stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפארק הלאומי גרנד טיטון
תיירות ופעילויות > מרכזי מבקרים

מרכז המבקרים והתגליות קרייג תומאס (Craig Thomas Discovery and Visitor Center), הסמוך למנהלת הפארק במוס בוויומינג, פתוח כל השנה. מרכז המבקרים נפתח ב-2007 כדי להחליף את מרכז המבקרים הישן שכבר לא ענה על הצרכים. המרכז קרוי על שם קרייג תומאס, סנאטור מוויומינג שהלך לעולמו באותה שנה, ותוכנן על ידי חברת אדריכלים ידועה, בוהלין, ציווינסקי ג'קסון (Bohlin Cywinski Jackson). הוא מומן באמצעות שילוב של מענקים פדרליים ותרומות פרטיות. אודיטוריום סמוך ובו 154 מושבים נפתח לקהל באפריל 2011.
בצפון, בכפר מפרץ קולטר (Colter Bay Village) על אגם ג'קסון, פתוח מרכז המבקרים מפרץ קולטר ומוזיאון לאומניות אינדיאניות (Colter Bay Visitor Center & Indian Arts Museum) מתחילת מאי ועד תחילת אוקטובר. מרכז המבקרים מפרץ קולטר והמוזיאון לאומניות אינדיאניות הוא משכן לתצוגה של אומניות אינדיאניות של דניאל ורנון (David T. Vernon Indian Arts Exhibit) מאז 1972. מרכז המבקרים מפרץ קולטר נבנה ב-1956, וב-2005 נקבע שאינו מספק הגנה נאותה למוצגים של האוסף האינדיאני והאוסף הועבר למרכז השימור של שירות הפארקים בטוסון אריזונה. במהלך חורף 2012–2011 הושלם פרויקט שיפוץ במרכז וחלק מאוסף האומנות הושב למרכז ומוצג שוב לקהל.
דרומית למוס על כביש מוס-וילסון (Moose–Wilson Road) שוכן מרכז שמורת לורנס ס. רוקפלר (Laurance S. Rockefeller Preserve Center) על קרקע שהייתה שייכת למשפחת רוקפלר ושוכנת על אגם פלפס (Phelps Lake). המשפחה תרמה את הרכוש לפארק הלאומי גרנד טיטון שנפתח לציבור ב-2008. הרכוש היה פעם חלק מחוות JY‏ (JY Ranch), חוות חוויית הבוקרים (dude ranch) הראשונה בג'קסון הול.
מרכז המבקרים אגם ג'ני (Jenny Lake Visitor Center) הקרוי על שם האגם שלידו הוא שוכן פתוח מאמצע מאי עד אמצע ספטמבר. מרכז מבקרים זה הוא בתחומי האזור הקרוי "הנפה ההיסטורית תחנת שומרי הפארק של אגם ג'ני" (Jenny Lake Ranger Station Historic District), שבה יש מבנים שנועדו לשימור משנות ה-20. המרכז שוכן במבנה שהצלם הריסון קרנדל (Harrison R. Crandall) בנה כסטודיו לאומנות בשנות ה-20.
תיירות ופעילויות > לינה

בתחומי הפארק פועלים כמה בתי מלון, מלוניות ואכסניות פרטיים בזיכיון שקיבלו משירות הפארקים הלאומיים. בנוסף, בפארק מספר אתרי קמפינג ללינה עצמאית בשקי שינה או אוהלים. חלק מן המטיילים בפארק לנים בעיירת הנופש הקרובה ביותר אליו - ג'קסון (Jackson), שבה בתי מלון רבים, מסעדות וכן אטרקציות תיירותיות.
בית המלון הגדול ביותר הוא "ג'קסון לייק לודג'" (Jackson Lake Lodge), המנוהל על ידי חברת גרנד טיטון לודג'. בית המלון שוכן בסמוך לסכר אגם ג'קסון ויש בו 385 חדרים, חדרי פגישות, מינימרקט ומסעדה. חברת גרנד טיטון לודג' מנהלת גם את המלונית "ג'ני לייק לודג'" (Jenny Lake Lodge), שהלינה בה היא בבקתות ויש בה גם מסעדה, ואת "כפר מפרץ קולטר", שבו יש בקתות, מסעדה, מינימרקט, מכבסה ומרינה. דרומית לסכר אגם ג'קסון פועלת המלונית "סיגנל מאונטיין לודג'" (Signal Mountain Lodge) המנוהל על ידי חברת Forever Resorts, ובה יש בקתות, מרינה, תחנת דלק ומסעדה. המועדון האלפיני האמריקני (American Alpine Club) מפעיל אכסניה בסגנון מעונות בחוות המטפס של גרנד טיטון (Grand Teton Climber's Ranch) המיועדת למטפסי הרים. בסמוך לנהר סנייק ביישוב מוס בפארק הוקם אתר בקתות על קרקע פרטית ומתקנים נלווים בשם דורננ'ס (Dornan's) הפועל כל השנה. אפשרות נוספת ללינה קיימת בחוות טריאנגל X (Triangle X Ranch), רכוש פרטי נוסף בפארק וחוות חוויית הבוקרים האחרונה הקיימת בגבולות הפארק.
תיירות ופעילויות > פעילויות

בשטח הפארק הלאומי גרנד טיטון ובאזורו סוגים שונים של אטרקציות ופעילויות, המתאימים לגילאים שונים. רוב התיירים מגיעים לפארק החודשים מאי עד אוקטובר, שכן אז מזג האוויר נעים יחסית ולא קר מדי.
בשטח הפארק עצמו ישנם כ-160 קילומטרים של כבישים וכן כ-370 קילומטרים של מסלולי טיולים מסומנים למטיילים, חלקם למיטיבי לכת בלבד, אם כי רבים מהם מתאימים גם למשפחות ולכאלה שלא רגילים בהליכה מאומצת. אפשרויות בילוי אחרות בפארק הן רפטינג באזורים סוערים או שקטים יחסית של הנהר סנייק, דיג, רכיבה על חמורים או סוסים במורדות ההרים או בעמק, טיפוס הרים בהרי הפארק או סביבתו וכן אפשרות לשכור סירת מנוע או משוטים לשיט באגמי הפארק. מרבית הפעילויות הללו אפשריות בחודשי הקיץ בלבד.
כל הרי רכס טיטון שבפארק מכוסים בשלג בעת החורף. פסגות ההרים בפארק הלאומי מכוסות בשלגים במשך כל השנה, אולם במשך החורף הטמפרטורות צונחות ולרוב יורד שלג כבד; אז, כאשר לא ניתן לטייל בפארק או ללון בו בקמפינג בשל האקלים, מנצלים גולשי סקי ואוהבי ספורט שלג את הפארק והעיירה ג'קסון שמשמשת כמעין עיירת קיט אלפינית, לפעולות אלו.
תיירות ופעילויות > פעילויות > טיפוס הרים

הפארק הלאומי גרנד טיטון הוא יעד פופולרי למטפסי הרים ומטפסי צוקים, חלקית בשל הגישה הקלה להרים ברכב. השבילים מסומנים היטב והמסלולים למרבית הפסגות נקבעו מזמן, והמנוסים והכשירים גופנית מסוגלים לטפס למרבית הפסגות ביום אחד. השבילים המתוחזקים המגיעים למקומות הגבוהים ביותר מטפסים מקרקעית עמק ג'קסון הול מעל ל-1,200 מטרים אל מעברי הרים המכונים לעיתים אוכפים. המשך הטיפוס ממעברי הרים אלו דורש כישורים בדרגות שונות. מטפסי הרים אינם נדרשים לקבל אישור, אבל מצופה מהם לתעד את תוכניות הטיפוס שלהם מרצונם בשירות הפארקים הלאומיים ולדווח לשותפיהם על לוחות הזמנים המתוכנן לטיפוס. כל טיפוס הכולל גם לינה בשטח מחייב קבלת אישור. בפועל מטפסי ההרים מחליטים בעצמם מה רמת המיומנות שלהם ומעודדים אותם שלא לקחת סיכונים מיותרים. חברת מדריכי אקסום (Exum Mountain Guides), הנחשבת אחת מהטובות בתחום זה בארצות הברית, כמו גם חברת מדריכי ההרים ג'קסון הול (Jackson Hole Mountain Guides), מציעים הדרכה וליווי בטיפוס עבור אלו המנוסים פחות או שאינם מכירים את המסלולים.
בממוצע מנסים כ-4,000 מטפסי הרים להגיע לפסגת גרנד טיטון מדי שנה והם עולים דרך קניון גארנט (Garnet Canyon) למעבר הרים הקרוי האוכף הנמוך (Lower Saddle) שבין גרנד טיטון למידל טיטון. מהאוכף הנמוך ממשיכים המטפסים דרך מסלול אוון-ספולדינג (Owen-Spalding route) או רכס אקסום (Upper Exum Ridge Route) לפסגת הגרנד טיטון, אם כי יש 38 מסלולים שונים לפסגה. המסלול דרך המדרון הצפוני (North face) עולה לגובה 910 מטרים והתפרסם בעולם וכולל תריסר פיצ'ים והוא בדרגה 5.8 בסולם הטיפוס. הטיפוס למידל טיטון הוא טיפוס פופולרי נוסף שהגישה הקלה ביותר לפסגתו היא באוכף בינו לסאות' טיטון. על הרכס המחבר ומעט צפונה מגרנד טיטון שוכן הר מוראן, שהוא רחוק יותר מתחילת השבילים וקשה יותר לגישה ולטיפוס. המסלול המכונה Direct South Buttress של הר מוראן כולל טיפוס לגובה של כ-1,500 מטרים שנחשב לטיפוס הקשה ביותר בארצות הברית כאשר הוא נכבש לראשונה ב-1953. יעדי טיפוס פופולריים אחרים כוללים את הר באק (Buck Mountain), סימטרי ספייר (Symmetry Spire), הר סנט ג'ון (Mount Saint John), הר ויסטר (Mount Wister), הר טיווינוט (Teewinot Mountain), ופסגת נז פרס (Nez Perce Peak), ולכל אחד מההרים יש לפחות שישה מסלולים מוכרים אל פסגותיהם.
תיירות ופעילויות > פעילויות > מחנאות וטרקים

בפארק הלאומי גרנד טיטון יש חמישה אתרי מחנאות שאפשר להגיע אליהם ברכב (front-country). הגדולים שבהם הם מחנה מפרץ קולטר (Colter Bay campground) ומחנה גרוס ונטר (Gros Ventre campground), שבכל אחד יש מקום ל-350 מעונועים. בליזרד קריק (Lizard Creek campground) ובסיגנל מאונטיין (Signal Mountain campground) יש 60 ו-80 מקומות בהתאמה בעוד שבמחנה הקטן ביותר אגם ג'ני (Jenny Lake campground) יש 49 מקומות לאוהלים בלבד. בנוסף, חיבור מלא לרכבי RV יש באתר המופעל בזיכיון בכפר מפרץ קולטר ובו 112 מקומות ועוד 100 מקומות לרכבים ו-75 מקומות לאוהלים יש בחוות פלאג (Flagg Ranch) בשטח של הכביש הנופי על שם ג'ון ד. רוקפלר הבן. אף שכל אתרי המחנאות פתוחים משלהי האביב ועד שלהי הסתיו בלבד, קיימת אפשרות למחנאות בתנאים פרימיטיביים בחורף על השלג בסמוך למרכז המבקרים.
אתרי מחנאות שאפשר להגיע אליהם ברגל על גב סוס בלבד מכונים אתרי מחנאות נידחים (backcountry campsites), והלינה בהם דורשת אישור, אם כי היא מותרת במרבית האתרים כל השנה. שירות הפארקים הלאומיים מנהל את חלוקת האישורים כך שלא ייווצר מצב של עומס על המשאבים. אש גלויה אסורה באתרי המחנאות וכל המזון חייב להיות מאוחסן במכלים חסיני דובים שאושרו על ידי ועדת דוב הגריזלי, גוף משותף לכמה סוכנויות פדרליות. רשימת המוצרים המאושרים מתעדכנת מדי פעם. בנוסף, יכולים המטיילים להשתמש בתרסיס דובים (bear spray) על מנת להתחמק מדובים תוקפניים.
בפארק יש 370 קילומטרים של שבילי הליכה, בדרגות קושי מקל למאומץ. שבילי ההליכה הקלים ממוקמים בעמק, שבו שינויי הגבוה הם מינימליים בדרך כלל. בקרבת כפר מפרץ קולטר קיים שביל הרמיטג' פוינט (Hermitage Point Trail) באורך 15.1 קילומטרים הנחשב קל. כמה שבילים אחרים מחברים בין הרמיטג' פוינט לשביל אגם אמה מטילדה (Emma Matilda Lake Trail) ולשביל אגם טו אושן (Two Ocean Lake Trail), שגם הם נחשבים קלים יחסית באזור ג'קסון לייק לודג'. שבילים קלים נוספים כוללים את שביל העמק (Valley Trail) שמסלולו הוא מאגם טרפר (Trapper Lak) בצפון ועד הגבול הדרומי של הפארק בסמוך לכפר טיטון, ושביל אגם ג'ני (Jenny Lake Trail), המקיף את האגם. שבילים בינוניים עד קשים מובילים לתוך הקניונים ומדורגים על פי המרחק, וחשוב יותר, הפרשי הגובה. העליות הגבוהות ביותר הן בשביל קניון פיינטברש (Paintbrush Canyon Trail), שביל אגן אלסקה (Alaska Basin Trail) ושביל קניון גארנט (Garnet Canyon Trail), שבהם מטפסים מעל ל-1,200 מטרים. סוסים ובהמות משא מותרים בכמעט כל השבילים בפארק. עם זאת, יש רק חמישה אתרי מחנאות המיועדים לבהמות משא ואתרי מחנאות אלו רחוקים ממעברי ההרים. אופניים מוגבלים לכבישים לכל רכב בלבד והפארק הרחיב חלק מהכבישים על מנת להבטיח את שלומם של רוכבי האופניים. נתיב אספלט המיועד לאופניים שאינם ממונעים נסלל ב-2009 מהעיירה ג'קסון עד אגם דרום ג'ני (South Jenny Lake).
תיירות ופעילויות > פעילויות > שיט ודיג

השיט בפארק הלאומי גרנד טיטון מותר בכל האגמים בג'קסון הול, אבל סירות מנוע מותרות רק באגם ג'קסון ובאגם ג'ני. אף שאין הגבלה על עוצמת המנוע באגם ג'קסון (אם כי יש הגבלה על עוצמת הרעש), מנועים בסירות באגם ג'ני מוגבלים להספק של 10 כוחות סוס. באגמים ברפאו, ברדלי, אמה מטילדה, ליי, פלפס, סטרינג, טאגרט וטו אושן מותרות סירות בלתי ממונעות בלבד. יש ארבעה מקומות מסודרים שבהם אפשר להשיק סירות באגם ג'קסון ואחד באגם ג'ני. בנוסף, סירות מפרש, גלשני רוח וסקי מים מותרים רק באגם ג'קסון. באופנוע ים אסור להשתמש בכל רחבי הפארק. כל הסירות חייבות לעמוד בתקנות בטיחות שונות, כולל גלגלי הצלה לכל נוסע. בנהר סנייק מותר להשיט סירות שאינן ממונעות בלבד. כל נתיבי המים האחרים בפארק הם מחוץ לתחום לשיט, ואיסור זה כולל את כל האגמים האלפיניים והיובלים של הנהר סנייק.
מ-2010 החל הפארק הלאומי גרנד טיטון לחייב את כל הסירות להציג מדבקת "מינים פולשים מימיים" (Aquatic Invasive Species) המופקת על ידי מחלקת הציד והדגה של ויומינג או אישור סירה של הפארק הלאומי ילוסטון. במטרה להבטיח שנתיבי המים בפארק לא יזוהמו במינים פולשים כדוגמת צדפת הזברה (Dreissena polymorpha) או הטפיל Myxobolus cerebralis. מהשייטים מצופה לעמוד בתקנות מסוימות כולל הצגה של הסמכה עצמית של ציות לתקנות על לוח השעונים של כל רכב המחובר לגורר סירות ריק.
הדיג בפארק הלאומי גרנד טיטון מנוהל על ידי מחלקת הדגה והציד של ויומינג ורישיון דיג של מדינת ויומינג נדרש על מנת לדוג בכל נתיבי המים בפארק הלאומי גרנד טיטון. מותר לדוג עד שש טרוטות ביום, מתוכן לא יותר משלוש טרוטות קלארק, כשאף אחת לא יותר ארוכה מ-30 סנטימטרים, מלבד אלו הנידוגות באגם ג'קסון, שבו האורך המקסימלי המותר הוא 61 סנטימטרים. יש גם הגבלות על העונות שבהן מותר לדוג במקומות מסוימים כמו גם על סוגי הפיתיונות וציוד החכות.
תיירות ופעילויות > פעילויות > פעילויות חורף

מבקרים רשאים להשתמש בנעלי שלג ולעשות סקי למרחקים ואינם מוגבלים לשבילים. כביש פארק טיטון בין תחילת שביל אגם טאגרט לאתר הקמפינג של הר סיגנל מאונטיין סגור לתנועת כלי רכב במהלך החורף וקטע זה של הכביש עובר הכנה לתנועה של סקי ונעלי שלג. שירות הפארקים מציע סיורים מודרכים בנעלי שלג מדי יום מהמטה הראשי במוס. לינה בשטח מותרת בחורף, אבל דורשת קבלת אישור והמבקרים אמורים לברר על סכנות ממפולות שלגים.
המקום היחיד בפארק הלאומי גרנד טיטון שבו מותר השימוש באופנועי שלג הוא על אגם ג'קסון. שירות הפארקים מחייב שכל אופנועי השלג ישתמשו ב"טכנולוגיה הטובה ביותר" ומפרט את הדגמים השונים המותרים של אופנועי שלג, שכולם נחשבים להכי פחות מזהמים והכי פחות מרעישים. כל אופנועי השלג חייבים להיות בני פחות מ-10 שנים ונסעו פחות מ-9,700 קילומטרים. בנוסף, השימוש באופנועי שלג הוא במטרה להגיע לאתרי דיג בקרח בלבד. עד 2009 הותרה תנועת אופנועי שלג גם בקטע שבין צומת מוראן וחוות פלאג הסמוכה לכביש הנופי על שם ג'ון ד. רוקפלר הבן, כך שנוסעים במסלול אופנועי השלג של קו פרשת המים של אמריקה (Continental Divide Snowmobile Trail) יוכלו לעבור בין היער הלאומי ברידג'ר-טיטון והפארק הלאומי ילוסטון. ב-2009 נסגר נתיב זה עקב סגירת הגישה החופשית לאופנועי שלג לפארק הלאומי ילוסטון.
ראו גם

שירות הפארקים הלאומיים
אגם ג'קסון
רכס טיטון
הר מוראן
לקריאה נוספת

שירות הפארקים הלאומיים: דפי המידע על הפארק הלאומי גרנד טיטון (חלק מהמידע בנושאי בעלי החיים והצמחייה ששוחרר לשימוש חופשי הועתק לאחר עריכה)
פרסום שירות הפארקים הלאומיים: ההכרזה על גרנד טיטון כפארק לאומי - נכתב על ידי ג'קי סקאגס (Jackie Skaggs)
Eric Peterson, Frommer's Yellowstone and Grand Teton National Parks, Frommer's, 2008 ISBN 978-0470181942
Ann G. Harris, Esther Tuttle et Sherwood D. Tuttle, Geology of national parks, Kendall/Hunt Pub. Co., 2003 ISBN 978-0787299705
National Park Service, Grand Teton : a guide to Grand Teton National Park, Wyoming, U.S. Dept. of the Interior, 1984 ISBN 978-0912627199
ביאורים

↑  השם שהאקדמיה נתנה ל-outwash plains
↑  באנגלית braided-river system, שלמה שובאל מגדיר זאת כ"תנועת מים באפיק נהר שנראית כרשת של נתיבים רדודים המתאחדים ומתפלגים חליפות בשעה שהם מתפתלים בין שרטונות."
↑  צורה זו נוצרת כאשר שלושה קרקסים קרחוניים או יותר שוחקים את ההר משלושה כיוונים.
↑  צורה זו נוצרת כאשר שני קרקסים קרחונים שוחקים את ההר זה לכיוונו של זה.
↑  Pitch הוא קטע טיפוס בין שתי תחנות, והוא חייב להיות קצר מחבל הטיפוס שאורכו בין 50 ל-80 מטרים.
מחלף שורש

| --- | --- |
מבט על מחלף שורש
מבט על מחלף שורש
 תאריך הקמה:  2005
 מיקום:  שואבה ושורש
 כבישים במחלף:    כביש 1   כביש 3955
 קואורדינטות:  31°47′54″N 35°04′41″E﻿ / ﻿31.7983°N 35.07809722°E﻿ / 31.7983; 35.07809722
 
  (למפת הרי ירושלים מוגדלת) מחלף שורש(למפת הרי ירושלים רגילה) מחלף שורש(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחלף שורש(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחלף שורש
 
מחלף שורש הוא מחלף המחבר את כביש 1 וכביש 3955 וממוקם סמוך ליישובים בית מאיר, שואבה ושורש ומכאן שמו. המחלף הוא מחלף יהלום ומורכב משתי רמפות, אחת לכיוון מערב ואחת לכיוון מזרח, כיכר (במרכז הרמפה לכיוון מערב) אשר בה מתחיל כביש 3955, וצומת לכיוון דרום (לשואבה, בית מאיר ושורש) ברמפה לכיוון מזרח.
הקמת המחלף אושרה על ידי הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה בירושלים בפברואר 1999, והוא נבנה בשלבים החל משנת 2000, והושלם בשנת 2002.
הערות שוליים

↑  נעה ווסרמן-עמיר , ‏אושרה הקמת מיזם דיור-משרדים בירושלים על קרקעות הקיבוצים קרית-ענבים ומעלה-החמישה, באתר גלובס, 18 בפברואר 1999
↑  דוד חיון ודליה טל , ‏בקרוב יחלו העבודות לשלב הזמני של מחלף שורש, באתר גלובס, 27 באוגוסט 2000
↑  גל ניסים , ‏נפתח לתנועה שלב ב' של מחלף שורש, באתר גלובס, 7 באפריל 2002
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: מחלף שער הגיא | מחלפים בכביש 1 | הבא: מחלף נווה אילן |
אנדרטת פורצי הדרך לירושלים על רקע חורבת זנקלה, גבעת משב שליד המחלף
כנסיית בן האלמנה

ערך זה עוסק בכנסייה בכפר נין המנציחה את אחד הנסים שביצע ישו. אם התכוונתם לבנאי הראשי של בית המקדש הראשון ודמות מפתח במסורת הבנייה החופשית, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה 
 מיקום:  נין 
 מדינה:  ישראל 
 
 קואורדינטות:  32°37′50″N 35°21′01″E﻿ / ﻿32.63069444°N 35.35013889°E﻿ / 32.63069444; 35.35013889
 he
 
חזית הכנסייה
הכנסייה מצפון
כנסיית בן האלמנה היא כנסייה קתולית סמוך למסגד הכפר נין השוכן למרגלותיה הצפוניים של גבעת המורה. לפי המסורת הנוצרית, במקום זה, שהיה ידוע בעבר בשם "נעים" או "נעין", הקים ישו את בנה היחיד של אלמנה מקומית לתחייה.
המסורת הנוצרית

הקמתו לתחייה של בן האלמנה נזכרת רק בבשורה על-פי לוקאס, ולפי סיפור המעשה חולל ישו את הנס ליד שער העיר בעת לווייתו של הנער:
ויהי ממחרת וילך אל עיר ושמה נעים ורבים מתלמידיו הלכים אתו והמון עם רב׃ הוא קרב אל שער העיר והנה מוציאים מת בן יחיד לאמו והיא אלמנה ועמה רבים מעם העיר׃ וכראות אתה האדון נכמרו רחמיו עליה ויאמר לה אל תבכי׃ ויגש ויגע בארון והנשאים עמדו ויאמר עלם אמר אני אליך קומה׃ ויתעודד המת ויחל לדבר ויתנהו לאמו׃ ותאחז כלם רעדה וישבחו את האלהים ויאמרו כי נביא גדול קם בקרבנו וכי פקד האלהים את עמו׃ ויצא הדבר הזה בכל יהודה ובכל הככר.
סיפור המעשה מזכיר את האירוע הידוע יותר של הקמת לזרוס מבית עניה לתחייה, אך בעוד שאת בן האלמנה הקים ישו לתחייה ביוזמתו ובשל רחמיו על האלמנה, בענינו של לזרוס נתבקש לעשות כן על ידי אחותו של לזרוס, ואף השתהה ימים מספר בטרם חולל את הנס.
הכנסייה

הכנסייה הראשונה במקום הוקמה במאה ה-5 והפכה לאתר עלייה לרגל. המבנה הנוכחי פשוט בתוכניתו ובמראהו, וצורתו כשל מלבן. הוא נושא גג רעפים אדום, אשר נראה רק ממרחק מה מהמבנה, ובחזיתו הוא נושא גמלון בצורת פעמון. במרכז הגמלון צלב ברזל פשוט, ומשני צדדיו הוא תחום בשתי פירמידות קטנות, הניצבות על מעין פודיום. המבנה עצמו עשוי מאבן. בכל אחד משני קירות הצד קבועים שני חלונות, ובחזיתו שני חלונות נוספים שביניהם חלון בצורת קואדרופויל. מעל חלונות החזית קבוע כרכוב ומעליו כרכוב נוסף המקיף את המבנה כולו. הדלת בחזית המערבית עשויה מתכת פשוטה, ומעליה לונטה. מצפון לכנסייה מחובר אליה בית מגורים שתושביו שומרים את מפתח המבנה, ולצד החזית הצפונית מונח סרקופג פתוח.
חלל הכנסייה עשוי מאולם בודד שבצידו המזרחי אפסיס, אך זה אינו בולט ממסגרת המבנה, ואינו ניכר מבחוץ. באפסיס קבועות שתי דלתות המובילות לחדרים קטנים המנצלים את הרווח שבין האפסיס לבין מסגרת הבניין המלבנית. שתי קשתות מחלקות את האולם לשלוש רצועות רוחביות, ובתקרת כל אחת מהן קמרון צולב. שני חלונות הצד קבועים ברצועה השנייה והשלישית, דבר המעניק למבנה את חזותו הסימטרית מבחוץ. הרצפה עשויה מאריחים שחורים ולבנים, והמזבח ניצב על במת שיש קטנה. המזבח הוא רהיט הקבע היחיד בכנסייה, גם הוא עשוי משיש והוא מעוטר בעיטורים מוזהבים.
תיאורי הנס

הקירות הלבנים והריקנות במבנה מבליטים שני ציורים המתארים את הנס. האחד קבוע באפסיס מאחורי המזבח והאחר בקיר המערבי מעל דלת הכניסה. שני הציורים שונים עד מאוד בסגנונם, ולמעשה מתארים שתי נקודות זמן שונות - האחת ממש לפני הנס, והאחרת מיד לאחריו. בתמונה שמעל האפסיס, הדמויות מטושטשות וסגנונו כמעט אקספרסיוניסטי. דמותו של ישו, כשהוא לובש גלימה אדומה, היא היחידה המזוהה בבירור, בשל כך שהוא ניצב במרכז המעמד ופניו מצוירות בצבעים בהירים. לרגליו נראית האלמנה לבושה שחורים כשהיא מתחננת על בנה בטרם הקימו ישו לתחייה. ברקע עצים ונוף כפרי מטושטש, והתמונה משדרת יגון וחוסר ודאות.
התמונה מעל הכניסה מציאותית וברורה בהרבה, ובה שלוש דמויות המזוהות בבירור. הבן נראה כשהוא ישוב על אלונקה מיד לאחר שניעור לחיים, והוא עדיין עטוף בתכריכיו. מימין לו נראית האלמנה לבושה בשחורים כשהיא כורעת על ברכיה, ושניהם מביטים בישו הניצב משמאל לבן. הנוף הנראה ברקע חד וברור, וכולל את קשת שער העיר שדרכה נראים עצי דקל ומבנה לבן. תמונה זו משדרת שמחה, הכרת תודה ואופטימיות.
ראו גם

לזרוס
הערות שוליים

↑  אתר רשות העתיקות
תקרת הכנסייה מכיוון המזבח
המזבח ותיאור הנס על הקיר המזרחי של המבנה
חלל הכנסייה - מראה מהמזבח לכיוון דלת המבנה
תיאור הנס על הקיר המערבי של המבנה, מעל דלת הכנסייה
התמונה מעל האפסיס
חוק מוקדי חירום

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  30 במרץ 2016
 תאריך חקיקה עברי:  כ' באדר ב' ה'תשע"ו
 גוף מחוקק:  הכנסת העשרים
 תומכים:  28
 מתנגדים:  0
 משרד ממונה:  המשרד לביטחון הפנים
 מספר תיקונים:  3
 נוסח מלא:  הנוסח המלא
 
חוק מוקדי חירום, התשע"ו-2016 הוא חוק המסמיך את מוקדי החירום הטלפוניים לקבל באופן אוטומטי את נתוני המיקום של המתקשר. כמו כן, הוא מאפשר למוקדי החירום לחסום מספרי טלפון שמבצעים שיחות הטרדה חוזרות ונשנות.
הרקע לחוק

באירוע חטיפת שלושת הנערים התקשר אחד החטופים, גיל עד שער, למוקד 100 של משטרת ישראל להודיע על החטיפה, אך במוקד התעלמו ממנה משום שהשוטרים חשבו שמדובר במתיחה של בני נוער. רק לאחר שהשב"כ בדק את פלט השיחות של השלושה, הבינו במשטרה שהחטוף הוא זה שהתקשר. המוקדן העביר את השיחה לאחראית המשמרת שניסתה להתקשר חזרה אך ללא הצלחה, ולכן השיחה לא סווגה ולא זכתה להמשך טיפול.
בעקבות מחדל זה התקבלה החלטה על רפורמה בנושא, במסגרתה פורקו מוקדי 100 המחוזיים והוקם מוקד ארצי כולל. בנוסף, הועלתה הצעת חוק לתת הרשאה למוקדי החירום לקבל גישה לנתוני המיקום של המתקשרים כדי שאלה יסייעו להציל חיי אדם ולמנוע נזק גוף ורכוש ויקצרו את זמן הגעתם של גופי החירום.
עיקרי החוק

החוק מסמיך את מוקדי החירום לצפות בנתוני המיקום במהלך הפנייה, ובמקרים מסוימים גם אחרי הפנייה (בכפוף לאישורים), לשם ביצוע תחקיר הנוגע לאופן הטיפול של המוקד בה. גם לאחר שהאירוע הסתיים נבדקת אפשרות הפנייה למוקד. נתוני המיקום שלא נעשה בהם שימוש יימחקו ממאגר נתוני המיקום.
החוק קובע שבמקרים של שיחות הטרדה רשאי המוקד לחסום את המספר, עד כדי חסימה קבועה. במקרה כזה לבעל מכשיר הטלפון זכות לשימוע למניעת החסימה.
היסטוריה חקיקתית

את החוק יזמו חברי הכנסת עמר בר-לב ומרב מיכאלי ממפלגת העבודה, וחבר הכנסת ניסן סלומינסקי ממפלגת הבית היהודי. החוק התקבל בכנסת ב-30 במרץ 2016.
מאז אישורו תוקן החוק שלוש פעמים.
ביולי 2018 עבר החוק תיקון ראשון, המסמיך את מוקדי החירום לקבל באופן אוטומטי את נתוני המיקום של כל אדם שמתקשר למוקדי החירום, ולצפות בנתונים אלו בזמן אמת. נתונים אלו יתקבלו על ידי איכון המכשיר שממנו נעשתה הפנייה למוקד. בנוסף שונה שם החוק מ"חוק למניעת הטרדה של מוקדי חירום" ל"חוק מוקדי חירום".
הערות שוליים

↑  איציק סבן, אושר סופית: המשטרה תאכן שיחות למוקד 100, באתר ישראל היום, ‏18 ביולי 2018
↑  טובה צימוקי, הח"כים נגד מטרידי מוקדי החירום: 14,400 שקל קנס, באתר ynet, 28 באוקטובר 2015
↑  אריק בנדר, ‏לידיעת המטרידים: קנס של 14,400 שקלים על קריאת שווא למוקדי חירום, באתר מעריב אונליין, 28 באוקטובר 2015
↑   שלבי החקיקה של חוק למניעת הטרדות של מוקדי חירום, התשע"ו-2016, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑   שלבי החקיקה של חוק למניעת הטרדות של מוקדי חירום (תיקון), התשע"ח-2018, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
מוקדנית מוקד 100 של משטרת ישראל.
להיות או לא להיות (סרט, 1983)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  להיות או לא להיות 
 בימוי:  אלן ג'ונסון
 הופק בידי:  מל ברוקס   הווארד ג'פרי   אירן וולזר
 תסריט:  רוני גרהם   תומאס מיהן
 עריכה:  אלן בלסם 
 שחקנים ראשיים:  מל ברוקס   אן בנקרופט   צ'ארלס דרנינג   טים מת'סון   כריסטופר לויד  חוזה פרר   ג'ורג' גיינס
 מוזיקה:  ג'ון מוריס 
 צילום:  ג'ראלד הירשפילד 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  16 בדצמבר 1983
 משך הקרנה:  107 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  דרמה קומית, סרט מלחמה 
 מקום התרחשות:  פולין 
 הכנסות באתר מוג'ו:   tobeornottobe
 דף הסרט ב־IMDb
 
"להיות או לא להיות" (באנגלית: To Be or Not to Be) הוא סרט קומדיה אשר בוים על ידי אלן ג'ונסון ועלה לאקרנים ב-16 בדצמבר 1983. זוהי הגרסה החדשה לסרטו של הבמאי ארנסט לוביטש בעל אותו השם משנת 1942. צ'ארלס דרנינג היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1983 על משחקו בסרט זה. שיר ידוע בעל אותו השם מהסרט הוא להיות או לא להיות, הידוע גם בשם "The Hitler Rap".
אולגה פיינברג

אולגה פיינברג
אולגה פיינברג (12 בספטמבר 1889 – 1 בספטמבר 1974[דרוש מקור]) הייתה רופאה ומנהלת של מחנה העולים "מחנה חאשד" הראשון שבפרוטקטורט עדן בין פברואר 1947 לפברואר 1949. בתקופה זו החל השלב הראשון של מבצע "על כנפי נשרים".
קורות חיים

נולדה כאולגה פיקמן בניקולאייב שברוסיה. היגרה לארצות הברית בשנת 1916, הפכה לאזרחית שם ולמדה רפואה. עבדה בבית החולים מייקל בול הוספיטל. נישאה לפיינברג והתאלמנה. שירתה בצלב האדום האמריקאי כרופאה.
קורות חיים > פועלה ביריחו ובהודו

ב-1927 עלתה לארץ ישראל ועברה להתגורר ביריחו, כיהודייה היחידה שם. היא הקימה בעיר סנטוריום ובית הבראה. רכשה את השפה הערבית וביתה היה לנקודת מפגש לאנשי ציבור יהודים, ערבים ובריטים[דרוש מקור]. איש הצבא הבריטי והמנהיג הציוני פרדריק קיש כתב עליה בספרו, 'יומן ארץ-ישראלי', שהיא "רכשה את האמון המלא של האפנדים והפלחים תושבי יריחו ובנותיה". ב-1938, כחלק מהטרור הערבי של המרד הערבי הגדול ולמרות שירותה את ערביי יריחו, נשרף כל רכושה בשל יהדותה והטיפול שהעניקה גם לאנשי צבא בריטים. פיינברג הספיקה לברוח מבעוד מועד.
פיינברג לא שבה ליריחו ובשנים הבאות סייעה בהודו לפליטים ולקהילות יהדות הודו. היא הפיצה בקרבם את הרעיון הציוני, ועזרה בייסוד מוסדות ויצו לקידום החינוך והבריאות שם. בנוסף סייעה לאשראם נוצרי בלקנאו ויצרה שם קשרים חמים עם אחותו של נהרו ואישים הודים אחרים. בשנות מלחמת העולם השנייה סייעה לכוחות הרפואה הבריטים בהודו.