stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוזיאון הטבע (ברלין)
אוספי המוזיאון > צמחים אחרונים ומאובנים

אוסף הצמחים האחרונים והמאובנים מכיל כ-230,000 מוצגים מכל אורך תקופות הזמן, עקב גודלו המרשים במיוחד, הוא מכיל סכום עתק של זנים ובהם כ-9,100 זנים שונים. האוסף מורכב מפריטים שהתגלו בכל רחבי העולם, ביניהם גם בארצות שאינן באירופה ובפרט גרמניה, אך אוספי הנסיכויות והממלכות הגרמניות גם הן מהוות תפקיד חשוב בו כאשר האוסף הפרוסי הוא מהבולטים ביותר ביחד עם מוצגים נוספים ממדינות גרמניות שונות שנמצאו במכרות פחם לכל אורך המדינה. בין המוצגים נכללים אוספים גדולים במיוחד של
צמחים בני אלפי שנים מהתקופה הנוכחית- ההולוקן, ועד לבני מיליוני שנים מתקופת היורה.
אוספי המוזיאון > מינרלוגיה ופטרוגרפיה

אוסף המינרלוגיה והפטרוגרפיה הוא מהחשובים בעולם, וכולל כ-75% מכלל סוגי המינרלים הידועים לאדם (כ-3,000 מינרלים שונים בסך הכל 180,000 פריטים). בין היתר כולל האוסף שורת מטאורים רחבה במיוחד, שפגעו באדמת גרמניה לאורך ההיסטוריה. תת-אוסף חשוב של המוזיאון הוא אוסף המחצבים והסלעים הנכלל תחת אוסף המינרלוגיה והפטרוגרפיה, והמהווה גם הוא מקור משיכה של מבקרים למוזיאון, עקב חשיבותו העולמית.
אוספי המוזיאון > ספרייה וארכיונים

הספרייה החשובה של המוזיאון מכילה בתוכה ספרי מדע וביולוגיה החל מסוף ימי הביניים ותחילת הרנסאנס באירופה, בנוסף לאוסף תצלומים מרשים, המלווים בשרטוטים ובמחקרים היסטוריים מרובים.
התערוכות הקבועות > עולם הדינוזאורים

"עולם הדינוזאורים" היא התערוכה הקבועה המפורסמת ביותר במוזיאון, חלק חשוב מהאוסף מקורו בטנזיה של היום (חפירות גבעת טנדאגורו) והחפירות, שאז נערכו בשטחי האימפריה הגרמנית בטנזניה, התבצעו בהובלת הפלאנטולוג וורנר א.מ. יאננש (Werner E. M. Janensch). המשלחת שהוביל הייתה מצליחה כל כך, עקב 230 טון של פריטים שהניבה, והפכה למשלחת הארכאולוגית העוסקת בחקר הדינוזאורים מהמצליחות בתולדות האנושות.
התערוכות הקבועות > טריסטן

"טריסטן" היא תצוגה המושאלת למוזיאון הטבע בברלין (נכון לרגע זה עד 2018) אך מכילה את אחד משרידי הטירנוזאורוס רקס הטובים בעולם, ולכן מושכת אליה תיירים מרובים אל מתחם המוזיאון. השלד עצמו כולל כ-170 עצמות מקוריות מהשלד כך שזהו מהווה מספר חסר תקדים בקהילת המדע העולמית (לא קיים אף טירנוזאורוס רקס שלם אחד בעולם). השלד עצמו זכה לכינוי שניתן לו על ידי שני בעליו, ונקרא "טריסטן אוטו" ומכאן לקחה התערוכה את שמה. השלד עצמו נמצא בחפירות ארכאולוגיות משנת 2010 במדינת מונטנה שבארצות הברית. ממדיו של השלד הם 12 מטרים אורך, ו-4 מטרים גובה, ובכך מהווה שלד עצום ממדים שמצטרף לרשימת הדינוזאורים המרשימים בגובהם של המוזיאון כל זאת בהתחשב בעובדה כי הוא שלד הטירנוזאורוס רקס היחידי באירופה כולה.
מוצגים חשובים

מבין בעלי חיים מפוחלצים שנכחדו שמכיל המוזיאון ניתן למנות את הקואגה והזאב הטסמני.
מוצגים חשובים > שלד הג'ירפטיטאן

במוזיאון מוצג שלד של ג'ירפטיטאן באולם המרכזי של המוזיאון. שלד זה הוא השלד הניצב הגדול ביותר של דינוזאור שהורכב וגילו כבן 150 מיליון שנה. השלד הורכב מעצמות שהתגלו על ידי הפלאונטולוג הגרמני וורנר א.מ. יאננש באזור טנזניה בין השנים 1909–1913. מרבית העצמות מקורן בבעל חיים אחד, למעט עצמות הזנב, השייכות למספר דינוזאורים אחרים מאותו זן. גובהו של השלד 12.72 מטרים, ואורכו 22.5 מטרים. בעבר, נחשב השלד למין של ברכיוזאורוס אך בסוף המאה ה-20 התברר שמדובר בסוג נפרד של ברכיוזאור ושמו ג'ירפטיטאן. הכינוי הרשמי הניתן כאות הוקרה לדינוזאור הוא "אוסקר" החל משנת 2007.
מוצגים חשובים > מאובן הארכאופטריקס

במוזיאון מוצג מאובן של הארכאופטריקס - דינוזאור בעל יכולת תעופה, כנפיים ופה מלא שיניים. מאובן זה התגלה בשנת 1880 - זמן קצר לאחר פרסום ספרו של צ'ארלס דרווין "מוצא המינים" בשנת 1859 וזכה לפרסום רב. מאובן זה הוא השלם מבין שלושת מאובני הארכאופטריקס שנתגלו, מאובן נוסף מבין השלושה מוצג אף הוא במוזיאון. מאובן זה הוא כנראה המאובן הידוע הקדום בעולם.
מוצגים חשובים > שלד הקנטרוזאורוס

בן 145–161 מיליון שנה, נמצא באזור טנזיה של היום, בחפירה המפורסמת בטנזניה (הנקראה בשם "Tendaguru Hill" על שם הגבעה בה נמצאה). הפולמוס המפורסם ביותר בקשר לזן ולמוצג זה הוא תפקידם של לוחות העצם המצויות באזור הצוואר והחזה- ישנם כמה וכמה השערות לתפקידן, ובהן המקובלות ביותר שהן תרמו לפעולת החיזור בטבע ואולי אף תרמו לשמירה על הומאוסטאזיס תקין או אפילו כשריון מפני טורפים (הקנטרוזאורוס היה דינוזאור צמחוני צמוד קרקע).
מוצגים חשובים > חלקי שלד האלוזאורוס

האלוזאורוס הידוע (שמשמעות שמו מתארת את עצמותיו החלולות) מופיע גם הוא בין אוספי המוזיאון. גודלו המרשים (היה באורך 12 מטרים) שהפך אותו לטורף הגדול ביותר בתקופת היורה עליון וקרבתו הגנטית היחסית לטירנוזאורוס רקס המפורסם (שניהם ממשפחת התרופודים) הפכו אותו למפורסם גם הוא בציבור הרחב. אומנם הפריטים במוזיאון הקשורים בדינוזאור זה הם יציקות מודרניות שמשולבות במספר עצמות מקוריות, הייחוד שלהם הוא מקום הימצאם (בטנזניה, ולא במקומות בו הוא היה נפוץ יותר כמו יוטה).
מוצגים חשובים > ממצאי הפטרודקטילוס

הפטרודקטילוס הוא כנראה הדינוזאור המכונף המפורסם בעולם. הוא חי בתקופת המזוזואיקון בין 65–200 מיליון לפני הספירה ובכך היה לדינוזאור חשוב ברקיע במשך תקופת זמן ארוכה ביותר. הוא היה הדינוזאור המכונף הראשון בהיסטוריה, ועקב כך נוצרת תדמיתו המוכרת ביותר בציבור הרחב. הממצאים במוזיאון של זן הפטרודקטילוס הם משתי יבשות- אירופה ואפריקה. מאובנים שנמצאו באירופה הגיעו מבוואריה ואנגליה של היום, ואלו שהגיעו מהחפירות המוצלחות בטנזניה הגיעו מארץ זאת.
הערות שוליים

↑  "Fossil Invertebrates". Naturkundemuseum Berlin. נבדק ב-2016-10-09.
↑  "Invertebrates". Naturkundemuseum Berlin. נבדק ב-2016-10-09.
↑  "Recent Vertebrates". Naturkundemuseum Berlin. נבדק ב-2016-10-09.
↑  "Fossil Vertebrates". Naturkundemuseum Berlin. נבדק ב-2016-10-09.
↑  "Recent and fossil plants". Naturkundemuseum Berlin. נבדק ב-2016-10-09.
↑  "Mineralogy and Petrography". Naturkundemuseum Berlin. נבדק ב-2016-10-09.
↑  "Library and Archives". Naturkundemuseum Berlin. נבדק ב-2016-10-09.
1 2 3 4 5 6  "The World of Dinosaurs". Naturkundemuseum Berlin. נבדק ב-2016-10-09.
↑  "Tristan – Berlin bares teeth". Naturkundemuseum Berlin. אורכב מ-המקור ב-2016-10-26. נבדק ב-2016-10-26.
↑  "Tristan Otto". Naturkundemuseum Berlin. 2015-12-14. נבדק ב-2016-10-26.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007570614105171  BIBSYS: 98065782  BnF: cb16557791n (data)  CANTIC: a11134276  GND: 37657-7  ICCU: UFIV053515  ISNI: 0000 0001 2293 9957  LCCN: n83179862  NKC: ko2003167965  RERO: 02-A005473647  SUDOC: 063871335  VIAF: 146620974   WorldCat (עם VIAF): 146620974 
שלד הג'ירפטיטאן
שלד קנטורוזאורוס מאוסף החולייתנים המאובנים
דגם אלאפהרוזאורוס המוצג באולם הראשי
הארכאופטריקס
האולם הראשי
מצות אביב

שגיאות פרמטריות בתבנית:חברה מסחרית 
שימוש בפרמטרים מיושנים [ אנשי מפתח ]
| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  משפחת זליבנסקי
 תקופת הפעילות:  1887–הווה (כ־137 שנים) 
 משרד ראשי:  בני ברק
 מוצרים עיקריים:  מצות, קמח מצות, עוגיות וביסקוויטים
 אנשי מפתח:  דוד זליבנסקי ישראל דננברג דוד וולף
  
 www.matzotaviv.co.il
 
מצות אביב הוא מפעל ומאפיית מצות ישראלי. המפעל, שהוקם בשנת 1887 ביפו, ממוקם, נכון ל-2019, ברחוב ז'בוטינסקי בבני ברק. המאפייה גם מייצאת מצות לארצות הברית, רוסיה, מדינות אירופה, אוסטרליה, דרום אפריקה ומדינות נוספות.
היסטוריה

בשנת 1887 עזבו משפחת זליבנסקי את כפר שעליב ברוסיה הלבנה, עלו לארץ ישראל, התיישבו ביפו ופתחו מאפייה למצות ודברי מאפה. כעבור שנתיים עברה המשפחה לשכונת נווה צדק בתל אביב, וב-1890 פתחו את המאפייה בשנית. בשנת 1949 עברה המאפיה לרחוב ז'בוטינסקי בבני ברק.
במהלך השנה המפעל מייצר מצות, קמח מצות, קרקרים, עוגיות וביסקוויטים ועוד. לחג הפסח מייצר המפעל מגוון רחב של מצות, קמח מצה, עוגיות ומוצרים נוספים כשרים לפסח. המפעל עומד תחת השגחת הכשר הרב לנדא. מוצרי פסח עומדים בהשגחת הרב אליעזר שמחה וייס (רבנות בני ברק). כמו כן למפעל יש הסמכות של תווי התקן הבינלאומיים ISO ו-FSSC.
בשנת 2012 נאפתה במאפייה המצה הגדולה בעולם.
הערות שוליים

↑  ענבל סינגר, ‏המצה הכי גדולה בעולם, באתר ‏מאקו‏, 3 באפריל 2012
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מנוע מכונית

מנוע של מכונית פשוטה מסוג אוסטין 1500
מנוע של מכונית מרוץ
בעולם המערבי, מרבית כלי התחבורה במאות העשרים והעשרים ואחת מונעים באמצעות מנועים. המכונית היא מן הנפוצים שבכלי התחבורה ומנועי מכוניות מקבלים את אספקת האנרגיה שלהם בשריפת בנזין, או סולר, מטעינה ממערכת חשמל המבוססת על סוללות או תאי דלק ולעיתים נדירות מאנרגיה סולארית, ישנם גם מנועי מכוניות שמקבלים את אספקת האנרגיה שלהם מגז טבעי, מימן, אתאנול או פרופאן.
מנוע בעירה פנימית

מנוע המכונית הנפוץ ביותר כיום הוא מנוע בעירה פנימית, המופעל באמצעות בנזין או סולר. המנוע בנוי בדרך כלל מ-4 בוכנות. כל בוכנה נעה בתוך צילינדר בין שתי נקודות: נקודה מתה עליונה ונקודה מתה תחתונה.
תנועת הבוכנה נגרמת מלחץ, שנוצר על ידי הצתת תערובת של דלק ואוויר, בחלק שבין נקודה מתה עליונה לראש הצילנדר. את התערובת מכין המאייד (קרבורטור) או המזרק. שסתום אחד או יותר (שסתומי יניקה) יונק את התערובת לראש הצילינדר, ושסתום אחד או יותר (שסתומי פליטה) פולט את הגזים לאחר שריפתם לאגזוז.
הבוכנות נעות בתנועה קווית, ומניעות את הטלטל. הטלטל מניע את גל הארכובה, וכך הופכת תנועה קווית של הבוכנות לתנועה סיבובית של גל הארכובה. גל הארכובה מחובר ומסובב גלגלי שיניים, המחוברים לצירי ההנעה של הרכב (תלוי בסוג ההנעה – קדמי או אחורי) ומהם מועברת התנועה לגלגלי המכונית.
מנוע המכונית דורש תחזוקה שוטפת כגון הימצאות שמן מנוע והחלפתו מפעם לפעם.
מנוע רוטורי

סוג נוסף הוא מנוע רוטורי או מנוע ונקל, הקרוי על שם מפתחו פליקס ונקל. למנוע יש בוכנה אחת או שתיים בצורת משולש מעוגל קצוות, שקצוותיו אוטמות את חלל המנוע ומשולש זה מסתובב מעגלית (אך אמצעו אינו ציר סיבובו) בתוך חלל המנוע ומחובר לציר ההנעה של הרכב דרך גלגל שיניים לעיגול פנימי שנמצא במרכזו של המשולש.
פתחי היניקה (להזרמת תערובת הדלק והאוויר) והפליטה נמצאים בחלל המנוע והבוכנה המרכזית של המנוע מסתובבת תוך כדי שהיא עוברת בין המצבים של יניקת תערובת, שרפה ופליטת שאריות הבעירה לאגזוז.
יעילות מנוע רוטורי היא בעיקר בהורדת הצורך של המרת התנועה הקווית (במנוע בעירה פנימית) לתנועה סיבובית של גל הארכובה (ציר ההנעה הראשי של הרכב) ובמספר החלקים הנמוך משמעותית לעומת מנוע הבעירה הפנימית (40 חלקים במנוע בעירה פנימית לעומת 3 חלקים במנוע רוטורי).
מנוע זה ניחן ביכולת להגיע לסיבובי מנוע רבים יותר מאשר מנוע הבעירה הפנימית וזאת בשל מרכיביו של המנוע, צורת עבודתו הסיבובית וסוגי חלקיו, אך למרות יעילות עבודתו עדיין ישנו חיסרון השחיקה הגבוה (של הבוכנה המשולשת) במנועים אלו וחיי מנוע כזה נעים בערך בסביבות 300,000 ק"מ למנוע, אך כל העת יצרני כלי רכב מתאמצים לשפר את אורך חייו ויעילותו.
כמו כן ההספק שניתן להפיק ממנוע רוטורי יחסית לנפחו גבוה מהספק של מנוע בעירה פנימית בנפח דומה.
המנוע הומצא בשנות ה-50 של המאה ה-20 ונמכר לחברת אאודי שניסתה לפתחו אך ללא הצלחה מרובה ועקב כך מכרו את זכויות הייצור לחברת מאזדה המפתחת אותו עד היום והוא נמצא בדגמי מכוניותיה כגון RX8 ו-RX7.
מערכות נוספות

מנוע המכונית כולל מערכות תומכות כגון:
מערכת קירור – מוכרת גם כרדיאטור. היא מקררת את המנוע בשעת פעולתו על ידי מאוורר שמקרר רשת של צינורות דקים בהם זורמים המים ועוברים על גוף המנוע בצינורות שבדפנותיו.
מערכת הדלק – מספקת דלק וחמצן למנוע. היא יכולה להיות מסוג קרבורטור או הזרקת דלק, כאשר כיום במכוניות חדשות משתמשים בעיקר במזרקים המחוברים ישירות למנוע.
מערכת הצתה – יוצרת ניצוץ הגורם להצתת התערובת בבוכנה וכתוצאה מכך הבוכנה נעה בתוך החלל הצילינדרי. ישנו הבדל במערכות הצתה לרכבים המשתמשים בדלק מסוג בנזין ודיזל, כאשר לכלי רכב המוזנים בדלק מסוג דיזל אין פעולת הצתה בכל מחזור של עבודת בוכנה אלא רק בהתנעה וזאת בשל החום הגבוה הנמצא בחלל הצילינדרי ומצית את תערובת הדיזל ללא צורך במצתים, בניגוד למנוע בנזין שם נדרשת הצתת התערובת בכל מחזור.
מערכת החשמל – של הרכב הכוללת אלטרנטור ומצבר המספקות חשמל למצתי הרכב שעל בוכנותיו.
כמו כן במנוע ישנו אגן שמן בתחתיתו על מנת לאפשר לחלקי המנוע לנוע בצורה חלקה ללא חיכוך העלול לשחוק אותם. כמו כן השמן מסייע בהסעת חום בין חלקי המנוע השונים ובספיחת לכלוך.
ראו גם

מכונית ירוקה
רכב חשמלי מונע מצבר
הנעה היברידית
היברידי נטען
מנוע דיזל
מנוע דיזל-חשמלי
מנזר זדאזני

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מנזר 
 מיקום:  מצחתה מתיאנתי 
 מדינה:  גאורגיה 
 קואורדינטות:  41°52′17″N 44°45′56″E﻿ / ﻿41.871351°N 44.765663°E﻿ / 41.871351; 44.765663
  (למפת גאורגיה מוגדלת) טביליסי כותאיסי בתומי רוסתווי זוגדידי גורי פותי סוחומי חאשורי רוסיה אזרבייג'ן ארמניה טורקיה הים השחור מנזר זדאזני(למפת גאורגיה רגילה) טביליסי כותאיסי בתומי רוסתווי זוגדידי גורי פותי סוחומי חאשורי רוסיה אזרבייג'ן ארמניה טורקיה הים השחור מנזר זדאזני
 
מנזר זדאזני
מנזר זֶדַּאזְנִי (בגאורגית: ზედაზენი) הוא מנזר אורתודוקסי בגאורגיה, על גדת נהר האראגווי מזרחית למצחתה על הר זדאזני (גאו') שברכס סָאגוּרַאמוֹ (אנ').
היסטוריה

המנזר נוסד במאה השישית על ידי יוֹאֲנֶה זֶדַאזְנֵלִי (גאו') (יוחנן מזדאזני), אחד משלוש עשרה האבות האשורים, על מקדשה של אל הפיריון האיברי זָדֵנִי. יוחנן הגיע ללמצחתה שבגאורגיה בשנת 535 והתיישב על הר זדאזני שהיה מקום פולחן פגני לאל זָדֵנִי או זַדֵּן שנקרא לאחר מכן יוחנן מזדאזנלי (იოანე ზედაზნელი יוֹאֲנֶה זֶדַאזְנֵלִי) (גאו') משם שלח יוחנן תלמידים לחלקים שונים במזרח גאורגי - כארתלי וקאחתי. יוחנן עצמו לא בנה את מבנה המנזר אלא שינה את מקדש אל הפיריון לקפלה. עם מותו בשנת 573 נקבר בקבר שנבנה במיוחד עבורו. לאחר קבורתו החלה בניית המנזר. ברבע השלישי של המאה השלישית, הקתוליקוס של כארתלי קלמנטה בנה בזיליקה בת שלושה חלקים וכלל את קבר יוחנן זדאזנלי בחלק הצפוני של הבזיליקה. לאחר מכן שופר המנזר. בתקופתו של הקתוליקוס גבריאל השני (גאו'), במחצית הראשונה של המאה ה-9, נבנה שער הבזיליקה. המנזר שופר בתקופת הקתוליקוס מיכאל השלישי (גאו') והקתוליקוסים שבאו אחריו.
בשנת 1101 כבש דוד הבנאי, מלך ממלכת גאורגיה, את המנזר והמבצר שנמצאו בנקודה אסטרטגית והגנו על הגישה לממלכת קאחי-הרתי. הוא הכניע את האימפריה הסלג'וקית (אנ') (סלג'וקים) וצבא  קוויריקה הרביעי מלך ממלכת קאחתי-הרתי, שהיה כפוף לסלג'וקים, לאחר שורה של קרבות, והשתלט על המנזר יחד עם קוויריקה שמצא בה מקלט.
משנת 1479 נמצאת במנזר הקריפטה של משפחת זֶדְגֵּנִידְזֶה (גאו')-גּוּרָמִישְׁווִילִי (אנ'). בשנת 1705, הופסקו זמנית חיי הנזירות במנזר לאחר שעבאס שאה הראשון החריב אותה. במאה ה-18 נבנו מגדל פעמונים. באותה מאה, הקתוליקוס דומנטיוס הרביעי (אנ') שיפץ את הכנסייה. בשנת 1889, בתקופתו של בישוף גוריה-סמגרלו, אלכסנדר אוֹכּרוֹפִּירִידזֶה (רו'), חודשו שוב חיי המנזר, הכנסייה כוסתה ב"גג ברזל", נוספה כניסה בקיר המערבי ועוד.
במהלך התקופה הסובייטית, בשנים 1938 ו-1970/71, בוצעו במנזר עבודות חיזוק וניקיון.
ב-20 במאי (7 במאי על פי הלוח היוליאני) הוא יום חג לזכר יוחנן מזדאזני. החגיגות מתקיימות במקום קבורתו של יוחנן שנמצא במקדש הראשי של המנזר.
הערות שוליים

↑  אחד משלוש עשרה האבות האשורים היה גם דוד מגארג'ה (גאו'), מייסד קומפלקס מנזרי דוד מגארג'ה (אנ')
1 2  זדני, זאדני או זאדן (אנ') - אל הפריון בפנתאון הרשמי של האיברים. הפולחן לאל הפיריון נוסד על ידי פרנאוואז הראשון.
↑  קתוליקוס קלמנטה (კლემენტოსი; קלמנטוסי) היה הקתוליקוס של כארתלי (גאו') בשנות ה-70 של המאה השמינית.
מצור רחוב בלקום

מצור רחוב בֶּלְקוֹם הוא אירוע שהתרחש בלונדון ב-6 בדצמבר 1975, ובו לקחו אנשי ה-IRA (הצבא האירי הרפובליקני) שני בני ערובה. הם שחררו אותם רק לאחר שישה ימים.
תחילתה של התקרית במרדף שניהלה המשטרה אחר "כנופיית רחוב בלקום" (Balcombe Street gang) בחשד שרצחו את התועמלן הפוליטי הימני רוס מקווירטר (Ross McWhirter). חבורת רחוב בלקום מנתה למעשה רק שני חוטפים, יחד עם שני שותפים לדבר עבירה. חברי הרביעייה היו יו דוהרטי, מרטין אוקונול, אדי בטלר והנרי דוגן.
המרדף הסתיים ברחוב בלקום באזור מרליבון, תוך כדי ששניים מחברי ה-IRA הצליחו להימלט לבית ברחוב בלקום ולקחו שני תושבים מקומיים (בני זוג, ג'ון ושילה מתיוס) כבני ערובה. החוטפים הצהירו כי הם חברי ה-IRA, ודרשו מטוס כדי להטיס אותם ואת בני הערובה לאירלנד. הסקוטלנד יארד סירב, מה שהביא להתמודדות של שישה ימים בין החוטפים למשטרה עד שהחוטפים נכנעו ושחררו את בני הערובה.
החוטפים נכנעו לאחר שפורסם דבר פריסתם של ה-22 SAS (כוחות האוויר המיוחדים, יחידת קומנדו של הצבא הבריטי). החוטפים ובני הערובה הוצאו מהדירה ברחוב בלקום ללא פגע, ואילו החוטפים הובלו לאחר לכידתם לחקירת משטרה. תקרית זו, שנודעה ברבות הימים כמצור רחוב בלקום, התפרסמה בעיקר בזכות הטלוויזיה, ששידרה את האירועים, ואלה נצפו על ידי מיליונים.
במהלך משפטם, הנחו חברי כנופיית רחוב בלקום את עורכי דינם להתייחס לאירועי טרור אחרים שהיו מעורבים בהם אנשי ה-IRA, אך אלו שנלכדו היו חפים מפשע. אחד מאירועים אלו הוא פיצוץ פאב גילפורד בו הואשמה רביעיית גילפורד על לא עוול בכפה בפיצוץ. כך, הונחו עורכי הדין "למשוך תשומת לב לעובדה כי הרביעייה הם אנשים אשר לחלוטין חפים מפשע ונידונו לגזר דין כבד". למרות שבמשפט של "חבורת רחוב בלקום" הם טענו כי הפיצוצים, גילפורד והן בווליץ' נתפסו האנשים הלא נכונים,  החבורה מעולם לא הואשמה בפשעים אלו, ולמעשה לא הייתה לדבר כל התייחסות מצד המשטרה.
כל חברי חבורת רחוב בלקום קיבלו מאסר עולם כפול ב-1977, עבור מספר פשעי טרור כולל רצח מקווירטר, אך הם שוחררו במהלך 1998 כחלק מהסכם יום שישי הטוב שהביא את הארגונים האיריים השונים שלחמו נגד בריטניה להניח נשקם.
ראו גם

רביעיית גילפורד
היסטוריה של צפון אירלנד
מנזר וכנסיית אחיות נצרת

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מבנה דת 
 מיקום:  שפרעם 
 מדינה:  ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1858
 תאריך פתיחה רשמי:  1858 
 קואורדינטות:  32°48′15″N 35°10′19″E﻿ / ﻿32.804261°N 35.172021°E﻿ / 32.804261; 35.172021
 www.bsawa.com/ar/
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) מנזר וכנסיית אחיות נצרת(למפת הגליל המערבי רגילה) מנזר וכנסיית אחיות נצרת(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מנזר וכנסיית אחיות נצרת(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מנזר וכנסיית אחיות נצרת
 
מנזר וכנסיית אחיות נצרת ממוקם במרכז העיר שפרעם. המנזר נבנה על שרידיה של כנסייה קדומה מהמאה ה-4 שהוקדשה ליעקב בן זבדי, המכונה "יעקב הקדוש", שהיה אחד מתלמידי ישו. כנסייה זו מוזכרת ברישומיהם של היסטוריונים נוצרים. במקום שבו עמדה הכנסייה ניצבת כיום כנסיית המנזר, ובה נראים חלק מעמודי השיש שנשאו את תקרת הכנסייה הקדומה.
היסטוריה

"מסדר האחיות בנצרת" עזר רבות לתושבי שפרעם במהלך המאה ה-19. אי לכך, בשנת 1857 הציעו תושבי העיר לתרום למסדר חלקת קרקע במרכז העיר, שהיו בה שרידים של כנסייה מהמאה ה-4, ולבנות שם מנזר חדש. לאחר שנבנה המנזר, נחנך בשנת 1860 בית ספר קתולי בסמוך אליו. בית הספר פעיל עד היום ואף הורחב, ולומדים בו כ-1,000 תלמידים.
באותה תקופה לא היו בעיר מערכות בריאות. אחיות המנזר בנו בו מרפאה ונתנו שירותי בריאות לתושבי העיר, ללא קשר לדתם.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הורו שלטונות המשטר העות'מאני לאחיות לעזוב את המנזר, אולם תושבי שפרעם הפצירו בהן להישאר. רוב האחיות אכן היגרו לאירופה, אך מיעוטן נשאר ושמר על המשכיות מפעלו של המנזר.
מכוני המנזר

מכון "בני מרים" – מכון נוצרי ובו קבוצות לימוד על ישו והנצרות, העורך גם סיורים בעקבותיו של ישו.
מכון "סאווה" – מכון המארגן אירועים תרבותיים, אירועי ספורט והצגות תיאטרון, ובו גם בית ספר למחול, בית ספר לציור וגלריה לאמנות.
מקהלת אל-בעת' – מקהלה שהוקמה בשנת 1986, מופיעה בקונצרטים רבים בכל רחבי הארץ ומשתתפת בקונצרטים ואירועי אמנות בינלאומיים רבים.
מנזר וכנסייה האחיות נצרת בשפרעם העתיקה
מנזר ז'רונימוש

מנזר ז'רונימוש (בפורטוגזית: Mosteuiro Dos Jeronimos) הוא מנזר ברובע בלן (שמה של העיר בית לחם בפורטוגזית) שבמערב ליסבון בירת פורטוגל. המנזר משקף את שיא האדריכלות המנואלינית (על שמו של המלך מנואל הראשון), סגנון ששגשג באימפריה הפורטוגזית בתחילת המאה ה-16.
היסטוריה

תחילתו של המנזר בבניית בית תפילה לנזירים, כאשר במטרה "לספק תמיכה דתית ורוחנית" החליט במחצית המאה ה-15 האינפנטה אנריקה הספן שהיה נושא משרה בכיר במסדר ישו לבנות, בחוף פראיה (Praia do Restelo) שבסמוך לכפר הדייגים רסטלו, קפלה קטנה לתפילות לסנטה מריה. בנוסף הורה האינפנטה לבנות מזרקת מים לשתייה ושוקת במטרה לספק מים לאדם ולבהמות. מיקום הקפלה בסמוך לשפך הנהר טז'ו היה יתרון לספינות שחיפשו מעגן בטוח ומחסה מרוחות, וגם מקום תפילה להצלחת המסע הימי. הקפלה שימשה גם עולי רגל. הרמיטג' (מנזר) רסטלו (Ermida do Restelo)(אנ') היה כבר קיים כאשר מגלה הארצות ואסקו דה גאמה ואנשיו בילו בו בתפילה את הלילה שלפני הפלגתם לגילוי הדרך להודו בשנת 1497. ואסקו דה גאמה חזר ב-1499 והביא עמו זהב וסחורות. הקפלה הפכה למקום תפילה לרוב הימאים שחלפו בנמל.
המלך מנואל הראשון הורה לבנות במקום הקפלה כנסייה חדשה (הקפלה של סנט ג'רום) ומנזר והמכלול קיבל את השם "סנטה מריה דה בלן" (Santa Maria de Belém – מרים הקדושה מבית לחם). בניית המנזר הייתה מיזם שעליו החליט מנואל הראשון זמן קצר לאחר שעלה על כס המלכות, ולפני שואסקו דה גאמה יצא למסעו ההיסטורי, במטרה להקים פנתאון למלכי פורטוגל שהאמין כי ילכו בדרכו. בפועל, הבנייה נמשכה שנים רבות (קרוב ל-100), עברה שינויים והושלמה, לצורך מימון הפרויקט הוטל מס (Vintena da Pimenta) בגובה 5% על הסחר (לא כולל תבלינים) עם אפריקה והמזרח.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל דייגו דה בוטיקה(אנ') בסגנון שמאוחר יותר נודע בשם הסגנון המנואליני שנועד לבטא את עושרה וכוחה של פורטוגל ולפאר את המסעות הימיים שערכה. זהו עיצוב אדריכלי מצועצע ועשיר הכולל נושאים מורכבים וכולל גילופים באבן גיר של יצורים ימיים, מפלצות ים, קונכיות, אלמוגים ופרטי ספינות כגון חבלים ועוגנים, כאלו שהיו מוכרים ואלו שהתגלו במהלך מסעות ימיים.
הבעלות על המנזר הועברה ממסדר ישו לנזירים ממסדר הירונימוס (Ordem de São Jerónimo), שתפקידם היה להתפלל לעילוי נשמתו הנצחית של המלך ולספק סיוע רוחני לנווטים וימאים שיצאו מחוף הים של רסטלו לגלות את העולם.
הבנייה נעצרה בשנת 1580 עם האיחוד האיברי בין ספרד לפורטוגל, מכיוון שבניית המנזר המלכותי של סן לורנצו בספרד דרשה את כל המשאבים הכספיים, ב-1604 פיליפה הראשון עשה את המנזר לאנדרטת קבורה מלכותית, אסר על כניסה למנזר – חוץ מבני משפחת המלוכה והנזירים וחידש את הבנייה. ב-1625 נבנתה כניסה חדשה לבניין. עם חידוש עצמאותה של פורטוגל ב-1640 המנזר עלה מחדש לגדולה והפך למקום קבורה לחלק מבני המשפחה המלכותית. המנזר שרד את רעידת האדמה הגדולה של 1755 אולם ננטש על ידי הנזירים ב-1833, עבר לבעלות המדינה והפך לבית תפילה לאזרחי הרובע. ב-1860 החלו עבודות שיקום. מתחם המנזר כולל מספר בניינים, קפלה שבה נמצא קברו של ואסקו דה גאמה תחת מצבה אדירה ומעוטרת ומבנה הקפלה של סנט ג'רום.
ב - 13 בדצמבר 2007 נחתמה במנזר אמנת ליסבון, אשר הניחה את הבסיס למספר רפורמות באיחוד האירופי.
אתר מורשת עולמית

בשנת 1983 הכריז ארגון אונסק"ו על מנזר ז'רונימוש ועל מגדל בלן הסמוך לו, שניהם דוגמאות טובות לגותיקה מנואלינית, כאתרי מורשת עולמית. מול המנזר, על גדות הנהר, נמצאת אנדרטת התגליות, ומעבר תת-קרקעי מחבר את המנזר לאנדרטה.
הערות שוליים

↑  מסדר אבירים שהוקם בפורטוגל כהמשך למסדר אבירי היכל שלמה
מראה פנורמי של הקלויסטר במנזר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007599555105171  GND: 4502471-6  ISNI: 0000 0004 0607 6786  LCCN: n86052654  NKC: olak2004203629  SUDOC: 053523717  VIAF: 292753451   WorldCat (עם VIAF): 292753451
מצושימה

ערך זה עוסק בקבוצת איים ביפן. אם התכוונתם לספינה, ראו .
| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  מפרץ מצושימה 
 קואורדינטות:  38°21′20″N 141°04′35″E﻿ / ﻿38.355555555556°N 141.07638888889°E﻿ / 38.355555555556; 141.07638888889
 נתונים מדיניים
 מדינה:  יפן 
  (למפת יפן מוגדלת) טוקיו אוסקה סאפורו סנדאי ניאיגטה פוקואוקה נהה ד. קו.  צ. קו.  סין רוסיה ים יפן האוקיינוס השקט מצושימה(למפת יפן רגילה) טוקיו אוסקה סאפורו סנדאי ניאיגטה פוקואוקה נהה ד. קו.  צ. קו.  סין רוסיה ים יפן האוקיינוס השקט מצושימה
 
מצושימה
מָצוּשימה (ביפנית: 松島‏, Matsushima) היא קבוצת איים במחוז מיאגי, יפן. בקבוצה ישנם כ-260 איונים המכוסים בעצי אורן, והם נחשבים לאחד משלושת הנופים של יפן.
מראות > ארבע המראות של מצושימה

ישנן ארבע נקודות תצפית על מצושימה:
נוף מרהיב (sōkan 壮観)
נוף יפה (reikan 麗観)
נוף מכשף (yūkan 幽観)
נוף נהדר (ikan 偉観)
נוף מרהיב: מבט מאוטקמורי
נוף יפה: מבט מטויאמה
נוף מכשף: מבט מאוגידאצ'י
נוף נהדר: מבט מטאמוסן
למרות הקרבה של מטסושימה לרעידת האדמה והצונאמי של טוהוקו ב-2011, האזור היה מוגן על ידי האיים ונגרם לו נזק קטן יחסית.  הצונאמי הראשוני היה בגובה 3.2 מטר והשני 3.8 מטר. החשמל שוחזר עד 18 במרץ, המים שוחזרו במלואם עד 16 באפריל וקו הרכבת סנסקי בין תחנת טקג'ימאצ'י לסנדאי עד 28 במאי. עם זאת, אושרה נהרגו שלושה בני אדם במצושימה עצמה (כולל ברעידות משנה) וכן 18 הרוגים מחוץ לעיר.
הערות שוליים

↑  John Burnett, Tsunami Spares Japan's Pine-Covered Islands, NPR, 18/4/2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00637196  VIAF: 234345254   WorldCat (עם VIAF): 234345254 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של יפן ובנושא איים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מצור ימי (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט בארצות הברית
 בימוי:  אנדרו דייוויס 
 הופק בידי:  ארנון מילצ'ן, גארי גולדסטיין, סטיבן רוטנר, סטיבן סיגל
 תסריט:  ג'. פ. לאוטון
 עריכה:  דון ברוצ'ו 
 שחקנים ראשיים:  סטיבן סיגל, טומי לי ג'ונס, גארי ביוסי, דייל דיי, אריקה אלינאק
 מוזיקה:  גארי צ'אנג, באזיל פולדוריס
 צילום:  פרנק טידי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Regency Enterprises, StudioCanal 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 10 באוקטובר 1992
 משך הקרנה:  98 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט מתח, סרט שודדי ים 
 תקציב:  35 מיליון דולר
 הכנסות:  156,563,139 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   undersiege
 סרט הבא:  מצור ימי 2
 דף הסרט ב־IMDb
 
מצור ימי (באנגלית: Under Siege) הוא סרט מתח ופעולה משנת 1992 בכיכובם של סטיבן סיגל, טומי לי ג'ונס, גארי ביוסי, דייל דיי ואריקה אלינאק.