stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריה קצנשטיין
התעלמות לאומית

בנו של אריה, עופר קצנשטיין, תיאר תחושת היעדר צדק היסטורי ביחס לאביו. לדבריו, מעשה הגבורה של אביו "מעולם לא נחקק" בזיכרון הלאומי. עופר ציין כי אף עיתונאי לא פנה אליהם בעבר, והדגיש כי רק רחוב אחד בחיפה נקרא על שמו של אביו באזור התעשייה. קצנשטיין הושווה לחייל נתן אלבז, שגם הוא הקריב את חייו כדי להציל את חבריו. עם זאת, בעוד שאלבז זכה להנצחה רחבה, גבורתו של קצנשטיין נותרה בצל. גם משה ענבר, מי שכיהן כמנהל תחנת אל על מינכן בעת האירוע, מלין כי חברת אל על לא עשתה דבר להוקיר את זכרו של קצנשטיין.
גד פאוקר, 2015, כתב בדף הזיכרון של חללי בית הספר הריאלי:
”לא הכרתי עד לשיטוט באינטרנט את סיפורו של אריה קצנשטיין ז"ל. נראה לי שנבלע ברעש התקשורתי סביב חנה מרון ואסי דיין, הסלבס שהיו מעורבים בפיגוע במינכן. ממרחק הזמן אני מסיר את כובעי בפני גבורתו, המצטרפת בעיני למעשי ההקרבה של נתן אלבז ז"ל, שהציל את חבריו, ומפקד גולני, רועי קליין ז"ל שהקריב עצמו במלחמה בלבנון חבל שגבורתו של אריה לא זכתה להנצחה דומת שירו של אלתרמן לכבוד נתן אלבז.”
אור קליין, 1 בנובמבר 2020, כתב בדף פייסבוק:
”...למחרת כותרות העיתון עוקבות בדאגה בעיקר אחרי חנה מרון שכף רגלה נקטעה ומדווחות על מצבו של אסי דיין שברח בזמן, כנראה שכמו היום גם אז הסלבס מביאים את הרייטינג לעיתון וסיפורו של הגיבור האמיתי אריה קצנשטיין נדחק לשוליים ודמותו נשכחה לחלוטין מהתודעה. היום 50 שנה אחרי אותו פיגוע טרור, אני מאד מקווה שהפוסט שכתבתי עם Gadi Israeli יתקן ולא במעט את העוול שנעשה לאותו גיבור ישראל אלמוני שההיסטוריה שכחה.”
הנצחה

מעשה הגבורה של אריה קצנשטיין זכה להכרה מוגבלת, אך משפחתו פעלה רבות להנצחתו. בנוסף לרחוב בחיפה והאנדרטה במינכן, קיימות יוזמות שונות להנצחת זכרו שלא נושאות פרי. סיפורו של קצנשטיין מזכיר את מעשה הגבורה של נתן אלבז, חייל צה"ל שקפץ על רימון בשנת 1954 כדי להציל את חבריו. בעוד שאלבז זכה להנצחה לאומית נרחבת, סיפורו של קצנשטיין כמעט ונשכח. עובדה זו מעוררת דיון על האופן שבו החברה והתקשורת בוחרות אילו גיבורים להנציח ואילו להשאיר בצל.
הערות שוליים

↑  אלכסנדרה לוקש, 55 שנה אחרי: הנצחה למעשי הגבורה של הקברניט והנוסע שהצילו חיים בפיגוע במינכן, באתר ynet, 10 בפברואר 2025
↑  יאיר קליין, ‏היום בהיסטוריה: הגיבור האלמוני שקפץ על הרימון, באתר "סרוגים", 5 בפברואר 2022
↑  אריה כצנשטיין והקברניט כהן מנעו הרג רב תוך הקרבה עצמית, הארץ, 12 בפברואר 1970, באתר הספרייה הלאומית
↑  אריה קצנשטיין ז"ל, באתר הגבורה
1 2  בועז כהן, 55 שנה אחרי: הגיבור החיפאי הונצח בשדה התעופה במינכן, באתר כלבו – חיפה והצפון, 15 בפברואר 2025
↑  אריה קצנשטיין, באתר "ונזכור את כולם" – בית הספר הריאלי העברי בחיפה
↑  גיבור אלמוני, בעמוד הפייסבוק של "סטטוסים מצייצים" – אור קליין, 1 בנובמבר 2020
↑  בועז כהן, הגיבור החיפאי שקפץ על רימון במינכן יונצח במקום הפיגוע, באתר כלבו – חיפה והצפון, 27 ביוני 2023
מוזיאון משה קסטל

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון אמנות
 על שם:  משה קסטל 
 מיקום:  מעלה אדומים 
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  בלהה קסטל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2010
 תאריך פתיחה רשמי:  2010 
 אדריכל:  דוד רזניק
 
 קואורדינטות:  31°47′07″N 35°17′53″E﻿ / ﻿31.785333333333°N 35.298027777778°E﻿ / 31.785333333333; 35.298027777778
 www.castelmuseum.co.il
  (למפת הרי ירושלים מוגדלת) מוזיאון משה קסטל(למפת הרי ירושלים רגילה) מוזיאון משה קסטל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מוזיאון משה קסטל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מוזיאון משה קסטל
 
מוזיאון משה קסטל לאמנות נמצא במעלה אדומים ובו מבחר מיצירותיו של הצייר משה קסטל.
היסטוריה

הרעיון לבניית המוזיאון הועלה על ידי קסטל בשנת 1981 כאשר נסע עם אשתו בלהה לחופשה בים המלח. הם נכנסו למעלה אדומים וקסטל הוקסם מהנוף הנשקף משם על ירושלים ועל מדבר יהודה.
תכנון המוזיאון נמסר לאדריכל דוד רזניק. בלהה קסטל עברה ב-2004 למעלה אדומים. היא השקיעה כ-3.5 מיליון דולר ממכירת תמונותיו של קסטל ושאר המימון הגיע מעיריית מעלה אדומים ותורמים נוספים. המוזיאון הוקם בצמוד לביתה ונפתח ב-21 בפברואר 2010.
במוזיאון מוצגות בשתי קומותיו מיטב עבודותיו של קסטל בתקופות ובטכניקות שונות. באולם הכניסה הגדול מוצגת יצירתו הגדולה האחרונה "כהנים בכותל" משמן ואבקת בזלת על בד (1991). המוזיאון נתקל עם פתיחתו בקשיי מימון ונסגר לתקופת מה אך שב לפעילות.
מוזיאון יעקב אגם

תבנית:מבנה
מוזיאון יעקב אגם הוא מוזיאון בעיר ראשון לציון אשר מוקדש כולו לעבודות האמנות הקינטית של יעקב אגם.
אודות המוזיאון

המוזיאון הוא יוזמה משותפת של עיריית ראשון לציון ואגם (המוכר בעולם כאבי התנועה הקינטית).
בתוך המוזיאון מוצגות יצירות משישה עשורים של עשייתו הבינלאומית, אשר הוצגו בעבר במוזיאונים ובאוספים נחשבים.
בימי שבת ומועדים מיוחדים נערכים במוזיאון סיורים מודרכים.
חלקי המוזיאון

רחבת הכניסה והלובי - בחלקים אלו נמצאת יצירתו של אגם "עמודי כלילה" ע”ש רעייתו המנוחה של האמן (תרומת משפחת כדר וקרן נעמי). המיצב כולל עשרים ותשעה עמודים בעלי מוטיבים ויזואליים שונים ומגוונים.
האולם המרכזי - באולם המרכזי ובקומה מעליו נמצאים מוצגים שונים, החל מתחילת שהייתו בפריז ועד ימינו. (כולל מספר מוצגים שהופיעו בתערוכה ההיסטורית של אגם במוזיאון גוגנהיים בניו יורק בשנת 1980).
אולם החוויה - חלל מדיה הרב-בימתי הנמצא במתחם, בעל אפשרות לתצוגה של וידאו ב-360 מעלות. באולם מתקיימים שלל אירועים – תערוכות, הופעות, הרצאות ומיצגים.
רשות נחל וניקוז שורק לכיש

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 תאריך הקמה:  1997 
 מטה מרכזי:  צומת ראם 
 nikuz.org.il
 קואורדינטות:  31°04′09″N 34°50′38″E﻿ / ﻿31.069158144898°N 34.843857678878°E﻿ / 31.069158144898; 34.843857678878
 he
 
רשות נחל וניקוז שורק לכיש היא רשות ניקוז ותאגיד סטטוטורי, אשר אחראית על ניקוז וטיפוח הנחלים בשפלה ובמישור החוף הדרומי. רשות הניקוז כפופה למשרד להגנת הסביבה. הרשות הוקמה בשנת 1997 כתוצאה מהרפורמה שבוצעה ברשויות הניקוז. שטח רשות נחל וניקוז שורק לכיש הוא כמיליון וחצי דונם שבהם מתגוררים כ-980 אלף איש. הנחלים המרכזיים העוברים בשטח הרשות הם לכיש, שורק, גוברין, האלה ועקרון.
הרשות פועלת מתוקף "חוק הניקוז וההגנה מפני שיטפונות" (1957), צו הניקוז (1960), אכרזת הניקוז (1996), וצו רשויות נחלים ומעיינות (2003).
בשנת 2021 תקציב הרשות עמד על כ-32.6 מיליון ש"ח.
ביקורת רבה נמתחה על רשות הניקוז לאחר הצפות משמעותיות בבסיס חצור של חיל האוויר.
מבין הפרויקטים שקידמה רשות נחל וניקוז שורק לכיש, ניתן למנות את:
בניית בריכת ניקוז בקיבוץ חולדה.
רשויות מקומיות בשטח הרשות

ערים – אשדוד, בית שמש, יבנה, ירושלים, נס ציונה, קריית גת, קריית מלאכי, ראשון לציון, רחובות
מועצות מקומיות – אבו גוש, באר יעקב, בני עי"ש, גדרה, גן יבנה, מבשרת ציון, מזכרת בתיה, קריית יערים, קריית עקרון
מועצות אזוריות – באר טוביה, ברנר, גדרות, גזר, גן רווה, חבל יבנה, יואב, לכיש, מטה יהודה, נחל שורק, שפיר
הערות שוליים

↑  רשויות הניקוז, באתר רשות ניקוז שקמה בשור
↑  https://www.besor.org.il/wp-content/uploads/2017/11/חוק-הניקוז-–-1957.pdf
↑  https://www.besor.org.il/wp-content/uploads/2017/11/צו-הניקוז-הקמת-רשויות-ניקוז-1960.pdf
↑  https://www.besor.org.il/wp-content/uploads/2017/11/אכרזת-איזורי-ניקוז-1996.pdf
↑  https://www.besor.org.il/wp-content/uploads/2017/11/צו-רשויות-נחלים-הטלת-תפקידי-רשות-נחל-על-רשות-ניקוז-2003.pdf
↑  מפתח התקציב - רשות ניקוז שורק לכיש (רשות ניקוז), באתר מפתח התקציב
↑  מפתח התקציב - רשות ניקוז שורק לכיש (רשות ניקוז), באתר מפתח התקציב
↑  שי אלבלינג, סוף להצפות: הושלמה בריכת הניקוז בקיבוץ חולדה, באתר mynet‏ קיבוץ, 24 בנובמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007498619705171
הערבה

ערך זה עוסק באזור הערבה בארץ ישראל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מדבר
 נתונים ומידות
 אורך:  166 ק"מ 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל, ירדן ירדן
 קואורדינטות:  30°25′01″N 35°09′05″E﻿ / ﻿30.416944444444°N 35.151388888889°E﻿ / 30.416944444444; 35.151388888889
 
נוף טיפוסי באזור הערבה
הנוף ממצפה השלום לכיוון חצבה, בצפון הערבה
הערבה (בערבית: وادي عربة) היא עמק צר וארוך המשתרע מדרום ים המלח ועד מפרץ אילת ומפריד בין הרי אדום ממזרח ובין הר הנגב ממערב. אורכה של הערבה כ-175 ק"מ מצפון לדרום. מקורות המים בערבה מועטים.  יש בכמה מקומות בערבה מחצבי נחושת ומחצבים אחרים, אך עיקר חשיבותה כאזור מעבר.
השם קדום (נזכר בתיאור נדידתם של בני ישראל בצאתם ממצרים) ופירושו אזור שומם ויבש, נרדף למדבר. לאורך הערבה עובר קו הגבול בין ירדן לישראל.
גאוגרפיה

הערבה היא חלק מהבקע הסורי-אפריקני. הטופוגרפיה שלה מישורית בעיקרה, ומשתפלת משיא גובהה – גב הערבה, ברום של כ־205 מ' מעל פני הים (מדרום לנחל חיון) לצפון לכיוון ים המלח ולדרום לכיוון מפרץ אילת.
גאוגרפיה > אגני ניקוז ונחלים

אגן הניקוז הראשי בערבה הוא זה של נחל הערבה המתנקז לכיכר סדום. נחל הערבה קולט אליו מי שיטפונות המגיעים משטחים נרחבים בהר הנגב ובהרי אדום.
היובל העיקרי של נחל הערבה בתחומי ישראל הוא נחל פארן (למעשה, זהו הערוץ הראשי, אך לפי השמות העבריים, נחל פארן נחשב כיובל של נחל הערבה). יובלים גדולים נוספים הם נחל חיון, המנקז את דרום הנגב, ונחל נקרות המנקז את אזור מכתש רמון. שני ערוצים חשובים נוספים בתחומי ישראל, המתנקזים ישירות לכיכר סדום, הם נחל אמציהו ונחל צין.
משיא הגובה ועד למפרץ אילת, אין אגן ניקוז מרכזי אחד, ובערבה הדרומית יש ארבע מלחות (אגמים של מים מליחים) בולטות המהוות אגני ניקוז ללא מוצא: קע א-סעידין (צפונית ליהל, רובה המכריע בתחום ירדן), מלחת יטבתה, מלחת עברונה ומלחת אילת (האחרונה מנוקזת למפרץ אילת כיום).
הנחלים הבולטים בערבה הדרומית הם נחל רודד, נחל רחם ונחל שעלב (באזור יהל – גרופית).
חלק ממעיינות הערבה התייבשו לדוגמה עין תמיד שיבש משנת 2018.
גאוגרפיה > יישובים

בקצה הדרומי של הערבה, לחוף מפרץ אילת נמצאות שתי הערים הגדולות בערבה – עקבה, המשמשת כנמל והמוצא היחידי לים של ירדן, ואילת. לאורך הערבה פזורים יישובים קטנים רבים העוסקים בעיקר בחקלאות.
בערבה שני נמלי תעופה – נמל התעופה רמון ונמל התעופה הבינלאומי המלך חוסיין.
גאוגרפיה > יישובים > יישובים ישראליים

בצד הישראלי של הערבה מתגוררים כ-63,000 תושבים, כשרובם (53,000) גרים באילת. שאר יישובי הערבה נמצאים רובם ככולם בתחום שיפוט המועצה האזורית הערבה התיכונה והמועצה האזורית חבל אילות. שני היישובים הצפוניים ביותר בערבה, נאות הכיכר ועין תמר, נמצאים בכיכר סדום ושייכים למועצה האזורית תמר.
מרבית היישובים הם יישובים חקלאיים, והענף החקלאי הנפוץ בהם הוא גידול ירקות חממה לייצוא ולשיווק מקומי. בהכשרת השטחים החקלאיים נעשה שימוש רב במצע חולי, הנדיר בצד הישראלי של הערבה ונפוץ בצד הירדני, למרגלות הרי אדום. כתוצאה מכך, במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, התפתחה החקלאות הישראלית בעיקר בשטחים שנכבשו על ידי צה"ל במזרח הערבה לאחר מלחמת ששת הימים.
עם חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן בוצעו חילופי שטחים שהשאירו את רוב שטחי החקלאות בתחום ישראל. באזור מושב צופר, שם השטחים החקלאיים חדרו לעומק 4 ק"מ בתחום ירדן, הוחכר השטח ל-25 שנה למדינת ישראל, בדומה לאזור נהריים. חכירה זו לא חודשה עם סיומה.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  אילת  אילות  באר אורה  אליפז  סמר  יטבתה  גרופית |  קטורה  לוטן  יהל  פארן  צוקים  צופר  ספיר |  עין יהב  חצבה  עין חצבה  עיר אובות  עידן  עין תמר  נאות הכיכר |
בנוסף ליישובים אלו ראויים לציון חוות הבודדים, באר מנוחה, וחוות ע'רנדל והיאחזות הנח"ל לשעבר שיטים.
יישובים נוספים משתייכים למועצה האזורית חבל אילות, אך מבחינה גאוגרפית אינם ממוקמים בבקע הערבה אלא בדרום הנגב:
גאוגרפיה > יישובים > יישובים ירדניים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
עקבה
פייפה
א-סאפי
אל-מזרעה
היסטוריה > הערבה בעת העתיקה

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: ערוב של מידע ממקורות מקראיים במידע ממקורות היסטוריים.
מימים קדומים עברו בערבה דרכים חשובות ממרכז הארץ ומהר הנגב אל מפרץ אילת ואל עבר הירדן מזרחה. על פי המקרא, בימי השופטים שלטו בה בני אדום עד שנכבשה בידי דוד המלך, שלמה המלך הקים נמל באילת וחצב נחושת בערבה. משנפרדה הממלכה, חזרו בני אדום והשתלטו על הערבה, עד שסולקו על ידי הנבטים.
בתחילתה של המאה ה-2 השתלטו הנבטים על הערבה וגם הקימו בה מבצרים ותחנות משמר לאבטחת הדרכים והאזור. אחרי הכיבוש הערבי והתנוונותן של מדינות האזור, איבדה גם הערבה את חשיבותה כמעט עד ימינו.
היסטוריה > הערבה בעת המודרנית

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: חוסר סדר.
בהפרדת עבר הירדן משטחי המנדט הבריטי בארץ ישראל המערבית, חולקה גם הערבה כאשר הגבול הוגדר לאורך נחל הערבה וקו הנקודות הנמוכות ביותר הממשיכות אותו דרומה עד מפרץ אילת.
הערבה יועדה להיכלל במדינת ישראל במסגרת תוכנית החלוקה של האו"ם. קטע קטן באזור סדום, אשר הוחזק בידי מפעלי ים המלח, נותק במלחמת העצמאות החל מאפריל 1948, עד שבמבצע לוט הושג חיבור יבשתי בינו לבין יתר השטח הישראלי. חלקה העיקרי של הערבה נתפס בידי ישראל במסגרת מבצע עובדה בסוף מלחמת העצמאות ומאז עלתה חשיבותה מחדש.
נקודות המחלוקת העיקריות בשיחות על הסכם השלום בין ירדן לישראל היו: שטח של כ־380 קמ"ר בערבה, שהירדנים טענו כי ישראל סיפחה במהלך השנים, וחלוקה במשאבי המים של נהר הירדן, שרוב מימיו נעצרו בסכר דגניה והוטו למפעל המוביל הארצי. ישראל הסכימה להחזיר את רוב השטח (כ-380 קמ"ר) ולהקצות מים ממקורותיה לירדן, ובכך למעשה נפתרה הסוגיה הטריטוריאלית בהסכם השלום.
נמל התעופה רמון נפתח ב-21 בינואר 2019.
בלילה שבין 3 בדצמבר ל-4 בדצמבר 2014 כ-5 מיליון ליטרים של נפט גולמי דלפו מקו צינור אילת-אשקלון באזור היישוב באר אורה. הנפט הגולמי זרם לשמורת ערבת עברונה הסמוכה וגרם לאסון אקולוגי חמור בתוכה.
באוקטובר 2018 הודיעה ממלכת ירדן כי עקב מחאה ציבורית חריפה כי היא לא מאריכה את סעיף החכירה של מובלעת צופר. שנתיים לאחר מכן אכן הועברה מובלעת צופר לשליטה בלעדית של ירדן.
נקודות עניין > אתרים ארכאולוגיים

האתרים הארכאולוגיים הבולטים בערבה הם:
תל אל ח'ליפה – עציון גבר המקראית, בצמוד ממזרח לגבול ישראל-ירדן בראש מפרץ אילת.
מכלול בארות שרשרת במלחת עברונה.
נווה יטבתה.
מואה.
מצד חצבה.
פינון – למרגלות הרי אדום, בתחום ירדן (אתר כריית נחושת).
תל חוג'יירת אל-ע'וזלאן אתר מהתקופה הכלקוליתית 4 ק"מ מצפון לעקבה.
פרט לאתרים אלו, יש בערבה שרידים רבים של דרכים עתיקות (למשל, דרך הבשמים חוצה את הערבה באזור מואה) ואתרים נוספים, בעיקר בקרבת מעיינות ומקורות מים אחרים.
נקודות עניין > אתרי טבע

עין רדיאן
חולות סמר
בקעת תמנע
שמורת עברונה
נחל קטורה
לקריאה נוספת

יאיר גלעדי (עורך), ערבה אין קץ, הוצאת ערבה, עין יהב, אוגוסט 2012
לירון שני, שיטת הערבה: אנתרופולוגיה של טבע, תרבות וחקלאות, סדרת "ישראלים", למדא עיון ומכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2021
הערות שוליים

↑  איתי בלומנטל, "החזון הציוני מתגשם": נחנך נמל התעופה רמון הסמוך לאילת, באתר ynet, 21 בינואר 2019
↑  אבי בר-אלי, קצא"א מודה: דליפת הנפט בערבה כפולה מהדיווח, באתר הארץ, 8 בדצמבר 2014
↑  "مسيرة بعمان تطالب الحكومة باستعادة أراضي الباقورة والغمر - الوكيل الاخباري". الوكيل الاخباري (בערבית). 2018-10-19. אורכב מ-המקור ב-2018-10-21. נבדק ב-2018-10-21.
↑  דניאל סלאמה, איתמר אייכנר ואילנה קוריאל, ירדן מבטלת חלק מהסכם השלום: שטחים יחזרו לריבונותה, באתר ynet, 21 באוקטובר 2018
↑  משה כהן, ‏תם עידן: החקלאים נפרדו ממובלעת צופר שהועברה לשטח ירדן, באתר מעריב אונליין, 30 באפריל 2020
| אזורים בארץ ישראל |
| --- | --- | --- |
| רמת הגולן וסביבתה | הר חרמון • טרכון • חורן • הבשן • רמת הגולן |  |
| הגליל והעמקים | הגליל העליון • אצבע הגליל • הגליל המערבי • הגליל התחתון • עמק יזרעאל • עמק חרוד • בקעת בית שאן |  |
| מישור החוף | מישור החוף הצפוני • הכרמל • חוף הכרמל • השרון • מישור חוף יהודה • גוש דן • מישור החוף הדרומי |  |
| הבקע הסורי-אפריקני | בקעת הירדן • עמק החולה • ארץ כינרות • עמק הירדן • הערבה • בקעת ים המלח |  |
| מרכז שדרת ההר המערבית | הגלבוע • השומרון • הרי בנימין • הרי ירושלים • גוש עציון • השפלה • יהודה • מדבר יהודה • הר חברון |  |
| שאר עבר הירדן | הגלעד • ארץ המישור • עמון • מואב • הרי אדום |  |
| הנגב | הנגב הצפוני • חבל אשכול (חבל הבשור) • בקעת באר שבע • מכתשים בנגב • הר הנגב • מדבר פארן • הרי אילת |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537011305171  VIAF: 246577769   WorldCat (עם VIAF): 246577769 
מטע תמרים ישראלי בערבה על רקע הרי אדום.
פארק תמנע
דישון מקראי על רקע נוף ערבה אופייני בחי-בר יטבתה
בול דקל הדום – עמק הערבה, 1970
מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לאמנות מודרנית
 כתובת:  קיבוץ אשדות יעקב מאוחד
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  מאיר ורעיה נחושתן
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1958
 תאריך פתיחה רשמי:  1958 
 אדריכל:  שולמית ומיכאל נדלר, שמואל ביקסון, חנן הברון, בצלאל רינות
 
 קואורדינטות:  32°39′39″N 35°34′57″E﻿ / ﻿32.660916666667°N 35.582611111111°E﻿ / 32.660916666667; 35.582611111111
 http://www.uri-rami-museum.co.il
  (למפת עמק בית שאן מוגדלת) מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן(למפת עמק בית שאן רגילה) מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן
 
מוזיאון בית אוּרי ורמי נחושתן הוא מוזיאון לאמנות מודרנית הנמצא בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד.
היסטוריה

המוזיאון הוקם בשנת 1958 על ידי מאיר ורעיה נחושתן, לזכרם של בניהם אורי ורמי נחושתן. בתחילה היה זה מבנה צנוע בו הוצגו רק עבודותיהם של האחים. עם הזמן התפתח המוזיאון והפך למוזיאון לאמנות מודרנית בדגש על התמודדות אמנותית עם בעיות החברה הישראלית.
 את שני אגפיו המקוריים של המוזיאון תכננו האדריכלים שולמית נדלר, מיכאל נדלר ושמואל ביקסון (בשנת 2015 פרסם המוזיאון קטלוג העוסק בתולדות אדריכלות המבנה). בזכות עיסוקו של מאיר נחושתן ביציקת נחושת הוא היה בקשר עם אמנים רבים, שסייעו להקמת המוזיאון ביצירה ובתרומה. אגודת הציירים והפסלים היהודיים בפריז אימצה את המוזיאון והעשירה את אוספיו ביצירות מאסכולת פריז. עם השנים נוספו לאוסף יצירות של אמני הארץ בכלל אמני ועמק הירדן בפרט. באולם מיוחד מוצגים דרך קבע נופי רישומיהם של אורי ורמי נחושתן, המצוירים ביד בוטחת ורבת כישרון. ראוי לציון בתמונות אלה הוא מבטם הבוגר והעמוק של מי שהיו אך נערים במותם.

אורי ורמי נחושתן גדלו בקיבוץ אשדות יעקב. במלחמת העצמאות, בטרם מלאו לו שמונה עשרה שנה, התגייס אורי, האח הבכור, לגדוד הקומנדו בחטיבה 8 ושימש כסגן מפקד מחלקה בפלוגת הג'יפים. הוא נהרג בקרבות רמלה-לוד. אחיו רמי נשלח עם בני כיתתו להגשת עזרה בקיבוץ יראון שבגליל. ובהיותו בשדה הוכש על ידי נחש צפע, בן שבע עשרה ומחצה היה במותו. עוד בילדותם התבלטו האחים נחושתן בכישרונם האמנותי, וציורים משל אורי אף נדפסו ב"דבר לילדים" באותן השנים.
המוזיאון אירח במשך השנים תערוכות הנוגעות להנצחה הלאומית והחילונית בארץ. כן הוצגו מאות תערוכות של עבודות פיסול וציור מקומיות בנות זמננו. התערוכות מתחלפות מדי חודשיים שלושה.
במוזיאון קיימת מחלקת הדרכה לילדי גנים ותלמידי בית ספר, ההפעלות בנויות בצורה חווייתית ומטרתן לפתח אצל הילדים כלים להתבוננות, ניתוח והנאה מהאמנות הפלסטית.
במלאת חמישים להקמתו עבר המוזיאון תהליך של שינוי ושדרוג. מרחב התצוגה גדל, והמוזיאון מכיל אולמות לתצוגות מתחלפות, ותצוגת הקבע של האחים אורי ורמי נחושתן. אולם עיקר ביסוסו של המוזיאון הוא על תערוכות מתחלפות. מדי שנה נפתחות כארבע עד חמש תערוכות חדשות.

ב-1998 הציג המוזיאון תערוכה בשם "שבת בקיבוץ", האוצרת הייתה טלי תמיר. הייתה זו תערוכה של דיאלוג בין אמני הקיבוץ לדורותיהם. בשנת 2007 אצר יעקב גרוס תערוכה של יעקב בן דב, "מדברים גלויות מארץ ישראל", שבה בשילוב בין שלושת ענפי הצילום מוצגות תמונות של הגשמת המפעל הציוני ברחבי הארץ החל מימי העלייה השנייה, ובמהלך העשורים הבאים של המאה העשרים. שתי התערוכות כאחת מצביעות על אופיו של המוזיאון, המתמודד בעזרת יצירות אמנות עם משברים חברתיים ואידאולוגיים בחברה הישראלית. ב-2015 הוצגה במוזיאון תערוכת יחיד ראשונה במוזיאון ישראלי לאמן גרפיטי, עדי סנד (אוצר: מיכאל יעקובסון). באותה שנה הוצגו גם שתי תערוכות שהתמקדו באדריכלות: התערוכה "עבודת צוות" שעסקה בעבודות משרד האדריכלים "נדלר נדלר ביקסון גיל" שתכננו בין השאר את בניין המוזיאון המקורי, והתערוכה "באר בקיבוץ" שעסקה בעבודות של האדריכל מנחם באר חבר קיבוץ געתון.
גלריית תמונות

מראה כללי של אחד מאולמות התצוגה בעת התערוכה "עבודת צוות - האדריכלות של משרד נדלר נדלר ביקסון גיל", ינואר 2015
מראה כללי של אולם התצוגה המרכזי, ינואר 2015
התערוכה "פופ כנעני" של אמן הגרפיטי עדי סנד, אפריל 2015
תערוכה משותפת לדרורה דומיני ואבי סבח, אפריל 2018
משפחת אבו לטיף

משפחת אבו לטיף היא משפחת פשע ערבית דרוזית ישראלית, המנהלת ארגון שהוא חלק מהפשע המאורגן בישראל ונחשבת אחד משלושת ארגוני הפשיעה הגדולים במגזר הערבי . עיקר פעילות המשפחה היא בתחום הברחות סמים.
המשפחה מתגוררת בכפר ראמה ומונה חמישה אחים המזוהים כראשי הפעילות העבריינית.
בני המשפחה

חמשת האחים למשפחת אבו לטיף הם:
לואי אבו לטיף: הוביל את הארגון עד 2004, אז עבר תאונת דרכים קשה ופינה את מקומו.
לטיף אבו לטיף: עומד בראש ארגון הפשע החל מ-2004, לאחר פציעתו של לואי. לטיף ריצה בעבר למעלה מ-8 שנות מאסר.
נידאל אבו לטיף: עבר עם משפחתו מהכפר ראמה ליישוב היהודי כפר ורדים. מוגדר כקצין המבצעים של הארגון. בשנת 2023 הוגש נגדו כתב אישום על ניסיון רצח בסכסוך שהתלקח במסעדה בכפר יאסיף. ב-15 בנובמבר 2024 הורשע בפרשת המיליארד השחור ובניסיון הרצח ונגזרו עליו 4 שנות מאסר.
עלאא אבו לטיף: ריצה בעבר עשר שנות מאסר בגין הברחות סמים מלבנון.
סלימאן אבו לטיף: קבלן שבבעלותו גם עסק לממתקים. ישב בעבר שבע שנים בכלא על הריגה.
ראש מועצת ראמה, שאוקי לטיף, הוא בן דודם של האחים. באוגוסט 2023 הוגש כתב אישום נגדו בחשד לסיוע לסחיטה באיומים, מרמה והפרת אמונים ושיבוש הליכי משפט.
פעילות פלילית

לפי דו"ח המשטרה, חברי הארגון מייבאים סמים מגבולות לבנון, סוריה וירדן באמצעות בלדרים. כמו כן נכתב כי לחברי הארגון יש גישה לאמצעי לחימה רבים שנמצאים בשימוש בצה"ל, כמו רובי M-16, רימוני רסס, רימוני הלם ומטעני חבלה. הארגון עוסק גם בהלבנת הון, במספר דרכים, בהם צ'יינג'ים, הפצת דלק וסחר ברכבי יוקרה. לפי הדו"ח לארגון יש יכולת חדירה למוסדות השלטון. הארגון עוסק גם בהשתלטות על מכרזי בנייה.
בפברואר 2023 המשטרה עצרה עשרות חשודים בהם קבלנים, עורכי דין, בעלי חברות, עובדים ומשרתים באגף ההנדסה והבינוי במשרד הביטחון, בחשד לקרטל בנייה עבור משפחת אבו לטיף, והטיית מכרזים, כך שקבלנים שעבדו עם ארגון הפשע יזכו במיזמי בנייה בשווי כולל של מיליארד שקל. בין המכרזים בהם זכתה משפחת אבו לטיף לאחר שאיימה על קבלנים, היו פרויקטים לבנייה ושיפוצים של בסיסי צה"ל, תחנות כיבוי אש, תחנות משטרה בג'סר א-זרקא בשרון, ובשגב שלום בדרום, בניית קטעים בגדר המערכת בשומרון, הקמת גדר הגבול של ישראל עם לבנון וביצוע עבודות עפר בהיקף של כ-25 מיליון שקל בבית ספר לשוחרים בכרמיאל.
בין השנים 2011–2015 אירע סכסוך דמים בין משפחת לטיף למשפחה דרוזית נוספת, משפחת גזאוי, שגבה עשרות קורבנות.
הערות שוליים

1 2  אלי סניור, רשימת השבעה: אלו גופי הפשע הגדולים במגזר הערבי, באתר ynet, 6 באוגוסט 2019
1 2   שוש מולא, "אוי ואבוי למי שמסתבך איתם": כך השתלטה משפחת אבו־לטיף על הפשיעה בצפון הארץ, באתר ynet, 23 ביולי 2021.
1 2 3 4  אלון חכמון, ‏ראש ארגון הפשע החזק במגזר: מיהו לטיף אבו לטיף שנעצר בחשד לסחיטת קבלנים?, באתר מעריב אונליין, 9 באפריל 2023
↑  יואב איתיאל‏, "נטפל בכם": ארגון הפשיעה שמסכל מיזמי בנייה ביישובים הדרוזיים, באתר וואלה, 4 במאי 2020
1 2 3 4  לירן לוי, "מיליארד שקל" וקשר לאבו לטיף: חשד לפרשת שוחד חמורה במשרד הביטחון, באתר ynet, 13 בפברואר 2023
↑  יואב איתיאל‏, נעצר בתום מצוד של חודש: ראש ארגון פשיעה מואשם בניסיון רצח איש עסקים במסעדה, באתר וואלה, 25 בינואר 2023
↑  https://www.mako.co.il/men-men_news/Article-571de142d9f2391027.htm
↑  בג"ץ 9107/18 לטיף שוקי נ' השר לביטחון פנים ואחרים, ניתן ב־8 בינואר 2019.
↑  אורלי אלקלעי חן ביאר, כתב אישום הוגש נגד ראש המועצה שמקושר למשפחת אבו לטיף, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 17 באוגוסט 2023
↑  כתבי אישום נגד ראש מועצת ראמה ובנו בפרשת שוחד וסחיטה באיומים, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 17 באוגוסט 2023
↑  יואב איתיאל‏, "נטפל בכם": ארגון הפשיעה שמסכל מיזמי בנייה ביישובים הדרוזיים, באתר וואלה, 4 במאי 2020
↑  שלומי הלר‏, תיאמו מחירים והתחלקו בביצוע הפרויקטים: החשד לשוחד במשרד הביטחון, באתר וואלה, 14 בפברואר 2023
↑  איתמר לוין, חשד לעבירות במיליארד שקל במכרזי משרד הביטחון, באתר News1 מחלקה ראשונה, 13 בפברואר 2023
↑   יהושע בריינר, עובדים במשרד הביטחון נעצרו בחשד שפעלו עם ארגון פשע להטיית מכרזים, באתר הארץ, 13 בפברואר 2023
↑  אדר גיציס עמרי מניב, ‏"הם כמו תמנון ששולח זרועות לפרויקטים הכי רגישים בישראל": ארגון הפשע שהצליח להסתנן למערכת הביטחון, באתר ‏מאקו‏, 12 באוגוסט 2023
↑  סמי עבד אל חמיד, הפסקת אש הושגה בראמה: "המלחמה שרפה אותנו, נלחמנו באחים שלנו", באתר nana10‏, 10 בינואר 2015
שאוקי לטיף, ראש מועצת ראמה
ארנון טורין

ארנון טורין (1933 – מרץ 2025) היה שחיין וכדורסלן ישראלי. היה אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה. זכה במדליית זהב במכביה השלישית. שיחק בקבוצת הפועל גבעת ברנר.
ביוגרפיה

טורין גדל בקיבוץ גבעת ברנר והתאמן בקבוצת השחייה של הקיבוץ. בגיל 25 עזב את הקיבוץ ולאחר שהפליג ב"אל-ים" הצטרף לצי הסוחר (צים) שם עבד כקברניט.