stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קלע דוד
שירות מבצעי

ב־23 ביולי 2018 נעשה השימוש המבצעי הראשון במערכת קלע דוד על ידי גדוד 66 כאשר התרעה על שיגור שני טילי קרקע-קרקע OTR-21 טוצ'קה במלחמת האזרחים בסוריה גרמה לשיגור שני טילי "קלע דוד" נגדם, מאחר שהמערכת העריכה שינחתו בישראל. בסופו של דבר הטילים הסוריים נפלו בשטח סוריה, למרות שיעדם אינו ניתן לשינוי לאחר שיגורם. כשהמיירטים היו מעל רמת הגולן הוחלט על השמדתם, אולם רק אחד מהם הושמד והשני נחת ככל הידוע בסוריה, וכנראה הועבר לרוסיה לשם בחינת הטכנולוגיה שלו.
ב־10 במאי 2023, במסגרת מבצע מגן וחץ, לוחמי גדוד 66 ביצעו לראשונה יירוט מבצעי מוצלח של רקטה ששוגרה מרצועת עזה לעבר גוש דן. יומיים אחר כך, ב־12 במאי, לוחמי גדוד 66 ביצעו יירוט מבצעי מוצלח נוסף של רקטה ארוכת-טווח ששוגרה מרצועת עזה להרי ירושלים.
ב-13 באוקטובר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל לוחמי גדוד 66 ביצעו יירוט מוצלח לרקטה ארוכת טווח מדגם עיאש 250 ששוגרה מרצועת עזה לאזור הגליל התחתון. שברי יירוט נפלו באזור המפעלים הפטרוכימיים בקריית אתא והובילו לשריפה בשטח פתוח ובמפעל למחזור פסולת.
במלחמת חרבות ברזל ביצעה "קלע דוד" עשרות יירוטים ב-100% הצלחה (נכון ל-10 בנובמבר 2023).
ב-26 בפברואר 2024 לוחמי גדוד 66 ביצעו יירוט מוצלח של טיל קרקע-אוויר ששוגר מלבנון לעבר כטב"ם מסוג הרמס 450 של חיל האוויר. לאחר זמן קצר שיגר חזבאללה טיל נוסף שהפיל את הכטב"ם בלבנון.
ב-14 באפריל 2024 במהלך המתקפה האיראנית על ישראל בוצע שימוש במערכת קלע דוד כחלק ממערך ההגנה והיירוט של ישראל נגד המתקפה.
ב-25 בספטמבר 2024, במהלך מבצע חיצי הצפון, כחלק ממלחמת חרבות ברזל, יירטה המערכת טיל בליסטי "קאדר 1" ששוגר לראשונה מלבנון על-ידי חזבאללה לכיוון גוש דן.
ב-9 באוקטובר 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, ביצעה המערכת יירוט של שני טילים בליסטיים מסוג "קאדר 1" אשר שוגרו מלבנון אל עבר הכרמל.
משתמשים

ישראל ישראל: בשירות מערך ההגנה האווירית, מופעל על ידי גדוד 66
משתמשים עתידיים:
פינלנד פינלנד: בחודש אפריל 2023 אישרה פינלנד את רכישת המערכת בסכום של 316 מיליון יורו, וב-12 בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, נחתמה העסקה בשווי של כ-1.3 מיליארד שקלים.
ראו גם

ישראל ברק-8 – מערכת הגנה אווירית תוצרת רפאל מערכות לחימה מתקדמות והתעשייה האווירית לישראל, מותקנת על ספינות חיל הים הישראלי וחיל הים ההודי
ישראל ברק MX – מערכת הגנה אווירית מודולרית תוצרת התעשייה האווירית לישראל, מותקנת על ספינות סער 6 של חיל הים הישראלי
ישראל SPYDER – מערכת הגנה אווירית
ארצות הברית MIM-104 פטריוט – מערכת הגנה אווירית מתקדמת תוצרת ארצות הברית
רוסיה S-400 – מערכת הגנה אווירית מתקדמת תוצרת רוסיה, המקבילה לקלע דוד והפטריוט
אילנה צור (במאית)

אילנה צור
אילנה צור (12 באפריל 1943, רמת גן – 3 בספטמבר 2020 תל אביב) הייתה עיתונאית, אשת רדיו, קולנוענית דוקומנטרית ישראלית, ומייסדת ומנהלת פסטיבל דוקאביב.
ביוגרפיה

אילנה צור (במקור: רגב) נולדה בשנת 1943 ברמת גן, בתם השנייה של הניה-עליזה (לבית שרייבר) ואוטו רגנשרטייף. אחותה הבכורה, סביונה רוטלוי, כיהנה כשופטת מחוזית, תפקיד בו השתתפה בהרכב ששפט את יגאל עמיר. כמו כן, רוטלוי הייתה ממקימות נשים עושות שלום ועמדה בראשות ועדת רוטלוי לבחינת זכויות הילד. אחותה הצעירה של אילנה, אסטר שטרן, היא מאמנת כושר המתגוררת בארצות-הברית. ב-1965 נישאה אילנה לפרופסור חגי צור, שהיה למנהל המחלקה לכירורגיה פלסטית בבית-החולים תל השומר. לשניים נולדו שתי בנות: שירי צור-בנון ונגה צור. בשנות השישים השלימה צור תואר ראשון באוניברסיטה העברית ותואר שני בתקשורת באוניברסיטת בוסטון.
צור עבדה שנים ארוכות בקול ישראל, שם ערכה והגישה תוכניות דוקומנטריות בנושאים היסטוריים וחברתיים. בתחילת שנות התשעים, צור הגישה את התכנית בוקר טוב ישראל בטלוויזיה החינוכית וביימה כתבות בנושאי תרבות ואמנות לטלוויזיה, בין השאר לתוכנית מבט שני. החל משנות התשעים, הפכה צור לדמות מרכזית בהתפתחות הקולנוע הדוקומנטרי בישראל. בנוסף לסרטים שביימה, היא הייתה ממקימות הפורום הדוקומנטרי בישראל ב-1998, ואף נבחרה להנהלה הראשונה שלו יחד עם דורון צברי ומיכל אביעד. שנה לאחר מכן ייסדה צור את פסטיבל דוקאביב, פסטיבל הקולנוע היחיד בישראל המוקדש כולו לקולנוע תיעודי, שהפך לפסטיבל בעל שם בין-לאומי ולאחד מפסטיבלי הקולנוע הגדולים בארץ.
אילנה צור נפטרה בגיל 77, ביום פתיחת פסטיבל דוקאביב ה-22, ולאחר מאבק במחלה ממושכת.
דוקאביב

צור ייסדה את "דוקאביב – העמותה לקידום הסרט הדוקומנטרי בישראל", שארגנה בשנת 1999 את פסטיבל דוקאביב הראשון. לדברי צור, חשבה להקים פסטיבל דוקומנטרי בישראל לאחר שהציגה את סרטיה בפסטיבלים בעולם, ולאחר שנוכחה שדווקא בארץ סרטים דוקומנטריים אינם זוכים לבמה ראויה:
"הסרט השני שלי, ‘שנים טרופות', הוקרן בפסטיבל ירושלים, ואז ראיתי לראשונה איך מתייחסים לסרט דוקומנטרי בפסטיבל כללי", היא אומרת. "קודם כל, מבחינת המיקום", היא מציינת. "בפסטיבל כללי, הדוקומנטרי בא תמיד בסוף התוכנית. קודם הסרטים העלילתיים וכל היתר, ורק בסוף הדוקומנטרי. חשבתי שזה לא צודק. גם מבחינת שעות ההקרנה והאולמות, תמיד נותנים את הפריים-טיים והאולמות הטובים לעלילתי, והדוקומנטרי נדחק לקרן זווית. עד היום, הקולנוע העלילתי - בגלל הכוכבים ויחסי הציבור של האולפנים הגדולים בהוליווד - מקבל הרבה יותר משקל מהדוקומנטרי, אף שלסרט תיעודי טוב יש בדרך כלל הרבה יותר צופים, בזכות הטלוויזיה". (מתוך הארץ, 2010)
באותם הימים תעשיית הקולנוע הדוקומנטרי בארץ הייתה בחיתוליה, ובשנה הראשונה דוקאביב כלל 5000 צופים בלבד. בשנים שחלפו מאז הפך הפסטיבל למוסד מרכזי בעולם הקולנוע הישראלי, התורם להפצת סרטים מהעולם בישראל ולקידום סרטים תיעודיים מקומיים בארץ. כיום, עם כ-60 אלף צופים, מהווה דוקאביב את פסטיבל הקולנוע הגדול בתל אביב.
במשך העשור הראשון של הפסטיבל ניהלה אותו צור בעצמה. לאחר מכן שימשה במשך שנתיים נוספות כמנהלת האמנותית שלו. גם כשפרשה מהתפקיד ב-2010 המשיכה להיות מעורבת בדוקאביב: בשנת 2016 הקרינה בו את סרטה האחרון, ובשנת 2018, בחגיגות ה-20 לפסטיבל, אצרה תוכנית מיוחדת של סרטים מומלצים מהשנים בהן שימשה כמנהלת אמנותית.
תחת ניהולה ארוך השנים הדגישה צור את מקומה של יצירה דוקומנטרית בהארת תהליכים חברתיים בארץ ובעולם – וכך קידמה סרטים שנגעו בנושאים כהגירה, הסכסוך הישראלי-פלסטיני ואקולוגיה. לאחר מותה סיפרו בנותיה שחזונה היה להפיץ את הסרטים הדוקומנטריים החושפים את המציאות הישראלית גם בפריפריה – ואכן בשנים האחרונות פסטיבל דוקאביב מקיים אירועים גם בגליל ובירוחם.
צור הלכה לעולמה ביום פתיחת הפסטיבל ה-22, שהיה פסטיבל מקוון בשל מגפת הקורונה. משנת 2022 מוענק פרס על שמה בתחרות 'מעבר למסך', המוקדשת לסרטים ישראלים ובינלאומיים המוקדשים ופועלים לשינוי מציאות חברתית, סביבתית או פוליטית - סגנון הסרטים אותם קידמה צור לאורך שנותיה בפסטיבל.
יצירה דוקומנטרית

בשנת 1992 ביימה צור את צעדים, סרט דוקומנטרי קצר שעסק בעולות מאתיופיה בארץ. הסרט זכה בפרס שני בתחרות בין-לאומית לסרטי ווידאו בפאלו-אלטו, ופתח את הקריירה הקולנועית של צור. בשנת 1994 יצרה את הסרט התיעודי אלטלנה, שהתחקה אחרי הפרשה בה הופגזה הספינה ופתח מחדש פרשיה כואבת שהושתקה במשך שנים. תוך שימוש בעדויות נדירות, בין השאר של יצחק רבין, הסרט עוקב אחר מסלול הספינה, החל מהפלגתה מנמל בצרפת ועד להיתקלות בין חיילי צה"ל ואנשי האצ"ל בכפר ויתקין ובחוף פרישמן בתל אביב. הסרט הוקרן בפסטיבלים בכל רחבי העולם, כמו גם בערוץ 2.
בשנת 2015 חזר הסרט לכותרות כאשר חלקים מתוכו נערכו באופן שגוי ומטעה והוצגו באתר של משרד ראש הממשלה. בסרטון הערוך, שנעשה ללא הסכמת צור, נאמר שרבין אחראי "לרצח בדם קר של 16 פליטים" על הספינה במהלך מלחמת העצמאות – על אף שאירוע שכזה כלל לא קרה. צור דרשה להסיר את הסרטון המדובר בשל הסילוף ההיסטורי והפגיעה בזכויות היוצרים שלה.
סרטה הבא של צור, "ישראלה" (1996), היה סרט קצר שהביט על החברה הישראלית מבעד לעיניה של פרה. בשנת 1997 ביימה את שנים טרופות, שתיעד קבוצת ניצולי שואה קשישים החיים במחלקה הפסיכו-גריאטרית של בית-החולים אברבנאל בין 15 ל-45 שנים. גם סרט זה הוקרן בפסטיבלים ברחבי העולם, וזכה לציון לשבח בפסטיבל ירושלים.
לאחר שנים בהן התמקדה בניהול הפסטיבל יצרה צור את סרטה האחרון, עיניים כחולות – עיניים חומות (2016), שהיה גם האישי מכולם. הסרט עוקב אחר זוגות שונים של אחים ואחיות, ומעלה שאלות בנוגע לאהבת אחים. בסרט עוסקת צור גם בסיפור משפחתי אישי, שהתעורר בעקבות קלטת ואלבום תמונות שאמה הורישה לה.
פילמוגרפיה

1992 – צעדים (בימוי ותסריט). 25 דקות
1994 – אלטלנה (בימוי, תסריט והפקה). 55 דקות
1996 – ישראלה (בימוי). 30 דקות
1997 – שנים טרופות (בימוי, תסריט והפקה). 53 דקות
2016 – עיניים כחולות – עיניים חומות (בימוי, תסריט והפקה). 50 דקות
הערות שוליים

↑  מיכל אביעד, תקריב כתב עת לקולנוע דוקומנטרי - זיכרונות חלקיים ומעט דהויים מהשנים הראשונות של פורום היוצרים הדוקומנטריים
↑  מייסדת פסטיבל דוקאביב אילנה צור הלכה לעולמה בגיל 77, באתר וואלה, 3 בספטמבר 2020
↑  Nofar Vahash, הלכה לעולמה מייסדת פסטיבל דוקאביב, אילנה צור, באתר הלכה לעולמה מייסדת פסטיבל דוקאביב, אילנה צור | טיים אאוט, ‏2020-09-03
↑  נירית אנדרמן, מייסדת דוקאביב פורשת מניהולו, באתר הארץ, 5 במאי 2010
↑  אילנה צור – מייסדת דוקאביב, באתר דוקאביב - הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי בתל-אביב
↑  herstreet, אילנה צור (1943- 2020), באתר רחוב משלה, ‏2022-02-18
↑  סרטי דוקאביב גליל, באתר דוקאביב - הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי בתל-אביב
↑  דף הבית, באתר דוקאביב נגב - הפסטיבל לקולנוע דוקומנטרי בירוחם
↑   נירית אנדרמן, במאית דורשת ממשרד רה"מ הבהרות על הסרטון שייחס לרבין אחריות ל"טבח אלטלנה", באתר הארץ, 23 בנובמבר 2015
אליהו פרדס

שלט הסבר בכיכר הרב פרדס ברמת גן
הרב אליהו פנחס פרדס (י"ז בתמוז ה'תרנ"ג, 1 ביולי 1893 – י"א בניסן ה'תשל"ב, 26 במרץ 1972) היה רב ישראלי, פוסק ואיש חינוך, רב העיר הספרדי של רמת גן (1953–1962) ורב העיר הספרדי של ירושלים (1960–1972).
ביוגרפיה

נולד בירושלים, בן למזל אורו (לבית קסוטו) ולרב בן ציון נסים פרדס, מצאצאי מגורשי ספרד שהגיעו לצפת, לחלב ואחר כך לירושלים, ונכדו של רבי וידאל קואינקה. גדל בשכונות אהל משה וזיכרון טוביה וברחוב משגב לדך. למד במוסדות החינוך הספרדיים בעיר, תלמוד התורה הספרדי ובית הספר דורש ציון, וכונה בידי מוריו "ליישון אל-גאון" (בלדינו: המתמיד אליהו). נסמך לרבנות בידי הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל, הרב חזקיה שבתאי, הרב יוסף מרדכי הלוי והרב צבי פסח פרנק.
ביוגרפיה > מורה ומחנך

בגיל 16 החל את לימודי ההוראה ב"בית המדרש לרבנים ומורים" של חברת עזרה בירושלים. במקביל השלים בערבים לימודי שחיטה אצל הרב מרדכי מיוחס. כבן 17 שימש כמורה שנה בבית הספר של חברת עזרה ביפו. באותה תקופה, במסגרת לימודיו, רכש את השפה הגרמנית. בתקופת מלחמת העולם הראשונה גויס בכפייה לצבא העות'מאני והוצב בבעלבכ. הוא שוחרר בעילה רפואית לאחר שלושה חודשים, בחנוכה ה'תרע"ו (1915).
בשנת 1912 החל לשמש כמורה בבית הספר דורש ציון, בו למד כילד, ונחשב מאז כמורה מוכשר במיוחד וגישותיו המתונות להוראה הקנו לו הצלחה מרשימה. בשנת 1917 לימד כשנה בבית הספר למל בירושלים, בהנהלת ישעיהו פרס. בין השנים 1919–1921 לימד בבית הספר העירוני לבנים, בהנהלת יוסף מיוחס. בין השנים 1921–1929 לימד בתלמוד התורה הספרדי בעיר העתיקה, בהנהלת חנינא מזרחי.
מאז והלאה, במשך למעלה מעשרים שנה, ניהל פרדס את בית-הספר לבנות אהל שרה בשכונת אוהל משה, תחת חסותה של העדה הספרדית ושל המזרחי והיה פעיל ב"ארגון מורי ירושלים". כן שימש כדמות מרכזית בוועד בית חינוך היתומים הספרדי בירושלים. בשנים אלה היה ממקורבי הראשון לציון הרב יעקב מאיר.
בשנת 1924 היה בן המחזור הראשון של האוניברסיטה העברית בירושלים, ללימודי יהדות והיסטוריה. באותה עת השלים גם לימודי צרפתית, ספרדית, לטינית וערבית. החל משנת 1929 התגורר ב"בית יעקבסון" שבשכונת אהל משה, בצמידות לבית הרב איסר זלמן מלצר. השניים נודעו בקשרי הידידות הקרובה ביניהם לאורך שנים רבות.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

בשנת ה'תרפ"ח (1928) היה ממייסדי אגודת "על המשמר", אגודה להפצת לימוד התורה בקהילות הספרדיות בעיר, ועמד בראשה. בקיץ אותה שנה יצא בשליחות תורנית וחינוכית ללבנון. בחשוון ה'תרצ"א (1931) נבחר לוועד הכללי החדש של עדת הספרדים בירושלים. בין פעולותיו בוועד ניתן למנות את הטיפול בפרשת עיזבון בליליוס. כן שימש כמפקח על תלמוד תורה "בית אהרן". משנת התרצ"ז (1937) והלאה היה בין חברי ועד הקהילה העברית בירושלים, ושימש בה כחבר המועצה הדתית. בקיץ ה'תשי"ב (1952) נתמנה לחבר המועצה העליונה של מפעל התורה.
נודע במיוחד כבעל קורא וכחזן דייקן ובעל מסורת, אשר שימש בחזנות בבתי כנסת רבים בעיר לאורך שנים כל השנה ובמשך עשרות שנים.
ביוגרפיה > רב הערים רמת גן וירושלים

באדר ה'תשי"ג (1953) התמנה לרבה הספרדי הראשי של רמת גן, וגיבש את מוסדותיה התורניים. כן נאבק במיסיון. בעת כהונתו זו, בשנת ה'תשי"ד (1954) יצא בשליחות קרן ארץ ישראל של המזרחי, לאלג'יריה צרפת ואמריקה. בשנת התשט"ו (1956) יצא לגיוס כספים בשליחות ישיבת פורת יוסף, לאנגליה, דרום אמריקה ועוד. הוא קיים גיוס נוסף עבור הישיבה באנגליה ובצרפת גם בשנת ה'תשל"א (1970).
בחשוון ה'תשכ"א (1960) נבחר לתפקיד הרב הראשי הספרדי של ירושלים, בעידודו של הרב הראשי האשכנזי הרב צבי פסח פרנק. באותה תקופה, עם פטירת הרב יעקב משה טולידאנו, היה מועמד מוביל לתפקיד שר הדתות, אולם המינוי בוטל עם פרוץ פרשת לבון. חודש לאחר מינויו נפטר עמיתו הרב צבי פסח פרנק, והוא נותר מאז רבה היחיד של העיר.
החל מאייר ה'תש"ל (מאי 1970) שימש הרב פרדס כחבר מועצת הרבנות הראשית, במקומו של הרב יצחק אביחצירא שנפטר. ייסד והיה נשיאן של הקרנות "חונן ומלוה" ו"תומכי תורה" למתן הלוואות לנזקקים. כיהן כנשיא מוסדות ציבוריים ותורניים שונים. בחורף ה'תשכ"ד (1964), לבקשת ראשי המדינה, קיבל את פניו של האפיפיור פאולוס השישי בעת ביקורו בישראל. בכך הציג עמדה עצמאית, חרף עמדתו של הראשון לציון הרב יצחק נסים. בתחילת שנת ה'תשכ"ז (1966) ערך ביקור רבני ראשון ויוצא דופן ביוגוסלביה וסרייבו. בשנת ה'תש"ל (1970) זכה בתואר יקיר ירושלים.
הרב פרדס פרסם לאורך שנים מאמרים רבים בעיתונים ובביטאונים תורניים, דוגמת קול תורה, קול סיני, אור תורה, שבילים, ועוד, וחלקם נדפסו בקובץ לזכרו.
הרב אליהו פנחס פרדס נפטר בבוקר יום ראשון, י"א בניסן ה'תשל"ב (26 במרץ 1972), בירושלים. הלווייתו, בהשתתפות המונים, נערכה באותו יום והוא נטמן בבית הקברות בהר הזיתים. לבקשתו, לא נישאו הספדים בהלווייתו.
הנצחה

על שמו נקראו בית-ספר, בית-כנסת, המדרשה לקירוב לבבות ולאהבת ישראל בבת-ים, רחובות בירושלים, רמת גן ובאר-שבע וגנים בבת-ים ובאשדוד. הקרן הקיימת לישראל קראה על שמו יער והוצא בול לזכרו. כן הוצא לזכרו קובץ. אחת לשנה מקיימת המשפחה אירוע לציון יום השנה של המנוח, בנוסף קיים עלון שבת לזכרו.
עיריית רמת גן קראה כיכר על שמו של הרב פרדס בשכונת רמת השקמה.
משפחתו

נישא בטבת ה'תרע"ה (דצמבר 1914) לארמוזה בת אסתר והרב יוסף מרדכי הלוי, בהיותה בת 18. לזוג נולדו שני ילדים. בעקבות פטירת רעייתו בעת לידה בכסלו ה'תרפ"א (1920) נישא בניסן ה'תרפ"ב (1922) בשנית לזוהרה (1900–1944) בת יוכבד והרב שלמה אבורביע, מורה לעבודות מחט בבית הספר בצלאל ואחותו של הרב עמרם אבורביע. מנישואין אלה נולדו שבעה ילדים. כשנה לאחר פטירת אשתו השנייה, בסיוון ה'תש"ה (1945), נישא לאלגרה, אחותה הצעירה של אשתו הראשונה. היא נפטרה כחצי שנה לאחר פטירתו, באלול ה'תשל"ב, 1972, ונטמנה לצדו. מזיווג זה לא נולדו ילדים. בין ילדיו:
שרה – מזכירה במערכת העיתון דואר היום. נישאה לראובן אלקלעי, בלשן, סופר, מתרגם ועורך.
אברהם – מורה ומנהל בית ספר, מחבר ספרי פירושים לתורה ולמשנה, וכן ספרי דקדוק. נישא למרים לבית מזרחי. נפטר בשנת ה'תשמ"ז (1987)
נסים – מורה ומנהל בית ספר, חבר הוועדה לפיתוח תוכניות לימוד במשרד החינוך. ממפקדי האצ"ל (תחת הכינוי "המפקד דוד"). נישא לשושנה לבית סידס. נפטר בשנת התשס"ג (2003)
שלמה – שימש מנכל מחוז ירושלים ומנהל שירותי הטלפון במשרד התקשורת, ממייסדי חברת בזק וסמנכ"ל השיווק שלה. נישא לדבורה לבית מילבאור.
יוסף – ממקימי ביריה, מומחה לעבודה קהילתית ומרצה בתחום באוניברסיטת בר-אילן, מנהל המחלקה לעבודה קהילתית ושיקום שכונות במשרד העבודה והרווחה. נישא לציפורה לבית ברנשטיין.
אורה – בכירה בשילטון המקומי, מנהלת מחלקה במנהל האוכלוסין וממונה על האזרחות במשרד הפנים.
יפה – מזכירה רפואית בלשכת הבריאות. נישאה ליצחק לבית שושני.
מאיר – ממונה על שיקום אסירים והעסקת נערים בחברת בזק. זוכה אות הנשיא למתנדב. מומחה בתחום שיקום האסיר ומרצה בנושא באוניברסיטת בר-אילן.
חפצי-בה – מורה לחינוך מיוחד ומורה בסימנר למורים. מייסדת ומנהלת מועדון מורים גמלאים בקריית אונו. יקירת העיר קריית אונו. אשת השנה של ארגון ליונס נישאה לאברהם בן נון, שנפל במלחמת ההתשה.
לקריאה נוספת

מנחם מיכלסון ושאול מייזליש, אחד יחיד ומאחד: סיפור חייו ומורשתו של הרב אליהו פרדס, ספריית בית אל תשפ"א (2020)
מלכה כ"ץ על הרב אליהו פרדס, ציונות דתית ספרדית - הלכה למעשה, בתוך: קול התור: ציונות מסורתית-ספרדית, עורך: אופיר טובול ידיעות אחרונות (2021)
הערות שוליים

↑  בתשנ"ח יצא לאור ספרו של הרב בן ציון נסים פרדס: פרדס התורה
↑  על אודותיו ראו: ערכו, בתוך: אנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א, עמ' 265.
↑  ראו: ישיבות ומוסדות תורה, באתר ארכיון המדינה, עמ' 130
↑  לשכת הרבנים הראשיים עוזיאל וניסים - תקנות הבחירות למועצת הרבנות הראשית; פרוטוקולים והתכתבות בנושאים שונים, באתר ארכיון המדינה, עמ' 117
↑  הרב אליהו פרדס בן מזל אורו ור' בן ציון נסים פרדס זצ"ל, אתר משפחת פרדס.
| הרבנים הראשיים לירושלים |
| --- | --- | --- |
| הרבנים האשכנזים | מאיר אוירבך • שמואל סלנט • חיים ברלין • אברהם יצחק הכהן קוק • צבי פסח פרנק • בצלאל ז'ולטי • יצחק קוליץ  • אריה שטרן |  |
| הרבנים הספרדים | לוי בן חביב • דוד בן שלמה אבן אבי זמרה • משה גאלנטי • חיים ויטאל • בצלאל אשכנזי • גדליה קורדוברו • יצחק גאון • ישראל בנימין • יעקב צמח • שמואל גרמיסון • משה בן חביב • משה חיון • אברהם בן דוד יצחקי • בנימין הכהן מעלי • אלעזר בן יעקב נחום • ניסים חיים משה מזרחי • ישראל יעקב אלגאזי • חיים רפאל אברהם בן אשר • יום-טוב אלגאזי • משה יוסף מרדכי מיוחס • יעקב משה עיאש אל-מגרבי • יעקב קוראל • רפאל יוסף חזן • יום טוב דאנון • סלומון משה סוזין • יונה משה נבון • יהודה רפאל נבון • חיים נסים אבולעפיה • חיים דוד חזן • אברהם אשכנזי • רפאל מאיר פאניז'ל • יעקב שאול אלישר • אליהו משה פאניז'יל • נחמן בטיטו  • משה יהודה פרנקו • חיים משה אלישר • נסים יהודה דנון • אליהו פרדס • שלום משאש • שלמה משה עמאר |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: - | רבה הראשי הספרדי של ירושלים  1960-1972 | הבא: הרב שלום משאש |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463394605171  GND: 1244185418  ISNI: 0000 0000 4791 0782  LCCN: n98092746  VIAF: 6714499   WorldCat (עם VIAF): 6714499
אליהו בכור חזן

| --- | --- |

 לידה:  1848 תר"ח איזמיר, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  21 ביוני 1908 (בגיל 60 בערך) כ"ב בסיון תרס"ח 
 כינוי:  רא"ח
 תקופת הפעילות:  ? – 21 ביוני 1908 
 תחומי עיסוק:  חכם באשי
 חיבוריו:  תעלומות לב
 
רבי אליהו בכור חזן (תר"ח, 1848 – תרס"ח, 1908) היה אב בית דין בירושלים, החכם באשי ורבה הראשי של טריפולי שבלוב, רבה הראשי של אלכסנדריה שבמצרים ומחבר ספרים.
אליהו בכור חזן גם נחשב בעיני רבים כאחד ממבשרי הציונות בקרב הספרדים, לאור פעילותו הרבה לקידום חזון ישוב ארץ ישראל ולייסד בה ישות יהודית עצמאית.
קורות חיים

נולד לר' רפאל באיזמיר שבטורקיה בשנת תר"ח, 1848, בן למשפחת רבנים מאצולת יהדות ספרד אשר מיוחסת לבית דוד. סבא רבא שלו היה הרב רפאל יוסף חזן, סבו היה הרב חיים דוד חזן (מחבר שו"ת נדיב לב). הסב כיהן בתור הראשון לציון והחכם באשי (שתי המשרות אוחדו על ידי הרב חיים דוד חזן). נישא לדינה, בתו של רבי ישעיה ברדקי מירושלים.
קורות חיים > בארץ ישראל

בשנות העשרה לחייו עלה רבי אליהו לארץ ישראל בעצת זקנו, רבי חיים דוד, אצלו למד תורה בהגיעו לירושלים.
בהיותו כבן 18, בראשית שנת תרכ"ו (1865), מונה לסופר ומזכיר בית הדין הספרדי בירושלים ובשנת תרכ"ט (1869), התמנה לכהן כחבר בית הדין של רבי אברהם אשכנזי יחד עם רבי רחמים יוסף פרנקו. בתום אותה השנה התמנה לאב בית דין בירושלים, ועל אף גילו הצעיר התבקש לשמש כבורר בוויכוח בין כולל הספרדים בירושלים לבין קוני מס השחיטה (המכונה 'גאבילה') בהתאם לסמכותו התורנית.
קורות חיים > שד"ר

בעקבות הרעב אשר שרר בירושלים בשנת תר"ל, 1870 יצא רבי אליהו לארצות אירופה כשד"ר במטרה לגייס תמיכה מנדיבים. שליטתו במספר שפות, ביניהן: ערבית, צרפתית, ספרדית ואיטלקית, היו לו לעזר רב במסעו, ובין השאר ביקר באנגליה, צרפת ואיטליה ונפגש עם סר משה מונטיפיורי, הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד ומנהיגי קהילת יהדות איטליה.
בשנת תרל"ב, 1872 יצא רבי אליהו לשליחות נוספת לאלג'יר, מרוקו ותוניסיה ובמסעו ענה על שאלות הלכתיות רבות אשר הובאו בפניו, בשנת תרל"ד, 1874 לאחר שנפטר רבה של טריפולי, רבי אברהם חיים אדאדי, הציעה קהילת יהודי טריפולי לרבי אליהו את כס הרבנות ורבי אליהו נענה בחיוב אך ביקש לשוב לארץ ישראל ולסדר את ענייניו.
במהלך שהותו במרוקו מחבר רבי אליהו את הפיוט "אוחיל יום יום אשתאה" – שיר שבח וגעגועים לירושלים, פיוט זה נכתב על בסיס הפיוט של רבי דוד חסין – העוסק בשבחה של העיר טבריה ופותח באותן המילים ושומר על אותם המשקלים. כיום פיוט זה מושר בקרב קהילת יהודי מרוקו ואף נכנס לשירת הבקשות ומושר בשבת פרשת בא.
קורות חיים > רבה הראשי של טריפולי

בין השנים תרל"ד, 1874 – תרמ"ח, 1888 כיהן רבי אליהו כרבה הראשי של יהדות טריפולי והיה הראשון מבין רבני לוב אשר נשא את התואר "חכם באשי".
בבואו לעיר הבחין בהיעדרו של מוסד תלמוד תורה ראוי עבור ילדי הקהילה, כאשר תחת זאת למדו הילדים בבתי הכנסיות של הקהילה, בצורה לא מאורגנת וברמת לימוד נמוכה שכללה לימוד תנ"ך בלבד. חוסר זה גרם לדעתו לבורות בקרב יהודי העיר במקצועות היהדות ולהידרדרות רוחנית של נערים הפונים ללמוד בבית הספר הנוצרי, בפרט אלו הנשלחים ללמוד במוסדות לימוד ברמה גבוהה בערי אירופה. הרב חזן קרא לייסד תלמוד תורה גדול במקום נפרד בו ילמדו כל ילדי הקהילה תנ"ך משנה ותלמוד, ולייחד שעה–שעתיים ביום בהן ילמדו שפות עברית ואיטלקית. להצעתו זו קמו מתנגדים בטענה שלימוד שפות זרות הוא דבר האסור על פי ההלכה. בתשובה הלכתית שכתב בתגובה לכך, הוכיח הרב חזן שאין בדבר שום איסור הלכתי, וכי במהלך כל הדורות יהודים למדו וידעו את שפת המדינה לצורכי חברה ומסחר. הוא תמך את דבריו גם בצורך של הכנת הנוער לחיי המעשה והתמודדות עם השינויים החלים בטריפולי בעקבות רוחות תנועת ההשכלה.
רבי מרדכי הכהן (1856–1929) בספרו "הגיד מרדכי" תיאר את פועלו כך:
בשנת התרל"ה 1875 היה ראש הרבנים החכם ר' אליהו חזן (נ"ע), דאג על הנהגת הלמוד כי הולך וחסור בלתי סדר ומשטר נכון, ויתן בדעתו לכונן בית ספר אחת חדרים חדרים אשר יכילו כל התלמידים לקבל למוד עברית, כתב וחשבון ושפה וגם שפה איטלקית המתהלכת בין הסוחרים...
רבי אליהו פעל גם לתיקון סדריה הפנימים של הקהילה וביטל את המונופול שהיה למספר משפחות על שחיטת הבשר והעוף והתקין כי המלאכה תעשה על פי מכרז ובכך הבטיח את הכנסות הקהילה ממס הבשר.
בשנת תרמ"ה, 1885 רצו יהודי העיר תיגרנא לבנות בית כנסת נוסף על בית הכנסת אשר שכן במערה עתיקה ללא חלונות, השלטון לא ראה בעין יפה בניה של בית כנסת יהודי נוסף ומנע את הבניה, רבי אליהו פעל רבות להשיג אישור לבניית בית הכנסת ללא עיכוב.
רבי אליהו תיקן תקנות רבות אשר חלקן מוזכרות בספרו "תעלומות לב" כגון האיסור על בעל לשאת אישה נוספת על אשתו אם לא נולדו להם ילדים במשך עשר שנים, וכן אסר את הכנסת ארון המת לבית הכנסת בעת ההספד.
בשנת תרמ"ח (1888) עזב רבי אליהו את הנהגת קהילת טריפולי, את תקופה זו מסכם יהודה כחלון במאמרו:
ימיו של רבי אליהו חזן בתפקיד ראש הרבנים בטריפולי היוו ימי מבחן וימי מעבר, ואין להוציא מכלל הנחה סבירה שנתמזל מזלה של קהילת טריפולי שזכתה כי יעמוד בראשה, בעת אשר כזאת, דווקא איש זה שבתוקף אישיותו החזקה וחכמתו הרבה, מנע התחדדות יתר של היחסים בין הנוטים לחידושים וחדשנות ...ובין ראשי הקהל והדיינים.
קורות חיים > רבה הראשי של אלכסנדריה

בשנת תרמ"ח, 1888 התמנה רבי אליהו לרבה הראשי של אלכסנדריה (נוא אמון, בספרות היהודית) וכיהן בתפקיד זה כעשרים שנה, עד יום מותו.
כבר באמצע המאה ה-19 נוצרו בערים המרכזיות של מצרים הפרדה בין ענייני הדת לניהול חיי הקהילה היהודית, תפקידו וסמכותו של רב העיר כללו את ענייני הכשרות, דיני המעמד האישי (נישואין, גירושין, גיור וכו'), חינוך לדת וחיי בית הכנסת, ואילו שאר ענייני הקהילה – ניהול בתי חולים וסיוע לנזקקים, ניהול בתי הספר הקהילתיים וגביית כספים והוצאתם – נוהלו על ידי מנהיגים לא רבניים.
גדולתו של רבי אליהו והתייחסותו לשינויים אשר חוללה המודרניזציה, הקנו לו מעמד של מנהיג המקובל על הקהילה גם בתחומים אשר אינם שייכים ישירות לתפקידו הרבני, וכתב עליו בן ציון טרגן במאמרו "הגאון רבי בכור אליהו חזן, הרב הראשי באלכסנדריה" :
ישנם רבנים יחידי סגולה הרצויים מאוד רק בעיני חלק מהמון המשכילים, מפני חכמתם והשכלתם הרחבה, וישנם אחרים אשר הם קדושים ונערצים בעיני קהילתם מפני גדולתם בתורה ויראת שמים, וברב הגאון רבי אליהו חזן היו כל הסגולות והתכונות הטובות כדי לרכוש את ליבות כל המפלגות. כי מלבד גדלו בתורה ובקיאותו הנפלאה בש"ס ובפוסקים, אשר נחל שם גדול בתור ה"יחיד בין גדולי דורו" היה בקי בספרות החדשה, בחכמות המדעים וידע לדבר ולכתוב את השפות: ספרדית, איטלקית, צרפתית וערבית.
במקביל לו כיהן רבי רפאל אהרון בן שמעון כרבה הראשי של קהיר ויחדיו השפיעו רבות על אופייה של הקהילה היהודית במצרים.
בשנת תרס"ג, 1903 בעקבות מותו של ראש רבני ירושלים הרב יעקב שאול אלישר הוצעה לרבי אליהו משרתו של הראשון לציון, אך רבי אליהו דחה תפקיד זה בגלל היותו כרוך במחלוקות ומריבות.
קורות חיים > בארץ ישראל

בשנת תרס"ח עלה לארץ ישראל, ושאף להקים בירושלים בית מדרש לרבנים. הרב נתקל במכשולים שונים, ולכן הטיל את התפקיד על הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל, כאשר הרב חזן דאג בו זמנית לתקציב הישיבה. מספר חודשים לאחר מכן, בכ"ב בסיון תרס"ח, 21 ביוני 1908, נפטר הרב חזן. בעקבות פטירתו, הישיבה נסגרה מחוסר תקציב.
מחליפו בתפקיד הרבנות באלכסנדריה היה הרב רפאל דלה-פרגולה.