stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות אסטוניה
הערות שוליים

↑  "סגולה" 37, עמ' 39, מאי 2013
↑  מחקר של המוזיאון היהודי באסטוניה.
↑  על הרב קוט והעיר טאלין (אתר שטורעם).
| יהדות אירופה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה (סיציליה) • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בלגיה • בלארוס • בוסניה והרצגובינה • בריטניה (גיברלטר • סקוטלנד • ויילס) • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • טורקיה • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סלובניה • סלובקיה •  סן מרינו • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קפריסין • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ • ברית המועצות • יוגוסלביה |  |
| מדינות שההכרה בהן מוגבלת | אבחזיה • קוסובו • צפון קפריסין • דרום אוסטיה • טרנסניסטריה |  |
| אזורים היסטוריים | אשכנז • מזרח אירופה • אוברלנד • אונטרלנד • אלזס • גליציה • טרנסילבניה • קטלוניה • הקרפטים |  |
הכשרה חקלאית של בית"ר על יד טאלין, 1932
מוזיאון יהדות אסטוניה ומשרדי קהילת יהודי אסטוניה בטאלין
בית הכנסת החדש בטאלין
מהללאל

ערך זה עוסק בדמות מקראית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  מסופוטמיה
 אב:  קינן 
 אם:  מהוללת 
 צאצאים:  ירד 
 
מַהֲלַלְאֵל הוא דמות מקראית (בראשית, ה', ט"ו–י"ז), בנו של קינן, ואביו של ירד. דור חמישי לאדם.
מהללאל חי 895 שנים, אורך החיים השמיני באורכו בתנ"ך. הוא נולד בשנת שצ"ה לבריאת העולם (3366 לפנה"ס) ומת בשנת א'ר"צ (2471 לפנה"ס). בנו, ירד, נולד לו בהיותו בגיל 65. היו לו בנים ובנות נוספים.
שם אשתו של מהללאל לא מוזכר בתנ"ך, אך זיהוי חיצוני לשמה מופיע בספר היובלים - דינה בת ברכאל, שהייתה בת-דודתו.
הוא מוזכר בספר בראשית, פרק ה', פסוקים י"ב–י"ז ובספר דברי הימים א', פרק א', פסוק ב'. כמו כן מהללאל מופיע בברית החדשה בבשורה על-פי לוקס.
ערך זה הוא קצרמרבנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
↑  ספר היובלים, ד
ארם (דמות מקראית)

| --- | --- |
 אב:  שם בן נח 
 צאצאים:  עוץ, גתר, חול, מש 
 
אֲרָם הוא שמן של מספר דמויות מקראיות שוליות.
המוכר מביניהם הוא, ככל הנראה, בנו החמישי של שם בן נח, הנחשב לאבי העם הארמי. הוא מוזכר בתולדות בני נח, הן בספר בראשית והן בדברי הימים:
בְּנֵי שֵׁם: עֵילָם, וְאַשּׁוּר, וְאַרְפַּכְשַׁד, וְלוּד, וַאֲרָם. וּבְנֵי אֲרָם: עוּץ, וְחוּל, וְגֶתֶר, וָמַשׁ.
בְּנֵי שֵׁם: עֵילָם, וְאַשּׁוּר, וְאַרְפַּכְשַׁד, וְלוּד, וַאֲרָם, וְעוּץ, וְחוּל, וְגֶתֶר, וָמֶשֶׁךְ.
כפי שניתן לראות, בין שני מקורות אלו ישנה מחלוקת, העוסקת בקשר בינו לבין עוץ, חול, גתר ומש; בבראשית כתוב שארבעתם היו בניו, ואילו דברי הימים טוען שהם היו אחיו, בני שם.
מקובל לזהות את ארם בן שם עם רָאם (ࡓࡀࡌ), אחד מנביאי דת המנדעים.
בנוסף, בתנ"ך מוזכר קמואל אבי ארם, שלפי דעת רוב המפרשים עניינו מקים ומיישב ארם:
הִנֵּה יָלְדָה מִלְכָּה גַם הִוא בָּנִים לְנָחוֹר אָחִיךָ: אֶת עוּץ בְּכֹרוֹ, וְאֶת בּוּז אָחִיו, וְאֶת קְמוּאֵל אֲבִי אֲרָם, וְאֶת כֶּשֶׂד, וְאֶת חֲזוֹ, וְאֶת פִּלְדָּשׁ, וְאֶת יִדְלָף, וְאֵת בְּתוּאֵל.
בנוסף השם ארם מופיע עוד במקרא:
וְחֶבֶר הוֹלִיד אֶת יַפְלֵט, וְאֶת שׁוֹמֵר, וְאֶת חוֹתָם, וְאֵת שׁוּעָא אֲחוֹתָם [...] וּבְנֵי שָׁמֶר: אֲחִי, וְרָהְגָּה, וְחֻבָּה, וַאֲרָם.
הערות שוליים

↑  כמו אבי בית לחם, אבי גדור, אבי קריית יערים, אבי שוכו, ועוד רבים בדברי הימים
| צאצאי נח לפי ספר בראשית |
| --- | --- | --- |
| שם ובניו | עילם • אשור • ארפכשד • לוד • ארם • עוץ • חול • גתר • מש • שלח |  |
| חם ובניו | כוש • מצרים • פוט • כנען • סבא • חוילה • סבתה • רעמה • סבתכא • נמרוד • לודים • ענמים • להבים • נפתוחים • פתרוסים • כסלוחים • יבוסי • אמורי • גרגשי • חיוי • ערקי • סיני • ארוודי • צמרי • חמתי |  |
| יפת ובניו | גומר • מגוג • תירס • יוון • תובל • משך • מדי • ריפת • אשכנז • תוגרמה • אלישה • תרשיש • כתים • דדנים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 123627109  VIAF: 925999   WorldCat (עם VIAF): 925999 
ערך זה הוא קצרמרבנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יקיר אביב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 במרץ 1953 (בן 71)
 מדינה:  ישראל ישראל
 
יקיר אביב (נולד ב-3 במרץ 1953) הוא שדרן רדיו ישראלי, מחלוצי סגנון ההגשה האישית ומי שנחשב, בשל השעיות חוזרות ונשנות, "הילד הרע" של הרדיו הישראלי בשנות ה-80.
ביוגרפיה

אביב נולד למשפחת יעקובוביץ', שעלו מפולין. ילדותו עברה עליו בחיפה. הוא למד ב"מרכז חינוך ליאו בק", היה חבר בתיאטרון הנוער סדנא ושימש ככתב-נוער במעריב לנוער.
באוקטובר 1985, הורשע אביב במעשה מגונה בקטינה ונידון לשישה חודשי מאסר על תנאי ולקנס כספי.
קריירה > רדיו

בשנת 1975 החל לשדר בקול השלום, תחנת הרדיו של אייבי נתן. רגע שיא בתולדות התחנה היה כאשר הספינה הפליגה עם שדרניה, ואביב ביניהם, למצרים (שהייתה אז במצב מלחמה עם ישראל) כשעל סיפונה זרי פרחים אשר נתרמו כמחוות שלום על ידי הציבור הישראלי - וניסתה לחצות את תעלת סואץ. יריות שנורו מספינות מלחמה מצריות קטעו את הניסיון הנועז.
בעת לימודיו כסטודנט לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית, נרשם אביב לקורס קריינים בקול ישראל אותו סיים בשנת 1979. לאחר תום הקורס, הגיש אביב את התוכניות "שש בשש", "הצגה יומית", והיה כתב-נודד בתוכנית מחפשים את המטמון ברשת ב'. גולת הכותרת של שידוריו ברשת ג' הייתה התוכנית שלושים בצל, ששילבה קטעי הומור ומוזיקה. התוכנית שודרה בחודשי הקיץ בשנות ה-80 וזכתה להאזנת שיא בקרב בני נוער. אחת הדמויות הזכורות מהתוכנית היא הבלש ג'וני לקרדה "אהבלש פרטי" שהיה פותר תעלומות בלשיות הזויות. בתוכנית זו התגלה השדרן דידי הררי שהחל את דרכו הרדיופונית כבעל פינה (בתפקיד "פרופסור פה מז'ור") וכחבר בלהקת פנצ'ר בה היו חברים מלבדו, ומלבד אביב, גם אהרון קפלן ואמיר כהן. אף על פי שאביב הקים את הלהקה, הוא סולק ממנה מאוחר יותר על ידי חבריו בשל איחורים ובעיות משמעת חוזרות.
במהלך עבודתו הרבה אביב להסתבך בבעיות משמעת, ולא אחת הושעה על ידי מנהל הרדיו גדעון לב ארי, שדאג להחזירו בכל פעם אחרי "תקופות צינון". בתולדות הרדיו הישראלי ידוע אביב כ"שדרן המושעה ביותר". בשנת 1985 היה ממגישי ה"שירותרום" בגלי צה"ל יחד עם אברי גלעד.
במשך שלוש שנים ברציפות, ב-1985, 1986 ו-1987, זכה אביב בתואר "שדרן השנה" מטעם השבועון מעריב לנוער על תוכנית הרדיו 30 בצל ששודרה במהלך חודשי הקיץ ברשת ג' וזכתה להצלחה גדולה. אולם לאחר בעיות משמעת חוזרות, פוטר מהרדיו והחל לעבוד כתקליטן בחתונות.
בין השנים 1990–1994 "נדד" אביב בין תחנות רדיו פיראטיות שונות ברחבי הארץ. ביניהן: "רדיו 1" (שהפכה מאוחר יותר לרדיו חיפה) ו"רדיו סיטי" ששידרה מאזור. בשנת 1994 הגיע ל"רדיו דן" ששידרה בתל אביב, שם הגיש תוכנית יומית וניהל את מחלקת החדשות של התחנה.
משנת 1995 משדר אביב ברדיוס, תחנה אזורית המשדרת באזור גוש דן והשרון. תוכניתו "סינדרלה" עוררה עליו את רוגזה של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו בשל אופייה הבוטה. באחד השידורים אירח באולפן זוג שקיים יחסי מין מלאים בשידור חי. בעקבות המקרה החליטה הרשות השנייה להוריד את התוכנית מלוח המשדרים של התחנה. במקומה הגיש אביב תוכנית "מתונה" יותר, לצד רונית בר, ובה אירח סטנדאפיסטים שונים, ביניהם שחר חסון ויוסי טרבלוס, אלא שגם כאן, קצפה של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו יצא על ניבולי הפה ותכניה הסאטיריים העוקצניים, ורדיוס נקנסה עקב החריגות בסכום גבוה - דבר שגרם להורדת התוכנית על ידי מנכ"ל התחנה דוד בן בסט. בדצמבר 2005 התוכנית הוחזרה שוב לאוויר, אולם במאי 2006 שוב הורדה. ב-2007 התוכנית חזרה לאוויר וקרן מילוא החליפה את רונית בר.
ביום עיון מטעם הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו שנערך בפברואר 2004 גרם אביב להרמת גבה מצד מעריציו, כאשר טען במפתיע שהוא נגד שימוש לרעה במיקרופון ופגיעה בציבור חלש על ידי שדרנים. רבים ראו בכך "התקרנפות" מצד מי ש-20 שנה קודם לכן נחשב כעושה הצרות של הרדיו הישראלי וכמי שמעולם לא היסס לנעוץ את חיציו השנונים בכל הנקרה בדרכו.
כיום מגיש אביב ברדיוס את התוכנית "אביב באוויר", הכוללת להיטים עדכניים וחידות למאזינים.
קריירה > טלוויזיה

אביב השתתף בתוכנית הטלוויזיה "שיישאר בינינו", לצד דורון נשר, בה הגיש פינה על זוטות ואנקדוטות מעולם המדע השימושי. מתוכה זכור הביטוי שהפך למזוהה עם דמותו הטלוויזיונית: "לא מאמינים? נסו בעצמכם".
פעילויות נוספות

משנת 1982 משמש אביב כקריין בספרייה המרכזית לעיוורים, בה הוא קורא ספרים המוקלטים עבור עיוורים וכבדי ראייה. בשנת 2004 סיים, בשיתוף קריינים נוספים, פרויקט מיוחד של הקלטת האנציקלופדיה בריטניקה.
בשנות ה-80 וה-90 שימש אביב כתקליטן (D.J.) במועדון ה"קולוסיאום" בתל אביב ובמועדון ה"ווינגס" בחיפה. בנוסף קיים אביב ערבי הרקדה המוניים ("מופעי דיסקו") ברחבי הארץ - במתנ"סים, במועדונים, בפארקים, בבתי ספר ובאירועי "עיר הנוער". במהלך הופעותיו שיתף פעולה על הבמה עם התקליטנים המובילים דאז: אילן בן שחר, שוש עטרי ויורם ואזאנה.
משנת 1982 ועד 1985 כתב אביב טור שבועי במוסף הנוער של ידיעות אחרונות.
בשנת 1986 החל לכתוב עמוד שבועי בשם "חפוז" בשבועון מעריב לנוער עד שנת 1997.
אביב כתב ללהקת חיל האוויר את השיר "כל הכבוד", שהולחן על ידי אריאל זילבר.
ספריו

"חידות שכל" (הוצאת מסדה)
"חפוז" (הוצאת תמוז)
"שיר לקט" (הוצאת חיל האוויר, מדור תרבות)
הערות שוליים

↑  מעשה מגונה ופליטות-פה, "העולם הזה", גיליון 2513 מ-30 באוקטובר 1985, עמוד 10
↑  שרית אור, קל יותר להיות בטלנים, מעריב, 9 ביולי 1987
↑  רונן טל, פנצ'ר. עכשיו ברצינות, חדשות, 16 בנובמבר 1988
↑  חגית סלוטקי, אביב הוא ישוב בחזרה, כל העיר, 15 בדצמבר 1989
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007448356405171  LCCN: no96068484  MusicBrainz: cfca7339-de80-4dc8-b4fb-5ce098618e57  VIAF: 34056385   WorldCat (עם VIAF): 34056385
ארפכשד

| --- | --- |

 לידה:  אור
 אב:  שם בן נח 
 צאצאים:  שלח, קינן 
 
אַרְפַּכְשָׁד, הוא דמות בתנ"ך, בנו השלישי של שם בן נח, על פי ספר בראשית, פרק י', פסוק כ"ב וספר דברי הימים א', פרק א', פסוק י"ז. על פי ספר היובלים הוא מקורו של עם הכשדים. גם נפתלי הרץ טור-סיני מזהה אותו כאב האפונימי של עם זה. עם זאת, רבים מזהים את אבי הכשדים עם כשד בן נחור.
שמות אחיו על פי פרק י': עילם, אשור, לוד וארם. על פי דברי הימים א', היו לו עוד 4 אחים: עוץ, חול, גתר ומשך. אולם על פי בראשית, 4 האחרונים היו בני ארם, אחיו של ארפכשד. בנו של ארפכשד היה שלח וע"פ תרגום השבעים וכן ספר היובלים קינן או קינם.
ארפכשד נולד שנתיים לאחר המבול (א'תרנ"ח לבריאת העולם (2103 לפנה"ס), על פי הכרונולוגיה המסורתית) וחי 438 שנים. את שֶלַח ילד בגיל 35. יוסף בן מתתיהו מציין כי ארפכשד נולד שתים עשרה שנה לאחר המבול.
השם ארפכשד מוזכר גם בספר יהודית (פרק א') כשמו של מלך מדי שנבוכדנצר ניצח. בקוראן, הוא קרוי בשם "ארפכשו".
ארפכשד מת בגיל ארבע מאות שלושים ושמונה, כשיצחק היה בן ארבעים ושמונה.
שם חיצוני לאשתו הוא רצויה בת ששון או בת שושנה.
הערות שוליים

↑  ספר היובלים פרק ט', פסוק ה'
↑  הלשון והספר: בעיות יסוד במדע הלשון ובמקורותיה הספרותיים - כרך האמונות והדעות, הלשון והספר בעיות יסוד במדע הלשון ובמקורותיה הספרותיים, מדור שלישי עולם ומלואו בהשקפת המקרא, פרק ו' "ארפכשד ומולדת האבות", עמ' 249, מאת נ. ה. טור-סיני, הוצאת מכון ביאליק, 1955
↑  לדוגמה המהר"ל
1 2  פרק ח', פסוק ב'
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ירושלים, מוסד ביאליק, 2002, עמ' 17.
↑  ספר יהודית פרק א'
↑  תרגום עברי של הקוראן מן המאה הי"ז, חוה לצרוס-יפה
↑  ספר הישר
| צאצאי נח לפי ספר בראשית |
| --- | --- | --- |
| שם ובניו | עילם • אשור • ארפכשד • לוד • ארם • עוץ • חול • גתר • מש • שלח |  |
| חם ובניו | כוש • מצרים • פוט • כנען • סבא • חוילה • סבתה • רעמה • סבתכא • נמרוד • לודים • ענמים • להבים • נפתוחים • פתרוסים • כסלוחים • יבוסי • אמורי • גרגשי • חיוי • ערקי • סיני • ארוודי • צמרי • חמתי |  |
| יפת ובניו | גומר • מגוג • תירס • יוון • תובל • משך • מדי • ריפת • אשכנז • תוגרמה • אלישה • תרשיש • כתים • דדנים |  |
אסכולת האנאל

אסכולת ה"אנאל" (בצרפתית: L'École des Annales, "אסכולת ספרי השנים") היא אסכולה היסטוריוגרפית שראשיתה בשנת 1929 באוניברסיטת שטרסבורג בצרפת, שטוענת כי אין לבחון אירוע ספציפי בפני עצמו, אלא במסגרת רחבה יותר, הכוללת את הבנת התהליכים ארוכי הטווח אשר הובילו לאירוע. בפועל. האסכולה התפתחה מתוך כתב העת Annales d'histoire économique et sociale שמאוחר יותר שינה את שמו ל: Annales. Economies, sociétés, civilisations והחל מ-1994 נקרא Annales. Histoire, Sciences Sociales. האסכולה וכתב העת נוסדו בידי שני היסטוריונים צרפתים: מרק בלוך ולוסיאן פבר. מקור שמה ב-"ספרי השנים" (לטינית: Annales, "אנאלים") הקדומים.
התפתחותה של האסכולה > דור ראשון - המייסדים

בלוך ופבְר הסתייגו מהתמקדות ההיסטוריוגרפיה בתקופתם בהיסטוריה פוליטית, צבאית ודיפלומטית, של אירועים ושל "אנשים גדולים".  הם הציעו להתמקד בהיסטוריה כלכלית וחברתית, בתהליכים ארוכי טווח, בהיסטוריה של המנטליות ובהיסטוריה של קיבוצי בני אדם, בראיית החברה, ולא פרטים בה. בהתאם, הם קראו לשלב את הדיסציפלינה ההיסטורית במדעי החברה וליישם בה שימוש בכלים מדעיים, כגון סטטיסטיקה. כך, לדוגמה, ספרו של בלוך "המגע המרפא של המלכים" (1929) התמקד באמונה שהתקיימה במשך מאות שנים, לפיה מלכים שנוגעים בנתיניהם יכולים לרפא שחפת. מדובר בחיבור חלוצי, שכן הוא כלל לא התייחס לשאלה אם האמונה הייתה נכונה, אלא, שאל על המניעים לאמונה זו, תוך השוואת התפתחותה בין אנגליה לצרפת. בלוך נרצח בידי הגסטפו לקראת סיומה של מלחמת העולם השנייה בשל השתייכותו לרזיסטאנס ופבר ששרד אחריו עמד בראש האסכולה בשנות ה-40 וה-50.
התפתחותה של האסכולה > דור שני - היסטוריה טוטאלית

הדור השני של אסכולת ה"אנאל", בהנהגתו האקדמית של פרנאן ברודל, פנה בתום מלחמת העולם השנייה להיסטוריה תרבותית ולהיסטוריה של התרבות החומרית וחתר לכתיבתה של "היסטוריה טוטאלית". עם בני דורו נמנה גם ההיסטוריון רב ההשפעה של לימודי ימי הביניים - ז'ורז' דובי (Georges Duby). ברודל הדגיש את חשיבות "המשך הארוך" להבנת תהליכים היסטוריים. תפיסתו נוסחה במאמרו משנת 1956, "היסטוריה ומדעי החברה: המשך הארוך". מבחינו, השפעות הגאוגרפיה, האקלים, הדמוגרפיה והטכנולוגיה הולכות מעבר להשפעת אירוע קונקרטי זה או אחר. כלומר, ההמשכיות של מבני עומק היא חלק מרכזי מההיסטוריה. תפיסה זו קיבלה ביטוי בחיבורו המרכזי, "הים התיכון והעולם הים תיכוני בתקופת פליפה השני". שם, דמותו של פיליפה השני לוקחת תפקיד משני בלבד, לעומת הגאוגרפיה של הים התיכון - שיוצרת כלכליים חברתיים וכלכליים ממושכים.
התפתחותה של האסכולה > דור שלישי - היסטוריה תרבותית

הדור השלישי של אסכולת ה"אנאל", שהחל לפעול בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20, כלל את ז'אק לה גוף, עמנואל לה רואה לדורי, נתן ושטל (צר') ואת פייר נורה. במרוצת הזמן איבדה האסכולה מייחודה משהתקבלו רבים מרעיונותיה על דעתם של היסטוריונים רבים בעולם. עם זאת, החלה גם ביקורת על הדטרמיניזם של אנשי האנאל, תוך התעלמותם מהסוכנות האינדיבידואלית. בעקבות ביקורת זו החלה להתפתח המתודה המיקרו-היסטורית - שמבצעת ביקורת מדוקדקת של פרשות קונקרטיות ו-"קטנות", ומהן מסיקה מסקנות על מבני העומק - ולא להפך. כמו כן, החלה ביקורת פוסט סטרוקטורליסטית על נטייתם הסטרוקטורליסטית של האנאל, בטענה שמבנים חברתיים כגון מגדר או משפחה אינם כה יציבים ואוניברסליים. ביקורת פוסט מודרנית גם העמידה בסימן שאלה את עצם האפשרות לדון בהיסטוריה כמדע חופשי מהטיות ומגמתיות.
לקריאה נוספת

עוזי אלידע, "פרנאן ברודל והחזון הטוטלי-גלובלי", זמנים, אביב  1986 21, עמ' 71-81. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
עוזי אלידע, "אסכולת האנאל ותרבות הספר", ספרות והיסטוריה, ר. כהן, י. מאלי (עורכים), ירושלים, החברה ההיסטורית-זלמן שזר, 1999, עמ' 299-323.
עוזי אלידע, ״טבח החתולים הגדול וההיסטוריה התרבותית-פרשנית״, בתוך רוברט דרנטון, טבח החתולים הגדול ואפיזודות אחרות בתולדות התרבות הצרפתית, ירושלים, כרמל, 2016, עמ' 276-308
שלמה זנד, ההיסטוריון, הזמן והדמיון: מאסכולת "האנאל" ועד הרוצח הפוסט-ציוני. תל אביב: עם עובד, תשס"ה 2004.
שלמה זנד, "במה הועילה ובמה הזיקה אסכולת ה"אנאל" להיסטוריה". זמנים 82, קיץ 2003, עמ' 42-30. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
מרק בלוך, אפולוגיה על ההיסטוריה או מקצועו של ההיסטוריון. ירושלים: מוסד ביאליק, תשס"ב 2002.
Iggers, G.G. Historiography in the Twentieth Century: From Scientific Objectivity to the, Postmodern Challenge (1997), ch.5: France: The Annales
מצלמה יחידה

מצלמה יחידה היא טכניקת צילום הממומשת בעיקר בסרטי קולנוע או בוידאו קליפים ולעיתים אף בתוכניות טלוויזיה. בשיטה זו מצלמה אחת ויחידה מצלמת את הסצנה בסט הצילומים.
שיטה זו מקובלת מאוד בתעשיית הקולנוע, אולם בתעשיית הטלוויזיה שיטה זו מקובלת בעיקר בסדרות דרמה (כגון: "הסופרנוס", "עמוק באדמה", ציידי הצללים, ו"אוז"), וקומדיות (כגון: "סקראבס", "קוראים לי ארל" ו"משפחה בהפרעה"). רוב תוכניות הטלוויזיה כיום אינן מצולמות בשיטה זו, אלא מצולמות באולפן טלוויזיה שבו יש שתי מצלמות או יותר (כגון: "מבט לחדשות", "פופוליטיקה", "ארץ נהדרת", "כוכב נולד", "סיינפלד", "חברים").
ראו גם

מערך מרובה מצלמות
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ניסן אלפרט

| --- | --- |

הרב ניסן אלפרט תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1927 
 פטירה:  25 במאי 1986 (בגיל 59 בערך) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תקופת הפעילות:  ? – 25 במאי 1986 
 תפקידים נוספים:  יהודיי סוגיהארה 
 
הרב ניסן ליפא אלפרט (1928 – י"ז באייר ה'תשמ"ו, 25 במאי 1986) היה רב וראש ישיבה אמריקאי, ראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן, ר"מ במתיבתא תפארת ירושלים ורבן של כמה קהילות בארצות הברית. נחשב לתלמידו המובהק של רבי משה פיינשטיין, ועסק בההדרת ספרי ראשונים.
ביוגרפיה

נולד בפולנקה שבליטא לגוטא יאכנא יוסלביץ ולרב שבתי אלפרט, רב העיירה, שהיה בן משפחתו של החפץ חיים. אביה של גוטא, הרב ניסן ליפא יוסלביץ היה רבה הקודם של העיירה, ועל שמו נקרא בנם של הזוג אלפרט. ב-1940 היגרו הוריו לארצות הברית, הרב אלפרט האב נסע לארצות הברית כבר ב-1939, אך אשתו וילדיו נשארו בפולין בעת פרוץ מלחמת העולם השנייה. גוטא אלפרט חצתה את הגבול לליטא עם בנה ושלוש בנותיה בדצמבר 1939, היא השיגה את אחת מאשרות המעבר הראשונות שניפק קונסול יפן בקובנה צ'יאונה סוגיהארה, חצתה את רוסיה עם כל ילדיה והגיעה ליפן ומשם לארצות הברית. הם הגיעו לסן פרנסיסקו שם התאחדו עם האב, ומאוחר יותר עשו את דרכם לניו יורק ללואר איסט סייד. ניסן החל את לימודיו במתיבתא תפארת ירושלים, הוא נסמך לרבנות בידי ראש הישיבה הרב משה פיינשטיין, והיה לתלמידו המובהק. הוא גם היה תלמידו ומקורבו של הרב יחיאל מיכל פיינשטיין. הרבנית שימה פיינשטיין הכירה לו את זלדי (זלדה ביילא) שיינברג, בתו של הרב חיים פינחס שיינברג, והם נישאו.
זמן קצר לאחר נישואיו התמנה כר"מ במתיבתא תפארת ירושלים, וכיהן בתפקיד זה עד שהתמנה כר"מ בישיבת רבנו יצחק אלחנן בשנת ה'תשכ"ז. במשך שנותיו בישיבה התקבל מעמדו כפוסק הלכה למעשה, והוא התמנה כאחד מראשי הישיבה, וכראש הכולל להוראה ולדיינות שלה.
במקביל לתפקידיו הפדגוגיים כיהן במשך השנים כרבן של קהילות שונות: 27 שנים כרב קהילת "תפארת בחורים" באיסט סייד של ניו יורק, ובחמש שנותיו האחרונות כרבה של קהילת "אגודת ישראל" בלונג איילנד.
הוא נפטר בגיל 58 ממחלת הסרטן, בי"ז באייר ה'תשמ"ו, 25 במאי 1986. הלווייתו יצאה מישיבת רבנו יצחק אלחנן, ועברה במתיבתא תפארת ירושלים. ארונו הועלה לקבורה בבית הקברות בהר הזיתים.
חיבוריו

בית הבחירה, מסכת בבא מציעא להמאירי (מהדיר)
חידושי הראב"ד, מסכת בבא מציעא (מלקט ומהדיר)
לימודי ניסן, על מסכת ביצה
לקריאה נוספת

הגאון ר' ניסן ליפא אלפערט: קוים לדמותו, נדפס בראש ספר קובץ הראב"ד על בבא מציעא חלק א' עם ביאורו לימודי ניסן, ירושלים תשמ"ח
הערות שוליים

↑  כרטיס הקבר של ניסן אלפרט, באתר  הר הזיתים, וראו שם קטע מנוסח מצבתה: ”את בנה חינכה באמונה להיות שר התורה”.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302447905171  ISNI: 0000 0003 5620 0362  LCCN: nr91009146  VIAF: 180554970   WorldCat (עם VIAF): 180554970
סימה אליהו

| --- | --- |

סימה אליהו על עטיפת התקליט "יש בי אהבה" של אריק איינשטיין.
 לידה:  17 באפריל 1950 (בת 74) עיראק 
 תאריך עלייה:  1950
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1972
 בן או בת זוג:  אריק איינשטיין (1973–2013) 
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
 
סימה אליהו (נולדה ב-17 באפריל 1950) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ישראלית. הייתה בת זוגו השנייה של אריק איינשטיין עד לפטירתו ואם לשניים מילדיו.
ביוגרפיה

אליהו נולדה בעיראק ב-1950 ועלתה ארצה עם הוריה. משפחתה התגוררה בטבריה, והיא למדה בבית הספר התיכון "הגליל" בעיר זו.
בראשית שנות השבעים עבדה אליהו כמזכירה במשרדו של האמרגן אברהם דשא פשנל בתל אביב, הכירה את אורי זוהר ועבדה כעוזרת הפקה בסרטיו, ושם הכירה את אנשי חבורת לול, בהם אריק איינשטיין. השתתפה בסדרת תוכניות הטלוויזיה "לול" כולל באחד מהמערכונים הידועים, "לה מרמור מאת פרלש". אורי זוהר ליהק אותה לשני החלקים הראשונים ב"טרילוגיה התל אביבית" שלו. 
ב-1972 שיחקה בתפקיד מילי בסרט הקולנוע "מציצים". אריק איינשטיין גילם בסרט את בעלה. ב-1974 שיחקה לצד איינשטיין גם בסרט ההמשך בטרילוגיה התל אביבית, "עיניים גדולות". לאחר מכן פרשה לחלוטין מעולם הקולנוע ולא הופיעה יותר בסרטים.
ב-1973, לאחר שאריק איינשטיין התגרש בשנית מאשתו אלונה, הייתה אליהו בת זוגו עד פטירתו ב-26 בנובמבר 2013. לזוג נולדו שני ילדים, אמיר ודינה, והמשפחה התגוררה בתל אביב.
ב-1982 היו בני הזוג מעורבים בתאונת דרכים קשה בתל אביב. ידידה שנסעה אתם במכונית נהרגה, ושניהם נפצעו קשה.
במשך שנים רבות עבדה אליהו כמנהלת הצגות בתיאטרון הקאמרי.
תפקידיה

הופעתה הראשונה של סימה אליהו הייתה בתוכנית הטלוויזיה "לול". בתוכנית סאטירית זאת, הופיעה אליהו יחד עם אריק איינשטיין וצבי שיסל, כשהם לבושים בבגדי רומאים ומציגים מעל מרקע טלוויזיה, בצורה מוגזמת ונלעגת "אופרה" בשם "לה מרמור, מאת פֵרְלֵשׁ". האופרה משודרת בטלוויזיה במקום תוכנית ספורט, רגע לפני שאורי זוהר ובנו, שהתאכזבו מביטול תוכנית הספורט האהובה עליהם, מכלים זעמם במכשיר הטלוויזיה ומרסקים אותו במהלומות פטיש.
בסרט "מציצים" גילמה סימה אליהו את דמותה של מילי, אשתו של אלי, גיטריסט רוק'נ'רול מקומי המופיע במועדונים מפוקפקים בתל אביב, המגולם על ידי אריק איינשטיין. מילי שנמצאת רוב הזמן עם בתם התינוקת מירב, חושדת שבעלה אלי שוכב עם נשים אחרות, היא מתוסכלת מהיעדרויותיו התכופות מהבית לשם בילוייו עם גוטה, מציל ודמות מרכזית על אחד מחופי תל אביב, המגולם על ידי אורי זוהר. על שחקני הסרט כתב מבקר הקולנוע של דבר: "הם כולם נעימים ומשכנעים – אריק איינשטיין, צבי שיסל, מרדכי בן זאב, מונה זילברשטיין ובייחוד הנערה בעלת הפנים הנפלאות הללו סימה אליהו".
בסרט "עיניים גדולות" הופיעה סימה אליהו לצדו של אורי זוהר שגילם את דמותו של בני פורמן, מאמן כדורסל נשוי ואב לשניים, אנוכי, אנרגטי, יצרי וסמכותי שתאבונו הרב לנשים מקשה על תפקודיו המשפחתיים, המקצועיים והחברתיים. חברו יוסי, בגילומו של אריק איינשטיין, הוא כדורסלן מבריק שנמאס לו מהכדורסל וממכירות המשחקים וסולד מבגידותיו של בני באשתו, שאת דמותה גילמה אליה זוהר, אשתו של אורי זוהר במציאות. סימה אליהו מגלמת בסרט את סימה, המחסנאית של האגודה, המנהלת רומן עם בני פורמן המאמן. על הופעתה בסרט כתב מבקר הקולנוע של העיתון "דבר": "מאוד מצאה חן בעינינו סימה (סימה אליהו), המחסנאית של האגודה, במשחק שקט ולפעמים נוגע ללב של בחורה עם לב זהב המוכנה להשלים עם כל העוולות הקטנות שנעשות לה בחיוך של הבנה".
הערות שוליים

↑  זאב רב-נוף, שני בטלני תל אביב, דבר, 26 בדצמבר 1972
↑  קיר"ה, אהבה מרובעת, כדור עגול, דבר, 29 ביולי 1974
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16544394n (data)  GND: 1191036073  ISNI: 0000 0003 5737 265X  SUDOC: 221654984  VIAF: 187541866   WorldCat (עם VIAF): 187541866
תפילת שבע

תפילת שבע היא תפילת העמידה שנאמרת בתפילות שחרית, מנחה וערבית בשבת ויום טוב, וכן בתפילת מוסף בכל זמן (למעט תפילת מוסף של ראש השנה).
תפילה זו כוללת את שלוש הברכות הראשונות והאחרונות מתפילת שמונה עשרה, וברכה מיוחדת באמצע המחליפה את חלק הברכות האמצעי.
ברכה אחת במקום הבקשות בחול

בשבתות ומועדים מוחלפת קבוצת הברכות האמצעיות בתפילת שמונה עשרה שעיקרה הוא בקשות במגוון תחומים בברכה אחת העוסקת בשבת ובמועד. הסיבה לכך היא האיסור על בקשות הנוגעות לצרכיו של האדם בשבת. במקום חלק זה, נקבעה ברכה אחת העוסקת בשבת וביום טוב.
במסכת ברכות דף כ"א עמוד א' מבואר שמעיקר הדין היה ראוי להתפלל השבת כמו ביום חול (ויזכיר שבת בברכת רצה כמו בראש חודש) אולם משום כבוד השבת חכמים לא הטריחו לברך את כל הי"ח ברכות.
הנוסח בשבת

נוסח הברכה האמצעית הוא פיוטי, והפתיחה משתנה בין תפילות השבת, אך הסיום ('רצה (נא) במנוחתנו') והחתימה ('מקדש השבת') קבוע.
בערבית הברכה פותחת במילים: 'אתה קידשת את יום השבת לשמך', ונושא הברכה הוא בריאת העולם וקביעת השבת ליום מנוחה. נוסח האיטלקים (היום רק חלק מהאיטלקים): ומאהבתך.
בשחרית הברכה פותחת במילים: 'ישמח משה במתנת חלקו, כי עבד נאמן קראת לו', ונושא הברכה הוא הציווי על השבת במעמד מתן תורה.
במוסף: הברכה פותחת בפיוט בסדר תשר"ק: תיכנת שבת רצית קרבנותיה. נוסח הרמב"ם, יהודי תימן בלדי (וחלק מקהלות שאמי) וחלק מהספרדים: למשה צוית על הר סיני מצוות שבת זכור ושמור. נושא הברכה הוא קרבן מוסף שהיה קרב בבית המקדש בשבת.
במנחה: פותחת הברכה במילים: 'אתה אחד ושמך אחד', ועוסקת בשבת של לעתיד לבוא.
 בתקופה הראשונים, היה נוסח חילופי "הנח לנו אבינו" שהיה נהוג בקצת קהלות; בקהילות יהודי תימן בלדי אומרים נוסח זה אחרי "אתה אחד".
היו שנהגו גם בשבת לפתוח את הברכה האמצעית באתה בחרתנו מכל העמים.
הקטע המסיים את הברכה משותף לכל תפילות השבת והוא פותח במילים: 'רצה (נא) במנוחתנו', וחותם ב'מקדש השבת'. קודם לו ישנו קטע נוסף המתחיל ב'ישמחו במלכותך'. קטע זה נאמר לפי רוב הנוסחאות בתפילת שחרית ומוסף, ויש אומרים גם בערבית, אך לא במנחה; בנוסח אשכנז, קטע זה לא נאמר אלא במוסף בלבד.
המשפט קודם לחתימה שונה בין הנוסחאות. נוסח הספרדים הוא "וינוחו בה כל ישראל מקדשי שמך". נוסח אשכנז המקורי (בכל סידורי אשכנז עד המאה ה-17) הוא "וישמחו בך ישראל אוהבי שמך". בנוסח איטליה גורסים "וישמחו בך כל ישראל מקדשי שמך", ובנוסח תימן "וינוחו בם כל ישראל אוהבי שמך". בנוסח רומניא גרסו "וינוחו בו כל ישראל המקדשים את שמך", ובנוסח קטלוניה "וינוחו בו כל זרע ישראל מקדשי שמך". מאז המאה ה-17, רוב רובם של קהלות אשכנז אמצו את נוסח הספרדי, וגם אמצו שינוי קל בין התפילות: 'וינוחו (בתפילת ערבית: 'בה', בשחרית ומוסף: 'בו', במנחה: 'בם') (בנוסח אשכנז משמיטים תיבה זו, אבל בנוסח ספרד אומרים אותה: כל) ישראל מקדשי שמך'; ההבדל בין כינוי השבת בלשון נקבה, זכר או רבים מבוסס על רעיונות קבליים[דרוש מקור], ויש קצת קהילות שגורסים בכל התפילות בלשון נקבה.
חתימת הברכה הייתה שנויה במחלוקת, לדעת סבי דפומבדיתא החתימה היא מקדש השבת, כך נהג עולא בר רב לפני רבא, כך סברו רב פפא ומרימר וכך נפסקה ההלכה. מאידך, המנהג הרווח בישיבת סורא היה לחתום מקדש ישראל ויום השבת, כך היה סבור רבא בתחילה, וכך הוא בנוסח ארץ ישראל.