פריטה על גיטרה
סוגי פריטות > תוספות לנגינה

להלן מספר שיטות ניגון נפוצות נוספות. שיטות אלה לא נחשבות לממש פריטות, כיוון שהן לא מהוות נגינה "שוטפת", אלא תוספות לנגינה, אשר מעשירות אותה כשם שהתבלין מעשיר את התבשיל. כל השיטות הנ"ל מתייחסות לנגינה על מיתרים בודדים.
ויברטו (vibrato): הרעדה של המיתר ועל ידי כך גם הרעדה של הצליל. יש מספר שיטות לביצוע ויברטו:
לגטו (legato): פריטה על מיתר בודד ביד שמאל. הלגטו מורכב למעשה משני תווים על אותו מיתר, כאשר הראשון מנוגן ביד ימין והשני ביד שמאל. כאשר התו הראשון גבוה מהשני, האצבע של יד שמאל אשר החזיקה את התו יורדת ומושכת את המיתר בו בזמן ובכך יוצרת את התו השני. כאשר פעולה זו נעשית בגיטרה חשמלית, היא נקראת pull ("משיכה"). כאשר התו השני גבוה מהראשון, אצבע נוספת של יד שמאל (פרט לאצבע שכבר חוסמת את המיתר) "נוחתת" על המיתר, ובכך יוצרת את התו השני. כאשר פעולה זו נעשית בגיטרה חשמלית, היא נקראת hammer ("פטיש"). ייתכן כמובן גם לגטו כפול, אשר יכלול את שתי השיטות גם יחד בזו אחר זו. לגאטו שימש את רוב הנגנים משנות ה-70 ועד ימינו לקטעים מהירים וסולואים.
טריל (trill): זוהי טכניקה שפותחה למעשה מהלגאטו - רצף מהיר של pulls וhammers (משיכות ופטישים) בין שני תווים.
סלייד (slide): גלישה של אצבע לאורך מיתר. בדומה ללגטו, גם הסלייד מהווה ניגון של שני תווים, כאשר הראשון מנוגן ביד ימין, ושני בשמאל. אחרי שהתו הראשון מנוגן, האצבע שחוסמת את המיתר זזה במהירות לאורך המיתר עד התו הרצוי. כיוון שבזמן הגלישה האצבע ממשיכה ללחוץ על המיתר, הצליל נמשך וגובהו משתנה תוך כדי הזזת האצבע בהתאם לסריג שבו האצבע נמצאת. הסלייד נפוץ מאוד בגיטרה חשמלית, במיוחד בבלוז; אך קיים גם בגיטרה קלאסית ("גליסנדו").
בנד (bend): מתיחה של מיתר כלפי מעלה בעזרת אצבעות יד שמאל. פעולה זו גורמת לעיוות התו המנוגן, ולמעשה להגבהתו. תחילה התו מנוגן בצורה רגילה ביד ימין, ומיד לאחר מכן האצבע של יד שמאל אשר חוסמת את המיתר מותחת אותו כלפי מעלה וכך הצליל מתעוות ומוגבה. ככל שהמיתר נמתח יותר למעלה, כך הצליל יהיה גבוה יותר. בנד יכול להתבצע לכיוון אחד, כלומר, להימתח כלפי מעלה ולהישאר שם, או לחלופין, בצורה של "הלוך-חזור", כלומר, המיתר נמתח כלפי מעלה ואז חוזר למצבו הרגיל. במצב כזה למעשה מנוגנים שני תווים: התו המוגבה, והתו הרגיל. התו השני, אפוא, מנוגן בעזרת יד שמאל בלבד, על ידי הורדת המיתר בחזרה למצבו הרגיל. פיתוח מעניין לטכניקה זו הוא יצירת מצב הפוך, בו דווקא המתיחה מתבצעת ראשונה ורק כשהמיתר מתוח כלפי מעלה (או כלפי מטה) פורטים עליו. הבנד נפוץ מאוד בבלוז וברוק.
טאפינג (tapping): חסימת מיתר באחד הסריגים בעזרת יד ימין. פירוש המלה tapping באנגלית הוא "הקשה"- הנגן "מקיש" על המיתר בעזרת אצבע יד ימין. הטפינג למעשה כולל בתוכו לגטו כפול (האמר + פול), שכן המיתר חסום גם על ידי אחת האצבעות של יד שמאל, אך בסריג נמוך יותר, ואז האצבע של יד ימין "נוחתת" גם היא על המיתר, על סריג גבוה, ומיד גם מושכת אותו כלפי מטה, ובכך יוצרת שני תווים (הראשון גבוה, השני נמוך יותר). אפשרות הטפינג מהווה יתרון ביצירות שבהן יש צורך לנגן שני תווים ברצף אשר נמצאים במרחק גדול זה מזה וקשה להגיע אל שניהם בעזרת יד שמאל בלבד. הטפינג קיים כמעט רק בגיטרה חשמלית, והוא נפוץ ביצירות מאוד טכניות ומהירות.
פאלם מיוט (Palm Mute): חסימת המיתרים בפרק היד האוחזת במפרט במטרה לעמעם את הצליל. פירוש המלה muting באנגלית הוא "עמעום".בגרסת הגיטרה החשמלית, משתמשים במיוטינג בעיקר ביצירות "כבדות", כמו למשל בהבי מטאל.
הרמוניקס (Harmonics): פריטה על המיתר באמצעות מפרט ואצבע בבת אחת בנקודות מסוימות לאורך המיתר, היוצרת צליל הדומה לשריקה. בדומה לפאלם מיוט, גם ההרמוניקס נפוץ ביצירות מטאל. הנקודות המאפשרות צליל זה הן הנקודות המחלקות את המיתר (או את חלקו עד לאצבע החוסמת ביד שמאל) לחלקים שווים, כלומר 1/2, 1/3 ת 1/4 מיתר וכו'. נגיעה בנקודה כזו ופריטה בו זמנית יוצרות במיתר תנודות בצליל עילי המתאים שלו, ו"אפס" תנודה בצליל היסודי.
גולפה (golpe): הקשה על גוף הגיטרה בעזרת הציפורן. כיוון שאין כאן למעשה שימוש במיתרים, ההולפה אינו יוצר תו, אלא מהווה מעין ליווי של הקשה על עץ לפריטה על המיתרים. ההולפה קיים רק בגיטרה קלאסית, והוא נפוץ בפלמנקו.