stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זילותא דבי דינא
יסוד הדין

בגמרא לא מבואר מה יסוד הדין של זילותא דבי דינא. כיוון אחד להסבר מופיע בדבריו של הרשב"ם:
"שמא ילגלגו הבריות על בית הדין על שסותרין את דיניהם, ודמי לחוכא ואיטלולא."
העולה מדבר הרשב"ם הוא שבמידה ובית הדין יחזרו בהם מפסיקתם, יצטייר הדבר כמגוחך בעיני הציבור ומכאן שתדמית בית הדין עלולה להיפגע. ביסודו של דבר נראה שהחשש של זילותא דבי דינא נוגע לעניין תדמיתי-חיצוני, כיצד ייתפס בית הדין אחר מהלך שכזה, ואינו מבטא יסוד משפטי מהותי.

לעומת הרשב"ם, כיוון אחר עולה מדבריו של הראב"ן. הראב"ן במסכת יבמות עוסק באריכות בדין של זילותא דבי דינא ובמהלך דיונו מקשר בינו לבין דין נוסף, המופיע במסכת יבמות - "מה כח בית דין יפה". המקרה הנדון שם עוסק במצב בו אדם שלח גט לאשתו על ידי שליח, אך ביטל את הגט לפני שהגיע ליד האישה. מדאורייתא, יש בכוחו של הבעל לבטל את הגט, ולפיכך האישה איננה מגורשת, אף אם הגיע הגט לידה. אך תיקנו חכמים שאין לבטל את הגט, כדי למנוע תקלה. לדעת רשב"ג, תקנה זו חלה אף בדיעבד, ואף אם ביטל את הגט, אין הוא מבוטל:
"רבן שמעון בן גמליאל אומר אינו יכול לא לבטלו ולא להוסיף על תנאו, אם כן מה כח ב"ד יפה?"
במידה ונפסוק שכאשר הבעל ביטל את הגט - הגט מבוטל, אזי תקנת חכמים, האוסרת את הביטול עצמו, היא למעשה חסרת כל תוקף משפטי. כדי להעניק עוצמה ומשמעות לתקנה, בהכרח חייבים לומר שגם בדיעבד הגט איננו בטל. העיקרון "אם כן מה כח בית דין יפה" איננו מבטא עניין תדמיתי ואינו מצד זילותא דבי דינא אלא שיקול משפטי מהותי, הנוגע לתוקפו ועוצמתו של הדין. הראב"ן מקשר בין הדין של "מה כח בית דין יפה" לבין הדין של זילותא דבי דינא ומעצם ההשוואה ניתן להסיק שגם דין זילותא דבי דינא מבטא יסוד מהותי-משפטי: פסיקה של בית הדין תקפה ושרירה, כל עוד לא הוכח בצורה חד משמעית שהפסק מוטעה.
יש מן הראשונים (יד רמה, ראב"ן) שהשתמשו בביטוי "קם דינא" בהקשר של זילותא, שבאופן מובהק מתייחס לכוחו של בית הדין ולא לשאלה התדמיתית.
להלכה

לפי הראב"ן מסקנת רב נחמן היא כדעת רבא שחוששים לזילותא דבי דינא, אלא שלמרות שאת הפסק - לפי פירוש הראב"ן - ביצע לפני שרבא הקשה על דבריו מדבריו של רבי מנחם בר יוסי, הגמרא מסבירה שהוא לא טעה בה שכן חלוקים התנאים בכך, ויש גם דעה חולקת. רוב הראשונים חלוקים על הראב"ן ופוסקים שלהלכה לא חוששים לזילותא דבי דינא.
נחלקו הראשונים האם קיימת זילותא דבי דינא רק כאשר נעשה מעשה על פי בית הדין. לדעת התוספות והראב"ן, הגורם של זילותא דבי דינא קיים אפילו אם עדיין לא נעשה מעשה על סמך פסיקת בית הדין שכן קיימת זילותא בכך שהוא חוזר בו מפסקו. ראשונים אחרים (הרמב"ן, הרשב"א) גרסו כי כאשר מדובר בפסק של בית הדין האמור להביא ליידי מעשה, כל עוד לא נעשה אותו המעשה - אין חשש לזילותא בביטולו.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף כ"ב, עמוד ב'.
↑  בחידושיו על יבמות פח א.
↑  בבא בתרא לא ב
↑  אנציקלופדיה התלמודית  כרך י"ב בערך "זילותא דבי דינא".
↑  הראשונים כולם בבא בתרא ל"א ב.
זרח גהל

זרח גהל

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
זָרַח אוריאל גֶהל (מבוטא: זוֹרַח; ינואר 1946 – 2 בנובמבר 2015) היה איש עסקים ומנהל ישראלי. מנכ"ל חברת דובק בשנות ה-60, ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
ביוגרפיה

נולד למרטין גהל, יליד גרמניה, ממייסדי דובק. נישא לעדנה. ניהל את החברה במשך שני עשורים (מאמצע שנות ה-60 עד אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20), עד שעקר ללונדון בשנת 1988 עקב חקירה של נציבות מס הכנסה שנוהלה נגדו בחשד כי ניפח באופן פיקטיבי את עלויות הטבק שרכשה דובק בחו"ל כדי להצהיר על רווחים נמוכים יותר מאשר הרוויחה החברה במציאות. החקירה נוהלה בצל מצבו הבריאותי של גהל, שהיה חולה לב ואף עבר צינתור לב בראשית החקירה, בהיותו בן 40.
בשנת 1997 הגיעו עורכי דינו לעסקת טיעון עם פרקליטות המדינה, ובה הודה גהל בעבירות קלות יחסית לאלו שיוחסו לו מלכתחילה, ונדון לקנס בסך שני מיליון דולר ולשנתיים מאסר על תנאי לשלוש שנים, על ביצוע עבירה דומה. בנוסף שילם כ-6.5 מיליוני דולרים לשם סגירת התיק האזרחי נגדו. הסדר זה היה יוצא דופן בכך שגהל לא נאלץ להתייצב בארץ כתנאי להסדר הטיעון, בניגוד למקובל עד אז במקרים כאלו לפי ההערכות בשוק המניות, המשיך גהל במשך כל השנים להיות בעל השליטה בחברת דובק, על אף שבאופן רשמי לא כך היו פני הדברים.
בנובמבר 2015 נפטר זרח גהל בלונדון, בן קרוב ל-70. בנו אמיר גהל שימש בתפקידי ייעוץ בכירים בדובק, אך לטענת החברה, הועסק בפרויקטים ספציפיים ולא בניהול השוטף של החברה.
הערות שוליים

↑  מאת אמיר אייזנברג, ‏זרח גהל קונה את חירותו תמורת 8.5 מיליון דולר, באתר גלובס, 11 באוגוסט 1997.
↑  שלומי גולובינסקי, דובק מבקשת לאשר לחיים גהל העלאה בדמי הייעוץ, שתחול רטרואקטיווית מלפני שנתיים וחצי, באתר TheMarker‏, 17 ביוני 2001.
↑  ליאורה גולדנברג-שטרן, ‏נפטר בנו של מייסד דובק, זרח גהל, שעזב את ישראל לפני 27 שנה, באתר מעריב אונליין, 2 בנובמבר 2015.
↑  נתן ליפסון, אמיר גהל קיבל מדובק ב-2002 כרבע מיליון שקל כ"יועץ מומחה לפרויקטים ספציפיים בשיווק", באתר TheMarker‏, 30 בינואר 2003
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ויליאם קלארק ראסל

| --- | --- |

ויליאם קלארק ראסל, מן הספר "מי, מה, מתי", 1900
 לידה:  24 בפברואר 1844 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  8 בנובמבר 1911 (בגיל 67) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  ספרות אימה, סיפורת ימית 
 צאצאים:  הרברט הנרי ויליאם ראסל 
 
ויליאם קלארק ראסל (באנגלית: William Clark Russell;‏ 24 בפברואר 1844 - 8 בנובמבר 1911) היה סופר אמריקאי פופולרי של ספרי ים וסיפורי אימה.
ביוגרפיה

ראסל נולד בניו יורק. שמונה שנות שירות כמלח בצי הקנו לו ניסיון בחיי ים. לאחר זאת היה עיתונאי בסגל "דיילי כרוניקל" ולבסוף הקדיש את עתותיו לכתיבת הרומנים הרבים שלו, שרק מעטים מהם נזכרים כאן.
ראיה לפופולריות של ספרי ראסל בזמנו אפשר למצוא בפתיחת הסיפור "חמשת חרצני התפוז" בסדרת שרלוק הולמס של ארתור קונן דויל, שם דוקטור ווטסון "שקוע באחד מסיפורי הים המצוינים של קלארק ראסל".
לדברי המלומד בן ימינו ג'ון סאתרלנד, "טביעת הגרוסוונור" מ-1877 הייתה "המלודרמה הפופולרית ביותר של הרפתקאות וגבורה בים באמצע התקופה הוויקטוריאנית". הספר שמר על פופולריות ותפוצת קריאה רחבה במהדורות מצוירות גם במחצית הראשונה של המאה ה-20. היה זה ספרו הנמכר והנודע ביותר של ראסל.
ויליאם קלארק ראסל היה בנו של המלחין הנרי ראסל, אחיו של האמרגן הנרי ראסל ואחיו למחצה של המנצח לנדון רונלד. בספרות האימה שלו יש נקודות דמיון לסיפורי האימה הימיים של ויליאם הופ הודג'סון.
יצירותיו

As Innocent as a Baby (1874)
John Holdsworth, Chief Mate (1875)
Captain Fanny (1876)
The Wreck of the Grosvenor (1877)
Auld Lang Syne (1878)
An Ocean Free-Lance (1882)
The Sea Queen (1884)
The Frozen Pirate (1887)
The Death Ship or The Flying Dutchman (1888)
A Voyage To The Cape (1889)
The Romance Of Jenny Harlowe (1889)
Marooned (1891)
Master Rockafellar's Voyage (1891)
List, Ye Landsmen! (1892)
Strange Elopement (1892)
The Emigrant Ship (1893)
The Tragedy Of Ida Noble (1893)
Romance Of A Transport (1893)
A Three-Stranded Yarn (1894)
Little Loo (1894)
The Convict Ship (1895)
The Honour of the Flag (1895; short stories)
The Phantom death (1895; collected horror stories)
The Good Ship Mohock (1895)
The Copsford Mystery (1896)
What Cheer! (1896)
The Lady Maud (1896)
A Noble Haul (1897)
The Two Captains (1897)
Rose Island(1899)
Captain Jackman or A Tale Of Two Tunnels (1899)
A Voyage At Anchor (1899)
The Romance Of A Midshipman (1900)
The Cruise Of The Pretty Polly (1900)
The Captain's Wife (1903)
Overdue (1903)
The Yarn Of Old Harbour Town (1905)
The Tale Of The Ten (1907)
The Golden Hope
The Book Of Authors
Abandoned
An Ocean Tragedy
The Danish Sweetheart
A Marriage At Sea
הערות שוליים

↑  "הרפתקאות שרלוק הולמס", לדורי, עמ' 93
↑  John Sutherland. The Stanford Companion to Victorian Literature. 1989. pg. 681
1 2  William Russell obituary, New York Times, Nov 9, 1911.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277050005171  BNE: XX1427101  BnF: cb126832519 (data)  CANTIC: a10858313  GND: 128572280  ISNI: 0000 0001 0779 442X  LCCN: n50051678  NKC: jn20010316167  NLA: 36572126  NTA: 071538593  SNAC: w6df72st  SUDOC: 079284442  Trove: 1299214  VcBA: 495/260446  VIAF: 33053756   WorldCat (עם VIAF): 33053756
ועדת הפיוס לארץ ישראל

שר החוץ משה שרת עם חברי ועדת הפיוס בישראל, פברואר 1949
ועדת הפיוס לארץ ישראל (באנגלית: Palestine Conciliation Commission - PCC) או ועדת הפיוס של האו"ם לפלסטין (באנגלית: United Nations Conciliation Commission for Palestine - UNCCP) הייתה ועדה שהוקמה בהתאם להחלטה 194 של העצרת הכללית של האו"ם, שהתקבלה ב-11 בדצמבר 1948, כדי לסייע לממשלות ולגורמים הנוגעים בדבר לקדם את הסכמי שביתת הנשק, ולהשיג הסכם שלום כולל בין מדינת ישראל למדינות ערב.
הוועדה הורכבה מנציגי שלוש מדינות - צרפת (שנחשבה כנוטה לצד ישראל בעקבות הסיוע שהגישה לה), טורקיה (כמדינה אסלאמית נחשבה כנוטה למדינות ערב) וארצות הברית (שנחשבה כמדינה נייטרלית). חברי הוועדה היו קלוד דה בואסנז'ה (Claude Bréart de Boisanger) מצרפת (יושב ראש הוועדה) מרק אתרידג' (Mark F. Ethridge) מארצות הברית, שמאוחר יותר הוחלף בפול פורטר, וחוסיין ילצין (Hussein C. Yalcin) מטורקיה.
בפגישתה הראשונה של הוועדה, שנערכה בז'נבה ב-17 בינואר 1949, נקבעו סדרי העבודה של הוועדה והוחלט כי החל מ-24 בינואר יהיה מקום מושבה הקבוע של הוועדה בירושלים. הוועדה הקימה תת-ועדה לבינאום ירושלים. במהלך החודשים הראשונים של 1949 נפגשו אנשי הוועדה בנפרד עם נציגי ישראל, מדינות ערב והפלסטינים.
הוועדה הקדישה הרבה מזמנה לבעיית הפליטים הפלסטינים. במזכרים ששלח אתרידג' למזכיר המדינה ציין שהשקפותיה של ישראל בנושא הפליטים הפלסטינים דומות לאלה ששמע מהיטלר בגרמניה ב-1933, והעריך כי "אפשר שיהיה זה מן החוכמה, בטווח הארוך, ליישב מחדש חלק ניכר מן הפליטים הערבים במדינות ערב השכנות". הוא לחץ לקליטתם של לפחות 250,000 פליטים בתחומי ישראל. בפגישתה של הוועדה בתל אביב ב-7 באפריל עם ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון הוא הצהיר כי "מדינת ישראל לא גירשה איש ולא תעשה זאת לעולם." בפגישה עם אתרידג' שהתקיימה בטבריה ב-18 באפריל קבע בן-גוריון שישראל אינה יכולה לקבל פליטים ערבים חזרה לשטחה.
באפריל 1949 יזמה הוועדה את כינוסה של ועידת לוזאן בראשותה, שבה יוכלו הצדדים ללבן את הבעיות שביניהם - הפליטים, ירושלים, גבולות מדינת ישראל וההכרה של מדינות ערב בה, בניסיון להגיע להסכמי שלום בין הצדדים. הוועידה כונסה בשני סבבים במהלך 1949, ללא הצלחה. ב-23 באוקטובר 1950 הציגה הוועדה את מסקנותיה בפני האספה הכללית של האו"ם.
הוועדה המשיכה להתקיים שנים רבות והגישה דו"ח שנתי לאו"ם על מצב הסכסוך.
לקריאה נוספת

בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עם עובד, 1991, הפרק "צעדים לפתרון בעיית הפליטים, דצמבר 1948 עד ספטמבר 1949", עמ' 339–381. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
משה יגר, ראשיתו של שירות החוץ 1948–1967, הוצאת כרמל, 2021, הפרק "ועדת הפיוס", עמ' 38–40. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
הערות שוליים

↑  ועדת הפיוס במסעותיה, דבר, 13 בפברואר 1949
ועדת הפיוס תגיע ביום א' לרבת עמון, חרות, 18 בפברואר 1949
ועדת הפיוס תתקבל היום ע"י בן-גוריון, קול העם, 7 באפריל 1949
ועדת הפיוס נפגשה עם נציגי סוריה, מעריב, 29 באפריל 1949
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עם עובד, 1991, להלן מוריס, עמ' 343.
↑  מוריס, עמ' 345.
↑  מוריס, עמ' 346.
↑  מוריס, עמ' 349–350.
↑  ועדת הפיוס מתכנסת היום, דבר, 12 בפברואר 1960
ועדת הפיוס תבקש להאריך סמעותה עד 1962 'בתקווה לפתרון, דבר, 24 באוקטובר 1961
אין השעה כשרה לביצוע "סעיף 11", מעריב, 3 באוקטובר 1966
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269135405171  BIBSYS: 6022331  BnF: cb14630487c (data)  ISNI: 0000 0000 8785 5263  LCCN: no90023141  NLG: 226648  RERO: 02-A005806504  SUDOC: 092909841  VIAF: 127633028   WorldCat (עם VIAF): 127633028
ועדת וינוגרד (לשכר לימוד)

הוועדה להורדה הדרגתית של שכר הלימוד במוסדות להשכלה גבוהה ולבחינת הקלות אפשריות נוספות לסטודנטים היא ועדה ציבורית שמונתה בשנת 2000 על ידי שר החינוך, יוסי שריד, על מנת לבחון את נושא שכר הלימוד במוסדות להשכלה גבוהה במדינת ישראל. בראש הוועדה עמד השופט בדימוס ד"ר אליהו וינוגרד.
הקדמה

באוקטובר 1998 פתחה התאחדות הסטודנטים בישראל במאבק להפחתת שכר הלימוד לפחות ב-50% או לביטולו כליל. מאבק זה כלל השבתה של כל מוסדות ההשכלה הגבוהה למשך יותר מחודש, הפגנות (שלוו במעצרים ובתלונות על אלימות משטרתית), שביתת רעב של חלק ממנהיגי הסטודנטים והקמת אוהל מחאה בכיכר אנטין שבכניסה לאוניברסיטת תל אביב, בו התקיימו 'שיעורים אלטרנטיביים' עם אנשי רוח שבאו לתמוך בשובתים. בין מנהיגי המאבק היו  ארז אשל, יו"ר תנועת דור שלום (סטודנט באוניברסיטת תל אביב),גילה גמליאל, לימים חברת הכנסת מטעם הליכוד (סטודנטית באוניברסיטת בן-גוריון), ליאור רוטברט (כיום בעליה של חברה ליחסי ציבור ואסטרטגיה) וליאור ורונה (כיום מנכ"ל פורום החברות הסלולריות).
למרות תמיכה ציבורית רחבה ומעקב יומיומי מצד העיתונות, הסתיים המאבק בהבטחה מעורפלת של ראש הממשלה, בנימין נתניהו, להקים ועדה שתדון בהפחתת שכר הלימוד, הבטחה שלבסוף לא קוימה במהלך כהונתו. ההחלטה לסיים את המאבק בתמורה להבטחה זו ספגה ביקורת קשה, ומנהיגי הסטודנטים הואשמו כי "נקנו בפיצות" (אזכור לביקורה של אשת ראש הממשלה שרה נתניהו והצעתה להזמין לסטודנטים השובתים רעב פיצות). עם זאת, מאבקם של הסטודנטים מיקד את תשומת הלב הציבורית בשכר הלימוד, ואהוד ברק כלל הבטחה מפורשת להפחתת שכר הלימוד במסע הבחירות שלו לראשות הממשלה ב-1999.
הקמת הוועדה

ב-24 במאי 2000 מינה שר החינוך, יוסי שריד, את הוועדה להורדה הדרגתית של שכר הלימוד במוסדות להשכלה גבוהה ולבחינת הקלות אפשריות נוספות לסטודנטים. על-פי כתב המינוי, ובהסכמת כל הצדדים, כיהן השופט (בדימוס) ד"ר אליהו וינוגרד כיו"ר הוועדה. הגופים המיוצגים בוועדה היו: משרד האוצר, משרד החינוך והמועצה להשכלה גבוהה, ועד ראשי האוניברסיטאות והתאחדות הסטודנטים.
הוועדה נתבקשה:
כל הגורמים המיוצגים בוועדה התחייבו לראות בהחלטות הוועדה החלטות מחייבות.
כחלק מדו"ח הוועדה נכללו מכתבים המציינים את ההתחייבויות הבאות:
מסקנות הוועדה

ועדת וינוגרד החליטה על הורדה הדרגתית של שכר הלימוד האקדמאי, לתקופה של 5 שנים, מסכום של כ- 10,000 ש"ח בשנת תשס"א לכ- 5,000 ש"ח בשנת תשס"ו. הוועדה קבעה שיש להפחית 14% משכר הלימוד בשנת הלימודים תשס"ב, ובשנים לאחר מכן - הפחתה של 9% לשנה. בסופו של התהליך, אמור היה שכר הלימוד לרדת בשיעור של 50% ביחס לשכר הלימוד ששולם בשנת הלימודים תשס"א (10,463 ש"ח)
החל משנת הלימודים תשע"ב (2012) סטודנט לתואר ראשון, אשר ביום הרשמתו צבר 18 נקודות זכות ומעלה, ישלם שכר לימוד מופחת. סטודנט לתואר ראשון שביום הרשמתו טרם צבר 18 נקודות זכות, ישלם שכר לימוד מלא ללא ההפחתה האמורה.
יישום מסקנות הוועדה

בתשס"ב (2001), השנה הראשונה ליישום המלצות ועדת וינוגרד, הופחתו, כמוסכם, 14% משכר הלימוד. בשנת תשס"ג (2002), לאחר שהמשק הישראלי נכנס למיתון עמוק, הוחלט כי יופחתו 3% בלבד משכר הלימוד ולא 9% כפי שהומלץ על ידי הוועדה. לאחר מכן, עם המשך המצב הכלכלי הקשה, כחלק מתוכנית החירום הכלכלית, הציע משרד האוצר, לבטל את ההנחה שכבר ניתנה בשכר הלימוד לסטודנטים, וכן להימנע מביצוע כל ההפחתות המובטחות לעתיד.
בנובמבר 2006 כינסו שרת החינוך יולי תמיר ושר האוצר אברהם הירשזון ועדה חדשה לבחינת נושא שכר הלימוד בישראל, והעמידו בראשה את שר האוצר לשעבר אברהם שוחט. ועדה זו קמה מתוך מטרה להמליץ לבדוק את מצב ההשכלה הגבוהה ושכר הלימוד בישראל. נציגי מרצים, סגל זוטר וסטודנטים הביעו התנגדות לעצם כינוס הוועדה והטילו ספק במנדט שניתן לה, בשל הרכבה של הוועדה, אשר ייצג לטענתם בעיקר את משרד האוצר ולא כלל נציגים מטעמם, ומכיוון שלשיטתם מדובר במסמוס ההחלטה שנתקבלה כבר בוועדת וינוגרד. בהמשך לאחר הסכמי הבנות, שביניהן גם הכנסת נציגי הסטודנטים לתת-הוועדה העוסקת בענייני שכר, המרצים קיבלו על עצמם את הוועדה, אולם הסטודנטים ערכו מחאות והשביתו מספר פעמים את האוניברסיטאות במהלך 2006 ו-2007.
ראו גם

מוסדות להשכלה גבוהה בישראל
שכר לימוד במוסד להשכלה גבוהה
וילהלם שולקמן

| --- | --- |

 לידה:  25 בדצמבר 1867 ברלין 
 פטירה:  2 באוגוסט 1944 (בגיל 76) Worpswede, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 
וילהלם לודוויג אדולף שולקמן (בגרמנית: Wilhelm Ludwig Adolph Scholkmann‏; 25 בדצמבר 1867 – 1944) היה צייר גרמני.
ביוגרפיה

"וילי" שולקמן היה בנם של הפרופסור לתאולוגיה אדולף שולקמן ואשתו מארי בוסמן.
אימו הייתה ילדה מחוץ לנישואין של הנסיך לבית הוהנצולרן. אף שלא היו לה שום בעיות עם זה, הוא התייסר מהמחשבה הזאת, ובסופו של דבר היא רדפה אותו כל חייו.
בפברואר 1888 הוא סיים את לימודיו בגימנסיה בברלין והחל את לימודיו בפריז ובמינכן. הוא היה משוכנע בכישרונו, אך עדיין לא ידע לאיזה כיוון אמנותי לפנות. עם זאת, הוריו רצו שתהיה לו עבודה כמורה לאמנות או כמאייר כדי להתפרנס.
לאחר מות אחיו ממחלת ריאות נפטרה גם אמו בת ה-50. בשנת 1907 נפטר גם האב. משנת 1908 חי וילהלם שולקמן בעוני מהריבית על הונו הקטן שקיבל בירושה. בנובמבר 1909 התקיימה באולדנבורג באוגוסטום תערוכה של האגודה לאמנות. כאן הוא הציג את הציור הגדול "לפני תחילת השירות" מכנסיית דטלינגן. הוא ציפה שהתמונה הזו תזכה לתשומת לב רבה בתערוכה. כשהאמן, שהיה תמיד אדם קודר ודוחה, הוא התעמת עם חבר הנהלה באיגוד האמנות והוציא את עבודותיו מהתערוכה.
בסתיו 1912 עבר לבית קטן באוסטרדורף. שם הוא חי כנזיר בצורה ספרטנית ואף ניסה לגדל דבורים. האינפלציה טרפה את שארית הונו. תמונותיו העגמומיות כמעט ולא מצאו קונים. עם זאת כמה מיצירותיו - ערפל סתיו, שבילי האברש, דוברות הכבול, כנרי הכפר, תיקון נעליים ואיכרות - מצאו את דרכן לחדרי המגורים של קרוביו ממעמד הביניים. הוא עצמו נשאר זר בקרבם. לעיתים קרובות הוא שתק כל היום.
הכשרה ועבודה

משנת 1889 למד וילהלם שולקמן בבית הספר לציור מוכר שהוקם על ידי היינריך קניר בשנת 1888 במינכן, שתלמידיו החשובים ביותר היו ככל הנראה פאול קלה ואמיל אורליק. באקדמיה לאמנויות יפות במינכן למד וילהלם שולקמן אצל לודוויג פון הרריך ויוהאן לאונהרד ראב. משנת 1891 שהה להשתלמויות במושבת האמנים דכאו ואז נסע לאקדמיות לאמנות בפריז ובדיסלדורף.
בשנת 1910 עבר שולקמן למושבת האמנים דטלינגן. משם שלח עבודות לתערוכות שונות. הוא עבד על התמונה "לפני השירות" במשך שישה חודשים. ב-17 באוקטובר כתב ביומנו: "לא תמיד היה תענוג לעבד את פרטי פנים הכנסייה. תמונה זו אמורה להיות כעת הניסיון האחרון שלי להצליח כצייר דמות, לפחות כאן בצפון גרמניה. אני בטוח שהתמונה הזו תזכה לא מעט לתשומת לב".
הוא הופיע לראשונה בוורפסוודה בשנת 1900 ולבסוף התיישב שם בשנת 1910. הוא חש אכזבה עמוקה מהיינריך פוגלר, שעם אחותו הוא רצה להתחתן.
הוא נפטר בקיץ 1944 בבית בוורפסוודה.
יצירה

בשנת 1904 השתתף שולקמן בתערוכה הגדולה ה-34 של אמני ברמן. עבודתו, "דיוקן אבי", מצוינת בקטלוג התערוכה. התחריטים הרבים שלו, המבוססים על הבשורה, המחזור "עידנים ועונות" לא שרדו. הם ידועים רק ממכתבים וביקורות.
וילהלם שולקמן צייר ככל הנראה עד סוף ימיו, אך עבודתו המאוחרת לא שרדה. ייתכן שהוא השמיד אותה בעצמו בשלב דיכאוני.
הוא מעולם לא הסתגל לטעם של זמנו, שהעדיף ציירי היסטוריה ותמונות ז'אנרי.
הערות שוליים

↑  Ilse-Marie Barton: Wilhelm Scholkmann (Leben und Werk), in the Siegener Zeitung, 14 March 1981
↑  Kunsthalle Bremen - Ausstellungs- kataloge, web.archive.org, ‏2011-06-23
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 140251006  ISNI: 0000 0000 7621 3927  VIAF: 103788331   WorldCat (עם VIAF): 103788331
זרח זילברברג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1916 לודז', הרפובליקה הפולנית השנייה הרפובליקה הפולנית השנייה
 נרצח:  1943 (בגיל 27 בערך) גטו ביאליסטוק, ביאליסטוק, גרמניה הנאצית (1935–1945) הממשל הכללי של השטחים הכבושים בפולין
 מדינה:  הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פעילות בולטת:  פעילות מחתרתית ב"שומר הצעיר" ובארגון היהודי הלוחם, מרד גטו ביאליסטוק
 
זרח זילברברג (בפולנית: Zerach Zilberberg;‏ 1916 – 1943) נולד בלודז', קאליש, פולין, היה יהודי פולני, פעיל מרכזי במחתרת "השומר הצעיר" בגטו גרודנו וגטו ביאליסטוק וחבר בארגון היהודי הלוחם (אי"ל). הוא נרצח במרד גטו ביאליסטוק.
פעילות מחתרתית

זילברברג היה מנהיג פעיל בקן "השומר הצעיר" ועבר הכשרה בקיבוץ "במבחן" שבסלונים, אז בשטחה של פולין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נשלח לגבול פולין–רומניה כדי לסייע בהכשרת דרכי עלייה, ולאחר מכן היה ב"ריכוז הווילנאי", יחד עם רבים מהתנועה. לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה, נשלח לביאליסטוק שבפולין.
בשנת 1942, נשלח לגרודנו שבבלארוס. בנובמבר, זילברברג נכנס למחתרת יהודית בגטו ביאליסטוק. הוא וחבריו לקיבוץ הגיעו לגטו בשביל להיבחן לקבלה למחתרת ופעלו עם קבוצת "דרור" וקומוניסטים בגטו. פעולתו כללה התנגדות פעילה נגד השלטון הנאצי והקמת דרכי מילוט, הכנת נשק, ושימוש באמצעים כמו זיוף מסמכים כדי להגן על יהודי הגטו.
הוא יצא כשליח "הארגון המחתרתי בביאליסטוק", ארגון אשר שמר על קשר עם חברי השומר הצעיר בגרודנו לאורך המלחמה. בעזרת זילברברג, החלו חסיה בורנשטיין בילצקי וחבריה לבסס את המחתרת הלוחמת. הם נעזרו בחברי תנועת "דרור" ובקומוניסטים שבגטו. זילברברג דיווח משם למחתרת על תחילת הגירושים למחנה קיילבאסין, משם הועברו לאושוויץ בקרונות מסע.
לאחר שהחל לשתף פעולה עם מפקדים בגטו, זילברברג נתן את ידו להקמת נקודות הערכות ותכנן מתקפות נגד הנאצים. הוא פעל בחשאיות כדי להביא נשק ומזון לאנשי המחתרת, וניסה להקים חזית משותפת עם תנועות הנוער הציוניות והלא-ציוניות. הוא ביקש מהיודנראט סיוע כספי, ואף ניסה ליצור קשרים עם הגרמנים אך כשל. הוא שב לגרודנו בינואר 1943, ערב "אקציית העשרת אלפים" שהתחוללה בגטו, כדי לארגן ולהדריך את המחתרת שהורכבה מאנשי "השומר הצעיר" ו"דרור". מפקדי המחתרת המקומית, שהתחלקו לתאים של חמישה, הונחו על ידי זילברברג. הם בחרו מטרות למתקפה והתכוננו, כאשר הם מצוידים בנשק מאולתר – מקלות, אגרופני ברזל, נורה חשמלית עם ויטריול וחפצים אחרים שהיו בהישג יד, כולל אקדח אחד. המחתרת הכינה גם מפה של הגטו וסביבתו, ובה סומנו המעברים הנסתרים לצד הגרמני והמעברים בין החצרות. לאחר האקציה, שבה יושבי הגטו גורשו, והאֶס אֶס הוציא להורג את היהודים, אליהו סקוברונסקי הבריח את זילברברג חזרה לגטו ביאליסטוק.
באוגוסט 1943, לאחר שנפלה ההתקוממות בגטו ביאליסטוק, התבצר יחד עם לוחמים אחרים והמתינו לאות לצאת ממחבואם אל הפרטיזנים. זילברברג והלוחמים התגלו על ידי הגרמנים ונרצחו.
הערות שוליים

↑  זרח זילברברג: דף עד
1 2 3 4 5 6  ניסיונות בריחה והצלה ופעילות המחתרת היהודית בגטו גרודנו
↑  חייקה גרוסמן, אנשי המחתרת. מורשת 1965. עמ' 173–177.
↑  אבי כפירי, מרד הזונדרקומנדו: היחיד בתולדות אושוויץ, באתר nrg‏, 24 באפריל 2014
↑  יורי ילון, הגבורה שלי, באתר ישראל היום, 5 באפריל 2013
↑  יום הזיכרון לשואה ולגבורה תשע"ג: התקוממות ומרי בתקופת השואה בסימן 70 שנה למרד גטו ורשה, באתר כתב העת "יד ושם – ירושלים", גיליון 69, ‏אפריל 2013
1 2  Lost Jewish Worlds – Underground Activities
↑  גרודנו
↑  זרח זילברברג: דף עד במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה באתר יד ושם
זרחה

| --- | --- |

 שם סיסטמטי:  Phosphate
 כתיב כימי:  PO3−4
 מסה מולרית:  94.9714 גרם/מול
סלעים של זרחות (בצבע לבן)
זַרְחָה או פוספט (Phosphate) הוא יון המכיל אטום זרחן אחד וארבעה אטומי חמצן:  \ \mathbf {PO_{4}^{-3}} . מטענו החשמלי של היון הוא 3-.
זרחה הוא גם שמן של התרכובות המכילות יון זה. בשימוש יומיומי זהו בדרך-כלל פירוש המושג זרחה. בדרך-כלל מתייחס המושג למלחים של חומצה זרחתית, הנוצרים כשחומצה זו מגיבה עם בסיס או עם מתכת.
בביולוגיה

יוני זרחה ממלאים מספר תפקידים מרכזיים בביולוגיה: ראשית, הם משמשים מרכיב בנוקלאוטידים, שאליהם משתייכים ה-ATP, מטבע האנרגיה בכל המערכות הביולוגיות, וחומצות הגרעין, ה-DNA וה-RNA, המהוות את החומר התורשתי. שנית, הם משמשים מרכיב בפוספוליפידים, ליפידים אליהם קשורה קבוצת זרחה; אלו מהווים את המרכיב העיקרי בממברנת התא.
הנוקלאוטידים והפוספוליפידים הם מהחשובים שבחומרים המרכיבים את התא; הם נמצאים בתאיהם של כל היצורים החיים, ללא יוצא מן הכלל. קבוצת הזרחה נקראת לעיתים בביוכימיה פוספוריל (Phosphoryl).
אנזימים הנוטלים קבוצת זרחה ממולקולה עתירת אנרגיה (בדרך-כלל ATP) ומעבירים אותה למולקולה אחרת נקראים אנזימי קינאז. לפעולת הזירחון, הוספת קבוצת זרחה למולקולות שונות ובעיקר לחלבונים, יש חשיבות מרכזית ביצורים חיים. פעולה זו קשורה להפקת אנרגיה בתא, עצם פירוק הקשר בין שתי קבוצות זרחה משחרר כמות אנרגיה גדולה המספקת את כל תהליכי החיים ביצורים החיים (ראו: נשימה תאית וזרחון חמצוני) ולבקרה על מגוון עצום של תהליכים אחרים. כ-2% מכלל הגנים ביצורים אוקריוטיים מקודדים לאנזימי קינאז; בגנום של האדם קיימים 500 גנים המקודדים לאנזימי קינאז. האנזימים המבצעים את הפעולה ההופכית לזו של אנזימי קינאז, קרי הסרת קבוצות זרחה ממולקולות, נקראים אנזימי פוספטאז. אין לבלבל ביניהם לבין אנזימי פוספורילאז, המוסיפים קבוצת זרחה שמקורה בתצורת חומצה זרחתית למולקולה כלשהי.
בבעלי חיים משמשים יוני זרחה בתפקידים נוספים: שני מלחי זרחה, נתרן דו-מימן זרחתי (NaH2PO4) ודו-נתרן מימן זרחתי (Na2HPO4) משמשים כבּוּפֶרים (Buffer); הם תורמים לשמירה על רמת חומציות (pH) קבועה בגוף. לעניין זה חשיבות רבה, שכן האנזימים הרבים האחראיים לרוב התהליכים הביולוגיים בגוף מסוגלים לפעול רק ברמות pH מסוימות; בנוסף, יתר חומציות או בסיסיות מפריע לפעילותם החשמלית של הנוירונים (תאי העצב). חומציות רבה בדם נקראת אסידוזה או אסידמיה; באדם, כשרמת ה-pH נופלת מ-7, מערכת העצבים מדוכאת לגמרי ונגרם מוות מהיר. בסיסיות רבה בדם נקראת אלקלוזה או אלקלמיה; כשרמת ה-pH עולה על 7.8, מערכת העצבים מגורה יתר על המידה; האדם חווה התכווצויות ועווית בלתי-נשלטות, ולרוב מת כתוצאה מהפסקת הנשימה. מערכת הבופר של יוני הזרחה היא מערכת משנית בגוף; מערכת הבופר הראשית היא זו של יוני הפחמה.
בנוסף, ליוני זרחה תפקידים חשובים בהתכווצות השרירים ובבניית העצמות, המורכבות ממלחי סידן של חומצה זרחתית.
בשירות האדם

לזרחות תפקידים חשובים בתעשייה הכימית, בחקלאות ובתעשיית המזון, ובשימושים אלה נהוג לכנות אותן "פוספטים". הפוספטים משמשים לדישון האדמה וכחומרים משמרים בתעשיית המזון. הזרחות מוספות למזון, שם הן מגיבות עם מתכות המצויות שם בכמות זעירה ביותר, ובכך קושרות אותן בחוזקה ומונעות את פירוק המזון. הזרחות משמשות גם לקשירת המים למזון כדי שלא יתפרק ויתקלקל קודם זמנו, ומסייעות להאריך את חיי המדף של מיני מזונות מעובדים, ובעיקר כאלה שהוספו להם מים, כגון מוצרי בשר מעובד (להם מוסיפים מים כדי לרככם, אך יש הטוענים כי גם במטרה להעלות את משקלם). זרחות מצויות גם בסלטים תעשייתיים שונים, המעובדים בין היתר גם כן עם מים.
מלחי הזרחה מיוצרים לעיתים בתעשייה הכימית, אך בעיקר נכרים מהאדמה. בישראל קיימים מרבצי זרחה רבים, במיוחד באזור ים המלח, והמדינה מייצאת כמויות זרחה גדולות לעולם. במדינת נאורו הקטנה שבאוקיינוס השקט היו קיימים כמה ממרבצי הזרחה הגדולים בעולם; בעבר, רוב כלכלתה של מדינה זו נשענה על כריית הזרחה.