המוות בשפה העברית
ציון מותו של אדם

המילה הבסיסית לתיאור מותו של אדם היא "מת", אך יש ביטויים נוספים, הקשורים גם לדרך שבה נגרם מותו, ושנוצרו כתחליפים מעודנים יותר, שבהם המוות רק נרמז:
נהרג – בלשון המקרא וחז"ל, כאשר המוות נעשה בידי אדם. אך היום משתמשים במילה גם למתים בגלל מקרים בלתי צפויים, כמו אסונות.
נרצח – כאשר המוות נגרם על ידי רצח מתוך כוונה תחילה על ידי אדם אחר.
נספה – בדרך כלל מתייחס למוות אשר נגרם עקב תאונה או אסון. בשימוש רווח במיוחד בהתייחסות לקורבנות השואה.
נפל – מיוחס לחייל שמת בשדה הקרב, או בעת עמידה על המשמר.
חלל – מי שמת בקרב או חייל שנפל (חלל מערכות ישראל).
התאבד – מיוחס לאדם שהרג או המית את עצמו.
שלח יד בנפשו, איבד (את) עצמו לדעת – ביטויים נרדפים שמיוחסים לאדם שהתאבד.
נפטר – קיצור של הביטוי "נפטר מן העולם" המופיע בתלמוד הבבלי, למשל במסכת כתובות, דף ק"ד, עמוד א': "דאמר רבי חייא בר גמדא אמר ר' יוסי בן שאול: בשעה שהצדיק נפטר מן העולם, אומרים מלאכי השרת לפני הקב"ה: רבש"ע, צדיק פלוני בא", ובמסכת יומא, דף ל"ח, עמוד ב': "אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן – אין צדיק נפטר מן העולם עד שנברא צדיק כמותו". יש המפרשים את הביטוי כפטירתו של האדם מעול מצוות, ולפיכך משתמשים בו לגבי יהודים בלבד, אף על פי שאין לכך ראיה מן המקורות.
הלך לבית עולמו, הלך לעולמו – על-פי מגילת קהלת, פרק י"ב, פסוק ה': "כי הולך האדם אל בית עולמו וסבבו בשוק הסופדים". משמעות הביטוי "בית עולם" הוא "בית נצחי", והכוונה היא לקברו של האדם. הקיצור "הלך לעולמו" נוצר כשיבוש של הביטוי מספר קהלת, אם כי כיום הוא נפוץ יותר. בספר במדבר רבה י׳:ד׳ נכתב "הַיְתוֹמִים הוּא אוֹמֵר שֶׁאֵינָן יוֹדְעִין לִטְעוֹן, וְעוֹד שֶׁאֵין יוֹדְעִין בְּעֵסֶק אֲבִיהֶם, שֶׁבֵּית דִּין טוֹעֲנִין בִּשְׁבִילָן, הֱוֵי: אֶל דִּין כָּל בְּנֵי חֲלוֹף, זֶה בְּנֵי הַמֵּת שֶׁחָלַף וְהָלַךְ...לְבֵית עוֹלָמוֹ."
נאסף אל אבותיו, שכב עם אבותיו, נאסף אל עמיו – ביטויים המופיעים פעמים רבות בתנ"ך (למשל: ספר בראשית, פרק כ"ה, פסוק ח'; ספר בראשית, פרק מ"ט, פסוק ל"ג; ספר שופטים, פרק ב', פסוק י'; ספר מלכים א', פרק י"א, פסוק כ"א ומקומות נוספים). מקור הביטוי הוא במנהגי הקבורה בתקופת בית ראשון. למשפחות ממעמד גבוה הייתה מערת קבורה. את המת היו מכניסים לתוך המערה ומחכים עד שכל הבשר ייעלם. כאשר היו צריכים לקבור במערת הקבורה מת נוסף, היו אוספים את עצמות המת הקודם למאספה יחד עם עצמות בני משפחתו הקודמים וחוזר חלילה. ומכאן הביטוי נאסף אל אבותיו. מערות קבורה שבהן היה נוהג זה בשימוש ניתן לראות עד היום באזור כתף הינום בירושלים.
נפח את נשמתו, הוציא את נשמתו – יש בביטוי זה הד לתפיסה הדואליסטית, שעל-פיה המוות הוא הפרדת הנשמה (הנפש) מן הגוף.
הלך בדרך כל הארץ – המקור בדברי יהושע בן נון: "וְהִנֵּה אָנֹכִי הוֹלֵךְ הַיּוֹם בְּדֶרֶךְ כָּל־הָאָרֶץ" (ספר יהושע, פרק כ"ג, פסוק י"ד) ובדברי דוד המלך: "אָנֹכִי הֹלֵךְ בְּדֶרֶךְ כָּל־הָאָרֶץ" (ספר מלכים א', פרק ב', פסוק ב').
הלך בדרך כל חי, הלך בדרך כל בשר – וריאציות של "הלך בדרך כל הארץ".
הוציא את ימיו – בביטוי זה יש הד לאמונה כי ימיו של האדם קצובים מלידתו, וכי המוות מתרחש כשמספר הימים הקצוב כלה.
שָׁבַק חיים לכל חי (לעיתים בקיצור שבק חיים) – ביטוי שמקורו בארמית, ומשמעו הותיר (שבק) את החיים (החיוּת) לכל היצורים החיים האחרים מלבדו. בלשון עקיפה – לו עצמו כבר אין חיים. מקור הביטוי תקופת הגאונים. נודע ביהודה מהדורא תנינא, אורח חיים י״ז:ג׳: "ואחר ששבק חיים לכל ישראל מכר בנו כל הבית לאיש אחר ועתה שואל הלוקח אם מותר לעשות מחדר הזה בית יין שרף וגם מקוה לטבול בו".
הסתלק מן העולם – מיוחס בדרך כלל לצדיקים. שמות רבה נ״ב:ג׳: "דָּבָר אַחֵר, וַיָּבִיאוּ אֶת הַמִּשְׁכָּן, הֲדָא הוּא דִכְתִיב: עוֹז וְהָדָר לְבוּשָׁה וַתִּשְׂחַק לְיוֹם אַחֲרוֹן, מַהוּ לְיוֹם אַחֲרוֹן, שֶׁכָּל מַתַּן שְׂכָרָן שֶׁל צַדִּיקִים מְתֻקָּן לָהֶם לָעוֹלָם...הַבָּא, הֱוֵי: וַתִּשְׂחַק לְיוֹם אַחֲרוֹן, מַעֲשֶׂה בְּרַבִּי אַבָּהוּ שֶׁהָיָה מִסְתַּלֵּק מִן הָעוֹלָם וְרָאָה כָּל הַטּוֹב שֶׁמְתֻקָּן לוֹ לָעוֹלָם הַבָּא, הִתְחִיל שָׂמֵחַ וְאָמַר כָּל אִלֵּין דְּאַבָּהוּ".
החזיר נשמתו לבורא, החזיר נשמתו לבוראו, החזיר נשמתו לבורא עולם.
נתבקש לישיבה של מעלה או נקרא לישיבה של מעלה – ביטוי לאמונה כי נשמתו של אדם צדיק זוכה לשבת עם האל ומלאכי השרת שלו. בית אהרן, השמטות א׳:ח׳ : "א"א מו"ר זצוק"ל טרם ששם פעמיו לדרך ההוא שנתבקש בשם לישיבה של מעלה אמר לי בזה"ל."
איננוּ, איננוּ עִמָנו – בעקבות הנאמר על חנוך: "ויתהלך חנוך את האלוהים ואיננו כי לקח אותו אלוהים". מקובל בעיקר במודעות אבל.
נצחו אֶראֶלים את המְצוֹקים – בעקבות הסיפור התלמודי (תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ק"ד, עמוד א') על פטירתו של רבי יהודה הנשיא: "אראלים (= מלאכים) ומְצוּקים (= צדיקי הדור) אחזו בארון הקודש, ניצחו אראלים את המצוקים ונִשבָּה ארון הקודש".
מת מיתת נשיקה – מת בשיבה טובה במוות טבעי ללא ייסורים. במסכת ברכות מתוארת המיתה ממחלת האסכרה כקשה ביותר ולעומתה מיתת נשיקה היא הקלה ביותר ”נשיקה דמיא כמשחל בניתא מחלבא” (ברכות|ח|א) רש"י מפרש את הגמרא "כמושך נימת שער מתוך החלב". כלי יקר על בראשית כ״ג :ב׳:א׳: "ויש מיתת נשיקה והוא מיתת הצדיקים שמתים בנשיקה, והוא לשון חיבור, וענינה כאשר תעלה מחשבתם ונשמתם ותדבק למעלה בשכל הפועל, כיוון שעלה שוב לא ירד, כי תישאר נשמתו מחוברת שמה."
ללא רוח חיים – ביטוי שכיח כאשר אדם נמצא מת. שו"ת במראה הבזק חלק שלישי ס״ט:ד׳: "בעת המשוער לפטירתה לא היו בני משפחה בבית ונמצאה על ידי עוזרת גויה ללא רוח חיים."
מצא את מותו – שיבוש של "מְצָאוֹ מותו".