stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוקי ובולווינקל
הסדרות

הסדרות עסקו בהרפתקאותיהן של הדמויות רוקי ובולווינקל, שעל פי רוב באו לעימות עם הדמויות הרשעות בוריס ונטשה במסגרת הניסיונות הבלתי-נלאים של האחרונים לפגוע בציבור. כל פרק היה בן חצי שעה והורכב משני קטעים שבהם הופיע סיפור בהמשכים על עולם זה. בין קטעים אלה הופיעו גם קטעי תמיכה שונים עם דמויות וסיפורת שלא באו במגע עם עולמם של רוקי ובולווינקל. להלן הדמויות העיקריות בסדרה:
רוקט "רוקי" ג'. סקווארל, סנאי מעופף טוב לב, אידיאליסט וחכם למדי, אם כי נאיבי מעט. בניגוד לסנאים מעופפים אמיתיים היכולים רק לדאות, רוקי יכול לעוף, ואף חובש תמיד כובע ומשקפי טייסים לצורך זה.
בולווינקל ג'. מוס, אייל טיפש אך טוב לב ובר-מזל להפליא. רוקי ובולווינקל גרים יחד בבית בעיירה פרוסטבייט פולס (מפלי מכת-קור) במדינת מינסוטה.
בוריס באדינוב, סוכן חשאי של המדינה הפיקטיווית פוטסלווניה, ויריב תמידי של רוקי ובולווינקל. כמו "דמויות רעות" רבות בסדרות מצוירות, בוריס הוא מתוחכם אך טיפש. הוא מפתח שיטות רבות ומגוונות להשיג את מטרותיו ולפגוע ביריביו, אך בדרך כלל נופל בפח שהוא עצמו טמן.
נטשה פטאל, שותפתו המושכת של בוריס, המלווה אותו במשימותיו. כפי ששמה מעיד עליה, היא משתמשת תדיר בכלי הפיתוי בתפקידה כסוכנת חשאית. למרות שניכר כי נטשה היא נבונה ומוכשרת מבוריס, בוריס מתנהג כבכיר מבין השניים, ואומר לה לעיתים קרובות "תסתימי את פה שלך, נטשה".
מנהיג אל-פחד, הדיקטטור של פוטסלווניה והמפעיל של בוריס ונטשה. בניגוד לשליחיו בעלי התכונות המעין-רוסיות, מנהיג אל-פחד מדבר במבטא גרמני ומראהו לקוח מקריקטורה אנטי-נאצית.
תימות פוליטיות

"רוקי ובולווינקל", ששודר בשיא תקופת המלחמה הקרה, כולל רמזים רבים לברית המועצות ולנושאים הקשורים ליחסים בינה לבין ארצות הברית באותה התקופה. הדמויות הרעות הראשיות, בוריס באדינוב ונטשה פטאל, הן בעלות שמות רוסיים, והן מדברות במבטא ובסגנון רוסי. מדינתן, פוטסלווניה, נראית כפארודיה על מדינות ברית ורשה, והדיקטטור הטוטליטרי של מדינה זו מרבה לנסות להשתלט על העולם או לפגוע בארצות הברית, בין השאר בעזרת טכנולוגיות סודיות.
פרי מייסון

| --- | --- |

 יוצרים:  ארל סטנלי גרדנר 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 
הפוסטר של הסרט "פרי מייסון בתעלומת הבישוף המגמגם"
פרי מייסון הוא גיבורה של סדרת ספרות בלשית אמריקאית מאת ארל סטנלי גרדנר. התבנית בסדרת פרי מייסון קבועה: לקוחות שונים פונים לעורך הדין פרי מייסון בבקשת עזרה במקרה קשה. המקרה מתדרדר לפרשת רצח שהלקוח מואשם בביצועו, ופרי מייסון מקבל על עצמו את ההגנה ומביא (ברוב המוחלט של המקרים) לזיכוי ולחשיפת הרוצח האמיתי בתום המשפט (ובסיום הספר). במהלך המשפט מבצע פרי מייסון חקירות נגדיות מרשימות, ונעזר בכל תחבולה משפטית, לעיתים לגיטימית ולעיתים פחות, אך תמיד בשרות האמת והצדק.
פרי מייסון נעזר בצוות קבוע: מזכירתו הנאמנה דלה סטריט והבלש הפרטי פול דרייק, שאמנם היה בלש במקצועו, אולם לא הוא שפתר את התעלומות, אלא רק סייע לפרי מייסון במעקבים וחקירות. ממולו פעלו חוקרי המשטרה הסמל הולקומב (השוטר הרע) והמפקח טרייג (השוטר הטוב). נגדו הופיע פרקליט המחוז הקשוח והרגזן המילטון ברגר.
עיבודים

בשנת 1957 החלה סדרת הטלוויזיה המבוססת על ספרי פרי מייסון, כשאת דמותו גילם השחקן ריימונד בר (הזכור לצופי השנים הראשונות של הטלוויזיה הישראלית כ"איירונסייד", הבלש בכיסא הגלגלים). הסדרה זכתה להצלחה עצומה ונמשכה עד לשנת 1966. שנים רבות לאחר מכן, מ-1985 עד ל-1993, שודרה סדרת ההמשך שגם בה כיכב ריימונד בר.
בשנת 2020 הופקה מיני סדרה בהפקתו של רוברט דאוני ג'וניור.
פלסטין (עיתון)

| --- | --- |


 תדירות:  יומון (מאז ספטמבר 1929)
 סוגה:  חדשות
 פורמט:  ברודשיט
 מו"ל:  דאוד אל-עיסא
 מייסד:  עיסא אל-עיסא
 עורך ראשי:  יוסף אל-עיסא   עלי מנצור   רג'א אל-עיסא
 תאריכי הופעה:  15 בינואר 1911 – 8 בפברואר 1967 (56 שנים)
 שפה:  ערבית
 מערכת:  יפו (1911–1948)   ירושלים המזרחית (1948–1967)
 תפוצה:  3,000 (1929)
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית סנג'ק ירושלים   המנדט הבריטי פלשתינה (א"י)   ירדן הגדה המערבית תחת שלטון ירדן
 
שער העיתון פלסטין מתאריך 6 במאי 1936 בדיווח על אירועים מן המרד הערבי הגדול
קטע מתוך גיליון העיתון "פלסטין", 9 באוגוסט 1936
מערכת העיתון "פלסטין", 1913. במרכז השורה הקדמית: המייסדים עיסא אל-עיסא ודודנו יוסף אל-עיסא (אנ').
פַלַסְטִין (בערבית: فلسطين) היה עיתון בשפה הערבית שהיה לאחד המשפיעים ביותר בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. העיתון נוסד ב-15 בינואר 1911 ביפו, על ידי עיסא אל-עיסא, אליו הצטרף בן דודו יוסף אל-עיסא, שניהם היו ערבים נוצרים, מתנגדי הציונות והממשל הבריטי. פלסטין החל את דרכו כשבועון, אך במהרה החל לצאת פעמיים בשבוע עד לסגירתו על ידי השלטונות העות'מאניים בנובמבר 1914. הפצת פלסטין חודשה בשנת 1921 ומספטמבר 1929 הפך לעיתון יומי. העיתון ביקר בחריפות את השלטונות ואת התנועה הציונית, בה ראה איום על האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל.
בשנת 1948 בעקבות הלחימה ביפו הועברו משרדי העיתון לירושלים המזרחית שהייתה בשליטת ירדן. העיתון המשיך לצאת עד שנת 1967, אז מוזג עם עיתון פלסטיני אחר בשם אל-מנאר, לעיתון אחד בשם א-דוסתור היוצא לאור עד היום בעמאן בירת ירדן.
היסטוריה > בסוף התקופה העות'מאנית

העיתון נוסד בשנת 1911 ביפו על ידי עיסא אל-עיסא (אנ') ומשפחתו, נוצרים יוונים-אורתודוקסים. פלסטין נוסד כשבועון, אך במהרה החל לצאת פעמיים בשבוע עד לסגירתו על ידי השלטונות העות'מאניים בנובמבר 1914, בעקבות הצטרפות האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה. תפוצתו הוערכה בשנת 1914 בין 800–1000 עותקים.
שני האחים המייסדים אל-עיסא, יוסף ועיסא דאוד, היו ממנהיגי "א-נהדה אל-אורתודוקסיה" ועיתונם הרבה לעסוק בענייני הפטריארכיה האורתודוקסית של ירושלים ונאבק נגד ההגמוניה היוונית על הכנסייה האורתודוקסית בירושלים.
בשנים הראשונות הרבה העיתון להשתמש במונח "פלסטין", אולם לא תמיד באותה משמעות: לעיתים כטריטוריה זהה לסנג'ק ירושלים, ולעיתים לארץ ישראל כולה או מרביתה. וזאת כאשר המונח "סוריה" חל על הוילאייט של דמשק או של ביירות, אך לא על ארץ ישראל. לדעת ברוך קימרלינג ויואל שמואל מגדל, הגיליונות שיצאו בשנים הראשונות מלמדים שהכוונה בשם העיתון "פלסטין" היא ככל הנראה ל"אזור יפו ובנותיה ולא הארץ כולה". שני העיתונים "אל-כרמל" ו"פלסטין" ניהלו מסע תעמולה נגד הציונות, ובכך יצרו גורם של אינטגרציה בין הסנג'קים (מחוזות מנהליים עות'מאניים) השונים של ארץ ישראל.
העיתון ניהל מסע הסברה נגד הציונות. ביולי 1913 קרא להקים "חברה פטריוטית (וטניה) פלסטינית", שתורכב מעשירי שכם, ירושלים, יפו, חיפה ועזה, ותעסוק ברכישת קרקעות מדינה (אדמות אל-מדורה) לפני שיעשו זאת הציונים. עם זאת, בשנים 1912–1913 היה העיתון כותב מדי פעם בהערכה על ההישגים הציוניים: על תחיית הלשון העברית ועל ההישגים החקלאיים של המושבות היהודיות, כפי שהוצגו בתערוכה חקלאית שנערכה ברחובות. כאשר נודע בארץ ישראל על עלילת בייליס, דחה העיתון באוקטובר 1913 חד-משמעית את האפשרות שעלילת הדם אמיתית. אך מספר ימים לאחר מכן, פרסם שיר בעל נימה אנטישמית: "כיצד נירגע כאשר העלוב שבעמי העולם והשפלה שבאומות מתחרה בנו בארצנו. יהודים אשר אין הם גאים, אך הם עם אשר כל הממון בידו".
באוקטובר 1913 השייח' אל-טאג'י פרסם ב'פלסטין' שיר שפל בשם "הסכנה הציונית". בשירו הוא שילב מוטיבים אסלאמיים מהקוראן והחדית' כדי לתמוך בהשקפתו הלאומנית, וכן התחבר לטרופים אנטישמיים אירופיים קלאסיים.
כמה חודשים לאחר מיכן, "פלסטין, נסגר "על ידי הטורקים בגלל הסתה לשנאת גזע".
היסטוריה > בימי השלטון הבריטי

העיתון חידש את הופעתו ב-1921. בעריכתו של עיסא אל-עיסא והופיע שלוש פעמים בשבוע. בשנת 1929 הפך פלסטין לעיתון הערבי היומי הראשון שיצא בארץ ישראל. הוא יצא לאור באופן עקבי מדי יום, פרט ליום ב'. בשנים 1929–1931 עמדה תפוצת העיתון על 2,500–3,000 עותקים והוא היה העיתון הערבי הבולט בארץ ישראל, עם תפוצה כמעט כפולה ממתחריו הנפוצים ביותר. פלסטין היה לסימן היכר מובהק של החיים הציבוריים הפלסטיניים עד 1948, עת סיום המנדט. עם זאת, מעמדו של פלסטין עורער על ידי העיתון א-דיפאע מיפו שהוקם בשנת 1934 ותוך זמן קצר יחסית הגיע לתפוצה נרחבת יותר משל עיתון פלסטין הוותיק. התחרות בין שני עיתונים אלה תרמה לשיפור איכות העיתונים והעבודה העיתונאית, וגם הרחיבה את תפוצתם.
פלסטין המשיך להיות בבעלות משפחת אל-עיסא לכל אורך ימי המנדט הבריטי ונחשב לעיתון נוצרי. משנת 1933 עורכו הראשי ומחבר מאמריו הראשיים היה יוסף חנא שהיה גם הוא נוצרי אורתודוקסי.
העיתון, ביחד עם עיתונים אחרים, הושבת מספר פעמים על ידי השלטונות העות'מאנים והבריטים, במטרה להפחית הפרות סדר ואלימות כשאירעה הסלמה היחסים בין הערבים ליהודים או בין הערבים למשטר. בין השאר הוא נסגר למשך מספר חודשים בסוף 1930 ולתקופה קצרה ביולי 1946.
ב-1933, כתב 'פלסטין' שהיטלר הוא (כביכול) "אצילי" - הצדיק את רדיפת היהודים שלו ושילב בדבריו את ה"פרוטוקולים" המזויפים.
נכון ל-1947 עמדה תפוצת העיתון על 3,000–4,000 עותקים בימי חול וכ-5,000–6,000 בשבת (ביום זה לא הופיע מתחרהו העיקרי, "א-דיפאע").
היסטוריה > בימי השלטון הבריטי > קו מערכתי

בתחילת שנות ה-20 הוא נחשב לביטאון של חוגי הוועד הפועל הערבי. בשנים 1927–1928 עבר פלסטין לשרת את האופוזיציה של משפחת נשאשיבי כאשר עלה כוחה בבחירות לעיריות. בימי מאורעות תרפ"ט (1929) היה פלסטין שופרם של הקיצונים השולטים.
בתחילת שנות ה-30 עבר העיתון שוב למחנה נשאשיבי, וביקר בחריפות את המופתי.
בשנות ה-30 היה העיתון עוין מאוד לאיטליה הפשיסטית וראה בה מדינה אימפריאליסטית, בייחוד לנוכח כיבוש אתיופיה ב-1935–1936, וזאת בעוד שהעיתון רחש אהדה לאדולף היטלר, ובכך ניצב בפני סתירה, מכיוון שהדגיש כי רדיפותיו את היהודים הביאו להגירתם לארץ ישראל.
ב-16 בספטמבר 1936 פרסם העיתון את הקריאה הפומבית הראשונה להפסיק את השביתה הכללית במרד הערבי הגדול. אולם בזמן המרד הערבי הגדול (1936–1939), בעליו של פלסטין ברח מהארץ מפחד הכנופיות, והעיתון ביטא את דבריהם של ראשי הכנופיות. בזמן מלחמת העולם השנייה פרסם את מה שהטילו עליו השלטונות. החל משנת 1942–1943 שירת את חוגי מפלגת אל-איסתקלאל ו"בנק האומה", תמך בנסיונותיהם לתפוס את המנהיגות הלאומית, ושימש במה להתקפות "הנוער הבלתי מפלגתי" על המפלגות הוותיקות. עם התחזקות החוגים של משפחת חוסייני, ביטא גם את עמדתם. בספטמבר 1945 נכתב בעיתון "אל-וחדה": "העיתון 'פלסטין' היה והוא נטול קו מדיני קבוע, בכל המסיבות אינו משרת אלא את האינטרסים החמריים של בעליו".
העיתון השתדל להצטייר כעיתון פאן-ערבי לאומי ולא כעיתון נוצרי. כך למשל, ציין בהרחבה חגים מוסלמיים והדגיש את מרכזיותם בעולם הערבי. בנוסף, האשימו בעיתון את היהודים בניסיון לסכסך בין המוסלמים לנוצרים. ואולם למרות זאת הוא נתפס באוכלוסייה כעיתון נוצרי. מאמרי המערכת שלו הצטיינו בחריפות רבה, במיוחד בנימה אנטי-יהודית.
העיתון לא צידד באחד מן הזרמים או המפלגות הערביות. הוא גם הציג קו של הידברות עם היהודים, דבר שהביא להתקפות עליו מצד גורמים ערביים.
אופי העיתון היה "צהוב" למדי ובעל מגמה מסחרית להגדלת התפוצה, כותרותיו נוסחו ועוצבו בשפה צעקנית, הוא רדף אחר "סקופים" ולעיתים פרסם ידיעות לא בדוקות ולא מאושרות. העיתון היה פופולרי בקרב הצעירים העירוניים, שנהנו מחידושיו, ונחשב לבלתי מכובד בקרב הציבור המוסלמי המבוגר והכפריים.
לדברי יעקב שמעוני, לאורך שנות קיומו, שירת העיתון בעלים שונים והחליף את נטייתו מספר פעמים – "לאותו צד שנראה לו חזק אותה שעה" או לצד שהצליח "לרכוש את תמיכתו באמצעים שונים".
בין יתר הכותבים, פרסם בעיתון מאמרים בערבית חיים מרגליות קלווריסקי. באחד ממאמריו כתב שאת הסכסוך ניתן לדמות ל"משפט שלמה", בו התינוק היא הארץ והאם האמיתית היא זו הדואגת כי הארץ תישאר שלמה בהסכם בין שתי האומות ולא זו המטיפה לחלוקת הארץ. העורך הוסיף בשולי המאמר שהאם האמיתית היחידה היא האם הערבייה.
במהלך תקופת קיומו, הוציא העיתון מספר פעמים תוספות בשפה האנגלית.
לקריאה נוספת

יעקב שמעוני, ערביי ארץ ישראל, תל אביב: תש"ז, עמ' 404–407, 409–410.
מבוא לתולדות העיתונות הערבית בארץ מתוך Jrayed- הארכיון לעיתונות ערבית בארץ ישראל
ראו גם

פלסטין (עיתון בעזה)
פארק מאיר כהנא

| --- | --- |

פארק תיירות ע"ש מאיר כהנא במועצה המקומית, קריית ארבע
 מידע כללי
 על שם:  מאיר כהנא 
 תאריך הקמה:  1990 
 מייסדים:  ברוך גולדשטיין 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  קריית ארבע, מחוז יהודה ושומרון, ישראל
 קואורדינטות:  31°31′55″N 35°06′53″E﻿ / ﻿31.53201944°N 35.1146°E﻿ / 31.53201944; 35.1146
  (למפת הר חברון מוגדלת) פארק מאיר כהנא(למפת הר חברון רגילה) פארק מאיר כהנא(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום פארק מאיר כהנא(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום פארק מאיר כהנא
 
אנדרטה לזכרו של ח"כ הרב מאיר כהנא בפארק כהנא עם סמליל המועצה המקומית קריית ארבע בחלקו העליון
מצבת קברו של ברוך גולדשטיין בקצה הגן
פארק מאיר כהנא הוא פארק ציבורי בקריית ארבע שהוקם לזכרו של ח"כ והרב מאיר כהנא. הכניסה לפארק נמצאת בשדרות כלב בן יפונה. בפארק מוצבת אנדרטה ועליה נכתב: ”פארק תיירות ע"ש הקדוש הרב מאיר כהנא הי"ד, אוהב ישראל, גדול בתורה, גבור במעש, אשר נרצח על קידוש השם, ח"י מרחשוון תשנ"א”. קיומו של הפארק התפרסם בציבור לאחר הפגנה כנגד השר איתמר בן גביר שנערכה במקום, אז הזדעזעו רבים שלא ידעו על קיומו של הפארק.
היסטוריה

הפארק הוקם ב־1990 על ידי תושב קריית ארבע ופעיל תנועת הימין הישראלית כך, ברוך גולדשטיין. הפארק הוקם לאחר רצח מאיר כהנא בניו יורק, במסגרתו מתנקש אמריקאי יליד-מצרים, אל סייד נוסייר, בעל זיקה לארגון הטרור האסלאיסטי אל־קאעדה, ירה ורצח את חה"כ מאיר כהנא.
ב-1994 טבח גולדשטיין ב־29 מתפללים מוסלמים וערבים במערת המכפלה שבחברון. בקשתה של משפחתו לקוברו בבית העלמין העתיק בחברון נדחתה, והוא נקבר מאחורי הפארק. לאחר שהוקמה אנדרטה לצד הקבר, והמקום הפך אתר עלייה לרגל, חוקקה הכנסת ב-1998 את "חוק איסור הקמת מצבות זיכרון לזכר מבצעי מעשי טרור". בעקבות כך, בפברואר 1999, צה"ל הרס את האנדרטה לזכרו של גולדשטיין.
פעילי ימין קיצוני נוהגים לעלות אל הקבר כל שנה בפורים, על מנת לקרוא את מגילת אסתר, ולערוך הילולה לזכר גולדשטיין. מדי שנה סוגרים כוחות הביטחון את האזור בצו, וההילולה מתקיימת במרחק קטן מהקבר. ב־2008 דחה בג"ץ עתירה של פעיל כך, נועם פדרמן לאפשר קיום ההילולה בקבר.
ב־2014 התלוננו במועצה המקומית של קריית ארבע, כי הפארק הפך בעל כורחו למקום בילוי לצעירים כולל שכרות, ונדליזם ויחסי אישות, בחסות הבידוד והחשיכה.
ראו גם

כהניזם
פרשת ניימן השנייה
הפיגוע בקריית ארבע (2003)
הערות שוליים

↑   נעה לנדאו, ברוכים הבאים לקבר גולדשטיין בפארק כהנא, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2023
↑  צה"ל הרס את קבר גולדשטיין, באתר nana10‏, 29 בדצמבר 1999
↑  אפרת וייס, הימין הקיצוני: נקיים מסיבה על קבר גולדשטיין למרות איסור המשטרה, באתר ynet, 25 בפברואר 2002
↑  אפרת וייס, מתנחלים מקיימים הילולה ליד קבר ברוך גולדשטיין בקריית ארבע, באתר ynet, 9 במרץ 2009
↑  עתירה: לאפשר קיום הילולה בקבר גולדשטיין, באתר וואלה, 19 במרץ 2008
↑  איתמר פליישמן, סקס, סמים וברוך גולדשטיין: הקבר שהפך מקום בילוי, באתר nrg‏, 25 בפברואר 2014
בוננזה

ערך זה עוסק בסדרת טלוויזיה אמריקנית. אם התכוונתם למטוס קל מתוצרת ביצ'קראפט, ראו .
| --- | --- |

 סוגה:  מערבון טלוויזיה, סדרת דרמה 
 יוצרים:  דייוויד דורטורט 
 שחקנים:  לורן גרין   דן בלוקר   מייקל לנדון   פרנל רוברטס   ריי טיל   בינג ראסל   טים מת'סון   Mitch Vogel   David Canary   Guy Williams   טד קסידי   Victor Sen Yung   Glenn Corbett
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  14 
 מספר פרקים:  431 
 הפקה
 חברת הפקה:  פרמאונט 
 הפצה:  National Telefilm Associates, Xfinity Streampix 
 מוזיקה:  ריי אוונס 
 אורך פרק:  50 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  NBC 
 תקופת שידור מקורית:  12 בספטמבר 1959 – 16 בינואר 1973 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
לוגו הסדרה, על רקע מפת זירת ההתרחשות
בוננזה (באנגלית: Bonanza) היא סדרת טלוויזיה אמריקנית בסוגת מערבון, ששודרה ברשת NBC מספטמבר 1959 עד ינואר 1973, והייתה סדרת הטלוויזיה הראשונה שצולמה בצבע. זירת ההתרחשות שלה היא המערב הפרוע, בשנות ה-60 של המאה ה-19. היוצר והמפיק המקורי של הסדרה היה דייוויד דורטורט. במשך 14 עונות הסדרה הופקו 430 פרקים.
גיבורי הסדרה הם בני משפחת קרטרייט, שמנהלים חווה גדולה בשם הפונדרוסה בנבדה, בסמוך לאגם טאהו - האב האלמן בן (לורן גרין), והבנים (מאמהות נפרדות) אדם (פרנל רוברטס), הוס (דן בלוקר) וג'ו (מייקל לנדון). העיר הקרובה ביותר לחוותם היא וירג'יניה סיטי.
בשנים 1967-1964 זכתה הסדרה לרייטינג הגבוה ביותר בארצות הברית, ובשנת 1965 השחקן פרנל רוברטס עזב לטובת הקולנוע ולצוות נוספו שחקנים חדשים. השחקן מייקל לנדון כתב וביים חלק מהפרקים בעונות האחרונות. במאי 1972 מת השחקן דן בלוקר, ובינואר 1973 הסדרה בוטלה.
לסדרה הופקו מספר סרטי המשך לטלוויזיה: "בוננזה: הסרט" (1988), "בחזרה לבוננזה" (1993), "בוננזה: השיבה" (1993), בוננזה: מתקפה" (1995) ו"בוננזה: הדור הבא" (1995). בשנת 2001 צולמו באוסטרליה 20 פרקים של סדרת המשך בשם "פונדרוסה".
אחד מפרקי הסדרה זכה בפרס פרש הברונזה בשנת 1970.
לילה בכרך

| --- | --- |
 סינגל בביצוע הכל עובר חביבי
 יצא לאור:  1983 
 סוגה:  מוזיקה פופולרית 
 שפה:  עברית 
 כתיבה:  רחל שפירא 
 לחן:  ירוסלב יעקובוביץ' 
 
"לילה בכרך" הוא שיר מאת המשוררת והפזמונאית רחל שפירא ובהלחנתו של ירוסלב יעקובוביץ'. את השיר ביצעה להקת "הכל עובר חביבי".
תוכן השיר

שירה של שפירא הולחן על ידי יעקובוביץ' בשנת 1983. השיר עוסק במערכת יחסים מסוכנת, גלויה ומוסתרת כאחד, ובני הזוג מחזיקים בה בכוח למרות הקשיים. בני הזוג בשיר לא רוצים לאבד תקווה.
יש הטוענים שהשיר מתאר מערכת יחסים הומוסקסואלית בגלל רעיון ההסתרה שמתוארת במערכת היחסים בין בני הזוג בשיר. בתקופה בה נכתב השיר, יחסים הומוסקסואליים היו עבירה על החוק, עד לחקיקה על ידי חברת הכנסת שולמית אלוני ממפלגת מרצ, שהביאה לביטולו של חוק זה בשנת 1988.
השיר הוא חלק מפסקול הסרט "שירת הסירנה" משנת 1994, המבוסס על ספרה של עירית לינור. את הסרט ביים איתן פוקס.
השיר צעד במצעד הפזמונים של רשת ג' 14 שבועות, עד 11 במאי 1983, ובשיאו הגיע למקום השני.
הערות שוליים

1 2  לילה בכרך – מילים וביצועים | יעקובוביץ, ירוסלב, 1947- מלחין מעבד מוזיקלי | מוזיקה | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  לילה בכרך – פזמונט, באתר pizmonet.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 313ef8df-afc2-4dfc-865d-21039c203232
קרב לפנטו

קרב לפנטו היה קרב ימי גדול שהתרחש ב-7 באוקטובר 1571 בין צי של הליגה הקדושה (אנ') הנוצרית שכללה את הכוחות המאוחדים של ונציה, ספרד ומדינת האפיפיור, לבין צי האימפריה העות'מאנית, ליד עיר החוף היוונית לפנטו (נפפקטוס). היה זה הקרב הימי הגדול האחרון בהיסטוריה בין ציי אוניות מלחמה המונעות במשוטים. הקרב התרחש בסמוך לחופו הצפוני של מצר הים המקשר בין מפרץ פטרס למפרץ לפנטו (מפרץ קורינתוס של ימינו).
רקע

הקואליציה הנוצרית נוצרה בתמיכת האפיפיור פיוס החמישי לצורך חילוץ המתיישבים הוונציאנים מהעיר פמגוסטה באי קפריסין, שהייתה תחת מצור עות'מאני מתחילת 1571 לאחר נפילת ניקוסיה ומאחזים ונציאניים אחרים במהלך 1570. ב-1 אוגוסט 1571 נכנעו הוונציאנים לאחר שהובטח להם שיוכלו לעזוב את קפריסין באופן חופשי. למרות זאת, מפקד הכוח העותמאני, לאלה מוסטפא פאשה, שאיבד כ-50,000 מאנשיו במהלך המצור, הפר את הבטחתו וכלא את הוונציאנים.
ב-17 אוגוסט נתפס ונהרג מפקד המבצר מרקו אנטוניו ברגדין, וגופתו נתלתה על נס העות'מאנים יחד עם ראשיהם של יתר מפקדי הכוח הוונציאני, אסטור בליוני, אלויס מרטיננגו וג'אנאנטוניניו קואריני.
בראש צי הליגה הקדושה נישא דגל שקיבל את ברכת האפיפיור. הדגל הועבר לממלכת נאפולי (אז בשליטת פליפה השני, מלך ספרד) ב-14 אוגוסט 1571. שם, בבזיליקת סנטה קיארה הועבר באופן חגיגי לידי חואן מאוסטריה שהוצב בראש הקואליציה, זאת לאחר דיונים רבים בין חבריה. הצי הפליג לסיציליה, ולאחר שעזב את מסינה הגיע לנמל פיסקרדו בקפלוניה, שם נודע לאנשיו על נפילת פמגוסטה ועל העינויים שעבר מפקד המבצר הוונציאני בידי הטורקים.
כל חברות הקואליציה ראו בצי העות'מאני איום משמעותי הן על ביטחון השיט והסחר בים התיכון והן על ביטחונה של אירופה כולה. ספרד מימנה את רוב הוצאות המסע.
כוחות

"הליגה הקדושה" הייתה איחוד של מספר מדינות קתוליות באזור הים התיכון ומטרתה הייתה שבירת השליטה העות'מאנית במערב הים התיכון. השותפים העיקריים בה היו ונציה, מדינות בית הבסבורג, ספרד, נאפולי, ממלכת שתי הסיציליות, מדינת האפיפיור, ומספר מדינות קטנות: רפובליקת ג'נובה, דוכסות סבויה, מסדר אבירי מלטה ואחרים. לרשות הכוחות הנוצריים, בפיקודו העליון של דון חואן, עמדו 206 אוניות, רובן "גליאות" - ספינות משוטים בגודל בינוני ובהן שש "גליאסות" - ספינות משוטים ענקיות עם מאות חיילים על סיפונן. מתוך 206 האוניות בצי הנוצרי, כ-108 (קצת יותר ממחצית) היו ונציאניות. ספרד וממלכות המשנה שלה, נאפולי וסיציליה, תרמו 49 גליאות (כרבע מהכוח). הצי האפיפיורי תרם 12 גליאות. בסך הכול מנה הצבא הנוצרי כ-30,000 חיילים (מלבד החותרים).
הצי שעמד לרשותו של סופי עלי פאשה, המפקד העליון של צי האימפריה העות'מאנית, נתמך גם על ידי אולוץ' עלי ושודד הים שירוקו (אנ'). הוא עמד על כ-290 אוניות, רובן גליאות ובהן יותר מ-25,000 חיילים, מלבד החותרים.
הכוחות היו שקולים למדי, כי למרות היתרון המספרי של הטורקים בכמות האוניות, האוניות הנוצריות היו גדולות יותר וחמושות טוב יותר. בנוסף לכך, החימוש האישי של האירופאים היה כבד יותר והיו להם כלי ירי רבים יותר. קרב לפנטו היה הקרב הימי הגדול האחרון עד עידן הקיטור, שבו רובן המכריע של האוניות לא הונע במפרשים, אלא תמרנו בעצמן בידי חותרים במשוטים, רובם שבויים או פושעים אזוקים, בלא התחשבות בכיוון הרוח או בעוצמתה, והגיעו לעיתים אף למהירות של שבעה קשרים.
פריסה

הצי הנוצרי התחלק לארבע פלגות שסודרו בקו מדרום לצפון. פלגה אחת נשארה בעתודה. בקצה הצפוני, הקרוב ביותר לחוף, הייתה הפלגה השמאלית שמנתה 53 גליאות, רובן מוונציה, והונהגה בידי הדוג'ה סבסטיאנו ונייר. הפלגה המרכזית, בפיקודו של דון חואן עצמו, מנתה 62 גליאות. הפלגה הימנית, בקצה הדרומי, מנתה גם היא 53 גליאות בפיקודו של ג'ובאני אנדריאה דוריה, אחיינו של אנדראה דוריה. שתי גליאסות הוצבו בחזית של כל אחת מהשייטות העיקריות. פלגת עתודה, תחת פיקודו של אלוורו דה באזאן ושמטרתה לעזור ולתמוך היכן שיידרש הוצבה מאחורי הצי (כיוון מערב) ומנתה 38 גליאות - 30 מאחורי הפלגה המרכזית וארבע מאחורי כל אחת מפלגות הצד.
הצי הטורקי התפצל אף הוא למספר פלגות. הפלגה הימנית כללה 54 גליאות ושני גליאוטים (גליאה קלה ומהירה) ועמדה בקרבת החוף תחת פיקודו של שירוקו. במרכז, תחת פיקודו של עלי פאשה, 61 גליאות ו-32 גליאוטים, בקצה הדרומי והרחוק מהחוף, 63 גליאות ו-30 גליאוטים, תחת פיקודו של אולוץ' עלי. כמו כן הייתה גם עתודה של שמונה גליאות, 22 גליאוטים וכ-64 אוניות קטנות יותר מאחורי (בכיוון מזרח) השייטת המרכזית.
מהלך הקרב

שני המערכים התנגשו זה בזה חזיתית. הגליאות השייכות לפלוגה המרכזית והשמאלית הקדימו את הקו הנוצרי והצליחו להטביע שתי אוניות טורקיות ולפגוע בכמה נוספות לפני שהצי הטורקי השאיר אותן מאחור בתותחיהן. כשהקרב החל, גילה דוריה שהפלוגה של אולוץ' עלי מתפרשת דרומה יותר מאשר זו שלו, לכן פנה דרומה כדי להימנע מאיגוף. עלי הערים עליו, שב על עקבותיו ותקף את הקצה הדרומי של השייטת המרכזית.
בצפון הצליח שירוקו להיכנס בין הפלגה הצפונית הנוצרית ובין החוף, ברבריגו נהרג על ידי חץ, אבל הצי הוונציאני החזיק את הקווים. גם הפלגה המרכזית החזיקה את הקווים והסבה אבדות קשות למרכז הטורקי. בדרום נכנס דוריה סוף סוף לקרב עם כוחותיו של אולוץ', בינתיים יצא אולוץ' למתקפת בזק על הפלגה הנוצרית המרכזית, בראשן של 16 גליאות והצליח לשבות שש גליאות, בהן גם את "קאפיטנה" של מסדר אבירי מלטה כשהוא הורג את כל מי שעל הסיפון. הגעתו של כוח העתודה של אלוורו הצליחה לשנות את מהלך הקרב הן במרכז והן בכנף של דוריה. אולוץ' נסוג עם 16 גליאות ו-24 גליאוטים ונטש את האוניות שנלקחו.
במהלך הקרב הצליחו הנוצרים לעלות על סיפונה של ספינת הפיקוד המוסלמית, שעליה ניטש קרב קשה בין חיילים ספרדים לטורקים משבע גליאות. פעמיים נהדפו הנוצרים, אך בפעם השלישית, עם התגבורת שהגיעה עם אלוורו, הצליחו להכניע את הספינה. עלי פאשה נהרג וראשו נערף, בניגוד לרצונו של דון חואן. ראשו של עלי פאשה על החנית שבספינת הדגל הנוצרית היווה מכה אנושה למוראל של הכוחות הטורקים. הקרב כולו ארך כשלוש שעות והסתיים בסביבות ארבע אחר הצהריים.
תוצאות הקרב

אבדות הנוצרים הסתכמו ב-17 אוניות ובכ-7,500 הרוגים בקרבות פנים אל פנים. אבדות הטורקים הגיעו לכ-30,000 חיילים וחותרים, ורק כ-50 מאוניותיהם נמלטו. הנוצרים שבו 110 אוניות ויותר, ושחררו כ-15,000 עבדים-חותרים. בשל התפרקותה של הליגה הנוצרית לא היו לקרב לפנטו תוצאות מיידיות. ונציה אף כרתה שלום עם הטורקים (ב-1573), שהחלו לבנות מחדש את כוחם הימי במהירות, ותבוסתם לא מנעה מהם לכבוש את המבצרים מסביב לתוניס. אך למרות זאת, מאז התבוסה לא היו נתונים יותר חופי אירופה הנוצרית לאיום מוסלמי ממשי, ונשבר כוחה של האימפריה העות'מאנית, במיוחד בחלק המערבי של הים התיכון.
בקרב לפנטו השתתף גם הסופר הספרדי הנודע מיגל דה סרוונטס, מחברו של הספר "דון קישוט", שאף נפצע בקרב ואיבד את יכולתו להשתמש בידו השמאלית.
קרב לפנטו גרם לירידה במעמדו ולהפסקת השפעתו של דון יוסף נשיא, שהיה למעשה שר החוץ של הסולטאן סלים השני והשפיע עליו לצאת לקרב זה.
לקריאה נוספת

מדיה וקבצים בנושא קרב לפנטו בוויקישיתוף
רוג'ר קראולי, אימפריות הים: הקרב הסופי על השליטה בים התיכון 1521–1580, מאנגלית: חגי אברבוך. תל אביב: אופוס, 2013
הערות שוליים

1 2  Tactics of Lepanto, www.angelfire.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563031805171  BNE: XX530063  BnF: cb12203085q (data)  GND: 4208635-8  LCCN: sh85076044  NKC: ph508972
הספר הירוק

ערך זה עוסק בספר מאת מועמר קדאפי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

כריכת הספר בגרמנית
 מידע כללי
 מאת:  מועמר קדאפי
 שפת המקור:  ערבית
 סוגה:  פוליטיקה
 נושא:  Third International Theory 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1975
 מספר עמודים:  170
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  לא ידוע
 תאריך:  1999
 
הספר הירוק (בערבית: الكتاب الأخضر, בתעתיק: אלכתאב אלאח'צ'ר) הוא ספר שפרסם שליט לוב, מועמר קדאפי ב-1975, ובו פרש את משנתו הפוליטית. שמו ניתן לו על שום כריכתו הירוקה, בדומה לספר האדום של מאו. הירוק היה צבע דגלה של לוב החל מ-1977 בזמן שלטונו של קדאפי ועד לנפילת משטרו ב-2011. הצבע הירוק מזוהה עם האסלאם.
הספר מחולק לשלושה חלקים. החלק הראשון עוסק ב"פתרון בעיית הדמוקרטיה". קדאפי מביע גישה לפיה הדמוקרטיה הייצוגית לא מאפשרת את ביטוי רצונו של העם, ומעדיף דמוקרטיה ישירה, אותה יש לבסס באמצעות ועדות עממיות. החלק השני עניינו "פתרון בעיית הכלכלה", ובו מאמץ קדאפי את הסוציאליזם. בחלק השלישי מניח קדאפי את היסודות לתאוריה הבינלאומית השלישית, הדוחה הן את הקומוניזם והן את הקפיטליזם, ומהווה שילוב בין סוציאליזם מוסלמי לבין לאומיות ערבית. החלק התאורטי שלה מבוסס גם על רעיונות המובעים בקוראן.
הספר התפרסם תחילה בשפה הערבית, ובהמשך תורגם גם לשפות אחרות.
ראו גם

אינדוקטרינציה
ממשנתו של מאו דזה-דונג
סוציאליזם אסלאמי
סוציאליזם ערבי
רוחנמה