stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כלאם
תאוריית האטומים

תאוריית האטומים של המֻעַתַזילה, פותחה על ידי קבוצת המֻתַכַּלִמוּן בבצרה, שחלק ממנה היו רופאים. בראיית המֻעַתַזילים, כל הגופים ביקום עשויים מהרכב זהה (جواهر גַ'וַאהִר), כלומר מאטומים (ذرة, ד'רה) שאלוהים מפגיש בתאונות מטאפיזיות (عرضي, ערצ'י). אבו אל-חֻדַ'יל (נולד ב-841) ודִראר אבן עמר (נולד ב-815) היו המפתחים העיקריים של התאוריה. על פי השקפתם, האטומים הם נקודות מתמטיות בלתי נראות, שניתן לגרום להן להתחבר או לנוע. לקבוצות של אטומים ניתן להקנות, באמצעות תאונות שונות, תכונות כגון ריח, צבע, טעם, חום, קור וצליל, ולפיכך בראיית בני האדם דאז, קבוצות האטומים נראו כמורכבות ממשהו שונה מאשר הנקודות הבלתי נראות. בראיית המֻעַתַזילים תאונות אלה נחוצות כדי להבדיל בין הגופים השונים, ואלוהים הוא הגורם לתאונות אלו ולפעמים מבטלן, כך שלעיתים חלים שינויים בגופים השונים (למשל שינוי בריחו של תבשיל). בקבוצת המֻתַכַּלִמוּן המעתזילים בבצרה התגלעו ויכוחים בסוגיה. היו שטענו כי נקודות מתמטיות אינן יכולות להתחבר זו לזו, ולכן הגופים השונים הם בעלי יכולת חלוקה אינסופית. אחרים טענו כי מאחר שהגופים השונים הם נראים, תכונותיהם אינן יכולות להתקיים באופן עצמאי (כלומר, ריחו של תבשיל אינו קבוצת אטומים). אבו אל-חֻדַ'יל דבק בעמדתו וטען כי התכונות חייבות להיות נפרדות, לנוכח החוק האלוהי המעניש או מרומם אדם על בסיס תכונותיו והתנהגותו, ולא בשל עצם קיומו.
האשערים המאוחרים, ובראשם אל-ע'זאלי, פיתחו תאוריית אטומים משלהם. לתפיסתם, האטומים הם החומר הנצחי היחיד המרכיב את העולם, וכל שאר הדברים מתרחשים כתוצאה מתאונות, ומתקיימים רק לאורך שניות. שום תאונה לא יכולה לגרום לאירוע אחר, מלבד תפיסת המציאות ברגע נתון. אירועים שעוקבים זה אחר זה מתבצעים אך ורק בשל התערבותו הבלתי פוסקת של האל, שבלעדיה יחדל העולם מלפעול. לפיכך, קיום סביבתנו תלוי לחלוטין באלוהים.
השפעת הכלאם על הפילוסופיה היהודית

הפילוסופיה היהודית המוקדמת צמחה בתוך סביבה מוסלמית, והקרבה התרבותית והדתית בין שתי הדתות הביאה להשפעה הדדית ביניהן. קרבה זו באה לידי ביטוי הן בשל העובדה כי השפה הערבית הייתה בשימוש נרחב בקרב היהודים והן בשל העובדה כי היהודים, על אף היותם מיעוט, לרוב לא היו מיעוט נרדף וכמו הנוצרים, קיבלו אף הם מעמד של "בני חסות" ותחת רוב השליטים המוסלמים לא אולצו להתאסלם. הקרבה בין האסלאם ליהדות גדולה אף יותר מן הקרבה בין האסלאם לנצרות, וזאת חרף הטענה שהאסלאם אינו נסמך על כתבי הקודש היהודיים, וזאת משום שמבחינה תאולוגית הן האסלאם והן היהדות מדגישים את אחדותו המוחלטת של האל (שלא כמו הנצרות המחזיקה ב"שילוש הקדוש").
הכלאם, כמו גם הפילוסופיה היהודית, צמחו ככורח מאותם צרכים של התגוננות מפני טענות דתיות מבית ומחוץ. פילוסופים יהודים רבים הושפעו במידה זו או אחרת מן הכלאם ובפרט מן המֻעתזלה. רבי סעדיה גאון קיבל חלק מעקרונות הכלאם, רבי יהודה הלוי התייחס אליהם הן לחיוב והן לשלילה, הרמב"ם שלל את הכלאם אך הושפע ממנו והשתמש בראיות שכליות הלקוחות ממנו כשאלו התאימו לשיטתו. בספרו "מורה נבוכים", פרקים ע"א - ע"ו מהחלק הראשון, מתאר הרמב"ם באריכות את עקרונות הכלאם, תוך שהוא מביא הוכחות הסותרות אותם.
לקריאה נוספת

רפאל ישפה, פילוסופיה יהודית בימי הביניים, עמ' 149–181, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה.
יצחק יהודה גולדציהר, הרצאות על האסלאם, הוצאת מוסד ביאליק.
W. Montgomery Watt, Free will and predestination in early Islam, London 1948
Le systeme philosophique des Mu'tazila, premiers penseurs de l'Islam, Paris 1956
J. Schacht, New sources for the history of Muhammadan theology, in St. Isl., i (1953)
J. Bouman, The doctrine of 'Abd al-Jabbar on the Qur'an as the created Word of Allah, in Verbum, Utrecht 1964
R. Rubinacci, La Professione di fede di al-Djannawuni in AIUON, 1964
M. Allard, Le problème des attributs divins dans la doctrine d'alAš'ar et des ses premiers grands disciples, Beirut 1965
R. M. Frank, The Neoplatonism of Jahm Ibn Safwan, in Le Museon, 1965
Abu 'l-Husayn al-khayyat, Kitab al-Intisar wa 'l-radd 'ala Ibn al-Rawandi al-mulhid, ed. by H. *S. Nyberg with Fr. tr. by A. N. Nader, Beirut 1957
Abu 'l-Hasan al-Ash'ari, Maqalat al-Islamiyyin, ed. Ritter, Istanbul 19t9-1930, ed. 'Abd al-Hamid, Cairo 1950
Ibn Mutahhar al-Hilli, Sharh Tadhrid al-i'tiqad, ed. Tehran
Ibn al-Murtada, tabaqat al-Mu'tazila, ed. T. W. Arnold, Leipzig 190t, ed. Diwald-Wilzer, Wiesbaden 1961
מהירות מסוכנת

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  דיק פרנסיס
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  שלגי
 תאריך הוצאה:  1997 בעברית: 1998
 מספר עמודים:  255 (מהדורה עברית)
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001790542
 
מהירות מסוכנת (באנגלית: 10 LB. Penalty) הוא ספר מתח מאת הסופר הבריטי דיק פרנסיס.
עלילת הספר

בנדיקט בן ה-17 הוא בנו של איש העסקים המצליח ג'ורג' ג'וליארד. אמו נפטרה בלידתו. בנדיקט השתתף במרוצי סוסים וניצח בשלושה מהם. הוא מעוניין להפוך את התחביב לקריירה מקצועית לאחר לימודיו באוניברסיטה. לאחר סיום לימודיו התיכוניים – שלושה שבועות טרם היותו בן 18, אביו החזיר אותו לקרקע המציאות. תחילה, מאמנו של בנדיקט מאשים אותו בשימוש בסמים ועל כן מפטר אותו. ובהמשך אותו יום, מגיע לפגישה עם אביו בו הוא אומר לו: "אני רוצה שתבוא לעבוד עבורי".
ג'ורג' ג'וליארד החליט להיכנס לפוליטיקה. חבר הפרלמנט דני נייגל נפטר, וועדת הבחירה של המפלגה לה השתייך בחרה בג'וליארד כמועמדה להחלפתו בפרלמנט. לשם כך ביקש ג'וליארד מבנו, שישמש לו כיד ימינו, שיהיה לצידו במהלך מערכת הבחירות. בנדיקט נחשף לעולם שלא הכיר: הוא מגלה את הצביעות והציניות, התככנות וכמו גם השקרים של הפוליטיקה. את ניסיונות השכנוע הרבים בזכות כנסים, חלוקת עלונים וביקור בבתים של אזרחים. באזור הבחירה חיים 70,000 איש ועל כן המאבק בין ג'וליארד ליריבו – פול בתיון, מועמד האופוזיציה, קשה וצמוד.
במהלך מערכת הבחירות הזו מתרחשים מספר אירועים פליליים הפוגמים בביטחון העצמי הרב של ג'וליארד. הוא היה קורבן לשלושה ניסיונות לסיים את מועמדותו: חבלה במכוניתו, שריפת מטה הבחירות וניסיון התנקשות כושל בכיכר העיר.
מסע ההתבגרות אשר עובר בנדיקט במהלך תקופה אינטנסיבית זו, משנה את חייו.
ליזלוטה מרשל

| --- | --- |

 לידה:  15 בספטמבר 1923 גיסן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  24 במאי 2017 (בגיל 93) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל, מכללת האנטר 
 שפות היצירה:  אנגלית, גרמנית 
 
ליזלוטה מרשל (בגרמנית: Liselotte Marshall;‏ 15 בספטמבר 1923 – 24 במאי 2017) הייתה סופרת יהודיה ילידת גרמניה, שנודעה בזכות הרומן פרי עטה, Tongue-Tied. רומן זה מבליט את החפיפה בין אנטישמיות ובין אפליה נגד אנשים עם מוגבלויות בזמן מלחמת העולם השנייה בשווייץ. מרשל אמרה על Tongue-Tied שהיא קיוותה למחוק באמצעותו את הכאב של ילדותה.
קורות חייה

נולדה בשם ליזלוטה רוזנברג בעיירה גיסן. להוריה היה עסק לייצור ומכירה של יין באוזינגן הסמוכה. בילדותה חלתה בשחפת חוץ-ריאתית שפגעה בעצמותיה. היא נשלחה ללזאן, עיירה דוברת צרפתית באלפים בשווייץ, שם היא טופלה על ידי אוגוסט רולייה, שהיה ידוע בזכות פיתוח טיפול באמצעות קרני שמש (הליותרפיה). לאחר עליית הנאצים לשלטון נאסר על יהודים להעביר כסף מחוץ לגבולות גרמניה. אולייה אפשר לה להמשיך את השהות בסנטוריום, על אף שהוריה לא יכלו לממן את הטיפול. על אף שהיא נולדה יהודייה, היא קיבלה בשווייץ חינוך קלוויניסטי, כפי שהיה נהוג במקום.
ב-1937 ביקרה ליזלוטה את משפחתה בפעם האחרונה בגרמניה וחשה את האנטישמיות הגוברת. היא נשלחה חזרה לשווייץ, ולאחר מכן הוריה ברחו לפרנקפורט ומשם היגרו ב-1941 לארצות הברית. ליזלוטה נשארה בשווייץ. לאחר שהחלימה, היא עבדה כאחות בסנטוריום ולאחר מכן עברה לציריך כדי ללמוד עבודה סוציאלית. ב-1946, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, היא היגרה לארצות הברית, שם התאחדה עם משפחתה והחלה ללמוד בהאנטר קולג' בניו יורק. בקולג' היא הכירה את רות קליגר, ניצולת שואה והן נשארו בידידות ארוכת שנים, עליה קליגר מספרת בממואר Still Alive.
לאחר שסיימה את לימודיה בקולג', היא המשיכה ללימודים לתואר שני בספרות השוואתית באוניברסיטת ייל. בייל היא פגשה את בעלה לעתיד, פיטר מרשל, שלמד רפואה. הם התחתנו ועברו לאנגליה והמשיכו להגר מספר פעמים בין ארצות הברית, אנגליה וקנדה. הם התיישבו לבסוף, לאחר פרישתו, בלונדון.
במותה, בגיל 93, היו למרשל שלוש אזרחויות – גרמנית, אמריקאית ובריטית – אך היא הזדהתה כחסרת לאום מתוך התנגדות ללאומיות.
ספרה

ספרה של מרשל, Tongie-tied (תרגום מילולי: "קשורת-לשון") מספר על רייצ'ל, אישה שחיה בניו יורק. לאחר שנישואיה מתפרקים, היא מאבדת את יכולת הדיבור. בעקבות זאת, חוזרים אליה זיכרונות ילדותה כנערה גרמניה-יהודייה, שחלתה בשחפת והתאשפזה בשווייץ הרחק ממשפחתה. היא חוזרת לעיירה השווייצרית, ושם היא מתעמתת עם העבר, עם ההפרדה ממשפחתה, האנטישמיות של החברה השווייצרית בשנות ה-30 וה-40 והיחס היכולתני של החברה לנכות.
מרשל החלה לכתוב את הספר באנגלית ב-1991, אך הוא פורסם ראשית בגרמנית ב-1997 (Die verlorene Sprache) בצרפתית בשנת 2000 (Les Mots étranglés) ולבסוף באנגלית בשנת 2004. היא אמרה שהיא בחרה לכתוב את סיפורה כרומן ולא כאוטוביוגרפיה, משום שכך הרגישה ביטחון מספיק בכדי לבטא את הכאב של עברה.
הערות שוליים

1 2  Margaret Doyle, "Liselotte Marshall obituary", The Guardian, August 16 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265041705171  GND: 115828923  ISNI: 0000 0000 7857 1488  LCCN: no2010016617  VIAF: 751342   WorldCat (עם VIAF): 751342 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לודוביקו קראצ'י

| --- | --- |

דיוקן שנעשה על ידי אמן לא ידוע במאה ה-17
 לידה:  אפריל 1555 בולוניה, מדינת האפיפיור 
 פטירה:  13 בנובמבר 1619 (בגיל 64) בולוניה, מדינת האפיפיור 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  בארוק 
 הושפע על ידי:  פרוספרו פונטנה, טינטורטו 
 יצירות ידועות:  The Vision of Saint Francis of Assisi, Madonna and Child with St. Hyacinth, הבתולה והילד 
 
לוּדוֹבִיקוֹ קַרַאצִ'י (באיטלקית: Ludovico Carracci;‏ 21 באפריל 1555 – 13 בנובמבר 1619) היה צייר בארוק, יוצר תצריבים והדפסים איטלקי שנולד בבולוניה. יצירותיו מתאפיינות באווירה חזקה המופעלת על ידי מחוות רחבות ואור מהבהב היוצרים רגש רוחני ומיוחסת לאמנות איטלקית ממריצה, במיוחד אמנות פרסקו, שהייתה מרותקת למנייריזם פורמליסטי. הוא מת בבולוניה ב-1619.
קורות חיים

לודוביקו למד אצל פרוספרו פונטנה (אנ') בבולוניה ונסע לפירנצה, פארמה ולוונציה, לפני שחזר לעיר הולדתו. יחד עם בני דודיו ממשפחת קראצ'י, אניבלה ואגוסטינו, עבד לודוביקו בבולוניה על מחזורי פרסקו המתארים את תולדות "יאסון ומדיאה" (1584) בפאלאצו פאבה, ואת תולדותיהם של "רומולוס ורמוס" (1590–1592) עבור הפאלאצו מאניאני (אנ'). התרומות האישיות שלהם ליצירות אלה אינן ברורות, אם כי אניבלה, הצעיר מלודוביקו ב-5 שנים, זכה לתהילה בתור הטוב מבין השלושה. זה הוביל לעבודה המפורסמת של אניבלה לאהבות האלים (אנ') בארמון פארנזה ברומא. אגוסטינו הצטרף לשם לאניבלה לזמן קצר.
אף שלודוביקו נשאר בבולוניה, אין זה אומר שהוא השפיע פחות, הביוגרפיה של לנצי מציינת שבסביבות 1585, לודוביקו ובני דודיו הקימו את מה שנקרא האקדמיה האקלקטית לציור, (שנקראת גם אקדמיה דלי אינקאמינאטי (אנ') (Accademia degli Incamminati)). ההשערות האחרונות יותר הן שלא הייתה אקדמיה מבוססת עם תוכנית לימודים, אלא שלודוביקו לימד רבים בסטודיו שלו.
אולם סטודיו זה דחף מספר אמנים מאזור אמיליה להצטיינות ברומא ובמקומות אחרים, ובאופן מיוחד עזר לעודד את מה שנקרא אסכולת בולוניה (אנ') של סוף המאה ה-16, שכללה את פרנצ'סקו אלבני (אנ'), גוארצ'ינו, גווידו רני, דומניקו דזמפיירי (דומניקינו) (אנ'), ג'ובאני לנפרנקו (אנ') ואנדראה סאקי (אנ'). בני משפחת קראצ'י גרמו לחניכים שלהם לצייר ציורים שהתמקדו בהתבוננות בטבע ובתנוחות טבעיות, והשתמשו בקנה מידה נועז בציור דמויות. שניים מתלמידיו העיקריים של לודוביקו היו ג'אקומו קבדונה (אנ') ופרנצ'סקו קאמולו (Francesco Camullo).
השבה

בשנת 2009 הושב "הירונימוס הקדוש" של לודוביקו קראצ'י (בערך 1595) ליורשיו של ד"ר מקס שטרן (אנ'), סוחר אמנות יהודי גרמני נרדף ורכושו נבזז על ידי הנאצים.
גלריה

ציורים של לודוביקו קראצ'י
"הקינה על ישו" (סביב 1582)
מדונה וילד עם פרנציסקוס הקדוש מאסיזי (1591) - המכונה "לה קראצ'ינה" בשל הערצתו של גוארצ'ינו הצעיר
"מדונה והילד עם מלאכים"
"הבשורה למרים"
"ההשתנות"
"אברהם ושלושת המלאכים"
"סבסטיאן הקדוש מושלך לקלואקה מקסימה"
"ההלוויה של מרים הבתולה"
"רינלדו וארמידה" במוזיאון קפודימונטה (אנ') בנאפולי
לקריאה נוספת

Babette Bohn, Ludovico Carracci and the Art of Drawing Brepols 2004
Allessandro Brogi, Ludovico Carracci Bologna 2001
Andrea Emiliani (ed.),  Ludovico Carracci exh. cat. Bologna-FortWorth 1994 (with Essay and catalogue by Gail Feigenbaum)
ביאורים

↑  ציור על קנבס, 95‏ x‏ 173 ס"מ. מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק.
הערות שוליים

↑  "Lodovico Carracci | Italian painter". Encyclopedia Britannica.
↑  "New Yorker returns Nazi-looted art hanging in his room". www.lootedart.com. ארכיון מ-2021-06-01.
↑  "Seventh Stern painting restored to estate". www.lootedart.com. ארכיון מ-2021-11-24.
↑  "La Carraccina". bbcc.ibc.regione.emilia-romagna.it (באיטלקית). Regione Emilia Romagna.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007450009805171  PLWABN: 9810673385005606  AAG: 538  AGSA: 11980  BIBSYS: 90775130  BNE: XX1046178  BnF: cb122888268 (data)  CiNii: DA08698152  GND: 118668544  ICCU: CFIV102969  ISNI: 0000 0001 2277 8807  KulturNav: 63d8d559-e22e-4eae-b277-abc09dad6aaa  LCCN: n82024033  MusicBrainz: 8812c8d4-37e2-47ed-af5d-4c8c31388d9d  NKC: ola2012703274  NLA: 36041066  NTA: 069702055  RERO: 02-A003078964  RKD: 15561  SELIBR: 182759  SNAC: w6sb864q  SUDOC: 085885673  Trove: 1197971  ULAN: 500009619  VcBA: 495/14372  VIAF: 29596926   WorldCat (עם VIAF): 29596926
מאיר שמיר (שטיינמץ)

כיכר מאיר שמיר במרינה הרצליה
מאיר שמיר (שטיינמץ) (22 בנובמבר 1929 סיגט, טרנסילבניה – 5 בפברואר 2015) היה מנהל במגזר הציבורי בישראל, בין השאר כיהן כמנהל מינהל מקרקעי ישראל, כמנכ"ל המשרד לקליטת העלייה וכמנכ"ל משרד החקלאות.
ביוגרפיה > ראשית דרכו

מאיר שמיר נולד בשנת 1929 בשם מייטשו (מאיר) שטיינמץ בסיגט שבטרנסילבניה, ברומניה, בן לבתיה וצבי שטיינמץ. בילדותו עבר עם הוריו לכפר באזור בוזאו (Buzău). בעת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941, כאשר הצטרפה רומניה למלחמה, גורשו כל יהודי הסביבה לעיר בוזאו. שם סיים את לימודיו בתיכון. בשנת 1944 הצטרף לתנועת "הנוער הציוני" החלוצית, ופעל בדרום רומניה כשליחה. בשנת 1945 הבריח את הגבול למערב, ובשנת 1946, לאחר מלחמת העולם השנייה, העפיל עם עליית הנוער באוניית המעפילים "רפיח", שיצאה מיוגוסלביה ועלתה על שרטון ב7 דצמבר 1946 ליד האי סירינה ביוון. מעפיליה נאספו על ידי הבריטים למחנות המעצר בקפריסין. ב-1947 עלה לארץ ישראל והיה ממקימי קיבוץ "להגשמה", שהפך לימים למושב שורש.
ביוגרפיה > מנהל במגזר הממשלתי

בשנות ה-60 מילא שמיר תפקידים שונים במחלקת ההתיישבות בצפון והיה מתאם פעולות ההתיישבות ברמת הגולן מטעם ממשלת גולדה מאיר.
בשנת 1975 מונה למנהל החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית ולחבר במועצת מקרקעי ישראל.
בין השנים 1975–1980 כיהן כמנהל המחלקה להתיישבות, ממונה על פיתוח ההתיישבות החדשה וכמנהל המינהל לפיתוח הקרקע בקרן קיימת לישראל. היה מיוזמיה ומבצעיה של תוכנית המצפים בגליל. כן פעל ליצירת תשתית להתנחלות ביהודה ושומרון.
בשנים 1980–1983 כיהן במינוי של שר החקלאות אריאל שרון כמנהל מינהל מקרקעי ישראל. בשנים 1984–1988 כיהן כמנכ"ל המשרד לקליטת העלייה. בשנים 1988–1989 כיהן כמנכ"ל משרד החקלאות תחת השר אריה נחמקין.
בשנים 1989–1999 כיהן כמנכ"ל החברה העירונית לפיתוח תיירות בהרצליה בע"מ והיה אחראי להקמת מרינה הרצליה. בשנת 2016 קראה עיריית הרצליה את הכיכר הקרובה למרינה, ברחוב הצדף 1, על שמו - "כיכר שמיר".
שמיר כיהן בדירקטוריונים רבים והיה יו"ר בנק החקלאות ודירקטור בחברות כלכלית ירושלים, נצבא, אספן, מקורות ועוד.
מאיר שמיר נפטר בט"ז בשבט תשע"ה, 5 בפברואר 2015, והובא למנוחות בבית העלמין במושב שורש.
אחד מבניו היה סגן אריה (אריק) שמיר, קצין צנחנים של גדוד 202 שטבע בנהר הירדן בתאריך 12 באוגוסט 1970 במהלך אמוני צליחה ועל שמו נקרא גשר אריק. בן נוסף שלו הוא עודד שמיר שהיה יו"ר חברת נתיבי ישראל.
לקריאה נוספת

"מאיר שמיר", בתוך: פלטיאל (פיליפ) סגל, א.ב. יפה ואחרים (עורכים), יהדות רומניה בתקומת ישראל, תל אביב: שיר – שבט יהודי רומניה, 1992–1997, כרך ג: "בעיר ובכפר: תרומת יהודי רומניה ליישוב ארץ-ישראל", עמ' 103.
הערות שוליים

↑  מנחם רהט, ההתיישבות בגולן: הסיפור האמיתי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 12 ביולי 2017
↑  מנהלי מינהל מקרקעי ישראל, באתר מינהל מקרקעי ישראל
↑  קורות החיים של אריה (אריק) שמיר, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
לוטי דוד

שרלוט "לוֹטי" דוֹד (באנגלית: Charlotte "Lottie" Dod; ‏ 24 בספטמבר 1871 - 27 ביוני 1960) הייתה ספורטאית רב-תחומית בריטית. כטניסאית זכתה חמש פעמים בגמר אליפות וימבלדון, כאשר את תואר האליפות הראשון שלה השיגה בגיל 15 (הגיל הצעיר ביותר עד שנת 1996, אז זכתה מרטינה הינגיס בתואר בגיל צעיר מדוד בשלושה ימים). בנוסף, זכתה במדליית כסף בקשתות באולימפיאדת לונדון (1908), שיחקה עבור נבחרת ארצה לנשים בהוקי שדה (England women's national field hockey team), אותה אף סייעה לייסד ובשנת 1904 זכתה באליפות בריטניה לשחקניות גולף חובבות (British Ladies Amateur Golf Championship).
רקע משפחתי

נולדה למשפחה עשירה ליד ליברפול. הון משפחתה, שעשתה את הונה במסחר כותנה, תרם לכך שלוטי ואחיה לא נאלצו לעבוד כלל. כל בני המשפחה הצטיינו בספורט. אחותה אנני הייתה טניסאית, שחקנית גולף וביליארד ומחליקה על הקרח. אחיה וילי זכה במדליית זהב בקשתות באולימפיאדת לונדון (1908) ואחיה טוני היה קשת, שחמטאי וטניס.
טניס

כל בני משפחתה שיחקו טניס וב-1883 (בגיל 12) שיחקה לוטי לראשונה בטורניר תחרותי במנצ'סטר. שנתיים לאחר מכן באותו טורניר שיחקה היטב, אך הפסידה, מול אלופת וימבלדון מוד ווטסון.
לאליפות וימבלדון 1887 הגיעה כבר לאחר סדרת ניצחונות בטורנירים ברחבי בריטניה. בגמר הביסה את אלופת השנה החולפת, בלאנש בינגלי בשתי מערכות 6–2, 6–0 וזכתה בתואר בגיל 15 שנים ו-285 יום בלבד. בכל השנים הבאות בהן נפגשה דוד עם בינגלי בגמר וימבלדון (1888, 1891, 1892 ו-1893), הביסה אותה.
בנוסף להיותה כוכבת ספורט, פעלה דוד בתחום האופנה. באותה עת לבשו שחקניות הטניס שמלות לבנות ארוכות ומחוכים. דוד הובילה קו לבוש נוח וספורטיבי יותר לנשים על המגרש, שכלל קיצור אורך החצאית בחצי וחוללה מהפכה בתחום.
טניס > זכיות

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שנה | יריבה בגמר | תוצאה |
| 1885 | הממלכה המאוחדת בלאנש בינגלי | 6–1, 7–5 |
| 1887 | הממלכה המאוחדת בלאנש בינגלי | 6–2, 6–0 |
| 1888 | הממלכה המאוחדת בלאנש בינגלי | 6–3, 6–3 |
| 1891 | הממלכה המאוחדת בלאנש בינגלי | 6–2, 6–1 |
| 1892 | הממלכה המאוחדת בלאנש בינגלי | 6–1, 6–1 |
| 1893 | הממלכה המאוחדת בלאנש בינגלי | 6–8, 6–1, 6–4 |
הוקי שדה

ב-1897 החלה קריירה בהוקי שדה. היא יסדה מועדון הוקי שדה לנשים במרזיסייד והייתה קפטן הקבוצה. בהמשך עברה למועדון מחוז צ'שייר ושיחקה בנבחרת הלאומית מ-1899 ועד מות אמה ב-1901.
גולף

גולף נשים היה מוגבל מאוד בבריטניה של סוף המאה ה-19. התאחדות הגולף לנשים (Ladies' Golf Union) נוסדה ב-1893 ושנה לאחר מכן סייעה דוד להקים מועדון גולף לנשים במרזיסייד. היא שיחקה מעט ושבה לגולף לאחר תקופת האבל על מות אמה. רק ב-1904 שבה להתחרות בגולף במסגרת אליפות בריטניה לשחקניות חובבות וזכתה באליפות. ב-1905 ייצגה את אנגליה בנבחרות לחובבות מול ארצות הברית, סקוטלנד ואירלנד, אך לא קצרה הצלחות ופרשה מהמקצוע.
קשתות

ב-1905 עברו לוטי ואחיה וילי וטוני לניובורי שבברקשייר. לפי מסורת משפחתית, אחד מאבות המשפחה היה מפקד קשתי הקשת הארוכה בקרב אז'נקור, לפיכך החלו אחיה וילי והיא להתאמן בקשתות. בשנים 1906, 1907 ו-1908 הופיעו השניים במפגשי הקשתות הלאומיים (Grand National Archery Meeting). הישגיהם הקנו להם מקום בנבחרת האולימפית. באולימפיאדה עצמה השיגה דוד את המקום השני, כל שאר מתחרותיה היו בריטיות.
ב-1910 הייתה קרובה לזכות באליפות הלאומית בקשתות, משנכשלה, פסק הספורט לעניין אותה.
המשך חייה

לאחר נישואי אחיה טוני, התגוררה לוטי עם אחיה וילי בבידפורד שבדרום-מערב אנגליה. במלחמת העולם הראשונה שירתה כאחות בבית חולים צבאי בבריטניה. לאחר המלחמה עברה להתגורר עם וילי הן בדבון והן בלונדון. ב-1954 נפטר וילי ולוטי עברה להתגורר בדיור מוגן. עד שנות השמונים שלה הקפידה לבקר בטורניר וימבלדון מדי שנה. היא נפטרה ערירית בבית אבות המפשייר, בגיל 88 בעת שהאזינה לשידור מטורניר וימבלדון ברדיו.
הערות שוליים

↑  How Lottie started rise of the hem, גארדיאן, 3 בספטמבר 2006
↑  Wimbledon's First Wunderkind
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 077913280  VIAF: 203918206   WorldCat (עם VIAF): 203918206 
על מגרש הטניס
מאיר שלמה יהודה רבינוביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1868 
 פטירה:  6 במרץ 1942 (בגיל 74 בערך) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בוורשה 
 תקופת הפעילות:  ? – 6 במרץ 1942 
 אב:  יצחק יעקב רבינוביץ (ביאלא) 
 
חלקת אדמו"רי ביאלא בבית הקברות היהודי בוורשה, המצבה השמאלית היא של הרבי ממעזריטש.
רבי מאיר שלמה יהודה רבינוביץ (ה'תרכ"ח, 1868 – י"ז באדר ה'תש"ב, 6 במרץ 1942) היה אדמו"ר של חצר חסידית בעיר מעזריטש שבפולין, שהייתה ענף מחסידות ביאלא, דור חמישי, בן אחר בן ליהודי הקדוש מפשיסחה.
תולדות חייו

נולד באוסטרובא שבפולין לרבי יצחק יעקב רבינוביץ האדמו"ר הראשון של חסידות ביאלא, ולרבנית רחל לביאה בתו של רבי יהושע מאוסטרובא, לאחר פטירת זקנו בכ"ח בניסן ה'תרל"ג עבר עם בני משפחתו לעיר ביאלא פודולסק בה הקים אביו את חצר ביאלא. נשא לאשה את בתו של רבי אייזיק ברב"ש מצאצאי רבי לוי יצחק מברדיטשוב ורבי נחמן מברסלב, והתגורר בברדיטשוב מספר שנים.
לאחר פטירת אביו בכ"ג באדר ב' ה'תרס"ה, קיבלו עליהם בעלי המוח מחסידי ביאלא את מרותו, הוא הנהיג את חסידיו בעיר ביאלא, אך בעקבות שרפה שכילתה את החצר, העתיק את מגוריו לעיר מעזריטש הסמוכה, בה הנהיג את חצרו עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, לאחריה עבר להתגורר בוורשה.
דברי תורתו

מרבית דברי תורתו אבדו בימי השואה, מקצת תורותיו ומכתביו יצאו לאור בשנת תשמ"ט על ידי מכון מגמ"ה תחת השם "זיכרון משל"י".
אחרית ימיו

בסוף ימיו נאלץ כמו כל יהודי ורשה להסתגר בגטו, שם למד תורה עם נערים יהודים, עד ליום פטירתו י"ז אדר תש"ב, בהלווייתו שהייתה ההלויה הרבנית האחרונה בגטו השתתפו רבים מתושבי הגטו, ומצבה הוקמה על קברו על אף התנאים הקשים.
הערות שוליים

↑  מקומות קדושים וקברי צדיקים באוקראינה עמ' 24
↑  הרב יחיאל מיכל שטרן, גדולי הדורות עמ' 882
↑  מובא בראש סידור "חלקת יהושע".
↑  ראשי תיבות מאיר שלמה יהודה
↑  חיים אהרונסון, המודיע תוספת תורנית, ט"ז אדר תשע"ב
↑  מרדכי גנוט, לוח דבר בעתו תשע"א, עמ' 661 (זו כנראה כוונתו)
↑  מאיר עדלבוים, שם, עמ' 196,
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312979105171  LCCN: nr91009993  VIAF: 297430309   WorldCat (עם VIAF): 297430309
ליג'יה בויונגה נונס

| --- | --- |

 לידה:  26 באוגוסט 1932 (בת 92) פלוטאס, ברזיל 
 מדינה:  ברזיל 
 שפות היצירה:  פורטוגזית 
 סוגה:  ספרות ילדים 
 תקופת הפעילות:  מ-1972 
 פרסים והוקרה:  פרס אסטריד לינדגרן (2004)  מסדר ההצטיינות בתרבות של ברזיל (2011)  פרס אנדרסן (1982)  החלילן מהמלין (1986) 
 www.casalygiabojunga.com.br
 
ליג'יה בויונגה נונס ( פורטוגזית: Lygia Bojunga Nunes; נולדה ב-26 באוגוסט 1932) היא סופרת ילדים ברזילאית. כתיבתה זיכתה אותה בשני הפרסים החשובים ביותר בתחום ספרות הילדים פרס אנדרסן ב-1982 ופרס אסטריד לינדגרן בשנת 2004. בויונגה נונס היא הזוכה הראשונה בפרס אנדרסן שאינה מארצות הברית או אירופה. יסוד מרכזי בספרייה של בויונגה נונס הוא כתיבה מתוך נקודת המבט של הילד.
ביוגרפיה

ליג'יה בויונגה נונס נולדה בעיר פלוטאס (אנ') בדרום ברזיל וגדלה בחווה. בגיל 8 היא עברה עם משפחתה לעיר ריו דה ז'ניירו. בגיל 19 הצטרפה לתיאטרון נודד שהציג בכל רחבי ברזיל. במהלך המסעות של התיאטרון היא נתקלה בבערות ומערכת חינוך נחשלת באזורים הכפריים. בעקבות זאת, היא ייסדה בית ספר עבור ילדים עניים באזור הכפרי של ריו דה ז'ניירו, אותו ניהלה במשך חמש שנים. ליג'יה בויונגה כתבה גם תסריטים עבור תוכניות טלוויזיה ורדיו.
בשנת 1972 יצא ספרה הראשון 'העמיתים' (Os colegas), סיפור הרפתקאות שדמויותיו הראשיות הן חמש חיות. בשנת 1982 קיבלה את פרס אנדרסן והייתה לסופרת הראשונה מחוץ לארצות הברית ואירופה שזכתה בפרס זה. בשנת 2002 פרסמה את "דיוקנים של קרולינה" – הספר הראשון שפורסם בהוצאה לאור שלה. בשנת 2004 קיבלה ליג'יה בויונגה נונס את פרס אסטריד לינדגרן מממשלת שוודיה.
בכל ספריה של בויונגה נונס ישנה ביקורת חברתית על העוני, דיכוי, המשטר הצבאי ששלט בברזיל ומעמד האישה. כתיבתה של נונס מאופיינת בטשטוש של הגבולות בין פנטזיה למציאות ועוסקת בנושאים חברתיים עכשוויים בשילוב הומור.
ספריה הופצו ותורגמו ביותר מ-63 מדינות.
פרסים

1973: פרס ג'בוצ'י (Prêmio Jabuti)
1982: פרס אנדרסן
2004: פרס אסטריד לינדגרן
ספרים

למעט "חברי הצייר", כל שמות הספרים בעברית הם בתרגום חופשי.
| שם | שם בעברית | שנה | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| Os colegas | העמיתים | 1972 | לא תורגם לעברית |
| Angélica | אנג'ליקה | 1975 | לא תורגם לעברית |
| A bolsa amarela | התיק הצהוב | 1976 | לא תורגם לעברית |
| A casa da madrinha | בית סבתא | 1978 | לא תורגם לעברית |
| Corda bamba | חבל מתוח | 1979 | לא תורגם לעברית |
| O sofá estampado | הספה מבד | 1980 | לא תורגם לעברית |
| Tchau | צ'או | 1984 | לא תורגם לעברית |
| O meu amigo pintor | חברי הצייר | 1987 | יצא בעברית בשנת 1992‏ |
| Nós três | שלושתנו | 1987 | לא תורגם לעברית |
| Livro, um encontro | ספר, מפגש | 1988 | לא תורגם לעברית |
| Fazendo Ana Paz | התהוותה של אנה פז | 1991 | לא תורגם לעברית |
| Paisagem | תמונת נוף | 1992 | לא תורגם לעברית |
| Seis vezes Lucas | שש פעמים לוקאס | 1995 | לא תורגם לעברית |
| O abraço | החיבוק | 1995 | לא תורגם לעברית |
| Feito à mão | עבודת יד | 1996 | לא תורגם לעברית |
| A cama | המיטה | 1999 | לא תורגם לעברית |
| O Rio e eu | ריו ואני | 1999 | לא תורגם לעברית |
| (Retratos de Carolina | דיוקנים של קרולינה | 2002 | לא תורגם לעברית |
| (Aula de inglês | שיעור אנגלית | 2006 | לא תורגם לעברית |
| Sapato de salto | נעל עקב | 2006 | לא תורגם לעברית |
| Dos vinte 1 | עשרים ואחת | 2007 | לא תורגם לעברית |
| Querida | יקירה | 2010 | לא תורגם לעברית |
| Intramuros | בתוך הקיר | 2016 | לא תורגם לעברית |