היישוב הישן
היחסים בין "היישוב הישן" לבין "היישוב החדש"

| העדות באוכלוסייה היהודית בירושלים, בשנים 1913-1800>  | העדות באוכלוסייה היהודית בירושלים, בשנים 1913-1800> 1800 | העדות באוכלוסייה היהודית בירושלים, בשנים 1913-1800> 1876 | העדות באוכלוסייה היהודית בירושלים, בשנים 1913-1800> 1891 | העדות באוכלוסייה היהודית בירושלים, בשנים 1913-1800> 1901 | העדות באוכלוסייה היהודית בירושלים, בשנים 1913-1800> 1909 | העדות באוכלוסייה היהודית בירושלים, בשנים 1913-1800> 1913 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ספרדים | 2,250 | 7,200 | 7,300 | 7,900 | 6,000 | 19,000 |
| אשכנזים | בתוך הספרדים | 6,600 | 13,574 | 15,180 | 27,170 | 32,918 |
| מערבים | - | - | 2,280 | 2,420 | 1,500 | 1,987 |
| גורג'ים | - | - | 600 | 670 | 1,000 | 476 |
| בוכרים | - | - | 500 | 530 | 500 | 917 |
| תימנים | - | - | 1,068 | 1,288 | 3,000 | 2,874 |
| פרסים | - | - | - | 230 | 1,200 | בתוך הספרדים |
| סך הכל | 2,250 | 13,920 | 25,302 | 28,218 | 40,370 | 58,390 |
בין הבאים בגל העלייה שהחל בשנות ה-80 של המאה ה-19, שנקרא לימים "העלייה הראשונה", היו שניהלו עם אנשי היישוב הישן יחסים מורכבים, שקיטוב ומריבות מחד ושיתוף ואף יניקה הדדית מאידך, שימשו בהם בערבוביה.
רוב אנשי העלייה הראשונה שבחרו להתגורר בירושלים מתרמ"ב (1881), ביכרו שלא להתעמת עם אנשי "היישוב הישן". מלבד אליעזר בן-יהודה ואנשי ביל"ו, היו רובם ככולם שומרי מסורת, וההבדלים ביניהם בנושאי דת ומסורת לא היו רבים. אחדים ניסו אמנם לחולל שינויים ומהפכות, אך אלו נתקלו בהתנגדות רבה, וחלקם דעכו.
בשלהי המאה ה-19, בשנת 1897, תיאר החוקר והלשונאי איש העלייה הראשונה יהודה גור-גרזובסקי את התמורה המעטה והחשובה להרגשתו בעיר ירושלים:
”ירושלים היא המרכז לישוב הישן, אשר תכונותיו וסגולותיו ידועות מכבר לבני הגולה, ולא לנו פה לעסוק בפרטיו, בסדרי הכוללים הרבים ודרכיהם ודברי ריבותיהם - כי לא באנו בזה כי אם לצייר את היישוב החדש ואת החיים החדשים ההולכים ו מ ת פ ת ח י ם [פיזור האותיות במקור], אשר להם העתיד, וסימני התעוררות לחיים חדשים נראו אמנם כה וכה גם בירושלים. ... ותקוה טובה נשקפה, כי הזיו הקל הזה יתחזק והיה לתנועה של חיים שלמים”
רבים מאנשי "היישוב הישן" האשכנזי ומנהיגיהם התנגדו לתנועה הציונית ולהצעותיהם של הוגיה ומנהיגיה. לעומת זאת, בקרב הקהילה הספרדית הוותיקה היו גילויי אהדה לציונות, וכמה מעשיריה (כגון חיים אמזלאג) ועסקניה אף תרמו להתבססותה. בשנת 1883 פרסמו כמה מבני היישוב האשכנזי את קונטרס "קול מהיכל", שנשלח לרבנים באימפריה הרוסית, ובו הביעו התנגדות פומבית ראשונה לתמורות שמחוללים אנשי "היישוב החדש" בערים ובמושבות בארץ. וכך, גם "ב-1885 הובעה מצד חלק מהנהגת ה'יישוב הישן' התנגדות ציבורית למפעלם של חובבי ציון בארץ".
בשנים 1887–1888 פרץ הפולמוס סביב הביל"ויים. חלק מאנשי "היישוב הישן" החרדים האשימו את הביל"ויים בכך שאינם שומרי מצוות במקומות מגוריהם בכלל, ובמושבה החדשה שהקימו גדרה בפרט.
במקביל נוצרו בין אנשי שתי החברות, הישנה-הוותיקה והחדשה, בערים ובמושבות החדשות בארץ, קשרים ויחסי גומלין. רבים עברו מן הראשונה אל השנייה, ואף בלי להעתיק כלל את מקום מגוריהם, והיו שעשו את דרכם היישר אליה. רובד המשכילים יוצאי 'היישוב הישן' פעל ברובו בבתי-הספר החדשים שהוקמו, כגון בית הספר למל, ובית הספר של "כל ישראל חברים", ובעיתונות העברית המקומית, בהם: יוסף בר"נ מיוחס, אברהם מויאל, ישראל דב פרומקין, א"מ לונץ, יואל משה סלומון, אליהו ספיר, י' גולדמן, דוד ילין, א' כהן, חיים הירשנזון, י' מאיר, מ' כהן ואחרים. הם התוודעו ואף החלו לעבוד במשותף עם המשכילים מ"היישוב החדש". אלה היו מרוכזים בבתי הספר במושבות, בוועד הפועל של חובבי ציון ובעיתונות העברית, ביפו ובירושלים, ובהם: אליעזר בן-יהודה, יחיאל מיכל פינס, מ' שטיין, ישראל בלקינד, זאב יעבץ, דוד יודילביץ ואחרים. ההיסטוריון יוסף שלמון מציין כי "שיתוף-הפעולה כלל הוראה בבתי-הספר, הוצאת ספרי לימוד, עיתונים וספרי קריאה, הקמת ספריות ציבוריות וייסוד חברות לתחיית הלשון העברית. הניידות הגבוהה בין שני ה'יישובים' הגבירה עוד יותר את חששות ה'ישן' מה'חדש'. קשה לתאר את 'היישוב החדש' בארץ בשנות ה-80 וה-90, ועוד יותר בעשורים הראשונים של המאה ה-20, בלי 'היישוב הישן' ויוצאיו, כדוגמת האישים שנזכרו למעלה - וכן ישעיהו פרס, שמעון רוקח, גד פרומקין, בני משפחת ריבלין בירושלים ובחברון, משפחת סלונים בחברון ורבים אחרים".
ב-1904, ראשית ימי העלייה השנייה, כאשר ביקר יצחק בן-צבי לראשונה בירושלים, הוא מצא מעט מעש ויצירה של אנשי "היישוב החדש" בעיר: 6-5 משפחות של מורים עבריים, חבורת צעירים שהייתה נאספת בחשאי, והשבועון של אליעזר בן-יהודה השקפה. אך משנה זו ואילך, התחוללה תמורה רבה בירושלים: החלה התיישבותם של אנשי "העלייה השנייה" בעיר ובארץ כולה. חלקם התייחסו בשלילה רבה אל מגזרים, מוסדות ואישים של "היישוב הישן". אנשי היישוב הישן נקטו מצידם בהתבדלות, בפעילות מנע ובשיטור עצמי, אך גם בהתקרבות ובסקרנות, עד כדי התערות גמורה באורחות החיים החדשים.
חברי מערכת "האחדות", (מימין לשמאל) יישובים: יצחק בן-צבי, דוד בן-גוריון ויוסף חיים ברנר; עומדים: אהרן ראובני ויעקב זרובבל (1912)
ירושלים עברה תמורה כתוצאה מהשפעתם ומעשיהם של אנשי "העלייה השנייה". נפתח סניף בנק אפ"ק של ההסתדרות הציונית שהעניק הלוואות פיתוח ליזמים תושבי העיר, התפתח ענף הדפוס, תחילה היו רוב עובדיו מבני "היישוב הישן", ואחר כך השתלבו בו גם אנשי "היישוב החדש". החלו לצאת לאור עיתונים עבריים חדשים, נפתח בית-העם שהיה מרכז לאספות והרצאות שרבות מהן הוקדשו לענייני האומה והשעה, נוסדה מערכת הוראה בבתי הספר ששפתה עברית לעומת היידיש הנהוגה בציבור האשכנזי הוותיק: גני-ילדים, בתי-ספר והגימנסיה העברית. נפתח בית הספר "בצלאל" ונוצרה סביבו קהילה של אמנים, פועלים, בנאים וסתתים. הוקמו הסתדרויות, ועדים ואגודות, חלקם גלויים וחלקם חשאיים: הסתדרות המורים, אגודת הספורט מכבי ומפלגות הפועלים. אנשי "הפועל הצעיר" החלו להוציא לאור כתב עת בשם זה בירושלים, ונעזרה בחבריה שלמה שילר ויוסף חיים ברנר. אנשי מפלגת "פועלי ציון" הוציאו כתב עת בשם "האחדות", שהודפס בבית דפוס בשם זה בירושלים. בין חברי מערכת "האחדות" היו יצחק בן-צבי, רחל ינאית, ישראל שוחט ודוד בן-גוריון.
בשנת תשי"ג (1953) נשא דוד בן-גוריון דברים במעמד 75 שנה לייסוד פתח תקווה: