stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התנקשויות במדעני גרעין איראנים
לקיחת אחריות

לא נלקחה אחריות על ידי אף גוף לחיסולים. בין ההשערות הרווחות בנוגע לגוף שביצע את ההתנקשויות נמנים המוסד הישראלי, קבוצות איראניות המתנגדות למשטר, סוכנים ממדינות ערביות המתנגדות לממשל האיראני וארצות הברית.
איראן האשימה את ישראל וארצות הברית בהתנקשויות. מזכירת המדינה של ארצות הברית לשעבר, הילרי קלינטון, הכחישה מכל וכל מעורבות בהתנקשויות. ישראל לא אישרה ולא הכחישה מעורבות בהתנקשויות.
בתחילת 2011, הודה מג'ד פאשי בהתנקשות במסעוד עלי-מוחמאדי בטלוויזיה האיראנית. הוא טען כי אומן לכך בתל אביב. כשנה לאחר מכן הוא הוצא להורג בתלייה.
לפי מגזין טיים, גורמי מודיעין מערביים אישרו את זיהוין של שתי טבעות ריגול הקשורות למוסד על ידי המודיעין האיראני. לדברי העיתונאי דן רביב, בכירי המוסד "כעסו והזדעזעו" כשראו את נכסי המודיעין שלהם מוצגים בטלוויזיה האיראנית. המגזין טען בנוסף כי איראן ניסתה להגיב על ההתנקשויות על ידי ארגון חפוז של 20 מתקפות על נציגויות ישראליות בעולם, אך כשלה בכולן.
על פי הדיווחים, מסע ההתנקשויות במדעני גרעין איראניים הסתיים ב-2013 בעקבות לחץ על ישראל מצד ממשל אובמה בשל הניסיון שלהם להגיע להסכם גרעין עם איראן. בנוסף דווח כי בכירי מוסד החלו לסבור שהחיסולים מסוכנים מדי לפעילים שלהם באיראן, ושהם מתמקדים בלמצוא הוכחות להפרת הסכמי הגרעין שעליהם חתומים האיראנים.
תגובות

ממשלת ארצות הברית גינתה את ההתנקשויות מבלי לציין מי גרם להם. עם זאת, כמה פוליטיקאים אמריקאים תמכו בחיסולים כמו יו"ר בית הנבחרים לשעבר ניוט גינגריץ', והמועמד לנשיאות ריק סנטורום.
דובר צה"ל לשעבר, האלוף יואב מרדכי, אמר כי אין לו מושג מי ניסה להתנקש במוסטפא אחמדי רושן אך לא הביע צער על חיסולו. מהדי חסן גינה את ההתנקשויות בחריפות בעיתון הגרדיאן וכתב: "התנקשות היא מילה מנומסת יותר לרצח... כמה ערכים עוד ננטוש בשם ההגנה על ביטחון? אנו מאשרים לממשלות להרוג בני אדם בחשאי, בלי פיקוח או אחריות – אילו עוד דברים נעז לאפשר לה?".
ההיסטוריון מייקל ברליי השווה את ההתנקשויות להפגזת אתרי רקטות V-2 של הנאצים על ידי בעלות הברית. לדבריו "המטרה מקדשת את האמצעים" במקרים כאלו – המדענים אינם סתם חוקרים אלא הם תורמים ומניעים תוכניות מסוכנות, וחיסולם יכול למנוע זאת. הוא הזהיר בנוסף שאם ישראל תמשיך בהתנקשויות איראן עשויה לעשות זאת גם.
המנהיג העליון של איראן עלי ח'אמנאי גינה את ההתנקשויות ואמר כי "הפשעים הנתעבים של מי שמנסים לדכא את הצמיחה המדעית של האומה האיראנית נחשפו – אך אין ספק שמול האיבה המדענים, הפרופסורים והחוקרים האיראנים יסכלו את התוכניות המרושעות [של האויב]... מות הקדושים של המדענים הבולטים האלה... כיבד את הקהילה המדעית".
ראו גם

סיכול ממוקד
ההתנקשות במוחסן פח'רי-זאדה
הפיצוצים באיראן (2020)
השר לעניינים חברתיים

השר לעניינים חברתיים  היה בעבר פקיד בממשלה שהיה הממונה על נושאי חברה, ופעל ליצירת שיח ולקירוב בין המגזרים המגוונים בחברה הישראלית.   מינוי זה הוגדר כשר בלי תיק.
תפקידו המרכזי של השר לעניינים חברתיים היה קישור בין נושאי חברה לנושאי תפוצות. דרך העיסוק בחוליים של החברה הישראלית, בשסעים, באתגרים לחיבורו של הפסיפס התרבותי, פעל השר לרתום את יהדות העולם ליתר מעורבות, להזדהות עם החברה הישראלית, להשתתפות ולתרומה בפתרון הבעיות, המעיקות על החברה בישראל.
חודש חשוון - חודש נטול חגים, הוכרז כ-"חודש חברה לכלל העולם היהודי", אשר בו עוסקים בישראל, כמו גם ביהדות התפוצות, בפעילות חברתית. עשרות רבות של קהילות יהודיות בעולם כבר הביעו את נכונותן להשתתף בפרויקט, והן יוזמות התנדבות חברתית בבתי חולים ומועדוניות באזורי מגוריהן.
יוזמה נוספת, שקודמה על ידי השר, הייתה תוכנית "יהדות לכולם", שפעלה ברחבי ישראל. עשרות אלפי ישראלים - שומרי מסורת וחילונים, עולים חדשים וישראלים ותיקים, השתתפו מדי שנה בתוכנית "יהדות של כולם". התוכנית, הנערכת בחגי ישראל, איפשרה לציבור הרחב לחוות את חוויית החגים והמסורת באווירה יהודית חמה ופתוחה, במרכזים ציבוריים מחוץ לבתי הכנסת. במסגרת "יהדות של כולם", נדונו תוכני החג המסורתיים תוך עיסוק בסוגיות אקטואליות, הקשורות לתרבות הישראלית.
בממשלות ישראל ה-28 וה-30, כיהן בתפקיד זה מיכאל מלכיאור (ישראל אחת ואחר כך עבודה-מימד). בממשלה ה-29, כיהן בתפקיד זה שמואל אביטל (עם אחד). אז נקרא התפקיד "השר לתיאום חברתי".
ראו גם

שר בלי תיק
ואצלב סמיל

| --- | --- |

 לידה:  9 בדצמבר 1943 (בן 80) פלזן, הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה 
 ענף מדעי:  תעשיית האנרגיה, שינוי טכנולוגי, גאוגרפיה כלכלית, משאב טבע, סביבה טבעית, מדע פופולרי 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה  אוניברסיטת קארל בפראג 
 מוסדות:  אוניברסיטת מניטובה 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית של קנדה 
 vaclavsmil.com
 
ואצלב סמיל (אנגלית: Vaclav Smil; נולד ב-9 בדצמבר 1943 בצ'כוסלובקיה) הוא פרופסור באוניברסיטת מניטובה בויניפג שבקנדה. הוא כתב יותר משלושים ספרים בנושאים אינטרדיסיפלינריים הקשורים לאנרגיה, גלובליזציה, איכות סביבה, כלכלה, טכנולוגיה ואקולוגיה.
אודות

ואצלב נולד בפלזן שבבוהמיה בשנת 1943. הוא סיים את הדוקטורט (RDNr) שלו בתוכנית האינטרדיציפלינרית במדעי הטבע בשנת 1965 מאוניברסיטת קרוליניום (Carolinum) שבפראג. בשנת 1966, לאחר הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, עבר לארצות הברית ושם מתגורר מאז. הוא סיים תואר שלישי נוסף מאוניברסיטת מדינת פנסילבניה בשנת 1972. הוא כתב יותר משלושים ספרים בנושאים הקשורים לאנרגיה, גלובליזציה, איכות סביבה, כלכלה, טכנולוגיה ואקולוגיה.
סמיל היה הלא-אמריקאי הראשון אשר קיבל את פרס האגודה האמריקנית לקידום המדע לקידום ההבנה הציבורית של המדע והטכנולוגיה. הוא חבר בחברה המלכותית הקנדית (האקדמיה הלאומית הקנדית). הוא נשוי לאווה ואב לדייוויד.
מספריו

Prime Movers of Globalization: The History and Impact of Diesel Engines and Gas Turbines, Sep 30, 2010
Energy: A Beginner's Guide (Beginner's Guides), May 25, 2006
Energy at the Crossroads: Global Perspectives and Uncertainties, Apr 1, 2005
Energy in Nature and Society: General Energetics of Complex Systems, Jan 31, 2008
Why America Is Not a New Rome, Mar 1, 2010
Global Catastrophes and Trends: The Next Fifty Years, Sep 30, 2008
Energies: An Illustrated Guide to the Biosphere and Civilization, Feb 28, 2000
Creating the Twentieth Century: Technical Innovations of 1867-1914 and Their Lasting Impact, Aug 25, 2005
Enriching the Earth: Fritz Haber, Carl Bosch, and the Transformation of World Food Production, Apr 1, 2004
Feeding the World: A Challenge for the Twenty-First Century, Oct 1, 2001
The Earth's Biosphere: Evolution, Dynamics, and Change, Oct 1, 2003
Transforming the Twentieth Century: Technical Innovations and Their Consequences, Apr 13, 2006
Global Ecology: Environmental Change and Social Flexibility, Dec 6, 1993
הצבא הביזנטי

הצבא הביזנטי היה יורשו של צבא הקיסרות הרומית המאוחרת. לאחר חלוקתה של האימפריה הרומית לשני חלקים בערוב ימיו של תאודוסיוס הראשון בשנת 395. החלק המערבי הלך ודעך אך החלק המזרחי, שקיבל במחקר המודרני את השם "האימפריה הביזנטית", שרד את נדידות העמים ואת פלישות הברברים ונותר איתן על כנו.
בשלהי העת העתיקה ובראשית ימי הביניים, הצליח הצבא הביזנטי לבלום את ההתפשטות האימפריה הסאסאנית, אך הובס על ידי הפולשים הערבים והצליח לבלום אותם רק בשערי קונסטנטינופול.
לכל אורך ימי הביניים היה מעורב במאבק נגד המוסלמים, פולשים אירופאים דוגמת סלאבים ובולגרים ובהמשך גם הנורמנים. הצבא הביזנטי הצליח לשמור על האימפריה הביזנטית, למרות תבוסות קשות שנחל מדי פעם. עם תחילת מסעי הצלב שיתף הצבא הביזנטי פעולה עם מסע הצלב הראשון, אך הפניית מסע הצלב הרביעי נגד הבירה קונסטנטינופול שברה את עוצמתו. אף על פי שהביזנטים הצליחו להחזיר לידיהם את השליטה בקונסטנטינופול, לא השתקם הצבא מעולם והתדרדר מדחי לדחי עד אשר הוכרע סופית במצור על קונסטנטינופול באמצע המאה ה-15.
התפתחות הצבא הביזנטי > הצבא הביזנטי במאות ה-4 עד ה-9

בראשית דרכו המשיך הצבא הביזנטי את המסורת הרומית - חיל רגלים חזק וחיל פרשים קטן יחסית. עם זאת, בניגוד לצבא הרומי, הפרשים הביזנטים, אף שהיו מעטים במספרם היו בעלי חשיבות גדולה. גם חיל הרגלים הביזנטי התבסס יותר על המודל ההלניסטי דמוי פלנקס ולא על שיטת הלגיון הרומית. השורות הראשונות במערך הרגלי היו חמושות ברומחים ארוכים ואילו השורות האחרונות היו חמושים בקשתות וכלי הטלה אחרים. חיל הרגלים שימש כבסיס מוצק ממנו יצאו הפרשים להתקפה.
הצבא הביזנטי ירש את הבעיות שסבלה מהן האימפריה הרומית ערוב ימיה. השחיתות, המשבר הכלכלי ויתר הצרות פגעו באימפריה הביזנטית המוקדמת, אך במידה קטנה בהרבה מהפגיעה שהייתה בחלק המערבי. האימפריה הביזנטית הצליחה להשתקם ובימי שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון באמצע המאה ה-6 יצאה למתקפת נגד גדולה להשבת הפרובינציות האבודות. בתקופה זו הצליח יוסטיניאנוס לבסס צבא קטן, אך מאומן היטב, המבוסס בעיקר על שכירי חרב וגם מגויסים מקרב עמי האימפריה, שהיו מעטים יותר.
הצבא חולק באופן גס לשני חלקים עיקריים: גיסות פנים שהוצבו ליד הבירה קונסטנטינופול ונקראו קומינטאטנסים (comitatenses) וגייסות שהוצבו לאורך הגבול ונקראו לימיטנים (limitanei). הלימיטנים היו אחראים על הביטחון בגבולות, שיטור, דיכוי מהומות וכיוצא באלה. אף שהלימיטנים הוצבו סביב הגבול, ניתן היה בעת הצורך להשתמש בהם גם למסעי מלחמה מחוץ לאזור שבו הוצבו. הקומינטאטנסים היו העתודה העיקרית של האימפריה. אם הלימיטנים לא הצליחו להתגבר על האויב, נשלחו כוחות אלה כדי לתגבר אותם. כמו כן, הקומינטאטנסים היו אחד המרכיבים החשובים בצבא בעת פלישת האימפריה הביזנטית לאזורים אחרים.
התפתחות הצבא הביזנטי > הצבא התמתי

הפלישה הערבית זעזעה את האימפריה הביזנטית וקרעה ממנה חלק ניכר מהחזקותיה. כל אפריקה הצפונית, סוריה וארץ ישראל אבדו. בידי האימפריה נותרו רק אסיה הקטנה הבלקן וחלקים מאיטליה. הצבא הביזנטי עבר רפורמה מקיפה והתחיל להתבסס על תמות- מחוזות. כל מחוז (θέμα תמה - מחוז) היה אחראי על גיוס צבא שהיה אמור להגן על המחוז מפלישות האויב. אם הפלישה הייתה גדולה והמחוז לא היה מסוגל להגן על עצמו בכוחות עצמו, נהגו הביזנטים למשוך את האויב לתוך השטח הביזנטי ובינתיים לגייס את הצבאות מיתר המחוזות וכך להתיש את האויב ולהכות בו כשהייתה אפשרות לכך. בנוסף לצבא התמתי הוצב בבירה כוח טגמתי חזק (τάγμα - גדוד) כח זה שמנה עם הזמן אלפי לוחמים היה הגרעין אליו התווספו הצבאות המחוזיים בעת צרה.
בצבא התמתי גדל מאוד מספרם ומשקלם של הפרשים. הפרשים התחלקו לשני סוגים עיקריים פרשים כבדים הקטפרקטים ופרשים קלים ביניהם קשתים רכובים מעולים. חיל הרגלים נותר חשוב, אך מספרו היחסי פחת.
התפתחות הצבא הביזנטי > הצבא הקומנני

המבנה התמתי החזיק מעמד כמה מאות שנים עד הפלישה הסלג'וקית. הסלג'וקים הצליחו לכבוש את מרבית אסיה הקטנה וכך אבדו לביזנטים התמות האלה. הקיסר אלכסיוס הראשון קומננוס העביר רפורמות בצבא וביסס אותו על הצבא הטגמתי הוותיק שגדל מאוד. צבא זה התבסס ברובו על שכירי חרב ולא על חיילים שגויסו מקרב אזרחי האימפריה. הצבא הזה היה יעיל, אך כשל בהגנת האימפריה בעת מסע הצלב הרביעי בשנת 1204, שבמהלכה נכבשה בירת האימפריה - קונסטנטינופול.
בתקופה זו עלתה חשיבותו של המשמר הוורנגי. המשמר הוורנגי הובס על ידי הצלבנים בעת מסע הצלב הרביעי ולא חזר לימי הזוהר שלו אם כי נמצאו אזכורים בודדים להמשך קיומו גם בתעודות מאוחרות יותר.
התפתחות הצבא הביזנטי > צבא האימפריה המאוחרת

המכה שספגה האימפריה הביזנטית מידי נושאי הצלב והרפובליקה הוונציאנית, והקמת האימפריה הלטינית פגעו בה קשות. הביזנטים הצליחו אמנם להחזיר לידיהם את השליטה בקונסטנטינופול, ובחלק משרידי האימפריה שלהם, אך לא הצליחו לחזור לימי הזוהר שלהם. הצבא הביזנטי היה חלש ומספר חייליו קטן. הצי חדל מלהתקיים. הטורקים העות'מאנים, הכח העולה החדש באסיה הקטנה ובמזרח התיכון, השתלטו בהדרגה על השטחים שנותרו בשליטת האימפריה הביזנטית, ולבסוף כבשו גם את קונסטנטינופול בשנת 1453, ובכך שמו קץ לקיומה של האימפריה הביזנטית.
ראו גם

הצי הביזנטי
סטרטגיקון
לקריאה נוספת

John W. Birkenmeier, The development of the Komnenian army 1081 - 1180, Brill, 2002
John Haldon, Warfare, State and Society in the Byzantine World, 565–1204, UCL Press, 1999
John Haldon, Byzantium at War 600 - 1453 AD, ‏Osprey Publishing, 2002
Ian Heath, Byzntine Armies 886 - 1118 Osprey
David Nicolle, Romano-Byzntine Armies 4th-9th centuries, Osprey, 1992
הערות שוליים

↑  Nicolle p 6
↑  John Haldon (1999) p. 108
התמות באימפריה בשנת 717
התמות באסיה הקטנה
הקטור קופר

הקטור ראול קופר (ספרדית: Héctor Raúl Cúper; נולד ב-16 בנובמבר 1955 בצ'באס שבפרובינציית סנטה פה, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי וכיום מאמן נבחרת אוזבקיסטן. קופר מכונה בארגנטינה אל קאבסון ("ראש גדול" בספרדית). רבים רואים את קופר כ"לוזר נצחי" וזאת בשל שלושה הפסדים במשחקי גמר ופספוס אליפות בעת שאימן את אינטר מילאנו בעוד שאחרים רואים בו מאמן אשר מסוגל להוציא את המיטב משחקניו ולהוביל קבוצות קטנות להישגים.
קריירה > שחקן

קופר החל לשחק בקבוצת פרו קאריל אואסטה ב-1976 ושיחק בה עד 1988 למעט שנתיים שבהן עבר לשחק בקבוצת אינפדניינטה ריבדביה (בין השנים 1977 עד 1978). ב-1988 עבר לשחק בקבוצת הורקאן עד פרישתו בשנת 1992.
במדי פרו זכה קופר בשתי אליפויות (נסיונל 1982 ונסיונל 1984). בין השנים 1984 ועד 1986 הופיע קופר גם בחמישה משחקים במדי נבחרת ארגנטינה אם כי לא זכה לזימון למשחקי מונדיאל 1986.
הערות שוליים

↑  איטליה: הקטור קופר פוטר מאינטר, באתר הארץ, 18 באוקטובר 2003
↑  הקטור קופר מונה למאמן מאיורקה, באתר nrg‏, 31 באוקטובר 2004
↑  מיקי שגיא, הקטור קופר מונה למאמן בטיס, באתר ynet, 27 ביוני 2007
↑  הקטור קופר פוטר מבטיס סביליה, באתר וואלה, 3 בדצמבר 2007
↑  הקטור קופר מונה למאמן פארמה, באתר ynet, 11 במרץ 2008
↑  לידיעת הקורא שמעון מזרחי: הקטור קופר פוטר מחזור לסיום העונה, באתר וואלה, 12 במאי 2008
↑  הקטור קופר מונה למאמן נבחרת גיאורגיה, באתר וואלה, 2 באוגוסט 2008
↑  הקטור קופר יאמן את אריס סלוניקי, באתר וואלה, 1 בנובמבר 2009
↑  הקטור קופר מונה למאמן ראסינג סנטאנדר, באתר ynet, 29 ביוני 2011
↑  הקטור קופר התפטר מאימון ראסינג סנטאנדר, באתר ערוץ הספורט, 29 בנובמבר 2011
↑  הכדור חוזר לקופר: הקטור קופר מונה למאמנה של נבחרת מצרים, באתר וואלה, 2 במרץ 2015
| נבחרת מצרים – גביע אפריקה לאומות 2017 |
| --- | --- | --- |
|  1 אל-חדרי •  2 גבר •  3 אל-מוחמדי •  4 ג'אבר •  5 א. סלאח •  6 חגאזי •  7 פתחי •  8 חאמד •  9 קוקה •  10 מ. סלאח •   11 קהרבה •  12 דוידאר • 13 עבד א-שאפי •  14 סובחי • 15 חאפז • 16 אכרמי • 17 א-נני • 18 מוחסן • 19 א-סעיד • 20 סמיר • 21 טרזגה • 22 וארדה • 23 א-שנאווי • מאמן: קופר |  1 אל-חדרי •  2 גבר •  3 אל-מוחמדי •  4 ג'אבר •  5 א. סלאח •  6 חגאזי •  7 פתחי •  8 חאמד •  9 קוקה •  10 מ. סלאח •   11 קהרבה •  12 דוידאר • 13 עבד א-שאפי •  14 סובחי • 15 חאפז • 16 אכרמי • 17 א-נני • 18 מוחסן • 19 א-סעיד • 20 סמיר • 21 טרזגה • 22 וארדה • 23 א-שנאווי • מאמן: קופר | מצרים |
| נבחרת מצרים – מונדיאל 2018 |
| --- | --- | --- |
|  1 אל-חדרי •  2 גבר •  3 אל-מוחמדי •  4 ג'אבר •  5 מורסי •  6 חגאזי •  7 פתחי •  8 חאמד •  9 מוחסן •  10 סלאח •   11 קהרבה •  12 אשרף • 13 עבד א-שאפי •  14 סובחי • 15 חמדי • 16 אכרמי • 17 א-נני • 18 שיקבאלה • 19 א-סעיד • 20 סמיר • 21 טרזגה • 22 וארדה • 23 א-שנאווי • מאמן: קופר |  1 אל-חדרי •  2 גבר •  3 אל-מוחמדי •  4 ג'אבר •  5 מורסי •  6 חגאזי •  7 פתחי •  8 חאמד •  9 מוחסן •  10 סלאח •   11 קהרבה •  12 אשרף • 13 עבד א-שאפי •  14 סובחי • 15 חמדי • 16 אכרמי • 17 א-נני • 18 שיקבאלה • 19 א-סעיד • 20 סמיר • 21 טרזגה • 22 וארדה • 23 א-שנאווי • מאמן: קופר | מצרים |
| נבחרת סוריה – גביע אסיה בכדורגל 2023 |
| --- | --- | --- |
|  1 עאלמה •  2 אוסו •  3 עג'אן •  4 אל-עם •  5 מידאני •  6 ג'ניאת •  7 ח'ריבין •  8 חמישה •  9 דאלי •  10 אל-חלאק •   11 סבאג •  12 רמדאן • 13 כרומא •  14 ענז • 15 כורדגלי • 16 אברהם • 17 יוסף • 18 אליאס • 19 אל-ח'ולי • 20 יעקוב • 21 חסאר • 22 מדניה • 23 מוסא • 24 ואיס • 25 אל-אסווד • 26 סראף • מאמן: קופר |  1 עאלמה •  2 אוסו •  3 עג'אן •  4 אל-עם •  5 מידאני •  6 ג'ניאת •  7 ח'ריבין •  8 חמישה •  9 דאלי •  10 אל-חלאק •   11 סבאג •  12 רמדאן • 13 כרומא •  14 ענז • 15 כורדגלי • 16 אברהם • 17 יוסף • 18 אליאס • 19 אל-ח'ולי • 20 יעקוב • 21 חסאר • 22 מדניה • 23 מוסא • 24 ואיס • 25 אל-אסווד • 26 סראף • מאמן: קופר | סוריה |
ויליאם קרפנטר

| --- | --- |

 לידה:  1818? לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  1899 (בגיל 81 בערך) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנויות 
 
ויליאם קרפנטר (באנגלית: William Carpenter‏: 1818 – 1899) היה אמן צבעי מים. הוא נדד במשך שש או שבע שנים בשנות ה-50 של המאה ה-19 וצייר סצנות של הודו, אנשיה ונופיה. מוזיאון ויקטוריה ואלברט קנה למעלה מ-280 מציוריו.
ביוגרפיה > ראשית חייו

ויליאם קרפנטר נולד בערך בשנת 1818. הוא היה בנם הבכור של ויליאם הוקהם קרפנטר ואשתו, מרגרט שרה קרפנטר. אביו היה אוצר במוזיאון הבריטי ואמו הייתה אמנית דיוקנאות ידועה. ויליאם נכנס לבתי הספר של האקדמיה המלכותית בשנת 1835. בתחילה הוא צייר בצבעי שמן אך מהר מאוד החל לצייר בצבעי מים.
ביוגרפיה > הודו

ויליאם נסע אחרי אחיו, פרסי קרפנטר, בתחילת שנות ה-50 וצייר בהודו במשך כמה שנים. קרפנטר לא ניהל יומן, אולם האוסף הגדול של ציוריו בצבעי מים מתוארכים ומאפשר לשחזר את מסעו. הוא נסע דרך מצרים והגיע לבומביי ביוני 1850. כמעט מיד הוא נסע לפונה שם גם אחרים נמלטו מהחום. עד שחזר לבומביי בדצמבר בערך, הוא צייר בית ספר בארמון מרתה הישן ונופים של ארמון שניוואר. הוא ראה את כניסת השנה החדשה בעת ביקור באי סלסט, לאחר שבילה את חג המולד בציור בזיליקה בבנדרה.ציוריו כללו נוף של כביש שנבנה באותה העת כדי לחבר את האי סלסט ליבשת.
קרפנטר צייר נופים ודיוקנאות של שליטים מקומיים. הוא ערך מסעות שנתיים לקשמיר בשנים 1853, 1854 ו-1855.
הוא צייר את מקדש הזהב של אמריצר בשנת 1854. הוא נסע דרך פנג'אב, אפגניסטן ולאחר מכן לרג'סטאן לפני שחזר לאנגליה ב-1857.  ציור חשוב שאיתו חזר היה דיוקנו של הנסיך פכר-אוד דין מירזה, שהיה בנו הבכור של בהדור שאה השני, אותו השלים בפברואר 1856. הנסיך מת חמישה חודשים מאוחר יותר, ביולי 1856.
ביוגרפיה > אנגליה

לאחר שובו הצליח קרפנטר למכור את ציוריו כבסיס לסיפורים לעיתון Illustrated London News. מאוחר יותר נסע קרפנטר לבוסטון, מסצ'וסטס והיה שם ב-1866, אך לא ידוע כמה זמן בילה באמריקה.
קרפנטר הציג תערוכת יחיד במוזיאון דרום קנזינגטון בשנת 1881 שכללה 275 ציורים. לאחר התערוכה כל הציורים נרכשו על ידי מוזיאון ויקטוריה ואלברט החדש. במוזיאון עדיין יש עשרות מציוריו המתעדים את הודו בשנות ה-50 ולפחות ציור אחד נוסף שהוא קנה ב-1884 שעדיין הודו היא הנושא.
הוא מת כרווק בלונדון ב-1899.
הערות שוליים

↑  Indian Life and Landscapes by Western Artists
↑  Victoria and Albert Museum, View eastwards from the steps behind Mount Mary Church, Bandra, Bombay | Carpenter, William | V&A Explore The Collections, Victoria and Albert Museum: Explore the Collections (באנגלית)
↑  Victoria and Albert Museum, The Golden Temple at Amritsar | Carpenter, William | V&A Explore The Collections, Victoria and Albert Museum: Explore the Collections (באנגלית)
↑  Victoria and Albert Museum, Prince Fakhr-ud Din Mirza | Carpenter, William | V&A Explore The Collections, Victoria and Albert Museum: Explore the Collections (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 137354231  ISNI: 0000 0001 1679 6603  LCCN: n97089724  RKD: 15517  SNAC: w6nk3mqk  ULAN: 500011499  VIAF: 81556571   WorldCat (עם VIAF): 81556571
ויליאם סטיירון

| --- | --- |

 לידה:  11 ביוני 1925 ניופורט ניוז, ארצות הברית 
 פטירה:  1 בנובמבר 2006 (בגיל 81) מרתה'ס ויניארד, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת דיוק, Warwick High School, מכללת דוידסון, Christchurch School 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  דרמה, script, ביקורת ספרות, אוטוביוגרפיה, מסה 
 יצירות בולטות:  בחירתה של סופי, Darkness Visible 
 תקופת הפעילות:  1951–2006 (כ־55 שנים) 
 הושפע מ:  אלבר קאמי, ריצ'רד ייטס, רומן גארי, תומאס וולף, ויליאם פוקנר, מארק טוויין, ג'יימס ג'ויס, ג'ון דוס פסוס, פרנסיס סקוט פיצג'רלד, גוסטב פלובר, וולפגנג אמדאוס מוצרט 
 צאצאים:  Susanna Styron, Alexandra Styron 
 פרסים והוקרה:  מדליית ויליאם דין האוולס (1970)  הפרס הספרותי של סיינט לואיס (1982)  הפרס העולמי ע״ש סינו דל דוקה (1985)  פרס טובת הכלל (1995)  פרס פוליצר לסיפורת (1968)  פרס הספר הלאומי (1980)  אגדה חיה של ספריית הקונגרס  המדליה הלאומית לאומנויות  פרס רומא 
 חתימה:   
 
ויליאם קלרק סטיירון (באנגלית: William Clark Styron‏; 11 ביוני 1925 - 1 בנובמבר 2006) היה סופר אמריקאי. ידוע ביותר בשל ספריו "וידויו של נאט טרנר" (1967), השנוי במחלוקת, העוסק במרד העבדים בווירג'יניה ב-1831, אשר זיכה את סטיירון בפרס פוליצר ו"בחירתה של סופי" (1979) העוסק בנושא השואה, שעובד לסרט מצליח בכיכובה של מריל סטריפ. סטיירון סבל ממחלת הדיכאון לה נתן ביטוי ספרותי בספרו "חשיכה נראית" (1990).
נעוריו ותחילת דרכו

סטיירון נולד בעיירה ניופורט ניוז במדינת וירג'יניה, לא רחוק מן המקום שבו הניף נאט טרנר את נס המרד נגד העבדות, מרד שהיווה השראה ליצירתו המפורסמת ביותר של סטיירון, גם אם השנויה ביותר במחלוקת. על אף שמשפחתו מצד אביו הייתה בעברה בעלת עבדים, מצד אמו היה צאצא למשפחה מצפון ארצות הברית, בעלת מסורת ליברלית. רקע משפחתי זה העניק לסטיירון פרספקטיבה רחבה על בעיית הגזע בארצות הברית.
ילדותו של סטיירון הייתה קשה. אביו, שהיה מהנדס במספנה, סבל מדיכאון קליני, מחלה שתתקוף אף את סטיירון עצמו, ואמו מתה מסרטן בטרם מלאו לו ארבע עשרה שנים. סטיירון הצעיר, בעל האופי המרדני, נשלח לשורה של פנימיות.
עם סיום בית הספר התיכון, נרשם סטיירון למכללת דוידסון, אך לבסוף נשר על מנת להצטרף למארינס, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה. הוא סיים את שירותו בדרגת לויטננט (דרגת קצונה המקבילה לסגן בצה"ל), אך לא הספיק להשתתף בקרבות. לאחר השחרור החל סטיירון בלימודים באוניברסיטת דיוק, וסיים תואר ראשון. אז פרסם את יצירתו הראשונה, סיפור קצר, המושפע מאוד מויליאם פוקנר, שהופיע באנתולוגיה של יצירות סטודנטים.
ספריו הראשונים

לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1947, החל סטיירון לעבוד כעורך בבית ההוצאה לאור מקגרו-היל בניו יורק. סטיירון תיעד לימים את הייסורים שנגרמו לו בעבודה זו בפסקאות אוטוביוגרפיות ב"בחירתה של סופי". לאחר שהצליח לגרום למעסיקיו לפטרו, החל לכתוב את ספרו הראשון. שלוש שנים לאחר מכן פורסם הספר, סיפורה של משפחה בלתי מתפקדת מווירג'יניה, ששיאה בהתאבדות של אישה צעירה. הספר "לשכב בחשיכה" (1951) קיבל ביקורות נלהבות, אך אז גויס סטיירון להילחם במלחמת קוריאה, ונמנע ממנו לקדם את הקריירה הספרותית שלו. בשנת 1952 שוחרר בשל בעיה בעינו, ופרסם את הנובלה המלחמתית "המצעד הארוך" בשנת 1953.
סטיירון עבר להתגורר בפריז, שם התיידד עם רומן גארי, ג'ורג' פלימפטון, פיטר מתיסן, ג'יימס ג'ונס, אירווין שו ואחרים. קבוצה זו ייסדה את המגזין הספרותי "פריס רוויו" ב-1953. בעת ביקור ברומא חידש את היכרותו עם משוררת צעירה בשם רוז בורגונדר, והשניים נישאו ב-1953, ונותרו נשואים עד למותו של סטיירון. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
התנסויותיו של סטיירון מחוץ לארצות הברית השפיעו על יצירת הספר "שרוף בית זה" בשנת 1960, שעסק בחיי אינטלקטואלים אמריקנים בריביירה הצרפתית. הספר התקבל בביקורות מעורבות, וחלק מן המבקרים טענו כי מדובר במלודרמה וכי המבנה הספרותי אינו מהודק דיו.
המחלוקת בדבר נאט טרנר

סטיירון נפגע מהביקורות שאותן ספג ספרו "שרוף בית זה", ובמשך שנים עסק במחקר לכתיבת ספרו הבא, זכרונותיה הפיקטיביים של דמות אמיתית בשם נאט טרנר, מנהיגו שחום העור של מרד עבדים בווירג'יניה בשנת 1831, מרד שנכשל והסתיים בתלייתם הפומבית של טרנר ושישה עשר מאנשיו. כאשר יצא "הווידויים של נאט טרנר" לאור, ספג ביקורת מצד מבקרים אפרו-אמריקאים, בשל היותו תיאור סטריאוטיפי של שחור עור, וכי סטיירון הלבן, שמשפחתו הייתה בעלת עבדים, אינו יכול לכתוב בגוף ראשון את סיפורו של טרנר, העבד השחור.
במיוחד הייתה שנויה במחלוקת פסקה בה מפנטז טרנר על אונס של אישה לבנה. כמה מהמבקרים טענו כי פסקה זו היא חזרה מסוכנת על צידוק דרומי מסורתי לביצוע לינץ'.
מבקרים רבים אחרים טענו כי על אף פגמיו, טרנר נותר דמות חזקה, אהודה והרואית במהלך כל היצירה. על אף המחלוקת הפכה היצירה להצלחה ביקורתית ומסחרית גדולה, ובשנת 1968 הביא הספר לזכייתו של סטיירון בפרס פוליצר.
יצירותיו המאוחרות

ספרו הבא של סטיירון, "בחירתה של סופי" (1979) עסק בניצולת שואה לא יהודייה. בחירה זו בעיסוק בשואה דרך עיניו של קורבן שאינו יהודי עוררה אף היא מחלוקת. הספר, המתאר משולש אהבים בין סופי, אהובה היהודי המבריק נתן, ומעריצה הצעיר סטינגו, הפך לרב-מכר, אך עורר מחלוקת דומה לזו שעורר הספר "וידויו של נאט טרנר", שכן נטען כי סטיירון אינו בעל היכולת להבין את ניצולי השואה, ולהעביר את חוויותיהם בצורה אותנטית. ב-1982 יצאה לאור גרסה קולנועית, בבימויו של אלאן ג'יי פאקולה ובכיכובה של מריל סטריפ, שזכתה בחמישה פרסי אוסקר. הייתה זו יצירתו הבדיונית האחרונה של סטיירון.
בשנת 1985, עת היה בשיא הצלחתו הספרותית, לקה סטיירון בהתקף חמור של מחלת הדיכאון, ואף אושפז. התקף זה הביא לכתיבת ספרו "חשיכה נראית" (1990), שבו התמודד עם מחלתו באומץ ובכנות. בין יצירותיו האחרות מחזה בשם "In the Clap Shack" שעלה על הבמה בשנת 1973, ואוסף של מאמרים בשם "This Quiet Dust" שיצא לאור בשנת 1982.
בנוסף ליצירותיו הספרותיות היה סטיירון גם פעיל פוליטי. סטיירון היה ליברל בדעותיו, ובין היתר היה פעיל לזכויות היהודים בברית המועצות. בשנת 2000 ערך ביקור בקובה ביחד עם גבריאל גרסיה מרקס וארתור מילר, במהלכו נפגש עם פידל קסטרו. לטענתו, לא היה הביקור פוליטי, אלא נועד לעמוד מגוף ראשון על המצב בקובה, ולהביע התנגדות לבידודה.
סטיירון מת מדלקת ריאות ב-1 בנובמבר 2006.
מספריו שיצאו לאור בעברית

חשיכה נראית, תרגם יהודה מלצר, הוצאת ידיעות אחרונות, 1995.
בחירתה של סופי, תרגום חיים איזק, הוצאת זמורה, ביתן, מודן, 1981.
המסע הארוך, תרגם אביב מלצר, הוצאת אדם, 1983.
הווידויים של נאט טרנר, מאנגלית ג. אריוך, הוצאת מעריב, 1983.
לקריאה נוספת

שרלוט ורדי, תהליך של זיוף ההיסטוריה, בימוי של הדו-שיח בין התליין לקרבן, על ספרו של ויליאם סטיירון "בחירתה של סופי" לעומת ספריהם של יורק בקר "יעקב השקרן" וחורחה סמפרון "איזה יופי של יום ראשון, נדפס בדפים לחקר תקופת השואה, ז', תשמ"ט 1988.
ואצלב קלאוס

ואצלב קלאוס (בצ'כית: Václav Klaus; נולד ב-19 ביוני 1941) הוא פוליטיקאי צ'כי, שכיהן כנשיא צ'כיה בשנים 2003–2013. היה הנשיא השני של צ'כיה העצמאית וראש ממשלתה הראשון (1993–1997). כתומך בכלכלת שוק חופשי, הוא נחשב לאחד הפוליטיקאים הצ'כים החשובים ביותר מאז נפילת המשטר הקומוניסטי.