stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המנון גיברלטר
מילות ההמנון

| תרגום לעברית | אנגלית |
| --- | --- |
גיברלטר, גיברלטר,  הסלע שעליו אני עומד,  הלוואי שלנצח תהיי חופשייה,  גיברלטר, הארץ שלי.     עמוד שגיב,   סלע מפואר,   שומר הים,  נמל תקווה בשעת הצורך,   עשיר בהיסטוריה.     גיברלטר, גיברלטר,   הסלע שעליו אני עומד,   הלוואי שלנצח תהיי חופשייה,  גיברלטר, הארץ שלי.    אלוהים, ברך את מולדתנו,   עזור לנו לחיות כאחד,   חזקים בחירות,   אמת וצדק,   מי ייתן ויהיה זה שירנו.     גיברלטר, גיברלטר,   הסלע שעליו אני עומד,   הלוואי שלנצח תהיי חופשייה,  גיברלטר! גיברלטר!   הארץ שלי!: Gibraltar, Gibraltar,  The Rock on which I stand,  May you be forever free,  Gibraltar, my own land.    Mighty pillar,  Rock of splendour,  Guardian of the sea,  Port of hope in times of need,  Rich in history.    Gibraltar, Gibraltar,  The Rock on which I stand,  May you be forever free,  Gibraltar my own land.    God give grace to this our homeland,  Help us to live as one,  Strong in freedom,  Truth and justice,  Let this be our song.    Gibraltar, Gibraltar,  The Rock on which I stand,  May you be forever free,  Gibraltar! Gibraltar!  My own land!
ראו גם

דגל גיברלטר
סמל גיברלטר
מכתבי וינדולנדה

לוחית וינדולנדה מס' 291
החל משנת 1973 התגלו בבריטניה, בחפירות במבצר הרומי וינדולנדה (Vindolanda) סמוך לחומת אדריאנוס כ-35 ק"מ מזרחית לעיר קרלייל, יותר מ-1300 לוחיות עץ ששימשו לכתיבה. הלוחיות, בגודל טיפוסי של 20 על 8 ס"מ לערך ובעובי עד 3 מ"מ, עשויות מעץ ליבנה, אלמון ואלון מקומיים. הכתיבה נעשתה בדיו עשוי תערובת של פחם, גומי ערבי ומים. חלק מהלוחיות נכתבו עוד לפני הקמת חומת אדריאנוס, ומתוארכות לשנים 97–102 לספירה.
הטקסטים על הלוחיות כוללים מסמכים רשמיים בנושאי ניהול המבצר, למשל מכתב המבקש הוראות לפעולה ביום המחרת (כולל בקשה מנומסת לשלוח עוד בירה), דוחות, הזמנות של ציוד ואספקה, חשבונות ועוד. מכתבים אחרים הם מכתבים אישיים של קצינים, חיילים, סוחרים ואחרים. אחד המכתבים (לוחית 291) נכתב בידי קלאודיה סוורה (Claudia Severa), אשתו של מפקד מבצר סמוך, ובו הזמנה למסיבת יום ההולדת שלה המיועדת לסולפיסיה לפידיניה (Sulpicia Lepidina). זהו אחד הטקסטים הקדומים ביותר בלטינית שנכתבו בידי אשה ואשר נמצאו בבריטניה, ואולי בעולם כולו. במכתב אחר (לוחית 346) חייל מדווח כי שלח גרביים, סנדלים ותחתונים (גטקס).
מכתבים דומים התגלו בכ-20 אתרים בבריטניה, חלקם לוחות עץ עליהם נכתב בדיו, וחלקם לוחות מצופי דונג (שעוות דבורים, בתוספת מעט צבע שחור), עליהם נכתב באמצעות חרט מתכת. מכתבי וינדולנדה היו הממצא הכתוב העתיק ביותר שנמצא בבריטניה עד למציאתן בלונדון של טבליות בלומברג (Bloomberg tablets) ב-2010 - כ-405 לוחיות עץ שהיו מצופות שעווה, ומתוארכות למחצית השנייה של המאה הראשונה לספירה (שנים 50 עד 80 לערך).
ואט ארון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ואט, אטרקציה תיירותית 
 מדינה:  תאילנד 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1656
 תאריך פתיחה רשמי:  1656 
 קואורדינטות:  13°44′37″N 100°29′20″E﻿ / ﻿13.743688888889°N 100.48891944444°E﻿ / 13.743688888889; 100.48891944444
 www.watarun.net
 he
 
מקדש ואט ארון
הפראנג המרכזי של ואט ארון
ואט ארוּן (בתאית: วัดอรุณ; בתרגום לעברית: "מקדש השחר") הוא מקדש בודהיסטי (ואט) בבנגקוק, תאילנד. המקדש נמצא במחוז בנגקוק יאי, על הגדה המערבית של הנהר צ'או פראיה. שמו המלא של המקדש הוא "ואט ארונראטצ'אווררם ראטצ'וורמאהוויהארה" (באלפבית לטיני: Wat Arunratchawararam Ratchaworamahavihara, תאית:วัดอรุณราชวรารามราชวรมหาวิหาร).
ארכיטקטורה

הסמן הבולט של "ואט ארון" הוא הפראנג המרכזי (מגדל בסגנון קמבודי). מדרגות תלולות מובילות לשתי מרפסות. מקורות שונים מדווחים על גובה המגדל בין 66.8 מטרים ל-86 מטרים. פינות המקדש מוקפות בארבעה פראנגים לוויינים קטנים יותר. הפראנגים מקושטים בצדפים ופיסות חרסינה שבהם נעשה שימוש קודם כזבורית לספינות שהגיעו לבנגקוק מסין. סביב בסיסם של הפראנגים יש דמויות שונות של חיילים סינים וחיות קדומים. על המרפסת השנייה יש ארבעה פסלים של האל ההינדי אינדרה רוכב על אראוון (פיל מיתי במיתולוגיה של תאילנד).
על שפת הנהר יש שישה ביתנים (בתאית סאלה) בסגנון סיני. הביתנים עשויים מגרניט ירוק.
בסמוך לפראנגים מצוי אולם ההסמכה ובו דמותו של בודהה ניראמיטר שעל פי המסורת תוכננה על ידי המלך ראמה השני. מעל חזית הכניסה הקדמית לאולם ההסמכה יש גג ומעליו צריח מחודד המקושט בקרמיקה צבעונית ועבודות גבס מצופות בחרסינה צבעונית. בחזית יש פסלים של שני שדים - דמויות השומרים.
היסטוריה של המקדש

המקדש נבנה בימי הבירה העתיקה של ממלכת איוטהאיה ונקרא במקור ואט מאקוק (מקדש הזיתים). בתקופה שבה ת'ונבורי הייתה בירת תאילנד, המלך טאסקין שינה את שמו לואט צ'נג.
למשך תקופה קצרה שכן במקדש בודהה מאזמרגד, אך בשנת 1784 הועבר הפסל לואט פרה קוו.
במאה ה-19 שינה המלך ראמה השני את שם המקדש לואט ארונראטצ'את'רם. הוא שיקם את המקדש והגדיל את הפראנג המרכזי, ואת העבודה סיים המלך ראמה השלישי. ראמה הרביעי נתן למקדש את שמו הנוכחי ואט ארונרראטצ'אווררם.
מיתולוגיה

הפראנג המרכזי מסמל את ההר המיתולוגי "הר מארו" מהקוסמולוגיה ההודית. הפראנגים הלוויינים מוקדשים לאל הרוח "פרה פאי". השדים בשביל הכניסה הם מהראמאיינה. הדמות הלבנה מכונה "סאהאססאטג'ה" והירוקה ידועה כ"טאסאקאנת".
טרחן כפייתי

טרחן כפייתי בהקשר מדעי - בעיקר במתמטיקה - הוא כינוי הומוריסטי לאדם שמשוכנע שמצא פתרון לבעיה לא פתורה, או גילה טעות בהוכחה כלשהי. למשל מצא נוסחה לפתרון משוואה ממעלה חמישית, מה שהוכח כבלתי אפשרי, או הפריך הוכחה קיימת, למשל הראה ש-0.999... לא שווה ל-1. הטרחן הכפייתי בטוח שהוא מחולל מהפכה, הוא מציף אנשי מדע בפניות ומרצה גם לאנשים ללא רקע מדעי, בניסיון לשכנע אותם. נלווית לזה תאוריית קשר מדוע הממסד המדעי מתכחש אליו. הטרחנים הכפייתיים באים ממגוון רחב של מקצועות ורקע חברתי, לרוב יש להם ידע מדעי כלשהו אבל הם משוללים התמחות אקדמית בתחום המצאתם.
דוגמאות

אנשים הטוענים כי הפריכו משפט מוכר או טוענים לשגיאה בהוכחה מקובלת.
אנשים הטוענים דברים בסתירה להגדרות בסיסיות או מציעים את זניחת ההגדרות לטובת הגדרות אלטרנטיביות שלא ברורה המוטיבציה להגדרתן.
אנשים הטוענים כי מצאו הוכחות, לרוב פשוטות וקצרות, להשערות קשות או למשפטים שידועים להם רק הוכחות סבוכות.
אנשים הטוענים כי גישה מקובלת שגויה מיסודה ומציעים במקום גישה חדשנית שתחולל לטענתם מהפכה ולעיתים גם פריצה טכנולוגית.
אנשים מפרשים באופן מגמתי או שגוי עובדות.
הוכחת טענה טריוויאלית בדרך סבוכה או ייחוס חשיבות יתרה לטענה טריוויאלית.
לא כל מי שפועל באחד התחומים האלה הוא טרחן כפייתי. אכן, לאורך ההיסטוריה היו מקרים בהם אנשי מדע מוערכים ענו לתנאים אלו. זיהויו של טרחן כפייתי תלוי בעיקר באופי הבעיות שהוא תוקף, ובחוסר הנכונות שלו להכיר בטעות.
מאפיינים

בספרו "The Trisectors" (על האנשים העוסקים בשילוש זווית במחוגה וסרגל, בעיה שמתמטיקאים הוכיחו כי אינה פתירה), מציע אנדרווד דאדלי (Underwood Dudley) מספר מאפיינים של טרחנים כפייתיים, המבוססים על דוגמאות רבות שהוא מציג. הטרחנים הכפייתיים המתמטיים, לפי דאדלי, הם כמעט תמיד גברים, וכמעט תמיד מבוגרים, לרוב בשנים שלאחר הפרישה מעבודה. הם אינם מבינים מה משמעות הטענה המתמטית שדבר מסוים אינו אפשרי. הידע שלהם בתחום שבו הם פועלים חלקי ביותר, ובדרך כלל הם חסרי השכלה פורמלית. הם סבורים שהבעיות שהם תוקפים הן בעלות חשיבות רבה, ונוטים לחשוד שזכויות היוצרים ייגנבו מהם. מעל לכל, לא ניתן לשכנע אותם שהם טועים.
בשל חוסר ההכרה בתגליות שלהם, טרחנים כפייתיים טוענים במקרים רבים לקונספירציה לה שותף הממסד המדעי המתנכל להם ומתכחש בכוונה לאמת. טרחנים משתמשים במונחים שהומצאו על ידם שאין להם הגדרה ברורה ונמנעים משימוש במונחים ברורים ומוגדרים היטב. כשהם מתבקשים להסביר את מינוחיהם, הם נוטים לעשות זאת באמצעות מונחים מעורפלים באותה המידה.
פעמים רבות הבעיה הבסיסית בטענותיהם של טרחנים כפייתיים היא חוסר הבדלה בין הגדרות, עובדות ודעות. תוצאות הסותרות את האינטואיציה שלהם נפסלות על ידם, לכאורה על ידי נימוק ריגורוזי אולם למעשה פעמים רבות טיעונם מורכב מרבדים רבים של טענות והגדרות שבבסיסן אין עקביות או שהנימוק היסודי מתבסס על הנחה אינטואיטיבית.
מניעי טרחנים כפייתיים יכולים להיות שונים. ישנם אלו שבאמת מאמינים בצדקת דרכם, אחרים מנצלים את חוסר הידע של נמעניהם כדי לזכות בהערכתם ולעיתים גם מנצלים את תמימותם לרווח אישי בדמות השקעה כספית ברעיונותיהם. טרחנים אחרים נהנים מהשלהוב ומנסים לעורר ויכוחים עזים על טענותיהם.
ראו גם

הוכחה שגויה
לקריאה נוספת

Underwood Dudley, The Trisectors, 1987
Underwood Dudley, Mathematical Cranks, 1992 ISBN 0-88385-507-0
פרשת קלאדובו-שאבאץ
לקריאה נוספת

חנה ויינר, דליה עופר, פרשת קלאדובו-שאבאץ, תל אביב: העמותה לחקר מערכות ההעפלה ע״ש שאול אביגור, אוניברסיטת תל אביב, 1992, מסת"ב 9651308354 (בשנת 1996 ראה אור בתרגום לאנגלית בשם "Dead-end Journey: The Tragic Story of the Kladovo-Šabac Group")
רות קליגר-עליאב, המפלט האחרון, תל-אביב: עם עובד, 1976
הרטה רייך, בתוך יומיים, הרטה רייך ועקבות של חיים יהודיים בעיירה מירצצושלג שבאוסטריה, תרגם מגרמנית רוני רייך, הוצאת כרמל, ירושלים, 2009
מנחם שלח, הקשר היוגוסלבי: יוגוסלביה ועלייה ב', 1938-1948, פרק שמיני: הטרגדיה של קלאדובו (עמ' 56–66), עם עובד, 1994
הערות שוליים

↑  חנה ויינר, דליה עופר, פרשת קלאדובו שאבאץ - מסע ההעפלה שלא הושלם, תל אביב: עם עובד, 1992, עמ' 30-31
↑  עופר אדרת, מכתבים אחרונים, באתר הארץ, 9 בנובמבר 2012
↑  דליה עופר, בעקבות הזיכרון: ניצולים ובני משפחותיהם - המקרה של פליטי קלאדובו-שאבאץ בתוך כתב העת "ישראל" מס' 9 (תשס"ו) באתר אוניברסיטת תל אביב
דיוויזיית הפרשים השישית (האימפריה הגרמנית)

| --- | --- |

סמל מפקדת דיוויזיה בצבא הקיסרי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 שיוך:   צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  2 באוגוסט 1914 – 30 באפריל 1918 (3 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 פיקוד
 מפקדים
דיוויזיית הפרשים השישית (בגרמנית: 6. Kavallerie-Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה במהלך המלחמה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה באוגוסט 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, וכמפקדה מונה אגון פון שמטו. הדיוויזיה הוקצתה בתחילה לקורפוס הפרשים הרביעי, ולחמה עמו בחזית המערבית כחלק מהארמייה החמישית במהלך המערכה על הגבולות ובקרב איפר הראשון. בנובמבר 1914 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בקרב לודז' ובקרבות נוספים, ובשנת 1916 הועברה לרומניה שם השתתפה בקרבות השונים ובלכידת בוקרשט. בינואר 1917 היא הועברה שוב לחזית המערבית, וב-30 באפריל 1918 פורקה הדיוויזיה והפכה לדיוויזיית רובאי הפרשים ה-6.
מפקדים

אגון פון שמטו (2 באוגוסט 1914 – 29 באוגוסט 1915)
הרמן היידבורן (30 באוגוסט 1915 – 7 ביולי 1916)
גאורג זינגר (8 ביולי 1916 – 30 באפריל 1918)
אום ג'וני

מצפה
רמון
מצפה
רמון
הצריף באום ג'וני. התמונה צולמה בשנת 1910 על ידי הצלם אברהם סוסקין
הצריף המשוחזר באום ג'וני
האנדרטה באום ג'וני
רשימת הקיבוצים באום ג'וני
אום ג'וני - Umm Junieh, מפה משנת 1880
אום ג'וני היה כפר ערבי-בהאי ליד נהר הירדן, מקום ההתיישבות הראשון של מקימי קבוצת דגניה א' לפני שהתיישבו בנקודת הקבע של היישוב ליד מוצא הירדן מהכנרת. במאה החמישית לספירה ישב במקום "כפר אגין" הוא "כפר אגון" או "כפר גון".
היישוב העתיק

הכפר הקדום גון או אגין, ששמו השתמר בשם הכפר הערבי אום ג'וני, היה יישוב ממנו בא רבי תנחום בר חייא המוזכר בתלמוד הירושלמי, בתלמוד הבבלי ובמדרשים. הוא מוזכר כרבי תנחום דכפר אגין ובצורה אחרת רבי תנחום דכפר גון.
ייתכן ששמו של הכפר שימר את שמה של משפחת גוני, אחת ממשפחות שבט נפתלי, שנחלתה מזוהה באזור זה.
ההתיישבות היהודית בראשית המאה ה-20

השטח של הכפר אום ג'וני היה שייך לבעל קרקעות ממוצא פרסי בהאי. השטח נרכש בשנת 1903 על ידי חיים מרגליות קלווריסקי יחד עם אדמות חוות כנרת. עם הקמת חוות כנרת בשנת 1908, נשלחו לאום ג'וני פועלים מהעיר רומני שבאוקראינה. בשנת 1909 בעקבות סכסוך עם מנהל חוות כנרת משה ברמן, ובהשפעת הצלחת הקולקטיב של סג'רה, קיבלה קבוצת הפועלים על עצמה לעבֵד את המקום בניהול עצמי וקראו לעצמם קבוצת כיבוש (עבודה).
בשנת 1910 באה לאום ג'וני הקומונה החדרתית שהחליפה את קבוצת הפועלים מרומני. הקומונה החדרתית מנתה שתי חברות ועשרה חברים, קבוצה שהקימה לימים את דגניה א'. בראש הקבוצה עמדו יוסף בוסל ותנחום תנפילוב. אנשי הקומונה החדרתית גרו בבקתות ובחושות של אום ג'וני.
על מנת להקל על החלוצים נבנה צריף בידי הנגר הטמפלרי של המושבה הגרמנית בחיפה (ואכן המדרגות החיצוניות של הצריף משקפות אדריכלות טמפלרית). בסיום בנייתו הועלו חלקי הצריף על רכבת העמק והובלו לנקודת ההתיישבות, שם שימש כמגדל שמירה, מחסן כלים, מטבח ומקום ללינה מזדמנת בנוסף לחושות. עשרות שנים מאוחר יותר, הוגבה הצריף לסמל של דגניה בראשית דרכה, והוא מופיע בתמונות המפורסמות של הצלם אברהם סוסקין.
בשנת 1912 עברה הקבוצה לנקודת הקבע של היישוב ליד מוצא הירדן מהכנרת. אז הוחלט לקרוא לנקודה בשם "דגניה". אום ג'וני הפך ל"מחנה מעבר" והשתכנו בו קבוצות חלוצים שונות, בזו אחר זו, בדרכן לנקודת הקבע. הקבוצה האחרונה הייתה קבוצת מרקנהוף, קבוצת חלוצים מגרמניה. ב-1926 הם הגיעו לאום ג'וני מרוב אל נצרא, אתר ליד קיבוץ מזרע של היום, שגם בו ישבו זמנית קבוצות בדרך לעלייה על הקרקע. קבוצת מרקנהוף הייתה מיועדת לעלות להתיישבות דרומית לדגניה. הם התבססו באום ג'וני וחיכו לאור ירוק מהמוסדות המיישבים. ביולי 1927 התרחשה רעידת אדמה שהפכה את אום ג'וני לגל חורבות. כל החושות התמוטטו, ובמזל לא היו פגיעות בנפש. לאירוע זה הייתה השפעה קשה על אנשי קבוצת מרקנהוף, ובלחצם הוקדם המעבר למקום הקבע שלהם. חודשיים לאחר הרעש, בספטמבר 1927, הושלמה עזיבת אום ג'וני ואוייש המקום החדש, הוא קיבוץ בית זרע של היום.
במלאת שלושים שנה לדגניה בנו אנשי דגניה א' במקום אנדרטת זיכרון למקום בו גרו ראשוני הקבוצה. במלאת חמישים שנה לדגניה, שנת היובל, הותקן במקום לוח שיש, עליו כתובים שמות כל הקיבוצים בישראל ותאריך ההקמה שלהם. במקום ישנה רחבה מרוצפת ועץ זית נטוע במרכז ומסביב מטע תמרים.
בשנת 2010 שוחזר הצריף על ידי "אצטרובל קיבוץ עין כרמל" ובמימון המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל לרגל חגיגות 100 שנות קיבוץ.
לקריאה נוספת

זאב וילנאי, אריאל – אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל, עם עובד, 1977, עמוד 3969
ספי בן-יוסף, מדריך ישראל החדש, כרך 4, הוצאת ידיעות אחרונות, משרד הביטחון וכתר, 2001, עמודים 223–225
הערות שוליים

↑  תלמוד ירושלמי, מסכת שבת,  פרק ב', הלכה ה'
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת בבא בתרא,  פרק ה', הלכה א'
↑  יהודה אליצור ויהודה קיל, אטלס דעת מקרא, מוסד הרב קוק, תשנ"ח 1998, עמ' 160
↑  ראו התיישבות הבהאים במזרח הכנרת ועמק הירדן
↑  קבוצת דגניה א', דרכה של דגניה – סיפור חמישים שנות הקבוצה, ת"א: הוצאת דבר, 1961, עמ' 14–19
מלחמת סין–יפן הראשונה

מלחמת סין–יפן הראשונה התנהלה בין סין של שושלת צ'ינג לאימפריה היפנית מיולי 1894 עד אפריל 1895, ונסובה בעיקר סביב השליטה על חצי האי הקוריאני. לאחר יותר משישה חודשי לחימה, בהם נחלו היפנים ניצחונות והצלחות, נאלצו הסינים לבקש שלום.
תוצאות המלחמה הצביעו על חולשתה של שושלת צ'ינג, לעומת התחזקות צבא יפן בעקבות הרפורמות של רסטורציית מייג'י. לראשונה זה אלפיים שנה עברה ההגמוניה במזרח אסיה מסין ליפן, והמבנה החברתי הקלאסי של סין ספג מכה קשה. התבוסה הסינית עוררה את הציבור והובילה בשנים הבאות למספר מהפכות ורפורמות בהנהגת סון יאט-סן ואחרים.
מן העבר השני, הותיר הניצחון את יפן בעמדת שליטה בצפון מזרח סין, אותה מנעה ההתערבות המשולשת, דבר שהציב את יפן במסלול התנגשות עם האימפריה הרוסית.
רקע

לאחר רסטורציית מייג'י החלה יפן בתהליך מודרניזציה אינטנסיבי, ששינה את פני המדינה. היפנים שאפו ללמוד מן המערב, ואף להתחרות בו, על מנת לחלץ עצמם מההסכמים הבלתי-שוויוניים עליהם נאלצו לחתום עם מעצמות המערב. אחד התחומים בהן שאפה יפן להידמות למערב היה האימפריאליזם, והיפנים הפנו את תשומת לבם לקוריאה. בשל מיקומה הגאוגרפי, שאפו היפנים לספח את קוריאה לפני שתעשה זו מעצמה אחרת, או לכל הפחות למנוע זאת, שכן אמרה יפנית ישנה טענה ש"קוריאה היא פגיון המכוון אל לבה של יפן." נוכחותה של מדינה אחרת בקוריאה היוותה איום ישיר על ביטחונה של יפן. בנוסף, עפרות הפחם והברזל של קוריאה היו חיוניות לתעשייה היפנית המתפתחת.
באופן מסורתי הייתה קוריאה מדינת חסות של סין, והייתה לה השפעה רבה על חצר המלוכה הקוריאני. אף על פי כן, הדעות בקוריאה היו חלוקות, כשהשמרנים קוראים לשמירה על המסורת ועל יחסי המרות עם סין, בעוד שתומכי הרפורמה קראו להתקרבות ליפן וכך, למערב. ב-1876 אילצה יפן את קוריאה לחתום על חוזה ידידות ולפתוח את שעריה למסחר היפני, כשם שאילץ אותה קומודור מת'יו פרי עשרים ושתיים שנים לפני כן. בכך קראה יפן תיגר על ההשפעה הסינית בקוריאה.
רקע > הפיכת גאפסין

ב-1884 הדיחה באלימות קבוצה של מהפכנים פרו-יפניים את הממשלה הקוריאנית בעלת ההשפעה הסינית. אך לאחר זמן קצר השיבה לעצמה הסיעה הפרו-סינית, בעזרת חיילים סינים שהיו מוצבים באזור, את השליטה. מלבד הרג המהפכנים, גרם העימות להשבת השליטה לשרפת מספר מבני הנציגות הדיפלומטית בסיאול, ולמותם של מספר שומרים ואזרחים יפנים. התקרית גרמה למתיחות רבה בין סין ויפן, וכל צד שלח חיילים לעיר, אך לבסוף הגיעו הצדדים להבנה וחתמו על הסכם טיינג'ין ב-1885. בהסכם הסכימו שני הצדדים:
להסיג את כל חייליהם אל מחוץ לקוריאה, בו זמנית.
לא לשלוח נציגים צבאיים לאימון צבא קוריאה.
להודיע לצד השני לפני שליחת חיילים לקוריאה.
רקע > תקרית קים אוק-גיון

ב-28 במרץ 1894 נרצח המהפכן הקוריאני הפרו-יפני, קים אוק-גיון, בשאנגחאי. קים נמלט ליפן לאחר השתתפותו בהפיכת גאפסין, ויפן סרבה להסגיר אותו לקוריאה. ב-1894 פיתה אותו קוריאני אחר להיפגש עמו במלון יפני במושבה הבינלאומית בשאנגחאי, שם התנקש בחייו. גופתו נשלחה על סיפון ספינה סינית לקוריאה, שם בותרה גופתו והוצגה לראווה כאזהרה למורדים. ממשלת יפן ראתה במעשה זה פגיעה בכבודה וביוקרתה.
המתיחות בין יפן לסין גאתה כשבהמשך השנה ביקש מלך קוריאה גוג'נג מהממשלה הסינית לשלוח חיילים על מנת לדכא את מרד טונגהאק. הסינים שלחו בתגובה כוח בן 2,800 חיילים, אך לא הודיעו על כך ליפנים, ובכך למעשה הפרו את הסכם טיינג'ין. בתגובה להפרה זו, שלחה יפן לקוריאה כוח צבאי משלה - בן 8,000 חיילים - שהשתלט על ארמון הקיסר בסיאול ב-8 ביוני 1894, וכונן ממשלה פרו-יפנית. סין לא הכירה בממשלה החדשה, ושתי המדינות עלו על מסלול התנגשות.
הכוחות הלוחמים > יפן

הרפורמות שנערכו תחת הקיסר מוצוהיטו שמו דגש על בניית כוח ימי, ויצירת צי וצבא מודרניים.
הכוחות הלוחמים > יפן > הצי הקיסרי היפני

היפנים ביססו את הצי הקיסרי היפני לפי הדגם של הצי המלכותי הבריטי, שבאותה עת היה הכוח הימי המוביל בעולם. יועצים צבאיים בריטים הגיעו ליפן על מנת לאמן, לייעץ ולהרחיב את הצי, בעוד שסטודנטים יפנים נסעו לבריטניה על מנת ללמוד מהצי המלכותי. בדרך זו הצליחה יפן לבנות צי גדול ולאייש אותו בקצינים ובחיילים מאומנים היטב.
ערב המלחמה עמדו לרשות הצי היפני תריסר ספינות מלחמה מודרניות, פריגטה אחת, 22 ספינות טורפדו ומספר רב של ספינות סוחר חמושות.
הכוחות הלוחמים > יפן > הצבא הקיסרי היפני

תחילה עיצבה ממשלת יפן את הצבא היפני לפי הדגם של צבא צרפת, אך ב-1886 שינתה את המודל לחיקוי שלה ונטתה לכיוון הצבא הגרמני, ובעיקר את המודל הפרוסי. היועץ הגרמני יאקוב מקל ערך רפורמות בצבא, שינה את המבנה הארגוני לזה של דיוויזיות ורגימנטים, שיפר את תחומי הלוגיסטיקה והתחבורה, והקים רגימנטים של ארטילריה ושל הנדסה קרבית.
עד שנות ה-90 של המאה ה-19 היה ליפן צבא מודרני, מקצועי ומערבי, שהיה מצויד היטב. קציני הצבא נסעו לאירופה שם למדו את הטקטיקות ואת האסטרטגיות החדשות ביותר.
בערב המלחמה מנה הצבא הקיסרי היפני כ-120,000 חיילים, בשתי ארמיות וחמש דיוויזיות.
הכוחות הלוחמים > סין

אף על פי שהכוחות המזוינים של צבא בייאנג ושל צי בייאנג היו הכוחות הצבאיים המצוידים ביותר בסין וסימלו את המודרניזציה, השחיתות שפשתה בהם היוותה מכשול, שכן פוליטיקאים סינים מעלו בכספים בשיטתיות. כתוצאה מכך לא רכש צי בייאנג אף אונייה לאחר הקמתו ב-1888, ורכישת תחמושת נפסקה ב-1891, לאחר שהכספים הועברו לבניית ארמון הקיץ בבייג'ינג. נושא הלוגיסטיקה סבל גם הוא, שכן בניית מסילות רכבת במנצ'וריה לא זכתה לתמיכת הממשלה. מוראל החיילים הסינים היה ירוד גם הוא כתוצאה אי-תשלום משכורות, שימוש באופיום, והנהגה גרועה, שהובילה לאחר מכן לנסיגות המוניות.
הכוחות הלוחמים > סין > צבא בייאנג

לשושלת צ'ינג לא היה צבא לאומי. לאחר מרד טאיפינג התפצל הצבא לארבעה צבאות על פי חלוקה אתנית - מאנצ'ו, מונגולי, חווי והאן - וכל אחד בתורו התפצל ליחידות צבאיות קטנות יותר, שנשלטו על ידי מפקדים עצמאיים. נטל הלחימה העיקרי נפל על כתפי צבא וצי בייאנג, ובקשות העזרה שלהם מצבאות אחרים במהלך המלחמה נתקלו בהתעלמות בשל היריבות שהייתה קיימת ביניהם.
הכוחות הלוחמים > סין > צי בייאנג

צי בייאנג היה אחד הציים הסינים המודרניים בתקופת שושלת צ'ינג המאוחרת, ולפני המלחמה היה הצי הדומיננטי ביותר במזרח אסיה. עם זאת, אחזקתן של האוניות לקתה בחסר וחוסר משמעת פשט בקרב המלחים.
בערב המלחמה עמדו לרשות צי בייאנג שתי אוניות מערכה (אוניית המערכה דינגיואן הייתה אוניית הדגל של הצי), שתי סיירות משוריינות, שתי סיירות ממוגנות, ארבע סיירות רגילות, קורבטה אחת, סיירת להגנת חופים, 13 ספינות טורפדו ומספר ספינות סוחר חמושות.
המלחמה > מהלכים ראשוניים

ביולי 1894 ישב חיל מצב סיני שמנה כ-3,500 חיילים בסמוך לעיר אסאן, מדרום לסיאול, והאספקה נשלחה אליהם בדרך הים. היפנים שמו להם למטרה לכתר אותם שם ולהטיל על העיר מצור.
המלחמה > קרב פנגדו וטיבוע קאושינג

ב-25 ביולי הבחינו הסיירות היפניות "יושינו," "נאניווה" ו"אקיצושימה," שהפליגו מול אסאן, בסיירת הסינית "צ'יואן" ובספינת התותחים "קוואנג-יי," שיצאו מהעיר על מנת לפגוש בספינת התותחים "צאוצ'יאנג" שליוותה ספינת האספקה "קאושינג" בדרכה לעיר. בסוף הקרב בן השעה שהתפתח נמלטה צ'יואן וקוואנג-יי עלתה על שרטון, ומחסן התחמושת שלה התפוצץ.
כשהגיעה לאזור קאושינג, שהפליגה תחת דגל ימי אזרחי בריטי, פקדה עליה הנאניווה, עליה פיקד היהאצ'ירו טוגו, להתלוות אליה. לאחר שהקפטן הבריטי תומאס גאלסוורת'י מחה על הפרת הנייטרליות של בריטניה, הוא הסכים להתלוות לשייטת היפנית, והדבר קומם את החיילים הסינים שהיו על סיפון הספינה, שדרשו שיפליג חזרה לסין. לאחר משא ומתן בן ארבע שעות, במהלכו איימו החיילים על חייהם של הקפטן ושל צוותו, ניצלו אנשי הצוות חלון הזדמנות וזינקו למים. החיילים הסינים פתחו באש, אך הקפטן ואנשי צוותו הצליחו להגיע לנאניווה ולאחר שמשו את הבריטים מהמים, פתחו היפנים באש על קאושינג וטיבעו אותה. כמחצית מ-1,100 החיילים הסינים שהיו על סיפון הספינה טבעו, והשאר נאספו על ידי ספינה צרפתית שחלפה במקום או שהגיעו לאיים בסביבה. מלבד העובדה שהיה זה הקרב שפתח את המלחמה, נודעה לקרב זה גם חשיבות בהשפעתו על המוראל של החיילים, בשני הצדדים, שכן בכך נמנעה תגבורת לחיל המצב באסאן.
המלחמה > עימות בקוריאה

הארמייה היפנית הראשונה, בת 4,000 החיילים ותחת פיקודו של מייג'ור-גנרל יושימאסה אושימה, נשלחה מטעם ממשלת קוריאה הפרו-יפנית על מנת לסלק את חיל המצב הסיני מסונגהואן, הסמוכה לאסאן. הסינים, שציפו להגעת הכוחות היפנים, התחפרו וביצרו את עמדותיהם והציפו את שדות האורז באזור על מנת להקשות על תנועת האויב. היפנים פתחו בהתקפה חזיתית בשעות הלילה של 28 ביולי, אך הייתה זו הסחת דעת. בה בעת נע הכוח המרכזי - שמנה תשע פלוגות רגלים, פלוגת פרשים וגדוד ארטילריה - לאגפי הכוח הסיני על מנת לכתר אותו. לאחר כארבע שעות לחימה החלו הסינים לנטוש את עמדותיהם ולסגת לאסאן, אך היפנים רדפו אחריהם והעיר נפלה לידיהם בצהרי 29 ביולי.
כ-1,500 חיילים סינים הצליחו להימלט מהעיר, וצעדו צפונה לפיונגיאנג, שם חברו לצבא בייאנג. לפי הערכות היפנים, איבדו הסינים בקרב 500 חיילים בעוד היפנים איבדו 88 חיילים.
ב-1 באוגוסט הכריזו קיסר יפן וקיסר סין באופן רשמי על פתיחת המלחמה.
עם הצטרפותם של החיילים שנסוגו מאסאן, מנה חיל המצב הסיני בפיוניאנג כ-15,000 חיילים. כבאסאן, ציפו הסינים להגעת היפנים והחלו לחזק את ביצורי העיר. ימגאטה פיצל את הארמייה הראשונה לשתי דיוויזיות שנעו לכיוון העיר ממספר כיוונים, והיפנים פתחו במתקפה משולבת בשעה 04:30, ב-15 בספטמבר. המגינים הסינים העמידו התנגדות עיקשת, אך לאחר שהיפנים תקפו את אגפיהם, נאלצו הסינים להיכנע בצהרי היום. כיבוש פיונגיאנג התעכב בשל תנאי מזג אוויר, ובחסות החשיכה נמלטו השורדים הסינים מן העיר אל החוף.
המלחמה > קרב נהר יאלו

יומיים לאחר הניצחון בפיונגיאנג התרחש הקרב הימי הגדול ביותר במלחמה. ספינות מלחמה סיניות עגנו מצפון לפיונגיאנג במטרה להנחית תגבורת לחיל המצב שכבר אבד בעיר, והצי היפני איתר אותם. בקרב שהתפתח טיבעו היפנים חמש ספינות סיניות ופגעו קשה בעוד שלוש, ואף על פי שספגו נזקים כבדים, חיסלו למעשה את צי בייאנג וזכו לשליטה במימי הים הצהוב.
המלחמה > הפלישה למנצ'וריה

עם נפילת פיונגיאנג נסוגו הסינים מצפון קוריאה אל תוך סין, והתכוננו לעצירת היפנים, שלאחר שקיבלו תגבורות ב-10 באוקטובר המשיכו להתקדם למנצ'וריה.
בליל-24 באוקטובר חצו היפנים את נהר יאלו, ולפנות בוקר המחרת תקפו את המוצב הסיני הושאן. הסינים נסוגו מהאזור והיפנים כבשו את העיר דאנדונג, וביססו את אחיזתם בשטח הסיני. אז התפצלה הארמייה הראשונה פעם נוספת, כשהדיוויזיה החמישית נעה לכיוון מוקדן (כיום, שן-יאנג), והדיוויזיה השלישית פותחת במרדף אחר הסינים הנסוגים לאורך חצי האי ליאדונג (החלק הדרומי של מחוז ליאונינג של ימינו). באותה עת נחתו חיילי הארמייה היפנית השנייה בעיר הנמל פורט ארתור שבדרום חצי האי והטילו עליה מצור.
המלחמה > נפילת פורט ארתור

לפורט ארתור נודעה חשיבות אסטרטגית רבה, שכן היה בה המבדוק היבש היחיד באזור ובשל מיקומה הגאוגרפי, השולט בה חלש על דרכי הגישה הימיות לבייג'ינג. היפנים פתחו במתקפה על ביצורי פורט ארתור מעט לאחר חצות, ב-21 בנובמבר, ועד שעה 17:00 התמוטטה ההגנה, והחיילים הסינים נסו אל תוך העיר. כשנכנסו החיילים היפנים לתוך העיר הם נתקלו באש שנורתה עליהם מתוך הבתים, על ידי חיילים סינים שלבשו לבוש אזרחי. בתגובה, החלו היפנים לערוך חיפוש מבית לבית והוציאו להורג גברים רבים. מספר ההרוגים הסינים נתון לוויכוח, וההערכות נעות בין 1,000 ל-20,000.
המלחמה > נפילת וייהאיוויי

שאריות צי בייאנג עגנו במעגן המבוצר של וייהאיוויי בחצי האי שאנדונג, אליו לא יכלו להגיע הספינות היפניות, אך היו אלה החיילים הרגלים של יפן שאיגפו את הנמל מן היבשה. הקרב החל ב-18 בינואר 1895 עם פעולת הסחה של הצי היפני שאיפשרה לחיילים לנחות בסמוך לעיר הנמל. היפנים נכנסו לעיר לאחר שלא נתקלו בהתנגדות מחוצה לה ב-29 בינואר. לאחר תשע שעות לחימה נטשו החיילים הסינים את עמדותיהם, והיפנים נטלו את השליטה עליהן. כשהשליטה בתותחי החוף בידיהם, הפנו היפנים את נשקם של הסינים כנגד ספינותיהם והחלו להפציץ את ספינות צי בייאנג שעגנו בנמל ב-7 בפברואר. בסופו של דבר נכנעו הסינים ב-12 בפברואר 1895. נפילת העיר ינגקאו בליאדונג, ב-5 במרץ, סימנה את סיום הקרב האחרון במלחמה שנערך ביבשת.