stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנחם מנדל גרליץ

| --- | --- |

 לידה:  1942 
 פטירה:  5 במרץ 2022 (בגיל 80 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 שם עט:  מנחם גץ 
 
יצחק מנחם מנדל גרליץ (ב' באב תש"ב, 1942 – ג' באדר ב' תשפ"ב, 5 במרץ 2022) היה סופר חרדי, יצירתו כוללת ספרות ילדים ונוער וספרי הגיוגרפיה, עורך, מהדיר ומוציא לאור של ספרות תורנית. ספריו עוסקים בתולדות חכמי ישראל לאורך הדורות ובתולדות היישוב הישן בירושלים, מנקודת מבט חרדית. ידוע גם בשם העט מנחם גץ.
ביוגרפיה

נולד בירושלים, בנם של דוד צבי גרליץ, מחסידי סטריקוב, ורחל, בתו היחידה של המקובל רבי חיים גוטליב[דרושה הבהרה]. למד בתלמוד תורה עץ חיים ובישיבת עץ חיים. ולאחר מכן בישיבת סלבודקה בבני ברק. היה מקורב לרב עמרם בלוי, והוא שידך לו את אחייניתו, בתו של הרב יוסף שיינברגר, ששימש כמזכיר העדה החרדית במשך עשרות שנים.
לאחר נישואיו למד בכולל של ישיבת עץ חיים, שם היה מקורב[דרושה הבהרה] לרב משה יהושע לנדא. כמו כן למד בכולל "מאור התורה" בראשות רבי דב סוקולובסקי. נסמך להוראה ושחיטה על ידי רבני ירושלים, ובהם רבי פנחס אפשטיין ודוד יונגרייז. במשך כמה שנים שימש מפקח ראשי בצוות השוחטים בוועד הכשרות של העדה החרדית וכמו כן שימש כמוהל.
כתיבתו הספרותית

ראשית עבודתו הספרותית של גרליץ הייתה בכתיבתן של סדרות ספרים שעסקו בסיפורים על גדולי ישראל. הסדרה הראשונה הייתה בת חמישה כרכים, בשם בדרכי אבותינו, כשכותרת המשנה שלה היא: "סיפורים מחייהם ומפעלם של התנאים והאמוראים, מלוקטים ומעובדים לנוער מתוך אגדות התלמוד ומדרשי חז"ל, בליווי תמונות וציורים ללא תוספות ספרותיות". בעולם החרדי יש רגישות רבה לגבי ספרים מסוג זה הפונים לנוער ועוסקים בחכמי התלמוד, ומשכך צורפו לסדרה הסכמות מרבנים. היו אלו הספרים הראשונים מסוגה זו שקיבלו הסכמה מטעם בד"ץ העדה החרדית, ובה נאמר: "ראוי הספר להיות כספר חינוך לילדי ישראל לתורה ויראת שמים ומדות טובות".
כסדרת המשך כתב גרליץ את "בעקבות רבותינו" (ארבעה חלקים) - על תולדות הבעש"ט, הגר"א, החתם סופר והבן איש חי; ארבע דמויות המייצגות ארבע קבוצות עיקריות ביהדות החרדית - חסידים, ליטאים, הונגרים ועדות המזרח.
עיקר פרסומו של גרליץ הוא מעבודתו העוסקת בתיאור היישוב הישן בירושלים מנקודת מבטה של היהדות החרדית. בין השאר, הוא מרחיב אודות הוויכוח האידאולוגי שבין אסכולת הרב קוק לאסכולת הרב יוסף חיים זוננפלד. במשך שנים הייתה לו פינה קבועה בתוכנית "מלווה מלכה" של קול ישראל שעסקה במנהגי ירושלים ואורחות חיי תושביה.
באותו נושא פרסם סדרת ספרים בת חמישה חלקים בשם ירושלים של מעלה, הכוללת סיפורים מחיי היישוב הישן שבירושלים. סדרה זו תורגמה לאנגלית וצרפתית.
ספרו מרא דארעא ישראל הוא ביוגרפיה של הרב יוסף חיים זוננפלד, דרכה הוא מגולל את דברי ימיה של היהדות החרדית בארץ ישראל ובירושלים. בספר מובאות תעודות שלא פורסמו קודם לכן, חלקן בליווי פקסימיליות. לשם כך הוא נעזר בארכיוני החברה קדישא הכללית, גמ"ח "שערי-חסד" ומוסדות נוספים שהרב זוננפלד עמד בראשם. שם הספר, "מרא דארעא ישראל", מארמית "רבה של ארץ ישראל", משקף את עמדת העדה החרדית שלא הכירה ברבנות הראשית.
לאחר פטירת הרב יעקב ישראל קניבסקי החל גרליץ בכתיבת הביוגרפיה שלו, בהכוונת בנו הרב חיים קנייבסקי, ואף פרסם ממנה פרקים ראשונים בעיתון "המודיע", מדי יום ששי, אך כעבור שנה מיום פטירתו של הרב יעקב ישראל קניבסקי הוחלט לא להשלימה[דרושה הבהרה].
ביקורת

על אמינותו של גרליץ כהיסטוריון יצאו עוררים; יהושע מונדשיין מתח ביקורת בסדרת מאמריו "סיפורים וגלגוליהם" על הספר "ירושלים של מעלה" וטען ביחס לכמה סיפורים בו שלא יכלו להתרחש. איתם הנקין פרסם מחקר לפיו ישנם סילופים בספרו "מרא דארעא ישראל".
ספרות תורנית

בשנות השמונים של המאה ה-20 ייסד את המכון הספרותי-תורני "אורייתא-אדרת". במסגרת המכון יצאו בהוצאה מחודשת חידושי הרשב"א, חידושי הרב חיים הלוי סולובייצ'יק על הש"ס, חידושי הגרנ"ט השלם, וספר קצות החושן השלם עם הגהות 'פיתוחי חותם'. גרליץ צירף לספרים אלו הקדמות מפורטות. כמו כן בשנת תשמ"ב (1981) הוציא לאור "הגדה של פסח מבית לוי" - מתורתה של שושלת רבני בריסק לבית סולובייצ'יק. הספר עורר פולמוס בקרב נאמני בריסק ורבני משפחת סולובייצ'יק, הנחשבים שמרנים בכל הקשור להעלאת תורת בית בריסק על הכתב. גם על חידושי הרב חיים סולובייצ'יק על הש"ס עלו טענות שהדברים שוכתבו.
לקראת ברכת החמה בשנת תשמ"א הוציא לאור את הספר ברכת החמה כהלכתה, והיה מיוזמי ומארגני המעמד הגדול ברחבת הכותל המערבי.
ספר המאירי על מסכת בבא מציעא מכתב יד עם השוואות ומראי מקומות והערות;
חידושי ופסקי הרשב"ץ למסכת נדה מתוך כתבי יד בפעם הראשונה, בתוספת ציונים והשוואות; הלכות נדה לרבינו אהרן ב"ר יוסף הלוי ברצלוני, על פי כתבי יד בתוספת
ציונים והשוואות.
גרליץ עסק גם בעריכת ביבליוגרפיות והקדמות לספרים תורניים. בשנות השישים של המאה ה-20, כתב את ההקדמות לספרים "מתוק מדבש", "טוב ירושלים" ו"אילת אהבים" לרבי שלמה אלקבץ.
כתיבתו המגזרית

במשך השנים, היה גרליץ מקורב לחוגי "העדה החרדית", וככזה הוא נבחר לכתוב את גיליון "העדה החרדית" לרגל פטירתו של האדמו"ר מסאטמר רבי יואל טייטלבוים (1979). כמו כן נבחר לכתוב את הספר "ישראל עושה חיל" על ישראל זופניק, התורם הגדול של "העדה החרדית". עם זאת, לימים היה גרליץ בין הפעילים הבולטים של מפלגת דגל התורה בשנת 1988 וחלק מהאסיפות והדיונים שקדמו להקמת המפלגה התנהלו במשרדי מכון "אורייתא-אדרת" של גרליץ.
בעיתון "יתד נאמן" התפרסמו חילופי מכתבים בין גרליץ לבין הרב שך. גרליץ גם כתב מאמרים בביטאון "מחזיקי הדת" של חסידות בעלז. גרליץ היה מקובל אצל כל החוגים ביהדות החרדית[דרוש מקור], כולל "העדה החרדית". תעיד על כך העובדה שהיה בין היוזמים לצירוף הרב ישראל יעקב פישר לבית הדין של "העדה החרדית"[דרוש מקור]. בניו של גרליץ הם בוגרי ישיבת פוניבז' ומאמריו מתפרסמים בעיתונים חרדיים כמו המודיע והמבשר.
צאצאיו

בנו משה שמעון היה מנאמני ביתו של הרב חיים קנייבסקי, ועוסק בפרסום כתביו. בנו משולם-זישא הוא מחבר את ספרי "צוהר לתיבה". בנו ירחמיאל שלמה הוא כותב במוסף התורני של עיתון "המבשר". בנו אריה הוא טוען רבני. בנו חיים הוא יו"ר קופת היתומים "תפארת שבחסד".
ספריו

על ירושלים:
ירושלים של מעלה
שאלו שלום ירושלים
כך נפרצו החומות
בין ירושלים והגולה
לשעה ולדורות
מרא דארעא ישראל
עוד יוסף חי
ספרים אחרים
בדרכי אבותינו
בעקבות רבותינו
הגאון שנשכח - תולדות יהדות הונגריה
אבות החסידות בארץ הקודש - תולדות רבי מנחם מנדל מויטבסק ורבי אברהם מקאליסק
אחד היה אברהם - תולדות האדמו"ר רבי אברהם מסטריקוב
הערות שוליים

↑  משה ויסברג, בד"ה: הסופר החרדי הנודע הלך לעולמו, באתר בחדרי חרדים, 6 במרץ 2022
↑  יהושע מונדשיין, אדמו"ר מוהר"ש והכליזמר מירושלים, מלומז'א לירושלים, גלגולו של סידור, תעלומת מערת הפלאות השכוחה.
↑  איתם הנקין, ‏החרם על רי"מ פינס בירושלים וקשריו עם גיסו רבי דוד פרידמן, המעין תשרי תשס"ט
↑  על שמרנותם של בית בריסק בערך חידושי הגר"ח (סטנסיל)
↑  ראו בפורום אוצר החכמה, ושם גם צילום מ"מוסף לספר שיעורי רבינו חיים הלוי"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312567205171  BnF: cb13186090n (data)  GND: 1191721973  ISNI: 0000 0000 6693 4229  LCCN: n82080241  VIAF: 75197966   WorldCat (עם VIAF): 75197966
וסילי וולקוב

| --- | --- |

 לידה:  21 במרץ 1840 (יוליאני) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  22 באפריל 1907 (יוליאני) (בגיל 67) פולטבה, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  Monastyrske Cemetery, Poltava 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות 
 תחום יצירה:  ציור 
 
וסילי וולקוב (ברוסית: Василий Алексеевич Волков;‏ 21 במרץ 1840 - 22 באפריל 1907) היה צייר אקדמי רוסי-אוקראיני; ידוע בעיקר בזכות דיוקנאות וסצנות היסטוריות.
ביוגרפיה

מ-1858 עד 1863 למד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות יפות. משנת 1861 היה גם מורה בגימנסיה מקומית. לאחר סיום לימודיו השתקע בפולטבה.
בשנת 1867 הוענק לו התואר "אמן". מ-1875 ועד מותו, הוא לימד ציור בבית הספר לצוערים של פטרובסקי פולטבה. הוא גם לימד מדי פעם במכון המקומי לנשות האצולה.
במהלך תקופה זו, הוא גם הפעיל בית ספר משלו לאמנות והציג עם הנודדים, למרות שמעולם לא הפך לחבר בתנועה. ככל הנראה כיהן כחבר מועצת המדינה. בשנת 1907, הוא מת ממחלת לב.
בין דיוקנאותיו הידועים ביותר ניתן למנות את אלו של הצארים אלכסנדר השני ואלכסנדר השלישי, הדוכס הגדול קונסטנטין קונסטנטינוביץ' וחבריו הציירים, ניקולאי ירושנקו וליאוניד פוזן. עם זאת, הוא זכור בעיקר על בסיס יצירה אחת.
בשנת 1901 הוצג במוסקבה ציורו, "פטר הגדול מבקר בפבלו פולובוטוק במצודת פטר ופול ב-1724". פטר מת 41 ימים אחרי הביקור בפולובוטוק. התגובה הציבורית לציור הייתה חיובית. הוא זכה לשבחים במספר כתבי עת. קטלוג התערוכה אזל והציור שוכפל כגלויות; שחור ולבן, הדפסים צבעוניים וגרסאות מצוירות ביד (שהם פריטי אספנים יקרי ערך).
מקום הימצאו הנוכחי של המקור אינו ידוע. מסופר כי וולקוב מכר אותו לאנגלי אורח זמן לא רב לאחר שהוצג, אך אין תיעוד לכך. רוב הרפרודוקציות נעשו ככל הנראה מעותק
הערות שוליים

ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "וסילי וולקוב".
מיס תבל 2001

| --- | --- |
 תקופת התחרות:  11 במאי 2001 
 מספר מתמודדים:  77 
 עיר מארחת:  Coliseo Rubén Rodríguez 
 
מיס תבל 2001 הייתה תחרות מיס תבל ה-50 במספר. היא נערכה ב-11 במאי 2001 בעיר בימון בפוארטו ריקו.
את התחרות הנחו הדוגמניות אל מקפירסון ונעמי קמפבל. זו הייתה הפעם הראשונה בה התחרות לא הונחתה על ידי גבר.
במסגרת החלק האמנותי הופיע הזמר ריקי מרטין.
מיס פוארטו ריקו זכתה במקום הראשון, ובכך הפכה פוארטו ריקו למדינה השנייה לאחר ארצות הברית שנציגתה זוכה בתחרות בעוד היא משמשת גם כמדינה המארחת.
מיס יוון הייתה מועמדת מועדפת על ידי הקהל. יש שטענו כי מה שמנע ממנה מלזכות היה שזמן קצר לפני התחרות הודלפו ברשת תמונות עירום שלה.
מיקום

| תואר | זוכה |
| --- | --- |
מיס תבל 2001:  פוארטו ריקו פוארטו ריקו - דניס קיניונס
סגנית ראשונה:  יוון יוון - אוולינה פפנטוניו
סגנית שנייה:  ארצות הברית ארצות הברית - קנדס קרוגר
סגנית שלישית:  
סגנית רביעית:  
10 המועמדות הסופיות:  צרפת צרפת - אלודי גוסיה  ישראל ישראל - אילנית לוי  ניגריה ניגריה - אגבני דרגו  רוסיה רוסיה - אוקסנה קלנדרטס  ספרד ספרד - אווה סיסו
שופטים

מיני אנדן
מארק אנטוני
דיאנרה טורס
עלילת דם בדיר-יאסין - הספר השחור

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אורי מילשטיין 
 שפת המקור:  עברית 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2007
 פרסים
 פרס ז'בוטינסקי
 
"עלילת דם בדיר-יאסין - הספר השחור" הוא ספר מאת ההיסטוריון הצבאי הישראלי ד"ר אורי מילשטיין, בו הוא טוען שהאירועים שהתרחשו בפרשת דיר יאסין ב-9 באפריל 1948 לא היו "טבח", ומאשים את השמאל בישראל ואת הנהגת היישוב של אותה תקופה בשימוש ושותפות בהפצה של דיווחים כוזבים על מה שקרה כדי להכפיש את יריביהם הפוליטיים בימין. הספר יצא לאור בעברית בשנת 2007 וזכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר.
גרסת האירועים אותה מפריך מילשטיין

לפי מילשטיין, הגרסה הכוזבת של האירועים (כלומר "עלילת הדם") היא כדלקמן:
הכפר דיר יאסין, הממוקם ממערב לירושלים, ליד שכונת גבעת שאול, היה כביכול שליו ושקט. לכפר היה "ברית אי-תקיפה" עם גבעת שאול. תושבי דיר יאסין, לכאורה, לא השתתפו בפעולות אנטי-יהודיות בשלב הראשון של מלחמת העצמאות (נובמבר 1947 - מאי 1948). לכן לא הייתה ליהודים סיבה לתקוף את הכפר ולגרש את תושביו.
האצ"ל והלח"י תקפו את הכפר לכאורה ללא רשות מאף גוף רשמי של היישוב. התקיפה לא ענתה לאינטרסים של יהודים.
במהלך הקרב נהרגו לכאורה נשים, ילדים וקשישים, שלא היוו סכנה לתוקפים.
לאחר הקרב, נלקחו כביכול יתר התושבים למחצבה סמוכה ונורו בה.
האצ"ל ולח"י הרגו לכאורה בסך הכל 254 בני אדם.
על פי נתוני מומחים רבים (כולל מילשטיין עצמו בעבודותיו הקודמות), מספר ההרוגים כתוצאה מהתקיפה היה קצת יותר מ-100 איש, חלק ניכר מהם אזרחים.
גרסת האירועים של מילשטיין

מילשטיין סבור שחלקים רבים מהגרסה המקובלת הם שקריים:
הכפר דיר יאסין לא היה יישוב שליו, אלא שימש כבסיס לכוחות ערבים שתקפו את הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים.
התקיפה בדיר יאסין הייתה חלק מתוכנית "מבצע נחשון" של הסוכנות היהודית וההגנה, שמטרתה הייתה לשבור את המצור הערבי על ירושלים, שמנע משלוח מזון ומים ליהודי העיר. מחלקה של הפלמ"ח השתתפה בחלק האחרון של המבצע. לפיכך, האצ"ל והלח"י לא פעלו מיוזמתם כשתקפו את דיר יאסין.
לא היה "טבח" לאחר הקרב, לא במחצבה ולא בכל מקום אחר. הריגת נשים וילדים לא הייתה כוונת האצ"ל והלח"י, אלא תוצאה של הקשיים של לחימה בשטח בנוי, שהובילה לנפגעים בקרב תושביו. לפי מילשטיין:
"הפיכתו של הקרב הזה למיתוס של 'טבח' לא אפשרה חקירה יסודית של הצבא ולהסיק את המסקנות המתאימות. זו הייתה אחת הסיבות לכך שצה"ל לא היה ערוך לקרבות כאלה, אפילו בקרב ג'נין ב--2002 ובמהלך מלחמת לבנון השנייה.»
לפי מקורות ערביים מתו כ-100 בני אדם, שזה פחות משמעותית ממספר 254 הקורבנות שדווחו במקור על ידי הסוכנות היהודית והעיתונות הבינלאומית לאחר התקיפה, ושעדיין נמצא בחלק מהמקורות (כולל אפילו מקורות ישראליים).
אורי מילשטיין גם כותב בספרו שדוד בן-גוריון ידע היטב שלא היה "טבח" בדיר יאסין. הוא, כיו"ר הנהלת הסוכנות היהודית, שהיה ממונה על נושאי הביטחון בסוכנות, "ידע על התקיפה המתוכננת של האצ"ל והלח"י בכפר, אישר אותה ומיד קיבל דיווח על מה שהיה קורה […] מאת מפקד כוחות היישוב בירושלים דוד שאלתיאל". כמו כן, "קיבל דיווח מלא על דיר יאסין גם משמעון מוניטה, סוכן ההגנה בתוך הלח"י שהשתתף בקרב". עם זאת, בן-גוריון שתק על כך עד מותו ב--1973, למרות שבתחילת שנות ה-50 אישר בעל פה לסוכן שמעון מוניטה שהוא יודע את האמת על מה שקרה.
לפיכך, כותב מילשטיין, בן-גוריון ופמלייתו ניצלו את הקרב בדיר יאסין למטרותיהם הפוליטיות על מנת להכפיש את אצ"ל ולח"י, בהיותם מתנגדי מפא"י, ולמנוע את השתתפות מנהיגיהם (בעיקר מפקד האצ"ל מנחם בגין) בהרכבת הממשלה הראשונה, ושיבוץ חבריהם בתפקידי פיקוד בצבא ההגנה לישראל. סיסמת מפלגת מפא"י בבחירות הראשונות לכנסת הייתה "בלי חרות ומק"י". כפי שכותב מילשטיין:
"כך הם השוו את לוחמי המחתרת שגירשו את הבריטים מהארץ לסוכנים של ברית המועצות".
הוא גם מציין את תפקידם של ראשי צה"ל, היסטוריונים ואנשי אקדמיה צבאיים, וכלי התקשורת בגיבוש ושימור "מיתוס דיר יאסין", בעזרתו ואחרים כמוהו "בן-גוריון וחבריו שטפו את המוח של אזרחי ארץ ישראל".
עוד בשנת 2002, לבקשת חברת הכנסת נעמי חזן ממפלגת השמאל מרצ, אסר פיקוד צה"ל על חבר הלח"י לשעבר עזרא יכין לדבר עם החיילים, מאחר שטען בהרצאותיו כי לא היה שום טבח בדיר יאסין.
דיון

הספר ומחברו היו נושא לדיון מסוים בישראל. מאיר פעיל, דוקטור לצבא והיסטוריה כללית, מתנגד ותיק של אורי מילשטיין, הקשור למחנה השמאל בישראל, טוען כי הספר "מופרך לחלוטין" ו"תעמולה ימנית ישראלית זולה". יחד עם זאת, מספר מקורות מטילים ספק הן בעדותו של פעיל עצמו על האירועים בדיר יאסין והן במהימנות דבריו על נוכחותו במקום.
אורי מילשטיין עצמו הוא דמות שנויה במחלוקת בארץ ובחו"ל. מצד אחד, הוא נחשב לאחד האנשים הבקיאים בתולדות מלחמת העצמאות. מילשטיין כבר פרסם את ארבעת הכרכים הראשונים מתוך 11 המתוכננים בהיסטוריה של מלחמה זו. מנגד, כמה מטענותיו מעוררות מחלוקת ובעיקר הטענות שיצחק רבין, המנהיג הצבאי הנערץ הישראלי וראש הממשלה לשעבר, "ברח משדה הקרב לאחר התמוטטות עצבים", הפכו אותו למנודה בישראל בחוגים מסוימים.
הערות שוליים

↑  "JABOTINSKY ORDER OF ISRAEL". אורכב מ-המקור ב-2012-04-25. נבדק ב-2010-08-14.
1 2 3  "Две стратегии в истории сионизма. Выступление доктора Ури Мильштейна на церемонии вручения ему премии Жаботинского 25 ноября 2007 года". אורכב מ-המקור ב-2012-10-22. נבדק ב-2010-08-14.
1 2 3 4 5  Ontario14 (2007-06-10). "Чёрная Книга Ури Мильштейна". Заметки по еврейской истории. אורכב מ-המקור ב-2011-08-20. נבדק ב-2014-12-16.
↑  Kana’ana, Sharif and Zeitawi, Nihad (1987), "The Village of Deir Yassin, " Bir Zeit, Bir Zeit University Press.
↑  Yoav Gelber, Palestine 1948, Sussex Academic Press, 2006, p.311.
↑  en:Howard Sachar, A History of Israel, 1976 (1st edition), 2007 (3rd edition), p.333 writes that «more than two hundred Arab men, women, and children were (…) mutilated (…) and thrown into a well.»
↑  "Мерец и Цахал заткнули рот отрицателю «Резни в Дейр-Ясине»". אורכב מ-המקור ב-2010-11-02. נבדק ב-2010-08-14.
1 2  מה דפוק כאן? מאת גדעון סאמט, 17/04/07
↑  "History Books - Dr. Uri Milstein - About Israel". אורכב מ-המקור ב-2011-01-03. נבדק ב-2010-08-14.
↑  "The Rabin File: An Unauthorized Expose - Dr. Uri Milstein - About Israel". אורכב מ-המקור ב-2011-07-17. נבדק ב-2010-08-14.
אח"י רהב (צ-73)

| --- | --- |

הצוללת אח"י רהב מגיעה לטקס קבלת הפנים, ברציף הראשי של נמל חיפה, 15 ביוני 1960
הצוללת אח"י רהב מגיעה לטקס קבלת הפנים, ברציף הראשי של נמל חיפה, 15 ביוני 1960
 
 תרשים צְלָלִית אח"י "רהב"
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  צוללת
 צי:  הצי המלכותי הצי המלכותי "אה״מ סנגווין" (P 266) – HMS Sanguine (אנ') (His/Her Majesty's Ship Sanguine) חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי "אח״י רהב" (צ-73) – INS Rahav (Israeli Navy Ship Rahav)
 דגל הצי:  
 סדרה:  הצוללות מסדרת S
 סדרה קודמת:  אין
 סדרה עוקבת:  הצוללות מסדרת T
 אוניות בסדרה:  אח"י תנין ואח"י רהב
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Cammell Laird & Co Limited,‏ בירקנהד, בריטניה בריטניה
 תחילת הבנייה:  8 במאי 1944
 הושקה:  14 במאי 1945
 תקופת הפעילות:  2 באוגוסט 1945 – דצמבר 1967 (כ־22 שנים)
 אחריתה:  הוצאה מהשירות בדצמבר 1967 ושימשה לחלפים לאחותה אח"י תנין, לאחר מכן נגרטה
 מלחמות וקרבות:    מלחמת ששת הימים
 מידות
 הֶדְחֶק:  715 טון (על־מימי) 990 טון (בצלילה)
 אורך:  217 רגל
 נתונים טכניים
 מהירות:  14.75 קשר על־מימי 9 קשר בצלילה
 עומק צלילה:  360 רגל
 גודל הצוות:  6 קצינים + 42 חוגרים ונגדים
 מספר תרנים:  5
 הנעה:  2 x מנועי דיזל 1900 כ"ס  2 x מנועי חשמל 1300 כ"ס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 חימוש:  6 צינורות טורפדו 21 אינץ'  12 טורפדו 21 אינץ'  תותח 4 אינץ' (102 מ"מ)  3 מקלעים נגד מטוסים
אונית חיל הים (אח"י) "רהב" הראשונה הייתה צוללת מדגם S של הצי הבריטי ובהמשך צוללת חיל הים הישראלי.
הצוללת הושקה בשנת 1945. היא נרכשה על ידי חיל הים הישראלי ביחד עם "אחותה" אח"י "תנין" בשנת 1958. שתי הצוללות עברו שיפוץ יסודי במספנה המקורית שבנתה אותן, לפני שהן הוכנסו לסד"כ של חיל הים.
בחודש פברואר 1959, בבסיס הצי בפורטסמות' שבאנגליה, עברה הצוללת HMS Sanguine מהצי הבריטי לחיל הים הישראלי, והוסר הלוט מעל שמה החדש: אח"י "רהב".
אח"י רהב בפיקודו של הדר קמחי, הגיעה לנמל הבית החדש שלה בחיפה ביוני 1960, והוצאה מהשרות בדצמבר 1967.
בחירת השם לצוללת

השמות אח"י "תנין" ואח"י "רהב" נלקחו משמות שתי מפלצות המתוארות בספר ישעיהו:
עוּרִי עוּרִי לִבְשִׁי-עֹז, זְרוֹעַ ה'--עוּרִי כִּימֵי קֶדֶם, דֹּרוֹת עוֹלָמִים; הֲלוֹא אַתְּ-הִיא הַמַּחְצֶבֶת רַהַב, מְחוֹלֶלֶת תַּנִּין.
את השמות בחר ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
הצוללות מדגם "S"

צוללות ה-"S" היו צוללות סיור בגודל בינוני, אשר תוכננו בשנות ה-30. התכנון הוכיח את עצמו כמוצלח ולכן גם במשך מלחמת העולם השנייה המשיכו בבניית צוללות מדגם זה.
נתונים כלליים

הנעה	2 מנועי דיזל, 2 מנועי חשמל 2 צירים, 2 מדחפים
הספק על־מימי (דיזל) 1900 כ"ס
הספק תת־מימי (חשמל) 1300 כ"ס
השרות בחיל הים הישראלי

אחרי השיפוץ וסדרה ארוכה של ניסויי נמל וים עברה הצוללת סדרת אימונים (הנקראת בעגה המקצועית אימוני היבנות) כשהיא מופעלת על ידי צוות ישראלי בפיקוח בריטי.
ב-15 ביוני 1960 הגיעה אח"י "רהב" לנמל הבית החדש שלה בנמל חיפה.
בעת מלחמת ששת הימים הייתה אח"י רהב בלא כושר צלילה. חומשה בפצצות עומק והופעלה בפיקודו של רס"ן מיכאל ברקאי ככלי שיט נגד צוללות.
בדצמבר 1967 הוצאה מהשירות ושימשה לחלפים לאחותה אח"י תנין, לאחר מכן נגרטה.
מפקדים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מפקדי הצוללת 
| דרגה ושם  | תקופת הפיקוד |  פעילות מיוחדת | תמונה |  |  |
| הדר קמחי | פברואר 1960 עד יוני 1963 |  |  |  |  |
| יעקב רענן | יוני 1963 עד מרץ 1967 |  |  |  |  |
| מיכאל ברקאי | מרץ 1967 עד דצמבר 1968 |  |  |  |  |
גלריה

חלוקת אות צוללן לצוות אח"י רהב לפני הכניסה הראשונה לנמל חיפה, 15 ביוני 1960.
קציני הצוללת אח"י רהב מברכים בהצדעה בכניסתם לנמל חיפה 15 ביוני 1960.
לקריאה נוספת

יורם בר-ים, כלי שיט ישראליים בממד הרביעי, הוצאת עמותת דולפין" – יוצאי שייטת הצוללות, חיפה, 2004
משה אימבר, רד וצלול – סיפורה של שייטת הצוללות, הוצאת "עמותת דולפין" – יוצאי שייטת הצוללות, חיפה, 1994
אלי שחף, דרכה של אח״י רהב במערכה – על השתתפות הצוללת במלחמת ששת הימים, "מערכות ים", חוברת מס' 86-85, יולי 1967, ע'45–46
הערות שוליים

↑  תרנים מתרוממים שמשמשים להפעלת רדיו, מכ"ם, פריסקופים ולוחמה אלקטרונית.
↑  „רהב“ הגיעה לחיפה, דבר, 16 ביוני 1960
| צוללות של חיל הים הישראלי |
| --- | --- | --- |
| הצוללות מסדרת S | אח"י תנין • אח"י רהב |  |
| הצוללות מסדרת T | אח"י לויתן • אח"י דקר • אח"י דולפין |  |
| הצוללות מסדרת גל | אח"י גל • אח"י רהב • אח"י תנין |  |
| הצוללות מסדרת דולפין | אח"י דולפין • אח"י לויתן • אח"י תקומה |  |
| הצוללות מסדרת דולפין AIP | אח"י תנין • אח"י רהב • אח"י דרקון |  |
הצוללות מסדרת דקר: 
אה"מ סנגווין בצי המלכותי הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה
קופקבנה

| --- | --- |
קופָקבנה
קופָקבנה
 מידע
 עיר:   ריו דה ז'ניירו
 שטח:  4.10 קמ"ר
 אוכלוסייה:  146,392 (2010)
 קואורדינטות:  22°58′1″S 43°10′50″W﻿ / ﻿22.96694°S 43.18056°W﻿ / -22.96694; -43.18056
  מיקום השכונה בריו
 
טיילת החוף
קוֹפָּקָבָּנָה (בפורטוגזית: Copacabana) היא שכונה באזור הדרומי של העיר ריו דה ז'ניירו, ברזיל. קופקבנה ידועה בעיקר בזכות חופהּ, הנושא את אותו השם, שהוא בין המפורסמים שבעולם.
היסטוריה

תחילה נקרא המקום, בשפת הטופי, "סקופנפה" (Sacopenapã). באמצע המאה ה-18 בנו סוחרים ספרדים כנסייה במקום לכבוד הקדושה המגנה של בוליביה, גבירתנו מקופקבנה. גם השם "קופקבנה" נובע משפה אינדיאנית והוא, ככל הנראה, עיוות של הביטוי "kota kahuana" בשפת האיימרה שפירושו "נוף האגם". השם ניתן במקור לעיר על שפת אגם טיטיקקה בבוליביה, בה התגלתה, על פי אגדה מקומית, מרים הבתולה בפני דייג, אשר פיסל את דמותה. דמות הבתולה מקופקבנה אומצה על ידי מלחי בוליביה, ואלה הפיצו אותה למקומות שונים בעולם, וכך הגיעה לחוף ריו דה ז'ניירו.
עד סוף המאה ה-19 הייתה הגישה לקופקבנה מהעיר ריו דה ז'ניירו קשה ומשום כך לא התגוררו באזור תושבים רבים, להוציא את כנסיית גבירתנו מקופקבנה (Nossa Senhora de Copacabana), המבצר הצבאי "לֶמֶה" (Forte do Leme) ומספר בתים בודדים. ב-6 ביוני 1892 נפתחה מנהרת "אלאור פרטה" (Túnel Alaor Prata), הידועה כ"מנהרה הישנה" (Túnel Velho), אשר חיברה את האזור לעיר ריו המתפתחת. הרחבת קווי הרכבת הקלה עד למבצר לֶמֶה ולכנסייה וסלילת "שדרת אטלנטיקה" (Avenida Atlântica) ב-1906 תרמו לעיבוי האוכלוסייה בתחילת המאה ה-20.
בעשורים הראשונים של המאה ה-20 גדלה אוכלוסיית קופקבנה, כחלק מתהליך נדידה דרומה של המעמד הסוציו-אקונומי הגבוה שהתרחש במהלך כל המאה (וממשיך עד ימינו). התרחבות זאת הביאה לקופקבנה רמת חיים גבוהה וכן חיי תרבות ואמנות. המלון קופקבנה פאלאס (Copacabana Palace) נפתח ב-1923 ושומר עד היום על הדרו.
במהלך שנות ה-70 הורחב באופן מלאכותי שטח החוף באמצעות אוניות מחפר ברזילאיות והולנדיות על מנת להוסיף נתיבים לשדרת אטלנטיקה, להרחיק את הישברות הגלים מהבתים שלאורך החוף וכן לאפשר העברת צינור השפכים המרכזי לכיוון איפנמה.
עם המשך נדידת השכבות העשירות דרומה (לכוון איפנמה ולבלון בשנות ה-70 וה-80, ולכיוון סאו קונרדו וברה דה טיז'וקה בשנות ה-90 וה-2000), איבדה קופקבנה מעט מזוהרה ומעגל תושביה החל משנים אלו, השתנה וכולל תושבים מכל רחבי הקשת הסוציו-אקונומית. אף על פי כן ממשיכה קופקבנה להיות אחד המקומות המתוירים ביותר בעיר.
גאוגרפיה ודמוגרפיה

בדומה לרוב השכונות שבאזור הדרומי של ריו, קופקבנה היא רצועה דקה בצורת קשת, הדחוסה בין הים (האוקיינוס האטלנטי) וההר (רכס הטיז'וקה). חוף הים הוא החלק הפנימי של הקשת ואורכו כארבעה קילומטר. הוא נתחם בשני צדדיו (קצוות הקשת) בבסיסים צבאיים - "פורטה קופקבנה" (Forte Copacabana) בו עמדה עד 1919 כנסית גבירתנו מקופקבנה, ו"פורטה דו למה". השכונה גובלת בשכונות בוטפוגו, איפנמה, לגואה ולֶמֶה.
קופקבנה מחולקת לאורכה לחמישה אזורים כמעט זהים, הנקראים פוסטוס (postos) וממוספרים מ"פוסטו 2" עד "פוסטו 6". "פוסטו" היא "עמדה", והמילה מתייחסת למגדלי ההצלה המוצבים לאורך החוף הממוספרים מצפון לדרום לאורך חופי האזור הדרומי. אזור פוסטו מסוים מתייחס לחלק השכונה הקרוב ביותר לאותו מגדל הצלה. "פוסטו 1" הוא בעצם שכונת לֶמֶה והעמדות 7 עד 12 נמצאות בשכונות איפנמה ולבלון.
החל משנות ה-60 גברה צפיפות האוכלוסין בשכונה היוקרתית וכתוצאה מכך החלה בניה צפופה ולגובה (12 קומות לבניין בממוצע, בקירוב). נכון ל-2010, קופקבנה היא השכונה בעלת צפיפות האוכלוסין הגבוהה בעיר, עם כ-160 אלף תושבים בשטח של 7.84 קמ"ר. זו גם השכונה עם המספר הרב ביותר של קשישים בריו, עם 16.7% מהתושבים מעל הגיל 60.
כמו שכונות רבות בריו, לקופקבנה פבלות, שלוש במספר (Morro dos Cabritos, Pavão-Pavãozinho, Chapéu Mangueira).
חוף ותיירות

חוף קופקבנה מתהדר בחול לבן ועדין. בסופי השבוע מתמלאת רצועת החוף בתושבי העיר וכן בתיירים ברזילאים וזרים. בין רצועת החוף לשדרת אטלנטיקה נמתחת טיילת המשמשת מתעמלים ועוברי אורח. אדריכל הנופים הברזילאי הנודע בורלה מקס עיצב את ריצוף הטיילת הגלי בצבעי שחור ולבן שהושלם ב-1970 ואשר מזוהה עם השכונה בברזיל ומחוצה לה. לצד הטיילת מסלול אופניים לאורך החוף.
בקופקבנה למעלה מ-60 בתי מלון, ומספר רב של מסעדות, פאבים, מועדוני לילה ובנייני מגורים. בכל שנה פוקדים מיליוני תיירים ומקומיים את אזור החוף על מנת לצפות באירועי הסילבסטר, הכוללים יותר מ-20 דקות של זיקוקים במופע מרהיב ביופיו.
חוף קופקבנה משמש גם כבמה להופעות ואירועים ספורטיביים, חברתיים ופוליטיים. שם הופיעו, למשל, רוד סטיוארט ב-1994, האבנים המתגלגלות ב-2006, וכן מגוון אמנים במופע Live Earth ב-2007. לעיתים קרובות מארחת קופקבנה את גמר אליפות העולם בכדורגל חופים. חלק מהמשחקים הפאן-אמריקניים 2007 (משחקים בסגנון אולימפיים ליבשות האמריקה) התקיימו שם.
חוף ותיירות > אולימפיאדת 2016

ב-2009, 100 אלף איש חגגו על חולות קופקבנה את זכייתה של ריו כמארחת המשחקים האולימפיים ב-2016. לקראת טורניר הכדורעף חופים שיארח החוף באולימפיאדה ב-2016, הוקם בו אצטדיון זמני שיקיף זירה חולית ויכיל כ-12,000 מקומות ישיבה. באזור אחר של החוף, חוף "פורטה קופקבנה" (Forte Copacabana) שנמצא בקצהו הדרומי, צפוי לקום יציע זמני של 5,000 מקומות שישקיף לתחרויות השחייה במים הפתוחים והטריאתלון האולימפי.
בתרבות ובאמנות

בין שנות ה-30 ושנות ה-50 של המאה ה-20, התפרסמה קופקבנה ברחבי העולם בזכות מספר שירים וסרטים שנכתבו עליה, כגון הסרט "קופקבנה" בכיכובם של גרושו מרקס וכרמן מירנדה מ-1947. בשלהי שנות ה-50, הובילו מפגשים של אמנים בדירות בשכונה להתפתחות הסגנון המוזיקלי בוסה נובה (Bossa Nova).
בשנת 1978 הנציח הזמר בארי מנילו את שם המקום בלהיטו "קופקבנה". ב-1995 השיר תורגם לעברית על ידי אהוד מנור כ"היי קרמבה" ובוצע על ידי שרון חזיז בפסטיגל של אותה שנה.