יחסי הונג קונג – טאיוואן
היסטוריה > הונג קונג לאחר מלחמת העולם השנייה

לפני כניעת יפן בתום מלחמת העולם השנייה, הבטיח נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט לסונג מיילינג, אשתו של צ'יאנג קאי-שיק, כי הונג קונג תוחזר לשליטת הרפובליקה הסינית. ארצות הברית שלחה את השגריר פטריק הארלי ללונדון באפריל 1945 וביקשה שהבריטים יחזירו את הונג קונג לרפובליקה הסינית, אליה אמר וינסטון צ'רצ'יל שזה יקרה רק "על גופתי המתה". בעבר הסכימו הבריטים כי הונג קונג תהיה "בתחום המבצעי של הגנרליסימו צ'יאנג קאי-שק", והצו הכללי האמריקני מספר 1 קבע גם כי היפנים ייכנעו לצ'יאנג. כאשר התפרסמה הידיעה כי היפנים נכנעו, צ'יאנג הורה לחיל השלוש עשרה הלאומני בפיקודו של שי ג'ו, פחות מ-300 מייל מהונג קונג, לשחרר את הונג קונג. בנוסף, הקורפוס החדש הלאומני החדש תחת סאן לירן היה גם הוא במרחק של פחות מ-300 מייל משם, והוזמן על ידי צ'יאנג לשחרר את גואנגג'ואו; יחד, מנו הכוחות 60,000 חיילים.
עם זאת, בסוף המלחמה עברו הבריטים במהירות להחזיר את השליטה בהונג קונג באוגוסט 1945, ומנעו את הבאת הונג קונג תחת שליטת הרפובליקה הסינית. לאחר ההפסד במלחמת האזרחים הסינית בשנת 1949, ממשלת הרפובליקה הסינית, שלטון הקומינטנג, שהוקמה על ידי סון יאט-סן, נסוגה לטאיוואן. זמן קצר לאחר מכן, ב-6 בינואר 1950, הכירה בריטניה ברפובליקה העממית של סין כממשלתה של סין עקב אינטרסים כלכליים, וחסמה את ממשלת הרפובליקה הסינית מלהשתתף באמנת סן פרנסיסקו בשנת 1951, שהנהיג את נושא שלממשלת טאיוואן הייתה אמורה להיכנע. בשנת 1957 היה לראש ממשלת בריטניה, הרולד מקמילן, הסכם סודי עם ארצות הברית, שם ארצות הברית הסכימה להגן על הונג קונג מול הבריטים כ"בעיית הגנה משותפת" למקרה שתותקף על ידי סין הקומוניסטית. בתמורה, הבריטים התחייבו שלא לדחוף לחברות סין הקומוניסטית באו"ם, שתשאיר את מושב האו"ם לטאיוואן. עם זאת, בשנת 1971, החלטת העצרת הכללית של האו"ם 2758 נתמכה על ידי הבריטים והתקבלה, והכירה בממשלת הרפובליקה העממית של סין כממשלה הלגיטימית היחידה של סין ולא בממשלת הרפובליקה הסינית. לאחר מכן, בריטניה והפובליקה העממית של סין החלו במשא ומתן על מסירת הונג קונג, ובסופו של דבר אטימו את עתידה של הונג קונג עם הרפובליקה העממית של סין ולא עם הרפובליקה הסינית.
במהלך מלחמת האזרחים הסינית וגם אחריה, אנשים רבים מסין היבשתית, כולל פליטים פרו-קוימינטנג וחיילים לשעבר, ברחו להונג קונג ולטאיוואן. לדוגמה, נשיא הטאיוואן לשעבר מא יינג-ג'יו נולד בהונג קונג בשנת 1950, לאחר שהוריו ברחו מהיבשת. באמצע 1950 הגיעו להונג קונג כ-10,000 חיילים לאומניים, שהוחזקו זמנית במבצר בהר דייוויס. ביוני 1950 הותקפו החיילים על ידי פרו-קומוניסטים בעימותים אלימים, מה שהוביל להעברת 6,000 מהחיילים הממוקדים כעבור שבוע לטחנת רני. 10,000-20,000 פליטים לאומניים נוספים התיישבו בטחנת רני, שם הוקמה הוועדה להקלה במחנה הפליטים של רני בהונג קונג בכספים לאומניים מאיגוד הסיוע החופשי בסין שבטאיוואן. האיגוד החל להקים קהילה פרו-לאומנית קבועה אנטי-קומוניסטית בהונג הונג, וזכתה טחמת רני לכינוי "טאיוואן הקטנה". כמה אלפים מהפרו-לאומנים הנלהבים ביותר הועברו על ידי האיגוד לטאיוואן.
לאומנים ופליטים התיישבו גם בעיר המגודרת קאולון, ומשכו אליהם 2,000 מתנחלים עד שנת 1947, שהיו משוכנעים שהאזור נמצא תחת שיפוט של הרפובליקה הסינית. מוקדם יותר בשנת 1933, הממשלה הלאומנית תבעה סמכות שיפוט באזור והחלה ללחוץ על ממשלת בריטניה בנושא. בסוף 1946, פקידי ממשל לאומניים ביקרו באתר וערכו תוכנית לניהול האזור, ויצרו את "טיוטת תוכנית המתאר להחזרת הממשל". זמן קצר לאחר בינואר 1948 נכנסו פקידי הקוומינטנג לאזור ועודדו את התושבים להתנגד לפינוי על ידי הממשלה הקולוניאלית, ובסופו של דבר הובילו לפרעות בעיר החומה ולהפגנות סטודנטים בסין היבשתית בשליטת הרפובליקה הסינית, שם נבזזה והוקמה הקונסוליה הבריטית בקנטון שעולה באש.
לאחר מלחמת האזרחים, המחנה הפרו-טאיוואני היה כוח פוליטי מרכזי בהונג קונג. בנוסף, הפעולות נגד הקומוניסטים על ידי פרו-לאומנים בהונג קונג היו אינטנסיביות במיוחד בסוף שנות ה-50 עד תחילת שנות ה-60. ביום העשירי הכפול נראו לעיתים קרובות דגלים של הרפובליקה הסינית בהונג קונג, הוראת הסרת הדגל על ידי פקיד ממשל זוטר גרמה לפרעות בהונג קונג בשנת 1956, כאשר הפרו-לאומנים (המכונים "ימנים") לחמו נגד הפרו-קומוניסטים (המכונים "שמאלנים"). אף על פי שהנפת דגל הרפובליקה הסינית במהלך היום העשירי הכפול פחתה מאז מסירת הונג קונג לרפובליקה העממית של סין ב-1997, עדיין ניתן לראותו עד היום במקומות כמו האנג לאו שבטואן מון, היכן האובליסק והפסל של סון יאט-סן היו ממוקמים.