הגניוס היהודי
אישים בולטים > הוגי דעות ואנשי רוח יהודים בולטים

בעם היהודי (תחילה אצל העברים) צמחו, עוד בימי קדם, אנשי רוח המוכרים ברחבי העולם, בעיקר הודות להנצחתם בדתות אברהמיות. קיומן של חלק מהדמויות לא הוכח, אך השפעתן הרוחנית חזקה גם כיום, כך משה, המנהיג והמחוקק, כך נתן הנביא עם משל כבשת הרש, כך ישעיהו עם חזון אחרית הימים ויתר הנביאים. שורת הנביאים הייתה ארוכה, חלקם זכו לחיבוק מדת אחת או יותר וחלקם לא, אך כל הנביאים ניסו להביא בשורות חדשות.
מימי קדם נקשרה הפילוסופיה היהודית עם ההגות הדתית, וכבר פילון האלכסנדרוני ניסה באמצעות הפילוסופיה לגונן על הדת היהודית. מרבית הנוצרים הראשונים היו יהודים וראו עצמם כיהודים, וכך גם מנהיגיהם, החל מישו ומרבית שליחיו ומבשריו. הפילוג היהודי-נוצרי הוביל לפולמוס היהודי-נוצרי, והוגי דעות מלומדים משני הצדדים לקחו חלק במחלוקת דתית-רוחנית זו, כמו בדיאלוג עם טריפון היהודי. בארצות שבהן חיו יהודים תחת שלטון נוצרי הם אולצו לעיתים לשלוח את נציגיהם לפולמוסים כפויים, כמו משפט פריז, שהסתיים בהחלטה על שרפת התלמוד או ויכוח ברצלונה שהסתיים בניצחון הרמב"ן, אך בגלל זה גורש הרמב"ן מספרד. בוויכוחים מסוג זה, כמו בוויכוח טורטוסה, היהודים הועמדו במצב שבו הם ייפגעו בכל מקרה, בין אם ינצחו בוויכוח ובין אם יפסידו. בתקופות אלה ההוגים היהודים התמקדו בנושאי דת ומוסר, ובלטו ביניהם רב סעדיה גאון, הרמב"ם, רלב"ג ועוד. יהודה הלוי מצא דרך משלו להציג אפולוגטיקה פילוסופית ב"ספר ההוכחה והראיה להגנת הדת הבזויה והשפלה" (ספר הכוזרי). ההוגה היהודי הראשון שהגותו יצאה מגדרות העולם היהודי היה ברוך שפינוזה, אבי ביקורת המקרא.
בני תנועת ההשכלה היהודית הובילו לשינויים בקהילות היהודיות ובלטו הוגים כמו נפתלי הרץ וייזל ומשה מנדלסון. במקביל להם, במקום אחר, הרב שניאור זלמן מלאדי הציע דרך אחרת, את דרכה של חב"ד. נחמן קרוכמל, מחבר "מורה נבוכי הזמן", היה ממייסדי תנועת חכמת ישראל.
האמנציפציה ליהודים במערב אירופה ובמרכזה פתחה את הדרך ליהודים לקחת חלק בחיים הפוליטיים ולהשתתף בחיי הרוח. קרל מרקס, בספריו הקפיטל והמניפסט הקומוניסטי, הניח את היסודות הרעיוניים של הסוציאליזם והקומוניזם, תוך מאבק אידאולוגי עם פרדיננד לסל, הוגה המפלגה המודרנית ואבי הסוציאל-דמוקרטיה. אדוארד ברנשטיין הוביל אל הסוציאל-דמוקרטיה והיה בין מייסדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, ומאוחר יותר, הרברט מרקוזה הלך בדרך של נאו-מרקסיזם. משה הס חיבר את הסוציאליזם עם הציונות ויצר את הסוציאליזם הציוני.
לציונות היו צורות שונות שהתבססו על מצעים רעיוניים שונים. הראשון שהגה את הציונות המדינית, המעשית והפוליטית היה הרב יהודה חי אלקלעי, שהושפע מרבו – הרב יהודה ביבאס. אחרים הובילו מאוחר יותר את הזרמים השונים:
ציונות מדינית בהנהגת בנימין זאב הרצל.
ציונות מעשית בהובלת משה ליליינבלום ויהודה לייב פינסקר.
ציונות סינתטית בהנהגת חיים ויצמן, מרטין בובר, ליאו מוצקין ונחום סוקולוב, שניסתה לחבר בין שני הזרמים האחרים.
חלוקה רעיונית נוספת של הציונות יצרה את הזרמים הבאים:
ציונות סוציאליסטית, שהוזכרה לעיל.
ציונות רוויזיוניסטית שנוסדה והונהגה על ידי זאב ז'בוטינסקי, שבנוסף לפעילותו הפוליטית היה איש רוח ומשורר.
ציונות רוחנית בהובלת אחד העם.
ציונות דתית ששילבה בין הציונות ליהדות וראתה בשיבת ציון וישראל אתחלתא דגאולה.
בנוסף להוגי הדעות הסוציאליסטים ולהוגי הדעות הציונים היו גם הוגי דעות אחרים: איין ראנד מייסדת פילוסופיית האובייקטיביזם, תיאודור לסינג, שאבחן לראשונה את האוטואנטישמיות, עמנואל לוינס, שהעלה את שאלת הזהות ודן ב"אחר", ישעיה ברלין, שהבדיל בין שני מושגי החירות, קרל פופר, תורם חשוב לפילוסופיה של המדע, הפילוסוף ז'אק דרידה, אבי הזרם וטובע המונח דקונסטרוקציה, לודוויג ויטגנשטיין, מחבר המאמר הלוגי-פילוסופי, וחנה ארנדט, חוקרת יסודות הטוטליטריות.
ברוך שפינוזה, מבשר העידן החילוני
משה מנדלסון, מחלוצי תנועת ההשכלה היהודית
קרל מרקס, על שמו נקרא המרקסיזם
אנרי ברגסון, פילוסוף צרפתי
רוזה לוקסמבורג, תאורטיקנית מרקסיסטית, פמיניסטית ופציפיסטית.
איין ראנד, הוגת האובייקטיביזם