stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רומן וישניאק
קורות חיים > ברלין

בשנת 1918 עברה משפחתו הקרובה של וישניאק לברלין בירת גרמניה, לנוכח עליית האנטישמיות לאחר המהפכה הרוסית. וישניאק עבר לברלין בעקבות משפחתו, וזמן קצר לאחר שהגיע לשם נישא ללוטה (לאה) באג. לזוג נולדו שני ילדים: מארה ווולף. וישניאק תמך במשפחתו בעבודות מגוונות. בזמנו החופשי הוא למד את תחום אמנות המזרח הרחוק באוניברסיטת ברלין. הוא אף עסק במחקר בתחום האנדוקרינולוגיה, האופטיקה ואף צילם. בברלין הוא אף החל להרצות בפני קהל על נטורליזם.
בשנות השלושים, כאשר החלה האנטישמיות לעלות בגרמניה, יצא וישניאק למסעו המפורסם למזרח אירופה וצילם את תרבותם של יהודים עניים בכפרים הרריים ובגטאות עירוניים. משך כארבע שנים (התקופה המדויקת נתונה במחלוקת) הוא טייל מברלין לאזורים נידחים שונים באירופה וצילם אלפי תמונות. בין היתר צילם את חוות ההכשרה הציונית החלוצית גוט וינקל שליד ברלין, וספר ובו מבחר מתצלומיו שם יצא לאור. בשנת 1939 עברו אשתו וילדיו לשוודיה, שם התגוררו עם הורי אשתו. בקיץ 1939 התאחד וישניאק עם הוריו בעיר ניס שבצרפת.
בסוף קיץ 1940 הגיע וישניאק לפריז. הוא נאסר על ידי משטרת ממשל פטן ונשלח למחנה גירוש באנדר ולואר. המאסר אירע כיוון שוישניאק היה בעל אזרחות לטבית ואילו לטביה "נבלעה" בגוש הסובייטי, דבר ששינה את מעמדו לאדם חסר נתינות. לאחר שלושה חודשים, בזכות מאמצי אשתו, הצליח להשתחרר ממאסר, לעבור לליסבון ומשם היגר עם משפחתו לארצות הברית. אביו הצליח להתחבא במהלך המלחמה בצרפת, ואמו נפטרה מסרטן בשנת 1941.
קורות חיים > ניו יורק

בסוף שנת 1940 הגיעה משפחת וישניאק לניו יורק. וישניאק ניסה משך ימים ארוכים למצוא עבודה אולם כשל. אף ששלט במספר שפות, בהן גרמנית, רוסית ויידיש, הוא לא דיבר אנגלית, דבר שהיה לו לרועץ. הוא עסק מדי פעם בצילום פורטרטים, בעיקר ללקוחות זרים, אבל כמעט שלא עבד. בתקופה זו, בשנת 1942, הוא צילם את אלברט איינשטיין, אחד הפורטרטים הידועים ביותר שלו. וישניאק הגיע לביתו של איינשטיין בפרינסטון, ניו ג'רזי, והצליח להיכנס לבית באמתלה שהביא דרישת-שלום מחברים משותפים באירופה. את תמונתו של איינשטיין צילם בעוד המדען שקוע במחשבותיו ואינו שם לב למתרחש. מאוחר יותר ציין איינשטיין כי זהו הפורטרט החביב עליו. בשנת 1946 התגרש וישניאק מלוטה, ושנה אחר כך נשא לאישה את אדית ארנְסט, ידידת משפחה ותיקה. שנים ספורות אחר כך הפסיק לצלם פורטרטים והחל לצלם בשיטת המיקרופוטוגרפיה.
מעת שהגיע לארצות הברית ניסה וישניאק להעלות את האהדה למצוקתם של יהודי מזרח אירופה. כאשר הוצגה תערוכתו בשנת 1943 בטיצ'רס קולג' שבאוניברסיטת קולומביה, הוא כתב לאלינור רוזוולט (הגברת הראשונה באותה עת) והזמין אותה לתערוכתו, היא לא נענתה. הוא אף שלח צילומים אחדים לנשיא ארצות הברית.
מתוך כ-16,000 תמונות שצילם וישניאק במזרח אירופה, רק כ-2,000 הגיעו לארצות הברית. חלקם באמצעות משפחתו וחלקם הוברחו באמצעות חברו הקרוב וולטר בירר, דרך קובה.
קורות חיים > חייו המאוחרים

אף בזקנתו המשיך וישניאק להיות פעיל מאוד. בשנת 1957 הוא מונה לעמית מחקר בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין ובשנת 1961 קיבל תואר "פרופסור לחינוך ביולוגי". בעשורים השביעי והשמיני לחייו הוא קיבל מינוי "פרופסור ליצירתיות" במכון פראט, שם לימד קורסים שונים, בהם קורס על הפילוסופיה של הצילום. בתקופה זו חי במנהטן עם אשתו אדית ועסק אף בצילום ואספנות.
במהלך חייו יצר וישניאק סרטים רבים ואף הופיע במספר סרטים דוקומנטריים. בין סרטיו: סדרה על "הביולוגיה החיה" שעסקה במגוון נושאים כגון ביולוגיה של התא, אמבריולוגיה, אבולוציה, גנטיקה ועוד.
לווישניאק הוענקו תוארי דוקטור לשם כבוד מבית הספר לעיצוב של רוד איילנד, הקולג' לאמנויות קולומביה והקולג' לאמנות של קליפורניה. הוא נפטר מסרטן המעי הגס ב-22 בינואר 1990.
צילום > במרכז ומזרח אירופה > 1935–1939

וישניאק ידוע בזכות תמונותיו הדרמטיות של יהודים בערים ובשטעטל במזרח אירופה. תחילה מימן את עבודתו ארגון הג'וינט כחלק ממאמציו לאיסוף תרומות, אבל וישניאק גילה עניין אישי בפרויקט זה. הוא המשיך לנסוע הלוך ושוב מברלין לגטאות בברית המועצות, פולין, רומניה, צ'כוסלובקיה וליטא, שנים לאחר שתם המימון מן הג'וינט.
בעודו תר באירופה, הוא הסתובב בכסות של סוחר בדים, כאשר הוא נסמך על עזרתם של יהודים מקומיים ומשחד מדי פעם את אלה שניסו לעוצרו בדרכו. בשנים הללו הוא נעצר על ידי המשטרה לעיתים קרובות כיוון שנתפס בעודו מצלם. לעיתים נחשד בריגול (באותה תקופה נאסר על יהודים לצלם או אפילו לשאת מצלמה). שנים אחר כך הציג את צילומיו, לעיתים בתערוכות יחיד במוזאונים ובמוסדות שונים.
כל אחד מ-16,000 הצילומים שצילם דרשו מאמץ; רבים מהם צולמו במסתור, לעיתים ללא ידיעת המצולמים. וישניאק אף התקשה לרכוש סרטי צילום למצלמתו, כיוון שהיה יהודי. לעיתים פיתח את תמונותיו בברלין ופעמים אחרות עשה זאת בטבע, במי נהרות בלילות חסרי ירח.
לחלק מן הכפרים הנידחים אליהם הגיע היה צריך לשאת את ציוד הצילום על גבו, עשרות קילוגרמים של מצלמות וחצובות, משך קילומטרים רבים. בתצלומיו תיעד עשרות אלפי יהודים עניים במזרח אירופה. לצילומים בתוך בתים השתמש במצלמה מתוצרת לייקה ששאל מידיד לא-יהודי, ואילו מחוץ לכותלי בתים צילם בדרך כלל במצלמת רולופלקס.
ראו גם

אלתר קציזנה
וישניק בסביבות שנת 1981
צבי חטקביץ

| --- | --- |

 לידה:  29 בנובמבר 1947 (בן 77) ט"ז כסלו תש"ז וילהלמסהאפן, גרמניה
 מדינה:  ישראל 
 תאריך עלייה:  10 באוקטובר 1948
 מקום מגורים:  חיפה
 פעילות בולטת:  חבר צוות שימור מורשת האקסודוס  הענקת עיטור המדינה למעפילי ה"עליה הבלתי ליגאלית"  שימור מורשת קרב תל עזזיאת  פעילות גנאלוגית לחקר שורשי משפחות
 השכלה:  ד"ר מטעם הטכניון, מכון טכנולוגי לישראל (1978)
 תקופת הפעילות:  1968–2021 (כ־53 שנים)
 מקצוע:  כימאי
 תואר:  ד"ר מטעם הטכניון, מכון טכנולוגי לישראל
 בת זוג:  חביבה חטקביץ
 צאצאים:  פז, הילה, קרן, נוגה
 מספר צאצאים:  4
 פרסים והוקרה:  רפא"ל – רשות לפיתוח אמצעי לחימה
 
ד"ר צבי חטקביץ, נולד בכ"ט בנובמבר 1947. הוא כימאי, ד"ר למדעים. במשך 36 שנים עבד ברפא"ל – רשות לפיתוח אמצעי לחימה, במסגרת זו זכה לפרסים ותעודות הערכה והוקרה. פעיל חברתי בתחום שימור מורשת מעפילי האקסודוס ומורשת הקרב של חטיבת גולני. הוגה רעיון הענקת אות המעפיל על ידי מדינת ישראל למעפילים שהעפילו לארץ ישראל בין השנים 1934–1948 באויר, בים וביבשה.
ביוגרפיה

צבי חטקביץ נולד בוילהלמסהאפן גרמניה בכ"ט בנובמבר 1947, בן להוריו דוד חטקביץ ומלי לבית ויסלדר בעת ששהו במחנה מעפילי האקסודוס זנגווארדן, גרמניה בו נאסרו על ידי הבריטים לאחר שגורשו מחופי ארץ ישראל לאחר שהעפילו על אניית המעפילים "יציאת אירופה תש"ז - אקסודוס 1947".
ב־10 באוקטובר 1948 עלה ארצה עם הוריו.
עם סיום לימודי התיכון בשנת 1965 התגייס לחטיבת גולני ושירת כלוחם וכחובש פלוגתי בפלוגה ב' של גדוד 51. במלחמת ששת הימים לחם תחת פיקודו של אלוף מיל. אורי (אייזנברג) שגיא, שהיה מפקד הפלוגה בכיבוש תל עזזיאת בקרבות כיבוש רמת הגולן.
בשנת 1968 השתחרר מצה"ל והחל לימודיו בפקולטה לכימיה בטכניון. בשנת 1978 סיים את לימודיו לתואר דוקטור בטכניון. באוקטובר 1973, תוך כדי הלימודים בטכניון השתתף במלחמת יום הכיפורים, במסגרת חיל הרפואה.
עם סיום לימודיו, ד"ר צבי חטקביץ עבד ברפא"ל (הרשות לפיתוח אמצעי לחימה) בשנים 1978-2014.
ביוגרפיה > לימודים אקדמיים

בשנת 1968 החל לימודיו בפקולטה לכימיה בטכניון, מכון טכנולוגי לישראל.
בשנת 1973, מוסמך למדעים בכימיה.
בשנת 1975, מגיסטר למדעים בכימיה.
בשנת 1978, דוקטור למדעים בכימיה, תרכובות מוליבדן במצבי חמצון גבוהים המכילות אטומי גפרית דונוריים.
ביוגרפיה > פטנט ומאמרים

Patent US4931134A, Method of using laser routing to form a rigid/flex circuit board
Complexes of palladium chloride with benzylthiouronium and benzylselenouronium hydrochlorides
Cobalt(III), nickel(II) and copper(II) complexes of N,N′-didodecildithiooxamide
פעילות חברתית > חבר צוות שימור מורשת האקסודוס

היה פעיל מרכזי בארגון אירועי 70 שנה להפלגת אניית המעפילים אקסודוס 1947.
ב־24 ביולי 2017, יזם מפגש של מעפילי האקסודוס ובני הדור השני והשלישי בבית הנשיא בירושלים עם נשיא המדינה ראובן (רובי) ריבלין. במפגש העניק לנשיא את ספרו אודות העפלת הוריו על האקסודוס.
מקיים הרצאות ברחבי הארץ, בנושא: "יציאת אירופה תש"ז - אקסודוס 1947" סיפורה של אניית המעפילים - האנייה אשר השיקה מדינה.
באוגוסט 2017 השתתף בהקמה ובניהול אתר אינטרנטי לשימור מורשת האקסודוס ומעפיליה. כתובת האתר https://www.exodus-1947.com
בשנת 2018 יזם ופעל להנפקת מדליה לציון 70 שנה למסעה של האקסודוס במסגרת שימור מורשת הגבורה של מעפילי האקסודוס.
בשנת 2019 פעל להקמת לוח זיכרון למעפילי האקסודוס על ידי הקרן קיימת לישראל במרכז ההוקרה ביער עופר ליד כרם מהר"ל.
באותה שנה, שנת 2019, פעל להקמת 2 לוחות זיכרון לאקסודוס ולמעפיליה בזנגווארדן, גרמניה ובבסיס הצבא הגרמני Admiral-Armin-Zimmermann-Kaserne בו שכן מחנה מעפילי האקסודוס אשר בו שהו הוא והוריו לאחר שגורשו על ידי הבריטים לגרמניה.
פעילות חברתית > הענקת עיטור המדינה למעפילי ה"עליה הבלתי ליגאלית"

בשנים 2018–2019 ד"ר צבי חטקביץ הגה ופעל לממש את הרעיון שלו להעניק את "עיטור לוחמי המדינה" (על"ה) למעפילי האקסודוס, בה התקיים קרב בו נהרגו שלושה ונפצעו כ־150 מעפילים. משבקשתו נדחתה על ידי משרד הביטחון פנה לשר לירושלים ומורשת אשר נענה לרעיון ואישר את הענקת "אות המעפיל" לכל מעפילי העלייה "הבלתי ליגאלית" בים ביבשה ובאויר. טקס הענקת "אות המעפיל" נערך במחנה המעפילים ע"ש משה סנה בעתלית ב־6 במאי 2019.
פעילות חברתית > שימור מורשת קרב תל עזזיאת

בשנת 2017 פעל למפגש לוחמי חטיבת גולני לציון 50 שנה לקרב תל עזזיאת שהתקיים בפארק רעננה. ד"ר צבי חטקביץ מקיים הרצאות מורשת קרב תל עזזיאת בבסיסי צה"ל לחיילים ולקבוצות אזרחים בכל הארץ. הוא משמר קשר עם משפחות הנופלים ועלייה לבתי העלמין ביום הזיכרון לחללי צה"ל ופעולות האיבה.
פעילות חברתית > פעילות גנאלוגית לחקר שורשי משפחות

חטקביץ פעיל בעמותה החברה הגנאלוגית הישראלית, העמותה הישראלית לחקר שורשי משפחה (עיל"ם). הוא עוסק באיתור שורשי המשפחות בארכיונים בפולין לשימור זכר בני משפחות העמותה. מרצה יחד עם רעייתו בנושא: "משואה לתקומה – סיפורן של שתי משפחות".
משפחה

נשוי לחביבה ואב לארבעה ולו אחות אחת.
קראו עוד

אקסודוס אניית מעפילים
זנגווארדן
רפאל - מערכות לחימה מתקדמות
מורשת קרב
אות המעפיל
הערות שוליים

↑   צבי חטקביץ בראיון בתכנית הבוקר קלמן ליברמן ברשת ב' כאן 11, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 3:48)
↑  תעודת הלידה של צבי המציינת שנולד בכט' בנובמבר 1947 במחנה זנגווארדן, גרמניה
1 2  תעודת דוקטור למדעים מטעם הטכניון
↑  תעודת הוקרה מטעם רפא"ל
↑  תזה, למילוי דרישות לתואר דוקטור
↑  מכתב תודה מהנשיא ריבלין על ספרו של צבי חטקביץ
↑  סמר עודה - כרנתינג'י, "לוח זיכרון לזכר אוניית המעפילים “אקסודוס” נחנך במרכז ההוקרה ביער עופר של קק”ל ברכס הכרמל", 17 יולי 2019
↑   טקס הסרת הלוט מעל לוח הזיכרון לאקסודוס במרכז ההוקרה ביער עופר, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 3:54)
↑   טקס הסרת הלוט מלוח הזיכרון לאקסודוס ב- Sengwarden, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 4:34)
↑  ידיעות אחרונות, ישראל מושקוביץ, סגירת מעגל של תינוק אקסודוס, 11 בספטמבר 2019
↑   Immigrant Medal Ceremony - :הענקת "אות המעפיל, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 2:25)
↑  תעודת הוקרה מטעם גדוד 51 בגולני על פועלו לשימור מורשת הקרב והקשר עם משפחות הנופלים
↑  מאגר אנשי התוכן בעמותת עיל"ם
מדליה לציון 70 שנה למסעה של האקסודוס, שד"ר צבי חטקביץ פעל להנפקתה
ד"ר צבי חטקביץ עם ראש העיר של וילהלמסהאפן וראש הרשות של זנגווארדן לאחר טקס הסרת הלוט מלוח הזיכרון לזכר מעפילי אניית המעפילים אקסודוס במדרכה הראשית במרכז זנגווארדן
אות המעפיל שד"ר צבי חטקביץ הגה, היה שותף בעיצוב ופעל למימושו
נוה דרומי

| --- | --- |

דרומי, 2022
 לידה:  24 ביולי 1985 (בת 39) ו' באב ה'תשמ"ה אלון הגליל, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת חיפה  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב  המכללה למדינאות 
 תקופת הפעילות:  מ-2015 
 עיסוק:  עיתונאית, פובליציסטית, מגישת טלוויזיה
 מעסיק:  "הארץ", עכשיו 14, "מקור ראשון", "ישראל היום", mako, "ידיעות אחרונות", ערוץ הכנסת, i24NEWS
 מספר צאצאים:  2
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  NavehDromi
 
נָוֶה דְּרוֹמִי (נולדה ב-24 ביולי 1985, ו' באב ה'תשמ"ה) היא עיתונאית, פובליציסטית ומגישת טלוויזיה ישראלית המשמשת כמגישת "קבינט שישי", מהדורת החדשות המרכזית של יום שישי של ערוץ החדשות i24NEWS. שימשה כמנחה ופאנליסטית בערוץ עכשיו 14. בעלת טורים ומאמרי דעה בעיתונים ישראליים ובכלי תקשורת אחרים. מנהלת פורום המזרח התיכון בישראל.
ביוגרפיה

דרומי נולדה ביישוב הקהילתי אלון הגליל, להורים בעלי עסק עצמאי לעיצוב גינות נוי. אביה בועז גדל במושב נהלל, במשפחה של תומכי מפא"י ותיקה, ואמה דינה גדלה בצפת, בת להורים שעלו מתוניסיה.
שירתה בצה"ל כארבע שנים (כולל קבע), בעיקר בחיל השריון, כמדריכת טנקיסטים. בתפקידה האחרון שימשה כקצינת התיאום וההדרכה של בית הספר לקצינים.
דרומי בעלת תואר ראשון בפוליטיקה, ממשל ומזרח תיכון מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ובעלת תואר שני בלימודי מדינת ישראל ויהדות ארצות הברית של תוכנית רודרמן באוניברסיטת חיפה. כמו כן, היא בוגרת תוכנית המצטיינים לזהות ומדיניות של המכללה למדינאות. כסטודנטית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שימשה כמנהלת השיווק של אגודת הסטודנטים.
ביוגרפיה > קריירה

דרומי שימשה כשליחת הסוכנות היהודית לאוניברסיטת פנסילבניה שבארצות הברית, ואחר כך כמנהלת תנועת זכויות אדם כחולבן של המכון לאסטרטגיה ציונית.
משנת 2015 כתבה מאמרי דעה באופן קבוע בעיתון "הארץ". בשנת 2021 הפסיק העיתון לפרסם את מאמריה מכיוון שהביעה תמיכה ברשתות החברתיות בארגון הימין "עד כאן".
בינואר 2021, עם השקת ערוץ עכשיו 14, החלה להגיש בו את תוכנית האקטואליה "שישי בוקר", את התוכנית "חמישי בחמש", ומעת לעת גם את התוכניות "עכשיו כנסת" ו"חדשות מוצ"ש" של עכשיו 14, וכן תוכניות אקטואליה נוספות בערוץ זה. בנוסף, דרומי השתתפה לסירוגין כפאנליסטית בתוכנית הפריים-טיים של ערוץ 14, "הפטריוטים". בתחילה הגישה גם פינה בשם "שלטון הפקידים", כחלק מתוכנית האקטואליה "הדו"ח של אראל", העוסקת בבירוקרטיה.
מספטמבר 2021 החלה לשמש כבעלת טור שבועי במוסף "יומן" בעיתון "מקור ראשון". בנוסף שימשה ככתבת ב"מגזין סוף השבוע" של אתר mako. ב-2022 כתבה טורי דעה בעיתון "ישראל היום". בינואר 2023 החלה לכתוב טורי דעה בעיתון "ידיעות אחרונות".
בנוסף על עבודתה העיתונאית, דרומי מנהלת את פורום המזרח התיכון בישראל.
בנובמבר 2022 ראה אור ספר עיון שחיברה, "פרחים בקנה", בהוצאת "סלע מאיר". בספר היא סוקרת ומותחת ביקורת על מה שהיא טוענת שהוא כפיית תהליכים פמיניסטיים, ועל פמיניסטיות בכירות במערכת שפוגעות לכאורה בעמידות צה"ל – ובחוסנה הלאומי של מדינת ישראל. הספר זיכה אותה בפרס מולדובן לספרות צבאית חדשה.
בשנת 2023 החלה להגיש את התוכנית "מבקרי המדינה" בערוץ כנסת, לצידו של אורי משגב.
במאי 2024 פורסם שדרומי עוזבת את ערוץ 14, ומצטרפת לערוץ החדשות i24NEWS. כחלק מעבודתה ב-i24NEWS פרסם הערוץ באוקטובר 2024 קדימון בהגשתה, שבו היא דיווחה על חדירת מחבלים חמושים בנשק ובטילי לאו למחנה רבין בקריה בעת שראש הממשלה שהה בו, דיווח שהתברר כחסר יסוד.
ביוגרפיה > חיים אישיים

דרומי נשואה לינון בן דוד ואם לשתי בנות מנישואיה הראשונים. מתגוררת בתל אביב.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  נוה דרומי, "אין הרבה ציפיות מספר שקוראים כמטלה לתואר, אבל הוא היה ספר מטלטל" – שבת, באתר מקור ראשון, א׳ באייר ה׳תשפ״ג, ‏22/04/2023
↑  רחלי מלק-בודה, "נוה דרומי: קול ימני במעוז השמאל", מקור ראשון, 23 במרץ 2020
↑  אורלי הררי, גיוס לוחמות לשריון "יש קושי פיזי שקשה לגשר עליו", ערוץ 7, 5 בינואר 2020
↑  YakovT, נוה דרומי, באתר שמרנות ישראלית | Israeli Conservatism, ‏2021-03-08
↑  admin, נוה דרומי, בת 29., באתר statesmanship.org.il
↑  פרוטוקול אגודת הסטודנטים, 29 בפברואר 2012
↑  יאיר לוי, ‏זכויות האדם הן ערך יהודי וישראלי, באתר ‏מאקו‏, 10 במרץ 2016
↑  קלמן ליבסקינד, ‏ב"הארץ" מאמינים בחופש הביטוי, עד שהוא מתנגש בעמדותיו הפוליטיות של בעל הבית, באתר מעריב אונליין, 10 ביולי 2021
↑  יוני קמפינסקי - ערוץ 7, נווה דרומי: תמכתי ב'עד כאן' וכתיבתי בהארץ הופסקה, באתר ערוץ 7
↑  https://twitter.com/navehdromi/status/1617100052052197376, Twitter
↑   נועם שיזף, "פרחים בקנה": נוה דרומי מסמנת את הפמיניסטיות כאויבות המדינה, העם והצבא, באתר הארץ, 18 בינואר 2023
↑  העיתונאית נווה דרומי זכתה בפרס מולדובן לספרות צבאית חדשה, באתר מעריב אונליין, 22 בפברואר 2023
↑  אחרי צבי יחזקאלי: גם כוכבת ערוץ 14 עוברת לערוץ החדש, באתר מעריב אונליין, 7 במאי 2024
↑  שגיא בן נון‏, אחרי הפרסום על "מחבלים בקריה" ב-i24: דובר צה"ל הבהיר שזה שקר, הערוץ התנצל, באתר וואלה, 16 באוקטובר 2024
↑  בגיל 39: מגישת חדשות ערוץ i24news מתחתנת, באתר אייס, 11 בספטמבר 2024
↑   ישראל בדרך לבחירות: כך נפתחה תכנית 'הפטריוטים', סרטון בערוץ "עכשיו 14", באתר יוטיוב (אורך: 07:14), 20 ביוני 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012124765105171  VIAF: 2167259453972121680   WorldCat (עם VIAF): 2167259453972121680
ניסוי הכלא של סטנפורד

לוח לציון המקום שבו התקיים הניסוי באוניברסיטת סטנפורד
ניסוי הכלא של סטנפורד היה ניסוי פסיכולוגי שנערך באוגוסט 1971, ובמהלכו נערכה הדמיה של סביבת כלא למשך שבועיים, תוך מעקב אחרי התנהגות המשתתפים. פיליפ זימברדו, פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת סטנפורד, עמד בראש צוות המחקר שניהל את המחקר. הניסוי יצא משליטה, והוא מהווה נקודת ציון בפסיכולוגיה חברתית ובקביעת כללי אתיקה בניסויים.
ביקורת

קיימת דעה רווחת לפיה הניסוי מצביע על פוטנציאל אלימות ופטרונות חבוי, שעשוי להתעורר אצל בני אדם בהינתן סיטואציות שמעודדות התנהגות כזו (בדומה לניסוי של מילגרם ותאוריית ה-Pecking Order(אנ')). אך מסקנה זו היא חלקית ואף אינה חד-משמעית. בין הסוהרים, למשל, היו סטודנטים שלא פיתחו דפוסים של אלימות. חוקרים ופסיכולוגים מצביעים על תופעה חברתית רחבה המתחדדת על בסיס ניסוי הכלא בסטנפורד: אנשים נוטים לסגל דפוסי התנהגות כמצופה מהם במסגרת קבוצות וארגונים (בהתאמה לפונקציה ולתדמית שלהם בקבוצה). טשטוש האינדיבידואליות, בתוך מערך ארגוני או אידאולוגי של קבוצה, הוא שעשוי להוביל להקצנת דפוסי התנהגות.
המתודולוגיה של הניסוי ספגה ביקורת, והוא מעולם לא שוחזר בהצלחה על פי ממצאיהם מחקרים מאוחרים יותר, בשונה מהאסירים, הסוהרים לא הזדהו עם תפקידם כסוהרים. הם סירבו לכפות את סמכותם על האסירים..
מעדויות מאוחרות יותר של הניסוי עולה שההתמוטטות הנפשית של האסיר הראשון הייתה מזויפת, והוא ביצע אותה כדי לקבל שחרור מהכלא בשביל ללמוד למבחנים. טיבולט לה טקסייה פרסם את הספר "היסטוריה של שקר" לגבי ניסוי הכלא של סטנפורד. בספר הצביע לה טקסייה על הקלטות שנחשפו ומסמכים לגבי הניסוי ומידע שהוכיח את התערבות המדענים והשפעתם על הסוהרים. בהקלטות נשמע זימברדו מסביר לסוהרים לעתיד כי אמנם לא להתעלל באסירים פיזית. ואולם יוכלו ליצור בהם פחד, תסכול או שיעמום. זאת באמצעות שליטה שלהם במצב. עוד עולה מהקלטות אלה כי המדענים שעבדו לצד זימברדו תארו בפני הסוהרים עונשים וכללים שלאחר מכן יושמו בבית הכלא, כך שחלק רב מהתנהגויות הסוהרים לא נהגו על ידם אלא היו יישום של הצעות החוקרים. לה טקסייה טוען שיש להתעלם מהניסוי ויש להסיר את אזכורו מתוכניות הלימודים באקדמיה. בעקבות פרסום הספר דייוויד אמודיו (Amodio), פסיכולוג מאוניברסיטת ניו-יורק, העיר שהחוקרים בתחום הבינו מיד את הבעייתיות במחקר של זימבארדו, אך זה לא מנע את פרסומו מחוץ לאקדמיה. "ההונאה התרחשה בין זימבארדו לקהל ששיתף איתו פעולה, בתקשורת, בקרב מקבלי ההחלטות וגם בציבור הרחב", כתב אמודיו. "זימבארדו לא יכול היה לשכנע את עמיתיו, חוקרי הפסיכולוגיה החברתית, אז הוא עקף את התחום ופנה ישירות אל הציבור".
התייחסות בתרבות פופולרית

אף על פי שכיום מחקר מסוג זה לא היה מקבל אישור של ועדות האתיקה האוניברסיטאיות (הצהרת הלסינקי), החיפוש אחר תוכניות מציאות מקוריות בטלוויזיה הוביל גם לתוכנית מציאות שבה קבוצת המשתתפים מוחזקת בכלא המפוקח על ידי פסיכולוגים.
בשנת 2001 הופק בגרמניה סרט מתח בשם "הניסוי" (בגרמנית: Das Experiment)(אנ') על פי המוטיבים של הניסוי. בשנת 2010 הופק סרט אמריקאי בשם דומה (באנגלית - The Experiment), המבוסס על הסרט הגרמני, בכיכובם של אדריאן ברודי ופורסט ויטאקר. ב-2015 עלה לאקרנים בארצות הברית סרט אמריקאי נוסף, ”ניסוי הכלא של סטנפורד” (The Stanford Prison Experiment) (אנ').
בספרו זוכה פרס הפוליצר של ריצ'רד פאוורס, The Overstory, דמותו הפיקטיבית של דאגלס פאבליסק משתתפת בניסוי, והדברים מסופרים מנקודת המבט שלו, כפי שהוא חווה אותם.
ראו גם

הגל השלישי (ניסוי "הנחשול")
הניסוי של מילגרם
סיטואציוניזם
מונחים בפסיכולוגיה חברתית
ניסוי הקונפורמיות של אש
הערות שוליים

↑  The Real Lesson of the Stanford Prison Experiment, The New Yorker
↑  Brian Resnick, The Stanford Prison Experiment was massively influential. We just learned it was a fraud., Vox, ‏13 בינואר 2018
↑  ניסוי הכלא המפורסם: לא מה שחשבתם מתוך מכון דוידסון
↑  Shocking experiment recreated for TV באתר ה־BBC
↑   נטע אלכסנדר, בחזרה לזימברדו: הוליווד חוקרת את מקורות הרוע, באתר הארץ, 15 ביולי 2015
טופולצ'אני

טופולצ'אני (בסלובקית: Topoľčany) היא עיירה במחוז ניטרה שבסלובקיה, בה שכנה עד מלחמת העולם השנייה קהילה יהודית גדולה.
תולדות העיירה

יש שסברו כי מקור שמה של העיירה הוא במילה הסלובקית "טופול", שמשמעותה "עץ צפצפה". אחרים סבורים כי מקור השם במילה סלובקית קדומה יותר, שמשמעותה "מעיינות חמים".
העיירה נוסדה במאה ה-9 לספירה, והייתה למרכז השווקים האזורי, בשל מיקומה בעמק רחב, בסמוך לנהר ניטרה.
במאה ה-13 נבנתה טירת טופולצ'אני, במרחק של כ-18 ק"מ צפונית-מערבית לעיירה, והיא שימשה את הרוזן ההונגרי מאתה צ'אק.
בשנת 1444 הכה בעיירה רעש אדמה חזק, ובמאות ה-16 וה-17 פקדו אותה מספר שריפות.
בשנים 1599 ו-1643 סבלה העיירה מפשיטות של גייסות האימפריה העות'מאנית, כיוון ששכנה כ-60 ק"מ בלבד צפונית לגבול שבין האימפריה העות'מאנית לממלכת הבסבורג באותה עת.
בעיירה נולד ראש ממשלת סלובקיה רוברט פיצו.
יהודי טופולצ'אני

נראה כי יהודים החלו להתיישב בעיירה במאה ה-16, ובתעודה משנת 1649 נזכרים יהודים ממוראביה המתגוררים בעיירה. בשנת 1727 הוצא צו מלכותי לגירוש היהודים מהעיירה, אך הוא לא הוצא לפועל על ידי האציל ההונגרי ששלט באזור. באמצע המאה ה-18 הוקם בעיירה בית עלמין, ובשנת 1810 הוקמה בה ישיבה, אשר קיימה קשרים הדוקים עם קהילת ברטיסלאבה. בישיבה זו נודעו במיוחד הרב אשר רוטה והרב אברהם אולמן, אשר היה מקורבו של החת"ם סופר. כמו כן, פעל בעיירה בית כנסת בשם "שומרי תורה".
בין רבני העיירה הבולטים במאה ה-19 היו הרב בנימין וולף לעוו (נבחר בשנת 1826), מחבר הספר "שערי תורה" ובנו הרב ירמיהו לעוו (נבחר בשנת 1837),[דרוש מקור] וכן הרב ישעיה פרידמן, נכדו של החת"ם סופר. בין השנים 1860 ו-1908 כיהן כרב הראשי של הקהילה הרב פייבל כלב שלזינגר, שהוחלף על ידי בנו הרב נחום. בתקופה זו כיהן כאב"ד העיירה וכראש הישיבה בה הרב יצחק שווייגר. בתחילת המאה ה-19 הוקם בעיירה בית מדרש בשם "מחזיקי תורה", ונודע בו בעיקר הרב חיים פירסט, ובאמצע המאה ה-19 הוקם בעיירה בית ספר יהודי.
באביב העמים בשנת 1848 נפגעה קהילת העיירה, כקהילות יהודיות אחרות באזור, מתקיפות ומעשי שוד מצד אספסוף מקומי. בעת פיצול יהדות הונגריה לנאולוגים ואורתודוקסים בשנת 1868, נותרה יהדות הקהילה בעיר מאוחדת בזרם האורתודוקסי. בשנת 1885 מנתה הקהילה היהודית בעיירה כ-1,500 נפש. בשנת 1898 נחנך בית הכנסת החדש והמרכזי בעיירה, אשר מוקם במרכז העיירה, והיה בנוי באדריכלות נאו-קלאסית.
לאחר הקמתה של צ'כוסלובקיה עם תום מלחמת העולם הראשונה נהנתה הקהילה בעיירה מחירות דתית ולאומית. בעיירה פעלו אגודת ישראל ורשת בית יעקב. כמו כן, פעלו בעיירה תנועות נוער ציוניות, ובראשן בני עקיבא והשומר הצעיר. בראשות האגודה הציונית בעיירה עמד משך עשרות שנים משה גראוס, וזו ארגנה מספר אספות החל מראשית המאה ה-20, תוך גיוס תרומות ליישוב בארץ, בסיועו של הפעיל הציוני בן העיירה ותלמיד ישיבת פרשבורג בנימין זאב ריכנטל.
טרם מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה כ-3,200 יהודים. הרב הראשי האחרון של הקהילה היה הרב אברהם אליעזר וייס (1871–1944, נספה באושוויץ).
יהודי טופולצ'אני > בשואה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והקמת ממשלה סלובקית עצמאית, וביתר שאת משנת 1940, הוחלו על יהודי העיירה, כעל יתר היהודים בסלובקיה, חוקים שונים השוללים מהם זכויות אזרח, ומחרימים את רכושם וממונם. בסוף ספטמבר 1940 הוקם בעיירה "מרכז יהודים", שבראשו הועמד איגנץ גלאי, מראשי הקהילה. בתקופה זו הצליחו מספר מיהודי העיירה להימלט להונגריה.
מצב יהודי העיירה הורע עם כניסתו לתוקף של "הקודקס היהודי" של ממשלת סלובקיה ב-9 בספטמבר 1941, אשר כלל 270 סעיפים עם הוראות מגבילות שונות, לרבות חובת ענידת טלאי צהוב, איסור על יצירת קשר עם לא יהודים, וחובת התייצבות לעבודות כפייה על בני 16 עד 60. אחד ממחנות העבודה הוקם בכפר נובקי הסמוך לעיירה. בספטמבר 1941 הגיעו לעיירה כ-365 יהודים שגורשו מברטיסלאבה, ובני הקהילה התגייסו לעזרתם.
בין הימים 27 במרץ ו-31 במרץ 1942 בוצע גל ראשון של גירוש יהודים מהעיירה בהוראת הרשויות הסלובקיות, כאשר למעלה מ-220 צעירים וצעירות גורשו ברכבות למאידנק ולאושוויץ. בתחילת אפריל 1942 שולחו מהעיירה מאות יהודים נוספים, ובהם משפחות שלמות, למחנות ההשמדה. את המצוד אחר היהודים ביצעו בעיקר אנשי משמר הלינקה, ואלו הובילו את היהודים למקומות הריכוז תוך גידופים ומכות. כמו כן, נלקחו למשלוחים יושבי בית האבות היהודי בעיירה. לאחר הגירושים, השתלטו אנשי משמר הלינקה על הרכוש שבבתי היהודים. הגירושים מהעיירה נמשכו עד אוגוסט 1942, בהתאם לחוק הסלובקי בעניין, וכללו 2,448 יהודים, ובהם כ-750 ילדים עד גיל 16.
בתחילת ספטמבר 1944, עם דיכוי המרד הסלובקי, נכנסו לעיירה הגרמנים לאחר קרב קצר, ובעיירה התמקמה יחידת איינזצגרופן. באותה עת חיו בעיירה כ-1,000 יהודים. כצעד ראשון נעצרו קרול פולק, מראשי הקהילה, ואשתו, וכן בני משפחת פינדל מהכפר קרושובצה, בחשד לתמיכה במרד, ואלו נרצחו כעבור מספר ימים. ביום 6 בספטמבר נרצח בכיכר העיירה מוריץ הוכברגר, מפרנסי הקהילה, בידי אנשי ס"ס שיכורים.
בצהרי יום 8 בספטמבר 1944 פרצו אנשי האיינזצגרופן הגרמנים, בסיוע משמר הלינקה, לבתי היהודים בעיירה, בהתאם לרשימות שהועברו מרשויות העיירה, ואלו הובלו בכוח לתחנת הרכבת המקומית. שם שולחו באותו היום למחנה סרד, וממנו הועברו לאושוויץ בפיקוד הנאצי אלויס ברונר. 4 יהודים שהסתתרו באחוזה ליד העיירה נתפסו לאחר הלשנה, ונרצחו באכזריות. 52 יהודים שנתפסו מסתתרים בעיירה עצמה, ובהם שישה ילדים קטנים ותינוק בן שלושה חודשים, הובאו ביום 10 בספטמבר לשדה פתוח בין העיירה ובין הכפר נמצ'יצ'ה, ונרצחו שם באכזריות על ידי הגרמנים ועוזריהם הסלובקים.
550 יהודים מהעיירה שרדו את השואה, ואלו ששבו אליה זכו לעוינות מצד שכניהם הסלובקים שתפסו את רכושם ודירותיהם, וביום 24 בספטמבר 1945 אף נערך בעיירה פוגרום בו הוכו ונפצעו עשרות יהודים.
כיום לא מתגורר אף יהודי בעיירה. בית העלמין היהודי הישן של העיירה חולל בזמן המלחמה, וכן נהרס בית הכנסת המרכזי בה.
מהעיירה יצאו, בין היתר, רודולף ורבה, מחבר דו"ח אושוויץ, הבלשן יחזקאל קוטשר ויהושע (רוברט) ביכלר, מנהל ארכיון "מורשת".
לקריאה נוספת

מדיה וקבצים בנושא טופולצ'אני בוויקישיתוף
קורות מקורות לקהילה יהודית טופולצ'אני, יהושע רוברט ביכלר, ערך: מרדכי אמיתי, להבות חביבה, ועדה להוצאת ספר זיכרון לקהילת טופולצ'אני בישראל, 1976.
רשימת נספים מטופולצ'אני בתוך: טהרת יום טוב חלק א, חנניא יום טוב ליפא דייטש, ניו יורק, תשל"ב. מתוך אתר ה-HebrewBooks.  בעמוד 320.
אודות בית העלמין בעיירה (אנגלית)