הזירה הימית במלחמת ששת הימים
התגוששות המעצמות > התנהלות הצי הסובייטי

כלי שיט סובייטיים עסקו במעקב אחר כוחות המשימה האמריקאים וליוו אותם מקרוב באפן רצוף. אוניות האזנה סובייטיות בדימוי ספינת דיג שייטו באופן קבוע מול נמלי הבית של הצי השישי במפרץ קדיס ונמל רוטה בספרד. החל מ-20 במאי נתגלתה אוניית האזנה במסווה ספינת דיג כ-50 קילומטר מערבית מראש הנקרה.
כאשר הגיעו ידיעות מודיעין על כוונת המצרים לתקוף בנגב פעלו הסובייטים להרגיע את הרוחות. ב-27 במאי נפגש השגריר הרוסי במצרים בשעות הקטנות של הלילה עם גמאל עבד אל נאצר והעביר לו מסר אישי מאלכסי קוסיגין, ראש ממשלת ברית המועצות, שלא יתחיל במלחמה כי אז לא יוכלו לעזור לו.
ב-30 במאי נכנסה אוניית אם לצוללות, "ויקטור קוטלניקוב", עם שתי צוללות S-154 וS-160 מהצי הבלטי לים התיכון. ב-30 במאי החלה אוניית ביון רוסית לעקוב אחרי נושאת המטוסים "סרטוגה". ב-1 ביוני עלתה המתיחות מדרגה כאשר לראשונה החלה משחתת טילים סובייטית לעקוב אחרי נושאת המטוסים "אמריקה" כ-70 קילומטר מדרום לכרתים. באותו יום פרסם הוושינגטון פוסט מאמר על ריכוז הכוח הסובייטי ומפקד הצי השישי צוטט שזהו ריכוז הכוח הגדול ביותר עד אז.
ב-2 ביוני זכתה גם נושאת המטוסים הבריטית "ויקטוריוס" במלטה לליווי של משחתת "נסטוצ'יבני".
ב-4 ביוני קיבלו הכוחות הסובייטיים הוראה להיות בכוננות מוגברת של 30 דקות להפעלה ובאבטחה מיוחדת נגד חבלה תת-מימית. למרות הכוננות מדווחים הסובייטים כי הופתעו מפתיחת המלחמה ב-5 ביוני. הם העריכו שמלחמה תפרוץ בהתקפה ערבית אך לא ידעו מתי. לא הבחינו בתנועות מיוחדות של ישראל או הצי האמריקני ולא נתקבל כל סימן התרעה. בעת פריצת המלחמה הייתה השייטת הסובייטית באזור צפון מערבית לאי כרתים. מפקד הכוח היה אדמירל סוסיוב בסיירת "סלבה".
הצוללת K-131 נמצאה בים האדריאטי ונשאה 8 טילי שיוט מדגם P-5 בעלי ראש נפץ במשקל 1,000 ק"ג המפקד קוליניצ'נקו קיבל הוראה להגיע למחרת בלילה לחופי ישראל ולהתכונן לפגוע בתל אביב. הקצאת הזמן בפקודה הייתה לא ריאלית. לפיקוד הים השחור הייתה זו הפעם הראשונה להפעיל צוללת אטומית לכן רבו אי ההבנות. היו גם קשיים טכניים להסב טילי השיוט שיועדו נגד כלי שיט על מנת שיתאימו נגד מטרות חוף. מאוחר יותר שונתה הפקודה לצוללת והיא חזרה לעקוב אחרי נושאות מטוסים אמריקאיות ובריטיות שוודאי יגיעו למזרח הים התיכון.
נערך דיון בפוליטביורו שבו תמכו יורי אנדרופוב ומזכיר המפלגה במוסקבה בהתערבות, אך ראש הממשלה אלכסיי קוסיגין התנגד נמרצות. הוכנו מפציצי טופולב Tu-16 בצבעים מצריים ונשלחו מאוקראינה לקווקז. הדבר התגלה ופורסם בעיתונות המערבית.
המעקב הסובייטי אחרי הצי השישי האמריקני איפשר הבהרה מהירה בקשר להאשמה שהטיל גמאל עבד אל נאצר יחד עם חוסיין מלך ירדן, כי מטוסים אמריקניים השתתפו בתקיפות שחיסלו את הכוח האווירי הערבי ב-5 ביוני. ההאשמה נלקחה ברצינות על ידי הסובייטים וראש הממשלה קוסיגין ביקש בקו האדום הבהרות. תשובת הנשיא לינדון ג'ונסון הייתה שלילית ונאמר לו שיבדוק עם האדמירל שלו וזה יגיד לו שמטוסים אמריקנים אינם מעורבים במלחמה. השאלה הועברה למפקדת הצי הסובייטי וממנה לאדמירל סוסוייב מפקד הכוח בים התיכון. סוסוייב קיים שיחת קשר פתוחה עם כל מפקדי כלי השיט הרלוונטיים וחזר עם תשובה שלילית שהרגיעה את הרוחות בקרמלין.
מפקד חיל הים הסובייטי, אדמירל סרגיי גורשקוב, הגדיר את המשימות ליחידות הצי הסובייטי בים התיכון:
לדעת בדיוק את מיקום נושאות המטוסים וכלי השיט האחרים של הצי המלכותי הבריטי והצי האמריקני בים התיכון.
להמשיך ולהתחקות אחרי הצוללות האמריקאיות ולאתר את אזורי הסיור שלהן.
ללוות אוניות סובייטיות המובילות מטען לנמלים בסוריה ומצרים.
הגנה מפני תקיפות ים ואוויר על אוניות סובייטיות.
מתח נוסף נוצר ב-10 ביוני, עם תחילת המתקפה הישראלית ברמת הגולן. השגריר הישראלי במוסקבה קיבל מכתב על ניתוק היחסים של ברית המועצות עם ישראל. בקו החירום האדום הודיע קוסיגין שאם ישראל לא תפסיק את המתקפה, ינקטו פעולות עצמאיות.
הצי הסובייטי קיבל הוראה להתכונן להורדת כוח רגלי בחוף לטקיה כדי להגן על אזרחים סובייטיים בסוריה. כל אונייה העמידה מחלקה לרשות הכוח ויחד 500 לוחמים. כן נדרשו להתכונן לסיוע בתותחי האוניות. לדעת הסובייטים הנכונות שלהם להתערב בסוריה גרמה להפסקת הלחימה על ידי ישראל.
הבטיחות הגרועה בצוללות היוותה נקודת תורפה של הצי הסובייטי באותן שנים. ב-15 ביוני 1967, כתוצאה משגיאת הפעלה של אחד מאנשי הצוללת, ארעה שרפה במרכז השליטה של הצוללת B-31, בהיותה מדרום לסיציליה. התוצאות היו 4 הרוגים וחוסר שליטה מוחלט בצוללת. אוניות צי אחרות פגשו וגררו אותה לאי למפדוזה מהחום הרב לא ניתן היה לשמר את הגופות. הייתה זו הפעם הראשונה מאז מלחמת העולם השנייה שנערכה קבורה בים.
לסיכום – בתקופה שבין 24 במאי ועד 14 ביולי 1967 פעלו במסגרת הכח הימי הסובייטי בים התיכון: 18 צוללות, מתוכן שתים בהנעה אטומית ושלוש נושאות טילים גרעיניים, 28 כלי שיט מלחמתיים מסוגים שונים, ארבע ספינות ביון, ו-11 אוניות עזר ולוגיסטיקה.

לאחר שוך הקרבות נוצר משבר אמון בין הערבים לברית המועצות, עקב ההרגשה ברחוב הערבי שההפסד נבע מסיוע לא מספיק או מנשק לא עדיף של ברית המועצות. להקלת המצוקה הגיעה משלחת בראשות ניקולאי פודגורני למצרים ובעקבותיה הוחלט על הכנסת הצי הסובייטי ל"ביקור עבודה" של שבוע ימים בנמלי מצרים וסוריה. ב-10 ביולי נכנסו כלי השייטת הסובייטית בו-זמנית לנמלי מצרים וסוריה ומפקדים הודיעו כי יגנו על העיר מפני כל תוקף. הכניסה החגיגית לפורט סעיד התקלקלה למחרת כאשר במבואות הנמל הושמדו שתי טרפדות מצריות מדגם P-183 בקרב רומני.
הסובייטים החליטו שהים התיכון דורש נוכחות קבועה בהיקף רב יותר. השייטת שודרגה ל"הצי החמישי". ב-14 ביולי קיבל אדמירל פטרוב את השייטת שנעשתה לצי ותאריך זה נחשב ליום יסוד "הצי החמישי". בתחילה הניף את דגלו באוניית האספקה "קומסומולץ אוקראיני" אך הוברר כי אין לה אמצעי קשר מתאימים. האדמירל עבר לסיירת "דז'רדז'ינסקי" וזו נעשתה מפקדת הצי. הסיירת נמצאה בנמל פורט סעיד וכך הגן מפקד הצי בגופו על העיר.
התפקיד שמילא הצי הסובייטי בעימות היה ניכר. העיתון האמריקאי החשוב "כריסצ'ן סיינס מוניטור" כתב: ” כשהמשחתות והצוללות הסובייטיות נכנסו לים התיכון הביאו להצלחה מהירה של הדיפלומטיה הסובייטית.” כך העיתון וגם ההנהגה הסובייטית אולי ציפתה להכרת תודה מהסורים על שהצילו את הצבא הסורי מהשמדה ואת דמשק מכיבוש. בישראל ידוע כי מטרת המלחמה בסוריה הייתה להסיר את האיום מישובי עמק החולה ולא יותר. גם מטרה זו הוצבה בלחץ תושבים המופגזים לפרקים. כיבוש רמת הגולן, שעלה בלא מעט קורבנות, נתפש כהכרח וממשלת ישראל לא נרתעה מאיומים.