stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טייסת מבצעים מיוחדים 193
היסטוריה > המשמר הלאומי של פנסילבניה > מבצעים מיוחדים

בעקבות מלחמת ששת הימים ביוני 1967 קיבלה הלוחמה הפסיכולוגית עדיפות בצבא ארצות הברית. בשל סגירת בסיס חיל האוויר אולמסטד וצמצום צי מטוסי התובלה, הוחלט במשמר הלאומי של פנסילבניה להסב את הקבוצה למשימות לוחמה פסיכולוגית שכונו בשם "קורונט סולו". היחידה אורגנה מחדש כ"קבוצת הלוחמה האלקטרונית הטקטית 193" והועברה לפיקוד האוויר הטקטי (TAC), וארבעה ממטוסי הטייסת הוסבו למשימות לוחמה האלקטרונית.
בשנת 1980 צוידה הטייסת במטוסי EC-130E,  ובשנת 2004 שודרגה לדגמי C-130J.
בשנת 1983 השתתפה בחילוץ אזרחים אמריקאים במבצע "זעם דחוף". לאחר מכן, בעת הפעולה הצבאית של ארצות הברית במדינת האי גרנדה, המטוסים הופעלו כתחנת רדיו מוטסת שנודעה בשם "וולאנט סולו".
בשנת 1989, הטייסת סייעה להצלחת הלוחמה הפסיכולוגית במבצע "מטרה צודקת" להפלת שלטונו של מנואל נורייגה בפנמה.
באמצע שנות ה־80 סופחה הטייסת ביחד עם כל יחידות המבצעים המיוחדים של חיל האוויר לחיל האוויר ה-23 של פיקוד התובלה האווירית הצבאית (AMC).
בשנת 1990 הצטרפה הטייסת לפיקוד המבצעים המיוחדים של חיל האוויר, ומטוסי הכנף כונו מעתה "קומנדו סולו", ללא שינוי במשימה.
בשנים 1990–1991, מטוסי הטייסת שוגרו לערב הסעודית ולטורקיה במסגרת מלחמת המפרץ. המשימה כללה את שידורי "קול המפרץ" ותוכניות מוצלחות אחרות שנועדו לשכנע את החיילים העיראקים להיכנע.
בשנת 1994, המטוסים שימשו לשידור הודעות רדיו וטלוויזיה לאזרחי ומנהיגי האיטי במהלך מבצע "תמוך בדמוקרטיה". שידורים אלה, בהם הופיע הנשיא הנבחר ז'אן-ברטראן אריסטיד תרמו למעבר מסודר משלטון צבאי לדמוקרטיה.
בשנת 1997 צורפה הטייסת לכוח ההגנה של האו"ם (אנ') בבוסניה-הרצגובינה והחלה בשידורי רדיו וטלוויזיה שתמכו בייצוב המצב.
בשנת 1998, הטייסת השתתפה במבצע רעם במדבר (אנ'), ונפרסה בחצי האי ערב בכדי לשכנע את עיראק לקיים את החלטות מועצת הביטחון של האו"ם.
בשנת 1999 הטייסת נשלחה שוב לפעולה במסגרת מבצע כוח מאוחד. על אנשי הטייסת הוטל לשדר רדיו וטלוויזיה לקוסובו כדי למנוע טיהור אתני ולסייע בגירוש הסרבים מהאזור.
בשנת 2001, מטוס קומנדו סולו שידר מסרים לאוכלוסייה האפגנית המקומית ולחיילי הטליבאן במהלך מבצע "חירות מתמשכת".
בשנת 2003, מטוסי הטייסת הועברו למזרח התיכון לתמיכה במבצע "חופש עיראקי". לאחרונה, ה־EC-130J הועברו שוב למזרח התיכון במסגרת המלחמה בטרור.
היסטוריה > הצבות

קבוצת מטוסי קרב 350, 1 באוקטובר 1942 – 7 בנובמבר 1945.
כנף קרב 53, 27 בפברואר 1947.
קבוצת מטוסי קרב 112, 22 באפריל 1949.
קבוצת מטוסי קרב 113, 10 בפברואר 1951.
כנף ההגנה 4710, 6 בפברואר 1952.
קבוצת מטוסי הפצצה 112, 1 בנובמבר 1952.
קבוצת מטוסי יירוט ה-112, 1 ביולי 1955 – 30 ביוני 1956.
המשמר הלאומי של פנסילבניה, 1 ביולי 1956 – היום.
קבוצת התובלה האווירית 168, 16 בפברואר 1964.
קבוצת התובלה האווירית הצבאית 168, 8 בינואר 1966.
קבוצת הלוחמה האלקטרונית הטקטית 193, 1 יוני 1967.
קבוצת הלוחמה האלקטרונית הקרבית 193d‏, 6 באוקטובר 1980.
קבוצת מבצעים מיוחדים, 15 בנובמבר 1983.
קבוצת המבצעים, 1 ביוני 1995.
היסטוריה > בסיסים

Bushey Hall AAF-341, אנגליה, 1 באוקטובר 1942
AF Snailwell AAF-361, אנגליה, 4 באוקטובר 1942
RAF Kings Cliffe AAF-367, אנגליה, 8 בדצמבר 1942 – 4 ינואר 1943
נמל התעופה קזבלנקה-אנפה, מרוקו הצרפתית, 20 בנובמבר 1942
אוג'דה איירפילד, מרוקו הצרפתית, 6 ינואר 1943
La Sania Airfield, אלג 'יריה, 12 בפברואר 1943
אורלינסוויל איירפילד, אלג 'יריה, 9 במרץ 1943
שדה התעופה לה סירס, תוניסיה, 21 אפריל 1943
שדה התעופה Djidjelli, אלג 'יריה, 14 במאי 1943
שדה תעופה Rerhaia, אלג'יריה, 18 בנובמבר 1943
Corsica בדצמבר 1943
סרדיניה, 19 ביולי 1944
שדה תעופה Tarquinia, איטליה, 15 בספטמבר 1944
שדה תעופה Pisa, איטליה, 2 בדצמבר 1944 – 14 יולי 1945
שדה תעופה סימור ג'קסון, ניו יורק, 25 אוגוסט – 7 נובמבר 1945
שדה התעופה העירוני ריד, פנסילבניה, 24 במאי 1946 – 10 בפברואר 1951; 1 בנובמבר 1952 – 30 ביוני 1956; 1 ביולי 1956
בסיס חיל האוויר של דובר, דלוור, 10 בפברואר 1951 – 1 בנובמבר 1952
בסיס חיל האוויר של אולמסטאד, פנסילבניה, 1 בפברואר 1961
נמל התעופה הבינלאומי הריסבורג, פנסילבניה, 30 ביוני 1969
בסיס האוויר של המשמר הלאומי הריסבורג, פנסילבניה, 1991 – היום
היסטוריה > מטוסים

P-39 Airacobra – ‏1942
P-400 Airacobra, ‏1942–1943
P-38 ברק, 1943
P-47 Thunderbolt, ‏1944–1945
A-26 Invader, ‏1947–1949
P-51 מוסטנג, 1949–1951; 1952–1956
F-84C Thunderjet, 1951 F-94C סטרפייר, 1951–1952
C-46 קומנדו, 1956–1958
C-119 מבצר מעופף, 1958–1961
C-121 קונסטלישן, 1961–1967
EC-121 קונסטלישן 1967–1980
EC-130E קומנדו סולו 1980–2004
EC-130J קומנדו סולו 2004 – היום.
לקריאה נוספת

Ravenstein, Charles A. Air Force Combat Wings Lineage and Honors Histories, 1947–1977. Maxwell AFB, Alabama: Office of Air Force History, 1984. ISBN 0-912799-12-9.
A Handbook of Aerospace Defense Organization 1946 – 1980, by Lloyd H. Cornett and Mildred W. Johnson, Office of History, Aerospace Defense Center, Peterson Air Force Base, Colorado
Rogers, Brian. United States Air Force Unit Designations Since 1978. Hinkley, UK: Midland Publications, 2005. ISBN 1-85780-197-0.
הערות שוליים

↑  U.S. AIR FORCE, EC-130J Commando Solo, U.S. AIR FORCE, ‏January 14, 2016
מטוס F-51D של טייסת הקרב 148, פנסילבניה, 1957.
מטוס C-46D-10-CU בשדה ספאץ, טייסת התעבורה המטאורולוגית ה־140, פנסילבניה, 1957.
מטוס קונסטלישן EC-121 של הקבוצה הטקטית ללוחמה אלקטרונית 193
יוהאנה

| --- | --- |

 לידה:  16 באוקטובר 1990 (בת 33) קופנהגן, דנמרק
 שם לידה:  יוהאנה גודרון יונסדוטיר
 שם במה:  Jóhanna 
 מוקד פעילות:  הפנרפיירדיר, איסלנד
 תקופת הפעילות:  מ-2009 
 עיסוק:  זמרת
 סוגה:  רוק קל, פופ, בלדה
 חברת תקליטים:  Warner Music Sweden
 Myspace.com/yohannamusic
 פרופיל ב-IMDb
 
יוהאנה גודרון יונסדוטיר (באיסלנדית: Jóhanna Guðrún Jónsdóttir; נולדה ב-16 באוקטובר 1990) היא זמרת איסלנדית הידועה בשמה הפרטי יוהאנה.
ביוגרפיה

יוהאנה נולדה בקופנהגן שבדנמרק וגדלה בהפנרפיירדיר שבאיסלנד. היא החלה להופיע בהצגות מגיל 9, ואף הופיעה במחזות בברודוויי. ב-2008, היא הוציאה את אלבומה הראשון, "Butterflies and Elvis", וממנו הוציאה לאור את הסינגל "I Miss You".
ב-2009 נבחרה יוהאנה לייצג את איסלנד באירוויזיון של אותה שנה לאחר שניצחה בתחרות קדם-אירוויזיון שערכה איסלנד. באירוויזיון הופיעה יוהאנה עם השיר "Is It True" וזכתה במקום השני עם 218 נקודות, בהפרש ניכר של 169 נקודות מהמנצח אלכסנדר ריבאק.
בשנה זאת הוציאה יוהאנה כסינגל את השיר ששרה באירוויזיון 2009 "Is It True", שזכה במצעד האיסלנדי במקום הראשון והצליח להיכנס גם למצעדים בשוודיה, בגרמניה, בנורווגיה ובפינלנד.
שיריה של יוהאנה הם לרוב בלדות או שירי פופ קלים הכתובים בשפה האנגלית.
חנוך בן משה

| --- | --- |
 לידה:  950 לערך[דרוש מקור] בארי, האימפריה הביזנטית
 פטירה:  18 בספטמבר 1014 או 29 בספטמבר 1024 כ"ג בתשרי ד'תשע"ה או ד'תשפ"ה קורדובה, ח'ליפות קורדובה
 תקופת הפעילות:  ?–1024 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה 
 תלמידיו:  שמואל הנגיד, יצחק בן ראובן אלברג׳לוני 
 בני דורו:  רב האי גאון, רבי יוסף אבן אביתור
 אב:  רבי משה בן חנוך
 
רבנו חנוך בן משה (נפטר בכ"ג בתשרי ד'תשע"ה או ד'תשפ"ה, 18 בספטמבר 1014 או 29 בספטמבר 1024) היה ראש ישיבת קורדובה במפנה המאות ה-10 וה-11, ומנהיג יהדות ספרד באותה תקופה.
לפי רבי אברהם אבן דאוד, ב"ספר הקבלה", היו רבנו חנוך בן משה ואביו רבנו משה בן חנוך, בין ארבעת השבויים (האב - ממניין השבויים, והבן שבוי יחד איתו), שתרמו משמעותית ללימוד התורה בקרב הקהילות היהודיות בספרד ובצפון אפריקה.
ביוגרפיה

נולד באיטליה והיגר (או הוגלה) לספרד. נישא בקורדובה לבת משפחת פליאג, משפחת נכבדים עירונית שאחד מבניה נישא בהמשך לבתו. לאחר פטירת אביו רבנו משה בן חנוך, התמנה במקומו לראש ישיבת קורדובה. הוא זכה לחסותו של חסדאי אבן שפרוט המקורב לחצר המלוכה הספרדית; אך לאחר פטירתו, קם אחד מתלמידי אביו שהיה מוכר כחכם מופלג, רב יוסף בן יצחק בן שטנאת בן אביתור, וערער על הכתרתו לראשות הישיבה המקומית, כי לדבריו הייתה לו זכות קדימה למשרה זו בשל היותו יליד קורדובה. בשלב מסוים של המחלוקת נידה רבנו חנוך את בן אביתור, הוא עזב את העיר ולאחר נדודים התיישב בדמשק. בסוף ימיו השלים הרב יוסף בן אביתור עם רבנו חנוך, ולמרות שנקרתה לידיו הזדמנות להדיחו ממשרתו ולשמש בעצמו כראש ישיבת קורדובה, ויתר עליה ושלח לתומכיו מבני העיר מכתב תמיכה ברבנו חנוך, הוא נשאר בדמשק ונפטר בה.
פרטים נוספים על חיי חנוך בן משה התבררו מתוך קטעי מכתבים שנמצאו בגניזה הקהירית. בגניזה זו נמצאו גם תשובות הלכתיות שלו שהתפרסמו באסופות שונות שפורסמו מכתבי הגניזה. שמחה אסף סבור כי יחסיו עם רב שרירא גאון היו מתוחים בסוף ימיו של האחרון, ולכן לא הזדרז רב שרירא לענות למכתביו של רבנו חנוך.
לפי המסופר בספר הקבלה, נהרג רבנו חנוך בן משה בתאונה, בעת שעמד יחד עם נכבדי הקהל על הבימה בבית הכנסת בשמחת תורה, כאשר נקרא לעלות לתורה כ"חתן תורה"; בשל העומס הרב ולחץ הקהל על הבימה, קרסה בימת העץ והוא נפצע, ונפטר מפצעיו לאחר מספר ימים.
חידושיו בהלכה ובמנהג

לרבנו חנוך מיוחסת התקנה שאין לומר תחנון בערבי החגים: פסח, שבועות וסוכות; לא בשחרית ולא במנחה.
מחלוקת קיימת בינו לבין רב האי גאון באשר למנהג לברך על כוס יין בעת טקס ברית מילה. לדברי רב האי גאון גם בימי צום מברכים על הכוס למרות שלא ניתן לשתות ממנה; למצער, נהוג לתת מן היין מעט לפיו של הרך הנימול. רב האי גאון מנמק את דינו בכך שהמנהג התקבע בקרב הציבור ואין לשנותו. אך לדעת רבנו חנוך בן משה, אם אין במקום מי שיכול לשתות את הכוס, כגון אישה יולדת מיד לאחר הלידה שאינה צריכה לצום, אין לברך על הכוס. לדעתו הצטרפו רבנים נוספים מן הראשונים..
כמה מתשובותיו נכללו בקובץ תשובות גאוני מזרח ומערב על ידי יואל מילר, ה'תרמ"ח.
מתלמידיו

רבי שמואל הנגיד
רבי יצחק בן ראובן אלברצלוני, בן דורו של הרי"ף.
הערות שוליים

↑  שמחה אסף, מספרות הגאונים, ירושלים: דרום, תרצ"ג. עמ' 221–222.
↑  ר' משה ב"ר שמואל, מנהג מרשלייאה (מרסיי), בתוך: קובץ על יד, סדרה חדשה ספר יד (כד), ירושלים: חברת מקיצי נרדמים, תשנ"ח.
↑  להרחבה בנושא זה, ראו: ישראל מ' תא-שמע, הברכה על היין בטקס ברית המילה, בתוך: מאיר בניהו (עורך), אסופות, ד', ירושלים, תש"ן. עמ' מט-נו.
↑  ראו עליו: שו"ת התשב"ץ, חלק א', סימן ע"ב.
| הראשונים לפי אזור גאוגרפי |
| --- | --- | --- |
| אשכנז | רבי משולם בן קלונימוס • רבנו גרשום מאור הגולה • רבי שמעון הגדול • רבי יצחק הלוי • רבי יעקב בן יקר • ריב"א • ראב"ן • רבי אליעזר ממיץ • ראבי"ה • רבי יהודה החסיד • רבי אלעזר מגרמייזא (הרקח) • רבי יצחק אור זרוע • מהר"ם מרוטנבורג • רא"ש • המרדכי • הגהות מיימוניות • תשב"ץ קטן • רבי אליעזר מטוך • רבי יצחק מדורא • האגודה • מהר"ם ס"ל • מהרא"ק • מהר"י טירנא • מהרי"ל • מהר"י וייל • תרומת הדשן • ראשונים נוספים |  |
| צרפת | רש"י • בעלי התוספות (רשב"ם • רבנו תם • ר"י הזקן • ריצב"א • רבי שמשון משאנץ) • בעל התרומה  • רבי משה מקוצי • רבי יחיאל מפריז • יצחק מקורביל (הסמ"ק) • רבנו פרץ • חכמי איוורא • רבי שמשון מקינון •  ראשונים נוספים |  |
| אנגליה | תוספות חכמי אנגליה • רבנו תם מאורליינש • רבי משה מלונדריש • רבי ברכיה מניקולא • רבי אליהו מנחם מלונדריש • רבי יעקב חזן מלונדון • ראשונים נוספים |  |
| פרובאנס | בעל האשכול • יוסף אבן פלאת • בעל העיטור • בעל המאור • הראב"ד • רבי יהונתן מלוניל • המנהיג • בעל שיטת ריב"ב • בעל ההשלמה • רבי שלמה מן ההר • רבי אברהם מן ההר • המאירי • רבי אהרון הכהן מלוניל • ראשונים נוספים |  |
| ספרד | ארבעת השבויים • רבי חנוך בן משה • רבי שמואל הנגיד • רי"ץ גיאת • רבי יצחק הברצלוני • רבי יהודה הברצלוני • רי"ף • ר"י מיגאש • רמ"ה • רבי שמואל הסרדי • רמב"ן • רבי יונה גירונדי • רא"ה • רשב"א • ריטב"א • רבי יהודה בן הרא"ש • רבנו ירוחם • מהר"ם חלאווה • אבודרהם • רבי יעקב בעל הטורים • ר"ן • רבי יוסף חביבא • רבי שמואל ירונדי (אוהל מועד) |  |
| איטליה | רבי משולם בן קלונימוס • רבי נתן מרומי (הערוך) • רבי ישעיה די טראני • רבי אליעזר בן שמואל • ריבב"ן • שבלי הלקט • ריא"ז • מהרי"ק • ראשונים נוספים |  |
| צפון אפריקה | ארבעת השבויים • רבנו חננאל • רב ניסים גאון • רי"ף • רבנו אפרים • רבי יהודה הכהן אבן סוסאן • רבי יוסף אבן עקנין • שמואל אבן ג'אמע • רבי זכריה אגמאתי • ריב"ש • רשב"ץ • רבי ישועה הלוי • רבי אפרים אנקוה |  |
| תימן | בעלי אלשרח (רבי חנניה בן ישועה • רבי נתנאל בן ישעיה • רבי זכריה הרופא • רבי סעדיה עדני • רבי דוד הלוי חמדי • רבי דוד עדני • רבי אברהם בן שלמה |  |
| מצרים | רבי שמריה בן אלחנן • רבי שמואל בן חנניה הנגיד •  רמב"ם •  רבי חננאל בן שמואל • רבי אברהם בן הרמב"ם • רב יוסף ראש הסדר • רבי פרחיה בן ניסים •  רבי דוד הנגיד • רבי תנחום הירושלמי • רבי יהושע הנגיד • רבי דוד ברבי יהושע הנגיד • ראשונים נוספים |  |
ראשונים נוספים תנאים • אמוראים • סבוראים • גאונים • ראשונים • אחרונים
יואל גונן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 בפברואר 1938 (בן 86) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1956–1979 (כ־23 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 קצין אג"ם חטיבה 7  מפקד גדוד 184  מפקד גדוד 227  מפקד יחידה 88 - דב לבן  מפקד חטיבה 274  מפקד אוגדה 440  מפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה
 פעולות ומבצעים
   מלחמת סיני     מלחמת ששת הימים     מלחמת ההתשה     מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
   עיטור המופת
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל חברת בנייה
 
יואל גונן (גורודיש) (נולד ב-6 בפברואר 1938) הוא קצין בדימוס בצה"ל בדרגת תת-אלוף. בעל עיטור המופת על פועלו במלחמת ששת הימים.
קורות חייו

גונן (במקור גורודיש) נולד בירושלים, למשפחה חרדית בת שישה ילדים שעלתה מליטא. אחיו הגדול הוא שמואל גונן ("גורודיש"). למד בישיבת עץ חיים. בצה"ל שירת בתחילת דרכו בפלוגת הקשר של חטיבה 7, במלחמת סיני שירת כאלחוטן במטהו של אורי בן ארי, מפקד החטיבה. ב-1958 עשה הסבה לשריון, יצא לקורס קצינים ושירת כמפקד מחלקה, קצין מבצעים בגדוד 52 וראש לשכת מפקד גייסות השריון דוד אלעזר. גונן היה חלק מצוות הקליטה של טנקי הפטון האמריקאים (שזכו לכינוי מגח בצה"ל), במסגרת זו נשלח להכשרה בפורט נוקס, היה בין המקימים מחדש את גדוד 79 בחטיבה 7, ושימש בו מפקד פלוגה.
במלחמת ששת הימים לחם כקצין אג"ם של חטיבה 7. במהלך המלחמה הפעיל את מפקדת החטיבה מספר פעמים ככוח משוריין ועל פעולותיו זכה לעיטור המופת.
לאחר המלחמה מונה להקים את גדוד 184 בחטיבה 14. הוא שירת כראש ענף הישט[דרושה הבהרה] במחלקת תורת חיל השריון, במקביל הקים ופיקד על גדוד 227, גדוד מילואים בחטיבה 274. במלחמת ההתשה מונה להקים את יחידה 88 - דב לבן. היחידה צוידה בטנקים אמפיביים מדגם PT-76 ונגמ"שים אמפיביים מדגם BTR-50 שנפלו שלל בידי צה"ל ונועדה לאפשר לצבא יכולות איגוף אמפיבי. בהמשך שירת כסמח"ט 274.
ב-1973 מונה למפקד חטיבה 274, חטיבת טנקי טירן, במקומו של גדעון אלטשולר. במלחמת יום הכיפורים פיקד על החטיבה שלחמה בגזרת סיני. לאחר המלחמה שירת כסגן ומפקד אוגדה 440. בשנים 1976‏-1977 פיקד על המרכז הלאומי לאימונים ביבשה. השתחרר משירות הקבע ב-1979.
כיהן כמנכ"ל חברת הבנייה "הדר טבריה", ב-1984 מונה למנכ"ל חברת הבנייה של אברהם גינדי. היה פעיל במפלגת העבודה הישראלית והיה מועמדה לראשות עיריית רחובות ב-1993 עד שפרש מהמירוץ. פעיל בעמותת "צוות - ארגון גמלאי צה"ל" וכיהן כדירקטור בבנק אוצר החייל.
יום ההולדת ה-50 של אדולף היטלר

חיילי הדיוויזיית הלייבשטנדרטה אדולף היטלר צועדים בברלין במהלך המצעד הצבאי שהיווה חלק מאירועי יום ההולדת
יום ההולדת ה-50 של אדולף היטלר נחגג ב-20 באפריל 1939 והוגדר כחג לאומי ברחבי גרמניה הנאצית ובאזורים אחרים בעולם. שר התעמולה הגרמני, יוזף גבלס, דאג לכך שכל האירועים שיאורגנו בברלין יהיו מחזה מפואר המתמקד בפיהרר, אדולף היטלר.
החגיגות כללו מצעד צבאי עצום, בו השתתפו בין 40,000 ל-50,000 חיילים גרמנים, וכ-162 מטוסי לופטוואפה שחגו מעל ראשי החיילים. המצעד יועד גם להיות כלי תעמולה נאצית, שיציג את יכולותיה הצבאיות של גרמניה הנאצית ויתרונה על בעלות הברית, וזאת כמה חודשים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
החגיגות

ב-18 באפריל 1939 הכריזה הממשלה הנאצית כי יום הולדתו של היטלר (ב-20 באפריל) יצוין כחג לאומי. חגיגות התקיימו בכל ערי גרמניה ואף בעיר החופשית דנציג. ההיסטוריון הבריטי איאן קרשו טען כי ארגון החגיגות החל עוד בשעות אחר הצהריים ביום שלפני יום ההולדת, כשהיטלר הובל ברכבו עם חמישים לימוזינות לבנות יחד עם האדריכל האישי שלו, אלברט שפר, בציר מזרח-מערב (שכיום חופף ברובו את רחוב 17 ביוני). בהמשך צעדה תהלוכת לפידים של משלחות מכל גרמניה, אותה היטלר ראה ממרפסת בלשכת הקנצלר.
בחצות בירכו אותו פקידיו והעניקו לו מתנות שכללו פסלים, ציורי שמן, מטבעות נדירים, שטיחי קיר ועוד. היטלר אהב חלק מהמתנות אך על חלק מהן צחק ואף קרא להן "קיטש". שפר הציג להיטלר דגם מוקטן של שער ניצחון ענקי שיבנה כחלק מפרויקט בירת העולם גרמאניה, והטייס האישי של היטלר, האנס באור, העניק לו מודל של "מטוסו של הפיהרר" שהיה מטוס מסוג פוקה-וולף Fw 200.
החגיגות > מצעד צבאי

חלק מרכזי בחגיגות יום ההולדת היה מצעד צבאי שהציג את יכולותיה הצבאיות של גרמניה הנאצית והיה כמעין אזהרה נאצית לבעלות הברית. המצעד כלל כ-12 פלוגות של הקריגסמרינה, 12 פלוגות של כוחות היבשה של הוורמאכט, יחידת אס אס, 12 פלוגות של לופטוואפה ו-162 מטוסים. בסך הכול לקחו במצעד חלק בין 40,000 ל-50,000 חיילים גרמנים. המצעד כלל גם תותחים וכלי ארטילריה נוספים. במצעד צפו כ-20,000 אורחים רשמיים ועוד כמה מאות אלפי צופים מהציבור.
אורחים מ-23 מדינות הגיעו, בהם נשיא מדינת בובה הנאצית, הרפובליקה הסלובקית הראשונה, יוזף טיסו, גם שגריר הוותיקן בגרמניה, צ'זארה אורסיניגו (אנ') הגיע לאירוע. נציג בריטי (שהגיע עצמאית ולא היה נציג רשמי מטעם הממשלה) בולט היה התאורטיקן הצבאי ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר. מלבד זאת, היטלר ומנהיג ממלכת איטליה החליפו מברקים זה עם זה בו הבטיחו אחד לשני כי אויביהם לא יפריעו לידידות בין גרמניה הנאצית לממלכת איטליה. גם ראשי סניפי הכוחות המזוינים של גרמניה הנאצית וראשי ערים בגרמניה העניקו ברכות יום הולדת בלשכת הקנצלר.
שגרירי הממלכה המאוחדת, צרפת וארצות הברית לא נכחו במצעד לאחר שנמנעו מלעשות זאת בעקבות הקמת הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה והמעורבות הגרמנית בחלוקת צ'כוסלובקיה. ארצות הברית יוצגה על ידי הממונה על היחסים, ריימנוד ג'ייסט, אך נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, לא בירך את היטלר ליום הולדתו בהתאם לנוהג שלו שלא לשלוח ברכות יום הולדת לאנשים מלבד למונרכים מכהנים. מלך הממלכה המאוחדת, ג'ורג' השישי העביר להיטלר ברכת יום הולדת, למרות היחסים המתוחים בין המדינות, שהסלימו להכרזת מלחמה ב-3 בספטמבר אותה השנה.
מתנות ליום ההולדת

בבוקר יום הולדתו ה-50, מיד לאחר שהאזין לחזרתה של תזמורת הס"ס- ליבשטנדרטה, התפנה היטלר כדי לעבור על צביר ענק של מתנות שהונחו כסדרן על שולחן הדיונים הארוך.
העיר החופשית דנציג הפכה את היטלר לאזרח כבוד של העיר כמתנת יום הולדת. היטלר קיבל את ניירות האזרחות מידיו של אלברט פורסטר (אנ'), מנהיג העיר. בגלל קשיי עיכול, היטלר לא שתה הרבה אלכוהול ולכן מבשלת בירה במינכן יצרה מנה מיוחדת של בירה דלת אלכוהול ליום הולדתו.
מידידו ואדריכלו קיבל היטלר דגם של שער ניצחון שהיה אמור לעמוד בכניסה ל"שדרות הפאר" בבירת העולם גרמאניה, שהיה פרויקט שבמסגרתו תשופץ ברלין שתהפוך לבירת העולם לאחר הניצחון הנאצי במלחמת העולם השנייה, מתנה אותו קיבל בהתרגשות רבה. למעשה, היטלר כבר ב-1925 שרטט שרטוט של שער הניצחון הברלינאי שחלם להקים ביום מן הימים.
בהמשך השבוע, כתבה מזכירתו הפרטית כריסטה שרדר לחברתה:
”המספר והשווי של המתנות השנה פשוט מדהימים. תמונות (דפרגר, ולדמילר, לנבך, אפילו תמונה מפוארת של טיציאן), ועוד פסלי חרסינת מייסנר נפלאים, כלי כסף לשולחן, ספרים מרהיבי עין, אגרטלים, רישומים, שטיחים... דגמי מטוסים ואוניות ופרטים צבאיים דומים, שהסבו לו את ההנאה הגדולה ביותר”
בתרבות

מהדורה יוקרתית של המניפסט הפוליטי והאוטוביוגרפיה של היטלר, מיין קאמפף פורסמה לכבוד יום הולדתו ה-50 נודעה בשם Jubiläumsausgabe ("גיליון יום השנה"). נכתב גם מחזמר לכבוד האירוע. הסופר והצלם הגרמני, היינריך הופמן כתב ספר לכבוד יום ההולדת של היטלר וקרא לו "Ein Volk ehrt seinen Führer" (בתרגום לעברית: "עם מכבד את מנהיגו"). צולם גם סרט על יום ההולדת.
ראו גם

יצירות אשר נעשו על ידי אדולף היטלר
שר ההגנה האסטוני ניקולאי רייק מברך את היטלר
דגם של תוכנית "בירת העולם גרמאניה" ובמרכזה שער הניצחון המתכונן, 1939
המטס שהיווה חלק מהמצעד הצבאי של יום ההולדת להיטלר
יוהאן תומאס לונדבי

| --- | --- |

 לידה:  1 בספטמבר 1818 קלנבורג, דנמרק 
 פטירה:  26 באפריל 1848 (בגיל 29) Bedsted, דנמרק 
 מקום לימודים:  האקדמיה הדנית המלכותית לאמנויות יפות 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 הושפע על ידי:  כריסטיאן פרדריק הולם, יוהאן לודוויג לונד 
 יצירות ידועות:  A Danish Coast. View from Kitnæs on Roskilde Fjord. Zealand, Hankehøj, Zealand Landscape. View from Bjerresø Mark towards Vejrhøj and Dragsholm Manor, Kolås Wood, Vejrhøj 
 חתימה:   
 
יוהאן תומאס לונדבי (בדנית: Johan Thomas Lundbye;‏ 1 בספטמבר 1818 – 25 באפריל 1848) היה צייר וגרפיקאי דני, הידוע בציורי החיות והנוף שלו. הוא הפך לאחד מהציירים הרומנטיים הלאומיים של דורו ותיאר את הנוף של זילנד באופן קבוע.
ביוגרפיה

הוא נולד בקלונדבורג שבאי זילנד, דנמרק. הוא היה אחד מבניהם של יואכים תיאודור לונדבי (1778–1841) וקתרין בונבי (1792–1863). הוא הגיע ממשפחה של אנשי צבא והיה אחיהם של כריסטן קרל לונדבי (1812–1873) ועמנואל אנדריאס לונדבי (1814–1903) שניהם שימשו כקציני צבא דנים.
הוא היה חולה בילדותו ועבר עם משפחתו לקופנהגן. המשפחה הגיעה מאוחר יותר לפרדריקסונד. לאחר מות אביו חזר עם אמו לקלונדבורג. הוא למד באופן פרטי אצל צייר בעלי החיים כריסטיאן פרדריק הולם (1804–1846) ובגיל 14 נכנס לבית הספר לציור של יוהאן לודוויג לונד (1777–1867).
בשנת 1832, הוא הגיע לאקדמיה המלכותית הדנית לאמנות בקופנהגן, שם סיים בשנת 1842. הוא החל להציג בתערוכות בשנת 1835, ובשנת 1839 יצר את התמונה "תל קבורה עתיק" ואת הציור "נוף של פארק הצבאים עם אייל" שנרכש על ידי חברת אמנות משפיעה הקשורה להיסטוריון האמנות והמבקר נילס לוריטס הייכן (1798–1870).
בשנים הבאות הוא מיקד את ציורו בתיאור נופים: "נוף החוף על יד איזפיורד" הוצג בשנת 1843 ונרכש על ידי אוסף הציורים המלכותי, הגלריה הלאומית הדנית (מוזיאון סטטנס לאמנות). הוא אייר אגדות לילדים של המשורר הנס וילהלם קאלונד (1818–1885), ספר שירה לילדים צעירים שיצא לאור בשנת 1845.
הוא קיבל מענק נסיעות מהאקדמיה בשנת 1845, שחודש שנה לאחר מכן. ב-5 ביוני 1845 עזב את דנמרק ונסע דרך גרמניה לשווייץ (בזל, ז'נבה) לצרפת (מרסיי), ולאחר מכן לאיטליה, שם צייר את "שוורים בקמפיין ברומא", שהוצג בשנת 1847 ונרכש על ידי אוסף הציורים המלכותי.
הוא חזר לדנמרק ב-18 ביולי 1846 לאחר שנה וחצי. הוא הפתיע את מעגל החברים שלו והודיע שהוא מתגורר במדינה במשך שנה, וקנה חווה קטנה ליד הלסינגור.
אולם מלחמת שלזוויג הראשונה, הידועה בדנמרק בשם מלחמת שלוש השנים (Treårskrigen), פרצה ובאביב 1848 הוא התגייס לצבא כמו אמנים צעירים רבים אחרים.
הוא מת כעבור שמונה ימים, ב-26 באפריל 1848, בגיל 29. לא ברור אם הוא מת מירי מקרי, או שהאמן היה בדיכאון כרוני והתאבד.
הערות שוליים

↑  "Johan Thomas Lundbye", www.kulturarv.dk
↑  Carl Frederik Bricka, 452 (Dansk biografisk Lexikon / X. Bind. Laale - Løvenørn), runeberg.org (בדנית)
↑  "Christian Holm", www.kulturarv.dk
↑  En gravhøj fra oldtiden ved Raklev på Refsnæs B255 - Thorvaldsens Museum, www.thorvaldsensmuseum.dk
↑  Carl Frederik Bricka, 254 (Dansk biografisk Lexikon / VIII. Bind. Holst - Juul), runeberg.org (בדנית)
↑  Gilman, D. C.; Peck, H. T.; Colby, F. M., eds. (1905). "Kaalund, Hans Vilhelm" . New International Encyclopedia (1st ed.). New York: Dodd, Mead.
↑  Johan Thomas Lundbye, www.fredericiashistorie.dk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810618489005606  BNE: XX865548  BnF: cb12018875p (data)  GND: 119366614  ISNI: 0000 0001 1468 0981  KulturNav: cac57be7-44d1-4b89-8cd8-67aa460db6ac  LCCN: n91128235  MusicBrainz: a081f09b-ec2c-4772-a916-cf12febc288f  NTA: 07069379X  RKD: 51337  SUDOC: 034709797  ULAN: 500018502  VIAF: 14782072   WorldCat (עם VIAF): 14782072
יוסי אלקוני

יוסי אלקוני, 2004
יוסף (יוסי) אַלקוֹני (אולקיניצקי) (י' בטבת תרצ"ב, דצמבר 1931 – ה' בתשרי תשע"ג, 21 בספטמבר 2012) היה מו"ל ישראלי.