stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדלברט מפראג
קורות חייו > בישוף פראג > כהונה ראשונה 989-983

בשנת 981 שב אדלברט לפראג, סיים את חוק לימודיו והוסמך ככומר על ידי הבישוף הראשון של העיר, דיטמאר מפראג. ב-982 נפטר דיטמר ומספרים שאדלברט נכח בווידויו האחרון של הבישוף שהתייסר בגין חטאיו. ב-19 בפברואר באותה שנה בחר הדוכס בולסלב השני "האדוק" באדלברט לבישוף פראג, על אף גילו הצעיר, ולמרות השתייכותו לבית סלבניק היריב, מתוך הערכה לבקיאותו ולקשריו בחו"ל. אדלברט נהנה מתמיכת הקיסר אוטו השני, אך היסס לקבל את התפקיד. ייתכן כי הנסיך בולסלב סבר שאדלברט הצעיר לא יעמיד, בשם הכנסייה, מכשולים ודרישות רבים מדי בפני השלטון. את אישור המינוי השיג אדלברט כעבור שנה נוספת, ב-3 ביוני 983 בוורונה. אחר כך חזר לפראג, בה נשאר עד שנת 989.
על אף היותו בן למשפחה עשירה, ויש אומרים, כדי להיבדל ממנהגי הבישוף דיטמר המנוח, בחר אדלברט בחיי סגפנות - נהג לישון על הרצפה, הקפיד על צומות, ולא בחל מלבקר אצל עניים ואסירים. הוא נודע בצניעותו ובנדיבותו.
אולם, אחרי 6 שנים של תפילות והטפות אין ספור בקרב תושבי בוהמיה, תהליך התנצרותם עמד במקום. הם דבקו עדיין בעקשנות באמונותיהם פגאניות.
אדלברט התרעם על השתתפותם של נוצרים בסחר העבדים והתלונן על תופעות של פוליגמיה, עבודת אלילים ושל נישואי כמרים, שהיו עדיין שכיחות. כשדרש מהם לשנות את מנהגיהם נתקל הבישוף בהתנגדות גם מצד שועי הארץ וגם מצד הכמורה. יש אומרים כי את מי שנתפס שובר את הצומות העניש אדלברט בעקירת שיניים.[דרוש מקור]
באותו זמן אחיו של אדלברט, סובייסלב, ששלט בליביצה העז לקרוא לעצמו "דוכס", תוך כרסום בסמכות הדוכס בולסלב השני ונמנע מלסייע לו בסכסוך עם פולין. נסיבות אלה וגם סממני העצמאות של אדלברט, שהנפיק מטבעות משל עצמו ערערו את מעמדו כבישוף בפראג.
שהוא מתוסכל ומר נפש, בשנת 988 או 989 נסע אדלברט לרומא וביקש מהאפיפיור יוחנן החמישה עשר להרשות לו לעזוב לפחות זמנית את הדיוקסיה ולהיכנס למנזר ברומא.
קורות חייו > בישוף פראג > בגלות איטליה

ברומא פגש אדלברט בקיסרית גרמניה היווניה, תאופאנו, אלמנת אוטו השני, שכיהנה כעוצרת האימפריה בעת קטינות בנה, אוטו השלישי והוא היה לאחד מיועציה.
הוא שקל לעלות רגל לירושלים אך שהה בינתיים במנזר הבנדיקטיני מונטה קאסינו. התאכזב מאורח החיים שנראה לו מנוון של נזירי מונטה קאסינו והלך ברגל כדי לבקר אצל נילוס מרוסאנו, נזיר יווני מפורסם בן 80, יליד קלבריה, שנמצא באותה תקופה במנזר וללוצ'ו, במרחק 12 קילומטרים ממונטה קאסינו. נילוס התרשם מאוד מאדיקותו ואישיותו של אדלברט, הניא אותו מלעלות לירושלים או מלהצטרף לקהילת הנזירים היוונים שהנהיג ושלח אותו עם המלצות אל ראש המנזר סנטי בוניפציו ואלסיו (הקדושים בוניפטיוס ואלקסיוס) שעל גבעת האוונטין ברומא. אכן באותו מנזר נקלט אדלברט בצורה נאותה ובשנת 990 קיבל על עצמו את עול הנזירות של המקומיים.
קורות חייו > בישוף פראג > כהונתו השנייה 992-995

ב-992 ויליג, הארכיבישוף של מיינץ, שלא ראה בעיניים יפות את עזיבת הדיוקסיה בפראג, פנה לאפיפיור עם בקשה להחזיר את אדלברט - ווייצייך לכס הבישופות בבוהמיה. משלחת ובראשה אחי הדוכס בולסלב מסרה לאדלברט בקשה לשוב לתפקידו הרם בפראג. האפיפיור ציין עם זאת כי אם ייתקל אדלברט בהתנגדות כלשהי יהיה רשאי לעזוב שוב את המשרה.
אדלברט התקבל בחום על ידי תושבי פראג והקים יחד עם הדוכס בולסלב השני את המנזר הבנדיקטיני בז'בנוב, מנזר הגברים הראשון בשטחי צ'כיה.
אולם גם כהונה שנייה זו של אדלברט כבישוף פראג נגמרה באקורד צורם.
אדלברט ניסה להגן על אשה אצילה שנתפסה נואפת, חזרה בתשובה ונמלטה למנזר. היא נשלפה משם בכוח ונרצחה. מתוך מחאה על חילול קדושת המקום, הטיל אדלברט חרם על הרוצחים, דבר שעורר זעם בעיר. יש סבורים כי היה כל האירוע הזה תוצאה של מזימה נגד הבישוף.
פרט לשערורייה זו, הזירה הפוליטית הייתה עדה לברית שנכרתה בשנת 995 בין בני סלבניק לקלאן החזק ורשוב (ורשובצי). כתגובה לכך ב-28 בספטמבר 995 הסתערו חיילי הדוכס בלוסלב, על העיר ליביצה נאד צידליואו וכבשוה. לפי דברי "כרוניקת הבוהמים" הם בעת תפילת חג בכנסייה הם רצחו ארבעה מאחיו של אדלברט ואת ילדיהם ושדדו ושרפו את העיר. נסיכות זליצ'אן חדלה להתקיים וסופחה לאחוזות בני פז'מיסל. השליט סובייסלב ניצל ומצא מקלט בחצר הפולנית.
קורות חייו > בחזרה לאיטליה

בהתאם לסיכום עם האפיפיור, משלא הרגיש יותר ביטחון בפראג, עזב שוב אדלברט בשנת 995 את בישופות בוהמיה וחזר למנזר אלסיו הקדוש ברומא.
במקומו מונה סטרצ'קבאס, אך הוא מת באופן פתאומי בעת טקס הליתורגיה, כשעמד לעלות על כס הבישופות בפראג. סיבת מותו של סטרצ'קבאס נשארה מסתורית.
בינתיים ברומא פקד אדלברט את חוג המלומדים שבחצר הקיסר הצעיר אוטו השלישי שהגיע בשנת 996 בראש מסע צבאי כדי להגן על האפיפיור יוחנן החמשה עשר שגורש מרומא. התנהגותו של אדלברט בחצר הקיסר עורר תמיהה, במיוחד מנהגיו הסגפניים שנראו מביכים, כמו זה שקם בלילות כדי לרחוץ את הרגליים של אצילי החצר.
האפיפיור החדש, גרגוריוס החמישי ויתר בסופו של דבר על הרעיון למנותו שוב לבישוף בפראג, והחליט לשולחו כמיסיונר בהונגריה.
קורות חייו > השליחות בהונגריה

אדלברט נסע להונגריה כדי לחזק בה את הדת הנוצרית. היו שסברו כי הוא היה זה שהטביל באסטרגום את ואיק, בנו של הנסיך הגדול, גזה. ואיק קיבל את השם הנוצרי סטפאן, בהונגרית - אישטוואן ונודע לימים כאישטוואן הקדוש. עם זאת רק מקור אחד בלבד מאשש את מעורבותו של אדלברט בטבילתו. המעמד הונצח מאוחר יותר בציור של הצייר ההונגרי גיולה בנצור.
לפי עדותו של ברונו מקוורפורט את רוב המאמצים המיסיונריים הפעיל אדלברט בפני אשתו של הנסיך גזה, שרולטה. היא הייתה ידועה כ"מחזיקה את כל הממלכה בידיה".
ייתכן כי בהשפעת אדלברט קם בשנת 966 בפאנונה המנזר הבנדיקטיני הראשון בהונגריה, בראשות נזיר צ'כי בשם ראדלה.
קורות חייו > בפולין

אחר כך שם אדלברט פעמיו לפולין, בה התקבל בלבביות על ידי הדוכס בולסלב הראשון "האמיץ", שמינה אותו לבישוף גנייזנו.
קורות חייו > שליחותו ורציחתו בפרוסיה

אדלברט עזב בסופו של דבר את הדיוקסיה שלו בגנייזנו כדי לצאת לשליחות מיסיונרית נוספת בקרב השבטים הפגאנים בפומרניה ופרוסיה, בצפון פולין, אזור קלינינגרד וצפון-מזרח גרמניה של ימינו. הדוכס בולסלב הראשון, לימים מלך פולין, צייד אותו במלווים חמושים. אדלברט, שאליו התלווה גם אחיו למחצה ראדים-גאונטיוס, אדם כנראה פולני בשם בנדיקט-בוגושה ולפחות מתורגמן אחד, נסע ברחבי פרוסיה, לאורך החוף הבלטי עד לגדנסק.
בהתחלה מאמציו נשאו פרי אך לבסוף הטפותיו הסמכותיות ובמיוחד שימושו בספר, חפץ שנראה חשוד בעיני הפרוסים המקומיים האנלפבתים עוררה את זעמם, לרבות אצל האצילים וכהני הדת הפגאנים. אדלברט התנגד בחריפות לעבודת העצים ולהקרבת בני אדם. המקומיים חשדו בנוסף שהוא מרגל לטובת השליט הפולני ואכן הייתה שליחותו חלק ממדיניות ההתפשטות של הממלכה הפולנית.
באחד הכפרים אחד מראשי השבטים הכה בגבו בעזרת משוט, מה שגרם לדפי הספר שאדלברט החזיק ביד להתפזר על האדמה. הוא נאלץ יחד עם רעיו לברוח מעבר לנחל.
במקום אחר הכפריים דחפו ברעש את מקלותיהם ברצפה תוך קריאות לרצח נגד אדלברט ומלוויו.
לפי אחד הסיפורים עליו, ב-23 באפריל 997 אחרי המיסה, בשוק של טרוסו (קרוב להעיר אלבלונג בעת ששכב על הדשא לארוחה קלה, הותקף אדלברט על ידי המון מוסת ובראשו אדם בשם סיקו, ייתכן כהן דת פגאני, שהתחיל להפליא בו ובחבריו את מכותיו. כל הקהל הצטרף וביצע בהם מעשה לינץ'. הם כרתו את ראשו של אדלברט ותקעו אותו בשיפוד וכך צעדו בחזרה לבתיהם.
לפי גרסה אחרת נלקח אדלברט בשבי בזמן שישן על ידי כהן דת פגאני. הוא התפלל
אחר כך בקול, אמר שהוא מוסר את חייו לאלהים וביקש מחילה עבור תוקפיו. אז אמר לו הפגאני "זהו רצונך מתמיד, למות למען ישו" ואז נעץ כידון בחזהו. עוד שישה תוקפים התנפלו עליו ודקרו אותו והוא מת מפצעיו. מקום רציחתו אינו ידוע בדיוק: היה אולי קרוב לאלבלונג, או אולי בטנקיטן (בימינו לטנויה) ופישהאוזן (כיום הכפר ברוגובויה השייך ליישוב פרימורסק שבבמחוז קלינינגרד של רוסיה. מספרים שהמלך הפולני בולסלב גאל את גופתו מהפרוסים תמורת משקלה בזהב.
שרידיו ופולחנו

כמה שנים אחרי רציחתו, בשנת 999 הוכרז אדלברט ל"קדוש אדלברט מפראג". סיפור חייו נרשם בספרים שנקראו "'Vita Sancti Adalberti Pragensis" (חיי הקדוש אדלברט מפראג). החצר הפולנית יזמה בעצמה כתיבת ספר על חיי אדלברט-וויצ'ך הקדוש.
המחבר הראשון של ספר כזה נחשב הנזיר ג'ובני קנפאריוס מרומא. ספרים ראשונים על חיי אדלברט נכתבו באאכן ובלייז' כשבעיר האחרונה נכתבה על ידי בישוף לייז', נוטגר פון ליטיך (נוטגר מלייז'). ביוגרף מפורסם אחר של אדלברט הקדוש היה ברונו הקדוש מקוורפורט, שחיבר הגיוגרפיה עליו בשנים 1001–1004.
נודע כי שליטי בוהמיה משושלת פז'מיסל, סירבו לשלם כופר על גופת אדלברט הנרצח בפרוסיה [דרוש מקור]. במקום זאת הסכימו לכך הפולנים. עצמותיו של אדלברט נשמרו בקברו בגנייזנו, מה שסייע מאוד למלך פולין בולסלב להגביר את השפעתו הפוליטית והדיפלומטית באירופה.
בשנת 1000 ערך קיסר גרמניה, אוטו השלישי, עלייה לרגל לקבר ידידו, אדלברט. בהזדמנות זו פולין השיגה העלאת מעמד של הדיוקסיה בגנייזנו לארכיבישופות (ארכידיוקסיה) והקמת בישופויות נוספות, וכן את הכרת הקיסר אוטו במעמד המועדף של פוליו ביחסים עם האימפריה הרומית הקדושה.
לפי דיווחים בוהמיים, בשנת 1039 פשט הדוכס הצ'כי בז'טיסלב הראשון בגנייזנו על מנת לגנוב משם את שאריות גופתו של אדלברט ולהעבירן לפראג. לפי הטקסטים הפולנים הוא גנב שרידים לא נכונים, דהיינו אלו של גאודנטיוס הקדוש, מפני שהפולנים הסתירו את אלו של אדלברט, שנשארו להיות בגנייזנו.
לפי Roczniki Polskie ראשו הכרות של אדלברט, שנעדר מן הגופה שחולצה בזמנו על ידי בולסלב האמיץ, נתגלה בשנת 1127 והובא לגנייזנו.
ברבע האחרון של המאה ה-12 נבנה שער הברונזה של קתדרלת גנייזנו, והוא קושט בתבליטים על חיי אדלברט הקדוש.
בשנת 1928 הוחזר לגנייזנו גם אחד מהזרועות שיוחסו לאדלברט הקדוש. היה זה כלי שהוענק על ידי בולסלב הראשון לידי הקיסר אוטו השלישי.
הנצחה

הספר הליתורגי הקתולי "מיסאלה רומאנום" (Missale Romanum) מכיל טקסט ("קומונה סנקטורום) המוקדש לקדושים המעונים של הכנסייה, ביניהם אדלברט הקדוש הנחגג ב-23 באפריל.
1870 - "אגודת וויטך הקדוש " הוקמה על ידי הכומר הקתולי הסלובקי אנדריי רדלינסקי על מנת לפרסם ספרים ותרגומים דתיים. היא הגוף הרשמי לפרסומים של ועידת הבישופים הקתולים של סלובקיה.
בימינו שתי קתדרלות טוענות לתואר מקום הקבורה של אדלברט: הקתדרלה בפראג והקתדרלה המלכותית בגנייזנו. האמת לאמיתה אינה ידועה. הגולגולת המיוחסת לקדוש בגנייזנו נגנבה בשנת 1923.
דלתות שער הברונזה של הקתדרלה בגנייזנו (המאה ה-12) מקושטות ב-18 תבליטים המציגים תמונות מחיי אדלברט. הן הדלתות הכנסייתיות היחידות בסגנון רומנסקי באירופה המציגים חיי קדוש ורציחה של קדוש מעונה.
באפריל 1997 נחגג בפולין, צ'כיה, גרמניה, רוסיה ובארצות אחרות, יובל אלף השנים למות הקדושים של אדלברט מפראג. גם נציגים של הכנסיות הרומיות-קתוליות, האורתודוקסיות והאוונגליות ערכו עליית רגל לקבר הנמצא בגנייזנו. האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר בקתדרלת גנייזנו וערך בה מיסה בנוכחות שבעת ראשי מדינה אירופיים ובהשתתפות כמיליון מאמינים.
בכפר ברגובויה, בעבר טנקיטן, שבאזור קלינינגרד, שלפי אחת המסורות סבורים כי זה המקום שבו נרצח אדלברט על ידי פגאנים פרוסים, הוצב צלב בעל גובה של 10 מטר.
1997 - פרס הקרן VIZE 97 על שם דגמר וואצלב האוול המוענק להוגי דעות "הפורצים דרך מחוץ למסגרת המסורתית של הידע המדעי, תורמים להבנת המדע כחלק אינטגרלי של התרבות הכללית והעוסקים בדרך לא שגרתית בשאלות אודות הקוגניציה, החיים והקיום האנושיים". הפרס מלווה בהענקת מטה דומה לזה של אדלברט הקדוש, פרי עיצובו של האמן יז'י פליישטיק.
הנצחה > ימי החג לזכרו

25 בינואר - אזכרת העברת שרידיו לכנסיית רוכוס הקדוש בפראג
22 באפריל - אזכרתו בדיוקסיית אינסברוק ופלדקירך.
22 באפריל - אזכרת הקדוש בכנסייה הקתולית של אנגליה וויילז
23 באפריל - חג בכנסייה האוונגלית של גרמניה ובכנסייה האורתודוקסית
14 במאי - חג הקדשת הכנסייה באאכן.
25 באוגוסט - חג העברת השרידים מגנייזנו לפראג
26 באוגוסט - חג העברת השרידים לוורוצלב
20 באוקטובר - חג העברת שרידים לגנייזנו
6 בנובמבר - אזכרת העברת השרידים לאסטרגום
גלריה

פרקים מחיי אדלברט בשערי הקתדרלה בגנייזנו
צלב של קאנון מגדנסק מעוצב בזהב בדמותו של אדלברט הקדוש,  עלידי גנאדי ירשוב
אנדרטת אדלברט (וויצ'ך) בגנייזנו
לקריאה נוספת > מקורות ראשוניים

Cosmas of Prague The Chronicle of the Czechs (Chronica Bohemorum) - translated with an introduction and notes by Lisa Wolverton, The Catholic University of America Press, Washington DC 2009,
לקריאה נוספת > מקורות אחרים

Richard Fletcher The Conversion of Europe, Fontana Press, London 1998
Nora Berend,Przemysław Urbańczyk,Przemysław Wiszewski Central Europe in the High Middle Ages: Bohemia, Hungary and Poland, c.900–c 1300, Cambridge University Press 2013
Ferdinand Gregorovius, Anne Hamilton History of the City of Rome in the Middle Ages vol.3 Cambridge University Press 2010 (first edition 1895)
Rosemary Ellen Guiley - The Encyclopedia of Saints, Facts on File, New York 2001
art.Adalbert of Prague, p.1-2
Johann Loserth Der Sturz des Hauses Slawnik. Ein Beitrag zur Geschichte der Ausbildung des böhmischen Herzogthums - Carl Gerold's Sohn Wien 1883
Hathitrust Digital Library
Jiří Sláma: Slavníkovci ve středověkém písemnictví,
A.P.Vlasto - The Entry of the Slavs into Christendom:An Introduction to the Medieval - An Introduction to the Medieval History of the Slavs, Cambridge University Press 1970
הערות שוליים

↑  R.Guiley ע' 2
↑  A.P.Vlasto 1970 ע' 123
↑  J.Loserth 1883
↑  ווייצ'ך, הקדוש המגן של פולין
↑  R.Fletcher ע' 427
↑  Cosmas ע' 78
↑  או תיטמר, בצ'כית דיטמייר
1 2  Nora Berend ואחרים ע' 141
↑  M.Bielawski 2004
↑  Cosmas ע' 80
↑  Cosmas ע' 79
↑  R.Fletcher ע' 428
↑  G.Kristó Histoire de la Hongrie Médiévale tome I, Le temps des Arpads, Presses Universitaires de Rennes, 2000 p. 36
↑  ברונו מקוורפורט אינו מציין את שמה, בעוד שאצל תיטמר ממרסבורג היא מכונה במילים ממקור סלאבי "בלקניגיני" שמשמעותן "הגבירה היפה" או "הלבנה" - ראו R.Fletcher ע' 432
↑  R.Fletcher ע' 432
↑  G.Kristó 2000 ‏ ע'36
↑  Alexander Gieysztor et al Histoire de Pologne, PWN Editions Scientifiques de Pologne, Warszawa 1972, ע'60
↑  A.Gieysztor et al 1972 ע' 66
↑  J.Schäfer
↑  הלקסיקון האקומני של הקדושים - בגרמנית 2022
↑  [ https://web.archive.org/web/20220819110558/http://catholica.cz/?id=4780 באתר הצ'כי catholica]
↑  https://web.archive.org/web/20220819110600/https://www.ekai.pl/gniezno-uroczystosc-przeniesienia-relikwii-sw-wojciecha/ באתר סוכנות הידיעות הקתולית הפולנית]
↑  [archive-url=https://web.archive.org/web/20230517041648/https://www.academia.edu/60893325 לפי לאסלו וספרמי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290485705171  PLWABN: 9810681211305606  BNE: XX1312781  BnF: cb12356938m (data)  GND: 118646850  ISNI: 0000 0001 1029 3669  LCCN: n86042880  NKC: jn20000720322  NTA: 072338962  SELIBR: 174790  SUDOC: 032563663  VcBA: 495/3101  VIAF: 262489815   WorldCat (עם VIAF): 262489815 
פסל האחים אדלברט וגאודנטיוס הקדושים בעיר ליביצה, בצ'כיה
פולין, בוהמיה ופרוסיה בימי המלך הפולני בולסלב הראשון, דוכס פולין - 1025-992
פסל אדלברט הקדוש, חלק מאנדרטתו של ואצלב הקדוש בככר וצלאב בפראג
רציחתו של אדלברט בפרוסיה, לפי תבליט על אחת הדלתות של קתדרלת גנייזנו בפולין
ארון הכסף של אדלברט הקדוש בקתדרלת גנייזנו
אדלברט הקדוש, בציור מאת הצייר ההונגרי מיהאי קובאץ'
אורנגאוטן טפנולי

| אורנגאוטן טפנולי |
| --- | --- |
 אורנגאוטן טפנולי זכר
מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: קופים צרי אף
משפחה:: הומינידיים
תת־משפחה:: פונגינאים
סוג:: אורנגאוטן
מין:: אורנגאוטן טפנולי
שם מדעי
 Pongo tapanuliensis ‏Nurcahyo & Meijaard & Nowak & Fredriksson & גרובס, 2017
תחום תפוצה


נקבת אורנג אוטן טפנולי
האורנג אוטן הטפנולי (שם מדעי: Pongo tapanuliensis) הוא אחד משלושה מיני האורנג אוטנג החיים כיום. הוא חי רק בדרום טפנולי (אנ') שבאי סומטרה שבאינדונזיה. עד שנת 2017 היו ידועים רק שני מיני אורנגאוטן: האורנג אוטן הסומטרי אשר גם הוא חי באי סומטרה באזור צפוני יותר, והאורנג אוטנג הבורנאי, אך מחקר שפורסם בשנת 2017 הוכיח שהאורנג אוטן הטפנולי הוא מין נפרד מהאורנג אוטן הסומטרי, השוכן גם הוא באי סומטרה. זו הייתה הפעם הראשונה שזוהה מין חדש של קוף אדם מאז זיהויו של השימפנזה הננסי בשנת 1929.
האורנג אוטן הטפנולי מונה רק כ-800 פרטים החיים בשטח של כ-1,000 קמ"ר, ומוגדר כנתון בסכנת הכחדה חמורה.
תיאור

אורנג אוטנג טפנולי דומה לאורנג אוטנג סומטרי יותר מאשר לאורנג אוטנג בורנאי במבנה גוף ובצבע פרווה. עם זאת, שערותיו מקורזלות יותר, ראשו קטן יותר ופניו שטוחות יותר. ה"קריאה" של זכרי אורנג אוטנג טפנולי היא בעלת תדר גבוה יותר מזו של האורנג אוטנג הסומטרי, והיא ארוכה יותר ובעלת מספר פעימות גדול יותר מאשר זו של האורנג אוטנג הבורנאי. התזונה של האורנג אוטנג הטפנולי ייחודית לו - הוא ניזון בדרך כלל מזחלים ומאצטרובלים.
גילויו של המין וקביעתו כמין נפרד

אוכלוסייה מבודדת של אורנגאוטנים בדרום טפנולי דווחה לראשונה על ידי משלחת שעברה באזור בשנת 1997, אך אוכלוסייה זו לא הוכרה כמין נפרד (מהאורנגאוטן הסומטרי) באותה העת. האורנג אוטנג הטפנולי הוכר כמין נפרד רק בשנת 2017, בעקבות מחקר פילוגנטי. המחקר אסף דגימות גנטיות מ-37 פרטים, וכן ביצע בדיקות מורפולוגיות עבור 33 פרטים בוגרים זכרים. מרכיב מרכזי של המחקר היה שלד של זכר בוגר אשר מת לאחר שנורה ונפצע על ידי תושבים מקומיים (שלד שנהפך כיום להולוטייפ (אנ') בעקבות ההכרה בו כמין נפרד). בחינת השלד הובילה למסקנה שישנם הבדלים ברורים במאפיינים הפיזיים בין השלד לבין הפרטים של אורנג אוטנג סומטרי שנבחנו, במיוחד בהקשר של הגולגולת והשיניים. המחקר הגנטי הראה גם שהאוכלוסייה בדרום טפנולי צריכה להיחשב כמין נפרד, כיוון שמבחן בשיטת ניתוח גורמים ראשיים על שתי דגימות שנלקחו מאוכלוסייה ושתי דגימות של אורנגאוטנים סומטרים, הוכיח שהם שונים זה מזה באופן מובהק.
פילוגנטיקה

מחקרי השוואה גנטית הראו שהאורנגאוטנים הבורנאי והטפנולי התפצלו מהאורנגאוטן הסומטרי לפני כ-3.4 מיליון שנים. לאחר מכן התפצלו האורנג אוטנג הבורנאי והאורנגאוטן הטפנולי לפני כ-674,000 שנים. עד אז יכלו האורנגאוטנים לעבור בין האיים בורנאו וסומטרה אשר היו מחוברים זה לזה על ידי גשרים יבשתיים בתקופות קרח בהן גובה הים היה נמוך יותר. עד להתפרצות טובה שהתרחשה לפני 75,000 שנים, היו האורנאוטנים הטפנולים והסומטרים במגע רציף אחד עם השני, וגם לאחריו הם המשיכו להיות בקשר שאינו סדיר עד לפני 20,000-10,000 שנים.
מצב שימור

עם רק כ-800 פרטים, המצויים כולם בשטח של כ-1,000 קמ"ר, האורנגאוטן הטפנולי הוא קוף האדם הנדיר ביותר. מצב זה הוביל לסיווגו המיידי כנתון בסכנת הכחדה קריטית, על אף שהוא טרם נבחן ביסודיות על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע. סכנות לקיומו של המין כוללות בירוא יערות, ציד, סכסוך עם תושבים מקומיים, סחר בבעלי חיים, ובאופן ספציפי פרויקט להקמת תחנת כוח הידרואלקטרית באמצע אזור המחיה שלהם. עקב האוכלוסייה הקטנה ושטח המחיה הקטן, סיכוי גבוה לזיווג בין קרובי משפחה הוא בעיה נוספת שעלולה לפגוע בסיכוייו של המין לשרוד.
ראו גם

קופי אדם
שימפנזה
גורילה
אורנגאוטן סומטרי
אורנגאוטן בורנאי
גיגנטופיתקוס
הערות שוליים

↑  אורנגאוטן טפנולי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  חיים איסרוביץ, ‏זן חדש של קופי אורנגאוטן זוהה באינדונזיה, באתר מעריב אונליין, 5 בנובמבר 2017
↑  ברוך הבא למשפחה - מאמר על גילוי המין החדש, באתר מדע גדול, בקטנה
איבאר בלאנגרוד

איבאר אויגן בלאנגרוד (בנורווגית: Ivar Eriksen Ballangrud;‏ 7 במרץ 1904 - 1 ביוני 1969) היה מחליק מהיר נורווגי, אלוף אולימפי ארבע פעמים בהחלקה מהירה. כיחיד שזכה ב-3 מדליות זהב באולימפיאדת גרמיש-פרטנקירכן (1936), בלאנגרוד היה האתלט המצליח ביותר שם.
ביוגרפיה

בלאנגרוד נולד בלונר, נורווגיה. הוא היה אחד מטובי המחליקים המהירים בעולם למשך 15 שנים, מ-1924 עד 1939. מקום הולדתו, לונר, נמצא באזור האדלנד שבנורווגיה, שממנו באו שני מחליקים אחרים נוספים, מיכאל סטקסרוד והנס אנגנסטנגן, והשלושה נודעו כ"שלישיית האדלנד". הוא ייצג את מועדון Trondhjems SK.
הקריירה הבינלאומית של בלאנגרוד החלה ב-1924, כשהוא בן 19, מיד לאחר אולימפיאדת החורף שנערכה באותה שנה. באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, במקצה ה-10000 מ', זווג עם יוליוס סקוטנב, האלוף האולימפי במקצה. בלאנגרוד הדהים כשהביס את סקוטנב בזירת ההחלקה הביתית שלו.
במהלך השנים הבאות, בלאנגרוד זכה באליפות העולם בקטגוריה הכוללת ארבע פעמים (בתקופתו עוד לה נערכה אליפות עולם במרחקים השונים), ארבע פעמים באליפות אירופה בקטגוריה הכוללת, חמש פעמים באליפות נורווגיה בקטגוריה הכוללת, ובארבע מדליות זהב אולימפיות. באולימפיאדת גרמיש-פרטנקירכן (1936) זכה בשלוש מדליות זהב, ב-500 מ', 5000 מ' ו-10000 מ', כשהמדליה האחרונה נחשבה להפתעה (התמחותו של בלאנגרוד הייתה במרחקים הארוכים). באירוע הרביעי באולימפיאדה, 1500 מ', זכה בלאנגרוד במדליית הכסף, כשהוא מפסיד לבן ארצו צ'ארלס מאתייסן. הצלחה זו באה 8 שנים לאחר מדליית הזהב הראשונה שזכה בה, 5000 מ' באולימפיאדת סנט מוריץ (1928). שם הוא גם זכה במדליית ארד ב-10000 מ'. באולימפיאדת לייק פלאסיד (1932), זכה בלאנגרוד במדליית כסף ב-10000 מ'. התחרויות שם נערכו בשיטה האמריקאית, לפיה הוזנקו כל המתחרים יחד, ולא לפי השיטה האירופאית, בה המתחרים יוצאים זוגות-זוגות. לו התחרויות היו נערכות בשיטה האירופאית, הוא היה מועמד בכיר לזכייה במדליות זהב שם.
בשנת 1930, בלאנגרוד עלה לראש דירוג האדלסקלנדר, המשקלל את שיאיהם האישיים של כל המתחרים, לאחר שבראשו ישב אוסקר מאתייסן במשך 21 שנים. במשך 7 השנים הבאות יישאר בלאנגרוד בראש הדירוג, עד שמיכאל סטקסרוד יחליף אותו.
במהלך חייו קבע בלאנגרוד 5 שיאי עולם - 3 ב-5000 מ', אחד ב-3000 מ', ואחד ב-10000 מ'. בנוסף לכך, במסגרת תחרויות הניסיון (הלא רשמיות) לבחינת השיטה האמריקאית בהחלקה מהירה ערב אולימפיאדת לייק פלאסיד (1932), קבע בלאנגרוד זמן של 16:46.6. זמן זה לא נחשב שיא עולם (כי התחרות לא הייתה רשמית), אך זה יהיה הזמן המהיר ביותר להחלקת 10000 מ' במשך 20 שנים, עד שהיאלמר אנדרסן יקבע את שיאו המפורסם 16:32.6.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא איבאר בלאנגרוד בוויקישיתוף
אולף השלישי, מלך נורווגיה

אולף האראלדסון (בנורדית עתיקה: Óláfr Haraldsson, בנורווגית: Olav Haraldsson) ידוע גם בכינוי אולף שירה (בנורדית עתיקה: kyrri, בנורווגית: Kyrre) "השלו"‏ (1050 – 22 בספטמבר 1093) היה מלך נורווגיה, תחת השם אולף השלישי, מ-1067 ועד מותו. ב-1066 השתתף בקרב גשר סטמפורד באנגליה, בו הובס ונהרג אביו, האראלד השלישי, אירוע שבעקבותיו הוא עלה לכס המלוכה. במהלך תקופת מלכותו השכין אולף יחסי שלום עם הכנסייה, שבדורות קודמים היו עימותים בינה לבין המלוכה. חיזק את הסמכות המלכותית, ומקובל שהוא זה שייסד את העיר ברגן ב-1070.
חייו

אולף היה בנם של האראלד השלישי ושל תורה תורברגסדאטר. הוא הצטרף לאביו בפלישתו לאנגליה ב-1066. כשהתנהל קרב גשר סטמפורד היה אולף בן 16. הוא נשאר בספינות של צי הפלישה שעגנו על החוף ולא השתתף בלחימה. לאחר התבוסה הנורווגית, הוא הפליג עם שארית הצבא הנורווגי המוכה בחזרה לאורקני, שם הם העבירו את החורף. רק בקיץ 1067 הם שבו לנורווגיה.
לאחר מותו של אביו חלק אולף את המלוכה עם אחיו מגנוס השני, שהוכתר כמלך שנה קודם לכן. ב-1069 מת מגנוס ואולף היה למלך היחיד של נורווגיה.
במהלך תקופת מלכותו התנסתה האומה הנורווגית בתקופה ממושכת ונדירה של שלום. הוא ויתר על כל גישה תוקפנית במדיניות החוץ והגן על שלומה של הממלכה באמצעות הסכמי שלום ונישואים פוליטיים. בתחום מדיניות הפנים הוא שם את הדגש על בניין מבנה הכנסייה ועל מודרניזציה של הממלכה. המודרניזציה התבטאה בין השאר בארגון מחדש של שומרי ראשו ובאמצעים שננקטו להפיכתם של ערי מפתח, במיוחד ברגן, למקום מגורים מלכותי ולמקום משכן הבישוף. מקובל לחשוב שאולף ייסד את ברגן ב-1070.
התבוסה הקשה שספג אביו של אולף ב-1066, פיתתה את סוון השני, מלך דנמרק להתכונן למתקפה על נורווגיה. סוון לא ראה יותר את עצמו כבול להסכם הפסקת האש שנחתם עם האראלד ב-1064, שכן הסכם זה היה תקף רק לתקופת חייהם של שני המלכים שחתמו עליו. אולף כרת שלום עם סוון ונשא לאישה את בתו, אינגריד. מאוחר יותר, נישאה אחותו-למחצה של אולף לבנו של סוון, לימים אולף הראשון, מלך דנמרק. אף על פי שהיו כמה התקפות על אנגליה על ידי כוחות דנים, שרר שלום בין דנמרק לבין נורווגיה. אולף גם כרת ברית שלום עם ויליאם הראשון, מלך אנגליה.
אולף שינה את מערכת היחסים של המלוכה עם הכנסייה בהשוואה לזו של אביו. האראלד השלישי קרא תיגר על הארכיבישופות של ברמן ועל סמכותה כלפי הכנסייה הנורווגית. אולף הכיר בסמכות זו במלואה. ניתן להסביר גישה פייסנית זו בשיקולים פוליטיים. אולף גם עסק בשינויים במבנה הארגוני של הכנסייה. עד לתקופתו היו הבישופים חלק מחצר המלכות והם נסעו עם המלך ברחבי הארץ כדי לדאוג לעניינים הכנסייתיים, הרוחניים, בעוד שהמלך דאג לנושאים הגשמיים. הבישופים ישבו באוסלו, נידארוס (טרונדהיים) ובברגן. אולף גם יזם את בנייתן של כנסיות, כולל כנסיית המשיח בברגן, וקתדרלת נידארוס בטרונדהיים.
אולף גם חיזק את מעמד המלוכה והקים מערכת של גילדות בנורווגיה. ישנן עדויות על כך שממשלתו של אולף חוקקה חוקים בהיקף נרחב והעלתה אותם על הכתב.
אולף השלישי מת ממחלה ב-22 בספטמבר 1093. הוא נקבר בקתדרלת נידארוס. מנישואיו לאינגריד לא נולדו צאצאים, אך בנו הבלתי חוקי, מגנוס השלישי ירש אותו ובכך המשיך את שושלתו.
בשנת 1225 לערך, כתב סנורי סטורלוסון סאגה על אולף במחזור העולם, החיבור ההיסטורי על מלכי נורווגיה.
אוטיליה רדרשטיין

| --- | --- |

 לידה:  22 באפריל 1859 ציריך, שווייץ 
 פטירה:  26 בנובמבר 1937 (בגיל 78) הופהיים, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 תחום יצירה:  ציור 
 הושפעה על ידי:  קארל גוסו 
 בן או בת זוג:  אליזבת וינטרהלטר 
 
אוטיליה וילהלמינה רדרשטיין (בגרמנית: Ottilie Wilhelmine Roederstein‏; 22 באפריל 1859 – 26 בנובמבר 1937) הייתה ציירת גרמנית-שווייצרית. היא הייתה בת זוגה של אליזבת וינטרהלטר, אחת הרופאות הראשונות בגרמניה.