פרידריך אנגלס
ביוגרפיה > שנים מאוחרות

יש הגורסים שבערוב ימיהם טענו מרקס ואנגלס כי במדינות מסוימות ייתכן שעובדים יוכלו להשיג את מטרותיהם בדרכי שלום. בעקבות זאת, אנגלס טען כי סוציאליסטים הם אבולוציוניסטים, אף על פי שהם נשארים מחויבים למהפכה חברתית. באופן דומה, טריסטרם האנט טוען כי אנגלס היה ספקן לגבי "מהפכות מלמעלה למטה" ובשלב מאוחר יותר בחייו תמך ב"דרך שקטה ודמוקרטית לסוציאליזם". אנגלס גם כתב בהקדמה למהדורת 1891 של "המאבק המעמדי בצרפת" של מרקס כי "המרד בסגנון הישן, קרב רחוב עם בריקדות, שהיה קובע את התוצאה בכל מקום עד 1848, הפך במידה רבה למיושן", אם כי ישנם כמו דייוויד ו. לוול שהדגישו את המשמעות הזהירה והטקטית של דבריו, בטענה ש"אנגלס מטיל ספק רק במרד 'בסגנון הישן', כלומר, בהפיכה: הוא לא מוותר על מהפכה. הסיבה לצניעות של אנגלס ברורה: הוא מודה בגלוי כי ניצחון סופי של כל מרד הוא נדיר, פשוט ממניעים צבאיים וטקטיים".
בהקדמה למהדורת 1895 של "המאבק המעמדי בצרפת", אנגלס ניסה לפתור את החלוקה בין הרפורמיסטים למהפכנים בתנועה המרקסיסטית בכך שהצהיר שהוא תומך בטקטיקות קצרות טווח של פוליטיקה אלקטורלית שכללו אמצעים סוציאליסטיים גרדואליסטיים ואבולוציוניים, תוך שמירה על אמונתו כי תפיסת השלטון המהפכנית על ידי הפרולטריון צריכה להישאר כמטרה. למרות הניסיון של אנגלס למזג בין גרדואליזם למהפכה, מאמציו רק דיללו את ההבחנה בין גרדואליזם למהפכה והשפייו על חיזוק עמדת הרוויזיוניסטים. הצהרותיו של אנגלס בעיתון הצרפתי "לה פיגארו", בהן כתב ש"המהפכה" ו"החברה הסוציאליסטית" אינן מושגים קבועים, אלא תופעות חברתיות משתנות כל הזמן, והסביר כי זה מה שגרם לכך ש"אנחנו הסוציאליסטים כולם אבולוציוניסטים", הגבירו את הרושם הציבורי כי אנגלס נוטה לכיוון סוציאליזם אבולוציוני. אנגלס גם טען כי יהיה "התאבדותי" לדבר על תפיסת כוח מהפכנית, בתקופה שבה הנסיבות ההיסטוריות העדיפו דרך פרלמנטרית לשלטון, שהוא חזה שהיא עשויה להביא את "הדמוקרטיה הסוציאלית לשלטון כבר בשנת 1898". עמדת אנגלס של קבלה גלויה של טקטיקות גרדואליסטיות, אבולוציוניות ופרלמנטריות, תוך טענה שהנסיבות ההיסטוריות לא מעודדות מהפכה, גרמה לבלבול. הרוויזיוניסט המרקסיסטי אדוארד ברנשטין פירש זאת כסימן לכך שמהלך אנגלס נוטה לקבל עמדות רפורמיסטיות והדרגתיות, אך הוא התעלם מכך שהעמדות של אנגלס היו טקטיות כתגובה לנסיבות הספציפיות ושהוא נשאר מחויב לסוציאליזם המהפכני. אנגלס היה מזועזע כאשר גילה כי הקדמתו למהדורה החדשה של "המאבק המעמדי בצרפת" נערכה על ידי ברנשטין וקארל קאוטסקי בדרך שגרמה לכך שיתקבל רושם שהוא הפך לתומך בדרכי שלום להשגת סוציאליזם. ב-1 באפריל 1895, ארבעה חודשים לפני מותו, השיב אנגלס לקאוטסקי:
"נדהמתי לראות היום ב'פורוורטס' קטע מתוך הקדמתי שהתפרסם מבלי שידעתי ונערך כך שיציג אותי כתומך בשלום ובחוקיות [בכל מחיר]. זו הסיבה שדווקא הייתי רוצה שהיא תופיע במלואה ב'נויה צייט', כדי שהרושם המביש הזה יתוקן. אני לא אשאיר שום ספק לגבי מה שאני חושב על כך אצל ליבקנכט, וכך גם לגבי אלה, לא משנה מי הם, שנתנו לו את ההזדמנות לעוות את דעותיי, ועוד בלי מילה אחת על כך אלי".
לאחר מותו של מרקס, אנגלס הקדיש חלק ניכר מהשנים שנותרו לו לעריכת הכרכים הבלתי גמורים של "הקפיטל" של מרקס. הוא נחשב למי שמנע את אובדן העבודה עקב "כתב ידו הקשה להפליא" של מרקס. הוא היה צריך לתת לה מבנה ולפתח את קווי המחשבה שלה, כך שהכרכים השני והשלישי של "הקפיטל" הם למעשה יצירה משותפת, שלא ניתן לייחס את תוכנה (למעט ההקדמות המפורטות של אנגלס) באופן בלעדי לאף אחד מהכותבים. כמה חוקרים, במיוחד ג'ורג' לאביקה, סברו כי אנגלס שינה את כיוון הניתוח של מרקס, אך המעבר ממיקוד בניצול העובדים להצטברות ההון, והצגת האפשרות שהקפיטליזם יוכל לשרוד את נטיית שיעור הרווח לירידה, לטענתו של ואן הולתון, היו זה מכבר רעיונותיו של מרקס, כאשר הרעיון האחרון קיים בגרונדריסה שטרם פורסם.
בעוד שהמשימה לערוך את "הקפיטל" גרמה לאנגלס לזנוח את חיבורו הבלתי-גמור "דיאלקטיקת הטבע", הוא עדיין סיים שני ספרים אחרים משלו בשנים שלאחר מותו של מרקס. ב-"מוצא המשפחה, הקניין הפרטי והמדינה" (1884), הוא הציע טיעון בעזרת ראיות אתנוגרפיות של התקופה, שמראה כי המבנים המשפחתיים השתנו עם הזמן, וכי המוסד של הנישואין המונוגמיים נבע מצורך בחברה מעמדית שבו גברים צריכים לשלוט בנשים כדי להבטיח שהילדים שלהם ירשו את רכושם. הוא טען כי חברה קומוניסטית בעתיד תאפשר לאנשים לקבל החלטות על קשריהם ללא אילוצים כלכליים. חיבורו "לודוויג פוירבך וסוף הפילוסופיה הגרמנית הקלאסית" פורסם בשנת 1886. ב-5 באוגוסט 1895, אנגלס מת מסרטן גרון בלונדון, בגיל 74. לאחר שנשרף במשרפת ווקינג, אפרו פוזר בים ליד ביצ'י הד, ליד איסטבורן, כפי שביקש. הוא השאיר ירושה ניכרת לאדוארד ברנשטיין ורעייתו, לואיז פרייברגר, ששווייה היה 25,265 לירות שטרלינג.