stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תומר גניהר
הערות שוליים

1 2  "God Is in Our Clubs". The Jewish Museum, New York.
↑  "Tomer Ganihar". Kneller Artists Agency.
↑  "Tomer Ganihar". Ishim.
↑  "גלריה 39 לאמנות עכשווית מציגה: תערוכת צילומים לאמן הבינלאומי תומר גניהר". IWomen. נבדק ב-11 באוגוסט 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bach, Deborah. "In Raves, an Israeli Finds His Woodstock". The New York Times. נבדק ב-9 בפברואר 2003. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "As you like it". NRG. Maariv newspaper publishing. נבדק ב-2 בנובמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Tomer Ganihar, biography". Shoshana Wayne Gallery website.
↑  "Tomer Ganihar". Tommer Ganihar official website.
↑  "La Biennale di Venezia 2007". Artnews.org.
↑  "Tomer Ganihar - Change of light". e-flux. נבדק ב-7 בינואר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Previous exhibitions: Tomer Ganihar". Helsinki Art Museum Tennis Palace.
↑  "Exhibitions: archive, Tomer Ganihar". GLSTRAND.
↑  Stewart, Megan. "Chasing Sunset Shadows". Rover. Revue Roverarts, Québec. נבדק ב-18 בנובמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pernille Fonnesbech, Claire Gould (2008). Tomer Ganihar – Channel of Light. Helsinki City Art Museum's Publications. ISBN 978-951-8965-773.
↑  "Tomer Ganihar: latest articles, Haaretz". Haaretz. Schocken publishing.
↑  Ganihar, Tomer (2001). Electricity in the Air. Yedioth Ahronoth publishing. ISBN 965-448-979-1.
↑  Ganihar, Tomer (1996). Welcome to Texas. Gvanim Publishing. ISBN 965-411-204-3.
↑  Ganihar, Tomer (2015). Sodom City. Kinneret Zmora-Bitan Dvir publishing. ISBN 9789655529517.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 272790  NLI: 987007261563605171  BnF: cb17076531p (data)  GND: 123677610  ISNI: 0000 0000 7868 4618  LCCN: n97058818  PIC: 273636  SUDOC: 271542063  ULAN: 500482589  VIAF: 53435463   WorldCat (עם VIAF): 53435463
בית הספר אליאנס תל אביב

#invoke:תבנית מידע
מראה בחצר בית הספר: שנות השישים
אליאנס תל אביב (בית הספר "כל ישראל חברים" – "אליאנס" תל אביב ע"ש אדמונד–מוריס-אדמונד דה רוטשילד) הוא בית ספר תיכון בתל אביב, ובית הספר הראשון שפעל בעיר. התיכון נחשב היום לאחד מבתי הספר המובילים בתל אביב ובישראל על פי המדדים הלימודיים והחינוכיים המקובלים.
בבית הספר לומדים כ-1,700 תלמידים, ומלמדים 200 מורים.
היסטוריה

בשנת 1892 נפתחו בשכונת נווה שלום, שהוקמה מצפון ליפו "בית הספר לבנים" ו"בית הספר לבנות" בניהול משותף של "חובבי ציון" וחברת "אליאנס - כל ישראל חברים", בעקבות פנייה של ראשי הציבור ביפו. המטרה הייתה להקים מערכת חינוך עברית וציונית, שתחליף את החדר המסורתי, בעקבות העלייה הראשונה והתפתחות היישוב יהודי ביפו וסביבתה. שפת הלימוד העיקרית הייתה צרפתית. שותפות זו התפרקה בעקבות דרישתם של "חובבי ציון" להפוך את העברית לשפת הלימוד הראשית.
בשנת 1902 (תרס"ב) קיבלה חברת "אליאנס" לניהולה את בית הספר לבנים ומשכנו הועתק לשכונת נוה צדק. בית הספר כלל שמונה שנות לימוד והצרפתית המשיכה להיות שפת ההוראה במקצועות הכלליים. הבוקר הוקדש לתפילה בציבור וללימוד תורה. בוגרי בית הספר המצטיינים נבחנו בצרפתית בקונסוליה הצרפתית שבביירות, לבנון וקיבלו תעודה חתומה מטעם הקונסול הצרפתי. בשנת 1947 נפתחו גם כיתות תיכוניות לארבע שנות לימוד נוספות, ומ-1948 נערכו בבית הספר מבחני הבגרות.
קמפוס רמת אביב

בתום שנת הלימודים 1956–1957 החליט נשיא הנהלת "אליאנס", פרופ' רנה קאסן, לסגור את "בית הספר לבנים" של אליאנס בנווה צדק בעקבות התמעטות גוברת של מספר התלמידים ומצבו הרעוע של מבנה בית הספר. הוא פנה לעיריית תל אביב בבקשה להקים בית ספר חדש במקום אחר. העירייה הקצתה לאליאנס שטח גדול מצפון לנחל הירקון, בשכונה החדשה רמת אביב, בקרבת אוניברסיטת תל אביב החדשה. בית הספר החדש נועד לשמש בית ספר תיכון לתלמידי אזור "עבר הירקון", שהחל להתפתח אז. הקמתו הייתה אז בסימן היחסים המדיניים, הביטחוניים והתרבותיים ההדוקים שהתפתחו בין ישראל לבין צרפת.
הברון אדמונד דה-רוטשילד, נכדו של הנדיב הידוע, מימן את בניית בית הספר, ליווה את כל שלבי הבנייה, ואחרי הקמתו הגיע לעיתים תכופות לבית הספר וסייע לפעולתו. כעבור שנים אחדות נקרא בית הספר על שם אדמונד–מוריס-אדמונד דה רוטשילד, הלוא הם הברון רוטשילד, בנו ונכדו.
שערי אליאנס תל אביב נפתחו בשנת הלימודים תשי"ח, ספטמבר 1958, כתיכון עירוני י' של תל אביב. בשנה הראשונה למדו בו כ-220 תלמידים שהגיעו מרמת אביב ומערים סמוכות כמו הרצליה, רמת גן וגבעתיים.
מבנה אורנים

ב-1970 הפך בית הספר מתיכון ארבע שנתי לבי"ס שש-שנתי, והיה הראשון בתל אביב שהשתלב בתוכנית "הרפורמה בחינוך" (שיוזמה ויצאה לפועל בימי השרים זלמן ארן ויגאל אלון). כך הוקמה במסגרתו חטיבת ביניים "אורנים". נכון לדצמבר 2023, מבנה אורנים לא בשימוש של בית הספר אליאנס אלא משמש כקמפוס לתוכנית תלמידי יסודי מחוננים.
תוכנית בית הספר

כיום לומדים באליאנס תל אביב כ-1,700 תלמידים.
לימודי צרפתית

אליאנס מקיים עד היום תוכנית מוגברת ללימודי הצרפתית כשפה זרה שנייה, במסגרת לימודי החובה. בית הספר נמצא בבעלות משותפת מיוחדת של עיריית תל אביב ושל חברת אליאנס העולמית.
בוגרי בית בספר

רבים מבוגרי אליאנס התבלטו במהלך השנים כמובילים בתחומי האקדמיה, החברה, התרבות והספורט במדינת ישראל.
מנהלי בית הספר

ד"ר זכריה כסיף (1958 - 1972)
שמואל קליין (1972 - 1978)
אילן טל-ניר (1978 - 1986)
יצחק צויזנר (1986 - 2000)
ורדה כגן (2000 - 2019)
יניב בכר (2019 - הווה)
ראו גם

רשימת בוגרי בית הספר
הערות שוליים

↑  זמן תל אביב מציג: דירוג התיכונים לפי הצלחתם בבגרות, Nrg
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 133060543   WorldCat (עם VIAF): 133060543
מירב כהן

מירב כהן (נולדה ב-26 באוגוסט 1983, י"ז באלול ה'תשמ"ג) היא חברת הכנסת מטעם יש עתיד שכיהנה כשרה לשוויון חברתי. בעבר כיהנה בתפקידים אלה מטעם סיעת כחול לבן. קודם לתפקידיה הפוליטיים, שימשה מנכ"לית ארגון "אמון הציבור", הייתה חברת מועצת עיריית ירושלים וממייסדי תנועת "התעוררות בירושלים".
ביוגרפיה

כהן נולדה וגדלה בירושלים, לסעדיה וסולנג' שולמית (לבית פוני), ולה שלושה אחים הגדולים ממנה. שני הוריה עלו ארצה ממרוקו. בכיתה ה' עברה עם משפחתה ליישוב השכן מבשרת ציון, שם גם התחנכה בתיכון הראל מאוחר יותר.
בשנים 2001–2003 עשתה את שירותה הצבאי בתחנת הרדיו גלי צה"ל – תחילה כמפיקה ועורכת במחלקת המבצעים של התחנה, ולאחר מכן כמפיקה בתוכנית הרדיו "24 היום שהיה". כהן השתחררה בדרגת סמל לאחר שנתיים של שירות בגל"צ ככתבת, מפיקה ועורכת בנושאי צרכנות, עורכת ומגישה פינות בנושאי כלכלה, ומגישת מהדורות חדשות.
כהן היא בעלת תואר ראשון בהצטיינות בכלכלה ומנהל עסקים, ותואר שני במנהל עסקים ותכנון עירוני, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
כהן ייסדה את מטה המאבק בעושק הקשישים על-ידי חברות טלמרקטינג שמוציאות במרמה פרטי אשראי מאלפי ישראלים מבוגרים, ואז מנשלות אותם מרכושם (ראו: ניצול כלכלי של קשישים). עיקר המאבק שלה התמקד בהחזרת הכסף מאותן חברות טלמרקטינג ונוכלים שונים, ישירות לנפגעים.
בשנים 2003–2004 הייתה כתבת לענייני כלכלה במערכת ynet.
בשנת 2004 מונתה כהן לדוברת הכלכלית-חברתית של משרד ראש הממשלה בתקופת כהונתו של אריאל שרון. במהלך תקופה זו יושמה תוכנית ההתנתקות שתפסה חלק ניכר מעבודת הדוברות של המשרד. ב-2005 נבחרה על ידי מגזין "The Marker" כאחת ממאה האנשים המשפיעים על כלכלת ישראל, בקטגוריית הדוברים.
שימשה (החל משנת 2013) כמנכ"ל של ארגון "אמון הציבור". הארגון הוקם במטרה לשנות את כללי ההתנהגות של עסקים וגופים ציבוריים בישראל ולהנחיל תרבות כלכלית המבוססת על הוגנות שתועיל לציבור, לממשלה ולעסקים כאחד.
בין השנים 2017–2019 הפכה כהן למייסדת ומנכ"לית של חברת הסטארט-אפ "Crowd Action", אשר מסייעת לצרכנים שנפגעו מעוולות צרכניות להתאגד עם צרכנים שנפגעו באותו אופן ולממש יחד את זכויותיהם.
ביוגרפיה > כחברת מועצת העיר ירושלים

בקיץ 2011 נכנסה כהן למועצת העיר ירושלים כחברת מועצה וחברת הנהלת מועצת העיר ומחזיקת תיק הנוער, כחלק מהסכם רוטציה עם עופר ברקוביץ' בסיעת התעוררות בירושלים, אשר כהן נמנית עם מייסדיה.
כהן הובילה במשך השנים מאבקים חברתיים רבים כנציגת תנועת התעוררות בירושלים, ובהם המאבק על פתיחה בשבת של חניון קרתא (קרתא – חברה לפיתוח מרכז ירושלים בע"מ), המאהל הירושלמי של המחאה החברתית, המאבק להעברת משרדי גופים ממשלתיים וציבוריים לירושלים ויצירת מקומות תעסוקה בעיר (עם כינון הממשלה החדשה היא שיגרה פנייה בנושא לשר לענייני ירושלים, נפתלי בנט), והמאבק בתופעת הבתים הנטושים בעיר. כהן כחברת מועצת ירושלים הובילה מאבק לשינוי מערכת הארנונה והתנגדה לכך שניתן פטור אוטומטי למשפחות חרדיות.
כחברת מועצת העיר ירושלים בסיעת "התעוררות בירושלים", נאבקה לפי חוק הלוואות לדיור סעיף ג 6 משנת 2001, זכאי כל יחיד מעל גיל 30 וכל זוג, הרוכשים דירה בירושלים למענק משמעותי. נכון לתחילת 2013, עמד המענק על 80–100 אלף ש"ח. אולם, החוק היה מוקפא בחוק ההסדרים ולא התממש. ב-5 במאי 2013, נוצר מצב בו חוק ההסדרים לא חל. כהן עלתה על חלון ההזדמנויות שנוצר בו הזכאים למענק יוכלו לקבלו. במהלך מאי ויוני 2013 הופיעה מירב כהן באמצעי התקשורת השונים וחשפה לציבור הרחב את החוק. בזכות הלחץ התקשורתי והציבורי שיצרה הכריזו משרד הבינוי והשיכון והאוצר כי עד ביטולו של החוק, מי שרכש דירה בירושלים בטווח התאריכים יקבל את המענק. ב-26 ביוני 2013 אישרה ועדת הכספים להאריך את תוקף חוק מענק ירושלים עד אמצע יולי 2013 ובמקביל אישרה סעיף חדש שיאפשר מתן המענק לרוכשי דירה מקבלן בבירה במחיר של עד 1.8 מיליון שקל מיום ביטול הסעיף ועד סוף אוקטובר. ההחלטה הועברה לקריאה שנייה ושלישית.
כחברת מועצת העיר, הובילה מאבק על הכנסת קריטריון "מיצוי כושר השתכרות" (לטובת אוכלוסייה עובדת) לתוכנית "המחיר למשתכן", של משרד השיכון. הרעיון והעיקרון המוביל את המאבק והתוכנית הוא שצריך להקל על יוקר המחיה של מי שעובד או לפחות מנסה לעבוד ולתמרץ את אלה שנמנעים ומנסים להשתלב בשוק העבודה. ועדת טרכטנברג אימצה את המלצות הצוות שהובילה שעסק וקידם עיקרון זה.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית

בשנת 2013 התמודדה בבחירות לכנסת ה-19, במסגרת רשימת "התנועה" בראשות ציפי לבני, בה שובצה במקום התשיעי. הרשימה קיבלה שישה מנדטים וכהן לא נכנסה לכנסת.
בשנת 2019 לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הצטרפה למפלגת "חוסן לישראל", וברשימה המאוחדת של "כחול לבן" הוצבה במקום ה-17. הרשימה קיבלה 35 מנדטים וכהן נבחרה לראשונה כחברת הכנסת העשרים ואחת.
בבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוצבה במקום ה-17 ונכנסה לאחר שהרשימה זכתה ב-33 מנדטים.
שנה לאחר מכן, בבחירות לכנסת העשרים ושלוש ב-2020, הוצבה שוב באותו המיקום ונכנסה לכנסת בה הייתה חברה בוועדה המיוחדת לענייני רווחה ועבודה.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית > השרה לשוויון חברתי

ב-17 במאי 2020 מונתה במסגרת ממשלת ישראל השלושים וחמש לשרה לשוויון חברתי, וכך הפכה לשרה הצעירה ביותר בממשלה בגיל 36.
באוקטובר 2020 אישרה הממשלה את הצעתה שלפיה לפחות כ-50% מהמשרות בסגל הבכיר של שירות המדינה יאוישו בידי נשים, יוזמה זו לוותה בפרסום בתקשורת שחשף כי פחות מ-11% מהמועסקים בסגל בכיר בשירות המדינה הן נשים.
חודש לאחר מכן אושרה הצעת חוק "אל תתקשרו אלי" שנחקק ביוזמה משותפת שלה יחד עם שר הכלכלה והתעשייה, עמיר פרץ, על פי הצעת החוק יוקם מאגר בו יוכלו צרכנים לרשום את מספר הטלפון שלהם ובכך עסקים לא יוכלו להתקשר למטרות שיווק למספר הטלפון שלהם. יוזמה זו היא חלק מהמאבק של רשויות המדינה בעוקץ של קשישים על ידי בעלי עסק שעוקצים את אותם קשישים בעזרת הטלפון.
יחד עם השר אמיר אוחנה הודיעה כי יוקם במשטרה מוקד הונאות שבו תטופל תופעת עושק הקשישים.
ב-5 בינואר 2021, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הודיעה כי תתמודד במפלגת "יש עתיד" שבה שובצה במקום החמישי. למחרת, התפטרה מהממשלה ומהכנסת, על מנת לצאת מסיעת "כחול לבן". בבחירות במאי 2021 קיבלה "יש עתיד" 17 מנדטים, וכהן נכנסה לכנסת. עם הקמת ממשלת ישראל ה-36 מונתה שוב לשרה לשוויון חברתי ונכנסה לתפקידה ביוני 2021.
במשרדה, היא קידמה מתווה להעלאת גיל הפרישה לנשים ואת תוכנית הלאומית לתעסוקת מבוגרים. משרדה פעל יחד עם משרד החוץ של ישראל להשגת מענקים לניצולי שואה שעלו מרומניה, לאחר שבשנת 2021 גרמניה פסקה שהיא מכירה רשמית בעיר בוקרשט (בירת רומניה) כ"גטו פתוח".
לנוכח הכוונה לקיים קורס הכשרה לשירות המדינה בהפרדה מגדרית, התערבה השרה וביקשה ללמוד את הסוגיה, דבר שהביא את העמותה שהייתה אמורה להפעיל את הקורס להודיע על ביטולו. עם ההודעה על כך בנובמבר 2021 התייחסה כהן לנושא: "כאישה, כחילונית, כשרה בממשלה וכאדם הדוגל בשוויון, הפרדה מגדרית היא דבר שאינו תואם את עולם הערכים שלי. מדובר בדיון מכונן, בעל משמעות ארוכת טווח אשר עוסק בהתנגשות בין ערכים שונים".
ביוגרפיה > פעילות פוליטית > הכנסת ה-25

לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצבה בשנית במקום החמישי ברשימת יש עתיד ושבה לכהן כחברת כנסת לאחר הפסקת כהונה באמצעות החוק הנורווגי.
נבחרה לרשימת "40 מתחת ל-40" לשנת 2021 על ידי אתר "אייס".
כהן היא יושבת ראש הוועדה מיוחדת לשורדי השואה בכנסת העשרים וחמש.
חיים אישיים

כהן נשואה ליובל אדמון, סגן-ראש המועצה הלאומית לכלכלה. הם מתגוררים בשכונת יפה נוף שבירושלים, ולהם שלושה ילדים. בתה הראשונה נולדה בבוקר יום הבחירות לכנסת התשע עשרה שבהן הייתה מועמדת מטעם "התנועה". בנה השלישי נולד ארבעה ימים אחרי תחילת כהונתה כשרה.
עמדה (כתב עת ספרותי)
הערות שוליים

↑  מדריך כתבי עת; עמדה ביטאון לספרות, מצאי כללי: חוב' 1, 1995, באתר ספריית בית אריאלה
↑  אלי אשד, איש החרב: על גבריאל מוקד, באתר המולטי יקום של אלי אשד, ‏17 ביוני 2005
↑  אריק א, עמוס אדלהייט, רן יגיל, מתוך עמדת פתיחה גיליון 16, באתר הוצאת כרמל, ‏2007
↑  אלי אשד, מתוך עמדת פתיחה של גיליון 14, באתר המולטי יקום של אלי אשד, ‏30 באפריל 2005
↑  רן יגיל, מתוך עמדת פתיחה של גיליון 50, באתר סלונט, ‏6 בנובמבר 2023
מקס אולארצ'יק

| --- | --- |

 לידה:  8 בספטמבר 1987 (בן 37)
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2004
 עיסוק:  מוזיקאי, שחקן ומדבב
 פרופיל ב-IMDb
 
מקס אולארצ'יק (נולד ב-8 בספטמבר 1987) הוא מוזיקאי, שחקן ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה

אולארצ'יק הוא בנם של הזמר אלון אולארצ'יק ודיאנה, במאית ומורה לאנגלית. סבו מצד אביו היה המוזיקאי אדוארד אולארצ'יק.
הבכורה הטלוויזיונית הראשונה של אולארצ'יק הייתה בשנת 2004 כאשר שיחק בתפקיד רוני קמפיאנו בסדרת הטלוויזיה "אדומות" בערוץ הילדים.
בשנת 2005 גילם את דמותו של אדם צוקרמן בסדרת הדרמה-הקומית "פיק אפ" בערוץ 10.
בשנת 2008 התארח בסדרת הטלוויזיה ״100 בתנ"ך״ ששודרה בערוץ לוגי, גילם את אלון.
בשנים 2008–2009 השתתף בתוכנית הילדים "א-בה-גא-ד!" ששודרה בערוץ הופ!.
בשנת 2009 שיחק בסדרת הטלוויזיה "אלכס בעד ונגד" ששודרה בערוץ הילדים, גילם את ירדן. באותה שנה הופיע במופע "מותק של פסטיבל 2".
בשנת 2010 השתתף בפרסומת של ״סלקום״.
בשנים 2011–2012 שיחק בשתי עונות בסדרת הטלוויזיה "אליפים" את משה דינר.
בשנת 2012 גילם את דמותו של אורי בסרט הקולנוע "בקבוק בים של עזה".
בשנים 2012–2013 דיבב בסדרת האנימציה "טבע תום".
בשנת 2013 דיבב בסדרת האנימציה "גוליית חברי הענק", וכן תרם את קולו לסדרת האנימציה "גרוג'בנד" ששודרה בערוץ זום.
מדצמבר 2013 עד פברואר 2014 השתתף בעונה השנייה של תוכנית הדוקו-ריאליטי "גולסטאר" בהוט 3.
מאז 2015 מתגורר בניו יורק ולשעבר בסיסט בלהקת האינדי Big Thief. הלהקה הוציאה עד כה שני אלבומים בלייבל סאדל קריק, ושלושה אלבומים בלייבל 4AD.
בשנת 2019 הייתה הלהקה מועמדת לפרס הגראמי בקטגוריית האלבום האלטרנטיבי הטוב ביותר על אלבומם "U.F.O.F.‎".
ביוני 2022 ביטלה הלהקה הופעה בישראל בעקבות לחץ מתנועת ה-BDS לחרם.
בשנת 2024 סירבה הלהקה בשנית להופיע בישראל בעקבות תמיכה ב-BDS, וכתוצאה מכך, עזב אולארצ'יק את הלהקה.
הערות שוליים

↑    סלקום - תכירו את האהבה החדשה שלכם, סרטון בערוץ "Shoshi & Udi Productions", באתר יוטיוב (אורך: 00:46)
↑  בלחץ ה-BDS: להקה בה חבר מקס אולארצ'יק ביטלה הופעות בישראל, באתר כאן-תאגיד השידור הישראלי
פינק פלויד

| --- | --- |

חמשת חברי ההרכב (ינואר 1968) עם כיוון השעון מלמטה:   דייוויד גילמור, ניק מייסון, רוג'ר "סיד" בארט, רוג'ר ווטרס, ריצ'רד רייט
 מקום הקמה:  אנגליה לונדון, אנגליה
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 תקופת הפעילות:  1965–1995   2005 (איחוד חד פעמי)   2013 – 2014
 סוגה:  רוק מתקדם • רוק פסיכדלי 
 שפה מועדפת:  אנגלית
 חברת תקליטים:  קפיטול קולומביה EMI
 פרסים והוקרה:  Grammy Award for Best Rock Instrumental Performance (1994)  היכל התהילה של הרוק אנד רול (1996)  היכל התהילה של גראמי (1998)  היכל התהילה של גראמי (2007)  פרס פולר למוזיקה (2008) 
 pinkfloyd.com
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 רוג'ר ווטרס (1965–1985, 2005) דייוויד גילמור (1968–1995, 2005) ריצ'רד רייט (1965–1980, 1986–1994, 2005) ניק מייסון (1965–1995, 2005) סיד בארט (1965–1968) בוב קלוז (1965)
 חברים לשעבר
 סיד בארט ריצ'רד רייט בוב קלוז רוג'ר ווטרס דייוויד גילמור ניק מייסון ריצ'רד רייט 
 
פינק פלויד (באנגלית: Pink Floyd) הייתה להקת רוק בריטית, שפעלה מסוף שנות השישים עד אמצע שנות התשעים. מחלוצות המוזיקה הפסיכדלית בבריטניה. היא נחשבת לאחת הלהקות המשפיעות והמצליחות ביותר בהיסטוריה של המוזיקה. בין היתר בזכות המוזיקה המורכבת שהלהקה יצרה המשלבת בין רוק מתקדם וארט רוק לרוק פסיכדלי, הופעות הענק התיאטרליות שלה, ומילות השירים המעבירות רעיונות פילוסופיים ואידאולוגיים.
הלהקה הוקמה בלונדון בשנת 1965 על ידי רוג'ר "סיד" בארט, ניק מייסון, רוג'ר ווטרס וריצ'רד רייט. לקראת סוף העשור החלה לצבור פופולריות בסצנת מוזיקת האנדרגראונד בלונדון. בשנת 1967 יצא אלבום הבכורה שלה "The Piper at the Gates of Dawn", שזכה להצלחה רבה. בדצמבר של אותה שנה הצטרף ללהקה דייוויד גילמור בעקבות הידרדרות במצבו הנפשי של בארט.
לאחר עזיבתו של בארט באפריל 1968 בשל בעיות נפשיות והתמכרותו לסמים, הפכו ווטרס וגילמור לכותבי השירים המובילים של הלהקה, והחלה תקופת ״תור הזהב״ של הלהקה. בתקופה זו הלהקה יצרה את האלבומים: "The Dark Side of the Moon" בשנת 1973, "Wish You Were Here" בשנת 1975, "Animals" בשנת 1977, "The Wall" בשנת 1979. בשנת 1982 רוג׳ר ווטרס החליט ליצור אלבום רק משל עצמו תחת שם הלהקה והאלבום "The Final Cut" יצא לאור בשנת 1983.
בשנת 1985 עזב ווטרס את הלהקה לאחר סכסוכים מתמשכים עם חברי הלהקה, בעיקר עם גילמור, ומשלב זה ואילך הפך גילמור באופן לא רשמי למנהיג הלהקה. לאחר עזיבתו של ווטרס הוציאה הלהקה שני אלבומי אולפן נוספים – "A Momentary Lapse of Reason" (משנת 1987) ו-"The Division Bell" (משנת 1994).
בשנת 1996 נכנסה הלהקה ל"היכל התהילה של הרוקנרול" ובשנת 2005 ל"היכל התהילה של המוזיקה הבריטית" (UK Music Hall of Fame). באותה שנה התאחדו חברי הלהקה להופעה חד פעמית שנערכה בלונדון במסגרת מופעי ה"לייב אייד". באוגוסט 2015, כעשר שנים לאחר הופעתם האחרונה, הודיעו חברי הלהקה על פירוקה הרשמי.
לאורך שנות פעילותה מכרה הלהקה למעלה מ-250 מיליון אלבומים בעולם, מתוכם 75 מיליון נמכרו בארצות הברית. אלבומי הלהקה – "The Wall" ו"The Dark Side of the Moon" נכללים ברשימת האלבומים הנמכרים ביותר בהיסטוריה.
1963–1967: השנים המוקדמות > חוזה חדש עם EMI

בשנת 1967, החל להתעניין בלהקה איש העסקים ביצ'ר סטיבנס, אחד ממנהלי חברת התקליטים הבריטית אי-אם-איי (EMI), בה הייתה חתומה, בין היתר, להקת "הביטלס". במהלך המשא ומתן עם סטיבנס, הוציאה הלהקה ב-10 במרץ 1967 את הסינגל הראשון שלה, "Arnold Layne", שיר סקנדליסטי שעוסק בטרנסווסטיט בשם ארנולד שנוהג לגנוב בגדי נשים מחבלי כביסה וללבוש אותם. בהקשר זה, טען ווטרס כי מדובר בדמות אמיתית שנהגה לגנוב חזיות וגרביונים מסל הכביסה מחוץ לבית בו התגורר ביחד עם בארט באזור קיימברידג'.
הסינגל זכה להצלחה ואף התברג לרשימת "20 הסינגלים הנמכרים באנגליה" באותה שנה. בשל תוכנו הפרובוקטיבי, השיר נאסר להשמעה במספר תחנות רדיו באנגליה. סטיבנס, שהיה מרוצה מן השיר, הציע לחברי הלהקה מקדמה על סך 5,000 פאונד וחוזה הקלטות ארוך-טווח למספר אלבומים עבור חברת-הבת של EMI, "קולומביה". החתמת הלהקה התאפשרה, בין היתר, בזכות מפיקה החדש בריאן מוריסון. מוריסון החליף בתפקיד את ג'ו בויד, מנהל מועדון ה-"UFO", שכשל בניסיונו להחתים את הלהקה בחברת התקליטים "פולידור". מוריסון נעזר בקשריו עם בכירי חברת EMI על מנת להחתים את הלהקה על חוזה ההקלטות.
ב-29 באפריל 1967, הופיעה הלהקה ב"ארמון אלכסנדרה", אולם ויקטוריאני בצפון לונדון, במסגרת אירוע שנקרא "ארבע-עשרה שעות של חלום טכניקולור". במהלך הופעתם הגדולה הבאה, שנערכה ב-12 במאי 1967 באולם "אליזבת המלכה" ("Queen Elizabeth Hall") שבלונדון, עשתה הלהקה שימוש בארבעה רמקולים, חידוש לאותה תקופה, בה החלה "המהפכה הקוואדרופונית", אשר כללה שימוש במספר גדול של רמקולים לשם השגת אפקט של מוזיקה היקפית. בנוסף, שילבה הלהקה במהלך ההופעה גימיקים רבים, דוגמת הפרחת בועות סבון לאוויר, שימוש באפקטים מגוונים, חיתוך עץ במסור והעצמת הקול באמצעות מגבר. שילוב מקורי זה עורר את סקרנות הקהל והעלה את קרנה של הלהקה בתקשורת המקומית. עם זאת, מנהלי האולם, שכעסו על הנזק והלכלוך שנגרם לאולם בעקבות המופע, החליטו כי הלהקה לא תמשיך להופיע בו בעתיד.
ב-16 ביוני 1967, יצא הסינגל השני של הלהקה "See Emily Play". השיר נחל הצלחה רבה הגיע למקום השישי במצעד הסינגלים האנגלי ונכלל ברשימת "500 השירים שעיצבו את מוזיקת הרוקנרול" של "היכל התהילה של הרוקנרול". לדעת הביוגרף ניקולאס שפנר (Nicholas Schaffner), השיר נכתב אודות אמילי יאנג, בתו של ברון אנגלי.
לאחר הוצאת הסינגלים, הופיעה הלהקה במספר תוכניות אירוח באנגליה, בהן "Top of the Pops" של רשת BBC. באותה תקופה, החלו חברי הלהקה לזהות שינויים מדאיגים בהתנהגותו של בארט, שהחל לצרוך כמויות גדולות של סמים (בעיקר LSD).
1963–1967: השנים המוקדמות > The Piper at the Gates of Dawn

ב-5 באוגוסט 1967, הוציאה פינק פלויד את אלבום הבכורה שלה "The Piper at the Gates of Dawn" ("החלילן בשערי השחר"), אשר זכה להצלחה והגיע למקום ה-6 במצעד האלבומים באנגליה באותה שנה. מנגד, בארצות הברית זכה האלבום להצלחה נמוכה יחסית, כשהגיע למקום ה-131 בלבד במצעד האמריקאי. שמו של האלבום לקוח מהפרק השביעי של הספר "הרוח בערבי הנחל" מאת קנת גרהם, אחד מהספרים האהובים על בארט. את האלבום הפיק נורמן סמית', אשר שימש כטכנאי הקול באלבומיה של "הביטלס" עד שנת 1965. סמית הפיק גם את שני אלבומיה הבאים של הלהקה – "Saucerful of Secrets", ו-"Ummagumma".
באלבום נכללו מספר יצירות בולטות כגון "Astronomy Domine" ו-"Interstellar Overdrive". על אף שהאלבום היה בבסיסו פופ-רוק פסיכדלי בריטי טיפוסי, הוא שילב בתוכו אלמנטים שיאפיינו את הרוק המתקדם המגובש בהמשך, ובהם: שבירת מגבלות הזמן של שיר הרוקנרול הממוצע,. על האלבום, שהוקלט באולפני "אבי רוד" במקביל להקלטת אלבומם של הביטלס "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band" היה חתום בעיקר בארט, שהיה מעורב בכל האספקטים של ההקלטות והעיבודים, ולא רק בכתיבת השירים. על אף השפעתו הרבה ביצירת האלבום, הסתמנה אצלו כבר אז ירידה מסוימת בכושר התפקוד.
ההצלחה וההכרה האמנותית שהלהקה קיבלה עם יציאת האלבום, הוציאה את בארט משיווי משקל, שמצבו הנפשי החל להתדרדר. הדבר התבטא בהתפרצויות פסיכוטיות והתדרדרות כללית במצבו הנפשי. למצב זה תרמה מאוד התמכרותו של בארט לסמי הזיה, בהם LSD. למצבו של בארט היו השלכות משמעותיות על תפקודו המקצועי במסגרת הלהקה. נקודת השבר בהתייחסות לבארט הגיעה במהלך הופעתה השנייה של הלהקה ב"ארמון אלכסנדרה", שנערכה ב-29 ביולי 1967. בזמן עליית הלהקה לבמה, סירב בארט לזוז והוא נותר בחדר ההלבשה על אף צעקות מצד מנהל האולם והלהקה נאלצה להופיע בלעדיו. בעקבות כך, ביטלה הלהקה את כל הופעותיה שתוכננו לחודש אוגוסט.
ב-18 בנובמבר 1967, הוציא הלהקה את הסינגל השלישי שלה "Apples and Oranges". השיר, שעובד והוקלט בחיפזון זכה להתעלמות ציבורית גורפת והיה גם השיר האחרון אותו כתב בארט במסגרת הלהקה. באותו חודש הוזמנה הלהקה להופיע בשתי תוכניות טלוויזיה בארצות הברית. בתוכניתו של המנחה פאט בון, ביצעה הלהקה גרסה של השיר, אך בשל מצבו המתדרדר לא היה מסוגל בארט להניע את שפתיו ווטרס נאלץ להחליפו. חוסר תפקודו של בארט הוביל להחלטתו של קינג לקטוע את סיבוב ההופעות של הלהקה בארצות הברית לאחר שמונה הופעות בלבד.
זמן קצר לאחר חזרתם ללונדון, הופיעה הלהקה ביחד עם ג'ימי הנדריקס, במהלך מסע הופעות שלו ברחבי באנגליה. עם זאת, מצבו של בארט התדרדר מאוד, עד לנקודת השבר שהגיעה בדצמבר 1967, בה גמלה ההחלטה של חברי ההרכב בצורך במציאת מחליף לבארט.
1967–1978: עזיבתו של בארט והצטרפות גילמור > גילמור מחליף את בארט

לקראת סוף שנת 1967, בזמן עבודתם על אלבומם השני, החלו חברי הלהקה בניסיונות למציאת מחליף לבארט, אך עם זאת במטרה לאפשר לו להישאר כחבר בלהקה בתפקיד כותב החומרים העיקרי. בדצמבר 1967 נבחר דייוויד גילמור, חברו לספסל הלימודים באוניברסיטה ומורו לגיטרה של בארט, לתפקיד נגן הגיטרה השני של הלהקה. ההיכרות של גילמור עם חברי ההרכב החלה כבר בשנת 1965, לאחר שצפה במופע של הלהקה (בשמם הקודם ה-"Tea Set"). גילמור הוכרז באופן רשמי כחבר הלהקה בינואר 1968.
בתחילה, הובא גילמור על מנת לשמש כמחליפו של בארט כגיטריסט המשנה בהופעות החיות, אך במהלך אותו חודש החלו חברי הלהקה לחוש שעצם נוכחותו של בארט מאיים על הקריירה המקצועית שלהם ומסכן את פרנסתם של עשרות אחרים ממערך הלהקה. במהלך אותה תקופה, כתב בארט את השיר "Have You Got It Yet?", אך לאחר שחברי ההרכב ניסו ללמוד אותו, שינה בארט את המלודיה ומבנה השיר, עד למצב שבו לא התאפשר ללהקה לנגנו. בשל כך, השיר מעולם לא התפרסם על ידי בארט או הלהקה.
שיאו של המשבר התרחש בינואר 1968, לפני הופעה של הלהקה בסאות'המפטון, בה החליטו חברי הלהקה לדלג על איסוף בארט מביתו. בכך הסתיים למעשה עידן בארט בלהקה. ההודעה הרשמית על עזיבתו של בארט פורסמה ב-6 באפריל 1968. כלי התקשורת במדינה הגיבו בספקנות לגבי עתידה המקצועי של הלהקה ללא הסולן והמייסד שהועזב, אשר מצידו סירב לעכל את הנטישה: על אף שפוטר רשמית מן הלהקה מבחינה חוזית, נהג בארט להגיע לעיתים קרובות להופעות הלהקה. בהקשר זה, ציין לימים גילמור כי מבטו הנוקב של בארט היה "חוויה פרנואידית" שלקח לו זמן רב להתאושש ממנה ולהרגיש חלק אורגני מן ההרכב. לאחר עזיבתו של בארט, הפכו ווטרס וגילמור לכותבי השירים המובילים של הלהקה ולאחראי על התווית דרכה האומנותית והמוזיקלית. עם עזיבתו של בארט, עזבו גם מנהלי הלהקה.