אמזונות
היחס לאמזונות בעת העתיקה

השכיחות שבה מופיעות האמזונות בז'אנרים הספרותיים השונים וריבוי הדימויים הוויזואליים שלהן הן הוכחה לכך שלמיתוס האמזונות היה מקום משמעותי בתרבות היוונית.
היחס לאמזונות בכתובים מהעת העתיקה נע בין התפעלות מיכולותיהן כלוחמות ומגבורתן בקרב, לבין תיאורן כאכזריות ופראיות, שהורגות את הבנים הזכרים שילדו ויש המכנים אותן "רוצחות גברים". ביחס אליהן יש השתאות ופליאה על קיומה של חברת נשים אוטונומית שאינה נזקקת לגברים, אך גם התייחסות אליהן כאל עוד תופעה מוזרה שקיימת בקרב העמים הברבריים. מיוחסות להן תכונות גבריות והן מכונות "שוות או דומות לגברים". הן נזקקות לגברים רק לצורך התרבות, או שהן הופכות אותם לעבדים. מצד שני הן נשים המקיימות קשרים רומנטיים עם גיבורי יוון - אוהבות ונאהבות, יולדות ואמהות. לתיאור החוזר ברבים מהמקורות הכתובים לפיו הן כורתות את השד הימני כדי שלא יפריע להן בקרב - אין רמז בדימויים החזותיים. תיאור זה מייחס להן נוהג בזוי ואף מתועב, כי היוונים סלדו ואף אסרו על פגיעה בגוף, כמו מילה או קעקוע.
האמזונות אינן נחשבות ליווניות: הן מוזכרות כשבט תראקי או סקיתי, אך שמות המלכות האמזונות, שרבות מהן מוזכרות בשמן, הם שמות יווניים. מסורות רבות מציינות אותן כמייסדות של ערים יווניות. בציורים על הכדים, בפסלים ובתבליטי האבן הן מתוארות כנשים יפות תואר, גם כשהן לוחמות וגם כשהן פצועות וגוססות.
אין ספק, שהאמזונות כלוחמות ובעיקר כחברה של נשים אוטונומיות היוו אתגר לחברה הפטריאכלית ולנורמות התרבותיות של היוונים והרומאים. חוקרת הספרות הקלאסית Page DuBois רואה ביצורים היברידיים, כמו הקנטאורים ובאמזונות דימויים מיתיים המייצגים ישויות המאיימות על העקרונות של החברה היוונית. נושא ההיסטוריה והתרבות של הפוליס הוא הגבר היווני והוא מאופיין על ידי מספר קטגוריות ברורות המגדירות אותו לעומת "האחר" : הוא לא בעל חיים, לא ברברי ולא נשי.
ביטוי לכך ניתן לראות בעיטורי מקדש הפארתנון באתונה, שהוקם לציון ניצחון היוונים במלחמות יוון - פרס. בין התבליטים על האפריז יש ייצוג בולט לקרבות בין יוונים לבין קנטאורים ולקרב של האתונאים בראשותו של תזאוס נגד האמזונות. ניצחון היוונים בקרבות אלה, כמו ניצחונם על הפרסים, מסמל את עליונות תרבות היוונים על הברברים ועל האלטרנטיבות שהציגו הקנטאורים והאמזונות כנגד הנורמות של נישואין ומשפחה בקהילה היוונית. הקנטאורים והאמזונות אתגרו את היסודות התרבותיים של אתונה, שייחדו אותה והבדילו בינה ובין אלה שאינם יוונים (הברברים, החיות, או חברה חד-מינית של נשים) הסתגרות זו מפני מי שאינו אתונאי יושמה בחוקה של פריקלס – אזרח אתונאי הוא מי ששני ההורים שלו היו אזרחים אתונאים.
ביטוי לאתגר שמציב סיפור האמזונות לנורמות המקובלות אפשר למצוא בדבריו של ההיסטוריון סטארבו, המציין כי למי ששואף להבחין בין מיתוסים ואגדות לבין עובדות היסטוריות, האמזונות מציגות קושי: הן מופיעות הן כחלק מהעבר המיתולוגי והן בעדויות היסטוריות. לדבריו קשה להאמין שצבא של נשים, ויותר מכך, עיר או שבט, יכולים להתקיים ללא גברים, הרי זה כאילו הגברים באותם ימים היו נשים והנשים היו גברים.
בין האגדות שנפוצו על אלכסנדר הגדול חזר בגרסאות שונות הסיפור על פגישתו עם האמזונות. לפיו, לאחר ניצחונו של אלכסנדר על האימפריה הפרסית, צבאו המשיך במסעו מזרחה לאסיה התיכונה ולכיבוש הודו. שמע גדולתו הגיע אל מלכת האמזונות שיצאה לפגוש אותו בראש צבא של 300 לוחמות. אך במקום להילחם בו ביקשה מאלכסנדר שיתייחד עימה כדי שיוולד לה ממנו בן שיהיה כמותו ויוכל לרשת את האימפריה שלו, מאחר ששניהם, מלכת האמזונות ואלכסנדר הגדול, הם האנשים החזקים ביותר בעולם. אלכסנדר נענה ובילה עם המלכה האמזונית 13 ימים ולילות שבסיומם נפרדו בשלום.
ההיסטוריונים בני העת העתיקה, כמו פלוטארכוס, דיודורוס וסטארבו, הביעו ספיקות באמיתות הסיפור, או אף התייחסו אליו כאגדה. היסטוריונים בני זמננו משערים שייתכן והמלכה האמזונית שבסיפור הייתה נסיכה משבטי הנוודים של מרכז אסיה, שהתופעה של נשים לוחמות הייתה נפוצה בקרבם. אדריאן מאיור מציינת את ייחודו של הסיפור על מפגש אלכסנדר והאמזונה. המפגשים של הרקולס, תזאוס, ואכילס עם האמזונות היו מפגשי קרב כמבחן לעליונותם הגברית ולגבורתם והסתיימו בניצחונם. במפגש בין אלכסנדר הגדול ומלכת האמזונות שוררים יחסי שוויון, הרמוניה, וכבוד הדדי. גם באגדות פרסיות דומות המפגש מתואר ברוח זו. סיפור זה, כמו אגדות אחרות על אלכסנדר הגדול הגיע גם לתלמוד המתאר ביקור של אלכסנדר הגדול במחוז שכולו נשים, וכששקל להילחם בהן. אמרו לו הנשים: "אם תנצח אותנו יגידו "נשים הרג", ואם אנחנו ננצח יגידו "מלך שהרגוהו נשים".