stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הריגה ברשלנות
סוגים > הריגה מרצון

ההגדרה של הריגה מרצון תקפה לרוב במקרים בהם אדם הורג אדם אחר בלהט הרגע כתוצאה מפרובוקציה, לרוב בנסיבות שעלולות לגרום אפילו לאנשים סבירים לאבד שליטה עצמית. לדוגמה, אישה שבעלה התעלל בה במשך תקופה ממושכת, ובהתקף זעם הורגת את בעלה במהלך מריבה אינטנסיבית במיוחד, על אף שלא תכננה להרוג אותו, הדבר עשוי להיחשב להריגה מרצון.
סוגים > הריגה ללא כוונה תחילה

ההגדרה של הריגה ללא כוונה תחילה תקפה לרוב במקרים של הרג לא מכוון של אדם כתוצאה מהתנהגות פזיזה או בשל רשלנות חמורה. המקרים הללו מתרחשים לרוב כאשר מעשיו של האדם שגרם להרג, על אף שלא בוצעו בזדון, מוכיחים כי הוא זלזל בביטחונם וברווחתם של אנשים אחרים. דוגמה נפוצה למקרים של הריגה ללא כוונה תחילה הם תאונות דרכים קטלניות שנגרמו משום שהנהג היה תחת השפעת אלכוהול או סמים. על אף שייתכן שהנהג לא התכוון לפגוע באיש, החלטתו לנהוג בעת שהוא נמצא תחת השפעת אלכוהול/סמים מעידה על רשלנות חמורה, אשר גרמה לבסוף למוות של אדם אחר. מקרים בולטים נוספים של הריגה ללא כוונה תחילה יכולים לכלול תאונות שנגרמו כתוצאה משיטות עבודה מסוכנות, אי מתן טיפול הכרחי לאנשים, או צורות אחרות של רשלנות חמורה.
הבחנות משפטיות

ההגדרות המשפטיות של הריגה ברשלנות עשויות להשתנות באופן משמעותי בהתאם לתחום השיפוט. עם זאת, הגורם המרכזי שמפריד בין הריגה ברשלנות לרצח הוא היעדר כוונה זדונית והעונש על הריגה בדרך כלל פחות חמור מאשר על רצח, אף על פי שעדיין מדובר בעבירה חמורה בעלת השלכות משפטיות כבדות משקל. במערכות משפט רבות מתייחסים להריגה מרצון כעבירה חמורה יותר מאשר הריגה ללא כוונה תחילה משום שלאדם שביצע את ההרג הייתה כוונה לפגוע, גם אם הכוונה להרוג לא הייתה מתוכננת מראש.
מקרים בולטים

בשנת 2011, בעקבות מותו של מייקל ג'קסון, רופאו האישי ד"ר קונרד מורי הורשע בהריגה שלא מרצון, בשל כך שהוא נתן לג'קסון מנה קטלנית של סם השינה פרופופול אשר גרמה למותו.
בשנת 1936 חלוץ תעופה, הטייס ומפיק הסרטים הנודע הווארד יוז דרס למוות הולך רגל בלוס אנג'לס. עד ראייה לתאונה סיפר בתחילה למשטרה שיוז נהג מהר מדיי ושהאדם שנדרס עמד בתחנה של הרכבת החשמלית בעת שנדרס. בשל כך בתחילה יוז הועמד לדין בחשד להריגה ברשלנות. בעקבות חקירה מעמיקה עד הראייה שינה את גרסתו וסיפר שהולך הרגל הלך ישירות אל מכוניתו של יוז. ננסי ביילי שהייתה במכונית עם יוז בעת התאונה איששה את הגרסה הזו של עד הראייה. בעקבות כך ב-16 ביולי 1936 חבר הנאשמים מצא שיוז לא היה אשם.
בשנת 1984 הסולן של מוטלי קרו וינס ניל (אנ') הואשם בהריגה ברשלנות לאחר שגרם לתאונת דרכים בה הוא פגע ברכב וגרם לפציעות קשות עבור שני האנשים ברכב השני ולמותו של הנוסע הנוסף שהיה עימו ברכב, המתופף ניקולס "ראזל" דינגלי. ניל נהג במהלך התאונה תחת השפעת אלכוהול. בעקבות כך ניל נידון ל-30 ימי מאסר, וחמש שנות מאסר על תנאי, והוא שילם פיצויים בסך 2.6 מיליון דולרים.
בשנת 1987 השחקן האמריקאי מתיו ברודריק הואשם בהריגה ברשלנות לאחר שגרם לתאונת דרכים בצפון אירלנד בה נהרגו שתי נשים. לבסוף הוא הורשע באשמת נהיגה לא זהירה וקיבל קנס של 100 ליש"ט (175 דולרים אמריקאים).
ראו גם

הריגה
מזל מוסרי
הערות שוליים

↑  מאיה גדש, ‏בקשתו נדחתה: השחקן אלק בולדווין יעמוד למשפט בגין הריגה ברשלנות, באתר מעריב אונליין, 25 במאי 2024
↑  לוק בסון נחקר באשמת הריגה ברשלנות, באתר ynet, 5 ביוני 2002
↑  Murder vs. manslaughter, CBC News, ‏24 בפברואר 2012
↑  Smalleger, Frank; Hall, Daniel (2015). Criminal Law Today (5 ed.). Upper Saddle River, New Jersey: Pearson Education, Inc. ISBN 978-0133008586. נבדק ב-9 בספטמבר 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  NYS Open Legislation, NYSenate.gov
↑  AP, Broderick To Be Tried In Car Crash Death, The New York Times, ‏8 בספטמבר 1987
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph1059731
התקנה בדבר דרכוני יהודים

התקנה בדבר דרכוני יהודים (בגרמנית: Verordnung über Reisepässe von Juden) שהוציאו שלטונות גרמניה הנאצית ב-5 באוקטובר 1938 (RGBl. I, p. 1342 / GBlÖ p. 2268) קבעה שדרכוניהם של היהודים פסולים, וציוותה על החרמתם או החתמתם בחותמת יהודית. כתוצאה מכך, יהודי גרמני שביקש לחצות גבול שבו לא נדרשה ויזה - כגון הגבול בין גרמניה ושווייץ - כבר לא יכול היה לחצות אותו בלי שזהותו היהודית תצוין.
הגבלות דרכון

במאי 1937 הוסמך שר הפנים של הרייך לארגן מחדש את מערכת הדרכונים והרישום. בהסכמה עם משרד הפנים של הרייך, אסר ריינהרד היידריך בנובמבר 1937, כאמצעי זהירות, המשך הוצאת דרכונים ליהודים. נטען שכאשר יהודים בעלי אזרחות זרה נוסעים לחו"ל, אינטרסים של הרייך הגרמני נמצאים בסכנה. החל מפברואר 1938, כל מבקש דרכון היה צריך להצהיר בנפרד אם הוא יהודי, וזאת בהתאם לסעיף 5 בצו הראשון לחוק אזרחות הרייך.
לפי דיווח לג'וינט באוגוסט 1938, נמסר כי במהלך החודשים שלפני כן גם סוחרים יהודים שרצו לייצא סחורות ולהרוויח כך מטבע חוץ נאלצו לחכות לשווא לדרכון. ההנפקה של דרכונים הייתה כמעט תמיד רק במקרה שהבקשה הייתה קשורה להגירה. בהכנת החוק נכללה התייעצות עם רשות משטרת ההגירה, ארגון המפלגה הנאצית המקומי, הגסטפו והמשטרה המקומית.
זיהוי דרכונים

בלחץ הגובר של הרדיפות, גדל מספר הפליטים היהודים ב-1938: 40,000 היגרו מהרייך ו-60,000 מאוסטריה. מקיץ 1938 ואילך, עקב רדיפות הגסטפו נאלצו יהודים לחצות את הגבול באופן בלתי חוקי, ובכך הפעילה גרמניה לחץ על המדינות השכנות והחריפה את היחסים הבינלאומיים.
שבועיים לאחר סיפוח אוסטריה, החליטה המועצה הפדרלית של שווייץ לאפשר רק לבעלי דרכונים אוסטריים לחצות את הגבול עם ויזה. עם זאת, אמצעי זה היה יעיל רק לזמן קצר, שכן דרכונים אלה הוחלפו במהרה במסמכי מסע גרמניים של הרייך. ב-31 באוגוסט 1938 הודיעה שגרירות שווייץ על כוונת ממשלתה לסיים את הסכם הוויזה השווייצרי-גרמני מ-1926, שקבע מעבר גבול ללא ויזה. לאחר מספר ימים של משא ומתן, הכריזה גרמניה ב-29 בספטמבר 1938 על סימון דרכונים של יהודים באופן מיוחד. הרשויות בשווייץ קבעו שיש לאפשר ליהודים לחצות את הגבול רק אם הנציגות השווייצרית האחראית ציינה בדרכון "הבטחה שהיהודי יאשר מה מעמדו - יישאר בשווייץ או יעבור דרך שווייץ".
בתקנה בדבר דרכוני יהודים, מ-5 באוקטובר 1938 (RGBl. 1, עמ' 1342), הוכרזו כל הדרכונים הגרמניים של יהודים כפסולים. המחזיקים היו צריכים להגיש את דרכוניהם לרשות הדרכונים בתוך שבועיים. מי שהפר את התקנה צפוי היה לעונשי מאסר וקנס. דרכונים שתוקפם הוגבל לגרמניה הוחרמו ללא תחליף. כמסמכי זיהוי, הדרכונים הוחלפו בתעודת הזיהוי (קנקארטה), שבה חויבו היהודים להחזיק בסוף יולי 1938. כתופעת לוואי רצויה ומכוונת, נמנעו מיהודים גם תשלומים בחו"ל, שרק בעלי דרכונים הורשו לבצע במסגרת פטורים מסוימים. דרכונים לנסיעות לחו"ל חזרו לתוקף אם הונפקו עם האות J בגודל 3 ס"מ ובצבע אדום (חותמת יהודית).
ב-17 באוגוסט 1938 נחקק הצו לשינוי שם החל על היהודים, וב-1 בינואר 1939 הוא נכנס לתוקף. לפי הצו, נקבע שם פרטי חובה נוסף שהיהודים היו חייבים לרשום גם בתעודת הזהות או בדרכון. מ-24 בינואר 1939, תקנת שינוי השם חלה גם על אוסטריה ועל חבל הסודטים.
על פי הוראת משטרה מ-7 ביולי 1941, היה צורך להחתים גם את העמוד הראשון של כריכת הדרכון. ההצעה לכך נעשתה בתגובה להצעה של קונסול גרמני.
ביטול

התקנה בדבר דרכוני יהודים בוטלה בחוק מועצת הבקרה מס' 1 בדבר ביטול החוק הנאצי (Kontrollratsgesetz Nr. 1 betreffend die Aufhebung von NS-Recht) מ-20 בספטמבר 1945 (אנ'). ביטול התקנה בדבר דרכוני יהודים מופיע בחוק לביטול פסקי דין וחוקים בלתי צודקים של הנאצים. עקב כך, כל ההרשעות מאותה תקופה בגין הפרת התקנה נחשבו כמבוטלות.
הערות שוליים

↑  Gesetz über das Paß- das Ausländerpolizei- und das Meldewesen sowie das Ausweiswesen vom 11. Mai 1937 (RGBl. I, S. 589).
↑  Uwe Dietrich Adam: Judenpolitik im Dritten Reich. Unv. Nachdruck Düsseldorf 2003, ISBN 3-7700-4063-5, S. 138 mit Anm. 322.
↑  Uwe Dietrich Adam: Judenpolitik im Dritten Reich. Düsseldorf 2003, ISBN 3-7700-4063-5, S. 138.
↑  Dok. VEJ 2/88 = Susanne Heim (Bearb.): Die Verfolgung und Ermordung der europäischen Juden durch das nationalsozialistische Deutschland 1933–1945 (Quellensammlung) Band 2: Deutsches Reich 1938 – August 1939, München 2009, ISBN 978-3-486-58523-0, S. 276–277.
↑  Susanne Heim (Bearb.): Die Verfolgung und Ermordung der europäischen Juden durch das nationalsozialistische Deutschland 1933–1945, Band 2: Deutsches Reich 1938 – August 1939. München 2009, ISBN 978-3-486-58523-0, S. 44f mit Anm. 110.
↑  Susanne Heim (Bearb.): Die Verfolgung und Ermordung der europäischen Juden.... Band 2, S. 45 / s. a. SPIEGEL 27/1957: Lückenlose Grenzkontrolle
↑  Saul Friedländer: Das Dritte Reich und die Juden: Band 1., Die Jahre der Verfolgung: 1933–1939. durchgeseh. Sonderausgabe München 2007, ISBN 978-3-406-56681-3, S. 286.
↑  Dokument VEJ 2/127 = Susanne Heim (Bearb.): Die Verfolgung und Ermordung der europäischen Juden... Band 2, S. 369.
↑  Digitales Archiv Marburg: Schnellbrief ... betreffend Behandlung der eingereichten Reisepässe von Juden(הקישור אינו פעיל, 2019-05) (Zugriff 11. November 2013)
↑  VEJ 2/110 = Susanne Heim (Bearb.): Die Verfolgung und Ermordung der europäischen Juden... Band 2, S. 324.
↑  Joseph Walk (Hrsg.):  Das Sonderrecht für die Juden im NS-Staat. 2. Auflage. Heidelberg 1996, ISBN 3-8252-1889-9, S. 344.
↑  Eckart Conze; Norbert Frei; Peter Hayes; Mosche Zimmermann: Das Amt und die Vergangenheit - deutsche Diplomaten im Dritten Reich und in der Bundesrepublik, München 2010, ISBN 978-3-89667-430-2, S. 177.
דרכון שהונפק על ידי השלטון הנאצי עבור היהודי לאו ארמן
דרכון שהונפק על ידי השלטון הנאצי עבור היהודי לאו ארמן
פליקס נוסבאום: דיוקן עצמי עם הדרכון היהודי, 1940 בערך
הלנה מולוני

| --- | --- |

צילום בצבע ספיה של הלנה מולוני, של פלג גוף העליון. היא לבושה חולצה מכופתרת בהירה עם צווארון ועניבה מכופתרת
 לידה:  15 בינואר 1883 דבלין, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  28 בינואר 1967 (בגיל 84) 
 
הלנה מרי מולוני (באנגלית: Helena Mary Molony; ‏15 בינואר 1883 –  28 בינואר 1967) הייתה לאומנית אירית, פמיניסטית, ופעילה למען זכויות עובדים. היא נלחמה במרידת חג הפסחא ב-1916, ומאוחר יותר הייתה לאישה השנייה לשמש כנשיאת קונגרס איגודי העובדים האירים.
תחילת דרכה

מולוני נולדה במרכז דבלין, למייקל מולוני, שהיה חנווני, ולקתרין מקגראת. היא תיארה את ילדותה כנוחה, אך לא מאושרת. היא התייתמה בגיל צעיר מאמה, ולא הסתדרה עם אשתו השנייה של אביה. היה לה אח אחד, פרנק, אשר היגר מאוחר יותר, בשנת 1910, לארצות הברית יחד עם אשתו.
איניניה נה הרין

את התעוררותה הפוליטית חוותה מולוני ב-1903, כאשר בהשראת נאום לאומני של מוד גון, הצטרפה לארגון הנשים הפמיניסטי-לאומני איניניה נה הרין (בנות אירלנד). הארגון נוסד על ידי גון משום שרוב הארגונים התרבותיים והלאומניים הדירו נשים, ואף סירבו לעסוק בזכויות נשים, כגון זכות ההצבעה. בכך פתחה מולוני בחיים שלמים של לאומנות מסורה. כשהגיעה לביתה של גון כדי להצטרף, מצאה את עצמה באמצע פשיטה משטרתית. כשנשאלה אם היא חברה בארגון, השיבה שהיא גאה לומר שכן, ומייד נעצרה. היא סייעה לגון בניהול הארגון, ולימים הייתה המנהלת בפועל. בשנת 1908 היא יסדה והייתה לעורכת כתב העת של איניניה, Bean na hÉireann (אשת אירלנד). באן נה הרין דגל בספרטיזם לאומי, פמיניזם, ומיליטנטיות. למולוני לא היה ניסיון קודם בעיתונות, אך עד מהרה באן זכה לפופולריות רבה.
הירחון הפך למוקד פעולה של קבוצת לאומנים מובילים: קונסטנס מרקייביץ' עיצבה את השער וכתבה טור גינון; סידני גיפורד (בשם העט ג'ון ברנן) כתב תכנים והיה חלק מצוות ההפקה; חברות ארגון אחרות שתרמו לפרסום כללו את אווה גור-בות, סוזן מיטשל, מייב קוואנה וקתרין טיינן, והשתתפו בו גם פטריק פירס, תומאס מקדונה, AE, ג'וזף פלנקט, רוג'ר קייסמנט, ארתור גריפית' וג'יימס סטיבנס. בתוכן נכלל מבחר אקלקטי של מאמרים – אופנה (בתמיכה בתוצרת אירלנד), זכויות והתארגנות עובדים, בישול, פוליטיקה, ספרות, שירה ועוד. מולוני תיארה את העיתון כ"שילוב מוזר של רובים ושיפון".
לדברי מולוני, אחד המניעים לייסוד העיתון הייתה הקמתה של מפלגת שין פיין על ידי ארתור גריפית'. גריפית' וכך מפלגתו הביעו אידאולוגיה של סרבנות, או התנגדות פאסיבית, ולא של התקוממות ומלחמה למען עצמאות. תנועתו הייתה לפופולרית, אך איניניה התנגדה לגישה זו, וכך לאומנים רבים אחרים. שין פיין גם דגלה בפוליטיקה חברתית-כלכלית שמרנית, וביקשה לייצר חברה מעמדית וקפיטליסטית, ואילו איניניה פעלה בסולידריות עם תנועות העובדים. כך שמולוני והמייסדות האחרות האמינו שיש צורך דחוף לא רק בקולן של נשים בתוך התנועה הלאומנית, אלא באופן ספציפי קולות מהפכנים. העיתון היה היחיד באותה תקופה שדגל בהיפרדות מוחלטת מבריטניה. העיתון פורסם במשך שלוש שנים, אז כבר פורסמו עיתונים לאומניים אחרים וביניהם גם עיתון נשים נוסף, והמערכת החליטה לסגור את ההוצאה ולהשקיע בפעילויות אחרות של הארגון.
מולוני הייתה פעילה מרכזית בתוכנית הארוחות של איניניה. הארגון שם למטרה אספקת מזון לילדי בית ספר, והנהיג את התוכנית באופן שלא יתקבל כצדקה, אלא כזכות. התלמידים היו צריכים להביא פני כדי לקבל ארוחה, אך סודר שלא יוכלו לראות מי מסר פני ומי לא. בפעילות זו השתתפו גם חברות איניניה אחרות, ביניהן מוד גון ומארי פרולז.
בין השנים 1903 ו-1910 שימשה כמזכירת הארגון, ואז לקחה על עצמה את התפקיד מארי פרולז.
בתקופה שלפני המיזוג של איניניה עם קומן נה מאן ותחילת מלחמת העולם הראשונה, עיקר פעילותה הייתה נגד גיוס אירים לצבא הבריטי.
מרידת חג הפסחא ומלחמת האזרחים

מולוני הייתה פעילה בולטת בצבא האזרחים, והתאמנה לצד חברות קומן נה מאן, ארגון הנשים הפארה-צבאי הלאומני, בו הייתה רק חברה של כבוד. הארגון נוצר באפריל 1914 ככוח עזר למתנדבים האירים, על בסיס עקרונות פמיניסטיים. חברות קומן נה מאן התאמנו לצד הגברים בהכנה לקראת ההתקוממות נגד הכוחות הבריטיים באירלנד, ומיזג את איניניה לתוכו.
בימים שלפני מרידת הפסחא, מולוני שהתה ללא הפסקה בליברטי הול, כשהיא מארגנת אוכל ומשמשת ככוח עזר לחברי המיליציות שהחלו להתאסף שם. חוץ מהמנהיגות אף אחד לא ידע מתי אמורה המרידה לפרוץ, אך היה נהיר שהיום מתקרב.
בעת המרידה שימשה כקצינת צבא האזרחים תחת פיקודו של שון קונולי, ביחידה שתקפה את בית העירייה ואת טירת דבלין. ביחידה היו 9 נשים, כולל הרופאה קתלין לין, ו-16 גברים. במהלך ההתקפה, מולוני ירתה בחייל בריטי בעת שחבריה השליכו רימונים לתוך ביתן השומרים. הרימונים לא התפוצצו, וקונולי פקד עליהם לפשוט על הבניין. היחידה לא הצליחה לפרוץ לתוך הטירה, אך בבית העירייה הצמוד לה לא פגשו בהתנגדות, והשתלטו על הבניין. מולוני מיד הקימה מרפאה לפצועים. חילופי יריות החלו בין הכוחות הבריטים בטירה לבין המורדים בבניין העירייה. מאוחר יותר, היא פעלה כשליחה לבית הדואר המרכזי, מטה המרידה, כדי לבקש תגבורת. במהלך הקרב, קונולי נורה בעת שירה מעמדת צלפים על הגג. ד"ר לין ניסתה לטפל בו, אך הפציעה בבטן לא הפסיקה לדמם והוא מת כשמולוני מחזיקה בראשו. אחיו הצעיר מאט, בן ה-15 גם היה נוכח. ג'ק אוריילי לקח אז את הפיקוד, ובמשך מספר ימים המצב נותר כפי שהוא, עם חילופי יריות מדי פעם בין הצדדים. בינתיים, הגיעה תגבורת לצד הבריטי בטירה, ואז החריפו הבריטים את מתקפתם בעזרת מכונות ירייה.
כשבניין העירייה נפל בידי הבריטים, מולוני נכלאה בטירת דבלין. כשבאו לחקור אותה, מצאו אותה כשידיה מדממות, ממאמציה לפרק את מנעול הדלת כדי להימלט. היא אז הועברה לכלא קילמיינהאם, שם שוב ניסתה להימלט באמצעות חפירה בעזרת כף ברזל. מתאה, היא שמעה את הוצאתם להורג של מנהיגי המהפכה. היא הועמדה למשפט צבאי, הורשעה, ונכלאה במגוון בתי כלא, ביניהם כלא באנגליה, עד דצמבר 1916. אסורות יחד איתה בכלא איילסברי באנגליה היו ויני קרני ונל ריאן. מרקייביץ' גם הייתה שם, אך באגף אחר, והנשים החליפו ביניהן מסרים באמצעות כומר של הכלא.
מלחמת האזרחים

לאחר שחרורה, המשיכה מולוני להתנגד למשטר הבריטי. ביום השנה למרידת הפסחא, היא ושלוש מחברותיה, ביניהן ג'יני שנהאן, הובילו פעילויות לציון היום כדי להעביר מסר שהמאבק עודנו חי. בין יתר הפעולות, הן נטעו דגלים איריים על כל האתרים שהוחזקו בידי המורדים שנה קודם, והדפיסו כרזות של הצהרת הרפובליקה אותן תלו ברחבי העיר. הבריטים חששו שמתפרצת מרידה נוספת, ושיגרו כוחות צבאיים להילחם במה שהם תיארו כמאות מורדים המשתלטים על בנייני העירייה. האירוע הסתיים ללא כל פגע.
בין 1917–1919, דירתה של מולוני עברה מספר רב של פשיטות מצד הרשויות, כמו גם אלה של חברותיה למאבק, כמו גרייס פלנקט (בת הרוזן פלנקט). בתקופה זו לא הייתה התארגנות צבאית, ורוב עבודתה של מולוני התרכזה בליברטי הול, שם מרבית הפעילות הייתה של איגודי העובדים, ולאו דווקא מזווית לאומנית. בתקופת הבלאק אנד טאנס, היא עבדה הרבה בתיאטרון אבי. היא סיפרה כיצד במחזה אחד היא הופיעה במערכה הראשונה ואז רק שבה לבמה במערכה האחרונה, אז היא ניצלה את ההפסקה לצאת לנאום באספת אנטי-גיוס שהתרחשה בקרבת מקום, ואז חזרה מבעוד מועד לתיאטרון. מנהל התיאטרון התרגז וניסה להחליף אותה, אך היא הייתה בת חסותו של ויליאם בטלר ייטס ובעלת חוזה עם האבי, והדבר לא התאפשר לו.
במלחמת האזרחים, מולוני עבדה עם מרקייביץ' שמונתה כשרת העבודה בדאל אירן. היא גם שימשה כשופטת מחוזית במערכת המשפט הרפובליקנית.
היא הייתה מתנגדת חריפה לאמנה האנגלו-אירית, ונלחמה בצד הרפובליקני של הקונפליקט, ואף שמשה כגזברית של ה-IRA. במסגרת תפקידיה באיגודי עובדים, היא שכנעה רבים מהם גם להתנגד בבחירות לתומכי האמנה. אך החלטה זו הייתה בין ניצחונותיה האחרונים במסגרת איגודי העובדים, שכן בשנים שלאחר מכן, האיגודים נקטו בעמדות שמרניות יותר, הן פוליטית והן בענייני שוויון בשכר.
ביבליוגרפיה

Helena Molony: A Radical Life, 1883-1967, Nell Regan, Arlen House, ISBN 978-1851321650
הערות שוליים

1 2 3  Helena Molony (1883-1967), Senia Paseta, The Irish Times, Oct 17, 2012
1 2  Helena Molony: a revolutionary life, History Ireland, Issue 4 (July-August 2013), Volume 21
↑  "General Registrar's Office". IrishGenealogy.ie.
1 2 3  "Just your average freedom-fighting socialist feminist - Remembering the Past", SHANE Mac THOMÁIS, AN PHOBLACHT MAGAZINE, 27 January 2005 Edition
↑  "Helena Molony 1884 – 1967", Cead Mile Failte
↑  ""Helena Molony: Forgotten Hero of the Easter Rising and Trade Unionist", The Wild Geese, July 14, 2015
↑  "Bean na hEireann: A Most Seditious Lot: The Feminist Press 1896-1916", Tom Stokes, The Irish Republic, March 2, 2012
1 2 3  Witness Statement of Helena Molony, Bureau of Military History
↑  Seven Women of the Labour Movement 1916, Sinéad McCoole
↑  McCallum, Christi (2005) And They'll March with Their Brothers to Freedom - Cumann na mBan, Nationalism, and Women's Rights in Ireland, 1900—1923.
↑  Fianna na hÉireann, History Ireland
↑  Paseta, Senia, Irish Nationalist Women, 1900-1918 (Cambridge, 2013), p. 126.
↑  Helena Molony, Easter 1916
↑  "Remembering the Past: Helena Molony", An Phoblacht, (30 January 1997).
↑  Actors Of 1916: Helena Moloney, Daire Collins, Stories from 1916
1 2  "Selfless Radical", Pádraig Yeates, Dublin Review of Books, 1/7/2017
↑  Regan, Nell, 'Helena Molony (1883-1967)' in Mary Cullen and Maria Luddy (eds.), Female Activists Irish Women and Change (Dublin, 2001), p. 162
↑  "Helena Moloney", Glasnevin Trust
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7342 6214  LCCN: no2009197974  NTA: 25236693X  VIAF: 103561392   WorldCat (עם VIAF): 103561392
העקרבים (דרום אפריקה)

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מדינה:  דרום אפריקה 
 תאריך הקמה:  2001 
 
העקרבים (באנגלית: Scorpions), הוא כינויו הנפוץ של המינהל למבצעים מיוחדים (באנגלית: The Directorate of Special Operations; באפריקנס: Direktoraat van Spesiale Operasies, ראשי תיבות: DSO), שהייתה סוכנות ממשלתית רב-תחומית עצמאית שעסקה בחקירה והעמדה לדין על פשע מאורגן ושחיתות משנת 1999 ועד לפירוקה בשנת 2008. נודע בכינוי "האף-בי-איי הדרום אפריקני".
זו הייתה יחידה רבת-עוצמה של רשות התביעה הלאומית של דרום אפריקה. צוות העובדים שמנה 536 עובדים כלל כמה תובעים, מומחי משטרה, כלכלנים ומומחים למודיעין פלילי. הארגון היה אחראי לניהול ופיקוח על כל החקירות בדרום אפריקה.
הגוף פורק רשמית בסוף ינואר 2009 על ידי נשיא דרום אפריקה קגאלמה מוטלנטה, לאחר שנקלע לעימות עם ראש שירות המשטרה הדרום אפריקני דאז, ג'קי סלבי.
משימות ויעדים

העקרבים הוקמו רשמית בגוגולטו, קייפטאון ב-1 בספטמבר 1999. בתחילה הם נקראו מינהל החקירות (Directorate of Investigations, DSI) ותוך מספר שבועות שונה השם הרשמי למינהל המבצעים המיוחדים (Directorate Special Operations, DSO).
למינהל החקירות הייתה יכולת לחקור התנהלות פלילית או בלתי חוקית במיוחד שנעשתה בצורה מסודרת, או עבירות מסוימות או התנהגות בלתי חוקית בשורות הממשל. מטרתו הייתה להעמיד לדין עבירות מסוג זה ולחקור התנהלות בלתי חוקית באופן היעיל ביותר. כסוכנות רב-תחומית, הסוכנות עסקה בחקירה והעמיד לדין עבריינים שהיו מעורבים בפשע מאורגן ושחיתות.
מבנה הגוף כלל את שירותי התביעה הלאומית (NPS), את מינהל החקירות: חטיבת מבצעים מיוחדים (DSO), התוכנית הדרום אפריקנית להגנה על עדים, היחידה לחילוט נכסים (AFU) ויחידות מתמחות כמו היחידה לעבירות מין וקהילה והמחלקה המתמחה לפשע מסחרי. העקרבים פעלו מכוח חוק רשות התביעה הלאומית, 32 משנת 1998, אשר סיפק למנהל את סמכויות החקירה הנדרשות. בראש ה-DSO עמד סגן המנהל הארצי של התביעה הציבורית, לאונרד מקארתי. היו לה שתי מחלקות עיקריות: המחלקה לתמיכה אסטרטגית וחקירתית, מחלקת המבצעים.
הארגון היה מוסמך במיוחד להתמודד עם פשעים שבוצעו בממשל והוא יזם מספר פרויקטים מתואמים למאבק בפשע מאורגן. אלה כוללים חקירות בנושאים כמו:
סחר בסמים רב-לאומי;
הברחות וסחר בבני אדם;
הונאות ושחיתות בין מחלקות הממשל המחוזי ובממשלה הלאומית;
הונאה, שחיתות, מאבק בפשע צווארון לבן במגזר העסקי
פשע מאורגן;
שחיתות מאורגנת;
פשע פיננסי חמור ומורכב;
הלבנת הון
היסטוריה

ביוני 1999 הודיע נשיא דרום אפריקה תאבו מבקי כי "תוקם בדחיפות יחידת חקירה מיוחדת ומאוישת ומאובזרת, שתטפל בכל הפשע החמור ברמה הלאומית, כולל שחיתות משטרתית". בספטמבר 1999 הוקמה מינהל המבצעים המיוחדים, עם פרנק דוטון כמנהל ראשון. עד מהרה הפכו העקרבים לגוף ידוע לשמצה בגלל פשיטותיהם על בתים של פוליטיקאים בכירים בתוך מפלגת ANC. בעקבות חקירות השחיתות לכאורה במקרה של עסקת הנשק בדרום אפריקה, החלו פשיטות על בתיהם של סגן הנשיא ג'ייקוב זומה, שר התחבורה לשעבר מק מהארג' ואיש העסקים מדרבן, שאביר שייק.
לאחר הרשעתו של שייק ב-8 ביוני 2005, העקרבים פשטו על ביתו ב-18 באוגוסט. הפעם זה היה חלק מכמה פשיטות במסגרת חקירה על משפט השחיתות של זומה, שהחל באוקטובר 2005. פשיטות נערכו גם על בתים של ג'ייקוב זומה עצמו. על הפשיטות הללו נמתחה ביקורת קשה על ידי קונגרס איגודי המסחר (COSATU), בהאשמה כי מערכת המשפט מסוגלות לתמרן ולהשפיע על קבלת ההחלטות בממשלה. ימים ספורים לפני הפשיטות, קונגרס איגודי המסחר, COSATU, ביקש מהממשלה למשוך את האישומים נגד סגן הנשיא לשעבר, ג'ייקוב זומה ולהשיב אותו לתפקידו.
המינהל היה חלוץ בגישה חדשה, שמשלבת בין מודיעין, חקירה ותביעה. עם הצלחתו של המינהל בתיקים בעלי פרופיל גבוה, גבר אמון הציבור ביכולתו של המינהל להשפיע על המאבק בפשע מאורגן. תיקי הלבנת הון וסחטנות וספו לסדרי העדיפויות של הגוף, שהצליח להשיג את ההרשעות הראשונות אי פעם על סחיטה בדרום אפריקה.
בפברואר 2004, המינהל השלים 653 תיקים, שכללו 273 חקירות ו-380 העמדות לדין. מבין 380 העמדות לדין, 349 הביאו להרשעות, שהן ייצוג הרשעה ממוצע של 93,1%.
היסטוריה > מיזוג עם המשטרה

ה-ANC החליט למזג את "העקרבים" עם שירות המשטרה של דרום אפריקה בעקבות המלצות ועדת חאמפפה מיוני 2008, תוך הפחתה בכוח האדם. על הפירוק המליץ שר הביטחון והבטיחות של דרום אפריקה, צ'ארלס נקאקולה.
ההחלטה הייתה שנויה במחלוקת וזכתה להתנגדות רוב אזרחי המדינה וקבוצות אינטרס שנעו בין מפלגות אופוזיציה לעסקים מאורגנים. הברית הדמוקרטית האשימה את הקונגרס האפריקני הלאומי במיזוג העקרבים עם שירות המשטרה הדרום אפריקני במטרה להקשות על החקירות ולהגן על פקידי מפלגה מושחתים.
ב-23 באוקטובר 2008 ביטל הפרלמנט של דרום אפריקה רשמית את העקרבים. בהצבעה 252 הצביעו בעד עם 63 שהתנגדו. נערכו הכנות לשאר חברי העקרבים להתחיל בעבודה במטה של מינהל המשטרה לחקירת פשע חמור (DPCI). היחידה החדשה שהחליפה אותו ידועה בשם "הנצים". בהמשך, הנצים עצרו את החקירות שביצעו העקרבים באשר למתן שוחד בקרב בני בריתו של זומה במסגרת עסקת נשק בשווי מיליארדי ראנד.
היסטוריה > פסק הדין של בית המשפט החוקתי

בית המשפט החוקתי בדרום אפריקה קבע כי החקיקה, שנועדה להביא להחלפת "העקרבים" ביחידת "הנצים", הייתה "פסולה מבחינה חוקתית". הסיבה לכך היא שהיחידה החדשה "פגיעה להתערבות פוליטית." עקב כפיפותה למשטרה.
תיק זה הועמד לדין על ידי אדם פרטי (איש העסקים יו גליניסטר) תוך שימוש בכספו האישי (3.5 מיליון ראנד דרום אפריקני) למימון החקירה. השופטים בתיק השעו את תקפות פסק הדין למשך 18 חודשים כדי לאפשר זמן לפרלמנט לנקוט בפעולה מתקנת. בתגובה העביר הפרלמנט הדרום אפריקני את התיקון לחוק שירות משטרת דרום אפריקה, אולם פסק הדין של בית המשפט הגבוה מצא שוב כי החוק אינו מרחיק לכת כדי להבטיח עצמאות עבור ההנצים. שמונה שנים אחר כך הודיע שר המשטרה, בקי סלה, כי חוק שירות המשטרה ייבדק ויבחן מחדש את עצמאותה של יחידת "הנצים".
היסטוריה > הקמה מחדש

במאי 2019 הנשיא סיריל רמפוזה יזם את הקמת מינהל החקירות של רשות התביעה הלאומית (Investigating Directorate in the Office of the National Director of Public Prosecutions), בראשה העמיד את התובעת הרמיון קרונג'ה.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה בדרום אפריקה הממשלה יזמה את הקמת גוף מרכזי שאיגד שישה סוכנויות ממשלתיות שנועד לבחון את יעילות הטיפול במגפה ואופן יישום המימון. הגוף החדש, שכונה Hub, כלל גופים כמו מרכז המודיעין הפיננסי (FIC), מינהל החקירות של המשטרה, רשות התביעה הלאומית, הנצים, שירות הבילוש והחקירות של המשטרה, שירות המיסים הדרום אפריקני, יחידת החקירות המיוחדת וסוכנות ביטחון המדינה.