stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרס גראמי לתגלית השנה
זוכים > שנות האלפיים

| שנה | תמונה | זוכים | מועמדים | מקבל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2000 |  | כריסטינה אגילרה |  מייסי גריי  קיד רוק  בריטני ספירס  סוזן טדסי |  |
| 2001 |  | Shelbyשלבי ליני |  בראד פייזלי  פאפא רוץ'  ג'יל סקוט  סיסקו |  |
| 2002 |  | אלישה קיז |  אינדיה ארי  נלי פורטדו  דייוויד גריי  לינקין פארק |  |
| 2003 |  | נורה ג'ונס |  אשנטי  מישל בראנץ'  אבריל לאבין  ג'ון מאייר |  |
| 2004 |  | אוונסנס |  50 סנט  Fountains of Wayne  הת'ר הדלי  שון פול |  |
| 2005 |  | מארון 5 |  Los Lonely Boys  ג'וס סטון  קניה ווסט  גרטשן וילסון |  |
| 2006 |  | ג'ון לג'נד |  סיארה  פול אאוט בוי  קין  Sugarland |  |
| 2007 |  | קארי אנדרווד |  ג'יימס בלאנט  כריס בראון  אימוג'ן היפ  קורין ביילי ריי |  |
| 2008 |  | איימי ויינהאוס |  פיסט  לדיסי  פאראמור  טיילור סוויפט |  |
| 2009 |  | אדל |  דאפי  האחים ג'ונאס  ליידי אנטבלום  ג'זמין סאליבן |  |
זוכים > שנות ה-2010

| שנה | תמונה | זוכים | מועמדים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2010 |  | Zac Brown Band |  קרי הילסון  MGMT  Silversun Pickups  דה טינג טינגס |  |
| 2011 |  | אספרנזה ספאלדינג |  ג'סטין ביבר  דרייק  פלורנס אנד דה משין  ממפורד אנד סאנז |  |
| 2012 |  ג'אסטין ורנון, זמר וגיטריסט | בון איבר |  The Band Perry  ג'יי קול  ניקי מינאז'  סקרילקס |  |
| 2013 |  נייט רויס, סולן | פאן |  אלבמה שייקס  האנטר הייז  הלומינירס  פרנק אושן |  |
| 2014 |  | מאקלמור וראיין לואיס |  ג'יימס בלייק  קנדריק לאמאר  קייסי מאסגרייבס  אד שירן |  |
| 2015 |  | סם סמית' |  איגי אזליה  באסטיל  ברנדי קלארק  חיים |  |
| 2016 |  | מייגן טריינור |  קורטני ברנט  ג'יימס ביי  סם האנט  טורי קלי |  |
| 2017 |  | צ'אנס הראפר |  קלסי בלריני  הצ'יינסמוקרס  מארן מוריס  אנדרסון פאאק |  |
| 2018 |  | אלסיה קארה |  חאליד  ליל עוזי ורט  ג'וליה מייקלס  סיזה |  |
| 2019 |  | דואה ליפה |  קלואי x האלי  לוק קומבס  גרטה ואן פליט  H.E.R.  מרגו פרייס  ביבי רקסה  ג'ורג'ה סמית' |  |
זוכים > שנות ה-2020

| שנה | תמונה | זוכים | מועמדים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2020 |  | בילי אייליש |  בלאק פומאס  מגי רוג'רס  ליל נאז X  ליזו  רוסליה  Tank and the Bangas  יולה |  |
| 2021 |  | מייגן די סטליון |  אינגריד אנדרס  פיבי ברידג'רס  צ'יקה  נואה סיירוס  די סמוק  דוג'ה קאט  קייטרנדה |  |
| 2022 |  | אוליביה רודריגו |  ארוג' אפטאב  ג'ימי אלן  בייבי קים  פיניאס  גלאס אנימלס  ג'פניז ברקפסט  דה קיד לארוי  ארלו פארקס  סוויטי |  |
| 2023 |  | סמארה ג'וי |  אניטה  עומאר אפולו  דומי וג'יי. די. בק  מוני לונג  לאטו  מונסקין  טוב נוויגווה  מולי טאטל  ווט לג |  |
| 2024 |  | ויקטוריה מונה |  גרייסי אברמס  פרד אגיין  אייס ספייס  ג'לי רול  קוקו ג'ונס  נואה קאהן  The War And Treaty |  |
| 2025 |  | צ'אפל רואן |  בנסון בון  סברינה קרפנטר  דואצ'י  קרונגבין  ריי  שאבוזי  טדי סווימס |  |
ברולס-רויס לקראת האושר

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  רומן של אפטון סינקלר
 בימוי:  רוברט סטיבנסון 
 הופק בידי:  ג'יימס אלגר
 תסריט:  אליס קדיסון 
 עריכה:  ג'ון וודקוק
 שחקנים ראשיים:  וולטר ברנן מת'יו גרבר קארן דוטריס
 מוזיקה:  באדי בייקר
 צילום:  אדוארד קולמן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  סרטי אולפני וולט דיסני
 שיטת הפצה:  הפצה לאולמות הקולנוע, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  12 ביולי 1967
 משך הקרנה:  84 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פנטזיה 
 מקום התרחשות:  קליפורניה 
 הכנסות:  4,000,000 דולר
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
ברולס-רויס לקראת האושר (באנגלית: The Gnome-Mobile) הוא סרט פנטזיה אמריקאי משנת 1967 בהפקת אולפני וולט דיסני ובבימויו של רוברט סטיבנסון, עם וולטר ברנן (בתפקיד כפול) והילדים מת'יו גרבר וקארן דוטריס בתפקידים הראשיים.
מאת'יו וקארן הופיעו מקודם ביחד במרי פופינס (1964) וזאת הופעתם האחרונה כצמד בקולנוע. זה גם סרטו האחרון (השלישי) של מת'יו שמת בגיל 21 מהפטיטיס.
זה גם סרטו האחרון של אד וין שנפטר מסרטן לפני שהסרט יצא לאקרנים.
התסריט מבוסס על הספר "The Gnome-Mobile" של אפטון סינקלר משנת 1937. הגמדים הגנומים ממלאים תפקיד חשוב בעלילה וולטר ברנן ממלא תפקיד כפול כסבא עשיר ואהוב על שני נכדיו וכגנום זקן ועצבני.
הסרט עשיר באפקטים ויזואליים המקטינים את הגנומים.
תקציר העלילה

די. ג'יי. מלרוני (וולטר ברנן) הוא בעל חברה גדולה לסחר עצים בסן פרנסיסקו. הוא נוסע במכונית האהובה עליו רולס-רויס פנטום 2 כדי לפגוש את נכדיו האהובים בשדה התעופה ולהמשיך איתם לסיאטל שם הוא אמור למכור 50,000 אקרים של יער. הוא נפגש ברודני (מת'יו גרבר) ובאליזבת (קארן דוטריס) בת העשר.
הם עוצרים למנוחה ביער עצי רדווד ואליזבת משוטטת ביער ונפגשת בגנום בשם ג'ספר (טום לואל). היא מודיעה למלרוני ורודני והם נפגשים בג'ספר שמציג להם את סבו נובי (וולטר ברנן). נובי כועס על האנשים הגדולים שכרתו את היער בו גרו הגנומים שנאלצו לברוח. כעת ג'ספר נשאר ללא אישה וסופו שגם הוא ייעלם. מלרוני מציע לקחת את שני הגנומים במטרה למצאו אזור בו נמצאים גנומים אחרים. לפני כניסה למלון השייך לו הוא שם אותם בתוך ארגז קטן.
למלון מגיע הורציו קוקסטון (שון מקלורי) שמפיק הופעות נודדות של דברים חריגים. הוא שם לב לשני הגנומים ומצליח לגנוב אותם. מלרוני מזעיק את עוזרו הראשי ראלף ירבי (ריצ'רד דיקון) שיעזור לו במציאת שני הגנומים. ירני בהמלצת רופאו, מחליט כי מלרוני השתגע וכופה עליו אשפוז כפוי במוסד פסיכיאטרי.
במבצע לילי נועז מצליחים רודני ואליזבת לשחרר את מלרוני. ירבי והאח (נורמן גרבובסקי) הפסיכיאטרי רודפים אחרי הרולס-רויס במרדף מששע בתוך יערות הרדווד שבסופו מכוניתם מתרסקת.
בביתו של קוקסטון מצליחים ג'ספר ונובי להשתחרר מהארגז. נובי מצליח לברוח אך ג'ספר נתפס ובאותו זמן מגיעים מלרוני והנכדים ומשחררים אותו.
הם מגיעים למושבת גנומים ונפגשים שם עם נובי ועם רופוס (אד וין), מלך המושבה. כדי לשדך לג'ספר אישה מביאים לפניו מספר יפהפיות שצריכות לרוץ ולתפוס אותו עד שרופוס סופר שבע. מתחיל מרוץ משעשע עד שלבסוף תופסת אותו ויולט הביישנית (קמי סברינג) לקול תשואות הצופים. במעמד זה מכריז מלרוני כי יתרום את השטח של 50,000 אקרים שנועד לגדיעה, לטובת הגנומים שיוכלו לחיות בו בנחת.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| וולטר ברנן | די.ג'יי. מלרוני/נובי |  |
| אד וין | רופוס | מלך הגנומים |
| מת'יו גרבר | רודני | נכד |
| קארן דוטריס | אליזבת | נכדה |
| ריצ'רד דיקון | ראלף ירבי | מזכיר של מלרוני |
| שון מקלורי | הורציו קוקסטון | מפיק |
| טום לואל | ג'ספר | גנום |
| קמי סברינג | ויולט | גנומית |
| נורמן גרבובסקי |  | אח |
שמואל דוד לוצאטו

| --- | --- |

 לידה:  22 באוגוסט 1800 האימפריה הרומית הקדושה טריאסטה, העיר החופשית טריאסט (אנ')
 פטירה:  30 בספטמבר 1865  (בגיל 65) האימפריה האוסטרית פדובה, ממלכת לומברדיה-ונציה
 השקפה דתית:  יהדות 
 מוסדות:  אוניברסיטת פדובה 
 תחומי עניין:  יהדות, קבלה, פילוסופיה יהודית, שירה 
 עיסוק:  משורר, מתרגם תנ"ך, בלשן, מרצה באוניברסיטה, פילולוג, מתרגם, פילוסוף 
 הושפע מ:  נפתלי הרץ וייזל, רש"י, רשב"ם, יהודה הלוי, אטיין בונו דה קונדיאק, ג'ון לוק, ז'אן-ז'אק רוסו
 מדינה:  האימפריה האוסטרית 
 בת זוג:  בלהה בת שבע סגרי
 צאצאים:  אוהב גר לוצאטו 
 מספר צאצאים:  2 
 חתימה:   
 
שמואל דוד לוּצאטוֹ (בקיצור: שַדָּ"ל, באיטלקית: Samuele Davide Luzzatto; א' באלול ה'תק"ס, 22 באוגוסט 1800 – י' בתשרי ה'תרכ"ו, 30 בספטמבר 1865) היה פרשן מקרא, בלשן עברי, משורר, פילוסוף, חוקר ספרות ומתרגם. איש תנועת ההשכלה היהודית, מראשוני אנשי חכמת ישראל וראש בית המדרש לרבנים בפדובה שבאיטליה.
עיקר עיסוקו היה בפירוש המקרא בדרך הפשט, מה שהחשיב כדבר היותר נחוץ ומועיל לעם ישראל בכל דור ובפרט בדורו. הוא עסק בכך מילדותו, מדי שלוש שנים היה חוזר על פירושיו ומתקנם, מבאר אותם ודן בהם עם תלמידיו.
יחד עם נחמן קְרוֹכְמַל (רנ"ק), שלמה יהודה ליב הכהן רפפורט (שי"ר) ויום-טוב ליפמן צוּנְץ היה שד"ל ממייסדי תנועת חכמת ישראל, שעסקה במחקר מדעי-אקדמי של ענפי היהדות. תחומי עיסוקו היו רבים ומגוונים: הוא תרגם את חמשת חומשי התורה וכמה ספרי מקרא נוספים לאיטלקית והוסיף להם ביאור עברי ומבואות, חיבר שירים, כתב ספרי דקדוק לעברית ולארמית, תרגם את סידור התפילה לאיטלקית, פרסם מחקרים בהיסטוריה יהודית, בשירת ימי הביניים, בקבלה, בתפילה ובהגות יהודית, וערך ספרי שירה, ביוגרפיות וספרי ביבליוגרפיה. הוא פרסם מאות מאמרים בכתבי עת עבריים, ועמד בקשר של החלפת דעות והשפעה הדדית עם אנשי חכמת ישראל בני זמנו.
השקפת עולמו ניזונה הן מהשכלתו הכללית הרחבה בפילוסופיה ובהגות האירופית, והן מבקיאותו בהגות היהודית לתקופותיה. הוא שילב בין רציונליזם וחתירה לאמת ובין רומנטיקה, השקפות תורניות ולאומיוּת יהודית. הוא ביקר את העיסוק בפילוסופיה ובעיקרי היהדות, ושלל את הקבלה ואת המיסטיקה. הוא ראה ביהדות המבוססת על המוסר את היפוכה של תרבות יוון העוסקת בשלמות השכל. מבין חכמי ישראל התנגד להשקפותיהם של הרמב"ם ואבן עזרא, והעדיף על פניהם את גישתו והשקפתו של רבי יהודה הלוי (ריה"ל). תמך בהתיישבות בארץ ישראל ובדיבור בעברית, והתנגד לשאיפה להשתלבות היהודים בעמי אירופה וליהדות הרפורמית.
אסכולת שד"ל לא העמידה תלמידים רבים, לא אצל אנשי תנועת ההשכלה, שבעיניהם נחשב לשמרן מדי, ולא אצל האורתודוקסים, שבעיניהם נחשב לחדשן מדי. לעומת זאת, בתפקידו כראש בית המדרש לרבנים בפדובה, הייתה לו השפעה רבה על דמותה של יהדות איטליה, הן בחייו והן בדורות שאחריו. השקפותיו הלאומיות השתקפו גם בפעולותיהם של אנשי דור התחייה, לאחר שקיעתה של תנועת ההשכלה.
הוא רכש כתב יד שידוע כיום כ"מחזור לוצאטו".
הגותו > האמת

שד"ל ייחס חשיבות מרובה למידת האמת, כבסיס לכל פעולה של מחקר או פרשנות. לדעתו, חוקר אמיתי הוא המוכן לקבל כל תוצאה של מחקרו - תהא אשר תהא, והיכול להתנתק מכבלי הדעות הקדומות. תכונה זו הביאה את שד"ל לנקוט פעמים רבות לשון חריפה כלפי חוקרים ומלומדים בני דורו, דבר שלא תרם לקשרי הידידות שלו עם אנשים אחרים.
את יחסו לאמת, ואת מוכנותו להחזיק בה על אף המחלוקות והקשיים, מזכיר שד"ל בחיבוריו פעמים רבות, בין היתר בסונטה הידועה שלו האמת נסי:
| --- | --- |
   קושט ויושר אמת בת שמים,  אותך מנוער ועד כה אהבתי.  מעוז מצר בעבורך נצבתי,  דורך הקשת וחוגר מתניים.    לפני השקר כרועי ברכיים  רבים ראיתי, ואת ריבך רבתי.  מרמה שקצתי, נכלים תיעבתי,  כבוד הנחלתי לברי כפיים.  :    על כן משטמה ומשאת החלה  ביני וידידי; חסר לב שמוני  ולדון קישוט המשוגע דימוני.    נאוה ושחורה, גבירתי, עד קבר  טוב לי עלייך שאת חרפת גבר.  אהיה קישוט מפני קושט סלה.  
פעמים רבות יצא שד"ל בצורה חריפה נגד ידידיו, ללא משוא פנים וללא ויתור. שד"ל גם מספר כיצד עוד בהיותו נער כבן 14, כאשר הייתה אמו על ערש דווי, סירב בנמרצות להפצרותיו של אביו להתפלל עליה או לעשות לזכותה פעולות על פי שיטת הקבלה - שיטה שרק כשנה לפני כן הגיע למסקנה בדבר אי נכונותה.
הגותו > יחסו לעברית

שד"ל אהב את הלשון העברית כלשון הקודש העולה על כל הלשונות, חיבר שיר בשבחה, והשתדל לדבר ולכתוב בעברית. הוא העביר את שיעוריו בעברית, וגם את כתביו התאמץ להוציא לאור בעברית בלבד (מה שלא תמד עלה בידו במקומות בהם היו מעט קוראי עברית). הוצאתו לאור של פירושו ותרגומו לספר ישעיהו, עבודה ששד"ל ייחס לה חשיבות רבה, התעכבה כי שד"ל ביקש להדפיסה בעברית בלבד. את ספריו בשפות אחרות הוציא שד"ל רק מחוסר ברירה. בהשפעתו, הוכנסו לבית המדרש לרבנים כללים המחייבים את המורים ללמד לפחות חלק משיעוריהם בעברית, לימוד חובה של ספרות עברית חדשה, ובחינות ההסמכה לרבנות כללו מבחן על פה בעברית בלבד, וחיבור בעברית מודרנית. בעיניו הייתה העברית לשון לאומית, ולא רק לשון ספר ותרבות. כשכתב לו רש"ר הירש מכתב בגרמנית, נזף בו שד"ל בשיר:
"מה היה לו, לבעל 'אגרות צפון'?

הנהפך להיות גייגער או האלדהיים,

כי יכתוב לשד"ל בלשון הצפון

ולא בשפת יהודה וירושלים?"
רבים רואים בשד"ל את אחד מאבותיה של השפה העברית המודרנית. השפה בה כתב שד"ל את חיבוריו נאה וברורה, והיא נקראת בקלות ובבהירות גם היום. צורה זו של כתיבה בהירה ונאה אינה אופיינית כלל לחיבוריו של שד"ל באיטלקית; חיבורים אלו כתובים בשפה כבדה ואינם נוחים לקריאה. כאשר נדרש בתחילת המאה העשרים תרגום חדש של הסידור לאיטלקית, נאלצו המוציאים לאור לתרגם את הסידור מחדש, על בסיס תרגומו של שד"ל.
הגותו > יחסו לעלייה לארץ ישראל

שד"ל התבטא פעמים מספר על יחסו החם לשיבת ציון ויישוב הארץ. במכתב לאברהם כהן משנת 1854 משבח שד"ל את העלייה לארץ ישראל, מטיף לחקלאות ועבודת כפיים, ומדבר על בתי דין יהודיים שיפסקו בהתאם לתורת ישראל. באיגרת אחרת, משנת 1848, מדבר שד"ל על כך שאין תקוות הלאומיות היהודית בעצמאות מדינית בלבד, אלא בעצמאות רוחנית, של התפתחות התרבות היהודית והתורה. לדעתו, כיבוש הארץ הוא כיבוש של תפילה ועבודה רוחנית, ולא רק כיבוש של עבודה והשתלטות.
למעשה, אין לראות באף אחד ממכתביו הוראה מעשית, שכן שד"ל לא ראה עצמו כרב, ולא נהג להורות הלכה למעשה בשום נושא הלכתי. יש לראות במכתבים אלו ביטויים שונים של השקפתו הלאומית, שיש הרואים בה את ניצניה הראשונים של הציונות הדתית.
בהתאמה להשקפותיו אלה, הסתייג שד"ל מקבלת אמנציפציה ליהודים, וסבר שאין תועלת, וגם אין תוחלת, בפעולה להשתלבות היהודים בעמי אירופה ולהתבוללות.
הגותו > יחסו לרפורמה

שד"ל התייחס בחריפות לשינויים בהלכה אותם הנהיגו אנשי היהדות הרפורמית. את הסמכות שנותנת התורה לחכמים ראה כסמכות לפרש את התורה בלבד אך לא לשנות את חוקיה, כמו שפירשו אותה הרפורמים. לדבריו, לא ניתן לנסח קובץ חוקים כך שיענה על כל הבעיות האפשריות, והסמכות של החכמים אמורה לענות על בעיה זו. לדבריו של שד"ל, הדעות השונות הניתנות בתלמוד הן כדי לאפשר פסיקה המתאימה לכל מקרה לגופו. בעניין זה מבקר שד"ל את הרמב"ם על כך שערך את משנה תורה, וטוען שאין מקום לפסיקה נוקשה אחרי התלמוד. שד"ל מאפשר הוספת חוקים במקרים שיש בכך צורך. לגבי חרם דרבנו גרשום כתב שדבר כזה אפשרי בכל זמן, אם יש לכך צורך אזרחי, חברתי או כלכלי. גם לגבי התפילות ציין שייתכן שאפשר להוסיף תפילות לשלום המלכות או תפילות בשפות אחרות.
בנוסף לפארודיה המוקדמת "אל הערים הנידחות", תקף שד"ל בשנות ה-40 את הרעיון הרפורמי של שליחות ישראל להפיץ מוסר בעמים ואת הפירוש-מחדש שלהם למשיחיות כעניין אוניברסלי, שאינו כרוך בשיבה לציון. בדומה לבן דורו שמשון בן רפאל הירש, למרות תמיכתו במחקר מדעי, ראה בדת בבסיסה דבר שמעבר להשגת אנוש ושאינו יכול להישפט באופן רציונלי. שד"ל הצביע על האמונה בתורה מן השמים ובקיומו של מעמד הר סיני, על אף הסתייגותו מנושא עיקרי האמונה, כיסוד שאי-אפשר לעבור עליו מבלי לצאת מן הגדר. על רקע זה נבעה התנגדותו המוחלטת לביקורת המקרא, אף שלעיתים נדירות הסכים כי נפלו טעויות קטנות באיות מילים. הוא החליט ללמד את הנושא בבית-המדרש לרבנים בפדובה מטעמים של "דע מה שתשיב לאפיקורס". ב-1831 כתב על יצחק מרדכי יוסט, כשזה פרסם מאמר בו אימץ את מסקנותיו של מבשר השערת התעודות וילהלם מרטין לברכט דה וטה: "שנאתי מאסתי את יאסט... אויב ה' וצורר היהודים." ב-1836 כתב לאברהם גייגר הצעיר כי ההכרה בכך ש"התורה יצאה מידי משה" היא יסוד האמונה, ומי שפועל לערער אותה שקול לרוצה "להשמיד, להרוג ולאבד את היהודים" והטיל ספק בכך שיוכל לשמור עמו על יחסים תקינים. הוא תקף גם את צבי גרץ כשהלה כתב כי התלמוד הבבלי נעלה על הירושלמי הואיל וספח השפעות זרות.
פועלו

מלבד מלאכת ההוראה, עסק שד"ל רוב ימיו במחקר ובכתיבה. שד"ל כתב פירושים למקרא, ועבודות מחקר מפורטות בתחומי הבלשנות, הספרות והביבליוגרפיה. את מחקריו הוציא לאור בספרים, אך חלקם הגדול מפוזר באיגרות ובמאמרים בכתבי עת, או שלא יצא לאור כלל. בחקירותיו התפרס על פני מקצועות רבים ביהדות ובתולדות ישראל, ואף קרא על עצמו בפרפרזה על אמרתו של פובליוס טרנטיוס אפר: "Judaeus sum, Judaici nihil a me alienum puto" ("יהודי אני, ושום דבר יהודי אינו זר לי").
פועלו > תרגומיו ופירושיו למקרא

פירושיו של שד"ל למקרא הם ממפעליו החשובים ביותר. כבר בהיותו כבן שמונה, ראה שד"ל צורך בחיבור פירוש חדש למקרא, ורוב עבודות המחקר שלו מכוונות למטרה זו.
פירושיו הם בדרך הפשט, ומבוססים על הבנת רוח הקדמונים, שקדנות, על לימוד מפרשים קודמים, ועל הגיונו תוך דקדוק בדרכי לשון הקודש. לדוגמה, פירושו לספר ישעיהו חובר נדבך נדבך. הוא היה הוגה ארוכות בפירוש לפסוק בזיקה לפירושי המפרשים, עד שמסכים בדעתו מה הפשט, ומסדר את מחשבתו במילים, ובשיעור דן בפירושו עם תלמידיו. כך היה עושה פסוק פסוק, וחוזר על הספר כולו כמה פעמים.
בפירושיו הוא מכריע בין מפרשים שקדמו לו, או מפרש פשט חדש תוך שחולק על מפרשים קודמים או גם באופן שלא בהכרח תואם את פרשנות חז"ל, לעיתים אף משתמש בפרשנות חיצונית כמו תרגום השבעים, הירונימוס וחוקרים נוצרים אחרים, וכן בפרשנים בני דורו, כמו משה מנדלסון והרץ הומברג, ולפעמים גם בפירושי תלמידיו, לפי הכלל: קבל את האמת ממי שאמרה.
שד"ל עצמו מסביר את השימוש שהוא עושה בכתביהם של פרשנים וחוקרים נוצריים בכך שהוא משתמש בהם לשלוש מטרות: לדחות את פירושיהם שאינם נכונים, ורבים נמשכים אחריהם, להראות שרוב פירושיהם הנכונים לקוחים מפרשנים יהודים, ואם ימצא בהם דבר נכון שאינו מוזכר במקומות אחרים, הוא מביאו בשם אומרו שכן "האמת לבדה היא מגמתי, ואמונתנו, תודה לאל, אינה מפחדת מהאמת".
את פירושיו למקרא מבסס שד"ל על עשרה יסודות, אותם הוא מזכיר בהקדמה לפירושו לישעיהו:
האמונה בבורא.
האמונה בהשגחה ובשכר ועונש.
האמונה בנבואה ובנסים.
אהבת האמת.
להשתדל להיכנס לזמנם ודעתם של כותבי המקרא.
הרגל בקריאת כתבי הקודש.
עיון בטעמי המקרא.
נפש שירית - לפירוש ספרי השירה שבמקרא.
שאין בפירושי חז"ל, או הטעמים, ראייה על פשט המקרא.
שהמקרא נשמר היטב משיבושים.
ביסודות אלו חולק שד"ל הן על רוב הפרשנים המסורתיים - שראו בעין רעה מחלוקת על הראשונים, ושללו כמעט לחלוטין פירוש בניגוד לדעת חז"ל, והן על פרשני תנועת ההשכלה - שניסו לפרש את המקרא לפי הנחות היסוד שלהם, ולא לפי הנחות היסוד של כותבי הספר. ביסוד השישי, וכן מוזכר הנושא ביסוד השמיני, מבקר שד"ל את המנסים לפרש את המקרא בלי ידיעה מספקת בלשונו, ביניהם הוא מזכיר בפירוש את משה מנדלסון.
במחקריו הפרשניים מוכן שד"ל לקבל כל תוצאה אובייקטיבית. מחד גיסא, שולל שד"ל את חלוקתו של ספר ישעיהו לשני נביאים, ומאידך גיסא, סובר שלא ייתכן כי שלמה כתב את מגילת קהלת. בפירושיו לנ"ך ניתן למצוא הערות רבות הנוטות לביקורת המקרא הנמוכה (בהם משנה שד"ל לעיתים את מקומה של אות במשפט, אך לא מוסיף או מחסיר אותיות), אם כי בפירושיו לתורה שנכתבו מאוחר יותר נמנע שד"ל מפירושים כאלה.
בפירושיו מרבה שד"ל לצטט פירושים מאביו ומתלמידיו, להתפלמס עם פרשנים אחרים, ולעיתים רבות חוזר בו מפירושים אותם כתב במקומות אחרים.
הספר הראשון שעליו ערך שד"ל פירוש, היה ספר ישעיהו, שיצא עם תרגום איטלקי בשנת 1851, ואחריו יצאו בשנת 1856 פירושים לירמיהו, יחזקאל, משלי ואיוב. פירושיו לתורה יצאו לאור בצורה מקוטעת בספר בשם "המשתדל" בשנת 1847, ואחר כך במהדורה שלמה יותר, עם תרגום לאיטלקית בשנת 1861. פירושיו לתורה לא נערכו מעולם כספר שלם, אלא סודרו מתוך רשימות של שיעוריו בבית המדרש לרבנים. כמו כן, פירש שד"ל את מגילת קהלת, וכתב פירוש על שני פרקים בתהילים. קטעי פרשנות אחרים מפוזרים בין שאר כתביו, איגרותיו הרבות, ומחקריו הספרותיים והבלשניים.
ב-2015 יצאה בעריכת יונתן בשיא סדרת ספרי פירוש שד"ל על התורה. בשיא הסתמך בעריכתו על מספר כתבי יד של תלמידי שד"ל. ב-2019 הושלם פירוש שד״ל לתנ״ך עם יציאתה לאור של סדרת ספרי פירוש שד״ל לחלק מהנ"ך.
פועלו > מחקר

בתחום המחקר עסק שד"ל בשלשה נושאים עיקריים: דקדוק, בלשנות, וספרות. את מחקריו ערך שד"ל למטרות של פירוש המקרא - עבודתו העיקרית.
שד"ל עסק הרבה בדקדוק של לשון הקודש, מה שנדרש הן עבור פירוש המקרא והן לצורך לימוד עברית לתלמידיו. הוא כתב ספר מקיף בלשון איטלקית על דקדוקה, שלא תורגם לעברית. ההקדמה לספר תורגמה על ידי חיים קסטיליוני לחוברת בשם "תולדות לשון עבר", אברהם כהנא עיבד וסיכם את הספר כולו לספר "דקדוק לשון עברית: אטימולוגיה / שד"ל". ספרו של שד"ל "בית האוצר" כולל הבחנות מעמיקות על הוראות מילים נרדפות בעברית, והשפיע על הספר "יאיר אור" של המלבי"ם. הערות דקדוקיות רבות מפוזרות בשאר חיבוריו ובאגרותיו. שד"ל רצה להוציא לאור מילון חדש של השפה העברית. במחקריו בתחום המילונאות שנעשו לצורך כך עסק שד"ל בסמנטיקה, אטימולוגיה ומורפולוגיה. כן עסק שד"ל בתולדותיהם ובספריהם של מדקדקי העברית בימי הביניים.
מחקריו בבלשנות עוסקים בשפות שמיות. על אף שהמחקר בשפות אלו היה מוגבל מאוד באותם ימים, הגיע שד"ל לתוצאות חשובות ביותר. במחקריו עסק שד"ל כמעט בכל היבטיה של השפה. הוא כתב מחקרים בפילוסופיה של השפה, באבולוציה שלה ובבלשנות השוואתית. על אף שבימיו טרם ידע המחקר את השפות אוגריתית, אכדית, חלק מן השפות האתיו-שמיות, וניבים שונים של הארמית, הצליח שד"ל להבין כי מקור השפות השמיות בשפה קדומה יותר, ובכך הניח את היסודות לחקר הפרוטושמית. שד"ל ערך מחקרים על השפה השומרונית, ועל פיהם פירש פסוקים רבים במקרא.
במחקריו בשפה הארמית הניח שד"ל את היסודות לקיומם של שני ניבים נפרדים בארמית - הארמית המקראית והארמית התלמודית. בנושאים אלו כתב שד"ל את "דקדוק הארמית המקראית" ו"דקדוק הארמית התלמודית" - שתורגמו מאיטלקית לאנגלית, גרמנית וכמו כן לעברית על ידי חיים צבי לרנר (1880). בנוסף, כתב שד"ל מחקר מפורט על תרגום אונקלוס בשם "אוהב גר", בו כללי התרגום לארמית, והשוואה בלשנית בין הארמית של אונקלוס לסורית. הוא גם היה מן הראשונים בתקופתו שקבעו כי לשון חז"ל הייתה שפה חיה ומדוברת.
בתחום הספרות, עסק שד"ל רבות בשירת ימי הביניים, ובתחום זה הוציא את "דיוואן רבי יהודה הלוי" וליקוטי שירים אחרים. הוא עסק רבות גם בבדיקת ייחוס השירים למחבריהם. במחקר נוסחי התפילה, כתב שד"ל את "מבוא למחזור כמנהג בני רומא". בתחום הביבליוגרפיה בלט הקטלוג של אוסף יוסף אלמנצי, שיצא לאור בשנת 1863 בשם "יד יוסף". על פי שיעוריו בבית המדרש לרבנים בפדובה הוציא לאור שני ספרים באיטלקית על ההיסטוריה של עם ישראל. בעקבות מחקרי בנו אוהב גר, שמת בדמי ימיו, התעניין גם שד"ל בהלכות קהילת יהודי אתיופיה וביסס את דעת בנו על מוצאם היהודי.
שד"ל עצמו השקיע את כל כספו הנותר לו בקניית ספרים, והייתה לו ספרייה גדולה מאוד. להוצאת ספריו לא נותר לו בדרך כלל כסף, והוא ממן אותם מתרומות או מאנשים ששילמו מראש והתחייבו לקנות עותקים מהספר המודפס. פעם אחת, התבטא שד"ל באומרו ש"היה מוכן למסור את ספרו לשטן, אילו היה מתחייב להוציאו לאור בדפוס הגיהנום".
פועלו > שירה

שד"ל החל לכתוב שירים בגיל ארבע-עשרה לאחר שבת דודתו, רחל מורפורגו, הראתה לו את ספר השירה "אלה בני הנעורים" שכתב אחי סבה, אפרים לוצאטו. שד"ל חשב ששירי קרובו הם שירים איטלקים בלבוש עברי, ומקנאה ללשון העברית כתב במהלך כשנה שירים שהיו כעבור שנים מספר לספר השירים "כינור נעים". בין השירים גם סדר עבודה ליום הכיפורים. משיצא ספר שיריו לאור (1825), הוכר מיד כאחד מגדולי משוררי דורו. שד"ל היה אמון על הפיוט הקדום, על שירת יהדות ספרד ושירת יהדות איטליה. כמו כן היה בקי בשירה הלטינית והאיטלקית. לדעתו השירה היא חכמה הכוללת את כל שאר החכמות, "מלאכת התועלת והתענוג". שיריו הם בעיקר תוכחות-מוסר לבני דורו, וגם שירים לחגים, שירים אישיים, שירי ידידות ועוד.
שירתו העברית של שד"ל הושפעה רבות משירתם של רבני איטליה ומשירת משוררי משפחתו. שד"ל עצמו כותב במכתב לידידו המשורר מאיר הלוי לטריס על ההבדל בין "שירת בני לוצאטו" לשירת "מנדלסון וחבריו". בעוד שירתם של משוררי ההשכלה, המושפעת מהתרבות הגרמנית ומהרומנטיקה של המאה התשע עשרה, נוטה להיות עמוסה במשחקי לשון וקשה להבנה, שירתו של שד"ל, המושפע רבות מן האסתטיקה האיטלקית, קלה יותר, ולשונה פשוטה וברורה, ובשל כך גם המסר שבה עוצמתי יותר. שד"ל מגדיר הבדל זה באפשרות לתרגם את השירה. לדעתו, אפשר לתרגם את שירתו ואת שירת הרמח"ל בקלות, כמעט לכל שפה. צורה זו של שירה אופיינית גם לשאר המשוררים בני משפחתו: אפרים לוצאטו, יצחק לוצאטו ורחל מורפורגו - בת דודתו של שד"ל. למעשה, מסיבה זו, יש הרואים בשירתו של שד"ל פרוזה שקולה בלבד.
את הכישרון לכתיבת שירה עברית אפשר, לדעת שד"ל, לקבל באופן טבעי או לרכוש על ידי קריאה בכתבי הקודש. שד"ל גם מפרט כיצד יש לפתח את הכישרון הפואטי:
שירתו של שד"ל מתאפיינת בדגש רב על החרוז, והוא חולק על הטוענים כי החרוז מגביל את המשורר. לדעתו, החרוז רק מעצים את החוויה האמוציונלית של הקורא. כמו כן, נותן שד"ל דגש רב למשקל בשיטה הסילאבית, תוך שימת לב גם למקומן של התנועות והיתדות. בדרך כלל, יש בכל שורה משיריו אחת עשרה תנועות.
משירתו של שד"ל הושפעו רבות אד"ם הכהן ובנו מיכה יוסף לבנזון (מיכ"ל), והאחרון אף כותב במכתב לשד"ל כי מאז שמע על שיטתו, הוא כותב רק כמוה, ואף שינה חלק משיריו הישנים להיות בני אחת עשרה תנועות בשורה ובעלי חרוז עקבי. יש הרואים בשירתו של שד"ל את היסודות של השירה העברית בעלת המקצב האחיד, כפי שזו ניכרת ביצירותיהם של חיים נחמן ביאליק ושאול טשרניחובסקי. עם זאת, היום הנטייה היא שלא לייחס ערך אמנותי רב לשירתו של שד"ל, משום שהדידקטיות שבתוכן והכבדות שבצורה מקשות עליה להתרומם לגבהים.
השפעתו

על אף פרסומו הרב, ותפוצתם הגדולה של ספריו, לא הייתה להגותו של שד"ל השפעה משמעותית על תרבותם והגותם של בני דורו. הדבר נבע, בין היתר, בשל דעתו היחידאית והביקורות הקשות על דרכו. למעשה, אנשי שני המחנות העיקריים באותם ימים מתחו על שד"ל ביקורת חריפה: אנשי היהדות המסורתית ביקרו את שד"ל על חדשנותו, התייחסותו החיובית למחקר, דעותיו בענייני אמונה והתיקונים שתיקן במקרא. אנשי ההשכלה, לעומתם, ראו בו שמרן המחויב למסורת הרבה יותר מאשר למחקר ולפילוסופיה המודרנית. לעומת זאת, בדורות הבאים, הייתה לו השפעה מוצלחת יותר, כגון על משה לייב ליילנבלום שחיבבו יותר מכל חכמי ישראל שבמערב מתקופת ההשכלה, או על שמואל יוסף עגנון שאהב את חיבוריו והעריכם כמלאי תורה וחכמה.
להבדיל מהשפעתו המעטה על יהדות העולם, גדולה הייתה השפעתו של שד"ל על יהדות איטליה. בית המדרש לרבנים, ששד"ל עמד בראשו, המשיך עוד שנים רבות ללמד בעברית, ותלמידיו הקפידו על קיום מצוות, כמו הזרם המסורתי ביהדות האורתודוקסית. השפעתו של שד"ל ניכרת בכך שמוסדות הקהילה הרשמיים, כגון בתי המדרש והרבנים נותרו אורתודוקסים, אף על פי שיהדות איטליה נחשבה המתבוללת ביותר באותם זמנים. רבים מייחסים לשד"ל גם את היעלמותה של הקבלה מאיטליה, בה הייתה נפוצה מאוד לפני זמנו.
יוסף קלוזנר, האמין כי הייתה להשקפותיו הלאומיות של שד"ל על ארץ ישראל ועל העברית השפעה על הוגי דור התחייה שאחרי תקופת ההשכלה. לדבריו: "הוא פרשת הדרכים של ספרות ההשכלה, שכל השבילים בתוכה מובילים אליה. שהרי כשנפטר ביום הכיפורים תרכ"ו כבר היה הכול מוכן בשביל סמולנסקין ובן-יהודה, כלומר, בשביל המבשרים של דור התחיה".
כמדקדק, בלשן ומפרש המקרא, הייתה לשד"ל השפעה גדולה על תחיית לשון הקודש, פרשנות המקרא (אברהם כהנא, משה יצחק אשכנזי, המלב"ים), והספרות העברית החדשה. כתב נחום סוקולוב: "העברית שלו הייתה מצוינת בלבביות ובאי-אמצעיות, בפשטות ילדותית, בתמימות אינטימית, ויחד עם זה גם במדעיות מדויקת, עד שהרבה מגדולינו אינם מגיעים אף לקרסוליו. הוא היה מרן באמת, ואשרי מי שלמד ממנו. עמל הוא לראות, שרוב מבקרינו וכותבי נסויי קורות ספרותנו, סגרו א"ע בתחום מוגבל של מנין קטן, העושה רושם של אגודת הערצה הדדית, שכחו את שד"ל! הרי זה כאילו יאמר, שלומדי תנ"ך ותלמוד שכחו את רש"י. שד"ל היה הרש"י של משוררי תקופת-הזהב שלנו בספרד. שד"ל היה הרש"י של השפה העבריה. שד"ל תפס את הגאוניות של האומה באמיתת אופייה: בהתמימות הגדולה ובהלבביות המתוקה. שד"ל תפס את הרעיון הלאומי ברוחניותו ונלחם כנגד הריפורמה החיצונית וכנגד הטמיעה. שד"ל היה פשטן ומיסטיקן כאחד, ובבחינה זו היה הארכיטיפוס של בן-יהודה. הוא היה גם חלוץ הדבור העברי. לפי חקירותי באיטליה היה שד"ל מדבר עברית עם תלמידיו."