stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב ביבראקטה
הערות שוליים

↑  יוליוס קיסר, מלחמת גאליה 1.29
↑  Goldsworthy (2006), p. 223
↑  A. N. Sherwin-White. "Caesar as an Imperialist". Greece & Rome, Second Series, Vol. 4, No. 1 (Mar., 1957), p. 36
↑  הטבלה על פי המקורות הבאים: טבלת הכוחות באתר ליוויוס; Lawrence Keppie, p. 56.
↑  לפירוט אודות מספרי הלוחמים בלגיון ראו בהרחבה P. A. Brunt, pp. 687-693
↑  Nic Fields, p. 11
↑  Adrian Goldsworthy (2003), p. 192
↑  Goldsworthy (2006), p. 196
↑  Nic Fields, p. 17
↑  Phil Barker, p. 18
↑  Adrian Goldsworthy (2003) p. 49
↑  .Adrian Goldsworthy (2006), p 193
↑  Nic Fields, p. 34
↑  Nic Fields, p. 37
↑  Nic Fields, p. 41
↑  Kate Gilliver p. 24
↑  Peter Wilcox, Rome's enemeis 2: Gallic and Brittish Celts p 23
↑  Peter Wilcox, Rome's enemeis 2: Gallic and Brittish Celts p 24
↑  Nic Fields, p. 13
| מלחמת גאליה |
| --- | --- | --- |
| אזורים גאוגרפיים | הרפובליקה הרומית • גאליה • גאליה בלגיקה • גאליה אקוויטניה • האי הבריטי • גרמאניה |  |
| קרבות | קרב אראר • קרב ביבראקטה • קרב ווז' • קרב אקסונה • קרב סאביס • המצור על האופידום של האדוואטוקים • קרב אוקטודורוס • קרב מפרץ קיברון (56 לפנה"ס) • כיבוש גאליה אקוויטניה במלחמת גאליה  •  כיבוש שטחי האונלים • פלישות יוליוס קיסר לבריטניה • קרב אטואטוקה • המצור על מחנהו של קיקרו • המצור על אוואריקום • המצור על גרגוביה • קרב לוטטיה • המצור על אלסיה • המצור על אוקסלודונום |  |
| שבטים גאלים, בריטונים וגרמאנים | הלווטים • איידואים • סואבים • נרווים • רמים • בלובאקים • אדוואטוקים • מנפים • מורינים • ונטים • אונלים • קוריוסוליטים • לקסובים • פיקטונים • קטובלאונים • אבורונים • אוסיפטים  • טנקטרים • קארנוטים • ארוורנים • סקוואנים • טרינובנטים |  |
| מנהיגים בולטים | מנהיגים בולטים |  |
| רומאים | יוליוס קיסר • טיטוס לאביינוס • פובליוס וטניוס • אולוס הירטיוס • סרוויוס גלבה • קווינטוס פדיוס • סאבינוס • לוקיוס קוטה • קווינטוס קיקרו • קראסוס • אלבינוס • רבילוס • מרקוס מאמורה • מרקוס קראסוס • מרקוס אנטוניוס • לוקיוס וורנוס  • דיוויקיאקוס • ולריוס פרוקילוס • טאסגטיוס |  |
| גאלים | ורקינגטוריקס • אורגטוריקס • דיוויקו • אריוביסטוס • גלבה • בודואוגנטוס • וירידוביקס • קסיוולאונוס • אינדוטיומארוס • אמביוריקס • קאטיבולקוס • אקו • קומיוס • ליטוויקוס • סדולוס • ורקאסיוולנוס • אפורידוריקס |  |
| ערכים נוספים | מלחמת גאליה (ספר) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  HDS: 008721 
מפת המערכה נגד ההלווטים
פריסת לגיון בקרב מודגמת בתרשים זה עם קנטוריות. במציאות הפריסה היא על בסיס קוהורטות, כאשר כל קוהרטה כוללת 6 קנטוריות.
איור המציג לוחמים גאלים טיפוסיים חמושים בחרבות, מרביתם היו ללא שריון
חיל הפרשים הגאלי היה מצויד טוב יותר מחיל הרגלים וללוחמים רבים יותר היה שריון
תרשים תמרוני הכוחות בקרב
רטיבור

רטיבור (בפולנית: Racibórz, רָצִ'יבּוּז'; בגרמנית: Ratibor) היא עיר בדרום פולין. בעיר מתגוררים 56,397 תושבים (נכון ל-2012).
היסטוריה

עד סוף המאה ה-5, יושב האזור של רטיבור על ידי שבטים גרמאניים. דוכסות רטיבור נוסדה בשנת 1172 ורטיבור הייתה בירתה. לרטיבור הוענק מעמד של עיר ב-1217 ומשנת 1299 היא נוהלה על ידי מועצה עירונית משלה. בעקבות ההגירה של גרמנים מזרחה התיישבו בעיר גרמנים רבים החל במאה ה-13 וגרמנית הייתה לשפה השלטת בעיר. ב-1742 סופחה העיר לפרוסיה ביחד עם רובה של שלזיה ומאז ועד אחרי מלחמת העולם השנייה הייתה תחת שלטון גרמני.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פעל ברטיבור מחנה עבודה נאצי.
ביוני 1945 נכנס צבא צ'כוסלובקיה לרטיבור במטרה לספח אותו לצ'כוסלובקיה ותושביה הגרמנים גורשו ממנה. אולם על פי קביעת ועידת פוטסדאם הוכללה רטיבור בפולין.
הקהילה היהודית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
רומליה

רומליה בשנת 1801
רומליה בשנים 1840–1878 – החלק מהבלקן בירוק כהה
רומליה (בטורקית: Rumeli, בטורקית עות'מאנית: روم ايلى, בבולגרית: Румелия, ביוונית: Ρούμελη)
הוא מונח גאו-פוליטי בשימוש החל מן המאה ה-15 כדי לציין את:
חלק מחצי האי הבלקני הנמצא בשליטה של האימפריה העות'מאנית
עד המאה ה-19: החלק האירופאי של האימפריה העות'מאנית (בניגוד לאנטוליה או אנדולו) ללא הונגריה (שהשתחררה במאה ה-17), בוסניה וללא האיים היווניים.
במובן הצר של השם, אחרי 1878: "רומליה המזרחית" היא החלק הדרומי של בולגריה, בין הרי הבלקן והרי הרודופים.
לפי הקשרים היסטוריים שונים המונח התייחס לאזורים שונים של חצי האי הבלקני.
מקור השם

המונח הטורקי "רומלי" משמעותו "ארץ הרומים" ("רום" = רומאניה, מיוונית Ρωμανία + "אלי", בטורקית עתיקה = ארץ) כשהרומים הם האימפריה הביזנטית (הרומית המזרחית – "האימפריה של הרומים" ביוונית – Βασιλεία Ῥωμαίων) ותושביה דוברי היוונית הביזנטית (רומאיקי). בעיני הטורקים השמות
"רום" ו"רומלי" נקשרו לזהות הדתית הנוצרית אורתודוקסית. "רום" הייתה תחילה אנטוליה הנוצרית אורתודוקסית, ו"רומליה" ציינה את הבלקן הנוצרי אורתודוקסי.
השם "רום" הועתק במאה ה-11 ובמאה ה-12 לציון הסולטנות הסלג'וקית
(Rüm Selçuk saltanatı) שנוצרה על חורבות אנטוליה הביזנטית בעקבות הניצחון של הטורקים הסלג'וקים על הביזנטים בקרב מנזיקרט.
שינויים בהיקף לפי ההתפתחויות ההיסטוריות

הטורקים העות'מאנים התחילו לכבוש את חצי האי הבלקן החל ממחצית המאה ה-14, תחת פיקודו של סולימאן פאשה, בנו של אורחן גאזי.
החל משנת 1396 ועד תחילת המאה ה-19 השם "רומליה" ציין את כל חצי האי הבלקני עד לדנובה.
שטחים אלה הרכיבו את המחוז – איילט רומליה Eyalet-i Rumeli.
שטח רומליה חולק לתת-אזורים תחת חסותם של מפקדי הפרשים הטורקים, כשלמנהל העות'מאני צורפו גם נכבדים מקומיים שהתאסלמו.
העיר אדירנה, אדריאנופול לשעבר שבדרום מזרח הבלקן, הפכה לבירת האימפריה העות'מאנית בשנים 1453–1368 עד לכיבוש קונסטנטינופול.
הכיבוש הטורקי התלווה בהבאת מתנחלים מוסלמים מאנטוליה שהתיישבו בערי רומליה. בחלקן הן הפכו לרוב האוכלוסייה. למשל בסופיה בסביבות שנת 1530 66% מהתושבים היו מוסלמים, במונסטיר וסקופיה – 75%, בלריסה – 90%.
בין 1362–1382 בירת האילט רומליה הייתה העיר פלובדיב, בטורקית פיליבה (כיום בבולגריה). המושל העות'מאני (ביילרביי) הראשון של רומליה, שקבע את מושבו בפלובדיב, היה לאלה שהין פאשה. אחרי כיבוש סופיה ב-1382, בירת רומליה ומושב הביילרביי עברו אליה למשך כארבע מאות שנה.
במאות 15–16 רומליה שימשה מאגר חשוב ל"דוושירמה" – גיוס כפוי שנתי של נערים מבני האוכלוסייה המקומית, בני 8 עד 20, לכוח היניצ'רים של האימפריה. דתם הומרה בכפייה לדת האסלאם ומתוכם קמו מפקדים ווזירים רבים של האימפריה. בגלל האקלים בה, אשר בדרך כלל נוח, רומליה אירחה בימי החורף את הלוחמים העות'מאנים עד ליציאתם למתקפות בימי האביב.[דרוש מקור]. על הביילירביים והפאשות מרומליה הוטלה תכופות המשימה להמשיך במלחמות או ליזום פשיטות שוד או תגמול כשהסולטאן לא נמצא בשטח כדי לעמוד בראש הצבא.[דרוש מקור].
חלקים מרומליה הפכו גם למרכז חשוב של התרבות האסלאמית העות'מאנית, באמצעות בתי ספר דתיים – מדרסה – ומסגדים שהוקמו בעיקר בתרקיה (אדירנה), במקדוניה (איסקיב, מונסטיר, איסטיפ, דרום סרביה (בקוסובו של היום, למשל בפריזרן ופרישטינה) וכו'. באלבניה, בולגריה ובוסניה התפתחו כתות מיסטיות מוסלמיות משפיעות.
בשנת 1580 הופרד מאיילט רומליה איילט חדש – בוסנה.
בהקשר מלחמת העצמאות של יוון רומליה נקראה יוון היבשתית מצפון למפרץ ולמצר קורינתוס. בהמשך המונח היווני ציין את האזור, רובו יווני, הגובל בצפון עם סרביה ובולגריה, במערב עם מונטנגרו ובדרום עם יוון העצמאית.
ברפורמה המנהלית של האימפריה העות'מאנית משנת 1864 התחיל כרסום במשמעות השם רומליה. במקום איילט רומליה קמו בהמשך כמה וילאייטים: וילאייט הדנובה (וילאייט טונה) המורכב מהאזור ניש בסרביה, צפון בולגריה ודוברוג'ה, משנת 1867 הווילאייט יאנינה וסלאניק, אחר כך הווילאיטים קוסובה (1877) עם הבירה סקופיה, מונסטיר ואישקודר.
אחרי קונגרס ברלין (1878), עצמאותן של סרביה ובולגריה (הווילאייט של דנובה לשעבר) ואיחוד תסאליה עם יוון העצמאית, האזור ההיסטורי רומליה כלל רק את רומליה המזרחית עם עיר הבירה פלובדיב, ורומליה המערבית – שכללה חלק מתרקיה עם אדירנה, מקדוניה, כולל סלוניקי וביטולה, בירת המחוז, ומרכז אלבניה.
בעקבות השינויים המנהליים שהתרחשו באימפריה העות'מאנית בשנים 1870–1875 המונח הרחב רומליה חדל לציין חלוקה פוליטית.
אחרי 1878 צפונה של רומליה המזרחית הפכה למחוז אוטונומי של האימפריה העות'מאנית עם ממשל עצמי של תושביה הבולגרים. ב-6 בספטמבר 1885 מחוז זה הצטרף לבולגריה העצמאית.
בעקבות הסכם בוקרשט (1913) מונסטיר סופחה לסרביה וסלוניקי התאחדה עם יוון. רק אזור בתרקיה עם אדירנה נשאר באימפריה העות'מאנית.
רומלי בטורקיה של ימינו

כיום "רומליה" הוא יותר מונח בעל נופך היסטורי המתייחס אל החלק האירופי של טורקיה, דהינו המחוזות אדירנה, קירקלארלי וטקירדאג (טקירדא) וכן את מערב המחוז איסטנבול.
בתעודות בינלאומיות השימוש במושג "רומליה" נעשה לאחרונה בשנת 1919. חלקה האירופאי של טורקיה נקרא כיום תרקיה (Trakya) או תראקיה המזרחית. גם לשם זה היסטוריה עתיקת ימים.
בבוספורוס מדברים בדרך כלל על החלק הרומלי הנמצא ממול החלק האנטולי. כמה כפרים מצד האחד או מצד האחר של הבוספורוס מכונים בעזרת המונח "רומלי" או "אנדולו" לפי הצד שבו נמצאים: רומלי היסרי/אנדולו היסרי, רומלי קאוואגי/אנדולו קאוואגי (או קאוואי), רומלי פנרי/אנדולו פנרי.
מיעוט האזרחים הטורקים הנוצרים אורתודוקסים (רוב רובם ממוצא יווני) נקראים רומליוטים, בטורקים "רום" "רומלאר". לא כך התושבים הטורקים שהם רוב האוכלוסייה של האזור הרומלי.
גלריה

החמאם דאוט פאשה בכניסה לעיר העתיקה של סקופיה
בית החולים דרושיפה באדירנה, 1488
מסגד באניה באשה בסופיה, המאה ה-16
הבית של אוסה קוקה בשקודרה, בסגנון עות'מאני, 1815 – המוזיאון של שקודר
ראו גם

חלוקה מנהלית של האימפריה העות'מאנית
יוון העות'מאנית
הערות שוליים

↑  לא מדובר ברומניה
↑  Mark Mazower Salonica, city of ghosts ע' 20
↑  א.דצ'יי ע' 35
↑  A.Decei ע' 214
↑  Mark Mazower שם ע' 35
↑  שם
↑  Noel Malcolm Bosnia - A Short History, Papermac, Macmillan London 1994 ע' 50
↑  Encyclopedia of the Modern Middle East and North Africa. The Gale Group, Inc, 2004. Answers.com 22 Mar. 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12403714g (data)  GND: 4050949-7  VIAF: 247634869   WorldCat (עם VIAF): 247634869 
התפשטות האימפריה העות'מאנית בין המאות ה-14 וה-17
המסגד פתחיה ביאנינה, יוון
מונסטיר (ביטולה), מקדוניה, במאה ה-19
גשר האבן והמסגד סינאן פאשה בפריזרן
רטיופארם אולם

רטיופארם, ההיכל הביתי של המועדון
רטיופארם אולם (גרמנית: Ratiopharm Ulm) היא קבוצת כדורסל גרמנית מהעיר אולם, המתמודדת בבונדסליגה וביורוקאפ.
היסטוריה

הקבוצה נוסדה ב-1970 כחלק מ"מועדון הספורט אולם" שהיה קיים עוד משנת 1846.  בעונות 1993/94, 1994/95, הפסידה בגמר הגביע הגרמני. בעונת 1995/96 זכתה הקבוצה בגביע לאחר ניצחון בגמר 79-80 מול קבוצת באייר לברקוזן.
בעונת 2000/01 ירדה הקבוצה לליגה השנייה ובסיום עונת 2005/06 העפילה הקבוצה בחזרה לבונדסליגה מהמקום הראשון. בעונת 2011/12 סיימה הקבוצה במקום השני לאחר הפסד 3-0 לקבוצה ברוז במברג בסדרת הפלייאוף על האליפות. ובנוסף הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר הגביע. בעונת 2012/13 הגיעה הקבוצה לחצי גמר הפלייאוף. ובנוסף הפסידה בגמר הגביע 85-67 לקבוצת אלבה ברלין.
במסגרת האירופאית השתתפה הקבוצה מאז עונת 1991/92 בין היתר במסגרת גביע ספורטה וגביע קוראץ'. בעונת 2012/13 השתתפה הקבוצה במסגרת היורוקאפ והגיעה עד לשלב רבע הגמר.
מאז חודש דצמבר 2011, מארחת הקבוצה בהיכל רטיופארם החדש, הממוקם בעיר נוי-אולם הסמוכה ומכיל 6,100 מקומות ישיבה. הכינוי של הקבוצה הוא "די-שפאטזין" (הדרורים).
תארים והישגים

הבונדסליגה :
זכייה (1): 2023
מקום שני: 1998, 2012, 2016
חצי גמר: 2013, 2015
הגביע הגרמני :
זכייה (1): 1996
גמר: 1994, 1995, 2013, 2014
חצי גמר: 2012
יורוקאפ :
רבע הגמר: 2013
קרנפים (מחזה)

| --- | --- |

 כתיבה:  אז'ן יונסקו 
 סוגה:  תיאטרון האבסורד 
 הצגת בכורה:  6 בנובמבר 1959 
 שפה:  צרפתית 
 
קרנפים (בצרפתית: Rhinocéros) הוא מחזה אבסורד מאת המחזאי הרומני-צרפתי אז'ן יונסקו, העוסק בקונפורמיות. בעקבות המחזה נטבע בשפה העברית המונח "התקרנפות".
הרקע לכתיבת המחזה

המחזה נכתב ב-1958, בהשפעת תיאטרון האבסורד, שהוא עצמו הושפע ממלחמת העולם השנייה. יונסקו ראה את הנאצים כמפלצות, וכך גם פשיסטים נוספים, כגון בניטו מוסוליני, קולקטיביסטיים כגון יוסיף סטלין, וגם אנשים כוחניים, כמו נפוליאון בונפרטה. יונסקו ראה בקרנף חיה המסמלת את אותה "מפלצת" כוחנית ופשיסטית, גם בגלל כוחו הרב של הקרנף, וגם בגלל נטייתו לחיות בעדרים. כמו כן נבחרה חית בר שאינה אנושית, בכדי להרחיק את המבוקרים מהמבט המבקר. מסיבות אלה נבחר הקרנף לשמש כמושא למסריו של יונסקו, כפי שהם מוצגים בהמשך.
עלילת המחזה

עלילת המחזה מתחלקת לארבע תמונות.
עלילת המחזה > תמונה ראשונה

התמונה הראשונה מתרחשת ברחוב.
התמונה הראשונה נפתחת בעקרת בית שעוברת ברחוב עם החתול שלה, ובהיעלבותה של החנוונית מהעובדה שעקרת הבית לא רצתה לקנות אצלה. לאחר מכן, מגיעים למקום ברנז'ה (דמות שהופיעה ברבים ממחזותיו של יונסקו) וחברו ז'אן. ז'אן מעיר ונוזף בברנז'ה על שאינו מטפח את עצמו ולא עוזר לעצמו להתערות בחברה, ובעיקר על נטייתו של ברנז'ה להרבות בשתייה. בשלב כלשהו בשיחה מתחילים להישמע "שאון של בהמה מתנשפת, דוהרת, נוחרת באריכות ומתקרבת במהרה". לאחר עוד כמה משפטים ספורים, מתברר כי קרנף דוהר ברחובות העיר. הדבר מושך למקום קהל רב, שמסתכל בפליאה בקרנף, מפני שכזה לא נראה בארץ זה זמן רב. היחידי שאינו מתעניין הוא ברנז'ה, שנשאר לשבת במקומו מבלי להסב את מבטו לכיוון הקרנף. במהלך ההתבוננות בקרנף מגיעה עקרת הבית, שכמעט ונהרגה על ידי הקרנף, ושמחה שלמרות שקניותיה התפזרו, חתולהּ ניצל. לאחר זמן מה נעלם הקרנף בהמשך הרחוב, והדבר גורם לסערה רבה בעיר. ז'אן פונה בתדהמה לברנז'ה, אך ברנז'ה אינו מביע עניין של ממש בקרנף (במהלך השיחה ז'אן מרבה לומר כי הוא אינו מאמין למראה עיניו, בזמן ששאר האנשים ברחוב עוזרים לעקרת הבית עם קניותיה).
לאחר שהקהל מתפזר, שואל את עצמו ז'אן מאין הגיע הקרנף הזה, וברנז'ה שולח השערות חסרות בסיס בחוסר עניין. ההשערות חסרות הבסיס גורמות לז'אן לשנות את הנושא חזרה לבעיותיו של ברנז'ה: שהוא שתיין, משעמם, שהוא עושה מז'אן צחוק וכו', ובמהרה הנושא חוזר לקרנף, אך הפעם בהקשר אחר: על כך שברנז'ה אינו ממהר להסכים עם ז'אן שקרנף המשוטט בחוצות העיר הוא דבר מסוכן. באותו רגע נכנסת לבמה דייזי, פקידה בלונדינית העובדת עם ברנז'ה באותו משרד. הדבר גורם לברנז'ה לשפוך על עצמו כוס משקה, מה שגורם לז'אן לחזור להעיר פעם נוספת על השתיינות שלו. באותו זמן נכנסים לוגיקן ואיש זקן לבמה. בזמן שז'אן ממשיך להטיף לברנז'ה, הלוגיקן מביא לאיש הזקן דוגמה לדדוקציה: לכל החתולים ארבע רגליים. לאיזידור ולפריקוט ארבע רגליים. מכאן, איזידור ופריקוט הם חתולים (מה שלא נכון, מפני שלא נאמר שכל מה שיש לו ארבע רגליים הוא חתול). במקביל מתרחשים שני דיאלוגים: הלוגיקן ממשיך לתת לאיש הזקן היקשים לא נכונים, וז'אן נותן לברנז'ה עצות כיצד לזכות בליבה של דייזי, ובמקרים רבים נאמרים בשני הדיאלוגים אותם המשפטים (אך בהקשרים שונים).
לפתע שוב נשמעים רעשים חזקים. במהרה מסתבר שמדובר בקרנף נוסף, הפעם כזה שדוהר בכיוון ההפוך, מה ששוב מושך קהל רב. הפעם כולם מסתכלים, כולל ברנז'ה, אך הוא עדיין נשאר בכיסאו. הרעשים דועכים במהרה, ועקרת הבית שוב נכנסת, אך הפעם, מסתבר, חתולהּ נרמס על ידי הקרנף. בזמן זה שוב מתנהלים שני אירועים במקביל: דאגה לעקרת הבית שאיבדה את חתולהּ, ובנוסף גם שיחה בין ז'אן לברנז'ה, בה נשאל האם מדובר באותו קרנף או בשני קרנפים שונים, וז'אן מנסה לטעון כי מדובר בשני קרנפים שונים, וזה לפי מספר הקרניים שהיה לכל אחד מהם, אך ברנז'ה סותר אותו בטענה שהקרנף רץ מהר מדי מכדי שיוכלו למנות את קרניו. במהרה כבר לא הופך הוויכוח האם היה קרנף אחד או שניים, אלא לאיזה קרנף יש קרן אחת על אפו (אפריקאי או אסיאתי) ולמי יש שתיים (אסיאתי או אפריקאי)? הוויכוח גורם לתשומת הלב לעבור אליהם מן עקרת הבית, ועוד אנשים מתחילים לשאול ולהעיר בקשר למספר הקרניים של כל קרנף. ז'אן מתעצבן מכך שסותרים אותו ועוזב את המקום בזעם. לאחר שהוא עוזב נשארת השאלה תלויה באוויר, ואז הלוגיקן מזכיר להם שהשאלה שהם באמת רצו עליה תשובה היא כמה קרנפים נראו, ונותן מספר פתרונות לוגיים לשאלה, אך הם אינם מקנים תשובה של ממש, ואז עוזב. ברנז'ה נשאר במקום לבדו, ומצטער על כך שהתעצבן על ז'אן.
עלילת המחזה > תמונה שנייה

התמונה השנייה מתרחשת במשרד שבו עובד ברנז'ה.
בתחילת התמונה נראים מר פרפר (מנהל המחלקה בה עובד ברנז'ה), דודאר (סגנו של מר פרפר), בוטאר (עמית לעבודה של ברנז'ה ומורה לשעבר) ודייזי, מתווכחים האם היה או לא היה קרנף. דודאר טוען שהיה קרנף, וכך גם דייזי, שטוענת שראתה אותו במו עיניה. בוטאר טוען שבתקשורת נאמר רק כי "חתול נרמס ונמעך למוות על ידי יונק עבה עור", ושלא נאמר במפורשות קרנף, וטוען שגם לו נכתב במפורש, לא היה מאמין כי הוא לא ראה זאת בעצמו. הוא מנסה לשנות את הנושא לנושאים אחרים, כמו גזענות ודת, דבר המעצבן את כולם. בשלב זה נכנס ברנז'ה, באיחור. דייזי ממהרת לרשום אותו ברשימת הנוכחות, ונותנת אותה למר פרפר, כך שנראה שברנז'ה לא הגיע באיחור. ברנז'ה נשאל האם ראה את הקרנפים, וגם כשהוא משיב בחיוב, בוטאר עדיין אינו מוכן להאמין, בטענה שלברנז'ה דמיון מופרך. הוויכוח ממשיך, עד שמר פרפר קוטע אותו ונכנס למשרדו. הוויכוח, כמובן, ממשיך בזמן העבודה.
בשלב כלשהו יוצא מר פרפר ממשרדו ושואל אם מר שור לא הגיע היום, וכמובן שנענה בשלילה. באותו רגע מגיעה גברת שור אשתו של מר שור, שמסבירה שלא היה יכול להגיע כי נדבק בשפעת קשה. כששואלים מדוע היא מתרגשת, היא עונה שמביתה עד למשרד, רדף אחריה קרנף, ומספרת שהקרנף נמצא במורד המדרגות, ובאותו רגע הקרנף (הנסתר מעיינינו) גורם להתמוטטות גרם המדרגות. בוטאר עוד מנסה להתכחש לעובדה שישנו קרנף, אך כאשר הוא מביט כלפי מטה, הוא רואה את הקרנף ומודה בצדקתם של האחרים. מר פרפר מתלונן על כך שלו המינהל הכללי היה מספק למשרד מדרגות בטון, המדרגות לא היו מתמוטטות. כששואלת דייזי איך יוכלו לרדת, מר פרפר מלטף את פניה ואומר, בנימה מבודחת, שיקפצו יחדיו. דייזי דוחה אותו ומעליבה אותו. בינתיים, גברת שור מסתכלת על הקרנף, ומזהה אותו כלא אחר מאשר בעלה, מר שור. דייזי הולכת בינתיים להתקשר למכבי האש, על מנת שיחלצו אותם מן הבניין. גברת שור מחליטה לעזור לבעלה, וקופצת מן הבניין על הקרנף (מר שור). דייזי מספרת שהם לא המקרה היחיד שזקוק להיחלצות בגלל קרנפים, ושישנם מקרים נוספים. כעבור זמן מה מגיעים מכבי האש שמחלצים אותן מן הבניין. העבודה במשרד מבוטלת לזמן מה, עד אשר יותקנו מדרגות חדשות.
עלילת המחזה > תמונה שלישית

התמונה השלישית מתרחשת בביתו של ז'אן.
בתחילת התמונה ברנז'ה דופק בדלת ביתו של ז'אן, וקשיש, שגם שמו הוא ז'אן, פותח לו את הדלת. הקשיש מסרב להכניס את ברנז'ה וחוזר לחדרו. ברנז'ה ממשיך לדפוק בדלת, ואז ז'אן מברר במי מדובר, וברנז'ה אומר את זהותו. ז'אן קם ממיטתו, פותח לברנז'ה את הדלת וחוזר למיטתו. השיחה נפתחת בשאלה מדוע אין הם בעבודה, ובכך שאיש מהם לא זיהה את קולו של האחר. ברנז'ה מתנצל בפני ז'אן, וז'אן סולח. ז'אן מספר שהוא לא מרגיש טוב. קולו של ז'אן נעשה צרוד מרגע לרגע, והוא מתלונן על כאבים במצחו. לטענתו של ברנז'ה, יש לז'אן תפיחה על ראשו, אך ז'אן טוען שאין. ז'אן הולך לחדר האמבטיה, והוא חוזר כשהוא ירקרק מעט. הדבר גורם לברנז'ה לחשוב ומבקש מז'אן שילך לרופא, אך ז'אן מסרב בטענה שאין צורך. עם המשך השיחה מסתבר גם שעורו של ז'אן מתקשה ושוורידיו נעשים בולטים. בנוסף ז'אן נהפך לגס רוח, וטוען ש"לרוחו להיות מיזנתרופ" ושלא אכפת לו מבני אדם. ברנז'ה מספר לז'אן כי מר שור הפך לקרנף, וז'אן טוען שמדובר בלא יותר מתחפושת. במהלך השיחה ז'אן יוצא ונכנס לחדר האמבטיה, ובכל פעם שהוא יוצא גון עורו נעשה ירוק יותר, קולו משתנה והתפיחה שמעל אפו גדלה.
ברנז'ה וז'אן ממשיכים להתווכח על עניין הקרנפים, כאשר ז'אן טוען שהקרנפים שווים לבני האדם, בעוד שברנז'ה שם את האדם מעליהם. ז'אן שוב יוצא ונכנס לחדר האמבטיה, וכשהוא יוצא הוא נעשה ירוק לחלוטין והתפיחה מעל ראשו הפכה לקרן של קרנף. ז'אן מנסה להתנער מכל דבר שקשור לבני האדם, כגון בגדים. ברנז'ה נבהל, מפני שהוא מבין שז'אן הפך לקרנף. ז'אן רוצה לרמוס אותו, אך ברנז'ה מצליח לנעול אותו בחדר האמבטיה. הוא מבקש שיתקשרו למשטרה. הישיש שואל במה העניין, וברנז'ה מספר לו כי ז'אן הפך לקרנף. הישיש לא מאמין לו וחוזר לחדרו. ברנז'ה מנסה לקרוא לשוער, אך מתא השוער יוצא ראש של קרנף. ברנז'ה ממהר לדלת חדרו של הישיש, אך מן החדר יוצאים שני ראשי קרנפים (של הישיש ואשתו). מעוד ועוד מקומות מתחילים לבצבץ ראשי קרנפים, מה שגורם לברנז'ה לברוח מהמקום בבהלה.
עלילת המחזה > תמונה רביעית

התמונה הרביעית מתרחשת בביתו של ברנז'ה. במהלך כל התמונה עוברים הלוך ושוב מתחת לחלונו של ברנז'ה עדרי קרנפים.
ברנז'ה נמצא במצב אנוש בביתו, והוא פוחד לצאת מביתו בגלל הקרנפים. דודאר בא לבקר את ברנז'ה. ברנז'ה מראה סימני היפוכונדריה לפי התסמינים שהיו לז'אן לפני שהפך לקרנף (שינויים בקול, עור מוריק, כאבי ראש ותפיחה על המצח וכו'). דודאר מרגיע אותו בקשר לכל התסמינים, מבלי להבין על מה ברנז'ה מדבר. ברנז'ה שרוי בהלם מכך שז'אן, שנתפס כמגנה של האנושות, יצא כנגדה והפך לקרנף. ברנז'ה מודיע כי ימשיך להגן על עמדותיו, ושלא יהפוך לקרנף בעצמו בשום פנים ואופן, ודודאר מסכים איתו ואומר שאם יהיה לו כוח רצון, לא יהפוך לקרנף. עם זאת, דודאר לא מבין מדוע ברנז'ה כה פוחד לצאת החוצה, כשכל מה שצריך לעשות זה לסור מדרכם של הקרנפים כשאלו נראים בדרך. דודאר טוען שהוא אינו מצדד בקרנפים, אך גם לא מתנגד להם. ברנז'ה רוצה לעשות משהו בעניין ההתקרנפות, ודודאר אומר לו שיש לתת לשלטונות להגיב בעצמם לתופעה.
דודאר מספר לברנז'ה על כך שהמשרד עוד לא שב לתפקד, מפני שלא מוצאים פועלים שיבנו את המדרגות, ושהמדרגות למרות הכל יהיו מדרגות עץ ולא מדרגות בטון. בנוסף מספר דודאר כי מר פרפר הגיש את התפטרותו, ושלמעשה הפך לקרנף בעצמו. ברנז'ה מבקש לשמוע עוד, בתקווה לדעת כי בוטאר שפט את מר פרפר לחומרה, ותקוותו מאושרת על ידי דודאר. לאחר זמן מה, עובר עדר קרנפים נוסף מתחת לביתו של ברנז'ה, ומתברר שגם הלוגיקן, שייצג את ההיגיון והשכל הישר, הפך לקרנף. לאחר זמן מה דייזי נכנסת לבית, ובפיה בשורה: גם בוטאר הפך לקרנף, למרות ביקורתו על ההתקרנפות, בטענה כי "צריך לצעוד עם הזמן". בנוסף מספרת דייזי כי כרבע מאנשי העיר הפכו לקרנפים. כאשר הם מסתכלים החוצה, אל העיר, מגלים השלושה שכל הכבאים גם הם הפכו לקרנפים, ומיד לאחר מכן גם עוד רבים מתושבי העיר, מה שהופך את הקרנפים לרוב בעיר.
דודאר עוזב את הבית, והופך אף הוא לקרנף. ברנז'ה מסתכל שוב ברחוב, ומגלה שמלבדו ומלבד דייזי, לא נשארו יותר בני-אדם. הם משוחחים על אהבתם, והשיחה מתגלגלת לכך שאולי העובדה שדייזי העליבה את מר פרפר היא הדבר שגרם לו להחליט להפוך לקרנף. לאחר שהשיחה נמשכת, הטלפון מצלצל, וממנו נשמעים נחירות הקרנפים. כאשר הם מפעילים את הרדיו, גם משם נשמעים קולות הקרנפים. דייזי מנסה להשלים עם כך שהיא וברנז'ה הם בני האדם היחידים שנשארו ולמצוא עם הקרנפים שפה משותפת, וברנז'ה טוען כי הדבר אינו אפשרי. לאחר ויכוח ביניהם, דייזי יוצאת מהדירה והופכת גם היא לקרנף. ברנז'ה נשאר לבדו. ברנז'ה תוהה מה יהיה איתו, מי הוא, האם יצליח להחזיר את הקרנפים לצורתם האנושית ועוד. לאחר כמה תהיות הוא מתפתה להפוך לקרנף בעצמו, אך אינו מצליח בכך, ובסופו של דבר, מחליט שטוב שכך ומחליט להיאבק על אנושיותו.
הדמויות

במחזה ישנו מספר רב של דמויות, אך העיקריות והחשובות הן:
ברנז'ה – אנטי גיבור טיפוסי: הוא אלכוהוליסט, עצלן, היפוכונדר ולפעמים גם מראה סימנים של רכרוכיות וחוסר עמוד שדרה, ובנוסף גם מראה חוסר עקביות: אם בתמונה הראשונה הקרנף בכלל לא עניין את ברנז'ה, בתמונה הרביעית הוא לא מצליח שלא לחשוב עליהם. למרות זאת, דווקא הוא מראה סימנים של חשיבה עצמאית ובסופו של דבר היחידי שאינו הולך עם הזרם ונשאר אנושי.
ז'אן - ההפך הגמור מברנז'ה: הוא חרוץ, מטופח וטוען שהוא בריא תמיד ונמצא באיזון תמידי, ובנוסף רואה את עצמו כאדם מושלם שנטמע באופן מושלם בחברה. למרות זאת, ז'אן אינו נראה כבעל חשיבה משלו, ורוב הדברים שהוא אומר הם עובדות, ולא דעות, מה שמסביר את הליכתו עם הזרם והפיכתו לקרנף. בכך ז'אן מהווה מעין גיבור טרגי: הוא בעל תכונות נעלות אך הוא חוטא ביהירות ובנטייה לכעס, וגם בסופו של דבר דבק בו הרוע (ההפיכה לקרנף). דבר זה מדגיש עוד יותר את היותו של ז'אן היפוכו של ברנז'ה ומגביר את האירוניה שדווקא ברנז'ה הוא זה שנשאר אחרון.
דייזי - בתחילה נראית כמי שמסוגלת לעמוד על דעתה: אף על פי שדבריה נסתרים שוב ושוב על ידי בוטאר, היא עומדת על דעתה שאכן היה קרנף. בנוסף היא גם עומדת על דעתה שברנז'ה יתעשת כאשר הוא מראה סימני פחד מהקרנפים. למרות זאת, בסופו של דבר גם היא הופכת לקרנף.
דודאר - גם דודאר מראה חשיבה עצמאית לכאורה: הוא טוען שאין הוא מצדד בקרנפים, אך גם לא מתנגד להם, מה שמראה חוסר חשיבה של ממש. בנוסף, כאשר הוא מגלה שגם הלוגיקן, שמייצג את החשיבה, ובוטאר, המייצג את האנטי-ממסדיות, הפכו לקרנפים, הוא נשאב אחריהם והופך גם הוא לקרנף.
בוטאר - בוטאר מייצג את האנטי-ממסדיות: הוא יוצא כנגד התקשורת באשר לידיעה שפרסמה באשר ל"יונק עבה-העור", מסרב להאמין שדייזי ראתה קרנף עד אשר יהיו הוכחות, הוא מצהיר על עצמו כ"בז לדת", ובסופו של דבר, כאשר מר שור הקרנף נמצא למטה, הוא בתחילה מסרב להאמין שאכן מדובר בקרנף. הדבר מראה שלמעשה גם לבוטאר אין חשיבה עצמאית, ושלמעשה דעתו היא רק הדעה ההפוכה לזו המקובלת ולא דבר שפותח באופן עצמאי, ולכן גם הוא הופך לקרנף.
מר פרפר - מר פרפר מייצג את הממסד. לאורך הוויכוח בין דייזי, דודאר ובוטאר באשר לקרנפים, הוא אינו מחווה דעה מיוחדת, אלא רק מעיר הערות שאמורות לשמור על פסיו המקוריים של הוויכוח. הדבר מראה חוסר חשיבה עצמאית של ממש, ובסופו של דבר גם הוא הופך לקרנף.
הלוגיקן - מייצג את השכל הישר וההיגיון, לכאורה, אך למעשה רוב טיעוניו הם בלתי לוגיים, כשההיקש המגוחך ביותר הוא שמשום שכל החתולים הם בני תמותה, וגם סופוקלס הוא בן תמותה, סופוקלס הוא חתול. הטענה, כי סופוקלס הוא חתול, לא נכונה בהכרח אלא רק אפשרית, מפני שלא נאמר כי כל בני התמותה הם חתולים. בסוגיית הקרנף, הלוגיקן נותן מספר אפשרויות למספר הקרנפים שעברו ברחוב, אך למרות היותם של הטיעונים נכונים, הם חסרי תועלת אין הם מספקים את התשובה. בכך מייצג הלוגיקן חשיבה מגוחכת ומיותרת שבאה על חשבון החשיבה העצמאית, וכך גם הוא בסופו של דבר הופך לקרנף.
האיש הזקן - בן השיח של הלוגיקן. האיש הזקן מצליח להבין כל היקשיו של הלוגיקן, וכאשר עקרת הבית מגיעה הוא עוזר לה. בכך האיש הזקן מייצג את ההבנה (הן של הלוגיקה והן של ההתנהגות החברתית הדרושה), אך את חוסר החשיבה העצמאית - כלומר הבנת דפוסים קיימים במקום לפתח דפוסים עצמאיים. בסופו של דבר גם האיש הזקן הופך לקרנף (הדבר לא נאמר במפורש, אבל ניתן להבין זאת מאחר שכולם הפכו לקרנפים).
מבנה המחזה

מבנה המחזה הוא מעגלי (בתחילה קרנף אחד, ובסופו של דבר אדם אחד), וגם שונה ממחזות רגילים בכך שאינו כולל סיבוך והתרה, אלא סיבוך בלבד (אנשים הופכים לקרנפים). הדבר מייצג את התמידיות שבקונפורמיות.
העלאת המחזה בישראל

המחזה הועלה בישראל חמש פעמים:
ב-1962, בתיאטרון חיפה, בבימויו של הצרפתי רובר פוסטק (צר') (ועוזרו, דוד ברגמן), ובכיכובם של חיים טופול, ז'רמן אוניקובסקי, יעקב בודו.
ב-2004, בתיאטרון נוצר, בבימויו של אבישי מילשטיין ובכיכובם של יגאל זקס, יעל ברנפלד ועופר זוהר.
ב-2012, בתיאטרון סמינר הקיבוצים, בבימויו של חוה אורטמן.
ב-2017, בתיאטרון בית צבי, בבימויו של אלון טיראן ובכיכובם של ליאור בן יהודה, ניר לוגסי, אלי אשכנזי ומור חנסון.
ב-2021, ב-תיאטרון גבעתיים, בבימויו של אבי חדש וקאסט שחקנים בוגרים מבית הספר למשחק ובידור של ענת ברזילי.