stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טרוי קוטסור
פילמוגרפיה > סרטים

| שנה | שם> עברית | שם> אנגלית | דמות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2007 | מספר 23 | The Number 23 | ברנבי |  |
| 2008 |  | Universal Signs | כריס |  |
| 2009 |  | See What I'm Saying: The Deaf Entertainers Documentary | — | סרט תיעודי |
| 2013 |  | No Ordinary Hero: The SuperDeafy Movie | מאט | גם במאי |
| 2016 |  | Wild Prairie Rose | ג'יימס הנסן |  |
| 2021 | CODA | CODA | פרנק רוסי |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | שם> עברית | שם> אנגלית | דמות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2001 | רפואה שלמה | Strong Medicine | לארס | פרק: Fix" |
| 2002–2005 |  | Sue Thomas: F.B.Eye | טרוי מאיירס | 5 פרקים |
| 2003 |  | Doc | טרוי | פרק: "Rules of Engagement" |
| 2006 | CSI: ניו יורק | CSI: NY | דניס מיצ'ם | פרק: "Silent Night" |
| 2007 | סקראבס | Scrubs | מר פרנסס | פרק: "My Words of Wisdom" |
| 2012 | מחשבות פליליות | Criminal Minds | ג'ון מאיירס | פרק: "The Silencer" |
| 2019 | המנדלוריאן | The Mandalorian | ניצב | פרק: "Chapter 5: The Gunslinger" |
| TBA |  | Black Rabbit | ג'ו מנקוסו | מיני-סדרה עתידית של נטפליקס |
פרסים

| שנה | פרס | קטגוריה | עבודה מועמדת | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2021 | פרסי אוסקר | שחקן המשנה הטוב ביותר | CODA | זכייה |  |
| 2021 | פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע | השחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה | CODA | זכייה |  |
| 2021 | פרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי | שחקן המשנה הטוב ביותר | CODA | זכייה |  |
| 2021 | פרסי גלובוס הזהב | שחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע | CODA | מועמדות |  |
| 2021 | פרסי גות'הם | שחקן המשנה הטוב ביותר | CODA | זכייה |  |
| 2021 | פרס אינדפנדנט ספיריט | שחקן המשנה הטוב ביותר | CODA | זכייה |  |
| 2021 | פרס גילדת שחקני המסך | שחקן המשנה הטוב ביותר בסרט קולנוע | CODA | זכייה |  |
| 2021 | פרס גילדת שחקני המסך | צוות השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע | CODA | זכייה |  |
אליעזר אנסקי

| --- | --- |

אליעזר אנסקי
 לידה:  1904 סמוקוב, בולגריה 
 פטירה:  נובמבר 1989  (בגיל 85 בערך)
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל 
 צאצאים:  אלכס אנסקי 
 
אליעזר אשר אלכסנדר אַנסקי (אברבנאל) (1904 – 1989) היה שחקן ובמאי תיאטרון, מחזאי, תפאורן ואמן פסיפס בולגרי-ישראלי. יקיר העיר ירושלים (1986). אביו של השחקן ואיש הרדיו אלכס אנסקי.
ביוגרפיה

אנסקי נולד ב-1904 בעיר סמוקוב שבבולגריה. לפי מסורת יהודי בולגריה, חייו של אחד מילדי המשפחה יוקדשו לא למסחר אלא לחיי רוח, ולפיכך למד אנסקי תיאטרון בבירה סופיה, במכון לציור ולתיאטרון ע"ש ז'אן דניאל. עמד בראש תיאטרון הילדים הממלכתי בסופיה. בנוסף ביקש לפעול למען העם היהודי והיה לפעיל ציוני, חבר פועלי ציון בבולגריה עד עלייתו לארץ ישראל ערך את העיתון הציוני בבולגרית "הבמה הציונית"..
לאחר מלחמת העולם השנייה, בסוף 1945, עלה לארץ ישראל באונייה "טרנסילבניה", עם רעייתו גיזלה (1915–1978), שחקנית בתיאטרון הלאומי ושדרנית רדיו, ועם בנם אלכס. בחודש דצמבר 1946 ייסד בתל אביב תיאטרון אמנותי לנוער בשם "במתנו" שמאז 1951 פעל בחסות תיאטרון האוהל. בתיאטרון זה גדלו כמה מבכירי שחקני ישראל, בהם גדעון זינגר, עודד קוטלר, יוסי גרבר, שושיק שני, יעקב בן-סירא, צבי בורודו, שמעון בר, ניסים עזיקרי, בנו אלכס אנסקי ועוד. בתיאטרון הועלו 16 הצגות, בהן "הרפתקאות הנסיך עומר" (1946), "עלילות תום סויר", "חייט כי ימלוך", "חסמבה", "מלכת השלג", "סינדרלה", "עלילות הרשלה מאוסטרופולי" ו"בארץ לובנגולו מלך זולו". לדברי בנו, אנסקי היה לבוש תמיד בחליפה ועניבה ודאג לסדר וניקיון בסגנון אירופי, כראוי ל"איש תרבות" לפי תפיסתו. בנוסף לתרגום עשרות מחזות וכתיבת מחזות לתיאטרון תרגם גם את ספר הזוהר לבולגרית. ב-1960 נסגר התיאטרון בתל אביב ואנסקי עבר לירושלים.
בירושלים הקים מחדש את התיאטרון במתכונת חדשה, בתמיכת עיריית ירושלים והנוער העובד והלומד, כמסגרת דרמה לנוער, תחת השם "בימתנו לנוער". אנסקי ניהל את התיאטרון עד 1974. ב-1975 עבר לקריית שמונה, שם התגורר במשך שלוש שנים ועסק בהפעלת חוגי דרמה עבור הנוער במקום. לאחר מכן שב לירושלים והקים שם תיאטרון בבית אבות בשם "תיאטרון הזמן".
בשנים 1956, 1964, ו-1966 יצא אנסקי לרוונה שבאיטליה ולמד יחד עם נחום גוטמן ועמוס אריכא את אמנות הפסיפס באקדמיה לאמנויות היפות בעיר. לדברי בנו, אנסקי התרשם מהפסיפסים שהתגלו בחפירות ארכאולוגיות ורצה להחיות את צורת האמנות הארץ-ישראלית הנושנה.
בשנת 1968 פנה אליו בכיר בכנסיית הקבר בירושלים וביקש ממנו לשפץ פרסקו ישן ומפוייח בסמוך לאבן המשיחה, המציג את צליבת ישו. אנסקי נענה מיד בחיוב ובמשך 14 שנים עבד על שיקום הפרסקו בפסיפס. את האבנים הביא מוורונה. כדוגמה לדמות הצלוב, השתמש אנסקי בקלסתרו של בנו אלכס, שהיה כבן 33 באותה עת, בגילו של הצלוב. בשנת 1982 סיים אנסקי את הפסיפס, לא חתם על העבודה ולא נטל עבורה שכר ושמר את הדבר בסוד עד מותו. עבודה גדולה נוספת של אנסקי היא קיר פסיפס מאת נחום גוטמן, שנבנה בבניין הרבנות הראשית לישראל בתל אביב. וכן בבית יד לבנים ברמת גן.
אנסקי נפטר ב-1990, בגיל 86. הותיר אחריו בן יחיד, אלכס אנסקי.
דמותו הונצחה בסרט הבולגרי "רפסודיה בולגרית" (2014) בגילומו של בנו, אלכס אנסקי.
ספרו

התיאטרון לילדים ולנוער: הרעיון והמעשה, ירושלים: [חמו"ל], תשכ"ט 1969.
לקריאה נוספת

'הדיבוק של אבא אנסקי, אליעזר אנסקי', בתוך: חיה יוסף, סיפורים קטנים על אנשים גדולים: ראיונות, תל אביב: י. גולן, תשס"ה 2005, עמ' 152–162.
רזי אמיתי, 'בין תיאטרון ילדים לתיאטרון של ילדים', בספרו תאטרון ילדים בישראל: צמיחתו וגידולו של התאטרון לילדים ולנוער בישראל, תל אביב: ספרא, 2013
הערות שוליים

↑  חיים נגיד, כולם היו תלמידיו - אליעזר אנסקי, אבא של אלכס, נפטר בסוף השבוע שעבר בגיל ?, מעריב, 30 בנובמבר 1989
1 2  אורית אגמי, המסך יורד - בשקט ובלי שום דראמה נפטר השבוע עוד אחד מהאבות המייסדים של התיאטרון הישראלי, אליעזר אשר אנסקי, כל העיר, 1 בדצמבר 1989
↑  תיאטרון אמנותי לילדים, המשקיף, 23 בדצמבר 1946.
1 2  תיאטרון-ילדים כגורם חינוכי, דבר, 24 בינואר 1947
1 2  חברים עתונאים מבולגריה, דבר, 8 בינואר 1946.
↑  משועים לעליה, דבר, 22 באוקטובר 1945.
↑  תל-אביב | עם הצגת-הבכורה ב"במתנו", דבר, טור 1, 27 בדצמבר 1946.
↑  נעמי אביב, קולו של אבא - ולמרות שקשה היתה השפה העברית לאליעזר א. אנסקי, עולה חדש מבולגריה ביפו של סוף שנות הארבעים, עלה בידו להקים את במתנו, תיאטרון הילדים העברי המקצועי הראשון. שושיק שני, יוסי גרבר, נפתלי יבין, נסים עזיקרי ועודד קוטלר הם רק כמה מן התיישים שקיבלו אצל אנסקי הזדמנות, כל העיר, 28 בנובמבר 1986
↑  "חוויה ושמה קבלה" עם שדרן הרדיו אלכס אנסקי
↑  יפעת נבו, להוציא נערים מבדידותם, מעריב, 18 בספטמבר 1969
↑  וראו: שמעון פינס, משרדי הרבנות בת"א – לבניין חדש, דבר, 7 ביוני 1961 (ותצלום ובו גוטמן ואנסקי ליד הפסיפס)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308999705171  ISNI: 0000 0004 0263 8550  VIAF: 298046425   WorldCat (עם VIAF): 298046425
ורה באבון

ורה ג'ורג' ע'טאס באבון (בערבית: فيرا جورج غطاس بابون; נולדה ב-6 באוקטובר 1964) היא פלסטינית-נוצרייה, שהייתה לאישה הראשונה שכיהנה כראש עיריית בית לחם.
לפני שנבחרה לראש העיר, היא הייתה מנהלת בית הספר התיכון של הכנסייה הקתולית בבית סאחור (2010-2012), ומרצה לספרות אנגלית באוניברסיטת בית לחם, שם הייתה גם משנה לדקאן הסטודנטים (2000–2006). בנוסף, היא יושבת הראש של חבר המנהלים של מרכז הדרכה והאימון למשפחה ולילדים, וגם חוקרת ללימודי מגדר ב-GRACE (מחקר מגדרי באפריקה ובמזרח התיכון).
הקריירה הפוליטית

באבון הובילה את גוש העצמאות והפיתוח, המורכב מ-12 מוסלמים ונוצרים מתנועת פתח בקמפיין לשיפור השירות וקידום פוטנציאל התיירות של בית לחם. באבון התמודדה מול מועמדים מוכרים ומול מתמודדים עצמאיים שנתמכו על ידי האיסלאמיסטים ועל ידי השמאל הפלסטיני. הגוש ניצח בבחירות שנערכו ב־20 אוקטובר 2012 ובאבון נבחרה באופן רשמי לראש העיר. יריביה זכו בשישה מושבים במועצה.
ראש עיריית בית-לחם

בית לחם נחשבת לעיר עם שיעורי האבטלה הגבוהים ביותר בגדה המערבית. בעיר יש גם אוכלוסייה נוצרית גדולה. באבון טענה כי גדר ההפרדה מהווה מכשול ממשי לצמיחה על ידי הגבלת תנועתם של אנשים, רעיונות וסחורות. על בית לחם היא אמרה: "אנחנו עיר במצור, בלי מקום להתרחב בגלל ההתנחלויות ובגלל החומה." היא קיוותה לעצור את ההגירה השלילית מהעיר על ידי יצירת הזדמנויות עבודה עבור אנשים צעירים. היא גם קיוותה להשיג מחדש את התמיכה הבינלאומית שאבדה בזמן שחמאס היה בשלטון. באבון סיימה את תפקידה ב-27 באפריל 2017. היא לא השתתפה בבחירות המקומיות שהתקיימו אז בבית לחם ובכל הגדה המערבית.
בשנת 2022 נבחרה לכהן כשגרירת הרשות הפלסטינית בצ'ילה.
פרסומים

2016: Pour l'amour de Bethléem, Ma Ville Emmurée, Bayard Editions. פריז.
2014: "Scheherazades of Today: Young Palestinian women use film, radio and social networking platforms to speak up and change" מאמר בספר Women and ICT in Africa and The Middle East; Changing Selves, Changing Societies.  הספר כולל 27 מחקרים של חוקרות מהמזרח התיכון וצפון אפריקה ומרשת המחקר GRACE. Zedbooks. בריטניה.
2012: "Edward Said: A Mentor Who Mastered Speaking Truth to Power". מאמר שהתפרסם בעיתון "השבוע בפלסטין" (This Week in Palestine).
פרסים

רשימה חלקית:
2017: כלת הפרס הספרותי ליצירה אוריינטלית (Prix littéraire de l'Œuvre d'Orient) עבור ספרה Pour l'amour de Bethléem.
2016: זכתה בפרס ע"ש עצאם מ' פארס (The Issam M Fares Award for Exellence) מטעם מכון המזרח התיכון בוושינגטון, ארה" ב.
2016: כלת פרס Premio Internazionale Giovanni Paolo II בזכות הגנה וקידום קדושת החיים, בהרמוניה עם עקרונות נוצריים. איטליה.
חיים אישיים

באבון היא אם לחמישה ילדים.
ראו גם

ג'נט חורי
הערות שוליים

↑  Lauren E. Bohn, "New female mayor gears Bethlehem up for Christmas", Times of Israel, 22 December 2012.
↑  "Palestinian women look to Bethlehem where Vera Baboun is running for mayor", Reuters, Sunday 14 Oct 2012.
↑  שלומי בוחניק, "ראשת עיריית בית לחם: "רק השלום יעזור לנו", Mynet ירושלים 20.10.15.
↑   אביבה לורי, ורה בבון רוצה להציל את בית לחם, באתר הארץ, 17 בינואר 2013
↑  "Bethlehem municipal council approves newly elected mayor", Ma'an News Agency, May 23, 2017.
↑  Harriet Sherwood, "Bethlehem Christians feel the squeeze as Israeli settlements spread", The Guardian, 23.12.2013.
↑  Father Frederic Fagot, "Pour l’amour de Bethléem: Ma ville emmurée", This Week In Palestine.
↑  עמוד הספר באתר ההוצאה לאור.
↑  קישור למאמר.
↑  "Le prix littéraire de l’Œuvre d’Orient attribué à Véra Baboun, maire de Bethléem", La Croix, 15/05/2017.
↑  "MEI Annual Awards". Middle East Institute (באנגלית). נבדק ב-2019-01-01.
↑  "Premio Internazionale Giovanni Paolo II - XII Edizione". TrevisoToday. נבדק ב-2019-01-01.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810556390205606  ISNI: 0000 0004 6412 2832  SUDOC: 199249768  VIAF: 8828149719123211130001   WorldCat (עם VIAF): 8828149719123211130001
נמייה שחורת-כפות

| נמייה שחורת-כפות |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי חתול
משפחה:: נמייתיים
סוג:: נמייה עבת-זנב
מין:: נמייה שחורת-כפות
שם מדעי
 Bdeogale nigripes ‏פושרן, 1855
תחום תפוצה


נמייה שחורת-כפות (שם מדעי: Bdeogale nigripes) היא מין של טורף קטן השייך למשפחת הנמייתיים,  אשר חי בטבע במרכז אפריקה.
נמייה זו נפוצה ביערות במדינות:אנגולה, קמרון, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, גבון, הרפובליקה של קונגו וניגריה.
הנמייה באורך 35–40 ס"מ ומשקלה 2–3.5 ק"ג. היא בעלת זנב ארוך, פרווה חומה-כהה ארוכה וכפי ששמה מרמז כפות רגליים שחורות, והיא בעלת 4 אצבעות ברגל בשונה מרוב הנמיות, להן 5 אצבעות.
הנמייה חיה ביערות סבוכים, יערות במבוק, וביצות. הנמיות יוצאות בלילה לציד המבוסס בעיקר על מכרסמים וחרקים, אך גם על פירות.
לא ידוע הרבה על הרגלי הנמייה, אך מעריכים שהיא אינה בסכנת הכחדה.
הערות שוליים

↑  נמייה שחורת-כפות באתר הרשימה האדומה של IUCN
| נמייתיים |
| --- | --- | --- |
| נמיית מרש (סוג ומין יחיד) | נמיית מרש |      |
| נמייה עבת-זנב | נמייה עבת-זנב • נמיית ג'קסון • נמייה שחורת-כפות |      |
| קוסימן | קוסימן אלכסנדר • קוסימן אנגולי • קוסימן מצוי • קוסימן שטוח-ראש |      |
| נמייה צהובה (סוג ומין יחיד) | נמייה צהובה |      |
| דולוגל הסוואנה (סוג ומין יחיד) | דולוגל הסוואנה |      |
| נמייה דקה | נמייה דקה אנגולית • נמייה דקה סומאלית • נמייה דקה אפורה • נמייה דקה שחורת-זנב |      |
| נמייה ננסית | נמייה ננסית אתיופית • נמייה ננסית מצויה |      |
| נמייה | נמייה קצרת-זנב • נמייה הודית אפורה • נמייה הודית חומה • נמייה מצויה • נמייה אסייתית קטנה • נמייה הודית קטנה • נמיית הצווארון • נמיית רודי • נמייה מפוספסת-צוואר • נמיית הסרטנים |      |
| נמייה לבנת-זנב (סוג ומין יחיד) | נמייה לבנת-זנב |      |
| נמייה ליבראית (סוג ומין יחיד) | נמייה ליבראית |      |
| נמייה ארוכת-אף (סוג ומין יחיד) | נמייה ארוכת-אף |  |
| נמייה מפוספסת | נמייה מפוספסת גמביאנית • נמייה מפוספסת מצויה |  |
| נמיית סלווס (סוג ומין יחיד) | נמיית סלווס |  |
| נמיית מלר (סוג ומין יחיד) | נמיית מלר |  |
| סוריקטה (סוג ומין יחיד) | סוריקטה |  |
פסיכיאטר מחוזי

בישראל, פסיכיאטר מחוזי הוא רופא פסיכיאטר בשירות המדינה ששר הבריאות מינהו להיות פסיכיאטר מחוזי או סגן פסיכיאטר מחוזי לעניין חוק טיפול בחולי נפש, תשנ"א–1991.
עיסוק משפטי

הפסיכיאטר המחוזי עוסק בנושאים הקשורים לחוק טיפול בחולי נפש, בזכויות החולה ובהתנהלות מול מערכת משפטית בנושאים של בריאות הנפש.
עיסוק משפטי > הוראה לבדיקה פסיכיאטרית > הוראת בדיקה כפויה דחופה

פסיכיאטר מחוזי רשאי להורות בכתב כי אדם יובא בדחיפות לבדיקה פסיכיאטרית במקרה בו האדם חולה וכתוצאה ממחלתו נפגם במידה ניכרת כושר שיפוטו או כושרו לביקורת המציאות, כאשר הוא עלול לסכן את עצמו או את זולתו סיכון פיזי מיידי וסירב להיבדק על ידי פסיכיאטר.
במקרה של קטין, פסיכיאטר מחוזי רשאי להורות בכתב, על פי בקשת עובד סוציאלי לחוק הנוער (טיפול והשגחה) כי קטין יובא בדחיפות לבדיקה פסיכיאטרית, אם קיימות לדעתו ראיות לכאורה כי הקטין חולה במחלת נפש או שיש לו הפרעה נפשית, והמחלה או ההפרעה עלולות לסכן את עצמו או את זולתו סיכון פיזי. תוקף הוראת בדיקה דחופה הוא עשרה ימים מיום נתינתה.
עיסוק משפטי > הוראה לבדיקה פסיכיאטרית > הוראת בדיקה כפויה לא דחופה

פסיכיאטר מחוזי רשאי להורות בכתב כי אדם יובא לבדיקה פסיכיאטרית, כשהאדם חולה ונפגמה במידה ניכרת יכולת השיפוט שלו או כושרו לבקרת המציאות. בנוסף, האדם עלול לסכן את עצמו או את זולתו סיכון פיזי לא מיידי או שנפגמה יכולתו לדאוג לצרכיו הבסיסיים, כשהוא גורם לזולת סבל נפשי עד פגיעה באורח חייו התקין, או שגרם לפגיעה חמורה ברכוש וסירב להיבדק על ידי פסיכיאטר.
עיסוק משפטי > הוראה על אשפוז כפוי

תינתן בכתב על סמך הממצאים והתנאים בבדיקה פסיכיאטרית דחופה או כשהאדם סירב להיבדק. תוקף הוראה לאשפוז דחוף הוא עשרה ימים מיום נתינתה ולא יותר משבעה ימים מיום האשפוז. הפסיכיאטר המחוזי רשאי להאריך את תקופת האשפוז הכפוי בתנאים המפורטים בחוק טיפול בחולי נפש, תשנ"א-1991 (סעיף 10).
עיסוק משפטי > הוראה על טיפול מרפאתי כפוי

טיפול בשירות המרפאתי שניתן גם ללא הסכמת המטופל, על-פי הוראה כתובה של פסיכיאטר מחוזי או צו בית משפט. ההוראה ניתנת כאשר הפסיכיאטר המחוזי נוכח שקיימת אפשרות לתת את הטיפול במסגרת מרפאתית במקום אשפוז, במקרה בו החולה באשפוז כפוי וזקוק להמשך טיפול מרפאתי לאחר שחרורו. ההוראה לטיפול מרפאתי כפוי בתוקף עד שישה חודשים והפסיכיאטר יכול להאריך את תוקפה לתקופות נוספות שכל אחת מהן לא תעלה על שישה חדשים.
עיסוק משפטי > עבודה עם בתי משפט

הוצאת צווים לפי בקשת בית המשפט - צווי בדיקה, צווי הסתכלות, צווי אשפוז, צווים לטיפול מרפאתי כפוי.
מתן חוות דעת משפטיות ועדות מומחה מטעם בית המשפט. חוות הדעת יכולה להידרש הן בתחום האזרחי והן בתחום הפלילי ונערכת על ידי רופא פסיכיאטר מומחה לצורך הערכת מצבו הנפשי של הנבדק.
עיסוק משפטי > ועדות פסיכיאטריות

ועדה פסיכיאטרית אשר מונתה ע"פ סעיף 24 לחוק לטיפול בחולי נפש. הוועדה היא גוף משפטי בעל סמכות מקבילה לבית משפט השלום ומתכנסת בהרכב של שלושה חברים: יו"ר הוועדה שהוא משפטן בדרגת שופט בית משפט השלום ושני רופאים פסיכיאטרים מומחים, האחד מתוך שירות המדינה והאחר שאינו בשירות המדינה. הוועדה דנה לפחות אחת לשישה חודשים בעניין חולים המאושפזים על פי צו בית משפט או נמצאים בטיפול מרפאתי כפוי או כאשר החולה או הרופא מבקשים זאת. בסמכות הוועדה לדון ולהחליט על המשך או שחרור מאשפוז כפוי.
עיסוק קהילתי אזורי > השירות האמבולטורי בבריאות הנפש > טיפול נפשי הניתן במרפאות קהילתיות

מגוון טיפולים נפשיים הניתנים במרפאות בקהילה כמו ייעוץ של רופא פסיכיאטר, טיפול פסיכותרפי (שיחות עם איש מקצוע מתחום בריאות הנפש), הפנייה לסל שיקום, הדרכת בני משפחה של מתמודד עם קושי נפשי ועוד. החל מ־1 ביולי 2015 האחריות הביטוחית למתן הטיפול הנפשי המרפאתי היא של קופות החולים בהתאם ל"רפורמה הביטוחית בבריאות הנפש". הטיפול המרפאתי ניתן במגוון מסגרות – מרפאות של קופות החולים, מרפאות ציבוריות של משרד הבריאות, בקליניקה פרטית של מטפל עצמאי (בהתאם לרשימה של הקופות).
עיסוק קהילתי אזורי > השירות האמבולטורי בבריאות הנפש > טיפול נפשי הניתן במסגרת טיפול/אשפוז יום

טיפול אינטנסיבי אשר מסייע למנוע את הצורך באשפוז פסיכיאטרי. המטופל נמצא במסגרת טיפול / אשפוז יום כ־6 שעות ביום, במהלכן מקבל טיפול ומעקב תרופתי, טיפול פסיכו-תרפויטי פרטני וקבוצתי, אבחון שיקומי וריפוי בעיסוק.
עיסוק קהילתי אזורי > פיקוח ובקרה

בלשכת הפסיכיאטר המחוזי קיים צוות בקרה מחוזי. הפיקוח והבקרה נועדו להבטיח את מתן השירותים המסופקים על ידי שירותי בריאות הנפש או ספקי שירות ואת איכותם, בהתאם לסטנדרטים וחוזרי משרד הבריאות ואגף בריאות הנפש וכן לקדם שיפור מתמיד של מערך שירותי בריאות הנפש. הבקרות מבוצעות על ידי צוות בקרה רב מקצועי. סמכות הפיקוח והבקרה קיימת מכוח חוקים רלוונטיים והתקשרויות חוזיות בין ספקי השרות למשרד הבריאות.
עיסוק קהילתי אזורי > שיקום נפגעי נפש בקהילה

שיקום נפגעי נפש בקהילה נועד לאפשר את שיקומם והשתלבותם בקהילה של אנשים המתמודדים עם מגבלה נפשית ולשפר את איכות חייהם. שירותי השיקום ממוקדים בסיוע לאדם לפתח מיומנויות ונגישות למשאבים להם הוא זקוק על מנת להגביר את שביעות רצונו ואת יכולתו להצליח בתחומי מגורים, תעסוקה, ההשכלה וסביבה חברתית.
הזכאות לתוכנית שיקום נקבעת על ידי ועדת שיקום אזורית שבונה תוכנית שיקום אישית לפי צורכי המשתקם, ערכיו ושאיפותיו. השירותים שוועדת השיקום האזורית רשאית לקבוע לגביהם תוכנית שיקום מפורטים במדויק בתוספת לחוק השיקום וקרויים "סל שיקום". במסגרת "סל שיקום" מוצעות תוכניות שיקום בתחומי דיור, תעסוקה, השכלה, חברה ופנאי, חונכות, סומכות, תיאום טיפול, טיפולי שיניים וסיוע למשפחות המלוות את המשתקם.
עיסוק קהילתי אזורי > תיאום בין שירותים

לשכת פסיכיאטר מחוזי מקיימת תיאום ושיתופי פעולה בין-משרדיים ובין-ארגונים בנושאים הקשורים לטיפול בנפגעי נפש ואוכלוסיות בסיכון גבוה. הממשקים מתקיימים עם גורמי רווחה, קופות חולים, משטרה, בתי מעצר, רשויות מקומיות ומועצות אזוריות, ביטוח לאומי.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  חוק טיפול בחולי נפש, תשנ"א-1991, באתר www.nevo.co.il
1 2 3  פסיכיאטר מחוזי - מחוז תל אביב, באתר GOV.IL
↑  טיפול מרפאתי כפוי, באתר כל זכות
↑  חוות דעת פסיכיאטרית משפטית: באילו מצבים היא נדרשת?, באתר Infomed
↑  נוהל הפעלת ועדות פסיכיאטריות מחוזיות, 2007
↑  ועדה פסיכיאטרית, באתר המרכז לבריאות הנפש לב השרון
↑  טיפול נפשי מרפאתי, באתר www.health.gov.il
↑  טיפול יום ואשפוז יום, באתר משרד הבריאות
↑  סטנדרטים בפיקוח ובקרה, באתר משרד הבריאות, אגף לבריאות הנפש
↑  חוק שיקום נכי נפש בקהילה, תש"ס-2000, באתר www.nevo.co.il
↑  שיקום בקהילה, באתר משרד הבריאות
↑  תחומי סל שיקום, באתר משרד הבריאות
↑  תחומי עיסוק האגף לבריאות הנפש, באתר משרד הבריאות, אגף לבריאות הנפש
מארק זכארוב

| --- | --- |

 לידה:  13 באוקטובר 1933 מוסקבה, ברה"מ 
 פטירה:  28 בספטמבר 2019 (בגיל 85) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 שם לידה:  Марк Анатольевич Ширинкин 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  1955–2019 (כ־64 שנים) 
 מקום לימודים:  האקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון (1955) 
 צאצאים:  אלכסנדרה זכרובה 
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות (1987)  פרס נשר הזהב (2014)  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה (1997)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1988)  פרס הפדרציה הרוסית (1992, 1997, 2002)  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה (1977)  עיטור הידידות בין העמים (1980)  גיבור העמל של הפדרציה הרוסית (2018)  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית (2013)  אמן העם של ברית המועצות (1991)  העיטור על השירות למען המולדת דרגה שנייה (2003)  עיטור מסדר המולדת דרגה ראשונה (2008)  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית (1997)  Government Prize in Culture  הקריסטל של טורנדוט  מסכת הזהב  מדליית ותיק העמל  תעודת הוקרה נשיאותית של הפדרציה הרוסית  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרופיל ב-IMDb
 
מארק אנטולייביץ' זכארוב (ברוסית: Марк Анатольевич Захаров; ‏13 באוקטובר 1933 – 28 בספטמבר 2019) היה במאי תיאטרון ותסריטאי סובייטי ורוסי ממוצא יהודי. הוא היה גם פרופסור באקדמיה הרוסית לאומנויות התיאטרון (גיטיס). בשנת 1991 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. בעל כל ארבע דרגות של עיטור ההצטיינות למען המולדת.
קורות חיים

מארק זכארוב נולד וגדל במוסקבה ברית המועצות. אביו היה בנם של אציל רוסי שנהרג במהלך מלחמת העולם הראשונה ואם יהודייה. האב עצמו שירת כחייל בצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה בשנים 1918–1920. אמו של זכארוב הייתה שחקנית. זכארוב עצמו אמר לימים, שלמרות שהיה רבע יהודי, הוא חש עצמו תמיד, רוסי, אבל דבר זה לא מנע מגורמים אנטישמיים שונים לכנותו “Masonic Zhid”.
בשנת 1934 נשפט אביו של זכארוב ל-3 שנות מאסר, ולאחר ריצוי העונש הוגלה. אמו של זכארוב נסעה עם האב, וזאכרוב הילד נותר במוסקבה אצל סבתו. לאחר מותה של סבתו, שבו הוריו למוסקבה, אך תוך זמן קצר נעצר אביו שוב.
זכארוב התקבל לאחר מספר ניסיונות ללימודי משחק באקדמיה רוסית לאמנויות התיאטרון, למד אצל יוסיף רייבסקי וסיים את לימודיו ב-1955. הוא הקים אנסמבל שחקנים שעבדו עמו בתיאטרון לנקום במוסקבה, בכללם: אינה צ'וריקובה, לאוניד ברונבוי, אולג ינקובסקי, אלכסנדר אבדולוב, ניקולאי קאראצ'נצוב, אלכסנדר זבורייב, אלכסנדרה זכרובה, טטיאנה קרצ'נקו, אלכסנדר לזרב ודמיטרי פבצוב.
זכארוב כיהן כמנהלו האומנותי של תיאטרון לנקום במוסקבה מאז שנת 1973, והיה מהמשפיעים בעיצוב הזירה התיאטרלית במוסקבה.
בישראל ביים את המחזה "תפילה" עיבוד של גריגורי גורין ל"טוביה החולב" מאת שלום עליכם, קופרודוקציה של תיאטרון חיפה ותיאטרון הקאמרי בשנת 1992.
ב-28 בספטמבר 2019, בגיל 85, נפטר זכארוב מדלקת ריאות.
פרסים ואותות כבוד

מסדר הידידות של העם (Орден Дружбы народов)
עיטור מסדר המולדת (За заслуги перед Отечеством)
דרגה ראשונה (13 באוקטובר 2008) - לתרומה נכבדה לפיתוחה של אומנות התיאטרון המקומית ועבור שנים רבות של פעילות יוצרת.
דרגה שנייה (11 באוקטובר 2003) - לתרומה נכבדה לפיתוחה של אומנות התיאטרון.
דרגה שלישית (26 באפריל 1997) - על שירותיו למדינה ותרומתו האישית העצומה לפיתוחה של אומנות התיאטרון.
אמן כבוד של הרפובליקה הסובייטית (1977).
אזרח כבוד של הרפובליקה הסובייטית (1991).
פרס ברית המועצות (1987) - על הפקת ההצגות בתיאטרון לנין קומסומול.
פרס המדינה של הפדרציה הרוסית (1992, 1997, 2002).
הפרס הלאומי "ליבו המוזיקלי של התיאטרון" (2007) - זוכה הפרס הגדול להישג יצירתי יוצא דופן בשדה המוזיקה לתיאטרון.
חבר של כבוד של האקדמיה הרוסית לאומנויות.
פרס התיאטרון הבינלאומי על שם סטניסלבסקי (2010) - "על תרומתו לפיתוחו של התיאטרון הרוסי".
פילמוגרפיה נבחרת

Prosnis i poï (TV, 1974)
(Звезда пленительного счастья) / The Captivating Star of Happiness (1975)
12 стульев ‏  (1976) (כסאות 12 )
נס רגיל (Обыкновенное чудо)  (1978)
אותו מינכהאוזן (Тот самый Мюнхгаузен) / The Very Same Munchhausen (1979)
הבית שבנה סוויפט (Дом, который построил Свифт) / The House That Swift Built (1983)
נוסחת האהבה (Формула любви)  (1984)
הרגו את הדרקון (Убить дракона)  (1988)
בלקירב הליצן (Шут Балакирев)  (2002)
הערות שוליים

↑  "Mark Zakharov"
↑  "Russian Orthodox Extremists published the list of “Monster Zhids” – enemies of Russia", CFCA, אוגוסט 2012
↑  בתיאטרון "לנקום" הוכרזה סיבת מותו של זאכרוב, באתר rbc.ru, ‏28 בספטמבר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273452105171  PLWABN: 9810640574705606  GND: 123179173  ISNI: 0000 0000 8080 1203  LCCN: n86854964  LNB: 000028970  NKC: jn20010525449  NTA: 328602361  RSL: 000074229  SUDOC: 162447051  VIAF: 436899   WorldCat (עם VIAF): 436899
מריס ליאפה

| --- | --- |

 לידה:  27 ביולי 1936 ריגה, Interwar Latvia 
 פטירה:  26 במרץ 1989 (בגיל 52) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית העלמין וגנקובסקויה 
 השכלה:  בית הספר לבלט של ריגה  האקדמיה לכוראוגרפיה של מוסקבה  האקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון 
 תקופת הפעילות:  מ-1955 
 מעסיק:  האופרה הלאומית של לטביה 
 בן או בת זוג:  מאיה פליסצקאיה (1956–1956)  Nina Lvovna Semizorova (1980–1985)  Margarita Žigunova   Evgenia Shultz 
 פרסים והוקרה:  אמן העם של ברית המועצות  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  עיטור הידידות בין העמים  פרס לנין 
 
מריס ליאפה (ברוסית: Марис Лиепа; ‏ בלטבית: Māris Rūdolfs Liepa; ‏(27 ביולי 1936, ריגה - 26 במרץ 1989, מוסקבה) היה רקדן בלט סובייטי ממוצא לטבי. בשנת 1976 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות ובשנת 1970 הוא זכה בפרס לנין. בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 היה ליאפה בין הרקדנים הבולטים בתיאטרון בולשוי.