stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האימפריה האוסטרית
היסטוריה > המערכה בגרמניה (1813)

בשנת 1813 הצליחו בעלות הברית לצרף את האימפריה האוסטרית לצידם. שתי ארמיות אוסטריות על 300,000 חייליהם התפרשו בגרמניה, וכך עמדו לרשות בעלות הברית כ-800,000 לוחמים, ועוד כ-350,000 כעתודה.
ב-26 באוגוסט 1813 נטל נפוליאון את היוזמה וניצח בקרב דרזדן, שם הסב אבדות קשות לבעלות הברית, אך מחסור בפרשים מנע ממנו לרדוף אחרי הכוח המובס ולנצל את ניצחונו. הוא נסוג עם 175,000 חייליו לעיר לייפציג שבסכסוניה שם האמין שיוכל להקים קו הגנה ולנצח את בעלות הברית. אולם, בקרב לייפציג שנערך בין ה-16 ל-19 באוקטובר 1813, הפסיד הצבא הצרפתי שמנה כ-191,000 חיילים, לשלוש ארמיות של בעלות הברית שמנו יותר מ-330,000 חיילים.
לאחר כמה קרבות נוספים, נכנסו בעלות הברית לפריז ב־30 במרץ 1814 והורידו את נפוליאון מכסאו.
היסטוריה > קונגרס וינה

בשנים 1814–1815 אירח פרנץ בווינה את הוועידה הדיפלומטית החשובה - קונגרס וינה, שבה הוא יוצג על ידי קלמנס פון מטרניך. בוועידה הוחלט על מסירת ונציה ולומברדיה יחד עם עוד שטחים לאוסטריה, ובנוסף עמדה אוסטריה בראשות הקונפדרציה הגרמנית. כמו כן הצטרף פרנץ לברית הקדושה, יחד עם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה ופרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
היסטוריה > הריאקציה השמרנית

בשנים הבאות קיצץ פרנץ את התקציב הצבאי, מ-50% בשנת 1817 ל-23% בשנת 1830.
ב-1825 הקיסר פרנץ נאלץ, בלחץ האצולה ההונגרית, לכנס את הדיאט ההונגרי ולהורות על כינוסו מדי שלוש שנים. לא היו אלה האצילים הבכירים שישבו בחצר המלכותית בווינה, כי אם האצולה הכפרית, כשבע מאות אלף איש, אשר דרשה את קיום האספה.
על אף שפרנץ הגדיר את עצמו כמלך פתוח ורגיש, נחשבה המשטרה החשאית האוסטרית ליעילה ביותר באירופה, והצנזורה השתדלה לדכא כל התנגדות לשלטונו.
ב-2 במרץ 1835 נפטר פרנץ בווינה מקדחת פתאומית בגיל 67, בנוכחות רבה של משפחתו והכהונה הדתית. הלווייתו הייתה מרשימה, לאחר שבמשך שלושה ימים חלפו המוני אזרחים על יד ארונו שהיה מוצב בבית התפילה של ארמון הופבורג. פרנץ נטמן במקום מנוחתם המסורתי של מלכי בית הבסבורג בקריפטה הקיסרית, מוקף ארבע נשותיו, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרדיננד.
היסטוריה > הפשרה של 1867

לאחר מפלת 1849, קם להונגרים מנהיג נבון ומתון. היה זה פרנץ דיאק. דיאק, אחד ממנהיגי 1849 ששרדו, התנגד לאלימות אף בעוד המרד בעיצומו. לאחר דיכוי המרד הוביל דיאק את התנגדותו הפסיבית של העם ההונגרי, וטען כי מבחינה חוקית אין לביטולן החד-צדדי של הרפורמות מ-1848 כל תוקף, שכן היה על הפרלמנט ההונגרי לבטלן, ואין די בהכרזת הקיסר לשם כך.
בשנים אלו התערער מאוד מצבו של בית הבסבורג. תבוסותיו במלחמה באיטליה (1859), וכנגד פרוסיה (1866), הביאו להכרת מנהיגי אוסטריה כי יהיה עליהם לפתור את בעיות המיעוטים בשטחם הם, אם ברצונם להחזיק מעמד. בשנים 1860 ו-1861 הציע הקיסר פרנץ יוזף להונגרים תוכנית של אוטונומיה מוגבלת, אך אלה, בהנהגתו של דיאק, דחו את התוכנית, ודרשו את החזרת החוקה של 1848.
בשנים אלו החל משא ומתן ארוך ואיטי לפשרה, כאשר דיאק מנהיג את עמו אל עבר פתרון, אשר החזיק מעמד חמישים שנה. הפשרה ("Ausgleich" בגרמנית "Kiegyezés" בהונגרית) אשר נתקבלה בסוף, הייתה הקמת ממלכה דואלית, כאשר הקיסר פרנץ יוזף מוכתר הן כמלכם של האוסטרים, והן כמלכם של ההונגרים. ההונגרים ראו בהכתרתו של הקיסר כמלכם, את השבת כל הזכויות שניטלו מהם. פרלמנט חדש הוקם בבודפשט, והיה בכוחו לקבוע את החוקים בשטחה של הונגריה ההיסטורית, אם כי על בסיס שיש בו כדי לשמר את הדומיננטיות האתנית של ההונגרים, דהיינו כי הזכויות הפוליטיות לא ניתנו למיעוטים האתניים בשטחה של הממלכה ההונגרית. ענייני החוץ, הביטחון והכלכלה נותרו בידי בית הבסבורג, אך מעתה, גדלה והלכה השפעת ההונגרים בחצר הקיסר האוסטרי, ובעתיד יהיו רבים מן השרים הבכירים בחצרו הונגרים.
פשרה זו, שהייתה בעיקרה מתן זכויות יתר להונגרים, על מנת לדכא את המיעוטים הלאומיים בכל יתר הממלכה, ולשלוט בעם הסלובקי, הרומני, הסרבי והקרואטי, הייתה הדבק שהחזיק את האימפריה אכולת המריבות הפנימיות, והקרועה בין ניגודים אתניים, מעמדיים ופוליטיים. במשך חמישים שנות קיומה תיקרע הממלכה ההונגרית בין הרוב הלא הונגרי (כ-52%) ובין המיעוט ההונגרי (כ-48%) המתיימר לשלוט בו, בין החפצים בהמשך הברית עם אוסטריה, ובין הדורשים עצמאות נוסח 1848, ובניגודים והוויכוחים שהסעירו את אירופה כולה באותה התקופה - סוציאליזם וליברליזם אל מול שמרנות כלכלית וחברתית.
היסטוריה > הקמת האימפריה האוסטרו-הונגרית

האימפריה האוסטרו-הונגרית כפי שנקראה המדינה החדשה, נשלטה על ידי שלושה גופים שונים:
הממשלה ההונגרית אשר שלטה בהונגריה (ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש).
הממשלה האוסטרית אשר שלטה באוסטריה (הממלכות והנחלות המיוצגות במועצה הקיסרית).
ממשל מאוחד בראשותו של הקיסר.
לאוסטריה ולהונגריה היו פרלמנטים נפרדים, כל אחד עם ראש ממשלה משלו. התיאום בין השנים היה באחריותו של הקיסר. כן היה באחריות הקיסר הטיפול בענייני הצבא, הצי, מדיניות החוץ, ומדיניות המכס.
באוסטריה ובהונגריה גופא נהנו מחוזות שונים כגון גליציה וקרואטיה מסטאטוס חוקי מיוחד, אשר איפשר להם מבנה ממשלתי ייחודי להם.
מועצת שרים משותפת הרכיבה את ממשלת האימפריה. היא כללה שרים לאוצר, לצבא ולחוץ, וכן את שני ראשי הממשלה, כמה מן הארכידוכסים, ואת המלך. שתי מועצות נציגים, אחת מהונגריה, ואחת מאוסטריה, התכנסו בנפרד, והצביעו על תקציב מועצת השרים המשותפת, וכך ניתנה לממשלות הנפרדות השפעה בעניינים המשותפים, אם כי השרים היו אחראים כלפי הקיסר בלבד.
מרכיבי האימפריה האוסטרית

ממלכת בוהמיה (חלק מארצות כתר בוהמיה)
דוכסות בוקובינה (עד 1849 חלק מממלכת גליציה ולודומריה)
דוכסות קרינתיה (עד 1849 חלק מממלכת איליריה)
דוכסות קרניולה (עד 1849 חלק מממלכת איליריה)
ממלכת דלמטיה
ממלכת גליציה ולודומריה
ארץ החוף האוסטרית (עד 1849 חלק מממלכת איליריה)
אוסטריה תחתית
מרקיזות מוראביה (חלק מארצות כתר בוהמיה)
דוכסות זלצבורג (עד 1849 חלק מאוסטריה עילית)
שלזיה האוסטרית (חלק מארצות כתר בוהמיה)
דוכסות שטיריה
רוזנות טירול
אוסטריה עילית
פורארלברג
ממלכת הונגריה
ממלכת קרואטיה ו- ממלכת סלאבוניה (חלק מממלכת הונגריה)
הנסיכות הגדולה של טרנסילבניה
ממלכת לומברדיה-ונציה (לומברדיה אבדה ב-1859)
הוויוודה של סרביה ובאנאט טמשוואר (עד 1849 חלק מממלכת הונגריה)
ראו גם

בית הבסבורג
מלוכת הבסבורג
המשטר הקולוניאלי האוסטרי
פרנץ יוזף קיסר אוסטריה בשנת 1855
התקוממות ה-15 במרץ 1849: המשורר שנדור פטפי מקריא שיר לאומי באוזני ההמון
פרנץ דיאק, 1861
מפת אוסטריה-הונגריה בגבולות 1900, אוסטריה באדום והונגריה בירוק
מרכיבי האימפריה האוסטרית
מבארכ אל-בכאי

אל-בכאי בן מבארכ בן מוסטפא אל-הביל (בערבית: البكاي بن مبارك بن المصطفى الهبيل; 18 באפריל 1907 – 12 באפריל 1961)   היה איש צבא ופוליטיקאי מרוקאי שכיהן כראש הממשלה הראשון של מרוקו בין ה-7 בדצמבר 1955 ל-15 באפריל 1958. בכאי היה קולונל בצבא הצרפתי.
ביוגרפיה

מבארכ אל-בכאי נולד לשבט הברברי בני-איזנסן בשנת 1907. הוא למד בבית הספר הצבאי של דאר אל ביתא, האקדמיה הצבאית הנוכחית של מקנס, אותה סיים בדרגת לוטננט והצטרף לצבא הצרפתי. הוא היה חייל מצטיין במלחמת העולם השנייה בה נפצע ברגלו, מה שהוביל לקטיעת אחת מרגליו. הוא סיים את המלחמה בדרגת לוטננט קולונל.
ב-7 בדצמבר 1955 עם שובו של המלך מוחמד החמישי מהגלות במדגסקר והקמת ממשלת מרוקו העצמאית הראשונה הוא מונה לעומד בראשה. הוא זכה לכבוד לחתום על הצהרת העצמאות של מרוקו ב-2 במרץ 1956. את ההצהרה חתם עם נציג צרפת כריסטיאן פינאו וב-7 באפריל עם נציג ספרד מרטין ארטאג'ו. ב-26 באוקטובר הרכיב את ממשלת מרוקו השנייה ועמד בראשה בפעם השנייה.
הוא התפטר מתפקידו כראש הממשלה בשל משבר מאי 1958 בצרפת שהחל כהפיכה פוליטית ומחאות עממיות באלג'יריה והוביל בסופו של דבר לנפילתה של הרפובליקה הרביעית ולהחלפתה בחמישית בראשותו של גנרל דה-גול, במרוקו הסירוב של בכאי לאפשר את קיום מפלגת התנועה העממית.
הוא התמודד עם "בעיות בריאותיות חוזרות ונשנות" ולבסוף נפטר ברבאט ב-12 באפריל 1961, 45 יום לאחר מותו של המלך מוחמד החמישי, ונקבר בעיר הולדתו ברקן.
הערות שוליים

↑  https://lematin.ma/express/2007/Berkane_Commemoration-du-centenaire-de-feu-M-Barek-Bekkay-Lahbil/780.html
↑  http://amazigh24.ma/deux-amazighs-a-la-tete-du-premier-gouvernement-du-maroc-independant/ (אורכב 27.12.2017 בארכיון Wayback Machine)
↑  "Political Leaders:Morocco". אורכב מ-המקור ב-2012-05-25.
↑  "الكولونيل المنصوري يفتح علبة أسراره للأسبوع". الأسبوع. 8 ביוני 2013. אורכב מ-המקור ב-2014-02-21. נבדק ב-7 בפברואר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Lentz, Harris M. (2013). Heads of States and Governments Since 1945 (באנגלית). Routledge. ISBN 9781134264902.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אין | ראש ממשלת מרוקו   7 בדצמבר 1955 - 15 באפריל 1958 | הבא: אחמד בלאפריג' |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX4610982  GND: 1176489402  ISNI: 0000 0000 4102 3656  LCCN: n2004060794  VIAF: 41232924   WorldCat (עם VIAF): 41232924
מכללת המלחמה של הצי

| --- | --- |
סמל המכללה

 מכללה לקציני מטה
 מוטו:  Viribus mari victoria   (ניצחון דרך הכוח הימי)
 תקופת הפעילות:  6 באוקטובר 1884 – הווה (140 שנה)
 בעלי תפקידים
 נשיא:  אדמירל משנה דריל ווקר
 צוות:  679
 מיקום
 מיקום:  ניופורט, רוד איילנד
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  41°30′24″N 71°19′44″W﻿ / ﻿41.506667°N 71.328889°W﻿ / 41.506667; -71.328889
 http://www.usafa.af.mil/
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה מכללת המלחמה של הצי(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה מכללת המלחמה של הצי(למפת רוד איילנד רגילה) פרובידנס ווריק קרנסטון פוטאקט וונסוקט סאות' קינגסטאון מסצ'וסטס קונטיקט האוקיינוס האטלנטימכללת המלחמה של הצי(למפת רוד איילנד מוגדלת) פרובידנס ווריק קרנסטון פוטאקט וונסוקט סאות' קינגסטאון מסצ'וסטס קונטיקט האוקיינוס האטלנטימכללת המלחמה של הצי
 
מכללת המלחמה של הצי (באנגלית: Naval War College; בראשי תיבות: NWC או NAVWARCOL) היא המכללה לפיקוד ומטה של צי ארצות הברית.
המכללה נוסדה ב-1884 והכשירה לאורך שנות קיומה מעל 24,000 קצינים. כל מחזור כולל כ-600 קצינים מהצי, מזרועות נוספות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, מסוכנויות פדרליות ומצבאות זרים, בנוסף עוד כ-1,000 סטודנטים בתוכניות לימודים מרחוק. הלימודים לשוהים במכללה נמשכים כ-10 חודשים בשלושה סמסטרים. המכללה מעניקה תואר שני בלימודי הגנה ואסטרטגיה או תואר בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה. כמו כן מועברים במכללה קורסי הכשרה קצרים לקציני מילואים. היא אחת מתשע עשרה האקדמיות הפדרליות של ארצות הברית.
המכללה מורכבת משש יחידות אקדמיות:
הקולג' ללוחמה ימית - מיועד לקצינים בכירים מכל הזרועות ומבכירים בסוכנויות הפדרליות השונות
הקולג' לפיקוד ומטה - מיועד לקצינים בדרגת לוטננט קומנדר/מייג'ור ומקביליהם בסוכנויות הפדרליות
הקולג' לפיקוד של הצי - מיועד לקצינים בכירים מציי מדינות זרות
הקולג' למטה של הצי - מיועד לקצינים בדרגות הביניים מציי מדינות זרות
הקולג' ללימודים מרחוק - מיועד לקצינים בשירות סדיר ומילואים וכן לעובדי ממשלה ומספר מצומצם של קציני ים ממדינות בעלות ברית. ומאפשר קבלת דיפלומה דרך לימודים בהתכתבות או בקורסים מקוונים
הקולג' למנהיגות מבצעית ואסטרטגית - מיועד לקצינים בכירים מדרגת אדמירל משנה לפחות, ומספק הכשרה בתחומי המטות המשולבים
א-ספאריני

| --- | --- |

 לידה:  1702 ספארין 
 פטירה:  1774 (בגיל 72 בערך) שכם, האימפריה העות'מאנית 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 השקפה דתית:  אסלאם, אסלאם סוני, סופיות 
 
מוחמד בן אחמד א-סַפַארִינִי (1703–1774) היה איש דת מוסלמי חַנְבַּלִי מומחה ומורה חדית' (בערבית: علم الحديث), משפטן, סופר והיסטוריון. שמו המלא היה שמס א-דין אבו אל-עון מוחמד בן אחמד בן סלים בן סולימאן א-ספאריני (شمس الدين أبو العون محمد بن أحمد بن سالم بن سليمان السَّفّارِيني) והוא ידוע גם כמוחמד בן אחמד אל-חַנְבַּלִי (محمد بن أحمد الحنبلي).
ביוגרפיה

מוצא משפחתו מחג'אז, שהתיישבו בכפר ספארין שבנפת טול-כרם. א-ספאריני נולד ולמד בבית הספר בכפרו והמשיך ללמוד בשכם. הוריו ומוריו מצאו שהוא ניחן בתבונה ובזיכרון חד והוא הצטיין בלימודיו. בגיל 19 עבר ללמוד בדמשק ושהה שם במשך חמש שנים, אצל מיטב המורים ואנשי הדת. כישוריו הביאו אותו להשתתף בדיונים דתיים שנערכו עם מלומדים של האסכולה החנבלית, בדמשק. בתום לימודיו הוא חזר לשכם ושימש כמורה מלומד, עד פטירתו בשנת 1774.
ספריו

א-ספאריני היה סופר פורה בדיסציפלינות שונות. רשימת הספרים שחיבר כוללת לא פחות מארבעים כותרים, שנשמרו עד היום, חלקם מופיעים בכמה כרכים, וחלקם הם חוברות העוסקות בנושא אחד, כל אחת. חלק מספריו הודפסו וחלק נשארו בכתב ידו.
אחד מספריו החשובים הוא "שרח ת'ולאת'יאת מוסנַד אל-אימאם אחמד" (شرح ثلاثيات مسند الإمام أحمد. תרגום לעברית: הסבר על מוסנַד שלושת החלקים של האימאם אחמד). בספר, א-ספאריני מביא את פרשנותו לחדית'ים, באוסף הגדול של אחמד בן חנבלי (מייסד האסכולה החנבלית), שנודע בכינויים "אל-אימאם אחמד" ו"אל-מוסנַד".
הערות שוליים

1 2  Scholar of renown: Muhammad ibn Ahmad Al-Saffarini, Arab News, ‏2001-10-25 (באנגלית)
↑  Kashf al-lithām li-sharḥ ʻUmdat al-aḥkām., Digital PUL (באנגלית)
↑  הספר יצא לאור בשני כרכים גדולים על ידי הוצאת אל-מכתב אל-אסלאמי בדמשק ובביירות.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257056905171  BnF: cb161670065 (data)  CiNii: DA14657149  GND: 1053387687  ISNI: 0000 0000 8399 4602  LCCN: n85212066  NTA: 236418742  RERO: 02-A017532990  SELIBR: 36844  SUDOC: 201767716  VIAF: 90049078   WorldCat (עם VIAF): 90049078
מוחמד א-שייח'

מוחמד א-שייח' (ידוע גם בשם: אבו עבד אללה א-שייח' מוחמד בן יחיא. בערבית: أبو عبد الله الشيخ محمد بن يحيى) היה סולטאן פאס שבמרוקו בין השנים 1472–1505, הראשון בשושלת הווטאסית. הוא ידוע כמלך שהטיב עם היהודים וקיבל אותם בזרועות פתוחות לאחר גירוש ספרד.
ביוגרפיה

בשנים 1459–1465, הסולטן אבו מוחמד עבד אל-חק המריני היה עדיין בשלטון. ומוחמד א-שייח', בן למשפחת ווטאס, שהייתה המשפחה החזקה והשלטת באזור הריף המזרחי, החל מהמאה ה-13, היה במנוסה מאימת השלטון. בשנת 1465 נהרג הסולטן המריני בפאס במהלך מרד עממי. באותה העת הוכרז על סולטן ממוצא אידריסי, אך סמכותו הוגבלה לאזור פאס. עם מותו של אבו מוחמד עבד אל-חק בשנת 1465, החל מוחמד א-שייח' בכיבוש מחדש של שטחה של הסולטנות המרינית.
בשנת 1469, איבדו המוסלמים כמעט את כל שטחי אל-אנדלוס. רק הנאסרידים שמרו על גרנדה וסביבתה עד 1492. בתקופה זו נרשמה נהירה מסיבית למרוקו של מוסלמים ויהודים אנדלוסיים שנרדפו בעקבות האינקוויזיציה וההמרה הכפויה לנצרות.
בשנת 1471, הצליח מלך פורטוגל אלפונסו החמישי לקחת את טנג'יר על ידי ניצול הפרעות בפאס. הפורטוגלים כבשו את אסילה, ואז את טנג'יר שאפשרה להם לשלוט במיצר גיברלטר. מוחמד א-שייח' השתלט על פאס. דרום מרוקו, המצויה אז בשליטת הסעדים, טמוחמד שלט רק על אזור פאס, שם היה הראשון שקיבל את התואר סולטן ווטאסי בשנת 1472.
בשנת 1479 חתם מוחמד א-שייח' על אמנה עם הקסטיליאנים שהכירו בהם זכויות בלעדיות בחוף אפריקה. אשייח' לא יכול היה למנוע את התייצבותם של הפורטוגלים בחופי המדינה בסאפי (1481), ואז באזמור בשנת 1486. הפורטוגלים באמת יכבשו את שתי הערים הללו ב-1508 וב-1513.
בשנת 1492 ממלכת גרנדה, הממלכה המוסלמית האחרונה בספרד, הובסה. המלוכה הקתולית של ספרד תפסה את גרנדה ובכך חתמה את קצו של שלטון האסלם הספרדי. עם סיום הרקונקיסטה הספרדים התפשטו יותר ויותר לחוף הדרומי של הים התיכון. הם כבשו את מליליה (1497).
קבלת היהודים לאחר גירוש ספרד

מוחמד א-שייח' קיבל את המגורשים היהודים בזרועות פתוחות. ואלו הדברים שכתב עליו הכרוניקן רבי אברהם אדרוטיל, שהיה בעודו נער בין המגורשים מספרד, ומשפחתו התשייבה בעיר פאס: ”לא אכתוב זולת מקצת הצרות שעברו על המגורשים, שנכנסו מקצתם למדינת פאס ע"י המלך הגדול, חסיד מחסידי אומות העולם, מולאי אלשיך שקיבל את היהודים בכל מלכותו ועשה עמהם טובה...”. כן נתן הוראה בשנת הה'רנ"ד (1493/1494) שמי שקנה נער יהודי מהמגורשים, שסבלו אז מרעב, בעבור פת לחם - ישחרר אותו.
הערות שוליים

↑  רבי אברהם אדרוטיל, "סדר הקבלה לר' אברהם בר' שלמה" בתוך: נויבאואר, סדר החכמים וקורות הימים, חלק א עמוד 112, באתר היברובוקס.
↑  רבי יהודה אבן וירגה, שבט יהודה, באתר היברובוקס.
מצפור דוד איזן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  נקודת תצפית 
 על שם:  דוד איזן
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תאריך פתיחה רשמי:  2 באוקטובר 1973
 
 קואורדינטות:  32°44′14″N 35°03′16″E﻿ / ﻿32.7372116°N 35.0544156°E﻿ / 32.7372116; 35.0544156
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) מצפור דוד איזן(למפת הגליל המערבי רגילה) מצפור דוד איזן(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מצפור דוד איזן(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מצפור דוד איזן
 
מצפור דוד איזן הוא אתר ההנצחה הממוקם בראש פסגה בכרמל בסמוך ליישוב הדרוזי עספיא על שם סגן דוד אייזן, קצין תותחנים שנפל במלחמת ההתשה. בסמוך למצפור ניטעה חורשה על שמו. מצפור זה הוא אתר ההנצחה היחידי בארץ שעוסק במלחמה זו.
המצפור הוקם ביוזמת המשפחה, שגייסה כספים להקמתו. אחת התרומות הגדולות נתרמה על ידי הזמר מייק בראנט. האתר תוכנן במשך שנתיים על ידי אביו של איזן ומתנדבים. באתר מוצבת אנדרטה המורכבת מאותיות ה.ת.ש.ה.. באנדרטה חקוקים שמות החיילים שנפלו עם איזן. המצפור נחנך ב-2 באוקטובר 1973, במעמד האלוף אריאל שרון. באתר רחבת זיכרון ובה מוצב תותח שהובא מהקרבות בדרום, המסמל ואנדרטה עשויה אבן עליה האותיות "ה.ת.ש. ה". לצידה משפט הלקוח מיומנו של איזן "לא אמות ואפילו יהרגוני."
בשנת 1994 נחנכה במקום מפת תבליט עשויה אלומיניום ומשקלה כשלושה טונות בשטח 55 מ"ר ועליה שיחזור אירועי מלחמת ההתשה בסיני.
מקטע 13-14 חלק משביל ישראל העובר מקיבוץ יגור אל נחל אורן עובר בנקודת המצפור.
הערות שוליים

1 2 3  שי ניר, ‏שכול ישראלי / "אח שלי נהרג, אבל הוא לא מת": מפעל ההנצחה לזכרו של סגן דוד איזן ז"ל שנפל במלחמת ההתשה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 28 באפריל 2020
1 2 3 4  מצפור דוד איזן | אתרי הנצחה | מלחמת ההתשה, באתר www.hatasha.org
↑  מצפור דוד אייזן בפארק הכרמל - נקודת תצפית - בשביל המשפחה, באתר בשביל המשפחה, ‏10 בנובמבר 2020
פטרנודון

| פטרנודון |
| --- | --- |
 מודל של שלד של פטרנודון
תקופה
קרטיקון עליון, 86–84.5 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: זאורופסידה
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: פטרוזאוריה
תת־סדרה:: פטרודקטיליים
משפחה:: פטראנודוניים
סוג:: פטרנודון
שם מדעי
 Pteranodon ‏מארש, 1876

השוואה בין 2 סוגי גודלי פטרנודון לאדם
פטרנודון (שם מדעי: Pteranodon; מילולית: "מעופף חסר שיניים") הוא סוג של זוחל קדום מעופף מסדרת הפטרוזאוריה.
מאפיינים

מוטת הכנף של הפטרנודון הייתה באורך 8 מטרים, ועל ראשו הייתה כרבולת ארוכה. ניזון מדגים ששהו קרוב לפני המים על ידי דקירתם במקורו החד, מבלי שהוא עצמו יטבול במים.
הפטרנודון התקיים בתקופת הקרטיקון העליון באמריקה הצפונית. נמצאו למעלה מ-1,200 מאובנים של פרטים מסוג זה, ורבים מהם נשמרו היטב. עם זאת, ישנה מחלוקת לגבי מאובנים אלה באשר לשאלה האם בכולם מדובר באותו סוג של פטרנודון, או שמא חלק מהמאובנים הללו למעשה משתייכים לענף עצמאי שהתפתח בשלב מאוחר יותר. החוקר ברונו (מייקל) שטיינהרדט הוא אחד החוקרים הבולטים המצדדים בסברה השנייה.
הוא דמה מאוד לפטרוזאור גאוסטרנברגיה וזמן רב סברו חוקרים כי מדובר באותו הסוג.
הפטרנודון תואר על ידי החוקר האמריקאי עותניאל צ'ארלס מארש ב-1876.
בתרבות

הפטרנודון הופיע בכל סרטי פארק היורה למעט בסרט הראשון (לא נראה גם בשני הספרים). הוא מתואר כיצור גדול ותוקפני שיכול לתפוס אנשים ולהמריא כשהם אחוזים תחתיו.
אך ליוצרי הסרט היו כמה טעויות: לפטרנודון לא היו שיניים, קרומי כנפיו לא היו מכוסי עור אלא בשריר, זנבו מוצג בתנוחה שגויה והוא לא היה מסוגל לנחות על ענפים או לתפוס טרף ברגליו מאחר שלא היו לו אצבעות אחוריות, והוא גם לא נהג לקנן.
הפטרנודון הופיע בעוד כמה סרטים חשובים כמו קינג קונג והסדרות פלאווורלד, בראשית ובראשית: עולם חדש. פרטי פטרנודון נראים גם בסרטיו של נייג'ל מארוון: נרדף בידי דינוזאורים ומפלצות ים.
הפטרנודון מופיע במספר משחקי מחשב כמו Jurassic World Evolution 2, עולם היורה: המשחק, Jurassic World: Alive ופארק היורה 3: בניית פארק.
בסדרת המנגה והאנימה וואן פיס מאת אייצ'ירו אודה, הדמות קינג הוא פיראט שאכל פרי שנותן לו את הכוח להפוך להיות פטרנודון.
בנוסף הפטרנודון הוא המאובן הלאומי של קנזס לצד הטילוזאורוס.
גלריה

דגם של פטרנודון
אונדטרה

| אונדטרה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי עכבר
משפחה:: אוגריים
שבט:: Ondatrini
סוג:: Ondatra
מין:: אונדטרה
שם מדעי
 Ondatra zibethicus ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


אוֹנְדַטְּרה (שם מדעי: Ondatra zibethicus) היא מין מכרסמים ממשפחת האוגריים, בו סוג ומין יחיד. היא מכונה גם חולדת המושק עקב ריח המושק המאפיין את פרוותה.
מאפיינים

תפוצתה של האונדטרה באמריקה הצפונית, בעיקר בקנדה, ארצות הברית וצפון מקסיקו. במאה ה-20 הוכנסה בידי האדם גם לאירופה הצפונית-מערבית, שם היא נחשבת למין פולש. האונדטרה לא הוכנסה לישראל, אליה הוכנס מכרסם שוכן מים-מתוקים ממשפחה אחרת, הנוטריה, שמוצאה באמריקה הדרומית.
האונדטרה יכולה להגיע לאורך 40–70 ס"מ ולמשקל 0.6-2 ק"ג. היא דומה במראה לאוגר או לבונה ובעלת פרווה הדוחה מים וזנב שרירי המשמש כהגה במים. היא ניזונה בעיקר מצמחי מים המהווים כ-95% מתזונתה, אך מגוונת בחרקי מים, צדפות, סרטני נהרות, צפרדעים, ראשנים, עופות וצבים קטנים.
האונטרות חיות בקבוצות קטנות סביב גדות האגמים והבריכות. באמריקה נצפו אונדטרות ששיתפו פעולה עם בונים בבניית הסכר וניזונו מהגזעים שלו בתוכו.
גלריה

אונדטרה לבקנית
Ondatra zibethicus
הערות שוליים

↑  אונדטרה באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555762705171  BnF: cb11972177n (data)  GND: 4136887-3  LCCN: sh85089061  LNB: 000333430 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שמואל בנימין בכר

| --- | --- |

 לידה:  1875 פלובדיב, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  2 באוקטובר 1949 (בגיל 74 בערך) ט' בתשרי ה'תש"י פלובדיב, בולגריה הרפובליקה העממית הבולגרית
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בפלובדיב 
 מקום פעילות:  פלובדיב, ממלכת בולגריה
 תקופת הפעילות:  1908–1949 (כ־41 שנים) 
 השתייכות:  רבני הציונות דתית
 רבותיו:  יוסף רפאל עוזיאל
 בני דורו:  אשר חננאל, דניאל ציון
 
 תפקידים נוספים:  הרב הראשי ליהודי פלובדיב במשך ארבעה עשורים מראשי הפלג המתון בתנועה הציונית בבולגריה  חבר הוועד המרכזי של התנועה הציונית בבולגריה
 
הרב שמואל בנימין בכר ומשפחתו (1911)
הרב שמואל בנימין בכר במרכז התמונה, במחנה מגורים ארעי, מתפלל עם בני קהילתו לאחר רעידת האדמה הגדולה שהתחוללה ב-1928 ומרכזה בעיר צ'ירפאן
הרב שמואל בנימין בכר מברך את דוד בן-גוריון, בעת ביקורו בפלובדיב בדצמבר 1944
שמואל בנימין בכר (1875, פלובדיב, האימפריה העות'מאנית – 2 באוקטובר 1949, פלובדיב, הרפובליקה העממית הבולגרית) היה הרב הראשי ליהודי פלובדיב במשך ארבעה עשורים, כיהן לתקופה מסוימת כנשיא בית הדין הרבני הגדול של יהודי בולגריה, נמנה עם ראשי הפלג המתון בתנועה הציונית והיה חבר הוועד המרכזי של התנועה הציונית בממלכה.
קורות חיים

שמואל בנימין בכר נולד בפלובדיב. התייתם מאב בגיל צעיר ובשלהי המאה ה-19 עלה עם אימו לארץ ישראל והתגורר בירושלים. הרב יוסף רפאל עוזיאל, שהיה נשיא בית הדין הרבני של הקהילה הספרדית בירושלים, תמך בשמואל בנימין בכר ומשפחתו, ובהמשך הסמיך אותו לרבנות. ככל הנראה לאחר מותו של הרב עוזיאל שב שמואל בנימין בכר לבולגריה. ב-1899 תועד הרב בכר בפלובדיב כאחד הפעילים המרכזיים שסייעו ליוסף מיוחס להקים את הלשכה הראשונה של ארגון בני ברית בבולגריה. הלשכה נחנכה בפלובדיב ב-16 בספטמבר 1899.
בראשית המאה ה-20, לאחר פטירתו של הרב חיים עזרא ארויא התמנה לרב הראשי ליהודי העיר. שמואל בנימין בכר היה ממניחי היסודות למערכת החינוך היהודית הקהילתית בפלובדיב ואף עסק בהוראה וכתיבת ספרי לימוד. פעילותו החינוכית זכתה לתהודה בשבועון היהודי "el amigo del pueblo" (עברית: ידיד העם), אשר הופץ בלאדינו בקרב קהילות יהודי בולגריה.
הרב בכר היה פעיל בפלג המתון של התנועה הציונית בבולגריה ומקורב מאוד לראש הפלג יקיר רומנו. באפריל 1908, במסגרת הוועידה הציונית ה-6 שנערכה בסופיה, נבחר הרב בכר לחבר הוועד המרכזי של התנועה הציונית. בתנועה הציונית בבולגריה התחוללו מאבקי כח בלתי פוסקים בין קיצונים למתונים, ובמקביל עימות מול הרב הראשי מרדכי אהרנפרייז. נציגי הפלג המתון בתנועה ניסו ללא הצלחה לפשר בין הניצים. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, מלחמת הבלקן השנייה ומלחמת העולם הראשונה, שותקה כמעט לחלוטין הפעילות הציבורית בקרב יהדות בולגריה, בשל אחוז המגויסים והנפגעים הגבוה בקרב בני הקהילה היהודית. ב-1915 הקים יקיר רומנו ועד ציוני עצמאי בפלובדיב ובמסגרתו מינה את הרב שמואל בנימין בכר לעמוד בראש ועדה שתפקידה היה לסייע לקהילות השונות ברכישת ספרי לימוד למוסדות החינוך הקהילתיים, בתוך בולגריה ומחוצה לה.
בדצמבר 1924, לאחר פטירתו של ממלא מקום הרב הראשי ליהודי בולגריה דוד פיפאנו, כיהן הרב בכר לתקופה מסוימת כנשיא בית הדין הרבני הגדול בבולגריה. בתקופה זו כיהן הרב בכר גם כרב הראשי למחוז פלובדיב כולו. ב-1929 נתבעו ראשי קהילות יהודיות בבולגריה על רקע גביית מס קרן היסוד בטענה, שהחלת המס כמס חובה על בני הקהילות השונות אינה חוקית. שמואל בנימין בכר והרב אשר חננאל הופיעו במשפט והעידו על חשיבותה ההיסטורית של ארץ ישראל לדת ולמסורת היהודית ובין השאר נסמכו על חוות דעת מטעם הרב הראשי לארץ ישראל אברהם יצחק הכהן קוק. עורך הדין אלברט רומנו ניהל את ההליך המשפטי מטעם הקהילות היהודיות ועמדתן זכתה לניצחון במשפט.