stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיילספורס
הערות שוליים

↑  TheMarker digital, רשימת קריאה, באתר TheMarker‏, 24 ביוני 2004
↑  צוות המשרוקית של גלובס, ‏סיילספורס.קום גייסה 110 מיליון דולר לפי תמחור של 11 דולר למניה, מעל לתחזיות, באתר גלובס, 23 ביוני 2004
↑  Salesforce.com Buys Heroku For $212 Million In Cash, TechCrunch (באנגלית)
↑  סיילספורס רכשה חברת ניתוח דאטה ב-15.7 מיליארד דולר, באתר כלכליסט, 10 ביוני 2019
↑  גארי ריבלין, חברה תחת מתקפה, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2007
↑  סוכנויות הידיעות, סיילספורס.קום השיקה שירות אינטרנט של תוכנות עסקיות מבוססות רשת, באתר TheMarker‏, 17 בינואר 2006
↑  IDG, Salesforce.com משיקה פלטפורמה חדשה לפיתוח של תוכנות לפי-דרישה, באתר TheMarker‏, 16 בספטמבר 2007
↑  IDG, Salesforce.com ממצבת את הגירסה האחרונה של חבילת התוכנה שלה כפלטפורמה לחקויים, באתר TheMarker‏, 18 בינואר 2007
↑  אושרית גן-אל, ‏Salesforce תרכוש את נבאחו הישראלית ב-30 מיליון דולר, באתר גלובס, 27 באוגוסט 2011
↑  מאיר אורבך, סיילספורס קונה את Datorama מת"א ביותר מ-800 מיליון דולר, באתר כלכליסט, 16 ביולי 2018
↑  יסמין יבלונקו, ‏סיילספורס רוכשת את הסטארט-אפ הישראלי בונובו, באתר גלובס, 6 במאי 2019
↑  יסמין יבלונקו, ‏סיילספורס רוכשת את קליקסופטוור מפתח תקווה ב-1.35 מיליארד דולר, באתר גלובס, 7 באוגוסט 2019
↑  סופי שולמן, עסקת ענק: סיילספורס קונה את Own הישראלית ב-1.9 מיליארד דולר, באתר כלכליסט, 6 בספטמבר 2024;
 שגיא כהן, אקזיט ענק: סיילספורס רוכשת את Own הישראלית ב-1.9 מיליארד דולר, באתר TheMarker‏, 6 בספטמבר 2024
↑  מאיר אורבך, אחרי השלמת הרכישה - סיילספורס תפטר עובדים ב-Own הישראלית, באתר כלכליסט, 20 בנובמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007454384105171  ISNI: 0000 0004 4904 6413  LCCN: n2009036456  VIAF: 142127887   WorldCat (עם VIAF): 142127887
לשכת הביון של הודו

| --- | --- |
סמל לשכת הביון של הודוסמל לשכת הביון של הודו
 जागृतं अहर्निशं (בהינדי)   תמיד ערני
 מידע כללי
 מדינה:  הודו 
 סוכנות אם:  משרד הפנים
 תאריך הקמה:  1887 
 שר:  עמית שאה, שר הפנים של הודו
 מנהל:  ארווינד קומאר
 מטה מרכזי:  ניו דלהי 
 עובדים:  17,884
 תקציב:  377 מיליון דולר (2022-2021)
 www.mha.gov.in
 
לשכת הביון של הודו (בהינדי: खुफिया ब्यूरो; באנגלית: The Intelligence Bureau; בראשי התיבות: IB) היא סוכנות הביון הממשלתית ההודית. הלשכה הוקמה ב-1964, וב-1947 כונתה בשם לשכת הביון המרכזית שתחת משרד הפנים.
מטה הארגון שוכן בניו דלהי.
היסטוריה

ב-1885 מונה סר צ'ארלס מק'גרגור לראש מחלקת המודיעין של הצבא הבריטי בהודו. מטרת מינויו הייתה מניעת היחידות הקיסריות של רוסיה באפגניסטן מלפלוש להודו הבריטית, חשש שהתקיים לאורך כל המאה ה-19.
ב-1909 נוסד משרד הביון הפוליטי ההודי באנגליה כתגובה להתפתחות הפעולות האנרכיסטיות בהודו.
ב-1921 המשרד נקרא "המודיעין הפוליטי ההודי" שהייתה ארגון פיקוח ממלכתי הכפוף למשרד ממשלת הודו ולמזכיר המשפטים והציבור.
לאחר הכרזת העצמאות ההודית הוקמה לשכת הביון המרכזית שהייתה לסוכנות הביון העיקרית בהודו.
בול דואר ליום השנה ה-125 (2013)
סובייקטיביות

סוּבְּיֶיקְטִיבִיוּת היא התבוננות מזווית ראייה מסוימת, אישית, שאינה מתבססת רק על העובדות אלא על מחשבות, רגשות ותחושות הקשורות לסובייקט, לפרט. את הסובייקטיביות נהוג להנגיד לאובייקטיביות.
הסובייקטיביים טוענים כי לא ניתן להתעלם מעולמו הפנימי של הסובייקט, וכי גם לרגשותיו ולהסתכלותו הייחודית האישית יש חשיבות מכרעת בהסתכלות על העולם. סובייקטיביות קיצונית עשויה לטעון כי אין דבר כזה "עובדות" שנכונות באופן בלתי תלוי, אלא הכול תלוי בצורת הראייה של המתבונן.
המושג סובייקטיבי לקוח מתחום האפיסטמולוגיה, כקשור בתפישה האנושית, ועל כן הוא תמיד לא מוחלט, וערכו תלוי בעיני המתבונן, בסיטואציה, במקום, בזמן ובכל משתנה אפשרי אחר. לדוגמה, דבר הנחשב רב ערך בעיני אדם אחד, עשוי להיחשב חסר ערך בעיני אדם אחר, או אפילו בעיני אותו אדם, עם השתנות המצב. למשל, גבר מסוים עשוי להיחשב יפה או מושך בעיני נשים רבות, אך פחות גברים יחושו הערכה דומה לאותו גבר עצמו.
אחד מסוגי הסובייקטיביזם, הוא סובייקטיביזם מוסרי – השקפה לפיה המשפטים המוסריים מבטאים את עמדתו של כל אדם בנפרד. לא ניתן להוכיח טענות מוסריות, ערכים אינם משקפים מציאות כלשהי, ערכים אינם עובדות ואי אפשר להבחין בין אמת לשקר במוסר. דייוויד יום, שמייצג השקפה זו, טוען שהרגש המוסרי הוא שקובע את השבח או הגנאי של הפעולה. לדבריו, הערכים אינם קיימים במציאות ואינם מייצגים עובדות, הרגש הוא שמצוי ביסוד השיפוטים המוסריים של האדם ומהווה את המניע לפעולה המוסרית. תפקיד השכל במוסר הוא להתאים את האמצעים הטובים ביותר למען השגת המטרה שנקבעה על ידי הרגש, ולקיים מערכת הכרעות כאשר מדובר בשאלות של צדק.
בעיות של סובייקטיביות בשאלה איך אנו תופסים את העולם נידונות בין השאר בתחום הפילוסופי תורת ההכרה.
הדגשה של הפן הסובייקטיבי קשורה לרוב לקבלה והכלה של האחר (פלורליזם) וכן לזרם הפוסט מודרני.
ראו גם

אובייקטיביות
אובייקטיביזם (איין ראנד)
אינטרסובייקטיביות
אינדיבידואליזם
פוסט-מודרניזם
סובייקטיביזם
סובייקטיביזם מוסרי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543854105171  NKC: ph412790 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פילוסופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
החווה

#invoke:תבנית מידע
תלמידים מופיעים בפסטיבל ביכורים בחווה הלימודית תלמי אביב, 1970
החווה, או בשמה הקודם חוות תלמי אביב, היא מרכז לימוד וניסוי בשטח של 70 דונם, השוכן בפארק הירקון בתל אביב, בין תל נפוליאון בדרום ל"פארק ראש ציפור" ולנחל הירקון מצפון, והמציע בין היתר, התנסות בתחומי החקלאות ואיכות הסביבה וכן מרחב חדשנות המשמש חברות הזנק בתחומי האגרוטק, פודטק ופתרונות מבוססי טבע במענה לאתגרי העיר והחקלאות בתווך העירוני. מרחב החדשנות הוא פרי שיתוף פעולה בין רשות החדשנות העירונית של עירית תל אביב יפו וחברת גני יהושע בע"מ שהיא תאגיד עירוני בבעלות העירייה.
היסטוריה

במקום בו שוכנת כיום החווה, שכן "פרדס גולדברג" על-שם בעליו יצחק לייב גולדברג, נדבן יהודי בימי העלייה הראשונה והשנייה. גולדברג רכש את השטח בשנת 1918 מקאפוס, אחד מתושבי המושבה שרונה (כיום הקריה בתל אביב), וצירף לו אדמות נוספות שרכש עם השנים. הפרדס נחשב למתקדם לתקופתו, ופרי ההדר שגדל בו זכה לפרסום. במקום השתמרה באר אנטיליה שבה נעשה שימוש כדי להשקות את עצי הפרדס. במותו בשנת 1935, הוריש גולדברג מחצית מרכושו לקרן הקיימת לישראל, ובכלל זה גם מחצית משטח הפרדס. השטחים שעברו לרשות העיר רמת גן, הופשרו עם השנים לבנייה, ויתר השטח נותר בתחומי תל אביב, וכולל את תל נפוליאון ואת החווה. לימים הוקם במקום בית הספר החקלאי "תלמי אביב".
פעילות

אל בית הספר החקלאי "תלמי אביב" הפועל במקום, מובאים כ-2,000 תלמידים מ-34 בתי ספר ברחבי העיר, כדי להתנסות בשיעורי חקלאות אחת לשבוע. עוד בחווה-מרחב החדשנות של עירית תל אביב יפו-פרדס גולדברג, ופרויקט "גינה לתושב" שבמסגרתו מתאפשר לתושבים הגרים בבתי קומות לטפח גינה לצרכיהם.בחווה שוכנים פינת חי, גן ירק, חממת פרפרים וחלקת צמחי רפואה ותבלינים.
פרשת התנים הזהובים

בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 החלו נצפים תנים זהובים באזור החווה, לאחר שהושמדו בידי משרד החקלאות בשנות ה-60 של המאה ה-20. מספר התנים הוערך במספר עשרות והם חיו בשטחי פארק הירקון, בין נחל איילון במערב לאזור קניון איילון במזרח. התנים ניזונים מאשפה ומבני אדם המאכילים אותם, ועל כן אוכלוסייתם גדלה. פרטים נצפו בכל רחבי הערים רמת גן וגבעתיים, אולם אלה נעלמו בחודשים מאי ויוני 2013, ואוכלוסיית התנים בפארק הירקון התדלדלה אף היא. הסתבר כי רשות הטבע והגנים פעלה ללכידת התנים ולהשמדתם, בין היתר בעקבות פניית החווה אל הרשויות. ב-10 ביולי 2013 איתרו אזרחים תנה פצועה שרגליה נלכדו בשתי מלכודות רגל, האסורות לשימוש במדינות האיחוד האירופי ובמספר מדינות בארצות הברית. התמונות פורסמו ברשת האינטרנט, והביאו לגל של מחאה ספונטנית כנגד החווה ורשות הטבע והגנים.
הערות שוליים

↑  מפה 'אדמות מצפון לתל אביב' בתוך חוברת בהוצאת הקרן הקימת לישראל, 1928, ביידיש ובעברית  עם סימון 'פרדס גולדברג' (עמוד סריקה 5)., באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  פרדס גולדברג, באתר גני יהושע
↑  התנים של פארק הירקון
↑  "על רקע התקפת תנים על החיות שבפינת החי שבחווה, ולכאורה גם עקב סכנה למבקרים בחווה ולעובדיה"
חוק הצהרת ויתור על כס המלוכה של הוד מעלתו 1936

|  פרטי החוק |
| --- | --- |
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 גוף מחוקק:  הפרלמנט של בריטניה 
 רקע לחקיקה:  הוויתור על הכס של אדוארד השמיני
 
חוק הצהרת ויתור על כס המלוכה של הוד מעלתו (1936) (באנגלית: His Majesty's Declaration of Abdication Act) היה חוק של הפרלמנט של הממלכה המאוחדת שהכיר ואשרר את התפטרותו של אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת מכס המלכות, עקב רצונו להינשא לווליס סימפסון, שהייתה גרושה ולפיכך לא יכלה להינשא לו. החוק העביר את כס המלוכה לאחיו של אדוארד, ג'ורג' השישי, ונישל צאצאים עתידיים של אדוארד מהזכות לרשת את כס המלוכה בעתיד.
רקע משפטי

היה צורך בחקיקת החוק משתי סיבות. ראשית: עד אז לא הייתה דרך חוקית בממלכה המאוחדת המאפשרת למלך לוותר על תפקידו, ולכן הפרלמנט היה צריך להעביר חוק מיוחד שיאפשר לבצע את הפעולה הזו. לאחר מכן היה על המלך לאשר את החוק כדי שיוכל להיכנס לתוקף. על התהליך הזה נאלצו לחזור גם בקנדה ודרום אפריקה, משום שהן חוקקו את חוק וסטמינסטר (1931), המסדיר את היחסים בין ממלכות חבר העם הבריטי והמלוכה הבריטית. שנית, החוק הבטיח שצאצאיו של אדוארד לא יזכו לרשת את כס המלוכה בבוא היום ושחוק הנישואים המלכותיים (1772) לא יחול עליהם.
ראו גם

אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת
לקריאה נוספת

Williams, Susan (2003). The People's King: The True Story of the Abdication. London: Allen Lane. ISBN 978-0-7139-9573-2.
Ziegler, Philip (1991). King Edward VIII: The official biography. New York: Alfred A. Knopf. ISBN 0-394-57730-2.
הערות שוליים

↑   טקסט החוק כפי שהוא בתוקף כיום https://www.legislation.gov.uk/ukpga/Edw8and1Geo6/1/3/introduction
| --- | --- |
בקרת זהויות :  UKPARL: p74yPP9g
יהורם בן-מאיר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 במאי 1941 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  7 ביוני 2010 (בגיל 69) 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 
יהורם בן-מאיר (פיצ'י) (2 במאי 1941 - 7 ביוני 2010) היה משורר ישראלי ומייסד ההתנחלות הר גילה.
ביוגרפיה

בן-מאיר נולד בשכונת מחלול בתל אביב בשם יורם למברג. שנים אחר כך, עיברת את שמו ל"יורם להב". הוא למד והתחנך בבתי ספר בתל אביב ואת שירותו הצבאי עשה בנח"ל.
למד, בלי לקבל תואר, קבלה ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית. לאחר מכן עבד כרועה צאן וכפועל בניין בקיבוץ צרעה.
בשנת 1965 הקים וניהל את "בית ספר שדה הרי יהודה" בבר גיורא. מיד לאחר מלחמת ששת הימים, החליט להעביר את בית ספר השדה להר גילה, תוך ניצול המבנים הנטושים של מחנה צבאי ירדני שהיו במקום. הוא עבר לגור באחד המבנים ללא אישור והחל לפעול למען הקמת בית ספר שדה במקום. אלוף פיקוד המרכז רחבעם זאבי הורה לו לפנות את המקום, אך בן-מאיר פנה ישירות לשר הביטחון משה דיין וקיבל אישור להישאר. הוא גם קיבל תמיכה מראש עיריית ירושלים טדי קולק. בן-מאיר גם השתדל לייצור יחסי שכנות טובה עם תושבי בית ג'אלא, מאחר שכביש הגישה להר, עבר במרכז העיירה, ובתיה צמודים לצידו המזרחי של המחנה הצבאי הנוטש. הוא אף קיבל אישור מעיריית בית ג'אלא להתחבר למערכת המים שלה ולהשתמש במים שהיו במאגר העירוני בראש ההר.
בינואר 1969, החלה הקמת "בית ספר שדה הרי יהודה וירושלים" באופן רשמי, בתמיכת עזריה אלון והחברה להגנת הטבע, כמרכז הדרכה המחנך, מטייל, מדריך ושומר על ערכי הטבע באזור הרי יהודה והרי ירושלים. להקמת בית ספר השדה סייעו מתנדבים, בני נוער וסטודנטים. ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, סייע בפריסת קו חשמל מירושלים למקום וגם מועצת פועלי ירושלים סייע בעבודות הפיתוח. בית הספר נפתח בחנוכה 1969. בן-מאיר ומשפחתו היו תושבי הקבע היחידים במקום, הם התגוררו במבנה שהקימה במקור הכנסייה הרוסית. בבית הספר התארחו בקביעות קבוצות של תלמידים ומדריכים. בשנת 1972 החלה הקמתם מבני מגורים עבור החניכים, כאשר ראש עיריית בית ג'אלה, שהיה קבלן בנייה, הוזמן לעסוק במלאכת הבנייה. במקום התקיימו גם מחנות קיץ של "נוער שוחר מדע".
בתחילת שנות ה-70 הגה בן-מאיר תוכנית להקמת יישוב קבע בהר גילה, לעובדי החברה להגנת הטבע, אנשי רשות שמורות הטבע ואנשי כוחות הביטחון, שבמרכזו שני מוסדות מוסד אזרחי, בית ספר שדה, ומוסד חינוכי צבאי. הרעיון יצא לפעול בשנת 1975 כחלק מתוכנית לעיבוי היישובים סביב ירושלים. בשנת 1979, הוקם ועד היישוב כאגודה עות'מאנית, כמזכיר היישוב מונה בן-מאיר.
ביוגרפיה > פועלו בתחום השירה

בן-מאיר החל לפרסם את שיריו בגיל 15, בעיתון הארץ. הוא זכה בפרס קרן לספרות יפה של עיריית ירושלים על ספרו "בית ג'אלה", בפרס קרן לספרות יפה מטעם עיריית תל אביב בשנת 1988, וב-2007 זכה בפרס היצירה לסופרים עבריים. במשך השנים נהג גם להנחות אירועים ספרותיים וערבי שירה. בשנת 2006 ערך ספר שירים של המשורר המנוח, חתן פרס ישראל אמיר גלבע, שהיה ידידו. הספר "הכל הולך: רישומים יומניים בעונה מאוחרת" יצאה בהוצאת קשב לשירה בסיוע גבריאלה גלבע, אלמנת המשורר.
יורם בן-מאיר נפטר בביתו שבהר גילה, לאחר מחלה קשה, בכ"ה בסיון תש"ע, 7 ביוני 2010. הוא הובא למחרת למנוחות בבית העלמין במושב יודפת . הותיר אחריו אשה, שתי בנות ונכדים.
ספריו

בגלגל האור: שירים (תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"ג 1962)
בחתימת "ל. יורם"
ישראל שלי: אנציקלופדיה לידיעת המולדת בצבעים (תל אביב: א' לוין-אפשטין, 1964)
תורגם לאנגלית: My Israel: from Dan to Eilat in colour (Tel-Aviv: E. Lewin-Epstein, 1965)>
חלום של שחרית: שירים (תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ו 1976)
כתר קוצים (תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ט 1979)
היכל קן־ציפור: שירים (תל אביב: ספרית פועלים, 1982)
בית ג'אלה: קול ורוח ודבור: שירים (ירושלים: כתר, 1989)
זכה בפרס הקרן לספרות יפה ירושלים
מקס מתהלך על המים (תל אביב: קשב לשירה, תשס"ה 2005)
ונתתי תכלת בחול: אסופת שירים 1962–2007 (תל אביב: קשב לשירה, תשס"ח 2007)
ונהר הירקון יצא מעדן (תל אביב: קשב לשירה, תשס"ט 2009)
שירים מחיים רבים (תל אביב: קשב לשירה, תשע"ב 2012)
אות על פני המים (תל אביב: קשב לשירה, תשע"ד 2014)
לקריאה נוספת

בן-מאיר, פיצי יהורם. קול מחלול על החול. פנים: כתב-עת לתרבות, חברה וחינוך, גל' 45 (ינואר 2008), עמ' 82–102 <המשורר מספר על השכונה התל אביבית בה נולד וגדל>
הולנדר, אורי. ישנו שיר, וכל השאר אינו אלא העדרו: עם מותו של המשורר יהורם בן מאיר. הארץ, תרבות וספרות, ו' בתמוז תש"ע, 18 ביוני 2010, עמ' 1
סומק, רוני. "כאן ועכשיו" - שירים. במחנה, 27 בדצמבר 1989, עמ' 41.
ניר, אלחנן. בתרמילו יש מילה. מקור ראשון, שבת, כ"ז בכסלו תשס"ח, 7 בדצמבר 2007, עמ' 10–11
ניר, אלחנן. השירה עבורי היא תפילה. מקור ראשון, שבת, ו' בתמוז תש"ע, 18 ביוני 2010, עמ' 8 <שבעה למותו>
ניר, אלחנן. שיר שנתן לו מותו. מקור ראשון, שבת, גל' 760 (ח' באדר תשע"ב, 2 במארס 2012), עמ' 14.
עברון, רם. מלים שהן מקום חיים: רם עברון מראיין את יורם בן-מאיר. ידיעות אחרונות, המוסף לשבת, ל' בניסן תשמ"ט, 5 במאי 1989, עמ' 25, 27
אורי הולנדר, חליל היה למקס, באתר הארץ, 28 באפריל 2009
אורי הולנדר, פרלודים | ישנו שיר, וכל השאר אינו אלא העדרו - עם מותו של המשורר יהורם בן מאיר, באתר הארץ, 17 ביוני 2010
הערות שוליים

1 2 3  מנחם תלמי, העיבוי של הר גילה, מעריב, 17 באוקטובר 1975
↑  שפי גבאי, בי"ס שדה, מוסד נוטע אהבת הארץ והטבע, דבר, 13 ביוני 1966
↑  צפרירה נור, פיצ'י: "מלך", משורר ופילוסוף, מעריב, 11 במאי 1984
↑  צבי אילן, בית ספר שדה הוקם בראס בית-ג'אלה, למרחב, 22 במאי 1969
↑  ישראל כהן, בי"ס שדה בהר גילה ייפתח בחנוכה, דבר, 23 באוקטובר 1969
↑  צבי אייל, בית-ספר הר-גילה פותח שעריו, למרחב, 12 בנובמבר 1969
↑  הר גילה - מרכז ללימוד הרי יהודה וירושלים, דבר, 27 באוקטובר 1972
↑  עמוס לבב, בהר גילה גילו כי מחשבים עדיפים מבריכת שחיה, מעריב, 25 ביולי 1976
↑  מדינת ישראל - משרד הפנים - אישור רישום אגודה עות'מאנית, מעריב, 26 באוקטובר 1982
↑  פרס סוקלוב יוענק היום, מעריב, 28 ביולי 1988
↑  חגי חיטרון ושירי לב-ארי, דורי מנור, שז ונתן שחם בין הזוכים בפרס היצירה, באתר הארץ, 6 במרץ 2007
↑  שירי לב-ארי, מפגשים בין משוררים למלחינים, באתר הארץ, 5 בפברואר 2008
מיה סלע, פסטיבל המשוררים במטולה: פרס טבע לשירה הוענק למשוררת יודית שחר, באתר הארץ, 31 במאי 2009
↑  רשימה שכתב לזכרו של אמיר גלבע - יורם בן-מאיר, שיח על אמיר, מעריב, 12 באוקטובר 1984
↑  פיצ'י יהורם בן מאיר, אל נכח שירים בכתב ידו של אמיר גלבע, באתר הארץ, 16 באפריל 2006
↑  משה שמיר, אהבה - וקץ בה, מעריב, 7 בספטמבר 1979
↑  סקירה: חיים גורי, המקום שאהבנו ושלשלת הקבלה, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2009
↑  סקירה: ארז שוייצר, שירי סוף הדרך: על "שירים מחיים רבים" ו"פחיתה", באתר הארץ, 12 ביוני 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309315005171  LCCN: n88288878  VIAF: 76602613   WorldCat (עם VIAF): 76602613
תדע כל אם עברייה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  עמוס הראל
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  עיון, אסטרטגיה צבאית, מלחמה
 הוצאה
 הוצאה:  כנרת זמורה-ביתן
 תאריך הוצאה:  2013
 מספר עמודים:  384
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003519921
הציטוט המלא של "תדע כל אם עברייה" על קיר בכניסה לבסיס הקליטה והמיון של צה"ל
תדע כל אם עברייה: קווים לדמותו של צה"ל החדש הוא ספר עיון מאת העיתונאי עמוס הראל, הכתב הצבאי של עיתון הארץ העוסק בהכשרת חיילי חיל הרגלים בצה"ל. הראל בוחן באמצעותם מספר תופעות, שסעים ודילמות ביחסי החברה והצבא במדינת ישראל ובהם: התנדבות מול השתמטות, חיבוק מול קשיחות, דתיים מול חילונים, ותיקים מול חדשים, וכן הפן הצבאי של הסכסוך הישראלי-פלסטיני. כן סוקר הספר את השפעות המצב המורכב בו נתון צה"ל על תפקודו בלחימה בשטחים בשנות ה-2000, מלחמת לבנון השנייה, הלחימה בדרום לבנון ובמבצע עופרת יצוקה.
שם הספר

שם הספר הוא פרפרזה מנאומו של דוד בן-גוריון משנת 1963: "לא די שיידע המפקד את מלאכתו. עליו להיות אוהב את האדם, שחיי הפקוד שלו יהיו יקרים לו והחייל שנשלח אליו יהיה יקר לו, שיאהב אותו. רק מפקד כזה ימצא בפקודיו מסירות-הנפש שתוליכם לכל אשר ישלח אותם. אם המפקדים יעוררו את האמון, את הדבקות ואת האהבה בחיילים שלהם - אזי תדע כל אם עבריה כי הפקידה את גורל בניה בידי המפקדים הראויים לכך." המשפט "תדע כל אם עברייה שהפקידה את גורל בניה בידי מפקדים הראויים לכך" הפך לסיסמה צה"לית שהתנוססה בבסיסי צה"ל כקריאה למפקדים לנהוג באחריות כלפי פקודיהם.
כריכת הספר

הצילום על הכריכה מראה את מפקד המחלקה אילק סהלו (לימים חלק מלהקת "קפה שחור חזק") בשעה שהוא טופח בחיבה על לחיו של סהר פילו, אחד מפקודיו במחלקתו, בטקס הענקת כומתה. עמוס הראל כתב כי בחר בתמונה זו לעיטור כריכת הספר, מכיוון שהניגוד בין צבע העור והגובה בין מפקד המחלקה לפקודו, מייצג לדעתו את "צה"ל החדש".
תיאור

במשך שנה ליווה הראל באופן צמוד את פלוגת המסלול בגדוד 931 שבחטיבת הנח"ל, למן הרגע בו התגייסו חייליה כטירונים לצה"ל בנובמבר 2011, ועד לגמר המסלול בתום תעסוקה מבצעית בחברון. הספר סוקר את השינויים שעברה הטירונות וההכשרה של חיל הרגלים בצה"ל למן שנות השבעים שלאחר מלחמת יום הכיפורים ועד ימינו אלה. הוא מתאר את הדילמות הפיקודיות עמן התמודדו מפקד הפלוגה, סרן אור כספי, וסגל מפקדיה. בספר מרואיינים בהרחבה הקחצ"ר, תא"ל איתי וירוב, אשר כמפקד בסיס האימונים של הצנחנים חולל שינוי יסודי בהכשרת לוחם החי"ר בצה"ל והוא אביה מולידה של "הטירונות המתגמלת" וממשיכו בהנחלת השינוי לצה"ל, תא"ל אהרון חליוה. כן מרואיינים אופק בוכריס, אשר פיקד על חטיבת גולני, אמיר אבולעפיה ויהודה פוקס, ששימשו כמפקדי חטיבת הנח"ל בעת כתיבת הספר, אריה נייגר, אביב כוכבי, מפקד בה"ד 1, ערן ניב והרמטכ"ל בעת כתיבת הספר, בני גנץ.
הראל ערך מחקר שהתנהל לסירוגין בקרב חיילי פלוגה ב', בשטחי האש, המטווחים ועמדות המוצבים בחברון ובמשרדי המטה הכללי של צה"ל במגדלי הקריה בתל אביב. הספר, פרי מחקרו, מציג תמונה מורכבת הכוללת את ההתלבטויות והוויכוחים בדרגים הבכירים ביותר על דמותו ותפקידיו העתידיים של הצבא.
הערות שוליים

↑  עמוס הראל, "תדע כל אם עברייה", כנרת זמורה ביתן, 2013, עמודים 364–365.
↑  עמוס הראל, "תדע כל אם עברייה", כנרת זמורה ביתן, 2013, עמוד 225.
↑  עמוס הראל, "תדע כל אם עברייה", כנרת זמורה ביתן, 2013, עמודים 219–220.
↑  עמוס הראל, "תדע כל אם עברייה", כנרת זמורה ביתן, 2013, עמודים 226–227.
↑  דוד בן-גוריון, "עם פרידה" - נאום הפרידה מצה"ל עם פרישתו מתפקיד שר הביטחון ב-2 ביולי 1963
↑  עמוס הראל, "תדע כל אם עברייה", כנרת זמורה ביתן, 2013, עמוד 191.
↑  עמוס הראל, "תדע כל אם עברייה", כנרת זמורה ביתן, 2013, עמוד 66.
↑  בהם מפקד מחלקה 2 בפלוגה, אילק סהלו, שתמונתו מופיעה על כריכת הספר - עמוס הראל, "תדע כל אם עברייה", כנרת זמורה ביתן, 2013, עמוד 100.
↑  עמוס הראל, "תדע כל אם עברייה", כנרת זמורה ביתן, 2013, עמודים 27-31.
↑  עמוס הראל, "תדע כל אם עברייה", כנרת זמורה ביתן, 2013, עמוד 38.
↑  עמוס הראל, "תדע כל אם עברייה", כנרת זמורה ביתן, 2013, עמוד 110.
↑  עמוס הראל, "תדע כל אם עברייה", כנרת זמורה ביתן, 2013, עמוד 312.
↑  עמוס הראל, "תדע כל אם עברייה", כנרת זמורה ביתן, 2013, עמודים 34-37.
↑  עמוס הראל, "תדע כל אם עברייה", כנרת זמורה ביתן, 2013, עמוד 37, אביב כוכבי: "התפתחה בצנחנים אחרי טראומת 73' תרבות ספרטנית, חסרת פרופורציות. התרבות הזו קידשה את הקושי כקושי ואת הלחץ כלחץ ובעצם החמיצה את העניין הכי משמעותי שלימים תיקנו בחטיבה, שהוא הצורך לבנות איתנות ואפקטיביות לחימה. אנשים לא שמו לב שטיפוח מופרז של הקשיחות דיכא את פיתוח היכולת המקצועית. התוצאה הייתה שלגדודים התגייסו פלוגות עם תשעים לוחמים וסיימו עם ארבעים — והמפקדים היו מרוצים כי לכאורה העמידו סיירת. אבל כשעלית עם הפלוגה לקו בגבול לבנון, בזרעית, התברר שאין לך מספיק לוחמים כדי להוציא כל לילה מארב, מפני שעומס המשימות כבד מדי בהשוואה למספר החיילים. ככה גם גידלו אותי בחטיבה, על אותו די־אן־איי, אם כי קצת יותר מרוכך. לאט לאט הבנו שאי אפשר להמשיך עם נשר של 40 או 50 אחוזים. הבנו בהדרגה שכל מהות ההכשרה היא ליצור לוחם עם ביטחון עצמי ורמת מסוגלות גבוהה. אין שום סתירה בין להיות מפקד קשוח לבין להיות אנושי".
↑  עמוס הראל, "תדע כל אם עברייה", כנרת זמורה ביתן, 2013, עמודים 354-355.
↑  עמוס הראל, "תדע כל אם עברייה", כנרת זמורה ביתן, 2013, עמוד 135, בני גנץ: "אני דווקא מתרשם מהאיתנות שלהם. ההכשרה המקצועית של הלוחם היום טובה יותר מזו שאני עברתי בצנחנים. הכניסה לתהליך הזה, בטירונות, מעט איטית. אבל עד שהם מגיעים לגדודים הם כבר מוכנים. החי"רניקים הולכים בתרגילים גדודיים 120 קילומטרים בשבוע, עם משקל כבד על הגב, בלי להתלונן".
↑   אמיר אורן, הביטוח או החיים, באתר הארץ, 31 במרץ 2013.
חייקה גרוסמן

חייקה גרוסמן בתמונה מתוך תעודת הזיהוי המזויפת שלה, בסביבות 1941
חייקה גרוסמן עם בעלה מאיר ובתה הבכורה, לאה. תחילת שנות ה-50
שלט הנצחה לחייקה גרוסמן ברחוב חייקה גרוסמן בפתח תקווה
חַייקָה גרוסמן-אוֹרְקין (20 בנובמבר 1919, ביאליסטוק, פולין – 26 במאי 1996, קיבוץ עברון, ישראל) הייתה מנהיגה ציונית, מראשי תנועת השומר הצעיר בתקופת מלחמת העולם השנייה, פרטיזנית וחברת מחתרת בגטאות ליטא ופולין. לאחר המלחמה הייתה מראשי הוועד היהודי המרכזי של יהודי פולין, ובישראל שימשה אשת ציבור בתפקידים רבים: ראש המועצה האזורית געתון (האישה הראשונה שכיהנה כראש מועצה אזורית), חברת הכנסת ה-7, ה-8, ה-9 וה-11 מטעם סיעות מפ"ם והמערך, סגנית יושב ראש הכנסת, ופעילה במפעל להנצחת השואה. פעלה לחקיקת חוקים חברתיים ולקידום אוכלוסיות חלשות.
נמנתה עם מדליקי המשואות ביום העצמאות ה-45 למדינת ישראל.
ילדות ונעורים בפולין

חייקה גרוסמן נולדה בביאליסטוק ב-20 בנובמבר 1919, בת לנחום וללאה לבית אפלבוים, אחותם הצעירה של בצלאל ומרים. הייתה זו משפחה יהודית אמידה ששילבה מסורת עם רעיונות ההשכלה, בדומה למשפחות רבות בביאליסטוק. מצד אביה הייתה נצר למשפחת תלמידי חכמים, מורים וסוחרים. לפני מלחמת העולם הראשונה עלו לארץ ישראל מרבית בני המשפחה, ביניהם סבה שהיה רב וסבתה. הסב עסק בלימוד תורה ונפטר כחצי שנה לפני עלייתה ארצה, וסבתה האריכה ימים ונפטרה בגיל 92. מבחינה חיצונית דמתה לאביה: שיערה הבהיר ועיניה הכחולות שיוו לה חזות פולנית, שלימים הצילה את חייה. משפחת אמה כללה ציונים, בונדיסטים ודתיים אדוקים. אבי האם היה חסיד של הרבי מקוצק והיה מלמד ב"חדר". אחיה הבכור בצלאל עבד עמו בבית החרושת המשפחתי; גרוסמן מיעטה לספר על האח וראתה בו ניגוד גמור לערכיה. אחותה הייתה קרובה אליה, והיא ראתה בה נערה חברותית ומלאת חיים, השונה ממנה מאוד. אחיה גויס לצבא האדום ערב הפלישה הנאצית ולא שב; אחותה חיה במסווה בצד הארי ושרדה.
בימי נעוריה חיו בביאליסטוק כ-115,000 תושבים, יותר ממחציתם יהודים. כלכלת העיר התבססה על תעשיית הטקסטיל, שנייה בגודלה לזו שבעיר לודז'. מרבית בתי החרושת היו בבעלות יהודית והעסיקו פועלים פולנים. הקהילה התאפיינה ברבגוניות פוליטית, לאומית ותרבותית. מרבית התנועות והמפלגות היהודיות בפולין פעלו גם בביאליסטוק. המפלגה הדומיננטית הייתה הבונד ותנועת הנוער הגדולה הייתה השומר הצעיר. בעיר פעלה גם הגימנסיה העברית מהידועות והנחשבות בפולין. משפחת גרוסמן שיקפה הווי זה. האב היה בעל מפעל בינוני לעורות בעיירה סוקולסקי, שימש כגבאי בבית הכנסת והחזיק בהשקפת עולם חילונית עם זיקה לסוציאליזם. האם הייתה עקרת בית. בבית דיברו עברית ויידיש, הלימודים בבית הספר התקיימו בשפה העברית, מעט בפולנית, בלטינית ובגרמנית. בתנועה דיברו עברית. עד פרוץ מלחמת העולם השנייה היו התרבות הפולנית והעם הפולני זרים כמעט לחלוטין לגרוסמן. על אף שמרבית פועליו של אביה היו פולנים, היא נמנעה מלבקר בבית החרושת, שכן ראתה בו הפרה בוטה של העקרונות הסוציאליסטיים. בעקבות שביתה שהתקיימה במפעל ניתקה את יחסיה עם אביה למשך שבועיים.
היא למדה בגן עברי ואחר כך בבית הספר העממי של רשת החינוך העברי "תרבות", ומכיתה ו' למדה בגימנסיה העברית של הרשת. עד הכיבוש הסובייטי הייתה שפת הלימוד עברית והמורים התאמצו לשלב את תרבות העולם המערבי ואת רוחות ההשכלה שנשבו באותה עת, עם לימודי היהדות. היא הצטיינה בלימודיה ואהבה במיוחד ללמוד תנ"ך וספרות. את ילדותה בילתה בחיק משפחתה ובהתבודדות ביער הסמוך, ששם הרבתה לקרוא. כמו כן אהבה לרקוד ולהחליק על הקרח.
בתנועת השומר הצעיר > כחניכה בתנועה

בדומה למרבית בני ובנות גילה בביאליסטוק, הצטרפה לתנועת הנוער של השומר הצעיר, שבסיסה בעיר היה הגימנסיה העברית שמשכה את לבם של עילית הנוער היהודי בעיר. תחילה השתייכה ל"גדוד הסנה". כשהייתה בת 14 התמנה מאיר אורקין בן ה-19 למדריך הגדוד שלה. בין השניים נרקמה ידידות שלימים הפכה לזוגיות. במרץ 1936 עלה אורקין לארץ ישראל. השניים השתדלו לשמור על קשר באמצעות מכתבים.
גרוסמן העמיקה את מעורבותה ופועלה בתנועה והדריכה את גדוד "תל עמל". היא נחשפה לתפישות עולמם של דב בר בורוכוב, קרל מרקס וזיגמונד פרויד, אך בעיקר נשבתה ברעיונות הסוציאליסטיים והציוניים.