stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליזבת הרלי
הערות שוליים

↑  אליזבת הרלי באתר ביוגרפיות אנגלי
↑  כתבה של ה-BBC מיום 4.4.2002
↑  ביוגרפיה של אליזבת הרלי באתר tv.com
↑  http://fp.enter.net/~purrfect/chris.htm
1 2 3 4  כתבת ה-BBC מיום 4.4.2002, לעיל
↑  אליזבת הרלי על גבי שער המגזין ווג
↑  כתבה של ה-BBC מיום 18.12.2000
↑  Andy Marx, Grant inks two-year deal at Castle Rock, Variety Magazine 8.7.1994
↑  UPI, Hugh Grant and ex- may close movie company
↑  מידע על קו בגדי הים של הרלי באתר hellomagazine
↑  מידע על קו בגדי הים של הרלי בניו יורק טיימס
↑  הודעה רשמית על הפרידה באתר איי פי
↑  https://www.algemeiner.com/2012/04/23/50-of-new-giving-pledge-donors-are-jewish/
↑  כתבה של ה-BBC העוסקת במערכת היחסים בין הרלי לבינג מיום 20.6.2002
↑  כתבה במגזין הלו! מיום 9.3.2007
↑  כתבה בעיתון טלגרף מיום 7.3.2007
↑  כתבה מהמגזין הלו! מיום 13.3.2007
↑  "Elizabeth Hurley engaged to cricket star Shane Warne". Reuters Canada. 3 באוקטובר 2011. נבדק ב-4 באוקטובר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Elizabeth Hurley and Shane Warne quietly decide to split". Hello. 16 בדצמבר 2013. נבדק ב-20 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ביוגרפיה של הרלי באתר WomenCelebs
↑  מידע על אירועי הצדקה באתר בית החולים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007441944605171  PLWABN: 9810631820205606  BIBSYS: 1005500  BNE: XX1295915  BnF: cb14188629v (data)  CANTIC: a11028919  GND: 130073830  ISNI: 0000 0001 0921 9031  LCCN: no97070305  LNB: 000350456  NARA: 10574825  NKC: xx0079958  NLK: KAC2020M2509  NTA: 153368306  RERO: 02-A017462337  SNAC: w6126nzh  SUDOC: 079570119  Trove: 1566497  VIAF: 85827378   WorldCat (עם VIAF): 85827378
אנשים זרים

אנשים זרים הוא אלבום של ירדנה ארזי, אשר יצא ב-1992.
הפקה

האלבום עורר ציפיות גבוהות לקראת שובה של ארזי לעשייה מוזיקלית אחרי שלוש שנות שתיקה. לצורך האלבום גייסה ארזי את המפיק יעקב גלעד ואת שותפו המרכזי ליצירה, יהודה פוליקר. לצדם שימש כמנהל מוזיקלי המוזיקאי גלעד עצמון. החיבור בין עצמון לארזי עורר הרמת גבה בתעשיית המוזיקה, לצד ביקורת שלילית על האלבום, למרות שזכה להצלחה וזכה בתואר אלבום זהב. בכל תקופת ההקלטות שמרו ארזי וגלעד על דממה תקשורתית, והדפו כל ניסיון לדלות פרטים על הכיוון המוזיקלי. לבסוף בחרו בקו אתני עם נגיעות יווניות, וכן בטקסטים מורכבים ועמוקים של יונה וולך, לאה גולדברג ותרצה אתר.
העבודה על האלבום "אנשים זרים" נמשכה כשלוש שנים. ב-13 באוקטובר 1991 הוציאה לאור ארזי סינגל ראשון לרדיו, הלהיט ילדה יחפה שכתבו לה אסתר שמיר וגלעד עצמון. השיר, שתיאר בצורה קודרת וכואבת את המצב אז במדינה, עורר עניין תקשורתי רב בשל שובה של ארזי לפעילות וזכה להצלחה גדולה, ושהה 20 שבועות במצעד הפזמונים של רשת ג' מהם 3 שבועות בראש. השיר רומז לירדנה ארזי עצמה אשר נודעה כזמרת קלועת צמות שנהגה להצטלם בתקשורת פעמים רבות כשהיא יחפה
בעקבותיו יצאו הסינגלים "ארמון הקרח" שכתבו אסתר שמיר וגלעד עצמון (12 בינואר 1992, 10 שבועות במצעד הפזמונים), "שיר אישה בחורף" ("אהבתנו היא תשבץ") שכתבו יהונתן גפן ויהודה פוליקר (8 במרץ 1992, 7 שבועות במצעד הפזמונים), "מתוך הנשכחות" שהלחין יהודה פוליקר למילים של לאה גולדברג (19 באפריל 1992, 5 שבועות במצעד הפזמונים) ו"הבובה של גוגול", שהלחין דני שושן למילים של יונה וולך (16 באוגוסט 1992, 10 שבועות במצעד הפזמונים).
בנוסף יצאו הסינגלים "דמעת אמא שלי", לחן של גלעד עצמון לטקסט של תרצה אתר (24 במאי 1992) ו"כל זה ואני" לחן של שאול בן אמיתי למילים של יונה וולך (29 בנובמבר 1992) אשר צעדו שבוע אחד בלבד במצעד הפזמונים. סינגל נוסף מהאלבום "אולי אני אבודה" נכתב על ידי יעקב גלעד ללחן של השיר Eleni שביצעה במקור הזמרת היווניה חאריס אלקסיו והיה ללהיט גדול.
במצעד הפזמונים העברי השנתי דורגו השירים ילדה יחפה במקום השביעי ו"שיר אישה בחורף" במקום ה-12, אך ארזי הפסידה את תואר זמרת השנה לגלי עטרי.
האלבום נחל הצלחה וזכה בתואר אלבום זהב. הוא נמכר ב-18 אלף עותקים, ולמרות ההצלחה הותקף רבות בכלי התקשורת. ידיעות אחרונות פרסם כתבה גדולה תחת הכותרת "הנפילה", בה תקפו את ארזי שורה של אנשים שעבדו איתה בעבר, בהם גברי מזור, שהיה יועצה האמנותי עד 1989, ואהוד מנור, שלראשונה בקריירה של ארזי לא כתב שיר לאלבום שלה.
המתקפה התקשורתית הביאה את ארזי להפסקה נוספת בת שלוש שנים עד צאת אלבומה הבא.
רשימת השירים באלבום

מתוך הנשכחות (לאה גולדברג/יהודה פוליקר)
שיר אישה בחורף (אהבתנו היא תשבץ) (יהונתן גפן/יהודה פוליקר)
אולי אני אבודה (אולי אני בזבזתי את אהבתה) (יונה וולך/שאב מאמי)
פתאום אני אדם פחדן (יונה וולך/יווני)
השיר נקרא במקור "פתאום אני נעשית".
אינני (יעקב גלעד/יווני)
השיר, שנקרא במקור "אלני" (ELENI), בוצע במקור על ידי הזמרת חאריס אלקסיו. ב-1988 בוצע השיר לראשונה בעברית על ידי יעקב נווה באלבומו "אהבה ממבט שני", ונקרא בתרגומו של דודו ברק "אלני בת אלמוות". לאלבום זה של ארזי השיר תורגם מחדש על ידי יעקב גלעד, כשדמותה של גיבורת השיר המקורי אינה מסופרת בו.
כל זה ואני (הבית עומד) (יונה וולך/שאול בן אמיתי)
ילדה יחפה (אסתר שמיר/גלעד עצמון)
הבובה של גוגול (שן דובי שן) (יונה וולך/דני שושן)
דמעת אמא שלי (תרצה אתר/גלעד עצמון)
ארמון הקרח (אסתר שמיר/גלעד עצמון)
משתתפים באלבום

יעקב גלעד - ייעוץ אמנותי, הפקה.
יהודה פוליקר - הפקה מוזיקלית, עיבודים, קולות רקע, אקורדיון, גיטרה, מנדולינה, בס, גיטרה חשמלית
גלעד עצמון - הפקה מוזיקלית, עיבודים, כלי נשיפה
חיים רומנו - גיטרות
דלית כהנא - קולות רקע
עינת אורון - קולות רקע
יוסי שיר - קולות רקע
הערות שוליים

↑  יואב בירנברג, ירדנה ארזי. חדש, חדשות, 13 באוקטובר 1991
↑  אמיר שוורץ, המלכה היחפה: ירדנה ארזי חוגגת 70, באתר ynet, 24 בספטמבר 2021
היסטוריה של הנשק הגרעיני

כדור אש גרעיני מאיר את שמי הלילה בעת ניסוי גרעיני בארצות הברית
נשק גרעיני הוא אמצעי בעל פוטנציאל הרס עצום, המהווה את אחד מכלי הנשק העיקריים להשמדה המונית. פוטנציאל ההרס של הנשק הגרעיני נובע מכמות האנרגיה העצומה המשתחררת בתגובות ביקוע גרעיני או היתוך גרעיני. ראשיתו של הנשק הגרעיני בשנות ה-40 של המאה ה-20, ובימינו הוא עומד במרכז סוגיית התפשטות הנשק הגרעיני ושימוש אפשרי בו בידי גורמי טרור בראשית המאה ה-21.
נשק הביקוע הראשון כונה פצצת אטום, ופותח על ידי ארצות הברית וצוות בינלאומי במהלך מלחמת העולם השנייה במסגרת פרויקט מנהטן. ברית המועצות החלה בפיתוח עצמאי מעט מאוחר יותר. זמן לא רב אחר כך, פיתחו שתי המדינות פצצות מימן - נשק היתוך הרסני אף יותר. במהלך המלחמה הקרה צברה כל אחת משתי המדינות כמויות אדירות של נשק גרעיני. לכל אחת מהמדינות היו טילים שיכלו לפגוע במטרות בכל מקום בעולם. כיום ישנן לפחות תשע מדינות בעלות נשק גרעיני. הדיונים הבינלאומיים בנושא מתמקדים כיום באיום שבלוחמה גרעינית ובהתפשטות נשק גרעיני למדינות נוספות או קבוצות.
עד היום התרחשו לפחות ארבע התרעות שווא, המאוחרת ביותר בשנת 1995, שבעטיין כמעט ניצתה מלחמה גרעינית בין ארצות הברית לרוסיה.
פיזיקה ופוליטיקה בשנות ה-30 של המאה ה-20

בעשורים הראשונים של המאה ה-20, עבר המחקר הפיזיקלי מהפכות שנגעו להבנת טבע האטום. בשנת 1898 גילו הפיזיקאים הצרפתיים פייר קירי ומארי קירי שבתוך עפרת האורניום קיים חומר בעל רמה רדיואקטיביות גבוהה, המכונה רדיום. הדבר הפיח תקווה בלבם כי היסודות בטבע עשויים להכיל כמויות עצומות של אנרגיה חבויה.
ניסויים שבוצעו על ידי ארנסט רתרפורד בשנת 1911 העלו כי רוב המסה האטומית אצורה בגרעין האטום, העשוי מפרוטונים ומוקף באלקטרונים. בשנת 1932 גילה ג'יימס צ'דוויק שהגרעין כולל חלקיק נוסף, המכונה נייטרון. באותה שנה ממש ביקעו ג'ון קוקרופט וארנסט רתרפורד את האטום בפעם הראשונה בהיסטוריה. לראשונה שונה בהצלחה הגרעין האטומי של יסוד לגרעין שונה, באמצעים מלאכותיים.
בשנת 1934 גילו הפיזיקאים הצרפתיים אירן קירי ופרדריק ז'וליו-קירי שרדיואקטיביות מלאכותית יכולה להיווצר ביסודות יציבים על ידי הפצצתם בחלקיקי אלפא. באותה שנה דיווח הפיזיקאי האיטלקי אנריקו פרמי על תוצאות דומות בעת הפצצת אורניום בנייטרונים.
בשנת 1938 פרסמו הגרמנים אוטו האן ופריץ שטרסמן את ממצאיהם והוכיחו שמה שראה פרמי בשנת 1934 היה למעשה ביקוע גרעין האורניום: ביקוע גרעיני. מעתה ואילך היו רוב הפיתוח והמחקר שהביאו ליצירת הנשק הגרעיני נעשים על ידי מדענים יהודים, בני ארצות שונות. זמן קצר לאחר שפרסמו אוטו האן ופריץ את ממצאיהם, תיארה הפיזיקאית היהודיה ליזה מייטנר ואוטו רוברט פריש את המנגנונים התאורטיים של ביקוע הגרעין וחשפו את העובדה שכמויות אנרגיה קושרת רבות שוחררו בזמן התהליך. ההונגרי לאו סילארד אישר באמצעות ניסוייו שלא רק אנרגיה השתחררה בתהליך אלא גם נייטרונים. בכך גברה ההיתכנות לתגובת שרשרת גרעינית, שבה כל ביקוע גורר שני ביקועים נוספים או יותר, וכמות האנרגיה המשתחררת גדלה מעריכית.
בעוד הצבא הנאצי צועד לתוך צ'כוסלובקיה בשנת 1938 ואז לפולין בשנת 1939, החלו רבים מהפיזיקאים המפורסמים לעזוב את אירופה מחשש העימות המתקרב, בהם שלושת הפיזיקאים נילס בוהר, אנריקו פרמי ואלברט איינשטיין, שהובילו לפיתוח הנשק הגרעיני בארצות הברית. המדענים משני צידי המתרס היו מודעים היטב לאפשרות יישום הידע בתחום הביקוע הגרעיני בפיתוח נשק בעל עוצמה חסרת תקדים, אולם באותה תקופה לא היה איש בטוח כיצד ניתן לעשות זאת. בראשית מלחמת העולם השנייה, חדלו הפיזיקאים לפרסם מאמרים בנושא הביקוע, כצעד של צנזורה עצמית בניסיון למנוע מהיריב להשיג יתרון.
המאמץ הגרמני

פרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית (נודע בגרמניה כ-Uranverein - מועדון האורניום) החל באפריל 1939, מספר חודשים לאחר גילוי הביקוע הגרעיני בינואר 1939.
הפרויקט התמקד במספר כיוונים: בניית כור גרעיני, ייצור מים כבדים ואורניום וכן הפרדת איזוטופים. מובילי הפרויקט היו קורט דיבנר, אברהם אסאו, וולטר גרלך ואריך שומן. בינואר 1942 הפנה משרד החימוש הגרמני את הטיפול בפרויקט לידי מועצת המחקר של הרייך. בתקופה זו התפצל הפרויקט בין תשעה מכונים שונים שכל אחד מהם התמקד בכיוון אחר, והתקבלה הבנה שתוצריו לא יהיו שימושיים במהלך המלחמה. לכן הלך ופחת מספר המדענים בפרויקט וכשרונותיהם הופנו לפרויקטים בעלי תועלת מידית. עם סוף המלחמה נוצל הידע הגרמני בפרויקט הגרעין על ידי בעלות הברית, כמו למשל הידע ביצירת טילי ה-V-2, כיוון שמרבית הפרויקט רוכז בשטחים שבמערב גרמניה.
הרתעה ומנהיגות

במהלך שנות ה-50 ושנות ה-60 המוקדמות של המאה ה-20 מרוץ החימוש גרעיני בין ארצות הברית לברית המועצות קיבל גוון של מידתיות שמטרתו הייתה למנוע מהיריב להשיג עליונות גרעינית. הדבר בא לידי ביטוי במישור הטכנולוגי ובמישור הפוליטי, והייתה לכך השפעה תרבותית ופוליטית חשובה במהלך המלחמה הקרה.
פצצות האטום הראשונות אשר הוטלו על הירושימה ונגסאקי היו גדולות והצריכו כוח אדם מיומן לצורך חימושן והטלתן. הפצצות יכלו להינשא רק על ידי מפציצים כבדים - באותה תקופה הבואינג B-29 סופרפורטרס - וכל מטוס יכול היה לשאת פצצה יחידה בלבד. פצצות המימן הראשונות היו כבדות ומסורבלות באותה מידה. בשנים שלאחר המלחמה, ארצות הברית השקיעה מאמצים רבים במטרה להפוך את הפצצות למבצעיות ופשוטות ובשנות ה-50 של המאה ה-20 יצאה לפועל תוכנית של ניסויים גרעיניים במטרה לשפר את מצבורי הנשק הגרעיני.
החל בשנת 1951, הפך אתר הניסויים נבדה (במדבר נבדה) לאתר הניסויים הגרעיניים הראשי של ארצות הברית. הניסויים חולקו לשתי קטגוריות עיקריות: "ניסוי בנשק" (וידוא תקינות נשק חדש) ו"השפעות הנשק" (בחינת התנהגות הנשק בתנאים שונים או השפעות הנשק על מבנים). בתחילה היו כמעט כל הניסויים הגרעיניים "אטמוספיריים" או "תת-ימיים". הניסויים שימשו כאינדיקטור לכח הטכנולוגי והלאומי אך בד בבד גם העלו שאלות בנוגע לבטיחות הניסויים אשר הפיצו נשורת גרעינית לתוך האטמוספירה.
בשנת 1958 הכריזו ארצות הברית, ברית המועצות והממלכה המאוחדת על עוצר ניסויים זמני בנסיבות פוליטיות ותברואתיות, אולם עד שנת 1961 הפרה ברית המועצות את העוצר דבר שהוביל למרוץ ניסויים בין ארצות הברית לברית המועצות. כמצג של כוח פוליטי, ניסתה ברית המועצות, באוקטובר 1961, את הנשק הגרעיני הגדול ביותר אי פעם. פצצת הצאר, אשר נוסתה בעוצמה מוחלשת של 50 מגטון (אך הייתה עשויה להגיע אף לעוצמה של 100 מגטון). הפצצה הייתה מגושמת לשימוש צבאי מעשי אבל הייתה חזקה דיה על מנת לגרום לכוויה דרגה שלישית במרחק של 100 קילומטרים. בתכן ה"מלוכלך" הפצצה הייתה מגדילה את כמות הנשורת הגרעינית בעולם מאז שנת 1945 בכ-25 אחוז.
בשנת 1963, חתמו כל המדינות שאחזו בנשק גרעיני וגם רבות מהמדינות שלא היה בידיהן נשק כזה, על אמנת עוצר הניסויים. האמנה חייבה אותן להימנע מניסויים גרעיניים באטמוספירה, מתחת לים או בחלל החיצון. האמנה איפשרה ניסויים תת-קרקעיים.
ניסויים נוספים היו צנועים בהרבה ומטרתם הייתה טכנית ישירה. השיפורים בנשק היו בעלי שני יעדים. יעד אחד היה הגדלת היעילות והעוצמה, ותוך מספר שנים בלבד פותחו פצצות ביקוע אשר היו חזקות עשרות מונים מאלו שנוצרו במהלך מלחמת העולם השנייה. היעד השני היה מיזעור, הקטנת גודל הנשק. פצצות קטנות היו פשוטות יותר לנשיאה על ידי מפציצים וכך היוו איום רב יותר אפילו למערכי ההגנה האווירית הצפופים ביותר. השימוש בפצצות יוכל להשתלב בפיתוח הרקטות במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20.
מאמצי ארצות הברית בנושא הרקטות קיבלו דחיפה אדירה בשנים שלאחר המלחמה, בשל קליטת מהנדסים אשר עבדו על תוכנית הרקטות של הנאצים. מהמפורסמים שבהם היה וורנר פון בראון, אשר היה מעורב בתכן וביצור של רקטות הV2 שאר שוגרו לעבר בריטניה. מבצע פייפרקליפ, שאף להעביר מדענים גרמנים לידי האמריקנים (לפני שיפלו לידי הסובייטים).
התפשטות הנשק הגרעיני בעולם

בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 הצטרפו אל "המועדון הגרעיני" 3 מדינות נוספות.
התפשטות הנשק הגרעיני בעולם > פרויקט הגרעין הבריטי

הממלכה המאוחדת נטלה חלק בפרויקט מנהטן כחלק מהסכם קוויבק משנת 1943. העברת McMahon Act בשנת 1946 הפרה חד צדדית את ההסכם ואת שיתוף הפעולה ומנעה את המשך מעבר המידע לממלכה המאוחדת. הממשלה הבריטית תחת קלמנט אטלי החליטה שחייבת להיות פצצה גרעינית באמתחתה של בריטניה. המעורבות של בריטניה בפרויקט מנהטן הייתה נקודת פתיחה טובה אך היה חסר ידע במישורים רבים. גרסה משופרת של איש שמן פותחה וב-26 בפברואר 1952, הכריז וינסטון צ'רצ'יל שברשות הממלכה המאוחדת יש פצצה גרעינית. ניסוי מוצלח בשם מבצע הוריקן בוצע ב-3 באוקטובר 1952. בתחילה היו הפצצות הבריטיות פצצות נפילה חופשית ולאחר מכן פותח הטיל פלדה כחולה. שיתוף הפעולה הגרעיני בין בריטניה לארצות הברית התחדש בשנת 1958 בהסכם ההגנה ההדדית האמריקני בריטי משנת 1958. כתוצאה מכך קנתה הממלכה המאוחדת טילים בליסטיים להצבה בצוללות מדגם פולאריס וחימשה אותם בראשי קרב מפיתוח עצמי.
התפשטות הנשק הגרעיני בעולם > פרויקט הגרעין הצרפתי

מעורבות צרפת במחקר גרעיני הייתה גדולה עוד טרם מלחמת העולם השנייה בעבודתו של פרדריק ז'וליו-קירי ובני משפחתו. המעורבות נפסקה לאחר המלחמה בשל חוסר היציבות של הרפובליקה הצרפתית הרביעית והעדר תקציב הולם. ברם, בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוקמה תוכנית מחקר גרעיני אזרחית שפרי עבודתה היה פלוטוניום. בשנת 1956 הוקמה ועדה חשאית לבחינת יישומים צבאיים לאנרגיה גרעינית וכן הוקמה תוכנית לרכבי שיגור. בשנת 1958, עם שובו של שארל דה גול לנשיאות צרפת, התקבלו החלטות אחרונות בנוגע לבניית פצצה. ניסוי מוצלח התרחש בשנת 1960. מאז הקימה ותיחזקה צרפת יכולת הרתעה גרעינית עצמאית.
התפשטות הנשק הגרעיני בעולם > פרויקט הגרעין הסיני

בשנת 1951 חתמו סין וברית המועצות על הסכם שבמסגרתו סין תספק אורניום ובתמורה תקבל סיוע טכני ביצור נשק גרעיני. בשנת 1953 הקימה סין תוכנית מחקר בכיסוי של תוכנית לחקר אנרגיה גרעינית למטרות אזרחיות. במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 סיפקה ברית המועצות כמויות גדולות של ציוד אולם היחסים בין שתי המדינות התדרדרו וכמות הסיוע הופחתה. בשנת 1959 סירבה סין לקבל תרומה של פצצה למטרות שכפול. חרף כך, סין התקדמה בצורה מרשימה. ב-16 באוקטובר 1964 ערכה סין ניסוי בפצצת אטום בלופ נור, ב-25 באוקטובר 1966 נערך ניסוי בטיל גרעיני וב-14 ביוני 1967 נערך ניסוי בפצצת מימן. ראשי קרב גרעיניים יוצרו משנת 1968 וראשי קרב תרמו-גרעיניים יוצרו החל משנת 1974. מהפכת התרבות האטה את קצב ההתקדמות, אולם ככל הנראה כן פותח נשק גרעיני טקטי. קיימת סברה שהסינים מזערו ראשי קרב ממשקל של 2200 קילוגרם למשקל של 700 קילוגרם באמצעות תוכניות שהושגו באמצעי ריגול מארצות הברית. כמות כלי הנשק שבידי סין נותרה חשאית אך יש האומדים אותה בכ-2000 ראשי קרב. סין היא המדינה היחידה מבין המדינות הגרעיניות שהתחייבה להיות זו שלא תעשה שימוש בנשק גרעיני למכה ראשונה.
המלחמה הקרה

לאחר מלחמת העולם השנייה, גרם מאזן הכוחות בין המערב למזרח לחשש הדדי מפני הרס בקנה מידה גלובלי, ומנע בכך שימוש צבאי בפצצות האטום. חשש זה היווה חלק מרכזי באסטרטגיית המלחמה הקרה, אשר כונתה "השמדה הדדית מובטחת". מאזן הכוחות היווה כוח כה מרכזי בפוליטיקה הבינלאומית, עד כדי כך שב-1972 הביא את ארצות הברית וברית המועצות לחתום על חוזה נגד טילים בליסטיים, במטרה לקצץ בפיתוח אמצעי ההגנה נגד הנשק הגרעיני והטילים הבליסטיים שנועדו לשאתו. המלחמה הקרה גרמה לגידול בכמות הנשק הגרעיני שבידי שני הצדדים, שכן כל אחד מהם ביקש להבטיח שברשותו כוח אש הולם להשמיד את התנגדות היריב בכל תרחיש אפשרי וכנגד כל איום אפשרי.
מערכות שיגור ראשונות להתקנים גרעיניים היו לרוב מפציצים כמו ה-B-29 וה-B-36 וכן ה-B-52. מערכות נשק בליסטי המבוססות על פיתוחיו של הגרמני וורנר פון בראון ממלחמת העולם השנייה, פותחו הן על יד האמריקנים והן על ידי הרוסים. מערכות אלו שימשו גם לשיגור לוויינים לחלל כמו ספוטניק, ונתנו דחיפה לפיתוח המרוץ לחלל בין שתי המעצמות, אולם מטרתן העיקרית הייתה לאפשר ירי טילים בליסטיים בין-יבשתיים. מערכות אלו פותחו במשך כל תקופת המלחמה הקרה, אולם תוכניות והסכמים כמו הסכם סאל"ט מנעו את פריסתן עד לנפילת ברית המועצות.
המשך התפשטות הנשק הגרעיני

הניסוי הגרעיני הראשון של הודו נערך בשנת 1974 עם פצצת בודהה המחייך. הפיצוץ הגרעיני תואר כ"פיצוץ של שלום". הודו בדקה התקני ביקוע ואולי גם היתוך בשנת 1998. באותה שנה בדקה גם פקיסטן התקני ביקוע. הדבר העלה חששות ששתי המדינות השכנות יעשו שימוש בנשק גרעיני האחת נגד השנייה. כל המדינות הסובייטיות לשעבר שהיו בעלות נשק גרעיני כמו בלארוס, אוקראינה וקזחסטן, החזירו את ראשי הקרב שלהם לרוסיה עד שנת 1996. ברם ישנו מידע המצביע על כך שייתכן שנותרו מספר ראשי קרב באוקראינה.
בינואר 2004, הודה מדען הנשק עבד אלקאדר קהאן, כי הוא חלק מרשת בינלאומית שהעבירה חומרים, ידע ומכונות מפקיסטן ללוב, לאיראן ולקוריאה הצפונית.
לדרום אפריקה הייתה תוכנית לפיתוח נשק גרעיני מבוסס אורניום אולם החליטה להפסיק את התוכנית בשנות ה-90 של המאה ה-20. דרום אפריקה ככל הנראה מעולם לא ערכה ניסוי גרעיני אולם טענה כי היא בנתה מספר התקנים אותם פירקה לבסוף.
לישראל מצבור של ראשי קרב גרעיניים, אף כי ממשלת ישראל מעולם לא הודתה בכך והיא שומרת באופן רשמי על "עמימות גרעינית". בדו"ח מיזם התפוצה הגרעינית משנת 2002 של קרן קארנגי לשלום בינלאומי שוער כי ישראל הפיקה בין 380 ל-650 ק"ג פלוטוניום ברמת נשק מאז החלה לפעול הקריה למחקר גרעיני, כמות המספיקה ל-95 עד 162 פצצות גרעיניות. על פי הערכות אחרות, לישראל כ-400 פצצות גרעיניות.
קוריאה הצפונית הכריזה בשנת 2003 שבידיה מספר ראשי קרב גרעיניים. מידע זה מעולם לא אומת ונכונות הדבר היא נקודת מחלוקת בקרב מומחי נשק. הפיצוץ הראשון של נשק גרעיני, בקוריאה הצפונית, בוצע במסגרת הניסוי הגרעיני של קוריאה הצפונית ב-2006.
באיראן האייתולה עלי חמנאי הוציא ב-9 באוגוסט 2005, פתווה שאסרה לייצר, לאגור ולהשתמש בנשק גרעיני. הטקסט המלא של הפתווה שוחרר בהכרזה רשמית בפגישת הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית בווינה. ברם קיים חשש גובר במדינות רבות בנוגע לסירובה של איראן לעצור את תוכנית האנרגיה הגרעינית שלה אשר רבים חוששים כי היא כיסוי לתוכנית איראנית לפיתוח נשק גרעיני.
ראו גם

תוכניות נשק לאומיות:
פרויקט מנהטן - ראשית תוכנית הגרעין של ארצות הברית
המעבדה הלאומית לוס אלמוס
פרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית
נתכי צינור - תוכנית הגרעין הבריטית
תוכנית הגרעין היפנית
תוכנית הגרעין של מצרים
תוכנית הגרעין האיראנית
תוכנית הגרעין הישראלית
מידע נוסף אודות נשק גרעיני:
פיצוץ גרעיני
ניסוי גרעיני
תכנון נשק גרעיני
מלחמה גרעינית
מדיניות גרעין
מרוץ חימוש גרעיני
השמדה הדדית מובטחת
מדיניות הגרעין של רוסיה
במבט בינלאומי:
התנועה לפירוק נשק גרעיני
נשק להשמדה המונית
פרוליפרציה גרעינית
Global Security Institute
לקריאה נוספת

ג'ים באגוט, הפצצה - ההיסטוריה הסודית של פצצת האטום 1939–1949, ספרי עליית הגג וידיעות ספרים, 2012.
Gregg Herken, Brotherhood of the Bomb: The Tangled Lives and Loyalties of Robert Oppenheimer, Ernest Lawrence, and Edward Teller (New York: Henry Holt & Co., 2002).
David Holloway, Stalin and the Bomb: The Soviet Union and Atomic Energy 1939-1956 (New Haven: Yale University Press, 1995).
Richard Rhodes, Dark Sun: The Making of the Hydrogen Bomb (New York: Simon and Schuster, 1995).
Richard Rhodes, The Making of the Atomic Bomb (New York: Simon and Schuster, 1986).
Henry DeWolf Smyth, Atomic Energy for Military Purposes (Princeton, NJ: Princeton University Press, 1945). (Smyth Report)
Mark Walker, German National Socialism and the Quest for Nuclear Power, 1939-1949 (London: Cambridge University Press, 1990).
Spencer Weart, Nuclear Fear: A History of Images (Cambridge, MA: Harvard University Press, 1988).
Chuck Hansen, U.S. Nuclear Weapons: The Secret History, (Arlington, TX: Aerofax, 1988).
Chuck Hansen, The Swords of Armageddon: U.S. nuclear weapons development since 1945, (Sunnyvale, CA: Chukelea Publications, 1995).
Stephen Schwartz, ed., Atomic Audit: The Costs and Consequences of U. S. Nuclear Weapons Since 1940 (Brookings Institution Press, 1998).
הערות שוליים

↑  "אזעקות שווא בחזית הגרעין", ג'פרי פורדן, מאמר באתר סדרת הטלוויזיה "NOVA" של ה-PBS
↑  ארצות הברית: סוף לפצצת הגרעין החזקה ביותר, מעריב, 25 באוקטובר 2011
↑  מידע על נשק הגרעין של צרפת, באתר "globalsecurity.org"
↑  "איראן מפרסמת פתווה כנגד פצצות גרעין", ידיעה בבלוג "World War 4 Report" של ביל ויינברג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00853950 
בביקוע גרעיני, גרעינו של אטום בקיע, במקרה זה אורניום מועשר, סופג נייטרון תרמי, הופך לבלתי יציב ומתפצל לשני אטומים חדשים ומשחרר תוך כדי כך אנרגיה ובין אחד לשלושה נייטרונים חדשים אשר יכולים להמשיך את התהליך.
הגנרל לסלי גרובס, המנהל הכריזמטי של פרויקט מנהטן, שכלל מעל 30 אתרים, שהגדולים שבהם היו אוק רידג', הנפורד ולוס אלמוס
הפיזיקאי רוברט אופנהיימר מאוניברסיטת ברקלי הוביל את מאמצי המחקר של הפרויקט במעבדות לוס אלמוס
מכונות אדירות ממדים הורכבו במתקנים סודיים ברחבי ארצות הברית למטרת ייצור אורניום מועשר ופלוטוניום
שתי שיטות ההרכבה של פצצות ביקוע
כדור האש הגרעיני בעת ניסוי טריניטי
הפצצת הירושימה ונגסאקי קיפדה את חייהם של עשרות אלפי אזרחים יפניים.
הפיזיקאי ההונגרי אדוארד טלר עסק שנים בניסיון לגלות שיטה לייצר פצצת ביקוע.
ה"איוי מייק" שנורה בשנת 1952 בישר את עידן נשק ההיתוך
העקרונות של תכן טלר אולם לפצצת מימן: פצצת ביקוע עושה שימוש בקרינה על מנת לכווץ ולחמם אזור נפקד של דלק היתוך
נשורת גרעינית מחילופי אש גרעיניים עשויה לכסות מדינה - אולי אף את העולם כולו - בתוצרי ביקוע רדיואקטיביים
ההופעה של רקטות בעלות ראש גרעיני שיקפה שינוי בטכנולוגיה הגרעינית ובאסטרטגיה הגרעינית
מאות ניסויים גרעיניים בוצעו באתר הניסויים נבדה בארצות הברית
שיגור טיל מצוללת - הפך את האפשרות להתגונן מפני מהלומה גרעינית למשימה בלתי אפשרית
באמצעות מערכות להתרעה מוקדמת, היו שסברו שהמכות הגרעיניות יגיעו מחדרים חשוכים עמוסי מחשבים ולא משדה הקרב
תמונות U-2, שחשפו את מאמצי הרוסים להציב טילים גרעיניים בקובה בשנת 1962, והחלו את משבר הטילים בקובה
ניקיטה חרושצ'וב הפציר בג'ון קנדי לא לחצות את המחסום שהוצב על ידי ההרתעה הגרעינית
טילים בין יבשתיים כמו טיל מינוטמן, אפשר למדינות לשגר נשק גרעיני למרחק אלפי קילומטרים
ננו שבתאי

| --- | --- |

ננו שבתאי
 לידה:  24 בנובמבר 1975 (בת 49) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  התיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית', בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס אקו"ם (2005) 
 
ננו שבתאי (נולדה ב-24 בנובמבר 1975) היא משוררת, מחזאית, עורכת, עיתונאית ובמאית תיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה

ננו שבתאי היא בתם של קולין ברוצקוס והמשורר אהרן שבתאי, אחייניתו של הסופר יעקב שבתאי ונכדתם של האדריכל דוד אנטול ברוצקוס והפסיכולוגית איטה ברוצקוס. היא נולדה בירושלים וגדלה בה עד גיל 18. למדה בתיכון לאמנויות בירושלים במגמת תיאטרון. בשנים 1996–2000 למדה משחק, בימוי והדרכה במכללת סמינר הקיבוצים, בשנים 2001–2003 למדה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, וסיימה בהצטיינות את מסלול התסריטאות. בוגרת קורס הנחיית קבוצות כתיבה של מתא"ן. בוגרת תוכנית עמיתים דו-שנתית לאמנים במכללת עלמא.
החל משנת 2005 משמשת כלקטורית בהוצאת ידיעות אחרונות וכעורכת ספרים. פרסמה שירים וסיפורים בבימות שונות (עיתון 77, שבו, הו!, הארץ ועוד). סיפורים מפרי עטה פורסמו באנתולוגיות שונות מהן אחת תורגמה לצרפתית.
פרסמה רשימות ביקורת ספרים במוסף הספרותי של "ידיעות אחרונות".
בשנת 2005 זכתה בפרס אקו"ם לעידוד היצירה על ספר שיריה "ילדת הברזל"; הספר ראה אור בהוצאת ידיעות אחרונות 2006.
בשנת 2024 זכתה בפרס ברנשטיין על ספר הילדים "הלטאה"; הספר ראה אור בהוצאת כתר 2023.
משנת 2015 שבתאי היא מבקרת התיאטרון של עיתון "הארץ".
שבתאי היא אם לשניים. מתגוררת בתל אביב. הייתה בזוגיות עם העיתונאי ניר גונטז' והוא אבי אחד מבניה.
ספרים שכתבה

ילדת הברזל, שירים, תל אביב: משכל - הוצאה לאור מיסודן של ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2006.
שלושה מחזות, עמדה, סדרת דְּחָק לספרות טובה, 2010.
אח זה לא דבר שזורקים לפח, ספר לילדים, תל אביב: משכל - הוצאה לאור מיסודן של ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2013.
ספר הגברים, רומן, הוצאת כתר, 2015.
הלטאה, ספר לילדים, אייר איתי בקין, הוצאת כתר, 2023.
ספרים שערכה

השחקנית / יוסי וקסמן; תל אביב, משכל, 2007.
אחד מאלף / מירה קדר; תל אביב: משכל, 2008.
כעץ שתול / שמעון שוקק; הפקה והבאה לדפוס - בתיה בודנר, תל אביב: משכל, 2008.
מים שאין להם סוף / מיכאל שיינפלד; הפקה והבאה לדפוס - בתיה בודנר, תל אביב: משכל, 2008.
המדריך הגדול לכתיבת תסריטים לילדים / מוטי אבירם, הוצאת רימונים, תל אביב 2010.
פרויקטים בכתיבה ובימוי

זכריני - (2000) כתיבה ובימוי. (על פי "אלמוות" למילן קונדרה), בית הספר לאומנויות הבמה, סמינר הקיבוצים.
להגיד מותר הכל - כתיבה. (2001) הועלה בתיאטרון אנסמבל הרצליה בבימוי גדליה בסר.
קורבנות החובה - עיבוד ובימוי של מחזה מאת אז'ן יונסקו. הזירה הבין תחומית, 2005.
שלוש אחיות (צ'כוב) – בימוי. פסטיבל "קולה של המילה" (2005). בהפקת "הזירה הבין תחומית", תיאטרון החאן.
ברית בין הבדלים (2011) כתיבה ובימוי בפסטיבל תיאטרונטו 2011.