stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיליפ משוואביה, מלך גרמניה

פיליפ משוואביה (בגרמנית: Philipp von Schwaben; ‏1177 - 21 ביוני 1208) היה דוכס שוואביה מלך גרמניה ויריב של אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שנשא את כתר גרמניה והקיסרות במקביל.
ביוגרפיה

פיליפ נולד בשנת 1177, והיה בנו הצעיר והחמישי במספר של פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. לאחר הכתרת אחיו היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הוא פנה לכנסייה והתמנה כפרובוסט של העיר אאכן ולאחר מכן שימש כבישוף של העיר וירצבורג. 
הקריירה הדתית של פיליפ הסתימה בשנת 1195 עם קבלת נכסים ותואר אצולה באיטליה.
בשנת 1196 קיבל פיליפ את התואר דוכס שוואביה בירושה מאחיו קונרד השני שנפטר. בשנת 1197 הוא התחתן עם הנסיכה הביזנטית אירנה אנגלינה (אנ') בתו של איסאאקיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית ואלמנתו של רוג'רו השלישי, מלך סיציליה.
עם מות הקיסר היינריך השישי ומאחר ובנו ויורש העצר פרידריך השני היה קטין פעל פיליפ במהירות לתפוס את הכתר הגרמני מחשש כי הכס הקדוש שהיה עוין לבית שטאופן עלול לנצל את ההזדמנות ולפעול כנגד השושלת. תחילה פעל פיליפ לתואר הלא מחייב של "מגן האימפריה" אך ביום 8 במרץ 1198 הוא נבחר לתפקיד מלך גרמניה והוכתר ביום 8 בספטמבר בקתדרלה של העיר מיינץ.
חששו של פיליפ מיציבות שלטון בית שטאופן היה מוצדק, במקביל לבחירתו פעלו נסיכים ואנשי כמורה גרמניים כנגדו ובחרו באוטו הרביעי, בנו של היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה ומתנגד לבית שטאופן כמלך מתחרה. המהלך קרע את גרמניה והביא להתערבות כוחות חיצוניים חזקים בפוליטיקה הפנימית של גרמניה. מצד אחד ניצבו אוטו ונסיכי צפון גרמניה ואיתם אנגליה ותמיכתו של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי ומצד שני פיליפ ונסיכי דרום גרמניה בתמיכת צרפת. במאבק הפכפך הצליח פיליפ בשנת 1204 להשיג יתרון ושנה לאחר מכן הוכתר שנית למלך גרמניה. בשנת 1207 הוא נכנס כמנצח לקלן והכריע את המלחמה.
ביום 21 ביוני 1208 נרצח פיליפ בעיר במברג והשלטון נפל כפרי בשל לידי אוטו הרביעי.
משפחתו

בשנת 1197 התחתן פיליפ עם אירנה אנגלינה (אנ'), בתם של איסאאקיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית ואירנה פאלאיולוגינה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
ביאטריס משוואביה (1198–1212), התחתנה עם אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
קוניגונדה משוואביה (1200–1248), התחתנה עם וצלאב הראשון, מלך בוהמיה
מריה משוואביה (1201–1235), התחתנה עם אנרי השני, דוכס בראבנט
אליזבת משוואביה (1203–1235), התחתנה עם פרננדו השלישי, מלך קסטיליה
פונקציית הזרם של סטוקס

קווי זרימה מסביב לספירה בזרימת סטוקס עם סימטריה גלילית. כאשר העצם הכדורי מגיע למהירות הטרמינלית כוח הגרר  F_{d} משתווה לכוח היוצר את התנועה  F_{g}.
במכניקת הזורמים, פונקציית הזרם של סטוקס (באנגלית: Stokes stream function) משמשת כדי לתאר את קווי הזרימה ומהירות הזרימה בזרימה אי-דחיסה תלת-ממדית עם סימטריה גלילית. משטח עליו יש ערך קבוע של הפונקציה תוחם שפופרת זרימה, המשיקה בכל מקום לווקטורי שדה הזרימה. יותר מכך, השטף הנפחי של הזרימה לאורך שפופרת הזרימה הזאת קבוע - בהגדרתה פונקציית זרם היא נקייה מדיברגנצים (אין בה בורות או מקורות). פונקציית הזרם הזאת נקראת על שם ג'ורג' גבריאל סטוקס.
השימוש בפונקציית הזרם הוא בכל בעיה בה הזרימה היא בעלת סימטריה סביב ציר מסוים. סטוקס נעזר בה במקור כדי לחשב את שדה המהירות מסביב לספירה ברדיוס a בגבול של מספרי ריינולדס נמוכים. הדבר אפשר לו לגזור את חוק סטוקס לזרימה צמיגה.
רקע: פונקציית זרם ופוטנציאל מהירות

פונקציית הזרם  \Psi  היא דרך לתאר את התפלגות הספיקה הנפחית של זרימה במרחב. למשל, במקרה הדו-ממדי, הפרש הערכים שלה בין שני קצוות של עקום מבטא את הספיקה הכוללת של הזרימה דרך העקום הזה. יש להבהיר שפונקציית זרם יכולה להיות מוגדרת היטב רק במקרה של זרימה נטולת מקורות או בורות, בדיוק כשם שפונקציית פוטנציאל מהירות מוגדרת היטב רק לזרימה ללא ערבוליות. אחרת, ניתן לבנות מסלול סגור (או משטח סגור במקרה התלת-ממדי), ולקבל שכאשר הולכים לאורכו עד שחוזרים לנקודת ההתחלה ערך פונקציית הזרם משתנה - כלומר היא אינה מקבלת ערך יחיד בנקודה (פונקציה רב-ערכית). לפונקציית הזרם יש התנהגות הפוכה לזה של פוטנציאל המהירות  \phi ; בכיוון המרחבי בו פוטנציאל המהירות משתנה בצורה המרבית פונקציית הזרם אינה משתנה כלל, בעוד בכיוון בו פונקציית הזרם משתנה בצורה המרבית פוטנציאל המהירות אינו משתנה כלל. בשפה מתמטית:  (\nabla \Psi )\cdot (\nabla \phi )=0, כלומר המכפלה הסקלרית של גרדיאנט פונקציית הזרם בגרדיאנט פוטנציאל המהירות היא אפס (שני הווקטורים ניצבים זה לזה). אינטואיטיבית, התמונה נראית כך: פוטנציאל המהירות משתנה בצורה המרבית כאשר הולכים לאורך קו הזרם, בעוד פונקציית הזרם משתנה בצורה המרבית כאשר הולכים בניצב לקו הזרם (כלומר היא "סופרת" את קווי הזרימה). לכן, קווים הניצבים לקווי הזרם נקראים גם קווים "שווי פוטנציאל" (פוטנציאל המהירות).
הפונקציה בקואורדינטות כדוריות

בקואורדינטות כדוריות ( r, θ, φ ), המרחק הרדיאלי מהראשית הוא r, הזווית   θ היא זווית הזנית ו- φ היא הזווית האזימוטלית. בזרימה עם סימטריה גלילית, בה θ = 0 הוא ציר הסימטריה הסיבובית, הגדלים שמתארים את הזרימה הם בלתי תלויים באזימוט φ. מכיוון שאלמנט נפח בקואורדינטות כדוריות מקיים:
\mathrm {d} V=r^{2}\sin \theta \,\mathrm {d} r\,\mathrm {d} \theta \,\mathrm {d} \varphi .
כיוון שפונקציית זרם מוגדרת כך שהפרש ערכיה בין שתי נקודות (או עקומות סגורות במקרה התלת-ממדי) שווה לספיקה העוברת דרך קו המחבר ביניהן, ניתן לקבל לפי הגדרת פונקציית הזרימה ש-:
{\begin{aligned}u_{r}&=+{\frac {1}{r^{2}\,\sin(\theta )}}\,{\frac {\partial \Psi }{\partial \theta }},\\u_{\theta }&=-{\frac {1}{r\,\sin(\theta )}}\,{\frac {\partial \Psi }{\partial r}}.\end{aligned}}.
השטף הנפחי דרך שפופרת זרם התחומה על ידי משטח שעליו ערך הפונקציה  ψ קבוע, הוא  2π ψ.
הפונקציה בקואורדינטות כדוריות > דיברגנץ אפס

הדיברגנץ של שדה הזרימה בכל נקודה במרחב, לפי הנחת אי-הדחיסות של הזורם, הוא:
הפונקציה בקואורדינטות כדוריות > הערבוליות

הערבוליות מוגדרת כ-:
ו- {\boldsymbol {\hat {\phi }}} הוא וקטור יחידה בכיוון  \phi  (הכיוון האזימוטלי).
כתוצאה, החישוב של וקטור הערבוליות נותן:
{\boldsymbol {\omega }}={\begin{pmatrix}0\\[1ex]0\\[1ex]\displaystyle -{\frac {1}{r\sin \theta }}\left({\frac {\partial ^{2}\Psi }{\partial r^{2}}}+{\frac {\sin \theta }{r^{2}}}{\partial  \over \partial \theta }\left({\frac {1}{\sin \theta }}{\frac {\partial \Psi }{\partial \theta }}\right)\right)\end{pmatrix}}.
כאשר האופרטור E המוגדר כ-:  E=\left({\frac {\partial ^{2}}{\partial r^{2}}}+{\frac {\sin \theta }{r^{2}}}{\partial  \over \partial \theta }\left({\frac {1}{\sin \theta }}{\frac {\partial }{\partial \theta }}\right)\right) הוא אופרטור חשוב בחישוב פילוג הלחץ על כדור (פילוג מאמצי הלחיצה) וכוחות הצמיגות (פילוג מאמצי הגזירה) שהזורם מפעיל על השכבה הצמודה לכדור, ולפיכך שימוש בו הוא שלב קריטי בגזירת חוק סטוקס:  F_{d}=6\pi \,\mu \,R\,V\,.
ראו גם

משוואות סטוקס
נקודה המצוינת באמצעות שימוש בקואורדינטות כדוריות.
פקודות המבנה הארצי

איתן אבישר, עורך תוכנית א'
דוד בן-גוריון, הוגה פקודות המבנה
יגאל ידין, עורך תוכנית ד'
פקודות המבנה הארצי הן סדרת פקודות ותוכניות מבצעיות אשר הוציא הפיקוד העליון (כלומר המפקדה הארצית של "ההגנה" והנהלת הסוכנות היהודית, שהייתה כעין ממשלה של היישוב היהודי בארץ ישראל), בין אוקטובר 1939 ועד הקמת צה"ל במאי 1948. הפקודות והתוכניות הגדירו את מבנה כוח המגן העברי, מטרותיו האסטרטגיות ודרכים להשגתן. עם הקמת צה"ל הועברה האחריות על פקודת המבנה של צה"ל לאג"ת (לשעבר, מחלקת התכנון באג"ם).
תקנון השירות הכללי

הופץ באוקטובר 1939. הגדיר את הקמת החי"ש (חיל שדה) והחי"ם (חיל המשמר) וחילק את הארץ לשמונה מחוזות (ירושלים, דרום, תל אביב, השרון, השומרון (לאמור מרחב חדרה - בנימינה ולא מה שנקרא השומרון בימינו), חיפה, העמקים, צפון). הרקע לפקודה היה פרסום הספר הלבן השלישי, ולקחי המרד הערבי הגדול שאחריהם לא יכל היישוב היהודי לסמוך על כוחות המנדט הבריטי שיגנו עליו. האויב כלפיו נערך כח המגן הוגדר ככנופיות כפריים מקומיים.
תוכנית א' ופקודת המבנה הארצי (ינואר 1941)

הופצו בספטמבר 1940 ובינואר 1941. הפקודה הדגישה את החלוקה בין החי"ם הנייח, המגן ביישובים ובין החי"ש הנייד, הפועל ביחידות שעד גודל פלוגה במרחב גדול ותוך כוונה התקפית ולא הגנתית. לפי תוכנית א' חולקה הארץ ל-4 גלילות: צפון, תיכון, דרום (כולל תל אביב) וירושלים. כל גליל חולק לנפות כפריות, בהן שובצו פלוגות חי"ם וחי"ש וגדודים בערים. תפקיד הפקודה היה ארגון ראשוני של היישוב להגנה יעילה לפי מטרות אסטרטגיות. האויב עדיין הוגדר ככנופיות כפריים מקומיים, הבריטים הוגדרו כ"אוהדים או אדישים". התוכנית הוכנה על ידי זיגמונד פון פרידמן, הוא איתן אבישר.
התוכנית יצאה אל הפועל באופן חלקי בלבד עקב מאתיים ימי החרדה (אביב 1942 - נובמבר 1942) בהם התקיים סיכון ממשי של כיבוש הארץ על ידי כוחות נאציים בפיקוד ארווין רומל. בתקופה זו הוצאו תוכניות ייעודיות להתבצרות וכמו כן הוקם הפלמ"ח ככח פרטיזנים, תוכניות אלה כונו "Palestine Scheme" ונערכו בשיתוף הבריטים.
תוכנית ב'

"תוכנית ב' הייתה המסגרת הראשונה לחשיבה צבאית אשר ניסתה לפתור את בעיית ההגנה הרצופה על השטחים היהודיים ולקחת בחשבון למלוי תעודה זו כוחות מגויסים."
תוכנית ב' פורסמה ביולי 1943 ונערכה על ידי צבי איילון (לשצ'ינר). עיקר יעדי התוכנית היו הגדרת שלושה מרחבי פעולה והאחריות עליהם: המרחב היישובי, הכולל את היישוב היהודי ואת הכפרים הערביים הסמוכים לו, במרחב פעולה זה אמור לפעול החי"ם, במתכונת הגנתית. מרחב הפעולה הטקטי, בו אמור לפעול החי"ש, תוך שהוא נשען על בסיס יישובי ויצא לפעילות בתחום האזור. ומרחב הפעולה האסטרטגי, המרוחק מתחומי יישוב, בו אמור לפעול הפלמ"ח. לערים הגדולות מונו מפקדים. הערים חולקו לחבלים ועל כל חבל הופקדה פלוגת חי"ש. כל ישוב או קבוצת יישובים סמוכים הוגדר כ"אזור" ומונה לו מפקד-אזור (מא"ז). בחירום ובלחימה הוכפף המא"ז למפקד פלוגת החי"ש האזורית.
פקודת המבנה הארצי (יולי 1944) ו(יוני 1945)

עיקר הפקודות היה ניסיון לחיזוק החי"ש על ידי הפרדת הערים למחוזות עצמאיים, הכפופים לרמ"א (ראש המפקדה הארצית) ולא למפקדי הגלילות.
כמו כן היה בפקודות עידוד גיוס לחי"ש.
תוכנית ג' או תוכנית מאי 1946

עם תום מלחמת העולם השנייה עמד היישוב בפני מציאות חדשה ונדרשה תוכנית חדשה. גם תוכנית זו נערכה על ידי צבי איילון (לשצ'ינר). התוכנית שמה קץ להשענות, אפילו קלה, על הכוח הבריטי והניחה לראשונה עוינות מצד הבריטים. התוכנית הייתה התקפית ברוחה עקב ההערכה שהאויב הערבי הופך להיות מתוחכם, מקצועי ונחוש יותר. בראש המטרות לא עמדה עוד רק ההגנה על היישובים והתחבורה אלא גם ההגנה על תשתיות חיוניות וכלכליות כמפעלי מים, תחנות כוח, מפעלי תעשייה וכדומה. כוחות חי"ש מיוחדים הוקצו לשמירה על מתקנים אלה, ובמיוחד על מתקנים מבודדים כמפעל האשלג בים המלח.
התוכנית גם הגדירה יעדים להרתעה יהודית כמתקנים חקלאיים של ערבים ופגיעה במקומות התכנסות של ערבים. עם זאת הודגש במפורש שיש להימנע מפגיעה בחפים מפשע, בנשים ובילדים ויש להזהירם לפני פגיעה.
פקודת המבנה הארצי (נובמבר 1947)

הרוח החיה מאחורי פקודה זו היה דוד בן-גוריון, שראה מראש את המלחמה המתקרבת והחליט להתאים את מבנה כח ההגנה לבאות. מטרתה - כוננות לקראת מלחמה בכוחות ערביים סדירים שעלולים לפלוש לארץ לאחר החלטת האו"ם בדבר החלוקה. הפקודה קבעה את הקמת שני כוחות ארציים מקבילים, הכפופים ישירות לרמטכ"ל ההגנה : החיל, מופנה בעיקרו מול סכנות חוץ, מורכב מגדודי חיל רגלים (חי"ש) וגדודי מחץ (פלמ"ח) ,המאוגדים  בארבע חטיבות   המרחביות : חטיבת הצפון, חטיבת התיכון חטיבת הדרום וחטיבת ירושלים. המשמר, מורכב מחיילים פחות מאומנים, מופנה להגנה מול סכנות פנים ומאוגד ב11 נפות ו-3 מרחבים עירוניים. סוכם שבשעת מלחמה יהיו מפקדי נפות החיל כפופים למפקדי החטיבות.
כמו כן הגדירה הפקודה כפיפות מבצעית בעת מלחמה של כוחות החי"ם למפקדי החטיבות המרחביות באזורם.
תוכנית ד' מרץ 1948

התוכנית החשובה והמרכזית בתפיסה הביטחונית שלפני קום צה"ל. מטרתה הראשית הוגדרה כהשתלטות  על חלקי הארץ שהוגדרו כמדינה יהודית לפי תוכנית החלוקה שקיבל האו"ם בכ"ט בנובמבר וכן השתלטות על גושי ההתיישבות העברית שמחוץ לגבולות. היא הוצאה כפקודה ביום 10 במרץ 1948, אך הביצוע תוכנן ליום שלאחר עזיבת הבריטים את הארץ . עורך התוכנית היה יגאל ידין (סוקניק).
הנחות היסוד היו: א. האויב - כוחות חצי-סדירים של כפריים, כוח צבא ההצלה של פאוזי קאוקג'י, וצבאות המדינות השכנות ובמיוחד הלגיון הערבי הירדני. ב. הבריטים הוגדרו כעוינים עד כדי סיוע לערבים בפועל, לא יהיו בארץ. ג. שלא יהיה כח בינלאומי בארץ. לפיכך הוגדרו מטרות אופרטיביות כלליות ויעדים מפורטים לכל אחת משש חטיבות החי"ש המרחביות : גולני, כרמלי, קרייתי, אלכסנדרוני, עציוני וגבעתי . הפלמ"ח אורגן בשלוש חטיבות מחץ :  חטיבת הראל, חטיבת יפתח וחטיבת הנגב הוגדר ככוח מטכ"לי שיהיה ערוך להטלה אל הקרב בכל מרחב ארץ ישראל היהודית ואף מחוצה לו. מפקדי החטיבות הוכפפו ישירות לרמטכ"ל. כוונת התוכנית התקפית במובהק, במבנה צבאי מלא ותוך פעולה משולבת של כוחות שונים.
התוכנית פורסמה בעת שמלחמת העצמאות כבר פרצה והייתה לחימה בפועל. עקרונות התוכנית, השתלטות על שטחי אויב, יושמה  עוד לפני עזיבת בבריטים ב מבצע נחשון באפריל 1948.
לקריאה נוספת

מרדכי נאור (עורך ראשי), לקסיקון כח המגן ההגנה, 1992 עמודים 354, 424 - 428
ישראל בר, פרקים למהלכים האופרטיביים של מלחמת העצמאות, בתוך: "בשבילי מחשבה צבאית", "מערכות" גיליון ס"ב-ס"ג, יולי 1950, עמודים 51 - 55
בן-ציון דינור, עורך ראשי ,ספר תולדות ההגנה, כרך שלישי, ממאבק למלחמה,  הוצאת עם עובד 1972.
הערות שוליים

↑  ישראל בר, פרקים למהלכים האופרטיביים של מלחמת העצמאות, בתוך: "בשבילי מחשבה צבאית", "מערכות" גיליון ס"ב-ס"ג, יולי 1950 , עמוד 51
פיתון וומה

| פיתון וומה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: פיתוניים
סוג:: פיתון מפוספס
מין:: פיתון וומה
שם מדעי
 Aspidites ramsayi ‏מקלאי, 1882
תחום תפוצה


פיתון וומה או פיתון החול (שם מדעי: Aspidites ramsayi) הוא מין של נחש הנפוץ במערב אוסטרליה ובפנים הארץ ומצוי בסכנת הכחדה.
הוא קטן מפיתון שחור-ראש ומגיע רק לאורך של 2.3-1.5 מטרים. הוא בעל גוף רחב עם ראש צר יותר וקצה הגוף עד לזנב נעשה דק. צבע הרצועות חום בהיר עד שחור והרקע חום זית, כתום, ורוד או אדמדם. הבטן לבנה או אפורה בהירה.
הנחש נפוץ מאוסטרליה המערבית עד לקצה ניו סאות' ויילס במזרח ונפוצים לאורך כל אזור המחיה, אך נתונים בסכנת הכחדה. הוא חי באזורי חולות ומצוי מתחת לקרקע הרבה פעמים ויוצא רק בלילות.
טרפו מורכב מיונקים קטנים, עופות ולטאות, לעיתים במאורות באדמה והנחשים הורגים את טרפם בעיקר על ידי לחיצתו אל קיר האדמה עד למותו. הם יעדיפו לטרוף זוחלים אחרים אף על פי שיאכלו גם מינים בעלי דם חם.
הנחש נמצא בסכנת הכחדה והידלדל במקומות חיותו ב-50% באזורים מסוימים. נעשו כמה ניסיונות להרבות אותו בשבי ולהחזיר לטבע. גן חיות בצפון אוסטרליה שחרר כמה נחשים צעירים לטבע אבל הם נטרפו על ידי נחשים ארסיים מהמין נחש מולגה.
הערות שוליים

↑  פיתון וומה באתר הרשימה האדומה של IUCN
| פיתוניים |
| --- | --- | --- |
| פיתון קטן | פיתון צ'ילדרן • פיתון מנומר • פיתון גמדי • פיתון סטימסון |  |
| פיתון איריאן (סוג ומין יחיד) | פיתון איריאן |  |
| פיתון מפוספס | פיתון שחור-ראש • פיתון וומה |  |
| פיתון ביסמרק טבעתי (סוג ומין יחיד) | פיתון ביסמרק טבעתי |  |
| פיתון לבן-שפה (סוג ומין יחיד) | פיתון לבן-שפה |  |
| פיתון מים | פיתון מים חום  • פיתון מקלוט • פיתון זית |  |
| פיתון עצים | פיתון השיחים • פיתון בולן • פיתון ברדלי • פיתון עבה-קשקשים • פיתון אונפלי • פיתון השטיחים • פיתון עצים ירוק |  |
| פיתון | פיתון טימור • פיתון מלכותי • פיתון דם • פיתון הודי • פיתון בורמזי • פיתון אנגולה • פיתון ברונגרסמה • פיתון בורנאו • פיתון סלעים אפריקני • פיתון מרושת • פיתון מיאנמר |  |
פרס ואקר

פרס ואקר (בגרמנית: Wakkerpreis; בצרפתית: Prix Wakker; באיטלקית: Premio Wakker) הוא פרס המוענק מדי שנה על ידי החברה השווייצרית למורשת לערים בשווייץ על כך שהן מפתחות ומשמרות את המורשת האדריכלית שלהן.
בהתחלה, הפרס הוענק לעיריות ששמרו את המורשת העתיקה של העיר שלהן. לאחרונה,[דרושה הבהרה] הפרס מוענק גם לעיריות שמפתחות את נופי העיר שלהן. לעיתים הפרס מוענק לעיריות שפשוט משפרות או משדרגות מבנים בסיסיים או עתיקים בעיר שלהם.
ב-2005, הפרס הוענק דווקא לחברת הרכבות הפדרלית השווייצרית ולא לעירייה, מכוון שהחברה השווייצרית למורשת חגגו את שדרוגה.
הפרס נקרא על שמו של הנרי-לואיס ואקר.
קריטריונים

בשביל לקבל את הפרס, העירייה צריכה לעמוד על אחד מן הקריטריונים:
לפתח ולשדרג נוף עירוני בולט.
לכבד את דפוס ההתיישבות הישן של שווייץ.
לבנות באיכות אדריכלית מעל הממוצע
להגן על השטח, לפתח את נושא הקיימות, לתכנן תנועה ולפתח את איכות החיים באזור המגורים.
זוכי הפרס

| --- | --- |
* 1972: שטיין אם ריין 1973: סאינט-פרקס  1974: וידליסבך  1975: גוארדה  1976: גרינינגן  1977: גאיס  1978: דארדאגני  1979: ארנן (עיר)  1980: זולותורן  1981: אלם (עיר)  1982: אבנגו  1983: מוטנז (עיר)  1984: ויל  1985: לאופנבורג  1986: דיאמטיגן  1987: בישופשל  1988: פורנטרוי  1989: וינטרטור  1990: מונטרה  1991: כאם  1992: סנט גאלן (עיר)  1993: מונה קאראסו  1994: לה שו-דה-פון  1995: ספולגן  1996: בזל  1997: ברן  1998: ורין  1999: האופטוויל-גוטהאוס: * 2000: ז'נבה 2001: אוסטר (עיר)  2002: טורגי  2003: סורסי  2004: ביל/ביין  2005: חברת הרכבות הפדרלית השווייצרית  2006: דלמונט  2007: אלטדורף  2008: גרנשן  2009: איוורדון-לה-בן  2010: פאלץ'  2011: לוזאן ווסט (בוסיגני, צ'אוואנס-פרס-רנס, קריסיאר, אקובלנס, פרילי, רנאן, סן-סולפיס (עיר), וילארס-סאינט-קרויקס ולוזאן)  2012: קוניז  2013: סיון (עיר)  2014: אראו  2015: ברגגליה  2016: ריינפלדן  2017: סמפאץ'  2018: פסטיבל תרבות אוריגן, ריום  2019: לנגנטל  2020: באדן (עיר)  2021: פראנגינס  2022: מרן (עיר)
פונקציית גמא

פונקציית גמא היא פונקציה מרוכבת מֶרוֹמורפית, המרחיבה את מושג ה"עצרת" לכל המישור המרוכב: לכל מספר טבעי  \ n=1,2,\dots , הפונקציה מקבלת את הערך  \ \Gamma (n)=(n-1)!.
הפונקציה הוגדרה לראשונה על ידי לאונרד אוילר באמצע המאה ה-18, אך הסימון של הפונקציה באות  \ \Gamma  נכנס לשימוש בעקבות עבודתו של לז'נדר. גאוס הציע גרסה מעט שונה של פונקציית גמא,  \ \Pi (z)=\Gamma (z+1), לה הוא קרא "פונקציית פאי", אלא שהסימון של לז'נדר הועדף בצרפת, ובעקבות זאת גם בשאר העולם.
הפונקציה מוגדרת במחצית הימנית של המישור המרוכב באמצעות האינטגרל  \Gamma (z)=\int _{0}^{\infty }t^{z-1}\,e^{-t}\,\mathrm {d} t.
לפונקציית גמא קטבים (פשוטים) בנקודות  \,z=0,-1,-2,\dots  בלבד, ואין לה שורשים. הפונקציה מקיימת את המשוואה הפונקציונלית  \ \Gamma (z+1)=z\Gamma (z), המסבירה את הקשר לפונקציית העצרת, ועוד זהויות פונקציונליות רבות אחרות.
הגדרה

פונקציית גמא מוגדרת על ידי האינטגרל הבא:
\Gamma (z)=\int _{0}^{\infty }t^{z-1}\,e^{-t}\,\mathrm {d} t
וזאת לכל  \ z\in \mathbb {C}  שהחלק הממשי שלו,  \,Re(z), הוא חיובי. פונקציה זו מתלכדת עם הפונקציה המוגדרת באמצעות הגבול
 \ \Gamma (z)=\lim _{n\rightarrow \infty }{\frac {1\cdot 2\cdots n}{z\cdot (z+1)\cdots (z+n-1)}}(n+1)^{z-1}, המוגדר היטב לכל  \ z\neq 0,-1,-2,\dots . משום כך, הפונקציה השנייה מהווה המשכה אנליטית של האינטגרל לפונקציה מרומורפית.
תכונות > הקשר לפונקציית עצרת

ניתן להראות שעבור מספרים טבעיים, פונקציית גמא שווה (בהזזת 1) לפונקציית העצרת.
אם  \,n הוא חיובי ושלם, אזי  \Gamma (n)=\int _{0}^{\infty }t^{n-1}\,e^{-t}\,\mathrm {d} t=(n-1)!, כי על ידי ביצוע אינטגרציה  בחלקים, אפשר להראות כי  \,\Gamma (n+1)=n\Gamma (n), ומאחר ש- \,\Gamma (1)=1 נקבל כי  \,\Gamma (n+1)=n\Gamma (n)=\ldots =n!\Gamma (1)=n!\,
לכל מספר טבעי  \,n.
תכונות > זהויות אחרות

זהות חשובה אחת לפונקציית גמא היא נוסחת השיקוף:  \ \Gamma (1-z)\Gamma (z)={\pi  \over \sin \pi z}.
מכאן נובע כי
 \Gamma \left({\frac {1}{2}}\right)^{2}={\pi  \over \sin \pi /2}=\pi , ולכן  \Gamma \left({\frac {1}{2}}\right)={\sqrt {\pi }}.
זהות חשובה אחרת היא נוסחת הכפל של גאוס:
\Gamma (z)\;\Gamma \left(z+{\frac {1}{k}}\right)\;\Gamma \left(z+{\frac {2}{k}}\right)\cdots \Gamma \left(z+{\frac {k-1}{k}}\right)=(2\pi )^{(k-1)/2}\;k^{1/2-kz}\;\Gamma (kz)\,\!
לפונקציית גמא יש קוטב ב  \,z=-n לכל  \,n טבעי. בנקודה זאת נתון גם ש:
המכפלה האינסופית הבאה, כפי שהראה ויירשטראס, נכונה לכל  \,z מרוכב, אשר אינו שלם אי-חיובי:
כאשר  \,\gamma  הוא "קבוע אוילר-מסקרוני".
משפט בוהר-מולרופ

משפט בוהר-מולרופ הוא משפט המאפיין את פונקציית גמא על פי המשוואה הפונקציונלית שהיא מקיימת. המשפט קרוי של-שמם של המתמטיקאים הדנים הארלד בוהר ויוהאן מולרופ שהוכיחו אותו.
\,f(1)=1
f(x+1)=xf(x)\ {\mbox{for}}\ x>0
\,f היא פונקציה לוג-קמורה
אחת ההוכחות לנוסחת סטירלינג משתמשת במשפט זה. במסגרת ההוכחה בונים פונקציה המקיימת את שלושת התנאים במשפט בוהר-מולרפ, ולכן פונקציה זו היא בהכרח פונקציית גמא.
אומדן

ניתן לאמוד את הערכים הממשיים והמרוכבים של פונקציית גמא בעזרת אומדן לנקזוס או אומדן סטירלינג:
\Gamma (z)\sim {\sqrt {2\pi }}z^{z-1/2}e^{-z},\quad \left|\arg(z)\right|<\pi
אומדן זה מדויק בכך שהיחס בין האומדן לערך האמיתי שואף ל-1 כש  |z| שואף לאינסוף.
ראו גם

פונקציית בטא
פונקציית גמא הלא שלמה
משפט בוהר-מולרופ
גרף של פונקציית גמא על הישר הממשי
גרף של הערך המוחלט של פונקציית גמא במישור המרוכב. 
 באיור זה ניתן לראות בבירור את הקטבים של הפונקציה
השוואה בין גמא מוזז (קו כחול) לעצרת (נקודות כחולות) ואומדן סטירלינג (קו סגול)
פיתון השיחים

| פיתון השיחים |
| --- | --- |
 פיתון השיחים
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: פיתוניים
סוג:: פיתון עצים
מין:: פיתון השיחים
שם מדעי
 Morelia amethistina ‏שניידר, 1801
תחום תפוצה


פיתון השיחים או פִּיתוֹן אַחְלָמִי (שם מדעי: Morelia amethistina) הוא מין של נחש גדול ביותר החי בטבע ממזרח אינדונזיה וגינאה החדשה עד לאוסטרליה ולאיים ממזרח לה. הוא מגיע לאורך מאומת של 5 מטרים ונטען שהוא מגיע גם עד 8.5 מטרים.
רוב הפיתונים מגיעים רק לאורך 2–4 מטרים והם שוקלים 10–20 קילוגרם, אם כי נצפו כאלו גם במשקל 30 ואף 90 קילוגרם. פיתון זה הוא הנחש השישי באורכו בעולם. צבעו העיקרי הוא צהוב וירוק בהיר עם פסים חומים.
זהו טורף על באזור מחייתו הכולל ערבות שיחים, ביצות ומישורים כולל בתוך ערים. במדינת קווינסלנד ובאינדונזיה הוא מעדיף יערות גשם טרופיים, שם הוא מטפס ואורב לטרפו. הטרף שלו מורכב מעופות שונים, עטלפי פרי, חולדות, פוסומים והפרטים הגדולים יותר יארבו במסתור לקנגורו קטנים ולקוסקוסיים. הם מחכים לטרף בעיקר בתוך המים ומנצלים את העונה החמה שמביאה חיות צמאות אל המים.
מספר חוקרים החליטו להפריד ממין זה 5 מינים נפרדים: Simalia amethistina‏, Simalia clastolepis‏, Simalia kinghorni‏, Simalia nauta ו-Simalia tracyae.
הערות שוליים

↑  פיתון השיחים באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  ע"פ החלטות האקדמיה
| פיתוניים |
| --- | --- | --- |
| פיתון קטן | פיתון צ'ילדרן • פיתון מנומר • פיתון גמדי • פיתון סטימסון |  |
| פיתון איריאן (סוג ומין יחיד) | פיתון איריאן |  |
| פיתון מפוספס | פיתון שחור-ראש • פיתון וומה |  |
| פיתון ביסמרק טבעתי (סוג ומין יחיד) | פיתון ביסמרק טבעתי |  |
| פיתון לבן-שפה (סוג ומין יחיד) | פיתון לבן-שפה |  |
| פיתון מים | פיתון מים חום  • פיתון מקלוט • פיתון זית |  |
| פיתון עצים | פיתון השיחים • פיתון בולן • פיתון ברדלי • פיתון עבה-קשקשים • פיתון אונפלי • פיתון השטיחים • פיתון עצים ירוק |  |
| פיתון | פיתון טימור • פיתון מלכותי • פיתון דם • פיתון הודי • פיתון בורמזי • פיתון אנגולה • פיתון ברונגרסמה • פיתון בורנאו • פיתון סלעים אפריקני • פיתון מרושת • פיתון מיאנמר |  |
פיתון מיאנמר

| פיתון מיאנמר |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: פיתוניים
סוג:: פיתון
מין:: פיתון מיאנמר
שם מדעי
 Python kyaiktiyo

פיתון מיאנמר (שם מדעי: Python kyaiktiyo) הא מין של נחש לא-ארסי מהסוג פיתון החי במיאנמר.
מאפיינים

נחש זה הוא קרובו הרחוק של פיתון הדם וקרוביו קצרי הזנב (פיתון בורנאו ופיתון ברונגרסמה). הוא התגלה ב-2002 במיאנמר, שם התגלתה נקבה שאורכה היה 150 ס"מ ומשקלה 3.6 ק"ג.
פיתון זה מגיע לאורך של 1.8 מטר וגופו בצבע חום עד חום אדמדם עם קשקשים כתומים וכתמים חומים כהים עבים. הזנב קצר ודק בקצהו. הפיתון טוב בטיפוס עצים והוא מצוי רוב הזמן על העצים.
הוא פעיל בלילות ומחפש טרף כמו יונקים ועופות קטנים וכן זוחלים. הוא ממית את טרפו בחניקה בעזרת שריריו העצומים.
הערות שוליים

↑  פיתון מיאנמר באתר הרשימה האדומה של IUCN
| פיתוניים |
| --- | --- | --- |
| פיתון קטן | פיתון צ'ילדרן • פיתון מנומר • פיתון גמדי • פיתון סטימסון |  |
| פיתון איריאן (סוג ומין יחיד) | פיתון איריאן |  |
| פיתון מפוספס | פיתון שחור-ראש • פיתון וומה |  |
| פיתון ביסמרק טבעתי (סוג ומין יחיד) | פיתון ביסמרק טבעתי |  |
| פיתון לבן-שפה (סוג ומין יחיד) | פיתון לבן-שפה |  |
| פיתון מים | פיתון מים חום  • פיתון מקלוט • פיתון זית |  |
| פיתון עצים | פיתון השיחים • פיתון בולן • פיתון ברדלי • פיתון עבה-קשקשים • פיתון אונפלי • פיתון השטיחים • פיתון עצים ירוק |  |
| פיתון | פיתון טימור • פיתון מלכותי • פיתון דם • פיתון הודי • פיתון בורמזי • פיתון אנגולה • פיתון ברונגרסמה • פיתון בורנאו • פיתון סלעים אפריקני • פיתון מרושת • פיתון מיאנמר |  |
פרויקט פיוניר-ונוס

| --- | --- |

המחשת אמן של מקפת פיוניר־ונוס
 מידע כללי
 סוכנות חלל:  נאס"א
 מפעיל:  מרכז המחקר איימס
 יצרן:  יוז איירקראפט
 תאריך שיגור:  20 במאי 1978
 משגר:  אטלס־קנטאור
 אתר הפרויקט
 משימה
 סוג משימה:  מקפת
 לוויין של:  נוגה
 תאריך כניסה למסלול:  4 בדצמבר 1978
 נטייה:  105°
 אפואפסיד:  1.03 RV
 פריאפסיד:  12.01 RV
 זמן הקפה:  24 שעות
 משך המשימה:  20 במאי 1978 - אוגוסט 1992
 מידע טכני
 משקל:  517 ק"ג
 כוח:  312 ואט
 קוטר:  2.5 מטרים
 גובה:  1.2 מטרים
פרויקט פיוניר־ונוס הייתה תוכנית חלל של נאס"א לחקר כוכב הלכת נוגה שכללה שני שיגורים ב־1978. בשיגור הראשון שוגרה הגשושית פיוניר־ונוס 1 (מקפת פיוניר־ונוס) ואחריה שוגרה הגשושית פיוניר־ונוס 2 (פיוניר־ונוס מולטי־פרוב) שהייתה מורכבת מ־5 גשושיות ש"התאבדו" על קרקע נוגה וחקרו את סביבת הכוכב במהלך הנפילה אל פניו. הפרויקט הופעל על ידי מרכז המחקר איימס של נאס"א כחלק מתוכנית פיוניר שכללה גם את פיוניר 10 ופיוניר 11.