stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה לוירר
קורות חיים

לוירר נולד בשנת 1925 בנירנברג שבגרמניה לד"ר הנס לוירר ונלי לבית אוטנזוסר. לאחר עליית הנאצים לשלטון, בשנת 1935 עלה לישראל עם הוריו ואחיותיו.
בשנים 1935–1943 למד בבית הספר התיכון הדתי מעלה בירושלים. עם סיום לימודיו התגייס לצבא הבריטי, ושירת במצרים ואיטליה בחיל ההנדסה המלכותי.
בתום מלחמת העולם השנייה התקבל ללימודי רפואה בבית הספר לרפואה בברן. עם הקמת המדינה חזר לירושלים ושירת במהלך מלחמת העצמאות כמתמחה בבית החולים הצבאי מס' 11.
לאחר מלחמת העצמאות חזר לשווייץ והשלים את לימודיו בבית הספר לרפואה בציריך. עם קבלת ההסמכה כרופא ב-1953, שב לירושלים והיה למתמחה הראשון בתולדות בית החולים שערי צדק (באישור מיוחד של משרד הבריאות).
בשנת 1955 סיים קורס קציני רפואה ולימים הפך למפקדה של פלוגת רפואה חטיבתית בחטיבת ירושלים, תפקיד בו החזיק במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
ב-1961 נסע ללונדון והתמחה ברפואה פנימית בבית חולים האמרסמית' (אנ') ובבית החולים המלכותי ברומפטון למחלות חזה (אנ'), לאחר השלמת ההתמחות בלונדון, הוסמך כמומחה לרפואה פנימית.
בסוף שנות ה-60 פרש מעבודתו בבית החולים שערי צדק והפך לרופא עצמאי. אף על פי שעזב את בית החולים, המשיך לשמש כרופאה האישי של האחות הראשית של בית החולים, זלמה מאיר ורופאו של מנהל בית החולים דאז פאלק שלזינגר.
במהלך 45 שנות עבודתו, מרביתן כרופא עצמאי, היה ידוע כמי שיהיה נכון לעזור לכל נזקק בכל יום מימות השנה ובכל שעות היממה, גם אם ידו של המטופל אינה משגת בין אם גר בשכונות המערביות בעיר ובין אם המטופל התגורר בשכונות במזרח העיר.
בשנת 2001 קיבל את התואר יקיר ירושלים. בנימוקי הוועדה לבחירתו נכתב, בין היתר, כי "הקדיש 45 שנה מחיו לטיפול בחולים בירושלים, להצלת חייהם ולהקלה על סבלם ומצוקתם, במסירות ובאכפתיות".
דר' לוירר נפטר בירושלים ב-22 באפריל 2017.
לקריאה נוספת

E. Gidron, M.D. Rome.,J. Leurer, M.D. Zürich (1956) NAPHTHALENE POISONING. The Lancet Published:February 04, 1956
J. Leurer, M.D. Zürich (1955) A BARBITURATE ANTAGONIST The Lancet Published:August 13, 1955
הערות שוליים

↑  פנקס תשלומים של הצבא הבריטי, ‏1946 (באנגלית)
↑  ועדת הגיוס המרכזית, צו גיוס מידי בא"י, ‏27 יוני 1948
↑  רס"נ מ.רקובשצ'יק מפקד בית חולים 11, אישור על שירות, ‏5 יוני 1949
↑  אישור משרד הבריאות להתמחות, ‏13 אוגוסט 1953
↑  תעודת רופא מומחה
↑  נחום פסין, מכתב תודה על הטיפול במנהל בית החולים דר' פאלק שלזינגר ז"ל(הקישור אינו פעיל)
↑  הרב מאיר יהודה גץ, רב הכותל, טיפול בשובת רעב דוד טרפר
↑  רשימת מקבלי התואר יקיר ירושלים
↑  נימוקי הוועדה לאישור יקירי ירושלים
↑  יהודה לוירר ז"ל | אוניברסיטת תל אביב, ידיעות אחרונות, מבקר המדינה, מנוח | 24.04.17, באתר מודעות אבל, ‏24 באפריל 2017
תא העיתונאיות

"תא העיתונאיות", הוא התארגנות של נשים מענף התקשורת בישראל. התא החל את דרכו ביוני 2012 ו"החל בסדרת פגישות עם ראשי התקשורת בישראל במטרה לקדם סוגיות בוערות בתקשורת שעל סדר יומו של התא כמו: שוויון מגדרי, סביבת עבודה מכבדת נקייה מהטרדות מיניות, סיקור מכבד, ייצוג נשים על המסך וסיקור בראייה מגדרית". בין מקימות וחברות התא העיתונאיות נמנות לינוי בר גפן, ענת סרגוסטי, הדס שטייף, אריאנה מלמד, ורד כהן ברזילי וטל שניידר.
באפריל 2013 העביר התא מחאה למנכ"ל "חדשות 10", גולן יוכפז, על הכוונה שלא לכלול אישה בצוות מהדורת חדשות שישי. בהמשך אותו חודש פרסם התא את החשדות להטרדה מינית של עמנואל רוזן. בעקבות הפרסום נאלץ רוזן לפרוש מעבודתו באמצעי התקשורת, אך לאחר חקירת משטרה הוחלט לסגור את תיק החקירה נגדו.
בינואר 2014, תא העיתונאיות נבחר על ידי מגזין פירמה של גלובס למקום 5 מתוך 100 המשפיעים בתקשורת. באותה שנה ערך תא העיתונאיות בשיתוף עם איגוד מרכזי הסיוע והמכון הישראלי לדמוקרטיה "מסמך עקרונות לסיקור מקרי תקיפה מינית" שצורף אל הקוד האתי להצגת עבירות תקיפה מינית בתקשורת. באוקטובר 2014 הוענק לראשונה "אות תא העיתונאיות" לעיתונאים ועיתונאיות שתרמו בשנה החולפת לייצוג של נשים בתקשורת.
הערות שוליים

1 2  תא העיתונאיות‏, תא העיתונאיות מגיב ליועז: "מאמר רצוף שקרים של ממש", באתר וואלה, 25 במרץ 2014
1 2  עיתונאיות לערוץ 10: די להדרת הנשים בערוץ, באתר nrg‏, 17 באפריל 2013
↑  שטייף על פרשת רוזן: "היום צפויות התפתחויות", באתר האינטרנט של גלי צה"ל, 28 באפריל 2013
↑  הדס שטייף, ‏הגיע הזמן להפסיק לשתוק, באתר onlife,‏ 13 ביוני, 2012
↑  פוסט בדף הפייסבוק של אריאנה מלמד, 6 בפברואר
↑  ליאת עיני, תא העיתונאיות: בזכות הלוחמנות, באתר סלונה, 4 במאי 2014
↑  תהילה שוורץ אלטשולר וליאת קליין, הצעה לקוד אתי לגבי מופעים תקשורתיים של עבירות תקיפה מינית, באתר הכנסת, הוועדה לקידום מעמד האשה, ‏מרץ 2014
↑  דוד אברהם‏, שלום, שמי אראלה מתא העיתונאיות, שמחה לבשר לך שזכית ב"אותא", באתר וואלה, 18 בדצמבר 2014
ערך זה הוא קצרמרבנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עקיבא גוברין

עקיבא גוֹבְרִין (גלובמן-חיוּת) (12 באוגוסט 1902 – 26 ביוני 1980) היה פעיל ציוני, חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל.
ביוגרפיה

נולד בעיר שפיקוב שבפודוליה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), למרדכי אשר גלובמן, מחנך ופעיל ציוני היה ממייסדי תנועת "החלוץ" ומפעיליה בעיירת הולדתו. בשנת 1921 עבר את הגבול לבסרביה ובשנת 1922 עלה לארץ ישראל. ממייסדי מועצת פועלי ירושלים והסתדרות הפקידים, חבר בוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית מאז 1925 וראש המחלקה לאיגוד מקצועי של ההסתדרות בין השנים 1943–1949. בעת מאורעות תרפ"ט השתתף בהגנה על עטרות ומקומות אחרים בירושלים תחת פיקודו של יוסף הכט.
היה יו"ר ועדת העבודה של הכנסת בה הטביע חותם על חוקי עבודה וחוקים סוציאליים אחרים, במיוחד חוק הביטוח הלאומי. כן היה יו"ר הוועדה הכלכלית של מפא"י. בשנות ה-50 כיהן כיו"ר סיעת מפא"י ויו"ר הקואליציה. בנובמבר 1962 התפטר מהתפקיד בטענה שהממשלה אינה מתייעצת עם חברי הכנסת של סיעת מפא"י אלא מנחיתה עליהם הנחתות, אך מיד חזר בו מהתפטרותו. עם זאת, גוברין המשיך לפעול לחיזוק הפיקוח של הכנסת על הממשלה.
בשנים 1949–1969 כיהן גוברין כחבר הכנסת מהכנסת הראשונה ועד הכנסת השישית מטעם מפא"י והמערך.
כיהן כשר בלי תיק בממשלת ישראל האחת עשרה, במטרה לעסוק בעיקר בענייני מסחר ותעשייה, תיק שפנחס ספיר שמר בידיו במקביל להיותו שר האוצר כשלוי אשכול התמנה לראשות הממשלה, כדי לסיים עניינים שהחל בהם. ספיר נתן לגוברין את האחריות על סחר החוץ ותיעוש אזורי הפיתוח, אך נוצרו חיכוכים מתמידים בין השניים ובאוקטובר 1964 הוצע שגוברין יכהן כשר לענייני תיירות בממשלת ישראל השתים עשרה, לאור גידול החשיבות הכלכלית של התיירות למדינת ישראל. עם זאת, משרד התיירות לא היה למשרד עצמאי, אלא נשאר כיחידה במשרד ראש הממשלה וגוברין המשיך לכהן במקביל בתפקידיו במשרד המסחר והתעשייה. עם כניסתו למשרד התיירות, גוברין פעל להעברת סמכויות ממשיות למשרד התיירות ולחקיקת "חוק תיירות", אולם לא הצליח בחקיקת החוק. עם סיום כהונתו בממשלה בתחילת 1966, שב לתפקיד יו"ר הוועדה הכלכלית של מפלגתו, המערך, תפקיד בו המשיך לכהן אל תוך שנות ה-70, לאחר סיום כהונתו בכנסת.
כלתו (אלמנת בנו שלמה) היא חוקרת הספרות פרופ' נורית גוברין. בת אחיו, פנחס, היא היוצרת מיכל גוברין. נכד אחיו שלמה הוא יוסי בידץ.
ספרו

בעקבי המשימות (נערך על ידי ישראל כהן), תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך, תשל"ד.
לקריאה נוספת

'גלובמן, עקיבא', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 134. (הספר בקטלוג ULI)
כריסטין ואשון

| --- | --- |

 לידה:  21 בנובמבר 1962 (בת 62) ניו יורק
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בראון
 תקופת הפעילות:  מ-1985
 תחום יצירה:  מפיקת סרטים
 פרסים והוקרה:  The Frameline Award (1994)  פרס טדי (2016)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בת זוג:  מרלן מקארתי (אנ')
 מספר צאצאים:  1
 
כריסטין ואשון (באנגלית: Christine Vachon; נולדה ב-21 בנובמבר 1962) היא מפיקת סרטים אמריקאית הפעילה במגזר הקולנוע העצמאי האמריקאי.
ואשון הפיקה את סרטו הראשון של טוד היינס, Poison, שזכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל סאנדנס ב-1991. מאז, היא המשיכה להפיק סרטים עצמאיים אמריקאים עטורי שבחים, בהם "הרחק מגן עדן" (מועמד לארבעה פרסי אוסקר), "בנים אינם בוכים" (זוכה פרס האוסקר), "לחיות בתמונות", "הדוויג והשארית העצבנית", "אושר", Velvet Goldmine, Safe, "אני יריתי באנדי וורהול", Go Fish, Swoon, "אני לא שם", "ענק" (סדרת טלוויזיה), "סדקים", ו"זמן קהיר". הפרויקטים האחרונים והבאים שלה כוללים סרט קצר בשיתוף פעולה עם מלון ACE וכן מיני-סדרה בת חמישה חלקים של HBO המבוססת הרומן "מילדרד פירס" של ג'יימס מ. קיין מ-1941.
ואשון חברה בחבר השופטים של NYICFF, פסטיבל הסרטים החשוב ביותר בניו יורק המוקדש להקרנת סרטים לילדים בין הגילאים 3 עד 18.
ביוגרפיה

ואשון נולדה מנהטן, ניו יורק. היא בתם של פרנסואז פורסטייר (Françoise Fourestier) והצלם ג'ון ואשון (אנ').
קריירה

ואשון סיימה את לימודיה באוניברסיטת בראון ב-1983, שם פגשה את טוד היינס ובארי אלסוורת'. יחד הם הקימו את Apparatus Productions ב-1987, חברה ללא מטרות רווח בהשראת סצנת הקולנוע האנטי-הוליוודית בניו יורק, ופיקחו על הפקת שבעה סרטים בחמש שנים. אחד הסרטים השנויים במחלוקת מביניהם הוא "סופרסטאר: סיפורה של קארן קרפנטר", סרט המתאר את עלייתה ונפילתה הדרמטיים של קארן קרפנטר כוכבת הפופ שחלתה באנורקסיה. כעבודות נוספות, ואשון ערכה תסריטים ועבדה בתפקידים שונים על פרויקטים מזדמנים בתעשייה. ביוני 2018 ואשון ביקרה בישראל כאורחת כבוד של הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה - סרט הפתיחה של הפסטיבל היה "My Days of Mercy", סרטה הראשון באנגלית של הבמאית הישראלית טלי שלום עזר שהופק על ידי ואשון. במהלך הביקור ואשון קיבלתה אות הוקרה, נכחה בהקרנה של הסרט "הרחק מגן עדן" שוחחה עם מבקרת הקולנוע יעל שוב והתראיינה לפודקאסט סינמסקופ של מבקר הקולנוע יאיר רוה.
קריירה > Killer Films

ואשון והקולגה שלה פמלה קופלר מנהלות את "Killer Films" שהוקמה ב-1996. החברה חגגה 10 שנים להיווסדה בשנת 2005 וזכתה לרטרוספקטיבה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
הסרט הראשון שהפיקה, Poison (שכתב וביים המועמד לפרס האוסקר טוד היינס), זכה בפרס חבר השופטים בסאנדנס ב-1991. מאז אותה הצלחה ואשון עבדה על מספר סרטים ראויים לציון, כולל "אני יריתי באנדי וורהול", "אושר", Kids, "לחיות בתמונות" ו"בנים אינם בוכים". מאז לימודי הקולנוע ואשון הפיקה את כל סרטיו של טוד היינס עד היום, כולל "בטוח", "ולווט גולדמיין", "הרחק מגן עדן" ו"אני לא שם", שבו כיכבו כריסטיאן בייל, קייט בלאנשט, ריצ'רד גיר, הית' לדג'ר, שרלוט גינסבורג, ג'וליאן מור ומישל ויליאמס. קייט בלאנשט קיבלה גם מועמדויות לפרס האוסקר וגם לפרס SAG לשחקנית המשנה הטובה ביותר, והסרט היה מועמד גם ל-4 פרסי אינדפנדנט ספיריט וזכה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר עבור קייט בלאנשט.
ב-2006 הפיקה את הסרט "ידוע לשמצה".
בשנת 2008 זכתה ואשון בפרס אמי על תפקידה כמפיקה בפועל עבור העיבוד לטלוויזיה של הסרט This American Life של אירה גלס.[דרוש מקור]
הסרטים שקילר הפיקו לשנת 2008 כוללים את Savage Grace, בבימויו של טום קאלין ובכיכובה של ג'וליאן מור; "פשע באמריקה", בבימויו של טומי או'האבר ובכיכובם של קתרין קינר ואליוט פייג'; "כשהיא מצאה אותי", בבימוי הבכורה של הלן האנט ובכיכובם של עצמה, בט מידלר, קולין פירת' ומתיו ברודריק.
ואשון המשיכה את שיתוף הפעולה הארוך שלה עם טוד היינס לסרט מ-2015, "קרול".
ואשון היא המנהלת האמנותית של תוכנית התואר השני לקולנוע בבית הספר סטוני ברוק מנהטן.
חיים אישיים

ואשון ובת זוגה, האמנית מרלן מקארתי, מתגוררות באיסט וילג' בניו יורק עם בתם גאת'רי. בסתיו 2009, ואשון נכנסה להפוגה לאחר מאבק בסרטן השד. היא קרובת משפחה של מעצבת התלבושות הצרפתייה שרה מונפורט (אנ').
פרסים וחבר שופטים > פרסים

1994: הישג יוצא דופן במדיה להט"בית מפסטיבל הסרטים פריימליין[דרוש מקור]
1996: פרס המוזה על חזון והישג יוצא דופן מאיגוד הנשים הניו יורקיות בקולנוע וטלוויזיה
1999: פרס על הפקה IFP, פרס גות'הם[דרוש מקור]
2000: פרס "יוצר על הקצה" מפסטיבל הסרטים הבינלאומי בפרובינסטאון
2003: פרס על הסרט "הרחק מגן עדן" מאיגוד מבקרי הקולנוע של ניו יורק[דרוש מקור]
2003: פרס המפיקים מהמועצה הלאומית לביקורת
2007: פרס מאבריק של כבוד מפסטיבל הסרטים וודסטוק
מחווה מיוחדת לה ולחברת ההפקה בפסטיבלי הקולנוע SXSW ו-Deauville.[דרוש מקור]
פרסים וחבר שופטים > חבר שופטים

1993: פסטיבל סאנדנס, חבר שופטים דרמה
2005: פסטיבל הסרטים של ונציה, חבר שופטים
2005: פסטיבל סאנדנס, חבר שופטים דרמה
2010: פסטיבל הסרטים של סרייבו, חבר שופטים
2012: פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-60 בסן סבסטיאן, חברת ונשיאת חבר השופטים
2018: הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה, חברת ונשיאת חבר השופטים
פילמוגרפיה כמפיקה

שם הבמאי בסוגריים אחרי שם הסרט.
1991: Poison (טוד היינס)
1992: Swoon (טום קיילין)
1994: Postcards from America (סטיב מקלין)
1994: Go Fish (רוז טרוש) (כמפיקה בפועל)
1995: Stonewall (נייג'ל פינץ')
1995: Safe (טוד היינס)
1995: Kids (לארי קלארק)
1996: אני יריתי באנדי וורהול (מארי הרון)
1997: Office Killer (סינדי שרמן)
1997: Kiss Me, Guido (טוני ויטאל)
1998: ולווט גולדמיין (טוד היינס)
1998: I'm Losing You (ברוס וגנר)
1998: אושר (טוד סולונדז)
1999: בנים אינם בוכים (קימברלי פירס)
2000: Crime and Punishment in Suburbia (רוב שמידט)
2001: הדוויג והשארית העצבנית (ג'ון קמרון מיטשל)
2001: Series 7: The Contenders (דניאל מינהאן)
2001: Women in Film (ברוס וגנר)
2001: Chelsea Walls (איתן הוק)
2001: אגדות וסיפורים (טוד סולונדז)
2002: לחיות בתמונות (מארק רומנק)
2001: האזור האפור (טים בלייק נלסון)
2001: The Safety of Objects (רוז טרוש)
2002: הרחק מגן עדן (טוד היינס)
2003: Party Monster (פנטון ביילי ורנדי ברבטו)
2003: Camp (טוד גראף)
2003: רקדנים (The Company, רוברט אלטמן)
2004: A Home at the End of the World (מייקל מאייר)
2004: איזה מן בושה (A Dirty Shame, ג'ון ווטרס)
2005: בטי פייג' הידועה לשמצה (מרי הארון)
2005: Mrs. Harris (פיליס נאגי)
2006: ידוע לשמצה (Infamous, דאגלס מקגרת')
2007: This American Life (איירה גלאס)
2007: An American Crime (טומי או'הבר)
2007: אני לא שם (טוד היינס)
2007: כשהיא מצאה אותי (הלן האנט)
2008: Savage Grace (טום קיילין)
2008: Gigantic (מאט אסלטון)
2009: אמא במשרה חלקית (קתרין דיקמן)
2009: סדקים (ג'ורדן סקוט)
2009: זמן קהיר (רובא נדא)
2010: Lulu at the Hotel (קצר) (מאיה קאזאן)
2010: Loop Planes (קצר) (רובין וילבי)
2010: Charley (קצר) (די אוסטין רוברטסון)
2010: Dirty Girl (אייב סילביה)
2010: וירג'יניה (דסטין לאנס בלאק)
2010: Lullaby for Pi (בנואה פיליפו)
2013: Deep Powder (מו אוגורדניק)
2013: The Last of Robin Hood (ווש וסטמורלנד וריצ'רד גלצר)
2013: Innocence (Hilary Brougher)
2014: Still Alice (Wash Westmoreland and Richard Glatzer)
2015: Nasty Baby (Sebastián Silva)
2015: קרול (טוד היינס)
2016: Goat (Andrew Neel)
2016: ווינר דוג (טוד סולונדז)
2016: White Girl (Elizabeth Wood)
2016: A Kind of Murder (Andy Goddard)
2016: Frank & Lola (Matthew Ross) (as executive producer)
2017: Dina (Dan Sickels & Antonio Santini)
2017: Lemon (Janicza Bravo)
2017: Where Is Kyra? (Andrew Dosunmu)
2017: Beatriz at Dinner (Miguel Arteta)
2017: Wonderstruck (טוד היינס)
2017:  הכנסייה החדשה (פול שרדר)
2017: Mercy (טלי שלום עזר)
2018: קולט (Wash Westmoreland)
2018: Vox Lux (Brady Corbet)
2019: Dark Waters (טוד היינס)
2020: Zola (Janicza Bravo)
2020: Shirley (Josephine Decker)
2020: The World to Come (Mona Fastvold)
2020: Brothers by Blood (Jeremie Guez)
2021: Pride (סדרה דוקומנטרית)
2021: The Velvet Underground (טוד היינס)
2022: Anything's Possible (בילי פורטר)
2023: חיים שלמים (סלין סונג)
2023: היא באה אליי (רבקה מילר)
2023: Bleeding Love (Emma Westenberg)
2023: A Good Person (זאק בראף)
2023: הצצה ליחסים (טוד היינס)
2024: A Different Man (Aaron Schimberg)
2025: Materialists
TBA: On Swift Horses (Daniel Minahan)
יצירות ופרסומים

James Schamus, Barry Ellsworth, Todd Haynes, and Christine Vachon. The Apparatus Guide to No-Budget Filmmaking in New York City. New York: Apparatus Productions, 1989. הספר, באתר OCLC (באנגלית)
Vachon, Christine, and David Edelstein. Shooting to Kill: How an Independent Producer Blasts Through the Barriers to Make Movies That Matter. New York: Harper Perennial, 2002. Reprint of 1998 edition. ISBN 978-0-380-79854-4 הספר, באתר OCLC (באנגלית)
Vachon, Christine, and Austin Bunn. A Killer Life: How an Independent Film Producer Survives Deals and Disasters in Hollywood and Beyond. New York: Simon & Schuster, 2006. ISBN 978-0-743-25630-8 הספר, באתר OCLC (באנגלית) 2007 Limelight Edition.
הערות שוליים

1 2 3  Buckley, Cara (6 בנובמבר 2009). "When Being Home Is an Adventure". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Galloway, Stephen; Belloni, Matthew (11 בדצמבר 2015). "Watch THR's Full, Uncensored Producer Roundtable With Ice Cube, Steve Golin and More". The Hollywood Reporter. נבדק ב-25 בינואר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "NYICFF Jury". Gkids.com.
↑  PodBean Development, Cinemascope 178: Hosting Christine Vachon, 05-06-18 | KZradio הקצה, באתר kzradio.podbean.com (באנגלית)
↑  Sharf, Zack (24 בינואר 2016). "Sundance Exclusive: Christine Vachon and Pamela Koffler's 6 Survival Tips for Producing". Indiewire. נבדק ב-25 בינואר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Abramovitch, Seth (25 בספטמבר 2015). "Killer Films' Co-Founders Christine Vachon and Pamela Koffler on Lesbian Romance 'Carol' and Indie Resilience". The Hollywood Reporter. נבדק ב-25 בינואר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Dietrich, Joy (6 ביולי 2010). "Asked & Answered". The New York Times. נבדק ב-6 ביולי 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "AND THE 2007 WINNERS ARE..." Woodstock Film Festival. 2007.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007322249005171  PLWABN: 9810626073405606  BNE: XX1288361  CiNii: DA1475370X  GND: 122266153  ISNI: 0000 0001 1493 2309  LCCN: n94003202  NDL: 00967857  NLK: KAC2020O1837  NTA: 204476267  RERO: 02-A005570233  SUDOC: 083223754  VIAF: 69805972   WorldCat (עם VIAF): 69805972
שבח שטרן

שבח שטרן (נולד ב-23 באפריל 1951, י"ח בניסן ה'תשי"א) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד בשלהי כהונת הכנסת העשרים ושלוש.
ביוגרפיה

שטרן גדל בילדותו בצפת ולאחר מכן בבני ברק. הוריו נפתלי ופראדל שטרן (לבית פישר), היו ניצולי השואה מהעיר סאטמר שבהונגריה ואביו נפתלי שימש כחזן תפילה ידוע בעיר. במהלך השואה כאשר היה נפתלי אסיר במחנה העבודה וולפסברג, בשנת 1944, כתב מזכרונו מחזור תפילה לראש השנה בבדל עיפרון על שק מלט שרכש בתמורה למנת הלחם היומית שלו. בשנת 1989 מסר את המחזור לשימור ב"יד ושם" ומאוחר יותר נמסר עותק של המחזור לנשיא המדינה ראובן ריבלין. במהלך שואת יהודי אירופה שכל אביו של שבח את אשתו הראשונה ואת ארבעת ילדיהם- אֵחַיו למחצה של שבח. בבני ברק נהג להקים "סוכת פלא", שזכתה לביקורים של רבנים, אדמו"רים וראשי המדינה, ובהם הנשיא יצחק בן צבי ומנחם בגין.
שטרן שירת כלוחם בגדוד 50 של חטיבת הצנחנים 35 והיה ממייסדי היישוב מבוא חורון במסגרת גרעין נח"ל. השתתף במלחמת יום הכיפורים ובמבצע שלום הגליל כלוחם בגדוד המילואים המוצנח 420. הוא בעל תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת בר-אילן.
פעילות ציבורית > חידוש ההתיישבות בשילה

שטרן הוא ממייסדי ההתיישבות האידאולוגית ביהודה ושומרון. בשנת 1978 היה ממקימי היישוב שילה, בהמשך שימש כמזכיר היישוב במשך כ-5 שנים והוא תושב שילה מאז.
במאי 2023 בכנס שילה ה-12, הוענק לשטרן אות "יקיר שילה הקדומה" על פועלו למען ההתיישבות.
פעילות ציבורית > תנועת אמנה

שטרן היה ממנהלי תנועת "אמנה" במשך כ-20 שנה, במסגרתה שימש כרכז ההתיישבות במועצה האזורית מטה בנימין וכרכז בניה ומנהל חברת הבניה של תנועת ההתיישבות. במקביל ניהל משק חקלאי של מטעים ביישוב שילה. בהמשך שימש מנהל בחברת תוכנה שבבעלותו.
פעילות ציבורית > תנועת הליכוד

בתחילת שנות ה-80 ולאחר פינוי חצי האי סיני כחלק מהסכם השלום בין ישראל למצרים הצטרף שטרן למפלגת הליכוד ובהמשך נעשה לחבר מרכז המפלגה. שטרן נחשב לאחד הפוקדים הגדולים ביו"ש לתנועת הליכוד.
היה חבר ב"פורום לשמירת ערכי הליכוד", אשר במאי 2002 פעל והעביר הצבעת החלטה בוועידת מרכז הליכוד ברוב מוחץ, לפיה: "לא תיכון מדינה פלסטינית ממערב לירדן", זאת חרף התנגדותו של ראש הממשלה אריאל שרון.
במאי 2004, במסגרת המאבק למניעת תוכנית ההתנתקות היה פעיל במטה המאבק שקדם למשאל מתפקדי הליכוד שבו הצביעו רוב של 60% ממתפקדי הליכוד נגד הנסיגה מגוש קטיף. בשנת 2010 היה בין מקימי פורום מלוכדים.
ב-31 בדצמבר 2017 הוביל מהלך שעבר פה אחד בהצבעת ועידת מרכז הליכוד לפיה הליכוד יפעל להחלת הריבונות ביהודה ושומרון: "מרכז הליכוד קורא לנבחרי הליכוד לפעול כדי לאפשר בנייה חופשית וכדי להחיל את חוקי ישראל וריבונותה על כל מרחבי ההתיישבות המשוחררים ביהודה ושומרון".
ב-11 בנובמבר 2021 הוביל יחד עם פורום "מלוכדים" בליכוד החלטה שעברה בהצבעת ועידת מרכז הליכוד, לפיה: "הליכוד לא יקים ממשלה או לא ישתתף בקואליציה, שיש בה או שהיא נשענת על מפלגות או חברי כנסת, שמביעים תמיכה והזדהות עם מחבלים או ארגוני טרור״.
הוא חבר בוועדת החוקה, ועדת הבחירות, הנהלת לשכת הליכוד ומזכירות הליכוד. כיהן כיו"ר המטה הלאומי בליכוד, כיום עומד בראש קבוצת "מלוכדים" בליכוד יחד עם יו"ר החטיבה להתיישבות ישי מרלינג, דוד צביאל ויהונתן טל.
פעילות ציבורית > הכנסת

בבחירות המקדימות לרשימה הארצית, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, שובץ במקום ה-21 ברשימה הארצית, וברשימה הסופית במקום ה-38. בבחירות המקדימות לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת נבחר כנציג מחוז יהודה ושומרון בליכוד ושובץ פעם נוספת במקום ה-38 ברשימת הליכוד. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים בעקבות המיזוג עם מפלגת "כולנו" ירד למקום ה-41, במקום זה שובץ גם לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש.
שטרן נכנס לכנסת העשרים ושלוש לאחר התפזרותה, בעקבות התפטרותה של מיכל שיר. במהלך כהונתו היה חבר בוועדת החוץ והביטחון, בוועדת הכנסת ובוועדה לזכויות הילד. הוא חבר תנועת הליכוד הוותיק ביותר שכיהן כחבר הכנסת בכנסת העשרים ושלוש.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע שובץ שטרן במקום ה-38 ברשימת הליכוד ולא נכנס לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש פרש מהתמודדות על מקום ברשימה בשל בעיות בריאותיות.
חיים אישיים

שטרן נשוי לשרה לבית טברסקי, נכדת האדמו"ר רבי יעקב יוסף טברסקי מסטניסלב-וינה (שושלת רחמסטריווקא) ונינת האדמו"ר רבי מתתיהו קטן ממונסטריץ-טיסמניץ (שושלת פרוסקורוב). הוא אב לשבעה ילדים.
הערות שוליים

↑  https://www.yadvashem.org/yv/he/exhibitions/live_with_honor/wolfsburg_machzor.asp
↑  קובץ:Avner Shalev with Reuven Rivlin.jpg
↑  https://www.facebook.com/bneibrake/posts/1671656676322525/
↑  "ח"כ שבח שטרן בנאום בכורה: בני גנץ מפקיר את אנשי ההתיישבות, חלקם קצינים ששירתו תחת פיקודו", באתר ערוץ 7
↑  "עם רצון טוב אפשר לפתור את בעיית שילה ועד אז – כאן ביתנו וכאן נגדל את ילדינו", מעריב, 6 בפברואר 1978
↑  אורלי הררי, בגיל 91: שוש חזרה לשילה הקדומה מאז הביקור האחרון בגיל 14, באתר ערוץ 7, 2 במאי 2023
↑  אריק בנדר, ‏הכר את המועמד: שבח שטרן יפעל למען החלת הריבונות על ההתיישבות ביו"ש, באתר מעריב אונליין, 31 בינואר 2019
↑  ניצן קידר, הח"כ הבא שייכנס לכנסת: שבח שטרן, באתר ערוץ 7, 22 בדצמבר 2020
↑  תבוסה לשרון: מרכז הליכוד נגד מדינה פלסטינית, באתר וואלה, 13 במאי 2002
↑  עמיחי רובין, ‏הפוקד הגדול ביו"ש יתמודד בפריימריז בליכוד, באתר "סרוגים", 22 בדצמבר 2014
↑  גיא עזרא, ‏המועמד הסרוג הודיע על פרישה מהפריימריז בליכוד, באתר "סרוגים", 30 ביולי 2022
אברהם דה ליאו

אברהם לייב דה ליאו (27 באוקטובר 1898 – 20 באוקטובר 1985; ה' בחשון ה'תשמ"ו) היה מהנדס מים ישראלי ממתכנני המוביל הארצי.
ביוגרפיה

דה ליאו נולד בהילברסום, הולנד. לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא השתתף בהכשרה של החלוץ בהולנד. בשנת 1924 עלה לארץ ישראל ועבד כמהנדס בתל אביב. זמן מה הוא עבד עבור חברת החשמל.
דה ליאו היה מראשוני מפעל ים המלח, מנהל עבודה בסדום ומעוזריו של נובמייבסקי. בשנות ה-40 היה דה ליאו מהנדס בחברת אשלג ארץ-ישראלית. במסגרת זאת הוא חקר יחד עם יהודה ליאו פיקרד את נחל זרד בשנת 1942 ויצא בראש משלחת חקר של החברה לאילת בשנת 1944. ביולי 1948 הוא הגיש לשר האוצר מסמך סודי בו דרש להקים ועדת חקירה לבירור כישלונה של החברה בפיתוח אוצרות ים המלח. בין השאר טען דה ליאו שהחברה "מעולם לא האמינה במדינה העברית ואף לא מאמינה בה כיום". הוועדה אכן הוקמה ודה ליאו היה חבר בה. הוועדה קבעה שחברת האשלג כשלה והמליצה להלאים את החברה. בשנות ה-50 היה דה ליאו מנהל בחברת תה"ל ובין השאר ניהל לזמן מה את סניף תה"ל בירושלים. בשנת 1957 הציע את התוכנית של המוביל הארצי שהתבססה על שאיבת מים מהכנרת עצמה, ולא ממקורות הירדן, במטרה למנוע את המלחת הכנרת.
בשנת 1959 מונה לחבר במועצת המנהלים של מפעלי ים המלח.
בשנת 1957 נתמנה לראש המחלקה להנדסה חקלאית בטכניון במקום וולטר קליי לאודרמילק. בהמשך היה ראש המחלקה להידרוטכניקה בטכניון. כן היה מנהל המעבדה ההידראולית בטכניון. בשנת 1963 נתמנה לראש הקתדרה ע"ש דוד סיגל.
בשנת 1953 השתתף במשלחת סיוע ישראלית מטעם האו"ם לציילון.
בשנת 1963 היה חבר בוועדה לקביעת מדיניות חיפושי נפט של ישראל בראשות יגאל ידין ובוועדה לעניין כריית זיפזיף. 
בינואר 1963 המליצה ועדה בראשותו להקים בתי ספר להנדסאים וטענה שיש עודף מהנדסים לעומת הנדסאים בישראל.
דה ליאו היה נשוי למרים לבית גרזון. היה להם בן יחיד, סרן עמוס דולב דה ליאו, שנפל בעת שירותו הצבאי בשנת 1952.
הערות שוליים

1 2  Abraham Leib de Leeuw, geni_family_tree
↑  קבוצת הכשרה של "החלוץ", גרונינגן, הולנד, 1919, אתר בית התפוצות
1 2  פרופסור לאודרמילק פורש מחמת גילו, הצופה, 7 ביוני 1957
↑  New system of road building, פלסטיין בולטין, 12 ביולי 1927
↑  אנשים ומוסדות, דבר, 4 בדצמבר 1968
↑  צבי אילן, סדום של הימים הטובים ההם, למרחב, 18 במאי 1962
↑  אברהם הרצפלד, צרור מעשים, דבר, 12 ביוני 1964
↑  אבי נבון, חלוציות מטאורולוגית באום רשרש
↑  רן אור נר, משה נובומייסקי וחברת האשלג הארץ ישראלית
↑  תיקונים בסכר ירוחם, זמנים, 17 באוגוסט 1954
↑  פקיד תה"ל נאשם בגניבת רשיונות לחמרי בנין, הַבֹּקֶר, 20 בפברואר 1958
↑  מי ים כנרת ותכנית המים הארצית, על המשמר, 27 בנובמבר 1957; המשך
מי ים כנרת ותכנית המים הארצית ב', על המשמר, 4 בדצמבר 1957
↑  חב' הברום הוצמדה למפעלי ים המלח, למרחב, 23 בפברואר 1959
↑  עבודות תכנון של נמל אשדוד לטכניון, הצופה, 22 במאי 1959
↑  תעלה למחקר גלים נבנתה בטכניון, דבר, 25 במאי 1961
↑  מינוי בטכניון, הצופה, 22 במאי 1963
↑  הצלחה למומחים הישראלים בציילון, דבר, 10 ביולי 1953
↑  ועדה למדיניות חיפושי הנפט, למרחב, 24 בינואר 1963
↑  ועדה לבעיות הזיפזיף, למרחב, 9 ביוני 1963
↑  פרופ' דה־ליאו מהטכניון ממליץ לשנות מבנה לימודי ההנדסה, חרות, 9 בינואר 1963
↑  יוסף גורקה, בוגרי טכניקום אורט נאבקים על תואר מהנדס, הצופה, 8 בינואר 1965
על שביתת המהנדסים, דבר, 11 בספטמבר 1968
↑  עמוס דולב די ליאו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007373054505171  VIAF: 32151431575656300564   WorldCat (עם VIAF): 32151431575656300564