stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קורי הארט
קורות חיים

הארט נולד בקוויבק כצעיר מבין חמישה ילדים לאם ממשפחה יהודית ממוצא רומני. הוא גדל במונטריאול, ספרד ומקסיקו סיטי ועקב כך הוא דובר אנגלית, צרפתית וספרדית באופן שוטף. הוריו נפרדו כשהיה בן עשר והוא חזר למונטריאול ביחד עם אמו.
בשנת 1980 ייצג את קנדה בפסטיבל  הבינלאומי למוזיקה פופולרית ביפן. בשנת 1984 הוציא את אלבומו הראשון הנקרא "First Offense", ובשנת 1985 הוציא את אלבומו השני, אשר מכר מעל מיליון עותקים. שירו "Eurasian Eyes" נכלל בפסקול הסרט "תשעה וחצי שבועות של שכרון חושים (1986), והוא אף הקליט את שיר הנושא לסרט "השוטר מבוורלי הילס 2" (1987).
ב-1987 ביצע גרסת כיסוי לשיר Can't Help Falling in Love.
הוא נחשב כמועמד לתפקיד מרטי מק'פליי בסרט בחזרה לעתיד והמפיק סטיבן ספילברג שלח לו עותק של התסריט אך הוא סירב לכך על מנת להתרכז במוזיקה במקום במשחק.
בשנת 2017 שיחק בתפקיד עצמו בסדרת הטלוויזיה "איש העתיד" ברשת Hulu, בהפקת סת' רוגן ואוון גולדברג.
הארט היה מועמד מספר פעמים לפרס ג'ונו, בקטגוריות שונות.
הגביע הקזחי

| --- | --- |
 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1992
 ארגון מפעיל:  פדרציית הכדורגל של קזחסטן
 מספר מתמודדים:  15
 מדינות משתתפות:  קזחסטן קזחסטן
 יבשת:  אסיה
 זוכה:  טובול - זכייה שנייה (2023)
 הכי הרבה זכיות:  קאיראט אלמטי (9 זכיות)
 מפעל מקביל:  ליגת העל הקזחית
 
הגביע הקזחי הוא התחרות בשיטת גביע העיקרית בכדורגל הקזחי, הוא מנוהל על ידי פדרציית הכדורגל של קזחסטן.
הטורניר נוסד בשנת 1936 כתחרות למועדונים מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית והחל משנת 1992, לאחר הפיכת קזחסטן למדינה עצמאית, הוא מהווה תחרות לאומית.
שיאנית הזכיות בטורניר היא קאיראט אלמטי, שזכתה בו תשע פעמים (עדכני ל-2024).
היסטוריה

משחקי הגביע הלאומיים בכדורגל ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית, החלו למעשה מ-1936, עוד בתקופה שבה שלטה ברית המועצות בשטחה של קזחסטן, ובה השתתפו כלל מועדוני הכדורגל הקזחים. במהלך הכיבוש הסובייטי (1936–1991) שימש כטורניר מוקדמות לגביע הסובייטי.
ב-1991 עם התפרקותה של ברית המועצות, הוקמה מדינת קזחסטן והתחרות הראשונה תחת התאחדות הכדורגל הקזחית הייתה ב-1992.
משחקי הגמרים > גמרי הגביע הקזחי תחת הרפובליקה הסובייטית (1936 - 1991)

גביע זה לא מתועד ולא מוכר על ידי ההתאחדות הקזחית כיום.
קבוצות אשר זכו בדאבל (בליגת העל הקזחית הסובייטית) באותה העונה מסומנות בכתב מודגש.
משחקי הגמרים > גמר הגביע הקזחי (1992 ואילך)

קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה באליפות ליגת העל הקזחית באותה העונה והשלימה דאבל מקומי
| עונה | זוכה | תוצאה | סגנית | אצטדיון | קהל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1992 | קאיראט אלמטי | 5 - 1 | טראז | האצטדיון המרכזי, אלמטי | 1,000 |
| 1993 | דוסטייק* | 4 - 2 | טראז | האצטדיון המרכזי, אלמטי | 1,000 |
| 1994 | ווסטוק | 1 - 0 | אקטובה | האצטדיון המרכזי, אלמטי | 1,000 |
| 1995 | ספארטק סמיי | 1 - 0 | אורדבסי שימקנט | האצטדיון המרכזי, אלמטי | 1,000 |
| 1996/1997 | קאיראט אלמטי | 2 - 0 | ווסטוק | האצטדיון המרכזי, אלמטי | 2,500 |
| 1997/1998 | אירטיש | 2 - 1 | קייסר | האצטדיון המרכזי, אלמטי | 3,000 |
| 1998/1999 | קייסר | 1 - 1  (0-2 בפנדלים) | ווסטוק | האצטדיון המרכזי, אלמטי | 2,500 |
| 1999/2000 | קאיראט אלמטי | 5 - 0 | קיזילז'אר פטרופבלובסק | קז'ימוקן מנואטיפסוב, אסטנה | 7,500 |
| 2000/2001 | אסטנה (1964) | 1 - 1  (4-5 בפנדלים) | אירטיש | קז'ימוקן מנואטיפסוב, אסטנה | 10,000 |
| 2001 | קאיראט אלמטי | 3 - 1 | אסטנה (1964) | האצטדיון המרכזי, אלמטי | 10,000 |
| 2002 | אסטנה (1964) | 1 - 0 | אירטיש | האצטדיון המרכזי, אלמטי | 6,000 |
| 2003 | קאיראט אלמטי | 3 - 1 | טובול | האצטדיון המרכזי, אלמטי | 8,000 |
| 2004 | טראז | 1 - 0 | קאיראט אלמטי | האצטדיון המרכזי, אלמטי | 12,500 |
| 2005 | אסטנה (1964) | 2 - 1 | קאיראט אלמטי | האצטדיון המרכזי, אלמטי | 8,000 |
| 2006 | אלמה-אטה | 3 - 1 | אסטנה (1964) | האצטדיון המרכזי, אלמטי | 4,700 |
| 2007 | טובול | 3 - 0 | אורדבסי שימקנט | האצטדיון המרכזי, טראז | 12,000 |
| 2008 | אקטובה | 3 - 1 | אלמה-אטה | האצטדיון המרכזי, אלמטי | 7,000 |
| 2009 | אטיראו | 1 - 0 | שחטאר קאראגנדי | אסטנה ארנה, אסטנה | 20,000 |
| 2010 | אסטנה | 1 - 0 | שחטאר קאראגנדי | אסטנה ארנה, אסטנה | 20,000 |
| 2011 | אורדבסי שימקנט | 1 - 0 | טובול | האצטדיון המרכזי, אלמטי | 8,500 |
| 2012 | אסטנה | 2 - 0 | אירטיש | אסטנה ארנה, אסטנה | 11,500 |
| 2013 | שחטאר קאראגנדי | 1 - 0 | טראז | אסטנה ארנה, אסטנה | 24,500 |
| 2014 | קאיראט אלמטי | 4 - 1 | אקטובה | אסטנה ארנה, אסטנה | 10,000 |
| 2015 | קאיראט אלמטי | 2 - 1 | אסטנה | אסטנה ארנה, אסטנה | 29,000 |
| 2016 | אסטנה | 1 - 0 | קאיראט אלמטי | האצטדיון המרכזי, אלמטי | 10,000 |
| 2017 | קאיראט אלמטי | 1 - 0 | אטיראו | האצטדיון המרכזי, אקטובה | 10,400 |
| 2018 | קאיראט אלמטי | 1 - 0 | אטיראו | אסטנה ארנה, אסטנה | 4,500 |
| 2019 | קייסר | 2 - 1 | אטיראו | אסטנה ארנה, אסטנה | 4,500 |
2020 (בוטלה): –
| 2021 | קאיראט אלמטי | 3 – 3 (9–8 פ) | שחטיור קרגנדה | אסטנה ארנה, אסטנה | 4,000 |
| 2022 | אורדבסי שימקנט | 5 - 4 (בהארכה) | אקזאיק | אסטנה ארנה, אסטנה | 3,260 |
| 2023 | טובול | 1 - 0 | אורדבסי שימקנט | אסטנה ארנה, אסטנה | 11,024 |
2024: 

הערות:
מועדון דוסטייק התפרק.
זכיות וסגניות לפי קבוצות

| קבוצה | זכייה | סגנות | עונות זכייה | עונות סגנות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| קאיראט אלמטי | ‏10 | 2 | 1992, 1996/1997, 1999/2000, 2001, 2003, 2014, 2015, 2017, 2018, 2021 | 2004, 2005 |
| אסטנה (1964) | 3 | 2 | 2000/2001, 2002, 2005 | 2001, 2006 |
| אסטנה (כדורגל) | 3 | 1 | 2010, 2012, 2016 | 2015 |
| קייסר | ‏2 | ‏1 | 1998/1999, 2019 | 1997/1998 |
| אטיראו | 1 | 3 | 2009 | 2017, 2018, 2019 |
| אירטיש | 1 | 3 | 1997/1998 | 2000/2001, 2002, 2012 |
| טראז | 1 | 3 | 2004 | 1992, 1993, 2013 |
| ווסטוק | 1 | 2 | 1994 | 1996/1997, 1998/1999 |
| טובול | 1 | 2 | 2007 | 2003, 2011 |
| אקטובה | 1 | 2 | 2008 | 1994, 2014 |
| שחטאר קאראגנדי | 1 | 3 | 2013 | 2009, 2010, 2021 |
| אורדבסי שימקנט | 1 | 3 | 2011 | 1995, 2007, 2023 |
| דוסטייק | 1 | - | 1993 |  |
| ספארטק סמיי | 1 | - | 1995 |  |
| קיזילז'אר פטרופבלובסק | - | 1 |  | 1999/2000 |
ארכידוכסות אוסטריה

ארכידוכסות אוסטריה, הייתה אחת מהמדינות החשובות באימפריה הרומית הקדושה, ומרכז הכוח של בית הבסבורג, שהחל מהמאה ה-15 יצאו ממנו כל קיסרי האימפריה הרומית הקדושה.
היסטוריה > רקע (1278–1453)

בעקבות שקיעתה של שושלת באבנברג במאה ה-13 באה אוסטריה במהרה תחת שלטון אוטאקר השני, מלך בוהמיה. לאחר תבוסתו של אוטאקאר לרודולף מהבסבורג בקרב דורקונט נעשה רודולף לשליט אוסטריה, ושושלתו, שושלת הבסבורג, שלטה באוסטריה כ-640 שנה. סביב המאות ה-14 וה-15 הרחיבו ההבסבורגים את שטחיהם והחלו לצבור מחוזות בקרבת דוכסות אוסטריה, שהייתה דוכסות קטנה שחלשה לאורך הדנובה ועל שטיריה. בשנת 1335 השיגו (אלברכט השני) את קרניולה (דוכסות קראין) שבסלובניה ואת קרינתיה, ובשנת 1368 את טירול. מחוזות אלו הפכו לחלק מהירושה שקיבלו השליטים ההבסבורגים, ונקראו "טריטוריות הירושה".
בהיסטוריה של שתי המאות ה-14 וה-15 היו הרבה עליות ומורדות. בהסכם נוינברג שהתרחש ב-1379 תחת שלטונם של אלברכט השלישי ולאופולד השלישי פוצלה אוסטריה ביניהם, אלברכט החזיק באוסטריה עצמה, בעוד שלאופולד החזיק בטריטוריות הירושה. ב-1402 התרחש עוד פיצול, ארנסט הקשוח קיבל את שטיריה, קרינתיה וקרניולה, ופרידריך הרביעי את טירול ואת דרום מערב אוסטריה שהיה אוסף של טריטוריות הבסבורגיות. האיחוד מחדש בוצע על ידי פרידריך החמישי, דוכס אוסטריה (השלישי כקיסר האימפריה הרומית הקדושה) בנו של ארנסט הקשוח לאחר נפילת הטורים ההבסבורגיים אלברט והבכירים הטירולינים.
בשנת 1438 נבחר הדוכס אלברכט מאוסטריה ליורש של חמו, זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית לוקסמבורג. על אף שאלברכט מלך רק במשך שנה (כאלברכט השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה), מאז מלכותו כל קיסרי האימפריה הרומית הקדושה היו משושלת הבסבורג, מלבד חריגה אחת.
היסטוריה > שדרוג הדוכסות (1453–1526)

בשנת 1453 העלה פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את דוכסות אוסטריה למעמד של ארכידוכסות. ההבסבורגים החלו לרכוש שטחים רבים מחוץ לאדמות הירושה על ידי נישואים: בשנת 1477 מקסימיליאן, ארכידוכס אוסטריה בנו היחיד של הקיסר פרידריך השלישי נשא לאשה את מארי, היורשת של דוכסות בורגונדיה שבצרפת וכך השיג את רוב מדינות השפלה וחלקים מצרפת לטובת בית ההבסבורג; בנו שלו, פיליפ "היפה", נשא לאישה את הנסיכה חואנה ("המשוגעת"), יורשת אראגון וקסטיליה וכך השיג לטובת ההאבסבורגים את ספרד ונחלותיה האיטלקיות, אפריקאיות ונחלות העולם החדש; ונכדו, הקיסר קרל החמישי, בנו של פיליפ, שלט על שטח עצום שעליו לא מלך מעולם שום מלך אירופאי. טריטוריות הירושה של ההאבסבורגים נפרדו מן האימפריה האדירה בשנת 1556 כשהקיסר קרל החמישי עזב את השלטון לטובת אחיו הצעיר פרדיננד. פרדיננד נשא לאישה את אנה, נסיכת בוהמיה והונגריה, יורשת אחיה לאיוש השני, מלך הונגריה ובוהמיה וכך זכתה האימפריה גם בהן.
היסטוריה > הרפורמציה והתעצמותה של אוסטריה (1526–1714)

בשנת 1526, בעקבות קרב מוהאץ', שבו נהרג לאיוש השני, מלך הונגריה ובוהמיה וגיסו של פרדיננד הראשון, הרחיב פרדיננד את שטחיו לבוהמיה ולחלק ההונגרי שלא נכבש על ידי העות'מאנים. התפשטות הבסבורגית זו גרמה לעימותים תדירים עם הטורקים שאחד מהם הוא "המלחמה הארוכה" שנמשכה בין השנים 1606–1593.
אוסטריה ושאר שטחיה הושפעו במידה רבה מהרפורמציה הלותרנית, וזאת אף על פי שהשליטים ההבסבורגיים עצמם נשארו קתולים. קרל החמישי, שהיה קתולי אדוק, ניסה להניא את עמו מהרפורמציה ואף גינה את מרטין לותר אך לא הצליח במיוחד. בשלהי המאה ה-16 החלה ההתנגדות לרפורמציה להיות מורגשת, כשהארכידוכס פרדיננד, בעל החינוך הישועי פעל באופן נמרץ בדיכוי ה"כפירה" הרפורמציונית במחוזותיו, וכשנבחר ב-1619 לרשת את בן דודו מתיאס כקיסר האימפריה הרומית הקדושה ונודע כ"פרדיננד השני" הוא יצא בניסיון נמרץ לחידוש הקתוליות בתחומי שלטונו.
למרות ההשלכות השליליות על שליטת בית הבסבורג באימפריה של אמצע מלחמת שלושים השנים, מערכות המלחמה תרמו לחיזוק השליטה בטריטוריות הירושה. חידוש הקתוליות בהונגריה מעולם לא הצליח.
בתקופת השלטון הארוכה של פרדיננד הראשון (1657–1705) הגיע העימות האוסטרי – טורקי לשיאו. בעקבות ההגנה המוצלחת על וינה מפני הטורקים בקרב וינה כל הונגריה חזרה לשלטון אוסטרי מלא בהסכם קארלוביץ ב-1699. באותו הזמן, אוסטריה הייתה מעורבת בעוד עימות עם צרפת כשאוסטריה נלחמה בצרפתים במלחמה האנגלו הולנדית השלישית (1672-1679), במלחמת הברית הגדולה (1688-1697) ולבסוף במלחמת הירושה הספרדית (1701-1714), שבהן הצרפתים והאוסטרים (יחד עם בעלי הברית ההולנדים והבריטים) נלחמו על ירושת הטריטוריות העצומות של ההבסבורגים הספרדים. על אף שהצרפתים שמרו על השליטה על ספרד ומושבותיה עד לנכדו של לואי הארבעה עשר, לאוסטרים היה יתרון משמעותי בשלטון על מערב אירופה שכלל את ארצות השפלה הספרדיות לשעבר (שהיו כעת אוסטריות), את דוכסות מילאנו בצפון איטליה ואת נאפולי והאי סרדיניה בדרום איטליה.
היסטוריה > קרל השישי ומריה תרזה (1711–1780)

בחלקו השני של שלטון קרל השישי (1711–1740) ויתרה אוסטריה על הרבה מן השטחים העצומים שהיו לה, בעיקר בשל חששו של קרל מהידרדרות שושלת האבסבורג. קרל היה מוכן לוותר על סמכויות ועל שטחים בתמורה להכרה בסנקציה הפרגמטית של 1713, שנועדה להבטיח כי בתו, מריה תרזה, תירש את הכתר – דבר יוצא דופן לתקופתו, שכן שלטון נשים לא היה מקובל. דוגמה לכך היא מלחמת הירושה הפולנית, שבה העבירה אוסטריה את סיציליה ונאפולי לידי ספרד בתמורה לדוכסות פארמה הקטנה.
בשנות שלטונו האחרונות (1736–1739) ניהלה אוסטריה מלחמה כושלת מול טורקיה, שבסופה איבדה את בלגרד ואת אזורי הגבול הסמוכים.
לאחר מות קרל ב-1740, נחשפה במהרה חולשתה של יורשת העצר מריה תרזה. פרידריך השני, מלך פרוסיה, פלש לשלזיה בטענה כי אישה אינה ראויה לשלוט, ותבע את הירושה לעצמו. כוחות נוספים הצטרפו למאבק נגד אוסטריה: קרל השביעי מבוואריה טען לכתר בוהמיה וזכה לתמיכת צרפת, שחמדה את ארצות השפלה האוסטריות; ספרד וסרדיניה קיוו לזכות בשטחים באיטליה; וסקסוניה שאפה לרכוש טריטוריה שתחבר אותה לפולין. למרות הלחץ הרב, הצליחה אוסטריה לשמור על רוב נחלותיה, למעט שלזיה שנותרה בשליטת פרוסיה.
ב-1745, לאחר מות קרל השביעי, ירש את כתר האימפריה הרומית הקדושה פרנץ מלוריין, בעלה של מריה תרזה והדוכס הגדול של טוסקנה. אף שפרנץ החזיק רשמית בתואר קיסר, מריה תרזה היא שניהלה בפועל את ענייני הממלכה.
גם לאחר חתימת הסכם השלום בחוזה אקס-לה-שפל, נותרה מריה תרזה נחושה להשיב לידיה את שלזיה. הפתעה אסטרטגית הגיעה מכיוונה של צרפת, שב-1756 הפכה לבעלת בריתה של אוסטריה – שינוי שהוביל לפרוץ מלחמת שבע השנים. הברית המשולשת של צרפת, אוסטריה והאימפריה הרוסית נלחמה בפרוסיה, שזכתה בתמיכת בריטניה. למרות מאמציה של מריה תרזה, נשארה שלזיה בידי פרוסיה.
לאחר המלחמה, נמשכה הברית בין צרפת לאוסטריה, שהתבטאה גם בנישואי מארי אנטואנט ללואי השישה עשר ב-1770. במקביל, התחזקה הסכנה מצדם של פרידריך הגדול מפרוסיה ויקטרינה הגדולה מרוסיה. מלחמת רוסיה-טורקיה (1768–1774) עוררה משבר בפולין, כשאוסטריה ופרוסיה דרשו פיצוי על ההתפשטות הרוסית בבלקן. משבר זה הוביל לחלוקה הראשונה של פולין ב-1772, במסגרתה קיבלה מריה תרזה את גליציה.
בשנים שלאחר מכן השתפרו היחסים בין רוסיה לאוסטריה. במהלך מלחמת הירושה הבווארית (1778–1779), שפרצה בעקבות שקיעת שושלת בית ויטלסבאך, נמנעה רוסיה מתמיכה בבת בריתה בוואריה, על מנת להימנע מעימות עם אוסטריה. המלחמה הסתיימה כמעט ללא שפיכות דמים, עם תיווך רוסי-צרפתי בקונגרס טשן. לפי ההסכם, קיבלה אוסטריה מבוואריה את אזור אינפירטל (כיום באוסטריה עילית).
היסטוריה > שלטון יוזף השני ולאופולד השני (1780–1792)

בשנת 1780, עם מות מריה תרזה, ירש אותה בנה יוזף השני, שכבר נשא בתואר הקיסר מאז מות אביו פרנץ בשנת 1765. יוזף, שהיה נאמן לרפורמציה באופן מובהק, נחשב לאחת הדוגמאות הבולטות לאבסולוטיזם הנאור של המאה ה-18. הוא ניסה להשליט את סמכותו על הכנסייה הקתולית ועל אדמות האצולה, מה שעורר תחושת מרמור, במיוחד בהונגריה ובארצות השפלה האוסטריות.
משטרו של יוזף היה שאפתני אך לא ריאלי. הוא חתר לברית עם יקטרינה הגדולה, מה שהוביל בשנת 1787 למלחמה עם האימפריה העות'מאנית, אויבתה הגדולה של רוסיה. ביצועי אוסטריה במלחמה היו מאכזבים, והמחיר הכבד שהמלחמה גבתה עורר ביקורת כלפי הקיסר. לאחר מותו בשנת 1790, קרסו רבות מתוכניותיו עם פרוץ מרידות בארצות השפלה, בהונגריה ובבלקן.
האצולה, שהתנגדה ליוזף, קיבלה בברכה את אחיו לאופולד השני, שהחליפו בתפקיד. לאופולד, שכיהן קודם כארכידוכס טוסקנה, היה ריאל פוליטיקאי וידע לנווט במצבים מורכבים. הוא הביא לסיומם של המרידות בהונגריה ובארצות השפלה באמצעות הסכמים והבטיח שלום עם העות'מאנים. הוא גם השכיל לחדש בריתות עם פרוסיה ולייצב את הממלכה.
בזמן שלטונו, התפשטה המהפכה הצרפתית. אף שללאופולד הייתה זיקה לרעיונות הנאורות, הוא היה אחיה של מארי אנטואנט, מלכת צרפת, ומצא עצמו מעורב במחלוקות. בין היתר, ניסה ליישב את מעמדם של נסיכי אלזס, שם ניסתה ממשלת המהפכה הצרפתית להתנער מהסכמים שנחתמו בעבר. באוגוסט 1791 נחתמה הצהרת פילניץ (אנ') בין לאופולד, פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה, ופרידריך אוגוסט השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה. בהצהרה זו קראו לשליטי אירופה לעקוב מקרוב אחר הנעשה בצרפת. אף שהכוונה הייתה לעודד את לואי ה-16 מבלי לנקוט צעדים צבאיים, עוררה הצהרה זו תחושת עוינות בקרב המהפכנים. למרות ניסיונותיו של לאופולד להימנע מעימות צבאי, חודש לאחר מותו במרץ 1792, הכריזו הצרפתים מלחמה על בנו ויורשו חסר הניסיון, פרנץ השני.
ראו גם

ממלכת הבסבורג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4075601-4  VIAF: 239004298   WorldCat (עם VIAF): 239004298 
הקיסר מקסימיליאן הראשון כפי שצויר על ידי אלברכט דירר בשנת 1519
קרב וינה 1683
מריה תרזה כנערה צעירה ב-1727
יוזף השני (מימין) ואחיו יורשו לאופולד השני
הארכידוכס קרל, דוכס טשן, במהלך קרב אספרן אסלינג, שבו הביס את נפוליאון (מאי 21–22 1809)
מפה של אירופה ב-1811 לאחר כמה ניצחונות צרפתיים
מגדל מאירהוף

| --- | --- |
מגדל מאירהוף על רקע כיכר מאירהוף
מגדל מאירהוף על רקע כיכר מאירהוף
 מידע כללי
 סוג:  בניין משרדים, בניין מגורים 
 שימוש:  מגורים ושימוש מסחרי
 כתובת:  ככר מאירהוף
 מיקום:  חיפה
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1967
 תאריך פתיחה רשמי:  1967 
 אדריכל:  חנן מרטנס, אל מנספלד
 מידות
 גובה:  65 מטר
 קומות:  20
 
 קואורדינטות:  32°49′28″N 34°58′57″E﻿ / ﻿32.824555555556°N 34.982555555556°E﻿ / 32.824555555556; 34.982555555556
  (למפת חיפה מוגדלת) מגדל מאירהוף(למפת חיפה רגילה) מגדל מאירהוף(למפת הגליל המערבי רגילה) מגדל מאירהוף(למפת הגליל המערבי מוגדלת) מגדל מאירהוף
 
מגדל מאירהוף הוא רב-קומות המשמש למגורים ולמסחר והשוכן בקצה המערבי של כיכר מאירהוף בשכונת קריית אליעזר שבחיפה. כשהוקם בשנות ה-60, היה למבנה הגבוה בצפון ישראל ובחיפה במשך כעשור, ומהגבוהים בישראל.
המגדל תוכנן באמצע שנות השישים בשכונת קריית אליעזר בחיפה ליד אצטדיון קריית אליעזר, תחילה על ידי האדריכל חנן מרטנס שתכנן את מתווה הבניין, ולאחר מכן על ידי האדריכל אל מנספלד שתכנן את הבניין באופן מפורט. הבניין נבנה על ידי חברת רסקו והוא אוכלס בשנת 1967.
שתי הקומות הראשונות במגדל הן מסחריות ומעליהן 18 קומות המשמשות למגורים. כל הדירות בבניין בנות 4 חדרים, למעט דירות 5 חדרים (132 מ"ר) בשתי הקומות העליונות.
בצמוד לבניין נמצאת כיכר מאירהוף.
באזור המגדל שכונת קריית אליהו והמרכז הרפואי לין.
כיום, המגדל לא גבוה במיוחד ביחס למגדלים בחיפה אך הוא בלט מאוד בנוף השכונה הבנויה ברובה בנייני רכבות בני ארבע קומות. לאחר הריסתו של האצטדיון והעתקתו לדרום חיפה, נבנתה שכונת מגורים חדשה במקומו.
הערות שוליים

↑  מגדל מאירהוף היה הגבוה ביותר בחיפה עד לשנת 1978 שבו הסתיימה בנייתו של מגדל אשכול באוניברסיטת חיפה
↑  מיכאל יעקבסון,
סיבוב בשכונת קריית אליעזר, באתר חלון אחורי, 14 בספטמבר 2016
↑  יעל דראל‏, במקום אצטדיון קריית אליעזר: 400 דירות מחיר למשתכן, באתר וואלה, 18 באפריל 2016
↑  פעם היה שם אצטדיון: הבניינים של קריית אליעזר, באתר ONE‏, 25 באוקטובר 2016
אוטו האן

| --- | --- |

 לידה:  8 במרץ 1879 פרנקפורט, ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  28 ביולי 1968 (בגיל 89) גטינגן, סקסוניה התחתונה, גרמניה המערבית 
 ענף מדעי:  רדיוכימיה, כימיה גרעינית 
 מקום מגורים:  גרמניה
 מקום קבורה:  בית הקברות גטינגן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מרבורג (1901)  אוניברסיטת מינכן  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 מנחה לדוקטורט:  תאודור צינקה 
 מוסדות:  אוניברסיטת מקגיל (1905–1906)  אוניברסיטת קורנל (1933–1933)  יוניברסיטי קולג' לונדון (1904–1905)  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין (1907–1933)  אוניברסיטת פרידריך וילהלם  האוניברסיטה החופשית של ברלין 
 תלמידי דוקטורט:  וולטר זילמן-אגבארט, סלומון רוזנבלום, האנס-יואכין בורן, זיגפריד פלוגה, פריץ שטרסמן, אריסטיד פון גרוסה, קלרה ליבר, אבדול האפז, ניקולס ריל 
 פרסים והוקרה:  פרס אנריקו פרמי (1966)  מדליית ארנסט רויטר (1959)  פור לה מריט  מדליית הלמהולץ (1959)  הצלב הגדול דרגה ראשונה של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1959)  Pro Ecclesia et Pontifice  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  אזרח כבוד של פרנקפורט (1959)  קצין בלגיון הכבוד (1959)  מדליית וילהלם אקסנר (1958)  חבר זר של החברה המלכותית (9 במאי 1957)  קצין במסדר האימפריה הבריטית (1957)  פרס פאראדיי (1956)  אזרח כבוד של ברלין  מדליית הארנק (1954)  הצלב הגדול של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1954)  פרס פאראצלסוס (1953)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה (1952)  מדליית מקס פלאנק (1949)  מדליית קוטניוס (1944)  לוחית גתה של עיריית פרנקפורט (1944)  פרס נובל לכימיה (1944)  פרס פרזניוס (1919)  מדליית אמיל פישר (1919)  אביר מסדר הוהנצולן (1917)  מסדר אלברט (1917)  עיטור הכבוד הכללי (1916) 
 בן או בת זוג:  Edith Junghans 
 צאצאים:  Hanno Hahn 
 הערות:  בתחילת 1934 התפטר ממשרת ההוראה באוניברסיטת הומבולדט בברלין לאות מחאה על פיטוריהם של עמיתיו היהודיים, ובמיוחד של ליזה מייטנר.
 תרומות עיקריות
 חלוץ הרדיוכימיה ומגלה איזומריית הגרעין והביקוע הגרעיני של האורניום.
 חתימה:   
 
אוטו האן (בגרמנית: Otto Hahn;‏ 8 במרץ 1879 – 28 ביולי 1968) היה כימאי גרמני, חלוץ הרדיוכימיה ומגלה איזומריית הגרעין והביקוע הגרעיני של האורניום. על זה האחרון הוענק לו פרס נובל לכימיה בשנת 1944.
ילדותו

האן נולד בפרנקפורט כבנו הצעיר של יצרן הזכוכית היינריך האן ואשתו שרלוטה האן לבית גיזה. ביחד עם שלושת אחיו חווה ילדות מוגנת וחסרת אירועים מיוחדים. בגיל 15 לערך החל להראות עניין הולך וגובר בכימיה וערך כמה ניסויים כימיים פשוטים בחדר הכביסה בבית המשפחה. אביו, שבזכות חדשנותו, חריצותו וחסכנותו היה לאיש אמיד, ייעד את בנו אוטו למקצוע האדריכלות, משום שהיו בידיו אז נכסי מקרקעין רבים. עם זאת, השתכנע במהרה מכוונתו של אוטו האן לפצוח בקריירה של כימאי תעשייתי.
לימודים

עם השלמת תעודת הבגרות בבית הספר הריאלי בפרנקפורט החל האן בשנת 1897 בלימודי כימיה ומינרלוגיה באוניברסיטת מרבורג. כחוגי לימוד משניים בחר בפיזיקה ובפילוסופיה. את הסמסטר השלישי והרביעי ללימודים עשה אצל אדולף פון באייר באוניברסיטת מינכן. בשנת 1901, הוענק לו במרבורג תואר דוקטור בכימיה בציון "בהצטיינות יתרה" על חיבורו "על נגזרות ברום של איזואויגנול", נושא הלקוח מהכימיה האורגנית הקלאסית. לאחר שהשלים שירות צבאי בן שנה אחת, עבד במשך שנתיים כאסיסטנט של המנחה שלו לדוקטורט, תיאודור צינקה (Theodor Zincke), באוניברסיטת מרבורג.
קריירה מדעית > גילוי הביקוע הגרעיני

ביחד עם ליזה מייטנר והאסיסטנט שלו, פריץ שטרסמן, המשיך האן את עבודת המחקר של הפיזיקאי האיטלקי אנריקו פרמי, שהחל בשנת 1934 להפגיז אורניום בנייטרונים. עד לשנת 1938 סברו המדענים כי היסודות הכימיים שמספרם האטומי גבוה מ-92 (מספרו של האורניום), הם היסודות הטרנס-אורניים, נוצרים כתוצאה מהפגזת אטומי אורניום בנייטרונים (חריג יחיד הציבה הכימאית אידה נודאק, שחזתה את המהפכה המדעית של 1938–1939 כאשר פרסמה כבר בשנת 1934 את השערתה לפיה "ייתכן שבעת הפגזת יסודות כבדים בנייטרונים, יסודות אלו מתפרקים למספר רכיבים גדולים, שהם בוודאי איזוטופים של יסודות מוכרים, אבל לא שכנים (בטבלה המחזורית) של היסודות שהופגזו"). אלא שהשערה זו לא זכתה לתשומת לב מספקת. האפשרות כי גרעיני אטומים כבדים יתפרקו ליסודות קלים יותר נחשבה לתאוריה בלתי-קבילה לחלוטין.
ב-13 ביולי 1938 חצתה ליזה מייטנר את הגבול להולנד ומשם לשוודיה, משום שסיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית במרץ 1938 שלל ממנה את אזרחותה האוסטרית וכיהודייה הייתה נתונה בסכנה גדולה.
כאשר הפגיזו אוטו האן ופריץ שטרסמן בדצמבר 1938 דגימות של אורניום בנייטרונים חמים, בחפשם אחר יסודות טרנס-אורניים, מצאו עקבות של היסוד בריום. ההוכחה לכך נמצאה בעזרת מלח אורגני של בריום שאותו סיפק הכימאי היהודי וילהלם טראובה, שאת מעצרו, ומאוחר יותר את רציחתו, ניסה האן למנוע, ללא הצלחה.
בעקבות הניסוי המכריע ב-17 בדצמבר 1938 (שנודע כניסוי "שבירת רדיום-בריום-מזוטוריום") הכריע האן כי מתבצע "פירוק" של גרעין האורניום לגרעינים של יסודות ממשקל אטומי בינוני. זה היה איפוא גילויו של הביקוע הגרעיני. התוצאות של האן ושטרסמן פורסמו בינואר 1939 בכתב העת "Die Naturwissenschaften", ללא ידיעתה של מייטנר.
הממצאים היוו הוכחה מכרעת (באמצעות חישובי האנרגיה המשתחררת במהלך התגובה) לכך שהאורניום אכן מתפרק ליסודות קלים יותר. בפברואר 1939, לאחר שקיבלה מהאן דיווח כתוב על תוצאות ניסוייו, פרסמה מייטנר ביחד עם אחיינה אוטו פריש, שאף הוא היגר בינתיים לשוודיה, הסבר תאורטי פיזיקלי ראשון לביקוע הגרעיני בכתב העת האנגלי Nature, ובו טבע פריש את המינוח האנגלי "Nuclear fission", שהתקבל מאז כשמה של התופעה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הקדיש האן את עבודתו, ביחד עם עמיתיו, לחקר הביקוע של האורניום ובשנת 1945 פרסם רשימה של 25 יסודות וכמאה איזוטופים שנמצאה עדות להיווצרותם בביקוע.
אישיותו הנחרצת של האן איפשרה לו ולאשתו אדית, שהיו מלכתחילה ממתנגדי הנאציזם, לעמוד לעזרת חברים רבים במכון המחקר שהיו נתונים בסכנת גיוס לחזית או בסכנת גירוש. כבר בתחילת 1934 התפטר האן ממשרת ההוראה שלו באוניברסיטת הומבולדט בברלין לאות מחאה על פיטוריהם של עמיתיו היהודיים, ובמיוחד של ליזה מייטנר.
עם תום המלחמה בשנת 1945 נעצר האן בידי יחידה מיוחדת של בנות הברית, והוחזק ביחד עם תשעה פיזיקאים גרמנים אחרים (בהם מקס פון לאואה, ורנר הייזנברג וקרל פרידריך פון וייצזקר) ב-Farm Hall בקרבת קיימברידג' באנגליה, בחשד שעבדו על פרויקט גרעין נאצי. בהיותם במעצר שמעו המדענים הגרמנים על הטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי. רוחו של האן סערה בקרבו, משום שכמגלה הביקוע הגרעיני חש באחריות למוות ולסבל שהיו עתה מנת חלקם של מאות אלפי יפנים. בינואר 1946 הורשתה קבוצת הפיזיקאים לשוב לאדמת גרמניה.
פרס נובל לכימיה

בשנת 1945, בעודו מוחזק בחקירה באנגליה, הודיעה האקדמיה השוודית המלכותית למדעים על הענקת פרס נובל לכימיה לשנת 1944 להאן, "על גילוי הביקוע של גרעיני אטומים כבדים".
ועדת פרס נובל העניקה את הפרס להאן כזוכה בלעדי, מהלך שעורר ביקורת רבה, בעיקר על השמטתה של ליזה מייטנר. יש הרואים בהשמטתה מנימוקי הזכייה כהוכחה לשוביניזם ואנטישמיות איתן נאלצה להתמודד מייטנר.
ליזה מייטנר כתבה בנובמבר 1945 לחברתה, "האן הרוויח ביושר מלא את הזכות לפרס נובל לכימיה, אין בכך שום ספק. עם זאת אני סבורה כי (אוטו) פריש ואני תרמנו תרומה לא חסרת-ערך להבנת תהליך ביקוע האורניום - האן היה רחוק מלהבין מה מחולל את התהליך ואת העובדה שהוא קשור בשחרור אנרגיה רבה כל כך". את הפרס עצמו קיבל בטקס רק שנה מאוחר יותר, לאחר שהחשד לשיתוף הפעולה עם הנאצים הוסר ממנו והוא הורשה לחזור לגרמניה.
המאבק נגד נשק אטומי וניסויים בו

בשנים 1948 עד 1960 כיהן האן כנשיאו הראשון של מכון מקס פלאנק למדעים, שזה עתה הוקם. בזכות פועלו של האן והמוניטין המדעי הבינלאומי שלו, הצליח המכון להשיב לעצמו את היוקרה של קודמו, מכון הקייזר וילהלם.
כבר בסמוך לאחר מלחמת העולם השנייה יצא האן כנגד השימוש באנרגיה אטומית לצרכים צבאיים, וזאת תחת הרושם הקשה שהותירו בו הפצצות הערים הירושימה ונגסאקי בשלהי המלחמה. הוא ראה בשימוש שנעשה בתגליותיו המדעיות פשע של ממש. ביחד עם אחרים, היה בין יזמיה של הצהרת מיינאו משנת 1955, בה הזהירו זוכי פרס נובל רבים מפני הסכנה שבנשק הגרעיני והזהירו את מדינות העולם מפני השימוש באלימות כ"המשכה הישיר של המדיניות". בשנת 1957 היה גם בין מחבריה של הצהרת גטינגן שבה התנגדו הוא ועוד 17 מדעני אטום מערב-גרמניים להתחמשותה הגרעינית של ארצם. כעבור שנה חתם ביחד עם אלברט שווייצר על קריאתו של לינוס פאולינג לאומות המאוחדות "לחתימתו המיידית של הסכם בינלאומי להפסקה כלל-עולמית של הניסויים בנשק גרעיני". עד מותו המשיך להזהיר פעמים רבות מפני הסכנות שבמרוץ החימוש הגרעיני של המעצמות ומפני זיהומו הגרעיני של כדור הארץ. החל משנת 1957 הציעו ארגונים בינלאומיים רבים להעניק להאן את פרס נובל לשלום. לינוס פאולינג, חתן הפרס בשנת 1962, כינה את האן "אחת מדמויות המופת" שלו.