stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפרו-פלסטינים
הערות שוליים

1 2 3  Jonarah Baker, 'The African-Palestinians: Muslim Pilgrims Who Never Went Home' (אורכב 17.11.2016 בארכיון Wayback Machine), The New Arab, 26 Dec. 2014.
1 2 3 4  Ilan Ben Zion, The Old City's African secret (אורכב 06.10.2019 בארכיון Wayback Machine), The Times of Israel 6 April 2014.
↑  "The Black Diaspora in Israel, 1965 to 2011 •" (באנגלית). 2011-12-14. ארכיון מ-15 במאי 2022. נבדק ב-2022-05-15. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Black, J. (2015). The Atlantic Slave Trade in World History. USA: Taylor & Francis. p. 14
↑  Alastair Hazell, The Last Slave Market: Dr John Kirk and the Struggle to End the East African Slave Trade, Little, Brown Book Group, 2011-06-23. (באנגלית) Hazell, A. (2011). The Last Slave Market: Dr John Kirk and the Struggle to End the East African Slave Trade. Storbritannien: Little, Brown Book Group.
1 2  Charmaine Seitz, Pilgrimage to a New Self: The African Quarter and its peoples (אורכב 10.11.2019 בארכיון Wayback Machine), Jerusalem Quarterly 2002 Issue 16 pp. 43-51.
↑  K. K. Prah, Reflections on Arab-led Slavery of Africans, Centre for Advanced Studies of African Society 2005 p. 198
↑  Abraham Ezra Milligram, Jerusalem Curiosities, (אורכב 30.05.2024 בארכיון Wayback Machine) Jewish Publication Society, 1990 מסת"ב 978-0-827-60358-5 p.255.
↑  Kushkush, Isma'il (2017-01-12). "'Afro-Palestinians' forge a unique identity in Israel". AP NEWS. ארכיון מ-23 בנובמבר 2020. נבדק ב-2021-06-16. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Sara Hassan, The hidden resistance of African-Palestinians (אורכב 10.11.2019 בארכיון Wayback Machine) TRT World 15 May 2019
↑  "Nominal leases | Tax Guidance | Tolley". www.lexisnexis.co.uk. ארכיון מ-25 ביוני 2022. נבדק ב-2022-05-15. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Miller, Daniel. "The history of 'Israel' and 'Palestine': Alternative names, competing claims". The Conversation (באנגלית). ארכיון מ-15 במאי 2022. נבדק ב-2022-05-15. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Falling in love with Jerusalem". The Jerusalem Post | JPost.com (באנגלית). ארכיון מ-15 במאי 2022. נבדק ב-2022-05-15. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Islamic world - Islamic history from 1683 to the present: reform, dependency, and recovery | Britannica". www.britannica.com (באנגלית). ארכיון מ-23 בינואר 2019. נבדק ב-2022-05-15. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Isma'il Kushkush, "'Afro-Palestinians' forge a unique identity in Israel" (אורכב 28.09.2019 בארכיון Wayback Machine), Associated Press 12 January 2017
↑  Qous, Mousa (2022-08-08). "In the heart of the Old City, generations of Afro-Palestinians persevere in the face of occupation". Skin Deep (באנגלית). ארכיון מ-10 באוקטובר 2022. נבדק ב-2022-10-10. {{cite web}}:  (עזרה)
אנסי
העיר ותולדותיה

אנסי (בצרפתית: Annecy) היא העיר הגדולה ביותר בסבואה עילית שבחבל אוברן-רון-אלפ שבדרום-מזרח צרפת. העיר שוכנת בקצהו הצפוני של אגם אנסי והיא נמצאת כ-35 ק"מ דרום-מערבית לז'נבה. עקב מחסור בקרקעות זמינות נשארה אוכלוסיית העיר יציבה עם השנים. בשנת 2013 התגוררו בגבולות העיר 52,029 תושבים. עם זאת, במטרופולין שלה גרים 221,000 תושבים. העיר מכונה "ונציה של הרי האלפים", בגלל נהר התיו העובר בה ומתפצל לשתי תעלות בעיר.
במהלך המאה ה-14 עברה השליטה באזור מרוזנות ז'נבה לרוזנות סבויה. בשנת 1434 הפכה העיר לבירתו של מחוז סבויה, מעמד שנשמר בזמן שלטונם של בית ז'נבה-נאמור עד שנת 1659. חשיבותה של העיר גברה לאחר הרפורמציה הקלוויניסטית של ז'נבה, אז הפכה למקום מושבו של הבישוף של ז'נבה. אנסי הייתה עיר מושבו של פרנציסקוס מסאל, ומשכך שימשה מוקד להתחזקות הקתולית בסביבה בתקופת הקונטרה-רפורמציה.
ב-1860 סופח אזור סבויה והעיר הפכה לחלק מצרפת.
מאז סוף המאה ה-19 הפכה העיר למרכז תיירותי. קרבתה לאגם והתעלות העוברות בה עזרו בהפיכתה לאתר תיירות פופולרי, בנוסף לסביבה ההררית הפסטורלית והקרבה לאתרי סקי רבים. המדיניות הסביבתית העירונית הצליחה לשמור על 40.3% מהשטחים הירוקים, והעיר קיבלה בשנת 2015 את פרס "פרח הזהב" הניתן לתשע הערים הצרפתיות הפורחות ביותר. מאז 1960 מתקיים בעיר הפסטיבל הבינלאומי לאנימציה של אנסי, המתארח במרכז התרבות בונליו.
בעקבות הקמתה של אוניברסיטת סבואה בשנת 1973 הפכה העיר למרכז אקדמי.
חיים יהודיים באנסי

נוכחות יהודית התקיימה בעיר כבר מימי הביניים. היהודים חיו בגדה הימנית של נהר התיו, מחוץ לחומות העיר המבוצרות. Rue des Juifs ("רחוב היהודים") הפך מאוחר יותר ל-Quai de l'Evêché. האוכלוסייה היהודית באזור גדלה כתוצאה ממלחמת 1870 בין צרפת לפרוסיה והגעתם של יהודים רבים מ-אלזס-לורן.
בתקופת השואה הייתה אנסי נקודת מעבר לעשרות אלפי יהודים שביקשו לברוח מצרפת הכבושה לשווייץ.
בשנת 1963 הוקם בעיר בית כנסת בתרומתו של איש העסקים היהודי רודולף מוס. מוס הגיע לעיר עם משפחתו ב–1938 מאולם (Ulm) שבדרום גרמניה בעקבות עליית הנאצים לשלטון, וייסד בה מפעל לעיבוד פלדה. בעיר אין בית ספר יהודי, וילדי הקהילה הולכים לבית ספר ציבורי מקומי, ובשנות התיכון לבית הספר יהודי בעיר הסמוכה אקס-לה-בן. במתחם בית הכנסת יש מקווה לנשים.
גלריה

Palais de l'Isle jail בלילה
טירת אנסי
תעלה העוברת בעיר
מראה בתעלה
אגם אנסי
הערות שוליים

1 2  אילת מאמו שי, הקהילה היהודית הזעירה בעיר המכונה "ונציה של הרי האלפים", באתר ynet, 24 ביולי 2024
↑  על סיפורה של פליטה יהודיה שעברה באנסי בדרך לשווייץ, באתר יד ושם
↑  צבי הראל, בזמן השואה: מנהיגה בת 13, באתר www.israelhayom.co.il, ‏11.4.2018
↑  קץ הרפובליקה החילונית | יואב שורק, באתר מוסף "שבת" - לתורה, הגות ספרות ואמנות, ‏2015-11-06
אמריקאים מלטזים

|  אוכלוסייה |
| --- | --- |
 78,904 מלטזים-אמריקאים  0.026% מאוכלוסיית ארצות הברית (נכון ל-2010)
 שפות
 אנגלית, מלטזית
 דת
 הכנסייה הקתולית
 
אמריקאים מלטזים הם אמריקאים ממוצא אתני במלטה.
היסטוריה

המהגרים הראשונים ממלטה לארצות הברית הגיעו באמצע המאה ה-18 לעיר ניו אורלינס, שבלואיזיאנה הצרפתית. אמריקנים רבים הניחו שמלטה היא חלק מאיטליה. במקרים מסוימים המשפט "נולד במלטה, איטליה" נחקק על מצבות של מלטזים בעקבות הבלבול.
בתקופה זו ובמאה התשע-עשרה היו המלטזים שהיגרו לארצות-הברית עדיין נדירים. למעשה, בשנות השישים של המאה ה-19, רק בין 5 ל-10 מלטזים היגרו לארצות הברית מדי שנה. רובם היו פועלים חקלאיים, ובמקרה של ניו אורלינס, גננים בשוק וסוחרי ירקות.
היסטוריה > המאה ה-20

לאחר מלחמת העולם הראשונה, ברבעון הראשון של 1920 היגרו לארצות הברית יותר מ-1,300 מלטזים. מקומות העבודה בתעשיית הרכב אשר בדטרויט, מישיגן, משכו את חלקם הגדול ביותר של מהגרים.
אחוז ניכר מהמהגרים המלטזים הראשונים התכוון להישאר רק באופן זמני לעבודה, אך רבים התיישבו בארצות הברית לצמיתות. בנוסף לדטרויט, ערים תעשייתיות אחרות כגון ניו יורק, לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו, קליפורניה, משכו את המהגרים המלטזים.
לאחר מלחמת העולם השנייה התחייבה הממשלת המלטזית לשלם את עלויות המעבר למלטזים שרצו להגר ולחיות לפחות שנתיים בחו"ל. תוכנית זו הובילה להגירה גוברת על ידי אנשי האי וגרמה לכ-8,000 מלטזים להגיע לארצות הברית בין השנים 1947 ו-1977 ממשלת מלטה קידמה הגירה מלטזית משום שמלטה הייתה מאוכלסת יתר על המידה.
דמוגרפיה

רוב המהגרים המלטזים הגיעו במחצית הראשונה של המאה העשרים, והתיישבו בערים כמו דטרויט, ניו יורק, סן פרנסיסקו, יוסטון ושיקגו. רוב האמריקאים ממוצא מלטזי מתגוררים כיום בחמש הערים הללו, ובמיוחד בדטרויט (כ-44,000 מלטזים) וניו יורק (יותר מ-20,000 מלטזים), שבסופו של דבר, רוב התושבים המלטזים מרוכזים בשכונת אסטוריה, שבקווינס.
קהילה מלטזית משגשגת ממוקמת בסאן פדרו ובלונג ביץ'.
גודל האוכלוסייה

סקר הקהילה האמריקאית 2010 העריך כי ישנם במדינה 35,103 אמריקאים ממוצא מלטזי. מבין אלה, ל-24,202, המוצא הראשון הוא מלטזי. הנתון כולל עולים מלטזים לארצות הברית, צאצאיהם אשר נולדו באמריקה, וכן עולים רבים ממדינות אחרות ממוצא מלטזי.
דת

כמו בארץ המוצא שלהם, האמריקאים המלטזים מציגים בעיקר את הקתוליות הרומית כדתם.
ראו גם

יחסי ארצות הברית-מלטה
אמריקאים ממוקפים
הערות שוליים

↑  Every Culture Page
↑  http://factfinder2.census.gov/faces/tableservices/jsf/pages/productview.xhtml?pid=ACS_10_1YR_B04001&prodType=table
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545946205171  LCCN: sh85080217
אנדראש פטקוש

| --- | --- |

 לידה:  12 במאי 1947 (בן 77) בודפשט, הרפובליקה ההונגרית 
 ענף מדעי:  מכניקה סטטיסטית, פיזיקת חלקיקים 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1970) 
 פרסים והוקרה:  פרס קארוי נובובאצקי (1987)  פרס קארוי נובובאצקי (1978) 
 
אנדראש פטקוש (בהונגרית: Patkós András; בודפשט, 12 במאי 1947) הוא פיזיקאי יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה וחבר מן המניין באקדמיה ההונגרית למדעים (MTA). פטקוש הוא חוקר בעל שם בפיזיקת חלקיקים, בפיזיקה סטטיסטית ובקוסמולוגיה.
ביוגרפיה

פטקוש סיים את לימודיו בגימנסיה ע"ש מיקלוש רדנוטי (לשעבר הגימנסיה היהודית של בודפשט ב-1965 והתקבל למחלקה לפיזיקה בפקולטה למדעים של אוניברסיטת אטווש לוראנד (ELTE-TTK), שם סיים את לימודיו בפיזיקה ב-1970. ב-1973 הגן על עבודת הדוקטורט שלו.
בתום סיום לימודיו החל ללמד במחלקה לפיזיקה אטומית באוניברסיטה, תחילה כמרצה בעל מלגה ולאחר מכן כמרצה בכיר. משנת 1980 מונה לפרופסור חבר. בשנת 1989, מונה כפרופסור מן המניין. בין 1989 לבין 1992 היה ממלא מקום ראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת אטווש לוראנד. ב-1998 הפך לראש המחלקה ועבד בתפקיד זה עד 2003. לאחר מכן הוביל את קבוצת המחקר המשותפת לפיזיקה סטטיסטית של ELTE ו-MTA עד 2006. ב-2007 הפך שוב לראש המחלקה.
בין 2000 לבין 2003 הוא היה בעל מלגת סצ'ני לפרופסורים. בין 2005 לבין 2007 ניהל גם את המכללה המקצועית בויאי של אוניברסיטת אטווש לורנד. בתקופה זו הוא היה גם נשיא האגודה לפיזיקה של אוניברסיטת אטווש לוראנד (לפני כן עבד כסגן נשיא האגודה מ-2003). ב-1987 הפך לחבר מערכת כתב העת "עולם הטבע" (Természet Világa). בין השנים 1996–1998 היה ראש המחלקה המדעית במשרד התרבות והחינוך של הונגריה.
פטקוש היה פרופסור אורח במספר מעבדות ומוסדות מחקר זרים ידועים: CERN (ז'נבה, 1984, 1989–1990, 1995), מכון נילס בוהר (קופנהגן, 1981–1982), מעבדת פרמי. הוא הפך לחבר בוועדות הפיזיקה של החלקיקים והפיזיקה הסטטיסטית של האקדמיה ההונגרית למדעים. בשנת 2001 נבחר לחבר נספח של האקדמיה ובשנת 2007 לחבר מן המניין. פטקוש עובד גם בוועדה להוצאת ספרים וכתבי עת של האקדמיה.
פעילותו המדעית

תחומי המחקר שלו כוללים פיזיקה סטטיסטית, קוסמולוגיה ופיזיקת חלקיקים. באופן מצומצם יותר, פיזיקת החלקיקים התאורטית, תורת השדות הקוונטית (ומאפייני מצב הבסיס שלה), מעברי פאזה בשיווי משקל, והתפתחות היקום החם ודינמיקת שיווי המשקל הרחוק של מרחבים קוונטיים.
הוא הצליח להקים ענף למוצא התיאוריה הדיאלקטרית היעילה של סגירת קווארקים כרומודינמיקה קוונטית. הוא היה מסוגל לחשב את מתח הפנים בין שלבי הגלואון החופשי ופזות כדור הגלואון. פטקוש קבע את דיאגרמת הפאזות של בוזון היגס, ההשפעה במודל הסטנדרטי של פיזיקת החלקיקים, כפונקציה של מה שנקרא מסת בוזון היגס. פטקוש הציג את שיטת "חישוב הפרעות ממוגן" כדי לחשב את הפוטנציאלים התרמודינמיים של תיאוריות שדות קוונטיים. הוא מחבר או מחבר שותף של יותר ממאה ועשרים פרסומים מדעיים.
משפחתו

נשוי, אשתו אנהמריה קלוג כימאית, Ph.D. להם שני בנים: מדען המחשב טמאש והמתמטיקאי באלאז'.
פרסים והוקרה

פרס קארוי נובובאצקי (1978, 1987)
פרס לפיזיקה של האקדמיה ההונגרית למדעים (1990)
פרס האקדמיה (1992)
מדליון של החברה לפיזיקה ע"ש אטווש לוראנד (2010)
מדען כבוד של השנה (2013), שמו נשמר כעת על האסטרואיד 348407 Patkosandras.
פרסומיו העיקריים

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה .  הסיבה היא חסר השם המקורי של חלק מהחיבורים.
Effective Dielectric Theory from QCD (H. B. Nielsennel, 1982)
Conformal Structures in an Altered Ising-model (M. Henkellel, 1987)
הA Hierarchy of Effective Field Theories of Hot Electroweak Matter (מחבר שותף, 1994)
The Screened Perturbation Theory (מחבר שותף, 1997)
קרינה וחלקיקים (עם יאנוש פולוני, 2000)
מגוון הואקום . מנחה הרצאות באקדמיה ההונגרית למדעים (2001)
קוסמולוגיה אינפלציונית (עם ז'ולט פריי, 2005)
הסימטריות הנסתרות של פיזיקת החלקיקים . הרצאות יו"ר באקדמיה ההונגרית למדעים (2015)
לקריאה נוספת

A Magyar Tudományos Akadémia tagjai 1825–2002 II. (חברי האקדמיה ההונגרית למדעים 1825–2002)
MTI Ki Kicsoda 2009, Magyar Távirati Iroda Zrt., Budapest, 2008, p. 859, ISSN 1787-288X (מי זה מי 2009 של סוכנות הידיעות ההונגרית)
ביוגרפיה באתר ELTE
ביוגרפיה בדף אוניברסיטת כל הידע
דף נתונים באתר האקדמיה ההונגרית למדעים, עם רשימת פרסומים
אנה שוורץ

אנה ג'קובסון שוורץ (באנגלית: Anna Jacobson Schwartz; נולדה ב-11 בנובמבר 1915 - 21 ביוני 2012) הייתה כלכלנית אמריקאית שעבדה בלשכה הלאומית למחקר כלכלי (National Bureau of Economic Research) בניו יורק וככתבת בעיתון הניו יורק טיימס. שוורץ מפורסמת בעיקר בזכות עבודתה המשותפת עם מילטון פרידמן על הספר "היסטוריה מוניטרית של ארצות הברית, 1867-1960" ("A Monetary History of the United States, 1867–1960"), שפורסם ב-1963. ספר זה תלה את האשם בשפל הגדול בבנק הפדרלי של ארצות הברית. שוורץ אף כיהנה כנשיאת "Western Economic Association International" בשנת 1988.
ביוגרפיה

נולדה כאנה ג'ייקובסון ב-11 בנובמבר 1915 בניו יורק, ארצות הברית, לפולין (לבית שיינמרק) והלל ג'ייקובסון. סיימה לימודי תואר שני בכלכלה באוניברסיטת קולומביה בשנת 1935, בגיל 19. החלה את הקריירה שלה בתור כלכלנית מקצועית שנה לאחר מכן. בשנת 1936 נישאה ליצחק שוורץ, בוגר אוניברסיטת קולומביה שעבד בתחום הפיננסים. המאמר הראשון שלה פורסם בכתב העת "Economics and Statistics", בו כתבה יחד עם ארתור גייר (Arthur Gayer) וישעיהו פינקלשטיין (Isaiah Finkelstein) את "British Share Prices, 1811–1850". קיבלה דוקטורט מאוניברסיטת קולומביה בשנת 1964. שוורץ הותירה אחריה ארבעה ילדים (ג'ונתן, יואל, נעמי פסחוף ופולה ברגרן).
הלשכה הלאומית למחקר כלכלי

בשנת 1941 הצטרפה ללשכה הלאומית למחקר כלכלי בניו יורק, שם עבדה לשארית ימי חייה. עם הצטרפותה לארגון, עסקה במחקר של מחזורי עסקים (Business cycles).
אף על פי שהחזיקה במשרת הוראה רק לתקופה קצרה במהלך הקריירה שלה, היא תרמה לפיתוח המקצועי של חוקרים צעירים על ידי נכונותה לעבוד ולחלוק איתם את גישתה (אשר מתמקדת בבחינה קפדנית של העבר), כדי לנתח ולהבין את ההיסטוריה טוב יותר וללמוד לקחים חשובים להווה.
הלשכה הלאומית למחקר כלכלי > רגולציה פיננסית

שוורץ שינתה את דעתה בנוגע לרגולציה פיננסית. כלכלנים, בנקאים וקובעי מדיניות עוסקים זה מכבר ביציבות המערכת הפיננסית. שוורץ, בסדרת מחקרים שפרסמה בשנות השבעים והשמונים, הדגישה כי יציבות ברמת המחירים חיונית ליציבות המערכת הפיננסית.
בהסתמך על עדויות של למעלה ממאתיים שנה, היא הוכיחה כי לכשלים עסקיים אין השלכות משמעותיות על הכלכלה אם מצליחים למנוע הפצה של ההשפעות שלהם דרך המערכת הפיננסית. כמו כן, יש לאפשר למוסדות פרטיים להיכשל, ללא תמיכה מכספי משלם המיסים. בשנת 1981 היא זכתה להכרה ציבורית על תפקידה כמנהלת צוות ועדת הזהב של ארצות הברית (U.S. Gold Commission).
הלשכה הלאומית למחקר כלכלי > תחומים אחרים של עבודתה

תחומים אחרים של עבודתה כללו: התמסורת הבינלאומית של האינפלציה ושל מחזורי העסקים, תפקידה של הממשלה במדיניות המוניטרית, מדידת תפוקת הבנקים והתנהגות הריביות, דפלציה וסטנדרטים מוניטריים. בריאיון עם Barrons בשנת 2008, אמרה שוורץ כי התערבויות ממשלתיות כגון הזרקת נזילות לשווקים ותגובה למשבר האשראי באמצעות תוכניות אד הוק הן אינן מענה הולם. שוורץ אף עבדה בתור יועצת בפרויקט מחקר על ההיסטוריה המוניטרית של בריטניה, במחלקה לבנקאות ומימון באוניברסיטת סיטי, לונדון, אנגליה.
בין השנים 2002–2003 כיהנה כנשיאת ה-"International Atlantic Economic Society"‏. היא הצטרפה כחברה לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 2007. לאחר 2007, היא ריכזה את מאמציה בחקר ההתערבות הרשמית של ארצות הברית בשוק המט"ח באמצעות בדיקה של נתוני הבנק הפדרלי משנת 1962.
היא לא חששה לדבר על המשבר הפיננסי של העשור הראשון של המאה ה-21 ולמתוח ביקורת על תגובת הממשלה, כמו תמיכתו של בן ברננקי בחילוץ ובריביות הנמוכות. בנוסף, כתבה במהלך הקריירה שלה תשעה ספרים ופרסמה למעלה מ-100 מאמרים אקדמיים.
היא נפטרה ב-21 ביוני 2012, בביתה במנהטן, בגיל 96. בעלה יצחק נפטר ב-1999; הם היו נשואים יותר משישים שנה.
הערות שוליים

1 2  Anna-Jacobson-Schwartz, Encyclopedia Britannica, Retrieved 5 July 2017
↑  The growth and fluctuation of the British economy, 1790-1850 : an historical, statistical, and theoretical study of Britain's economic development., Arthur D Gayer; Anna J Schwartz; W W Rostow, 1975
↑  Robert D. Hershey Jr. "Anna Schwartz, Economist Who Collaborated With Friedman, Dies at 96". הניו יורק טיימס. June 21, 2012
↑  List of Presidents of the IAES, The original, ‏June 21, 2009
↑  American Academy of Arts and Sciences, ‏Retrieved July 25, 2014
↑  Brian M. Carney, Bernanke Is Fighting the Last War
↑  Anna Jacobson Schwartz, "Man Without a Plan", The New York Times, ‏July 25, 2009
↑  Details about Anna Jacobson Schwartz, ‏July 5 2017.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462939805171  PLWABN: 9810696995205606  BIBSYS: 90523482  BnF: cb122789208 (data)  CANTIC: a10154899  CiNii: DA01219524  GND: 124080790  ISNI: 0000 0001 1644 9361  LCCN: n50004120  LNB: 000317456  NDL: 01177020  NKC: mzk2004250871  NLK: KAC201007338  NTA: 069484724  SELIBR: 90627  SNAC: w6s54q8g  SUDOC: 03160689X  VIAF: 54208234   WorldCat (עם VIAF): 54208234
חמש אצבעות (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  הרומן "מבצע ציצרו" של מויזיץ'
 בימוי:  ג'וזף ל. מנקייביץ' 
 הופק בידי:  אוטו לאנג
 תסריט:  מייקל וילסון
 עריכה:  ג'יימס קלארק 
 שחקנים ראשיים:  ג'יימס מייסון דניאל דארייה מייקל רני
 מוזיקה:  ברנרד הרמן 
 צילום:  נורברט ברודין 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  17 בפברואר 1949
 משך הקרנה:  108 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט ריגול, סרט דרמה, סרט ביוגרפי 
 מקום התרחשות:  לונדון, איסטנבול 
 תקופת התרחשות:  1944 
 הכנסות:  1,350,000‏$
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
חמש אצבעות (באנגלית: ‎5 Fingers, בישראל הוקרן בשם מבצע ציצרו) הוא סרט ריגול אמריקאי משנת 1952 בבימויו של ג'וזף ל. מנקייביץ' עם ג'יימס מייסון ודניאל דארייה בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס בחלקו הגדול על הספר "מבצע ציצרו" מאת לודביג קרל מויזיץ' (אנ') שהיה נספח כלכלי בשגרירות גרמניה בטורקיה והיה מעורב בפרשיית ריגול שנודעה אז כפרשת ציצרו, שבה עובד בשגרירות הבריטית בשם אילאז באנזה (בסרט הוא נקרא יוליסס דיאלו) שנודע בשם הקוד "ציצרו" העביר לגרמנים מסמכים סודיים, אותם אסף וצילם מכספת השגריר הבריטי.
דמותה של הרוזנת סטביסקה הומצאה לצורך הסרט.
צילומי החוץ התקיימו באיסטנבול ואנקרה.
פרסים

הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ולפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר ובפרס אדגר לתסריט הטוב ביותר.
תקציר העלילה

הסרט מתחיל בישיבה של הפרלמנט הבריטי ב-18 באוקטובר 1950. חבר פרלמנט שואל את שר החוץ בקשר לפרשת ריגול חמורה בשגרירות בריטניה באנקרה שמתוארת בספר "מבצע ציצרו" שיצא זה עתה. השר משיב כי העובדות המתוארות בספר נכונות וכי ננקטו אמצעים למנוע מקרים כאלה בעתיד.
אל קבלת פנים לשגרירים באנקרה הנייטרלית, מגיע השגריר הגרמני פרנץ פון פאפן (ג'ון ונגרפט). באירוע נוכחת גם הרוזנת אנה סטביסקה (דניאל דארייה), אלמנתו של רוזן פולני שירדה מנכסיה. היא מציעה לפון פאפן את שירותיה כמרגלת תמורת תשלום אך הוא מסרב.
באותו לילה, דיאלו (ג'יימס מייסון), שהוא משרת בבית השגריר הבריטי, פונה לנספח הכלכלי בשגרירות הגרמנית, מויזיץ', ומציע לו צילומי מסמכים סודיים תמורת תשלום. באישורו של פאפן נקנים המסמכים המצולמים ונשלחים לברלין. במסמכים החלטות מוועידת טהראן וועידת קזבלנקה, תוכנית הפצצת שדות הנפט בפלוישט ועוד. הגרמנים נותנים לדיאלו את שם הקוד "ציצרו", ושולחים את קולונל פון ריכטר (הרברט ברגהוף) לנהל את המשך הקשר איתו.
דיאלו נפגש עם הרוזנת אותה הוא מכיר מהתקופה בה שימש משרת של בעלה. הוא מציע לה שיתוף פעולה, מממן לה שכירת וילה בה הוא משתמש לפגישות עם הגרמנים ורוקם איתה תוכנית לברוח לבסוף עם הכסף לריו דה ז'ניירו.
הבריטים שפיצחו את הצופן הגרמני מגלים בתשדורות הגרמניות כי יש מרגל בשגרירות הבריטית שמכונה "ציצרו" שמעביר להם מסמכים סודיים. הם שולחים לאנקרה את קולין טראוורס (מייקל רני) כדי לגלות את המדליף.
הרוזנת בוגדת בדיאלו ובורחת לשווייץ עם כל הכסף.
בינתיים מגיע לשגרירות בריטניה מכתב סודי ביותר ובו פרטים על מבצע אוברלורד. דיאלו מנתק את החשמל כדי לנטרל את האזעקה, ופותח את הכספת כדי לצלם את המסמכים. עובדת הניקיון מרימה את השאלטר כדי להפעיל את שואב האבק, והאזעקה מופעלת. דיאלו נמלט אל רחובות אנקרה כשהבריטים אחריו. הוא מצליח להתחמק מהם, להגיע ברכבת לאיסטנבול, להיפגש עם הגרמנים ולמכור להם את המסמכים עבור מאה אלף פאונדס. הבריטים עוקבים אחריו אך הוא מצליח להתחמק מהם, ולעלות על אונייה לריו דה ז'ניירו.
הגרמנים קוראים את המסמכים על תוכנית הפלישה לנורמנדיה אך מכתב מהרוזנת (שהיא אנטי נאצית) גורם להם להשתכנע שדיאלו הוא סוכן בריטי ושהמסמכים שסיפק להם מזויפים.
בסצינה האחרונה דיאלו סועד בריו דה ז'ניירו ונראה שחלומו התגשם. לפתע מגיעים למקום הבנקאי שלו וחוקר, ומבשרים לו שהשטרות הבריטיים שהביא איתו לברזיל מזויפים. דיאלו נדהם אבל כשהחוקר מודיע לו ששטרות מזויפים דומים נתגלו גם אצל רוזנת בשווייץ, הוא פורץ בצחוק רועם.
M4 שרמן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  טנק בינוני
 מדינה מייצרת:  ארצות הברית ארצות הברית
 יצרן:  Lima Locomotive Works, Baldwin Locomotive Works, חברת הרכבות האמריקאית, Pressed Steel Car Company 
 משתמשים עיקריים:  ארצות הברית ארצות הברית
 משתמשים משניים:  המדינות הבאות: הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת  ברית המועצות ברית המועצות  ישראל ישראל
 שנת ייצור:  1942–1945
 תקופת השימוש:  1942–1957 (כ־15 שנים) 
 דגם קודם:  M3 גרנט
 דגם עוקב:  M26 פרשינג
 מערכה מרכזית:  מלחמת העולם השנייה (כל החזיתות), הסכסוך הישראלי-ערבי, מלחמת קוריאה, מלחמת הודו–פקיסטן השנייה, מלחמת הודו–פקיסטן השלישית ועוד.
 יחידות שיוצרו:  49,234 
 מידע טכני
 אורך:  5.92 מטרים
 רוחב:  2.62 מטרים
 גובה:  2.74 מטרים
 משקל:  31 טון מוכן לקרב.
 מהירות:  46 קמ"ש על כביש
 טווח פעולה:  240 ק"מ
 מנוע:  שני מנועי דיזל של ג'נרל מוטורס בהספק 375 כ"ס ביחד.
 שריון:  51 מ"מ בחזית בשיפוע 47° = 76 מ"מ 38 מ"מ בצדי הצריח 38 מ"מ בחלק האחורי  16 מ"מ בחלק העליון של הצריח
 צוות:  5- טען, תותחן, מפקד, נהג, איש קשר
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  תותח 75 מ"מ או 76 מ"מ
 מספר פגזים:  90 (75 מ"מ), 55 (76 מ"מ)
 חימוש משני:  שני מקלעים M1919 בראונינג בקוטר 7.62 מ"מ מקלע M2 בראונינג בקוטר 12.7 מ"מ
 הערות:  הנתונים לדגם M4A2, דגם השרמן הנפוץ ביותר
 
M4 שרמן (Sherman; על שמו של הגנרל האמריקני ויליאם שרמן) הוא טנק אמריקאי בינוני שהיווה את עמוד השדרה של גייסות השריון של הצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה. טנקי שרמן רבים נוספים הועברו ליחידות השריון של צבאות בעלות הברית במסגרת תוכנית השאל־החכר, הבולט מביניהם הוא הצבא הבריטי. השרמן יוצר בקנה מידה נרחב, והוא הטנק השלישי בתפוצתו בעולם, והטנק המיוצר ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית - כ־50,000 טנקי שרמן מכל הדגמים יוצרו במהלך מלחמת העולם השנייה, והוא הפך לאחד הטנקים הידועים ביותר בהיסטוריה הצבאית.
השרמן, שפותח במהירות בארצות הברית אחרי הבליצקריג של 1940, לא היה מהפכני בתכנונו, אך היה טנק מעולה מבחינה מכנית, ופשוט לייצור המוני. בעת הפעלתו הראשונה בקרב אל עלמיין ב־1942 נחשב השרמן לטנק הטוב ביותר של בעלות הברית, אף על פי ששריונו היה דק, חיסרון שפגע בו עד סוף המלחמה. השרמן הפך עד מהרה לטנק העיקרי של עוצבות השריון של הצבא האמריקני. עם זאת, ככל שנמשכה המלחמה, משמעות ההחלטה האמריקנית להתרכז בייצור השרמן, כולל הדגמים המשופרים של הטנק, הייתה הקרבת איכות למען כמות. היא גרמה לכך, שהטנק העיקרי ששירת בצבאות בעלות הברית המערביות, היה נחות באופן משמעותי במיגון ובכוח האש בהשוואה לדגמים המאוחרים של הטנקים הגרמניים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הועברו עודפים של השרמן ממחסני הצבא האמריקני למספר מדינות ברחבי העולם, וטנקים רבים נשארו בשירות צבאותיהן תקופה ארוכה. טנקי שרמן הגיעו לצה"ל בשלהי מלחמת העצמאות מעודפי אירופה והיוו את גרעין חיל השריון בשנות החמישים, לאחר שעברו הסבות שונות. הם נטלו חלק חשוב במערכות ישראל השונות, ובעיקר במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים. כלים משוריינים רבים ומשונים, כולל טנקים ייעודיים כמו טנקי הנדסה, תותחים מתנייעים, נושאי גייסות וטנקי להביור נבנו על בסיס התובה שלו.
רקע

פיתוח טנקים בארצות הברית לאחר מלחמת העולם הראשונה היה כמעט אפסי, כתוצאה משליטתם המוחלטת של קצינים מאסכולות חיל הרגלים בצבא האמריקאי. בין השנים 1929 ל־1935 יוצרו בארצות הברית רק 35 טנקים, לעומת 3,000 טנקים שיוצרו בברית המועצות בשנה אחת בלבד. למרות תחילת מיכון הצבא והקמתה של זרוע הפרשים (Cavalry) - כלומר חי"ר ממוכן, היו מרבית כלי הלחימה המשוריינים מצוידים במקלעים בלבד כחימושם הראשי. רק"ם זה ובו טנקים קלים לא התאים לחלוטין לדרישות של שדה הקרב המודרני בתחילת מלחמת העולם השנייה, כפי שניתן היה להבחין במהלך מלחמת הבזק (Blitzkrieg) של הוורמאכט בכיבוש פולין.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 לא הייתה בארצות הברית תשתית תעשייתית לייצור רק"ם כבד או טנקים ואף לא דוקטרינה להפעלתם של כוחות ניידים ומשוריינים. בעוד שבגרמניה קרמה עור וגידים תורת לחימה חדשה שהעמידה במרכז את דיוויזיות השריון העצמאיות, המרכזות בתוכן כוח אש גדול ומסוגלות להבקיע את מערכי הגנת האויב ולאחר מכן לנצל את ההצלחה בכוחות עצמן, התפישה בארצות הברית הובילה להצבתם של הטנקים ככלי לסיוע חיילי הרגלים. יתרה מזאת, בזמן פלישת הצבא הגרמני לצרפת ולאחר כיבוש בלגיה היו בידי הצבא האמריקאי רק 18 טנקים שהוערכו ככשירים לקרב. היו אלה טנקי M2 בינוניים במשקל 19 טון וחמושים בתותח בקוטר 37 מ"מ. דגם משופר, M2A1, תוכנן לייצור סדרתי בשנת 1940, אולם אלה הפכו למיושנים לאחר שנודע על הפעלת טנקי הפאנצר סימן 3 ו־4, האחרון נושא תותח בקוטר 75 מ"מ, בידי הוורמאכט. מגבלות ייצור של מסבי צריח בקוטר גדול הגבילו את המפתחים האמריקאים אשר חפצו בהתקנתו של תותח ראוי בקוטר 75 מ"מ, ואילצו את התקנתו בתובת הטנק בעוד שבצריח, הקטן יחסית, הותקן תותח בקוטר 37 מ"מ בלבד. תותח התובה הכבד הותקן בצידה של התובה והיה בעל יכולת צידוד מוגבלת מאוד. תכנון הטנק החדש בעל המבנה הגמלוני, שסימונו M3, הידוע גם כלי וגרנט, שאב השראה מהטנק הצרפתי הכבד, שאר B1. בין אוגוסט 1941 לדצמבר 1942 יוצרו בארצות הברית 6,258 טנקי M3 לי. אף שטנקים אלו פותחו כדגם ביניים, הם נשלחו לשימוש הצבא הבריטי שהיה עסוק בלוחמה עיקשת מול קורפוס אפריקה בפיקוד רומל בצפון אפריקה, והופעלו לראשונה בלחימה משמעותית במאי 1942 בקרב גזאלה, כשהם זוכים למחמאות רבות מצוותי הטנקים הבריטיים אשר לראשונה זכו לטנק בעל עוצמת אש ואמינות בביצועים אל מול טנקי הפנצר 3 ו־4 הגרמניים.