טרנסג'נדר
היסטוריה

אנשים טרנסג'נדרים תועדו בתרבויות ובחברות רבות, כולל בקרב עמים ילידיים, תרבויות מערביות ותרבויות מזרחיות מימי קדם ועד ימינו. עם זאת, המשמעות של אי-קונפרמיות ביחס למגדר עשויה להשתנות בין תרבויות.
צ'ארלי פארקהרסט נולד בשם שרלוט דארקי פארקהרסט בשנת 1812 בשרון, ורמונט ארצות הברית. הוא ברח מבית היתומים בגיל 12, אימץ את השם צ'ארלי וכן חזות גברית. בהמשך חייו הוא עבר כנהג מרכבות נוסעים במערב הישן של ארצות הברית, ונודע בכינוי "צ'ארלי בעל העין האחת". בשנת 1868, הוא הצביע בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1868, אולי האדם הראשון שהיה בת (אנטומית) שהשתתף בבחירות בארצות הברית. עם מותו בשנת 1879, התגלה מינו האנטומי, וכן העובדה שילד תינוק בשלב מסוים, והדבר עורר תדהמה ציבורית. קריירת הנהיגה יוצאת הדופן והגילוי שלאחר המוות של פארקרסט קיבלו סיקור לאומי. על פי העיתונות, פארקהרסט נחשב לדמות כמעט אגדית בתחום עבודתו. העיתונאים תמהו על כך שמי שגילה אומץ לב, כישורים פיזיים, כוח נפשי וסיבולת כה גדולים חי בגוף נקבי. לקראת סוף המאה ה-20 הופיעו מספר יצירות תרבותיות אודותיו לרבות אוטוביגרפיות דמיונית, ספרים ושירים.
ג'ני ג'ון (Jennie June) (אנ') נחשבת אחת הטרנסיות הראשונות שפרסמו אוטוביוגרפיה טרנסית בארצות הברית. היא זוהתה בלידתה כזכר בקונטיקט בשנת 1874. ג'ון למדה באוניברסיטה בצפון מדינת ניו יורק והמשיכה ללימודי תואר שני. הרופא של ג'ון הודיע לנשיא האוניברסיטה על מינה, וכתוצאה מכך, היא "גורשה מהאוניברסיטה בגלל היותה אנדרוגן", מה שגרם לה לסבול מדיכאון, על סף ביצוע התאבדות. ג'ון נודעה בזכות שני ספרי אוטוביוגרפיה בשם "אוטוביוגרפיה של אנדרוגן" (1918) ו"חקייני הנשים" (1922). היא תארה עצמה כ-אנדרוגנית, שכן המונח טרנסג'נדר עוד לא הומצא בתקופה זו. אוטוביוגרפיה שלישית שלה נכתבה אך לא פורסמה ונמצאה על ידי היסטוריונים בשנת 2010. היא הצהירה כי המטרה המוצהרת של כתיבת ספרים אלו הייתה לעזור ליצור סביבה מקבלת לצעירים שאינם תואמים לנורמות מגדריות ומיניות, כי זה מה שהוא היה רוצה לעצמה, והיא רצתה למנוע מבני נוער להתאבד. ג'ון גם הקימה יחד עם טרנסים אחרים ארגון למען זכויות אנדרוגיניים.
לילי אלבה הייתה טרנסג'נדרית דנית שנולדה ב-1882 ואחת מהראשונות שעברו ניתוח להתאמה מגדרית בשנת 1930. אלבה נולדה בשם איינר מגנוס אנדראס וגנר והצליחה מאוד כציירת בשם זה. לעיתים הציגה את עצמה כלילי, בת דודתו של איינר. לאחר שהחלה לזהות את עצמה כאישה, שינתה את שמה החוקי ללילי אילזה אלבנס והפסיקה לצייר. היא מתה מסיבוכים הקשורים להשתלת הרחם שעברה. האוטוביוגרפיה שכתבה, "מגבר לאישה", פורסמה בשנת 1933. דוגמה נוספת היא לוסי היקס אנדרסון שבשנת 1945 נשפטה על התחזות לאישה.
טרנסים רבים שמרו את זהותם בארון. בילי טיפטון (אנ') שנולד בשנת 1914, היה מוזיקאי ג’אז וסולן מוביל בכמה להקות. הוא נולד כנקבה, אך מגיל 21, ועד יומו האחרון הוא חי כגבר. הוא מעולם לא קיבל טיפולים הורמונליים ולא עבר ניתוחים כלשהם. טיפטון היה נשוי חמש פעמים, ולאחר מותו הודו שלוש מנשותיו, שלא ידעו על כך שנולד כנקבה. סמוך למותו בגיל 74, בזמן ניסיונות ההחייאה של הצוות הרפואי, גילו שלושת בניו המאומצים שהוא היה טרנסג’נדר. דוגמה לטרנס מאותה תקופה שהוצא מהארון בכוח היה אלאן ל. הארט, רדיולוג, רופא וחוקר שחפת נודע.
הרעיון של התאמה מגדרית לא היה מוכר לרוב הציבור עד שהחדשות על כריסטין יורגנסן הגיעו לכותרות ב-1952. היא הייתה האשה הראשונה שהתפרסמה בעקבות ניתוח להתאמה מגדרית שעברה בדנמרק. היא השתמשה במעמדה כסלבריטאית לקדם נראוּת וזכויות לאנשים טרנסג'נדרים. בחייה המקצועיים, היא הופיעה כשחקנית וזמרת, ואף הקליטה מספר שירים.
בערך באותו זמן, החלו להתארגן ארגונים ומועדנים למען טרנסג'נדרים בארצות הברית, אך אלו פעלו בצללים, כמו גם בתת-תרבות ההומואים של אותה תקופה. הומופוביה וטרנספוביה ברחבי ארצות הברית בשנות ה-50 וה-60 הייתה הן במערכת החוק, שאיפשרה ענישה על התנהגות שנחשבה כ"סוטה"; והן ביחס החברתי שהתיר אלימות ולמעשה התיר את דמם של להט"בים. בשנות השישים התעוררה בחברה האמריקאית פעילות של תנועות חברתיות אחרות, כגון מאבק התנועה לזכויות האזרח, ילדי הפרחים, וההפגנות לסיום מלחמת וייטנאם. השפעות אלה, יחד עם הסביבה הליברלית במרכזי הערים הגדולות שימשו כזרז חברתי לשינוי.
עקב הפליה טרנספובית בדיור ותעסוקה בשנות ה-60, התרכזו חלק ניכר מהטרנסג'נדרים מסן פרנסיסקו בשכונת העוני טנדרלוין ועבדו לרוב בזנות. בעבודה זו הן היו חשופות לאלימות מצד המשטרה והלקוחות ופעמים רבות נעצרו. כיוון שמבחינה חוקית הן הוגדרו כגברים, הן הוכנסו לכלא גברים, דבר שחשף אותן לסוגי אלימות שונים כולל תקיפה מינית, אונס ורצח. הארגונים ההומופיליים לא פעלו על מנת לסייע לטרנסג'נדריות שבשכונת טנדרלוין. בקיץ 1966 הקימו פעילים מהשכונה את ארגון ונגארד (Vanguard), שהיה ארגון הנוער הלהט"בי הראשון בארצות הברית. פעילות הארגון הובילה למהומות קפיטריית קומפטון באותה שנה. האירוע נחשב לרגע מפתח בתולדות זכויות טרנסג'נדרים בסן פרנסיסקו, ובעקבותיה חלה ירידה משמעותית באלימות המשטרתית הרשמית נגד אוכלוסייה זו, וכן הדבר היווה זרז להקמת ארגונים אקטיביסטים טרנסג'נדרים שונים.
ב-28 ביוני 1969 התרחשו מהומות סטונוול, בגריניץ' וילג' בניו יורק. הייתה זו סדרת עימותים ספונטניים אלימים כלפי משטרת העיר ניו יורק, במחאה על הומופוביה, טרנספוביה ואלימות קבועה ומתמשכת מצידה, כלפי הומואים וטרנסג'נדרים. הבר "סטונוול אין" (Stonewall Inn) נחשב מקום "לא ראוי", אליו נהגו להגיע בעיקר טרנסקסואליות, שנחשבו כנחותות גם בקרב הומוסקסואלים. פשיטה של המשטרה הובילה לפרוץ מהומות אלימות נגד השוטרים. מהומות סטונוול מהוות נקודת ציון בתולדות המאבק לזכויות להט"ב, בארצות הברית ובעולם כולו. המהומות מציינות סיומה של תקופה בה קיבלו לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים את עמדת הממסד והחברה שראתה בהם פרטים עם בעיה אישית, שיש להתבייש בה. זו גם הייתה הפעם הראשונה שהם התקוממו באופן מאורגן כנגד התעמרות שלטונית על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית.