תקופת מגדל דוד
מירושלים לתל אביב - התפתחות המרכז האמנותי בארץ ישראל

הקמת "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" בירושלים בשנת 1906 יצרה בעיר מרכז אמנותי ותרבותי שלא היה כמוהו עד אז בארץ ישראל. אנשי "בצלאל" שאפו להמשיך ולפתח את בית הספר כמרכז אמנותי ואידאולוגי עבור תושבי הארץ, ואף עבור הקהילה היהודית בגולה. הדבר סומל בעיקר בפתיחתו מחדש של "בית הנכות בצלאל" בשנת 1925 כמוזיאון ציבורי הפתוח דרך קבע. בשנים אלו נמנע המוזיאון לחלוטין מהצגת האמנות הארץ-ישראלית הצעירה, והתמקד בהצגת ממצאים היסטוריים ואמנותיים בעלי מסר לאומי, התואמים את האידאולוגיה ה"בצלאלית" שהנהיג בוריס שץ. עד מחצית שנות העשרים הידרדר מאוד מעמדו של "בצלאל" בציבור. עדות לכך ניתן למצוא במכתב מ-1927, שבו דיווח מרדכי נרקיס לשץ על עיתונים ארץ-ישראליים המשמיטים את שמו של בית הספר ממאמריהם.
במקביל ל"בצלאל" פעלה בירושלים, בראשית שנות העשרים, חבורת אמנים עצמאית שביקשה לנתק עצמה מן המוסד הוותיק. הקמת "אגודת האמנים עברית" סימלה זאת יותר מכול. לבד מן התערוכות שארגנה אגודה זו, הוצגו תערוכות עצמאיות נוספות במקומות שונים בעיר, כגון מועדון "מנורה" (יוסף זריצקי), מלון אמדורסקי (אברהם נוימן), בית הספר למל (בתיה לישנסקי, אריה אלואיל) ומקומות אחרים.
לעומת ירושלים, התפתחותה המהירה של העיר תל אביב במהלך העשור, ובמיוחד בשנות העלייה הרביעית, אפשרה את קיומה של קהילת אמנים בעלת אוריינטציה מודרניסטית, המנותקת מן המטען של עיר הקודש ההיסטורית. קהילה זו הלכה ודחקה את מרכזיותה של ירושלים במהירות. על פי יונה פישר, מייצגת תערוכה של ציירים מודרניים שהתקיימה ב-1926 בבית הספר לבנים בירושלים את סופה של התחרות בין שני מרכזים אלו.
את אחד הניצנים הראשונים לפעילות אמנותית בתל אביב ניתן למצוא בפתיחת בית הספר לציור ואדריכלות, שנפתח ב-1923 בביתו של יוסף ברלין ברחוב גרוזנברג. בית ספר אחר לאמנות היה "הסטודיה לציור שליד ועדת התרבות של הסתדרות העובדים" שהוקם על ידי יצחק פרנקל בשנת 1926.
במהלך העשור עברו רוב האמנים המרכזיים לתל אביב, בייחוד אלו ששבו מלימודי אמנות בצרפת ובמקומות אחרים באירופה. יחד עם זאת, התפיסה ה"בצלאלית" נותרה פופולרית בכל הקשור לאדריכלות ולעיטור בניינים. הדבר התבטא באימוץ "הסגנון האקלקטי", שעל פיו נבנו רבים מן הבניינים החשובים של התקופה. ברבים מהם נעשה שימוש באריחי קרמיקה מזוגגים מתוצרת "בצלאל", המשקפים בנושאם את האידאולוגיה ואת התפיסה העיטורית של המוסד הירושלמי.
אחד מן התורמים הגדולים לפיתוחה של התרבות החזותית בתל אביב היה יעקב פרמן, שיזם את הקמת קואופרטיב האמנים "התומר". בשנת 1920 פתח פרמן את "התערוכה האמנותית הראשונה בארץ-ישראל" ובה הוצגו עבודות שונות, ובכללן של חברי הקואופרטיב. בשנים 1921-1922 הקים וניהל פרמן את הגלריה הראשונה בתל אביב בשם "התערוכה האמנותית התמידית בארץ-ישראל" ב"אולם נווה שאנן". בגלריה זו הוצגו יצירות מודרניסטיות רבות, שאותן הביא עמו פרמן ממזרח אירופה, יצירות של אמנים ארצישראלים מודרניסטיים וכן עבודות של אמנים מבית הספר "בצלאל". על פי בתיה דונר, הייתה פעילותו הגלריסטית של פרמן השלמה ואלטרנטיבה לפעילות "בצלאל".
ב-14 בינואר 1926 נפתחה בצריף "האוהל" "תערוכת אמנים מודרניים". המשורר אברהם שלונסקי נאם בפתיחת התערוכה והציע לראות בפתיחתה מאורע מכונן בתרבות העברית: "אני מציע תחליף לאלוהים: התערוכה שנערכה מתוך 'האוהל'. צריך שיימצא בית כנסת חדש, היינו שבמקום אלוהים נעמוד אנחנו. שהפייטן יימצא בחוגו של הצייר, והצייר בחוגו של המוזיקאי. ו'האוהל' יכול לשמש לנו תחליף של אלוהים לבית-הכנסת של אמנות". תערוכה זו, ושתי התערוכות הנוספות שהוצגו ב"האוהל" עד שנת 1928, נתפשו בעיני חוקרי תולדות האמנות הישראלית כאירוע המכונן את ההגמוניה של תל אביב בחיי התרבות.
בסוף 1929 נערכה תצוגה של קבוצת "אגד", או "אגד אמני א"י", שהתקיימה בדירה ברחוב אלנבי בתל אביב, ובה הציגו אמנים מודרניים כגון ציונה תג'ר, חנה אורלוף, ראובן רובין ואחרים. תערוכה נוספת הוצגה באותה תקופה בתל אביב תחת השם "מסד", ובה הציגו אמנים צעירים יותר כגון אהרן פריבר, מנחם שמי, ישראל פלדי, אביגדור סטימצקי ואחרים.