stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מישל תומאס
קורות חיים

תומאס נולד בשם מוֹנְיֶיק (משה) קרוזקוב (Moniek Kroskof) בעיר לודז' שבפולין למשפחה יהודית אמידה בעלת מפעלי טקסטיל. כשהיה בן שש שלחו אותו הוריו לחיות עם דודתו בעיר ורוצלב (שהייתה אז חלק מגרמניה) לאחר שסבל מהצקות אנטישמיות מצד שכניהם. עם עליית הנאצים לשלטון נמלט לצרפת, שם למד במחלקה לפילולוגיה של אוניברסיטת בורדו. לאחר מכן הוא למד פסיכולוגיה בסורבון ובאוניברסיטת וינה.
כשנפלה צרפת בידי הנאצים נמלט לעיר ניס שבצרפת של וישי, שם היה פעיל ברזיסטאנס ושינה את שמו למישל תומאס על מנת להקל את פעילותו בתנועה. הוא נעצר ונשלח למחנה עבודה, אך הצליח להשתחרר משם בעזרת מסמכים מזויפים וכך התחמק ממשלוח למחנה השמדה. הוא נסע לליון על מנת לגייס פליטים יהודיים לתנועת הרזיסטאנס, אך שם נעצר שוב, עונה ונחקר על ידי קלאוס ברבי. הוא שוחרר לאחר ששכנע את הגסטאפו כי הוא אמן צרפתי א-פוליטי. שנים לאחר מכן, ב-1987, הוא העיד במשפטו של ברבי, שהורשע בביצוע פשעים נגד האנושות. ב-1943, לאחר שנעצר ושוחרר שוב - הפעם על ידי המיליציה הצרפתית, הוא הצטרף ליחידת קומנדו צרפתית שסייעה למשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS; סוכנות הביון של ארצות הברית, קודמתה של ה-CIA), ולאחר שלמד אנגלית החל לעבוד ביחידת מודיעין של צבא ארצות הברית. בשלב זה שלט תומאס בשמונה שפות. בשבוע האחרון למלחמה הוא חשף משלוח שיועד לגריסה, שהכיל רישומים של למעלה מ-10 מיליון חברים במפלגה הנאצית ברחבי העולם.
לאחר ששוחרר מחנה הריכוז דכאו ב-1945, תחקר תומאס את צוות המשרפות, אסף מידע ועצר את מפקד המחנה אמיל מאהל, וקצין נוסף מהאס אס שהשתתף בטבח מלמדי. לאחר המלחמה נודע לתומאס שהוריו ומרבית מקרובי משפחתו נספו במחנה ההשמדה אושוויץ. הוא המשיך לפעול לאחר המלחמה והביא למעצרם של כ-2,500 פושעי מלחמה נאצים. ב-1947 הוא היגר ללוס אנג'לס שבקליפורניה, ארצות הברית, שם גר דודו.
תומאס התחתן בגיל מאוחר עם מורה בשם אליס ברנס (Alice Burns). נולדו להם בן ובת, ומאוחר יותר השניים התגרשו.
בשנת 2000 יצא ספר ביוגרפי על חייו. בעקבותיו התפרסם מאמר ב"לוס אנג'לס טיימס" שהטיל ספק בגרסתו של תומאס לגבי פעילותו במלחמת העולם השנייה. תומאס הגיש נגד העיתון תביעת דיבה, אך היא נדחתה. ב-2004 הוענק לתומאס עיטור "כוכב הכסף" על תרומתו לניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
תומאס מת מדום לב בעיר ניו יורק ב-2005, בגיל 90.
שיטת מישל תומאס

מישל תומאס הקים בית ספר לשפות בבוורלי הילס, ופיתח שיטה להוראת שפות, המקנה לתלמיד יכולת לשוחח בשפה החדשה בתוך ימים ספורים. בגישה של תומאס, האחריות ללימוד השפה היא של המורה, ועל התלמיד להיות רגוע ומרוכז ולהימנע מלשנן את החומר וכן מלרשום סיכומים בכתב. המורה מלמד בשפת האם של התלמיד. לאחר שהמורה מלמד מילה חדשה או ביטוי, הוא אומר משפטים בשפת האם של התלמיד, אותם מתבקש התלמיד לומר בשפה הנלמדת. כך מתגבר התלמיד על החרדה מ"התקלה" כבר בשיעור הראשון עם משפטים פשוטים מאוד (לדוגמה: "אני רוצה ללכת"), ובהמשך נלמד אופן הבנייה של משפטים מורכבים (לדוגמה: "הייתי רוצה לדעת מדוע אין לך את הדבר בשבילי, משום שהוא מאוד חשוב לי ואני צריך אותו"). כאשר התלמיד נותן תשובה נכונה, המורה חוזר על כל המשפט עם המבטא המדויק, וכך אמור התלמיד ללמוד את המבטא עם הזמן. כאשר יש טעות בתשובתו של התלמיד, המורה עוזר לו להבין את טעותו ולתקן את עצמו. המורה גם מציע דרכים לזכור את המילים החדשות, למשל על ידי דמיון מקרי (או שלא מקרי) למילה בשפת האם של התלמיד. המילים והביטויים שבהם נעשה שימוש הם אבני היסוד של השפה, המאפשרים ביטוי מחשבות וקיום שיחה. בנוסף, כאשר שפות הודו-אירופיות נלמדות באנגלית, מודגש הדמיון בינן לבין השפה האנגלית. נעשה שימוש במילים שזהות למילים האנגליות, ונלמדים כללים המאפשרים ניחוש של מילים רבות מאוד על בסיס דמיונן למילים האנגליות.
במהלך השנים לימד מישל תומאס אלפי אנשים, בהם דיפלומטים, תעשיינים, מנהלי חברות, אקדמאים וידוענים רבים, בהם ברברה סטרייסנד, אמה תומפסון, וודי אלן, בוב דילן וגרייס קלי. בעקבות הצלחת בית הספר, הקים תומאס בית ספר נוסף בניו יורק והוציא סדרה של קלטות וספרים ללימוד שפות שזכתה להצלחה רבה וכיום היא שיטת לימוד השפות המובילה בבריטניה. תומאס עצמו שלט ב-12 שפות, והוא הוקלט מלמד ספרדית, צרפתית, איטלקית וגרמנית. בכל שפה הוא מלמד תלמיד ותלמידה, והמאזין לשיעור הוא למעשה התלמיד השלישי שמנסה לתרגם את משפטי המורה לשפה הנלמדת. מאחר שאוצר המילים הנלמד אינו גדול, מאוחר יותר הוצאו קלטות נוספות להרחבת אוצר המילים. לאחר מותו הוצאו קלטות בהן נלמדות שפות נוספות על פי שיטתו: מנדרינית, יפנית, רוסית, ערבית, פורטוגזית והולנדית.
מוניצ'יפל בוקרשט

מוניצ'יפל בוקרשט (ברומנית: Clubul Sportiv Municipal Bucureşti) היא קבוצת כדורסל רומנית מהעיר בוקרשט, המתמודדת בליגת העל הרומנית.
היסטוריה

המועדון הוקם בשנת 2001 על ידי הצמד טיבריו מיכאילסקו וג'יקה סוקוליוק. בסיום עונת 2008/09 העפילה הקבוצה לליגה הבכירה. לאחר שתי עונות של מאבקי תחתית, התמנה שחקן העבר של המועדון, חריסטו שאפרה, למאמן ראשי, עמו הגיעה הקבוצה בעונת 2011/12 עד לחצי גמר הגביע הרומני. בנוסף לכך, סיימה את הליגה במקום השביעי והפסידה בסדרת רבע גמר הפלייאוף לקבוצת אלבה טימישוארה 3-2.
הקבוצה מארחת באולם הספורט CSMB המכיל 800 מקומות ישיבה בלבד. הספונסר הראשי של הקבוצה הוא מפעל לייצור חומרי בניין "גרניטול".
תארים והישגים

הגביע הרומני :
חצי גמר: 2012
מן המצר

| --- | --- |

עטיפת הספר, שציירה אלישבע נדל-לנדאו
 מידע כללי
 מאת:  אסתר שטרייט-וורצל
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  "עמיחי" הוצאות ספרים בע'מ
 תאריך הוצאה:  1962
 מספר עמודים:  402
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001895229, 002727101
מן המצר הוא ספר מאת סופרת הילדים והנוער אסתר שטרייט-וורצל שיצא לאור בשנת 1962 בהוצאת חידוש (בספריית 'ספרי יעל לבני הנעורים'). הספר עוסק בגבורה יהודית בשואה.
עלילת הספר

הספר מציג את סיפורה של משפחה יהודית בשואה. במהלך הסיפור מופרדים בכוח בידי הגרמנים ההורים מילדיהם, סשה ורוז'ה, אך במהלך הסיפור פוגשת האם את ילדיה באחד הכפרים הנידחים בפולין.
הגורל האכזר, גורל היהודים בשואה, הפריד את סשה ורוז'ה מהוריהם. במשך שנה תמימה הסתתרו השניים בכוך אפל ומחניק, ומשנתגלה מחבואם, הוברחו ליער. רק לאחר תלאות וייסורים מצאו דרכם לביתו של איכר גוי בעל אישיות מופלאה, שהעניק להם הגנה ומחסה עד לסוף המלחמה. במהלך המלחמה בכפר שבו סשה ורוז'ה גדלים עם האיכר מתרחש רגע השיא בעלילה, פגישת האם וילדיה תחת עיניהם הבולשות של הגרמנים.
מיכל מודעי

| --- | --- |

 לידה:  1931 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  2 במרץ 2012 (בגיל 81 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 השקפה דתית:  פמיניסט 
 בן זוג:  יצחק מודעי
 
מיכל מודעי (1931 – 2 במרץ 2012) הייתה פעילה חברתית בתחום מעמד האישה ונשיאת כבוד של ארגון ויצו העולמי. מודעי הייתה מלכת היופי של ישראל לשנת 1951 ורעייתו של הפוליטיקאי ושר האוצר יצחק מודעי.
מיכל ויצחק מודעי ביום חתונתם
ביוגרפיה

נולדה בירושלים לאשר שמואל וציפורה הריסון (הראל), משפחה ציונית ודתית ותיקה בארץ ישראל. שני הוריה היו צאצאי הראש"ז צורף - אבי משפחת סלומון בארץ ישראל. לאביה הייתה חנות סידקית בשכונת מאה שערים בירושלים. היא למדה בבית הספר אוולינה דה רוטשילד, ואחר כך הוכשרה כגננת במכללת דוד ילין, ועבדה במקצועה במעברת זכרון יעקב. בגיל 20 נבחרה למלכת היופי השנייה של ישראל. לאחר בחירתה, נשלחה לשנה של הרצאות וגיוס כספים ברחבי העולם. אז הכירה את יצחק מודעי, מי שעתיד להיות בעלה, ששרת כנספח צבאי בלונדון.
היא התחילה את פעילותה בוויצו בשנת 1968 במסגרת סניף הרצליה. בשנת 1979 נבחרה לתפקיד יושבת ראש ויצו ישראל. בתקופה זו יזמה את הקמת המקלט הראשון של ויצו לנשים מוכות בשנת 1983. בשנת 1984 נבחרה ליושבת ראש הנהלת ויצו העולמית. בשנת 1992 נבחרה לסגנית נשיאת ויצו העולמית, ובשנים 1996–2004 הייתה נשיאת ויצו העולמית. מאז היא נשאה בתואר נשיאת כבוד של ויצו העולמית. במסגרת ובנוסף לתפקידיה בוויצו, מילאה מודעי תפקידים ציבוריים שונים. היא הייתה חברה בהנהלה הציונית ובוועדת סל הבריאות. היא כיהנה כיושבת ראש מועצת ארגוני הנשים.
מודעי הייתה כלת פרס ראש הממשלה לפעילות התנדבותית לשנת 1999. בשנת 2004 הוענק למיכל תואר הכבוד "יקירת תל אביב" על תרומתה ופעילותה בעיר תל אביב.
מודעי פרסמה את הספר "יומנה של מלכת יופי", בהוצאת "לאישה" 1953.
למודעי היו שלושה ילדים. בתה הבכורה, הראלה, נהרגה בתאונת דרכים ב-1979. פרס מפקד גלי צה"ל מוענק בטקס שמתקיים מדי שנה לזכרה של הבת ששירתה כמפיקה בתחנת הרדיו הצבאית. בנה, בועז מודעי, הוא דיפלומט בכיר בשירות החוץ הישראלי שכיהן בתפקיד שגריר ישראל באירלנד.
מיכל ויצחק מודעי (מימין זהבה שילון ויצו תל אביב)
מונוק

מונוק (בהונגרית: Monok) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית מונוק נמצאת בירידה שנים רבות מ-1,888 תושבים בשנת 1995 עד 1,504 תושבים בשנת 2018.
יהודי מונוק

יהודי בשם וולף מונוקר (Monoker) הניח את היסוד לקהילה כבר בשלהי המאה ה-18, אך עיקר ההתיישבות היהודית במקום החלה רק בעשור השלישי של המאה ה-19. במקום היו חברה קדישא, מוסדות חינוך ומוסדות צדקה.
אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה 15 צעירים ממונוק נשלחו בקיץ 1941 לחזית אוקראינה, רק אחד מהם נותר בחיים.
באפריל 1944, נלקחו יהודי מונוק לגטו שאטוראליאויהיי, שם רוכזו רוב יהודי המחוז. בסוף מאי 1944 שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו למונוק שתי נשים יהודיות שניצלו. הן מצאו את בניין בית הכנסת הרוס ושרידים של ספרי התורה מושלכים באשפה. בשנת 1963 חי יהודי אחד במונוק.
| שנה | כמות יהודים | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 102 |  |
| 1880 | 198 | 2,694 |
| 1910 | 108 |  |
| 1920 | 111 |  |
| 1930 | 87 |  |
| 1941 | 66 | 2,901 |
לקריאה נוספת

פנקס הקהילות הונגריה, עמוד 355
מונוק, בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 222-223. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944)
מוניצ'יפל אוראדיה

מוניצ'יפל אוראדיה (ברומנית: Clubul Sportiv Municipal Oradea) היא קבוצת כדורסל רומנית מהעיר אוראדיה, המתמודדת בליגה נציונלה.
היסטוריה

המועדון הוקם בשנת 2003. בסיום עונת 2004/05 העפילה הקבוצה לראשונה לליגה הבכירה. לאחר שלוש עונות בתחתית, החלה להיצמד לצמרת הגבוהה. את עונת 2012/13 סיימה הקבוצה במקום השני והפסידה בסדרת חצי גמר הפלייאוף לקבוצת אססופט פלוישט 3-1.
בעונת 2013/14 השתתפה הקבוצה לראשונה ביורוצ'לנג'. כמו כן בליגה נציונלה הגיעה הקבוצה עד לסדרת גמר הפלייאוף והפסידה 2–3 לקבוצת אססופט פלוישט. בגמר הגביע הרומני הפסידה לקבוצת אנרגיה רובינאר 58-55. בעונת 2015/2016 זכתה לראשונה בתולדותיה באליפות.
למועדון יש ארגון אוהדים הנקרא "Leii Roșii" (האריות האדומים), התומך גם בענפים האחרים. הקבוצה מארחת באולם אנטוניו אלכסה בעיר, המכיל 2,000 מקומות ישיבה.
תארים והישגים

ליגה נציונלה :
אליפות: 2016, 2018, 2019
מקום שני: 2014, 2021
חצי גמר: 2013, 2017
הגביע הרומני :
גמר: 2014, 2016, 2018, 2019, 2020, 2021, 2023
חצי גמר: 2012
מביירות לירושלים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  תומאס פרידמן
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספר זיכרונות 
 הוצאה
 הוצאה:  פראר, סטראוס וג'ירו, דאבלדיי 
 תאריך הוצאה:  1989
 מספר עמודים:  438
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מעריב
 תאריך:  1990
 תרגום:  יונתן פרידמן
 סדרה
 הספר הבא:  הלקסוס ועץ הזית 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001115164
 
מביירות לירושלים הוא ספרו של תומאס פרידמן שיצא לאור באנגלית בשנת 1989. הספר יצא לאור גם בתרגום לעברית בשנת 1990 בהוצאת ספריית מעריב בתרגום של יונתן פרידמן.
תומאס פרידמן נולד וגדל במיניאפוליס במדינת מינסוטה בארצות הברית. למד באוניברסיטת ברנדייס במסצ'וסטס וזכה במלגה ללימודים באוניברסיטת אוקספורד באנגליה שם השלים תואר שני בלימודי המזרח התיכון. בשנת 1977 החל לעבוד בסניף של סוכנות הידיעות UPI בלונדון ובשנת 1979 נשלח לביירות בירת לבנון על ידי סוכנות הידיעות. בשנת 1981 התקבל לעבודה בעיתון הניו יורק טיימס. הוא נשלח לביירות מטעם העיתון בשנת 1982. סיקורו של פרידמן את מלחמת לבנון זיכה אותו בפרס פוליצר. בשנים 1984-1988 הוצב בירושלים וזכה בפרס פוליצר נוסף על סיקור האינתיפאדה הראשונה.
תומאס פרידמן זכה בפרס הספר הלאומי בארצות הברית בשנת 1989 (National Book Award) בקטגוריית ספרי העיון על ספר זה.
הספר כולל תוכן עניינים, מבוא, שני חלקים עיקריים - ביירות וירושלים, חלק סיום ומפתח אלף ביתי. תומאס פרידמן מתאר את האירועים שהתרחשו סביבו ואת ההבנות, המחשבות והתובנות אליהם הגיע בצל האירועים. מתוך התיאורים בחלקו הראשון של הספר עולה תמונה של חיי היום יום בלבנון בכלל ובקאזנר בפרט במהלך מלחמת האזרחים שם. החלק השני מציג את ישראל, חילונים ודתיים, שמאלנים וימניים ואת הסכסוך בין ישראל לבין הפלסטינים והמאבק המזוין במהלך האינתיפאדה הראשונה.
ביירות

תומאס פרידמן ציין שמספר ההרוגים בביירות במהלך 14 שנות מלחמת האזרחים הגיע למאה אלף. הוא זיהה רצון עז אצל תושבי ביירות לחיות ולנצל את ההפוגות בין פירצי האלימות. האנשים שהתרגלו למה שקורה סביבם מתייחסים לדברים באופן סלקטיבי, רק למה שבשליטתם: יריות וחטיפות רחוקות אינם חודרים לתודעה. לדעת פרידמן אנשי ביירות ניחנו בדמיון עשיר הנחוץ להם כדי לשרוד וגם בזמנים הקשים לא שכחו איך לצחוק. ברגעים הקשים של המלחמה אנשים מתאמצים לשמור על קשרים אנושיים וחברתיים. נוצר דחף לא להתבודד. פעילות חברתית כפעולה נגד התוהו. ביירות לדעת פרידמן היא עיר של מיתוסים וכל לילה הוא אחד מאלף לילה ולילה.
יאסר ערפאת

תומאס פרידמן קורא ליאסר ערפאת לוחם טפלון כי שום דבר לא דבק בו. לא ביקורת, לא עמדות פוליטיות מוגדרות ולא כישלונות. ערפאת הצליח ליצור מסגרת מאוחדת המציגה את העניין הפלסטיני. ערפאת ניחן בחוש תאטרלי, בחשאיות ובערמומיות של סוחר בשוק. הרלוונטיות של אש"ף הוצגה לדעת פרידמן על ידי מעשי טרור בישראל וברחבי העולם. אנשי אש"ף נהנו בביירות מחיי שפע, מחיים טובים, אוכל וחיי לילה ולא עשו הרבה כדי לקדם את נושא הקמת המדינה הפלסטינית. הם נהנו מאשליית הכוח שלהם בביירות. חיי הפליטים ללא אשליות הם בלתי נסבלים. ביירות השחיתה את אש"ף וערפאת הפך לראש העיר של מערב ביירות. ביירות הפכה לתחליף והטרור שימש בשלב ההמראה והפרסום באמצעי התקשורת.
חאמה

העיר חמאת בסוריה הייתה העיר הרביעית בגודלה במדינה. העיר נמצאת כמאתיים קילומטר מדמשק והיו בה 180,000 תושבים רובם מוסלמים סונים. בפברואר שנת 1982 הרס חאפז אל-אסד את העיר שהאחים המוסלמים בעיר התקוממו נגדו. הצבא הסורי הביא תגבורת וכוחות גדולים לעיר והרג באכזריות רבים מתושביה. הוא עשה זאת כדי להזהיר את יריביו. בחודש מאי פתח את הדרך מדמשק כדי שתושבי סוריה ידעו מה קרה. השלטון של אסד בסוריה התבסס על מיעוט עלווי ואסד לא יכול היה להרשות לעצמו שההתנגדות תצליח. תומאס פרידמן ביקר בעיר חאמה לאחר שהכביש אליה נפתח.
בפרק "חוקי חאמה" הוא מצטט בין היתר מתוך כתבה של כתב הטלוויזיה הישראלית, אהוד יערי.
המיליציות

תומאס פרידמן הבין שלמרות שלמיליציות הרבות בביירות, כארבעים במספר, ישנם דוברים רבים לא תמיד האנשים שחטפו והרגו רצו מיד לבאר בו היו כתבים זרים ולא תמיד מיהרו לספר לתקשורת. לפעמים כך כתב, העיתונאי צריך לחפש את אלה ששותקים כדי שיספרו את הסיפור האמיתי. הפלגים של אש"ף, הפלנגות, המיליציות המוסלמיות נחשבו פחות מסוכנים ופחות עצבניים מהסורים. הסוכנים הסוריים בלבנון חיסלו עיתונאיים ערביים ומערביים ולא סבלו דווחים ביקורתיים נגדם. במילים של פרידמן, הסורים לא הבינו בדיחות.
הפלישה הישראלית

הישראלים לדעת תומאס פרידמן היו פולשים מוזרים שהגיעו לביירות תמימים ועזבו אחרי 3 שנים כתיירים זועמים שנשדדו, רומו ומטענם נשדד. הישראלים לא הבינו שלבנון בנויה כשתי מדינות אחת נוצרית ואחת מוסלמית והן חיו בשלום ביניהן רק כאשר היו באיזון כוחות. ישראל הייתה כלי בידי המנהיגים הנוצרים המושחתים שרצו לשמור על כוחם מול המוסלמים שהיו הרוב בלבנון. הפלנגות לדעת פרידמן היו מוכנים להילחם עד החייל הישראלי האחרון. שרון חשב בטעות שהכח של ישראל 
יוכל לפתור את סבך הבעיות של לבנון ולהגיע להסכם שלום. מדינות ערב לא התערבו למען ערפאת מול ישראל ולחצו על ערפאת שיעזוב את ביירות.
סברה ושתילה

הישראלים בכלל וצה"ל בפרט ראו במחנות הפליטים מחנות של טרוריסטים. הישראלים לא יכלו לראות את הפגיעה באזרחים תמימים וחפים מפשע כי ראו בפלסטינים בכלל וביושבים במחנות מחבלים. קיני שדים ומחבלים. לכן החיילים סביב מחנות הפליטים לא יכלו לראות שנרצחים אזרחים. הוא מבקר את ועדת כהן שלא שפטה והענישה את האחראים לרצח. תומאס פרידמן כעיתונאי יהודי שחונך על טוהר הנשק של ישראל התאכזב מכך עמוקות. תומאס פרידמן הכין ופרסם כתבה מפורטת על הטבח במחנות סברה ושאתילה וההתעלמות של צה"ל ממה שקרה שם. על הכתבה הזו הוא זכה בפרס פוליצר.
ישראל

מנהיגי מדינת ישראל רצו להקים מדינה יהודית דמוקרטית בארץ ישראל. דוד בן-גוריון בחר להקים מדינה יהודית בחלק מארץ ישראל. בעקבות הניצחון במלחמת ששת הימים בשנת 1967, בחרו מנהיגי ישראל לוותר קצת על הדמוקרטיה ולשלוט בערבים תוך דיכוי ומניעת זכויות. החזקת השטחים וההתיישבות היהודית בשטחים היו במצע ובאידאולוגיה של שתי המפלגות הגדולות, הליכוד והמערך. הניצחון במלחמה יצר בישראל הרגשה משיחית ניסית לאחר שבתקופת ההמתנה לפני המלחמה הייתה הרגשה של מצוקה ופחד שהסוף של מדינת ישראל קרב. לאחר המלחמה הייתה בישראל אידאולוגיה לאומנית פרגמטית שמנעה סיפוח מצד אחד ומנעה גם מציאת פתרון מדיני מצד שני. בישראל חיים זה לצד זה יהודים חילונים, ציונים דתיים, ציונים דתיים משיחיים וחרדים אורתודוקסים לא ציוניים. תומאס פרידמן ניסה להבין איך אפשר להיות יהודי חילוני בישראל ומה פרוש להיות יהודי בישראל. איך חיים בישראל זה לצד זה יהודים בעלי זהות דתית שונה עם השפעה מועטה של כל קבוצה על הקבוצות האחרות.
היהודי כקורבן

ישראל נשארה לאחר השואה של מלחמת העולם השנייה עם הדימוי של היהודי כקרבן. תומאס פרידמן טוען בספרו מביירות לירושלים שהישראלים צריכים להפסיק עם הדימוי של הקורבן. לדעתו, הישראלים מגזימים בלימוד השואה והוא מציע שהישראלים צריכים ללכת לדגניה החלוצה במקום ללמד כל כך הרבה על השואה. להשקיע פחות בפולחן המוות ולא לתת לזיכרון השואה להשתלט עליהם. פרידמן רואה כמוזרה את הסמיכות של יום הזיכרון ליום העצמאות. הגישה הפטליסטית אופיינית, לדעתו, לישראלים רבים המקבלים את הדין במקרים רבים ללא מחאה, כמו למשל תשלום של מיסים גבוהים ושרות מילואים ממושך. לאחר מלחמת ששת הימים הייתה השתלבות של השטחים בישראל ושל הפלסטינים בישראל ללא מרי אזרחי של ממש. הניצחון והכיבוש של ישראל הפכו את פלסטין לישות גאוגרפית אחת ולקהילה והנושא הפלסטיני נולד מחדש.
אפילוג

פרידמן כתב את האפילוג לספר בסתיו 1989. הוא טוען בו בזכות נקיטת יוזמה חד-צדדית על ידי אחד הצדדים, הישראלים או הפלסטינים, כדי לפרוץ את המבוי הסתום. לטענתו, נסיגה ישראלית מהשטחים תמורת שלום, אינה יכולה להתבסס על רוב צר, אלא על לפחות שני שלישים מהציבור הישראלי, "אחרת עלולה לפרוץ מחלוקת חמורה בקרב העם". פרידמן טוען כי יש לבצע נסיגה חד-צדדית בגדה המערבית וברצועת עזה. נסיגה זו יכולה להתבצע בשלבים, מאזורים "שאינם חיוניים ממש" לביטחון ישראל, כאשר צה"ל יוכל להחזיק עמדות לאורך הירדן ו"רכסי ההרים האסטרטגיים" במרכז הגדה המערבית, המאיימים על אזורים סביב תל אביב וירושלים. פרידמן כותב נאום של ראש ממשלה ישראלי אל עמו מעל דוכן הכנסת, כפי שלדעתו צריך להיאמר:
פרידמן מוסיף לנאומו של ראש הממשלה "שלו" איום כלפי הפלסטינים:
פרידמן מציג שלושה תנאים שישראל צריכה לדרוש מהפלסטינים תמורת הסכמתה להקמת מדינה פלסטינית "בחלקים של הגדה המערבית ורצועת עזה":
הפלסטינים יסכימו להכיר במפורש בזכותה של ישראל להתקיים "כמדינה יהודית".
הפלסטינים יסכימו כי המדינה שלהם תהיה משוללת צבא, כאשר ישראל לבדה תפקח על הדה-מיליטריזציה שלה באמצעות עמדות על גשרי הירדן, כדי למנוע הכנסת כלי נשק לתוכה - ללא כוחות של האו"ם או כוחות רב-לאומיים.
הפלסטינים יסכימו שיישום התוכנית הזו יתבצע בהדרגה, במשך 5 שנים, כאשר בשלב הראשון תיערכנה בחירות חופשיות בגדה המערבית וברצועת עזה ורק לאחר מכן תוכל הממשלה הפלסטינית להכיר בישראל באופן משמעותי.
לקריאה נוספת

תומאס פרידמן, מביירות לירושלים, תרגום יונתן פרידמן, הוצאת ספריית מעריב, 1990.
הערות שוליים

↑  תומאס פרידמן, מביירות לירושלים, עמ' 79, 82.
↑  תומאס פרידמן, מביירות לירושלים, עמ' 420.
1 2 3  תומאס פרידמן, מביירות לירושלים, עמ' 425-424.
↑  תומאס פרידמן, מביירות לירושלים, עמ' 431-430.
מוחמד עות'מאן א-סייד

מוחמד עות'מאן א-סייד (בערבית: محمد عثمان الصيد; תעתיק מדויק: מחמד עת'מאן אלציד; אוקטובר 1922 –‏ 31 בדצמבר 2007) היה ראש ממשלת לוב (אנ') בין ה-17 באוקטובר 1960 לבין ה-19 במרץ 1963.
בפולטיקה > בתור שר בממשלת לוב

בממשלתו של מחמוד אל-מונתסר (אנ'), הוא היה שר הבריאות מ-24 בדצמבר 1951 עד ל-18 בפברואר 1954.
בממשלתו של מוסטפא אחמד בן חלים (אנ'), הוא היה שר הבריאות מ-11 באפריל 1954 עד ל-26 במאי 1957.
בממשלתו של עבד אל-מג'יד כובאר (אנ'), הוא היה שר הבריאות מ-26 במאי 1957 עד ל-24 באפריל 1958, שר הכלכלה מ-15 בפברואר 1960 עד ל-29 בספטמבר 1960, ושר במשרד האוצר של לוב מ-29 בספטמבר 1960 עד ל-16 באוקטובר 1960.
בפולטיקה > בתור ראש ממשלת לוב

מוחמד דאג לתקן את חוקת לוב (אנ') בכך שיסדיר את מעמדם של חבלי הארץ טריפוליטניה (אנ'), קירנאיקה ופזאן במחוזות לוב. בנוסף, ממשלתו תיקנה את חוקי העושר מהטבע, בעיקר של חוקי נפט, אשר לפי השיטה הפדרלית, הממשלה סיפקה לכל חבל ארץ את הזכות ל-30 אחוזים מרווחי הייצוא שלה לכל עושר מהטבע. יתר 70 האחוזים הוקדשו לשיקום כל חבלי הארץ באופן שווה. תיקון החוקה הביא להכנסות גבוהות יותר של הממשלה (אנ').
מותו

למוחמד היו קשרים חזקים עם מלך מרוקו חסן השני, ושם בילה את השנים האחרונות לחייו. מדי פעם, הוא היה אחד מהאנשים שעזרו לנורמליזציה ביחסים בין לוב למרוקו (אנ') אף על פי שמדינתו התנגדה לזאת. חסן השני, לא פעם הציע למוחמד לחזור ללוב. מוחמד התנגד לחזור, אך מדי פעם שלח את בניו לבקר בלוב. בשנותיו האחרונות לחייו, הוא התגורר בביתו שברבאט. מוחמד נפטר ב-31 בדצמבר 2007 בביתו שברבאט ב-9 בבוקר (שעון מקומי).
לקריאה נוספת

Мухаммед бен Осман Сейд. Люди и политика. // Новое время. — М., 1961. — Вып. № 24.
הערות שוליים

1 2  Limited, Europa Publications (15 בדצמבר 1978). "The Middle East and North Africa". Europa Publications – via Google Books. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  December 2007, www.rulers.org
↑  "Movistar: Internet, Móvil, TV y ¡Ofertas exclusivas! 900 104 871". www.movistar.es.
↑  תיקון זה הסתיים בתקופת שלטונו של מוהודין פיקני (אנ')
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007404719105171  BnF: cb151276045 (data)  ISNI: 0000 0000 8414 9224  LCCN: n98950044  VIAF: 118734920   WorldCat (עם VIAF): 118734920
מוניק גנדרטון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 באוגוסט 1980 (בת 44) אדמונטון, קנדה 
 מדינה:  קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-2000 
 מקום לימודים:  Strathcona Composite High School 
 http://www.moniqueganderton.com
 פרופיל ב-IMDb
 
מוניק גנדרטון (באנגלית: Monique Ganderton; נולדה ב-6 באוגוסט 1980 באדמונטון בירת אלברטה) היא פעלולנית, מתאמת פעלולנות ושחקנית קנדית. בשל גובהה - 1.80 מטר - הרזומה שלה כוללת השתתפות בסרטים ככפילת פעלולים של שחקניות גבוהות רבות, ביניהן: רייצ'ל ניקולס, טרישה הלפר, פמקה ינסן, רבקה רומיין, דריל האנה וברידג'ט מוינאהן.
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | דמות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2001 | מוטאנט X | שחקנית | דונה מורס |
| 2003-2004 | בטלסטאר גלקטיקה | אשת פעלולים |  |
| 2004 | נעדרים | שחקנית | לוביאנקה |
| 2005 | על טבעי | אשת פעלולים |  |
| 2007 | ה-4400 | אשת פעלולים |  |
| 2007 | קשרי דם | שחקנית ואשת פעלולים | מגארה |
| 2007 | Fallen | שחקנית | סאצ'ל |
| 2007-08 | פלאש גורדון | אשת פעלולים |  |
| 2008 | הסמוראית | אשת פעלולים |  |
| 2008-09 | סמולוויל | שחקנית ואשת פעלולים | אליה |
| 2009 | סטארגייט יוניברס | אשת פעלולים |  |
| 2010 | מטרה חיה | אשת פעלולים |  |
| 2012 | רצף הזמן | שחקנית | איבון |
| 2012 | טבעת אש | שחקנית | כתבת |
| 2013 | סליפי הולו | שחקנית | סרילדה |
| 2013 | רצף הזמן | אשת פעלולים |  |
| 2014 | אנשי המחר | שחקנית | נלי |
| 2014 | המאה | שחקנית | אורורה בלייק |
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| 2002 | שיקגו | שחקנית |
| 2003 | השתול | אשת פעלולים |
| 2004 | לבנבנות | אשת פעלולים |
| 2004 | אני, רובוט | אשת פעלולים |
| 2004 | האויב שבפנים: אפוקליפסה | אשת פעלולים |
| 2005 | ארבעת המופלאים | אשת פעלולים |
| 2006 | מלחמת האופל: אבולוציה | אשת פעלולים |
| 2006 | Final Days of Planet Earth | אשת פעלולים |
| 2006 | Engaged to Kill | אשת פעלולים |
| 2006 | אקס-מן 3: המפלט האחרון | אשת פעלולים |
| 2006 | A Girl Like Me: The Gwen Araujo Story | אשת פעלולים |
| 2006 | ‎12 Hours to Live | אשת פעלולים |
| 2006 | איש הקש | אשת פעלולים |
| 2006 | Underfunded | אשת פעלולים |
| 2006 | איש הקש | שחקנית |
| 2007 | בשם המלך: אגדת המצור | אשת פעלולים |
| 2007 | White Noise: The Light | אשת פעלולים |
| 2007 | 88 דקות | אשת פעלולים |
| 2007 | ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף | אשת פעלולים |
| 2007 | Alien Agent | אשת פעלולים |
| 2007 | Postal | אשת פעלולים |
| 2007 | Walk All over Me | אשת פעלולים |
| 2007 | Devil's Diary | אשת פעלולים |
| 2007 | בטלסטאר גלקטיקה: התער | אשת פעלולים |
| 2007 | Numb (אנ') | שחקנית |
| 2008 | עוד סיפור סינדרלה | אשת פעלולים |
| 2008 | Joy Ride 2: Dead Ahead | אשת פעלולים |
| 2009 | השומרים | אשת פעלולים |
| 2009 | מופע הפלאים של דוקטור פרנסוס | אשת פעלולים |
| 2009 | 2012 | אשת פעלולים |
| 2010 | טרון: המורשת | אשת פעלולים |
| 2010 | Dancing Ninja | אשת פעלולים |
| 2010 | דמדומים 3: ליקוי חמה | שחקנית |
| 2011 | קונאן הברברי | אשת פעלולים |
| 2012 | בקתת הפחד | אשת פעלולים |
| 2013 | קוטלי המכשפות | שחקנית |
| 2015 | American Ultra | אשת פעלולים |
| 2016 | אקס-מן: אפוקליפסה | שחקנית |
| 2016 | יחידת המתאבדים | אשת פעלולים |
| 2018 | הנוקמים: מלחמת האינסוף | אשת פעלולים |
| 2019 | הנוקמים: סוף המשחק | אשת פעלולים |
מטפלזיה

מטפלזיה (באנגלית: Metaplasia) פירושה שינוי הפיך ברקמה הנגרם כאשר סוג תא בוגר אחד מוחלף על ידי סוג תא בוגר אחר. ההחלפה נגרמת פעמים רבות עקב חשיפה לגירוי מתמיד כתוצאה מדלקת או חשיפה לחומרים כימיים. המטפלזיה מאפשרת לגוף להחליף את הרקמה הנחשפת לתנאים הקשים בתאים עמידים יותר.
בניגוד לדיספלזיה מטפלזיה אינה נחשבת כשלב קדם סרטני כיוון שלא מעורבים בה מוטציות, בנוסף בניגוד לדיסלפסיה במטפלזיה תאים בוגרים מסוג אחד לא מתמיינים לתאים מסוג שונה, אלא תאי פרקורסור (תאי גזע) מתמיינים לתאים מסוג שונה.
מן העיר אל הכפר

שילוט "מן העיר אל הכפר" - מושב אבן מנחם, 1960
מן העיר אל הכפר הייתה תנועה שהוקמה בראשית שנות החמישים של המאה ה-20 על ידי ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון, כדי "לעורר פעולות הסברה לעידוד מעבר של תושבים ותיקים מיישובים עירוניים אל ההתיישבות החקלאית". התנועה פעלה במסגרת תנועת המושבים והובילה בתוך שנתיים לקליטת כ-800 משפחות חדשות במושבים קיימים ולהקמת עשרה מושבים חדשים בהם התיישבו עוד כ-800 משפחות.