stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מירוסלאב ג'וקיץ'
תארים

כשחקן
גביע המלך הספרדי: 1994/1995
הסופר קאפ הספרדי: 1995
לה ליגה: 2001/2002
גביע המלך הספרדי: 1998/1999
הסופר קאפ הספרדי: 1999
גביע האינטרטוטו: 1998
כמאמן
פלייאוף העלייה ללה ליגה: 2012
הגביע הסרבי: 2017/2018
המאמן הסרבי של השנה: 2007
מעלית ברקה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מעלית
 מיקום:  ולטה
 מדינה:  מלטה מלטה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 15 בדצמבר 2012
 תאריך פתיחה רשמי:  15 בדצמבר 2012 
 עלות:  2,500,000 אירו 
 מידות
 גובה:  58 מטר
 קומות:  20
 קואורדינטות:  35°53′40″N 14°30′43″E﻿ / ﻿35.894444444444°N 14.511944444444°E﻿ / 35.894444444444; 14.511944444444
 
 
המעלית בחפיר העיר. מראה מכיוון רציפי הנמל הגדול
מעלית ברקה (באנגלית: Barrakka Lift) היא מעלית חיצונית בגובה של 58 מטרים או כ-20 קומות, המחברת בין רציפי הנוסעים של הנמל הגדול בוולטה, בירת מלטה וקו המעבורת המגיע אליה מבירגו, אל גני ברקה העליונים והלאה אל שער העיר ולמרכזה של העיר.
המעלית הנוכחית

פיר המעלית הוקם בחפיר הדרום-מזרחי של העיר, סמוך לחומות העיר מהמאה ה-16. בשנת 2010 ניתן אישור ההקמה ומגדל המעליות נחנך ב-15 בדצמבר 2012 בידי ראש ממשלת מלטה לורנס גונצי. עלות ההקמה בסך 2.5 מילין אירו מומנה בעיקר בידי האיחוד האירופי. בפיר שניצב באופן עצמאי הותקנו שתי מעליות בקיבולת של 21 איש בכל אחת, ובהספק של 800 נוסעים לשעה, וכן גרם מדרגות. המגדל עשוי מבטון מזוין ומוקף במעטפת אלומיניום בגוון דבש, על מנת שישתלב בקיר הביצורים שמשמש לו רקע. המיזם הוזמן על ידי "החברה לחידוש הנמל הגדול בע"מ" (Grand Harbour Regeneration Corporation plc), ותוכנן בידי Architecture Project, AP, כחלק ממתיחת הפנים שעוברת העיר לקראת מינויה של מלטה לנשיאה התורנית של מועצת האיחוד האירופי בשנת 2017, ולקראת הכרזתה כאחת משתי בירות התרבות של אירופה לשנת 2018.
המעלית ההיסטורית

בעבר קישרה מעלית קודמות בין הנמל לעיר. במגדל מעליות זה שהתנשא לגובה של 60 מטרים פעלו שתי מעליות שהגיעו לרום של 52 מטרים מבסיסו, והתחברו לגשר מאוזן באורך של שבעה מטרים, אשר הוביל לגנים. בכל מעלית היה מקום ל-12 איש. המגדל שקל 75 טון ועלות הקמתו הסתכמה ב-5,000 ליש"ט. המגדל הוקם עבור החברה האנגלית אשר הניחה את פסי החשמלית ברחבי מלטה, ונחנך בשנת 1905. למעט בשנים 1917–1919, פעלו המעליות ברציפות עד 2 בפברואר 1973, אך בעשור האחרון לפעולתן הן לא היו כלכליות. באוגוסט 1983 המגדל נהרס.
גלריה

המעלית ההיסטורית
המעלית לעת ערב - מבט לכיוון מזרח לעבר העירם בירגו וסנגלאה שמעבר לנמל הגדול
מעבר הכניסה אל המעלית מגני ברקה העליונים
ראשו של מגדל המעלית
המעלית מדרום-מזרח והגשר המחבר אותה אל גני ברקה העליונים שמימין לה
מפרץ לה גונאב

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מפרץ 
 מידע נוסף
 נהר מזין:  נהר המאמיאס, נהר מונטרואה, גרנד ריבייר דה ניפס, נהר גרנדה-אנסה, נהר החמישייה, נהר גריי, נהר סן מרקו, נהר ארטיבוניט
 מדינות באגן הניקוז:  האיטי האיטי
 קואורדינטות:  19°00′N 73°30′W﻿ / ﻿19.000°N 73.500°W﻿ / 19.000; -73.500
  (למפת האיטי מוגדלת) פורט-או-פרנס ז'אקמל גונאיב קאפ-האיסיין ז'רמי הרפובליקה הדומיניקנית  קובה הים הקריבימפרץ לה גונאב(למפת האיטי רגילה) פורט-או-פרנס ז'אקמל גונאיב קאפ-האיסיין ז'רמי הרפ. הדומ.  קובה הים הקריבימפרץ לה גונאב
 
מפרץ לה גונאב (בצרפתית: Golfe de la Gonâve; בקריאולית האיטית: Gòf Lagonav) הוא מפרץ בים הקריבי לאורך החוף המערבי של האיטי. עיר הבירה של האיטי, פורט-או-פרנס, ממוקמת על חוף המפרץ. ערים נוספות על חוף המפרץ כוללות את גונאיב וז'רמי.
אורכו של המפרץ יותר מ-500 ק"מ ממול סן-ניקולס-לבריקוטים והוא מורכב מיותר מתריסר מפרצים ונמלים. מפרץ פורט-או-פרנס הוא הגדול ביותר בהאיטי ואחד הגדולים באיים הקריביים.
הערות שוליים

↑  "Île de la Gonâve". Encarta. אורכב מ-המקור ב-2009-08-21. נבדק ב-2008-08-27.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530217605171  LCCN: sh95009988  VIAF: 235699987   WorldCat (עם VIAF): 235699987
מירוסלאב ויטוס

| --- | --- |

מירוסלאב ויטוס ,2014
 לידה:  6 בדצמבר 1947 (בן 76) פראג, צ'כוסלובקיה
 שם לידה:  מירוסלאב לאדיסלב ויטוס
 מוקד פעילות:  צ'כיה, צ'כוסלובקיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1962
 מקום לימודים:  מכללת ברקלי למוזיקה 
 עיסוק:  מוזיקאי
 סוגה:  ג'אז
 שפה מועדפת:  צ'כית 
 כלי נגינה:  קונטרבס, גיטרה בס
 חברת תקליטים:  קולומביה רקורדס, ECM
 שיתופי פעולה בולטים:  Weather Report, צ'יק קוריאה, הרבי מאן, רוי איירס
 בן או בת זוג:  Magdalena Dietlová 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
מירוסלאב לאדיסלב ויטוס (באנגלית: Miroslav Ladislav Vitouš; נולד ב-6 בדצמבר 1947) הוא בסיסט ג'אז צ'כי.
ביוגרפיה

מירוסלאב ויטוס נולד בפראג, צ'כוסלובקיה, והחל לנגן בכינור בגיל שש. בגיל 10 למד לנגן על פסנתר, ולבסוף החל לנגן קונטרבס בגיל 14. בילדותו השתתף מירוסלאב בתחרויות שחייה, וניגן בטריו עם אחיו המתופף והקלידן יאן האמר. לאחר מכן למד בקונסרבטוריון פראג, וזכה בתחרות מוזיקלית בווינה, עבורה קיבל מלגה להשתתפות במכללת ברקלי למוזיקה. הוא הגיע לארצות הברית בשנת 1966. בשנת 1967 ניגן לצד קלארק טרי, ומיילס דייוויס התרשם מנגינתו והזמין אותו להשתתף בסדרת הופעות במועדון הוילג' גייט בניו יורק. כשנה לאחר מכן השתתף מירוסלאב בהקלטת אלבומו השני של הפסנתרן צ'יק קוריאה, Now He Sings, Now He Sobs, לצד המתופף רוי היינס.
בשנת 1970 הוציא מירוסלאב את אלבומו הראשון, Infinite Search, בו השתתפו הגיטריסט ג'ון מקלפלין, הקלידן הרבי הנקוק, הסקסופוניסט ג'ו הנדרסון והמתופפים ג'ק דז'ונט וג'ו צ'יימברס. באותה השנה הקליט אלבום נוסף, עבור חברת קולומביה רקורדס, והשתתפו בו מקלפלין, בילי קובהם וג'ו זאווינול. לאחר מכן היה מירוסלאב לחבר מייסד של להקת Weather Report, עד להחלפתו בידי הבסיסט אלפונסו ג'ונסון בשנת 1973. על הסיבות לעזיבתו אמר בראיון כי "ג'ו זאווינול רצה ללכת לכיוון אחר. הלהקה חיפשה תהילה ופרסום, ושינתה את סגנונה למטרות פרסומית לכדי סוג של פאנק שחור". נוסף לכך ציין כי הרגיש שהוא לא מקבל את התשלום המגיע לו בעבור עבודתו. בשנת 1988 חזר מירוסלאב לאירופה כדי להתרכז בהלחנה, אך המשיך להופיע באופן פעיל.
בשנת 2001 התאחדו ויטוס, קוריאה והיינס להקלטת האלבום Rendezvous in New York, לציון יום הולדתו ה-60 של צ'יק. האלבום יצא בשנת 2003, ובעבורו זכה צ'יק בפרס גראמי לסולו הג'אז הטוב ביותר על הקטע "Matrix".
דיסקוגרפיה > כמוביל

Infinite Search ‏(1970)
Purple ‏(1970)
Magical Shepherd ‏(1976)
Majesty Music ‏(1976)
Guardian Angels ‏(1979)
First Meeting ‏(1980)
Miroslav Vitous Group ‏(1981)
Journey's End ‏(1983)
Emergence ‏(1986)
Atmos ‏(עם יאן גרברק, 1993)
Universal Syncopations ‏(2003)
Universal Syncopations II ‏(2007)
Remembering Weather Report ‏(2009)
Music of Weather Report ‏(2016)
Ziljabu Nights ‏(2016)
Moravian Romance ‏(2018)
דיסקוגרפיה > עם Weather Report

Weather Report ‏(1971)
I Sing the Body Electric ‏(1972)
Live in Tokyo ‏(1972)
Sweetnighter ‏(1973)
Mysterious Traveller ‏(1973)
הערות שוליים

↑  A Fireside Chat With Miroslav Vitous, All About Jazz, October 2003
↑  Miroslav Vitous: It Comes Down To Taste, All About Jazz, January 2008
↑  ECM Records Archive
↑  Miroslav Vitous – Freeing the Muses, Inner Views, 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007339652005171  PLWABN: 9810631629605606  BIBSYS: 2038946  BnF: cb13900892t (data)  CiNii: DA10004664  GND: 134547616  ISNI: 0000 0000 8128 130X  LCCN: n82020005  MusicBrainz: d214235c-cf6f-4c8a-bf68-be027b7bb16e  NKC: ola2002157931  NLA: 35321982  NSK: 000555565  NTA: 072332964  RERO: 02-A003945703  SUDOC: 140825657  Trove: 911164  VIAF: 49409692   WorldCat (עם VIAF): 49409692
מעבר וינדי (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק במעבר הרים בחצי האי טריניטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  63°34′00″S 58°09′00″W﻿ / ﻿63.5667°S 58.15°W﻿ / -63.5667; -58.15
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהמעבר וינדי(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהמעבר וינדי(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימעבר וינדי(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימעבר וינדי
 
מעבר וינדי או בקע וינדי (באנגלית: Windy Gap; מילולית: המעבר שטוף הרוחות) הוא מעבר הרים, בחצי האי טריניטי, שבצפון חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
גובהו של המעבר 975 מטרים מעל פני הים.
המעבר ממוקם בקצה הצפון מזרחי של מישור לואי פיליפ.
המעבר מהווה את מקום המפגש של שלושה עמקים: עמק ברוד - הפונה לכיוון מזרח לכיוון מפרץ דוז, העמק בו נמצא קרחון ססטרימו, הפונה לכיוון צפון לעבר מפרץ לאפונד, ועמק הפונה לכיוון דרום, לעבר תעלת הנסיך גוסטב.
היסטוריה > גילוי המעבר

המעבר התגלה על ידי סקר שטחי חסות איי פולקנד, אשר חצו אותו בעת שערכו מסע סקר, באפריל 1946; משלחת הסקר החלה את מסעה ממפרץ התקווה.
היסטוריה > מקור השם

שמו של המעבר הוא תיאורי.
השם ניתן בעת גילוי המעבר, בשל מזג האוויר הרע, והרוחות העזות שהיו בו, עת שהתגלה המעבר על ידי סקר שטחי חסות איי פולקנד באפריל 1946.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  מידע גאוגרפי והיסטורי
1 2 3 4 5  מידע היסטורי
מירון קריסטיה

| --- | --- |

 לידה:  20 ביולי 1868 טופליצה, רוזנות מרוש-טורדה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  6 במרץ 1939 (בגיל 70) קאן, צרפת 
 שם לידה:  איליה (אליה) גאורגה קריסטיה
 מדינה:  רומניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום קבורה:  הקתדרלה הפטריארכית של בוקרשט 
 השכלה:  אוניברסיטת בוקרשט  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 מקצוע:  כהן דת, פוליטיקאי, עיתונאי
 תפקיד:  ראש ממשלת רומניה (11 בפברואר 1938–6 במרץ 1939)  Member of the Crown Council of Romania 
 מפלגה:  ללא שיוך פולטי
 השקפה דתית:  הכנסייה האורתודוקסית הרומנית 
 פרסים והוקרה:  עיטור מסדר העיט הלבן של פולין 
 
במרכז הפטריאך מירון קריסטיה, בעת עריכת טקס
אליה מירון קריסטיה, שנולד כ איליה (אליה) גאורגה קריסטיה  (ברומנית: Elie Miron Cristea  ובלידה - Ilie Gheorghe Cristea ‏; 20 ביולי 1868 - 6 במרץ 1939) היה איש דת ומדינאי רומני יליד טרנסילבניה, אשר היה הפטריארך הראשון של הכנסייה הרומנית אורתודוקסית (1939-1925), וראש ממשלת רומניה במשך כשנה (בין ה-11 בפברואר 1938 עד ליום מותו). בשנים 1927–1930 היה קריסטיה אחד משלושת חברי מועצת העוצרים בשנות מלכותו הראשונה של המלך מיכאי הראשון שהיה אז קטין. נודע כדוגל באידאולוגיה אנטישמית.
ביוגרפיה

איליה גאורגה קריסטיה נולד ב-טופליצה, טרנסילבניה (אז אוסטרו-הונגריה). הוא למד בגימנסיה הסאקסונית שב- ביסטריצה (1879–1883), בגיל 15 החל את לימודיו בבית הספר התיכון, היווני-קתולי שב- נסאוד עד שנת 1887, לאחר מכן למד ב-סיביו ולבסוף למד פילוסופיה באוניברסיטת בודפשט (1891–1895).
בשנת 1902 כנזיר במנזר  הודוש -בודרוג, במחוז ארד, קיבל את השם "מירון".
לאחר מלחמת העולם הראשונה, קריסטיה היה חבר במשלחת האוסטרו-הונגרית אשר קראה לאיחודה של טרנסילבניה עם רומניה. ב־1919 התמנה כארכיבישוף המטרופוליטני של ולאכיה וב־1925 החליטה הכנסייה לקרוא לו בתואר "הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית".
לאחר עלייתו לכס המלוכה של קרול השני, מלך רומניה ב־1938, התפטרה ממשלתו של אוקטביאן גוגה ומירון קריסטיה נבחר כראש הממשלה.
בהוראתו של המלך קרול השני, קריסטיה היה מעורב ברציחתו של קורנליו זליה קודריאנו, מנהיג התנועה הלגיונרית, בידי המשטרה.
קריסטיה נפטר כאשר הוא עדיין בתפקידו בעת ביקורו בקאן, צרפת. הוא הוכרז לקדוש ויום אזכורו בלוח חגי קדושים נוצרים נקבע ל־9 ביוני.
ממשלתו

ממשלתו של מירון קריסטיה כיהנה בין ה-31 במרץ 1938 ועד 31 בינואר 1939 ושריה העיקריים היו:
שר הפנים, הבריאות והסעד - ארמנד קלינסקו אשר החליף את קריסטיה לאחר מותו.
שר החוץ - ניקולאיה פטרסקו ואחריו גריגורה גאפנקו.
שר האוצר - מירצ'ה קנצ'יקוב.
שר ההגנה - גנרל יוסיף יאקוביץ' (Iosif Iacobici)
יחסו ליהודים

על אף שנבחר לראשות ממשלת רומניה במטרה להגיע לאיחוד פוליטי, שהתפורר בזמנו של קודמו אוקטביאן גוגה, יחסו של קריסטיה ליהודים היה שלילי.
עוד ב-1936 נערך מפגן גדול של אנשי התנועה הלגיונרית, בו השתתפו גם אוקטביאן גוגה וקורנליו זליה קודריאנו. מפגן פשיסטי זה נערך בברכתו של מירון קריסטיה כפטריארך של הכנסייה.
בתקופתו של גוגה כראש ממשלה וגם בתקופת הממשלה של מירון קריסטאה, נשללה אזרחותם של רבים מיהודי רומניה. ב־21 בינואר 1938 הכריז קריסטאה כי:
"יש להצטער על העם הרומני, העני, שלשד עצמותיו נמצץ על ידי היהודים. משמעות אי פעולה כנגד היהודים, כהליכה בעיניים פתוחות לעבר האבדון... להגן על עצמינו זו חובה לאומית פטריוטית... אתם (היהודים) מנצלים אחד את השני, אבל לא אותנו ולא אחרים כמותינו שאת עושרם אתם מבקשים בתחכומכם התלמודי והאתני..."
ב-18 באוגוסט יצא מירון קריסטיה בהכרזה נוספת וקרא להיפטר מהיהודים:
"חובתו של הנוצרי לאהוב את עצמו ולדאוג לכל צרכיו. רק אז הוא יכול לעזור לשכניו... מדוע שלא ניפטר מהטפילים האלה, אשר מוצצים את דמם של הנוצרים הרומנים? זה הגיוני ומעשה קדוש לפעול כנגדם"
בשנת 1927  ביקר מירון קריסטיה בארץ ישראל להזמנת פטריארך ירושלים, דמיאנוס הראשון. פרט למקומות הקדושים הנוצרים ופגישותיו עם נציגי הדתות והשלטונות, ערך ביקור ביישוב יהודי, ככל הנראה כפר גדעון (הוא קרא לו "הקולוניה טרנסילבניה שעל יד נצרת") שהוקם על ידי עולים מטרנסילבניה. ברישומיו מהביקור שפורסמו בזמנו סיפר שהתרשם מקבלת פנים נאה, עם לחם ומלח, מידי יהודים שדיברו רומנית צחה וסיפרו בהתרגשות על זיכרונותיהם ממקומות מוצאם בטרנסילבניה.
ב-1938 בזמן שהפטריארך כיהן כראש ממשלת רומניה,  צוינו בתקשורת העברית שבביקורו ב-1927 דברי התרשמותו מרמת החקלאות הציונית בגליל, מאפשרויות הקליטה של היהודים במקום ודברי אהדה לקשר העמוק בין בני ישראל ל"ארץ כנען הישנה".
בכל מקום (בארץ ישראל. -נ.נ) נפגש אתה גם בשרידים וגלי עד  מתקופת הזוהר של דת משה. רוח המסורת העברית, המתמר ועולה משרידים אלה, מושך אל קרקע הארץ, שנתקדשה פעמים רבות מבני ישראל אשר על אף  היותם מפוזרים בין האומות שמרו בנשמותיהם באדיקות את דת ישראל ופולחנה. תאב הייתי לראות במו עיניי את מושבות היהודים, הגם שהזמן (...) היה קצר
נציגי ממשלתו הביעו את העמדה ש"השאלה היהודית" תוכל למצוא פתרון בהגירה לארץ ישראל.
בהזדמנות הביקור התעניין הפטריארך באפשרות הקמת נציגות הכנסייה הרומנית בירושלים והתברר לו שנרכש בניין לשם כך הנמצא בשכונה יהודית
בהזדמנות הביקור יעץ קריסטיה לפרטיארך היווני לקדם את מעמדם של הערבים המקומיים בחיק הכנסייה.
אחיינו, הצייר והפסל ג'ורג'ה רוסו הוכר כחסיד אומות העולם על ידי המכון יד ושם בירושלים על שהציל משפחה יהודית בשואת יהודי בוקובינה.
הערות שוליים

↑  באתר "נוצרי אורתודוקסי" ברומנית
↑  מה אמר הפטריארך מירון קריסטיה, "הארץ" 14.2.1938 -תרגום עברי לפי החוברת "לדעת העולם הנוצרי" בהוצאה לאור על ידי קרן היסוד
| ראשי ממשלת רומניה |
| --- | --- | --- |
| הנסיכויות הרומניות המאוחדות | ב' קטרג'יו • קרצולסקו • קוגלניצ'אנו • קרצולסקו • ל' קטרג'יו • י' גיקה • קרצולסקו • ש' גולסקו • נ' גולסקו • יון ק' ברטיאנו • ד' גיקה • א' גולסקו • יפוריאנו • י' גיקה • ל' קטרג'יו • פלורסקו • יפוריאנו • יון ק' ברטיאנו • ד' ברטיאנו • יון ק' ברטיאנו |     |
| ממלכת רומניה | יון ק' ברטיאנו • רוסטי • ל' קטרג'יו • פלורסקו • ל' קטרג'יו • סטורדזה • אאורליאן • סטורדזה • קנטאקוזינו • קארפ • סטורדזה • קנטאקוזינו • סטורדזה • יון (יונל) ברטיאנו • קארפ • מאיורסקו • יון (יונל) ברטיאנו • אוורסקו • מרגילומן • קואנדה • יון (יונל) ברטיאנו • וייטויאנו • ואידה-ווייבוד • אוורסקו • יונסקו • יון (יונל) ברטיאנו • אוורסקו • שטירביי • יון (יונל) ברטיאנו • ו' ברטיאנו • מאניו • מירונסקו • מאניו • מירונסקו • יורגה • ואידה-ווייבוד • מאניו • ואידה-ווייבוד • דוקה • אנג'לסקו • טטרסקו • גוגה • קריסטיה • קלינסקו • ארג'שאנו • ארג'טויאנו • טטרסקו • ג'יגורטו • אנטונסקו • סנטסקו • רדסקו • גרוזה |     |
| הרפובליקה העממית הרומנית והרפובליקה הסוציאליסטית רומניה | גרוזה • גאורגיו-דז' • קיבו סטויקה • מאורר • מנסקו • ורדץ • דסקלסקו |     |
| רומניה מאז 1989 | רומן • סטולוז'אן • וקרויו • צ'ורביה • דז'או • וסילה • אתאנאסיו • איסרסקו • נסטאסה • בז'ינאריו • פופסקו-טריצ'אנו • בוק • אונגוריאנו • פונטה • צ'ולוש • גרינדיאנו • טודוסה • דנצ'ילה - אורבן • קיצו • צ'וקה • צ'ולאקו |     |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522779805171  PLWABN: 9810620904505606  BnF: cb15883790b (data)  GND: 122544757  ISNI: 0000 0000 8395 8142  LCCN: n86060296  NKC: jx20130415002  SUDOC: 144811332  VcBA: 495/33998  VIAF: 76652043   WorldCat (עם VIAF): 76652043
ממלכת נאפולי

ממלכת נאפולי הוא כינוי מודרני לישות מדינית שהתקיימה בחציו הדרומי של חצי האי האפניני. בעת קיומה הייתה הממלכה ידועה אף כ"ממלכת סיציליה", שנוסדה לאחר ניתוקו של האי סיציליה מממלכת סיציליה הקדומה, כתוצאה ממרד הערבית הסיציליאנית ב-1282. ברוב שנות קיומה שלטו בממלכה מלך צרפת או מלך ספרד.
ממלכת נאפולי בשליטת בית אנז'ו

בעקבות אירועי הערבית הסיציליאנית, ההתקוממות העממית של הסיציליאנים, בשנת 1282 נגד המלך שארל הראשון מבית אנז'ו, עזב שארל את סיציליה והותירו בידי פדרו השלישי, מלך אראגון. עם זאת הותיר שארל בידיו את נכסיו בחצי האי האפניני עצמו, שנודעו מאז בשם "מלכות נאפולי" שכן עיר הבירה של הממלכה שנותרה לאחר אובדן האי סיציליה הייתה נאפולי. שארל ויורשיו מבית אנז'ו שמרו על תביעתם לריבונות באי סיציליה, ונלחמו כנגד מלכי אראגון עד לשנת 1373, כאשר המלכה ג'ובאנה הראשונה ויתרה על התביעה באופן רשמי. בזמן מלכותה כבש לאיוש הראשון, מלך הונגריה לבית אנז'ו, ואויבה החזק של ג'ובאנה, את הממלכה לתקופה של מספר שנים החל מ-1348. הונגריה שבשליטת בית אנז'ו הייתה בתקופה זו ממלכה אדירה שהשתרעה מהים השחור ועד לים האדריאטי. ג'ובאנה שבה לכס המלכות רק ב-1352.
ג'ובאנה חשׂוּכת הצאצאים אימצה את דוכס אנז'ו, לואי הראשון, וזאת על אף טענותיו לכתר של בן דודה, שארל, הנסיך מדוראצו, שייסד בית אצולה מתחרה לבית האצולה העיקרי של אנז'ו. ב-1382 נרצחה ג'ובאנה בידי שארל, שתפס את כיסאה והכריז על עצמו כמלך נאפולי, שארל השלישי מלך נאפולי(אנ'). שני בתי האצולה מאנז'ו התחרו ביניהם על השליטה בממלכה במשך העשורים הבאים. בתו של שארל, ג'ובאנה השנייה, מלכת נאפולי, אימצה את רנה מאנז'ו והכריזה עליו כיורשהּ, לאחר שהעדיפה אותו על פני מתחרים אחרים לכתר.
רנה מאנז'ו איחד זמנית את התביעות של שני בתי האצולה מאנז'ו, אך ב-1442 כבש אלפונסו החמישי, מלך אראגון את הממלכה, ואיחד את סיציליה ונאפולי כמחוזות של אראגון. עם מותו ב-1458 שוב הופרדה הממלכה מהאי סיציליה, וניתנה לבנו הבלתי חוקי, פרדיננדו הראשון, מלך נאפולי.
נאפולי בשליטת אראגון

לאחר מותו של פרדיננד ב-1494 פלש לאיטליה שארל השמיני, מלך צרפת, בהסתמכו על תביעת בית אנז'ו לכתר נאפולי, תביעה אותה ירש אביו. פלישה זו החלה את המלחמות האיטלקיות. שארל השמיני גירש את אלפונסו השני, מלך נאפולי ב-1495, אך עד מהרה הוכרח לסגת עקב התערבותו של פרננדו השני, מלך אראגון לטובת שאר בשרו, בנו של אלפונסו, פרדיננדו השני, מלך נאפולי. פרדיננד קיבל את מלכות נאפולי, אך מת ב-1496 והניח את הכתר לדודו, פדריקו הרביעי, מלך נאפולי. הצרפתים לא ויתרו על תביעתם, וב-1501 הוסכם בין הצדדים הלוחמים על חלוקת הממלכה בין צרפת ואראגון, בהתעלם מתביעתו של פדריקו לכתר. העסקה לא יצאה לפועל, והמלחמה התחדשה. בסופו של דבר השתלטה אראגון על הממלכה ב-1504.
במהלך העשורים הבאים המשיכה הממלכה להיות מוקד לסכסוכים בין צרפת וספרד, אך המאמצים הצרפתיים לכבוש את הממלכה הלכו ורפו ככל שעבר הזמן, והאחיזה הספרדית בממלכה התהדקה. הצרפתים ויתרו לבסוף על תביעתם לממלכה ב-1559. ב-1557 יצרו הספרדים בדרום טוסקנה מדינה חדשה "Stato dei Presidi" (מדינת המשמר), שהייתה חלק מרצף השלטון הספרדי באיטליה, וסופחה לממלכת נאפולי.
שלטון בית בורבון

לאחר מלחמת הירושה הספרדית בתחילת המאה ה-18, שוב התחלפו שליטי הממלכה. על פי תנאי הסכם רסטאט מ-1714 ניתנה נאפולי לקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. ב-1720 השיג קרל את השליטה גם באי סיציליה, אך השלטון האוסטרי לא נמשך זמן רב. במהלך מלחמת הירושה הפולנית ב-1734 שבו ונכבשו נאפולי וסיציליה בידי ספרד, וקרלוס השלישי, מלך ספרד שכונה אז "הדוכס מפארמה" והיה בנו הצעיר של פליפה החמישי, מלך ספרד, שהיה מלך ספרד הראשון מבית בורבון, הוכתר כמלך נאפולי וסיציליה מ-1735. כאשר עלה קרלוס לכס המלוכה הספרדי ב-1759 הותיר את נאפולי וסיציליה לבנו הצעיר, פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות על אף ששתי הממלכות היו באוניה פרסונלית תחת שלטון מלכי בורבון מ-1735, הן נותרו ישויות נפרדות.
כמונרך לבית בורבון היה פרננדו אויב בנפש למהפכה הצרפתית ולנפוליאון בונפרטה. ב-1798 כבש את רומא, אך גורש ממנה בידי כוחות מהפכנים צרפתים בתוך שנה. מיד לאחר מכן נמלט אף מסיציליה. בינואר 1799 יסדו מהפכנים צרפתים בשטח הממלכה רפובליקה אותה כינו "רפובליקת פרתנופיאה" על שם המושבה היוונית הקדומה שקדמה לעיר נאפולי. אך רפובליקה זו לא החזיקה מעמד זמן רב. מרד איכרים שהומרץ על ידי הכמורה החזיר את פרננדו לנאפולי. ב-1801 ויתר פרננדו על רבות מנחלותיה של נאפולי במרכז איטליה וסגר את נמליו לתנועת אוניות בריטיות ועות'מאניות, על מנת לשמור על כיסאו, ובכך התחזק מעמדה של צרפת באיטליה.
תקופת המלחמות הנפוליאוניות

עם הקמת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית ב-1805 החליט פרננדו לצאת כנגד הצרפתים. ב-1806 בעקבות ניצחונו המוחץ של נפוליאון על צבאות הקואליציה בקרב אוסטרליץ וניצחון חילותיו של הגנרל הנפוליאוני ז'אן-לואי אבנעזר רנייה על צבאות ממלכת נאפולי בקרב קמפו טנסה, הודח פרננדו מכיסאו, ובמקומו הוכתר כמלך נאפולי ז'וזף בונפרטה, אחיו של נפוליאון. כאשר נשלח ז'וזף לספרד, שנתיים לאחר מכן, החליפה אותו על כס המלכות אחותו הצעירה של נפוליאון, קרולינה בונפרטה שהייתה נשואה למרשל ז'ואקים מירא.
פרננדו נמלט לסיציליה, שם שמר על כיסאו, על אף ניסיונותיו החוזרים ונשנים של מירא לפלוש אל האי. הבריטים הגנו בעוז על סיציליה עד לתום המלחמה, אך לא הצליחו לסכן את השליטה הצרפתית בממלכת נאפולי עצמה.
לאחר תבוסת נפוליאון ב-1814 הגיע מירא להסכמה עם אוסטריה שאיפשרה לו להמשיך ולשלוט בממלכת נאפולי, על אף מחאותיו של פרננדו. אך מששב נפוליאון לשלטון בצרפת, בשלטון מאה הימים ב-1815, שב מירא ותמך בקיסר. בהבינו כי האוסטרים ינסו להדיחו, הכריז מירא את "הצהרת רימיני" בה קרא לאיחוד איטליה, אך זו לא קנתה לו תומכים רבים מחוץ לנאפולי. בעקבות ההצהרה פרצה המלחמה הנאפוליטנית בין מירא והאוסטרים, שהסתיימה בניצחון אוסטרי מובהק בקרב טולנטינו במאי 1815. מירא נמלט, ופרננדו שב לכס מלכות נאפולי. מירא ניסה לשוב ולזכות בכיסאו, אך נתפס והוצא להורג בפני כיתת יורים בפיצו שבקלבריה. ב-1816 אוחדה ממלכת נאפולי רשמית עם האי סיציליה ליצירת ממלכת שתי הסיציליות.
קסטל נואובו בנאפולי הנחשבת לאחד מסמליה המובהקים של העיר. שארל הראשון החל בבנייתה בשנת 1266
דגל ממלכת נאפולי בתקופת ז'וזף בונפרטה
מיגל בורחה

מיגל אנחל בורחה הרננדס (בספרדית: Miguel Ángel Borja Hernández) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ריבר פלייט מהליגה הארגנטינאית. הוא נבחר בשנת 2016 לכדורגלן השנה באמריקה הדרומית לאחר שהצטיין בזכייתה של קבוצתו, אתלטיקו נסיונל, בקופה ליברטדורס.
קריירת מועדונים

בורחה החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דפורטיבו קאלי והיה חלק מהסגל של הקבוצה ב-2011 אם כי לא שיחק כלל בשום משחק רשמי. לסמסטר השני של 2011 עבר לקוקוטה דפורטיבו אבל גם שם הופיע במשחקים בודדים וכלל לא כבש. כדי לקדם את הקריירה שלו קדימה, בורחה ידע שהוא צריך לקבל יותר דקות וניסה את מזלו בקורטולואה ששיחקה אז בליגה השנייה. שם הפך לאחד החלוצים הבולטים בליגהף כשהוא משחק 42 משחקים לאורך כל העונה, כובש 10 שערים ומקבל זימון לנבחרת הצעירה. בשנת 2013 חתם בשורות לה אקידד וכבש 4 שערים בשני משחקים. בתום העונה נרכש על ידי ליבורנו וחתם לחמש עונות, אבל כעבור עונה אחת שבה שיחק שבעה משחקים, לא כבש והקבוצה ירדה ליגה, חזר לאמריקה הדרומית.
ביוני 2014 עבר בהשאלה לאולימפו עם אופציית רכישה של 1.5 מיליון יורו. הוא הגיע ביחד עם חברו לנבחרת הצעירה, מאוריסיו קווארו, לבקשתו של המאמן הקולומביאני, וולטר פרסו. אולימפו מוקמה בחלק התחתון של הטבלה ובורחה כבש את שער השוויון מול המוליכה, ריבר פלייט. זה היה שערו השני בקבוצה וכעבור שני משחקים כבש את שערו השלישי בניצחון הקבוצה 0–3 על גודוי קרוס, משחק שבו הוא גם נבחר למציין. בסך הכול שיחק 16 משחקים במדי אולימפו וכבש שלושה שערים.
קריירת מועדונים > חזרה לקולומביה

אחרי הניסיון מחוץ למדינה, חזרה בורחה למולדתו וחתם באינדפנדיינטה סנטה פה לשנה. תחילה שיחק כמחליף, אבל עם הזמן תפס את מקומו בהרכב הראשון בזכות הופעותיו הטובות. למרות זאת, בתחילת 2015, עם הגעתו של המאמן חררדו פלוסו, חזר בורחה להיות בין ספסל המחליפים ולא שמר על ההמשכיות בהרכב, אך עדיין הצליח להבקיע כאשר נכנס כמחליף. הוא היה שותף לסגל הקבוצה שזכה בקופה סודאמריקנה באותה שנה ותרם בסך הכול 10 שערים ב-49 הופעות במדי הקבוצה. בעקבות יכולתו הטובה נבחר לסגל המוקדם של הנבחרת עד גיל 23 ששיחקה על כרטיס ההעפלה לאולימפיאדת ריו 2016.
בתחילת 2016 חזר לקבוצת קורטולואה והפך לשחקן המצטיין שלה, תוך שהוא מוביל את טבלת הכיבושים. כבש את השלושער הראשון שלו ב-26 באפריל מול אונסה קלדס ובסיום טורניר האפרטורה סיים עם 19 שערים כאשר הוא שובר את שיאו של ג'קסון מארטינס בטורנירים קצרים שעמד על 18.
קריירת מועדונים > זכייה בקופה ליברטאדורס ובשחקן השנה ביבשת

ב-15 ביוני עבר לקבוצת אתלטיקו נסיונל שהייתה בעיצומו של טורניר הקופה ליברטדורס. את הבכורה שלו ערך במשחק הראשון בחצי גמר הקופה ליברטדורס מול סאו פאולו בברזיל ב-6 ביולי וכבש צמד שערים שהיקנו לנסיונל ניצחון חשוב של 0–2. שבוע מאוחר יותר בגומלין באצטדיון אטנאסיו חירארדוט שוב כבש צמד כדי להעניק לקבוצתו ניצחון 1–2 והעפלה שלישית בתולדותיה לגמר המפעל. לאחר תיקו 1–1 במשחק הראשון בגמר הליברטדורס מול אינדפנדיינטה דל ואיה, כבש בורחה את שער הניצחון בגומלין באצטדיון אטנאסיו חירארדוט ב-27 ביוני והיקנה לנסיונל ניצחון 0–1 וזכייה בקופה ליברטדורס בפעם השנייה בתולדותיה. בעקבות שנת 2016 שהייתה מצוינת מבחינה אישית, זכה בורחה בתואר כדורגלן השנה באמריקה הדרומית במשאל השנתי של העיתון האורוגוואי, El Pais. הוא הקולומביאני השלישי שזוכה בתואר אחרי קרלוס ולדרמה וטאופילו גוטיירס.
קריירת מועדונים > פלמיירס

לאחר הבחירה בתואר שחקן השנה ביבשת, עבר בורחה לקבוצת הפאר הברזילאית, פלמיירס. ההתחלה לא הייתה הכי משכנעת, לקח לו קצת זמן להתאקלם וגם לא תמיד הצליח לשמור על יציבות, אבל בסופו של דבר הצליח לזכות במקום קבוע בהרכב והפך לאחד השחקנים החשובים של הקבוצה. את טורניר הפאוליסטה של 2017 סיים כמלך השערים הזר הראשון מאז שהטורניר הפך לרשמי ב-1933.
נבחרת לאומית > נבחרות צעירות

זומן לנבחרת הצעירה ששיחקה בסודאמריקנו 2013 והיה מחליף במרבית המשחקים. פתח במשחק מול בוליביה שבו ניצחה קולומביה 0–6 כשבורחה כבש שלושה שערים באותו משחק. סיימם עם שלושה שערים בשמונה משחקים והיה שותף לזכייה של קולומביה בטורניר. ב-2016 זומן לנבחרת עד גיל 23 ששיחקה בפלייאוף מול ארצות הברית על הזכות להעפיל לאולימפיאדה באותה שנה, אליה הגיעה לבסוף קולומביה. באולימפיאדה שותף בשלושה משחקים מתוך ארבעה, לא כבש וקולומביה הודחה ברבע הגמר.