רבי יוחנן
ביוגרפיה

על פי "ספר הקבלה" להראב"ד (המאה ה-12), רבי יוחנן נולד בערך בשנת 180 ונפטר כבן מאה בסביבות שנת 280 (ד' אלפים ל"ט). חלוקות הדעות האם מקור הכינוי "בר נפחא" הוא מעיסוקו של אביו כנפח, או שמא על שם מקום מוצא משפחתו, ואולי כביטוי לתכונה נפשית או גופנית. יש הטוענים שרבי יוחנן כינה כך את עצמו על מנת להשתבח בהלכה מסוימת שהוסברה על ידו, העוסקת בנפח.
רבי יוחנן נולד בציפורי. עוד לפני לידתו ניבא עליו רבי יהודה הנשיא, שלימד תורה בציפורי, שהוא עתיד להיות צדיק; כאשר היה עובר בבטן אמו, בצום יום הכיפורים היא עברה ליד מאכל ריחני והעובר גרם לה תאווה לריחו, וחשה ברע. על פי ההלכה מותר במקרה כזה להאכיל את האשה מאותו מאכל שממנו הריחה, מפני שההלכה קובעת שמדובר בספק פיקוח נפש לעובר (ראו מעמד העובר בהלכה) או גם לאשה, אך רבי יהודה הנשיא הורה ללחוש באוזני האשה כי "יום כיפור היום", ובכך לנסות, אולי, להרגיע את העובר שבבטנה. הלחישה הועילה תיכף, ורבי יהודה הנשיא קרא על העובר את הפסוק: ”בְּטֶרֶם אֶצָּרְךָ בַבֶּטֶן יְדַעְתִּיךָ וּבְטֶרֶם תֵּצֵא מֵרֶחֶם הִקְדַּשְׁתִּיךָ נָבִיא לַגּוֹיִם נְתַתִּיךָ”.
רבי יוחנן נולד יתום מאב ומאם. מיד לאחר שנתעברה אמו מת אביו, ובשעת הלידה מתה אמו. רבי יוחנן עצמו, כשגדל ללא אב ואם, התנחם ואמר שהוא שמח בכך שהוא יודע לבטח שלא עבר על איסורי כיבוד אב ואם שקשה מאוד לעמוד בהם. סבו (לא ידוע אם אבי אביו או אמו) גידלו בביתו. רבי יהודה הנשיא, שהיה נוהג לקרב יתומים ולהכניסם לישיבתו, הכניסו לישיבה. הוא הבחין על רבי יוחנן שהוא נוהג להקפיד לדבר בלשון נקייה (למשל: הוא אמר "מפני מה בוצרין בטהרה" בעוד חבירו אמר "מפני מה אין בוצרין בטומאה") וניבא עליו: "מובטח אני בזה שמורה הוראה בישראל". אם כי, בשל גילו הצעיר הוא עמד בשורה השבע-עשרה (התלמידים היו עומדים או יושבים בשורה לפי סדר חשיבותם), ואף לא זכה למקום ישיבה, כפשוטי התלמידים, בעוד רב למשל, ישב בשורה הראשונה יחד עם רבי חייא ושאר חשובי התלמידים. אף על פי שלא הגיע למעלה כזו שיכל לקבל תורה מפי רבי יהודה הנשיא, בכל זאת אמר: "לא זכיתי לתורה אלא בשביל שראיתי את אצבעותיו של רבי יהודה הנשיא מתוך קצה משרווליו".
אבותיו של רבי יוחנן השאירו לו בירושה נכסים רבים, בהם נדל"ן בין טבריה לציפורי, אך רבי יוחנן מכר את כולם כדי ללמוד תורה. מסופר על כך כי רבי יוחנן עבר עם רבי חייא בר אבא תלמידו ליד שדה חיטים ליד ציפורי וסיפר לתלמידו ששדה זה היה שלו ומכר אותו כדי ללמוד תורה, כך גם הצביע על כרם זיתים הסמוך לו שגם אותו מכר כדי ללמוד תורה, וכך הצביע על נכסים רבים שהיו שייכים לו. רבי חייא בר אבא נעצב והחל לבכות, אך רבי יוחנן אמר לו: האם לא משתלם למכור את נכסי העולם הזה שנברא בשישה ימים כדי לזכות לתורה שניתנה בארבעים יום?.
הוא עמל בתורה בהתמדה מרובה, עד שמסופר שכאשר עבר שר של המלך לידו הוא לא שם לב לכך גם לאחר שהשר המתין לקומו של רבי יוחנן, משרתי השר רצו להכותו אך השר הבין כי רבי יוחנן שקוע בתלמודו ולא שם לב כלל למתרחש והורה להם להרפות ממנו.
בישיבתו של רבי יהודה הנשיא הוא קיבל תורה מפי רבי חייא, זקן תלמידיו של רבי יהודה הנשיא, ומפי אחיינו רב, אותו היה מכנה, לימים, "רבינו שבבל". גם קיבל תורה מפי אבוה דשמואל. בילדותו שמע הלכה מפי רבי שמעון בן אלעזר.
רבותיו המובהקים של רבי יוחנן הם רבי אושעיא אותו שימש י"ג שנים, רבי ינאי, ורבי חנינא. ככל הנראה גם קיבל תורה מפי רבי יהושע בן לוי, רבי יונתן, וחזקיה.
רבי יוחנן אמר על רבי אושעיא שהיה גדול בתורה כרבי מאיר בדורו, שלא יכלו חבריו לעמוד על סוף דעתו. רבי יוחנן המשיך לקבל תורה מפי רבי אושעיא גם לאחר שנתפרסם בעולם ואף לאחר שהקים את ישיבת טבריה. גם למד הרבה תורה אצל רבי ינאי, שהעריכו מאד. גם רבי חנינא בר חמא נמנה עם רבותיו, ובתלמוד מסופר כי לעת זקנתו ראה כיצד קהל רב נוהר לשמוע את שיעורו של רבי יוחנן, והוא שמח ואמר "ברוך ה' שזיכה אותי לראות את פירותי בחיי", באותה הזדמנות סיפר רבי חנינא כי הוא לימד אותו את כל אגדות התנ"ך חוץ ממשלי וקוהלת. חכמי התלמוד הסתפקו האם רבי יוחנן נחשב לתלמיד מובהק של רבי חנינא. רבי חנינא גרם למעברו של רבי יוחנן מציפורי לטבריה. היה זה לאחר שרבי חנינא התיר מעשה מסוים פסק רבי יוחנן פסק מנוגד האוסר את המעשה, ורבי חנינא הקפיד על כך ואמר בתרעומת "מי הוא זה שאני מתיר והוא אוסר" ובעקבות כך הלך רבי יוחנן לטבריה. (במקום אחר נאמר שרבי נחוניא דמן חוורן היה זה שגרם לעזיבתו של רבי יוחנן על ידי פסק הלכה מנוגד לשיטתו, והיימן סובר שבמעשה זה מדובר ברבי חנינא בר סיסי). הערכתו של רבי יוחנן לרבי חנינא הייתה מרובה, וכאשר נפטר רבי חנינא קרע רבי יוחנן עליו שלושה עשר בגדים מתוך צער כשהוא אומר "הלך לו האיש שמתורתו הייתי ירא (ומכוחו הייתי עמל לדעת את הפירוש האמיתי במשניות)".
גם חזקיה בנו של רבי חייא נמנה עם רבותיו, ועד פטירתו של חזקיה לא פתח רבי יוחנן את ישיבת טבריה שבראשותה עמד, מאימת רבו. למרות זאת, נחלק עמו רבי יוחנן בהלכה מספר פעמים. אחת מהמחלוקות היא בגדר חיוב היזק שאינו ניכר, שעליו נפסק במשנה ששוגג פטור ומזיד חייב. לפי חזקיה היזק שאינו ניכר נחשב להיזק מהתורה ופטרו את המנסך במקרה של שוגג די שיודיע לניזק ולא יכשל בשוגג בחטא, ואילו רבי יוחנן מסביר שהיזק שאינו ניכר אינו נחשב להיזק מהתורה, אלא שחכמים קנסו אותו אם עשה את הנזק במזיד, כעונש וכדי שלא יחזור על המעשה. ההלכה נפסקת כרבי יוחנן.
אף רבי יוסי בן זמרה נמנה עם רבותיו. רבי יוחנן מסר בשמו: ”מאי דכתיב (תהילים ק"כ ג) מַה יִּתֵּן לְךָ וּמַה יֹּסִיף לָךְ לָשׁוֹן רְמִיָּה? אמר לו הקב"ה ללשון: כל אבריו של אדם זקופים ואתה מוטל, כל אבריו של אדם מבחוץ ואתה מבפנים, ולא עוד אלא שהקפתי לך שתי חומות אחת של עצם ואחת של בשר”. אמורא אחר, רבי בנאה, היה רבו בעיקר באגדה. רבי יוחנן מרבה למסור בשמו, ורוב מאמרי רבי בנאה בתלמוד מובאים על ידו.
רבי בנאה לימד את רבי יוחנן שעל פי ההלכה חייב תלמיד חכם להקפיד על הופעה מכובדת ועל סדר ונקיון, ואף דרש זאת מתלמידי חכמים. כך הורה בתשובה לשאלותיו של רבי יוחנן:
חלוק של תלמיד חכם כיצד? כל שאין בשרו נראה מתחתיו. טלית של תלמיד חכם כיצד? כל שאין חלוקו נראה מתחתיו טפח. שולחן של תלמיד חכם כיצד? שני שלישי מכוסה במפה ושליש מגולה, ועליו קערות וירק... ושל עם הארץ - דומה למדורה, וקדרות מקיפות אותה. מיטה של תלמידי חכמים כיצד? כל שאין תחתיה אלא סנדלין בימות החמה ומנעלין בימות הגשמים, ושל עם הארץ - דומה לאוצר בלוס.
ואכן, רבי יוחנן תלמידו נהג בעצמו יחס מכובד לביגוד.
רבי יוחנן היה יפה תואר באופן חריג ומראהו הנאה מוזכר בתלמוד מספר פעמים. הוא נהג בשל כך לעמוד ליד שערי טבילה, כדי שהנשים העולות מטבילת מצווה יתבוננו בדמותו, דבר שיגרום להן ללדת בנים יפים ותלמידי חכמים כמותו. יופיו של רבי יוחנן, הטובל בנהר, השפיע עמוקות על ריש לקיש, שהפך משודד וליסטים לגדול בתורה. בנוסף ליופיו, רב פפא אמר שגודל איבר מינו של רבי יוחנן הוא חמישה קבין אך יש אומרים שרב פפא אמר שלושה קבין. בתלמוד מובא כי הרוצה לראות יופיו של ר' יוחנן, יביא כוס של כסף צרוף וימלאנו גרעינים של רימון אדום, ויעטר כּליל של ורד אדום על פיו, ויניחנו בין חמה לצל - ואותו זוהר מעין יופיו של ר' יוחנן הוא. גם היה גיבור גדול, ובמסכת כתובות מסופר כי רבי אמי ורבי אסי היו משמשיו. כאשר פעם אחת נפלה המדרגה שעליה צעדו והם נפלו לתוך בור, עלה רבי יוחנן בכוחות עצמו מהבור והעלה בשתי ידיו את שני משמשיו. כששאלו אותו מדוע, איפוא, הוא זקוק למשמשים, הסביר שהוא רוצה להשאיר את כוחו לעת זקנה ולא לבזבזו.