stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנרי השישי, חלק שני
דמויות עיקריות

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  |  חצר המלך הנרי הנרי השישי, מלך אנגליה  המלכה מרגרט, רעייתו של הנרי השישי  גלוסטר, דודו של המלך, לורד פרוטקטור  אלינור, דוכסית גלוסטר  הנרי ביופורט, בישוף וינצ'סטר, אחיו הצעיר של תומאס ביופורט  דוכס סאפוק  דוכס בקינגהאם  דוכס סאמרסט, חיבור לא-היסטורי בין ג'ון ביופורט, הדוכס הראשון מסאמרסט לאדמונד ביופורט, הדוכס השני מסאמרסט  לורד קליפורד  קליפורד הצעיר |  חבורת הדוכס מיורק ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק  אדוארד, רוזן מארץ', בנו של ריצ'רד (לימים, אדוארד הרביעי, מלך אנגליה)  ריצ'רד פלנטג'נט, בנו של ריצ'רד (לימים, ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה)  רוזן סולסברי  ווריק, בנו אחרים מרג'רי יורדמיין, מכשפה  רוג'ר בולינברוק, בעל אוב  ג'ק קייד, ראש המורדים במרד על שמו  השריף של לונדון  לורד סיי, הלורד הראשון של האוצר  לורד סקלס, מגן מצודת לונדון  חיילים, מורדים, שומרים, שליחים ועוד |
רקע

המחזה מתחיל לאחר אירועי החלק הראשון. המלחמה בצרפת תמה. הנרי השישי נשוי למרגרט מאנז'ו, המגלה יותר ויותר עצמאות וכוח בניהול הממלכה, על חשבון בעלה החלש. סאפוק השאפתני קודם מרוזן לדוכס בזכות סידור הנישואין ומגלה להיטות לכבוש לעצמו את הכתר ואת המלכה והופך למאהבה. ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק תובע אף הוא את כס המלכות.
תמצית העלילה

גלוסטר, המשנה למלך והמנטור שלו, זועם על ההסכם שהשיג סאפוק, במסגרתו העביר את דוכסות אנז'ו לידי רנה, אביה של מרגרט. אולם המלך, המאוהב ברעייתו היפה אינו שומע לעצות ואף אינו חש בשאפתנותו של סאפוק החותר תחת שלטונו ונישואיו.
ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק מתכנן להפיל את הנרי, אך לשם כך עליו לסלק ראשית את גלוסטר הנאמן (שהוא גם השני בסדר הירושה, במקרה שהנרי ימות). מרגרט המלכה, שבזה לחולשתו של המלך מצטרפת לקשר נגד גלוסטר. הקושרים רואים ברעייתו, אלינור, את החוליה החלשה, כיוון שאף היא שונאת את הנרי ומייחלת למותו שיסלול את דרכו של בעלה אל הכתר. המזימה להפלת אלינור מערבת הזמנת מכשפה ובעל-אוב לגינת ביתה בליל רעמים וברקים, המנבאים לה כביכול עתיד מזהיר כמלכה. בעוד אלינור מוקסמת מהמחזה, פורצים אנשי יורק לחצר ועוצרים אותה באשמת כישוף. היא נשפטת ונגזרים עליה שלושה ימי קלון פומבי, בו היא חייבת להלך ברחובות יחפה ולעורה רק כותונת, חשופה ללעג ההמון, לפני גירוש לאי מאן. גלוסטר אינו יכול לשאת את השפלתה של אשתו ומתפטר, דבר המפנה את הדרך לסאפוק להיות היועץ הקרוב ביותר לאזנו של המלך, לשמחתה של מרגרט.
המלחמה בין שני הבתים גולשת גם אל פשוטי העם. שוליות נפחים נחלקים למחנות ועורכים דו-קרב לוהט על צדקתו של הצד בו הם תומכים.
אשת גלוסטר הנתונה ללעג אומרת לו כי לא תמו סבלותיו ושגם הוא עצמו יפול קרבן לשאפתנותם של סאפוק, וינצ'סטר ובית יורק. היא צודקת. הללו, יחד עם המלכה, מתכננים מזימה נוספת לרציחתו של גלוסטר (כל עוד הוא חי הוא עדיין השני בסדר הירושה). ראשית, הם מאשימים אותו בבגידה בפרלמנט וכולאים אותו.
בינתיים מתעורר מרד באירלנד. סאפוק וונצ'סטר מעודדים את דוכס יורק לצאת ולדכא את המרד. לפני שהוא יוצא בראש צבא לאירלנד, דואג יורק שאחד, ג'ק קייד, יעורר מהומות בהיעדרו, על מנת שהוא, יורק, יוכל "לדכא את המרד" עם שובו ולתפוס את השלטון.
סאפוק שוכר שני רוצחים, שחונקים את גלוסטר בתא כלאו. סאפוק מודיע להנרי שגלוסטר מת והנרי מאבד את הכרתו. כשהוא נעור, מבין הנרי שסאפוק הוליך אותו שולל ומקלל אותו. ווריק מודיע למלך שבפרלמנט מאמינים שגלוסטר נרצח ודורשים נקם. הוא ניגש לבחון את גופת גלוסטר ומאשים את וינצ'סטר וסאפוק ברצח (בעוד מרגרט מנסה לטעון שהעובדה שגלוסטר וסאפוק היו יריבים אין בה די על מנת להחשיד את סאפוק ולהרשיעו). סאפוק מוגלה ווינצ'סטר מת ממחלה. במהלך הפלגתו של סאפוק לצרפת נלכדת ספינתו על ידי שודדי ים אנגלים. הוא מזדהה בפניהם בתקווה שיחוסו עליו, אך הם מאשימים אותו בצרותיה של אנגליה ושולחים למרגרט את ראשו הערוף.
ג'ק קייד מחולל מרד של פשוטי-עם במטרה להדיח את האצולה ואת עורכי הדין. הוא קורא לעצמו "לורד מורטימר" ומבקש לעצמו את הכתר. קייד בראשות אספסוף מתקדם לשערי לונדון, כאשר דוכס בקינגהאם יוצא אליהם ומבטיח חנינה למי שישוב בשקט לביתו. לורד קליפורד, שיוצא אף הוא אל המורדים, מציע שכל מי שמבקש את חנינת המלך יניף את כובעו ויקרא "אל מלך נצור". קליפורד מתווכח מול ג'ק קייד, שההמון פונה ממנו והלאה עד שקייד נמלט ולבסוף נהרג בזמן גנבה.
יורק שב מאירלנד בראש צבא, שוקל לתבוע את הכתר מיד, אך חוזר בו ומבקש שיריבו סאמרסט יושלך לכלא. הנרי מסכים אך לא מבצע ויורק מתפרץ ותובע את הכתר לעצמו כמלכה האמיתי של אנגליה, כשאשר בניו, ריצ'רד ואדוארד לצידו עם רוזני ווריק וסולסברי. נגדם ניצבים קליפורד וסאמרסט. בקרב סנט אולבנס הורג ריצ'רד, דוכס יורק, את קליפורד ובנו ריצ'רד הורג את סאמרסט ובכך מושג יתרון לבית יורק. המחזה מסתיים כאשר הנרי מכנס את הפרלמנט ויורק מתקדם לעבר לונדון.
תמות

חולשת המלך. הנרי השישי מתואר כמלך חלוש וחסר כל יכולת שלטון, הנע ונד בין יועציו ומלכתו, המנתבים אותו לפי רצונותיהם ושאיפותיהם. לדעת מבקרים, בשל חולשתו הקיצונית של הנרי, הטרגיות של הדמות לא מצליחה לדבר אל הקהל, שלא יכול להזדהות עמו. חולשת המלך מתחדדת במיוחד למול דמותה של מלכתו מרגרט.
רדיפת צדק. רבות מן הדמויות עסוקות ברדיפת צדק ובהצדקת פעולותיהם.
כישוף, שטניות והעל-טבעי נוכחים בכמה תמונות במחזה, בעיקר בתמונת ההעלאה באוב הדרמטית.
אלימות. תמונות רבות במחזה מצטיינות באלימות גרפית קשה.
הפקות ועיבודים

לאחר שהמחזה הועלה לראשונה על במה ב-1592 הייתה הפקתו אירוע נדיר. ההפקה המוקדמת ביותר של המחזה כהצגה בפני עצמה הייתה בתיאטרון סארי ב-23 באפריל 1864. בתקופה המודרנית הועלה המחזה לראשונה ב-1951 בברמינגהאם. מאז מועלה המחזה לעיתים רחוקות, לרוב בהקשר של הפקות מיוחדות של השלישייה וערוך יחד עם מחזות אחרים, לעיתים נדירות באופן בלתי-ערוך לגמרי (הפקה אחת כזו לדוגמה היא הפקת הרויאל שייקספיר קומפני של מייקל בויד בסטרטפורד אפון אייבון מ-1977). בשנת 2000 הופק המחזה על ידי הרויאל שייקספיר קומפני בתיאטרון הגלוב עם דייוויד אוילאו כהנרי השישי. ב-2012 הוצג המחזה בתיאטרון הגלוב במסגרת הפסטיבל Globe to Globe, בו הוצגו כל מחזות שייקספיר, כאשר כל מחזה הועלה על ידי תיאטרון ממדינה זרה אחרת (הפסטיבל היה חלק מאירועי אולימפיאדת לונדון). את המחזה העלתה קבוצת התיאטרון הלאומי של אלבניה, שהסבה את האירועים המתוארים בו על מלחמות יוגוסלביה.
המחזה שולב במספר הפקות של ה-BBC, בהן המיני-סדרה An Age of Kings מ-1960 בה הוצג המחזה במסגרת שני פרקים באורך כולל של שעתיים; ב-1965 עובדו מחזות הנרי השישי וריצ'רד השלישי להפקה בימתית מצולמת של הרויאל שייקספיר קומפני בשם "מלחמת השושנים", אשר שודרה ב-BBC כמיני-סדרה בת שלושה פרקים; המחזה שודר במלואו בעונה השלישית של הפקת מחזות שייקספיר לטלוויזיה (BBC Television Shakespeare) מ-1983, בניגוד להפקות האחרות בסדרה ששאפו לריאליזם, הצטיינו הפקות שלושת חלקי "הנרי השישי" וריצ'רד השלישי (עם אותו צוות שחקנים) בביצוע אמנותי שתרגם את זירת ההתרחשות למגרש משחקים ילדותי ורבים מהשחקנים גילמו תפקידים כפולים של דמויות המהוות תמונת מראה זו של זו.
שלושת חלקי הנרי השישי נכללו במסגרת המחזור השני של הסדרה הכתר החלול מ-2016. החלקים הראשון והשני אוחדו לסרט אחד, בעוד החלק השלישי הופיע כסרט נפרד. עם סמואל וסט כווינצ'סטר, יו בונוויל כגלוסטר, אדריאן דאנבר כריצ'רד דוכס יורק, סם טרוטון כקאלרנס וסופי אוקונדו כמלכה מרגרט.
לקריאה נוספת

אברהם עוז, "הנרי השישי, ריצ'רד השלישי: פיתויי השלטון, היצירה השקספירית, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ז 2006, עמ' 55–65
אליס שלוי, "דיונים בבעיית המלכות: א. 'הנרי השישי', 'ריצ'רד השלישי'", שקספיר - עולמו ויצירתו, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, מהדורה 2 מורחבת, תשמ"ה 1985), עמ' 83–90
הערות שוליים

1 2  James Cooray Smith, Hollow Crown and Tricky Question Staging Henry VI Plays, 6 במאי 2016
↑  הפקות ה-BBC של מחזות הנרי השישי באתר Screenonline
| מחזותיו של ויליאם שייקספיר |
| --- | --- | --- |
| טרגדיות | טיטוס אנדרוניקוס • רומיאו ויוליה • יוליוס קיסר • המלט • מקבת' • אותלו • המלך ליר • אנטוניוס וקלאופטרה • קוריולנוס • טימון איש אתונה |  |
| קומדיות | קומדיה של טעויות • אילוף הסוררת • עמל אהבה לשווא • חלום ליל קיץ • הסוחר מוונציה • מהומה רבה על לא דבר • כטוב בעיניכם • הלילה השנים עשר • נשות וינדזור העליזות • טרוילוס וקרסידה • סוף טוב הכול טוב • מידה כנגד מידה |  |
| רומנסות | פריקלס • סימבלין • אגדת חורף • הסערה |  |
| מחזות היסטוריים | • המלך ג'ון • ריצ'רד השני • הנרי הרביעי, חלק ראשון • הנרי הרביעי, חלק שני • הנרי החמישי • הנרי השישי, חלק ראשון • הנרי השישי, חלק שני • הנרי השישי, חלק שלישי • ריצ'רד השלישי • הנרי השמיני |  |
| בכל קבוצה מסודרים המחזות לפי סדר כתיבתם המקובל (פרט למחזות ההיסטוריים המסודרים לפי סדר התרחשות כרונולוגי) | בכל קבוצה מסודרים המחזות לפי סדר כתיבתם המקובל (פרט למחזות ההיסטוריים המסודרים לפי סדר התרחשות כרונולוגי) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007315705605171  GND: 4487954-4  LCCN: n83230234  VIAF: 303463240   WorldCat (עם VIAF): 303463240 
ג'ק קייד
ההעלאה באוב
ויליאם פיצאוסברן

ויליאם פיצאוסברן, רוזן הרפורד הראשון (בצרפתית נורמנית: William FitzOsbern; כ-1020 – 22 בפברואר 1071) היה אציל אנגלו-נורמני, מפקד צבאי ויועץ קרוב של ויליאם הכובש. פיצאוסברן היה מהתומכים בפלישה הנורמנית לאנגליה ואחד מהאצילים הנורמנים שידוע כי השתתפו בקרב הייסטינגס. לאחר ביסוס השלטון הנורמני באנגליה הוא קיבל אדמות בדרום-מערב אנגליה וקיבל תואר רוזנות, מהראשונים באנגליה, ובנה מספר טירות בשטחי אדמותיו בעיקר לאורך הגבול הוולשי הדרומי.
ביוגרפיה

ויליאם נולד סביב שנת 1020 בנורמנדי, אביו היה אוסברן דה קרפו "המשרת" אציל השימש מנהל משק בית של דוכס נורמנדי ובן דוד של גונור אשתו של רישאר הראשון, דוכס נורמנדיה. אוסברן האב היה גם מקורב לויליאם (לימים "הכובש") וגידל אותו מגיל צעיר. אימו של ויליאם, אמה מאיברי, הייתה ביתו של רודולן מאיברי, אח למחצה של רישאר הראשון ונסיך עוצר של נורמנדי. דרך אימו ויליאם ירש אדמות בנורמנדי כולל את תואר אדונות ברטווי.
ויליאם גדל בחצר דוכסי נורמנדי, מגיל צעיר היה מקורב לוויליאם הכובש, וככל הנראה בדומה לאביו שירת את כס הדוכסות. לאור קרב ירושה שהתפתח סביב הכתר האנגלי בינואר 1066, פיצאוסברן היה מהתומכים בהתארגנות צבאית ופלישה של הכוחות הנורמנים לאנגליה וביסוס ויליאם הכובש בתור מלך אנגליה. באוקטובר 1066 הגיעו הכוחות הנורמנים לחופי אנגליה והתרחש קרב הייסטינגס, בו פיצאוסברן הוא אחד האצילים הנורמנים שלקחו חלק בקרב עצמו לצד דוכס נורמנדי ויליאם הכובש. לאחר הקרב וביסוס השלטון הנורמני על אנגליה, קיבל פיצאוסברן תואר רוזנות יחד עם אדמות בדרום-מערב אנגליה, שם תפקידו היה לייצר חוצץ כנגד הממלכות הוולשיות בדרום ויילס.
החל מ-1067, ויליאם החל בבניית מספר טירות באזורי הספר הוולשי הדרומיים, כיום במחוז מונמות'שייר, הרפורדשייר ושרופשייר, בנוסף בנה טירה באי וייט שהפכה לאחוזתו העיקרית. בשנים הראשונות של השלטון הנורמני, לצד מערך ההגנה שביסס בספר הוולשי, פיצאוסברן המשיך לשרת בנאמנות את המלך ויליאם. הוא שימש מגן הממלכה לצד אודו מביו (רוזן קנט) בהיעדרו של המלך ויליאם, ב-1069 אכף את הסכם השלום שנחתם ביורק בשם המלך ויליאם, ומיד לאחר מכן גם הוביל כוחות נורמנים במערכה כנגד התקוממות האנגלו-סקסונים במערב המידלנדס תחת אדריק הפרא.
בשנת 1070, עם מותו של בלדווין השישי, רוזן פלנדריה, נענה פיצאוסברן להזמנת אלמנתו רישילד לסייע לה בהגנה על שלטונה כנגד רובר אחיו של בלדווין. ככל הנראה, עם הגעתו לפלנדריה נישא פיצאוסברן לרישילד והחל יחד עם צבאו במערכה כנגד רובר. ב-22 בפברואר 1071 הובסו הכוחות הנאמנים לרישילד בקרב קאסל וויליאם פיצאוסברן עצמו נפל בקרב.
לוויליאם פיצאוסברן היו שלושה ילדים מנישואיו הראשונים לאדליזה מטוסני (ביתו של רוג'ר הראשון מטוסני):
ויליאם מברטווי (ירש את אדמות אביו בנורמנדי)
רוג'ר מברטווי, רוזן הרפורד השני (ירש את אדמות אביו באנגליה)
אמה מברטווי (נישאה לראלף מגייל, רוזן נורפוק הראשון)
מנישואיו השניים לרישילד, רוזנת אנו, נולד לשניים בן יחיד: גודפרי דה קפון קנדי.
טירות נבחרות שייסד

טירת מונמות', מונמות'
טירת קריסברוק, האי וייט
טירת צ'פסטו, צ'פסטו
טירת ויגמור, הרפורדשייר
וולבי ארנבי

| וולבי ארנבי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קנגורו
משפחה:: קנגוריים
סוג:: וולבי ארנבי
מינים
 4 (2 נכחדו)
שם מדעי
 Lagorchestes ‏גולד, 1841

ווֹלַבִּי ארנבי (שם מדעי: Lagorchestes) הוא סוג של יונקי כיס ממשפחת הקנגוריים המכונים בשם וולבי. הם חיים ביערות אוסטרליה וגינאה החדשה. בסוג זה חיים כיום רק 2 מינים לאחר שעוד 2 מינים מהסוג נכחדו.
מינים אלה בינוניים באורך 31-47 ס"מ עם זנב באורך 25-49 ס"מ. משקלם מגיע ל-0.8-4.5 ק"ג. הם בעלי גוף עגלגל ופרווה חומה, הרגליים גדולות והזרועות קצרות. את שמם הם קיבלו בגלל האוזניים הגדולות המזכירות אוזני ארנבים.
יצורים אלה חיים ביערות האוסטרליים ושל גינאה החדשה אך נראים גם בערבות הפתוחות ומחפשים עשבים למאכל. הם פעילי לילה החיים בדרך כלל בבדידות.
מינים

וולבי ארנבי ממושקף (Lagorchestes conspicillatus)
וולבי ארנבי אדמוני (Lagorchestes hirsutus)
וולבי ארנבי מזרחי (Lagorchestes leporides) - נכחד
קולווארי (Lagorchestes asomatus) - נכחד
ויקטור רנשבורג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 באוגוסט 1862 גיור, הונגריה 
 פטירה:  20 באוגוסט 1930 (בגיל 68) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 מדינה:  ממלכת הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 
ויקטור רנשבורג (בהונגרית: Ranschburg Viktor; גיור, 8 באוגוסט 1862 – בודפשט, 20 באוגוסט 1930), היה נוירולוג יהודי-הונגרי, מנכ"ל חברת ההוצאה לאור אתנאום, כותב ספרי עיון, קצין האקדמיה הצרפתית, בנו של הרב שלמה רנשבורג ואחיו של פאל רנשבורג.
ביוגרפיה

ויקטור רנשבורג נולד במשפחה יהודית בעיר גיור, שם סיים את בית הספר התיכון הבנדיקטי בשנת 1880. לאחר מכן נסע לגרמניה, שם למד סחר ספרים בחברת Baer & Co. בפרנקפורט במשך ארבע שנים. הוא חזר באוגוסט 1884 והפך למנהל העסקים של חברת האחים רוואי, לימים של לאו רוואי. בשנת 1900 התקבל לתא "מרץ" של הבונים החופשיים. באותה שנה הוענק לו על ידי ממשלת צרפת התואר קצין האקדמיה הצרפתית (Officier de l'Académie Française) על שני פרסומיו בצרפתית (בהקשר הונגרי). בשנת 1901 ייצג את סחר הספרים ההונגרי בקונגרס ההוצאה לאור הבינלאומי של לייפציג כמזכיר הכללי של איגוד סוחרי הספרים ההונגרי. ב-1 במאי 1901, בהזמנתו של גוסטב אמיך, קיבל על עצמו על ניהול משרד הוצאת הספרים הגדולה של חברת אתנאום ספרות ודפוס. בתפקידו זה השתתף בהוצאת עשרת הכרכים של "תולדות האומה ההונגרית" בעריכת ההיסטוריון שאנדור סילאדי ובהוצאת "תולדות הספרות בתמונות" בעריכת ההיסטוריון ז'ולט ביטי. בשנת 1902 מונה לממלא מקום המנכ"ל של חברת אתנאום, ובאוגוסט 1903 הפך לאחד המנכ"לים של החברה. הוא עסק בעריכת "ספריית ההשכלה" ב-12 כרכים. מאוחר יותר עמד בראש חברת ההוצאה לאור פנתיאון. במשך זמן רב היה המזכיר ולאחר מכן המזכיר הכללי של איגוד הוצאות הספרים ההונגרי ושל סוחרי הספרים, ומשנת 1906 עד 1919 היה סגן הנשיא של האיגוד.
מאמריו הופיעו ב"קורבינה" (1897, גיליון 10) בנושא: פרסומות ספרים בעיתונים); ב"ביקורת הונגרית" (גיליון 8 משנת 1900). בנושא:מצבו ותפקידו של סחר הספרים ההונגרי).
ויקטור רנשבורג הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
עבודותיו

כיצד להגדיל את הכישרון האינטלקטואלי של מוכרן בחנות ספרים וכיצד לשפר את המצב הכלכלי של מוכרי הספרים בהקשר זה. 1885.
השכלתו של מוכר הספרים. עבודה עטורת פרסים. 1887
אמנת ברן להגנה בינלאומית על זכויות יוצרים ביחס להונגריה. 1901.
לקריאה נוספת

Szinnyei József: Magyar írók élete és munkái XI. (Popeszku–Rybay). Budapest: Hornyánszky. 1906. (חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים)
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. ויקטור רנשבורג
Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניו בקטלוג המוזיאון הספרותי פטפי)
Berényi Zsuzsanna Ágnes: Szabadkőműves Páholyok Budapesten. Bp., Heraldika Kiadó, 2006.
Sziklay János: Dunántúli kulturmunkások. A Dunántúl művelődéstörténete életrajzokban. Bp., Dunántúli Közművelődési Egyesület, 1941.
Magyar életrajzi lexikon I-II. Főszerk. Kenyeres Ágnes. Bp., Akadémiai Kiadó, 1967-1969. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
Magyar Nagylexikon. Főszerk. Élesztős László (1-5. k.), Berényi Gábor (6. k.), Bárány Lászlóné (8-). Bp., Akadémiai Kiadó, 1993-.
Révai Új Lexikona. Főszerk. Kollega Tarsoly István. Szekszárd, Babits, 1996-.
Új magyar életrajzi lexikon. Főszerk. Markó László. Bp., Magyar Könyvklub.
Új magyar irodalmi lexikon. Főszerk. Péter László. Bp., Akadémiai Kiadó, 1994.
ויקטור רודריגס אנדרדה

ויקטור רודריגס אנדרדה (בספרדית: Víctor Rodríguez Andrade;‏ 2 במאי 1927 – 19 במאי 1985) היה כדורגלן אורוגוואי, ששיחק בעמדת הקשר. זכה עם נבחרת אורוגוואי במונדיאל 1950.
ביוגרפיה

ויקטור רודריגס אנדרדה נולד במונטווידאו שבאורוגוואי בשנת 1927 והיה אחיינו של שחקן הכדורגל המפורסם חוסה לאנדרו אנדראדה, שכמוהו גם הוא זכה במונדיאל ב-1930. משפחתו העריצה את דודו ורודריגס קיבל השוואות אליו לא רק כי היו בני משפחה, אלא גם כי שניהם שיחקו באגף הקישור. כשהתבגר רודריגס שיחק כדורגל בשכונות באריו סור ופלרמו לפני שהחל את הקריירה המקצועית בסנטרל אספניול. בשנת 1947 בזמן ששהה שם זומן לנבחרת אורוגוואי. קבוצתו השנייה והאחרונה בקריירה הייתה ענקית המדינה פניארול עימה זכה בשני תוארי אליפות בשנים 1953 ו-1954.
ביוגרפיה > נבחרת אורוגוואי

במדים הלאומיים רודריגס השתתף בטורניר רשמי ראשון בקופה אמריקה 1947. שלוש שנים אחר כך במונדיאל 1950 היה אחד השחקנים הצעירים בסגל הנבחרת כשהוא בן 23. במהלך הטורניר שיחק בכל המשחקים ובמשחק המכריע של האליפות נגד המארחת ברזיל הידוע בשם "מרקנאסו", היה צריך לשמור על זיזיניו, משימה בה צלח עד לסיום המחצית הראשונה משום שבתחילת השנייה זיזיניו סייע לפריאסה לכבוש עבור הברזילאים. בסוף המשחק אורוגוואי חזרה עם 
 1–2 מפתיע שהקנה לה את הגביע. בתום הטורניר רודריגס נבחר להיות בנבחרת המצטיינת.
במונדיאל 1954 בשווייץ פעם נוספת שיחק בכל משחקי הנבחרת עד לחצי הגמר, בו היא הפסידה 4–2 בהארכה ל"נבחרת הזהב"
של הונגריה. היה זה הפסדה הראשון במונדיאל ולמרות ההפסד רודריגס נתן משחק טוב בו גם נאלץ לשחק בזמן ההארכה עם פציעה.
אחרי שנים שהנבחרת כשלה בניסיון לזכות בקופה אמריקה הם עשו זאת איתו בשנת 1956. הופעתו האחרונה במדיה הייתה ב-5 ביוני 1957 בתיקו 1–1 נגד ארגנטינה, הופעה שסגרה 42 בסך הכל עם 3 שערים.
ביוגרפיה > לאחר הפרישה

לאחר סיום הקריירה התגורר במונטווידאו למשך שארית חייו. הוא עבד בתור שדרן בארמון הקונגרס בעיר והיה מעורב בהקמת קבוצת הכדורסל "25 דה אגוסטו". רודריגס נפטר ב-19 במאי 1985 בגיל 58 וכחודש לאחר מותו הקדיש לו הסנטור, לואיס היירו גמברדלה, נאום בקונגרס. בסוף שנת 2005 הוציא מינהל הדואר האורוגוואי חותמת לציון 100 שנה להקמת סנטרל אספניול בה שיחק. על הבול הוצגו תמונותיהם של שלוש הדמויות המסמלות ביותר את המועדון ובהם היו רודריגס במרכז, ואיתו גם השחקנים לואיס ריחו ומאמנו חואן לופז. משנת 2007 הוחלט על ידי מועצת המחלקה של מונטווידאו כי יקרא רחוב על שמו בשכונת באריו סור.
תארים

אליפות אורוגוואי (2): 1953, 1954
גביע העולם: 1950
מקום רביעי בגביע העולם: 1954
קופה אמריקה: 1956
הנבחרת המצטיינת בגביע העולם: 1950
הרברט אסקווית'

| --- | --- |

 לידה:  11 במרץ 1881 המפסטד, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  5 באוגוסט 1947 (בגיל 66) באת', הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אוקספורד, Lambrook 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 בן או בת זוג:  סינתיה אסקווית' (28 ביולי 1910–?) 
 צאצאים:  ג'ון מייקל אסקווית', מייקל הנרי אסקווית', סיימון אסקווית' 
 חתימה:   
 
הרברט אסקווית' (באנגלית: Herbert Asquith‏; 11 במרץ 1881 – 5 באוגוסט 1947) היה משורר, סופר ועורך דין אנגלי.
ביוגרפיה

הרברט אסקווית' היה בנו השני של הרברט הנרי אסקווית', ראש ממשלת בריטניה החל משנת 1908 ועד לשנת 1916 וקיימת נטייה לבלבל בין הבן לבין אביו. אשתו של הרברט אסקווית', סינתיה אסקווית', הייתה גם היא סופרת.
אסקווית' הושפע בכתיבתו בעיקר מתקופת שירותו ברגימנט הארטילריה המלכותי במלחמת העולם הראשונה. בין יצירותיו ניתן למנות את השירים "המתנדב" (The Volunteer) ואת "הקצין שנפל" (The Fallen Subaltern). זה האחרון הוקדש לחיילים שנפלו.
השיח העדתי בישראל

השיח העדתי בישראל, (הנקרא לפעמים גם: הנושא העדתי, או העניין העדתי, ולפעמים גם הבעיה הבינעדתית), עוסק בהבדלים בין שתי קבוצות עיקריות המרכיבות את החברה היהודית במדינת ישראל - ישראלים שמוצאם מקהילות יהודיות ביהדות ארצות האסלאם ("מזרחים" או "עדות המזרח"), וישראלים שמוצאם מקהילות יהודיות בעיקר במרכז, במזרח ובצפון אירופה ("אשכנזים"). הבדלים אלה מתקיימים על רקע היותה של ישראל מדינה אשר קולטת עולים, ושמרבית אוכלוסייתה עלתה אליה מתפוצות שונות (גלויות) בכל רחבי העולם.
השיח העדתי, שעוסק גם בשסע העדתי בישראל, מעסיק את הציבור בישראל משנותיה הראשונות של המדינה.
מאז הקמתה מתקיימים בה שני תהליכים מנוגדים – של מיזוג גלויות, מחד, ושל שמירה על צביון עדתי ואף חזרה אל השורשים, מאידך. תהליכים אלה יוצרים מאבק תרבותי מתמשך על עיצוב פניה של החברה הישראלית, ומבליטים את השווה והשונה בין אשכנזים לבין מזרחים.
השיח העדתי מתקיים לעיתים תחת מתח תמידי הכבוש בין קבוצות שונות בחברה, והוא מתפרץ מדי פעם במסגרת מאבקים חברתיים, מערכות בחירות, ואפילו בין חברים ובני משפחות. העניין העדתי מופיע גם בפרסומים רשמיים (כמו למשל: פרסומי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה) או מחקרים המתפרסמים מעת לעת, ובהם נתונים הקשורים לשיוך עדתי ו/או ארץ מוצא.
שבעים שנה אחרי הקמת המדינה, עדיין מתקיים שיוך עדתי של אזרחים החיים בה - בגלוי ובסתר, באופן רשמי ומתחת לפני השטח. יש הרואים בכך מקור לפילוג וליצירת מחלוקות ויש הרואים בכך תהליך חיובי התורם להשבחת איכות החברה על ידי ריבוי פניה ומגוון התרבויות המרכיבות אותה.
בשנות ה-2000, ובמיוחד בעשור השני של המאה ה-21, עם התפתחות האינטרנט והרשתות החברתיות, היה השיח העדתי מרכיב בולט במיוחד בתרבות ובפוליטיקה.
רקע היסטורי

החברה הישראלית במתכונתה הנוכחית, התגבשה בתהליך שנמשך כמאה וחמישים שנה, והושפע מגלי עלייה של יהודים מגלויות שונות ברחבי העולם.
בגרעיני ההתיישבות הראשונים של היהודים בארץ, עד שלהי התקופה העות'מאנית, נשמר יחס מספרי מאוזן בין ארצות המוצא מהם הגיעו המתיישבים, ובמקומות מסוימים, כמו ירושלים, עכו וטבריה אף היה מספרם של יהודי ארצות האסלם גבוה ממספרם של האשכנזים.
כשהחלו העליות הגדולות, בתחילת המאה ה-20, הופר האיזון. גלי העליות, מהראשונה ועד החמישית, הביאו לארץ בעיקר עולים מארצות המערב – אירופה ואמריקה. הם קבעו את צביונה של החברה המתהווה ביישוב העברי, הם תפסו את עמדות הכוח בכלכלה ובמנגנוני הממסד המאורגנים, ומתוכם צמחה הנהגת היישוב לאורך כל המחצית הראשונה של המאה ה-20. יהודים מארצות האסלאם המשיכו להגיע במספרים קטנים מאוד, ונטמעו בחברה או התקבצו בשכונות ובקהילות בריכוזי אוכלוסייה שבערים הגדולות, ירושלים ותל אביב.
ערב הקמת המדינה, ב-1948, מנתה האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל כ-650,000 נפש – כ-80% מהם היו אשכנזים וכ-20% ספרדים. המונח "ספרדים" הגדיר את כל היהודים העולים מארצות האסלאם, ובהכללה נרחבת יותר – נמנו בה גם משפחות יהודיות אשר שורשיהן ביהדות ספרד בארצות הבלקן, ספרד, פורטוגל, טורקיה. לאחרונים הוסיפו את הכינו "ס"ט" או סמך טית – ספרדי טהור. הסמך טתים נחשבו קבוצת מיעוט שלכאורה אינה משתייכת לאחת משתי הקבוצות הגדולות, ובכל זאת הם לא תויגו כ"אשכנזים".
המתח הבינעדתי לא ניכר באופן בולט ביישוב העברי. הספרדים נטמעו בחברה המתהווה אך המשיכו לקיים מסגרות קהילתיות, ולעיתים אף התגוררו בשכונות נפרדות (כרם התימנים בתל אביב או שכונת הבוכרים בירושלים. הם התפללו בבתי כנסת עדתיים, נפרדים מבתי הכנסת האשכנזים, ושימרו מסורות שעברו במשפחותיהם מדורי דורות.
לספרדים היו מסגרות קהילתיות וארגוניות, כמו "התאחדות עולי תימן", "התאחדות עולי חאלב", "התאחדות עולי המגרב" (צפון אפריקה) ועוד, הם התפללו בבתי כנסת משל עצמם ושמרו על אורחות חיים ומנהגים ומסורות שהשתמרו מחיי אבותיהם בארצות מוצאם.
הספרדים מכל העדות היו שותפים להנהגת היישוב, היו להם מפלגות פוליטיות ונציגיהם נבחרו לאספת הנבחרים ולוועד הלאומי. ביניהם: זכריה גלוסקא, אברהם צארום, בן-ציון מאיר חי עוזיאל, מאיר לניאדו, ואחרים. בין קבוצות המיעוט הספרדיות נמנו משפחות שהשתייכו לאליטה של היישוב, כמו: משפחת אבולעפיה, ולירו, רקנטי, צורי, ועוד.
ההגמוניה האשכנזית שהייתה דומיננטית בכל תחומי החיים, הטביעה את חותמה על התרבות וקבעה במידה רבה את אופייה למשך עשרות שנים, גם אחרי שהוקמה מדינת ישראל.
השיח העדתי מאז קום המדינה

בשנים שלאחר הקמת המדינה המשיכו גלי העליות להביא עולים מכל קהילות היהודים ברחבי העולם. בעלייה ההמונית, ובעיקר במבצע על כנפי נשרים ובמבצע עזרא ונחמיה היה חלקם של המזרחים גדול מאוד בקרב כלל העולים. כבר בתום העשור הראשון למדינה השתנה הרכב האוכלוסייה והיו בה 58% יוצאי אירופה ואמריקה מול 42% יוצאי אסיה ואפריקה.
היטמעותם של המזרחים בכל מקומות היישוב ברחבי הארץ הציפה את המבדיל בינם לבין האשכנזים ושאר הוותיקים בארץ – לבוש ומראה חיצוני, שפה והגייה לשונית, דת ומסורת, מנהגים ואורחות חיים, ומושגים חברתיים ומשפחתיים של כל אחת מהקבוצות.
ההצפה הניעה מאבקים, לעיתים כוחניים ואלימים, אשר חשפו את ה"קיפוח עדתי" – מושג שהתקשר לייחס מתנשא כלפי העולים המזרחים, קיפוחם ואפלייתם בחינוך ובתרבות, בשלטון ובמקורות ההכנסה. עדויות שהתפרסמו ומחקרים שפורסמו העידו על יחס מפלה של הממסד, ברובו אשכנזי, כלפי העולים המזרחים.
מאז שנחשף הקיפוח העדתי בגלוי, נעשה בו שימוש נרחב על ידי פוליטיקאים ואנשי ציבור, חוקרים ואנשי אקדמיה, אנשי רוח וגיבורי תרבות. כל אלה הביאו להכרה של הממסד בעצם קיומו של חוסר השוויון ולסגירת הפערים באמצעים שונים המכוונים מלמעלה. בהקשר זה ראוי לציין את הרפורמה בחינוך (1969), שהביאה את האינטגרציה מתוך שאיפה לשוויון בין כל הזרמים באוכלוסייה, וכן את התהליך של שילוב מזרחים במפלגות הפוליטיות שיזמו מפלגות פוליטיות כמו הליכוד.
בעקבות ההכרה הממסדית וגם בעקבות הריבוי הטבעי, השתנו יחסי הכוחות בין המזרחים לאשכנזים. החל משנות ה-70 יותר ויותר צעירים מזרחים השתלבו בעמדות מפתח בפוליטיקה ובכלכלה, בשנות ה-80 הוקמו מסגרות פוליטיות שנועדו למקסם את שילובם של המזרחים בכל עמדות הכח במדינה. בשנות ה-90 הושלמה כמעט סופית האינטגרציה בחינוך והושלם שילובם של בני הדור השלישי למהגרים, ללא התייחסות למוצא המשפחתי בכל המסגרות הקיימות לצעירים – ממערכת החינוך ועד הצבא. מתחילת שנות ה-2000, עמדות הכוח בפוליטיקה ובצבא, בתרבות ובכלכלה - נחלקות יותר ויותר באופן שוויוני בין צאצאי המהגרים.
בנוסף, נמשכת מגמה גוברת והולכת של נשואי תערובת בין הקבוצות השונות המרכיבות את האוכלוסייה. מגמה זו מסייעת לצמצום השיח העדתי בהקשריו השליליים, ותורמת למיזוג הגלויות וליצירת חברה ישראלית רב תרבותית, משוחררת ממשקעי העבר.
תהליכים אלו היו אמורים לטשטש לגמרי את השיח העדתי, אך הוא לא שכך.