |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1116303205  LCCN: nb2017016489  MusicBrainz: 58afc5cb-8faf-4fc4-b4dd-e68e86de4dc9  VIAF: 315546854   WorldCat (עם VIAF): 315546854
מבצע יבוסי

מפת מבצע יבוסי
שלט הסבר על קרב קטמון ברחוב הפלמ"ח בירושלים
מבצע יבוסי היה אחד ממבצעי ההגנה במלחמת העצמאות. המבצע נערך בתחומי העיר ירושלים ובאזורים הסובבים אותה, בין 22 באפריל ו-4 במאי 1948. לצורך המבצע עלתה חטיבת הראל לירושלים והצטרפה לכוחות ההגנה בה. 'ההגנה' הצליחה להשתלט על השכונות הערביות בדרום העיר. לעומת זאת, לא נחלו כוחותיה הצלחה בקרבות בצפון העיר.
רקע

במחצית אפריל 1948, עקב פירוש מוטעה של מידע מודיעיני, דווחו כוחות 'ההגנה' בירושלים, כי הבריטים עומדים לפנות חלקים בעיר, עוד לפני מועד סיום הפינוי הכללי, 15 במאי 1948. דוד שאלתיאל שהיה מפקד מחוז ירושלים, פנה ב-15 באפריל 1948 ליגאל ידין, בן-גוריון וישראל גלילי, העמיד אותם על חומרת המצב וביקש לשלוח כוחות לעיר לשם תפיסת המקומות שיתפנו ולשם פתיחת הדרך להר הצופים. מברקים אלה הביאו את הפיקוד העליון להחליט להפסיק את מבצע הראל, להעביר את כל חטיבת 'הראל' לחזית ירושלים ולפתוח שם במבצע צבאי שנקרא מבצע 'יבוסי'.
כיוון שמפקדי חטיבת הראל לא רצו להיות תחת פיקודו של דוד שאלתיאל, הוקם מטה מיוחד למבצע שבראשו היה יצחק שדה שזה עתה סיים את קרב משמר העמק. למתאם הקשר עם מפקד המחוז מונה שלום עשת. לימים הגדיר יגאל אלון את הפשרה בהקמת מטה 'יבוסי' כמשגה. לא הייתה עבודת מטה משותפת לחטיבת 'עציוני' (למעשה חטיבת מחוז ירושלים) ול'הראל' בעת המבצע, להוציא ענייני מודיעין. עם הכישלונות בתחילת המבצע פורק המטה המיוחד עוד לפני סיומו.
הגדוד החמישי של 'הראל' הועבר ביחד עם מטה החטיבה בשיירה ענקית ב-20 באפריל 1948 (שיירת הראל. השיירה האחרונה במסגרת מבצע 'הראל'). השיירה הותקפה בשער הגיא ובקרב שהתחולל נהרגו 15 לוחמים.
מטרת המבצע הייתה:
פתיחת הדרך לנווה יעקב וניתוק הכוחות הערבים בצפון ירושלים על ידי כיבוש נבי סמואל, בית איכסא ושועפט. כן נשקל כאפשרות כיבוש בית חנינא.
כיבוש שייח' ג'ראח ופתיחת הדרך להר הצופים
במהלך המבצע התגבשה מטרה נוספת: יצירת רציפות עם שכונת מקור חיים המנותקת בדרום העיר על ידי כיבוש שכונת קטמון.
כל הפעולות אמורות היו להיערך ללא התנגשות עם הצבא הבריטי.
כיבוש ונסיגה בשועאפט

בליל 22 - 23 באפריל 1948 יצאה פלוגה מוגברת של הגדוד החמישי מחטיבת הראל בפיקודו של יששכר שדמי, משיכון פאג"י בצפון העיר, ונעה ברגל צפונה לעבר שועפאט. ההתנגדות הייתה חלשה והכפר נכבש במהירות. הוחל בפיצוץ בתי הכפר אבל היות שנבי סמואל לא נכבשה באותו לילה, נתקבלה פקודת נסיגה. שישה בתים פוצצו והפלוגה נסוגה לירושלים עם שני פצועים. לערבים היו 16 הרוגים.
כיבוש ונסיגה בבית איכסא

באותו לילה יצאה פלוגה מהגדוד הרביעי מקריית ענבים צפונה. לאחר הפגזה ממרגמות 3 אינץ' על בית איכסא, פרצו לוחמי הפלמ"ח לכפר, והוא נכבש במהירות וללא נפגעים. הקלות בה נכבש הכפר חיזקה את ביטחון המפקדים בהצלחת המשך המבצע לכיבוש פסגת נבי סמואל. התוצאה השלילית מכיבוש זה הייתה שגורם ההפתעה אבד, ושהערבים בפסגת נבי סמואל היו דרוכים להדוף את ההתקפה עליהם. לאחר הכישלון בנבי סמואל לא הייתה ברירה אלא לסגת מבית איכסא.
קרב נבי סמואל

הכוח שתקף בנבי סמואל היה פלוגה ב' של הגדוד הרביעי (גדוד הפורצים) בפיקודו של המפקד הנערץ חיים פוזננסקי (פוזה). בגלל איחור הגיעה הפלוגה לנקודת הזינוק בשעה 06.30 ונגלתה לעיני הערבים. פוזה החליט למרות זאת לתקוף והתוצאה הייתה קטלנית. תוך זמן קצר הוא נהרג ורבים נפגעו. החלה נסיגה מבוהלת באור יום. כוח משוריין בפיקודו של מיכה פרי נתקל במחסומים בגבעת הרדאר ובאש מכוחות הלגיון והצבא הבריטי ששמרו על תחנת הממסר בגבעה. חיילים רבים נפגעו. כוח חילוץ מאולתר הגיע למקום וחיפה על הכוחות ונסיגת הפצועים מגבעת הרדאר למעלה החמישה. חלק מהפצועים ננטשו בדרך הנסיגה. המשוריינים שנפגעו, עם מרגמת דוידקה אחת וכל הנשק שבהם, נפלו בידי הערבים.
תוצאות הקרב היו קשות ביותר - 44 הרוגים ו-88 פצועים. זאת הייתה אחת התבוסות הקשות ביותר של הפלמ"ח במלחמת העצמאות.
קרבות שייח' ג'ראח

ב-24 באפריל 1948 הפיץ מטה "יבוסי" את "פעולת יבוסי שלב ב'", שיעדה העיקרי היה כיבוש והריסת שייח' ג'ראח וכיבוש בית נשאשיבי שחלש על השכונה. תוכנן שלאחר מכן תעלה פלוגה של גדוד מוריה מחטיבה עציוני להר הצופים. פלוגה מהגדוד הרביעי תכבוש את קטמון ותחבור לשכונת מקור חיים. מטרות נוספות היו כיבוש ואדי ג'וז ואוגוסטה ויקטוריה ובמקרה של כיבוש קטמון - התקדמות לעבר מלחה, בית צפאפה ועין כרם. כל זאת כדי להרחיב את הטבעת מסביב לירושלים.
הפעולה בשייח' ג'ראח החלה ב-25 באפריל 1948 בשעה 01.30 ונטלו בה חלק שתי פלוגות מהגדוד החמישי. פלוגה אחת בפיקודו של אהרן (ג'ימי) שמי יצאה משכונת בית ישראל, תקפה את השכונה מדרום-מערב והחלה לפוצץ בתים. פלוגה נוספת בפיקודו של זיוי צפרירי, עקפה את בית הספר לשוטרים וכבשה את בית נשאשיבי שחלש על השכונה. בבית שהו כ-35 מלוחמי צבא ההצלה מגדוד ירמוך השלישי. לפלוגה היו הרוג אחד ושבעה פצועים.
בעקבות אש כבדה של הבריטים הוחלט לסגת משייח' ג'ראח התחתית אבל להחזיק בבית נשאשיבי. במהלך הנסיגה היו לפלמ"ח 25 פצועים והרוג אחד.
הסיבה לפעילות הבריטים נגד כוחות הפלמ"ח בשייח' ג'ראח, הייתה מעברו בשכונה של נתיב היציאה המתוכנן של הנציב העליון, בדרכו לשדה התעופה קלנדיה ביום המיועד לפינוי הבריטים.
הבריטים מסרו הודעת אולטימטום לפיה על הפלמ"ח לפנות את בית נשאשיבי עד 6 בערב. לאחר התייעצות שכללה את בן-גוריון, יצחק שדה, דוד שאלתיאל ואת יצחק רבין, הוחלט לדחות את האולטימטום מתוך חשש שיהווה תקדים לקביעות בריטיות נוספות בקשר לעמדות כוח המגן העברי באזור ירושלים. בתום האולטימטום פתח גדוד שריון בריטי בהתקפה על הפלוגה בפיקוד צפרירי, שכללה ירי תותחים, פגזי עשן וירי מקלעים. חלק מאנשי הפלמ"ח נסוגו להר הצופים וחלק נשבו ושוחררו אחר כך בתיווכו של קצין הקישור חיים הרצוג. בהתקפה זו נהרגו שני אנשי פלמ"ח. הבריטים התחייבו שלא יניחו לערבים להשתלט על שייח' ג'ראח ועמדו בהתחייבותם. במשך שבועיים עברו שיירות להר הצופים ללא הפרעה. עם הפינוי ב-14 במאי 1948 השתלטו כוחות ההגנה ואצ"ל על שייח' ג'ראח. ב-19 במאי 1948 נכבש המקום על ידי הלגיון הערבי ונותר בידי ממלכת ירדן עד למלחמת ששת הימים.
הקרב על סן סימון וכיבוש קטמון

לאור דלות התוצאות פורק מטה יבוסי ב-27 באפריל 1948 אבל המבצע נמשך. על שכונת קטמון שהייתה למעשה ריקה מתושבים הגנו 130 לוחמים מקומיים בפיקודו של איברהים אבו דאיה, 60 חיילי צבא ההצלה וכוח של הלגיון הערבי מצויד בשריוניות שתפקידו הפורמלי היה לשמור על בית הקונסוליה העיראקי.
התקפה ראשונה של הפלמ"ח על מנזר סן סימון הייתה ב-27 באפריל 1948. ההתקפה נהדפה.
ההתקפה השנייה הייתה בליל 29 - 30 באפריל 1948 על ידי כוחות של הגדוד הרביעי והחמישי של חטיבת הראל שהסתייעו בכוחות עציוני. מנזר סן סימון שחלש על השכונה נכבש אמנם בקלות יחסית. אולם משעמדו על כך הערבים, נערכו עליו התקפות עזות במשך כל יום 30 באפריל 1948. לפנות ערב הצליח כוח של גדוד מוריה מחטיבת עציוני לחבור למגינים בסן סימון והערבים החלו לסגת. כוחות עציוני והראל החלו להיכנס לקטמון כמעט ללא התנגדות. ב-2 במאי 1948 כפו הבריטים על שני הצדדים הפסקת אש משעה 16.00 כדי למנוע מהיהודים להתקדם לעבר דרך חברון ולסכן את ציר התפנותם מירושלים דרומה. לפלמ"ח היו 21 הרוגים ו-88 פצועים. לערבים היו, לפי הערכות הש"י, 84 הרוגים וכ-150 פצועים.
ניסיון לכיבוש אוגוסטה ויקטוריה

משימה נוספת במסגרת המבצע הייתה לחבל בכביש יריחו-ירושלים על מנת למנוע תגבורות של הלגיון.
בליל 28 - 29 באפריל 1948 עלו שתי פלוגות מהגדוד החמישי להר הצופים.
בליל 29 - 30 באפריל 1948 יצאה מחלקה מהר הצופים ופוצצה מעביר מים על הכביש. למחרת תוקן הכביש על ידי הצבא הבריטי בעזרת חיילי הלגיון ופועלים מקומיים.
בליל 2 - 3 במאי 1948 יצאו שתי מחלקות מהר הצופים ופוצצו מעביר מים בכביש יריחו. מכונית ערבית נקלעה למקום, נורתה וארבעה מנוסעיה נהרגו. הנזק לכביש תוקן והבריטים הזהירו את מפקד הכוח בהר הצופים לבל יישנו פעולות כאלה.
בליל 3 - 4 במאי 1948 נעשה ניסיון לכבוש את אוגוסטה ויקטוריה ולשם זה הועלתה להר מרגמת דוידקה. בעת הפעלתה התפוצץ פגז בקנה וכתוצאה מכך נהרג אחד מאנשי הצוות ושמונה נפצעו. גורם ההפתעה אבד והערבים היו מוכנים להתקפה. המחלקה הפורצת נתקלה בגדר תיל שלא הייתה ידועה ואז נפתחה עליה אש כבדה. ארבעה לוחמים ובהם מפקד כיתת החוד נחום הזז ("זוזיק") (בנם של חיים הזז ויוכבד בת מרים), נהרגו. גופותיהם הוחזרו למחרת על ידי הבריטים. בזה נגמר מבצע 'יבוסי'.