stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיודור דוסטויבסקי
קורות חיים > השיבה לזירה הספרותית

בשנת 1859 עזב דוסטויבסקי את הצבא וחזר עם אשתו לסנקט פטרבורג. בנובמבר ודצמבר של אותה השנה התפרסם במגזין "רשימות המולדת" הסיפור הכפר סטפאנצ'יקובו ותושביו, שבכתיבתו החל דוסטויבסקי בתחילת 1858.
בין השנים 1861 ל-1863 הוא ניהל ירחון בשם "Вре́мя” ("זמן" ברוסית) יחד עם אחיו מיכאיל. דוסטויבסקי פרסם מאמרים פרי עטו וקטעים מיצירות שעדיין לא סיים כמעט בכל גיליון. בעיתון זה הוא פרש לראשונה את השקפתו החדשה, המתמקדת בנפש הרוסית ובמאפיינים הייחודיים של רוסיה לעומת האוניברסליזם המערבי. בגיליונות הראשונים של הירחון פרסם דוסטויבסקי את הרומן רשימות מבית המוות, שיצא לאור כספר בשנת 1862. באותו ירחון התפרסם גם הרומן החלכאים והנדכאים. הירחון "Вре́мя" זכה לפופולריות רבה. בשנה הראשונה להוצאתו היו לו כ-2,300 מנויים. שנה לאחר מכן הוא הגיע לתפוצה של יותר מ-4,000 מנויים. באותה שנה החל המגזין לרשום רווחים.
בקיץ 1862 נסע דוסטויבסקי לחו"ל בפעם הראשונה. במשך תקופה של חודשיים וחצי הוא ביקר בצרפת, בריטניה, איטליה, גרמניה ושווייץ, טיול שיניב לאחר מכן את רשימות חורף על רשמי קיץ. במשך טיול זה פיתח דוסטויבסקי התמכרות להימורים, שליוותה אותו שנים רבות לאחר מכן. הוא היה משוכנע כי מצא שיטה בטוחה להרוויח ממשחקי רולטה, ולאחר שהפסיד כספים, פנה אל ידידיו ומכריו, בהם גם הסופר איוון טורגנייב, בבקשה להלוואות וסיוע כספי. בשנים 1862–1863 ניהל דוסטויבסקי רומן עם אפולינאריה (פולינה) סוסלובה, ששימשה לאחר מכן מודל לדמות של קטרינה איוונובנה ב"החטא ועונשו".
הירחון "Вре́мя" של דוסטויבסקי נסגר על ידי השלטונות לאחר שפרסם באפריל 1863 מאמר בנוגע להתקוממות שהתרחשה באותו הזמן בפולין. לדברי דוסטויבסקי, כפי שמעיד אחיו אנדריי, היה זה מאמר פטריוטי שלא הובן כראוי במוסקבה. לאחר שאי ההבנה הובהרה, אושר לאחים דוסטויבסקי לחזור ולהוציא מגזין לאור. ב-1864 הקימו פיודור ומיכאיל דוסטויבסקי ירחון נוסף בשם "Эпо́ха" ("התקופה"), שיצא לאור לראשונה במרץ של אותה שנה. בגיליון הראשון של הירחון פרסם דוסטויבסקי את החלק הראשון של ספרו כתבים מן המרתף. זמן קצר אחר כך נפטרה אשתו מריה דימטריבונה, אובדן שגרם לו זעזוע קשה. ביולי 1864 נפטר גם אחיו מיכאיל.
לאחר מות אחיו לקח על עצמו דוסטויבסקי לדאוג לאלמנתו ולילדיו. מצבו הכלכלי באותה תקופה הלך והידרדר, והוא שקע בחובות. הוא סגר את "Эпо́ха", שמעולם לא הגיע לתפוצה של הירחון הקודם בניהולו. התמכרותו להימורים עלתה לו בכספים רבים, והוא ברח מנושיו למערב אירופה, שם החל שוב ברומן עם אפולינאריה סוסלובה, שסירבה להצעת הנישואים שלו.
קורות חיים > גלות שנייה ושיבה לרוסיה

כדי לעמוד בהתחייבויות הכספיות שלו כתב ופרסם דוסטויבסקי את הרומן החטא ועונשו בשנים 1865–1866. הוא מכר את כל הזכויות על הספרים שפרסם עד אז למוציא לאור בשם סטלובסקי תמורת 3,000 רובל בלבד. מלבד הזכויות על הספרים הקודמים התחייב דוסטויבסקי לספק לסטלובסקי רומן חדש עד נובמבר 1866. במסגרת העבודה על רומן זה, שיצא לאור בשם המהמר, פגש דוסטויבסקי את אשתו השנייה, אנה גריגורייבנה סאניטקינה. אנה בת העשרים החלה לשמש כקצרנית ורשמת עבור דוסטויבסקי ב-4 באוקטובר 1866. זמן קצר קודם לכן סיימה אנה לקרוא את החטא ועונשו, ונמנתה עם מעריציו של הסופר. השניים התחתנו בפברואר 1867, וחודשיים לאחר מכן נסעו לחו"ל, זמן קצר אחרי ששניים מנושיו של דוסטויבסקי הגישו תביעות נגדו.
אנה הייתה בת למשפחה אמידה, ודוסטויבסקי ניסה לעיתים קרובות לשכנע אותה לבקש כסף ממשפחתה. במהלך ביקור בבאדן שבגרמניה הוא הפסיד בהימורים את כל כספם, ולאחר מכן מישכן חלק מתכשיטיה של אשתו על מנת להמשיך להמר. מצב עניינים זה נמשך עד שאנה הצליחה לחסוך מספיק כסף למעבר של השניים לז'נבה, שם לא היה קזינו, באוגוסט 1867. בפברואר 1868 נולדה לזוג בת בכורה, אך היא נפטרה לאחר שלושה חודשים. בתם השנייה, ליובוב, נולדה ב-1869 בדרזדן. בשנה זו השלים דוסטויבסקי את הרומן אידיוט, ושנה לאחר מכן פרסם את הרומן הבעל הנצחי.
בשנת 1871 חזרו בני הזוג לסנקט פטרבורג. בתקופה זו החל המזל להאיר להם פנים: דוסטויבסקי הוציא לאור את הרומן שדים ב-1873 במימון עצמי, והספר זכה להצלחה רבה. בשנים 1873–1874 הוא שימש עורך של השבועון השמרני "האזרח", שהיה בבעלות הנסיך משצ'יסקי, משרה שהעניקה לו הכנסה נאה. את רוב 1875 בילו בני הזוג דוסטויבסקי בעיירה סטאראיה רוסה, אותה עזבו בספטמבר בחזרה לסנקט פטרבורג, שם החל דוסטויבסקי לפרסם באופן חודשי את "יומן הסופר", ירחון בן 16 דפים שכתב לבדו. באותה השנה נולד לבני הזוג בן נוסף, מיכאיל, שנפטר בגיל שלוש מקדחת.
סוף ימיו

במשך מרבית שנות ה-70 של המאה ה-19 נהג דוסטויבסקי להתעורר בשעה שתיים בצהריים, לשתות כוס תה ולקרוא את העיתון תוך שהוא מעשן סיגריה מגולגלת. אחרי התה הוא היה מקבל אורחים, ובשעה שלוש בצהריים אוכל ארוחה קלה, עמה היה לוגם כוס וודקה ולועס לחם שחור. לאחר מכן היה נוהג לצאת לטיול רגלי, ולרוב עוצר בבית הדפוס. הוא היה חוזר הביתה בשש בערב, אוכל ארוחת ערב עם המשפחה ומשכיב את הילדים לישון. לאחר מכן היה מתיישב לעבוד, ולעיתים היה כותב עד שעות הבוקר המוקדמות. בשנת 1880 סיים את יצירתו האחים קרמזוב, שהתפרסמה קודם לכן בחלקים בעיתון "רוסקי ווסטניק" (השליח הרוסי).
דוסטויבסקי נפטר ב-9 בפברואר (28 בינואר לפי הלוח הישן) 1881 ונקבר בבית העלמין טיחבין במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
יצירתו של דוסטויבסקי

מבחינה היסטורית ספרותית, נחשב דוסטויבסקי לחלק מהזרם הריאליסטי, אך הריאליזם של דוסטויבסקי הוא מיוחד במינו: זהו ריאליזם נפשי, ששואב את כוחו מהדיוק הרב של האבחנות הפסיכולוגיות, ומאופן התיאור של חיי הרגש לעומת הפרטים החיצוניים. הפילוסוף המרקסיסטי והמבקר הספרותי ג'רג' לוקאץ' מבחין כי בעוד פאוסט, וילהלם מייסטר, והדמויות המרכזיות שעיצב בלזק, נאלצים להתמודד עם בעיות ומכשולים – הם אינם נהפכים למכשול בעצמם. "רק כאשר האינדיבידואל פונה פנימה, רק כאשר אינו מצליח למצוא לעצמו נקודת ארכימדס במהלך המאורעות החברתיים או בשאיפה אגואיסטית מוחשית, מופיעה בעיית הניסוי העצמי בנוסח דוסטויבסקי".
חוקר הספרות וההוגה הרוסי מיכאיל בכטין טען כי דוסטויבסקי יצר רומן מסוג חדש, שהוא מגדיר כרומן פוליפוני (בכטין משתמש גם במונח "הטרוגלסיה" כדי לתאר את המאפיין הבולט של רומן מסוג זה). הרומן הפוליפוני של דוסטויבסקי, לפי בכטין, מתאפיין בריבוי קולות אוטונומיים ולעיתים מנוגדים, שמופיעים ברומן כהשקפה עצמאית שאינה תלויה או משועבדת לעמדתו האידאולוגית של הסופר עצמו. כך, דמויות כמו סווידריגאילוב בהחטא ועונשו או סטאברוגין בשדים מייצגות עמדות ברורות ומובחנות מעמדתו של דוסטויבסקי, עמדות שזוכות לפיתוח מלא במהלך הסיפור ואינן משמשות כקול משני שאמור להאיר את הרעיון המרכזי. מעבר לכך, "קול" של דמות לעולם לא יישמע לבד, אלא תמיד על ידי התנסחות עם "קול אחר", פנימי או חיצוני. כך מציג דוסטויבסקי קיום בו־זמני של תודעות שונות, אשר אינן שואפות להתמזגות או לסתירה. קיום בו־זמני, קיום של זה לצד זה, בעת ובעונה אחת.
מאפיין נוסף שמוצא בכטין ברומנים של דוסטויבסקי הוא מוטיב ה"קרנבל". מושג זה, שמופיע בעבודתו של בכטין על הסופר והכומר הצרפתי פרנסואה רבלה, קשור לריבוי האירועים ולדחיסותם מבחינת הזמן והמקום (האירועים העיקריים בהחטא ועונשו מתרחשים בפרק זמן של כשבועיים, בחלק מצומצם מאוד של סנקט פטרבורג), ולהיפוך של הסדר החברתי. אווירת הקרנבל משמשת אנטיתזה למציאות היומיומית המוכרת, ויוצרת תחושה של "הכל יכול לקרות" – כפי שאכן קורה לעיתים קרובות ברומנים של דוסטויבסקי. הקרנבל מאתגר את הנורמות של "החיים הרגילים" וכך בטל בקרנבל כל סדר היררכי מצורה זאת. הקרנבל מדגיש את השוני, את האחרות, את מה שנדחק אל השוליים ודוכא בחיי היום־יום. אנו יכולים לראות היבט זה בהגותו של דוסטויבסקי, ראשית כל על ידי הפוליפוניה העוצמתית שקיימת בזאת. ריבוי קולות שאינם מתמזגים ואינם משמשים כשופר לתודעתו של המחבר-סופר. כל הקולות "שווי ערך", כל קול עומד בפני עצמו ולא משועבד לקולות אחרים. כך בעצם בטלה סמכותו של "המרכז" האימנתי, ומתאפשר פתח לקולות "שוליים" יותר. חשוב גם הוא ליצירותיו של דוסטויבסקי הוא דמות הכפיל-מדיח. לרוב גיבוריו קיימת דמות כפיל-מדיח אשר מאתגרת את דמותו, ויוצרת עימות עם תודעתו.
על אף השאלות שמעסיקות את דוסטויבסקי – התוקף של מושגים כמו טוב ורע, אמונה באלוהים והדרך לגאולה – נראים לנו כיום יותר כמושגים פילוסופיים מאשר מעשיים. ברוסיה של המאה ה-19 שאלות אלה ריחפו בחלל האוויר, ובוודאי עוררו עניין ציבורי. באיגרת ששלח לעורך העיתון "רוסקי וסטניק" (הכרוז הרוסי), שבו תכנן להדפיס את הרומן "החטא ועונשו", כתב דוסטויבסקי:
יצירתו של דוסטויבסקי > מקורות השפעה

דוסטויבסקי היה חובב ספר נלהב מגיל צעיר מאוד, ושנות לימודיו בבית הספר הוצאו כמעט לחלוטין על קריאת ספרים. בילדותו היה שקוע בקריאת וולטר סקוט, אלכסנדר פושקין וההיסטוריון והסופר הרוסי ניקולאי קרמזין. לאחר מכן קרא בשקיקה את כתבי שייקספיר, גתה, ביירון, ויקטור הוגו ופרידריך שילר. דוסטויבסקי העריץ במיוחד את בלזק, ואף תרגם בתחילת דרכו את הרומן אז'ני גראנדה של הסופר הצרפתי. הוא תרגם בנוסף גם את ז'ורז' סאנד ואז'ן סי. סופר נוסף אותו העריץ דוסטויבסקי היה צ'ארלס דיקנס, שספריו היו כמעט היחידים שקרא בתקופת מאסרו, מלבד כתבי הקודש.
מבחינה סגנונית הושפע דוסטויבסקי הצעיר רבות מניקולאי גוגול, ומיוחסת לו האמירה: "כולנו יצאנו משולי האדרת של גוגול" בנוגע לספרות הרוסית של המאה ה-19. ספרו הראשון של דוסטויבסקי, אנשים עלובים, אף הביא רבים לראות בו ממשיכו של גוגול. בספר מופיעה אף התייחסות ישירה לגוגול: הפקיד דבושקין קורא את הסיפור "האדרת" של גוגול, ואף מבקר את הסוף שבוחר הסופר לדמותו של הפקיד אקאקי אקאקייביץ'. ביקורת קלה זו נהפכת למתקפה של ממש בסיפור הכפר סטפאנצ'יקובו ותושביו, אותו כתב דוסטויבסקי לאחר שחרורו מהכלא. חוקר הספרות יורי טיניאנוב, אחת הדמויות הבולטות באסכולת הפורמליזם הרוסי, ראה בהתקפה של דוסטויבסקי על גוגול ביטוי פרטי של נטייה אוניברסלית מצד סופרים צעירים לתקוף דמויות סמכותיות מהדור הקודם.
"הכפר סטפאנצ'יקובו ותושביו" כולל גם פרודיה על פושקין ועל איוון טורגנייב, שני כותבים נוספים מהם הושפע דוסטויבסקי. על אף ההערכה שרחש לטורגנייב, שתמיד הכיר בכישרונו ואף סייע לו כספית, היה דוסטויבסקי ביקורתי מאוד כלפי הנטייה הרומנטית של טורגנייב, האווירה האריסטוקרטית ברומנים שלו והטון הנוסטלגי שבהם. הפרודיה על סגנונו של טורגנייב בהכפר סטפאנצ'יקובו ותושביו ניכרת במיקום, באפיון הדמויות ובסיפור האהבה שבחר דוסטויבסקי, שמזכירים מאוד את סיפוריו של טורגנייב. אלא שבניגוד לטורגנייב, חיי האחוזה מתוארים אצל דוסטויבסקי "ללא שמץ של אווירה רומנטית נוסטלגית, אלא כהתגלמות של אבסורד, אכזריות ושנאה של הכל כלפי הכל".
נטייה דומה מאפיינת את הביקורת של דוסטויבסקי כלפי לב טולסטוי. על אף שהעריך מאוד את כתיבתו, וגם החזיק מקבץ רחב מאוד של כתביו, ראה דוסטויבסקי ברומנים של טולסטוי כמייצגים את עולם העבר, יופי שנהפך כבר להיסטורי. גם לטולסטוי הייתה ביקורת משלו על דוסטויבסקי. הוא אמר על החטא ועונשו כי כבר לאחר קריאת הפרקים הראשונים אפשר לנחש את סופו של הרומן. עם זאת, דווח כי טולסטוי פרץ בבכי כאשר שמע על מותו של דוסטויבסקי, וכי על השידה שליד המיטה בה נפטר היה מונח עותק של האחים קרמזוב. דוסטויבסקי מצדו אמר על מלחמה ושלום של טולסטוי כי זוהי "יצירת אמנות חסרת פגמים".
יצירתו של דוסטויבסקי > הביקורת על דוסטויבסקי

אין הרבה ענקים בספרות העולמית שזכו לביקורת נוקבת כמו זו שספג דוסטויבסקי, בימי חייו ולאחר מכן. בין היתר הואשם דוסטויבסקי שכתיבתו לא עשירה ומסוגננת כמו זו של יוצרים אחרים בני זמנו, שהוא נוטה לחזור על עצמו ושהדמויות שלו הן לרוב טיפוסים המייצגים עמדות מוסריות או חברתיות מוגדרות, ולא בני אדם ממשיים.
הסופר ולדימיר נאבוקוב טען בהרצאותיו כי מבחינה אמנותית דוסטויבסקי הוא סופר בינוני ביותר. "אני מודה", הוא כותב, "שחלק מהסצנות שלו (של דוסטויבסקי), חלק משורות הפארסות העצומות שלו הן משעשעות בצורה בלתי רגילה. אבל הרוצחים הרגישים שלו והזונות עם הנשמה הגדולה הם בלתי נסבלים אפילו לרגע אחד – לפחות על ידי הקורא הזה!". ארנסט המינגוויי, שבספרו האוטוביוגרפי חגיגה נודדת מתואר יחסו האמביוולנטי לדוסטויבסקי, מתפלא "איך הוא יכול לכתוב כל כך רע, כל כך רע באופן בלתי יאומן, ועדיין לגרום לך רגשות כל כך אמיתיים?".
יצירתו של דוסטויבסקי > השפעתו של דוסטויבסקי

כתיבתו של דוסטויבסקי השפיעה רבות על דורות של סופרים שבאו אחריו. וירג'יניה וולף כתבה עליו במאמרה "נקודת המבט הרוסית" (The Russian Point of View):
פרסים ואותות הוקרה

1877 - נבחר לחבר מתכתב של "האקדמיה הקיסרית למדעים של סנקט פטרבורג".
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלה הכנה להוצאה לאור אוסף יצירות של דוסטויבסקי ב-30 כרכים בעריכת גאורגי פרידלנדר. הכרך האחרון יצא לאור בשנת 1990.
יצירות עיקריות > תרגומים לעברית

1846 אנשים עלובים, תרגם רועי חן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009.
1846 הכפיל -
תרגם מנחם זלמן וולפובסקי, הוצאת עם עובד, 1973.
תרגמה דינה מרקון, אחרית דבר עמינדב דיקמן, הוצאת עם עובד ו"אמנות לעם", 2008.
1849 הכפר סטפאנצ'יקובו ותושביו (או חבר המשפחה), הוצאת כרמל, 2000, תרגם גרשון חזנוב.
1862 רשימות מבית המוות, תרגם מ"ז וולפובסקי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1959.
1864 כתבים מן המרתף, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1974, תרגם מ"ז ולפובסקי.
1866 החטא ועונשו –
הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1961, תרגם מ"ז ולפובסקי
הוצאת לדורי, 1988, תרגמו א. את ז. זמירי
הוצאת ידיעות אחרונות, 1995, תרגם פטר קריקסונוב
1867 המהמר או הקוביוסטוס –
הוצאת עם עובד, 2003, תרגמה נילי מירסקי
הוצאת עם עובד, 1970, תרגם מ"ז ולפובסקי
לילות לבנים הוצאת לדורי, תרגום - קוביוסטוס: נוח מן; לילות לבנים: נורית יהודאי
1868 אידיוט –
תרגום ש’ הרברג, 2 כרכים, ירושלים – תל אביב: מצפה ('ספרית תרבות'), תרפ"ט.
הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1993, תרגמה נילי מירסקי
1872 שדים –
תרגם ש’ הרברג, 2 כרכים, ירושלים – תל אביב: מצפה ('ספרית תרבות'), תר"ץ.
תרגם גרשון חזנוב, הוצאת כרמל, 2003.
1875 עול ימים (הנעורים הגולמיים), תרגם ש' הרברג, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשי"ט. (תרגום זה זיכה את הרברג בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת.)
המתבגר, תרגם פטר קריקסונוב, הוצאת ידיעות ספרים, 2008.
1880 האחים קרמזוב –
תרגם צבי ארד, הוצאת דביר, 1993.
תרגמה נילי מירסקי, הוצאת עם עובד, 2011.
רשימות חורף על רשמי קיץ, הוצאת כרמל, 1996, תרגם גרשון חזנוב
לב רך, ספרית פועלים, 2001, תרגם אריה אהרוני
התנין, ספרית פועלים, 1999, תרגם אריה אהרוני
חלכאים ונדכאים, הוצאת שטיבל, 1929, תרגם א. שטינמן
נפש כנועה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1980, תרגם עמנואל ביחובסקי
נייטוצ'קה נייזבנובה, הוצאת עם עובד, 1947, תרגם א. קריב, איורים של יצחק פרנקל
נייטוצ'קה / לילות לבנים, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1986, תרגמה נילי מירסקי
אשתו של אחר (סיפורים), ספרית פועלים, 2002, תרגם אריה אהרוני
מתווה לרומן סאטירי על החיים בעת הנוכחית, מרוסית: טינו מושקוביץ, דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ו', 2016.
הבעל הנצחי, מעשה מגעיל, מרוסית: גרשון חזנוב, הוצאת כרמל 1996.
יומנו של סופר : מבחר מתוך השנים 1873, 1876,בחר, תרגם מרוסית, העיר והוסיף אחרית דבר טינו מושקוביץ הוצאת כרמל, 2019.
יחסו כלפי היהודים

בימי בגרותו המאוחרת החל דוסטויבסקי להתקרב לרעיונות לאומניים רוסיים שהעלו על נס את ההיסטוריה הרוסית הייחודית והדגישו את זיקתה של הלאומיות הרוסית לכנסייה האורתודוקסית. הוא יצא נגד השפעת הקתוליות והסוציאליזם על רוסיה. כחלק מהשקפת עולמו ביטא דוסטויבסקי גם השקפות אנטישמיות כלפי היהודים.
בגיליון מרץ 1877 של "יומנו של סופר" תיאר דוסטויבסקי את היהודים ברוסיה כמדכאים ומנצלים את ההמונים הרוסיים, כשולטים בעולם, וכמהווים סכנה רוחנית ותרבותית לעם הרוסי. כך כתב: ”קשה מאוד ללמוד את 4,000 שנות ההיסטוריה של העם היהודי, אך בדבר אחד אני בטוח, שאין אף עם בעולם המתלונן כל כך הרבה על גורלו. בכל הזדמנות וללא הפסקה הם מתלוננים על השפלתם, סבלם והקרבתם. אפשר לחשוב שלא הם השולטים בעולם, המכוונים את הבורסה, וכתוצאה מכך גם את ענייני הפנים של המדינות.”
יש הרואים בתיאורי דמויות יהודיות אצל דוסטויבסקי סממנים של אנטישמיות סטראוטיפית. כך למשל בתארו בספרו האוטוביוגרפי "רשימות מבית-המוות" את דמותו של איסאי פומיץ' בומשטין, כמי שאין לו בעולמו אלא אלוהים וכסף, והוא מתאר את התנהגותו: ”קרא את התפילה בזמרה, צעק, ירק, הסתובב, עשה תנועות פראיות ומצחיקות. לפתע היה מכסה את ראשו בידיו ומתחיל לילל, ופתאום מפסיק יללותיו ופורץ בצחוק... איסאי פומיץ' אהב מאוד את המעבר הזה מן הבכי אל הצחוק וראה בכך מעשה מיוחד וערמומי.” כמו כן הוא מגלה בתיאור זה בורות באשר להווי החיים היהודי-דתי, כשהוא מתאר את היהודי מתעטף בטלית ומניח תפילין בליל שבת.
בספרו "שדים" מתואר היהודי ליאמשין כבעל תכונות דומות מאוד לאלו של בומשטין, והוא אף עולה עליו בתכונותיו השליליות: הוא פחדן, חנפן, אכזר כלפי החלשים ממנו, מלווה בריבית, מלשין.
בספרו "האחים קרמזוב", כאשר אליושה, הדמות המרכזית החיובית, נשאל על ידי בת-שיחתו האומנם נכונות הן עלילות הדם, משתמט הנזיר מלהשיב ומניח את העניין בבחינת שתיקה כהודאה.
לקריאה נוספת

פיודור דוסטויבסקי, יומנו של סופר: כרך א', מבחר מתוך השנים 1873, 1876, תרגם מרוסית: טינו מושקוביץ, הוצאת כרמל, 2019. (הספר בקטלוג ULI)
שלמה גנצפריד, "דוסטויבסקי, פיודור מיכאילוביץ, תרגומים", רשימה ביבליוגרפית, בתוך: ש. לחובר, פ.מ. דוסטויבסקי בעברית: תרגומים וביקורת תרע"ב-תשל"א (1911-1971) הספרות ג', 1971. (הספר בקטלוג ULI)
רנה לפידוס-הרשקוביץ, "דוסטויבסקי בלבוש יהדותי: 'החטא ועונשו' בתרגומו של י"ח ברנר", על תרגומי ברנר לדוסטויבסקי, מחקרי ירושלים בספרות עברית י"ד, תשנ"ג 1993. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
"דוסטויבסקי על גאולת המזרח ויהודי העולם: אמא-רוסיה והעם היהודי ב'יומנו של סופר'", קשת ס', תשל"ג 1973. (הספר בקטלוג ULI)
החטא ועונשו ודוסטויבסקי: מבחר מאמרים, עורכים: מנחם ברינקר ורנה ליטוין, כתר, 1983. (הספר בקטלוג ULI)
גל אורן, שברים במראה: שבר ומשבר בספרות האירופית המודרנית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014 ("פ.מ. דוסטויבסקי - קיום: במערבולת השדים האנושיים", עמ' 78–88). (הספר בקטלוג ULI)
יורי טניאנוב,דוסטויבסקי וגוגול: לקראת התאוריה של הפרודיה, הוצאת קדימה, 2016. (הספר בקטלוג ULI)
Dostoevsky: A Study, Janko Lavrin, The Macmmilan Company, 1947
Dostoevsky: his life and work, Konstantin Mochulsky, english by Michael A. Minihan, Princeton University Press, 1973, ISBN 0-691-06027-4
Dostoevsky: The Seeds of Revolt, 1821-1849, Joseph Frank, Princeton University Press, 1979, ISBN 0-691-06260-9
The Dostoevsky Encyclopedia, Kenneth A. Lantz, Greenwood, 2004, ISBN 0-313-30384-3
Dostoevsky (Life & Times), Richard Freeborn, Haus Publishing, 2003, ISBN 1-904341-276
Fyodor Dostoevsky, Harold Bloom, Chelsae House Publishers, 2005
Dostoevsky: A Writer in his Times, Joseph Frank (ii), Princeton University Press, 2010
The Dostoevsky archive, Peter Sekirin, McFarland & Company, 1997
ג'פרי רוזן

ג'פרי אדם רוזן (באנגלית: Jeffrey Adam Rosen; נולד ב-2 באפריל 1958) הוא משפטן יהודי-אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בפועל מאז דצמבר 2020, ועד ההשבעה של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית בינואר 2021. קודם לכן, היה סגן התובע הכללי בשנים 2019–2020 וסגן מזכירת התחבורה בשנים 2017–2019. טרם שירותו במגזר הציבורי היה שותף בכיר במשרד עורכי הדין "קירקלנד ואליס" השוכן בשיקגו.
קורות חיים

רוזן נולד למשפחה יהודית בבוסטון וגדל בעיר ברוקטון שבמסצ'וסטס. בשנת 1979 השלים באוניברסיטת נורת'ווסטרן לימודי תואר ראשון בכלכלה, לאחר שכיהן כנשיא התאחדות הסטודנטים באוניברסיטה בשנתו השלישית והאחרונה ללימודיו הגבוהים. ב-1982 הוסיף להשלים לימודי תואר שני בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד. באותה שנה הצטרף אל משרד עורכי הדין "קרירקלנד ואליס" (Kirkland & Ellis). בשנת 2003 עזב את משרד עורכי הדין בשיקגו שבאילינוי, והחל לעבוד עבור הממשלה הפדרלית של ארצות הברית.
בשנים 2003–2006 שימש כיועץ כללי במחלקת התחבורה של ארצות הברית והיה יועצו האישי של מזכיר המחלקה נורמן מינטה. ב-2006 עבר אל משרד הניהול והתקציב, שם היה יועץ כללי בכיר לענייני מדיניות. הוא מילא תפקיד זה עד 2009. בהיותו במשרד הניהול והתקציב, נהג למתוח ביקורת על "רגולציית-יתר", והתנגד לתוכניות הסוכנות להגנת הסביבה להסדרת פליטת גזי חממה. כמו כן, שירת כנציג הממשלה הפדרלית במועצת המנהלים של אמטרק. רוזן שב ל"קירקלנד ואליס" בשנת 2009. בין השנים 2015–2016 עמד רוזן בראש אגף המשפט המנהלי בלשכת עורכי הדין האמריקאית.
ב-16 במאי 2017 אישר הסנאט של ארצות הברית את מינויו של רוזן לסגן מזכירת מחלקת התחבורה של ארצות הברית ברוב של 56 תומכים מול 42 מתנגדים. בכהונה זו היה כפוף למזכירה איליין צ'או.
קורות חיים > במחלקת המשפטים

ב-19 בפברואר 2019, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הודיע על כוונתו למנות את רוזן לתפקיד סגן התובע הכללי של ארצות הברית, כמחליפו של רוד רוזנשטיין אשר עזב את מחלקת המשפטים. ב-16 במאי 2019 אישרה מליאת הסנאט את מינויו, ברוב בן 52 קולות. מינויו לתפקיד השני הבכיר ביותר במערכת אכיפת החוק האמריקאית היה יוצא דופן, שכן רוזן לא היה בעל ניסיון משפטי קודם כתובע. התובע הכללי ויליאם בר דחק בנשיא טראמפ להכריז על רוזן כסגנו. רוזן הושבע לתפקידו ב-22 במאי 2019. העיתון "וול סטריט ג'ורנל" תיאר את רוזן כמי ש"שמר על פרופיל נמוך יחסית הן בתוך מחלקת המשפטים והן בפן הציבורי".
ביוני 2019 שלח רוזן מכתב לתובעים במערך התביעה של מדינת ניו יורק ובירר על אודות התיק של פול מנפורט, והצביע על כך שהוא יפקח על המקום בו יהיה מנפורט נתון למעצר. זמן קצר לאחר מכן הודיעו אנשי שירות בתי הסוהר הפדרלי לתובעים במדינת ניו יורק כי מנפורט לא יוחזק ברייקרז איילנד. תובעים בהווה ובעבר תיארו את ההחלטה כיוצאת דופן, משום שמרבית האנשים המוחזקים במעצר תוך המתנה למשפט פדרלי מוחזקים ברייקרז איילנד, בית סוהר עם מוניטין של אלימות וניהול כושל.
בשלהי 2019, רוזן השהה חקירה פדרלית נגד ראיין זינקי, לשעבר מזכיר הפנים של ארצות הברית. התובעים הפדרליים הציעו להתקדם בעניינו של זינקי תוך הגשת כתב אישום פלילי נגדו, בגין מעורבות זינקי בחסימת שני שבטים אינדיאנים מלהפעיל קזינו בסמוך לסניף של חברת ההימורים MGM Resorts International. בכך, רוזן מנע מלשכת המפקח הכללי של מחלקת הפנים לפרסם דין וחשבון על אודות עסקת הקזינו.
ב-30 ביולי 2020 כתב רוזן מכתב לנשיא ועדת הבחירות בפוארטו ריקו בה דחה את עתירת הוועדה למחלקת המשפטים האמריקאית להמליץ על הוצאה בסך 2.5 מיליון דולר אמריקני — אשר הוקצבה לקמפיין חינוכי בנושא העתיד הפוליטי של הטריטוריה מכוח חוק ההקצבות המגובשות משנת 2014 — אשר יעשה בה שימוש במשאל העם בפוארטו ריקו שתוכנן להיערך בנובמבר אותה שנה. רוזן נימק את דחיית העתירה בכך שאין לממשלה זמן דיו להשלים את הבקשה, ושהצעת החוק של בית המחוקקים בסן חואן אשר סללה את הדרך למשאל העם — כוללת אמירות שמחלקת המשפטים חולקת עליהן.
ב-14 בדצמבר 2020 הכריז ויליאם בר, התובע הכללי, על כוונתו להתפטר מהתפקיד החל מ-23 בדצמבר. כאשר ההתפטרות נכנסה לתוקף, החל רוזן את תפקידו כתובע הכללי בפועל בשבועות האחרונים לנשיאותו של דונלד טראמפ.
במסגרת ניסיון הפיכת תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2020 הפעיל טראמפ לחץ אדיר על רוזן, בהודעות דואר אלקטרוני ובפגישות פנים אל פנים, בהן דרש ממנו לפתוח בחקירה נגד "זיופי בחירות" במדינות המתנדנדות, בהן היה רוב של מצביעים שחורים, ללא בסיס כלשהו לחשדות. רוזן פירש זאת כבקשה להטות את תוצאת הבחירות, וסירב. ב-22 בינואר 2021 פורסם כי טראמפ שקל לפטר את רוזן ולהחליף אותו באדם מטעמו שיבטל את תוצאות הבחירות. הוא נמנע מלממש את התוכנית רק לאחר שכל בכירי מחלקת המשפטים הצהירו שהם יתפטרו אם יעשה זאת.
הערות שוליים

↑  צ'ארלי סווג', Who Is Jeffrey Rosen, Who Will Lead the Justice Dept. for Trump’s Endgame?, באתר הניו יורק טיימס, 15 בדצמבר 2020 (באנגלית)
↑  ג'סיקה אסטפה, Who is Jeffrey Rosen? Three things to know about President Trump's deputy attorney general pick, באתר USA Today‏, 20 בפברואר 2019 (באנגלית)
↑  Jeffrey A. Rosen, former general counsel at DOT, chosen by Trump for deputy secretary of agency, באתר Wayback Machine‏, 8 במרץ 2017 (באנגלית)
↑  רוברט אמברוגי, This Week In Legal Tech: Showdown At The ABA Over Free Law And Free Sex, באתר Above the Law‏, 25 ביולי 2016 (באנגלית)
↑  תוצאות ההצבעה בסנאט, באתר הרשמי של הסנאט האמריקאי, 16 במאי 2017 (באנגלית)
↑  סוכנויות הידיעות, ‏טראמפ מינה את ג'פרי רוזן לתפקיד סגן התובע הכללי, יחליף את רוד רוזנשטיין, באתר מעריב אונליין, 20 בפברואר 2019
↑  תוצאות ההצבעה בסנאט, באתר הרשמי של הסנאט האמריקאי, 16 במאי 2019 (באנגלית)
↑  טל אקסלרוד, Jeffrey Rosen officially sworn in as deputy attorney general, באתר The Hill‏, 22 במאי 2019 (באנגלית)
↑  ארונה ויסמנטה, Who Is Jeffrey Rosen, Who Will Succeed Attorney General William Barr?, באתר וול סטריט ג'ורנל, 14 בדצמבר 2020 (באנגלית)
↑  ויליאם ק. רוזנבאום, Paul Manafort Seemed Headed to Rikers. Then the Justice Department Intervened., באתר הניו יורק טיימס, 17 ביוני 2019 (באנגלית)
↑  קייטי בונר, Barr’s Decision on Voter Fraud Inflames Existing Tensions With Anticorruption Prosecutors, באתר הניו יורק טיימס, 11 בנובמבר 2020 (באנגלית)
↑  ג'ולייט איילפרין ומאט זפוטונסקי, Senior Justice Dept. official stalled probe against former interior secretary Ryan Zinke, sources say, באתר וושינגטון פוסט, 12 בנובמבר 2020 (באנגלית)
↑  אלכסנדריה אוליבריה, Statehood for Puerto Rico and the obstruction of justice, באתר The Hill‏, 1 באוגוסט 2020 (באנגלית)
↑  מייקל באלסמו, Trump says Barr resigning, will leave before Christmas, באתר AP‏, 15 בדצמבר 2020 (באנגלית)
↑  Trump and Justice Dept. Lawyer Said to Have Plotted to Oust Acting Attorney General, באתר הניו יורק טיימס, ‏22 בינואר 2021 (באנגלית).
↑  Trump entertained plan to install an attorney general who would help him pursue baseless election fraud claims, באתר הוושינגטון פוסט, ‏23 בינואר 2021 (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2016115064  VIAF: 115147423130744881776   WorldCat (עם VIAF): 115147423130744881776
ויליאם פירס רוג'רס

ויליאם פירס רוג'רס (באנגלית: William Pierce Rogers;‏ 23 ביוני 1913 –  2 בינואר 2001) היה מדינאי אמריקאי שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית תחת הנשיא ריצ'רד ניקסון וכן היה התובע הכללי והמשנה לתובע הכללי של ארצות הברית תחת הנשיא דווייט אייזנהאואר.
בישראל ידוע רוג'רס במיוחד בשל ניסיונות התיווך שלו בסכסוך הישראלי-ערבי, כאשר שימש כמזכיר המדינה בממשל הנשיא ריצ'רד ניקסון, בתקופה שבין מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
ראשית חייו

רוג'רס נולד בעיירה נורפוק במדינת ניו יורק. מאחר שאמו מתה בהיותו נער, גדל רוג'רס בבית סבו בעיירה קנטון במדינת ניו יורק.
רוג'רס השלים את לימודי המשפטים באוניברסיטת קורנל והוסמך לעסוק במקצוע עריכת הדין ב-1937. משנת 1938 עד שנת 1942 עבד תחת התובע הכללי תומאס דיואי כתובע במשפטים העוסקים בפשע מאורגן בניו יורק. הצטרף לצי האמריקני בשנת 1942, לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. שירת על סיפון נושאת המטוסים "אינטרפיד", ואף השתתף בקרב אוקינאווה.