stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנוקמים: מלחמת האינסוף
ביקורות והכנסות > הכנסות

מאז ההכרזה על תחילת מכירת הכרטיסים, "מלחמת האינסוף" שבר את שיאי מכירת הכרטיסים המוקדמת תוך 24 שעות אחרי תחילת המכירה. אתר Fandango דיווח על הכנסה של 39 מיליון דולר במכירות כרטיסים ליום ההקרנה הראשון, מתוכם כ-14 מיליון דולר במכירה מוקדמת.
ביום הפותח של ההקרנות, גרף 107 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה. בסוף השבוע הראשון להקרנתו ברחבי העולם גרף הסרט 258 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה, וכ-630 מיליון דולר בכל העולם, ובכך הפך לסרט שובר קופות עם הפתיחה הטובה ביותר בתולדות הקולנוע גם בתוך ארצות הברית וגם בכל העולם (ועקף את הכנסות הפתיחה העולמיות של מהיר ועצבני 8, שהכניס 542 מיליון דולר, ומלחמת הכוכבים: הכוח מתעורר, שהכניס 528 מיליון דולר).
הסרט עקף את רף מיליארד הדולר תוך 11 ימים, ועקף בכך את "הכוח מתעורר" שעשה זאת תוך 12 ימים בלבד. בסוף השבוע השני הכניס הסרט יותר מ-13 וחצי מיליון דולר מבתי קולנוע של 4DX. ב-12 ביוני 2018 הגיע הסרט להכנסה כוללת של כ-2 מיליארד דולר, ובכך היה לסרט החמישי אי פעם שהגיע לרף הכנסות זה (לאחר "אווטאר", "טיטניק" ,"מלחמת הכוכבים: הכוח מתעורר," "הנוקמים סוף המשחק" ו"אווטאר 2").
נכון ל-16 ביולי 2018, רשם הסרט הכנסה של יותר מ-2.041 מיליארד דולר, מתוכם כ-676 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה וכ-366 מיליון דולר בסין.
שיאים ש"הנוקמים: מלחמת האינסוף" שבר:
הפתיחה המקומית הגדולה ביותר אי פעם עם 258 מיליון דולר
הפתיחה העולמית הטובה ביותר אי פעם עם 383 מיליון דולר
סרט גיבורי-העל המכניס ביותר בכל הזמנים
הסרט בעל ההכנסה המהירה ביותר של כ-1.5 מיליארד דולר
סרט המשך

הנוקמים: סוף המשחק, סרט ההמשך של הנוקמים: מלחמת האינסוף יצא לאקרנים בשנת 2019. בעבר נקרא "מלחמת האינסוף חלק 2" ("Avengers: Infinity War 2"), שם זה בוטל, אך רמז שסרט הנוקמים הרביעי ימשיך את אותו הסיפור.
בריאיון ל-cinemablend.com הודיעו המפיקים כי שמו מהווה ספויילר לסרט השלישי של הנוקמים ולכן שמו של סרט הנוקמים הרביעי ייחשף אך רק מספר חודשים לאחר צאתו של הסרט השלישי לאקרנים.
טים קונוויי

| --- | --- |

טים קונוויי, 2007
 לידה:  15 בדצמבר 1933 ווילובי, קליבלנד, ארצות הברית
 פטירה:  14 במאי 2019 (בגיל 85) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות ווסטווד וילג' 
 שם לידה:  Thomas Daniel Conway 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1956–2016 (כ־60 שנה)
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה באולינג גרין  Chagrin Falls High School 
 מספר צאצאים:  6 
 פרסים והוקרה:  פרס גלובוס הזהב  6 פרסי אמי
 פרופיל ב-IMDb
 
תומאס דניאל "טים" קונוויי (באנגלית: Thomas Daniel "Tim" Conway;‏ 15 בדצמבר 1933 - 14 במאי 2019) היה שחקן וקומיקאי אמריקאי. קונוויי זכה בפרס גלובוס הזהב ובארבעה פרסי אמי על הופעותיו ועבודתו מאחורי הקלעים של הסדרה "המופע של קרול ברנט" (אנ'). קונוויי היה מכוכבי קומדיית המצבים "הצי של מקייל".
ביוגרפיה

קונוויי נולד בפרבר ווילובי שבקליבלנד, אוהיו. בנם של סופי ודן קונוויי. לאחר שלמד ב"אוניברסיטת בוולינג גרין" שבאוהיו, התגייס לצבא ארצות הברית. לאחר שירותו הצבאי עבד כשדרן רדיו מקומי בקליבלנד.
קריירת משחק

קונוויי נחשף באופן רשמי לקהל בארצות הברית בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 בקומדיית המצבים המלחמתית "הצי של מקייל", בה שיחק לצידו של הכוכב ארנסט בורגניין בתפקיד לוטננט אנסן צ'ארלס פרקר. קונויי זכה לפופולריות רבה בזכות הסדרה, היה מועמד על תפקידו לפרס אמי, זכה לתוכנית על שמו בשם "המופע של טים קונוויי" ובנוסף כיכב בשני הסרטים שיצאו בעקבות הסדרה, "הצי של מקייל" ו"הצי של מקייל מצטרף לחיל האוויר".
קונוויי הפך לחבר פאנל בתוכנית הבידור המפורסמת "המופע של קרול ברנט" בשנת 1975. הוא היה שותף לכתיבת המערכונים, וגילם מספר דמויות קומיות. קונוויי זכה על עבודתו ככותב ושחקן בתוכנית בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה, ובארבעה פרסי אמי.
קונוויי שיחק כשחקן קולנוע בקומדיות המצליחות של אולפני וולט דיסני "האתלט הטוב בעולם"(אנ') בתפקיד מיילו ג'קסון, "בלאגן במערב" בתפקיד הפושע אמוס טאקר ו"בלאגן במערב 2". לאחר מכן הופיע בסרטים זניחים, בהם "העיניים הפרטיות", "אלוהים היקר" של גארי מרשל ו"שחקן על ארבע 2".
קונוויי זכה בשני פרסי אמי על הופעות אורח שעשה בסדרות הקומיות "רוק 30" ו"Coach" והשתתף כשחקן אורח בקומדיות המצבים "Yes, Dear" ו"נשואים פלוס" בתפקיד אפרים וונקר, אביה של פג באנדי (קייטי סגל).
חיים אישיים

קונוויי היה אב לשבעה ילדים מנישואיו הראשונים למרי אן דלטון. מבין ילדיו נמנה שדר הרדיו טים קונוויי ג'וניור.
נפטר בלוס אנג'לס ב-14 במאי 2019, בגיל 85 מסיבוכים של הידרקון תקין-לחץ.
פילמוגרפיה > קולנוע

הצי של מקייל (1964)
הצי של מקייל מצטרף לחיל האוויר (1965)
האתלט הטוב בעולם (1973)
בלאגן במערב (1975)
גאס (1976)
עם הכלב לצמרת (1976)
בלאגן במערב 2 (1979)
העיניים הפרטיות (1980)
אלוהים היקר (1996)
ספיד 2 (1997)
שחקן על ארבע 2 (1998)
סופר חברים (2013) - דיבוב
Saving Santa‏ (2013) - דיבוב
פילמוגרפיה > טלוויזיה

הצי של מקייל (1962–1966)
המופע של קרול ברנט (1975–1978)
נשואים פלוס (1995–1996)
אבחנה: רצח (1997)
קוסבי (1997)
המופע של דרו קארי (1997)
בובספוג מכנסמרובע (1999) - דיבוב
כן, מותק (2005-2001)
מרכז ההובלה

| --- | --- |

תג יחידות מרכז ההובלה
 מרכז הובלה – עוצמה בתנועה
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל
 סוג:  יחידת תובלה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1966–הווה (כ־59 שנים)
 מקים היחידה:  אל"ם נפתלי בנימין
 מלחמות:   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה   מלחמת לבנון השנייה   מבצע צוק איתן  מלחמת חרבות ברזל
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  משאיות, סמי-טריילרים, מובילי טנקים
 פיקוד
 יחידת אם:  אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה
 דרגת המפקד:    אלוף-משנה
 מפקדים:  מפקדי המרכז
מרכז ההובלה (6900) הוא הגוף האחראי על תחום ההובלה בצה"ל ובייחוד על הובלה כבדה. המרכז, שהוקם בשנת 1966, שייך לחיל הלוגיסטיקה, והוא הגוף הגדול ביותר באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה.
מאז הקמתו עומד בראש המרכז קצין בדרגת אלוף-משנה. מפקד המרכז הנוכחי הוא אל"ם אמיל אזרן.
תפקידים ומטרות

בזמן מלחמה - מקומו של מפקד מרכז הובלה במוצב הפיקוד העליון (הבור) כמפקד ההיסעים ויועצו של הרמטכ"ל לענייני הובלה.
על המרכז מוטלות משימות בעלות משמעות רבה ובראשן ארגון ההובלה הצבאית, הכשרת נהגי רכבי משא כבד, משאיות אשר מהוות כלי הובלה חשוב ועיקרי, להוביל תחמושת, ציוד, מזון, אספקות שונות כגון: דלק ואף הסעת לוחמים לשדה הקרב. כמו כן, על חמ"ל מרכז ההובלה לספק מענה ראשי לתקלות ולבעיות דרך ולתת מענה ופיקוח למשימות הובלה ביחידות צה"ל השונות. בסיסי ההובלה פזורים ברחבי הארץ.
כלי התחבורה העיקריים של מרכז ההובלה הם משאיות בעלות ארגז מטען סגור ופתוח מתוצרת פרייטליינר (אנ') ואינטרנשיונל (אנ') האמריקאיות, סמי-טריילרים מתוצרת וולוו ואינטרנשיונל, מובילי טנקים מתוצרת מרצדס, וולוו, אינטרנשיונל, רכב ממוגן בשם סאפרון - משאית להובלת לוחמים מתוצרת אינטרנשיונל, ורכבי משא ישנים יותר כדוגמת משאיות מתוצרת מאן ומאק (Mack Trucks) ששמורים בימ"חים של המרכז.
על חשיבות המרכז ניתן ללמוד מההתייחסות בדו"ח ועדת וינוגרד למערך ההובלה: "מערך ההובלה מהווה יכולת קריטית לניוד הסד"כ ובהקצאת אמצעים לביצוע שדרות תספוקת למימוש רציפות והמשכיות הלחימה".
היסטוריה > לפני מרכז ההובלה

שורשי המרכז טמונים ביחידות הובלה שקדמו לו ופעלו במסגרות שונות. אחד מיחידות אלו הוא כוח ההובלה העברי הראשון – גדוד נהגי הפרדות בפיקודו של יוסף טרומפלדור, שפעל במערכת גליפולי במלחמת העולם הראשונה. לאחר סיום מערכת גליפולי, מאחר שהבריטים סירבו להעבירו אל חזית אחרת, פורק הגדוד ב-26 במאי 1916. 120 מחייליו התגייסו שוב, הגיעו ללונדון והיוו בסיס לגדוד ה-38 של קלעי המלך שהוקם ב-1917 והשתתף בכיבוש ארץ ישראל מידי טורקים.
בינואר 1948 הוקם גדוד נהגי הפרדות של צה"ל שהפעיל בהמות משא להובלה. הגדוד הוקם כשירות הובלה של אגף האפסנאות (אג"א) לאזורים הרריים, והפעיל פרדות, סוסים, גמלים וחמורים. מפקדו הראשון היה הווטרינר חיים אפלבוים. במהלך מלחמת העצמאות השתתף הגדוד במבצעים רבים בכל החזיתות, לרבות קרבות עשרת הימים ושיירות דרך בורמה לירושלים. במהלך המלחמה הורחב לגדוד הובלה, ובאוקטובר 1948 סופחו אליו שירות הכלבים והשירות הווטרינרי. בשיאו מנה כ-300 חיילים וכ-200 פרדות. הגדוד פורק בשנת 1949, והפרדות הופעלו כפלוגת תובלה רכובה של חיל ההספקה. הפלוגה הופעלה עד מבצע קדש (1956), וזמן קצר אחריו פורקה.
במהלך מלחמת העצמאות הוקמה פלוגת ההובלה הראשונה של צה"ל. הפלוגה שכנה במחנה "בן עמי", שבאותה עת היה ברחוב אלרוזורוב בתל אביב. התנאים לא היו קלים: כלי הרכב שהיו ברשות היחידה היו ישנים, לא נוחים וסבלו מתקלות טכניות חוזרות נשנות. קשיים אלו גרמו לכך שמהנהגים דאז נדרש כח רצון עז ודבקות במשימה כדי להצליח לעמוד במטרות למרות הקשיים הטכניים.
היסטוריה > מהקמת מרכז ההובלה ואילך

מרכז ההובלה הוקם בשנת 1966. תרומתו של מרכז הובלה החלה עוד במלחמת ששת הימים בהובלת כוחות ואספקה בכל הגזרות, כולל ניוד חטיבת טנקים מסיני לרמת הגולן ביום החמישי של המלחמה, זאת תחת פיקודו של אל"ם נפתלי בנימין, שהיה מפקדו הראשון של מרכז ההובלה.
במלחמת יום הכיפורים סיפק מרכז ההובלה את הצרכים הלוגיסטיים של צה"ל בהובלת אספקה בקווים ארוכים מאופירה בדרום דרך צידה המערבי של תעלת סואץ במערב ועד תל א-שמס בצפון, 42 ק"מ דרומית לדמשק. צרכים לוגיסטיים אלו כללו שליטה בריכוז כוחות צה"ל והעתקת כוחות תוך כדי המלחמה מגזרה לגזרה, ובמיוחד מרמת הגולן לסיני. בין השאר היה מרכז ההובלה ממונה על פינוי נמל התעופה בן-גוריון מאספקה שהגיעה ברכבת האווירית והטסת חללים בכל הגזרות. מפקד מרכז ההובלה בשנים 1972–1974 היה אל"ם דוד שביט.
מרכז הובלה ביצע את כל תהליך ההובלה של פינוי חצי האי סיני בהסכם השלום בשני שלביו, תחת פיקודם של אל"ם חיים בכור בשנים 1977–1980 ואל"ם יוסי נעמן בשנים 1980–1982. במסגרת ההסכם פונה בשנת 1980 גם בסיס הובלה 6940 שהיה בבסיס רפידים.
מרכז ההובלה ביצע במקביל לפינוי חצי האי סיני ריכוז כוחות לקראת מבצע של"ג. ניהול מערך ההובלה והתנועות במלחמת של"ג היה תחת פיקודו של אל"ם יוסף נעמן, וכלל את ריכוז הכוחות הגדול ביותר שצה"ל ביצע אי פעם – תחת פיקוד הצפון לחמו שבע אוגדות ישראליות, כוח שהיה שווה ערך לארמייה מוקטנת. במהלך הלחימה החל המרכז לקלוט משאיות ממוגנות להובלת חיילים בשם "ספארי". לאחר המלחמה החליף אל"ם יובל דליות את אל"ם יוסף נעמן.
בשנת 2002, ליווה המרכז את מבצע חומת מגן. חיילי מרכז ההובלה בסדיר ובקבע, יחד עם חיילי המילואים של המרכז, הוציאו את כלי הרכב של המרכז מהימ"חים והובילו חיילים, מזון, תחמושת ודלק לעבר שטחי הלחימה.
במהלך תוכנית ההתנתקות לקח מרכז ההובלה, ובמיוחד גדוד אבירי הדרום, חלק משמעותי מביצוע המשימות בה, שכללו הובלת חיילים והדרוש להם לעבר היישובים שבגוש קטיף ומנגד, הובלת המתנחלים ורכושם מתוך גוש קטיף. כדי לבצע את חלקו הכשיר המרכז חניונים לכלי הרכב הרבים שגדשו את אזור עוטף עזה וגייס גדודי הובלה במילואים.
בשנת 2017 החלו להיקלט במרכז ההובלה מובילי טנקים חדשים מדגם נאביסטאר i5900 עם קבינה כפולה הכוללת תא שינה ומנוע של 600 כוחות סוס.
היסטוריה > יחידות מרכז ההובלה

מרכז ההובלה מחולק לשלושה גדודים לפי פיקודים:
גדוד אבירי הצפון (גדוד 6910) אחראים על פיקוד הצפון. בראש הגדוד עומד סא"ל ירין נר, בסיס הגדוד הוא מחנה עמוס הממוקם סמוך לעפולה. מאז מלחמת ששת הימים עד סוף 2021 בסיס הגדוד היה מחנה "טירה" ליד טירת הכרמל. המחנה פונה במסגרת תוכנית פינוי מחנות צה"ל במרכזי אוכלוסייה והגדוד עבר למחנה עמוס. סיסמת הגדוד היא "מובילים, בכל מקום, בכל זמן!".
גדוד אבירי המרכז (גדוד 6920) אחראים על פיקוד המרכז. בראש הגדוד עומד סא"ל מאיר חמו. בסיס הגדוד הוא מחנה בן עמי הממוקם סמוך למושב בית נחמיה והיישוב שוהם (מכונה "בית נבאללה", על שם הכפר הערבי בית נבאלא ששכן בסמוך). מפקדת מרכז ההובלה ומקום מושבו של מפקד המרכז שוכנת אף היא בבסיס, לצד יחידת מחסני חירום של מרכז ההובלה. סיסמת הגדוד היא "או שנמצא דרך - או שנסלול אותה".
גדוד אבירי הדרום (גדוד 6930) אחראים על פיקוד הדרום. בראש הגדוד עומדת סא"ל שלי אוחיון. הבסיס של הגדוד ממוקם סמוך לקיבוץ משמר הנגב ומכונה "משמר". חלק מחיילי יחידת הצמ"ה המטכ"לית עושים את הטירונות שלהם יחד עם טירוני גדוד אבירי הדרום, במסגרת "טירונות בסמכות". סיסמת הגדוד היא "מקצוענות זה הכל האנשים מעל הכל״.
למרות השיוך של גדודי ההובלה לפיקודים, פועלים כל הגדודים בכל האזורים, אך עיקר פעילותם הוא בתחום הפיקוד שלהם.
יחידת צמ"ה מטכלי (גדוד 7186). יחידת צמ"ה העוסקת בעבודות הנדסיות בעיקר באזורים עורפיים. היחידה כפופה למרכז ההובלה ועיקר תפקידה הינו בניה של מחנות קבע (בסיסים), מתקני אימונים, מטווחים, סלילת כבישים, הנחת גדרות ועוד ולצורך כך מפעילה כלים הנדסיים לא ממוגנים. על אף דימוייה האפור, מפעילי הצמ"ה ביחידה המטכ"לית נדרשים למיומנות גבוהה בכדי לבצע עבודה מדויקת ובטוחה. היחידה מונה מספר רב של נערי מקא"ם וממוקמת בבסיס משמר הנגב.
מפקדי מרכז ההובלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שם | תקופת כהונה כמפקד מרכז ההובלה | הערות |
| אל"ם נפתלי בנימין | 1966-1972 | מפקד המרכז הראשון. מפקד המרכז במהלך מלחמת ששת הימים |
| אל"ם דוד שביט | 1972 – 1976 | ממקימי מרכז הובלה, מפקד המרכז במלחמת יום הכיפורים |
| אל"ם רונן מאיר | 1976 - 1978 |  |
| אל"ם חיים בכור | 1978 – 1979 |  |
| אל"ם יוסי נעמן | 1979 – 1982 | מפקד המרכז במהלך מלחמת לבנון הראשונה |
| אל"ם יובל דליות | 1982 - 1985 |  |
| אל"ם עמנואל עברון | 1985 - 1988 |  |
| אל"ם מרדכי שלו (מישלי) | 1988 - 1991 |  |
| אל"ם משה ייטב (טייב) | 1991 - 1994 |  |
| אל"ם אלי פולק | 1994 – 1997 | לימים תת-אלוף |
| אל"ם חיים סרלין | 1997 - 2000 |  |
| אל"ם שלום זוזוט | 2000 – 2003 | מנכ״ל עיריית מגדל העמק בשנים 2003-2024. |
| אל"ם יוני אריה | 2003 – 2006 | מפקד המרכז במלחמת לבנון השנייה ובהתנתקות |
| אל"ם רונן וולף | 2006 – 2009 |  מפקד המרכז במהלך מבצע עופרת יצוקה. |
| אל"ם יורם אזולאי | 2009 - 2012 | לימים תת-אלוף, ראש חטיבת הלוגיסטיקה |
| אל"ם גיל גלרון | 2012 – 2015 | מפקד המרכז במהלך מבצע עמוד ענן ומבצע צוק איתן |
| אל"ם קובי אלמליח | 2015 – 2017 |  |
| אל"ם רן ינקו קינן | 2017 - 2019 |  |
| אל"ם אלי עזר | 2019-2021 | מפקד המרכז במהלך מבצע שומר החומות |
| אל"ם עודד צמח | 2021 – 2023 | מפקד המרכז במהלך מבצע עלות השחר |
| אל"ם אמיל אזרן | 2023–הווה | מפקד המרכז במהלך מלחמת חרבות ברזל |
סמל המרכז

סמל מרכז ההובלה הראשון עוצב בשנת 1974, עת הפך חיל ההספקה לחיל התחזוקה. הפיל, בהמת המשא במסע חניבעל באלפים - ממבצעי ההובלה המרשימים בכל הזמנים, שימש כמוטיב מרכזי בסמל. צבע התג היה אדום, וחלקו העליון היה בצבעי כחול וצהוב, צבעי חיל ההספקה. מי שקידם את בחירת הסמל היה אל"ם דוד שביט.
הסמל הראשון הוחלף בשנת 2003 בסמל השני, שגם הוא כולל פיל. בסמל השני, ברקע נראה מגן דוד, כאות להיותו של צה"ל צבא במדינה יהודית ומתחתיו כבישים, שעליהם נוסעים חיילי מרכז ההובלה.
באוגוסט 2015 חודש סמל המרכז, כאשר לראשונה נעשה שימוש בדמות סוס במקום הפיל המסורתי. כמו כן, מופיעים בו הסמל המשולב של חילות צה"ל (בדומה לזה המופיע על דגל הרמטכ"ל), על רקע גלגל הגה וכביש סלול.
סמל המרכז > היסטורית תגים של היחידה

סמל ותג של "חיל התובלה" משנות החמישים עד שנת 1974.
התג של מרכז ההובלה שהיה בשימוש בשנים 1974–2003
סמל ותג היחידה של מרכז ההובלה משנת 2003 עד אוגוסט 2015
סמל ותג היחידה של מרכז ההובלה משנת 2015
המנון מרכז הובלה

למרכז ההובלה ישנו המנון שנכתב בשנת 1982 על ידי צפריר קולת, והולחן על ידי רמי קלינשטיין. בפועל, ההמנון אינו מנוגן בטקסים רשמיים של מרכז ההובלה.
בית ראשון: 

על ההגה הוא המלך, הוא הבוס והשליט 

כשמביט הוא מלמעלה, ממרומי המשאית. 

ביד בוטחת הוא נוהג ומסתובב ומתמרן, 

גם אם ערפל ורוח והכביש מעט שמן. 

הוא מכיר כל כביש וצומת, 

כל פינה וחור נידח. 

הוא יורש פלוגות הבריטים - 

בן לנהגי תש"ח. 



פזמון: 

כי מחרמון ועד אופיר, 

מהים עד מחולה, 

בארץ ישראל כולה, 

נע נהג התובלה.
ראו גם

תובלה צבאית
פלוגת ההובלה 462
הערות שוליים

↑  מפקד מרכז הובלה הוא היחיד מבין מפקדי המרכזים באט"ל הנוכח ב"בור", עקב חיוניות תפקידו.
↑  דו"ח ועדת וינוגרד, עמוד 349
↑  אודי עציון, חשיפה: גוררי טנקים חדשים בצה"ל, באתר ynet, 31 באוקטובר 2017
↑  חנן גרינברג, יוזמה: יריד תעסוקה לחיילים ששירתו כנהגי משאיות, באתר ynet, 21 ביוני 2004
1 2   החלפת מפקד מרכז ההובלה,16 באוגוסט 2012, סרטון  באתר יוטיוב
↑  אחיקם משה דוד, צה"ל ביצע סבב מינויים לדרגות תת אלוף, באתר nrg‏, 30 בספטמבר 2013
↑  אלעד רוטבאום, מערכת אתר צה"ל, מאחורי הקלעים של תרגיל הגיס הגדול, ‏10.09.2017
↑  
שגיאות פרמטריות בתבנית:אתר צה"ל 
סוג לא תואם [ 3 ]  ברכת ראש השנה, באתר צה"ל, 13 בספטמבר 2023
↑  לדברי אל"ם יובל דליות מפקד מרכז הובלה 1982 – 1983 - יוזם הסמל.
↑  מתן חצרוני, חדשות 2, ‏צה"ל נפרד מהפיל – לטובת הסוס, באתר ‏מאקו‏, 14 באוגוסט 2015
גדוד נהגי הפרדות בחנוכת כביש הגבורה, דצמבר 1948.
משאית Leyland Retriever מחיל התובלה של צה"ל במצעד בתל אביב בשנת 1949. ניתן לראות סמל של חיל התובלה בקדמת המשאית מעל פנס ימין.
מוביל טנקים צה"לי ועליו טנק מרכבה סימן 4מ
דחפור D9 משוריין על גבי מוביל טנקים עם עגלה נמוכה במיוחד, בשל גובהו של הדחפור.
נגמ"ש הנדסי פומ"ה על מוביל טנקים של צה"ל
ריכרד גלזר

ריכרד גלזר על עטיפת ספרו
ריכרד גלזר (Richard Glazar; שמו במקור ריכרד גולדשמיד; 29 בנובמבר 1920 – 20 בדצמבר 1997) היה יהודי צ'כי ניצול השואה. נמנה עם האסירים הבודדים ששרדו את המרד והבריחה ממחנה ההשמדה טרבלינקה. גולל את סיפורי הזוועות שהתחוללו במחנה בספרו "מלכודת עם גדר ירוקה". גלזר שלח יד בנפשו בשנת 1997, לאחר שסבל מתסמונת מחנות הריכוז.
קורות חיים

ריכרד גלזר נולד בפראג בירת צ'כוסלובקיה. משפחתו הייתה יהודית בוהמית. אביו, הוגו גלזר, שירת בצבא האוסטרו-הונגרי. לפיכך, בני המשפחה דיברו הן צ'כית והן גרמנית – יכולת שסייעה לגלזר במהלך חייו. בשנת 1932 התגרשו הוריו. אמו נישאה לסוחר עורות אמיד בשם קווידו ברגמן, וכעבור ארבע שנים נולדו להם שני ילדים, קארל ואדולף. בעת מלחמת העולם השנייה נרצח קארל במחנה הריכוז מאוטהאוזן באוסטריה ב-17 במאי 1942. אדולף היה בידיהם של הנאצים, אך ניצל הודות לצלב האדום הדני. אביו של גלזר, הוגו, נפטר מדלקת ריאות בברית המועצות, אליה נמלט לאחר יישום תוכנית לובלין בשטחי הגנרלגוברנמן. קרוב ל-1,100 יהודים צ'כים גורשו לשטחי פולין הכבושה בשנת 1939. חברת המשפחה היחידה שפגש גלזר בפראג לאחר המלחמה הייתה אמו, ששרדה את התופת הן במחנה אושוויץ והן במחנה ברגן-בלזן.
קורות חיים > שנותיו באוניברסיטה

גלזר התקבל ללימודים באוניברסיטת קארל בפראג ביוני 1939. הוא נרשם ללימודי פילוסופיה, אך חקיקה אנטי-יהודית שקמה לאחר הכיבוש הגרמני אילצה אותו ללמוד כלכלה. לכל משפחתו הייתה ההזדמנות להגר לאנגליה בחג המולד של שנת 1938, כאשר סבו קיבל אישור הגירה. למרות זאת, גלזר לא ניצל את ההזדמנות, מאחר שלא רצה להשאיר מאחוריו את כל מה שבנה בארץ הולדתו. באותם זמנים היה קשה מאוד לראות את הנולד, ואיש לא יכל לתאר לעצמו את התרחשות האירועים האלימים והאכזריים שעתידים לבוא.
ב-17 בנובמבר 1939, כל האוניברסיטאות בצ'כיה נסגרו עד לתום המלחמה, לאחר הפגנות של סטודנטים נגד הוצאות להורג של חבריהם לספסל הלימודים. אירוע זה היווה נורת אזהרה ראשונה למשפחתו של גלזר על שהולך לבוא, ומחשש לביטחונו שלחו אותו לגור בחווה מחוץ לפראג בשנת 1940. הוא נותר שם במשך שנתיים. ב-12 בספטמבר 1942 הוא נשלח בטרנספורט למחנה הריכוז טרזיינשטט (כ-56 קילומטרים צפונית לפראג). בעקבות הכיבוש הגרמני של כל צ'כוסלובקיה ב-15 במרץ 1939, העיר טרזיינשטט נהפכה לתחנת מעבר לטרנספורטים למחנות אחרים, כגון אושוויץ.
בטרזיינשטט פגש גלזר את קרל אונגר, שנהפך לחברו הקרוב. היה עליו לשהות במחנה למשך חודש אחד נוסף, בטרם הוא ואונגר נשלחו יחד למחנה טרבלינקה ב-8 באוקטובר 1942.
קורות חיים > טרבלינקה

גלזר תיאר את הגעתו לטרבלינקה: "נלקחנו לצריפים. המקום כולו היה מצחין. בערמה גבוהה ומבולגנת היו כל החפצים שאנשים יכלו להביא...בזמן שעבדתי שאלתי אותו: מה קורה פה? איפה האנשים שהתפשטו? הוא צעק ביידיש: מתים! כולם מתים!".
לאנשים שהגיעו לטרבלינקה נאמר להתפשט על מנת שיוכלו להיכנס למקלחות חיטוי. קיבצו אותם לתוך "מקלחות" ציבוריות וגז הוזרם בצינורות במקום מים - שיטה יעילה לצורך רצח המוני. כחודש לאחר שגלזר הגיע לטרבלינקה, בתור תחליף לקבורה המונית, החלו לשרוף את גופות הנרצחים. גלזר ואונגר היו "בני מזל" שכן מפקד המחנה, פרנץ שטנגל, החליט לאמן כמה מן האסירים לתפקיד מיון רכושם של הנשלחים לתאי הגזים. ייתכן ששליטתו של גלזר בשפה הגרמנית ובשפה הצ'כית סייעה לו לקבל תפקיד זה. ערמות של בגדי הקורבנות נשלחו לגרמניה ולחזית המלחמה, שיני הזהב שנעקרו מפיהם נאספו יחד עם זהב ותכשיטים שהביאו למחנה והוסיפו לעושרו של הרייך השלישי. אוכל ופרטי מותרות סייעו לשומרים הגרמנים ולכל פועל שיכל לגנוב אותם. גלזר ואונגר נכלאו במחנה במשך מספר חודשים והיה עליהם לעבוד בעבודת הכפייה, תוך כדי ידיעה שעבודתם סייעה לרצח של עשרות אלפים מבני עמם.
מינואר עד מרץ 1943, אף טרנספורט לא הגיע למחנה. אסירי המחנה כמעט ונותרו ללא מזון. הדבר הביא לתובנה נוראית בקרב עובדי הכפייה היהודים שלמעשה חייהם תלויים בטרנספורטים חדשים שייקלטו במחנה: שרידתם תלויה ברציחות נוספות של בני עמם מהארצות הכבושות, לצורך מזון וביגוד.
תובנה מסוג זה היא שהובילה אותם לנסות לברוח מהמחנה. ללא יהודים שיבצעו את עבודת הכפייה, לנאצים יהיה קשה יותר לנהל את המחנות בצורה כה יעילה. ניסיון הבריחה הראשון תוכנן לחודש ינואר 1943, ויקבל את שם הקוד "השעה". הרעיון היה שבשעה מסוימת, כל פועלי הזונדרקומנדו יתקפו את אנשי האס אס והשומרים האוקראינים, יגנבו את נשקם ויסתערו על מפקדת המחנה. תוכנית זו לא יצאה אל הפועל שכן מגפת טיפוס פרצה במחנה, ואסירים רבים מתו מהמגפה, היו מאושפזים או שהיו חולים מדי מכדי להשתתף במרד. הבריחה שאכן הצליחה הייתה פחות אלימה ושאפתנית. ב-2 באוגוסט 1943, אנשים נמלטו דרך שער הרוס במהלך מרד אסירים. בעוד רוב הנמלטים נעצרו בקרבת המחנה, גלזר ואונגר נמלטו משטח מהמחנה ועשו את דרכם ללב פולין.
בעודם במנוסה, גלזר ואונגר נעצרו על ידי יערן, אך הם הצליחו לשכנע אותו שהם אזרחים צ'כים שעובדים עבור ארגון טודט (תאגיד בנייה נאצי בפולין בו הועסקו רבבות עובדי כפייה ואזרחים). בהמשך שניהם נשלחו למנהיים כעובדים זרים בעזרת מסמכים שזייפו.
קורות חיים > חייו לאחר המלחמה

עם סיום המלחמה, גלזר ואונגר שוחררו על ידי צבא ארצות הברית, וגלזר נכח במשפטים של פושעים נאציים ששירתו בטרבלינקה, ביניהם פרנץ שטנגל. הוא המשיך את לימודיו האקדמאים בפראג, פריס ולונדון, וסיים תואר בכלכלה - התחום שאותו אולץ ללמוד בזמן החקיקה האנטי-יהודית בשנת 1939. בשנת 1968 הוא ומשפחתו עברו לשווייץ בעקבות פלישת צבאות ברית ורשה לצ'כוסלובקיה. גלזר סייע למיכאל פטרס, מייסד רשת של חוקרי שואה עצמאיים, לבנות דגם של מחנה המוות טרבלינקה.
גלזר התאבד ב-20 בדצמבר 1997 בקפיצה מחלון בניין בפראג לאחר מות אשתו, וכך השאיר את דגם המחנה שהרכיב לא-שלם.
ראו גם

רודולף מאסרק
חיל רייכמן
תוכנית האווקואציה

ערך זה עוסק בתוכניתו של ז'בוטינסקי ליישב יהודים מאירופה בארץ ישראל. אם התכוונתם לפינויים ("אווקואציה") של מיליוני חיילים, פועלים ואזרחים ואלפי מפעלים אל תוככי ברית המועצות עם פלישת גרמניה הנאצית, ראו .
תוכנית האווקואציה (תוכנית הפינוי; הידועה גם בשם תוכנית העשור) הייתה תוכניתו של זאב ז'בוטינסקי, שהגה וניסה להוציאה לפועל בשנת 1936. מטרתה הייתה ליישב מיליון וחצי יהודים מיהודי אירופה בארץ ישראל משני עברי הירדן, בתקופה של 10 שנים.
גיבוש התוכנית

ראשיתה של התוכנית ב"תוכנית העשור" שאותה הציג ז'בוטינסקי בקונגרס הציוני ה-18 כבר בשנת 1933. התוכנית עדיין לא הייתה מגובשת, אולם אחת המשימות שנולדו בעקבותיה הייתה ההחלטה לגייס את "מצפון העולם" באמצעות "תנועת פטיציה" (עצומה), שאותה יזמה הצה"ר, ובמרכזה עצומה המופנית אל ראשי המדינות והפרלמנטים באירופה. מטרתה להסב את תשומת לבם לבעיית היהדות בגולה ולקיום ההבטחה לסיוע להקמת בית לאומי בארץ ישראל.
ההסתדרות הציונית החרימה בתוקף את תנועת הפטיציה והחליטה כי כל חבריה מחויבים שלא לפעול תחת עצמאות פוליטית ("סעיף המשמעת"). החלטה זו הובילה את הנהלת הצה"ר להודיע על פרישתה באפריל 1935, בוועידת פריז, ולהקמת ההסתדרות הציונית החדשה ב-25 באותו חודש.
בחודש יוני 1936 התקבל זאב ז'בוטינסקי, ראש בית"ר ונשיא הצה"ר, בוורשה אצל קולונל יוּזף בֵּק, שר החוץ הפולני, לאחר שהשמיע את הקריאה לפינוי בעצרת המונים בעיר. ז'בוטינסקי העלה בפניו את תוכנית האווקואציה לפיה ייושבו מיליון יהודים וחצי מיהודי אירופה בארץ ישראל בתקופה של 10 שנים. מחצית ממספר זה יבואו מפולין. ז'בוטינסקי הדגיש כי העלייה לארץ ישראל תהיה מרצונם של המהגרים, ואין כל כוונה לכפותה על איש. עלייה כזו עשויה הייתה לקדם את הקמתה של המדינה היהודית בארץ ישראל. הרעיון נתקבל על ידי קולונל בק, מאחר שבהגשמתה ראה דרך ליציאתם של היהודים מפולין, כאשר מדינה יהודית ריבונית תפתח את שעריה בפניהם.
קריאתו של ז'בוטינסקי ונסיונותיו לגייס את נציגי הממשל הפולני ונציגים של ממשלות מזרח אירופיות נוספות גרמו לביקורת נגדו ונגד תומכיו. זאת גם בשל מגעיו עם הממשלה הפולנית, שנחשבה בעיני רבים לאנטישמית ופשיסטית. בנוסף, ארגון הפועלים היהודי "הבונד" התנגד להצעתו של ז'בוטינסקי מפני שהייתה מנוגדת ליעדו: השתלבות יהודית בפולין סוציאליסטית עתידית.
תוכניתו של ז'בוטינסקי לא יצאה אל הפועל בשל התנגדות פנימית ובעיקר מכיוון שפולין הייתה תלויה בממשלת בריטניה, אשר התנגדה לתוכנית בשטחי המנדט שבשליטתה.
ראו גם

הסכם העברה
טרנספר
לקריאה נוספת

זאב ז’בוטינסקי, כתבים, כרך י"ב: בסער, ירושלים: הוצאת ערי ז’בוטנסקי, תש"ז-תשי"ט-1947–1959.
יעקב שביט, המיתולוגיות של הימין: עיונים בהיסטוריה פוליטית ואינטלקטואלית של הימין, בית ברל, 1986.
זאב ז'בוטינסקי תרגום: יהושע השל ייבין (מאנגלית) ' של עם ישראל', 1940.
כרזה של ארגון הצה"ר משנת 1933
ניר עם

| --- | --- |
חצר ניר עם, 1950
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הדרום
מועצה אזורית: שער הנגב
גובה ממוצע: ‎116 מטר
תאריך ייסוד: 1943
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 659 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 617 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת מערב הנגב מוגדלת) ניר עם(למפת מערב הנגב רגילה) ניר עם(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ניר עם(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ניר עם31°31′11″N 34°34′48″E﻿ / ﻿31.5198534857768°N 34.5799175872458°E﻿ / 31.5198534857768; 34.5799175872458  heמפת היישובים של מועצה אזורית שער הנגב באדום - ניר עם בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10
http://www.nir-am.co.il
נִיר עַם הוא קיבוץ בנגב הצפוני-מערבי, ממערב לשדרות, המשתייך לתנועה הקיבוצית.