בסאראב הראשון
הצבא. אמנות המלחמה

מעט מאוד מידע נשאר לגבי צבאו של בסאראב. הוא מצטמצם בעיקר בסיפור על הקרב "פוסאדה" שבמיניטורות של הכרוניקה המצוירת מווינה ובתיעוד שציין פנאיטסקו לגבי הדמיון, מרחוק, בין הצבא הוולאכי ובין זה הטטרי.
בסאראב, בתור "רב-וויבוד" mare voievod היה המפקד העליון של הצבא. הכוח הצבאי הורכב במקרה חירום מכל הגברים הטובים לחיל. לפי רדו רוסטי, "לא היו מגבלות גיל, כי אם של יכולת גופנית. על כל גבר הוטלה החובה להיענות לקריאה לגיוס, בלי קשר לגיל, כל עוד כוחו במותניו או כל עוד לירד ממעמדו של אדם חופשי" ובארץ חקלאית ברובה כמו ולאכיה, שבה מרבית האיכרים היו חופשיים ( מעמד של "מושניאן" moşnean, moşneni), חובת הגיוס נבעה מ"זכותו להשתמש באדמה",

אלו היו הכללים שחלו על "הצבא הגדול" (אוֹאסטיה צ'ה מארה Oastea cea mare). "הצבא הקטן" ("אואסטיה
צ'ה מיקה - Oastea cea mică ) כלל את משפחות הבויארים והקנזים, משרתיהם ואנשי "חצר" השליט, אבל ליסודות אלה היה משקל קטן מאוד.

הצבא הגדול היה חולק בין פרשים, שהיו בני האצולה, והרגלים, שהיו איכרים. גם אם לחילים הרגלים היו סוסים, הם שימשו להם רק להסעה ולא ללחימה. החיילים הרגלים היו מאוגדים ביחידות אזוריות (ביחיד צ'אטא ceată, ברבים - cete צ'טה), לפי מחוזות. בעת סכנה, היו מתאספים בבירות המחוזות, ומשם נסעו למחנה הצבאי. חיל הפרשים כלל יחידות של האצילים שגודלן היה תלוי ביכולות של כל אציל ואציל. בראש יחידה כזאת עמד אציל, בעוד שבראש יחידה מלכותית ceata domnească (צ'אטא דומניאסקה) עמד פקיד מלכותי.

קיים יותר מידע בנוגע לציוד וכלי הנשק של הרומנים. המיניאטורות בכרוניקה המצוירת מראות אותם לבושים בגדי איכרים ומצוידים בחצים וקשתות.
בשנת 1331 הקיסר אנדרוניקוס השלישי פאליאולוגוס ציין כי "הגטים (הרומנים) מעבר לדנובה, משתמשים באותו נשק כמו הטטרים; רובם הם קשתים".
פ.פ. פנאיטיטסקו מסיק את המסקנה כי "מרחוק הרומנים של בסאראב, ייתכן רכובים על סוסים, יכלו ליצור בלבול עם הטטרים, כי אמצו את נשקם, במיוחד הקשת עם חצים והמגן הטטרי".

מלבד קשת, חצים ומגינים, התשמשו בכידונים, בפגיונות, אלות, קלעים,
פלצורים וכלי בית שהפכו לכלי נשק.

הפרשים השתמשו בחרבות ובחניתות.

והיו חובשים שריונות אופייניים. תמונת פרש כזה מופיעה גם על פרסקו בכנסייה המלכותית בארג'ש, אך למרבה צער נפגעה מאוד במהלך הזמן.
לגבי המבצרים בוולאכיה, קיימים נתונים ודאיים על שלשה בלבד:מצודת סברין, (Ceurin, Zeurino) והחצרות המלכותיות המבוצרות בקורטיה דה ארג'ש (בתעודות זרות - קסטרו ארגיאס Castro Argias)
וקמפולונג (לונגוקמפו Longocampo). אליהם קונסטנטין קוגלניצ'אנו מוסיף גם את המצודה שעל יד רמניקו ולצ'ה, מרכז היפותטי של הוויבודות של ליטובוי. יון קוניה ואנדריי פנדריה סבורים שקסטרו ארגיאס המצוין בכרוניקה המצוירת בווינה הוא למעשה מצודת פויינאר Poenari ולא זו שבקורטיה דה ארג'ש.

מאחר שלפי נתונים ארכאולוגיים, בסביבות 1330, החצר בארג'ש נחרבה בתבערה הרסנית.
האמנות הצבאית הרומנית מאותם הזמנים הובלטה במיוחד בשעת הקרב ב-1330. מול כוחות צבאיים הונגריים בעלי עדיפות מספרית, בסאראב אימץ טקטיקה בעלת ארבעה יסודות:נסיגה מפני האויב, החרבת השטח והרעלת הבארות הנגישים לאויב, טרטור מתמיד של הצבא ההונגרי ובחירת זירת עימות נוח יותר.

בשעת הקרב, הצבא של בסאראב התחלק לארבעה חלקים: שניים שפעלו על שפתי הקניון ושניים האחרים סוגרים את הדרך בקניון. בסוף הקרב נכנס ללחימה גם חיל הפרשים שחדר לגיא ונטרל את הכוחות השורדים.

בנוסף,כאן וגם בנסיבות אחרות, שיתוף הפעולה הצבאי בין הרומנים ובין הטטרים.

כמו כן יש לציין כי כוחו הצבאי של ולאכיה היה חזק דיו כדי לאפשר השתתפות "כוח משמעותי" מצידה ב-1323 וב-1330 בתמיכת הצאר מיכאיל אסן השלישי של בולגריה, כמו כן המסע נגד הטטרים מהשנים 1343–1345.