stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לוחמה נגד צוללות
היסטוריה > בין שתי המלחמות

עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה הייתה בריטניה בשיא כוחה הימי אי פעם. הצי הקיסרי הגרמני, שהיה השני בגודלו בעולם לפני המלחמה, נעלם: אוניות השטח הגרמניות הוטבעו בידי צוותיהן במפרץ סקפה פלו, כדי למנוע את העברתן למדינות ההסכמה כפיצויי מלחמה, וצי הצוללות הגרמניות אולץ להיכנע, ונגרט. לצי המלכותי הבריטי היו בתום המלחמה 61 אוניות מערכה, יותר אוניות מערכה משהיו לצי ארצות הברית ולצי הצרפתי גם יחד, יותר מכפול ממספר אוניות המערכה של הצי הקיסרי היפני והצי האיטלקי במשותף. לבריטים היו 120 סיירות ו-466 משחתות - פי שניים ממספרן בציי ארצות הברית וצרפת יחד, וכמעט פי שלושה משחתות ממה שהיו לצי הקיסרי היפני ולצי האיטלקי ביחד.
מעבר לעליונות הבריטית המוחלטת, איום הצוללות למעשה נעלם. הדבר אירע משתי סיבות. ראשית, בחוזה ורסאי נאסר על גרמניה להחזיק צוללות כלל, ועד 1935 לא היה לצי הגרמני כוח צוללות. לוחמת צוללות בלתי מוגבלת נאסרה לחלוטין. שנית, בחודשים האחרונים של המלחמה הושלם פיתוחו של הסונאר (שנקרא במקור ASDIC) והתחושה הייתה שאמצעי גילוי זה נותן את המענה המלא לאיום הצוללות.
העובדה שלא היה לצי המלכותי הבריטי כל יריב משמעותי, והנטל הכלכלי הכבד שהיה מוטל על המדינה לאחר המלחמה, הביא לקיצוץ נרחב בצי. אמנת וושינגטון, שנחתמה ב-1922 בין המעצמות הימיות הגדולות באותה תקופה (בריטניה, ארצות הברית, יפן, איטליה וצרפת) קבע מסגרות ברורות לגודלם של ציי המעצמות ולגודלן של האוניות בציים הללו, וכך הוגבל עוד יותר גודלו של הצי הבריטי. כל המהלכים הללו הביאו לכך שהלוחמה נגד הצוללות נדחקה לקרן זווית ונחשבה כ"עבודה שחורה", סוג של מיומנות שולית, לא זוהרת ולא מרכזית בפעילות הצי. בהתאם לכך נערך אימון מועט מאוד בלוחמה מעין זו, וחלק גדול מהידע והניסיון שנרכשו במלחמת העולם הראשונה נשכחו. אוניות ליווי כמעט ולא נבנו, וב-1935 הושמעה מחדש הדעה שאין טעם בהפלגה בשיירות בעת מלחמה.
עם זאת היו פיתוחים טכנולוגיים שסייעו, בבוא הזמן, למלחמה נגד הצוללות במלחמת העולם השנייה. נעשתה התקדמות רבה באלקטרוניקה, בהגברה, עיבוד אותות ותצוגה של מידע. הייתה התקדמות רבה בפיתוח הסונאר, ומכשירים הותקנו בכל משחתות הצי הבריטי וצי ארצות הברית ונעשתה הכנה לייצור המוני של מכשירי סונאר ולהתקנתם גם באוניות קטנות יותר. התקדמות רבה הייתה גם בפיתוח המכ"ם, שתהיה משמעותית מאוד במלחמה הקרובה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה התנהלה לוחמת צוללות ולוחמה נגדן בשתי חזיתות עיקריות: האחת התנהלה באוקיינוס האטלנטי, בין צוללות הקריגסמרינה הגרמניות, שניסו לנתק את נתיבי האספקה של בריטניה, לבין אוניות הליווי של הצי המלכותי הבריטי, הצי המלכותי הקנדי, וצי ארצות הברית, בעיקר. במערכה זו הובסו הצוללות הגרמניות. מערכה נוספת התחוללה באוקיינוס השקט, בין צוללות של צי ארצות הברית לבין הצי הקיסרי היפני. במערכה זו הצליחו הצוללות לפגוע קשות בצירי האספקה ימיים של יפן ובאוניות המלחמה שלה, והיפנים לא הצליחו לתת מענה מתאים לאיום.
החשיבה האסטרטגית של ראשי הציים הגדולים במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 הייתה מבוססת על תורתו של אלפרד תייר מהן, שהשפיעה על האסטרטגיה הימית עוד מתחילת המאה ה-20. הדגש, על פי תורת מלחמה זו, היה על קרב מכריע בין אוניות השטח הגדולות, אוניות מערכה ונושאות מטוסים הציים הגדולים נערכו בהתאם לדרך מחשבה זו, וגם הקריגסמרינה, בראשות גרוס-אדמירל אריך רדר בנה את תוכנית ההתעצמות שלו, תוכנית Z, סביב אוניות מערכה ונושאות מטוסים. לצוללות נועד תפקיד במסגרת זו - ליווי אוניות הצי, איסוף מודיעין, ותקיפת אוניות האויב. הצי הקיסרי היפני היה המתקדם ביותר בהפעלת צוללות על פי תפיסת עולם זו וכלל בשורותיו, בין השאר, את דגמי הצוללות המהירות ביותר במלחמת העולם השנייה (הצוללות מסדרת I-201), ואת הצוללות הגדולות ביותר שנבנו עד להופעתן של צוללות טילים בליסטיים, שהיו ייחודיות גם ביכולתן לשאת מטוסים (הצוללות מסדרת I-400).
יוצא דופן בגישתו היה קרל דניץ (שהיה קומודורה בתחילת המלחמה; חודש לאחר תחילתה הועלה לדרגת קונטראדמירל). הוא סבר שמטרתן של הצוללות צריכה להיות תקיפת אוניות מסחר וניתוק נתבי האספקה של בריטניה. גישתו לא זכתה לאהדה, ורק עם התקדמות המלחמה התבררה נכונות גישתו. בשל כך לא היו בידי גרמניה די צוללות בתחילת המלחמה כדי להוות גורם מכריע.
מאידך, גם בריטניה לא הייתה מוכנה למלחמה. מספר אוניות הליווי בתחילת המלחמה היה קטן ורחוק אפילו מן הצרכים הבסיסיים ביותר. החימוש והנשק שבידי הבריטים היה מיושן ולא מספק: הסונאר (שנקרא אצל הבריטים ASDIC), התאים לגילוי צוללת מתחת למים אך לא ניתן היה לגלות באמצעותו צוללות במצב ציפה, וזה היה המצב שבו היו הצוללות תוקפות. המצב היה חמור עוד יותר בשל העובדה שהצוללות תקפו בעיקר בלילה. מספר המטוסים היה מצומצם מאוד, רובם בעלי טווח קצר מכדי להגן על השיירות, והחימוש שבידיהם לא היה יעיל בתקיפת הצוללות. טקטיקת הלחימה בצוללות לא הייתה מגובשת, ולא היה תיאום בין אוניות הליווי ולא שיטה מסודרת להפלגות השיירות.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה > שיירות

בניגוד למלחמת העולם הראשונה, במלחמת העולם השנייה הפעילו הבריטים את שיטת השיירות מיד עם תחילת המלחמה. השיירות חולקו לשיירות מהירות ואיטיות, על פי מהירותן של אוניות הסוחר, וזאת כדי לצמצם את פגיעותן של אוניות הסוחר המהירות. החל מ-1943 הופעלו שיטות של חקר ביצועים כדי להביא להפעלה מיטבית, וכך נתגלה כי גודלן של השיירות היה פחות משמעותי, והגורם העיקרי בהגנת השיירה היה גודלו של כוח הליווי: אוניות ליווי היטיבו להגן על מספר קטן יותר של שיירות גדולות מאשר על מספר גדול יותר של שיירות קטנות.
לעומת הבריטים, הצי היפני היה שבוי בתפיסה ההתקפית, ולא מיהר להפעיל שיירות שנתפסו בעיניו כהגנתיות. רק בשלב מאוחר במלחמה, מ-1944 ואילך, החלו היפנים לארגן את אוניותיהם בשיירות, אך גם אז נעשה הדבר באופן חלקי, כמפורט להלן.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה > השתלטות על נקודות מפתח

בזירת האוקיינוס האטלנטי נקטו הבריטים בשיטה של השתלטות על נקודות אסטרטגיות, ובהן איי פארו, שבשליטת דנמרק, ועל איסלנד, זאת, כדי ליצור בסיסים נוספים למטוסים, דוגמת "מיקס פילד" ליד רייקיאוויק (כיום נמל התעופה הבינלאומי קפלוויק), ולצמצם את הנתיבים הפנויים לצוללות. לאחר כיבוש נורווגיה על ידי הגרמנים חששו הבריטים מאוד מהשתלטות גרמנית על איסלנד שהייתה עלולה לנתק לחלוטין את תנועת השיירות, ובשל כך החליטו להקדים ולפלוש לאי. ב-10 במאי 1940 נחתו כ-750 נחתים בריטים ברייקיאוויק, ללא התנגדות מצד המקומיים. ביולי 1941 קיבלה על עצמה ארצות הברית את הגנת האי, לבקשת ממשלת איסלנד, וחיילים אמריקניים החליפו את הכוח הבריטי. בריטניה הציבה באי טייסות של מפציצים ומטוסי סיור, וליד רייקיאוויק נקבע בסיס תחזוקה ותדלוק לאוניות הליווי.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה > תגבור כוחות הליווי ואוניות המשא

במערכה על האוקיינוס האטלנטי השקיעו בעלות הברית רבות בתוכנית מואצת לבניית אוניות ליווי נוספות, כדי להשלים את החסר. בשנים הראשונות של המלחמה נבנו בבריטניה, בקנדה ובארצות הברית 267 קורבטות, מסדרת פלאואר (flower), והחל מ-1941 החלו להיכנס לשירות הפריגטות מסדרת ריבר (River). חיל הים הקנדי, כחלק מחילות הים של הממלכה המאוחדת, החל לקבל על עצמו ליווי חלק ממסלול השיירות, וכך הוקל הנטל שעל חיל הים המלכותי. מדיניות השאל-החכר שאותה יזם נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, איפשרה לו להיענות לבקשתו של ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, ולהעביר לבריטניה 50 משחתות ישנות. נדרשה עבודת התאמה רבה של האוניות לתפקידן, (כולל התאמת סונאר, מכ"ם, ועוד) והן היו שנואות על צוותן בשל תכונותיהן הגרועות, אך מעצם מספרן מילאו פער משמעותי עד לייצורן של אוניות ליווי מתאימות וחדישות יותר.
בנוסף לתגבור אוניות הליווי, נעשה מאמץ לייצר אוניות סוחר כדי למלא את מקומן של האוניות שהוטבעו. עד סוף 1940 הוטבעו למעלה מ-1,000 אוניות, בערך מחציתן על ידי צוללות בשלב ראשון שילבה בריטניה בצי הסוחר שלה אוניות של מדינות שנכבשו בידי הגרמנים. בסך הכול צורפו לצי הסוחר הבריטי אוניות סוחר בתפוסה של כ-3 מיליון טון, שפיצו כמעט לגמרי על האבדות, אך הן היו "מתנה חד פעמית" - לא ניתן היה לקוות ליתרון מסוג זה פעם נוספת. במקביל, עברו המספנות בבריטניה לתוכנית בנייה מואצת, שנועדה לבנות אוניות בתפוסה של 1,200,000 טון, והוזמנו בארצות הברית אוניות בתפוסה של 7,000,000 טון.
לעומת המאמץ של בעלות הברית במערכה באוקיינוס האטלנטי, במערכה באוקיינוס השקט לא השכיל הפיקוד היפני לתגבר את אוניות הליווי שלו. העדיפות בבניין אוניות ניתנה לאוניות השטח המלחמתיות, ואילו לאוניות הליווי ניתנה עדיפות נמוכה. לצי היפני היו משחתות מעולות, שהיו מצוידות ללוחמה נגד צוללות, אולם משחתות אלה היו יקרות לבניה ונועדו ללוחמה ימית קלאסית בין ציי מלחמה ולא לליווי שיירות וציד צוללות. רק בשלב מאוחר במלחמה הבין הפיקוד היפני שיש לייצר אוניות ליווי זולות שניתן לייצר בכמויות, אך אז כבר היה מאוחר מדי.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה > טקטיקה ושליטה

הבריטים פיתחו ותרגלו לוחמה נגד צוללות, וקבעו קבוצות קבועות של אוניות ליווי. כל אונייה חדשה עברה דרך בסיס אימונים באיים ההברידיים, שם עברה אימונים נוקשים במיוחד במשך כמה שבועות. מעבר לכך, במקום צירוף מזדמן של אוניות ליווי לשיירה, נקבעו קבוצות קבועות של אוניות ליווי, שתמיד הפליגו ביחד; כך הושגו יעילות רבה ושיתוף פעולה גבוה בין האוניות. בכל קבוצה היו שתיים או שלוש משחתות וחמש או שש קורבטות. מכיוון שבדרך כלל אונייה או שתיים היו בנמל לטיפולים לתיקונים, מנתה כל קבוצה שש אוניות בפועל.
בנוסף לתרגול, הושקע מאמץ רב בשיפור אמצעי שליטה ובקרה. בפברואר 1941 הועברה מפקדת זירת המבואות המערביים (Western Approaches Command) מפלימות' לליברפול, שהייתה אחד מהנמלים העיקריים של השיירות. בדרך זו הושגה שליטה קרובה וטובה בהרבה על השיירות. בנוסף, הוכפף פיקוד החופים של חיל האוויר המלכותי (RAF Coastal Command) ישירות לאדמירליות; פיקוד החופים עסק בעיקר בלוחמה נגד צוללות, והכפפתו לאדמירליות הביאה לשיתוף פעולה ותיאום טובים יותר.
צי ארצות הברית עבר תקופה כואבת של לימוד, כאשר סירב ללמוד מהניסיון שנרכש על ידי הבריטים. עם כניסת ארצות הברית למלחמה נגד יפן וגרמניה הנאצית, בדצמבר 1941, יזם פיקוד הצוללות הגרמני מבצע תקיפה נגד אוניות הסוחר לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית. המבצע, שנקרא מבצע "הקשה" (בגרמנית: Paukenschlag) נחל הצלחה גדולה והסב לארצות הברית אבדות כבדות, ואחת הסיבות העיקריות לתבוסה זו הייתה חוסר רצונם של מפקדי הצי ללמוד מהנסיון הבריטי בארגון שיירות ובטקטיקה ללוחמה נגד צוללות. רק לאחר שאימצו את השיטות הבריטיות נבלמה המתקפה הגרמנית.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה > אמצעי גילוי ומודיעין

סונאר הותקן על אוניות הליווי של בעלות הברית וגם על אוניות הליווי היפניות. אחד החידושים בתחום זה היה מצוף האזנה (אנגלית: Sonobuoy). מכשיר זה הוטל ממטוס ונפתח עם המגע במים. חלק מן המכשיר היה מצוף ובו משדר רדיו. חלקו השני של המכשיר כלל הידרופון (או כמה הידרופונים), שהיה שקוע במים בעומק שנקבע מראש, וקלט אותות קוליים של צוללות. האותות שנקלטו שודרו למטוס, ועל פי חיתוך האותות מכמה מכשירים ניתן היה לגלות את מיקומה של צוללת. אמצעי זה הופעל על ידי בעלות הברית.
בעלות הברית ציידו את אוניות הליווי ואת המטוסים במכ"ם, שאיפשר זיהוי צוללות כאשר היו בציפה ולא בצלילה. מכשירי המכ"ם היו שיפור גדול: כך ניתן היה לזהות צוללות גם בלילה, וממרחק גדל והולך. ככל שהתקדמה המלחמה השתכללו המכשירים, ויחידות הליווי צוידו במכשירי מכ"ם בעל גל סנטימטרי, שאיפשר גילוי עצמים קטנים יחסית. לעומת זאת, יפן פיגרה מאוד בנושא המכ"ם.
פותח מגלה אנומליה מגנטית (MAD, ראשי תיבות של Magnetic anomaly detector) שנועד לגלות שינויים בשדה המגנטי של כדור הארץ, שיכולים להיווצר, בין השאר, על ידי תנועה של גוף מתכתי גדול כמו צוללת. מכשירים כאלה נישאו במטוסים או נגררו על ידי אוניות. גם הצי היפני השתמש במכשירים כאלה, שנקראו ביפנית ג'יקיטנצ'יקי (磁気探知機).
במהלך המערכה נעשה שימוש נרחב בקשר רדיו. חלק מרכזי מהטקטיקה של צי הצוללות הגרמני היה הנחייתן מהמרכז בברלין אל מיקומן של השיירות. כל מפקד צוללת היה צריך, לפיכך, להעביר מסרים שונים אל המפקדה: מיקומו, מצבו, מזג האוויר במיקומו, ועוד. למרות ניסיונות רבים לקודד את השידור בצופן, מכל מקום נקלטו שידורים אלו אצל הבריטים. קליטת האותות בשתי תחנות איפשרה את איתור מיקום השידור בשיטה של טריאנגולציה. שיטה זו נקראה High Frequency Direction Finder, ובקיצור - Huff-Duff. לא היה צורך לפענח את ההודעה ששולחת הצוללת - די היה באיתור מיקומה. לפי איתור זה ניתן היה להפנות את השיירות אל נתיבים הרחוקים ממיקום הצוללות. האחראים על השיירות הצליחו בדרך זו להפנות למעלה מ-60% מהשיירות לנתיבים בטוחים יותר. ב-1942 הותקן ציוד כזה גם על אוניות הליווי, והן היו יכולות לזהות בעצמן מיקום של צוללות הנמצאות על נתיבן, ולנסות לתקוף אותן באמצעות זיהוי זה. השיירות, לעומת זאת, הפליגו בדממת אלחוט.
כמו במלחמת העולם הראשונה, גם במלחמת העולם השנייה היה למודיעין הבריטי חלק חשוב בניצחון, וזאת על ידי פיצוח הצופן הגרמני של מכונת האניגמה כחלק מהמאמץ המודיעני שכונה אולטרה. פיצוח הצופן היה תלוי בטעויות שתיעשנה על ידי המפעילים. מפעילים מנוסים, כמו בפיקוד הלופטוואפה כמעט ולא טעו, והצופן שלהם כמעט ולא נפרץ; הצופן שבו השתמשו אנשי הגסטפו לא נפרץ אף פעם. לעומת זאת, האחראים על השידור בצוללות היו בדרך כלל קצינים צעירים, פחות מנוסים, ששידרו תחת עומס פיזי ונפשי רב. פיקוד הצוללות היה מודע לבעיה, והצוללות צוידו בדרך כלל במכונות האניגמה המשוכללות ביותר, ובקודים מתוחכמים יותר. עם זאת, על אף שהפיצוח לא היה אחיד, הרי שבמהלך 1943 כבר התקבל מידע רב, שסייע מאוד במערכה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה > אבדות צוללות גרמניות במלחמת העולם השנייה

בסך הכל הוטבעו 785 צוללות גרמניות במהלך מלחמת העולם השנייה, שהן כשני שלישים מסך כל הצוללות שהושקו במהלך המלחמה. להלן פירוט הגורמים השונים להטבעתן:
| גורם | מספר הצוללות שהוטבעו | אחוז מסך הצוללות שהוטבעו |
| --- | --- | --- |
| אוניות (בעיקר פצצות עומק) | 246 | 31.3% |
| מטוסים | 290 | 37% |
| משולב מטוסים ואוניות | 48 | 6.1% |
| צוללות | 21 | 2.7% |
| מוקשים | 25 | 3.2% |
| הוטבעו בנמלים בהפצצות מהאוויר | 62 | 7.9% |
| הוטבעו על ידי כוחות סובייטיים | 7 | 0.9% |
| תאונות ו"אש כוחותינו" | 31 | 3.9% |
| כוחות טבע (סופות וכדומה) | 9 | 1.1% |
| הוטבעו על ידי צוותיהן | 17 | 2.1% |
| סיבות לא ידועות | 29 | 3.7% |
היסטוריה > לאחר המלחמה > השינוי ביכולותיהן ובתפקידיהן של הצוללות

בחודשי המלחמה האחרונים החל הצי הגרמני לקלוט צוללות חדישות, מדגמי XXI, שנועדו ללוחמה בים הפתוח, ודגמי XXIII הקטנות יותר, שנועדו ללחימה בים התיכון, בים השחור ובים הבלטי, שבהם הים פחות עמוק. אלו היו הצוללות האמיתיות הראשונות, שהיו יכולות לצלול לפרק זמן ממושך ולתקוף גם כאשר הן מתחת למים, בניגוד לקודמותיהן שהיו יכולות לצלול רק לפרקי זמן מוגבלים, כדי לחמוק ממעקב. למזלן של בעלות הברית, הצוללות הללו נכנסו לשירות מאוחר מכדי שיוכלו לשנות את גורל המערכה; הצוללות מדגם XXIII פגעו בחמש אוניות (חלקן הוטבעו וחלקן ניזוקו), ואילו הצוללות מדגם XXI לא הטביעו אף אונייה. החידושים הטכנולוגיים שיושמו בצוללות אלו אומצו מיד לאחר המלחמה על ידי הציים הגדולים: צי ארצות הברית, הצי המלכותי הבריטי והצי הסובייטי. ארצות הברית ובריטניה עשו בהם שימוש כדי לשדרג את צי הצוללות הקיים ולהשיק צוללות חדשות, וברית המועצות השיקה צוללות חדשות שבהן הוטמעו חידושים אלו.
כניסתן של צוללות אלו לשירות הפכה חלק גדול מאמצעי הלוחמה נגד צוללות למיושנים. הצוללות החדשות היו מהירות הרבה יותר וכאמור, היו יכולות לשהות זמן רב הרבה יותר מתחת לפני המים: המצברים של הצוללות החדשות היו יעילים ובעלי קיבולת גבוהה יותר, ולפיכך אפשרו שימוש ממושך יותר במנוע החשמלי של הצוללת, שבעזרתו משייטות הצוללות מתחת למים. הצורך בציפה כדי להפעיל את מנועי הדיזל (שבאמצעותם נטענים המצברים) הצטמצם, גם בגלל המצברים היעילים יותר וגם מכיוון שכעת ניתן היה להניע אותם בצלילה באמצעות שנורקל. כך היו הצוללות החדשות יכולות, תאורטית, לבצע משימה שלמה בצלילה וללא צורך בעלייה על פני המים והתגלות. הופעתן של צוללות גרעיניות הגדילה עוד יותר את הקושי: צוללת גרעינית אינה זקוקה לשנורקל, ומהירותה גדולה עוד יותר.
במלחמות העולם התמקדו הצוללות בלחימה כנגד קווי האספקה של בעלות הברית. ואולם, במהלך המלחמה הקרה נוספו לצוללת תפקידים חדשים. צוללות החלו לשאת טילים בליסטיים הנושאים ראש נפץ גרעיני, ובכך היו לאמצעי בעל חשיבות אסטרטגית. צוללות נושאות גם טילי שיוט, ויכולתן לשגר אמצעי זה נתנו להן משקל רב מאוד בחשיבה אסטרטגית בינלאומית. כדי הגן על הצוללות נעשה מאמץ רב להקנות להן יכול חמקנות: מנועי הצוללות שופרו מאוד כדי שיפלטו פחות רעש, על חלק מהצוללות הותקנו חיפויים סופגי קול, ועוד. דבר זה הכביד עוד יותר על הלוחמה בצוללות.
היסטוריה > לאחר המלחמה > התפתחות הכוח האווירי

במקביל להתפתחות הצוללות, התפתח מאוד הכוח האווירי, שחשיבותו המכרעת הוכחה במהלך מלחמת העולם. נושאות מטוסים הוסבו לתפקידי לוחמה נגד צוללות ואחרות נבנו באופן ייעודי לכך. נבנו מטוסי סיור בעלי טווח ארוך שנשאו מגוון גדל והולך של אמצעי גילוי (ראו להלן) וחימוש נגד צוללות. מטוסים אלה התאפיינו בטווח הארוך, כאמור, וגם במהירות נמוכה יחסית, שאיפשרה להם לעקוב אחרי צוללת ולתקוף אותה.
כניסת מסוקים לשירות מבצעי הוסיפה מימד חשוב ללחימה האווירית נגד צוללות. יכולתו של המסוק להמריא ממשטחים קטנים מאפשרת גם לאוניות קטנות כמו משחתות ופריגטות לשאת את כלי הטיס. המסוק מרחיב מאוד את טווח הגילוי של האונייה, ויכולתו לטוס במהירות נמוכה ואף לרחף במקום הפכה אותו לכלי חשוב בנשיאת אמצעי גילוי וחימוש נגד צוללות.
היסטוריה > לאחר המלחמה > אמצעי גילוי

גם אמצעי הגילוי, כמו המכ"ם והסונאר, עברו שינויים ושכלולים. נעשה שימוש גדל והולך בסונאר פסיבי, הפועל בעיקר על ידי האזנה לצלילים ולא על ידי שיגור פולסים, כמו בסונאר אקטיבי. צוללות גרעיניות פלטו רעש רב, ושימוש בסונאר פסיבי היה יעיל מאוד לגילוין מבלי להסגיר את כלי השיט המחפש. כדי להתגבר על הרעש שיוצר גוף האונייה, המפריע להאזנה בסונאר, פותח סונאר נגרר, המרוחק מהאונייה. מסוקים צוידו בפיתוח דומה, סונאר טובל, המורד מהמסוק ושוקע במים לעומק מוגדר מראש, ואז מעביר אותות למסוק בכבל.
כיוון אחר לגילוי צוללות מתבסס על הגאוגרפיה של האוקיינוסים. בנקודות בהן ישנם מכשולים טבעיים, כמו מצרי ים, ניתן להניח מספר רב של מצופי האזנה, וכך לעקוב אחרי תנועות ימיות במשך פרק זמן ארוך. נעשה שימוש גם בהידרופונים קבועים המונחים בקרקע הים, שנתוניהם מועברים למוקד ביבשה. במהלך המלחמה הקרה הניחה ארצות הברית מתקני האזנה כאלה במסגרת מבצע SOSUS (ראשי תיבות של sound surveillance system, מערכת מעקב קולות).מתקני ההאזנה הונחו במצר דנמרק, בין גרינלנד לאיסלנד, ובין איסלנד לבריטניה, ובנקודות אסטרטגיות נוספות באוקיינוס השקט.
כפי שהוזכר לעיל, אמצעי גילוי שנכנס לשימוש במלחמת העולם השנייה היה מגלה אנומליה מגנטית (Magnetic Anomaly Detector, ובקיצור MAD). אמצעי זה משתמש במגנטוספירה של כדור הארץ כבסיס, ומגלה אנומליות הנגרמות על ידי גופים מתכתיים גדולים, כמו צוללות. התקני גילוי אנומליה מגנטית הותאמו לכלי טיס, ומותקנים כך שיהיו מרוחקים מגוף המטוס או המסוק - בזנבו או בהתקן נגרר.
במלחמת העולם השנייה נשען גילוי הצוללות במידה רבה על איכון תשדורות הרדיו שלהן, ואולם עם התפתחותן של הצוללות מיעטו אלה לעשות שימוש במכשירי אלחוט באזורים מסוכנים מבחינתן. צוללות מודרניות מסתמכות על שידור בגלים קצרים מאוד, המאפשרים שידור קצר מאוד, וניתנים לקליטה גם מתחת למים.
היסטוריה > לאחר המלחמה > חימוש נגד צוללות

הלוחמה נגד הצוללות בשתי מלחמות העולם הוכיחה שכדי לפגוע בצוללת על פצצת העומק להתפוצץ במרחק מטרים ספורים ממנה: רוב הצוללות שהוטבעו בפצצות עומק נפגעו ממספר רב של פצצות שהוטלו עליהן. מהירותן הרבה של הצוללות החדשות הורידה עוד יותר את יעילותן של פצצות העומק. כדי להגביר את יעילותן של פצצות העומק נעשו ניסויים בפצצות עומק גרעיניות.
בנוסף לפצצות העומק, נעשה שימוש גם כלי נשק יורים לפנים: מרגמות משוכללות היורות פצצות נגד צוללות קדימה, אל המים שלפני אוניית המלחמה, ולטווח ארוך יותר. טילי הטורפדו מונחים שוכללו והשימוש בהם הורחב. בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 החלו להיכנס לשירות טילים נגד צוללות, כמו ASROC (ראשי תיבות: Anti-Submarine ROCket). כל טיל נושא טורפדו, וכך שילב למעשה בין אמצעי ירי אל לפני האונייה וטורפדו מונחה. השימוש במוקשים ימיים נותר אמצעי חשוב נגד צוללות.
היסטוריה > לאחר המלחמה > צוללות נגד צוללות

עוד במלחמת העולם הראשונה הצליחה צוללת בריטית להטביע צוללת גרמנית, וגם במלחמת העולם השנייה היו מקרים בודדים כאלה. בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלו להופיע צוללות שנבנו במיוחד למטרה זו, וכונו צוללות תקיפה. מטרתן העיקרית הייתה בדרך כלל צוללות טילים בליסטיים והן הונעו בתחילה על ידי מנועי דיזל שקטים, אם כי בהמשך הפכו לצוללות גרעיניות.
לוחמה נגד צוללות במאה ה-21

גם במאה ה-21 צוללות ממשיכות למלא תפקיד מרכזי בלוחמה הימית. אף על פי שהתפרקות ברית המועצות סיימה לכאורה את האיום ההדדי בין צוללות הטילים הבליסטיים של שתי המדינות, עדיין ממשיכות המדינות השונות בפיתוח צוללות על סוגיהן השונים, כולל צוללות טילים בליסטיים וצוללות טילי שיוט, צוללות תקיפה, ועוד. לצוללות יכולות רבות, ובהן שיגור טילים, איום על אוניות השטח של ציי אויב, איסוף מודיעין, ועוד. בשל כך נותרה לוחמה נגד צוללות חלק חשוב בין תפקידי ציים מלחמתיים.
לוחמה נגד צוללות נעזרת כיום באמצעים מסורתיים ששימשו עוד במלחמת העולם הראשונה, וגם באמצעים חדשניים, פרי פיתוחים טכנולוגיים עדכניים.
לוחמה נגד צוללות במאה ה-21 > פלטפורמות

לחימה נגד צוללות נעשית בכמה ממדים, תוך ניצול פלטפורמות ימיות, אוויריות ואף לווייניות.
נטען כי ניתן לזהות צוללות באמצעות לוויינים המיועדים לחקר האוקיינוסים, העושים שימוש בטכנולוגיות חדישות, אופטיות ועל ידי מכ"ם. מטוסי סיור ייחודיים פותחו לצורך גילוי וציד צוללות, כמו לוקהיד P-3 אוריון וטופולב TU-142 הנושאים גלאים ואמצעי חימוש (ראו להלן). פותחו גם מסוקים ייעודיים למטרה זו, כמו סיקורסקי SH-60 סיהוק. מסוקים אלה יכולים להטיל לים מצופי האזנה ולהפעיל סונאר טובל, המורד למים מן המסוק ומחובר אליו בכבל. חלק מן המסוקים המיועדים ללוחמה נגד צוללות מיעודים למשימת הגילוי בלבד, ולאחרים יכולת גם לשאת ולהטיל חימוש, בעיקר טורפדו.
הפלטפורמה העיקרית ללוחמה נגד צוללות נותרה כלי השיט המלחמתי - משחתות, פריגטות וקורבטות, ואחד מיתרונותיהן הגדולים הן משך הזמן הארוך בו הן יכולות לשהות בשטח הלחימה. נושאות מטוסים ייעודיות יכולת לשאת כוח אווירי משמעותי לציד צוללות. גם צוללות מהוות כלי שיט חשוב ללוחמה נגד צוללות אחרות, בזכות תכונות החשאיות והחמקנות שלהן. ציים שונים בעולם בודקים שימוש בכלים לא מאוישים למטרת לוחמה נגד צוללות.
לוחמה נגד צוללות במאה ה-21 > אמצעי גילוי

ספינות וכלי טיס העורכים חיפוש אחר צוללות נעזרים במגוון עזרים. אלה כוללים את הבאים, בין השאר:
מכ"ם, לזיהוי צוללות שעלו אל פני המים;
זיהוי ומדידת טווח באמצעות -
סונאר אקטיבי ופאסיבי, לזיהוי הצוללת מתחת למים; מכשירי הסונאר מותקנים בגוף האונייה, בדרך כלל בכיפה המותקנת מתחת לשדרית האונייה, או בהתקן הנגרר מאחוריה, כדי להרחיק את המתקן מרעשי האונייה. מצופי האזנה (sonobuoy) המוטלים מכלי טיס ואוניות משמשים גם הם לקליטת רעשים של צוללות, ומעבירים אותם לחדרי מבצעים (או מרכזי ידיעות קרב) שם מתקבלים הנתונים השונים ונבנית תמונה שלמה. בדומה, גם הידרופונים הקבועים בנקודות שונות על קרקע הים או במצרי ים משמשים למטרה דומה.
זיהוי גלי לחץ הידרודינמיקה; באמצעות טכנולוגיה זו ניתן לזהות תנועה של צוללות במים.
מכשירים לגילוי אנומליה מגנטית (באנגלית: Magnetic anomaly detection, ובקיצור MAD) המזהים שינוי בשדה המגנטי של כדור הארץ שיכול להיגרם על ידי תנועה של גוף מתכתי גדול, כמו צוללת; מכשירים אלה נישאים בכלי טיס ואוניות.
גלאים תת-אדומים לזיהוי צוללות על פני המים. אלו יעילים במיוחד לזיהוי חתימות החום המשמעותיות של צוללות גרעיניות, הנוצרות כאשר הן עולות אל פני המים. כמו ניתן לזהות באמצעותם פריסקופים ושנורקלים.
שימוש באמצעים מסורתיים כמו זרקורים ונורים להארת הצוללת שהתגלתה ולסימון מקומה.
גם לצוללות יש אמצעי נגד, שנועדו לסכל את גילוין ולהטעות את המחפשים. אמצעים אלה כוללים, בין השאר, מתקנים היוצרים בועת אוויר בתוך המים; בועה זו יכולה להטעות את מכשירי הסונאר שיזהו אותה כצוללת. מכשירים אחרים יוצרים רעש מדומה המטעה את אמצעי הגילוי. מתכנני הצוללות משקיעים מאמץ רב בהקטנת החתימה האקוסטית שלהן, בין השאר על ידי ציפויין בחומרים בולעי רעש ובשיפור מערכות הצוללות כך שתהיינה שקטות יותר.
לוחמה נגד צוללות במאה ה-21 > חימוש נגד צוללות

בין אמצעי החימוש נגד צוללות יש למנות את הבאים:
מוקשים ימיים הופעלו נגד צוללות עוד במלחמת העולם הראשונה, וגם כיום (2016) משמשים כאמצעי חשוב נגדן. המוקשים השתכללו מאוד במהלך המאה ה-20 והעשורים הראשונים של המאה ה-21, וכיום ניתן לתכנת אותם להפעלה במודל מסוים, על פי חתימת קול או חום מסוימת, ועוד.
טילי טורפדו מהווים את החימוש העיקרי שבו מצוידים מטוסים, מסוקים ואוניות. הטורפדו כיום מונחה למטרתו על ידי חתימת הקול שמייצרת המטרה, באמצעות תיל הנחיה דק, או על ידי התבייתות על השובל שיוצרת המטרה.
פצצות עומק היו בשימוש מסוף מלחמת העולם הראשונה. כאמור לעיל, יעילותן נמוכה יחסית, וכיום נעשה בהן שימוש מועט. במהלך המלחמה הקרה פותחו פצצות עומק בעלות ראש נפץ גרעיני, אך אלה מעולם לא נוסו מבצעית.
טילים נגד צוללות משוגרים מאוניות. הראש הקרבי של הטיל מכיל טורפדו או פצצת עומק, הנפרדים מגוף הטיל בשלב מסוים, על פי תכנות מוקדם. בדרך כלל נושא הטיל טורפדו מונחה, הצונח למים כדי שיפול לתוכם בזווית מתאימה, ומשם מתביית על מטרתו, שנקלטה לפני כן על ידי אמצעי גילוי אחר, כמו מסוק או הידרופון.
לקריאה נוספת

Terraine, John. Business in Great Waters: The U-boat Wars, 1916 - 1945. Wordsworth Editions, 1989
Ireland, Bernard & Grove, Eric. Jane's War at Sea. Harper Collins Publishers, 1997