stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הידרדניטיס סופורטיבה
אבחנה > דרגות חומרה > ציון הארלי

מערכת הדירוג של הארלי הייתה הראשונה שעסקה במחלות עור, והיא בשימוש עד היום במחלות כמו HS, אקנה ופסוריאזיס. לפי שיטת הארלי, החולים מחולקים לשלוש קבוצות עיקריות:
שלב I: היווצרות מורסות בודדות או מרובות ללא צלקות או תעלות.
שלב II: מורסות חוזרות ונשנות, נגעים בודדים או מרובים מופרדים, עם היווצרות תעלות (מצב של דלקת תכופה שמגבילה את התנועה עשויה לדרוש טיפול כירורגי פשוט של ניקוז המוגלות).
שלב III: מעורבות מפושטת או רחבה על פני מספר אזורים בגוף עם תעלות ומורסות המחוברות זו לזו (לעיתים מתפתחות צלקות, או פיסטולות תת-עוריות). תפקודם של חולים במצב זה עשוי להיפגע משמעותית.
אבחנה > דרגות חומרה > דירוג סארטוריוס

שיטת הדירוג של סארטוריוס מורכבת יותר מהארלי, ומאפשרת סיווג דינמי יותר של חומרת המחלה בחולים בודדים. היא מורכבת ממספר חלקים:
אזורים מעורבים (בתי שחי, מפשעות ואחרים).
מספר וסוג הנגעים המעורבים (אבצסים, גושים, פיסטולות, סינוסים, צלקות וכדומה).
המרחק בין הנגעים, בדגש על המרחק הגדול ביותר בין שני נגעים רלוונטיים.
נוכחות עור בריא בין הנגעים.
על אחת מהקטגוריות הנ"ל צוברת נקודות לכדי ציון כולל.
טיפול

הטיפול משתנה בהתאם לרמת החומרה של המחלה. עקב המחקר המצומצם יחסית שלה, יעילות הטיפולים המוצעים עבורה אינה ברורה.
טיפול > אורח חיים

אמבטיות חמות יכולות לעזור אצל אלה עם מחלה קלה.
טיפול > תרופות

אנטיביוטיקה: תרופות פומיות משמשות נגד הדלקת, ולא מטפלות בזיהום עצמו. טיפול נפוץ ויעיל הוא השילוב בין קלינדמיצין וריפמפיצין למשך מספר חודשים. אנטיביוטיקה נוספת שנמצאת בשימוש היא טטרציקלין ומינוציקלין. קלינדמיצין הוכחה כיעילה במחקר כפול סמיות.
זריקות קורטיקוסטרואידים: עשויות להיות שימושיות במחלות עם נגעים מקומיים.
טיפול הורמונלי: תרופות כמו ספירונולקטון, פלוטאמיד, ציפרוטרון אקטט, פינסטריד ומטפורמין נמצאו יעילות במחקרים קליניים. עם זאת, איכות המחקרים עדיין מוטלת בספק, ועדיין לא מאפשרת מתן המלצה גורפת.
נוגדי TNF–אלפא: הזרקה של תרופות אנטי דלקתיות כמו רמיקייד ואנברל. הטיפול בתרופות אלו לא מאושר עדיין באופן מלא על ידי ה-FDA.
מעכבי TNF: מחקרים הראו שמספר תרופות מעכבות TNF יעילות בטיפול בחולי HS. תרופה מרכזית שהוכחה כיעילה אם ניתנת ברמה שבועית היא הומירה.
איזוטרטינואין: אינה יעילה בדרך כלל באנשים עם המחלה, ואלה שהגיבו אליה סבלו לרוב ממחלה בדרגה קלה.
טיפול > ניתוחים

לעיתים בוחרים, בשל הכרוניות של המחלה, לערוך טיפול כירורגי בהופעת המחלה על העור.
טיפול > הסרת שיער בלייזר

לייזר 1064 ננומטר להסרת שיער עשוי לסייע בהידרדניטיס סופורטיבה.
שכיחות

ההערכה היא כי המחלה משפיעה על בין 1% ל-4% מהאוכלוסייה. נשים חולות פי שלושה מגברים. התפרצות המחלה מתרחשת בדרך כלל בבגרות הצעירה. היא תוארה לראשונה בין השנים 1833 ו-1839 על ידי אלפרד ולפאו.
סמואל וייט

סמואל וייט (באנגלית: Samuel White‏; דצמבר 1770 – 4 בנובמבר 1809) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווילמינגטון, דלאוור. הוא היה חבר במפלגה הפדרליסטית, שכיהן כסנאטור אמריקאי מדלאוור.
ביוגרפיה > ראשית חייו ומשפחתו

וייט נולד בדצמבר 1770, ב-Mispillion Hundred, מחוז קנט, דלאוור, ליד הרינגטון, קרוב לוויטסבורג, והיה בנו של השופט תומאס וייט. הבישוף המתודיסט לעתיד, פרנסיס אסברי, התחבא בבית זה במהלך שנות מלחמת העצמאות מ-1778 עד 1780. מתודיסטים נחשדו בדרך כלל כלויאליסטים, ותומאס וייט נעצר באשמה זו. בזמן שהותו בבית וייט, פיתח אסברי רבים מהרעיונות שיעצבו את עתיד המתודיזם האמריקאי.  המשפחה האנגליקנית האדוקה שהוסבה על ידי אסברי, הפכה לחברים בכנסייה המתודיסטית.
סמואל וייט התקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור בשנת 1793 לאחר שסיים את לימודיו בקוקסברי קולג' במרילנד. וייט שירת שנתיים כקפטן בצבא ארצות הברית ומונה לתפקיד שליש גנרל של דלאוור ב-1803.
אביו של וייט, השופט תומאס וייט, היה חבר בבית המחוקקים הקולוניאלי של מרילנד, בית האספה של דלאוור, השופט הראשי של בית המשפט המחוזי של קנט, ונציג של האמנות החוקתיות של דלאוור של 1776 ו-1792.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

עם התפטרותו של ד"ר הנרי לאטימר ב-1801, נבחר וייט כסנאטור אמריקאי. לאחר מכן הוא נבחר לכהונה מלאה משלו בשנים 1802 ו-1808, וכיהן כסנאטור מ-28 בפברואר 1801 ועד מותו ב-4 בנובמבר 1809.
וייט התנגד בתוקף לעבדות, אך היה ידוע במיוחד בהתנגדותו לרכישת לואיזיאנה. הוא מצוטט כאומר "כשאני חושב על הרעות שעלולות להתעורר למדינות אלה, מהשילוב המיועד הזה של לואיזיאנה באיחוד, אני מעדיף לראות את זה ניתן לצרפת, או לספרד, או לכל אומה אחרת... עצם התנאי שאף אזרח של ארצות הברית לא צריך להתיישב בגבולותיה..."
"במהלך משפט הסנאט האמריקני של טימותי פיקרינג בשנת 1809, באשמת מעילה בכספי ציבור, וייט הגן עליו במילים: 'הנאשם אינו ברירת מחדל, אלא תחת ביקורו הנורא של אלוהים: וכמו שהוא מטורלל, ההליכים שלנו בקושי ראויים לשם של משפט מדומה.' וילסון קארי ניקולס, אז חבר קונגרס מווירג'יניה, קרא: "אני לא אכנע לשמוע את ההליכים שלנו בשם משפט מדומה". ואז ענה וייט מיד: "זהו משפט מדומה, ואני מוכן לתת לאדון, אם הוא נעלב, סיפוק בכל זמן ומקום." הסנטימנט בעד דו-קרב היה כל כך חזק באותה תקופה, עד שלא מופיע ברישומים שנשיא הסנאט נתן נזיפה כלשהי למתמודדים עם מוניטין לאומי של קלף, וביצע הישגים מדהימים בירי." עד מושבו האחרון בקונגרס האמריקני הוא היה אחד ממעט מאוד פדרליסטים שעדיין נותרו בתפקיד.
ביוגרפיה > מוות ומורשת

וייט מת ב-4 בנובמבר 1809 בווילמינגטון, דלאוור ונקבר שם בבית הקברות של הכנסייה האפיסקופלית.
הערות שוליים

↑  State of Delaware; Home of Judge Thomas White, Refuge of Francis Asbury.
↑  Miller, Char (2013-02-13). "What Do the L.A. Freeway System and the Lewis and Clark Expedition Have in Common? It's All in the Numbers". KCET (באנגלית). נבדק ב-2019-04-26.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7390 7974  LCCN: nr90008448  SNAC: w6k19r6n  US Congress: W000392  VIAF: 7239166   WorldCat (עם VIAF): 7239166
עארף א-דג'אני

עארף פשה א-דג'אני (בערבית: عارف الدجاني; 1856 - 14 באפריל 1930) היה ראש עיריית ירושלים בשנים 1917–1918.
ביוגרפיה

א-דג'אני נולד בירושלים למשפחה ותיקה בעיר, שבאדמותיה מצוי קבר דוד המלך על הר ציון. לאחר מלחמת העולם הראשונה וראשית המנדט הבריטי על ארץ ישראל, מונה לראש עיריית ירושלים. בשנת 1918 היה לנציג בוועד המנהל של האגודה המוסלמית-הנוצרית, מטעמה שימש מאוחר יותר נשיא סניף האגודה בירושלים ונשיא האגודה הכללית.
בשנת 1919 היה בין יוזמי כינוס אספה פלסטינית לאומית, הקונגרס הערבי-פלסטיני, שנערכה בירושלים וקראה ליצירת ממשלה פלסטינית בשיתוף סוריה ולדחיית טענות התנועה הציונית. א-דג'אני נבחר לסגן נשיא האספה ועמד בראש תנועת "פלסטין לפלסטינים".
בתוך הוועידה, היה המתנגד העיקרי למגמת האחדות הסורית.
בספטמבר 1920 הצטרף אל מוסא כאזם אל-חוסייני כשותף בהנהגת התנועה הלאומית הפלסטינית. בדצמבר אותה שנה, נבחר בקונגרס הפלסטיני השלישי בחיפה לסגנו של אל-חוסייני בראשות הוועד הפועל הערבי, שהוקם לראשונה באותה ועידה.
בזמן יציאת המשלחת הפלסטינית הראשונה ללונדון, נבחר דג'אני לעמוד בראש הוועד הפועל, במקום חוסייני, שנבחר לעמוד בראש המשלחת. דג'אני הגיב לאי צירופו למשלחת בניהול הסברה נגד התועלת שבה ואף הפריע לאיסוף הכספים למענה. שנה לאחר מכן דרש לעמוד בראש המשלחת לחג'אז, וכאשר לא נבחר, יצא נגד ההחלטה לשלוח אותה ונגד מדיניות הוועד הפועל. הוועד הגיב לכך בפיטוריו.
ביוני 1922 הוא פוטר מנשיאות הוועד הפועל. הפיטורים הללו הביאו גם להרחקתו מהאגודה המוסלמית-נוצרית הירושלמית. הוא הצטרף אל האופוזיציה, והוביל אותה לצדו של ראע'ב נשאשיבי.
באותה תקופה הצטרף אחיו, שוכרי א-דג'אני, אל הארגון האופוזיציוני הראשון, "האגודה המוסלמית הלאומית", מה שפגע במעמדו של עארף.
הערות שוליים

1 2  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 86.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית, עמ' 90.
1 2  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית, עמ' 171.
1 2  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית, עמ' 231–232.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית, עמ' 223.
| ירושלים ראשי עיריית ירושלים (החל מ-1878) |
| --- | --- | --- |
| האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית | יוסף אל-ח'אלידי (1878–1879) • סלים אל-חוסייני (1882–1897) • פיידי אל-עלמי (1906–1909) • חוסיין אל-חוסייני (1909–1917) |  |
| המנדט הבריטי המנדט הבריטי | עארף א-דג'אני (1917–1918) • מוסא כאזם אל-חוסייני (1918–1920) • ראע'ב נשאשיבי (1920–1934) • חוסיין אל-ח'אלידי (1934–1937) • דניאל אוסטר (1937–1938) • מוסטפא אל-ח'אלידי (1938–1944) • דניאל אוסטר (1944–1945) • ועדה מנדטורית (1945–1949) |  |
| ירדן ראשי העיר המזרחית | אנואר אל-ח'טיב (1948–1950) • עארף אל-עארף (1950–1951) • חנא עטאללה (1951–1952) • עומר וואעארי (1952–1955) • ועדה עירונית (1955–1957) • רוחי אל-ח'טיב (1957–1967) |  |
| ישראל ראשי העיר המערבית | דניאל אוסטר (1949–1950) • שלמה זלמן שרגאי (1951–1952) • יצחק קריב (1952–1955) • גרשון אגרון (1955–1959) • מרדכי איש-שלום (1959–1965) • טדי קולק (1965–1967) |  |
| ישראל ראשי עיריית ירושלים המאוחדת | טדי קולק (1967–1993) • אהוד אולמרט (1993–2003) • אורי לופוליאנסקי (2003–2008) • ניר ברקת (2008–2018) • משה ליאון (2018 ואילך) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1197125760  VIAF: 5518157162103878980007   WorldCat (עם VIAF): 5518157162103878980007
אינטגרל הנסטוק

במתמטיקה, אינטגרל הנסטוק הוא הגדרה אפשרית לאינטגרל של פונקציה, המהווה הכללה להגדרה של אינטגרל רימן וכן בשימושים מסוימים יעיל יותר מאינטגרל לבג.
הגדרה

ההגדרה של אינטגרל הנסטוק כמעט זהה לזו של אינטגרל רימן (ולכן פשוטה בהרבה מזו של אינטגרל לבג), ונקבעת כך:
תהי פונקציה ממשית  f:[a,b]\to \mathbb {R}  ותהי P חלוקה מסומנת של הקטע  [a,b], נניח:
a=u_{0}<u_{1}<\cdots <u_{n}=b,\ \ t_{i}\in [u_{i-1},u_{i}]
נגדיר את סכום רימן של החלוקה להיות:
 \sum _{P}f=\sum _{i=1}^{n}(u_{i}-u_{i-1})f(t_{i})
I הוא ערך האינטגרל של f בקטע, אם ורק אם לכל  \,\varepsilon \in \mathbb {R} ^{+}\  קיימת פונקציה  \delta :\mathbb {R} \rightarrow \mathbb {R} ^{+} כך שלכל חלוקה מסומנת P המקיימת
מתקיים:
ואז נגיד גם ש- f אינטגרבילית בקטע לפי הנסטוק.
תכונות

קל לראות שהגדרה זו כמעט זהה לזו של אינטגרל רימן, למעשה אם דורשים שהפונקציה  \ \delta , תהיה קבועה, מקבלים את אינטגרל רימן כפי שהוא. מה שמראה בקלות שכל פונקציה שאינטגרבילית לפי רימן אינטגרבילית לפי הנסטוק (נקח דלתא כפונקציה קבועה).
ניתן להראות גם שאין צורך בהגדרה מיוחדת ל"אינטגרלים לא אמיתיים" בקטע סופי - כל פונקציה אינטגרבילית (באופן לא אמיתי) לפי רימן בקטע, אינטגרבילית (כרגיל, לא באופן מיוחד) לפי הנסטוק, וערך האינטגרלים זהה.
מעבר לכך - הגדרה זו גם מכלילה את זו של אינטגרל לבג. למעשה - פונקציה אינטגרבילית לבג אם ורק אם היא אינטגרבילית לפי הנסטוק וגם הרכבת הערך המוחלט עליה אינטגרבילית לפי הנסטוק.
תכונה חשובה נוספת של אינטגרל הנסטוק הוא הקשר למשפט היסודי של החשבון האינפינטסימלי:
תהי פונקציה  f גזירה בכל מקום ב- [a,b] אז מתקיים
קסיוס מאילולה

קסיוס מאילולה (באנגלית: Cassius Mailula; נולד ב-12 ביוני 2001 בגה-מולפו שבדרום אפריקה) הוא כדורגלן דרום אפריקאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת וידאד קזבלנקה מליגת העל המרוקאית ובנבחרת דרום אפריקה.
קריירת מועדונים

מאילולה גדל במחלקת הנוער של ממלודי סאנדאונס. בעונת 2022/2023 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הדרום-אפריקאית.
ביולי 2023 חתם בטורונטו מה-MLS לשלוש שנים.
קריירה בינלאומית

ב-24 במרץ 2023 ערך מאילולה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דרום אפריקה, בתיקו 2-2 נגד נבחרת ליבריה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023.
תארים

אליפות דרום אפריקה (1): 2022/2023
הנרי אביטל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1966 (בן 58 בערך) 
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  כדורסל נכים 
 
הנרי אביטל (נולד ב-1966) הוא שחקן כדורסל כיסאות גלגלים ובעבר חבר נבחרת ישראל.
אביטל נפצע במבצע שלום הגליל ומרותק לכיסא גלגלים. בנעוריו היה שחקן כדורגל בקבוצת מכבי יפו ולאחר הפציעה החל להתאמן בבית הלוחם בתל אביב והצטרף לנבחרת הכדורסל בכיסאות גלגלים.
היה חבר נבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים והשתתף במשחקי אליפות אירופה ואליפות עולם. עם הנבחרת יצא אל המשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992) ובהם דורגו במקום העשירי.
אביטל גרוש ואב לשני ילדים. הוא עוסק באימון אישי לספורטאים ובגישור.
הערות שוליים

↑  רענן ברנובסקי‏, אלברמן: "המפגש מול בית"ר הוא אמוציונלי עבורי", באתר וואלה, 6 בדצמבר 2012
|  משלחת ישראל למשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992)  |
| --- | --- | --- |
|    אתלטיקה | זיו בר-שירה • נחמן וולף • מלכה פוטשניק • צפורה רובין • חן שינה |  |
|    הרמת משקולות |  עמוס גינוסר • שמואל חיימוביץ' • דותן מישר •  אברהם שטרויך • יהודה שרון • ראובן תנעמי |  |
|    חץ וקשת | עמית דרור • עמרם זילברמן |  |
|    טניס | תקווה אהרוני • שבתאי בן-יורם • אבי ויינברג • מלי מילר |  |
|    טניס שולחן | שלמה אהרוני • חיים אשכנזי •  זאב גליקמן • בועז טביב • יעקב סולימן • אליהו עטיה |  |
|    כדורסל | נבחרת ישראל בכדורסל (גברים) (הנרי אביטל, אריאל אוטולנגי, רוני גוטרמן, צבי גזיאל, ליאור דרור, אליעזר האובן, אבי ויינברג, משה לוי, חנן לושקוב, בועז מזרחי, מקבל שופנייה, אייל שרטוב) |  |
|    כדורעף | נבחרת ישראל בכדורעף (גברים) (רונן אביבי, חנוך בודין, אייל גור, אהרון דנציגר, חגי זמיר, גד לנצר, נסים פרנקו, חן צור, מירון צידקילוב, צבי קרש) |  |
|    כדורשער | נבחרת ישראל בכדור שער (גברים) (אהרון אקוקה, אורי בשה, שלמה לזמי, רפאל פלח, זהר שרון) |  |
|    קליעה | יהורם בן-חיים • אברהם הדסי • דורון שזירי |  |
|    שחייה | בועז אבהר • שלום אייגר •  חנוך בודין • רון בולוטין •  זיו בטר • אורנה גרינברג •  יזהר כהן • מירי סיסו • שלמה פינטו •  ערן שמש •  משחה שליחים (שלום אייגר, חנוך בודין, שלמה פינטו, ערן שמש) |  |
משה בורשטיין (ספורטאי)

משה בורשטיין (16 בפברואר 1931 – 29 ביולי 2001) היה ספורטאי פאראלימפי.
בורשטיין היה נכה צה"ל.
במשחקים הפאראלימפיים רומא (1960) היה חבר נבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים וזכה עם הנבחרת במדליית ארד.
בשנת 1975 זכה במדליית ארד בשחייה באליפות אירופה לספורט נכים שהתקיימה באוסטריה.
נפטר ב-2001 בגיל 70 והוכר כחלל צה"ל בהיותו נכה צה"ל שנפטר לאחר השירות.
הערות שוליים

↑  אברהם תשובה, נצחונות בכדורסל ובאתלטיקה בוינה, מעריב, 24 באוגוסט 1975
↑  צה"ל באליפות אירופה בוינה, דבר, 24 באוגוסט 1975
|  משלחת ישראל למשחקים הפאראלימפיים רומא (1960)  |
| --- | --- | --- |
|    אתלטיקה | צבי בן-צבי • יגאל פרג'ון |  |
|    טניס שולחן | מיקי אבלס •  מתי אנג'ל • אהרון קירשנר |  |
|    כדורסל |  נבחרת ישראל בכדורסל (משה בורשטיין, מיכאל בן-נפתלי, צבי בן-צבי, ישראל גלובוס, ראובן חברון, שמחה לוסטיג, משה פלד, שמואל פרוכטר, אהרון קירשנר, נפתלי רוסמן) |  |
|    שחייה |  מתי אנג'ל •  ישראל גלובוס •  הדוויג לנג |  |
מוסטפא אל-ח'אלידי

מימין לשמאל: שבתי לוי (ראש עיריית חיפה), עומר אל-ביטאר (ראש עיריית יפו), הנציב העליון הרולד מקמייקל, מוסטפא אל-ח'אלידי (ראש עיריית ירושלים) וישראל רוקח (ראש עיריית תל אביב), 1942
מוסטפא (ביי) אל-ח'אלידי (בערבית: مصطفى الخالدي; פברואר 1873 - אוגוסט 1944) היה ראש עיריית ירושלים בשנים 1938–1944. קודם לכן כיהן כשופט בבית הדין העליון בארץ ישראל.
חייו

אל-ח'אלידי, בן למשפחת ח'אלידי, למד בבית הספר ראשידיה בביירות, ולאחר מכן סיים לימודי משפטים באוניברסיטת איסטנבול.
בשנת 1906 נתמנה למנהל הבנק החקלאי בירושלים.
בשנים 1913–1915 היה מפקד המשטרה בביירות ולבנון. לאחר מכן, עד כיבוש ביירות בידי הצרפתים היה ראש התביעה בעיר. ביולי 1920 מונה לשופט בבית הדין לערעורים של ממשלת המנדט ובשנת 1926 קודם לשופט בית הדין העליון.
באוגוסט 1938, כשנה לאחר גירוש ראש העירייה הקודם, אחיינו, ד"ר חוסיין אל-ח'אלידי, נתן הסכמתו להתמנות לראש עיריית ירושלים במקומו. ח'אלידי מונה לתפקיד באופן רשמי בתחילת ספטמבר 1938 ושימש בתפקיד עד מותו באוגוסט 1944, אף על פי שבספטמבר 1943 נפוצו שמועות על כוונתו להתפטר בגלל בריאות לקויה. ב-27 באוגוסט 1944 נפטר. ח'אלידי נקבר בבית הקברות ליד שער האריות.
באופן כללי, מהיותו שופט, לא היה מעורב ח'אלידי בפוליטיקה. אולם במאי 1944 השתתף בכינוס של ראשי ערבים ערבים ביפו שקרא להפסקת עלייה ולאסור מכירת קרקעות ליהודים, דבר שעורר את חמתם של הנציגים היהודים בעירייה ותמיכה מצד אישים ערביים.
לאחר מותו הוספד בעיתון הד המזרח:
בנו נתמנה בשנת 1945 לשופט שלום בג'נין ובית שאן.
ח'אלידי התגורר בשכירות, תקופה מסוימת, בקומה השנייה של בית גארבאדיאן (רחוב עמק רפאים 33). כיום (2023), תלוי במקום שלט הנצחה המספר את ההיסטוריה של הבית, ובו הוא נזכר.
הערות שוליים

↑  אורי שטנדל, המשפחות המוסלמיות המנהיגות בירושלים בתקופה העות'מאנית, בתוך: התנועה הלאומית הפלסטינית: מעימות להשלמה? (עורכים: משה מעוז וב"ז קדר), משרד הביטחון 1996, עמ' 56.
↑  כרוז השלום הערבי, דבר, 2 בספטמבר 1929
↑  עד היכן שנאת היהודים מגיעה, דואר היום, 12 באוגוסט 1927
↑  אושר דין הרוצח בשכונת מונטיפיורי, דואר היום, 13 בנובמבר 1934
1 2 3  מוצטפה חלדי הסכים למנוי, דבר, 19 באוגוסט 1938
↑  מי יתמנה לראש עיריית ירושלים, דבר, 5 באוגוסט 1938
↑  חאלדי מתפטר בגלל בריאות לקוייה, המשקיף, 23 בספטמבר 1943
↑  מת ראש עירית ירושלים, הצופה, 28 באוגוסט 1944
↑  לווית ראש עיריית ירושלים, משמר, 29 באוגוסט 1944
↑  ראש עיריית ירושלים נצטרף לצוררי הציונות, הצופה, 10 במאי 1944
↑  נחשול מברקי ברכה מאישים ערביים לחאלדי, המשקיף, 11 במאי 1944
↑  ראש עירייה לירושלים, הד-המזרח, 1 בספטמבר 1944
↑  שופטים ערביים חדשים, המשקיף, 10 באפריל 1945
| ירושלים ראשי עיריית ירושלים (החל מ-1878) |
| --- | --- | --- |
| האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית | יוסף אל-ח'אלידי (1878–1879) • סלים אל-חוסייני (1882–1897) • פיידי אל-עלמי (1906–1909) • חוסיין אל-חוסייני (1909–1917) |  |
| המנדט הבריטי המנדט הבריטי | עארף א-דג'אני (1917–1918) • מוסא כאזם אל-חוסייני (1918–1920) • ראע'ב נשאשיבי (1920–1934) • חוסיין אל-ח'אלידי (1934–1937) • דניאל אוסטר (1937–1938) • מוסטפא אל-ח'אלידי (1938–1944) • דניאל אוסטר (1944–1945) • ועדה מנדטורית (1945–1949) |  |
| ירדן ראשי העיר המזרחית | אנואר אל-ח'טיב (1948–1950) • עארף אל-עארף (1950–1951) • חנא עטאללה (1951–1952) • עומר וואעארי (1952–1955) • ועדה עירונית (1955–1957) • רוחי אל-ח'טיב (1957–1967) |  |
| ישראל ראשי העיר המערבית | דניאל אוסטר (1949–1950) • שלמה זלמן שרגאי (1951–1952) • יצחק קריב (1952–1955) • גרשון אגרון (1955–1959) • מרדכי איש-שלום (1959–1965) • טדי קולק (1965–1967) |  |
| ישראל ראשי עיריית ירושלים המאוחדת | טדי קולק (1967–1993) • אהוד אולמרט (1993–2003) • אורי לופוליאנסקי (2003–2008) • ניר ברקת (2008–2018) • משה ליאון (2018 ואילך) |  |
שלט הסבר על בית גארבאדיאן ובו מסופר על מגוריו של אל-ח'אלידי בבית (2023)
אריה ביזם

אריה ביזם הוא ספורטאי ספורט נכים ישראלי. שחקן בולט בנבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים.
בנעוריו החל להתאמן במרכז הספורט לנכים ברמת גן. למעלה משני עשורים היה חבר בנבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים והיה שחקן מצטיין. השתתף במשחקי סטוק מנדוויל וזכה להישגים בשחייה. באליפות ישראל לנכים 1966 קבע שיא חדש במשחה 50 מטר בסגנון חתירה וזכה במדליית זהב עם הישג של 37.5 שניות. ב-1967 זכה במדליית כסף במשחה חתירה בסטוק מנדוויל.
במשחקים הפאראלימפיים תל אביב (1968) זכה עם נבחרת הכדורסל במדליית זהב. בנוסף התחרה במשחה שליחים 3X50 בסגנון מעורב וזכה במדליית כסף, במשחה 50 מטר בסגנון חופשי (מקום חמישי), במרוץ מאה מטר (מקום שישי) ובנבחרת מרוץ שליחים ל-160 מטר (מקום חמישי). במשחקים הפאראלימפיים היידלברג (1972) זכה עם נבחרת הכדורסל במדליית כסף והשתתף בתחרות סללום שבה דורג במקום ה-21. במשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976) היה שותף לזכייה במדליית כסף בכדורסל.
סלים אל-חוסייני

סלים אל-חוסייני (בערבית: سليم الحسيني; המאה ה-19 – 1908) היה ראש עיריית ירושלים בין השנים 1882 ל-1897.
סלים היה בן למשפחת אל-חוסייני רבת ההשפעה, וגם שניים מבניו חוסיין אל-חוסייני ומוסא כאזם אל-חוסייני כיהנו כראש העירייה אחריו. סלים כיהן כשופט בסכסוכי שבטים בדואים והיה איש עסקים מצליח שפעילותו ביססה את מעמדה הכלכלי של המשפחה. פעילותו הציבורית של סלים חוסייני מסמנת תקופה חדשה בתולדות משפחת אל-חוסייני, שהחלה להיתפש כמייצגת של כלל האוכלוסייה הערבית בירושלים ויוזמת פעולות עבורה.
פעילותו כראש העירייה

הקמת בית חולים בשייח' באדר במקום שבו פועל כיום שוק מחנה יהודה.
קביעת פנסי הרחוב הראשונים בירושלים.
נטיעת עצים בצידי רחוב יפו.
הפעלת שירותי ניקיון בירושלים. עיקר המעמסה נבעה מריבוי בעלי החיים בעיר. סלים חסם רחובות לכניסת רוכבים וגמלים ושכלל את מערכת הניקוז להתמודדות עם הרעת תנאי התברואה בעקבות הגדלת צפיפות האוכלוסייה.
הערות שוליים

↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, הוצאת עם עובד תל אביב, 1976, עמ' 12: "בשנות ה-80 של המאה ה-19 כיהן בתפקיד זה סלים אל-חוסייני ובעשור השני של המאה ה-20 כיהנו שני בניו: חוסיין סלים אל-חוסייני ומוסא כאזם אל-חוסייני"; עמ' 10, הערה 9: "בשנות ה-70 של המאה ה-19 החזיק במשרה סלים אל-חוסייני... לאחר מכן הייתה המשרה נתונה בידי בנו חוסיין סלים אל-חוסייני... ועם מותו מינה השלטון הבריטי את אחיו הגדול כאזם פאשא אל-חוסייני".
| ירושלים ראשי עיריית ירושלים (החל מ-1878) |
| --- | --- | --- |
| האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית | יוסף אל-ח'אלידי (1878–1879) • סלים אל-חוסייני (1882–1897) • פיידי אל-עלמי (1906–1909) • חוסיין אל-חוסייני (1909–1917) |  |
| המנדט הבריטי המנדט הבריטי | עארף א-דג'אני (1917–1918) • מוסא כאזם אל-חוסייני (1918–1920) • ראע'ב נשאשיבי (1920–1934) • חוסיין אל-ח'אלידי (1934–1937) • דניאל אוסטר (1937–1938) • מוסטפא אל-ח'אלידי (1938–1944) • דניאל אוסטר (1944–1945) • ועדה מנדטורית (1945–1949) |  |
| ירדן ראשי העיר המזרחית | אנואר אל-ח'טיב (1948–1950) • עארף אל-עארף (1950–1951) • חנא עטאללה (1951–1952) • עומר וואעארי (1952–1955) • ועדה עירונית (1955–1957) • רוחי אל-ח'טיב (1957–1967) |  |
| ישראל ראשי העיר המערבית | דניאל אוסטר (1949–1950) • שלמה זלמן שרגאי (1951–1952) • יצחק קריב (1952–1955) • גרשון אגרון (1955–1959) • מרדכי איש-שלום (1959–1965) • טדי קולק (1965–1967) |  |
| ישראל ראשי עיריית ירושלים המאוחדת | טדי קולק (1967–1993) • אהוד אולמרט (1993–2003) • אורי לופוליאנסקי (2003–2008) • ניר ברקת (2008–2018) • משה ליאון (2018 ואילך) |  |
ג'יימס בייארד האב

ג'יימס אשטון בייארד האב (באנגלית: James Asheton Bayard Sr.‏; 28 ביולי 1767 – 6 באוגוסט 1815) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווילמינגטון, דלאוור. הוא היה חבר במפלגה הפדרליסטית, ששימש כחבר בית הנבחרים מדלאוור וכסנאטור אמריקאי מדלאוור.
ביוגרפיה > ראשית חייו ומשפחתו

בייארד נולד ב-28 ביולי 1767 בפילדלפיה, פרובינציית פנסילבניה, והיה בנם של ד"ר ג'יימס אשטון בייארד ואן הודג'. בני הזוג בייארד צאצאים של אחותו של המנהל הכללי ההולנדי פטרוס סטויבסנט אשר הגיעו לאחוזת בוהמיה, מחוז ססיל, מרילנד ב-1698. בייארד היה גם ממוצא הוגנוטי צרפתי ואנגלי.  עם מותם בטרם עת של הוריו, ג'יימס הצעיר הלך לגור עם דודו, קולונל ג'ון בובנהיים בייארד, בפילדלפיה. הוא סיים את לימודיו בפרינסטון קולג' ב-1784, למד משפטים אצל הגנרל ג'וזף ריד וג'ארד אינגרסול, התקבל ללשכת עורכי הדין של דלאוור ב-1787, והחל לעבוד בווילמינגטון, דלאוור. בייארד התחתן ב-11 בפברואר 1795, אן או ננסי באסט, בתו של עורך הדין העשיר בדלאוור והסנאטור האמריקני ריצ'רד באסט. נולדו להם שישה ילדים, ריצ'רד, קרוליין, ג'יימס הבן, אדוארד, מרי והנרי מ' והם גרו בווילמינגטון, שם היו בבעלותם עבדים.
ביוגרפיה > בית הנבחרים של ארצות הברית

בייארד נבחר לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1796, וכיהן שם במשך שלוש קדנציות, מ-4 במרץ 1797 ועד 3 במרץ 1803. בהיותו בבית הנבחרים, "הוא הצטיין כנואם ועורך דין חוקתי והפך למנהיג המפלגה בבית". הוא התבלט במיוחד כאחד ממנהלי ההדחה שמונו ב-1798 בהליכי ההדחה נגד ויליאם בלאונט, סנאטור אמריקאי מטנסי. בלאונט הואשם בהסתה של הקריקס והצ'רוקים לעזור לבריטים לקחת את ניו אורלינס מהספרדים. בעוד בית הנבחרים העמיד אותו לדין, בהנהגתו של בייארד, הסנאט של ארצות הברית ביטל את ההאשמות ב-1799 בטענה שלא ניתן לנקוט צעדים נוספים מעבר לפיטוריו. זה יצר תקדים חשוב לעתיד בכל הנוגע למגבלות על פעולות שיכולות לנקוט על ידי הקונגרס האמריקני נגד חבריו וחבריו לשעבר.
לבייארד גם היה חלק חשוב בבחירות בחירות לנשיאות בשנת 1800. כשהקולות בחבר האלקטורים היו שקולים, הייתה זו קבוצה של פדרליסטים בראשות בייארד ששברה את המבוי הסתום כשהסכימה לאפשר את בחירתו של תומאס ג'פרסון על ידי בית הנבחרים. כשנדמה היה שהפדרליסטים עומדים להצביע עבור ארון בר, מאמינים כי בייארד פעל לפי עצתו של אלכסנדר המילטון ושכנע את עמיתיו הפדרליסטים להימנע מהצבעה. כמו כן, האמינו שהוא כרת הסכם עם ג'פרסון הנכנס, להימנע מהדחה סיטונאית של פדרליסטים מתפקידים ממונים. בייארד הצעיר גייס את הנציג סמואל סמית' לנהל משא ומתן עם ג'פרסון על השליטה הפדרליסטית במשרדי המכס של פילדלפיה ווילמינגטון. ג'פרסון התיר לאחר מכן לבעלי התפקידים הפדרליסטים לשמור על משרותיהם.
רגע לפני שג'ון אדמס עזב את תפקידו כנשיא ארצות הברית הוא השתמש בהוראות חוק המשפטים משנת 1801 כדי לבצע מינויים רבים של "חצות". בין אלה היה חמו של בייארד, ריצ'רד באסט. בהתפטרותו כמושל דלאוור, באסט קיבל מינוי כשופט פדרלי אך עד מהרה הפך למובטל כאשר ג'פרסון ביטל את המינוי. בייארד עצמו סירב למינוי כשגריר לצרפת שהציע הנשיא ג'ון אדמס ב-1801.
כל כך יעיל היה בייארד בהתנגדות לממשל של ג'פרסון, עד שנעשה מאמץ מוחלט על ידי הדמוקרטים-רפובליקנים להביס אותו בניסיונו לכהונה רביעית ב-1802. סיזר אוגוסטוס רודני, אחיינו של הנשיא המהפכני של דלאוור סיזר רודני, ניצח את בייארד ב-15 קולות. עם זאת, שנתיים לאחר מכן, ב-1804, התוצאה התהפכה כשבייארד ניצח את רודני. כמיטב המסורת של דלאוור, השניים נשארו חברים לאורך יריבות הבחירות שלהם.