מגפת השפעת (1889–1890)
תגובה להתפרצות המחלה והשלכות

המגפה של 1889 נבדלה ממגפות שפעת קודמות בכמה דרכים. ראשית, בחומרתה ובמספר הקורבנות המתועדים. שנית, במהירות ההתפשטות וההפצה. מבחינה זו, אף שהחלה ב-1889, היא דומה יותר למגפות המודרניות. למעשה, מוערך כי זו מגפת השפעת המתועדת הראשונה, שהתפשטותה היא תולדה של תעבורה עולמית עם מיליוני נוסעים. השפעת של 1889 הייתה המגפה הראשונה, שהתפרסות מסילות הרכבת והנסיעה ברכבות הנוסעים מילאו בה תפקיד חיוני.
מאפיין נוסף של השפעת, היה מקומה של התקשורת הכתובה בדיווח עליה. בהיסטוריה של העיתונות, לא דווח קודם לכן על מגפה עולמית בסדר גודל דומה. לא רק שמספר וגיוון העיתונים והמגזינים בסוף המאה ה-19 היה גדול משמעותית ביחס לעבר, כעת היו קיימות סוכנויות ידיעות חדשות כגון רויטרס שנוסדה בשנת 1850, ואחרות. הסוכנויות התחרו זו בזו וניסו להתעלות זו על זו לגבי החדשות האחרונות. כך נודע לקוראי העיתון על התפתחות המגפה בסנט פטרסבורג, למשל, ועל ההתפשטות לבירות אירופה. בהיעדר יכולת להעביר דיווחים מצולמים, ועקב הצורך בכך, נעשה שימוש רב בקריקטורות בעיתונות לתיאור המצב, דבר שתרם לקידום התחום, שלא נחשב קודם כתחום ראוי.
את הרושם שהותירה המגפה על הציבור, בסתיו 1889, ניתן לראות, למשל, בשיר על השפעת, שכתב ראש הממשלה לעתיד וינסטון צ'רצ'יל, שהיה אז נער בן 15 ולמד בבית הספר המובחר בהארו:
The rich,

the poor,

the high,

the low,

Alike the various symptoms know

Alike before it droop
צ'רצ'יל מתייחס למאפיין של המגפה כפי שנתפסה באותה תקופה, כלומר אופייה הדמוקרטי, שלא פסחה על העשירים, החזקים והמפורסמים. לא זו בלבד שאף צמרת החברה נפגעה, לעיתים נוצר הרושם כי הם הראשונים להיפגע על ידי המחלה. אחד האנשים הראשונים באנגליה שמחלתם נודעה בציבור היה ראש הממשלה רוברט גסקוין ססיל, שהתבטאותו "השליט נמצא בסכנה כה גדולה כמו מוכר הרחוב" פורסמה בעיתונות. בנוסף נפגעו מהמחלה עשירים ומפורסמים רבים. כיום מובן כי רבים מהנדבקים נסעו ברכבת. הרכבת הייתה בשלהי המאה ה-19 כלי תעבורה חדשני, הכרטיסים לנסיעה בה היו יקרים מאוד, בפרט בין מדינות. בנוסף צוין גם כי עובדי הרכבת והדואר נפגעו באופן לא פרופורציונלי. בהיעדר ידע אפידמיולוגי, עדיין לא עובד המידע לכלל תובנה כלשהי ולא הוסקו מסקנות.
מאפיין נוסף של המחלה היה חוסר האונים הברור של רופאים ואנשי מקצוע בתחום הרפואה, לנוכח האיום הקטלני. הדבר היה נושאה של קריקטורה שפורסמה במגזין הסאטירי הצרפתי לה גרלו בשנת 1890, ובה נראה חולה אומלל עם רופא מנופף בשמחה במרשם, מוקף בשורות רופאים ורוקחים, ומספר שלדים. הרפואה באותה תקופה הייתה חסרת אונים להתמודדות בתחלואה ההמונית. נעשה שימוש רב בתרופות מורידות חום שהיה בהן שימוש באותה תקופה, כמו כינין או נתרן סליצילט, אשר במקרה הטוב יכולים להקל על תסמינים של שפעת נגיפית. בנוסף נעשה שימוש גם בסטריכנין, שנחשב אז כתרופה, וכיום משמש כחומר הדברה נגד מזיקים. "אמצעי הזהירות הראשונית" שפורסמו על ידי השלטונות היו "הישארות במיטה, שמירה על חום גוף, שתיית ברנדי, לקיחת כינין ואופיום, וחיטוי מצעים ובגדים".
אחד מאמצעי המניעה שננקטו היה חיטוי. בית הפרלמנט הבריטי עבר בחודש מאי 1891 קרצוף של הרצפות בחומצה קרבולית וקמפור, ואוורור נרחב. בדיעבד, כל אלה לא היו יעילים להתמודדות כנגד נגיף השפעת. התיאוריה הרווחת להתפרצות השפעת הייתה מיאזמה, תאוריה רפואית מיושנת שלפיה מחלות מועברות על ידי אוויר רע. הדבר תרם להפצת דעות לא מבוססות, בחלקן אף גזעניות, על מקור המחלה מממלכת סין. השיטפון בנהר הצהוב (1887), שאירע זמן קצר קודם, הותיר עד שני מיליון הרוגים. אחת הדעות, כאמור ללא בסיס מדעי, הייתה כי רוחות נשאו מאזור האסון אוויר רע כגורם למחלה. דעות נוספות דיברו על התפרצויות געשיות (ההשפעות ארוכות הטווח של התפרצות הר הגעש קרקטואה בשנת 1883 ועוד), וכן על כוכב שביט שהגיעו לארץ, כגורמים למגפה.
ככל שחלף הזמן, ובמיוחד בגלים שבאו אחרי הגל הראשון, הציבור הפך לאדיש ומיואש כלפי המגפה. מדווח כי רבים ויתרו על ביקור אצל רופאים, לעגו לאנשי המקצוע הרפואיים ואיבדו חלק מהאמונה ביכולתו של המדע המודרני לטפל בכל המחלות ולנצח את המגפה. בשנת 1892 אמר הבקטריולוג ריצ'רד פייפר שגילה את הפתוגן ב"חיידק השפעת Haemophilus". עם זאת, גילוי זה (שלא היה נכון) לא הוביל לטיפול, אלא לבלבול לגבי הגורמים לשפעת, בלבול שנמשך עד שנות השלושים. למעשה, מדובר בפתוגן חיידקי המתרחש באופן משני לשפעת - לעיתים קרובות אך לא תמיד, ואינו גורם לה.
מאפיין רביעי לשפעת של 1889 הוא ההשפעות הפסיכולוגיות שהופיעו לעיתים קרובות בדיווחים, ונמשכו או הופיעו רק לאחר שהמחלה הסתיימה. היו דיבורים על מחלימים עצבניים, המיוסרים על ידי "דיכאון שלאחר ההשפעה", "עייפות", " קטלפסיה דמוית שפעת", "תרדמת היסטרית", "מלנכוליה" ו"נויראסתניה (אנ'). FB סמית' ומארק הוניגסבאום משערים כי השינוי התרבותי בשנות ה -90 של המאה ה-19 לעבר ספרות פסימית יותר של דקדנס, אמנות הסימבוליזם ומפנה המאה העשרים שדנו באובססיביות בחולי, שיגעון ומוות, נקשרו להשפעה ארוכת טווח של השפעת ששרדה. קשר כזה הוצע, למשל, בציור המפורסם "הצעקה" של אדוורד מונק, שהגרסאות הראשונות שלו נוצרו בשנת 1893. עם זאת, לא ניתן לבסס ישירות הנחות כאלה. בנוסף לא ניתן לקשור באופן מוחלט בין השפעת לבין, לדוגמה, העלייה המשמעותית בשיעור ההתאבדויות משנת 1890 ואילך. עם זאת הטענה כי יש קשר בין מגפת השפעת הקשה לבינם קיימת.