stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גיבץ' (כלי בישול)
מנות

מאכלים הנעשים באופן מסורתי בסירים כאלה ידועים ברחבי הבלקן כתבשיל ירקות סתווי מסורתי, אך קשורים באופן הדוק ביותר למטבח הרומני ולמטבח הבולגרי, שם התבשלים נקראים כאמור גיבץ'.
השם đuveč, קדרת חרס שבה מכינים את המאכל הטורקי đuveč באופן מסורתי, מקורו ב-güveç הטורקית "סיר חרס". המנות כוללות Türlü güveç (תבשילים שונים) ו-Karides güveç (תבשלים שרימפס).
ניתן להכין מנות גיבץ' בכל סוג של תבנית עמידה בתנור, אך לפי פאולה וולפרט (אנ') סירי חימר או חרס מועדפים בשל "הטעם והארומה האדמתיים" שהם מעניקים.
ראו גם

צ'אנאחי
פיטי
הערות שוליים

↑  Wolfert, Paula (27 באוקטובר 2009). Mediterranean Clay Pot Cooking: Traditional and Modern Recipes to Savor and Share. Wiley. p. 133. ISBN 978-0544178830. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Farrington, Sharon (13 באוקטובר 1985). "Romanian Vegetable Melange". Washington Post (באנגלית אמריקאית). ISSN 0190-8286. נבדק ב-10 בינואר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Sheraton, Mimi (3 בספטמבר 2015). "Recipes for Getting the Best Return on a Surplus of Vegetables". Wall Street Journal (באנגלית אמריקאית). ISSN 0099-9660. נבדק ב-10 בינואר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "güveç". www.nisanyansozluk.com.
↑  "Güveç is a satisfying meal that is surprisingly easy to make". Zaman. 22 בדצמבר 2008. אורכב מ-המקור ב-22 בדצמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
Türlü güveç (תבשילים שונים)
Karides güveç (תבשלים שרימפס)
ברית התאבדות

ברית התאבדות היא תוכנית מוסכמת בין שני אנשים או יותר המחליטים להתאבד יחד. התוכנית עשויה להיות למות ביחד, או בנפרד ובתזמון קרוב.
הגדרת המונח

בריתות התאבדות הן מושג מוכר בחקר ההתאבדות (אנ'). הן התרחשו לאורך ההיסטוריה, כמו הסכם ההתאבדות בין רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה לברונית מרי וטסרה בפרשת מאיירלינג, וגם זכו להתייחסות בספרות.
בשונה מהתאבדות המונית, שבמסגרתה מספר גדול של אנשים מתאבדים יחד מאותה סיבה אידאולוגית, לעיתים קרובות בהקשר דתי, פוליטי, צבאי או חצי-צבאי, ברית התאבדות נוטה להתייחס לקבוצות קטנות ולמניעים לא אידאולוגיים, אלא רומנטיים, חברתיים או פליליים.
הגדרת המונח > ברית התאבדות באינטרנט

ברית ההתאבדות הראשונה המתועדת כתוצאה מקשר באינטרנט אירעה בפברואר 2000, כשגבר נורווגי ואישה אוסטרית זינקו אל מותם מצוק כס המטיף שבנורווגיה. חוקרים מעריכים כי בשנת 2003 מתו ביפן 34 אנשים בבריתות התאבדות, אך מספרם טיפס ל-55 ו-91 בשנים 2004 ו-2005 בהתאמה.
חוקרים הבחינו גם כי בשונה מבריתות התאבדות לאורך ההיסטוריה, שכללו בעיקר אנשים מבוגרים הקשורים זה לזה עם היסטוריה של הפרעות נפשיות, בריתות התאבדות ברחבי האינטרנט כוללות בעיקר צעירים שלעיתים זרים לחלוטין זה לזה, והמאפיין המשותף לרובם הוא דיכאון קליני.
קיימים פורומים אינטרנטיים המאפשרים לגולשים לדון בשיטות התאבדות שונות באופן גלוי ופתוח, ואף לחפש שותפים לברית התאבדות.
ראו גם

התאבדות
אובדנות
התאבדות המונית
חוזה למניעת התאבדות
מניעת התאבדות
הערות שוליים

↑  מכתב שהתגלה בכספת פתר את החידה מאחורי אחד מסיפורי האהבה הגדולים בכל הזמנים, ג'ני בלו, חורים ברשת, 2 באוגוסט 2015
↑  "Inngikk dødspakt". VG.
↑  "Tragisk dødsfall ved Preikestolen". VG.
↑  באוקטובר 2004 זוג גרמני התכוון להתאבד מהצוק אך נעצר על ידי הרשויות המקומיות לפני ביצוע הפעולה. (נורווגית)
↑  japan mental health: Japan Suicide, web.archive.org, ‏2005-03-16
↑  Seven die in online suicide pact in Japan, the Guardian, ‏2005-03-02 (באנגלית)
↑  "Japan 'suicide pacts' claim nine" (באנגלית בריטית). 2006-03-10. נבדק ב-2022-02-04.
↑  Why a website with explicit directions for suicide remains active, נבדק ב-2022-10-25
ג'ודית מילר

| --- | --- |

 לידה:  2 בינואר 1948 (בת 76) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת המדינה של אוהיו  אוניברסיטת פרינסטון  בית הספר וודרו וילסון למדיניות ציבורית ויחסים בינלאומיים  קולג' ברנרד  אוניברסיטת קולומביה 
 בן או בת זוג:  Jason Epstein (1993–?) 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  JMfreespeech
 www.judithmiller.org
 
ג'ודית מילר (באנגלית: Judith Miller;‏ נולדה ב-8 בינואר 1948) היא עיתונאית אמריקאית ממוצא יהודי, זוכת פרס פוליצר. מילר כתבה במשך 27 שנים לעיתון הניו יורק טיימס (עד נובמבר 2005). מאוקטובר 2008 היא כתבת בערוץ הטלוויזיה פוקס ניוז וחברה בצוות החשיבה הקונסרבטיבי "Manhattan Institute for Policy Research" (אנ') הנמצא במנהטן, בניו יורק.
מילר הפכה לדמות בולטת בתקשורת בארצות הברית בשל חלקה ב"פרשת פליים", שנסבה על המחלוקת בדבר הימצאות נשק להשמדה המונית בעיראק. מכיוון שמילר לא הסכימה לחשוף לחוקרי הממשל הפדרלי של ארצות הברית את המקור שהדליף לה את שמה וזהותה של סוכנת סמויה של ה-CIA, היא ריצתה שלושה חודשי מאסר ב-2005. מילר חשפה כי סוכנת ושמה ואלרי פליים פועלת עבור סוכנות הביון המרכזית. שמה של פליים הודלף למילר כדי להתנקם בג'וזף וילסון, שיצא לאפריקה בשליחות ה-cia וחזר עם דיווח חד-משמעי שמשטר סדאם חוסיין לא רכש אורניום מניז'ר, בניגוד לטענת הממשל האמריקני ששימשה אחת הסיבות לצאתה של ארצות הברית למלחמת עיראק.
נעוריה והשכלתה

מילר נולדה בניו יורק לאב יהודי ולאם קתולית אירית. היא גדלה במיאמי שבפלורידה ובלוס אנג'לס שבקליפורניה - שם סיימה את לימודיה בבית הספר "הוליווד". אביה, בילי מילר, היה בעלים של מועדוני לילה מפורסמים בניו ג'רזי ובהמשך גם בלאס וגאס. אחותה סוזאן היא בעלת תואר בצילום מבית הספר לאמנויות בסן פרנסיסקו, ואחיה למחצה הוא ג'ימי מילר, מפיק ההקלטות של להקת הרולינג סטונז.
מילר גמרה את לימודיה באוניברסיטת המדינה של אוהיו שבקולומבוס בשנת 1969 והיא בעלת תואר במדיניות ציבורית מבית הספר ליחסים בינלאומיים על שם וודרו וילסון שבאוניברסיטת פרינסטון. בשנת 1971 נסעה לירושלים כדי לכתוב עבודת מחקר במסגרת לימודיה בפרינסטון, ומצאה עניין רב בסכסוך הישראלי-פלסטיני. בקיץ של שנה זו טיילה בלבנון, במצרים ובירדן. עניינה במזרח התיכון בא לידי ביטוי בהמשך בעבודתה העיתונאית.
ספריה

One, by One, by One: Facing the Holocaust, Simon & Schuster (1990) ISBN 0-671-64472-6
Saddam Hussein & the Crisis in the Gulf (with Laurie Mylroie) Random House USA Inc (1990) ISBN 0-09-989860-8
God Has Ninety Nine Names: Reporting from a Militant Middle East", Simon & Schuster (1997) ISBN 0684832283
Germs: Biological Weapons and America's Secret War (with William Broad and Stephen Engelberg) Simon & Schuster (2001) ISBN 0-684-87158-0
הערות שוליים

↑  "Judith Miller Joins Fox News", Huffington Post, October 20, 2008.
↑  שלמה שמיר, "מילר חשפה את המדליף - ושוחררה", באתר הארץ, 2 באוקטובר 2005
↑  יצחק בן-חורין, "מילר הודתה בקיום מפגשים עם סקוטר ליבי", באתר ynet, 1 באוקטובר 2005
1 2  Gilbert Scott Markle Jimmy Miller
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265305105171  PLWABN: 9810559774005606  BIBSYS: 1020351  BnF: cb12195926v (data)  CANTIC: a10339905  CiNii: DA04995495  GND: 123546966  ICCU: LO1V378966  ISNI: 0000 0001 1596 4396  LCCN: n90600403  NDL: 00471657  NKC: skuk0004116  NLG: 65434  NLK: KAC202116218  NSK: 000437820  NTA: 078264030  RERO: 02-A026082501  SELIBR: 367546  SUDOC: 030570492  VIAF: 12354263   WorldCat (עם VIAF): 12354263 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גן סופיה

| --- | --- |

אזור האגם הצפוני, גן סופיה
 מידע כללי
 על שם:  סופיה פוטוקה 
 תאריך הקמה:  1796 
 מבקרים בשנה:  150,000
 אדריכל:  Ludwik Metzell 
 נתונים ומידות
 שטח:  1.79 קילומטר רבוע
 מיקום
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 מיקום:  אומן
 קואורדינטות:  48°45′47″N 30°13′21″E﻿ / ﻿48.763055555556°N 30.2225°E﻿ / 48.763055555556; 30.2225
 www.sofievka.org
 
הרוזנת סופיה פוטוקה
גן סופיה (באוקראינית: Софіївський парк) הוא פארק מעוצב וארבורטום בעיר אומן שבאוקראינה. הפארק נקרא ע"ש הרוזנת סופיה פוטוצקה (1760 - 1822), פולנית ממוצא יווני, על ידי בעלה הרוזן סטניסלב פוטוצקי, שבנה את הפארק לכבודה. הפארק נחשב לאחד מאתרי התיירות הבולטים באוקראינה ומוגדר כאחד מ"שבעת פלאי אוקראינה". מדריך הטיולים לונלי פלנט, מגדיר אותו כ"תשובה המזרח אירופאית לגני טווילרי".
היסטוריה

הרוזנת סופיה פוטוקה הייתה יפהפייה ממוצא יווני, שנמכרה בצעירותה לשגריר פולין באימפריה העות'מאנית ולאחר מכן נישאה לג'וזף וויט, אחד ממפקדי הצבא הפולני. בזמן נישואיה לוויט, ניהלה פוטוקה רומנים עם אחיו הנסיכים של מלך צרפת ובמשך שנים הייתה פילגשו של גריגורי פוטיומקין. לאחר הליך גירושין ממושך נישאה בשנת 1798 פוטוקה בשנית, לסטניסלב פוטוצקי, שכבר שנתיים קודם לכן החל לבנות לכבודה את פארק סופיה. הפארק נבנה כאות הוקרה לרוזנת ולמוצאה היווני ועוצב בהשראת יצירות המופת היווניות האיליאדה והאודיסאה. בתחילת המאה ה-19 שימש גן סופיה כמרכז תרבותי ונערכו בו הצגות תיאטרון וקונצרטים. באותה התקופה התגורר רבי נחמן מברסלב בעיר ובילה בפארק לעיתים קרובות ואף עודד את חסידיו לבקר בו. בשנת 1832 הוחרם הפארק ממשפחת פוטוצקי והועבר לשליטת הממשלה הרוסית. עד 1859 נערכו בו שינויים רבים שעיקרם בניית שני מגדלים גותיים בכניסה וחיבור בין רחבת הכניסה של הפארק לרחובות העיר אומן. בשנת 1899 זכה גן סופיה להכרה לאומית, כאשר בעקבות צו מיוחד מהצאר, שונה מיקום "בית הספר הלאומי לגננות" של רוסיה והועבר לגן סופיה. לאחר מהפכת אוקטובר, שונה שמו של גן סופיה ל"שדה הלאומי השלישי" ובשנת 1929, שונה מעמדו לשמורת טבע. במהלך התקופה מזמן המהפכה ועד מלחמת העולם השנייה, התקיימה בגן סופיה פקולטה אוניברסיטאית לחקלאות וליערנות.
בזמן מלחמת העולם השנייה נכבש אזור אומן על ידי גרמניה הנאצית. היטלר ומוסוליני ביקרו בגן סופיה בשנת 1941 וייתכן שהיטלר ביקר בו פעם נוספת.
הגן כיום

כיום הגן הוא אטרקציה תיירותית בולטת באוקראינה ומגיעים אליו כחצי מיליון תיירים בשנה. כמו כן משמשים חלקים מהגן כמעבדות מחקר בנושא יערנות ובוטניקה.
אזור הגן מנוצל לצורך פעילות תרבותית ומוזיקלית מקומית וכן משמש כאתר פופולרי לצילומים. על יד הכניסה לפארק מצויות שלוש מסעדות ובסמוך מאוד לשם נמצאים שני בתי מלון בינוניים. בשנים האחרונות מנוצל האתר גם לקיום טקסי חתונה. ליד הכניסה הדרומית לפארק ישנו בית מלון, שבו נמצא מוזיאון קטן המוקדש לתרבות ההלניסטית.
חסידי ברסלב, ועולי רגל יהודים אחרים הנוהגים להגיע אל קבר רבי נחמן מברסלב, נוהגים לבקר בגן סופיה בשל אמרתו של רבי נחמן "תבואו לאומן ולא תבואו לגן סופיה?" (שיח שרפי קודש ח"א נ).
גן נסקוצ'ני

| --- | --- |
גזיבו ע"ש 800 שנה למוסקבה
גזיבו ע"ש 800 שנה למוסקבה
 מידע כללי
 תאריך הקמה:  1756
 נתונים ומידות
 שטח:  59.3 הקטאר קמ"ר
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 מיקום:  יאקימנקה, מוסקבה
 קואורדינטות:  55°42′58″N 37°35′17″E﻿ / ﻿55.716111111111°N 37.588055555556°E﻿ / 55.716111111111; 37.588055555556
  (למפת מוסקבה מוגדלת) גן נסקוצ'ני(למפת מוסקבה רגילה) גן נסקוצ'ני he
 
גן נסקוצ'ני (ברוסית: Нескучный сад, נֶסְקוּצְ'נִי סָאד) הוא פארק אנגלי הממוקם במרכז היסטורי של מוסקבה על הגדה הימנית של נהר מוסקבה, שנשמר מאחוזת האצולה נסקוצ'נויה (רו'). בשליש הראשון של המאה ה-19, הפארק נוצר לאחר שמחלקת הארמון של ניקולאי הראשון רכשה את אחוזותיהם של הקניאזים טרובצקוי (אנ'), גוליצין (אנ') ואורלוב. הגן, בשטח של 59.3 דונם, הוא חלק מפארק תרבות ומנוחה ע"ש גורקי והוא אנדרטה לאמנות גינון נוף ומוגן על ידי המדינה.
מאז 1990, בקתת הציד של אחוזת טרובצקי הוא אתר הצילומים של תוכנית הטלוויזיה מה? היכן? מתי?. כספים לשיפוץ של בקתת הציד נאספו בחלקם הודות לאיגוד המועדונים הבינלאומי "מה? היכן? מתי?.
נכון לעכשיו, גן נסקוצ'ני הוא החלק ההיסטורי של פארק גורקי. בגן יש סמטאות להליכה, מגרשי טניס, מגרש כדורגל, מועדון שחמט, מרכז אימונים ומרחב עבודה משותף בשם "תחנת עבודה".
גלריה

גן נסקוצ'ני
בקתת הציד של אחוזת טרובצקי הוא אתר הצילומים של תוכנית הטלוויזיה מה? היכן? מתי?
בית קיץ של הרוזן אורלוב-צ'סמנסקי
ארמון אלכסנדרובסקי
מבט על גן נסקוצ'ני מגשר פושקינסקי (רו')
הערות שוליים

↑  Парк Горького - Нескучный сад, parkgorkogo.ru (ברוסית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000329042
גן סוטין

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך הקמה:  2003 
 אדריכל:  משרד מוריה-סקלי
 בעלות:  עיריית תל אביב-יפו 
 נתונים ומידות
 שטח:  6 דונם
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:   תל אביב-יפו
 קואורדינטות:  32°04′57″N 34°47′10″E﻿ / ﻿32.0825°N 34.7861°E﻿ / 32.0825; 34.7861
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) גן סוטין(למפת תל אביב רגילה) גן סוטין(למפת גוש דן רגילה) גן סוטין(למפת גוש דן מוגדלת) גן סוטין  he גן סוטיןhe גן סוטיןמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
גן סוטין (נקרא גם חורשת נהרדעא) הוא גן בצפון החדש של תל אביב הנמצא בין הרחובות נהרדעא וסוטין ומקשר ביניהם.
במסגרת הקמת מגדל סוטין המתוכנן בצמוד לגן במקומו של בית הקיבוץ המאוחד המיועד להריסה, התחייבו מקימי המגדל לשמר את גן סוטין וכן להרחיב אותו בעוד גינה בעלת צמחייה דומה לצמחייה הנוכחית בגן.
אדריכלות נוף

הגן תוכנן על ידי משרד אדריכלי הנוף מוריה-סקלי ויש בו עיצוב נופי יוצא דופן והוא הוקם בשנת 2003. מבקרת האדריכלות אסתר זנדברג אף הגדירה אותו כ"גן היפה ביותר בתל אביב".
העצים פזורים לכל אורכו בדומה ליער וגולשים גם לתחומי המדרכות של שני הרחובות. כל העצים הם בעלי גזע דק ואין בגן שיחים המסתירים את שדה הראייה למי שעובר בגן או ברחובות הסמוכים. באופן זה מתקבלת חוויה של הליכה בתוך חורשה גם למי שהולך במקביל לגן לאורך הרחוב. פיזור העצים גם גולש במספר מקומות לשביל ההליכה המבוטן. שביל זה חוצה באלכסון ישר ומדויק את הגן ולכל אורכו ספסל עץ אחד ארוך במיוחד. קו ישר זה מנוגד לפיזור האקראי של העצים ושל הצמחייה - ניגוד המדגיש את שני האלמנטים. לאורך השביל גם פס תאורה כחולה הדולק בשעות החשיכה.
מצידו השני של רחוב נהרדע, בהמשך קו השביל, נמצא שביל הולכי רגל נוסף העובר דרך מתחם בארי נהרדעא.
בצמוד לצד של רחוב סוטין נמצא גם אזור עגלגל תחום במעקה שבתוכו פרחים וצמחייה נמוכה שגם בו שתולים העצים. אזור זה מעוצב ונתפש כאגם קטן שבו צמחייה צפה, אף על פי שאין בו כלל מים.
הערות שוליים

↑  שי פאוזנר, בלעדי: יזמי מגדל סוטין הורידו מחירים, באתר כלכליסט, 9 בנובמבר 2008
↑  אסתר זנדברג, לשנה הבאה בבית הפגודה, באתר הארץ, 18 באפריל 2007
גן סוטין בתל אביב, מבט על השביל האלכסוני
גיחות הרעשה מעל קהיר במלחמת ההתשה

גיחות הרעשה מעל קהיר היו סדרה של גיחות של מטוסי קרב ישראליים שביצעו בומים על קוליים מעל קהיר כאמצעי לחץ נוסף על הציבור המצרי והשלטון המצרי במהלך מלחמת ההתשה. הגיחות גרמו לנזק למבנים בעיקר ברובעי היוקרה של קהיר ולזעם ותסכול של ההנהגה המצרית.
במהלך מלחמת ההתשה שאפה מצרים לשחוק את כוחות צה"ל ולהביא לנפגעים רבים ככל האפשר בעיקר באמצעות תקיפות ארטילריה לעבר קו בר-לב ולעבר מטרות במערב סיני. בתגובה נהגה ישראל לתקוף כוחות מצריים בצידה המערבי של תעלת סואץ באמצעות הפצצות חיל האוויר ובפעולות קרקעיות. הימשכותה של המלחמה, והגידול במספר החיילים הנפגעים לצה"ל הביא להחרפת תגובותיו, שהחל לתקוף גם כוחות בעומק מצרים וכן מטרות תשתית אזרחית ומטרות כלכליות. התקיפות בוצעו בין היתר באמצעות כוחות חי"ר מוסק. חלק מההתקפות העמוקות הביאו לרגיעה בחזית למשך מספר שבועות או חודשים מאחר שדרשו מהמצרים הקצאת משאבים לשמירה על עורפם באמצעות כוחות שמירה על מתקנים שנקראו המיליציות העממיות.
ב-17 ביוני 1969 במהלך גיחת צילום של שדות תעופה צבאיים בסביבת קהיר ושל הכור הגרעיני באינשאס(אנ') של שני זוגות מטוסי מיראז' 3 מטייסת 119, הגביר אחד המטוסים מהירותו כדי לחבור לבן זוגו ובטעות עבר את מהירות הקול כשהוא בגובה נמוך של 800 רגל מעל לשכונותיה של קהיר. הבום העל קולי שנוצר גרם להרס, ניפץ זגוגיות בשכונת היוקרה הליופוליס שבה ארמון הנשיא ובמפקדת ההגנה האווירית המצרית. אמצעי התקשורת בעולם דיווחו על ההרעשה הישראלית בקהיר והביכו את ההנהגה המצרית.
נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר זעם על ביצוע הבום העל קולי מעל בירת מצרים ולאחר דיון עם המפקדי הצבא, הדיח את מפקד חיל האוויר מוסטאפה שאלבי אל חינאווי שהספיק לכהן כשמונה חודשים בלבד ומינה במקומו את עלי מוסטפא בגדאדי. כן הדיח את מפקדים נוספים ובהם מפקד ההגנה האווירית חסאן כאמל והעניש אחרים.
מפקד חיל האוויר הישראלי, מוטי הוד ביקש לברר את נסיבות המקרה וראה בו כאמצעי נוסף להפעלת לחץ על המצרים. כתוצאה מכך, בהמשך המלחמה הזניקה ישראל מטוסי קרב לביצוע בומים על קוליים מעל שכונות היוקרה של קהיר. במטרה להגביר את עוצמת הפיצוץ והנזק למבנים, בוצעו הבומים במטוסי הפנטום שהיו גדולים יותר מהמיראז'ים ולכן גרמו להדף חזק יותר וביצעו פס נזק לאורך העיר. אחת הגיחות המשפיעות בוצעה ב-4 באוקטובר 1969, שבו טסו זוג מטוסי פנטום בין היתר מעל ארמון הנשיא ומעל כיכר תחריר כשהם מזעזעים את המבנים מנפצים שמשות וזורעים הרס רב.
גיחות ההרעשה היו גורם נוסף שהביא את נאצר לדרוש מבני בריתו הסובייטים לשלוח חיל משלוח להגנה על שמי ארצו.
לקריאה נוספת

רוח רפאים מעל קהיר חלק א' - חיל האוויר הישראלי במלחמת ההתשה (1967-1970), דני שלום עמ' 273-276
בלומברג (חברת חדשות)

| --- | --- |

סמליל החברה
 פרטי הערוץ
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תאריך השקה:  1990
 בעלות:  בלומברג
 שפה:  אנגלית
 משרד ראשי:  ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית
 https://www.bloomberg.com
בלומברג (באנגלית: Bloomberg News) היא סוכנות ידיעות בינלאומית שמושבה בניו יורק, ארצות הברית. הסוכנות היא חטיבה של חברת בלומברג, העוסקת בשירותים פיננסיים בתחומי התוכנה, המדיה והמידע. התוכן שיוצרת החטיבה מפורסם בין היתר בטרמינל בלומברג (אנ'), בבלומברג (טלוויזיה) (אנ'), ברדיו בלומברג (אנ'), בבלומברג Businessweek ובבלומברג שווקים (אנ'). מאז 2015, משמש ג'ון מקלת'וויט כעורך הראשי של החטיבה.
היסטוריה > הקמה-1995

חטיבת החדשות של בלומברג נתפסה כדרך להרחיב את השירותים המוצעים על ידי החברה. לפי מתיו וינקלר, אז כתב ב"וול סטריט ג'ורנל", טלפן אליו מייקל בלומברג בנובמבר 1989 ושאל: "מה צריך לעשות כדי להיכנס לעסקי החדשות?". הוא ידע שלבלומברג אין ניסיון בעיתונות, ולכן הציג לו דילמה אתית תאורטית:
”זה עתה פרסמת חשיפה לפיה יושב הראש --- ואני מתכוון ליושב הראש --- של הלקוח הגדול ביותר שלך, לפיה הוא לקח 5 מיליון דולר מהתאגיד עד היום. הוא עם המזכירה שלו בריו דה ז'ניירו, והמזכירה אומרת שהוא מתקשר כדי להבהיר את הסיפור. אתה מקבל אימות עצמאי שהסיפור נכון. ואז הטלפון מצלצל. איש יחסי הציבור של הלקוח אומר "תעלימו את הכתבה או שנחזיר לכם את כל מה ששכרנו מכם"”
"מה היית עושה?" שאל וינקלר.
"לך על הסיפור", השיב בלומברג. "עורכי הדין שלנו יאהבו את השכר שאתה מייצר".
וינקלר נזכר מאוחר יותר כי זה היה הרגע בו החליט כי הוא מוכן לעזור לבלומברג לבנות את ארגון החדשות שלו.
מטרת השירות הייתה לספק חדשות פיננסיות עדכניות בצורה מתוחכמת וחכמה. כחברה מצליחה ב-1990, קיווה בלומברג כי בזכות שירות החדשות, תעלה קרנה של החברה, ימכור עוד נקודות חיבור של בלומברג, ויסיים את ההסתמכות של בלומברג על דאו ג'ונס. שירות שעלותו הייתה יקרה.
הקמת בלומברג חדשות דרשה מווינקלר לפתוח משרד בוושינגטון, על מנת לדווח על ההשפעות הפוליטיות על עולם העסקים. עם זאת, ועד הכתבים (SCC) דרש מבלומברג להיות מוכר רשמית על מנת לפעול כמקור חדשות לגיטימי, האישור ניתן לאחר שבלומברג הסכימה לספק מסופים לעיתונים הגדולים בתמורה לפרסום. האישור הוביל לצמיחה שנתית של מעל 35% עד שנת 1995. במהלך תקופה זו, פתחה בלומברג ערוץ טלוויזיה קטן בניו-יורק, רכשה תחנת רדיו בניו-יורק והשיקה תוכנית חדשות בת 15 דקות ששודרה ב-PBS, השידור הציבורי של ארצות הברית. כמו כן נפתחו משרדים בהונג קונג ובפרנקפורט. בשנת 1995 העסיקה בלומברג חדשות 335 כתבים ב-56 מוקדים.
היסטוריה > 1995-2000

המטרה המקורית של בלומברג חדשות הייתה להגדיל את המכירות של החברה, הושגה באמצע שנות ה-90 והובילה לכך שהמטרה השתנתה לכדי שחיקת הרווחיות של רויטרס ודאו ג'ונס. המיקוד-מחדש הביא להקמת המגזין בלומברג בשנת 1995, אשר מפורסם מדי יום ראשון בארצות הברית. כמו כן, בשנת 1995, השיקה בלומברג שירות חדשות פיננסיות המשדר 24 שעות ביממה בטלוויזיה, זאת במקביל להשקת אתר אינטרנט כדי לשדר את הרדיו גם באינטרנט.
השם המקורי של בלומברג, Bloomberg Business News (בלומברג חדשות עסקים) השתנה לבלומברג חדשות. בשלב זה לבלומברג היה תוכן חדשותי שפורסם בלמעלה מ-800 עיתונים ברחבי העולם ואוגד על ידי 40 שותפים בינלאומיים.
היסטוריה > 2000-2014

בשנת 2009 השיקו בבלומברג שותפות עם הוושינגטון פוסט במטרה להקים יחדיו שירות חדשות עולמי. השירות אירח תוכן משני הגופים, כדי ליצור שילוב של החדשות הפוליטיות מוושינגטון פוסט והחדשות הפיננסיות של בלומברג.
בחודש אפריל 2014 השיקה בלומברג חדשות שירות חדש, הנקרא Bloomberg Luxury (בלומברג מותרות) שמתמקד בחיי מותרות. בין היתר השירות מתמקד בנסיעות, יין, אוכל, גאדג'טים ועוד. השירות זכה לקיתונות של ביקורת בטענה כי בלומברג מנסה לשכור "אנשים צעירים ויפים המראים את גופם בצורה גרוטסקית כדי להעלות את המדרוג".
היסטוריה > 2015: מיקוד מחדש

ב-2015 הודלף מזכר פנימי שהצביע על הכוונה לשנות את התמקדותה של הסוכנות כדי למקד את הקהל שלהם, "הלקוח החכם שקצר בזמן" ולהשיג טוב יותר את המטרה של "הכרוניקה של הקפיטליזם".
היסטוריה > 2018: עיצוב מחדש וחומת תשלום

בשנת 2018, העורך הראשי של סוכנות הידיעות, הודיע על עיצוב מחדש של הדיגיטל של בלומברג. באותו הזמן, בלומברג החלה לגבות ממבקרים כסף והקימה חומת תשלום שמגבילה את הקוראים המזדמנים לעד 10 מאמרים בחודש, ו-30 דקות של צפייה בערוץ הטלוויזיה של בלומברג. משתמשים המנויים לבלומברג, יכולים לגשת לכל התוכן ובנוסף לקבל תוכן פרימיום.
סיקור בסין

סוכנות הידיעות זכתה בשנת 2012 בפרס ג'ורג' פולק על סדרה של סיפורים אודות האליטה הפוליטית של סין, "המהפכה לעושר".
אחד הסיפורים בסדרה התמקד בעושר המשפחתי של מנהיג סין, שי ג'ינפינג. העיתונאי והסופר הווארד וו. פרנץ' דיווח בגיליון מאי-יוני 2014 בכתב העת "העיתונות של קולומביה" כי טרם הפרסום, בכירים בבלומברג נפגשו עם דיפלומטים סינים, ללא ידיעת העיתונאים שעבדו על הסיפור.
הפגישה הראשונה התקיימה בין מתיו וינקלר ובין ג'אנג ייסואי, שגריר סין בארצות הברית. ג'אנג אמר לווינקלר כי: "אם בלומברג תפרסם את הסיפור הזה, דברים רעים יקרו לבלומברג בסין. אם בלומברג לא תפרסם את הסיפור הזה, יתרחשו דברים טובים עבור בלומברג". הפגישה השנייה התרחשה זמן קצר לאחר מכן בניו יורק ונכללו בה גם יושב ראש החברה פיטר גראר, מנכ"ל החברה, דניאל דוקטורוף, ודיפלומט סיני לא ידוע.
בתקופה בה התקיימה הפגישה, התעקש דוקטורוף על שינויים בסיפור שירככו את השפעתו על ידי שינוי השפה המתארת את הנכסים של משפחת שי.
לאחר שהסיפור פורסם, המכירות בסין הואטו משום שניתנה הוראה לפקידים בסין שלא להירשם לשירותיה של בלומברג. אתר החדשות של בלומברג נחסם בשרתים סינים, והחברה לא הצליחה להשיג אשרות לעיתונאים שרצתה לשלוח לסין.
בשנת 2014 אמר יושב ראש החברה גראר כי צוות המכירות של החברה עושה "עבודה הירואית" של שיקום היחסים עם הפקידים הסינים אשר הביעו את חוסר שביעות רצונם מהפרסום על משפחת שי. הוא גם הזהיר כי אם בלומברג "תעשה שוב משהו כמו" הסיפור על שי שוב, החברה תחזור לנקודת ההתחלה.
ב-29 באוקטובר 2013, במהלך שיחת ועידה, אמר וינקלר לארבעת העיתונאים של בלומברג בהונג קונג כי ממצאי התחקיר שלהם בנושא "הקשרים הכספיים הנסתרים בין אחד האנשים העשירים ביותר בסין לבין משפחותיהם של מנהיגים סינים מובילים" יפורסמו. אולם, פחות משבוע לאחר מכן, כתבה נוספת על "ילדי בכירים סינים המועסקים על ידי בנקים זרים", הורדה, לדברי עובדי בלומברג.
עובדים אנונימיים בבלומברג צוטטו על ידי ניו יורק טיימס אומרים כי את ההחלטה לא לפרסם את הכתבה קיבל העורך הראשי של החברה, וינקלר. לדברי אחד העובדים, וינקלר אמר: "אם אנחנו נפרסם את הכתבה, יוציאו אותנו מסין".
כאשר נודע לניו יורק טיימס כי וינקלר כתב בדואר האלקטרוני כי אף סיפור לא הורד, נכתב בעיתון האמריקאי כי "מה שיש לך לא נכון", נכתב, "הסיפורים פעילים ולא שינינו אותם". בעניין שיחת הוועידה, סירב וינקלר לדון.
הכחשותיהם של וינקלר והייז הופיעו בכתבה שפורסמה על ידי הניו יורק טיימס ב-8 בנובמבר 2013. במסיבת עיתונאים, במסגרת מסעו לראשות העיר ניו יורק, הכחיש מייקל בלומברג את הדיווחים. הוא התעקש שבלומברג חדשות "לא עשו זאת, העורכים אמרו שזה לא כך". בהתייחסו לתגובתו של וינקלר אמר כי: "אף אחד לא חושב שאנחנו מתלבטים ולא מוכנים לכתוב מאמרים שמעניינים את הציבור, והם נכונים מבחינה עובדתית". כמו כן הוא אמר כי בשל העובדה שהוא ראש העיר ניו יורק, הוא לא מעורב בפעילות סוכנות הידיעות "התעלמתי מכל מה שקשור לחברה".
שלושה עיתונאים עזבו את החברה לאחר דיווחי חדשות על ההחלטה. אחד הפורשים, בן ריצ'רדסון, לשעבר עורך בכיר במערכת החדשות שעוסקת באסיה, אמר "עזבתי את בלומברג בגלל האופן שבו נוהלה הפרשה בצורה לא נכונה, ובגלל האופן בו הצהירה החברה בצורה מטעה בעיתונות העולמית וזלזלה בצוות שעבד כל כך קשה כדי לפרסם כתבה תובענית מאוד". הוא גם אמר כי החברה איימה על העיתונאים שעבדו על הסיפור בתביעה משפטית אם ידברו על הנושא בפומבי.
מגזין בלומברג Businessweek

בלומברג L.P רכשה את המגזין Businessweek בשנת 2009. החברה רכשה את המגזין על מנת למשוך קהלים נוספים לשירותיה. בעקבות הרכישה, שונה שם המגזין ל-Bloomberg Businessweek.
רשת הטלוויזיה של בלומברג

בלומברג טלוויזיה היא רשת הטלוויזיה של החברה, ומשדרת 24 שעות ביממה. הרשת הושקה ב-1994 כשירות בתשלום על ידי חברת הטלוויזיה הלוויינית DirecTV, ובתחילה היא שידרה 13 שעות ביממה, 7 ימים בשבוע. ב-1995 הרשת עלתה בטלוויזיה בכבלים, ובשנת 2000 היא הייתה זמינה עבור 200 מיליון בתי אב.
בלומברג מרקטס

המגזין הושק ביולי 1992 תחת הכותרת "בלומברג: מגזין למשתמשי בלומברג". בלומברג Markets היה ירחון שהופץ בקרב מנויי בלומברג.
בשנת 2010 המגזין עוצב מחדש, על מנת לפנות לקוראים שאינם רק משתמשי קצה.
בלומברג Opinion

בלומברג Opinion, שנקרא בעבר בלומברג View, היא חטיבת העריכה של בלומברג חדשות שהושקה במאי 2011, ומציגה תוכן שנכתב על ידי כותבי טורים, מחברים ועורכים בעניין החדשות הנוכחיות.
בלומברג Politics

בלומברג Politics עוסקת בעולם הפוליטי, ומוצגת באמצעות הדיגיטל של בלומברג, כמו גם במגזינים השונים וברשת הטלוויזיה שלה.
ראו גם

וול סטריט ג'ורנל
מייקל בלומברג
TheMarker
מדד בלומברג לחסינות בפני קוביד-19