stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בכי
הערות שוליים

↑  Webblog. "Why do we cry? by Wendy Zukerman" (באנגלית). אורכב מ-המקור (html) ב-2008-12-02. נבדק ב-2008-11-11.
↑  On the Origin of Crying and Tears, Human Ethology Newsletter, Vol. 5 Issue 10, June 1989, p. 5-6
↑  Skorucak A. "The Science of Tears." ScienceIQ.com.
↑  Why do we Cry,Walter, Chip,Source:Scientific American Mind; Dec2006, Vol. 17 Issue 6, p44, 8p,ISSN 1555-2284
↑  "Crying; The Mystery of Tears" (הקישור אינו פעיל) personal page of Frey WH with quote from his book
↑  סולטר, אלטה, 1984, "גם הילד יודע", עמ' 15-17
↑  פריי ולאנגסט, 1985
↑  קארל ואחרים, 1973; וולדנברג ואחרים, 1976
↑  פירס ואחרים, 1983
↑  קרפיו, 1980
↑  דוסט וליי, 1953; וולף וגראהם, 1950
↑  זאסלו וברגר, 1969; ואל, 1955; אלאן 1977
↑  קליין, 1979; מגיד ומקלוויי, 1977
↑  פריי ולאנגסט, 1985
↑  פריי ולאנגסט, 1985
| טראומה נפשית |
| --- | --- | --- |
| מצבי טראומה | סכנת חיים • אלימות • התעללות • אונס • אלימות מינית • מלחמה • טרור  • קרב • תאונת דרכים • טראומה גופנית • שכול • שוד  • אסון טבע • שרפה • הגירה |  |
| מאפייני טראומה | מצוקה נפשית • חרדה • פחד • דאגה • בכי • חוסר אונים • אימה • תבהלה • עוררות • טריגר •  הימנעות • התמודדות ממוקדת הימנעות • רומינציה • מחשבות פולשניות • מחשבות אילו • אשמת שורדים • האשמה עצמית (אנ') • האשמה (אנ') • אשמה (רגש) |  |
| תגובת דחק | דחק • תגובת הילחם או ברח • מערכת העצבים הסימפתטית • ציר ה-HPA • עומס אלוסטטי |  |
| הפרעות | הפרעות הקשורות לטראומה וגורמי דחק • נפגע חרדה • הפרעת דחק חריפה • הפרעת דחק פוסט-טראומטית • הפרעה פוסט-טראומטית מורכבת • טראומה משנית • הפרעת הסתגלות • הפרעת חרדה • התקף חרדה • ביעותי לילה • נדודי שינה • דיסוציאציה • פלשבק • הפרעת דה-פרסונליזציה • הפרעת דה-ריאליזציה |  |
| גורמי חוסן | חוסן נפשי • רשת חברתית • דתיות • מודל רגישות-דחק • מודלים של תורשה, סביבה והתפתחות • סטטוס חברתי • שונות קצב לב |  |
| התמודדות | התמודדות • צמיחה פוסט-טראומטית • תמיכה חברתית • עזרה עצמית • פעילות גופנית • טכניקות הרפיה • מדיטציה טרנסצנדנטלית • אימוני נשימה • הסחת דעת • אסקפיזם |  |
| תרופות | תרופות נוגדות דיכאון • סרטרלין • פרוקסטין • ונלפקסין • פלואוקסטין • קנאביס |  |
| טיפול נפשי | טיפול בהפרעת דחק פוסט-טראומטית • עזרה ראשונה פסיכולוגית • מודל מעש"ה • קבוצת תמיכה • טיפול קוגניטיבי-התנהגותי • טיפול קוגניטיבי-התנהגותי ממוקד בטראומה (אנ') • טיפול בעיבוד קוגניטיבי • EMDR • תרפיית חשיפה ממושכת |  |
| עמותות | ער"ן • נט"ל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535960805171  BNE: XX4659883  BnF: cb11946266m (data)  GND: 4132375-0  LCCN: sh85034408  NKC: ph208676 
המחשה כיצד נוצר הבכי
בכי תינוק הוא צורת תקשורת
ברנרד הפטון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 באוקטובר 1925 ברדפורד, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  27 ביולי 2018 (בגיל 92) הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Francis Bernard Heptonstall 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  St. Bede's Grammar School 
 בן או בת זוג:  Nancie Jackson (1957–1977)  Hillary Liddell (1979–2013) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ברנרד הפטון (באנגלית: Bernard Hepton;‏ 19 באוקטובר 1925 - 27 ביולי 2018) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה בריטי.
ביוגרפיה

הפטון נולד בשם פרנסיס ברנרד הפטונסטול בברדפורד שבמערב יורקשייר. למד בבית הספר למשחק "ברדפורד סיוויק" בהדרכת אזמה צ'רץ' ויחד עם שחקנים כמו רוברט סטיבנס. הוא צבר ניסיון רב במשחק בתיאטרון כשעבד עם הבמאי סר בארי ג'קסון בנוסף לעבודתו כמנהל אמנותי בתיאטרון הרפרטוארי של ברמינגהאם ובליברפול פלייהאוס.
בטלוויזיה גילם את דמותו של קיפא (Caiaphas) במחזה "Son of Man" מאת דניס פוטר משנת 1969. בעיבוד הטלוויזיוני של הספרים "החפרפרת" ו"כל אנשי סמיילי" שיחק הפטון בתפקיד טובי אסטרהאזה. בתסכיתי רדיו על פי אותם ספרים הופיע בתפקיד ג'ורג' סמיילי. בשנים 1972 - 1974 שיחק בתפקיד הקומנדנט בסדרה "Colditz", ואחר כך שיחק בתפקיד אלברט פוארה, עם אותו צוות הפקה של "קולדיץ" בשלוש עונות של הסדרה "Secret Army" מ-1977 ועד 1979. ב-1976 הופיע בתפקיד פאלאס בסדרת הדרמה "אני, קלאודיוס". קודם לכן, ב-1970, שיחק בתפקיד אורח בפרק בסדרה "Catweazle". עוד גילם את דמותו של תומאס קרנמר בסדרת הדרמה "שש נשותיו של הנרי השמיני" (1970) והשתתף במיני-סדרה "אליזבת ר" בכיכובה של גלנדה ג'קסון.
ב-1989 הופיע בתפקיד סם טובי בעיבוד טלוויזיוני לסיפור האימה של סוזן היל "האישה בשחור". ב-1983 גילם את דמותו של סר תומאס ברטרם במיני סדרה "מנספילד פארק".
ברדיו השתתף הפטון בעיבוד ל-"Stranger in the Home" מאת אלן דאפרה (אנ') בתפקיד אלברט, וכן בתפקיד "הזקן שבפינה", הבלש פרי עטה של הברונית אורז'י (Orczy), בסדרת תסכיתים בשם "The Teahouse Detective" ‏(1998–2000).
בקולנוע הופיע הפטון בתפקידים מעטים. היה לו תפקיד קטן כגנסטר ת'ורפי בסרט "במעגל הנקמה" (1971), ותפקיד קטן נוסף בסרט "מסע הארורים" (1976) בו גילם את מילטון גולדסמית'.
ביוגרפיה > חיים אישיים

הפטון היה נשוי לשחקנית ננסי ג'קסון שנפטרה ב-1977. ב-1979 התחתן עם הילרי ג'ויס לידל. הוא נפטר ב-27 ביולי 2018.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1949 |  | A Boy, a Girl and a Bike |  | ללא קרדיט |
| 1955 | ריצ'רד השלישי | Richard III | חייל | ללא קרדיט |
| 1971 | במעגל הנקמה | Get Carter | ת'ורפ |  |
| 1972 | שש נשותיו של הנרי השמיני | Henry VIII and His Six Wives | הארכיבישוף תומאס קרנמר |  |
| 1975 | בארי לינדון | Barry Lyndon | אדם בסעודה של לורד ונדאובר |  |
| 1976 | מסע הארורים | Voyage of the Damned | מילטון גולדסמית' |  |
| 1982 | כלבי המגפה | The Plague Dogs | סטיבן פאוול | קול |
| 1982 | גנדי | Gandhi | קצין בריטי |  |
| 1985 | מורשת הולקרופט | The Holcroft Covenant | קומנדר לייטון |  |
| 1985 |  | Shadey | קפטן אמיס |  |
| 1988 |  | Stealing Heaven | בישופ |  |
| 1990 |  | Eminent Domain | סלובק |  |
| 2002 |  | The Baroness and the Pig | סומס |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1957 | אדם לכל עת | A Man for All Seasons | סר תומאס מור |  |
| 1957 |  | The Life of Henry V | מקהלה |  |
| 1964 |  | Compact |  | בימוי (2 פרקים) |
| 1964 |  | Swizzlewick |  | מפיק (20 פרקים) |
| 1965 |  | Thursday Theatre |  | מפיק (2 פרקים) |
| 1965–1966 |  | United! |  | מפיק (28 פרקים) |
| 1966 |  | Play of the Month | לורד פורמנטו | בפרק "The Devil's Eggshell" |
| 1967 | תקוות גדולות | Great Expectations | ומיק |  |
| 1968 |  | The Spanish Farm | קפטן דורמר |  |
| 1969 |  | Out of the Unknown | הנרי גרווין | בפרק "The Fosters" |
| 1969 |  | The Wednesday Play | קיפא | בפרק "Son of Man" |
| 1969 | פימפרנל החמקמק | The Elusive Pimpernel | שובלין |  |
| 1969 |  | W. Somerset Maugham: Lord Mountdrago | ד"ר אודלין |  |
| 1970 |  | Play For Today: Robin Redbreast | פישר | מחזה טלוויזיה |
| 1970 | שש נשותיו של הנרי השמיני | The Six Wives of Henry VIII | הארכיבישוף תומאס קרנמר | מיני-סדרה |
| 1971 | אליזבת ר' | Elizabeth R | הארכיבישוף תומאס קרנמר | מיני-סדרה |
| 1971 |  | Omnibus: Paradise Restored | אוליבר קרומוול | סדרה דוקומנטרית |
| 1972 |  | The Organisation | רודני ספורלינג |  |
| 1972 |  | Follow the Yellow Brick Road | קולין סנדס | מחזה טלוויזיה |
| 1972–1974 | קולדיץ | Colditz | קומנדנט | סדרת טלוויזיה |
| 1973 | הרפתקאות דון קישוט | The Adventures of Don Quixote | כומר כפרי |  |
| 1973 |  | A Pin to See the Peepshow | הרברט סטרלינג |  |
| 1973 |  | Some Mothers Do 'Ave 'Em | ובסטר | סיטקום |
| 1974–1977 |  | The Squirrels | מר פלטשר | סיטקום |
| 1975 |  | Sadie, It's Cold Outside | נורמן פוטר |  |
| 1976 | אורד וינגייט | Orde Wingate | פאלמר |  |
| 1976 | אני, קלאודיוס | I, Claudius | פאלאס |  |
| 1977–1979 |  | Secret Army | אלברט פוארה |  |
| 1979 | החפרפרת | Tinker Tailor Soldier Spy | טובי אסתרהזי | מיני-סדרה |
| 1981 |  | Blood Money | פקד בילוש מדוז | מיני-סדרה |
| 1981 |  | Kessler | אלברט פוארה | סדרת טלוויזיה |
| 1982 | המפקח בא | An Inspector Calls | המפקח גול |  |
| 1982 | כל אנשי סמיילי | Smiley's People | טובי אסתרהזי | מיני-סדרה |
| 1983 | מנספילד פארק | Mansfield Park | סר תומאס ברטרם | מיני-סדרה |
| 1983 |  | Dear Box Number | וולטר קרטרייט |  |
| 1984 |  | A Profile of Arthur J. Mason | ארתור ג'. מייסון |  |
| 1985 | בית קדרות | Bleak House | קרוק | מיני-סדרה |
| 1985 | ברז'רק | Bergerac | סר ג'פרי ניוטון |  |
| 1985 |  | Honour, Profit & Pleasure | הבישוף של לונדון |  |
| 1986 |  | The Disputation | ריימונד דה פנג'פורטה |  |
| 1986 | אישה שטן | The Life and Loves of a She-Devil | השופט ביסופ |  |
| 1987 |  | The Lady's Not for Burning | הבל טייסון |  |
| 1987 |  | The Charmer | דונלד סטימפסון | מיני-סדרה |
| 1988 |  | The Contract | הנרי קרטר |  |
| 1989 | האישה בשחור | The Woman in Black | סם טובי |  |
| 1991 |  | A Perfect Hero | ארתור פלמינג | מיני-סדרה |
| 1992 |  | The Old Devils | מלקולם סלאן-דייוויס |  |
| 1994 |  | Dandelion Dead | מר דייוויס | מיני-סדרה |
| 1996 | אמה | Emma | מר וודהאוס | מיני-סדרה |
| 1998 | רציחות במידסומר | Midsomer Murders | הרולד וינסטנלי | בפרק "Death of a Hollow Man" |
הערות שוליים

↑  "HEPTON, Bernard". bfi.org.uk. אורכב מ-המקור ב-2012-10-22. נבדק ב-31 ביולי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Index entry". FreeBMD. ONS. 1998–2013. נבדק ב-28 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Harrie, Kate (6 באפריל 2006). "Interview with Bernard Hepton". Theatre Archive Project. British Library. נבדק ב-4 ביוני 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Biography for Bernard Hepton". imdb.com. 1990–2013. נבדק ב-31 ביולי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Coveney, Michael (30 ביולי 2018). "Bernard Hepton obituary". The Guardian. נבדק ב-30 ביולי 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007318125005171  BIBSYS: 4036852  BNE: XX4832262  BnF: cb14071085m (data)  ISNI: 0000 0001 1614 2108  LCCN: no93035321  SUDOC: 243813023  VIAF: 29737976   WorldCat (עם VIAF): 29737976
אנטוניו דה אוליביירה סלזאר

אנטוניו דה אוליביירה סלזאר (בפורטוגזית: António de Oliveira Salazar;‏ 28 באפריל 1889 – 27 ביולי 1970) היה רודן פורטוגזי, אשר שלט שלטון יחיד בפורטוגל בין השנים 1932–1968.
ביוגרפיה

אנטוניו דה אוליביירה סלזאר נולד ב-28 באפריל 1889 בכפר וימיירו (פור') בפרברי העיירה סנטה קומבה דאום (Santa Comba Dão), ממלכת פורטוגל. אנטוניו היה הבן החמישי והצעיר. משפחתו הייתה בת למעמד הביניים-הנמוך ובעלת יציבות כלכלית מספקת להענקת חינוך לילדים. בווימיירו עצמה לא היה בית ספר, ואנטוניו למד בילדותו בביתו של מורה מקומי. בציוניו בלימודים אלו קיבל אנטוניו 10 מתוך 20 בבחינה בכתב אך 18 מתוך 20 בבחינה המילולית. מאוחר יותר נטען שכאשר נודע לו על הציון במבחן המילולי, התאכזב וטען שיכול היה להשיג הצטיינות. לימים טענה אחותו, מרתה, כי בצעירותו היה אנטוניו אדיב מאוד אך לא נהג לשחק רבות כבני גילו. במקום זאת נהג לצאת להליכות ארוכות עם כלבו. אנטוניו היה ילד ביישן וקרוב מאוד לאמו. רק בשלב מאוחר יותר, כאשר החל בלימודים אקדמיים ברמה גבוהה, הפך לאדם חברותי יותר כלפי הסובבים אותו והפך לתלמיד מקובל מבחינה חברתית.
מכיוון שלא היה בית ספר בווימיירו ובית הספר המקומי בסנטה קומבה דאו היה עמוס בתלמידים, נשלח אנטוניו ללמוד תחת המחנך ז'וזה אדוארדו, אשר חינך כ-30 תלמידים לקראת בחינות הבגרות לפי דרישות החינוך הממלכתי. בשל הקשיים הכלכליים של המשפחה, העריכו הוריו של אנטוניו שהחינוך הטוב ביותר עבור בנם יהיה במערכת הסמינרים הפורטוגזית. באותה העת, קודם להפלת המלוכה הפורטוגזית בשנת 1910, הייתה הממשלה אחראית על שכרם של כמרים. על כן בגיל 11, בשנת 1900, נשלח אנטוניו בידי הוריו ללמוד בסמינר בוויזאו (Viseu), צפון-מרכז פורטוגל. בשנת 1905 סיים אנטוניו את ההכנות של הסמינר לקראת הלימודים הגבוהים של המוסד והשיג ציונים גבוהים בלימודי פורטוגזית, צרפתית והיסטוריה. בשלוש השנים הבאות השלים את לימודי התאולוגיה שלו ובשנת 1908 סיים את לימודיו במקום הראשון בכיתתו. לאחר רצח מלך פורטוגל ויורשו ב-1908 כתב אנטוניו על חששותיו מפני עתידה של פורטוגל לנוכח התגברות המאבק בין המלוכנים והרפובליקנים.
לאחר מכן באותה השנה הניח סלזאר את התשתית לקריירה הפוליטית העתידית שלו, כאשר החליט להמשיך בקריירה אקדמית במקום קריירה דתית. סלזאר החל לעבוד למחייתו כמורה בבית הספר התיכון הדתי בוויזאו, שהיה במרחק צעידה קצרה מהסמינר המקומי. בהמשך קידם סלזאר את דעותיו הפוליטיות באמצעות מעורבות בכתיבת עיתון מקומי. ברשימותיו בעיתון הציג סלזאר דעות שנחשבו לא מקובלות, כאשר מחד תמך בחלק מהרפורמות שהוצעו בידי הרפובליקנים ומאידך הגן על זכויותיה של הכנסייה. סלזאר קידם - למרות גילו הצעיר - חזון עבור עתידה של פורטוגל, שבו קיבל את העובדה כי ארצו לא תהיה למעצמה תעשייתית אך העריך כי תוכל להפוך לארץ משקיעים וכלכלנים בעלי רגש לאומי חזק אשר יוכלו בכך לתמוך בקידומה מחדש של פורטוגל למעמד של מעצמה קולוניאלית. את האידיאל שלו בנוגע לעתידה של פורטוגל הציג סלזאר בנאום במלאת 269 שנים למלחמת השבת הכתר הפורטוגזי. בשנת 1910 קבע סלזאר את מסלול החיים שייעד לעצמו כאשר נרשם ללמוד באוניברסיטת קוימברה היוקרתית. עקב מעמדה הייתה האוניברסיטה מרכז התפתחותו של השיח הפוליטי-חברתי בפורטוגל.
ביוגרפיה > שר האוצר של פורטוגל > מינויו, מעמדו ועמדתו בממשלה

קודם מינויו של סלזאר לשר האוצר, עלתה התרעומת הציבורית על הממשלה. עקב העובדה שפורטוגל הייתה עמוק בתוך חובות כלכליים למשקיעים זרים, בהם האימפריה הבריטית וארצות הברית, הוצעה תמיכה כלכלית עבורה מטעם חבר הלאומים. לפי ההצעה, במקרה של אי-יכולת לשלם את החובות למרות התמיכה הכספית (שתהיה למעין הלוואה ומכאן תוכל ליצור חוב נוסף), פורטוגל תאבד את עצמאותה הכלכלית ותעביר סמכויות וזיכיונות עבור לחבר הלאומים. האפשרות שהמשלה תאשר את ההצעה הובילה לפרוץ גל מחאות ברחבי פורטוגל וסלזאר פרסם סדרת מאמרים עיתונאיים נגד הממשלה חסרת היכולת. בכתביו, סלזאר האשים את הממשלה הדיקטטורית כחסרת יכולת לייצב את המדינה וטען כי אין להפקיד בידה סמכויות חוקתיות לנוכח חוסר היכולת שלה. סלזאר קרא למהפכה אזרחית שתשנה את פני הלאומיות הפורטוגזית. במרץ 1928 יצא בנאום "שתי הכלכלות"; האחרון בנאומיו מטעם ה-CCP, איפה שהביע את התנגדותו המרה למטריאליזם וקרא למעורבות המוסר הקתולי בממשל כדי להשיג את תמיכת המוני העם הדתיים. לפני שקיבל את המשרה, סלזאר וידא עם קרמונה כי תנתן לו יד חופשית בהטלת וטו על כל הוצאה ממשלתית שהיא, לא רק של משרד האוצר אלא של כל משרדי הממשלה. ב-27 באפריל הושבע סלזאר לשר האוצר, וקודם לכן הביע ביומנו - בין לבין - את חששותיו מפני המשרה ומפני האפשרות שיכשל בניסיון להעביר את הרפורמות שהציע מהתאוריה לפועל. סלזאר מצא את עצמו שר אזרחי בעל קריירה אקדמית בקבינט שהיה מלא באנשי צבא. עשרה ימים בלבד לפני מינויו של סלזאר לשר האוצר, התמנה הגנרל ז'וזה ויסנטה דה פראיטאש (José Vicente de Freitas) לראש ממשלה. פראיטאש, אמנם תומך הדמוקרטיה, היה מעורב בפלג הרפובליקני-השמרן של הצבא, לצד הנשיא קרמונה, אשר קרא להשיב את חוקת 1911 לפורטוגל, לחזק את מעמדה של הרשות המבצעת, להסדיר מחדש את המערכת המפלגתית ורק אז להשיב את המדינה להיות לדמוקרטיה פרלמנטרית. סלזאר נחשב להיות מהמצדדים של הפלג השמרני-אוטוקרטי בממשלה, שפעל להקים משטר חד-מפלגתי במטרה להסדיר יציבות שלטונית עבור פעילות ממשל סדירה. נוסף על כך, התנועה תמכה במערכת כלכלית קורפורטיסטית.
הפלג השלישי בתוך הממשל הצבאי היו האינטגרליסטים הלוזיטנים, אשר הושפעו רבות מאיטליה הפשיסטית ובמידה פחותה יותר גם מתנועת הפלנחה הספרדית ומהנאציזם. כדי לנהל את המשבר הכלכלי הכבד שפורטוגל הייתה נתונה בתוכו, סלזאר הגיש ארבע דרישות עבור הסכמתו לקחת את המשרה: 1. כל משרדי הממשלה יפעלו בתחומי התקציב שיורשה בידי משרד האוצר. 2. כל ההעברות הכספיות שמשפיעות על הוצאות והכנסות האוצר הלאומי יעברו בהסכמה עם הנהגת משרד האוצר לפני שיוצאו לפועל. 3. לשר האוצר תהיה (כאמור) יד חופשית בהטלת וטו על כל ההוצאות הממשלתיות. 4. משרד האוצר יהיה אחראי על ניהול שיתוף הפעולה בין משרדי הממשלה השונים כדי להשגיח על מצב ההוצאות.
ביוגרפיה > מינוי סלזאר לראש ממשלה

עם הזמן דומינגוס הוכיח עצמו להיות ראש ממשלה חלש. ב-4 באפריל 1931, לנוכח היחלשות מעמדו בקרב הפלגים הצבאיים, פרץ מרד צבאי נגד הממשלה באיי מדיירה. בהמשך פרצו מרידות נוספות באיים האזוריים ובמושבת גינאה ביסאו. הממשלה נדרשה להעביר חיילים מפורטוגל עצמה אל המושבות כדי להשקיט את המרידות. סלזאר נשאר שקט לאורך רוב המרידות אך ציין את העובדה שהמאבק דרש כספים רבים מהאוצר הלאומי. סלזאר טען שעם כמות הכספים שהוצאו על השקטת המרידות יכלה הממשלה לכלכל 25,000 משפחות של חקלאים ופועלים למשך שנה שלמה. המרידות לבסוף הופלו והעיתונות נכון לאותה העת כבר צידדה לגמרי עם סלזאר כאשר הטילה את האשמה במרידות על רפובליקנים, סוציאליסטים, ליברטריאנים ובולשביקים שנתמכו בידי אלמנטים מברית המועצות והרפובליקה הספרדית השנייה שהוקמה עוד במהלך המרידות. ב-24 ביוני 1932, ראש הממשלה דומינגוס הצהיר על התפטרותו.
מאז המרידות ועד להתפטרותו התחזק קולו של סלזאר וקולה של מפלגת "האיחוד הלאומי" דרך חיזוק מעמדם בתוך התקשורת ודרך סדרת נאומים כריזמטיים שהעניק סלזאר עצמו. לאורך 1931 ו-1932 תומכיו של סלזאר עלו גם כן לעמדות מפתח בהנהגה הפורטוגזית וכלל המועצה הפוליטית הלאומית הייתה בסופו של דבר מורכבת ממקורביו של סלזאר מימיו באוניברסיטת קוימברה. ב-2 ביולי נפטר המלך לשעבר מנואל השני בגלותו בבריטניה, ללא צאצא ישיר לרשת אותו נחלשה התנועה המלוכנית ורבים מחבריה החלו לצדד עם סלזאר. ב-5 ביולי מינה הנשיא קרמונה את סלזאר לראש ממשלת פורטוגל. עוד באותו היום הקים ראש הממשלה החדש קבינט מדיני ולמרות ההתנהלות האוטוקרטית של המשטר, סלזאר קיבל גורמים מהשמאל, הימין והמרכז הפוליטי לתוך הקבינט.
ביוגרפיה > כראש ממשלת פורטוגל > מנהל מערך הביון הממלכתי

באוגוסט 1933 הסדיר סלזאר סוכנות ביון לאומית; משטרת מעקב והגנת המדינה; PVDE, אשר הייתה אחראית על הגנת המדינה מפני מרגלים ופלגים פוליטיים ועל הדיכוי של ארגוני אופוזיציה קיצוניים. הסוכנות הייתה מקושרת עם מספר סוכנויות ביטחון ממלכתיות אחרות אשר היו מעורבות בחקירה פלילית, ביטחון ציבורי ועוד. בין הארגונים הללו היו שירותי הריגול, הכוחות המזוינים ואף המיליציה הממלכתית של הממשלה; הלגיון הפורטוגזי (Legião Portuguesa). ה-PVDE היה גם הגוף המרכזי מטעם הממשל שפיקח על ההגירה לפורטוגל והיה בעל נתונים על כל אלו שנכנסו למדינה ועל כל אלו שיצאו ממנה. מכאן שסלזאר הטיל על ה-PVDE גם את הסמכות להנפיק אשרה (ויזה). הסוכנות פיקחה גם על הגירה בין פורטוגל למושבותיה ובין פורטוגל למדינות אחרות. הארגון היה אחראי על חמישה בתי סוהר, מביניהם שלושה בפורטוגל עצמה. הדירקטור של הסוכנות, קפטן אגושטיניו לורנסו (Agostinho Lourenço), היה מבין המקורבים והנאמנים ביותר לסלזאר, אשר העניק לו מימון נרחב למנהל הסוכנות כפי שראה לנכון. למעשה, סלזאר לא התעניין במנהל הפנימי של הסוכנות כמו היחס לאסירים ודרכי פעולה.
בדצמבר 1932 העניק סלזאר חנינה לכל האופוזיציונרים האסירים שפעלו נגד הדיקטטורה הלאומית מלבד 50 מתוכם. כאשר פרצה מרידה של קומוניסטים ואנרכו-סינדקליסטים בתחילת ינואר 1934 נגד שלטונו של סלזאר, זה האחרון וידא כי אין חשש ליציבות שלטונו וכי ה-PVDE היה מוכן ומאורגן לקראת הפלת המרידה. אף על פי כן, סלזאר הורה ל-PVDE שלא לצאת לפעולה נגד המרידה במהרה, זאת בשביל שהאוכלוסייה הכללית תוכל לצפות בכך שגורמי השמאל הקיצוני היו למעשה ריאקציונרים אלימים. רק לאחר מכן הורה סלזאר על ההוצאה לפועל של הפעולה של ה-PVDE נגד המרידה. שגריר גרמניה הנאצית בליסבון שלח דו"ח לברלין שבמסגרתו טען כי סלזאר היה מודע לקנוניה אך לא הפיל אותה במהרה בשביל שהגורמים המרקיסיסטים יוכלו להוכיח להמונים כיצד לא ניתן לסמוך עליהם. 260 פעילים נעצרו בסופה של המרידה ונמצאו אשמים, מתוכם כולם נענשו אך איש לא הוצא להורג. סלזאר יצא במהלך שעמד בסתירה לתדמית שיריביו פעלו לבנות נגדו כאשר הביא לביטול עונש המוות בפורטוגל. 107 מהנאשמים נשלחו לעד שנתיים במאסר, 98 נאשמים נשלחו לגלות או למעצר בן 8 שנים והוטלו עליהם קנסות כבדים, 55 הנאשמים הנוספים נשלחו לגלות לחיים או למאסר בן 10 עד 20 שנים.
בהמשך הפכה מושבת כף ורדה למושבת אסירים פוליטיים. היחס לאסירים היה תת-אנושי ומספר מנהיגי אופוזיציה נפטרו במושבה. הניהול המכפיש של מושבת האסירים הוביל את סלזאר לסגור אותה בשנת 1954. בשנת 1945 אורגנה מחדש סוכנות ה-PVDE אל ה-PIDE; משטרת ההגנה הבינלאומית והממלכתית. סלזאר הוביל עם הזמן למצב שהמנהל המדיני סובב יותר ויותר סביב המנהל האישי שלו. בספטמבר 1936 הועברה חקיקה לפיה שונתה שבועת הנשיא לשבועת המעורבות של הנשיא הנבחר במערכת החברתית הלאומית שהוקמה דרך חוקת 1933 ושבועת שימור הממשל הקיים.
ביוגרפיה > פורטוגל במלחמת האזרחים בספרד > ניסיון ההתנקשות בחייו של סלזאר

במהלך קיץ 1936 קיבל סלזאר מספר מכתבי איומים על חייו. בינואר 1937 הסלים המצב כאשר התרחשו מספר פיצוצי חבלה בליסבון שכיוונו לפוצץ את שידורי הרדיו הפורטוגזי, המשרד מטעם ספרד הלאומנית בעיר, בתי חרושת באחזקת חברות אמריקאיות ומתקני הצבא הפורטוגזי בעיר. זהות המחבלים לא ידועה ונחשד כי אלו היו אנרכו-קומוניסטים מהפכנים שנתמכו בידי ברית המועצות. נכון לאותה העת טען סלזאר כי לא הייתה כל סכנה לחייו, הוא נהג לטייל ברחובות הבירה בשעות הבוקר ובשעות הערב לאחר סיום יום עבודתו ולעיתים הופיע בעיירות ובאירועים ברחבי המדינה ללא משמר. ברוב ימי ראשון נהג סלזאר לבקר חבר או מכר ברחבי העיר ולצאת איתו לתפילה בכנסייה. גורמים אנרכיסטים למדו על השגרה של ראש הממשלה ותכננו לקנות מכונית צבאית ומקלע ולארוב למכוניתו של סלזאר עת התקרבותו אל בית המכר. המתנקשים לא הצליחו לקנות את הרכבים הצבאיים שנדרשו לתוכנית ובמקום זאת החליטו לקנות דינמיט ששימש למחצבים בדרום-מזרח פורטוגל. מארגני הקשר ידעו כי מכוניתו של סלזאר חונה תמיד ליד מכסה ביוב ולכן תכננו להטמין את הדינמיט מתחת לכביש זמן רב לפני הגעתו של סלזאר.
ב-4 ביולי עצר סלזאר את מכוניתו ליד ביתו של מכר כאשר המארגנים הפעילו את הדינמיט שפוצץ את הכביש והוביל לנזק כבד. חלונות בתים בכל רחבי הרחוב התנפצו והרחוב כולו נפגע מהפיצוץ ומגל ההדף שנוצר בעקבותיו. באורח פלא איש לא נפגע בפיצוץ וסלזאר, שחליפתו וכובעו התמלאו באבק, החליט להמשיך בדרכו אל התפילה בכנסייה. גורמים גרמנים האשימו קושרים בריטיים בניסיון ההתנקשות במטרה להחליש את הברית הבריטית-פורטוגזית. בנאום קצר לאחר מכן סלזאר הביע הערכה כלפי האמון של האנשים הפורטוגזים בו והבטיח את שימור הברית הבריטית-פורטוגזית. ה-PVDE תפסו תחילה חמישה חשודים אותם עינו במשך שנה רק בשביל להגיע למסקנה שאינם האשמים בניסיון ההתנקשות. סלזאר התבייש בכישלון ה-PVDE וכאשר הסוכנות תפסה חמישה חשודים נוספים, סלזאר וידא כי יתנהל מולם משפט צבאי ללא סיקור חדשותי. היה זה מאוחר יותר כאשר התגלה כי חמשת החשודים החדשים היו האשמים האמתיים. לאחר ניסיון ההתנקשות סיים סלזאר את השגרה שלו בציבור ללא משמר הגנה והפסיק לבקר בעצרות ויישובים ברחבי המדינה ללא התראה מקדימה.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה > יחסי חוץ ורשת הריגול בליסבון

סלזאר לא הופתע מפריצתה של המלחמה, ומספר ימים לאחר תחילתה הכריז סלזאר כי פורטוגל מביעה יראת כבוד עבור העם הפולני על המאבק שלו לשימור העצמאות ועל הפטריוטיות שהביע במאבק. פעולותיו הראשונות של סלזאר בתחילת המלחמה נגעו לשימור היחסים עם ספרד ואיטליה (אשר לא התערבה במלחמה עד למערכה על צרפת) כדי למנוע את התפשטותה של המלחמה. סלזאר כשל בניסיונו לשכנע את מוסוליני שלא לערב את איטליה במאבק. עם סדרת הכיבושים של גרמניה הנאצית ברחבי מרכז ומערב אירופה, סלזאר הביע עניין במדיניות הכלכלית של היטלר עבור אירופה תחת שלטון גרמני. נכון ל-1941, סלזאר דרש שמשרד החוץ הפורטוגזי יסדיר דוח בנוגע למצב הכלכלי-חברתי בשטחים הכבושים בידי הנאצים בסקנדינביה, מערב אירופה וחבל הבלקן. במקביל שלח סלזאר משלחת מטעם משרד החוץ הפורטוגזי אל ברלין לדון בנוגע להסדר מסחר בין גרמניה לארצות נייטרליות. במכתב לידיד בספטמבר 1941 הביע סלזאר חשש כי אירופה תחת הכיבוש הגרמני תפעל על מערכת כלכלית של ניצול מדינות המבוססות על חקלאות בעבור מדינות המבוססות על תעשייה בבחינה כלכלית.
בשנת 1942 קיבל סלזאר פנייה למעורבות במלחמה מצד ממלכת רומניה, שהייתה חלק ממדינות הציר. הקונדוקטורול (מנהיג עליון) של רומניה, יון אנטונסקו, הביע הערכה רבה למדיניותו הכלכלית של סלזאר ושלח את שגריר רומניה בפורטוגל לדון עמו על הצטרפות פורטוגל אל מדינות הציר. כאשר שאל השגריר הרומני את סלזאר על דעתו בנוגע לניצחון הציר, סלזאר ענה: ”קראתי וחשבתי על העבודה שמר אנטונסקו כתב ושלח עבורי על בנייתה של האימפריה הרומית. איני יכול להיות משוכנע עם זאת, שהיסודות שבנו את הציוויליזציה הרומית, ברברים ומתורבתים כאחד, יוכלו לחזור על עצמם עם הארצות האירופאיות המתורבתות על כל מקרה. זאת אלא עם כן נחשיב את עצמנו כולנו ברברים לעומת גרמניה כפי שאיברים ופרנקים עשו לעומת רומא. לגרמניה רצון משלה עבור כוח, עבור משאבים ושליטה חיצונית, יש לה אובססיה עם מערכות. כיצד רוח שכזאת תפעל עם החלוקה האמתית של אירופה? האם נדרש לפעול בדרך ריבונות לפי הכוח הגרמני.” חודשים מאוחר יותר, מתקפת נגד סובייטית בקרב סטלינגרד מחקה חלק נרחב מהצבא הרומני וביולי 1943 הודיע השגריר הרומני לסלזאר כי ממשלתו של אנטונסקו מעריכה שניצחון מדינות הציר הפך ללא ניתן להשגה.
הודות לנייטרליות של פורטוגל, היא שמשה מקום מפגש ותיאום בעבור מרגלים משני הצדדים במלחמה. כמות המרגלים שהיו מכונסים בליסבון בעת המלחמה הובילו לכינויה "בירת הריגול". היא הייתה העיר האירופית היחידה בה בעלות הברית וכוח הציר יכלו ללכת בחופשיות. רבים מבני המלוכה המודחים של אירופה ברחו לעיר, ועשרות אלפי פליטים נעו דרכה. העיר מלאה במרגלים וה-PVDE ניסה כמה שניתן להתנהל כגורם נייטרלי שפעל רק כאשר האינטרסים של פורטוגל עצמה עמדו על הפרק. יתר על כן, סלזאר אכן הרוויח הרבה כסף עבור ארצו דרך פעילותו במלחמה. מאגרי הזהב הפורטוגזיים עלו בערכם פי שישה, בעיקר מפני שהוא אילץ את הגרמנים לשלם במתכת יקרה ומכיוון שפורטוגל נותרה אחת מהמדינות היחידות בעולם שסחרה עם שני הצדדים הלוחמים. עד 1945 המטמון הזה הפך לבעיה כאשר בעלות הברית ניסו להשיב את המתכות שנבזזו בידי מדינות הציר. סלזאר הביא את בעלות הברית למשא ומתן מייגע בן שמונה שנים אשר בסופו החזיר ארבעה טון בלבד מתוך כ-400 של מתכת טוּנְגְּסְטֶן.