stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנחיית Q

הנחיית Q היא שיטת הנחיה שנעשה בה שימוש בטילים בליסטיים, שמסלולם מורכב משלב ממונע קצר יחסית, שבה מערכת ההנעה של הטיל פועלת, ולאחריו שלב בליסטי אשר במהלכו הטיל מתכוון אל המטרה בהשפעת הכבידה (טילי שיוט משתמשים בשיטות הנחיה שונות). היעד של הנחיית Q הוא לפגוע במטרה ספציפית בזמן מסוים, שכן בגלל סיבוב כדור הארץ פגיעה במטרה בעלת קואורדינטות מסוימות פירושה פגיעה בה במיקום ובזמן מסוים.
השיטה פותחה במקור על ידי ד"ר הלקומב לנינג וד"ר ריכרד בטין במעבדת המכשור של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס כשיטת הנחיה מדויקת לטילים בליסטיים אמריקניים.
יישומים מוקדמים

בזמן שהנחיית Q פותחה השיטה המתחרה העיקרית נקראה הנחיית דלתא. לפי מקנזי, הטילים טיטאן, מספר גרסאות של אטלס, ומיניוטמן 1 ו-2 השתמשו בהנחיית דלתא, בעוד שבהנחיית Q נעשה שימוש בת'ור ופולריס. מניתוח סרטוני שיגור, עולה, כי מספר טילים בליסטיים בין יבשתיים סובייטים מוקדמים השתמשו בהנחיית דלתא.
רקע: הנחיית דלתא

הנחיית דלתא מבוססת על הצמדות למסלול מתוכנן מראש, שמפותח לפני השיגור באמצעות מחשבים קרקעיים ונשמר במערכת ההנחיה של הטיל. במהלך המעוף, מערכת ההנחיה של הטיל מנטרת סטיות מן מסלול הייחוס, והמסלול האמיתי ממודל מתמטית כפיתוח טור טיילור מסביב למסלול הייחוס. בניסוח מתמטי, מערכת ההנחיה דלתא עושה שימוש בקשר פונקציונלי מסוים מהצורה  F(r,v,r_{T})=0 (הקשר הפונקציונלי מתאפס על מסלול הייחוס). היעדר פרמטר זמן (זמן מוגדר לפגיעת הטיל) הוא מאפיין אינהרנטי של מערכת ההנחיה דלתא (קיימים מסלולי ייחוס אפשריים רבים). רגע כיבוי המנוע ( cut-off moment) מתוכנן להיות הרגע בו מסלול הטיל חותך את מסלול הייחוס. מערכת הבקרה של הטיל מנסה לאפס את סכום האיברים הליניאריים של הביטוי הזה, כלומר להביא את הטיל לקונפיגורצית מיקום-מהירות כזאת שמסלול הטיל החל מנקודת החיתוך יעבור דרך המטרה (האיברים מסדרים גבוהים יותר זניחים). מסיבה זו, להנחיית דלתא לעיתים מתייחסים כ-"לעוף לאורך הכבל" כאשר הכבל (הדמיוני) מתייחס למסלול הייחוס.
בניגוד להנחיית דלתא, הנחיית Q היא שיטה דינמית, תזכורת לתאוריה של תכנון דינמי. במהותה, גישת הנחיית Q גורסת כי "לא משנה היכן היינו אמורים להיות, בהינתן היכן אנו נמצאים השאלה היא מה אנו צריכים לעשות כדי להתקדם אל היעד של הגעה אל המטרה הדרושה בזמן הדרוש". כדי לבצע זאת השיטה מתבססת על קונספט המהירות הדרושה להשגה.
המהירות הדרושה להשגה (Velocity to be gained)

בזמן נתון t ובעבור מיקום נתון r של כלי הרכב, וקטור המהירות המתאים Vc מוגדר כדלהלן: אם לכלי הרכב הייתה המהירות Vc ומערכת ההנעה הייתה נכבית, אז הטיל יגיע למטרה הרצויה בזמן הרצוי תחת השפעת הכבידה.
המהירות האמיתית מסומנת ב-Vm והטיל נתון לתאוצה בהשפעת הכבידה g ובהשפעת המנועים at. המהירות הדרושה להשגה המתאימה מוגדרת כהפרש בין Vc ו- Vm:
V_{TBG}=V_{c}-V_{m}
ממערכת הייחוס העצמית של הטיל, המהירות הדרושה להשגה היא אפוא המהירות אליה יש לשאוף.
אסטרטגיית הנחיה פשוטה היא להפעיל תאוצה (דחף מנוע) תמיד בכיוון של VTBG. לזה יהיה את האפקט של קירוב המהירות האמיתית ל- Vc. כאשר שתי המהירויות נעשות שוות (ו- VTBG שווה לאפס), זה הזמן לכבות את המנועים, מכיוון שהטיל לפי ההגדרה מסוגל להגיע למטרה הרצויה בזמן הרצוי לבדו.
מה שנותר הוא איך לחשב את VTBG בקלות מהמידע על הטיל הנגיש למחשב ההנחיה (מיקומו, מהירותו ותאוצתו).
מטריצת Q

במשוואה הדיפרנציאלית הבאה נעשה שימוש כדי לחשב את המהירות הדרושה להשגה המתאימה ברגע נתון:
כאשר מטריצת Q מוגדרת כ-:  Q=\left.{\frac {\partial V_{c}}{\partial r}}\right|_{r_{T},t_{f}}.
כאשר Q היא מטריצה מסדר 3 על 3, סימטרית, ומשתנה בזמן. (הקו האנכי מתייחס לעובדה שהנגזרות החלקיות חייבות להיות מחושבות ביחס למיקום מטרה נתון rT וזמן מעוף חופשי tf). חישוב המטריצה ואיבריה מתבצע באמצעות שיקולים אנליטיים (חישוב שטח גזרה אליפטית) וגאומטריים על חיתוך של אליפסה ומעגל בעלי מוקד משותף (מרכז כדור הארץ) ומשיקולים פיזיקליים כמו שימור תנע זוויתי (החוק השני של קפלר) ושימור אנרגיה.
הניסיון מראה שמטריצת Q משתנה לאט מאוד, כך שרק מספר ערכים שלה המתאימים לשלבים שונים של המעוף צריכים להיות מחושבים ולהישמר במחשב הטיל. כך מתקבל בסיום תהליך החישוב מערך מספרים קבועים (למעט מספר עדכונים קלים) המשמשים את הטייס האוטומטי להנחות את הטיל עד אשר ניתן לכבות את המנוע (מערך המספרים מתאר נגזרות חלקיות של וקטור המהירות המתאימה תוך התייחסות לוקטור המיקום).
הבעיה היא כיצד לחשב את ערכי מטריצת Q בכל נקודה במרחב בהינתן זמן המעוף  t_{f} ומיקום המטרה  r_{T}.
מטריצת Q > הוכחת המשוואה הדיפרנציאלית

ראשית נרשום  V_{TBG}=V_{C}-V. תחילה נוכיח את המקרה בו  a_{T}=0, כלומר שהתאוצה הקווית המורגשת על ידי מדי התאוצה היא 0 (נפילה חופשית בשדה כבידה). נפרק את הנגזרת  {\frac {dV_{TBG}}{dt}}:
{\frac {dV_{TBG}}{dt}}={\frac {d(V_{C}-V)}{dt}}={\frac {dV_{C}}{dt}}-{\frac {dV}{dt}}=V*Q-g.
במעבר האחרון השתמשנו בהגדרה של מטריצת Q ובעובדה ש- {\frac {dV}{dt}} שווה לוקטור תאוצת הכובד הרגעית g. מן ההגדרה של מטריצת Q נובעת הזהות :  g=Q*V_{C}. לכן:
{\frac {dV_{TBG}}{dt}}=V*Q-V_{C}*Q=-V_{TBG}*Q.
במקרה שהתאוצה הנמדדת שונה מאפס יש פשוט להוסיף רכיב ל- {\frac {dV}{dt}} נוסף ל-g וכך מתקבלת המשוואה הדיפרניצאלית לעיל.
חישוב מטריצת Q עבור תנועה פרבולית דו־ממדית

לאחר סיום השלב הממונע המהירות בציר x קבועה לכן ברור ש-  X=V_{x}*t_{f} כאשר X הוא המרחק האופקי למטרה ומכאן  dV_{x}/dx שווה ל-  1/t_{f}. התנועות בציר x וציר y בלתי תלויות ולפיכך האיברים לאורך האלכסון במקומות (1,2) ו- (2,1) הם 0. לצורך חישוב האיבר dVy/dy נבצע את הניסוי המחשבתי הבא: נניח כי משחררים ממנוחה כדור מגובה y אל הרצפה והוא נוחת על הרצפה כעבור זמן  t_{f} . כעת נניח כי לוקחים כדור נוסף ומשחררים אותו בגובה נמוך יותר ב- ∆y ומשחררים אותו בו זמנית ביחד עם הכדור הראשון. ברור כי יש לשחרר אותו עם מעט מהירות אנכית מעלה (או מטה ∆y שלילי) אם על מנת ששניהם יפגעו בקרקע באותו זמן. מרגע שחרורם על שני הכדורים פועלת תאוצה אנכית זהה מטה g ולכן הפרש המהירויות או המהירות היחסית שלהם נותר קבוע. לפיכך על מנת ששניהם ינחתו באותו זמן צריך להתקיים ש- Vy או Vy ∆ יקיים 
∆y = tf Vy*. לפיכך האיבר (2,2) במטריצה גם הוא 1/tf. לפיכך מטריצת Q המתאימה היא:
{\begin{vmatrix}1/t_{f}&0\\0&1/t_{f}\end{vmatrix}} כאשר tf = T-t ׁׁ(T הוא הזמן בו הטיל יגיע אל המטרה ו-t הוא הזמן הנוכחי)
והמשוואה הדיפרנציאלית המתארת את השתנות המהירות הדרושה להשגה היא:
{\frac {dV_{TBG}}{dt}}=-a_{T}-{\begin{vmatrix}1/t_{f}&0\\0&1/t_{f}\end{vmatrix}}V_{TBG}.
אסטרטגיות הנחיה

אסטרטגיית הנחיה של טיל בליסטי תיקרא כך אם היא מהווה שיטה מסוימת לפיה יש לנהג וקטורית את הטיל כך שהמהירות הדרושה להשגה תתאפס, כלומר שכל רכיביה יתאפסו סימולטנית. אסטרטגיית הנחיה פשוטה תהיה להפעיל דחף מנוע תמיד בכיוון המהירות הדרושה להשגה. אם מציגים את הבעיה כ-"תנועה" לאורך "נתיב" במרחב המהירות, באופן שהתאוצה של הטיל תהיה "מהירות" הטיל ונגזרת המהירות הדרושה להשגה לפי הזמן תהיה מהירות ה-"מטרה", אזי אסטרטגיית הנחיה זו שקולה להנחיית מרדף, ולכן נקל לראות כי קיימות אסטרטגיות הנחיה טובות יותר.
ניתן ליישם את הגישה של ניווט יחסי למרחב המהירות ולקבל מסלול קצר יותר. לגישה כזו מספר יתרונות:
בדרך זו מאפסים את המהירות הדרושה להשגה באמצעות כמות קטנה יותר של דלק.
נמנעים אי דיוקים בחישובי המערכת כתוצאה משינוי גודל תאוצת הטיל עקב פרופיל צריכת הדלק של המנוע.
אפשר לשנות את כיוון דחף המנוע בצורה מתונה יותר ובכך להימנע מאי דיוקים הקשורים באינרציה של צינור הפליטה, שכן ניווט יחסי דורש פחות תאוצה מהנחיית רדיפה.
ויק מורו

| --- | --- |

 לידה:  14 בפברואר 1929 ניו יורק
 נהרג:  23 ביולי 1982 (בגיל 53) לוס אנג'לס
 מקום קבורה:  בית הקברות הילסייד 
 שם לידה:  Victor Harry Morozoff 
 סוגה מועדפת:  מערבון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1955–1982 (כ־27 שנים) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה של פלורידה 
 בן או בת זוג:  ברברה טרנר (1957–1964) 
 צאצאים:  ג'ניפר ג'ייסון לי 
 פרופיל ב-IMDb
 
ויקטור "ויק" מורו (באנגלית: Victor "Vic" Morrow;‏ 14 בפברואר 1929 – 23 ביולי 1982) היה שחקן ובמאי יהודי אמריקאי.
ביוגרפיה > חיים אישיים

מורו נולד בשם ויקטור מורוזוף ברובע הברונקס בניו יורק למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. בגיל 17 נשר מבית הספר והתגייס לצי האמריקאי.
בשנת 1958 נישא לתסריטאית ברברה טרנר, עמה הביא לעולם שתי בנות – קארי אן מורו והשחקנית ג'ניפר ג'ייסון לי. מורו וטרנר התגרשו לאחר שבע שנות נישואים ובשנת 1975 נישא מורו לגייל לסטר, ממנה נפרד זמן קצר לפני מותו. בעקבות גירושיו מאשתו הראשונה הסתכסך עם בתו ג’ניפר, אשר שינתה את שם משפחתה ללי על מנת שלא תהיה מזוהה עמו.
ביוגרפיה > קריירה

תפקידו הקולנועי הראשון היה בסרט "זרע הפורענות", לאחר מכן הופיע לצד אלביס פרסלי בסרט קינג קריאול. בהמשך הופיע במספר סדרות טלוויזיה, בהן "בוננזה" ו"הבלתי משוחדים". ב-1962 שיחק בסרט סימארון.
בשנת 1962 לוהק לתפקיד הראשי בסדרה "קרב!", סדרת דרמה אודות מלחמת העולם השנייה.
תפקידו האחרון היה בסרט "אזור הדמדומים" משנת 1983, מורו נהרג בתאונה במהלך צילומי הסרט.
ביוגרפיה > התאונה על סט הסרט "אזור הדמדומים"

מורו הופיע בחלק הראשון (מתוך ארבעה) של סרט הקולנוע אזור הדמדומים, אשר בוים על ידי ג'ון לנדיס. הוא גילם את דמותו של ביל קונור, אמריקאי גזען שנקלע למספר מקומות בתקופות שונות בהיסטוריה, בהם הוא חווה על בשרו את מצוקתם של בני המיעוטים השנואים עליו, כל פעם כאדם אחר - יהודי באירופה בתקופת השואה, קורבן לינץ' אפרו-אמריקאי ואזרח וייטנאמי במלחמת וייטנאם. החלק בהשתתפותו היה אמור להסתיים בכך שקונור מציל שני ילדים וייטנאמים מידי מסוק של הצבא האמריקאי. ב-23 ביולי 1982, פיצוץ שבוצע במהלך צילום סצנת החילוץ גרם להתרסקות המסוק על מורו ועל השחקנים אשר גילמו את שני הילדים, מיקה דין לה ורנה שין-יי צ'ן. שלושתם נהרגו במקום ושישה אנשים נוספים אשר ישבו בתוך המסוק נפצעו בתאונה. משפחתו של מורו, כמו גם משפחותיהם של דין לה ושין-יי צ'ן תבעו את מפיקי הסרט אך לבסוף הגיעו עמם להסדרי פיצוי מחוץ לכותלי בית המשפט.
מורו נקבר בבית הקברות הילסייד ממוריאל פארק בלוס אנג'לס.
ראו גם

אזור הדמדומים
ויק הוויקינג

| --- | --- |
 מבוסס על:  Vicky the Viking 
 סוגה:  סדרת טלוויזיה לילדים
 מדבבים בעברית:  דולב סלע, עמי מנדלמן, יהויכין פרידלנדר, ניר רון, גדי לוי, אלי לולאי, דן קיזלר, דן שצברג, לורה שופוב, אורנה כץ, עומר שטיינברג, אמנון וולף, קובי ליקורמן
 ארץ מקור:  צרפת צרפת אוסטריה אוסטריה
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  78
 הפקה
 הפצה:  Editorial Planeta 
 מוזיקה:  קרל סבובודה 
 אורך פרק:  10 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 10 
 רשת שידור בישראל:  ערוץ הופ! WIZ!
 תקופת שידור מקורית:  4 ביולי 2013 – 2 ביוני 2014
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
ויק הוויקינג (באנגלית: Vic the Viking) היא סדרת טלוויזיה צרפתית-אוסטרית לילדים. הסדרה שודרה לראשונה ב-4 ביולי 2013 ברשת 10. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2013 בערוץ הופ! ובערוץ WIZ. לסדרה שתי עונות ו-78 פרקים באורך עשר דקות.
עלילה

העלילה עוסקת בוויקינג צעיר בשם ויק, המסגל לעצמו בכל פרק דרכים שנונות, חכמות ויצירתיות כדי לעמוד מול משימות פיזיות שונות של הוויקינגים.
דמיות ומדבבים

במאי הדיבוב בעברית היו דן שצברג וטל רזניק, ומפיקת הדיבוב הייתה יעל אללוף.
| שם הדמות | שם המדבב/ת בעברית |
| --- | --- |
ויק הוויקינג: דולב סלע
קפטן האלוואר: עמי מנדלמן
רוב: יהויכין פרידלנדר
ג'ו: ניר רון
סנור: גדי לוי
פאקסה / פוקה: אלי לולאי
גורם: דן קיזלר
אולם: דן שצברג
אילבי: לורה שופוב
אילבה: אורנה כץ
גילבי: עומר שטיינברג
סוון הנורא: אמנון וולף
ארביד: קובי ליקורמן
סקירת הסדרה

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (צרפת)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (צרפת)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 26 | 26 | 4 ביולי 2013 | 9 בנובמבר 2013 |
|  | 2 | 52 | 52 | 16 בנובמבר 2013 | 2 ביוני 2014 |
ז'אן-פיליפ דה שסו

| --- | --- |

 לידה:  4 במאי 1718 לוזאן, שווייץ 
 פטירה:  30 בנובמבר 1751 (בגיל 33) פריז, ממלכת צרפת 
 ענף מדעי:  אסטרונומיה
 מקום מגורים:  שווייץ, צרפת
 תרומות עיקריות
 חקר ערפיליות וגילוי שביטים
 
ז'אן-פיליפ לואה דה שסו (צרפתית: Jean-Philippe Loys de Chéseaux‏ 4 במאי 1718 - 30 בנובמבר 1751) היה אסטרונום שווייצרי שהתפרסם לאחר שגילה בשנת 1743 שביט שנודע לאחר מכן בתור השביט הגדול של שנת 1744 (נקרא גם שביט שסו או שביט קלינקנברג-שסו על שם מגליו), שהיה שביט בהיר וגדול עם שישה זנבות. הוא גילה מספר צבירי כוכבים וניסח גרסה מוקדמת של הפרדוקס של אולברס.
קורות חייו

שסו נולד למשפחת אצולה מהעיירה שסו-סור-לוזאן שבקנטון וו, ליד העיר לוזאן שבשווייץ, ולמד מתמטיקה ופילוסופיה בעזרת סבו מצד אמו, ז'אן-פייר דה קרוסאז. לאחר לימודיו בנה מצפה כוכבים בשטחים שליד הטירה המשפחתית ועסק בתצפיות בשמים ובמדידות שבעזרתן מיפה מחדש את הקנטון. ב-13 בדצמבר 1743 הוא גילה את השביט C/1743 X1 (שלמעשה התגלה 4 ימים קודם לכן על ידי דירק קלינקנברג) וחישב את מסלולו. הוא המשיך לצפות בשביט ופרסם את תצפיותיו וכאשר השביט הפך לבהיר במיוחד, עד שניתן היה לראותו באור יום, נעשה מזוהה איתו כך שהשביט נקרא לעיתים קרובות על שמו. בשנת 1746 הוא גילה שביט נוסף (C/1746 P1) שלא היה מרשים כמו קודמו. בעקבות פרסומו הוא נהיה חבר באקדמיות של פריז, סנקט פטרבורג, סטוקהולם, גטינגן וכן בחברה המלכותית של לונדון. בשנת 1746 הוא הציג לאקדמיה הצרפתית למדעים רשימה של 21 ערפיליות ש-8 מתוכן היו תגליות מקוריות שלו (ועוד 3 מהן הוא גילה בלי שידע שכבר התגלו בעבר). בשל קשריו החברתיים בפריז הוא עבר להתגורר שם, אך נפטר בגיל 33 זמן קצר לאחר מכן. לאחר מותו התפרסם מחקר שערך בנושא הכרונולוגיה המקראית בניסיון לתארך במדויק את התאריך של צליבת ישו באמצעות אירועים אסטרונומיים שמוזכרים בספר דניאל.
תגליותיו

שביט C/1743 X1 שנקרא גם השביט הגדול של שנת 1744 וכן שביט שסו או שביט קלינקנברג-שסו
שביט C/1746 P1
הצבירים הפתוחים M16‏, M17‏, M25‏, M35‏, NGC 6633 ו-IC 4665
הצבירים הכדוריים M4 ו-M71
ניסוח מוקדם של הפרדוקס של אולברס
הערות שוליים

↑  SEDS: רשימת 21 הערפיליות של דה שסו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb133196302 (data)  GND: 117683353  HDS: 015895  ISNI: 0000 0000 8079 4138  LCCN: n88638185  NTA: 333626672  SUDOC: 077322258  VIAF: 154510   WorldCat (עם VIAF): 154510
ויליאם קאבל

ויליאם ה. קאבל (באנגלית: William H. Cabell;‏ 16 בדצמבר 1772 –  12 בינואר 1853) היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשלוש תקופות שונות בשנים 1796–1805, כמושל וירג'יניה ה-14 בשנים 1805–1808, וכשופט בבית המשפט העליון של וירג'יניה בשנים 1811–1850, מתוכן כנשיא בית המשפט בתשע השנים האחרונות לכהונתו בו.
ראשית חייו

ויליאם קאבל נולד בחוות "בוסטון היל" שבמחוז קמברלנד, מושבת וירג'יניה, כבכור מבין שלושת ילדיהם שהגיעו לבגרות של קולונל (וחבר מועצת השועים של המושבה) ניקולאס קאבל, ושל האנה קרינגטון קאבל, שניהם מהמשפחות הראשונות של וירג'יניה. לפחות 14 מבני משפחתו המורחבת היו חברים בבית המחוקקים של וירג'יניה עד מלחמת האזרחים האמריקאית ועוד שישה אחריה. ב-1795 אימץ קאבל את האות הראשונה לשם האמצעי H, אך לא עמד מאחוריה שום שם, זאת כדי להבחין בינו לבין אישים אחרים מבני משפחתו שנשאו את השם ויליאם קאבל, כולל דודו ויליאם קאבל האב (אנ').
קאבל התחנך אצל מורים פרטיים, ובהמשך למד בהאמפדן-סידני קולג', שם סיים את לימודיו ב-1789. לאחר מכן הוא עבר לוויליאמסבורג ולמד בקולג' ויליאם ומרי, שם הוא למד בקורסים למשפטים אצל השופט סנט ג'ורג' טאקר, וסיים את לימודיו ביולי 1793. לאחר מכן הוא עבר לריצ'מונד והמשיך ללמוד משפטים בקריאה עצמית. ב-1794 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה.
מחוקק בווירג'יניה

ב-1796 נבחר קאבל מטעם מחוז אמהרסט לבית הנבחרים של וירג'יניה כמחליפו של דודנו ויליאם קאבל הבן, שיחד עמו ויחד עם אביו, ויליאם קאבל האב, הוא התגורר בחוות המטעים יוניון היל שליד ליברטי הול. בהמשך הוא נבחר לעוד שתי תקופות כהונה בתפקיד, שהאחרונה בהן הסתיימה בינואר 1805. באחד ממושבי בית הנבחרים הראשונים בהם הוא כיהן, הצביע קאבל בעד החלטותיה של וירג'יניה נגד חוקי הזרים וההמרדה, שנועדו להכשיל את מפלגתו. קאבל שימש גם כחבר בחבר האלקטורים בבחירות לנשיאות של 1800 ובאלו של 1804.
מושל וירג'יניה

ב-1804 נבחר קאבל על ידי בית המחוקקים כמושל וירג'יניה ה-14, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1805–1808. בעת כהונתו כמושל, תקפה הסלופ הבריטית "לאופרד" את הפריגטה צ'ספיק, במה שנקרא תקרית צ'ספיק-ליאופרד, ובהמשך נחשבה כמבשרת מלחמת 1812. באותה תקופה הורה הנשיא ומושל וירג'יניה לשעבר תומאס ג'פרסון על מעצרו של סגן הנשיא ארון בר באשמת מרד ובגידה. בר הועמד לדין בריצ'מונד, שכן רוב מעשיו בוצעו בשטחי עמק אוהיו שבעבר נתבעו על ידי וירג'יניה. אף על פי כן, הוא זוכה על ידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון מרשל (תושב ריצ'מונד בעצמו) עקב אי מציאת ראיות מספקות לאשמת בגידה.
שופט

עם תום כהונתו כמושל בדצמבר 1808, נבחר קאבל כשופט בבתי המשפט של מחוזות אמרהסט ובקינגהאם. שנתיים לאחר מכן הוא נבחר לבית המשפט העליון של וירג'יניה. הוא החל את כהונתו בו במרץ 1811 וכיהן בו ברציפות במשך כמעט ארבעה עשורים. בפסק הדין "סטיבנסון נגד סינגלטון" ב-1829 הוא סירב לאפשר לעבד לקנות את חירותו. במהלך הארגון מחדש של בית המשפט ב-1831 נבחר קאבל שוב לכס השיפוט, וב-1842 נבחר כנשיא בית המשפט. הוא כיהן בתפקיד זה עד 1850, אף על פי שבשנתו האחרונה הוא נעדר במשך כמה פעמים מסיבות בריאות.
חיים אישיים

ב-1787 בנה קאבל את טחנת הקמח מידוויי מיל, שמאוחר יותר הוכנסה למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, אך ב-1998 נהרסה. ב-1795, כאשר שב למחוז אמהרסט, נשא קאבל לאישה את אליזבת קאבל, אך לשניים לא היו ילדים שהגיעו לבגרות. לאחר מותה של אליזבת ב-1805, הוא נישא בשנית לאגנס שרה בל גמבל, בתו הבכורה של קולונל רוברט גמבל מריצ'מונד. לשניים נולדו שבעה ילדים שכולם הגיעו לבגרות, ביניהם אדוארד קרינגטון קאבל, שהיה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם פלורידה.
ויליאם קאבל נפטר בריצ'מונד ב-12 בינואר 1853. הוא נטמן בבית הקברות שוקאו שבעיר. על שמו נקראו מחוז קאבל שכיום נמצא בתחומי וירג'יניה המערבית, ובניין מעונות סטודנטים בקולג' ויליאם ומרי.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 1628
הערות שוליים

↑  William H. Cabell (1772-1853), University of Virginia Library.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1175557137  ISNI: 0000 0000 7390 8395  LCCN: n86114822  SNAC: w67d3527  VIAF: 8871084   WorldCat (עם VIAF): 8871084
ויליאם נייט קילינג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1807 מנצ'סטר, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  21 בפברואר 1886 (בגיל 79 בערך) מנצ'סטר, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 תחום יצירה:  ציור, איור 
 
ויליאם נייט קילינג (באנגלית: William Knight Keeling‏; 1807 – 1886) היה אמן בריטי (ויקטוריאני), שאייר את הרומנים של וולטר סקוט ומחזותיו של ויליאם שייקספיר. חבר מייסד והנשיא השלישי של האקדמיה לאמנות של מנצ'סטר.
קורות חייו וקריירה

קילינג נולד במנצ'סטר. הוא עשה חניכות כחרט עץ, ובשנות ה-30 של המאה ה-19 נסע ללונדון והפך לעוזרו של ויליאם בראדלי (1801–1857), אמן יליד מנצ'סטר שעבר ללונדון בשנת 1822 והתבסס כצייר פורטרטים.
קילינג חזר למנצ'סטר בשנת 1835, ועבד כצייר פורטרט ופיגורטיבי בצבעי שמן ובצבעי מים, וכמאסטר לציור. שנות ה-30 של המאה ה-19 הציג באופן פעיל במנצ'סטר, ליברפול ובמקומות אחרים. בשנת 1833 הוענק לציורו 'קן הציפורים' מדליית הכסף של מכון מנצ'סטר המלכותי. בשנת 1841 הוא נבחר לחבר באגודת הציירים החדשה לצבעי מים, שם הציג כ-60 עבודות.
בשנת 1859 הפך קילינג לחבר מייסד באקדמיה לאמנויות של מנצ'סטר, ונשיאה השלישי בין השנים 1865 עד 1877. הוא היה חבר במועדון הספרותי של מנצ'סטר.
בספרד

בשנות ה-50 של המאה ה-19, נסע לספרד. המסע הזה העניק לו רעיונות, נושאים ומוטיבים חדשים. פרטים עדינים ופלטה ברורה ובהירה, בהשראת הצבעים החמים של הדרום, הם מאפיינים מובהקים של ציוריו וצבעי המים. בשנת 1873 שיבח עיתון במנצ'סטר את אחד מצבעי המים שלו כ"יצירה מעולה, ספרדית לחלוטין".
הוא הושפע גם מיצירותיו של האמן הספרדי ברטולומה אסטבן מוריו (1617–1682). ניתן לזהות בקלות את ילדי הרחוב של מוריו בתיאורים של קילינג של ילדים עניים, בריטים וספרדים כאחד. 'הילד הספרדי' שלו שהוצג במנצ'סטר בשנת 1876, תואר כ"דוגמה טובה מאוד לשיטה הקפדנית והמדויקת בה נוקט האמן. הוא מצפוני לחלוטין בכל עבודתו המקצועית."
יצירתו

קילינג לא חתר לתהילה ונשאר ברקע החיים האמנותיים של תקופתו, אם כי אניני טעם רבים העריכו את יצירותיו. כמה מיצירותיו נמצאות באוסף מוזיאון ויקטוריה ואלברט, לונדון. בשנות ה-70 של המאה ה-19 רכש התעשיין והאספן מהעיר וולברהמפטון סידני קרטרייט מתערוכה במנצ'סטר, מספר רב של עבודותיו של קילינג. בשנת 1887 הם הוענקו לגלריה לאמנות וולברהמפטון, המחזיקה באוסף הגדול ביותר של ציוריו וצבעי המים של קילינג בבריטניה.
משפחתו

קילינג התחתן עם מרי אן דטמר (נולדה ב־1822) בסנט פנקראס 25 בינואר 1851. נולדו להם ארבעה ילדים: אדית (נולדה ב־1852), דלתון הרפר (נולדה ב־1853), סידני צ'ארלס (נולדה ב־1859), וגרטרוד אן 1862).
קילינג נפטר ב־21 בפברואר 1886 בביתו בברטון-אפון-אירוול, מנצ'סטר.
גלריה

נערת הטמבורין
מסר אהבה
"כטוב בעיניכם"
הערות שוליים

↑  "Keeling, William Knight" . Dictionary of National Biography. London: Smith, Elder & Co. 1885–1900.
↑  "History of Mafa: Past Presidents", Manchester Academy of Fine Arts website, accessed 11 November 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKD: 43708  ULAN: 500000699  VIAF: 95684889   WorldCat (עם VIAF): 95684889 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ויליאם נייט קילינג".
ויה אדריאנה

מצרים בתקופה הרומית
ויה אדריאנה (בלטינית: Via Hadriana, ביוונית: Ἁδριανὴ ὁδός) הייתה דרך רומית שעברה במדבר המזרחי, קישרה בין עמק הנילוס לחוף ים סוף והמשיכה דרומה עד לנמל ברניקי טרוגלודיטיקה שבקצה הפרובינקיה הרומית של מצרים. סלילתה הושלמה בשנת 137, בתקופת הקיסר אדריאנוס.
הדרך, שאורכה כ-800 ק"מ, התחילה באנטינואופוליס (אנ') שעל גדות הנילוס, פנתה לצפון-מזרח וחצתה את מכשול ההרים במדבר המזרחי, הגיעה לחוף ים סוף באבו שער, כ-20 ק"מ צפונית להורגאדה, ומשם נמשכה דרומה אל נמל ברניקי.
ויה אדריאנה התחברה לדרכי הרוחב אחרות שגישרו בין עמק הנילוס לחוף ים סוף, כגון זו שעברה בין קופטוס לבין נמל מיוס הורמוס (Myos Hormos). הדרכים הללו קישרו בין אתרי כרייה, בעיקרם מחצבות פורפיר וגרנודיוריט, ושימשו להובלת תוצרי הכרייה. כמו כן שימשו לסחר בינלאומי עם הודו ועם אפריקה וכן לתובלת גייסות צבא.
התוואי של ויה אדריאנה ניכר בשרידי תחנות דרך (Mansiones) קטנות שנחשפו לרוב בחלקו הדרומי של הנתיב. תחנות הדרך היו מבוצרות ומיקומן נקבע בסמיכות למקורות מים (Hydreumata), רובם ככולם מי בארות. שרידים מועטים אותרו בצפונהּ של הדרך, והם נעדרים כליל בקטע ממערב למזרח, מאנטינואופוליס אל החוף. הדרך נסללה ככל הנראה כדי לבסס את כלכלתהּ של העיר החדשה שיסד אדריאנוס על ידי הטיה של תנועת המסחר דרכהּ, אך לא נעשה שימוש בתוואי הצפוני שלה כביֶתר הדרכים המוליכות מעמק הנילוס לחוף הים האדום.
הערות שוליים

↑  בנדר אל-כביר
↑  העיר שיסד אדריאנוס לזכר אהובו הצעיר אנטינואוס; שייח' עבאדה (الشيخ عبادة) בזמננו
↑  שרידי הנמל נמצאים באתר קוסייר אל-קדים, דרומית לקוסייר
↑  G.W. Murray, "The Roman Roads and Stations in the Eastern Desert of Egypt", The Journal of Egyptian Archaeology 11 (3–4), Oct 1925, pp. 149-150
זהבי עצבני

לוגו התוכנית
זהבי עצבני הייתה תוכנית רדיו בהגשת נתן זהבי ששודרה בתחנת הרדיו 103FM (לשעבר "רדיו ללא הפסקה") משנת 1997 עד 2022.
במסגרת התוכנית השמיע זהבי דעות לגבי ענייני השעה, לרוב דברי ביקורת. במהלך התוכנית מאזינים עלו לשידור או שלחו פקס והביעו הם את דעתם, ופתחו דיון עם זהבי שהתפתח לעיתים לעימות. דבריו של זהבי, בעיקר אלה שהושמעו בשיחות עם מאזיניו, עלו לעיתים לטונים גבוהים והושמעו בהם דברים בשפה רדודה שכללו ניבולי פה. בעקבות מקרים שכאלה הוגשו למועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו לא אחת תלונות נגד זהבי והוא אף נקנס והושעה מספר פעמים.
היסטוריה

התכנית עלתה לשידור לראשונה בספטמבר 1997.
בינואר 2001 עזב זהבי את התוכנית באופן זמני, ושב אליה בסוף אותה שנה. בעבר, תפסו את משבצת השידור פעמיים בשבוע בקביעות אראל סג"ל ועורך הדין אבי ברדוגו.
בשנותיה הראשונות ארכה התוכנית 3 שעות ושודרה בימים ראשון עד חמישי מהשעה 11:00 בבוקר ועד 14:00 בצהריים, ומאוחר יותר קוצרה לשעתיים ומשודרת החל בשעה 12:00. כמו כן, שודרה התוכנית בעבר בסינדיקציה גם ברדיו חיפה, ומאוחר יותר הועברה לתחנת "104.5 צפון" (לשעבר "צפון ללא הפסקה"), תחנת הבת של "103FM" באזור צפון הארץ. לעיתים, משמשים רון קופמן ואריה אלדד כמגישים מחליפים ברצועה זו. בעבר שידרו כמגישים מחליפים במשבצת השידור גם גבי גזית, יוסי שריד, אילן גילאון, יוסף פריצקי, זהבה גלאון, מיכאל בן ארי, אבי בניהו, שי גולדשטיין, רן אדליסט, מתי גולן, אלי מויאל ואלדד יניב. לאחר מספר שנים שודרה התוכנית בקביעות בימים ראשון עד רביעי בשעות הצהריים. בתחילת 2018 עברה התוכנית לשידור בימים ראשון ושני, ואילו בימים שלישי ורביעי משדר במשבצת השידור גיא פלג.
החל מסוף יולי 2021 זהבי משדר גם בימי חמישי.
התוכנית מזוהה עם הפתיח שלה, יצירת הג'אז Take Five של דייב ברובק, ועם "שיר החרא" של להקת הפונדקאים המנוגן בקביעות בסוף השעה הראשונה של התוכנית בימי ראשון. שיחות חריגות רבות שניהל עם מאזיניו מתפרסמות באתר YouTube על ידי גולשים שונים.
בתחילת 2017 להקת התקווה 6 הוציאה לאור כסינגל את השיר "משהו נעים לנשמה", המבוסס על משפט שאמר נתן זהבי באחת התוכניות.
ב-20 במרץ 2018 הודיע זהבי על יציאה ל"חופשה לא מוגבלת בזמן" מהגשת התוכנית. לאחר כחודשיים, ב-27 במאי 2018, הודיע זהבי על שובו לתוכנית החל ב-3 ביוני באותה שנה.
בעת תוכנית אשר שודרה בנובמבר 2022, התבטא זהבי בחריפות נגד נבחרי הציבור החרדים. זהבי גם סירב להתנצל על התבטאויות אלה, ובעקבות זאת הושעה משידור על ידי הנהלת תחנת 103FM, ומאז לא שב לשדר את התוכנית. כתגובה על השעייתו, הגיש תביעת ענק כנגד התחנה.
הערות שוליים

↑  מיה מנע, נתן זהבי הושעה משידור עקב התבטאות חריפה לעבר מאזינה, באתר nrg‏, 31 במאי 2012
↑  מרב יודילוביץ', זהבי הולך לישון, באתר ynet, 31 בינואר 2001
↑  נתן זהבי חוזר לרדיו, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2001
↑  עמי פרידמן, "זה שיר ישראלי שאומר 'קשה פה, אבל טוב פה'", באתר ynet, 3 באוקטובר 2016
↑  רן בוקר, נתן זהבי יוצא לחופשה מהגשת תוכניתו: "זקוק לפסק זמן", באתר ynet, 20 במרץ 2018
↑  רן בוקר, זהבי איחל בשידור שנציגי ציבור "יקשרו תפילין לגרון ויתלו את עצמם" - והושעה, באתר ynet, 13 בנובמבר 2022
↑  אבי כהן, תביעת המיליונים של נתן זהבי נגד 103FM: "דברי בלע בלתי נתפסים תוך חנופה לרגולטורים", באתר ישראל היום, 7 ביוני 2023