גאיוס מרקיוס קוריולאנוס
תולדות חייו > הסכסוך עם העם

לאחר המלחמה שב והתעורר זעם הפלבס על הפטריקים. מרקיוס, למרות תהילתו, נחשב לתומך של הפטריקים ואף טרח להדגיש זאת. לפיכך כאשר נערכו הבחירות לקונסולאט של שנת 494 לפנה"ס, על אף שבתחילה נראה היה שמרקיוס ינצח, הוא לא נבחר. בהמשך התעוררה שוב המחלוקת בעקבות אספקת תבואה גדולה שנקנתה או נתרמה מרחבי חצי האי האפניני. חלק מחברי הסנאט יעצו לחלק את התבואה להמון, אולם אחרים התנגדו בטענה שהדבר יתפס כאות של חולשה מצד הסנאט ורק יגרום להמון לדרוש יותר. מרקיוס היה בין המתנגדים החריפים ביותר לחלוקה ובין היתר הצהיר:
הרי כבר היום מטיל העם את אימתו על המדינה, שכל מבוקשם ניתן להם, ואין מי שינהיגם בעל כורחם. אף לקונסולים אינם מצייתים עוד... אם נשב פה היום ונחליט לפזר מתנות ולהנהיג חלוקות, כמו בדמוקרטיות היווניות, במקום שכל הכוח נתון בידי העם, כלום אין אנו גומלים להם טובה תחת מריים ומקיימים אותו בידם ומביאים כליה על הכלל?
טיטוס ליוויוס לעומת זאת מוסר גרסה אחרת של הנאום על פיה תקף מרקיוס את מנהיג הפלבס לוקיוס סיקיניוס ולוטוס, וכן טען שהפלבס לא ינסו לעזוב את רומא שוב:
אם חפצים הם במחיר התבואה הישן, ישיבו את זכויות הסנאטורים לקדמותן... אני, שאת הטרקוויניים לא אביתי נשוא, את סיקיניוס אשא? יעזבו להם הפלבס את העיר, כפי שעשו לפני שנתיים, ויגוועו להם שם מחוצה לה לאחר שיכלו את שדות הפטריקים המניבים ויעמדו מול השוקת השבורה של סירובם לעבד את שדותיהם הם במו ידיהם, ולהסתמך אך ורק על תבואה מיובאת זולה או מסובסדת... תנו להם ליהנות מהמחסור שבטירוף שלהם הם יצרו!
דבריו התקבלו בסערה, הטריבונים יצאו החוצה וצעקו אל העם שמרקיוס מנסה לבטל את זכויותיהם. ההמון התפרץ אל מבנה הסנאט, ורק בקושי הצליחו הטריבונים להרגיע מעט את הרוחות כאשר הכריזו שהאשם היחיד הוא מרקיוס. הטריבונים תבעו ממנו שיגיע כדי להסביר את דבריו, אולם הוא סירב ביהירות. אז הגיעו הטריבונים והאיידילים בעצמם אל ביתו וניסו להביאו בכוח. ברגע האחרון הגיעו ידידיו מבני האצולה והדפו את התוקפים. הקונסולים, שחששו מפני מרד, יצאו אל העם וניסו להרגיע את הרוחות בהבטיחם שהסנאט דואג לטובתם בלבד. אולם אז טענו הטריבונים כי יש להעניש את מרקיוס על דבריו. הם הציעו להעמידו בפני העם ושינסה להגן על עצמו. הם קיוו לאחת מן השתיים, או שיושפל ויאבד מזוהרו, או שיתנהג כדרכו ביהירות ויעלה על עצמו את זעם ההמונים. מרקיוס הגיע, וכצפוי התנהג ביהירות ועורר את זעם הכל. הטריבונים הודיעו שעל מרקיוס למות בעוון בגידה במדינה, אולם התערבות מהירה של חברי הסנאט שצידדו בו מנעה את ההוצאה להורג, ונקבע שתינתן לו הזדמנות נוספת להגן על עצמו בעוד מספר ימים.
האצילים לא דאגו מהמשפט, בין היתר משום שבאותו זמן פרצה מלחמה בין רומא לאנטיאטים, שגם מרקיוס נטל בה חלק כמפקד. והם קיוו שהמלחמה תשכיח את המשפט. אולם המלחמה הסתיימה מהר מהצפוי, ומועד המשפט התקרב. מרקיוס עצמו ביקש לדעת במה מאשימים אותו וכשנודע לו שהאשמה תהיה בגידה במדינה וניסיון לבטל את הרפובליקה, הודיע שהוא מוכן לעמוד למשפט בתנאי שזו תהיה האשמה היחידה. אולם בפועל כשהחל המשפט, הניחו הטריבונים אשמה זו, והאשימו אותו על דבריו הבוטים בעת התכנסות הסנאט, וכן האשימו אותו בכך שאת השלל מהמלחמה נגד האנטיאטים לא הכניס לאוצר המדינה אלא חילק לחייליו. במקורות לא ברור האם האשמה הייתה שקרית או לא, רק מצוין שמרקיוס הנבוך שלא התכונן לכך שיעלו נגדו טענה כזו, החל להתבלבל ובמקום להאשים אותם בשקר החל לשבח את אלו שלחמו לצדו במלחמה. דברים אלו העלו עליו את חמת כל האזרחים שלא שרתו בצבא, וכאשר נפתחה ההצבעה בדבר גורלו, נגזרה עליו גלות לכל החיים. לעומת זאת על פי טיטוס ליוויוס, מרקיוס כלל לא הגיע למשפט וגזר הדין נגזר שלא בפניו. גזר הדין נתפס כסמל של ניצחון הפלבס על הסנאט, מה שיצר שמחה רבה בקרב הפלבס ומירמור רב בקרב האצולה. פלוטרכוס כותב: "אותה שעה לא הוצרכו למלבושים ולסימנים אחרים כדי להבדיל בין מעמד לחברו, אלא ברור היה: כל שהוא שמח הוא בחזקת עממי, וכל מתעצב בחזקת אציל".