stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנשביקים
היסטוריה > בתקופת המהפכות

במהפכת 1905 פנו המנשביקים שמאלה, התקרבו מאוד לבולשביקים וחזרו לשיתוף פעולה הדוק עימם. אחרי כישלון המהפכה חל פילוג מסוים בתוך המנשביקים, כשהחלק הימני של סיעתם פרש והצטרף למפלגות אחרות שפעלו באופן ליגאלי. בתחילת מלחמת העולם הראשונה חל פילוג נוסף במחנה המנשביקים – בין הרוב, שוללי המלחמה, לבין התומכים בה מטעמים לאומיים. עם פרוץ מהפכת פברואר 1917 נוצר פילוג נוסף בין תומכי המשך המלחמה, כדי להגן על המהפכה, ובין מתנגדיה. מרטוב, שהתנגד לשיתוף פעולה עם הימין, שב לרוסיה, אך איחר את המועד ובינתיים חלק מהמנשביקים הצטרפו לממשלה. הפילוגים השונים החלישו את המנשביקים, ובאוקטובר 1917 השתלטו הבולשביקים על כל הסובייטים, מועצות החיילים והפועלים, והכריזו על הקמת ברית המועצות. בבחירות לאספה המכוננת ב-1918 קיבלו המנשביקים רק 3% מקולות המצביעים לעומת 20% שקיבלו הבולשביקים. במקביל התקבע הפילוג במפלגה, והבולשביקים הקימו מפלגה חדשה, שעם הזמן הפכה להיות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בראשית מלחמת האזרחים ברוסיה, אחרי מהפכת אוקטובר, תמכו מרבית המנשביקים בהנהגת מרטוב בממשלה הקומוניסטית. עם זאת, הם סירבו לנתק את קשריהם עם הענף הימני של מפלגתם, מה שהוביל לצנזורה על ביטאונם. ב-1922 נאסרה למעשה פעילותם, ובשנים 1924–1925 פסקה פעילות זו לחלוטין.
ראו גם

המפלגה הגאורגית הסוציאל-דמוקרטית (מנשביקית)
מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה
בולשביקים
נחטף על ידי חמאס

כרזות הקמפיין
פוסטרים של החטופים בעצרת התמיכה בוושינגטון לישראל
נחטף על ידי חמאס (באנגלית: "Kidnapped by Hamas") הוא קמפיין גרילה לאמנות רחוב ציבורית, שעלה ביוזמת האמנים הישראלים ניצן מינץ, Dede וטל הובר בתגובה לאירוע החטיפה מישראל לרצועת עזה ובמטרה להעלאת המודעות למצבם של מעל ל-200 אזרחים, בהם זקנים, נשים ילדים ותינוקות, בטווח הגילאים שבין 9 חודשים ועד גיל 85.
רקע

הקמפיין נוצר על ידי האמנים הישראלים ניצן מינץ, Dede וטל הובר, מעצבת קריאייטיב והבעלים של חברת המיתוג ג'ירף. דדה וניצן היו בתוכנית רזידנסי (אנ') של שלושה חודשים בניו יורק כאשר פרצה מלחמת חרבות ברזל, וארבעה ימים לאחר המתקפה הראשונית, יצרו השלושה את הכרזות כקבצים דיגיטליים להורדה. הקמפיין התפשט במסגרת מאמץ עממי והועצם בעקבות תמיכתם של השחקנים גל גדות, איימי שומר וג'ק בלאק.
סטייליזציה והתפשטות הקמפיין

לטענת דדה יוצרי הקמפיין קיבלו את ההשראה לקמפיין מהתמונות של הנעדרים שהיו מוצגים במהלך שנות ה-80 על קרטוני חלב בארצות הברית, ובשל כך הם בחרו את הצבעים והגופנים לכרזות הקמפיין על מנת שהם יהיו דומים להם. על הכרזות מכילות את המילה באנגלית "KIDNAPPED" (נחטף) וכל כרזה כוללת תצלום של אחד מהחטופים הישראלים. הכרזות נתלו על ידי מתנדבים שונים בין היתר על פנסי רחוב, עצים, שלטי רחוב ובתחנות הרכבת התחתית בערים רבות ברחבי העולם. בעיר ניו יורק תלו האמנים אלפי כרזות. בנוסף פעילים תלו אותם גם בברלין, בליסבון ובבואנוס איירס. האמנים הסתמכו על בני משפחה וחברים של אנשים חטופים עבור רשימת השמות והתמונות שמופיעים בכרזות. בשלב הראשוני של הקמפיין נתלו בסביבות 2,000 עותקים של הכרזות ברחבי מנהטן.
בשבועות הבאים הכרזות פורסמו ב-30 שפות שונות ובמקומות נוספים בעולם בהם סידני, סנטיאגו, ואפילו מטה האו"ם. הקמפיין העניק השראה לתנועה דומה בלוס אנג'לס שבחרה להשתמש בשלטי חוצות על מנת להעלות את המודעות לילדים הישראלים שנחטפו. הסנאטור ג'ון פטרמן כיסה את משרדו בכרזות ואמר ש"הם יישארו תלויים עד שכל החטופים יחזרו בשלום הביתה".
הניו יורק טיימס תיאר את הכרזות כ"סמלי הכאב הלאומי של הישראלים" לאחר מתקפת הפתע של החמאס והשווה אותם לכרזות שפרסמו בני משפחות הנספים לאחר פיגועי 11 בספטמבר. בעקבות הצלחת הקמפיין מינץ ודדה החליטו להתמקד בפרויקט ובתשומת הלב התקשורתית לו זכה הקמפיין.
המחלוקת סביב הסרת כרזות

בערים מסוימות ובקמפוסים של מכללות שונות היו מקרים בהם חלק מהמקומיים בחרו להסיר את הכרזות, לעיתים מיד לאחר שהם נתלו. בעקבות כך פורסמו ברשתות החברתיות סרטונים של מקרים רבים בהם אנשים שונים מסירים את הכרזות, ובתגובה היו אף מקרים בהם חלק מאותם האנשים פוטרו בעקבות כך ממקום עבודתם. לפי הניו יורק טיימס אנשים שמתנגדים באופן נחרץ לכך שהכרזות יהיו תלויים התייחסו אל הכרזות כ"תעמולה בזמן מלחמה" ולרוב לא היה להם שום הבנה מעמיקה לסכסוך הישראלי-פלסטיני. היו שציינו שהאנשים שמסירים את הכרזות עושים זאת בשל אנטישמיות ו"חוסר אנושיות בסיסית". בעיני מינץ ההסרה של הכרזות הוא מעשה אנטישמי מובהק, אבל הביא את המודעות לרמת השנאה שעימה מתמודדות הקהילות היהודיות ברחבי העולם.
המשטרה בבריטניה, כולל בלונדון ובפרסטוויץ', אזור במנצ'סטר עם קהילה יהודית גדולה, קיבלה ביקורת בסוף אוקטובר 2023 על כך שהורידה את הכרזות לאחר שהתקבלו תלונות על תליית הכרזות. משטרת המטרופולין הסירה את הכרזות במטרה "למנוע כל עלייה נוספת במתחים של הקהילה".
המחלוקת סביב הסרת כרזות > תגובות למקרים של הסרת כרזות

תעודים מצולמים של תקריות בהם הוסרו כרזות, והעימותים שבאו בעקבות כך, התפשטו באופן נרחב ברשתות החברתיות. במקרים מסוימים הסרות של כרזות אף הובילו לאישומים פליליים. בעוד שרוב תקריות הסרת הכרוזים בעיר ניו יורק התרחשו במקומות ציבוריים, משטרת ניו יורק עצרה שני אנשים בנובמבר על כך שהסירו לכאורה כרזות חטופים מאזורים שנמצאים בבעלות פרטית. לאחר שהתפשטו סרטונים של אנשים שמסירים את הכרזות, חלקם אף פוטרו ממקום עבודתם.
קארין ז'אן-פייר, שהיא דוברת הבית הלבן בממשלו של נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, ציינה בראיון לתקשורת ש"להסיר תמונות של יקיריהם - המוחזקים כבני ערובה על ידי חמאס - זה שגוי ופוגע". הארגון היהודי הוועד היהודי-האמריקאי כינה את הסרת הכרזות "אנטישמיות". העיתון האמריקאי-יהודי "הפורוורד" כינה את הסרת הכרזות סימן לכך ש"אנשים רבים מתקשים להכיר בסבלם של שני העמים".
ראו גם

ההסברה הישראלית במלחמת חרבות ברזל
מטה משפחות החטופים והנעדרים
תגובות בין-לאומיות למלחמת חרבות ברזל
הערות שוליים

↑   נעמה ריבה, קמפיין אמנות גרילה למען החטופים, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2023
↑  Thousands of kidnapped flyers posted around New York City honoring missing civilians from war in Israel - CBS New York, www.cbsnews.com, ‏2023-10-13 (באנגלית אמריקאית)
↑  Rahmanan, Anna (2023-10-23). "The Artists Behind the 'Kidnapped' Posters Plastered Around the World". New York Observer. נבדק ב-1 בנובמבר 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  רעות ברנע, למען החטופים: הקמפיין של האמנים הישראלים הגיע למועצת האו"ם, באתר למען החטופים: הקמפיין של האמנים הישראלים הגיע למועצת האו"ם | טיים אאוט, ‏2023-10-12
1 2 3  Rosman, Katherine (2023-10-16). "'Kidnapped' Posters Express Anguish Over Israeli Hostages". New York Times. אורכב מ-המקור ב-2023-10-31. נבדק ב-1 בנובמבר 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Petri, Alexandra (2023-10-27). "'Kidnapped from Israel,' artists' posters say. Some are being torn down". Los Angeles Times. נבדק ב-1 בנובמבר 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Democratic senator covers office wall with posters of Israelis kidnapped by Hamas". ארכיון מ-8 בנובמבר 2023. נבדק ב-25 בנובמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rosman, Katherine (2023-10-31). "How Posters of Kidnapped Israelis Ignited a Firestorm on American Sidewalks". New York Times. אורכב מ-המקור ב-2023-10-31. נבדק ב-1 בנובמבר 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Sloan, Karen (18 באוקטובר 2023). "NYU law school investigating student who said Israel 'bears full responsibility' for Hamas attacks". reuters. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Inquiry after officer seen removing posters of kidnapped Israelis". BBC. 2023-10-31. נבדק ב-2 בנובמבר 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Kelly, James (2023-10-31). "Israeli hostage relative criticises Met Police over poster removal". BBC. נבדק ב-2 בנובמבר 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Families of people kidnapped by Hamas say they don't understand why hostage posters are being ripped down". NBC news.
↑  Hampton, Deon (2023-11-09). "As people across the U.S. hang posters of Hamas hostages, others tear them down". NBC News. נבדק ב-6 בדצמבר 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Berman, Nora (2023-11-09). "Tearing down posters of Israeli hostages isn't resistance — it just shows you can't handle complex grief". The Forward. נבדק ב-6 בדצמבר 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
פוסטרים של החטופים בגדרה
כרזות של הקמפיין בלוס אנג'לס
ג'ושוע סלוקום

ג'ושוע סלוקום
החד-תורנית "ספריי" בנמל סידני (8570567204)
ג'ושוע סלוקום (באנגלית: Joshua Slocum;‏ 20 בפברואר 1844 – 14 בנובמבר 1909 או מעט אחר כך) היה האדם הראשון שהקיף את כדור הארץ כשייט יחיד. הוא נולד בנובה סקוטיה והתאזרח בארצות הברית, ימאי והרפתקן אמריקאי, וסופר בעל-שם. בשנת 1900 כתב ספר על מסעו, Sailing Alone Around the World, שהיה לרב-מכר עולמי. בין השאר נתן השראה לסופר הרומני ראדו טודוראן, שחיבר ספר הרפתקאות בשם !Toate pînzele sus (כל המפרשים מעלה!) בעקבות מסע היחיד של סלוקום. הוא נעלם ללא עקבות בנובמבר 1909 יחד עם ספינתו, הספריי.
ילדות בנובה סקוטיה

ג'ושוע סלוקום נולד במאונט הנלי, אנאפוליס, מחוז נובה סקוטיה. הוא היה החמישי בין אחד-עשר ילדיהם של ג'ון סלוקומב ושרה ג'יין סלוקומב. מוצאו של ג'ושוע מצד אביו היה מקווייקר שנודע בשם "ג'ון הגולה" ועזב את ארצות הברית סמוך ל-1780 בגלל התנגדותו למלחמת העצמאות של ארצות הברית. כשותפים להגירת הלויאליסטים, נאמני הממלכה המאוחדת לנובה סקוטיה, קיבלה משפחת סלוקומב 500 אקר (2000 דונם) של אדמה חקלאית במחוז אנאפוליס בנובה סקוטיה.
התנסויותיו הראשונות של סלוקום במים היו על סירות מפרש, ששייטו סמוך לחוף, מנמלים קטנים לאורך מפרץ פאנדי. כשמלאו לו שמונה, עברה משפחת סלוקומב ממאונט הנלי אל האי ברייר במחוז דיגבי, בפתחו של מפרץ פאנדי. סבו של ג'ושוע מצד אמו היה שומר המגדלור במקום. אביו, איש מחמיר וקפדן, החל לעסוק בתפירת מגפי עור לדייגים המקומיים, וג'ושוע עזר בבית המלאכה, אך אוויר הים משך אותו הרבה יותר מריח העור. הוא נכסף לחיי הרפתקאות הים, הרחק מאביו התובעני ומן הדוחק הגדל והולך בבית עם כל כך הרבה אחים ואחיות.
פעמים אחדות ניסה לברוח מהבית, ובסופו של דבר, בגיל 14, הצליח והשכיר עצמו לשמש כנער-שרת וטבח על ספינת דייגים, אך לאחר זמן קצר חזר הביתה. בשנת 1860, אחרי הולדת הילד האחד-עשר במשפחת סלוקומב ובעקבותיה מות אמו, עזב ג'ושוע בן השש-עשרה את ביתו לבלי שוב. הוא וחברו חתמו בהליפקס על חוזי העסקה כימאים פשוטים באוניית סוחר, שפניה מועדות לדבלין, אירלנד.
שנים ראשונות בים

מדבלין, עבר סלוקום לליברפול ועלה כמלח פשוט על אוניית סוחר בריטית בשם "טנג'יר", שהפליגה לסין. במשך שנתיים כימאי, הקיף פעמיים את כף הורן, נחת בבטאוויה בהודו ההולנדית, וביקר באיי מלוקו, מנילה, הונג קונג, סייגון, סינגפור וסן פרנסיסקו. בזמן ההפלגה, למד לבחינת מועצת הסחר ובגיל שמונה-עשרה קיבל תעודת הסמכה מלאה כקצין שני. תוך זמן קצר עלה בדרגות והיה לקצין ראשון על אוניות בריטיות, שהובילו פחם ותבואה בין האיים הבריטיים לסן פרנסיסקו.
בשנת 1865 התיישב סלוקום בסן פרנסיסקו, היה לאזרח אמריקה ולאחר תקופה של דייג סלמון ומסחר בפרוות בטריטוריית אורגון בצפון-מערב, חזר לים כרב חובל של ספינה חד-תורנית בסחר החופים בין סן פרנסיסקו לסיאטל. האונייה הראשונה שקיבל לפיקודו להפלגה בים הפתוח, בשנת 1869, הייתה ה"וושינגטון", שעליה חצה את האוקיינוס השקט, מסן פרנסיסקו לאוסטרליה וחזרה דרך אלסקה.
במשך שלוש-עשרה שנים הפליג מנמל סן פרנסיסקו, להעביר מטען מעורב לסין, אוסטרליה, איי התבלינים ויפן. בין 1869 ל-1889, פיקד על שמונה אוניות, שבארבע הראשונות מהן ("וושינגטון", "קונסטיטיושן", "בנג'מין איימר" ו"אמטיסט") היה שכיר של בעלים אחרים. בהמשך פיקד על ארבע אוניות שהיו בבעלותו, אם בשלמות ואם חלקית.
משפחה בים

זמן קצר לפני חג המולד 1870, עגנו סלוקום וה"וושינגטון" בסידני. שם פגש אישה צעירה בשם וירג'יניה אלברטינה ווקר ותוך חודש חיזר אחריה ונשא אותה לאישה. נישואיהם נערכו ב-31 בינואר 1871. מיס ווקר, לגמרי במקרה, הייתה אמריקאית, שמשפחתה הניו יורקית היגרה מערבה לקליפורניה בעת הבהלה לזהב של 1849 ולבסוף המשיכה, בדרך הים, לאוסטרליה והשתקעה שם. וירג'יניה הצטרפה לסלוקום בהפלגותיו ובמהלך שלוש-עשרה השנים הבאות נולדו לזוג שבעה ילדים, כולם בלב ים או בנמלים זרים. ארבעה מהילדים, הבנים ויקטור, בנג'מין איימר וגרפילד והבת ג'סי הגיעו לגיל בגרות.
באלסקה, נטרפה ה"וושינגטון" כשסערה עקרה אותה מן העוגן, הטילה אותה אל החוף וניפצה אותה. סלוקום הצליח, בסיכון ניכר לעצמו, להציל את אשתו, את אנשי הצוות וחלק גדול מן המטען והביא את כולם אל חוף מבטחים בסירות ההצלה הפתוחות של האונייה. בעלי חברת הספנות שהעסיקו את סלוקום התרשמו כל כך מהפגנה זו של תושייה והנהגה, שנתנו לו את הפיקוד על ה"קונסטיטיושן", שעליה הפליג להוואי ולחוף המערבי של מקסיקו.
משרת הפיקוד הבאה שלו הייתה על ה"בנג'מין איימאר", אוניית סוחר בנתיב הסחר של דרום האוקיינוס השקט. אך הבעלים ירד מנכסיו, מכר את האונייה לבלי להודיע לסלוקום, והוא ווירג'יניה מצאו את עצמם תקועים בפיליפינים ללא אונייה.
משפחה בים > ה"פאטו"

בתקופת שהותו בפיליפינים, בשנת 1874, ארגן סלוקום, לפי הזמנת אדריכל בריטי, פועלים ילידים לבניית אוניית קיטור בת 150 טון במספנה במפרץ סוביק. כחלק מן התשלום על העבודה, קיבל סלוקום את המפרשית הדו-תורנית "פאטו" ("ברווז" בספרדית), הספינה הראשונה שהייתה שלו בזכות ובדין.
הבעלות על ה"פאטו" הקנתה לסלוקום את החירות והעצמאות שלא ידע עד אז. לאחר ששכר צוות ימאים, חתם על חוזה להעברת מטען לוונקובר בקולומביה הבריטית. מכאן ואילך, השתמש ב"פאטו" כאוניית משא למטען כללי לאורך החוף המערבי של צפון אמריקה ולמסעות הלוך ושוב בין סן פרנסיסקו להוואי. במשך תקופה זו גם הגשים סלוקום שאיפה נושנה, להיות לסופר; הוא היה לכתב זמני לעיתון "הדבורה של סן פרנסיסקו".
בני הזוג סלוקום מכרו את ה"פאטו" בהונולולו באביב 1878. בשובם לסן פרנסיסקו קנו את ה"אמטיסט". על ספינה זו עבד עד 23 ביוני 1881.
בהמשך קנה הזוג סלוקום שליש בבעלות על "אור הצפון 2". האונייה הגדולה הזו הייתה בת 79 מ' לאורך, 15 מ' בנקודה הרחבה ביותר שלה ובטן האונייה בעומק 9 מ'. כושר הנשיאה שלה היה 2000 טון על שלושה סיפונים. אף כי ג'ושוע סלוקום ראה באונייה זו את "הפיקוד הטוב ביותר שלי", הרי תקופת פיקודו עליה הייתה נגועה במרידות ובבעיות מכניות. בנסיבות משפטיות מטרידות (שנגרמו מטיפולו לכאורה בראש המורדים) מכר את חלקו ב"אור הצפון 2" בשנת 1883.
משפחה בים > ה"אקווידנק"

משפחת סלוקום המשיכה בספינתם הבאה, "אקווידנק" בת 326 הטון. בשנת 1884, בבואנוס איירס, חלתה וירג'יניה, אשתו של סלוקום, על ה"אקווידנק" ומתה. סלוקום הפליג למסצ'וסטס והשאיר שם את שלושת הצעירים בילדיו, בנג'מין איימר, ג'סי וגרפילד, אצל אחיותיו; בנו הבכור ויקטור המשיך להפליג אתו כקצין ראשון.
ב-1886, בגיל 42, נשא סלוקום לאישה את דודניתו בת ה-24, הנרייטה "הטי" אליוט. משפחת סלוקום, ללא ג'סי ובנג'מין איימאר, יצאה שוב לים על סיפון ה"אקווידנק", ופניה אל מונטווידאו, אורוגוואי. לאשתו השנייה של סלוקום קסמו החיים בים הרבה פחות מאשר לראשונה. ימים ספורים לאחר היציאה למסעה הראשון של הנרייטה, עברה סופת הוריקן על ה"אקווידנק". בסוף השנה הראשונה, נדבק הצוות בכולרה והספינה הוכנסה להסגר למשך שישה חודשים. בהמשך נאלץ סלוקום להגן על אונייתו בפני שודדי ים, ואחד מהם נורה למוות; סלוקום עמד למשפט וזוכה מאשמת רצח. לאחר זאת פשתה ב"אקווידנק" מחלת אבעבועות שחורות, שהביאה למותם של שלושה מאנשי הצוות. הספינה עברה חיטוי, במחיר לא קטן. זמן קצר אחר כך, סמוך לסוף שנת 1887, בא הקץ על "אקווידנק" בישת-המזל בדרום ברזיל.
משפחה בים > ה"ליברדאדה"

סלוקום, שמצא עצמו תקוע בברזיל עם אשתו ועם בניו גרפילד וויקטור, החל לבנות ספינה שתוכל לקחתם הביתה. הוא השתמש בחומרים מקומיים ובחומרים ששרדו מן ה"אקווידנק" והעסיק פועלים מקומיים. הספינה הושקה ב-13 במאי 1888, בעצם היום שבו בוטלה העבדות בברזיל, ועל כן נתן לספינה את השם הפורטוגזי "ליבֶּרְדָאדֶה".
הייתה זו מפרשית סינית יוצאת דופן בעיצוב החיבל שלה, שסלוקום הגדיר כ"חצי דורי בסגנון קייפ אן" (סירת דיג שטוחת קרקעית וגבוהת-דפנות) וחצי סאמפאן יפנית. הוא ומשפחתו החלו את מסעם חזרה לארצות הברית, כשבנו ויקטור בן ה-15 משמש כקצין ראשון. אחרי חמישים וחמישה ימים בים ו-5,510 מילין, הגיעה משפחת סלוקום לקייפ רומאן, דרום קרוליינה והמשיכה ביבשה אל וושינגטון הבירה למשך החורף, ומשם הגיעו לבסוף לבוסטון דרך ניו יורק בשנת 1889. הייתה זו הפעם האחרונה שהנרייטה הפליגה עם המשפחה. בשנת 1890 פרסם סלוקום את רשימותיו מן ההרפתקאות הללו ב"מסע הליברדאדה".
הספריי: הקפת סולו ראשונה של כדור הארץ

בפיירהייבן, מסצ'וסטס בנה סלוקום מחדש ספינת מפרש חד-תורנית לשליית צדפות באורך 11.2 מטרים, בשם ספריי.
ב-24 באפריל יצא סלוקום להפלגה מבוסטון. בספרו המפורסם, "Sailing Alone Around the World" משנת 1899, הנחשב כיום לקלאסיקה בספרות מסעות, תיאר את יציאתו במילים הבאות:
החלטתי על מסע סביב העולם, וכיון שהרוח בבוקר ה-24 באפריל 1895 הייתה נוחה, העליתי עוגן, הנפתי מפרש והפלגתי מבוסטון, שם עגנה ה"ספריי" לבטח כל החורף. צופרי השעה שתים-עשרה נשמעו בדיוק כשהספינה זינקה קדימה במפרש מלא. [...] צלם על המזח החיצוני של איסט בוסטון צילם אותה כשעברה על פניו, דגלה מתנוסס ומציג בבירור את סמליה. דופק מסעיר פעם בי בעוצמה. צעדי על הסיפון היו קלים באוויר הצח. הרגשתי, שאין עוד חזרה וכי אני שרוי עכשיו בהרפתקה, שאת משמעותה אני מבין לחלוטין.
אחרי ביקור ממושך בבית ילדותו באי ברייר בנובה סקוטיה וסיור במקומות שנהג לפקוד על חוף נובה סקוטיה, נפרד סלוקום מצפון אמריקה במגדלור של האי סאמברו סמוך להליפקס, נובה סקוטיה ב-3 ביולי 1895.
סלוקום התכוון להפליג מזרחה סביב העולם, דרך תעלת סואץ, אבל כשהגיע לגיברלטר הבין, שהפלגה בחלקו הדרומי של הים התיכון תהיה מסוכנת מדי לספן בודד, בגלל שודדי הים שעוד היו נפוצים באזור זה באותם ימים. הוא החליט אם כן להפליג מערבה, בחצי הכדור הדרומי. הוא שם פעמיו אל ברזיל, ומשם אל מצרי מגלן. בנקודה זו נבצר ממנו להתחיל בחציית האוקיינוס השקט במשך ארבעים יום בגלל סערה. בסופו של דבר עשה את דרכו לאוסטרליה, הפליג צפונה לאורך החוף המזרחי, חצה את האוקיינוס ההודי, הקיף את כף התקווה הטובה, ומשם פנה חזרה לצפון אמריקה.
סלוקום ניווט ללא כרונומטר, והסתמך תחת זאת על השיטה המסורתית של חישוב מוחלט של קו אורך, שדרשה לא יותר משעון זול לזמן מקורב ותצפיות שמש-צהריים לקביעת קו רוחב. במסע ארוך אחד באוקיינוס השקט התפרסם בתצפית של מרחק ירח, עשרות שנים לאחר שהשימוש בתצפיות אלה נפסק, ובאמצעותה הצליח לבדוק את קו האורך שלו באופן עצמאי. מכל מקום, השיטה העיקרית של סלוקום למציאת קו אורך הייתה בכל זאת חישוב מוחלט; הוא תיעד רק תצפית ירח אחת במשך כל מסעו להקפת כדור הארץ.
כרגיל היה סלוקום משיט את ה"ספריי" בלי לגעת בהגה. הודות לאורך המפרש יחסית לגוף הספינה, והשדרית הארוכה, יכלה ה"ספריי" לנווט את עצמה (בשונה מספינות מודרניות מהירות יותר), והוא איזן אותה ביציבות בכל נתיב שהוא יחסית לרוח, על ידי התאמת המפרשים וקשירה חזקה של ההגה.
הוא הפליג 3200 ק"מ מערבה לרוחב האוקיינוס השקט בלי לגעת ולו פעם יחידה בהגה.
כעבור יותר משלוש שנים, ב-27 ביוני 1898, חזר סלוקום לניופורט, רוד איילנד, לאחר שהקיף את כדור הארץ, מרחק של יותר מ-74,000 ק"מ. שובו של סלוקום כמעט שלא עורר תשומת-לב. מלחמת ספרד-אמריקה, שהחלה חודשיים קודם, השתלטה על הכותרות. לאחר סיום מעשי האיבה העיקריים, פרסמו עיתונים אמריקאים רבים מאמרים, שתיארו את ההרפתקה המופלאה של סלוקום.
הספריי: הקפת סולו ראשונה של כדור הארץ > "מפליג לבדי סביב העולם"

בשנת 1899 הוציא סלוקום לאור את סיפור מסעו האפי ב"Sailing Alone Around the World" ("מפליג לבדי סביב העולם"), תחילה בהמשכים ב"מגזין המאה" ואחר בכמה הוצאות בפורמט של ספר. מבקרים קיבלו בהתלהבות את סיפור ההרפתקה האנכרוניסטי משהו מעידן המפרשים. ארתצור רנסום הרחיק לכת כשהצהיר, "נערים שאינם אוהבים את הספר הזה צריך להטביע תיכף ומיד"
בביקורת שלו על הספר, כתב סר אדווין ארנולד, "אינני מהסס לכנות אותו הספר המעולה ביותר שיצא לאור מאז ומעולם".
החוזה על ספרו של סלוקום היווה חלק בלתי נפרד ממסעו: המו"ל שלו סיפק לסלוקום ספרייה מקיפה להפלגה, וסלוקום כתב מכתבים אחדים לעורך שלו מנקודות רחוקות סביב כדור הארץ.
"מפליג לבדי" של סלוקום זיכה אותו בתהילה רחבת-היקף בעולם דובר האנגלית. הוא היה בין השמונה שהוזמנו לשאת דברים בארוחה חגיגית לכבוד מארק טוויין בדצמבר 1900.סלוקום גרר את ה"ספריי" במעלה תעלת אירי אל באפאלו, מדינת ניו יורק, לתערוכה הכל-אמריקאית בקיץ 1901, וקיבל פיצוי נאות על השתתפותו ביריד.
השנים הבאות

בשנת 1901, הייתה הכנסתו של סלוקום מרווחי הספר וממהרצאות פומביות גדולה דייה לספק לו די ביטחון פיננסי לרכישת חוה קטנה בווסט טיסברי, על האי מרתה'ס ויניארד במסצ'וסטס. לאחר שנה וחצי, מצא שאיננו יכול להסתגל לחיים מיושבים, והפליג ב"ספריי" מנמל לנמל בצפון-מזרח ארצות הברית בחודשי הקיץ ובאיי הודו המערבית במשך החורף. במהלך מסעותיו הרצה ומכר ספרים בכל הזדמנות שנקרתה לפניו. סלוקום בילה מעט מאוד זמן עם אשתו בחוה והעדיף את החיים על סיפון ה"ספריי". את חודשי החורף עשה בדרך כלל באיים הקריביים.
בריאותו הנפשית של סלוקום התערערה בשלהי חייו. בביקור בריוורטון, ניו ג'רזי במאי 1906, הואשם סלוקום באונס ילדה בת 12. לאחר חקירה ודרישה נוספות, התברר שהפשע היה חשיפה מגונה, אבל סלוקום טען שאיננו זוכר שום עבירה על החוק וכי במידה שמשהו כזה אכן קרה, אין ספק שהיה
זה באשמת מצבו הנפשי אותו זמן. סלוקום ישב 42 יום במעצר בהמתנה למשפט. במשפטו הודה בעובדות ושוחרר לאחר שהימים שישב נחשבו לו לזמן מאסרו. השופט במשפטו אמר לו, "בהתאם לבקשת המשפחה, אני יכול לדון אותך במידת החסד."
שבועות ספורים לאחר הרשעתו בניו ג'רזי, ביקרו סלוקום וה"ספריי" בזאגאמור היל, אחוזת הנשיא תאודור רוזוולט על החוף הצפוני של לונג איילנד, מדינת ניו יורק. רוזוולט ומשפחתו גילו עניין בעלילות הפלגת הסולו של סלוקום מסביב לעולם. בנו הצעיר של הנשיא, ארצ'י, בילה, יחד עם משגיח, ימים אחדים בשייט עד ניופורט עם סלוקום על ה"ספריי", שהייתה אז סירה רעועה, מוכת גלים, שמש ורוחות. סלוקום נפגש שוב עם הנשיא רוזוולט במאי 1907, הפעם בבית הלבן בוושינגטון הבירה. אומרים, שרוזוולט אמר לסלוקום, "קפטן, ההרפתקאות שלנו היו שונות במקצת." סלוקום ענה, "נכון, אדוני הנשיא, אבל אני רואה שאתה הגעת הנה ראשון."
עד שנת 1909, הלכו משאביו הכספיים של סלוקום והדלדלו; תגמוליו מן הספר הצטמצמו לאפס. הוא התכוון למכור את חוותו במרתה'ס ויניארד והחל לערוך תוכניות להרפתקה חדשה בדרום אמריקה. היו לו תקוות להשיג עסקה על ספר חדש.
היעלמות

ב-14 בנובמבר 1909 יצא סלוקום בכיוון איי הודו המערבית באחד ממסעות החורף הרגילים שלו. הוא גילה עניין גם ביציאה להרפתקה הבאה שלו, חקר נהרות האורינוקו, ריו נגרו ואמזונאס. מאז נעלם ושוב לא נשמע ממנו דבר. ביולי 1910 הודיעה אשתו לעיתונות, כי הוא סבורה שבעלה אבד בים.
בשעתו, רוב מכריו של סלוקום האמינו, שה"ספריי" נדרסה על ידי אוניית קיטור או התנגשה עם לוויתן, משום שאיתנותה של ה"ספריי" וניסיונו הימי הרב של סלוקום שללו סבירות לכל התרחשות אחרת. עם זאת, האפשרות של התהפכות לא נשללה כליל.
על אף ניסיונו הרב כימאי, סלוקום מעולם לא למד לשחות וגרס, שלימוד שחייה יהיה ברכה לבטלה.
בשנת 1924 הוכרז ג'ושוע סלוקום באופן רשמי כמת.
מורשת

הישגיו של סלוקום זכו לפרסום נאות ולהוקרה. השם "ספריי" היה לבחירה מועדפת ליאכטות יורדות-ימים מאז פרסום סיפורו של סלוקום על הקפת כדור הארץ. במשך השנים, נבנו גרסאות רבות של ה"ספריי" על פי השרטוטים בספרו של סלוקום, שחזורים מוצלחים פחות או יותר של החד-תורנית המקורית.
בדומה לכך, הספן הצרפתי למרחקים ארוכים בֶּרְנָר מוֹאַטֶסְְר (Bernard Moitessier)כינה את סירתו, מפרשית דו-תורנית, "ג'ושוע" להנציח את זכרו של סלוקום. בסירה זו הפליג מואטסר מטאהיטי לצרפת, וב-1968 השתתף עם "ג'ושוע" בתחרות "גולדן גלוב" של הסאנדיי טיימס להקפת העולם, שם התקדם יפה עד שהחליט לנטוש את המירוץ סמוך לסיומו ולהפליג הלאה אל פולינזיה.
מעבורות המנציחות את זכר סלוקום ("ג'ושוע סלוקום" ו"ספריי") שירתו בשני קווים של דיגבי נק בנובה סקוטיה בין 1973 ל-2004. המעבורת "ג'ושוע סלוקום" הופיעה בגרסה הקולנועית של "דולורס קליירבורן".
גלשן תת-מימי - רכב תת-מימי עצמאי (AUV), בתכנון מכון סקריפס לאוקיינוגרפיה, נקרא על שם ספינתו של סלוקום, ה"ספריי". היה זה הרכב התת-מימי העצמאי הראשון שחצה את זרם הגולף, בהפעלת המחקר האוקיינוגרפי של וודס הול (מאז 2008, Teledyne Webb Research). בשנת 2009 חצה גלשן סלוקום, ששכללה אוניברסיטת רטגרס, את האוקיינוס האטלנטי ב-221 ימים. ה-RU27 שייט מטאקרטון, ניו ג'רזי, אל באיונה, ספרד - הנמל שבו עגן כריסטופר קולומבוס בשובו ממסעו הראשון אל העולם החדש. כמו סלוקום עצמו, גלשן סלוקום מסוגל לשייט לאורך אלפי קילומטרים. הגלשנים האלה ממשיכים לשרת מכוני מחקר שונים, לרבות קבוצת המחקר במחלקה לאוקיינוגרפיה, גאוכימיה וסביבה של אוניברסיטת טקסס A&M, לחקר מפרץ מקסיקו וגופי מים אחרים.
יד זיכרון לסלוקום נמצאת באי ברייר, נובה סקוטיה, לא רחוק מסדנת המגפיים של משפחתו. סלוקום מונצח במוצגים מוזיאוניים במוזיאון ציד הלווייתנים של ניו בדפורד במסצ'וסטס, במוזיאון הימי של האוקיינוס האטלנטי בהליפקס, נובה סקוטיה, ובמוזיאון בית הספר מאונט האנלי סמוך למקום הולדתו. ביוגרפיות אחדות על סלוקום יצאו לאור.
נהר סלוקום בדארטמות', מסצ'וסטס, נקרא על שמו, כמו גם צמח שהתגלה במאוריציוס כשביקר שם: "בדרכי חזרה ל, ספריי' דרך חממת הפרחים הגדולה סמוך למוקה, החליט בעל החממה, שגילה אותו בוקר צמח חדש וחסון, לתת לי את הכבוד הגדול שבקריאתו, סלוקום'." ג'ושוע סלוקום עצמו גילה במקרה אי, וקרא לו אי אלאן אריק.
הערות שוליים

↑  Lucruri mai puţin cunoscute despre Radu Tudoran, autorul romanului „Toate pânzele sus!“ (ברומנית)
↑  ג'פרי וולף, "The Hard Way Around: The Passages of Joshua Slocum", עמ' 8: שם המשפחה נכתב כ"Slocombe"
↑  Geoffrey Wolff, The Hard Way Around: The Passages of Joshua Slocum, p 11
↑  Geoffrey Wolff, The Hard Way Around: The Passages of Joshua Slocum, pgs. 76–111
↑  VoyageLiberdade>Slocum (1890), Voyage of the Liberdade
↑  33°3′48″N 79°20′43″W﻿ / ﻿33.06333°N 79.34528°W﻿ / 33.06333; -79.34528﻿ (Cape Roman)
↑  מסע "המשחתת" מניו יורק לברזיל
↑  ויליאם ה. ז'אק, "המשחתת והתותח התת-ימי של אריקסון"
↑  חוסה מריה בלו, "היסטוריה מודרנית של ברזיל"
↑  ארתור רנסום על ספרו של ג'ושוע סלוקום
↑  http://www.joshuaslocumsocietyintl.org/jshistory.htm אגודת ג'ושוע סלוקום, שירותי א. ג. ייעוץ ומחשוב, "ג'ושוע סלוקום ומסעותיו"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274241605171  PLWABN: 9810542959705606  BIBSYS: 90611452  BNE: XX1123809  BnF: cb11924993j (data)  CiNii: DA05014090  GND: 118614975  ISNI: 0000 0001 0889 377X  LCCN: n79100704  MusicBrainz: 9ea8e70b-822d-4e14-a787-5280e04c8f61  NDL: 00456826  NKC: xx0002332  NLA: 35504486  NSK: 000480606  NTA: 074963228  RERO: 02-A003837827  SELIBR: 281399  SNAC: w6j115sw  SUDOC: 027141314  Trove: 977257  VIAF: 39384301   WorldCat (עם VIAF): 39384301 
בית הספר של סלוקום בילדותו, עכשיו מוזיאון.
הספריי (ספינה)
הכריכה המקורית, 1900.
ה"ספריי" נגררת במעלה תעלת אירי אל התערוכה הפאן-אמריקאית בבאפאלו ב-1901.