stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויטאוטאס הגדול
עלייתו לשלטון

ויטאוטאס, בנם של קסטוטיס ושל בירוטה, היה בן דוד של יוגאילה, שנודע לימים כמלך  פולין תחת השם "ולדיסלב השני יגיילו".
אבותיהם, קסטוטיס ואלגירדאס, חילקו את השלטון בליטא רבתי לפי שיטה דיארכית ולא התחרו ביניהם. אלגירדאס נשא את התואר "דוכס גדול של ליטא" וקסטוטיס, "דוכס של טראקאי", היה אחראי על מלחמות ההגנה נגד האבירים הטבטונים. בשנים 1370–1376 השתתף ויטאוטאס הצעיר בקרבות נגד הטבטונים וב-1372 ניהל מלחמה ברוסיה המוסקבאית.
אחרי מותו של אלגירדאס בשנת 1377, ירש יוגאילה את כס הדוכס הגדול ותמה ההרמוניה ביחסים בין בני המשפחה. פרצה במקום זאת יריבות קשה בין הדוכס הצעיר ובין הדוד קסטוטיס ובנו ויטאוטאס. בשנת 1380 כרת יוגאילה ברית חשאית בדובידישקס עם האבירים הטבטונים נגד קסטוטיס.
כשנודע זאת לקסטוטיס, הוא כבש בשנת 1381 את וילנה, כלא את יוגאילה והכריז עצמו דוכס גדול. לבסוף הצליח יוגאילה להימלט וגייס צבא נגד קסטוטיס וויטאוטאס.
בשלב מסוים הסכים קסטוטיס למשא ומתן ונפל במלכודת של יוגאילה שעצר אותו ואת בנו עם הגעתם למקום המפגש. שניהם נכלאו במבצר קרבו. כעבור שבוע קסטוטיס נמצא מת. קיימת מחלוקת בין ההיסטוריונים אם היה זה מוות טבעי או שנרצח.
ויטאוטאס נפל יחד עם אביו בשבי. אחרי שנמלט מהמאסר (יש אומרים, לבוש כאשה) הוא מצא מקלט אצל גיסו, הנסיך של מזוביה.
יוגאילה הגיע בהמשך להסכם חדש - הסכם דוביסה (אוקטובר 1382) - עם האבירים הטבטונים שבו הסכים להתנצר יחד עם ממלכתו, להיות בן ברית של האבירים ולוותר להם על שטח סמוגיטיה עד לנהר דוביסה. בסופו של דבר ההסכם לא אושרר ובקיץ 1383 התחדשה הלחימה בין יוגאילה ובין האבירים הטבטונים.
בנסיבות אלה ויטאוטאס כרת בתורו ברית עם האבירים הטבטונים והוטבל לנצרות תחת השם ויגאנד (בליטאית - ויגאנדאס). מאוחר יותר עזב את הנצרות וחזר לדת האלילים הליטאית. אולם יחד עם בני בריתו הטבטונים לקח חלק בכמה פשיטות בליטא. בינואר 1384 הבטיח שוב לאבירים הגרמנים למסור להם את סמוגיטיה עד לנהר נבז'יס תמורת העלאתו לכס הדוכסות הגדולה של ליטא.
עם זאת, ביולי 1384 החליט ויטאוטאס לעזוב שוב פעם את הטבטונים ולהתפשר עם יוגאילה. הוא הצית שלושה מבצרים טבטונים וכבש את כל השטחים שהיו בשליטת אביו קסטוטיס, פרט לטראקאי.
עלייתו לשלטון > 1389–1392

בשנת 1385 השתתף ויטאוטאס בחתימת האיחוד בקרווה של הכתר הפולני עם הכתר הליטאי. בשנת 1386 קיבל שוב את הדת הנוצרית הקתולית והוטבל בשם אלכסנדר (בליטאית: אלכסנדראס).לפי ההסכם, התחתן יוגאילה עם ידוויגה, מלכת פולין, והפך למלך פולין תחת השם "ולדיסלב יגיילו". יוגאילה השאיר את אחיו סקירגאילה כעוצר של הדוכסות הגדולה של ליטא. אך נוכח התמרמרות שאחזה בעם נגד סקירגאילה, שקל ויטאוטאס לחזור לשלטון. אכן הוא הנהיג בשנת 1389 מרד נגד סקירגאילה ותקף את וילנה ללא הצלחה. אז בהתחלת 1390 נאלץ ויטאוטאס לבקש שוב את עזרתם של האבירים הטבטונים תמורת הבטחה כי יקיים את ההסכם המקורי משנת 1384 וימסור למסדר את סמוגיטיה.
שוב תקף את אדמות ליטא בברית עם האבירים הטבטונים והטיל מצור על וילנה.
על מנת לחזק את השפעתו בשנת 1391 השיא ויטאוטאס את בתו, סופיה ויטובטובנה, עם וסילי הראשון, נסיך מוסקבה.
האצולה הפולנית הרגישה בתקופה זו מתוסכלת מכך שיוגאילה, המלך החדש ולדיסלב השני יגיילו, עסק יותר מדי זמן בענייני ליטא. נעשה ברור כי מלחמת האזרחים עלולה להימשך שנים ולא תביא תועלת כלשהי לממלכה שזה עתה התאחדה. לכן בשנת 1392, השליח של יגיילו, הנרי של מזוביה הציע לוויטאוטאס להיות עוצר כתר בליטא במקום סקירגאילה. ויטאוטאס הסכים ומיהר להצית שוב שלושה מבצרים טבטונים. בין ויטאוטאס ובין ולדיסלב יגיילו נחתם באוגוסט 1392 הסכם אסטרבה, לפיו ויטאוטאס קיבל בחזרה את כל השטחים שהיו בחזקת אביו, כולל טראקאי, ואף שטחים נוספים. נקבע כי הוא יוכל למשול כדוכס גדול של ליטא בשם המלך ולדיסלב יגיילו ובמותו כל השטחים והסמכויות יחזרו למלך פולין.
הדוכסות הגדולה של ליטא > המלחמות במזרח

עדיין לא ידע ויטאוטאס שלווה והיה מעורב בשורה של מלחמות. המשיך במדיניותו של אלגירדאס להשיג שליטה על כמה שיותר שטחים רוסיים. אך שטחים רבים נשארו בשליטת אורדת הזהב.
בשנת 1395 הצליח ויטאוטאס לספח את סמולנסק. בתמיכת המלך וצלב של בוהמיה, האפיפיור בוניפקיוס התשיעי, הבישופים של ליבוניה והדוכס ממקלמבורג, אימץ שוב גישה תקיפה נגד מסדר הטבטונים. אולם בשנים 1397-1395, להבדיל מיוגאליה, נהג בפשרנות ועל ידי הסכם סאלינס - תמורת הבטחה לשביתת נשק ארוכת טווח ויתר על חבל סמוגיטיה לאבירי מסדר.
בינתיים, החאן של אורדת הזהב, טוכטמיש, שנוצח על ידי טימור לנג והודח מכס מלכותו משנת 1395 פנה לוויטאוטאס לעזרה. הדוכס הליטאי הגיע איתו להסכם. הבטיח לסייע בידיו לחזור לשלטון באורדת הזהב ובתמורה יסכימו הטטרים לוותר לטובתו על כמה שטחים ברחבי רוסיה.
בנצלו את ההפוגה שהשיג בחזית המערבית עם הטבטונים, התפנה ויטאוטאס בשנים 1397–1398 למסע צבאי אל עבר הים השחור. הוא גיבש קואליציה שכללה ליטאים, רוטנים, פולנים, רוסים (אך לא את חתנו, הקניאז הגדול וסילי של מוסקבה, שהיה רשמית בן חסות של אורדת הזהב), מולדבים וולאכים. כוחות אלה השתתפו בשלוש פלישות לתוך השטחים שבשליטת אורדת הזהב.
במסע הראשון בשנת 1397 הגיעו הליטאים עד לים השחור ולחצי האי קרים. ויטאוטאס הקים בדרך כמה מבצרים ליטאים, כולל מצודה אחת בשפך הדנייפר. באותם הימים הגיעה ליטא להתפשט שוב בין הים הבלטי ובין הים השחור. אלפי שבויים טטרים הובאו לליטא, ויושבו על יד טראקאי. צאצאיהם היוו קהילות ה"ליפקה טטרים" והקראים הליטאים.
ב-1398 נע צבאו של ויטאוטאס מאזור נהר הדנייפר אל צפון קרים והגיע מזרחה עד לנהר דון.
בהשראת הצלחת המסעות הקודמים, תכננו ויטאוטאס והמלך ולדיסלב השני יגיילו מסע צלב נגד המונגולים שזכתה במאי 1399 בברכת האפיפיור בוניפקיוס התשיעי.
צעד מדיני-צבאי זה היה עשוי להוכיח כי הדוכסות הגדולה קיבלה בשנת 1387 במלואה את הנצרות והפכה למגנתה, ומשום כך לא הייתה לאבירים הטבטונים שום עילה להמשיך בהתקפות בנות מאה השנה נגדה.
לוחמי ליטא ופולין יצאו מקייב והתקדמו לאורך נהר הדנייפר. ב-5 באוגוסט 1399 פגשו את כוחות הטטרים של אורדת הזהב על נהר וורסקלה, מצפון לפולטבה, כמעט באותו מקום כמו קרב פולטבה משנת 1709.
בקרב וורסקלה, בתמיכת טימור לנג, הצליחו טימור קוטלוג חאן והאמיר ידיגאי להנחיל תבוסה לקואליציה של ויטאוטאס, יגיילו והטטרים של טוכטמיש. מעל עשרים נסיכים פולנים וליטאים, לרבות שני אחים של המלך ולדיסלב נהרגו בקרב, וויטאוטאס עצמו ניצל בעור שיניו. על ידי ניצחון מזהיר זה צלחו בני בריתו של טימור לנג לדחוק את גבול הקונפדרציה הפולנית-ליטאית, בחזרה הרחק מן הים השחור. הממלכה הפולנית-ליטאית הוכתה בהלם. פרצו מרידות בכמה מקומות, והקניאז גאורגי הצליח לכבוש מחדש את נחלתו, סמולנסק. טטרים גולים ממלוויו של טוכטמיש ואחרים יושבו גם הם באזור שבין וילנה, מינסק וביאליסטוק, בשטחי ליטא, בלארוס ומזרח פולין של היום.
בהמשך ניהל ויטאוטאס מלחמות נגד הנסיך המורד סבידריגאילו. בשנת 1401 הוכר שוב רשמית על ידי ולדיסלב יגיילו כדוכס גדול של ליטא, תחת חסותו של המלך. בשנת 1404 כבש ויטאוטאס את סמולנסק ובשנת 1410, בראש קואליציה שכללה גם כוחות מונגולים בראשות בנו של טוכטמיש, ג'לאל אד-דין חאן ואוקראינים, פיקד על הצבא הפולני-ליטאי בקרב המפורסם בגרונוולד ששם קץ לכוחו של מסדר האבירים הטבטונים באזור הים הבלטי.
הדוכסות הגדולה של ליטא > המלחמות באבירים הטבטונים

בשנת 1398, במסגרת ההכנות למסע הצלב נגד אורדת הזהב, חתם ויטאוטאס את הסכם סלינס עם האבירים הטבטונים ומסר להם את סמוגיטיה. חבל סמוגיטיה היה חשוב במיוחד בעיני האבירים הטבטונים מפני שהוא הפריד את בסיסם שבפרוסיה מאחיהם, האבירים הליבונים ("האחים הליבונים של החרב") שבלטביה. שני המסדרים הגרמנים - הטבטוני והליבוני ביקשו להתאחד ולהקים כוח משותף בעל עוצמה.
עם זאת לא שלטו האבירים הטבטונים בסמוגיטיה יותר משלוש שנים, מפני שב-13 במרץ 1401, בתמיכתו של ויטאוטאס, מרדו הסמוגיטים והציתו שתי טירות של הטבטונים. האבירים השיגו תגבור משביטריגאילה, אחיו של יגיילו, שחמד את תוארו של ויטאוטאס. ב-1404 נחתם בראציונז' הסכם חדש בין ויטאוטאס ובין הטבטונים, ששיחזר במהותו את תנאי ההסכם בסלינס: סמוגיטיה נמסרה לאבירים הטבטונים ופולין הבטיחה שלא לתמוך בליטא במקרה של מלחמה עתידית.
האבירים הבטיחו לתמוך בוויטאוטאס בחזית המזרחית ושלא לתת יד לתביעות הגדימינים כלפי כס הדוכסים הגדולים של ליטא.
אולם הסכם זה לא הפיג את המתחים וכל המחנות התכוננו למלחמה.
בשנת 1408, אחרי שהשיג שלום במזרח, שב ויטאוטאס לענייני סמוגיטיה. ב-1409 פרץ בגיבויו מרד שני של הסמוגיטים נגד הכובשים הטבטונים. המורדים שרפו את טירת כריסטממל (סקירסנמונייה). המלחמה פרצה כשגם פולין וגם ליטא העניקו תמיכה למורדים. ויטאוטאס גייס צבא גדול מתוך 18 אזורים שבשליטתו. צבא זה הצטרף לכוחות הפולנים והתקדם אל עבר המטה הטבטוני שבטירת מריינבורג (בימינו טירת מאלבורק). ב-1410 פיקד ויטאוטאס עצמו על כוחות הדוכסות הגדולה בקרב גרונוולד. הקרב הסתיים בניצחון מכריע של פולין וליטא. אף על פי שהמצור על מריינבורג לא עלה יפה, האבירים הטבטונים לא הצליחו לעולם להתאושש ומאותו זמן ואילך לא היוו שוב איום רציני על פולין-ליטא.
כתוצאה מהסכם השלום בתורן (1411), השיג ויטאוטאס את סמוגיטיה לכל חייו. אמנם לא הושגה הסכמה על הגבולות. זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הסכים לתווך במחלוקת. בשנת 1413 הוחלט שכל הגדה הימנית של נהר הנמן שייכת לסמוגיטיה, ולפיכך, לליטא. אולם האבירים הטבטונים לא קיבלו את ההחלטה הזאת והמלחמה פרצה מחדש ב-1414.
הקרבות נמשכו כחודשיים והנושאים במחלוקת הובאו בפני ועידת קונסטנץ. אף על פי שלא נמצא פתרון לסכסוך, נפתחה הזדמנות בפני הסמוגיטים להציג את עמדתם בפני מנהיגי אירופה, דבר שבפני עצמו היווה אירוע חשוב בהיסטוריה הדיפלומטית של ליטא.
בהמשך נעשו ללא הצלחה עוד ניסיונות תיווך עד שב-1422 המסדר הטבטוני התחיל שוב במלחמה.
אחרי כחודשיים של קרבות, נחתם ההסכם באגם מלנו. לפי תנאי הסכם זה, סמוגיטיה הוחזרה לליטא לצמיתות, בעוד העיר ממלד (בימינו קלייפדה) והסביבה נשארו בשליטת המסדר. הגבול, כפי שנקבע על ידי ההסכם, נשאר ללא שינוי למשך כ-500 שנה עד למחלוקת של ממל בשנת 1923.
אחרי השלום, יכול ויטאוטאס להתפנות לביצוע רפורמות וליחסיו עם פולין.
הדוכסות הגדולה של ליטא > יחסיו עם פולין

בשנת 1399 מתה מלכת פולין ידוויגה בעת לידה יחד עם תינוקה. שלטונו של יוגאילה בפולין נראה בסכנה בגלל היותו מלך זר שאשתוה המנוחה היוותה הקשר היחיד שלו לכס המלכות הפולני. התבוסה על ידי אורדת הזהב בוורסקלה עוררה גם היא צורך בהערה מחדש של היחסים בין פולין ובין ליטא. משום כך נחתמה בשנת 1401 ברית ראדום בין שתי הארצות. ברית זו זיכתה את ויטאוטאס באוטונומיה רחבה, אך אחרי מותו התואר והסמכויות של דוכס גדול של ליטא היו עשויים לעבור לידי מלך פולין או להפך.
במקרה שוולדיסלב יגיילו ימות ללא יורש, הסכימה האצולה הפולנית לא לבחור מלך חדש מבלי להתייעץ עם ויטאוטאס.
תקדים מיוחד היווה בברית ראדום הצגת מסמך מיוחד מטעם האצולה הליטאית. זו הייתה בפעם הראשונה שמישהו מחוץ לדוכסים הגדולים שיחקו תפקיד בענייני הדוכסות.
בשנת 1413 נחתמה עם פולין ברית הורודלו, שאחד מאדריכליה היה ויטאוטאס. לפי תנאי ברית זו, הדוכסות הגדולה של ליטא נותר דוכסות גדולה נפרדת עם פרלמנט משלה. הפרלמנטים - הסיימים של שתי המדינות השותפות - היו אמורים לדון ביחד בעניינים בחשובים. ברית זו הייתה חשובה מבחינה תרבותית ופוליטית כאחד, מפני שהבטיחה לאצילים הנוצרים הליטאים אותן זכויות כמו לשלאכטה הפולנית. תנאי זה לא חל על האצילים הנוצרים אורתודוקסים (פרבוסלבים). ברית הורודלו סללה את הדרך להידוק המגעים ושיתוף הפעולה בין אצילי פולין וליטא.
בינואר 1429 שלח הקיסר זיגמונד לוויטאוטאס את מינויו למלך פולין, אך השליחים שהובילו את הכתר נעצרו בסתיו 1430 בדרכם על ידי מגנטים פולנים. הקיסר שלח לו כתר נוסף אך ויטאוטאס נפטר בטירתו בטראקאי. הובא לקבורה בקתדרלה של וילנה.
מדיניות הפנים

ויטאוטאס עודד את התפתחותה הכלכלית של ליטא והנהיג שורה של רפורמות. תחת שלטונו הפכה הדוכסות הגדולה ריכוזית יותר, כאשר הנסיכים המקומיים בעלי יחוס מלכותי הוחלפו במושלים נאמנים לוויטאוטאס. המושלים היו בעלי אחוזות אמידים שהיוו בסיס להתגבשות מעמד האצולה הליטאית. בימי ויטאוטאס התחילה עליית השפעתם של בני המשפחות משפחת רדזיוויל וגושטאוטאי. כמו כן הזמין ויטאוטאס יהודים לבוא ולהתגורר בערים טרוקי, ברסט-ליטובסק וגרודנו והעניק להם זכויות הגנה וחירויות נרחבות.
משפחתו

נשותיו:
אנה סביאטוסלבה מסמולנסק - נישאה לו בסביבות 1370. היא נפטרה בשנת 1418. ממנה נולדה לו בתו היחידה סופיה ויטובטובנה.
יוליאנה אולשנסקה, בתו של איוואן אולשנסקי ואחיינית של אשתו הראשונה - נישאה לו אחרי 1418. לא הולידה לו ילדים.
הנצחה

האוניברסיטה של ליטא בקאונאס - קיבלה את שמו בשנים 1930 לכבוד מלאת 500 שנה למותו. היא נשאה את שמו עד שנת 1940 ושוב בימי הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 ועד 1943. נקראת שוב ויטאוטאס החל משנת 1989.
לקריאה נוספת

על ויטולד באתר ברוסית על הדוכסות הגדולה של ליטא
הערות שוליים

↑  רשמית 1401
↑  ארגון יוצאי קאליש והסביבה, כתב הזכויות של יהודי קאליש
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269530905171  PLWABN: 9810624621305606  BIBSYS: 7019238  BnF: cb15116746x (data)  GND: 11876957X  ISNI: 0000 0001 2138 3221  LCCN: n84158374  LNB: 000129412  NKC: mub2016936674  NTA: 071426493  SELIBR: 283612  SUDOC: 061500208  VcBA: 495/25112  VIAF: 263234896   WorldCat (עם VIAF): 263234896 
ויטאוטאס ואביו, קסטוטיס נעצרים על ידי יוגאילה
פסל של ויטאוטאס הגדול בקובנה
ויטאוטאס הגדול בקרב גרונוולד, בציור מאת יאן מטייקו
טירת האי בטרקאי
וילהלם, דוכס בבוואריה

וילהלם, דוכס בבוואריה (בגרמנית: Wilhelm, Herzog in Bayern; 10 בנובמבר 1752 - 8 בינואר 1837), היה דוכס בווארי מבית ויטלסבאך, אשר היה רוזן פפאלץ-בירקנפלד-גלנהאוזן, וסבא רבא של אליזבת, נסיכת בוואריה ("סיסי").
ביוגרפיה

וילהלם נולד בגלנהאוזן שברוזנות פפאלץ-בירקנפלד-גלנהאוזן ב-10 בנובמבר 1752, ליוהאן, רוזן פפאלץ-גלנהאוזן ולסופיה שרלוטה מזאלם-דאון, בתם של קרל, רוזן הבר והריין זאלם-דאון ולואיזה, רוזנת נסאו-אוטוויילר. בשנת 1778 הפך וילהלם לחבר כבוד באקדמיה הבווארית למדעים.
ב-30 בינואר 1780 התחתן וילהלם במנהיים עם מריה אנה מצווייבריקן-בירקנפלד, בתם של פרידריך מיכאל, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד ומריה פרנצסקה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך, ממנה נולדו לו שני ילדים.
בשנת 1799 נפטר ראש בית ויטלסבאך, קרל תאודור, הנסיך הבוחר מבוואריה, ובאותה העת נותרו רק שני ענפים ששרדו מבית ויטלסבאך: צווייבריקן (בראשותו של הדוכס מקסימיליאן יוזף) ובירקנפלד (בראשות הרוזן וילהלם). מקסימיליאן יוזף ירש את התארים של קרל תאודור, ואילו וילהלם פוצה עם התואר של דוכס בבוואריה. התואר "דוכס בבוואריה" נבחר, משום שבשנת 1506 הוחלט בבית ויטלסבאך על העדפת הבן הבכור, וכתוצאה מכך יכול להיות רק אחד עם התואר דוכס בוואריה בכל זמן נתון.
בשנת 1806 הוקמה ממלכת בוואריה בראשות גיסו מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה, וב-8 בינואר 1837 מת וילהלם בלנדסהוט או בבמברג.
משפחתו

ב-30 בינואר 1780 התחתן וילהלם עם מריה אנה מצווייבריקן-בירקנפלד, בתם של פרידריך מיכאל, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד ומריה פרנצסקה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך, ממנה נולדו לו שני ילדים:
מריה אליזבת, דוכסית בבוואריה (1784–1849), התחתנה עם לואי-אלכסנדר ברתייה
פיוס אוגוסט, דוכס בבוואריה (1786–1837), התחתן עם אמלי לואיזה, נסיכת ארנברג
וילהלם, מרקיז באדן-באדן

וילהלם, מרקיז באדן-באדן (בגרמנית: Markgraf Ludwig Wilhelm von Baden-Baden; ‏30 ביולי 1593 - 22 במאי 1677), היה מרקיז באדן-באדן בין השנים 1596–1677.
ביוגרפיה

וילהלם נולד ב-30 ביולי 1593 בבאדן-באדן, לאדוארד פורטונאט, מרקיז באדן-באדן ולמריה ואן אייקן, בתם של הברון יובסט ואן אייקן וברברה ממול. בשנת 1594 כבש ארנסט פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך את מרקיזות באדן-באדן, ובשנת 1596 ויתר אביו על זכויותיו לטובת וילהלם, אולם וילהלם קיבל את השליטה בנחלותיו רק לאחר תבוסתו של גאורג פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך בקרב וימפפן מידי יוהאן ט'סרקלס פון טילי.
בתקופת שלטונו של וילהלם, סבלה באדן מציד מכשפות איום, ובין השנים 1626–1631 נאשמו בכך 244 איש, רובם נשים, ו-231 נידונו ונשרפו.
בשנת 1631 וילהלם איבד את השליטה בנחלותיו לטובת השוודי גוסטב הורן, והוא חזר לשלטון רק לאחר שלום פראג (1635) ושלום וסטפאליה ב-24 באוקטובר 1648. במהלך הלחימה הזו, וילהלם נפל בשבי, אך לא הוכר ושוחרר כחייל רגיל.
ב-22 במאי 1677 מת וילהלם בבאדן-באדן, ונכדו לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

ב-13 באוקטובר 1624 התחתן וילהלם עם קתרינה אורסולה מהוהנצולרן-הכינגן, בתם של יוהאן גאורג, נסיך הוהנצולרן-הכינגן ופרנציסקה מזאלם-נופוויל, ממנה נולדו לו 14 ילדים:
פרדיננד מקסימיליאן, נסיך הכתר של באדן-באדן (1625–1669), התחתן עם לואיזה כריסטינה, נסיכת סבויה
לאופולד וילהלם, מרקיז באדן-באדן (1626–1671)
פיליפ זיגמונד מבאדן-באדן (1627–1647)
וילהלם כריסטופר מבאדן-באדן (1628–1652)
הרמן מבאדן-באדן (1628–1691)
ברנהרד מבאדן-באדן (1629–1648)
איזבלה אוגניה קלרה מבאדן-באדן (1630–1632)
קתרינה פרנציסקה הנרייטה מבאדן-באדן (1631)
קלאודיה מבאדן-באדן (1633)
הנרייטה מבאדן-באדן (1634)
אנה מבאדן-באדן (1634–1708)
מריה מבאדן-באדן (1636)
פרנץ מבאדן-באדן (1637)
מריה יוליאנה מבאדן-באדן (1638)
בשנת 1650 התחתן וילהלם עם מריה מגדלנה מאטינגן-באלדרן, בתם של ארנסט הראשון, רוזן וקתרינה מהולפנשטיין-ויזנשטייג, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
פיליפ פרנץ וילהלם מבאדן-באדן (1652–1655)
מריה אנה וילהלמינה, מרקיזת באדן-באדן (1655–1701), התחתנה עם הנסיך פרדיננד אוגוסט לאופולד מלובקוביץ', דוכס זאגן
קרל ברנהרד מבאדן-באדן (1657–1678)
אווה מבאדן-באדן
מריה מבאדן-באדן
וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר

וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר (בגרמנית: Wilhelm Herzog von Sachsen-Weimar;‏ 11 באפריל 1598 – 17 במאי 1662), היה דוכס סקסוניה-ויימאר בין השנים 1620 - 1662, ודוכס סקסוניה-אייזנך בין השנים 1644 - 1662.
ביוגרפיה

וילהלם נולד ב-11 באפריל 1598 באלטנבורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-ויימאר, ליוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר, ולדורותיאה מריה מאנהלט, בתו של יואכים ארנסט, נסיך אנהלט.
בשנת 1605 מת אביו יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר, ואחיו יוהאן ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר עלה לשלטון במקומו. עם פרוץ מלחמת שלושים השנים הצטרף יוהאן ארנסט לפרוטסטנטים, ואף השתתף בקרב ההר הלבן. בשנת 1620 מונה וילהלם לעוצר במקומו, ולאחר שנהרג יוהאן ארנסט בהונגריה בשנת 1626 עלה וילהלם לשלטון במקומו. לאחר מותו של גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, נשא ונתן וילהלם עם פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1635 חתם עמו על הסכם פראג. בשנת 1638 מת יוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-אייזנך, ונחלותיו עברו ביקר לדוכסות סקסוניה-ויימאר. בשנת 1640 פוצלה הדוכסות בין שלושת האחים; וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר, אלברכט הרביעי, דוכס סקסוניה-אייזנך, וארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה. בשנת 1644 מת אלברכט ללא בנים, והנחלה חולקה בין אחיו.
בשנת 1650 מת דודו לודוויג הראשון, נסיך אנהלט-קתן, שהיה ראש האגודה מניבת הפירות (Fruchtbringende Gesellschaft), ולאחר תום תקופת האבל מונה וילהלם במקומו לראש האגודה, ושימש בתפקיד זה עד מותו.
ב-17 במאי 1662 מת וילהלם בויימאר, ונחלתו חולקה בין ארבעת בניו; יוהאן ארנסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר, אדולף וילהלם, דוכס סקסוניה-אייזנך, יוהאן גאורג, דוכס סקסוניה-מרקזהל וברנהרד, דוכס סקסוניה-ינה.
משפחתו

ב-23 במאי 1625 התחתן וילהלם עם אלאונורה דורותיאה מאנהלט-דסאו, בתם של יוהאן גאורג הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ודורותיאה, רוזנת פפאלץ-זימרן. ממנה היו לו 9 ילדים:
וילהלם (1626).
יוהאן ארנסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר (1627–1683).
יוהאן וילהלם (1630–1639).
אדולף וילהלם, דוכס סקסוניה-אייזנך (1632–1668).
יוהאן גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-אייזנך (1634–1686).
וילהלמינה אלאונורה (1636–1653).
ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-ינה (1638–1678).
פרידריך (1640–1656).
דורותיאה מריה מסקסוניה-ויימאר (1641–1675), התחתנה עם מוריץ, דוכס סקסוניה-צייץ.
וולפגנג קאפ

| --- | --- |

 לידה:  24 ביולי 1858 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  12 ביוני 1922 (בגיל 63) קליניקום סנט גאורג, לייפציג, רפובליקת ויימאר 
 מדינה:  ארצות הברית, גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת טיבינגן  אוניברסיטת גטינגן  גימנסיום פרידריך-וילהלם 
 תפקיד:  חבר הרייכסטאג של האימפריה הגרמנית 
 מפלגה:  מפלגת המולדת של גרמניה 
 חתימה:   
 
וולפגנג קאפ (בגרמנית: Wolfgang Kapp;‏ 24 ביולי 1858 – 12 ביוני 1922) היה עיתונאי גרמני תושב פרוסיה המזרחית.
ביוגרפיה

בברלין וולפגנג התחנך בגימנסיה פרידריך-וילהלם. הוא למד משפטים באוניברסיטת טובינגן. לאחר שעזב את האוניברסיטה עבד במשרד האוצר ומאוחר יותר ניהל אחוזה במזרח פרוסיה. קאפ הפך למייסד מכון האשראי החקלאי אשר זכה להצלחה רבה בקידום צורכיהם של בעלי אדמות וחקלאים באותו פרובינציה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא פיתח דעות ימניות והיה אחד המבקרים המובילים של הקנצלר תיאובולד פון בתמן-הולווג. בשנת 1917 הוא איחד כוחות עם אלפרד פון טירפיץ להקמת מפלגת המולדת הגרמנית. בקיץ 1918 היו בה כ -1,250,000 חברים. המפלגה פורקה לאחר המהפכה הגרמנית בתום המלחמה. בשנה שלאחר מכן הוא נבחר לרייכסטאג שם פעל למען שיקומו של הקיסר וילהלם השני. באוגוסט 1919 הוא עזר לגנרל אריך לודנדורף ולולדמאר פאבסט להקים את מפלגת האיחוד הלאומי, שנאבקה למהפכה נגדית ולממשל מיליטריסטי שמרני. קאפ היה ממייסדי מפלגת העם הלאומית הגרמנית ונבחר לרייכסטאג ב-1919. התפרסם כמנהיג לאומני בגרמניה שהנהיג את הפוטש של קאפ ברפובליקת ויימאר ב-13 במרץ 1920. הוא היה לקנצלר גרמניה לתקופה קצרה בעת הפוטש שמארגניו היו מפקדי הפרייקור. ניסיון ההפיכה נכשל לאחר שביתה של פועלים גרמניים בכל רחבי המדינה.
לאחר כישלון הפוטש, קאפ מצא מקלט בשוודיה. אולם לאחר שנתיים בגלות הותר לו לחזור לגרמניה באפריל 1922. הוא מת חודשיים לאחר מכן ממחלת הסרטן בלייפציג.
הערות שוליים

↑  Wolfgang Kapp, spartacus-educational.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007449076405171  BnF: cb12237164m (data)  GND: 118891502  ISNI: 0000 0000 2314 5393  LCCN: n82069829  NTA: 073354198  SUDOC: 03108656X  VIAF: 47559868   WorldCat (עם VIAF): 47559868 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וילהלם, הלורד של לינבורג

וילהלם, הלורד של לינבורג (בגרמנית: Wilhelm von Lüneburg, ‏11 באפריל 1184 - 12 בדצמבר 1213), היה בנו של היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה, ואבי השושלת של דוכסות בראונשווייג-לינבורג, שממנה יצא גם בית הנובר.
ביוגרפיה

וילהלם נולד ב-11 באפריל 1184 בוינצ'סטר שבאנגליה, להיינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה ולמתילדה, נסיכת אנגליה, בתם של הנרי השני, מלך אנגליה ואלינור, דוכסית אקוויטניה. וילהלם נולד במהלך גלותו של אביו, לאחר שהודח משלטונו על ידי פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואף לאחר חזרתו של אביו לגרמניה נשאר וילהלם באנגליה בחצר דודו ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה.
בשנת 1193 נפל דודו ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה בשבי אצל לאופולד החמישי, דוכס אוסטריה והועבר לידי היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהסכים לשחררו תמורת כופר, ועד לתשלום הכופר נשלחו וילהלם ואחיו אוטו ללאופולד מאוסטריה כבני ערובה.
בשנת 1195 מת אביו היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה, ווילהלם ירש אותו יחד עם אחיו היינריך ואוטו. לאחר מכן הגיעו האחים להסכם עם אדולף מאלטונה, ארכיבישוף קלן, ובשנת 1198 הכתיר אדולף את אוטו לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1199 מת דודם ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה, ווילהלם והיינריך נסעו לאנגליה לדרוש את ירושתו, אולם דודם ג'ון ירש אותו.
במאי 1202 חילקו ביניהם האחים את נחלות אביהם, ווילהלם קיבל את הנחלות באזור בראונשווייג ולינבורג. ב-12 בדצמבר 1213 מת וילהלם בלינבורג, ובנו אוטו ירש את נחלותיו. בשנת 1235 הפך בנו לדוכס בראונשווייג, ומצאציו יצא בית הנובר.
משפחתו

בקיץ 1202 התחתן וילהלם עם הלנה מדנמרק, בתם של ולדמר הראשון, מלך דנמרק וסופיה ממינסק, ממנה נולד לו בן אחד:
אוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1204–1252)
וילהלם, דוכס נסאו

וילהלם, דוכס נסאו (גרמנית: Adolf Wilhelm August Karl Friedrich von Nassau‏, 14 ביוני 1792 - 20 באוגוסט 1839), היה דוכס נסאו בין השנים 1816–1839.
ביוגרפיה

וילהלם נולד בקירכהיימבולאנדן ב-14 ביוני 1792, לפרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג ולואיזה איזבלה, רוזנת העיר קירכברג, בתם של וילהלם גאורג, רוזן העיר קירכברג, רוזן זיין-הכנבורג ואיזבלה אוגוסטה, נסיכת רויס-גרייץ.
ב-17 ביולי 1806 הצטרפו נסיכות נסאו-ויילבורג ונסיכות נסאו-אוזינגן לקונפדרציה של הריין, וב-30 באוגוסט 1806 התאחדו הנסיכויות לישות אחת - דוכסות נסאו. בראש הדוכסות הועמד פרידריך אוגוסט, נסיך נסאו-אוזינגן שהיה המבוגר מבין שני השליטים, ומכיוון שלא היו לו ילדים נקבע שאביו פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג יירש אותו לאחר מותו. במהלך קרב ווטרלו פיקד וילהלם על כוחות נסאו, שלחמו לצד הקואליציה האנטי-צרפתית השביעית.
לאחר תבוסת נפוליאון, הוחלט בקונגרס וינה לצרף לדוכסות גם את נסיכות אורנז'-נסאו, ובכך לאחד את כל נחלות בית נאסאו תחת שליט יחיד. הדוכסות הצטרפה לקונפדרציה הגרמנית, ובשנת 1816 הועברה בירת הדוכסות לעיר ויסבאדן.
ב-9 בינואר 1816 מת אביו פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג מנפילה במדרגות, ווילהלם מונה לנסיך נסאו-ויילבורג. לאחר מות פרידריך אוגוסט, דוכס נסאו ב-24 במרץ 1816, עלה וילהלם לשלטון במקומו כדוכס נסאו.
ב-20 באוגוסט 1839 מת וילהלם בבאד קיסינגן שבממלכת בוואריה, ובנו אדולף, דוכס נסאו עלה במקומו לשלטון.
משפחתו

ב-24 ביוני 1813 התחתן וילהלם עם לואיזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, בתם של פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ושרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
אוגוסטה (1814)
תרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג (1815–1871), התחתנה עם פטר, דוכס אולדנבורג
אדולף, הדוכס הגדול של לוקסמבורג (1817–1905)
וילהלם קרל (1819–1823)
מוריץ (1820–1850)
מריה (1822–1824)
וילהלם (1823–1828)
מריה, נסיכת נסאו (1825–1902), התחתנה עם הרמן, נסיך ויד
ב-23 באפריל 1829 התחתן וילהלם עם פאולינה, נסיכת וירטמברג, בתם של פאול, נסיך וירטמברג ושרלוטה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
בת מתה (1830)
הלנה, נסיכת נסאו (1831–1888), התחתנה עם גאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט
ניקולאוס וילהלם, נסיך נסאו (1832–1905)
סופיה מנסאו (1836–1913), התחתנה עם אוסקר השני, מלך שוודיה
וסטנד

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  ברלין
 שטח:  13.53 קמ"ר 
 אוכלוסייה:  39,969 (30 ביוני 2015)
 קואורדינטות:  52°30′45″N 13°15′45″E﻿ / ﻿52.5125°N 13.2625°E﻿ / 52.5125; 13.2625
 שכונות נוספות בברלין
    לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה   
 
וסטנד (בגרמנית: Westend; מבוטא "וֶסטן") היא שכונה בברלין ברובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף.
גאוגרפיה

השכונה ממוקמת בקצה המערבי של העיר הפנימית של ברלין, על רמה בין נהרות השפרה וההאוול. בדרום ובמזרח היא גובלת בשכונות רובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף: שרלוטנבורג ממזרח וגרונוולד מדרום (כך שקצהו הצפוני של יער גרונוולד נכלל בתחומי השכונה). ממערב היא גובלת ברובע שפנדאו.