stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליפות אירופה בכדורסל נשים 1964

| --- | --- |
 תאריך התחלה:  6 בספטמבר 1964
 תאריך סיום:  13 בספטמבר 1964
 מספר משתתפות:  10
 מארחת:  הונגריה הונגריה
 ערים מארחות:  בודפשט
 זוכה:  ברית המועצות ברית המועצות
 מלך הסלים:  בולגריה (1946–1967) ניזה בוריסובה  106, 18.8 למשחק
 → 19621966 ←
 
אליפות אירופה בכדורסל נשים 1964, הייתה האליפות האזורית התשיעית שאורגנה על ידי פיב"א אירופה. האליפות נערכה בבודפשט, הונגריה בין ה-6 בספטמבר ל-13 בספטמבר 1964.
ברית המועצות ניצחה באליפות בפעם השביעית בתולדותיה ובפעם השלישי ברציפות.
מתכונת האליפות

בתחרות השתתפו 10 נבחרות. הם חולקו ל-2 בתים. הקבוצה המנצחת וסגניתה בכל בית המשיכו התמודדות על המדליות בשיטת פלייאוף. יתר הקבוצות התמודדו על מקומות 5-10.
משחקי הגמר

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | חצי הגמר | חצי הגמר |  |  | הגמר | הגמר |  |

|  | 12 בספטמבר - בודפשט | 12 בספטמבר - בודפשט |  |  |  |  |  |
|  |  ברית המועצות ברית המועצות  |  63   |   |  |  |  |  |
|  |  צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה |  43 |   |  |  |  |  |
|  |   |  |   |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  | 13 בספטמבר - בודפשט | 13 בספטמבר - בודפשט |  |
|  |   |   |   |   |  ברית המועצות ברית המועצות |  55 |  |
|  |   |   |   |   |  בולגריה (1946–1967) בולגריה |  53 |  |

|  |  |  |   |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  | המשחק על המקום השלישי | המשחק על המקום השלישי |  |
|  | 12 בספטמבר - בודפשט | 12 בספטמבר - בודפשט |   |  | 13 בספטמבר - בודפשט | 13 בספטמבר - בודפשט |  |
|  |  בולגריה (1946–1967) בולגריה  |  66 |   |  |  צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה  |  68  |  |
|  |  רומניה (1952-1965) רומניה |  44 |   |  |  רומניה (1952-1965) רומניה |  47 |  |
משחק הגמר
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 13 בספטמבר 1964 | ברית המועצות ברית המועצות | 55 - 53  (23-23, 20-22) | בולגריה (1946–1967) בולגריה | בודפשט |
|  | מובילים לפי קטגוריה: | מובילים לפי קטגוריה: | מובילים לפי קטגוריה: |  |
|  | נק': סקיידריטה סמילדזיניה-בודובסקה - 16 |  | נק': ניזה בוריסובה - 20 |  |
משחק על המקום השלישי
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 13 בספטמבר 1964 | צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה | 68 - 47   (23-31, 24-37) | רומניה (1952-1965) רומניה | בודפשט |
|  | מובילים לפי קטגוריה: | מובילים לפי קטגוריה: | מובילים לפי קטגוריה: |  |
|  | נק': ולסטה סורקובה-ברוזובה - 18 |  | נק': אנקה פירימידה-רקוביטה - 18 |  |
הדירוג הסופי

| --- | --- |

מיקום: נבחרת
1: ברית המועצות ברית המועצות  
2: בולגריה (1946–1967) בולגריה 
3: צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה
4: רומניה (1952-1965) רומניה
5: פולין פולין
6: גרמניה המזרחית גרמניה המזרחית
7: יוגוסלביה יוגוסלביה
8: הונגריה הונגריה
9: איטליה איטליה
10: צרפת צרפת
אליזבת שארלוט ד'אורליאן, נסיכת קומרסי

אליזבת שארלוט בשנת 1697.
אליזבת שארלוט ד'אורליאן (בצרפתית: Élisabeth-Charlotte d'Orléans, ‏13 בספטמבר 1676 - 23 בדצמבר 1744) הייתה בתו של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, אחיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. הייתה הנסיכה הריבונית של קומרסי וכן דוכסית לורן, באר וטשן מנישואיה ללאופולד, דוכס לורן. כל שושלת הבסבורג החל מאמצע המאה ה-18 ועד ימינו הם צאצאיה של אליזבת שארלוט דרך בנה, פרנסואה סטפן, שנישא לקיסרית מריה תרזה.
ילדותה

אליזבת שארלוט הייתה ילדתם השלישית ובתם היחידה של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן ורעייתו השנייה אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ. היא גדלה בחצר המלוכה של דודה, המלך לואי הארבעה עשר, ומשום שהייתה הנסיכה הלא-נשואה הבכורה בחצר קיבלה את התואר "מדמואזל דה שרטר". אחיה הבכור, אלכסנדר לואי, דוכס ולואה נפטר כחצי שנה לפני היוולדה ואחיה היחיד היה פיליפ לעתיד עוצר הממלכה בשם לואי החמישה עשר וסבי סבו של לואי פיליפ, מלך צרפת.
לאליזבת שארלוט היו גם שתי אחיות למחצה מנישואיו הראשונים של אביה להנרייטה אן, נסיכת אנגליה: מארי לואיז, שנישאה לקרלוס השני, מלך ספרד, ואן מארי, שנישאה לויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה. בשל נישואיהן הטובים של אחיותיה למלכים קיוו אליזבת שארלוט ואימה כי גם היא תנשא לתוך בית מלוכה אירופאי בכיר. אולם סירוביה של אליזבת שארלוט להצעות נישואין מצידם של נסיכים "זוטרים" והתעקשותה להנשא רק לאציל מהדרגה הראשונה גרמה לה להישאר עדיין רווקה בגיל 21, גיל שנחשב באותה התקופה לנשים כ"זקן".
בעלים אפשריים

המלך ביקש להשיא את אליזבת שארלוט ללואי אוגוסט, דוכס מיין, בנו מפילגשו מאדאם דה מונטספאן, אולם אמה לא הסכימה שבתה, שהייתה צאצאית לגיטימית של מלכי צרפת, תרד לרמה של רעייתו של נסיך ממזר. הדוכסית ניסתה אף להשיא את בתה לבן דודה האלמן ויליאם השלישי, מלך אנגליה, אולם הוא היה פרוטסטנטי ולא יכל להנשא לנסיכה קתולית.
ההצעה המפתה ביותר הגיעה מכיוונו של האפיפיור שהציע כי אליזבת שארלוט תינשא ליוזף, בנו הבכור של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולעתיד הקיסר יוזף הראשון, כדי לפייס בין שני בתי המלוכה הקתולים הגדולים - בית בורבון ובית הבסבורג, אולם הצעה זו נדחתה על הסף על ידי שני הבתים.
בשנת 1697 נחתם הסכם רייסווייק שסיים את מלחמת תשע השנים בין צרפת לאנגליה, ספרד והאימפריה הרומית הקדושה. אחד מתנאיו של הסכם זה היה כי דוכסות לורן ודוכסות באר, שהיו במשך שנים תחת שלטון מלך צרפת, יחזרו להיות עצמאיות תחת שלטונו של לאופולד, בנו של קרל החמישי, דוכס לורן ששלט בדוכסות לפני כיבושה על ידי הצרפתים. כדי לחתום את ההסכם בינו לבין דוכס לורן הסכים לואי הארבעה עשר לתת את אחייניתו אליזבת שארלוט ככלה ללאופולד בן ה-18.
נישואים וילדים

למרות שבני הזוג נישאו בשל מניעים פוליטיים הם התאהבו במהרה ונישואיהם היו מאושרים ביותר. הם התגוררו בארמון לונוויל, טירה ששימשה מאז המאה ה-13 כמעונם של דוכסי לורן אותה בנה מחדש לאופולד במטרה להפכה ל"ורסאי של לורן". בשנת 1701 מת פיליפ הראשון, דוכס אורליאן ואלמנתו רצתה לעבור להתגורר עם אליזבת שארלוט ובעלה, אולם המלך לא הרשה זאת משום שלא הסכים כי גיסתו תסיים את חייה על אדמה זרה.
אליזבת שארלוט ולאופולד נישאו ב-13 באוקטובר 1698 בארמון פונטנבלו. לזוג נולדו שלושה עשר ילדים אולם רק ארבעה מהם הגיעו לבגרות:
פרנסואה סטפן (1708–1765) - נישא למריה תרזה, בתו של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והוכתר כקיסר. היה אביה של מלכת צרפת מארי אנטואנט וכן הוא אבי כל שושלת הבסבורג מהמאה ה-18 ואילך.
אליזבת תרז (1711–1741) - נישאה לקרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה.
קרל אלכסנדר (1712–1780) - מפקד בצבא האוסטרי, מושל ארצות השפלה האוסטריות. נישא לאחותה של מריה תרזה, מריה אנה אלאנורה, ארכידוכסית אוסטריה.
אן שארלוט, נסיכת לורן (1714–1773) - אם המנזר של אסן.
בניגוד לרוב הנשים במעמדה באותה התקופה התעקשה אליזבת שארלוט לגדל בעצמה את ילדיה ולא לתת אותם לאומנת.
תקופת העוצרות

בשנת 1715 מת לואי הארבעה עשר ואחיה של אליזבת שארלוט, פיליפ השני, דוכס אורליאן הפך לעוצר בשמו של לואי החמישה עשר הקטין למשך שבע שנים, במהלכן העניק אדמות נוספות לטובת גיסו, דוכס לורן. אליזבת שארלוט ראתה את אימה בפעם האחרונה בטקס הכתרתו של לואי החמישה עשר בקתדרלת ריימס באוקטובר 1722, חודשיים לפני מותה.
בשנת 1729 מת הדוכס לאופולד ואליזבת שארלוט הפכה לעוצרת של דוכסות לורן בשם בנה, פרנסואה סטפן, ששהה בווינה לשם לימודיו. פרנסואה, שגדל בחצר האימפריה הרומית הקדושה והיה מאורס לבתו של הקיסר, מריה תרזה, שוכנע על ידי הקיסר לוותר על דוכסות לורן לטובת סטניסלאב לשצ'ינסקי (לעתיד חמיו של לואי החמישה עשר), המלך הפולני המודח, וקיבל בתמורה את הדוכסות הגדולה של טוסקנה. אליזבת שארלוט לא יכלה למנוע מבנה לוותר על הדוכסות בה חייתה שלושים שנה ונאלצה לעזוב את ארמון לונוויל ולעבור להתגורר באחוזת קומרסי הסמוכה, שהועלתה עבורה לנסיכות ריבונית.
מותה

אליזבת שארלוט, נסיכת קומרסי מתה משבץ ב-23 בדצמבר 1744 בגיל 68. תשעה חודשים לאחר מותה הוכתר בנה פרנסואה סטפן כפרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
טריוויה

בשנת 1696 הקדיש הסופר שארל פרו את ספרו "סיפורי אמא אווזה" לאליזבת שארלוט.
אליזבת שארלוט ד'אורליאן (משמאל) יחד עם אימה, אליזבת שארלוט, נסיכת הפלטין ואחיה פיליפ
אלנה בססקו

אלנה בססקו (ברומנית: Elena Băsescu; נולדה ב-24 באפריל 1980) היא פוליטיקאית רומנייה וחברת הפרלמנט האירופי בשנים 2009 - 2014.
ביוגרפיה

בססקו נולדה בקונסטנצה שברומניה, למריה וטראיאן בססקו, נשיא רומניה בשנים 2004–2014. בססקו היא בוגרת תואר בכלכלה ודוגמנית בעברה.
בתחילת דרכה הפוליטית, כיהנה בססקו בתפקיד מזכירת אגף הצעירים במפלגה הליברל-דמוקרטית.
בבחירות לפרלמנט האירופי מטעם ממשלת רומניה, היא החליטה להתמודד מטעם המפלגה הדמוקרטית ליברלית, בה חבר אביה, אך היא נדחתה על ידי המפלגה, עקב כך החלה להתמודד כמתמודדת עצמאית, במהלך התמודדותה היא צברה פופולריות במדינתה על פי סקר דעת קהל. במהלך מסע הבחירות שלה התעוררה מחלוקת, כאשר הביעה את תמיכתה בחוקיות של מריחואנה. למרות זאת, היא נבחרה ובאותה שנה החלה לכהן כחברה בפרלמנט. בעקבות בחירתה הואשמה בנפוטיזם על ידי גורמים שונים.
היא זכתה לסיקור נרחב על ידי אמצעי התקשורת במדינה וביחס מזלזל, העיתונאית אואנה לונג'סקו תיארה אותה כ"ידוענית סקסית", המתעניינית יותר במסיבות, (parties) מאשר במפלגות פוליטיות (party politics), אליסון מטלר, כתבת ה-Associated Press תיארה אותה כ"בובת ברבי מנופחת".
בשנת 2020 החלה להשתתף בתוכנית המציאות הזמר במסכה רומניה בתור החד קרן והודחה חמישית.
הערות שוליים

↑  בתו של נשיא רומניה מתמודדת לפרלמנט האירופי, באתר ynet, 31 במרץ 2009
↑  Associated Press: Elena Băsescu, ?păpuşa Barbie?."De astfel de oameni are nevoie Parlamentul European?"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 113694267X  VIAF: 5259150085886315060004   WorldCat (עם VIAF): 5259150085886315060004 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלנה אחוולדיאני

| --- | --- |

 לידה:  5 באפריל 1898 תלאווי, גאורגיה 
 פטירה:  30 בדצמבר 1975 (בגיל 77) טביליסי, ברה"מ 
 מקום קבורה:  פנתאון דידובה 
 מקום לימודים:  האקדמיה הממלכתית לאמנויות בטביליסי (1922)  אקדמיית קולארוסי (1927) 
 תחום יצירה:  ציור 
 הושפעה על ידי:  גיגו גבשווילי 
 פרסים והוקרה:  עיטור אות הכבוד (1936)  פרס שותא רוסתוולי (1971) 
 
אלנה אחוולדיאני (בגאורגית: ელენე ახვლედიანი;‏ 5 באפריל 1898 – 30 בדצמבר 1975) הייתה ציירת ומעצבת תיאטרון גאורגית. אחוולדיאני מפורסמת בתיאוריה את עיירות גאורגיה, בשל איוריה ליצירותיהם של איליה צ'בצ'בדזה ווז'ה פשבלה, ובעיצוב להצגות בתיאטרון מרג'נישווילי בטביליסי, גאורגיה.
ביוגרפיה

היא קיבלה את השכלתה בטיבליסי, ולאחר מכן נסעה למוסקבה והתרשמה מציוריו של ורובל. בשנת 1919 השתתפה בתערוכת אמנים גאורגים. בשנת 1921 המשיכה ללמוד באקדמיה לאמנות בטביליסי אצל גיאורגי גבשווילי. בשנת 1922 עזבה לאיטליה ללימודים נוספים ברומא, מילאנו, פירנצה וונציה למשך 6 חודשים. בשנת 1924 החלה אחוולדיאני ללמוד באקדמיה קולרוסי בפריז, שם התפתח תחום עיסוקה העיקרי - נופים עירוניים. בשלב זה היא עשתה את כל סדרת התמונות הפריזאיות. שם נוצרת סדרה גרפית גדולה שלה. ציורי העירום שלה פחות מוכרים. היא מעולם לא חזרה אל גאורגיה הסובייטית.
כמו עמיתה האוונגרד לאדו גודיאשווילי, אחוולדיאני התמודדה עם רדיפה על ידי סטלין, אך התפרסמה בהרחבה בשנות ה-70. נופיה של טביליסי העתיקה, אומצו במהלך התחדשות העניין של סוף התקופה הסובייטית בתרבות העממית העירונית. אחוולדיאני מופיעה כעצמה (לצד לאדו גודיאשווילי) בסרטו של Temur Palavandishvili משנת 1973, Mze Shemodgomisa (שמש סתיו), בו אמן חנוק עובר לאורטצ'לה מדירתו הסטרילית לאחר המלחמה ומוצא השראה בארכיטקטורה ההיסטורית של העיר. עד היום, ציירים רבים של בנייני טביליסי הישנים מחקים ביודעין או בלי משים את סגנונה של אחוולדיאני.
הערות שוליים

1 2  "Hélène Akhvlediani (1901-1975)". modernism.ge.
↑  Tsimintia, Ana (2008-04-25). "Endless surprises from Elene Akhvlediani as Tbilisi celebrates her birthday". Georgia Today. Archived from the original on 2010-01-01. Retrieved 2011-01-11.
↑  Zhgenti, Olga (2023). ""Tbilisi in Film"". Architectural Guide: Tbilisi, Berlin: DOM Publishers. Angela Wheeler (ed.): 299–301.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810609737005606  GND: 122801032  ISNI: 0000 0001 1773 9555  LCCN: n80145057  SUDOC: 150649851  ULAN: 500121572  VcBA: 495/85570  VIAF: 29151776725718010133   WorldCat (עם VIAF): 29151776725718010133 
פסל הציירת בטיבלסי, 2008
אוניות המערכה מסדרת קולורדו

| --- | --- |
אוניית צי ארצות הברית קולורדו מפליגה מחוץ לניו יורק, 1932
אוניית צי ארצות הברית קולורדו מפליגה מחוץ לניו יורק, 1932
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 דגל הצי:  
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת טנסי
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית (מתוכנן)   אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הצפונית (בפועל)
 אוניות בסדרה:  קולורדו (BB-45), מרילנד (BB-46), וושינגטון (BB-47), וירג'יניה המערבית (BB-48)
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  New York Shipbuilding Corporation 
 תחילת הבנייה:  1917
 הושקה:  1920
 תקופת הפעילות:  1921–1947 (כ־26 שנים)
 אחריתה:  1 בוטלה, 3 נגרטו
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  33,100 טון (סטנדרט)
 אורך:  190.27 מטר
 רוחב:  29.67 מטר
 שוקע:  9.30 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  1,080 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  15,000 ק"מ
 הנעה:  טורבינות קיטור בהספק 28,900 כוחות סוס (21.6 מגה-וואט)
 אמצעי לחימה
 חימוש:  שמונה תותחים בקוטר 16 אינץ' (406 מ"מ)   12 או 14 תותחים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ)   2 צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניות המערכה מסדרת קולורדו היו קבוצה של ארבע אוניות מערכה סופר-דרדנוטים של צי ארצות הברית, האחרונה מבין אוניות המערכה שלה לפני ההסכם. הסדרה תוכננה במהלך מלחמת העולם הראשונה, בנייתם חפפה את סופו של אותו סכסוך והמשיכה מיד לאחריו. למרות שכל ארבעת השדריות הונחו, רק שלוש אוניות נכנסו לשירות: קולורדו, מרילנד ווירג'יניה המערבית. יותר מ-75% מוושינגטון הושלמו כאשר היא בוטלה על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון ב-1922. כיוון שכך, אוניות ה-16 אינץ' מסדרת קולורדו היו אוניות המערכה האחרונות והחזקות ביותר שנבנו על ידי הצי האמריקני עד שסדרת קרוליינה הצפונית נכנסה לשירות ערב מלחמת העולם השנייה.
אוניות הסדרה היו הקבוצה האחרונה של אוניות המערכה הסטנדרטיות, שתוכננו להיות בעלות מהירות וטיפול דומים כדי לפשט את התמרונים עם מערך הקרב. סדרת דקוטה הדרומית שעתידה הייתה לעקוב אחריה, הייתה בכמה מובנים חריגה מהנוהג הזה. מלבד שדרוג בכוח הפגיעה עם שמונת תותחי ה-16 אינץ' שלהם, הקולורדו היו למעשה חזרות על אוניות המערכה מסדרת טנסי. אוניות הסדרה היו גם אוניות הראשה האמריקאיות האחרונות שנבנו עם ארבעה צריחי חימוש עיקריים ותותחים תאומים.
לכל שלוש האוניות היו קריירות נרחבות במהלך מלחמת העולם השנייה. מרילנד ווירג'יניה המערבית היו שתיהן נוכחות במהלך המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941. בעוד מרילנד נמלטה ללא פגע, וירג'יניה המערבית הוטבעה במים הרדודים של הנמל, אך לאחר מכן נמשתה ותוקנה. כל שלוש האוניות שימשו כספינות תמיכה בירי ימי במהלך פעולות אמפיביות רבות. מרילנד ווירג'יניה המערבית היו נוכחות בפעולת השטח האחרונה בין אוניות מערכה, קרב מצר סוריגאו במהלך קרב מפרץ לייטה באוקטובר 1944. כל שלוש האוניות הוכנסו לצי העתודה לאחר תום המלחמה ונגרטו עד סוף שנות ה-50.
תכנון

בניית אוניות מערכה חמושות בתותחי 16 אינץ' נחזו על ידי המועצה הכללית של הצי ומשרד הבנייה והתחזוקה (C&R) של ארצות הברית כבר ב-1913, שכן השדרוג בקליבר התותח הבטיח פי שניים מהאנרגיה הקינטית של תותח ה-12 אינץ' שהיה אז בשירות ושוב חצי מתותח ה-14 אינץ' שהוצג אז. תותח ה-14 אינץ' שלט בעיצוב אוניות המערכה בין 1913 ל-1916, בדיוק כפי שתותח ה-12 אינץ' הכתיב עיצובים מ-1908 עד 1910. עם זאת, בעוד שהמועצה הכללית אישרה את תותח ה-16 אינץ' כבר ב-1911, ג'ורג' וון לנגרקה מאייר, מזכיר הצי, הרגיש שמעבר לקליבר הנשק הגדול יותר יגרום לאוניות ראשה שעדיין נמצאות על לוח השרטוט למיושנות. מסיבה זו, הוא הגביל את משרד החימוש להתקדם מעבר לשרטוטים של התותח החדש כהגנה מפני התפתחויות זרות. לבסוף הוא אישר את בניית התותח הזה באוקטובר 1912 והתותח נוסה בהצלחה באוגוסט 1914. הצלחה זו, יחד עם החדשות הלא רשמיות במספר פרסומים ימיים של כלי נשק בקוטר 15 ו-16 אינץ' שאומצו על ידי בריטניה, איטליה, גרמניה ויפן, הביאו את המועצה לשקול לבטל את בניית אוניות המערכה מסדרת פנסילבניה לטובת שדרוג תכנון התותח. מהלך כזה פירושו גידול של 8,000 טון לכל אונייה, פי שניים מהקפיצה מאוניות המערכה מסדרת נבדה לאוניות המערכה מסדרת פנסילבניה. הוויכוח נמשך בשלוש השנים הבאות. בכל שנה, מזכיר הצי של הנשיא וודרו וילסון, ג'וזפוס דניאלס, נרתע מהעלייה הפוטנציאלית בעלויות והורה במקום זאת להמשיך את התכנון של הסדרה הסטנדרטית, אך בסופו של דבר התפשר עם אוניות המערכה שתוכננו משנת 1917 בכך שאפשר את שדרוג החימוש שלהן. עם זאת, זה היה השינוי המהותי היחיד שהותר.
לכן התכנון של סדרת קולורדו הותאם מהסדרה הקודמת טנסי; מלבד השיפור המשמעותי של שמונה תותחי 16 אינץ' (406 מילימטרים) /45 קליבר בארבעה צריחים כפולים שתפסו את מקומם של שנים עשר תותחי 14 אינץ' (355 מ"מ) /50 קליבר בארבעה צריחים משולשים של סדרת טנסי, לא היה הבדל גדול בין שני התכנונים. כמו כן, הטנסי היו תוצאות של שינויים בסדרת ניו מקסיקו, שהיו אוניות הראשה המודרניות ביותר של הצי האמריקני שראו שירות במלחמת העולם הראשונה ומשכה את תשומת לבם של יצרנים בריטים ששירתו עם ומחוץ ל-C&R. הדמיון הזה יעבור לסדרות לקסינגטון ודקוטה הדרומית כאשר הצי האמריקני יתקן עוד יותר את עיצובי אוניות הראשה שלו. זה היה בחלקו תוצאה של ניסיון בזמן מלחמה, כאשר מעל 250 משחתות ויותר מ-450 צוללות היו צריכים להיבנות במהירות לשירות בצפון האוקיינוס האטלנטי. הצי האמריקני עשה זאת בתהליך כמעט דומה לפס ייצור, תוך הקפדה על תכנון בסיסי אחד לכל סדרה עם כמות מקסימלית של סטנדרטיזציה ורציונליזציה. מכיוון שחוק הצי של 1916 פירושו בנייה קרובה של 16 אוניות מערכה ושש סיירות מערכה, היה צורך לייעל את הייצור כדי לחסוך זמן ועבודה.
אף על פי כן, בעוד שאוניות מערכה אמריקאיות היו סטנדרטיות ככל האפשר, שולבו שיפורים בתכנון בכל עת שניתן. רוב השינויים בקולורדו שולבו לפני הנחת כל אחת משדרית האוניות. עם זאת, תוכניות להגנה התת-ימית - ההגנה העיקרית של הספינות מפני טורפדו ופגזים שהחטיאו את האונייה אך פגעו במים כדי לפגוע מתחת לקו המים - לא ניתנו לביצוע בזמן. הבעיה הייתה שבדיקות בקייסונים - ניסויים שהוכיחו בסופו של דבר שסדרה של תאים המחולקים בין מילוי בנוזל לבין השארת ריקים תהיה הגנה יעילה מאוד נגד טורפדות - עדיין לא הושלמה. על מנת להתחיל בבניית האוניות בהקדם האפשרי, בהצעות שנשלחו לתאגידי בניית ספינות צוין כי אם ייבחרו לבנות את האוניות, יש לאפשר שינויים בעיצוב האוניות שלושה חודשים לאחר הנחת השדרית.
תכנון > מאפיינים כלליים

אוניות הסדרה קולורדו היו דומות מאוד בסך הכל לאוניות הסדרה טנסי, עם אורך כולל של 624 רגל (190 מטרים) ורוחב בקו המים של 97 רגל (30 מטרים). היה להם הדחק של 32,600 טונות ארוכות (33,100 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-33,590 טונות ארוכות (34,130 טונה מטרית) במעמס מלא ושוקע של 30.5 רגל (9.3 מטרים). כמו בסדרות ניו מקסיקו וטנסי, הם תוכננו עם חרטום מקוצץ כדי לעזור לשמור על האוניות יבשות בים סוער, וכן שמרו את החימוש המשני במבנה העילי ולא בגוף העליון (פנסילבניה וסדרות מוקדמות יותר), שם הוכח כי התותחים נרטבו יתר על המידה בים סוער ולפיכך היו לעיתים קרובות בלתי שמישים.
תכנון > הנעה

תיבת הילוכים טורבו-חשמלית, שהייתה בשימוש בסדרה הקודמת, נשמרה גם בסדרה זו. היתרונות כללו את היכולת של הטורבינות לפעול במהירות אופטימלית ללא התחשבות במהירות המדחף, מה שהוביל לחסכון גבוה יותר בדלק ולטווח ארוך יותר, וחלוקת משנה קלה יותר של מכונות, שהגדילה את יכולתן של האוניות לעמוד בפני פגיעות טורפדו. כל אחד מארבעת צירי המדחף הופעל על ידי מנוע חשמלי בהספק של 5,424 קילוואט, המוזן על ידי שני גנרטורים דו-פאזיים טורבו (ג'נרל אלקטריק למרילנד, וסטינגהאוס לקולורדו ווירג'יניה המערבית) בדירוג של 5,000 וולט). שמונה דוודי צינור מים של Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט, כל אחד בתא האישי שלו, סיפקו קיטור לגנרטורים. בסך הכל, תחנת הכוח של האוניות דורגה ב-28,900 כוחות סוס (EHP) כדי לספק מהירות של 21 קשרים (39 קמ"ש). עם קיבולת מחסנים מקסימלית של 4,570 טון, הטווח של הקולורדו ללא תדלוק בים היה 10,000 מיילים ימיים (19,000 ק"מ).
תכנון > חימוש > התותחים הראשיים

סדרת קולורדו הייתה חמושה בשמונה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) /45 קליבר Mark 1, אשר ירו פגזים חודרי שריון (AP) במשקל 2,110 ליברות (960 קילוגרם) במהירות לוע של 2,600 רגל לשנייה (792 מטר לשנייה) וקצב של כ-1.5 מטחים לדקה לטווח של 34,300 יארד (31,400 מטרים) בהגבהת צריח מקסימלי של 30 מעלות. פיתוח של נשק זה החל באוגוסט 1913, תוך שימוש בתותח 13 אינץ' (330 מילימטרים) משוחזר ומחודש Mark 2, עם הבטחה של פי שניים אנרגיית הלוע של תותח ה-12 אינץ' (305 מ"מ) /50 קליבר Mark 7 ו-50 אחוז יותר מתותח ה-14 אינץ' /45 קליבר בשימוש על אוניות המערכה מסדרת ניו יורק. לאחר ירי הוכחה ראשוני ביולי 1914 ושינויים קלים, תותח ה-16 אינץ' Mark 1 הוכח מחדש במאי 1916 והייצור אושר בינואר 1917. כאשר אוניות הסדרה קולורדו עברו מודרניזציה בשנות ה-30, תותחים אלו נבנו מחדש לפי שיטות רגילות של הצי ועוצבו מחדש כתותחי 16 אינץ' (40.6 ס"מ) /45 קליבר Mark 5 ו-Mark 8.
תכנון > חימוש > תותחים משניים

14 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) /51 קליבר Mark 15 הותקנו להגנה מפני משחתות אויב. זה צומצם ל-12 ב-1922. ה-Mark 15 ירה פגזים במשקל 50 ליברות (23 קילוגרם) במהירות לוע של 3,150 רגל לשנייה (960 מטר לשנייה) לטווח מרבי של 15,850 יארד (14.5 ק"מ) בהגבהה של 20 מעלות בקצב של שבעה מטחים לדקה והיה מדויק ביותר, עם מרחב סכנה ארוך מהטווח למטרה למרחקים של פחות מ 3,000 יארד (2,700 מטרים). כמו בסדרות ניו מקסיקו וטנסי, אלו הורכבו בקזמטים לא משוריינים על הסיפון הראשי, סיפון אחד גבוה יותר מאשר בסדרות קודמות, כדי לאפשר לאייש אותם במזג אוויר סוער במידת הצורך.
לאחר שניזוקה בכבדות בפרל הארבור, בשנת 1942 החלה וירג'יניה המערבית בשיפוץ גדול שבו תותחי ה-Mark 15 שלה הוסרו והוחלפו ב-16 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) /38 קליבר Mark 12 תותחים דו-תכליתיים בצריחים תאומים. מרילנד וקולורדו שהיו נחוצות בדחיפות באוקיינוס השקט, שמרו על 8 תותחי ה-Mark 15 שלפני המלחמה, במקרה של קולורדו עד סוף המלחמה; הצריחים התאומים שתוכננו והותקנו מאוחר יותר היו במחסור באותה תקופה, ורק במאי 1945 מרילנד קיבלה 16 תותחי 5 אינץ'/38 קליבר ב-8 צריחים תאומים כמו בווירג'יניה המערבית. תותח ה-Mark 12 ירה פגזים במשקל 55.18 ליברות (25.03 קילוגרם) לטווח מרבי של 17,392 יארד (15,903 מטרים) וגובה מרבי של 37,200 רגל (11,300 מטרים) בהגבהה של 45 מעלות. היה להם קצב אש גבוה בשל היותם נטענים ביד אך עם נגח חשמלי ויכולתם להעמסה קלה בכל זווית גובה. הצגתם של פגזי נ"מ עם מרעום קירבה ב-1943 הפכה את תותח ה-5 אינץ'/38 קליבר אפילו חזק יותר בתפקיד הזה.
תכנון > חימוש > תותחים נגד מטוסים

ארבעה תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /23 קליבר הותקנו תחילה להגנה נגד מטוסים (AA). זה הוגדל לשמונה תותחים ב-1922. תותחים אלו ירו פגז 3 אינץ' (76 מילימטרים) במהירות לוע של 1,650 רגל לשנייה (500 מטר לשנייה) לטווח מרבי של 8,800 יארד (8,000 מטרים) ותקרה של 18,000 רגל (5,500 מטרים) בהגבהה של 45.3 מעלות ובקצב של בין שמונה לתשעה מטחים לדקה. כלי נשק אלו הוחלפו בשנים 1928–1929 במספר זהה של תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) /25 קליבר, תותח הצי הראשון שתוכנן במיוחד לשימוש נ"מ. הם ירו פגז במשקל 54 ליברות (24 קילוגרם) במהירות לוע של 2,155 רגל לשנייה (657 מטר לשנייה) בקצב של בין 15 ל-20 מטחים לדקה לטווח מקסימלי של 14,500 יארד (13,300 מטרים) בהגבהה של 45 מעלות ותקרה של 27,400 רגל (8,400 מטרים) בהגבהה מרבית של 85 מעלות. כלי נשק אלו נוספו עם תותחים 1.1 אינץ'/75 קליבר בצריח מרובע בשנים 1937–1938.
בשנת 1942, מערכת ההגנה האווירית באוניות אלו עברה שיפוץ מוחלט. בנוסף לתותחי ה-5 אינץ'/25 קליבר, הם נשאו 16 תותחי בופורס 40 מ"מ בצריחים מרובעים ועד 32 תותחי אורליקון 20 מ"מ בצריחים בודדים. תותח 40 מ"מ בופורס ירה פגז במשקל 1.985 ליברות (0.900 קילוגרם) בקצב של 120 מטחים לדקה לכל קנה נומינלי, 140 עד 160 מטחים לדקה בירי אופקי (סיוע בכוח הכבידה), לטווח מרבי של 11,133 יארד (10,180 מטרים) ב-45 מעלות ותקרה של 22,299 רגל (6,797 מטרים). תותח האורליקון 20 מ"מ ירה פגז במשקל 0.271 ליברות (0.123 קילוגרם) במהירות לוע ממוצעת של 2,725 רגל לשנייה (831 מטר לשנייה) וקצב מעשי של בין 250 ל-320 מטחים לדקה לטווח מקסימלי של 4,800 יארד (4,400 מטרים) ב-45 מעלות ותקרה של 10,000 רגל (3,000 מטרים).
שיפוץ שני של הגנת הנ"מ בוצע בין 1944 ל-1945, מכיוון שהצי מצא כי פגזי 20 מ"מ קלים מכדי לעצור מטוסי קמיקזה יפניים; זה בתוספת מהירויות הגישה הגבוהות יותר של המטוסים האלה הפכו את התותחים הנשלטים ידנית למיושנים. במקומם, הותקנו יותר צריחים מרובעים של תותחי 40 מ"מ בופורס. מרילנד נשאה בסופו של דבר 40 תותחי 40 מ"מ ב-10 צריחים מרובעים ו-36 תותחי 20 מ"מ ב-18 צריחים תאומים (לפי מקור אחר היו לה 44 תותחי 40 מ"מ ב-11 צריחים מרובעים ו-44 תותחי 20 מ"מ ב-20 צריחים תאומים ו-1 מרובע). לקולורדו היו 32 או 40 תותחי 40 מ"מ בצריחים מרובעים ובנוסף הרכב של תותחי 20 מ"מ ב-39 בודדים, 8 תאומים ו-1 מרובע. וירג'יניה המערבית נשאה 40 תותחי 40 מ"מ בצריחים מרובעים ו-64 תותחי 20 מ"מ בהרכב של 58 יחידים, תאום אחד ואחד מרובע.