stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רחיצת מכוניות
רחיצה אוטומטית במסוע > התהליך

הרכב ממוקם על מסוע. בתחילת המסוע מצויים מס' גלגלים המאפשרים לרכב ליישר את עצמו.
הרכב מושם בהילוך סרק.
רולרים צצים מאחורי גלגלי הרכב ודוחף אותם קדימה.
המכונית מזוהה באמצעות קרני אינפרה אדום המחוברים למחשב אוטומטי המפעיל את הרחיצה. כך ניתן למדוד את אורך הרכב ואת תוכנית הרחיצה בהתאם.
המכונית נכנסת לקטע במפרץ בו מופעלת תוכנית "השריה" מוקדמת. כאן מתזים משפריצים תמיסה מיוחדת על הרכב שמרטיבה אותו ומתחילה לשחרר לכלוך מהרכב.
בשלב זה מתזים קטנים יכוונו לגלגלי הרכב וינקו אותם מלכלוך שהצטבר עליהם באמצעות תמיסה מיוחדת.
לאחר מכן הרכב עובר דרך סדרת פסים תלויים מתקרת המתקן. פסים אלו מחוברים לציר ממונע שמזיז אותם בצורה מעגלית על פני המשטחים האופקיים של הרכב. כך מנוקים מכסה המנוע (מבחוץ), הגג ותא המטען.
מושפרץ קצף מיוחד המורכב מחומר כימי עם מים ואוויר. לרוב הם נפרדים ועד ליציאתם מהמתז הם מתערבבים יחדיו והופכים לקצף.
כשהמכונית מצופה בשכבה עבה של קצף היא עוברת למקרצפים - סדרה של מברשות אנכיות וגליליות עם מאות רצועות בד\ניילון\Wrap מחוברים להם. המקרצפים מסתובבים במהירויות מ-100 סל"ד עד ל-500 סל"ד. יש לפחות מקרצף אחד בכל צד אף על פי שיכולים להיות שניים או יותר. כך מנוקים המשטחים האנכיים ברכב. חלק ממערך המברשות במתקן רחיצת מכוניות. 
במספר רחיצות מכוניות יש מברשות שזזות סביב החלק האחורי והקדמי של הרכב, כך שגם משטחים אלה מקורצפים.
מערכת מיוחדת משפריצה מים בלחץ גבוה על הרכב. למערכת זו מתזים מסתובבים. כך מוסרים הלכלוך והדטרגנטים. בשלב זה גם יפעלו מתזים המשפריצים מים מתחת לרכב (על עיקרון הממטרה המסתובבת).
לאחר מכן הרשת עוברת דרך "קשת רחיצה" שמסירה משקעים שנותרו על הרכב לאחר הרחיצה, "ליתר ביטחון". עם זאת, ברוב המתקנים יש מס' קשתות כאלה, בעיקר אחרי כל תחנה עיקרית. על אותו עיקרון יכולים להיות יותר מקרצפים ויותר "וילונות".
כעת המכונית נכנסת ל"קשת הווקס". הווקס יוצר ציפוי עמיד למים והוא שונה מאוד מהווקס שמורחים ברחיצה ידנית. אחד ההבדלים העיקריים הוא שווקס ברחיצת מכוניות לא מגן כמו הווקס הרגיל. ישנם שני סוגי וקס - האחד במצב נוזל והשני בקצף (כמו בשלב 8 ברחיצה ידנית מסורתית).
כעת המכונית עוברת קשת רחיצה נוספת, אך לעיתים לפני קשת הרחיצה יהיה סט נוסף של וילונות או מברשות (כמו בשלב 11).
אחרי שהמכונית סיימה את כל השלבים צריך לייבש את המכונית. זה נעשה באמצעות מייבש ענקי שפולט אוויר חם לעבר הרכב. גם כאן משתמשים במתזים (שלא משפריצים מים אלא פולטים אוויר חם). לעיתים לפני הייבוש נמרח חומר מיוחד להאצת הייבוש.
במתקנים בעלי שירות מלא המייבש מופעל בעוצמה נמוכה יותר ומפעילי המתקן ייבשו באופן ידני את הרכב. הם עשויים לנקות את הרכב מאשפה ולהבריק את החלונות והגלגלים.
רחיצת מכוניות בביקיני

רחיצת מכוניות בביקיני הוא ז'אנר רחיצת מכוניות ידנית שהופך נפוץ בארצות הברית ובקנדה בחודשי הקיץ. ישנם שני סוגים של רחיצה כזאת:
למען צדקה וגיוס כספים – הבחורות היפות ביותר בקבוצה לובשות ביקיני ומושכות תורמים באמצעות שלטים צבעוניים בצד הדרך, והמכוניות נשטפות על ידי חברי הקבוצה (גם זכרים) במגרש חנייה קרוב תמורת תשלום שישמש למטרת צדקה או גיוס כספים.
שימוש מסחרי – בחורות לבושות ביקיני שוטפות את הרכב תמורת תשלום ומבדרות את נהג הרכב.
בתרבות הפופולרית ישנם אזכורים תכופים לתופעה זו – בקליפים ובתוכניות טלוויזיה ולעיתים אף בקולנוע.
Detailing

Detailing היא צורת ניקוי מיוחדת להכנת הרכב לתערוכות. השיטה מתמקדת בניקוי יסודי מאוד והברקת הרכב, מבפנים ומבחוץ, כדי להפיק איכות גבוהה של ניקיון ברמה של תערוכות רכב. אך הסיבה ל-Detailing אינה רק הכנה לתצוגות ותערוכות - יש המיישמים אותה לסיפוק אישי. בחלק החיצוני של הרכב מבוצעים ווקס ופוליש - וכן שטיפה "רגילה" - ידנית לרוב. החלק הפנימי של הרכב עובר ניקוי באמצעות שואבי אבק, חומרי ניקוי נוזליים ומברשות. לרוב גם המנוע מנוקה.
אף על פי שפעם ענף זה היה לא מפותח והיו מומחים מעטים בתחום והציוד היה יקר מאוד. בימינו הורידה הפופולריות של תחום זה את מחירי האביזרים לרמה שנגישה לכל חובב מכוניות ממוצע. חלק קטן מהציוד כולל: מטליות מיוחדות העשויות ממיקרופייבר, ג'ילדות טבעיות העשויות מעור צבי רך, מגבים, חומרי ניקוי חזקים, מברשות בצורות שונות, "צמרונים" מיוחדים, פיות מיוחדות לשואבי האבק, מתזי מים ונייר שיוף. מגוון מוצרי שמפו, חומרי ניקוי, מסירי שומן, חומרי מגן, חומרי סיכה וכן מוצרי פוליש ווקס נוצרו במשך השנים כדי להתאים לדרישות שונות של הלקוח.
Detailing > דרגות מוצרים בענף

בענף זה קיימים שלוש דרגות של מוצרים:
מוצרים ברמה מקצוענית - מוצרים המסופקים לסדנאות ובעלי מקצוע בתחום זה. חומרים אלה מבצעים את פעולתם טוב, אך לא באופן יוצא מן הכלל. הם זמינים במחירים הוגנים ובכמויות מסחריות.
מוצרים ברמה צרכנית - זמינים בחנויות המתמקדות בתחזוקת רכב. חלקם טובים מאוד וחלקם לוקים בחסר.
מוצרים לחובבים נלהבים זמינים בהזמנה מיוחדת ברשת או בחנויות מתמחות. בגלל המחיר הגבוה, בעלי מקצוע לא משתמשים בהם. לעיתים המחיר הגבוה לא מתורגם לאיכות גבוהה יותר.
רחיצת מכוניות בישראל

המתקן הראשון בישראל, בבעלות רפאל הלפרין, הופעל במתחם הבורסה ברמת גן.
בימינו כוללות תחנות דלק רבות גם מתקן לשטיפת מכוניות, וכן פועלים מתקנים כאלה באופן עצמאי, מחוץ לתחנות דלק.
רחיצת מכוניות עלולה להיות פעולה שצורכת מים רבים. כדי לצמצם את בזבוז המים הכרוך ברחיצת מכוניות, נקבעו הגבלות אחדות בתקנות המים (כללים לרחיצת רכב ולשטיפת משטחים מרוצפים במים), התשס"א-2001. עיקר ההגבלות:
"לא ישתמש אדם במים זורמים מרשת המים לשם רחיצה וניקוי של רכב" - תקנה זו אוסרת רחיצת מכוניות באמצעות צינור המחובר לברז.
במתקן לרחיצת מכוניות חובה להתקין מערכת למיחזור מי השטיפה, אלא אם הוכח שהמתקן צורך לא יותר מאשר 40 ליטרים מים לשם רחיצת מכונית אחת.
נערות רוחצות כלי רכב בביקיני
רשת ההצלה בפירנצה

רשת ההצלה בפירנצה הייתה ארגון מחתרתי שפעל להצלת יהודי פירנצה בתקופת שואת יהודי איטליה, מספטמבר 1943 ועד סוף מלחמת העולם השנייה. הרשת הושתתה על שיתוף פעולה יהודי- נוצרי בין הארכיבישוף של פירנצה, הקרדינל אליה דלה קוסטה, הרב הראשי של קהילת יהודי פירנצה, ד"ר נתן קאסוטו, והפעיל הציוני רפאל קנטוני, אשר עמדו בראשה.
מספר חברים ברשת ההצלה הוכרו על ידי יד ושם כחסידי אומות עולם, בהם אליה דלה קוסטה, ג'ינו ברטלי, צ'יפריאנו ריקוטי, מרטה פולצ'ה, בנדטה וספיניני, וסנדרה בוסנלי.
יהדות פירנצה עד לשואת יהודי איטליה

בעיר פירנצה שבאיטליה התקיימה קהילה יהודית בעלת מוסדות עצמאיים החל מן המאה ה-15, אז קיבלה הכרה רשמית מן השלטון הנוצרי בעיר. בדומה לקהילות יהודיות אחרות ברחבי אירופה, עסקו יהודי פירנצה בתחומי ההלוואות, המשכונות, והמסחר לאורך כל ימי הביניים עד לעת החדשה. אחדים עסקו ברפואה ורוקחות, וביניהם היו בעלי הון שסחרו ביהלומים. עם הקמת ממלכת איטליה, הוכרו היהודים כבעלי זכויות שוות. מעטים מהם התברגו אל צמרת הממשל האזרחי ושירתו בצבא. אקדמאים יהודים כיהנו במשרות מכובדות באוניברסיטאות. האמנציפציה ליהודים השפיעה רבות על חיי הקהילה, במיוחד במישור הדתי. החל תהליך התבוללות בקרב היהודים, תופעה אשר התרחבה מאוד בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
ערב מלחמת העולם השנייה, בשנת 1938 חיו בפירנצה 2,326 יהודים, אשר היו שייכים למעמד הביניים ונחשבו לקהילה מודרנית, מתקדמת ומשכילה. ב-17 בנובמבר 1938, נחקקו באיטליה חוקי הגזע בהשפעת מדיניות המשטר הנאצי בגרמניה, ובוטלו רק בשנת 1944 עקב כיבוש דרום איטליה על ידי בעלות הברית. חוקי הגזע קבעו את דמותו של "הגזע האיטלקי החדש", הנבדל מהגזע היהודי. על פי תפיסה זו, היהודים של המאה ה-20 לא נחשבים יותר כצאצאים הישירים של העם ממנו בא הנוצרי הראשון. ההתבוללות שחלה בקהילה היהודית שימשה כהוכחה לכך שהעם היהודי של המאה העשרים אינו קשור גזעית לעם שהיה בעבר. בעקבות חוקי הגזע, חלו הגבלות רבות על יהודי איטליה, ובכללם יהדות פירנצה.
פעילות רשת ההצלה בפירנצה בזמן השואה

במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה פירנצה תחת שלטון גרמני בין השנים 1943–1944, ולא נכללה בתחומי שלטון ממשלת סאלו. בספטמבר 1943 פלש הצבא הגרמני לצפון איטליה, וכבש גם את פירנצה. הצבא הגרמני החזיק בעיר עד לנובמבר 1944. לאחר הכיבוש, הנאצים החרימו את בית הכנסת הגדול של העיר והסבו אותו לשימושם. יהודי פירנצה עברו תקופה קשה שכללה השפלות והרעה משמעותית בתנאי חייהם, אולם רובם לא נשלחו להשמדה. כ-250 איש מתוכם נשלחו על ידי הכוחות הגרמנים למחנות ההשמדה. רוב המשולחים נספו, ביניהם רב הקהילה, נתן קאסוטו.
בספטמבר 1943 לאחר שנכנעה איטליה לבעלות הברית, גירושי היהודים למחנות היו בפתח. עוד באותו חודש פנו הרב הראשי של קהילת יהודי פירנצה, נתן קאסוטו, רפאל קאנטוני ויהודים נוספים שהיו חברים בדלאסם, לארכיבישוף של העיר, הקרדינל אליה דלה קוסטה, בבקשה לעזרה. דלה קוסטה הסכים לסייע להם והפנה אותם לכומר הדומיניקני צ'יפריאנו ריקוטי (Cipriano Ricotti) במנזר סן מרקו ולכומר לטו קזיני. האקציה הראשונה של הגרמנים נגד יהודי פירנצה הייתה ב-6 בנובמבר 1943, ונמשכה כשלושה ימים. דלה קוסטה שיגר מכתב אשר יועד לכל ראשי המנזרים בפירנצה והסביבה, ובו ביקש שיפתחו שעריהם בפני היהודים. כ-21 מוסדות נוצריים נענו למכתבו של הקרדינל, והצילו את חייהם של כ-220 יהודים, ואולי אף יותר. כך החלה לפעול רשת ההצלה בפירנצה בחסות הכנסייה. רשת זו פעלה הודות לשיתוף פעולה יהודי-נוצרי בין הקרדינל אליה דלה קוסטה, רב הקהילה, נתן קאסוטו ורפאל קנטוני. פעילי הרשת נהגו להחביא יהודים במנזרים ובכנסיות, ולעיתים אף בבתיהם הפרטיים.
ביום שבת, ה-6 בנובמבר 1943, חיילי האס.אס הקיפו את בית הכנסת הגדול בפירנצה ואסרו את היהודים בתוכו. שלושה ימים לאחר מכן, עזבה רכבת הגירוש השנייה את איטליה. רכבת זו כללה לפחות 400 יהודים מפירנצה, סיינה ובולוניה והגיעה אל אושוויץ. איש מהיהודים ברכבת לא שרד. ידועים רק 85 שמות של יהודים אשר היו על הרכבת.
בליל ה-27 בנובמבר 1943, בוצעו שלוש פשיטות אלימות על מקומות מסתור של יהודים. הפשיטה הגדולה ביותר הייתה במנזר הנשים הפרנציסקני דל פיאצה דל קרמין (Carmine). שלושים נשים יהודיות וילדיהם, רובם ממדינות זרות וערים אחרות באיטליה, שהסתתרו שם. אחת מהן, ואנדה אבנעים פצ'יפיצ'י, הייתה אשתו של הרב הראשי של גנואה, ריקרדו פצ'יפיצ'י, שהסתתרה בעיר. פצ'יפיצ'י עצמו חזר לגנואה ונאסר עוד קודם לכן. רק שתי נשים מתוך המנזר הצליחו לברוח ולהינצל. בפשיטה נוספת באותו הערב, תפס כוח של חיילים נאצים ופאשיסטים כ-20 גברים יהודים זרים שהסתתרו במוסד של הכנסייה. בפשיטה השלישית, על המנזר סנט ג'וזף, נתפסו מספר נשים יהודיות. כמה נשים הצליחו להתחמק משום שהתחפשו לנזירות. למחרת התקיימה פגישה סודית של רשת ההצלה, שבה ביקשו חברי הרשת להעניק ליהודים מקומות מסתור חדשים, כסף, מזון ומסמכים מזויפים. איטלקי שהועסק על ידי פליט יהודי פולני אמיד, ששמו מרקו אישצ'יה (ischia) הלשין לאס.אס על קיום הפגישה וכתוצאה מכך, כל חברי הרשת נתפסו ב-28 בנובמבר 1943.
ב-1 בדצמבר 1943, לאחר שכוחות האס.אס. החלו להקים מחנות מעצר, המשטרה האיטלקית החלה לבצע חיפושים בבתים של יהודים, לכדה את אלו שנשארו בבתיהם וחסמה את הגישה לבתים אלו. המעצרים בוצעו על ידי יחידות של המשטרה האיטלקית.
ב-30 בינואר 1944 נשלחה רכבת לאושוויץ ועליה כ-700 איש, 180 מהם ממחוז טוסקנה. מתוך 700 הנוסעים, 97 גברים ו-31 נשים בלבד עברו את הסלקציה באושוויץ. 13 גברים ו-8 נשים מתוכם שרדו את המלחמה, כאשר אנה קאסוטו, אשתו של הרב נתן קאסוטו, הייתה אחת מבין 8 הנשים ששרדו.
פעילות אנשי הכנסייה ברשת ההצלה

המבצע להצלת היהודים הנרדפים נערך בחסות הקרדינל דלה קוסטה בשיתוף פעולה עם אנשי הכנסייה דון לטו קסיני, צ'יפריאנו ריקוטי, דון ג'וליו פאסיבני, דון ג'ובאני סימיוני, דון אנג'לו דלה טורה, ליאונדילדה פנקני, אם המנזר סנדרה בוסנלי, אמא בנדטה וספיניאני ואחרים.
הקרדינל דלה קוסטה יזם את פעולות ההצלה ועודד את אנשי הדת להשתתף בפעילויות מסוכנות להצלת חיים. הוא מילא תפקיד מכריע בארגון ובהפעלה של רשת ההצלה הנרחבת, גייס מצילים מקרב אנשי הכנסייה, כתב לראשי מנזרים ומנזרים שהפגינו אותם במקלט ליהודים, הקימו מקלט לפליטים בסמינר מינורי די מונטוגי (Minore di Montughi). הוא אף הסתיר יהודים נמלטים בארמונו לתקופות קצרות עד שנשלחו למקומות בטוחים. הישיבות של רשת ההצלה התקיימו כמעט תמיד במשרדי הארכיבישוף. פעולות ההצלה מומנו על ידי ארגון דלאסם. בנוסף כדי לסייע במימון הרשת הוחלט שהכספים יגיעו מהקהילה היהודית ומהכמורה באופן שווה, סכומי הכסף שהעבירה הכנסייה גברו בהדרגה. האנשים אשר פעלו כחלק מרשת ההצלה הקדישו את מלוא מרצם לסיוע והצלת היהודים.
דו"ח שנכתב מיד לאחר המלחמה, מפי האב מנג'לו (Mengehello), תיאר את פעילותה של רשת ההצלה, והוסיף כי הארכיבישוף אסר להטביל יהודים בזמן המלחמה, גם אם הביעו את רצונם לעשות כן. ג'ורג'יו לה פירה תיאר את דלה קוסטה כ"כוח המניע של ההתחייבות של האהבה להציל כל כך הרבה אחים", והאב צ'יפריאנו ריקוטי כתב: "אני לא יודע על ערים אחרות, אבל בפירנצה הוקם ארגון הצלה אמיתי על ידי המשאלה של הקרדינל אליה".
לאחר שנעצרו מרבית הפעילים היהודים של רשת ההצלה. מעתה והלאה, היו אלה אנשי הכנסייה אשר נשאו את מרבית האחריות להמשך פעילותה של רשת ההצלה, אף כי כמה מהכמרים נעצרו גם הם על ידי הגרמנים ואף עונו.
חברים מרשת ההצלה שהוכרו כחסידי אומות העולם

ב-10 בדצמבר 1972 הכיר יד ושם באב צ'יפריאנו ריקוטי (Cipriano Ricotti) כחסיד אומות העולם.
ב-13 בדצמבר 1994 הכיר יד ושם באמהות המנזרים מרטה פולצ'ה (Folcia, Marta) ובנדטה וספיניני (Vespignani, Benedetta) כחסידות אומות העולם.
ב-31 ביולי 1995 הכיר יד ושם באם המנזר סנדרה בוסנלי (Sandra Busnelli) כחסידת אומות העולם.
ב-29 בפברואר 2012 הכיר יד ושם בארכיבישוף אליה דלה קוסטה כחסיד אומות העולם.
ב-23 בספטמבר 2013 הכיר יד ושם בג'ינו ברטלי חסיד אומות העולם.
ראו גם

אליה דלה קוסטה
ג'ינו ברטלי
לטו קזיני
נתן קסוטו
יהדות פירנצה
רפאל קנטוני
מטילדה קסין ורדי
שואת יהודי איטליה
לקריאה נוספת

De Felice, Renzo. The Jews in Fascist Italy: A History. New York: Enigma Books, 2001.
Sarfatti, Michele. The Jews in Mussolini's Italy: From Equality to Persecution. George L. Mosse series in modern European cultural and intellectual history. Madison: University of Wisconsin Press, 2006.
Steinberg, Jonathan. All or Nothing: The Axis and the Holocaust, 1941-1943. London: Routledge, 1990.
Stille, Alexander. Benevolence and Betrayal: Five Italian Jewish Families Under Fascism. New York: Summit Books, 1991.
Zuccotti, Susan. The Italians and the Holocaust: Persecution, Rescue, and Survival. New York: Basic Books, 1987.
איימי הרמון, מחול ואפר, הוצאת אהבות, 2017.
חולדה קמפניינו, לדור אשר לא ידע.
אוגוסטו סגרה (עורך), ספר זיכרון לנתן בן משה דוד קאסוטו.
שושנה עברון ודוד קאסוטו, מבט לקהילה שנסתרה מן העין.
שושנה עברון, ילדים קטנים לא שואלים שאלות , הוצאת עברון, 2006.
אבא קובנר, מגילות העדות, מוסד ביאליק.
רוני ויינשטיין (עורך), איטליה, הוצאת מכון בן צבי. 2012.
הערות שוליים

↑  United States Holocaust Memorial Museum, www.ushmm.org (באנגלית)
↑  Zuccotti, Susan, The Italians and the Holocaust : persecution, rescue, and survival, London : P. Halban, 1987, עמ' 211
1 2  רשת ההצלה בפירנצה | בחסות הצלב | נושאים ותופעות | מפעל ההכרה בחסידי אומות העולם, באתר www.yadvashem.org
↑  Susan Zuccotti, The Italians and the Holocaust : persecution, rescue, and survival, New York : Basic Books, c1987, עמ' 158
↑  Susan Zuccotti, The Italians and the Holocaust : persecution, rescue, and survival, New York : Basic Books, 1987c, עמ' 159
1 2 3 4  Susan Zuccotti, The Italians and the Holocaust : persecution, rescue, and survival, New York : Basic Books, 1987c, עמ' 160-161
1 2  יד ושם הכיר בקרדינל אליה אנג'לו דלה קוסטה הארכיבישוף של פירנצה כחסיד אומות העולם | www.yadvashem.org, באתר www.yadvashem.org
1 2  תיק חסיד אומות העולם של האב צ'יפריאנו ריקוטי
↑  Susan Zuccotti, The Italians and the Holocaust : persecution, rescue, and survival, New York : Basic Books, 1987c, עמ' 157
↑  Sarfatti Michele, The Jews in Mussolini's Italy : from equality to persecution, Madison, Wis : University of Wisconsin Press, c2006, עמ' 171
ריצ'רד גריפית

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 ביולי 1872 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  11 בדצמבר 1955 (בגיל 83) הנדון, הממלכה המאוחדת 
 הישג בולט:  היה אלוף בריטניה בשנת 1912
 השכלה:  בית הספר צ'רטרהאוס 
 מקצוע נוסף:  מטלורג
 מדינה:  בריטניה
 
ריצ'רד קלווין גריפית (באנגלית: Richard Clewin Griffith;‏ 22 ביולי 1872 – 11 בדצמבר 1955) היה שחמטאי בריטי, סופר ועורך שחמט, ובמקצועו מטלורג.
חייו

גריפית, יליד לונדון, זכה באליפות בריטניה בשחמט בשנת 1912 שהתקיימה בריצ'מונד. זו הייתה השתתפותו היחידה באליפות שחמט של בריטניה. באותה שנה פרסם ביחד עם ג'ון וייט ספר שזכה לפרסום רב, Modern Chess Openings. לספר פורסמו מהדורות רבות והמהדורה ה-15 יצאה בשנת 2008, בעריכת רב האמן האמריקאי ניק דה פירמיאן.
בין השנים 1920 ל-1937 ערך גריפית את הביטאון British Chess Magazine; בשנת 1940 עשה זאת שוב למשך מספר חודשים.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש גריפית כגזבר כבוד של איגוד השחמט הבריטי וכאחד ממנהליו.
רלי דה פריס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 ביוני 1952 (בת 72)
 מקום לימודים:  הטכניון, אוניברסיטת תל אביב
 תחום יצירה:  פיסול, מיצב
 זרם באמנות:  אמנות עכשווית
 בן או בת זוג:  דוד דה פריס 
 
רלי דה פריס (נולדה ב-8 ביוני 1952) היא אמנית ואדריכלית נוף ישראלית. יצירותיה עוסקות בשאלות של מקום, מרכיבי מרחב הזמן שלו והיבטיהם הגאופוליטיים, הפיזיים והתרבותיים.
ביוגרפיה

דה-פריס נולדה בישראל בשנת 1952. למדה אמנות ותפאורה באוניברסיטת תל אביב וארכיטקטורה בטכניון. מתגוררת בתל אביב. נשואה לדוד דה פריס. בתה, רותי דה פריס, היא אמנית ומורה לאמנות.
יצירתה

עבודותיה של דה-פריס עוסקות בחקר המקום, בכוחות הפועלים עליו ובתוכו, ובזיקות בין מרכיבים טבעיים, גאולוגיים ובוטניים לבין היבטים פוליטיים ותרבותיים. היא בונה מיצבים הכוללים פיסול, רישום, כתיבה ועוד שלל טכניקות וחומרים. עבודותיה, רובן ככולן, ממוקמות באופן מודע בקו אופק טבעי ולא מונומנטלי או מעל לגובה העיניים. עבודותיה מושתתות על ידע ועל המתח שבין הידע לבין המבט.
תערוכת היחיד הראשונה של דה-פריס התקיימה ב-1993 בגלריה נגא לאמנות עכשווית בתל אביב, ונקראה "תלכידים", במסגרתה הציבה סדרת פסלים אשר הונחו ברובם על הרצפה, והיו עשויים חומרים מחוספסים וקשים כמו חצץ, מלט ואספלט.
תערוכתה המוזיאלית הראשונה הייתה "רקונסטרוקציה בשלושה חלקים" במוזיאון ינקו דאדא שבעין הוד בשנת 1994. דה-פריס השתמשה בשלושת חללי המוזיאון – האכסדרה, המרפסת וגרם המדרגות - כבמעין מעבדה, בה הציבה מכשירי מדידה כגון שעונים, מדחום ומיקרומטר. כמו בפרויקטים רבים ונוספים של האמנית, גם בתערוכה זו ביקשה להתייחס למקום הגאוגרפי בו יצרה וגם לעברו הטופולוגי, הטופוגרפי והפוליטי. שם התערוכה אפוא נועד להצביע על פעולה של שחזור וניסיון לחזור למצב קודם. עבודתה למעשה הציעה קריאה של השתלשלות האירועים שהתרחשו במרחב שבו ממוקם המוזיאון; כפר עין הוד נבנה על יסודותיו של הכפר הערבי עין ח'וד, ותושביו גורשו ב-1948. האזור הפך לכפר אמנים על ידי ינקו דאדא ב-1953. העבודה של דה-פריס ביקשה אם כן להוות מוזיאון אלטרנטיבי להיסטוריה של המקום שנדחקה ושלדעת האמנית אינה נוכחת בהוויית המקום. האתר כמו הפך לשדה ניסוי ומחקר של האירועים והנתונים וביקש להמשיך את פענוחם במקום לנסות לטשטשם.
במאה ה-21, ניתן לראות ביצירתה של דה-פריס שלוש תמות עיקריות, שמהוות פרויקטים ארוכי טווח המורכבים ממגוון עבודות: ממזרח לים התיכון (קו רוחב 32), צמחים וערימות בנייה.
יצירתה > ממזרח לים התיכון

ב-2011 הציגה דה-פריס תערוכת יחיד במשכן לאמנות בעין חרוד, באוצרותה של גליה בר אור בשם "אוריינטציה2". במסגרת מיצב זה, התייחסה לקו רוחב 32 – ממזרח לים התיכון. האמנית סימנה חתך רוחב מהים התיכון המזרחי, סימון הפוך מהמבנה הפיזי האינטואיטיבי, ובכך הציעה קריאה אלטרנטיבית של החלל.
יצירתה > ממזרח לים התיכון > קמר

בדצמבר 2017, לאחר קריאתו של שר הביטחון אביגדור ליברמן להחרים את אום-אל פחם ואת עסקיה, יצאה קריאה בעיתון "הארץ" לפקוד את החנויות והמסעדות באום אל פחם כתרומה לכלכלה המקומית. בתקופה זו נסעה דה-פריס לאום אל פחם וביקרה בעיר במשך חודש. באותו קו המאפיין את עבודותיה, ביקשה האמנית להתייחס לסביבה בה היא יוצרת ובנתה עבודה בגלריית אום אל פחם, אשר בבסיסה עמדו החומר והגאולוגיה. במסגרת העבודה, יצרה האמנית מבנה קמור של שכבות סלע אשר התרוממו עקב לחץ של כוחות טקטוניים (אשר קרוי "קמר"). הקמר שעליו בנויה אום אל פחם תחום בין שני קווים, כביש ואדי עארה ממערב וגדר ההפרדה ממזרח. האמנית יצרה ייצוג של הקווים, גבולות הגזרה, אשר מבוסס על קימורי הטבע. דה-פריס ביקשה להתייחס אפוא למקום הגאוגרפי וחומריו ולא לייצוג המקום ותושביו, אולם בסופו של דבר גם חיפשה את ההדהוד החומרי על האנושי. במסגרת תערוכת "קמר" הציגה מספר יצירות בחלל, ביניהן היצירה "המסננת הגדולה": חלקיקי סלעים של גיר ודולומיט, חומרי היסוד המרכיבים את הקמר של אום אל פחם, אשר מביעים זמן גאולוגי רחוק, נאספו ופוררו עד לחול. על גרגרי הסלעים חלו תנועות חיצוניות במשך מיליוני שנים שהטביעו עליו את חותמן, כמו תנועות מים או רוח, ואותן היסטוריות ארוכות הגלומות באבן סוננו ומוינו למספר שכבות. האמנית ביקשה להתבונן בשינויים הגאולוגים המתמידים שחלים בעולם וספציפית באזור אום אל פחם.
יצירתה > צמחים

במסגרת פרויקט ארוך טווח זה ביקשה דה פריס להתמקד בנוכחות של הצמחים בחלל, לספק ידע על התנהגותם של צמחים והשפעותיהם על מקום, גאוגרפיה, דמוגרפיה, תרבות וזהות. היא בחנה את הנסיבות בהן גדלים הצמחים ואת המבנים הבוטניים אותם הם יוצרים כדי לשרוד.
כך לדוגמה, בעבודתה "מבוכת הצמחים" משנת 2006 אשר הוצגה בתחנת הכוח רידינג, יצרה האמנית מבוך צמחי אשר התפשט על הכביש שמחוץ לבניין תחנת הכוח ועד למבואה שבתוכו. בפרויקט נוסף משנת 2019 בשם "הלחשנית" אשר הוצגה במרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית בחולון, התחקתה האמנית אחר צמח "הלחשנית", עכובית הגלגל (בערבית, عكوب [עַכּוּבּ]) המשמש למאכל במטבח הפלסטיני והוגדר לפני כ-15 שנה כצמח מוגן ישראלי. דה-פריס יצרה מיצב וידאו על שלושה מסכים: הראשון, כתבה טלוויזיונית בעניין המאמצים של הרשויות הישראליות למנוע מנשים פלסטיניות לקטוף את הצמח; השני, עלה הצמח המתגלגל ברוח, והשלישי, טקסט המערב את שני הנרטיבים המתחרים והסותרים.
יצירתה > ערימות בנייה והרס

במסגרת נושא זה ביקשה האמנית להתייחס לאופן בו ערימות הופכות לחלק מהנוף – ערימות כמושג וכאובייקט פיזי, המשקף מצב בתוך הנוף. מחקרים רבים שערכה לגבי מושג זה, כמו גם טקסטים ספציפיים שפרסמה, ביקשו לבאר את רעיון הערימה.
השכלה

1981-1977 - תולדות האמנות ותפאורה לתיאטרון, אוניברסיטת תל אביב
1980-1976 - לימודי אמנות - רפי לביא
1998-2000 - לימודי הנדסה ואדריכלות נוף, בר גיורא, הרצליה
2007-2002 - אדריכלות נוף ותכנון ערים (Landscape Architecture -B.L.A), הטכניון, חיפה.
תערוכות יחיד נבחרות

1993 - "תלכידים", נגא גלריה לאמנות ישראלית עכשווית, תל אביב
1994 - "מיצב: רקונסטרוקציה בשלושה חלקים", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד
1997 - "חתך רוחב", גלריה הקיבוץ, תל אביב
1998 - "פיזי, מדיני, כלכלי", משכן לאמנות, עין חרוד
2009 - "עכובית הגלגל וחברת העשבים הרעים", גלריה זוכרות, תל אביב
2010 - "גם מצפנים מתהפכים, אני אומרת לך", בית האמנים, תל אביב
2010 - "להזיז את כביש החוף", בית האדריכל, יפו
2010 - מקום ומישורי אי-התאמה: עבודת חלון. ב"סטודיו "רחוב הרכבת 2, תל אביב.
2011 - "אוריינטציה2", מוזיאון עין חרוד.
2013 - "כיפה לבנה". חלק ראשון של פרויקט המישור המכופף, במסגרת פסאז' אלנבי 94, תל אביב
2017 - "ניסויים פשוטים בפיזיקה" גלריה הלובי, תל אביב
2018 - "קמר" גלריית אום אל פחם, אום אל פחם
2021 - "גרגר", מיצב /גן גלריה אוניברסיטאית, תל אביב.
תערוכות קבוצתיות נבחרות

1980 - "פנים חדשות" באוצרות רפי לביא, גלריה שנער, תל אביב
1996 - "שלום חבר", גלריה אבו כביר, תל אביב
2000 - "ירוק - לא בטון: אמנות ואקולוגיה", בית ביאליק, תל אביב
2006 - "מירחוב ג'יסר א-זרקא- קיום אפשרי בקו רוחב". בתערוכה: "נופים מן השוליים": שונות תרבותית והחלשה חברתית כנושאים בעבודות גמר של בוגרי המסלול לאדריכלות נוף בטכניון. בית האדריכל, יפו
2006 - "מבוכת הצמחים", בתוך: מיצב "גנים חשופים" בתערוכה "הווה עכשיו: אמנות הארץ 5", מתחם תחנת הכוח רדינג א', תל אביב.
2009 - "גלגל בשדה" בתוך: "גלויות מעזה, גלויות לעזה", זוכרות, תל אביב.
2009 - "ארט טי אל וי," הביאנלה לאמנות של תל אביב
2010 - "תוכנית שתילה", בתערוכה: "קובייה לבנה, קובייה שחורה", CCA. המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב
2011 - "אוהלי א-תחריר" בתערוכה ניסוי כלים # 8 פסטיבל אמנות רב-תחומית, בית הצעירים העירוני, תל אביב
2011 - "דורשים מרחב" בבית הספר לאמנות-המדרשה, מדרשת בית ברל, בית ברל
2014 - "War Rug", תערוכה קבוצתית, בית האמנים תל אביב
2014 - "Unconsciousness of Technology", תערוכה קבוצתית וכוללת רזידנסי, פורטו, פורטוגל
2015 - "התערוכה החקלאית" מוזיאון פתח תקווה לאמנות, פתח תקווה
2015 - "א-תר.", גלריה חנינא, יפו
2019 - "פרחי ארצנו", המרכז הדיגיטלי בחולון
2019 - סלע אדם, מוזיאון לאמנות בת ים "מובי", בת ים
2020 - צמחים חושבים – הגלריה האוניברסיטאית, תל אביב.
הערות שוליים

1 2  ברוך ברליך, "יצירה בשטח הפקר - ראיון עם רלי דה פריס", דבר, 21 במאי 1933
1 2  הצהרת אמן, באתר הבית של האמנית
1 2  סורין הלר, רקונסטרוקציה ב-3 חלקים, מוזיאון ינקו דאדא, 1994
↑  אוריינטציה2, משכן לאמנות עין חרוד
↑  השר ליברמן: "קורא לחרם על ואדי ערה, הם לא רצויים כאן", באתר מעריב אונליין, 10 בדצמבר 2017
↑  שאול סתר, "ליברמן, תלמד את החומר", גלריה שישי, 29 בדצמבר 2017.
↑  קמר, באתר הבית של האמנית
↑  עדי שורק, "מה נקרם ברקמת הקמר", ערב רב, 8 בפברואר 2018
רחל דולב

אין תמונה חופשית
רחל דולב (נולדה ב-9 במרץ 1952) היא משפטנית, כיהנה כסניגורית הצבאית הראשית בצה"ל וכן כצנזורית הצבאית הראשית בשנים 2000–2004. השתחררה מצה"ל בדרגת תת-אלוף.
דולב היא בעלת תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה. היא נשואה ואם לשניים.
משנת 2006 היא בעלת משרד עורכי דין בתחומי המשפט המנהלי והציבורי. ב-2011 מונתה לדירקטורית בתעשייה האווירית.
שירות צבאי

דולב מילאה שורה של תפקידים בפרקליטות הצבאית בהם סניגורית של פיקוד המרכז וחיל האוויר, פרקליטת פיקוד המרכז ויועצת משפטית לאלוף הפיקוד, ראש המחלקה המשפטית בנציבות קבילות החיילים וסניגורית צבאית ראשית, תפקיד בו כיהנה בשתי קדנציות.
בשנת 2000 מונתה לצנזורית הצבאית הראשית במקומו של תת-אלוף יצחק שני. היא כיהנה בתפקיד במהלך מלחמת עיראק. דולב הנהיגה רפורמות בצנזורה שכללו את הפסקת בדיקת דואר חיילים לצורכי צנזורה ואת הפסקת האזנות הסתר לשיחות בינלאומיות שיצאו מישראל, אשר נועדו לפקח על המידע המועבר על ידי הכתבים הזרים שדיווחו מישראל, אף שבפועל בוצעו לכל שיחות הטלפון הבינלאומיות שיצאו מישראל. בשנת 2004 פרשה דולב מצה"ל ובמקומה מונתה לתפקיד הצנזורית הצבאית הראשית אלוף-משנה מירי רגב.