מלחמת תשע השנים
תשע שנות מלחמה: 1688–1697 > מטרות מלחמה והברית הגדולה

הצלחת פלישתו של ויליאם לאנגליה הובילה במהירות להקמת הקואליציה בה חפץ זמן רב. ב-12 במאי 1689 חתמו ההולנדים וקיסר האימפריה הרומית הקדושה על הסכם התקפי בווינה, שמטרותיו היו לא פחות מאשר לאלץ את צרפת לחזור לגבולותיה כפי שהיו בסוף מלחמת צרפת–ספרד (1659). ובכך לשלול מלואי ה-14 את כל הישגיו מאז עלייתו לשלטון. משמעות הדבר הייתה עבור הקיסר והנסיכים הגרמנים כיבוש מחדש של לורן, שטרסבורג, חלקים מאלזס וכמה מבצרי הריין. לאופולד הראשון ניסה להתנתק מהמלחמה עם העות'מאנים כדי להתרכז במאבק הקרוב, אך הפלישה הצרפתית לאזור הריין עודדה את העות'מאנים להקשיח את תנאי השלום ולהעלות דרישות שהקיסר לא יכול היה להעלות על הדעת. החלטתו של לאופולד הראשון להתייצב לצד הקואליציה (נגד התנגדותם של רבים מיועציו) הייתה, אם כן, החלטה להתערב במערב תוך המשך המלחמה בעות'מאנים בבלקן. למרות שדאגותיו המיידיות של הקיסר היו לגבי ארץ הריין, החלקים החשובים ביותר של האמנה היו הסעיפים הסודיים שחייבו את אנגליה והולנד לסייע לו בהבטחת הירושה הספרדית אם קרלוס השני ימות ללא יורש, ולהשתמש בהשפעתם כדי להבטיח את בחירתו של בנו לרשת אותו כקיסר.
ויליאם השלישי ראה במלחמה הזדמנות לצמצם את כוחה של צרפת ולהגן על הרפובליקה ההולנדית, תוך מתן תנאים שיעודדו את המסחר. למרות שנותרו סוגיות טריטוריאליות, מטרות המלחמה ההולנדיות לא היו כרוכות בשינויים מהותיים בגבול; לעומת זאת, ויליאם אכן כיוון להבטיח את מעמדו החדש בבריטניה. על ידי חיפוש מקלט בצרפת ופלישה לאחר מכן לאירלנד, ג'יימס השני העניק לוויליאם השלישי את הכלי האידיאלי לשכנע את הפרלמנט האנגלי שכניסה למלחמה אירופית גדולה היא בלתי נמנעת. בתמיכת הפרלמנט, ויליאם השלישי ומרי השנייה הכריזו מלחמה ב-17 במאי; לאחר מכן, הם העבירו את חוק הסחר עם צרפת משנת 1688, אשר אסר כל סחר ומסחר אנגלי עם צרפת, החל מ-24 באוגוסט. מערך אנגלו-הולנדי זה היה הבסיס לברית הגדולה, שאושררה ב-20 בדצמבר על ידי ויליאם השלישי, שייצג את אנגליה, אנתוני היינסיוס והגזבר ג'ייקוב הופ שייצגו את הרפובליקה ההולנדית, וקוניגסג וסטרטמן, שייצגו את הקיסר לאופולד הראשון. כמו ההולנדים, האנגלים לא היו מעוניינים בהישגים טריטוריאליים ביבשת, אך היו מודאגים מאוד מכוחה של צרפת ורצו להגבילו, וכן למנוע מהפכת נגד יעקוביטית, שכן לואי ה-14 איים להפיל את המהפכה המהוללת ואת ההסדר הפוליטי המעורער עדיין על ידי החזרתו של ג'יימס. ויליאם השלישי הבטיח את לגייס את המשאבים של בריטניה למען הקואליציה האנטי-צרפתית, אך האיום היעקוביטי בסקוטלנד ובאירלנד גרם לכך שרק כוח משלחת אנגלי קטן יוכל להיות מחויב לסייע לצבא מדינות הולנד בקואליציה בארצות השפלה הספרדיות בשלוש השנים הראשונות למלחמה.
הדוכס מלורן הצטרף גם הוא לברית במקביל לאנגליה, בעוד מלך ספרד (שהיה במלחמה עם צרפת מאז אפריל) והדוכס מסבויה חתמו עליה ביוני 1690. בעלות הברית הציעו לוויטוריו אמדאו, דוכס סבויה, תנאים נאים להצטרף לברית הגדולה, כולל החזרה של קזאלה למנטובה (הוא קיווה שזה יחזור אליו עם מותו של הדוכס חסר הילדים ממנטובה) ושל פינרולו לעצמו. הצטרפותו לבעלות הברית תקל על הפלישה לצרפת דרך דופינה ופרובנס, היכן ששוכן הבסיס הימי הצרפתי טולון. לעומת זאת לואי ה-14 החל במדיניות של הפחדה צבאית גלויה כדי להשאיר את סבויה בספירת ההשפעה הצרפתית, ודמיין כיבוש צבאי של חלקים מפיימונטה (כולל המצודה של טורינו) כדי להבטיח תקשורת בין פינרולו לקזאלה. הדרישות הצרפתיות מוויטוריו אמדאו, ונחישותן למנוע מהדוכס להשיג את מטרותיו השושלתיות, היו לא פחות מהתקפה על עצמאות סבויה, ששכנעה את הדוכס שעליו לעמוד מול התוקפנות הצרפתית.
הנסיך הבוחר מבוואריה הסכים להוסיף את שמו לברית הגדולה ב-4 במאי 1690, בעוד שהנסיך הבוחר מברנדנבורג הצטרף לקואליציה האנטי-צרפתית ב-6 בספטמבר. עם זאת, מעטות מהנסיכויות הקטנות היו מסורות למטרה המשותפת, וכולן שמרו בעיקר על האינטרסים שלהן; חלק מהנסיכים מעולם לא היססו לגבות מחיר גבוה עבור המשך תמיכתם. קרל האחד עשר, מלך שוודיה סיפק את הכוחות המגיעים מנחלתו הגרמנית למען בעלות הברית (6,000 איש ו-12 ספינות מלחמה), ואילו באוגוסט כריסטיאן החמישי, מלך דנמרק הסכים לספק לוויליאם השלישי 7,000 חיילים בתמורה לסובסידיות. עם זאת, במרץ 1691 שוודיה ודנמרק שמו בצד את חוסר האמון ההדדי שלהן וכרתו הסכם של נייטרליות מזוינת להגנה על המסחר שלהן וכדי למנוע את התפשטות המלחמה צפונה. למורת רוחן של המעצמות הימיות השוודים החליטו כעת שמקום מחוץ למאבק הגדול של מלחמת תשע השנים, תוך ניצול הזדמנויות להגדלת הסחר הימי שלהם. אף על פי כן, לואי ה-14 עמד עכשיו מול קואליציה חזקה שמטרתה לאלץ את צרפת להכירבזכויות ובאינטרסים של שאר אירופה.