דה-הומניזציה
תקציר

דה-הומניזציה היא הבסיס לאפליות רבות בחברה. במקרי קצה, היא סוג אחד של הסתה לרצח עם. היא שימשה גם להצדקת מלחמה, הרג שיפוטי וחוץ-משפטי, עבדות, החרמת רכוש, שלילת זכות בחירה וזכויות אחרות, ואף תקיפה של יריבים פוליטיים.
מבחינה התנהגותית, ניתן להבין דה-הומניזציה כהפוכה להאנשה, שמשמעותה היא הענקת תכונות אנושיות לצמח או חפץ דומם. דה-הומניזציה היא אפוא התנערות מאותן תכונות או הפחתה להפשטה.
כמעט בכל הקשר, דה-הומניזציה מגיעה בד בבד עם שיבוש של נורמות חברתיות. למשל, דה-הומניזציה קיימת כלפי קבוצות אוכלוסייה הנתפסות כבלתי-מתורבתות, כאשר המונח "תרבות" הוא הקו המפריד בין בני-אדם לבעלי-חיים. לכך השלכות על הזכויות המיוחסות לקבוצה.
ברחבי העולם נשים סובלות מדה-הומניזציה. במקומות ותקופות נטולי דמוקרטיה, נשים נסחרות כרכוש, נטולות מעמד חוקי, מנועות מהשכלה, ומוכשרות ככלי לשירות בעליהן, בדומה לבעל חיים.
בשנת 1949, הפילוסופית סימון דה בובואר הגדירה נשים כ"האחר" של החברה.
רק בשנת 1990, הושלם מאבק הסופרג'יזם בשווייץ, והוענקה זכות הצבעה לנשים בכל מחוזות המדינה. התופעה משתנה בצורתה ומידתה ממדינה למדינה. תנועת הפמניזם נועדה להיאבק בה.
עבדים וצאצאי עבדים סבלו מדה-הומניזציה במשך עשורים בארצות הברית, גם לאחר ביטול העבדות הרשמי ב-1865. דוגמה אחת לכך הייתה הפרדה גזעית במרחבים ציבוריים כגון מסעדות, אוטובוסים, שירותים וכו'.
במלחמת העולם השנייה, נשים ואנשים ממוצא יהודי סבלו מדה-הומניזציה ושלילת זכויות הדרגתית תחת השלטון הנאצי בגרמניה, שהסתיימה בניסיון השמדה שיטתי של כשישה מיליון יהודים.
לעיתים קרובות, דה-הומניזציה מגיעה יחד עם השפלה פומבית של הקורבנות, שימושם ככלי לבידור ושעשוע, או הסתת הציבור כנגדם על ידי תעמולה.
במונחים מדעיים, דה-הומניזציה מתוארת כמין נחות כי לכאורה מפחית מאיכותו של מין אחר, מה שנכתב באופן ברור בתורת הגזע.
במדע המדינה ובמשפטים, מעשה הדה-הומניזציה הוא ניכור מסקנתי של זכויות אדם או דה-נטורליזציה של זכויות טבעיות, הגדרה המותנית בנשיא החוק הבינלאומי ולא בנורמות חברתיות המוגבלות על ידי הגאוגרפיה האנושית. בהקשר זה, התמחות במינים אינה חייבת להוות אזרחות עולמית או זכויותיה הבלתי ניתנות לביטול; הגנום האנושי יורש את שניהם.
התיאוריה היא, שדה-הומניזציה לובשת שתי צורות: דה-הומניזציה חייתית, המופעלת בעיקר על בסיס בין-קבוצתי; ודה- הומניזציה מכניסטית, המועסקת בעיקר על בסיס בין-אישי.
דה-הומניזציה יכולה להתרחש באופן דיסקרסיבי (למשל, שפה אידיומטית המדמה בני אדם אינדיבידואליים לבעלי חיים שאינם אנושיים, התעללות מילולית, מחיקת הקול מהשיח), באופן סמלי (למשל, דימויים), או פיזית (למשל, עבדות רכוש, התעללות פיזית, סרבנות עין איש קשר). דה-הומניזציה מתעלמת לעיתים קרובות מהאינדיבידואליות של המטרה (כלומר, מההיבטים היצירתיים והמרגשים של אישיותם) ויכולה למנוע מאדם לחוש אמפתיה או להבין קבוצה סטיגמטית.
דה-הומניזציה עשויה להתבצע על ידי מוסד חברתי (כגון מדינה, שלטון דתי, בית ספר או משפחה), באופן בינאישי, או אפילו בתוך עצמו. דה-הומניזציה יכולה להיות לא מכוונת, במיוחד על יחידים, כמו בסוגים מסוימים של גזענות דה פקטו. דה-הומניזציה מאורגנת על ידי המדינה הופנתה היסטורית נגד קבוצות מיעוט פוליטיות, גזעיות, אתניות, לאומיות או דתיות. אנשים וקבוצות אחרים ממוזערים ושוליים (המבוססים על נטייה מינית, מגדר, מוגבלות, מעמד או עיקרון מארגן אחר) רגישים גם הם לצורות שונות של דה-הומניזציה. מושג הדה-הומניזציה זכה לתשומת לב אמפירית בספרות הפסיכולוגית. היא קשורה רעיונית לאינפרהומניזציה, דה-לגיטימציה, הדרה מוסרית, וואובייקטיפיקציה.
"דה-הומניזציה נתפסת כמרכיב מרכזי באלימות בין-קבוצתית, משום שלעיתים קרובות היא מהווה את המבשר החשוב ביותר להדרה מוסרית, התהליך שבו קבוצות סטיגמטיות מוצבות מחוץ לגבול שבו חלים ערכי מוסר, כללים ושיקולי הוגנות".
דייוויד ליווינגסטון סמית', מנהל ומייסד פרויקט טבע האדם באוניברסיטת ניו אינגלנד, טוען שמבחינה היסטורית, בני אדם עושים דה-הומניזציה זה לזה במשך אלפי שנים. בעבודתו "הפרדוקסים של הדה-הומניזציה", סמית' מציע שדה-הומניזציה מתייחסת בו-זמנית לאנשים כאל אנושיים ותת-אנושיים. הפרדוקס הזה מתגלה, כפי שמזהה סמית, מכיוון שהסיבה לכך שאנשים עוברים דה-הומניזציה היא כדי שניתן יהיה לנצל את התכונות האנושיות שלהם.