stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריה פורטוני
ביוגרפיה

הוא נולד בראוס, עיר ליד טרגונה, בקטלוניה, ספרד. אביו נפטר כשהיה תינוק, ואמו כשהיה בן 12. לפיכך, מריה גדל על ידי סבו, יוצר ארונות שלימד אותו להכין פסלוני שעווה. בגיל 9, בתחרות פומבית בעירו, צייר, מורה ופטרון מקומי, דומנק סובראנו, עודד אותו ללימוד נוסף. בגיל 14 עבר לברצלונה עם סבא שלו. הפסל Domènec Talarn הבטיח לו פנסיה שאפשרה לו ללמוד בבית הספר לאמנויות ואומנות בברצלונה. הוא למד במשך ארבע שנים אצל קלאודי לורנזלה ופאו מילה וב־1857 זכה במלגה שזיכתה אותו בשנתיים של לימודים ברומא החל משנת 1858. שם למד רישום וסגנונות מפוארים, יחד עם ג'וזפ ארמט וריקרדו דה מדרסו.
ב-1859 הוא נקרא על ידי ממשלת מחוז ברצלונה לצייר את קרבות המלחמה הספרדית-מרוקאית. הוא נסע למרוקו מפברואר עד אפריל של אותה שנה, עשה סקיצות של נופים וקרבות, אותם הראה במדריד ובברצלונה כשחזר. אלה ישמשו לו מאוחר יותר כסקיצות ראשוניות ליצירה המונומנטלית שלו, הקרב על טטואן, במוזיאון הלאומי לאמנות של קטלוניה.
בשנת 1870 עברו האמן ומשפחתו לגרנדה. במקור, זה היה אמור להיות שלב בטיול תיירותי מורחב ביישובים שונים באנדלוסיה. עם זאת, לאחר שהגיע לגרנדה, פורטוני חש כי זה מקום להתיישב בו ולעבוד. הם הגיעו בקיץ 1870 ונשארו עד סתיו 1872 - שהות של כשנתיים וחצי. לפי כמה מהביוגרפים שלו, פורטוני הקים בגרנדה אטלייה. המיקום המדויק שלו לא ברור.
מאז ימי ולסקס הייתה מסורת בספרד של הנצחת קרבות וניצחונות בציורים מונומנטליים. על בסיס חוויותיו, פורטוני הוזמן על ידי מועצת מחוז ברצלונה לצייר דיורמה בד גדולה של לכידת המחנות של מולי אל עבאס ומולי אל חאמד על ידי הספרדים. הוא התחיל את הציור של קרב טטואן על בד באורך 15 מטרים; אבל אף שעבד עליו לסירוגין במהלך העשור הבא, הציור מעולם לא הסתיים.
ההשפעה הגדולה יותר של מסעו במרוקו היה המשיכה שלו לאחר מכן לנושאים האקזוטיים של מרוקו. הוא צייר יחידים וגם סצנות מדומיינות.
הוא ביקר בפריז ב-1868 וזמן קצר לאחר מכן התחתן עם ססיליה דה מדרסו, בתו של פדריקו דה מדרסו, שהפך לאוצר של מוזיאון הפראדו במדריד. ססיליה הייתה אחות של חברו של פורטוני, האמן האוריינטליסטי, ריקרדו דה מדרסו, שליווה בעבר את פורטוני במסעות באירופה. לפורטוני ולססליה נולד בן, מריאנו פורטוני, שהפך למעצב אופנה ושטיחים ידוע. ביקור נוסף בפריז ב-1870 ולאחריו שהה שנתיים נוספות בגרנדה.
הוא חזר לרומא, שם מת באופן פתאומי משהו ב-21 בנובמבר 1874, מהתקף של מחלת המלריה, שחלה בזמן שצייר בנאפולי ובפורטיצ'י בקיץ 1874.
לאחר מותו של פורטוני, גיסו, ריקרדו דה מדרסו, טיפל בסטודיו שלו. קטלג את יצירותיו וארגן אותן למכירה פומבית.
אחד מתלמידיו של פורטוני היה אטיליו סימונטי.
גלריה

האודליסק, 1861
פיקאדור פצוע במלחמת שוורים, 1867
אספן הדפוס, 1863
פרש מרוקאי, 1870
מוכר השטיחים, 1870
הערות שוליים

↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Fortuny, Mariano Jose Maria Bernardo". Encyclopædia Britannica (11th ed.). Cambridge University Press.
↑  Pérez-Cellin, J.J., "El Taller de Mariano Fortuny ," LOCVS AMŒNVS, 13, 2015, pp 127 - 13
↑  Madrazo y Garreta, Ricardo Federico de - Museo Nacional del Prado, www.museodelprado.es
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810593408905606  BNE: XX906837  BnF: cb11938818p (data)  CANTIC: a10086742  GND: 119174200  ISNI: 0000 0000 8145 5891  LCCN: n50026065  NKC: jo2007276986  NTA: 158578422  RKD: 28719  SNAC: w6k083k0  SUDOC: 027320235  ULAN: 500031539  VcBA: 495/155012  VIAF: 66475439   WorldCat (עם VIAF): 66475439
גלעד ענבר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 באוקטובר 1973 (בן 51)
 
גלעד ענבר (נולד ב-15 באוקטובר 1973) הוא במאי, עורך, תסריטאי ומפיק סרטי קולנוע ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בנס ציונה לדוד ענבר, ארכאולוג וחוקר מקרא, ולרחל ענבר, תרפיסטית במוזיקה.
את שירותו בצה"ל עשה ביחידת ההסברה של חטיבת הנח"ל.
בשנת 2003 סיים ענבר בהצטיינות את לימודיו בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
סרטו הראשון כבמאי: "הקובייה ההונגרית – מסע עם אנדרה היידו" (הפקה: מיכה שגריר ואמיתי אחימן) הוקרן בערוץ 8 ובפסטיבל הקולנוע היהודי בירושלים.
סרטו השני כבמאי: "שלמה בר – מחזמר דוקומנטרי" הוקרן בכאן 11 ובפסטיבל דוקאביב.
סרט הקולנוע הראשון שערך – "התאבדות" (במאי: בני פרדמן) זכה בפרס הראשון בפסטיבל אוטופיה והוקרן ברשת נטפליקס.
סרט הקולנוע השני שערך – "העדות" (במאי: עמיחי גרינברג) זכה בפרס הראשון בפסטיבל חיפה והוקרן במסגרת התחרות אוריזונטי היוקרתית
של פסטיבל ונציה.
סרט הקולנוע השלישי שערך – "בית" (במאי: בני פרדמן) היה מועמד לפרס אופיר בשנת 2023, בקטגוריית העריכה וזכה בשני פרסים (שחקן ראשי – רועי ניק ושחקן משנה – דרור קרן).
חלק מסדרות וסרטי טלוויזיה שערך

חסידיסטוק (במאים: אבידע ליבני ואסף גלאי)
הדיפלומטים (במאי: שחר צפניה)
כמו מלכת אנגליה (במאי: מיכה שגריר)
גוף שלישי (במאית: שרון לוזון)
והילד הזה הוא אני (במאי – גא"י מיכאל)
ריבועים של קרטון (במאית – תמר פייקס)
קיבוצניקים (במאי: בועז פרנקל)
הערות שוליים

↑  גלעד ענבר, באתר JSFS
↑  הקובייה ההונגרית, באתר Jerusalem Cinematheque – Israel Film Archive
↑  שלמה בר - מחזמר דוקומנטרי, באתר קטלוג הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי
↑  הוכרזו הסרטים הישראליים שישתתפו בפסטיבל דוקאביב ה-23, באתר דוקאביב 2023 – הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי בתל-אביב, ‏4 במאי 2021
↑  הוכרזו זוכי פסטיבל אוטופיה 2014: "התאבדות" הישראלי הטוב ביותר, באתר אידיבי סרטים
↑  הזוכה הגדול בפסטיבל חיפה: "העדות", באתר ynet, 12 באוקטובר 2017
↑  Biennale Cinema 2017 | Amichai Greenberg – Ha’edut (The Testament), La Biennale di Venezia, ‏7 September 2017
↑  דביר רשף, פרסי אופיר 2023: "7 ברכות" הוא המנצח הגדול בטקס | כל הזוכים – והמחאה יוצאת הדופן, באתר ynet, 10 בספטמבר 2023}
↑  כמו מלכת אנגליה, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים
↑  גוף שלישי, באתר קטלוג הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי
↑  והילד הזה הוא אני, באתר כאן חינוכית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 19147869505174980276   WorldCat (עם VIAF): 19147869505174980276
מוטי כידור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 ביולי 1964 (בן 60) ג' באב תשכ"ד ישראל
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  מוטי
 בן או בת זוג:  שושי כחלון-כידור 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל חיל השריון חיל השריון
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד טנקים  מפקד חטיבה 14  מפקד חטיבה 401  סגן מפקד אוגדת עזה
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה   מלחמת לבנון השנייה
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל התאחדות בוני הארץ
 
מרדכי (מוטי) כידור (נולד ב-12 ביולי 1964) הוא קצין צה"ל בדימוס, בדרגת אלוף-משנה, שכיהן כמפקד חטיבה 401 במלחמת לבנון השנייה.
שירות צבאי

כידור התחנך בפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה, בוגר מחזור כ"ח. בשנת 1982 התגייס לחיל השריון, ועבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. בהמשך השלים קורס קציני שריון ושימש כמפקד מחלקת טנקים. כידור מילא שורה של תפקידי פיקוד בחיל ובהם מ"פ ומג"ד גדוד 77. בשנים 2003–1999 שימש כמפקד חטיבה 14. לאחר מכן שימש כראש מחלקת אימונים בזרוע היבשה וכסגן מפקד עוצבת הפלדה. במלחמת לבנון השנייה שימש כידור כמפקד חטיבה 401, בין היתר בקרב על הסלוקי. לאחר המלחמה שימש כידור כסגן מפקד אוגדת עזה. לאחר תפקיד זה פרש מצה"ל.
בחיים הציבוריים

בבחירות המוניציפליות ב-2008 התמודד על ראשות המועצה בכפר יונה. בשנת 2011 מונה למנכ"ל התאחדות בוני הארץ. בשנת 2013 פרש מתפקידו.
כיום, עובד בפלסן סאסא.
לכידור תואר ראשון בהנדסת מכונות ותואר שני במדע המדינה.
חיים אישיים

כידור נשוי לסגן-אלוף במילואים שושי כחלון-כידור, מפקדת הגדוד הראשונה בצה"ל וסגנית מפקדת מגל לשעבר וראש עיריית כפר יונה לשעבר.
אב לבן מנישואיו הראשונים ושתי בנות, מתגורר בכפר יונה.
הערות שוליים

↑  מוטי כידור, באתר "בהשקט ובבטחה"
1 2  רז סמולסקי, מנכ"ל התאחדות הקבלנים הבא: אל"מ (במיל') מוטי כידור, באתר TheMarker‏, 5 בדצמבר 2010
↑  בן שאול, שרשרת מינויים בכירים בצה"ל, באתר ערוץ 7, 27 באוגוסט 2007
↑  אלישיב שמשי, "עוד ניצחון כזה... על רוח לחימה במלחמת לבנון השנייה", הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2013, עמוד 241
↑  אמיר בוחבוט, צה"ל "החזיר את הכבוד"; 12 חיילים נהרגו, באתר nrg‏, 28 באוגוסט 2006
↑  אל"מ מוטי כידור מונה לסגן מפקד אוגדת עזה, באתר ערוץ 7, 27 באוגוסט 2007
↑  אורי חודי, ‏מוטי כידור, מנכ"ל התאחדות בוני הארץ, פורש, באתר גלובס, 21 בינואר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010206054605171  VIAF: 7376162985490986300009   WorldCat (עם VIAF): 7376162985490986300009
הקליקה (אמנות)

הנרי נלסון אוניל, ציור סאטירי – אמן המצייר בסגנון פרה רפאלי
הקליקה (באנגלית: The Clique) הייתה קבוצה של אמנים אנגלים, שהקים ריצ'רד דאד בסוף שנות השלושים של המאה ה-19. חברים נוספים היו אוגוסטוס ביצה, אלפרד אלמור, ויליאם פאוול פרית', הנרי נלסון אוניל, ג'ון פיליפ ואדוארד מתיו וורד.
הם תוארו כ"הקבוצה הראשונה של אמנים בריטים שהתארגנה ביחד והודיעה כי המסורת הגדולה של האקדמיה לאמנות הבריטית לא רלוונטית לדרישות האמנות של זמנם".
הקמה

מידע על פעילותה של ״הקליקה״ נובע בעיקר מזיכרונותיו של ויליאם פאוול פרית' וממאמר קצר שפורסם בכתב העת "ארט ז'ורנל" 1898 על ידי גילברט אימרי, שהיה חבר הקבוצה. שניהם קובעים שהקבוצה כינתה את עצמה בשם זה והקימה מועדון רישומים. אימרי מתאר את שאיפותיהם של חברים מסוימים בקבוצה ומתאר כי בפגישותיהם היו כולם מציירים רישומים בנושא מסוים ומבקשים שאחרים, שאינם אמנים כמו אימרי, ישפטו לגופם של היצירות.
הם נפגשו יחד בסוף שנות ה-30 והתחלה של שנות ה-40. הקבוצה התפרקה בשנת 1843 כשריצ׳רד דאד קיבל מחלת נפש ונכלא לאחר שרצח את אביו. האחרים, הפכו לחברים מצליחים באקדמיה המלכותית לאמנויות (אם כי אוניל הפך רק לחבר עמית ולא חבר מלא). עבודותיהם נתמכו על ידי כתב העת החדש שנוצר באותה העת - The Art Journal.
רעיונות

הקליקה התאפיינה בהסתייגות חבריה מאמנות גבוהה אקדמית לטובת ציור ז'אנר. זאת בעקבות התקדימים של ויליאם הוגארת ודייוויד וילקי. הרעיון עלה בקנה אחד עם השקפתם כי יש לשפוט את האמנות על ידי הציבור ולא על פי התאמתה לאידיאלים האקדמיים.
בשנות החמישים של המאה ה-19 הפכו רוב חברי "הקליקה" למתנגדים גדולים של התנועה הפרה-רפאלית, והאמינו שאומנותה מייצגת אקסצנטריות ופרימיטיביות. ויליאם פרית' ואוניל כתבו רבות על התנגדותם לעקרונות תנועה הקדם-רפאלית.
ציור הדיוקנאות של חברי "הקליקה" הוזמן על ידי פטריק אלן-פרייזר לבית האוזפילדפילד בארברואת'.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 התפרסמה קבוצה אחרת של אמנים עם רעיונות דומים בשם St John's Wood Clique (אנ').
גלריה

ריצ׳רד דאד
אדוארד מתיו וורד
ג׳ון פיליפ
ויליאם פאוול פירת׳
אלפרד אלמור
אוגוסטוס אג
הערות שוליים

↑  Valentine, Helen, ed. Art in the Age of Queen Victoria: Treasures from the Royal Academy of Arts Permanent Collection. New Haven and London, Yale University Press/Royal Academy of Arts, London, 1999.
↑  Imray, J., A Reminiscence of Sixty Years Ago, Art Journal, 1898, p.202.
ג'ורג' וולטר מק'קוי

| --- | --- |

ד"ר ג'ורג' וולטר מק'קוי (14 ביולי 1922)
 לידה:  1876 Cumberland Valley, ארצות הברית 
 פטירה:  2 באפריל 1952 (בגיל 76 בערך)
 ענף מדעי:  מיקרוביולוגיה, אפידמיולוגיה
 מקום מגורים:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום לימודים:  בית הספר לרפואה ע"ש פרלמן באוניברסיטת פנסילבניה 
 מוסדות:  אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה 
 פרסים והוקרה:  מדליית ההנצחה על שם סדג'וויק (Sedgwick memorial medal) על תרומה משמעותית בתחום בריאות הציבור (1931).
 תרומות עיקריות
 מחקרים רבים בתחום המחלות הזיהומיות ובריאות הציבור, גילוי החיידק Francisella tularensis
 
ג'ורג' וולטר מק'קוי (באנגלית: George Walter McCoy, ‏1876 - 2 באפריל 1952) היה רופא ומיקרוביולוג אמריקאי, חוקר בתחום המחלות הזיהומיות ובריאות הציבור. התפרסם בשל גילוי החיידק שגורם למחלת הטולרמיה - Francisella tularensis.
קורות חייו

מק'קוי נולד בשנת 1876 בעמק קומברלנד שבמדינת פנסילבניה בארצות הברית. הוא התקבל ללימודי הרפואה באוניברסיטת פנסילבניה ועם תום לימודיו בשנת 1898 התמחה במשך שנתיים בבית חולים בעיר ניוארק שבמדינת ניו ג'רזי. בשנת 1900 התקבל לעבודה בבית החולים של השירות הרפואי הימי בסן פרנסיסקו ולאחר פרק זמן קצר הצטרף למעבדה לחקר הדבר מטעם שירותי בריאות הציבור של ארצות הברית בעיר. במסגרת עבודתו עסק במחקר מיקרוביולוגי ואפידמיולוגי של מחלות הדבר והצרעת וכן במחלות זואונוטיות אחרות שמקורן במכרסמים, דוגמת הטולרמיה. בשנת 1908 מונה למנהל המעבדה, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1911 עת קיבל מינוי בתור מנהל התחנה לחקר צרעת במושבת מצורעים במחוז קאלאוואו (Kalawao) באי מולוקאי שבהוואי. בתפקיד זה נשא עד לשנת 1915.
ב-20 בנובמבר 1915, בשל פרסומו אודות גילוי חיידק הטולרמיה ובשל תרומתו הרבה בתחום חקר מחלות זואונוטיות והאפידמיולוגיה שלהן, התמנה מק'קוי למנהל הרביעי של המעבדות המרכזיות להיגיינה בוושינגטון (בשנת 1930 שונה שמן ל-"המכונים הלאומיים לבריאות"). תפקיד אותו מילא עד ל-31 בינואר 1937, כשנה לפני מעבר המכונים לבת'סדה שבמרילנד. במהלך תקופת כהונתו כמנהל המכונים הלאומיים לבריאות התמקד מק'קוי בחקר מחלות זיהומיות שונות (צרעת, טולרמיה, אבעבועות שחורות, קדחת דנגי, שיתוק ילדים, שפעת, פסיטקוזיס, דיזנטריה אמבית) וכן בפיתוח ובשכלול חיסונים כנגד טטנוס וכלבת.
בשנת 1938, כשנה לאחר פרישתו מניהול המכונים הלאומיים לבריאות, ערך חקירה אפידמיולוגית מקיפה אודות תפוצת הצרעת בארצות הברית ובהמשך אותה השנה מונה לפרופסור ולראש המחלקה בתחום בריאות הציבור ורפואה מונעת בבית הספר לרפואה באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה. בתפקיד זה נשא עד לפרישתו מהאקדמיה בשנת 1945.
קורות חייו > גילוי החיידק Francisella tularensis

בעקבות רעידת האדמה החזקה שפקדה את סן פרנסיסקו בשנת 1906 עלה החשש בקרב רשויות בריאות הציבור בקליפורניה מפני התפרצות מגפות שונות וביניהן הדבר. בשנת 1907, החל ד"ר מק'קוי לחקור את מוקדי התפרצות מחלת הדבר שגבתה, במשך השנה שלאחר רעידת האדמה, את חייהם של 160 בני אדם. בשנת 1911, באחד ממחקרי השדה במחוז טולרה, הבחין מק'קוי בגוויית נובחנית שעליה נראו בבירור סימני נגעים המזכירים במידת מה את הנגעים שנגרמים בעקבות הדבקות בדבר. הגווייה נלקחה למעבדתו של מק'קוי במכון לבריאות הציבור בסן פרנסיסקו. במרוצת אותה השנה הצליחו מק'קוי ועמיתו למחקר ד"ר צ'ארלס צ'פין (Charles W. Chapin) לבודד את המיקרואורגניזם שגרם למותה של הנובחנית. תוצאות המחקר פורסמו בשנת 1912 והחיידק החדש קיבל את השם - Bacillus (Bacterium) tularense.
קורות חייו > מינויים נוספים ופרסים

במהלך הקריירה שלו מילא מק'קוי תפקידים רבים בתחום הרפואה. להלן רשימתם:
הנשיא התשיעי של ארגון האימונולוגים האמריקאי (1922-1923).
חבר בדירקטוריון של חוקרי מקרי המוות בארצות הברית (1921-1940).
חבר בדירקטוריון של מדעי היסוד במחוז קולומביה.
חבר במועצה של הארגון האמריקאי הרפואי של הרוקחים והכימאים.
חבר במועצה לחקר נגיפים ואפידמיולוגיה מטעם הקרן לשיתוק ילדים.
בשל תרומתו הרבה בתחום בריאות הציבור קיבל ד"ר מק'קוי בשנת 1931 את מדליית ההנצחה על שם סדג'וויק (Sedgwick memorial medal) מאת ארגון בריאות הציבור האמריקאי, על תרומה משמעותית בתחום בריאות הציבור.
במהלך הקריירה שלו קידם ד"ר מק'קוי רבות את תפקידה של המעבדה המיקרוביולוגית במתן סיוע לפתרון בעיות זיהומיות ואפידמיולוגיות בתחום הרפואה בכלל ובתחום בריאות הציבור בפרט.

ג'ורג' וולטר מק'קוי נפטר ב-2 באפריל 1952 בוושינגטון.
ראו גם

Francisella tularensis
טולרמיה
הערות שוליים

1 2 3 4  ‏George Walter McCoy - The American Association of Immunologists.
1 2 3 4 5 6  Armstrong C. (1952). George Walter McCoy: 1876-1952. Science. Oct 31;116(3018):468. PMID 12994892.
1 2 3  ‏George Walter McCoy, M.D. - The NIH almanac.
1 2  ‏George Walter McCoy - Delta Omega Honorary Society in Public Health.
↑  כך מופיע במאמר לזכרו משנת 1952, ואילו באתר ארגון האימונולוגים האמריקאי מופיע שפרש בשנת 1948.
↑  McCoy GW, Chapin CW. Bacterium tularense, the cause of a plaguelike disease of rodents. Public Health Bulletin 1912;53:17–23.
↑  Susan Hutton Siderovski, Tularemia. Infobase publishing, New York. 2006, pp.16-7. ISBN 0-7910-8679-8.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2011069244  NTA: 191238228  VIAF: 171131454   WorldCat (עם VIAF): 171131454
משל ארכנה (ולאסקס)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  דייגו ולאסקס
 תאריך יצירה:  בין השנים 1655–1660
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  289 ס״מ 
 גובה:  220 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  P001173 (מוזיאון הפראדו) 
 מיקום:  מוזיאון הפראדו מדריד שבספרד
 
משל ארכנה (בספרדית: La fábula de Aracne) הוא ציור שמן של הצייר דייגו ולאסקס, שצויר בין השנים 1655–1660. היצירה מוצגת במוזיאון הפראדו במדריד.
הסיפור המיתולוגי

סיפורה של ארכנה מתואר בספר השישי של השיר האפי מטמורפוזות מאת המשורר הרומי אובידיוס. ארכנה הייתה תופרת מוכשרת מלידיה, אשר הייתה כה גאה במעשה ידיה עד שטענה שהיא מסוגלת לארוג טוב יותר מאתנה - אלת החוכמה, האמנות, הצדק והאריגה. אתנה לבשה צורה של אישה זקנה, ויעצה לארכנה לא לקרוא תיגר על האלים שהם בני אלמוות. ארכנה לעגה לזקנה והצהירה שהיא טובה יותר באריגה מאתנה, ועל כן אתנה אינה מעזה להתמודד איתה. אתנה הזועמת פשטה מיד את דמות הזקנה וניצבה מול ארכנה במלוא הדרה. ארכנה סירבה בגאוותה להיכנע והשתיים ניגשו מיד להתמודדות.
אתנה רקמה את העימות שלה עם פוסידון - אל הים (השניים התחרו מי יהיה הפטרון של העיר אתונה). ארכנה לעומת זאת בחרה להציג שלל סצנות המציגות את פשעיהם של האלים. אתנה זעמה על הנושא ולפיכך קרעה בזעם את האריג המושקע וחבטה בארכנה. ארכנה האומללה תלתה את עצמה ואז, כאקט של רחמים, הפכה אותה אתנה לראשונת העכבישים.
היסטוריה

ההנחה הרווחת היא כי היצירה צוירה עבור לקוח פרטי בשם פדרו דה-ארסה. צייר המלך ולאסקס לא צייר בדרך כלל עבור לקוחות פרטיים, אבל לדה-ארסה, אשר ארגן ימי צייד בשירותו של המלך, הייתה השפעה מסוימת בחצר המלכות. היצירה מופיעה ברשימת מצאי של דה-ארסה משנת 1664. היא הועברה בשנת 1711 למצודה בה שוכן הארמון המלכותי של מדריד וניזוקה בשריפה שפרצה שם בשנת 1734. בשנת 1819 היצירה הועברה למוזיאון הפראדו.
תיאור היצירה

במשך זמן רב נחשבה היצירה כציור ז'אנר בו הוצג יום עבודה בסדנה של מפעל שטיחים ושזה היה הנושא היחיד שלה. בשנת 1948 דייגו אנגולה זיהה כי הציור עוסק במשל ארכנה ומוסכם על החוקרים כי זהו הפירוש הנכון של היצירה.
היצירה נחשבת לאחת המייצגות הבולטות של הבארוק הספרדי ונראה כי צוירה בערך באותה תקופה של לאס מנינאס, איתה יש לה הרבה מן המשותף. זוהי אחת העבודות המורכבות ביותר של האמן והיא מסמנת את שיא הנטייה שלו ליצור קומפוזיציות מתוחכמות ודו משמעיות מבחינת צורה ותוכן, הדורשות השתתפות פעילה של הצופה.
הקומפוזיציה מורכבת משלושה מישורים. במישור הראשון בקדמת החדר נראות חמש נשים אשר עוסקות בטווייה תוך שימוש בפלך, כישור וגלגל טווייה (אנ').
ארכנה, שנייה מימין כשגבה אל הצופה, עוסקת במלאכת הטווייה. האלה אתנה, שנייה משמאל, מעמידה פנים שהיא זקנה עם שערות אפורות. אנו יודעים שהיא האלה משום שלמרות מראה פניה המבוגר, רגלה החלקה נראית כמו של נערה. גלגל הטווייה נראה מסתובב במהירות, בעזרת השימוש באור נוצר רושם שהציור הוא צילום מצב.
המישור השני, מאחורי הנשים הללו ובחדר שנראה גבוה יותר, מתאר שתי נשים מול טפטין (שטיח קיר). אלו הן האלה אתנה, המזוהה לפי הקסדה שהיא חובשת, ומולה בת האנוש המרדנית ארכנה שלובשת בגד עם קפלים קלאסיים. המישור מתאר את הענשת ארכנה בידי האלה, לפי הסיפור המיתולוגי. שתי הנשים ממוקמות בצורה כזו שנראה שהן חלק מהטפטין. שלוש נשים לבושות בהידור נראות מתבוננות בהן.
המישור השלישי הוא הטפטין עצמו, שאותו ארגה ארכנה. זהו הציור חטיפת אירופה של טיציאן ונושאו מהווה התרסה מיוחדת כנגד אתנה, שכן הוא מתאר כיצד אביה זאוס הונה את אירופה כאשר התחפש לשור בר כדי לחטוף ולאנוס אותה.
במאה ה-18 נוספה למעלה רצועה רחבה (עם הקשת והאוקולוס), לצד רצועות צרות יותר משמאל, מימין ובתחתית. תוספות אלה הוסתרו והן לא נראות במצגת הנוכחית.
הערות שוליים

1 2 3  
"La fábula de Aracne". מוזיאון הפראדו. (באנגלית)
↑  
"La légende d'Arachné". (בצרפתית)
↑  
 Obra comentada: Las hilanderas, de Diego Velázquez, סרטון בערוץ "מוזיאון הפראדו (הרצאה של Angela Molina ,מבקרת אמנות)", באתר יוטיוב (אורך: 7:16) (בספרדית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420474005171  GND: 4398057-0  LCCN: n2015052794  VIAF: 218110279   WorldCat (עם VIAF): 218110279 
חטיפת אירופה של טיציאן
הציור עם התוספות מן המאה ה-18
בנג'מין ספוק

| --- | --- |

 לידה:  2 במאי 1903 ניו הייבן, ארצות הברית 
 פטירה:  15 במרץ 1998 (בגיל 94) לה חויה, ארצות הברית 
 לימודי רפואה:  המכללה לרופאים וכירורגים של אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת קולומביה, בית הספר לרפואה באוניברסיטת ייל, אקדמיית פיליפס, Hamden Hall Country Day School 
 תפקידים:  רופא, פסיכיאטר, פוליטיקאי, פסיכולוג, מרצה באוניברסיטה, חותר, איש חינוך, קצין, מחנך 
 פרסים והוקרה:  הומניסט השנה (1968)  פרס גנדי לשלום (1968)  פרס א. מיד ג'ונסון (1948) 
 
ד"ר ספוק עם נכדתו סוזאנה (1968)
בנג'מין מקליין ספוק (באנגלית: Benjamin McLane Spock;‏ 2 במאי 1903, ניו הייבן, קונטיקט – 15 במרץ 1998, סן דייגו, קליפורניה) היה רופא ילדים אמריקאי, שספרו 'הטיפול בתינוק ובילד', שיצא לאור ב-1946, הוא אחד מרבי המכר הגדולים בכל הזמנים. המסר המהפכני של הספר היה, שהורים צריכים להסתמך על תחושותיהם הטבעיות, על פי המשפט הראשון בספרו: "הרגעו, אתם יודעים הרבה יותר ממה שאתם חושבים".
ספוק היה רופא הילדים הראשון שלמד פסיכואנליזה בניסיון להבין את צורכי הילדים ואת הדינמיקה המשפחתית. רעיונותיו בנושא הטיפול בילדים השפיעו על דורות רבים של הורים להיות יותר גמישים ואוהבים כלפי ילדיהם, ולהתייחס אליהם כיחידים. עד אז, התפישה הרווחת הייתה שעל גידול הילדים להתמקד בבניית משמעת, ולכן אין 'לפנק' תינוקות שבוכים על ידי הרמתם על הידיים.
ביוגרפיה

ספוק נולד בניו הייבן, קונטיקט ועזר בגידול חמשת אחיו הצעירים. הוא סיים את לימודי ההסמכה שלו באוניברסיטת ייל, שם גם השתתף בקבוצת החתירה, ואף זכה, עם קבוצת החותרים, במדליית זהב באולימפיאדת פריז (1924).
הוא למד רפואה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק וסיים הראשון בכיתתו ב-1929. אחר כך, התמחה ברפואת ילדים ולאחר מכן בפסיכיאטריה באוניברסיטת קורנל במנהטן.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שימש כפסיכיאטר בשירות המילואים של חיל הים האמריקאי והגיע לדרגת לוטננט קומנדר (מקביל לרס"ן בצה"ל). לאחר השירות קיבל דרגת פרופסורה מאוניברסיטת מינסוטה, מאוניברסיטת פיטסבורג, ומאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב.
בשנת 1976, נישא בשנית, למרי מורגן, שארגנה עבורו כנסים ונאומים. מרי הצטרפה אליו לנסיעותיו ופעילותו הפוליטית, ואף נעצרה עמו בשל סרבנות. היא אף עזרה לו לשפר את ספרו, במהדורת 1976 על ידי הכנסת שפה לא סקסיסטית ושינויים נוספים.
ספוק נפטר בקליפורניה מסרטן.
ספריו

ב-1946, פרסם ספוק את ספרו 'הטיפול בתינוק ובילד' (The Common Sense Book of Baby and Child Care), שהפך לרב-מכר. עד 1998 הוא מכר יותר מ-50 מיליון עותקים. הספר תורגם ל 39 שפות, כולל לעברית (הוצאת סטימצקי, 1962). מאוחר יותר כתב 3 ספרים נוספים העוסקים בהורות.
ספוק דגל ברעיונות הקשורים להורות, שנחשבו בזמנו חורגים מהמגמה הרווחת. במהלך הזמן, ספריו תרמו לשינוי דעותיהם של מומחים אחרים. לפני תקופתו, מומחים לימדו את ההורים, שתינוקות צריכים לישון על פי לוח זמנים קבוע, ושהרמתם על הידיים כל אימת שהם בוכים, רק ילמדם לבכות יותר וימנע מהם לישון. הם גם לימדו להאכיל את ילדיהם בלוח זמנים קבוע ושאין להרימם, לנשקם או לחבקם, כיוון שזה לא יכינם להיות חזקים ועצמאיים בעולם הנוקשה. ספוק עודד את ההורים להתייחס לילדיהם כפרטים ולא להחיל עליהם תורות המתאימות לכל. הוא המליץ להם לא להתייחס יותר מדי ברצינות למה שאומרים השכנים.
במהדורה הראשונה של ספרו, המליץ ספוק להורים לימול את בניהם, אך במהדורה השישית (1985) טען שאין סיבה מוצדקת למילה, מעבר לפולחן הדתי, והמליץ בחום להימנע מכך.
בהמשך חייו כתב את הספר 'ד"ר ספוק בווייטנאם', וביחד עם אשתו, את הספר האוטוביוגרפי 'ספוק על ספוק'.
תפישתו לגבי שינה ובכי

בספרו כתב ספוק, שאין צורך להאכיל את התינוק על פי לוח זמנים קבוע, ושיהיה זה כואב לאם לחכות עד לשעת ההאכלה בזמן שתינוקה בוכה. עם זאת הוא כתב, שאין זה טיעון כנגד סדירות הגיונית. אין זה מזיק לאם ולילד לנסות להגיע ללוח זמנים קבוע, הוא אמר; על האם לעסוק בעבודות נוספות בבית, ואם יכול להשתלב בכך התינוק, יהיה זה הכי טוב עבור כולם.
לגבי השאלה כיצד להתמודד עם בכי, הציג ספוק גישה מאוזנת. הוא טען שאין צורך לתת לילד לבכות באומללות לתקופות ארוכות אם יש דרך לנחם אותו, לא בגלל שזה יגרום לנזק גופני, אלא בשל הנזק שזה יגרום לרוחו ולנפש אימו. מהצד השני, אין צורך לרוץ ולהרימו כל אימת שהוא מייבב. תינוקות רבים מרעישים ואחר כך חוזרים לישון.
הילד, כתב ספוק, צריך להרגיש שלהוריו, כל עוד הגיוני, יש זכויות, הם יודעים כיצד להיות יציבים, לא ירשו לו להתנהג בצורה לא מתקבלת על הדעת או להיות חצוף. הוא אף אמר, שהילד המפונק איננו מאושר, אפילו בביתו שלו.
טענות שספוק עודד מתירנות

אחדים ראו בספוק כמוביל השינוי למען הורות מתירנית, והאשימו אותו בתוצאותיה השליליות לשיטתם. הוא אף הואשם ששיטותיו עודדו הפקרות של צעירים בסוף שנות ה-60. תומכיו של ספוק טענו שהאשמות אלו, מקורן בבורות, חוסר הבנה של כתביו ו/או האשמה פוליטית כנגד פעילותו השמאלנית. הם אף טענו שההאשמות שהרס את הנוער האמריקאי הופיעו רק לאחר שהתנגד למלחמת וייטנאם בפומבי.
פעילותו הפוליטית

ספוק התנגד בגלוי למלחמת וייטנאם והיה פעיל בתנועה לסיומה. ב-1968, הורשע בקשירת קשר לעידוד סרבנות גיוס יחד עם אחרים, למרות שמעולם לא ישבו יחדיו באותו החדר. ב-1969 התקבל ערעורו בבית המשפט הפדרלי, ועונש המאסר של שנתיים מעולם לא בוצע.
ב-1972 היה המועמד של מפלגת העם (People's Party) לנשיאות ארצות הברית, שדגלה בטיפול רפואי בחינם, ביטול החוקים נגד הפלות, הומוסקסואליות וצריכת מריחואנה. כמו כן הם דגלו בהבטחת הכנסה מינימלית למשפחה ובנסיגת כל הכוחות האמריקאים מארצות זרות. בשנות ה-70 וה-80 הרצה כנגד נשק גרעיני וכנגד קיצוץ בהטבות הסוציאליות.
בשנת 1989 פרסם מאמר במגזין "Redbook", שבו הביע התנגדות למילת תינוקות, אף על פי שתמך בה בעבר. במאמר הוא כתב כי "ברית מילה היא טראומטית, כואבת, ובעלת ערך מפוקפק." על עמדתו זו קיבל את "פרס זכויות האדם" בכנס בינלאומי על ברית מילה בשנת 1991, שבו הוא אמר: "אם היה לי מזל והיה לי עכשיו בן נוסף, הייתי בוחר לעזוב את הפין הקטן שלו לבד."
בן ציון גרובר

| --- | --- |

 לידה:  1958 (בן 66 בערך) ישראל ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  בנצי
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד שריון  מפקד חטיבה 14  סגן מפקד עוצבת סיני
 פעולות ומבצעים
 מבצע ליטני    מבצע שלום הגליל  האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה    מלחמת לבנון השנייה מבצע עופרת יצוקה   מבצע צוק איתן
 תפקידים אזרחיים
 מנכ״ל חברת בצג בע״מ - גיוס משקיעים לחברות היי טק.  יו״ר חברת הגר - מדידת סוכר ללא חדירה לגוף.  חבר מועצת המנהלים במספר גופים ורשויות
 
בן ציון (בנצי) גרובר(נולד ב-1958) הוא תא"ל במילואים. שימש מפקד חטיבה 14 ומשרת כיום כסגן מפקד עוצבת סיני.