stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נח מוזס
קריירה מקצועית > פועלו בעיתון ידיעות אחרונות

אביו, שהיה מחלוצי תעשיית הטקסטיל בארץ ובנקאי, התפרס לענף המו"לות, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה. זמן קצר לאחר שאביו קנה את העיתון "ידיעות אחרונות", ובעקבות הקשיים בהוצאתו, נרתם נח מוזס לעזרה, והתמנה לעורך האחראי הראשון של העיתון, מ-1939 ועד למותו ב-1985.
נקודת מפנה חשובה חלה ב-15 בפברואר 1948, כשהוקם העיתון "מעריב" על ידי מי שהיה עד אז עורך "ידיעות אחרונות", עזריאל קרליבך, שמשך אחריו את הרוב המכריע של עובדי המערכת, הדפוס והמנהלה של "ידיעות אחרונות". "מעריב" נטל עמו גם את קהל הקוראים של "ידיעות אחרונות", שתפוצתו ירדה כמעט לאפס. את הידיעה על עזיבת העובדים לטובת הקמת העיתון החדש קיבל מוזס בהיותו בניו-יורק, שם ייצג את העיתון באו"ם. הוא שב מיידית לישראל, ויצא למלאכת השיקום.
אביו של נח ובעל העיתון, יהודה מוזס, הטיל על נח ועל בן דוד רחוק שלו, דב יודקובסקי, לשקם את העיתון, להיאבק ב"מעריב", ולהחזיר לעצמו את קהל הקוראים. יודקובסקי נמצא באותה עת בירושלים הנצורה ויכול היה לסייע רק בהוצאת מהדורה ירושלמית של העיתון. בתום המצור ירד יודקובסקי לתל אביב, בינו לבין מוזס התפתחה שותפות שנמשכה 37 שנים, והביאה את "ידיעות אחרונות" למעמד "העיתון של המדינה". מעמד יחיד במינו בעיתונות העולמית - אין אף מדינה דמוקרטית שבה עיתון אחד הגיע לחשיפה של יותר ממחצית האוכלוסייה.
יודקובסקי היה העורך בפועל הממונה על המערכת, ומוזס היה המנהל האחראי על המנהלה הדפוס וההפצה. אך בפועל חלקו השניים את שני התפקידים. יודקובסקי היה מעורב בענייני הניהול והשיווק, ומוזס היה מעורב בענייני המערכת. הוא השתתף כל השנים בישיבות היומיות של המערכת. השניים נהגו שלא לעזוב אף פעם את הארץ יחדיו, וכשנעדר האחד השגיח השני על כל ענייני העיתון.
למוזס היו רעיונות שיווקיים מקוריים, שהביאו לקידום העיתון, בהם: חלוקת תוספת מיוחדת לעיתוני סוף שבוע של דפים מודפסים בצבע שהצטרפו יחד לאלבום: מפות, תמונות אמנות, ארכאולוגיה מקראית ועוד. בנוסף, הגביר את ההפצה על ידי חלוקת מוצרים מוזלים כמו פטיפונים.
לצידו, גם יודקובסקי היה מעורב בענייני הניהול והשיווק. אחד מרעיונותיו המקוריים היה לחבר את המוסף היומי בסיכה - דבר שהגדיל את תפוצת העיתון בכ-3 אחוזים ביום אחד. גם מוזס וגם יודקובסקי עקבו אחר הנעשה בשוק הספרים בעולם, וטרחו רבות להשגת פרסום בלעדי של ספרים מעניינים שהתגלו כמקדמי תפוצה מובהקים. על אלה נמנו זכרונותיה של אשת פארוק, מלך מצרים, זיכרונות ג'קלין קנדי ועוד.
מוזס היה מעורב גם בהשגת סיפורים בלעדיים, באמצעות קשרים שקיים עם צמרת המדינה.
בשנת 1975, ייסד את מבצע "העובד המצטיין", לעובדים מצטיינים בתעשייה ובשירותים, על תרומתם ועל היותם דוגמה אישית לחבריהם לעבודה. התחרות קיימת לאורך השנים, מאז ועד היום.
קריירה מקצועית > פועלו למען קירוב לבבות ועזרה לזולת

אחד המפעלים החשובים ביותר שיזם נח מוזס היה הוצאת התלמוד הבבלי במהדורה עממית, במחיר שווה לכל נפש. עד אז היו כרכי התלמוד יקרים ורק מעטים יכלו לרכשם.
מוזס ורעייתו פולה נהגו להזמין לביתם את עובדי המערכת בשבתות ודאגו לתת להם הרגשה משפחתית, שכללה מתן הלוואות בשעת משבר, טיפול רפואי אצל מיטב המומחים ועוד.
חיים אישיים

נח נישא לפולה, בתו של נחמן הייפלר, ב-1948, שעזרה לו בטיפול אישי בעובדים ובנצרכים.
לבני הזוג מוזס נולדו ארבעה ילדים:
בפברואר 1959 נדרס בנו הבכור, גלעד, על ידי אוטובוס, בגיל 9, ונפצע קשה. מאמצי הרופאים להצילו עלו בתוהו ולאחר כחודש הוא נפטר.
ארנון מוזס העורך האחראי השני של העיתון.
ג'ודי ניר מוזס שלום היא עיתונאית והייתה נשואה לשר סילבן שלום.
תמי מוזס-בורוביץ' היא אשת עסקים בתחום התקשורת, נשואה לדדי בורוביץ', שהיה מבעלי השליטה ב"אל על".
ב-25 בספטמבר 1967, כשבנו ארנון היה בן 14, הוא הרשה לו לנהוג ברכבו כשהוא לצדו. ארנון איבד שליטה על הרכב ודרס למוות את הילדה רחל שבי בת ה-10, שצעדה על המדרכה. בתחילה הועמד לדין על רשלנות ברמה פחותה, אך לאחר שאביה של הילדה עתר לבג"ץ, הוא הועמד לדין באשמת רשלנות פושעת, הורשע בגרימת מוות ברשלנות ונדון לשנת מאסר. לאחר חמישה חודשי מאסר שוחרר מוזס הודות לקציבת עונשו בידי הנשיא זלמן שזר.
נח מוזס היה רק אחד מארבעת היורשים של יהודה מוזס, אך שלושת אחיו לא היו מעורבים בענייני העיתון. רק לאחר מותו החלה מלחמת הירושה, שבה נטלו חלק מצאצאיהם, עד שבנו ארנון ("נוני") גבר על כולם והשתלט על העיתון.
מוזס נדרס ביום הושענא רבה על ידי אוטובוס, כשחצה את הכביש מול בית ידיעות אחרונות. למחרת, בשמחת תורה ה'תשמ"ו (7 באוקטובר 1985) נפטר מפצעיו, והוא בן 73. נקבר בבית הקברות קריית שאול.
הנצחה

בעקבות מותו, שונה קטע מרחוב 'נחלת יצחק' ל'מוזס' במקום בו עמד אז בניין "ידיעות אחרונות", ובהמשך שונה לרחוב 'מוזס יהודה ונח'.
הרחוב שבו התגורר, בשיכון ותיקים ברמת גן, ושבו דרס בנו ארנון (נוני) למוות את הילדה רחל שבי, נקרא על שמו, למורת רוחם של משפחת הילדה שנדרסה.
בשנת 2016, עם מעבר בית "ידיעות אחרונות" לראשון לציון, נקרא על שמו הרחוב שבו הוקם בית העיתון.
פרס "העובד המצטיין", שיוסד על ידי מוזס, נקרא על שמו.
מחלקה לתקשורת ועיתונאות על שמו באוניברסיטה העברית בירושלים
הערות שוליים

1 2 3    אביעזר גולן, נח מוזס: עורך, מגשים - ואדם, באתר "ידיעות אחרונות", 7 באוקטובר 2021
↑  פרק 4: שיטת נח מתוך שיטת ידיעות אחרונות באתר העין השביעית
↑  העובד המצטיין, באתר www.haoved.co.il
↑  ילד נפצע קשה בתאונת דרכים, דבר, 12 במרץ 1959
↑  חיים גלעד מוזס, דבר, 6 באפריל 1959
↑  נהג אגד נאשם במותו של גלעד מוזס, חרות, 7 באפריל 1959
↑  בת 10 נהרגה בתאונת דרכים, מעריב, 26 בספטמבר 1967
↑  נח מוזס ובנו נאשמים, מעריב, 30 באוקטובר 1967
↑  ניתן צו על תנאי, מעריב, 7 בנובמבר 1967
↑  הוחלף סעיף האישום נגד נוח מוזס, מעריב, 27 בנובמבר 1967
↑  שנת מאסר ושלילת רשיון על גרימת מותה של ילדה, מעריב, 13 בדצמבר 1967
↑  נח מוזס שוחרר ממאסר, מעריב, 4 ביוני 1968
↑  ארי שביט, דב יודקובסקי: עולם בלי עיתונים הוא עולם עני, באתר הארץ, 18 ביוני 2008
↑  נח מוזס באתר GRAVEZ
↑  "בית ילדותי איכלס נשיאים וראשי ממשלות לצד מנקי רחובות ומפני זבל", באתר הארץ, 28 במרץ 2007
↑  מאיר תורג'מן, הטובים מכולם: טקס "העובד המצטיין" נערך בבית "ידיעות אחרונות", באתר ynet, 29 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289110805171  ISNI: 0000 0004 0235 3571  VIAF: 297757907   WorldCat (עם VIAF): 297757907
נחום מרון

| --- | --- |

 לידה:  10 בנובמבר 1916 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  13 באוקטובר 2012 (בגיל 95) 
 שם לידה:  נורברט מרכוס-נולי 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  אדריכלות, עיצוב פנים 
 
נחום מרון (נורברט מרכוס-נולי) (10 בנובמבר 1916 – 13 באוקטובר 2012) היה אדריכל ישראלי שעסק בעיקר בעיצוב פנים ובעיצוב מוצרים. הוא היה חבר בארגון השומר, חפר בצבא הבריטי, שליח עליה לשארית הפליטה באירופה ולוחם בארגון ההגנה, בבריגדה היהודית ובצה"ל.
קורותיו

מרון נולד בברלין לשרלוטה הכט ומתתיהו (מקס) מרכוס. בגיל 11, לאחר שהתייתם מאביו שנפטר ממחלת השחפת, שלחה אותו אמו ללמוד בבית הספר החקלאי "האלם" בהנובר. בשנת 1932 חזר לברלין והצטרף לתנועה הציונית. הוא עלה לארץ ישראל בפברואר 1934 במסגרת חברת הנוער הראשונה של עליית הנוער לעין חרוד. אחיו מנפרד, שהיה עיתונאי וגרפיקאי ופעיל במפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ברח מגרמניה לפריז ועלה לארץ ישראל לפניו. מנפרד חי בתל אביב אך התאבד בשל אהבה נכזבת בשנת 1938 ונטמן בשורת הגלמודים בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
בעין חרוד עבד נחום בשדות וכן בשמירה על מכלי המים ליד כפר יחזקאל, בעקבות קריאתו של אלכסנדר זייד, מאנשי השומר, להקים קבוצת רועים שתסייע בידו לשמור על אדמות הקרן הקיימת לישראל באזור שייח אבריק. הוא עסק גם עם הקיבוץ המאוחד בהכנת תגבורת לקבוצה הצעירה - קבוצת עולים צעירים מגרמניה שהתחנכה בעין חרוד, והייתה תחילתו של מפעל עליית הנוער. העולים ונחום ביניהם שהתחנכו בעין חרוד מפברואר 1934, הפכו במהרה לחלק מ"קבוצת הרועים". מקימי הקבוצה התקיימו מעבודות מזדמנות מחוץ ליישוב (עבודות חוץ) וחיו בצמצום רב. הם התגוררו בשלושה צריפים בפאתי קריית חרושת.
בחודש אפריל 1936 החל המרד הערבי הגדול ברחבי ארץ ישראל. תנאי המחיה, קשיי אבטחת המקום והרצון שלא להשאיר את משפחת זייד לבדה בשייח אבריק הובילו את חברי הקבוצה להעתיק את מקום מגוריהם לחצר בית זייד בחודש יוני 1936. לאחר המעבר התגוררו כל חברי היישוב באוהלים. בנוסף לעבודות השמירה והמרעה, עסקו חלק מהחברים בחשיפת מערות הקבורה הקדומות, הלא הן "בית שערים" התלמודית. באוקטובר 2009 לאחר פרסום כתבה בעיתון "הארץ" על חשיפת שתי מערות נוספות בבית שערים סיפר מרון כי הוא שגילה את מערות הקבורה של "בית שערים", כשטייל בסביבה.
בשנת 1936 נמנה עם מקימי קיבוץ אלונים במסגרת יישובי "חומה ומגדל".
בשנת 1938 החל את לימודיו ב"בצלאל" בירושלים, והתגורר בשכונת ימין משה. הוא היה מתלמידיהם של מרדכי ארדון ואריה ארוך וחבר טוב של זהרה שץ בתו של מייסד בצלאל, בוריס שץ.
קורותיו > מלחמת העולם השנייה

נחום, אז נחום מרכוס – התגייס להגנה והצטרף לצבא הבריטי, לחיל החפרים המלכותי. הוא השתתף בקרבות בלוב ונפצע על יד טוברוק בעת שאופנועו עלה על מוקש. נחום הועבר לבית החולים בקהיר שם פגש את אשתו לעתיד חוה גרזון ילידת דנציג שהייתה אחות במסגרת ה־ATS אחיות יהודיות מא"י ששירתו בצבא הבריטי. לאחר החלמתו הצטרף לבריגדה היהודית, והשתתף במסגרת זו בקרבות 'מונטה קסינו' באיטליה.
עם סיום המלחמה הגיע לבלגיה והולנד וסייע בארגון היהודים להעברתם לארץ. הוא התנדב להעביר מעטפה לראשי הקהילה היהודית בברלין כדי להגיע לברלין ולנסות לברר מה עלה בגורל אמו. השליחות סידרה לו מקום ברכבות העמוסות לכיוון ברלין, אך בהגיעו לא מצא מידע על קורות אימו. לימים נודע כי אמו נשלחה באוקטובר 1942 לגטו לודז', ואין תיעוד נוסף על גורלה.
קורותיו > חזרה לארץ

נחום חזר יחד עם חוה לארץ בשנת 1946 לאחר שהשתחררו מהצבא הבריטי. לאחר ניסיון קצר לחיות באלונים הם עברו לירושלים והתחתנו ב-4 ביולי 1946 על גג "בית ועד הקהילה" בירושלים. הם התגוררו בטחנת הרוח ליד קולג' טרה סנטה עד אשר פונו משם על ידי הבריטים, שסגרו את האזור של בית המוסדות הלאומיים כשכל רכושם ארוז בשמיכה. במלחמת העצמאות שרת מרון כמפקד פלוגת גזרת נוטרדאם במסגרת חטיבת עציוני, גדוד מוריה. הוא נפצע בידו השמאלית על ידי כדור שפגע בכל מפרקי אצבעות ידו (לימים היה יו"ר הראשון של ארגון נכי צה"ל בירושלים). למרון, שהיה איטר יד ימינו הייתה זו פציעה משמעותית, אשר חייבה אותו לאורך השנים לשכור אנשים אשר ישרטטו את רעיונותיו. בזמן המלחמה עברו נחום וחוה כמה דירות מגורים בירושלים, עד שבתום המלחמה נשארו להתגורר בדירה שהייתה המפקדה בה שרת בבניין במתחם "בווינגראד", ברחוב הנסיכה מרי שלימים הפך לרחוב שלומציון המלכה.
בביתו שברחוב שלומציון המלכה פתח מרון משרד לגרפיקה שימושית ואדריכלות פנים והעסיק שלושה גרפיקאים ואדריכלים. לאחר מכן העביר את משרדו למתחם "טליתא קומי" שברחוב המלך ג'ורג' ששם היה לו לתקופה שותף אדר' ג'ורג' גולדשטיין. הוא הקים את "איפדו" המשרד לעיצוב המוצר בישראל (IPDO-Israel Product Design Office) בבית מעריב בתל אביב. במקביל העביר את משרדו בירושלים לרחוב ינאי בסמוך לביתו ובהמשך לרחוב אברבנאל בשכונת רחביה, משם העביר את משרדו לרחוב כרמיה במושבה הגרמנית וניהל אותו עד שנת 91.
בשנת 1991 בגיל 75, יצא נחום לפנסיה וסגר את המשרד.
מורשתו

נחום מרון הוא מאדריכלי הפנים ומעצבי התערוכות הראשונים שהיו למדינת ישראל. הוא היה מיוזמי ומחדשי אגודת אדריכלי פנים בישראל, ושימש כיושב ראש האגודה במשך שנים רבות. עבודותיו התחלקו ללקוחות פרטיים (דירות, חנויות, משרדים וכו') ועבודות ללקוחות ציבוריים (משרדי ממשלה, מוזיאונים, תערוכות בישראל ומחוצה לה).
בין עבודותיו המוכרות תכנון התצוגה בהיכל הספר, בית תורג'מן (ליד מעבר מנדלבאום), בית ההסתדרות במזרח ירושלים, סניף ההסתדרות בקולנוע תל אור הישן, תכנון הפנים של מוזיאון הארץ למטבעות, המוזיאון לקרמיקה, מוזיאון הזכוכית בערד, המוזיאון הארכאולוגי ביפו, המוזיאון הפרה-היסטורי בחיפה, מוזיאון חצור באיילת השחר, מוזיאון מצדה (הראשון), מוזיאון למלאכת מחשבת במינכן שבגרמניה, תערוכת "כיבוש השממה" 1952, תערוכת העשור 1958, ביתני מדינות אפריקה ביריד המזרח בתחילת שנות ה-60, ביתני ישראל בירידים שנתיים בעולם במסגרת החברה לירידים ותערוכות, ביתן תע"ש במסגרת תערוכת הנשק בגני התערוכה, המוזיאון לתולדות תל אביב ברחוב ביאליק וכיכר ביאליק, החנות הראשונה עם חלון ראווה עגול (קפה אלנו בירושלים), וביתו של ראש הממשלה לוי אשכול.
בשנת 2018 הוצגו כמה מעבודותיו של מרון, בהן תכנון הבמה במשפט אייכמן בירושלים ותכנון לשכות שונות במתחם הקריה בתל אביב, ביניהן זו של אבא אבן, זאת במסגרת התערוכה ״גולדרייך דה שליט: מקום״ שהוצגה במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית ועסקה בפועלם של ארטור גולדרייך ורעייתו אדריכלית הפנים תמר דה שליט, שעבדה אצל מרון בשלהי שנות ה-50 ותחילת ה-60 הן כאדריכלית ומעצבת והן במסגרת ״איפדו״.
הערות שוליים

↑  אלי אשכנזי, נחום מרון בן ה-93 טוען: אני גיליתי את בית שערים, באתר הארץ, 29 באוקטובר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010356166705171  VIAF: 15163510636510932540   WorldCat (עם VIAF): 15163510636510932540
ביצת הנחש

| --- | --- |

 בימוי:  אינגמר ברגמן
 הופק בידי:  דינו דה-לורנטיס
 תסריט:  אינגמר ברגמן
 עריכה:  יוטה הרינג (אנ')
 שחקנים ראשיים:  דייוויד קאראדין ליב אולמן גרט פרובה היינץ בננט (אנ')
 מוזיקה:  רולף אלכסנדר וילהלם (אנ')
 צילום:  סוון ניקוויסט (אנ')
 מדינה:  ארצות הברית גרמניה
 חברת הפקה:  תאגיד הבידור דה לורנטיס (אנ')
 חברה מפיצה:  טוביס פילם (אנ') (גרמניה) סרטי פרמאונט (ארצות הברית)
 הקרנת בכורה:  28 באוקטובר 1977
 משך הקרנה:  120 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית גרמנית
 סוגה:  דרמה
 מקום התרחשות:  ברלין 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ביצת הנחש (באנגלית: The Serpent's Egg; בגרמנית: Das Schlangenei; בשוודית: Ormens Ägg) הוא סרט דרמה אמריקאי מערב-גרמני בבימויו של אינגמר ברגמן ובכיכובם של דייוויד קאראדין וליב אולמן, אשר יצא לאקרנים ב-1977.
עלילת הסרט מתרחשת בשנות ה-20 בברלין, על רקע תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה וחתימת הסכם ורסאי. אבל רוזנברג, אלכוהוליסט המתפרנס למחייתו כאמן טרפז בקרקס, נקלע לקנוניית רציחות קטלנית של ניסויים לא חוקיים בבני אדם אשר מובילה את אחיו, מקס, להתאבד.
דמויות

| --- | --- |
 דייוויד קאראדין – אבל רוזנברג – אמן טרפז לשעבר, אלכוהוליסט מובטל אשר עזב את עבודתו בקרקס לאחר שאחיו, אחד משותפיו, נפצע בידו. נסע מאמסטרדם לברלין כדי לנסות את מזלו ונקלע למציאות הקודרת ששררה בגרמניה לאחר תבוסתה במלחמת העולם הראשונה.  ליב אולמן – מנואלה רוזנברג – אלמנתו של מקס, אחיו של אבל. בעבר סייעה להם בעבודתם בקרקס כך שעבדו כשלישייה, אולם לאחר שהיגרו לברלין החלה להתפרנס כשחקנית במועדון לילה, ומאוחר יותר כזונה.  גרט פרובה – המפקח באוור – טיפוס זקן ונוקשה אשר עמל יום ולילה במטרה לפתור סדרת רציחות מסתורית שתוקפת את ברלין, וקשורה בצורה כלשהי לאבל רוזנברג ואחיו המנוח מקס.  היינץ בננט (אנ') – הנס ורגרוס – רופא חסר אנושיות או רחמים, חבר ילדותו של אבל, האחראי לסדרת ניסויים שמובילה למותם של מרבית נסייניה.:  ג'יימס ויטמור – הכומר – אב הכנסייה המקומית אליו הולכת מנואלה כדי לבקש מחילה. תחילה מגלה חוסר סבלנות כלפיה, אך לבסוף מתנצל על התנהגותו ומתפלל עבורה.  גלין טורמן (אנ') – מונרו – מהגר כהה עור אשר אינו מצליח להגיע לעוררות מינית, אותו פוגש אבל עם הגעתו לאחד מבתי הבושת בעיר.  ג'ורג' הרטמן – פאפא הולינגר – מעסיקם לשעבר של אבל, מקס ומנואלה, בעל הקרקס בו השלושה עבדו.  ולטר שמדינגר (אנ') – סולומון – מנהל מועדון הלילה בו עובדת מנואלה רוזנברג, מוצא להורג בידי כיתת פרייקורפ.  אדית הירדגן (אנ') – גברת הולה – בעלת ביתה תאוות הבצע של מנואלה.
הפקה > תסריט

תהליך כתיבת התסריט של הסרט התרחש במהלך השנים 1976–1977, על רקע מאבק משפטי מתיש אליו נקלע הבמאי, אינגמר ברגמן, כנגד רשויות המס בארץ מוצאו, שוודיה. לאחר שנעצר לאור יום בידי שוטרים סמויים אל מול עמיתיו לעבודה חווה התמוטטות עצבים קשה ושקע במשבר נפשי ארוך, אשר הובילו אותו לעזוב את ארצו לטובת גרמניה המערבית. ביצת הנחש, אפוא, נחשב לסרט הגרמני הראשון שביים.
מקורו של הבסיס לסיפור המביא את אבל ומנואלה לברלין הוא רעיון ישן עליו חשב ברגמן שנים רבות קודם לכן: שני אמני טרפז אשר הופכים למחוסרי עבודה לאחר שהשותף השלישי בקבוצתם מוצא את מותו בטרם עת.
המקום והזמן בהם מתרחש הסרט, ברלין של רפובליקת ויימאר לאחר תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה, אינם חדשים ליצירותיו של ברגמן, שכמה מעבודותיו הקודמות כגון השתיקה (אנ') מ-1963 והפולחן (אנ') מ-1969 מתרחשות לפני, במהלך או לאחר מלחמה כלשהי. הרעיון לתקופה המסוימת הזו, עם זאת, והדגש שמציג הסרט כלפי העוני הרב והאינפלציה ששררו במהלכה, הגיעו לברגמן לאחר שקרא ביוגרפיה אודות אדולף היטלר פרי עטו של ההיסטוריון יואכים פסט: ”הסרט מוכרח להתרחש בצללים ובמציאות של אותם צללים. זה האבדון, וקר בגיהנום מפני שאין שם עצים להסקה, והתקופה היא נובמבר 1923, כאשר הכסף נספר באמצעות שקילה. הכל הפוך”.
רעיון נוסף שהוביל ליצירת דמותו של הנס ורגרוס התהווה במחשבתו של ברגמן ב-1966, בעקבות קטע קצר שכתב ביומנו אשר עסק במציצנות: ”באחד הימים צילם תמונות של אדם שהתאבד, ולאחר מכן את אלו שהרג, אותן הוא הראה לאישה אשר הייתה קורבן לאונס אלים”. הטקסט ממשיך להרחיב אודות הדמות האלמונית ואף מתאר את התאבדותה, בצורה דומה לרגעיו האחרונים של הנס, אשר בלע גלולת ציאניד כאשר הוא מחזיק בידיו מראה ונורה כך שיוכל לצפות בעצמו מת.
שמו של הסרט נגזר משורה הנאמרת בידי דמותו של ברוטוס במחזה יוליוס קיסר של שייקספיר: ”לכן חשוֹב עליו בתור בֵּיצת נחש, שאם יִבקע ממנה, הוא יגדל, על פי טבעו, בְּרוע, אז הרוג אותו עוד בַּקליפה”; המשמעות מועברת באחת הסצנות האחרונות של הסרט, כאשר הנס ורגרוס מתאר את חזונו כלפי עתידה של גרמניה מספר שניות לפני שהוא מתאבד, ”יום אחד תוכל לספר על כל זה למי שתרצה, אבל אף אחד לא יאמין לך. זאת על אף העובדה שכל אדם אשר ישקיע את המאמץ הזעיר ביותר יוכל לראות מה צפוי בעתיד הקרוב. זה כמו ביצת נחש, דרך הממברנות הדקות, כבר ניתן להבחין בבירור בזוחל המושלם”.
הפקה > ליהוק

ברגמן טס לארצות הברית עם אשתו דאז אינגריד פון רוזן (אנ') כדי למצוא שחקן מתאים עבור דמותו של אבל רוזנברג. תחילה נפגש עם דסטין הופמן, אך לאחר שהלה למד את התסריט לעומק סירב לקבל את התפקיד על עצמו מאחר שהרגיש כי אינו מתאים עבורו. בהמשך נפגש ברגמן גם עם רוברט רדפורד, אשר לא ראה את עצמו מגלם ”לוליין קרקס יהודי”, וכן עם פיטר פאלק, שגילה עניין בתפקיד אך סירב לקבל אותו מסיבות לא ידועות.
על אף כל הסירובים בהם נתקל המשיך ברגמן בחיפושיו. השחקן האחרון עמו נפגש בארצות הברית היה ריצ'רד האריס אשר הסכים לקבל על עצמו את התפקיד, אולם כאשר הגיע למינכן שלח ברגמן את אחד מעוזריו, הרולד ניבנזאהל, לפגוש אותו במקומו, מאחר שנאלץ להשתתף בטקס הענקה של פרס גתה. האריס נעלב מכך שלא הגיע לפגשו בשדה התעופה בעצמו ועזב ללונדון. ברגמן טס אחריו והצליח לשכנעו לחזור, אולם למחרת היום התקשר אליו מפיק הסרט, דינו דה-לורנטיס, עם חדשות רעות בפיו: האריס לקה בדלקת ריאות חמורה בעקבות שהותו הארוכה במכל מים כחלק מצילומי סרטו האחרון, אורקה, הלוויתן הרוצח (אנ'), ונזקק לתהליך החלמה ארוך.
לבסוף העלה לורנטיס את הרעיון כי ישתמשו בשחקן דייוויד קאראדין עבור דמותו של רוזנברג, וברגמן גמר אומר בדעתו לצפות בסרטו האחרון, נועד לתהילה (אנ'), ממנו התרשם עמוקות. כעבור יומיים נחת קאראדין במינכן, אולם החל להפגין התנהגות משונה ומרוחקת עם פגישתם הראשונה אשר הותירה על ברגמן רושם רע. כמו כן היה מנומנם ועייף באופן תמידי, ונהג להירדם במקומות שונים בסט הצילומים.
ביקורת

אתר האינטרנט Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון שלילי של 20% מתוך סיכום של עשרים ביקורות, עם ניקוד ממוצע של כ-4.8, על אף שצוות המבקרים שלו נמנע ממסירת קונצנזוס כללי לגביו בדומה למנהגו עם סרטים אחרים.
מבקר הקולנוע רוג'ר אברט כינה את הסרט בתור ”צעקת כאב ומחאה”, וסירב להכיר בו כהצהרה נוקבת או כיצירת אמנות שלמה. ברגמן נכשל, לדבריו, לתפוש את רוח התקופה האותנטית של גרמניה ב-1923, והסרט מוכיח באופן ברור כי אינו מכיר את ההיסטוריה של אותה העת כראוי. מעבר לכך, אין לסרט ”שום צורה, אף דפוס”, וכאשר מנסה ברגמן ליצור כאלו, הוא רק מזכיר לצופים את סרטיו האחרים, בהם עשה זאת בצורה מוצלחת יותר.
עימראן ח'אן מכתב העת פופמטרס כינה את הסרט ”צעד שגוי אך אצילי” בדרכו של ברגמן כבמאי, והמליץ לקהל הצופים לראות את הסרט רק כדי ”להעריך את הגבהים מהם יכול יוצר סרטים נהדר ליפול מעת לעת”. כמו כן שיבח את יכולות המשחק של ליב אולמן, על אף שבעיניו נראתה לכודה מדי בתוך מגבלות הסרט. בכל הנוגע לקאראדין, השחקן הראשי, הביע את אכזבתו הרבה, ותיאר אותו כחסר רגשות ובעל הבעה ריקה או ”כאובה בצורה קומית”. לדבריו הסתיים הסרט בצורה אכזרית, אך בעת ובעונה אחת נותר נאמן לסגנונו של ברגמן, כך שהשאיר אחריו מעין רגיעה מוזרה ושלווה אשר העניקה מנוח לכל הרעש שהגיע לפניה.
לקריאה נוספת

| עברית | Svenska |
| --- | --- |
ברגמן, אינגמר; תמונות; הוצאת נורשדט, 1990 (מסת"ב 978-9118931925); תורגם לאנגלית בידי רות, מריאן; תמונות: חיי בקולנוע; הוצאת ארקייד, 1995 (מסת"ב 978-1559702935): Bergman, Ingmar; Bilder; Norstedt, 1990 (ISBN: 978-9118931925); Translated To English By Ruuth, Marianne; Images: My Life In Film; Arcade Publishing, 1995 (ISBN: 978-1559702935)
פאוסט (אופרה)

| --- | --- |

מרגריט בגינתה
 מידע כללי
 מלחין:  שארל גונו
 לבריתן:  ז'ול ברבייה 
 מבוסס על:  פאוסט 
 סוגה:  אופרה צרפתית
 שפה:  צרפתית
 מספר מערכות:  5
 זמן התרחשות העלילה:  המאה ה-16
 מקום התרחשות העלילה:  גרמניה
 תפקידים
 Méphistophélès  Siébel  Wagner  Marthe Schwertlein  Marguerite  Faust  Valentin  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
פאוסט (בצרפתית: Faust) היא אופרה מאת שארל גונו שהוצגה ב-19 במרץ 1859 בפריז. יצירה זו פופולרית במיוחד בצרפת. האופרה הלאומית של פריז מציגה את האופרה בקביעות, אך גם יצירות אחרות של גונו מועלות על במתה.
ההיסטוריה של היצירה

גונו עסק בנושא פאוסט כבר ב-1855. הלברית לא הייתה מוכנה עדיין, אבל עבור המלחין שם היצירה כבר נראה סופי: "מרגריטה". כלומר, רק החלק הראשון בקומפוזיציה הדרמטית הענקית של יוהאן וולפגנג פון גתה. גונו ניהל משא ומתן עם המנהל דאז של תיאטר ליריק, הבמאי קרוואלהו (Carvalho), כדי לעלות את האופרה. סוכם, שהלברית תוכן על ידי ז'יל בארבייה ומישל קארה (Michel Carré). העבודה כבר הייתה בשלב מתקדם כשהתברר, שגם תיאטרון דה לה פורט (Théâtre de la Porte), סן מרטן מתכנן להעלות את המחזה פאוסט. גונו והליברתנים שלו סירבו לעבד מחדש את האופרה רק כדי שהבכורה לא תתנגש עם הביצוע המתחרה. גונו דחה את הבכורה לזמן מה והלחין בינתיים את האופרה הקומית שלו "Le médecin malgré lui", רופא בעל כורחו, שהיא עיבוד לקומדיה של מולייר. בינתיים, פאוסט של סן מרטן הפך לכישלון גדול בתיאטרון הסמוך. לאחר מכן הוציא הבמאי קרוואלהו במהירות את עבודתו המעולה של גונו.
החזרות החלו לבסוף בספטמבר 1858, אך הבכורה התקיימה רק במרץ של השנה שלאחר מכן. הסיבות להכנות הממושכות היו קשיים בליהוק התפקידים. תפקידה של מרגריט ניתן לאשתו של במאי התיאטרון, מארי קרוליין מיולאן-קרוואלו (Marie Caroline Miolan-Carvalho), ואת התפקיד הגברי היה אמור לשיר גווארדי (Guardi). אך הוא הצטרד לפני הבכורה המתוכננת ונאלץ לבטל את השתתפותו. תפקיד הגיבור הגברי עבר אם כן לז'וזף-תאודור-דזירה בארבוט (Théodore-Désiré Barbot). אמיל בלנקה גילם את מפיסטופלס, ואף על פי ששאר הזמרים מילאו היטב את תפקידיהם בבכורה, הצלחת היצירה אז נבעה בעיקר מההופעה הנהדרת של בלנקה.
הדמויות

| הדמות | הקול |
| --- | --- |
פאוסט, מדען מפורסם: טֶנוֹר
מפיסטופלס, השטן: בס בריטון
מרגריט, אהובתו של פאוסט: סוֹפּרָן
ולנטין, חייל, אחיה של מרגריט: בָּרִיטוֹן
וגנר, החבר של ולנטין: בָּרִיטוֹן
סיבל, נער שמאוהב במרגריט: מצו סופרן
מרתה, בת לוויה של מרגריט: מצו סופרן או אלט

מקהלה: תלמידים, חיילים, אזרחים, נערות צעירות, נשים, העם, רוחות, שדים ומלאכים
מקום התרחשות: בעיר גרמנית ובאימפריה של מפיסטופלס במאה ה-16.
מיקומים: מערכה 1: חדר העבודה של פאוסט, מערכה 2: כיכר לפני פונדק, מערכה 3: הגן של מרגריט, מערכה 4: תמונה 1: החדר של מרגריט, תמונה 2: בכנסייה, תמונה 3: מול ביתה של מרגריט, מערכה 5: תמונה 1: בהרי הרץ, תמונה 2: בכלא
הערה: הצגות האופרה כיום משמיטות לרוב את רוב תמונה 1 של מערכה 4 ותמונות 2 ו-3 מוחלפות. זה מאפשר לבצע את המערכה באותה תפאורה. גם לוח הזמנים של האופרה משתנה לעיתים קרובות על מנת להפוך את היצירה לשלוש מערכות במקום חמש. כך, אורך האופרה אינו נמתח לזמן רב מדי.
אורך: 3 שעות.
עלילה > מערכה 1

פאוסט הזקן והמאוכזב מהחיים מתכונן להתאבד בחדר עבודתו. הוא עומד לשתות את המשקה המעורב ברעל שהכין, כששירת צעירים נשמעת מבעד לחלון הפתוח. בסופו של דבר, הוא לא שותה את הרעל, אלא מזעיק את השטן, שמופיע בדמותו של מפיסטופלס. פאוסט רוצה להחזיר את נעוריו, אבל לפני שהוא מוכר את נשמתו, הוא מבקש הוכחה לכוח הקסם של מפיסטופלס שמזמן את דמותה של מרגריט. פאוסט חותם על חוזה, המשקה המורעל נשפך על ידי מפיסטופלס.
עלילה > מערכה 2

המערכה מתחילה בסצנת פרידה, הנוער שותה ושר בעליזות. בתוך המולת הצחוק וההתלהבות נפרד ולנטין מחברו. הוא צריך לצאת למלחמה ודואג מאוד לאחותו, מרגריט. סיבל מציע לטפל בנערה בזמן שוולנטין יהיה במרחקים. מפיסטופלס מגיע, שר את הרונדו המפורסם שלו (במוזיקה הקלאסית, רונדו הוא צורת אמנות עם מוטיבים חוזרים. המונח מגיע מהמילה הצרפתית rondeau, שפירושה מעגל), שזוכה להצלחה גדולה. לאחר מכן הוא מוזג יין מהמותג הפרטי של הפאב (בדרמה של גתה, יין זה הוא לא אחר מאשר יין טוקאי הונגרי) ואז מספר לצעירים על העתיד. הוא אומר לסיבל, כי הפרח שייגע בו ייבול, סופו של וגנר יהיה רע, וולנטין ימות במלחמה ללא כל תהילה. אז הוא מברך את מרגריט ומאחל לה בריאות.
ולנטין קופץ מייד ומתעמת עם מפיסטופלס. הוא שולף חרב, אבל השטן מצייר סביבו מעגל הגנה. ולנטין לא יכול להיכנס לתוכו והחרב שלו נשברת. ולנטין נושא לפניו את ניצב החרב בצורת צלב, ולמראה זה מתחיל מפיסטופלס לסגת. גם שאר חבריו לשתייה של ולנטין מציגים לעומתו צלב ומפיסטופלס מתרחק.
פאוסט עולה לבמה. לא אכפת לו דבר מלבד מרגריט. למפיסטופלס יש חששות: הנערה יותר מדי מוסרית. מרגריט מופיעה ומיד מרתקת את פאוסט. לשווא מנסה מפיסטופלס לגרור איתו את המדען, הוא ניגש אל הנערה ומציע לו את זרועו, ומרגריט דוחה אותה.
עלילה > מערכה 3

סיבל מניח פרח על מפתן ביתה של מרגריט. מבועת, הוא מגלה שעלי הכותרת שנגע בהם בידיו, אכן נבולים. הוא בורח כדי לטבול את ידיו במים קדושים, מתיז מהמים על הפרחים, שמתעוררים שוב לחיים כתוצאה מכך. פאוסט ומפיסטופלס צופים בסצנה בסתר. מפיסטופלס מניח תכשיטים מתחת לפרחי סיבל. שני הגברים מסתתרים שוב, מרגריט עולה לבמה וחולמת יותר ויותר על פאוסט. היא מבחינה בפרחיו של סיבל ואז מגלה גם את התכשיטים.
מרתה מגיעה מן הבית השכן וצונחת ארצה מרוב התפעלות למראה התכשיטים. מפיסטופלס מגיח ממחבואו ומעמיד פנים שהגיע אל מרתה. הוא מודיע לאישה על מותו לכאורה של בעלה. גם פאוסט צועד קדימה. הם מתחיל לחזר, מפיסטוטלס אחר מרתה ופאוסט אחר מרגריט. השטן מסתלק ומרתה הולכת אחריו. שני האוהבים נשארים יחד כשהלילה יורד. הם נפרדים. מרגריט מתוודה על אהבתה בחלון ומפיסטופלס דוחף את פאוסט בחזרה אל הנערה.