מערכת הצוללות במלחמת העולם הראשונה
1916: חידוש לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת > אמצעי הלוחמה נגד צוללות

כבר ב"סיבוב הראשון" של מתקפת הצוללות הסתבר לפיקוד הבריטי שאין בידו אמצעים מתאימים כדי להתגונן בפני המתקפה. הבעיה הייתה בכל התחומים, ונעשו מאמצים קדחתניים למצוא פתרון בכל תחום.
כלי שיט: ככל שהתקדמה המלחמה הבינו ראשי הצי הבריטי שאין להם למעשה כלי שיט המתאים לסוג זה של מלחמה. עמוד השדרה של הצי הבריטי ומקור גאוותו, אוניות המערכה, סיירות המערכה והסיירות הכבדות, שהיו עיקר מניינו ובניינו, היו למעשה חסרות ערך בלוחמה כנגד הצוללות. האוניות שנראו מתאימות לתפקיד היו משחתות. מטרתן המקורית של המשחתות הייתה הגנה על אוניות הצי העיקריות מפני ספינות טורפדו מהירות, שהיו עלולות להגיח במהירות, לשגר טורפדו אל הצי ולחמוק; בשל כך, היו המשחתות אמורות להיות מהירות וזריזות, כדי שיוכלו ליירט את ספינות הטורפדו לפני שיפגעו בצי. מהירותן הייתה איפוא רבה מאוד, בסוגים רבים מעל 30 קשר, זאת לעומת מהירותן המרבית של הצוללות, שלא עברה 17 קשר. המשחתת הייתה יכולה להסתער במהירות רבה אל הצוללת, כאשר התגלתה, אך היה בכך חיסרון; כאשר הגיע המשחתת אל הצוללת, הייתה זו האחרונה יכולה לחמוק ממנה בקלות, בשל רדיוס הפנייה הקטן בהרבה שלה. חיסרון נוסף שהיה למהירותה הגבוהה של המשחתת היה בליווי אוניות הסוחר; מהירותן של אלו הייתה כ-10 קשרים בלבד.
כלי נשק: בעיה נוספת שעמדה בפני אוניות השטח הייתה כלי הנשק שעמדו לרשותן. המשחתות היו מצוידות בתותחים; אלו היו יעילים מאוד נגד הצוללת, אם היו יכולים לפגוע בה. הבעיה הייתה שהצוללת ניצלה גם היא את יתרונה, והוא יכולתה לצלול במהירות: ב-1917 כבר היו הצוללות מסוגלות להיעלם מתחת למים תוך 45 שניות. לאחר הצלילה, לא היה בידי האוניות שום כלי נשק שיכול היה לפגוע בצוללת. כדי להתגבר על קושי זה, פותחה פצצת העומק. הרעיון היה קיים כבר ב-1911, וב-1914 כבר הוזמנו פצצות ראשונות. ואולם, רק ב-1916 פותחה פצצה יעילה, וקצב הייצור היה כה איטי עד שב-1917 היו על כל אונייה רק ארבע פצצות כאלו. רק בתחילת 1918 החלו האוניות לקבל את המטען המקובל שכלל 35 פצצות עומק. השימוש בפצצות העומק במלחמת העולם הראשונה היה, בסופו של דבר, מצומצם מאוד יחסית לשימוש הנרחב במלחמת העולם השנייה. גם לאחר שהחל השימוש בפצצות אלו הסתבר שהצוללות חסינות בהרבה ממה שחשבו. הלורד הראשון של הימיה, ג'ון ג'ליקו, העריך שכדי להשיג הטבעה של צוללת על הפצצה להתפוצץ במרחק של כארבעה מטרים ממנה; פיצוץ ברדיוס של כשמונה מטרים מן הצוללת לא יטביע אותה, אך ייגרם לה נזק שיחייב אותה לעלות על פני המים; וברדיוס של כעשרים מטרים ממנה לא תינזק הצוללת, מעבר להשפעה המוראלית על צוותה.
אמצעי גילוי: אמצעי הגילוי שנכנס לשימוש הצי היה ההידרופון, מעין מיקרופון המסוגל לקלוט קולות מתחת למים. ההידרופון היה קיים עוד לפני מלחמת העולם, אך בגרסתו הראשונית לא ניתן היה להשתמש בו מאונייה הנמצאת בתנועה, משום שהרעש מתנועותיה וממכשיריה חסמו קליטת רעשים אחרים. היה צורך לשכלל את המכשיר כך שניתן יהיה להשתמש בו גם תוך כדי תנועה וגם כדי שניתן יהיה לא רק לשמוע את הצוללת אלא גם לקבל נתונים על כיוון תנועתה. פיתוחים ראשוניים של הידרופונים הוטמעו בצרפת ובבריטניה, בעקבות מחקרים של שארל פברי ובמיוחד של ארנסט רתרפורד. לאחר פגישה ביוני 1917 בין מדענים צרפתים, בריטים ואמריקאים אודות פיתוחים אפשריים להתמודדות עם איום הצוללות, החל בארצות הברית מחקר מדעי וטכנולוגי משמעותי, על ידי המועצה הלאומית למחקר והוועד המייעץ לצי. לקראת סוף 1917 החלו לייצר מערכות מבצעיות בארצות הברית, ולהטמיע אותן בקרב ציי מדינות ההסכמה. בקרב במצר אוטרנטו ביולי 1918, זיהו באמצעות ההידרופונים החדישים שמונה צוללות אוסטריות, במהלך שהוביל להשמדת ככל הנראה ארבע מתוכן, תוך מניעה מוחלטת של מעבר של צוללות דרך המיצר לכיוון הים התיכון. לקראת סוף 1917 הומצא מכשיר הסונאר על ידי הפיזיקאי הצרפתי פול לנז'בן (Paul Langevin) והמהנדס הגולה הרוסי קונסטנטין צ'ילווסקי (Constantin Chilowsky), וניסוי מוצלח לאב-טיפוס לסונר נערך בטולון ביוני-יולי 1918. הצי בריטי כינה את הסונאר "אסדיק" לאחר הטמעתו (במקור: ASDIC, נגזר מתוך הביטוי "Anti-Submarine Division"), אף על פי שהשם הזה לא ניתן לו על ידי ממציאיו הצרפתיים. עד סוף המלחמה צוידו בסונר רק שבע אוניות, והשפעתו על המלחמה הייתה נמוכה.
מודיעין: עם כל הקשיים שפורטו לעיל, היה לבריטים גם יתרון, בתחום המודיעין. חודשים ספורים לאחר תחילת המלחמה הצליחו הבריטים לפצח את הקודים הגרמניים. הימיה הבריטית הקימה מחלקה חדשה שנקראה חדר 40 (Room 40) שעסקה בקריפטוגרפיה. הבריטים פעלו בשתי דרכים: האחת, הקמת תחנות האזנה רבות, שקלטו את השדרים הגרמניים והיו יכולות, באמצעות טריאנגולציה, לזהות את מקור השידור; והשנייה, פיצוח הצופן הגרמני. הגרמנים היו מודעים לסכנה שבשידורים מרובים, אך העדיפו את היתרונות של מהירות העברת ההודעות באמצעות הרדיו. זאת, לעומת הבריטים שהשתמשו בשיטת סמפור (איתות) ובדגלי הקוד הבינלאומי בין כלי השיט בכח וזאת לא ניתן היה לגרמנים לקלוט.