stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רב כהנא מפום נהרא

| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  שלישי ורביעי אמוראים
 השתייכות:  ישיבת פום נהרא
 רבותיו:  רבה בר נחמני
 תלמידיו:  רב אשי
 בני דורו:  רב נחמן בר יצחק, אביי, רבא
 
רב כהנא מפום נהרא (מכונה גם: רב כהנא השלישי) היה אמורא בבלי בדור השלישי והרביעי, עמד בראש ישיבת פום נהרא.
הוא היה כהן ממשפחת עלי הכהן.
בימי נעוריו למד אצל רב יהודה, אחרי פטירתו הוא שימש גם את רבה, ולמד אצלו את מסכת סנהדרין יחד עם חבירו רב ספרא. הוא עלה לארץ ישראל יחד עם רב ספרא חבירו, ולמד אצל זעירא ואצל רבי אבהו. כן למד אצל רבי חייא בר אבא, שגם התפלל עבורו שיאריך ימים, ואכן ברכתו התקיימה.
אחרי תקופה מסוימת חזר לבבל, ואז קבע את ישיבתו בפום נהרא, שם למד רב אשי, שנהיה תלמידו המובהק. שהתייחס אליו בכבוד מיוחד, ואף על פי שרב אשי ראה גם באמימר את רבו וקרא לו בלשון כבוד "מר", לא עשה זאת כאשר עמד בפני רב כהנא.
היה חברו של רב נחמן בר יצחק, וביחד נשאו תוכחותיהם על "גסי הרוח" (עשירי העם, המתערבים במינוי דיינים ופרנסים), אשר ברוממות לבם ובעשרם כי רב, ישכחו את חובותיהם.
ישיבתו של רב כהנא בפום-נהרא הייתה כפופה לישיבת סורא, אך עם פטירתו של רבא והלאה, הגיעו ראשי ישיבת נהרדעא, פעמים רבות, לבקר את רב כהנא בפום נהרא, וזאת כנראה מתוך כוונה לבסס את הקשר בין ישיבתם, לישיבת פום נהרא. רב כהנא הספיד בפום נהרא את רב זביד מנהרדעא, שהיה רבו מצד שני נותר קשר גם עם הישיבה בסורא, ומהציטוטים בתלמוד נראה כי רב יימר שהיה ראש ישיבת סורא במתא מחסיא הושפע מרב כהנא.
רב מכר לרצח

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD של הסרט
 בימוי:  ראודי הרינגטון
 הופק בידי:  קיובה גודינג ג'וניור, אליה סמחה, אשוק אמריטראג' 
 תסריט:  ראודי הרינגטון
 שחקנים ראשיים:  קובה גודינג ג'וניור   טום ברנג'ר   מריאן ז'אן-בפטיסט   מארק פלגרינו   אריק סטולץ
 מוזיקה:  סטיב פורקארו
 צילום:  רוברט פריימס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  6 ביולי 1999 (ארצות הברית)
 משך הקרנה:  102 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פשע, סרט פעולה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
רב מכר לרצח (באנגלית: A Murder of Crows, "רצח העורבים") הוא סרט מתח אמריקאי משנת 1999 שכתב וביים ראודי הרינגטון. את התפקיד הראשי משחק קובה גודינג ג'וניור.
עלילת הסרט

לאסון ראסל הוא עורך דין פלילי מבריק ומצליח מניו-אורלינס שברקורד שלו שורה ארוכה של זיכויים של נאשמים בעבירות רצח, המאבד את רישיונו לאחר שנמצא מכשיל משפט מטעמי מצפון במטרה להביא להרשעתו של נאשם שאכן ביצע את הרצח שיוחס לו.
פרישתו הכפויה מן המקצוע מביאה את ראסל לחופי פלורידה במטרה לכתוב רומן. במהלך שהותו במקום מגלה ראסל כי השכן שלו העונה לשם כריסטופר מארלו, כתב ספר על רוצח שהרג עורכי-דין שהביאו לזיכויים של פושעים. מארלו מעביר את הספר שטרם יצא לדפוס לעיונו של ראסל על מנת לקבל את חוות דעתו. כשמסתבר לו מפיו של הבלש המשטרתי כי מארלו מת באופן מפתיע, ראסל לא עומד בפיתוי ומוציא לאור את הספר תחת שמו שלו מבלי לדעת שהספר מתאר 5 רציחות שהתרחשו באמת. הספר הופך לרב-מכר וראסל זוכה לפרסום ארצי ולכסף רב. עד מהרה הופך ראסל לחשוד המרכזי בביצוע הרציחות המתוארות בספר.
ראסל נמלט מהמשטרה ומנסה בכל דרך לאתר את כותב הספר "האמיתי" שככל הנראה ביצע את הרציחות המתוארות בו. חקירה מאומצת אותה הוא עורך מביאה אותו לגלות את העקבות של הרוצח האמיתי הודות לרמזים שהותיר לו. השימוש שעשה הראשון בכמה דמויות מתגלה כלא מקרי לחלוטין. ראסל מגלה כי שמו של "השכן" המסתורי תואם למעשה את שמו של המחזאי האנגלי כריסטופר מארלו שהיה הראשון לכתוב את המחזה "דוקטור פאוסטוס", המתאר את סיפורו של פאוסט, שמכר את נשמתו לשטן. עלילה זו פותחה מאוחר יותר על ידי המחזאי הגרמני יוהאן וולפגנג פון גתה שאחת מיצירות הפאר שלו עונה לשם "פאוסט".
טעות אחת בודדת אותה ביצע כותב הרומן מביאה את ראסל לחשוף את זהותו. הוא מגלה שהאיש שעמד מאחורי הדמויות המחופשות שעטפו אותו בפלורידה (מארלו, הבלש גתה ואחרים) הוא למעשה מרצה לתיאטרון שאיבד את רעייתו ובתו, כאשר האחראי למותן זוכה בבית המשפט. בעקבות הזיכוי הוא יצא למסע נקמה בעורך הדין שזיכה אותו ובארבעה עורכי דין נוספים שזיכו רוצחים, ואשר לשיטתו "מכרו את נשמתם לשטן" וייצגו רוצחים, וכך באופן מטאפורי פעלו כפי שעשה ד"ר פאוסט.
הפצת הסרט בישראל

בעלי זכויות ההפצה של הסרט בישראל העדיפו לוותר תחילה על מימוש זכויות ההפצה בקולנוע, אך לאחר הצלחתו המסחררת ורמת הביקוש הגבוהה בספריות הדי.וי.די, הוקרן הסרט לבסוף גם בבתי הקולנוע ברחבי הארץ.
קרל ראל

| --- | --- |

 לידה:  13 באוגוסט 1812 וינה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  9 ביולי 1865 (בגיל 52) וינה, האימפריה האוסטרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות בווינה 
 תחום יצירה:  ציור 
 הושפע על ידי:  קרל היינריך ראל 
 
קרל ראל (בגרמנית: Carl Rahl‏; 13 באוגוסט 1812 – 9 ביולי 1865) היה צייר אוסטרי.
קורות חייו

ראל נולד בווינה לקרל היינריך ראל (1779–1843), חרט. הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה וזכה בפרס בגיל 19. משם נסע למינכן, שטוטגרט, הונגריה ובשנת 1836 לאיטליה. הוא נשאר באיטליה בין השנים 1836 עד 1843, שם למד במיוחד בבתי הספר האמנותיים הוונציאניים והרומאים.
סגנונו של ראל, במיוחד השקפותיו על צבע ופרספקטיבה, התגבשו במידה רבה במהלך שנותיו ברומא. הוא חזר לאחר 1843 לווינה למשך שנתיים, ואז ניהל חיי נודד במשך חמש השנים הבאות, נסע דרך הולשטיין, פריז, רומא, קופנהגן ומינכן, והתפרנס כצייר פורטרטים.
בשנת 1850 הוא מונה לפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות בווינה, אך מסיבות פוליטיות פוטר עד מהרה מהתפקיד. לאחר מכן פתח בית ספר פרטי לאמנות, שהתרחב במהירות לסטודיו שהפיק ציורים בקנה מידה מונומנטלי וזכה להצלחה ניכרת. בין תלמידיו הבולטים היו אדוארד ביטרליך, אוגוסט אייזנמנגר, יוזף מתאוס אייגנר, קרולי לוטס, כריסטיאן גריפנקרל, גוסטב גאליה.
יצירתו

ראל הוזמן על ידי הפילנתרופ היווני סימון סינאס לצייר מספר עבודות לחזית ולמבוא הכנסייה היוונית בווינה, שנבנה אז על ידי האדריכל הנאו-קלאסי הדני-אוסטרי תאופיל הנסן. בנוסף הזמין סינאס ארבעה ציורים המתארים את גיבורי מלחמת העצמאות היוונית, וארבעה ציורים נוספים לקישוט מקום מגוריו.
ראל עיטר את ארמון טודסקו עם ייצוגים מהמיתולוגיה היוונית. בשנת 1864 הוא צייר מספר דמויות אלגוריות בחדר המדרגות של המחזיאון. בתקופה זו הוא צייר גם כמה ציורי קיר בווילה של גמונדן, וקומפוזיציה לאולם אירועים של טירת אולדנבורג ומחזור מסיפור הארגונאוטים.
כמו כן, הוא צייר בבניין האקדמיה באתונה, שתוכנן על ידי תיאופיל הנסן בשנת 1859 ובוצע על ידי ארנסט זילר (הושלם בשנת 1885), וציורים באכסדרה של הבניין המרכזי של האוניברסיטה הלאומית באתונה, שתוכנן על ידי כריסטיאן הנסן (אחיו של תיאופיל הנסן). הציור המרכזי מציג את מייסד האוניברסיטה, מלך אוטו הראשון מיוון, מוקף במוזות; בפרסקו השמאלי נראה פרומתאוס מוריד אש מהר אולימפוס.
בשנותיו המאוחרות הוא צייר ציורי נוף לבניין האופרה החדשה (Neue Oper), שנמשכו לאחר מותו על ידי תלמידיו. הוא תכנן את המסך הראשי בווינה, ששימש בהופעות של אופרות טרגיות. העיצוב הושלם לאחר מותו על ידי תלמידו כריסטיאן גריפנקר, וצויר על ידי אדוארד ביטרליך.
הערות שוליים

↑  C. Bodenstein: Rahl, Carl. In: Allgemeine Deutsche Biographie (ADB). Band 27, Duncker & Humblot, Leipzig 1888, S. 167–172.
↑  Rahl, Karl, de.wikisource.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266696705171  PLWABN: 9810539218105606  BIBSYS: 2040747  BnF: cb149723946 (data)  DSI: 10138  GND: 116324554  ISNI: 0000 0001 1446 8323  KulturNav: 04873920-cd27-4c6b-a5aa-26e100ed1c3f  NKC: xx0133209  RKD: 65455  SNAC: w68417px  ULAN: 500056765  VIAF: 66739416   WorldCat (עם VIAF): 66739416
רוני בייקר

רוני בייקר (באנגלית: Ronnie Baker; נולד ב-15 באוקטובר 1993) הוא אצן אמריקאי זוכה מדליית ארד באליפות העולם באולם (ברמינגהאם 2018) בריצת 60 מטר. שיאו האישי בריצת 60 מטר, 6.40 שניות, מדרג אותו שלישי בכל הזמנים.
ביוגרפיה

בייקר נולד בלואיוויל שבקנטקי, בנם של רונלד ולשל. הוא גדל באנקורג' שבאלסקה ובלואיוויל. בשנים 2013–2016 למד והתחרה במסגרת אוניברסיטת טקסס כריסטיאן (TCU). הוא זכה פעמיים באליפות המכללות באתלטיקה באולם בריצת 60 מטר. באוניברסיאדת קוואנגג'ו (2015) סיים במקום הרביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.17 שניות.
ביוגרפיה > 2017

באליפות ארצות הברית באולם שנערכה במרץ 2017 זכה בייקר במדליית זהב בריצת 60 מטר בתוצאה של 6.45 שניות.
ביוגרפיה > 2018

באליפות ארצות הברית באולם שהתקיימה באלבקרקי בפברואר 2018 הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 6.40 שניות, המדרגת אותו שלישי בכל הזמנים. באליפות העולם באולם שנערכה בברמינגהאם, בריטניה במרץ אותה שנה זכה במדליית ארד בריצת 60 מטר בתוצאה של 6.42 שניות, אחרי כריסטיאן קולמן מארצות הברית שקבע שיא אליפות חדש של 6.37 שניות וסו בינגטיאן מהרפובליקה העממית של סין (6.42 שניות). באליפות ארצות הברית באתלטיקה שהתקיימה ביוני 2018 סיים שני בריצת 100 מטר בשיא אישי של 9.90 שניות. בתחרות ליגת היהלום שנערכה בפריז ביולי אותה שנה הוא קבע את תוצאת השנה בעולם בשיא אישי חדש של 9.88 שניות. באוגוסט שיפר את שיאו ל-9.87 שניות.
באולימפיאדת טוקיו קבע שיא אישי של 9.83 שניות בחצי הגמר וסיים במקום החמישי בגמר (9.95 שניות).
שיאים אישיים > אצטדיון

ריצת 100 מטר: 9.83 שניות (2021)
ריצת 200 מטר: 20.55 שניות (2018)
שיאים אישיים > אולם

ריצת 60 מטר: 6.40 שניות (2018)
ריצת 200 מטר: 20.60 שניות (2017)
הערות שוליים

↑  AFTER INDOOR SUCCESS, ‘NEWBIE’ BAKER IS NO LONGER AN UNKNOWN, אתר התאחדות האתלטיקה הבינלאומית, 22 בפברואר 2017
↑  THAT MOMENT WHEN... BAKER ENDURED HIS WORST EVER MEE, אתר התאחדות האתלטיקה הבינלאומית, 15 באפריל 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  World Athletics: 14498578
רוכוס מיש

| --- | --- |

 לידה:  29 ביולי 1917 Stare Siołkowice, רפובליקת פולין 
 פטירה:  5 בספטמבר 2013 (בגיל 96) ברלין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 בן או בת זוג:  Gerda Misch 
 השתייכות:  ואפן אס אס 
 תקופת הפעילות:  מ-1937 
 דרגה:  Oberscharführer 
 פעולות ומבצעים
 הקרב על מודלין  מלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
 צלב הברזל 
 
רוכוס מיש (בגרמנית: Rochus Misch;‏ 29 ביולי 1917 – 5 בספטמבר 2013) היה אוברשארפיהרר (מקביל לרב-סמל) בדיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה בזמן מלחמת העולם השנייה. הוא היה שליח, מפעיל קו טלפון ושומר ראש של היטלר בשנים 1940–1945. הניצול האחרון ששהה בפיהררבונקר בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

מיש נולד בכפר אלט-שצ'לקוויץ שליד אופלן בשלזיה (אז חלק מהקיסרות הגרמנית (החל מ-1945 שייכת העיירה לפולין). הוא התייתם בגיל שנתיים ומאז גדל אצל סבו וסבתו. נישא לאשתו גרדה בערב ראש השנה החדשה 1942. נולדה להם ילדה בשם בריגיטה יאקוב-אנגלקן שלימים הייתה לאדריכלית, לאחר שמיש חזר משביו בברית המועצות, נודע לבריגיטה מסבתה כי אמה הייתה יהודייה, ולמרות שמיש סירב להכיר בכך, תמכה לאחר המלחמה בגורמים יהודיים.
בשנת 1937 הצטרף מיש לשורות הואפן אס אס. הוא הוצב לשרת בלייבשטנדרטה אס אס אדולף היטלר, אשר נחשבה ליחידת עלית של האס.אס. בספטמבר 1939 השתתפה היחידה בפלישה לפולין. מיש נפצע קשה בקרב על מודלין, ועל כן הוענק לו עיטור צלב הברזל. מאחר שמיש היה האחרון מבני משפחתו בעיר הולדתו, לכן, דאג וילהלם מונקה (מפקד הפלוגה, בה שירת מיש) להציבו ביחידת האבטחה האישית של היטלר. בכך הבטיח שמיש לא ישתתף בלחימה בקו החזית.
כשומר ראש של היטלר התלווה מיש להיטלר במסעותיו במהלך המלחמה. כאשר לא שימש כשומר ראש, מיש אייש תפקיד של שליח ושל מפעיל קו טלפון כיתר החיילים ביחידה. לאחר תבוסת הוורמכט בקרב על הבליטה, מיש ושאר צוותו האישי של היטלר עברו לפיהררבונקר בברלין ב-16 בינואר 1945. מיש היה אחראי על כל התקשורת שיצאה מהבונקר.
היטלר התאבד ב-30 באפריל. מיש ראה את גופותיהם של היטלר ושל אווה בראון, והיה נוכח בבונקר בזמן שיוזף גבלס ואשתו הרעילו את ילדיהם והתאבדו ב-1 במאי 1945. מיש והמכונאי יוהנס הנטשל, שני האנשים האחרונים שנשארו בבונקר, כתבו מכתבי פרידה לנשותיהם במקרה שלא ישרדו. מיש נמלט מהבונקר של היטלר ב-2 במאי, שעות ספורות לפני שהצבא האדום השתלט עליו. לאחר זמן קצר הוא נפל בשבי, הובא לבניין לוביאנקה ועונה שם בניסיון לסחוט ממנו מידע באשר למה שעלה בגורלו של היטלר. תשע שנים מחייו הוא היה במחנה עבודה סובייטי.
ביוגרפיה > לאחר השבי

מיש שוחרר מהשבי בראש השנה החדשה 1953. הוא חזר לברלין וחי שם במרחק כ-3 ק"מ מהפיהררבונקר. לאחר הגילוי המחודש של הבונקר בשנות התשעים, מיש טען בפני הציבור שאין להרוס את מתחם הבונקר מאחר שהוא מהווה חלק חשוב מההיסטוריה העולמית.
במשך שנים נאבק להחזיר את חייו למסלולם לאחר החזרה מהשבי. הוצעו לו מספר הצעות עבודה שונות, בהן שומר ראש ונהג אישי. רוב ההצעות הגיעו מאנשים שהכירו אותו בזמן המלחמה, ואשתו סירבה שיקבל תפקידים שיצריכו את יציאתו מברלין. בסופו של דבר, נדבנים גרמנים הלוו לו כסף על מנת שיוכל לקנות עסק של צבעות והדבקת טפטים. הוא ניהל את העסק בהצלחה, ובזמן שליטת בעלות הברית בברלין הוא היה מעורב גם בייצור חמאת בוטנים לפלוגות האמריקאיות. עיסוק צדדי זה היה כה מוצלח עד שהוא שקל לעזוב את תחום הצבעות, אך אשתו שוב התערבה והוא נשאר בתחום זה עד לפרישה.
עם מותם של ברנד פרייטג פון לורינגהובן ב-27 בפברואר 2007, ארמין להאמן ב-10 באוקטובר 2008 וזיגפריד קנאפ ב-1 בדצמבר 2008, מיש הפך לניצול האחרון מהפיהררבונקר שנותר בחיים. מיש היה נאמן להיטלר עד הסוף ואמר: "הוא לא היה אכזרי. הוא לא היה מפלצת. הוא לא היה סופרמן... מאוד רגיל. לא כפי שנכתב עליו". וכן שהיטלר "היה בוס נפלא".
לאחר יציאת הסרט "הנפילה" לאקרנים בשנת 2004, עיתונאי צרפתי ראיין את מיש במספר מפגשים בשנת 2005. הראיונות נערכו לספר "הייתי שומר הראש של היטלר 1940-1945", שיצא לאור במרץ 2006. התרגומים הופצו לדרום אפריקה, יפן, ספרד, פולין, טורקיה וגרמניה בשנים 2006 - 2007. בנוסף, ראיונות שנערכו עם מיש תרמו לכתיבת הסרט "מבצע ואלקירי".
מיש חי בברלין באותו בניין שאליו חזר לאחר השבי הסובייטי, בניין הממוקם בשכונת רודו שברובע נויקלן בדרום ברלין. הוא נפגש באופן קבוע עם מבקרים שרצו לשוחח עמו או לראיין אותו. ב-15 במאי 2011, כאשר מצבו הרפואי החל להידרדר, נערך הריאיון האחרון עמו עבור העיתון "דיילי אקספרס". הוא נפטר בברלין ב-5 בספטמבר 2013.
לקריאה נוספת

מותו של האדם הקרוב ביותר להיטלר, באתר nrg‏, 8 בספטמבר 2013
הערות שוליים

↑  Adam Bernstein Rochus Misch, Hitler’s bodyguard, dies at 96, ‏6 בספטמבר 2013
↑  דוד רפ, עדות מהבונקר, באתר הארץ, 13 ביולי 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529062405171  PLWABN: 9810641948505606  BNE: XX1714621  BnF: cb15063430v (data)  GND: 131725807  ISNI: 0000 0000 7142 4426  LCCN: no2008123638  NDL: 01070395  NKC: xx0061731  NTA: 314402268  SUDOC: 105028606  VIAF: 22428086   WorldCat (עם VIAF): 22428086
רודולף קרויצר

| --- | --- |

 לידה:  16 בנובמבר 1766 ורסאי, ממלכת צרפת 
 פטירה:  6 בינואר 1831 (בגיל 64) ז'נבה, שווייץ 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 זרם:  מוזיקה קלאסית 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  כינור 
 בן או בת זוג:  אדלייד-שרלוט קרויצר (28 באוגוסט 1788–?) 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד 
 
רודולף קרויצר (בצרפתית: Rodolphe Kreutzer;‏ 16 בנובמבר 1766 – 6 בינואר 1831) היה כנר, מורה, מלחין ומנצח צרפתי.
קורות חייו

קרויצר נולד בוורסאי. את שיעוריו הראשונים קיבל אצל אביו, שהיה מוזיקאי בקאפלה המלכותית. בהמשך למד אצל אנטון שטאמיץ ואצל ג'ובאני בטיסטה ויוטי. הוא היה לאחד הווירטואוזים הראשונים במעלה של זמנו, והופיע כסולן עד שנת 1810. לודוויג ואן בטהובן, ששמע אותו מנגן בכינור בווינה, הקדיש לו את הסונאטה לכינור מס' 9 שלו, (סונאטת קרויצר, 1803). במשך תקופת מה היה כנר ראשי באופרה של פריז ומשנת 1817 ניצח עליה.
קרויצר היה פרופסור לכינור בקונסרבטואר של פריז מאז היווסדו בשנת 1795 עד 1826. הוא היה שותף ליצירת המתודה ללימודי כינור של הקונסרבטואר, יחד עם פייר רוד ופייר באיו. השלושה נחשבים לשילוש המייסד של האסכולה הצרפתית לנגינה בכינור.
קרויצר מת בז'נבה.
יצירותיו כוללות תשעה-עשר קונצ'רטי לכינור וכארבעים אופרות. כיום, מכל מקום, הוא נודע בעיקר ביצירתו הפדגוגית "42 אטיודים" (42‎ études ou caprices,‎ 1796), שעודם משמשים כתרגילי הוראה.
רשיד באבא אחמד

| --- | --- |

ראשיד באבא אחמד באולפן שלו (משמאל),עם הזמר שב חאלד (מימין)  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  20 באוגוסט 1946 תלמסאן, אלג'יריה 
 פטירה:  15 בפברואר 1995 (בגיל 48) אוראן, אלג'יריה 
 מוקד פעילות:  אלג'יריה 
 תקופת הפעילות:  מ-1995 
 סוגה:  ראיי 
 שפה מועדפת:  ערבית 
 
רשיד באבא אחמד או בקיצור רשיד באבא (בערבית: رشيد بابا أحمد, בצרפתית: Rachid Baba-Ahmed; ‏20 באוגוסט 1946 תלמסאן - 15 בפברואר 1995 אוראן), היה מפיק, מלחין וזמר ראיי אלג'יראי. אחרי שנת 1976 נודע בהפצת ז'אנר הראי-פופ החדש, באמצעות שימוש עדין ומתוחכם של כלים חשמליים והשפעות מן הפופ, דיסקו, פאנק והרגאיי. בעקבותיו בשנות ה-70 ושנות ה-80 של המאה ה-20 הלכו זמרים נוספים הידועים בשמות "שב" ו"שבה" ("צעירים" - לעומת "שייח" ו"שייחה" מבעבר) שהפיצו את המוזיקה הזאת באלג'יריה ומחוץ לגבולותיה.
חייו

רשיד באבא אחמד נולד למשפחה של תכשיטנים אמידים בעיר תלמסאן, הנחשבת למבצר של המוזיקה הערבית-אנדלוסית. בנעוריו נמשך למוזיקת רוק וטויסט. בשנות ה-60 יחד עם שלושה חברים מהתיכון הקים להקה בשם Vautours (נשרים, בצרפתית) שהתקיימה עד שנת 1969.
בהמשך יחד עם אחיו פתחי הרכיב את הצמד "רשיד ופתחי" שערבב מקצבים מודרניים ומסורות אלג'יראיות.
הצמד זכה להצלחה רבה בתוכניות של הטלוויזיה הממלכתית (עם להיטים כמו Youk baba jim, Ya aini, Galouli ennas, Magboun, Ana Ghrib) ובעקבות זאת החליט לפתוח אולפן הקלטות והוצאת תקליטים בעירם. למרות שבית ההפקות שלהם קיבל את השם "ראלי" (בגלל חיבת האחים למרוצי מכוניות שהתקיימו בארצם), הוא המשיך להיות ידוע בציבור כ"רשיד ופתחי". פתחי לקח על עצמו את הניהול הכלכלי של העסק, בעוד רשיד באבא עסק יותר בצד האומנותי. הוא גילה וטיפח, בין היתר, את הכישרונות של שאבה פדילה ובעלה, שב סהראווי (הפיק למשל את הלהיט של מוחמד סהראווי - "נ'סל פיק" - "את שלי"), שב חאלד ,שב אנוואר, שב ג'לל, נוג'ום אסאף. רשיד באבא הקליט תקליטים וגם קליפים ותוכניות טלוויזיה (למשל "וש ראייכום").
עורר תרעומת בקרב החוגים האיסלמיסטים בגלל שירי הראי שדיברו על אהבה ועל חיי היום יום, למרות שהקפיד על צנזורה של קטעים העלולים לפגוע ברגשות דתיים. בתקופה האחרונה התעניין בחידושה של מסורת מוזיקלית נוספת, זו של ה"סאף", מוזיקה מיסטית ולוחמנית במקורותיה במזרח מרוקו ובמערב אלג'יריה.
בימי מלחמת האזרחים האלג'יראית, בחודש הרמדאן ב-15 בפברואר 1995 בערב נרצח על יד חנות התקליטים שלו בשכונת הגשר שארל באוראן על ידי קנאי מוסלמי שארב לו עם רובה בעל קנה קצוץ ומלווה בשני חברים. פצוע אנושות, המוזיקאי הלך לעולמו אחרי זמן קצר בבית החולים.
רשיד באבא נודע במראהו המיוחד שהזכיר את פידל קסטרו: מזוקן, עם קסקט לראשו, מדים בסגנון צבאי, לעיתים הרכיב גם משקפיים. נראה תכופות נוהג במהירות בג'יפ או בב.מ.וו שלו בין תלמסאן ובין אוראן.
בין שיריו ידוע השיר "מקסיקו" לכבוד קבוצת הכדורגל הלאומית של אלג'יריה, שהוצא לאור למחרת ניצחונה על תוניסיה לקראת מונדיאל 1986.
הקלטות

Pop rai and Rachid Style
Rai Rebels - (בריטניה) Earthworks,
רב מלצרים

רב מלצרים פורס עוף
רב מלצרים או מנהל מלצרים הוא מנהל החלק השירותי, או "חזית המסעדה", בדרך כלל במסעדות יוקרה. תחומי האחריות של רב המלצרים כוללים פיקוח על צוות המלצרים, קבלת אורחים והקצאת שולחנות להם, רישום הזמנות והבטחת שביעות רצונם של הסועדים.
בעסקים גדולים, כמו מלונות מסוימים, או אוניות תענוגות עם מספר מסעדות, רב המלצרים אחראי לרוב על חוויית ההסעדה הכוללת, כולל שירות חדרים והמזנון, בעוד שמלצרים ראשיים או מפקחים אחראיים על המסעדה או חדר האוכל בו הם עובדים.
כתבת האוכל לאה זלדס כותבת שמקור תפקידו של רב המלצרים כמעין "מארח, מלצר ומנהל חדר אוכל" משולב, ובעבר, עובדים בעלי תפקיד זה היו אחראים לפעמים לפעולות כגון הוצאת העצמות מדגים בשולחן וערבוב סלטים לעיני האורחים.
באופן מסורתי, המארח במסעדה היה תפקיד יוקרתי יחסית שניתן לעובדים מהימנים. רב המלצרים ייצג את המסעדה כולה וניהל את השירות שלה. אף על פי שסמכויות אלו נשמרו במסעדות יוקרה מסוימות, זה החל להשתנות במאה ה-21. מסעדות רבות שמרו על תפקיד המארח, אבל תפקיד זה הפך לתפקיד התחלתי עבור עובדים חדשים ולא לתפקיד בכיר. לפי הלשכה לסטטיסטיקה של ארצות הברית, רוב המארחים בארצות הברית הם צעירים ושכרם השנתי בשנת 2020 היה בממוצע 24,800 דולר. גורם אפשרי התורם לירידה בתפיסת התפקיד הוא גסות וחוסר כבוד כלפי המארחים מצד הסועדים בהשוואה לעבר, וכתוצאה מכך התפקיד נתפס כפחות נחשק ופחות מספק.
במוסדות שונים בהם לא קיים תפקיד רב המלצרים, מתחלקות סמכויותיו בין בעלי תפקידים שונים, כמו מארח או אחראי משמרת.
ראו גם

הכנסת אורחים
קונסיירז'
הערות שוליים

↑  LeTrent, Sarah (2 בספטמבר 2011). "D mystifying the maître d'". Eatocracy. אורכב מ-המקור ב-19 ביולי 2012. נבדק ב-10 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bordelon, Grace. "What Is a Waiter Captain?". San Francisco Chronicle (באנגלית). נבדק ב-20 באפריל 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Zeldes, Leah A. (7 באוקטובר 2009). "Eat this! Waldorf salad, an apple-licious fall favorite". Dining Chicago. Chicago’s Restaurant & Entertainment Guide. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Krishna, Priya (24 בספטמבר 2021). "The Restaurant Host Is Suddenly at the Front of the Covid Wars". The New York Times. נבדק ב-26 בספטמבר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12047114x (data)  LCCN: sh85079948
רב מלחים

.
רב מלחים הנקרא בסלנג "בוסן", (Boatswain) הוא ראש צוות הסיפון באונייה אזרחית או נגד הבכיר בצוות הימאים בכלי שיט צבאי. מתפקידי רב המלחים לנהל את עבודת הימאות וצוות הסיפון בים ובחוף לפי הצורך. ובחיל הים גם לנהל את השגרה והמשמעת בנמל.
בצי הסוחר

רב המלחים הוא ימאי בעל ותק וניסיון שהוסמך לתפקידו לפי מבחני רשות הספנות. כפוף לקצין ראשון באוניה.
בכלי שיט צבאיים

בחיל הים הישראלי יש רב מלחים בכל כלי שיט מגודל דבורה ומעלה.
רב המלחים מבצע עם צוותו את כל פעולות הימאות הדורשים הפעלת צוות. גרירה והגררות של כלי שיט (לחילוץ בעת צרה), תדלוק, וחילוץ נפגעים מכלי השיט. רב המלחים מנהל את הצוות, ואחראי לביצוע הפעולות לפי נוהלי הבטיחות.
ראו גם

ספן
רב חובל
רומא (נפה)

נפת רומא (באיטלקית: Provincia di Roma) הייתה נפה במרכזו של מחוז לאציו שבאיטליה. היא השתרעה על שטח של 5,352 קמ"ר, ובשנת 2007 התגוררו בה 4,044,995 נפש. בירתה של הנפה הייתה רומא.
הנפה גבלה בנפת ויטרבו ובנפת ריאטי במחוז לאציו בצפון, בנפת ל'אקווילה במחוז אברוצו במזרח, בנפת פרוזינונה במחוז לאציו במזרח, בנפת לאטינה במחוז לאציו בדרום ובים הטירני במערב.
ב-1 בינואר 2015 הוחלט לבטל את הנפה, ולשנות את מעמדה לשל עיר מטרופוליטנית.
ראו גם

רומא
טיבולי
הערות שוליים

↑  ממחוז רומא לעיר המטרופוליטנית של רומא הבירה, (ארכיון) (באיטלקית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547803205171  BNE: XX459324  BnF: cb11997025r (data)  GND: 4473043-3  LCCN: n79086777  MusicBrainz: 184969d8-461e-43be-8728-288358ebe487  RERO: 02-A014284646  SUDOC: 028059387  VcBA: 494/39095  VIAF: 155365550   WorldCat (עם VIAF): 155365550 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של איטליה ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רנו מונהסטלה

| --- | --- |

Renault Monastella דגם "Type RY 2"
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  רנו
 שנות ייצור:  1928–1932
 הרכבה:  צרפת צרפת
 מודל אחריו:  Renault Vivasix (אנ')
 מרכב:  Front-engine, rear-wheel-drive layout
 אורך:  3,700 - 3,900 מ"מ
 רוחב:  1,450 - 1,550 מ"מ
 גובה:  1,600 מ"מ
 משקל:  900 - 1,350 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,650 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, 1,476 סמ"ק המפיק 26 כ"ס  6 צילינדרים, 1,476 סמ"ק המפיק 33 כ"ס (יוצר משנת 1931)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות
 מהירות מרבית:  90 קמ"ש
רנו מונהסטלה (בצרפתית: Renault Monastella) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1928–1932.
מכירות

מספטמבר 1929 עד אפריל 1931 יוצרו 2,797 יחידות.
מדגם "Type RY 3" יוצרו 381 יחידות בשנת 1931.
מדגם "Type RY 3" יוצרו 781 יחידות, בין השנים 1931-1932.
תצורות

רנו מונהסטלה יוצרה במספר תצורות:
4 דלתות - סדאן
4 דלתות - טורפדו ("Torpedo car") (אנ')
2 דלתות - קבריולה
2 דלתות - קופה
דגמים

"Type RY 1" (יוצר בין השנים 1928 - 1929)
"Type RY 2" (יוצר בין השנים 1929 - 1930)
"Type RY 3" (יוצר בשנת 1931)
"Type RY 3" (יוצר בין השנים 1931 - 1932)
תמונות

"רנו מונהסטלה" דגם "Type RY 2", שנת 1929
"רנו מונהסטלה" דגם "Type RY 2", שנת 1929
"רנו מונהסטלה" דגם "Type RY 2", שנת 1929
ראו גם

רנו
לקריאה נוספת

"רנו מונהסטלה"
הערות שוליים

↑  René Bellu: Toutes les Renault. Des origines à nos jours. Éditions Jean-Pierre Delville, Paris 1979, ISBN 2-85922-023-2 (französisch
↑  "רנו מונהסטלה" שנת 1929 - תמונות lrm-collection.fr/Location-voiture-mariage-Renault-Monastella
↑  Gilbert Hatry, Claude Le Maître: Dossiers Chronologiques Renault. Voitures Particulières. Tome 5: 1924–1933. Editions Lafourcade, Paris 1981, ISBN 2-902667-06-X (französisch).
↑  "רנו מונהסטלה" קבריולה rajveteranu.cz/22557-renault-monastella-cabriolet
ריח של מכונית חדשה

החלל הפנימי של מכונית חדשה
ריח של מכונית חדשה הוא ריח שנובע משילוב של חומרים שנמצאים במכוניות, משאיות או אוטובוסים חדשים. חלק מהאנשים מתארים אותו כריח נעים, בעוד אחרים חוששים שהחומרים שגורמים לריח עלולים לגרום סיכון בריאותי.