stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנחם מרון
ביוגרפיה > קריירה צבאית

מ-1947 ועד קום המדינה שימש כמפקד מקומי ב"הגנה", ועם הקמת צה"ל התגייס לשירות בו. במלחמת העצמאות שימש כמפקד מחלקה בגדוד השמיני בחטיבת הנגב. השתתף בכיבוש באר שבע, בכיבוש משלטי התמילה ואבו עגילה במסגרת במבצע חורב, ובכיבוש אילת במסגרת במבצע עובדה.
בשנים 1948–1983 מילא מספר רב של תפקידי פיקוד ומטה, בהם: סגן מפקד גדוד 82 במהלך מלחמת סיני, מפקד גדוד, מפקד קורס קציני השריון ומפקד קורס מפקדי פלוגות שריון. ב-1958 מונה לראש לשכת הרמטכ"ל, רב-אלוף חיים לסקוב. לאחר לימודי הנדסה בטכניון מונה ב-1964 לראש מחלקת תורת חש"ן במפקדת גייסות השריון. ב-1965 מונה למפקד חטיבת הראל. במלחמת ששת הימים קיבל מינוי חירום לקצין שריון ראשי. במלחמת ההתשה שימש סגן מפקד הכוחות המשוריינים בסיני, ראש מטה (רמ"ט) פיקוד הדרום ולאחר מכן שימש ראש פרויקט פיתוח טנק המרכבה.
ביולי 1973 מונה לראש מחלקת ההדרכה (מה"ד) במטכ"ל.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על אוגדה 440, אוגדה משימתית שהורכבה מכוחות מילואים שהוכפפו לה ומפקדתה התבססה על סגל המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ומחלקת ההדרכה. מפקדת האוגדה התמקמה בסיני עם פרוץ הקרבות על מנת להקים קו הגנה שני, "קו מצדה", ובהמשך התמקמה מול הארמייה השלישית של מצרים בגזרה הדרומית שלה. לאחר המלחמה פיקד על עוצבת המפץ, ומונה לברר את ההאשמות של שמואל גונן נגד אריאל שרון על אי מילוי פקודות, אולם לבקשת שמעון פרס ביטלו השניים את תלונותיהם והמינוי של מרון בוטל.
בפברואר 1974 מונה לעמוד בראש ועדת העיטורים של מלחמת יום הכיפורים. הוועדה העניקה למעלה מ־500 עיטורים וצל"שים. הוא דחה טענות שסיפור הגבורה של כוח צביקה לא היה אמיתי והתקעש שהעיטורים ניתנו כדין. בנוסף באותה עת עמד בראש צוות לסיכום והפקת לקחי המלחמה.
בסוף 1975 יצא ללימודי ביטחון לאומי בחוץ לארץ ונקבע שעם חזרתו יקים מחדש את המכללה לביטחון לאומי שתיפתח בשנת 1977, והוא יהיה למפקדה. בשנים 1980–1983 שימש בתפקיד נספח צה"ל בארצות הברית. ב-1983 פרש מהשירות הצבאי לאחר 35 שנים, בדרגת אלוף. במהלך שירותו עבר הכשרה צבאית משלימה בישראל, בצרפת ובאנגליה.
ביוגרפיה > קריירה אזרחית

במאי 1983 מונה מרון למנכ"ל משרד הביטחון וכיהן בתפקיד עד 1986. כמנכ"ל משרד הביטחון היה מעורב בפרשת איראן-קונטראס, ובדיונים על הגדלת הסיוע האמריקאי לישראל תמורת הפסקת פרויקט הלביא.
במאי 1986 מונה לחבר דירקטוריון הבנק הבינלאומי, ואחר כך לדירקטוריון פז חברת נפט כנציג קבוצה פולנית שביקשה לרכוש את השליטה בחברה.
הוא היה מנכ"ל חברת איפטיק מנדן בע"מ (חברת ייעוץ והשקעות) וכן ייעץ לחברות האמריקניות סלומון ברד'רס, מקדונל דאגלס, ונורם - גז טבעי. בנוסף היה דירקטור בחברות אלוטק, פולאר השקעות, מגל מערכות ביטחון, אורדן תעשיות, אינטרגאמא וקבוצת מכשירי תנועה.
מרון היה פעיל במפלגת העבודה, ותרם לה לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה. ב-29 באפריל 2004 חתם על מכתב תמיכה של בכירי מערכת הביטחון בתוכנית ההתנתקות, הקובעת שהתכנית חיונית לביטחון ישראל.
חיים אישיים

מרון היה נשוי לאידה, עד למותה בגיל 55 ולהם שני ילדים. מספר שנים לאחר מותה הכיר את בת זוגו השנייה, עדה צפריר. השניים עברו לגור יחד בגבעתיים בשנת 1989 וחיו יחד עד פטירתו ב-28 באוגוסט 2017 בגיל 89. מרון הותיר אחריו חמישה ילדים, שניים מנישואיו הראשונים ושלושה מנישואיו השניים. בתו זהר מנהלת את מסעדת קלארו בתל אביב יחד עם השף רן שמואלי.
הערות שוליים

↑  תא"ל מנחם מרון ראש מה"ד ואלוף, דבר, 15 ביולי 1973
↑  איתן הבר וזאב שיף, דני אשר – עורך משנה, לקסיקון מלחמת יום הכיפורים, הוצאת זמורה ביתן, 2003
↑  אריה בראון, משה דיין במלחמת יום הכיפורים, הוצאת עידנים, 1992, עמ' 142
↑  יעקב ארז, שרון וגונן ביטלו התלונות ההדדיות, מעריב, 4 ביולי 1974
↑   עופר אדרת, ראש ועדת העיטורים במלחמת כיפור: סיפור הגבורה של "כוח צביקה" - אמיתי, באתר הארץ, 29 באוקטובר 2016
↑  צה"ל עושה סיכום ראשוני של לקחי המלחמה, על המשמר, 7 בפברואר 1974
↑  צה"ל יקים מחדש המכללה לבטחון, דבר, 8 בדצמבר 1975
↑  אמיר אורן, גילויים חדשים משנות ה-80: צה"ל, נשק שלל והמחתרת בניקרגואה, באתר הארץ, 18 בנובמבר 2010
↑  חיים רביה, ישראל רוצה 2.4 מיליארד ארה״ב רוצה לתת רק 1.9, חדשות, 19 ביולי 1985
רוני דניאל,  גיא בכור, פאר לי שחר, ישראל מכינה רשימת בקשות לו״נברגר, חדשות, 15 באוקטובר 1984
זקהיים: קחו יותר אף־16 ותוותרו על הלביא, חדשות, 5 בינואר 1987
↑  אלעזר לוין, 250 דולר לחודש לדירקטורים בבינלאומי, חדשות, 21 במאי 1986
↑  יגאל לביב, חילופי המנכ״לים ב־פז נעשו ללא ידיעת הקבוצה הפולנית, חדשות, 30 במאי 1993
↑  אבי שאולי, ‏פולאר: עובדיה ורויכמן מציעים הסדר חוב "עוקף זיל פלדמן", באתר גלובס, 27 בדצמבר 2012
↑  יואל מרקוס, זה הזמן לטלטלה, באתר הארץ, 31 בינואר 2007
↑  צבי זרחיה, גד פרופר, משה גביש, שלמה דברת ומיכאל  פדרמן - בין התורמים למפלגת העבודה, באתר הארץ, 18 בינואר 2003
צבי לביא, ‏מבקר המדינה: עוד 152.4 אלף שקלים נתרמו השבוע למפלגות עבור מסע הבחירות לכנסת ה-16, באתר גלובס, 17 בינואר 2003
↑  אטילה שומפלבי, בתגובה למכתב הרבנים: "מכתב אלופים" בעד התנתקות, באתר ynet, 29 באפריל 2004
מרליס בהרנס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1939 (בת 85 בערך) מינכן, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 פרופיל ב-IMDb
 
מרליס בהרנס (בגרמנית: Marlies Behrens; נולדה בשנת 1939) היא שחקנית ודוגמנית עבר גרמנייה; "מיס גרמניה" לשנת 1958.
ביוגרפיה

בהרנס נולדה במינכן בשנת 1939. בצעירותה, עבדה תקופה מסוימת כמזכירה בבית מלון, ב-1958 בהיותה בת תשע עשרה נבחרה למיס גרמניה.
בתחרות מיס תבל 1958 שנערכה בקליפורניה הייתה בין שש עשרה המועמדות שעלו לשלב חצי הגמר.
בשנת 1959 שיחקה בסרט השוודי "Med fara för livet" בתו של פרופסור הנחטפת על ידי סוכן זר, באותה שנה גם שיחקה בסרט המוזיקלי "Freddy unter fremden Sternen".
ב-1961 שיחקה בסרט המפלצות "Reptilicus" שהיווה קופרודוקציה דנית-אמריקאית, באותה שנה הופיעה גם בסרט "Der Hochtourist" ובגרסה הקולנועית המחודשת למחזה "רוברט וברטרם".
בשנת 1963 הופיעה בסרט הטלוויזיה "Tony Ski Heil!".
הערות שוליים

↑  Behrens, Marlies, Markus Brandes Autographs (באנגלית) (ארכיון)
↑  Historic Images, 1961 Press Photo Wily Millowitsch Marlies Behrens Star Hochtourist, Historic Images (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007427545705171  GND: 139672818  ISNI: 0000 0000 7888 5428  LCCN: no2007057353  VIAF: 102533292   WorldCat (עם VIAF): 102533292
מרכוס ריינר

| --- | --- |

 לידה:  5 בינואר 1886 צ'רנוביץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  25 באפריל 1976 (בגיל 90)
 ענף מדעי:  ראולוגיה
 מקום מגורים:  האימפריה האוסטרו-הונגרית, רומניה, ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הטכנית של וינה 
 מוסדות:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 פרסים והוקרה:  חתן פרס ישראל למדעים מדויקים
 תרומות עיקריות
 ממניחי היסודות לחקר הראולוגיה
 
מרכוס רַיינֶר (Reiner;‏ 5 בינואר 1886 – 25 באפריל 1976) הוא ממניחי היסודות לחקר הראולוגיה וחתן פרס ישראל למדעים מדויקים.
ביוגרפיה

ריינר נולד בצ'רנוביץ בירת בוקובינה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1886.
משנת 1903 ועד 1909 למד הנדסה אזרחית באקדמיה הטכנולוגית של וינה (Technische Universität Wien), וקיבל תואר דוקטור. לאחר מכן עבד כמהנדס רכבות עבור ממשלת אוסטריה, ולאחר מלחמת העולם הראשונה עבור ממשלת רומניה.
במקביל פעל בתנועה הציונית: היה חבר בוועד הפועל של ההסתדרות הציונית בבוקובינה, ציר בקונגרס הציוני ה-12 (קרלסבד, 1921) והיה מייסד קרן היסוד בבוקובינה. פרסם מאמרים בנושאים ציוניים בירחון היהודי-גרמני Der Jude ("דער יודע", 'היהודי') בעריכת מרטין בובר ובעיתונות היומית בגרמנית.
בשנת 1922 עלה לארץ ישראל, והיה ממייסדי קיבוץ חפציבה שבגבול עמק יזרעאל ועמק בית שאן. כמו כן היה חבר הוועד של "סולל בונה", חבר ב"ברית שלום" וב"איחוד". במאורעות תרפ"ט (1929) שירת כשוטר מיוחד.
בארץ ישראל עבד בשנים 1923–1947 כמהנדס במחלקת העבודות הציבוריות של ממשלת המנדט. מ-1947 עד 1949 עבד כיועץ מדעי של בסיס מכון התקנים הארצישראלי. לאחר קום המדינה, ב-1949, היה ריינר לפרופסור בטכניון. במהלך חייו, פרסם ריינר כ-100 מאמרים מדעיים.
בשנת 1923 נישא למרגלית לבית אוברניק, וממנה נולדו לו בן, אפרים ובת חנה. בשנת 1929 נישא בשנית, לרבקה לבית שנפלד, ולזוג נולדו שתי בנות, דורית ושלומית. מרכוס ריינר נפטר בשנת 1976 ונקבר בקיבוץ להב .
מחקר

תחום הראולוגיה עוסק בחקר מבנה החומר והתנהגותו במצב שבו פועלים עליו כוחות הגורמים לעיוותו או לזרימתו (ראו הנדסת אווירונאוטיקה). המונח "ראולוגיה" עצמו נטבע על ידי ריינר ויוג'ין בינגהאם שהיו מראשוני החוקרים בתחום.
תרומות נוספות של ריינר הן משוואות החומר משוואת בקינגהאם-ריינר ומשוואת ריינר-ריבלין, כמו גם אפקט הקומקום (להסברת בריחת נוזלים בעת העברת נוזל מכלי אחד למשנהו) ומספר דבורה (מדד של גודל חסר ממד לתיאור מצב הנזילות של חומר).
בשנת 1958 הוענק לריינר פרס ישראל למדעים מדויקים.
ספריו

מבוא לתורת החוזק / מאת מ' ריינר; עריכה עברית והשלמות על ידי ע' בן-צבי, חיפה: אגודת הסטודנטים של הטכניון העברי, תשי"ג.
לקריאה נוספת

שמואל סמבורסקי, לזכרו של מרכוס ריינר, מאבות הריאולוגיה, מדע: עיתון מדעי לכל, כ"ט, 1986, עמ' 300.
D. Abir (ed) (1975) Contributions to Mechanics: Markus Reiner Eightieth Anniversary Volume: Oxford, Pergamon Press
G. W. Scott Blair & M. Reiner (1957) Agricultural Rheology (Routledge & Kegan Paul, London)
M. Reiner (1960) Deformation, strain and flow: an elementary introduction to rheology: London, H. K. Lewis
M. Reiner (1964) Physics Today volume 17 no 1 page 62 The Deborah Number
M. Reiner (1971) Advanced Rheology: London, H. K. Lewis
M. Reiner (1975) Selected Papers on Rheology: Amsterdam, Elsevier
הערות שוליים

↑  רשימת זוכי פרס ישראל לשנת תשי"ח.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277164405171  PLWABN: 9810593388805606  BIBSYS: 90140496  BnF: cb15126654g (data)  CiNii: DA01952055  GND: 1181717191  ISNI: 0000 0001 0919 2844  LCCN: n50050953  NDL: 00525475  NLA: 35447405  NLG: 245306  NTA: 081429371  RERO: 02-A003735531  SELIBR: 375310  SNAC: w6mk98zj  SUDOC: 060360798  Trove: 956076  VIAF: 79209467   WorldCat (עם VIAF): 79209467
משה ברקת (דירקטור)

| --- | --- |

משה ברקת, ספטמבר, 2022
 לידה:  6 באוגוסט 1965 (בן 59)
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  תואר ראשון בחשבונאות וחקר ביצועים, תואר שני במנהל עסקים בהתמחויות מימון וביטוח ותואר דוקטור למנהל עסקים
 תפקיד:  הממונה על שוק ההון  יו"ר הפניקס אחזקות והפניקס חברה לביטוח  דירקטור בחברות דלק, דלק אנרגיה ואלעד אירופה  מנהל מחלקת תאגידים וחשבונאי ראשי ברשות ניירות ערך
 
משה בָּרֶקֶת (נולד ב-6 באוגוסט 1965) הוא רואה חשבון ומנהל ישראלי, כיהן כממונה על רשות שוק ההון ביטוח וחיסכון במשרד האוצר בשנים 2018–2022. קודם לכן כיהן כדירקטור וכיו"ר הדירקטוריון בחברות אחדות.
ביוגרפיה

ברקת (בן לולו במקור) הוא בעל תואר ראשון בחשבונאות וחקר ביצועים, תואר שני במנהל עסקים בהתמחויות מימון וביטוח, שניהם מאוניברסיטת תל אביב, תואר שני נוסף במנהל עסקים ובריאות הציבור ותואר דוקטור למנהל עסקים מאוניברסיטת קולומביה. הוא רואה חשבון מוסמך.
בשנים 1988–1996 עבד במחלקת הפיקוח על הבנקים בבנק ישראל, והיה חבר בצוות האחראי על נושאי דיווח חשבונאי וביקורת דו"חות כספיים של בנקים. בשנת 1996 יצא לאור הספר "היבטים כלכליים, חשבונאיים ומשפטיים בחבויות סביבתיות" מאת משה ברקת, יצחק סוארי ונחום שויצקי. בשנת 1999 יצא לאור הספר "היבטים בחלוקת דיבידנד: לאור חוק החברות החדש" מאת יצחק סוארי, משה ברקת ודן גבעולי.
בשנים 2001–2006 שימש מרצה לחשבונאות בבית הספר לעסקים על שם פיוקווא של אוניברסיטת דיוק.
בשנים 2006–2010 כיהן כמנהל מחלקת תאגידים וכחשבונאי ראשי ברשות ניירות ערך. בין המהלכים שהוביל: המעבר לתקינה חשבונאית בינלאומית (IFRS), יישום המלצות ועדת גושן בתחום הממשל התאגידי, התמודדות עם המשבר הכלכלי העולמי (2008) של שנת 2008, בין השאר בדרישה לפרסום דו"ח תזרים מזומנים חזוי על ידי מנפיקי איגרות חוב וביצירת מתווה להסדרי חוב בשוק איגרות החוב.
שימש כיו"ר הדירקטוריון בחברות הפניקס אחזקות והחברה הבת שלה הפניקס חברה לביטוח וכדירקטור בחברות דלק, דלק רכב, דלק אנרגיה ואלעד אירופה שבשליטת יצחק תשובה. לאחר מכן היה יועץ לחברות שונות, בהן כלל ביטוח, אלבר ובנק ההשקעות ג'פריס (אנ').
באוקטובר 2018 בחר בו שר האוצר, משה כחלון, לממונה על רשות שוק ההון ביטוח וחיסכון, והוא נכנס לתפקיד זה ב-1 בנובמבר 2018. 
ב־2 באוגוסט 2022 הודיע על כוונתו להתפטר מתפקידו בתוך חודשיים, כשנה לפני סוף כהונתו.
הערות שוליים

↑  איתמר לוין, ‏ד"ר משה ברקת מונה למנהל מחלקת התאגידים ברשות ני"ע, באתר גלובס, 6 בנובמבר 2005
↑  הדס מגן, ‏מנהל מחלקת תאגידים ברשות ני"ע, משה ברקת, פורש מתפקידו, באתר גלובס, 1 בדצמבר 2009
↑  רון שטיין, ‏ברקת: "פרישתי אינה שייכת לאישור השכר של אייל לפידות", באתר גלובס, 29 במאי 2014
↑  רון שטיין, ‏הסדר ניגוד העניינים של משה ברקת נחשף: לא יעסוק בענייני כלל ביטוח (לזמן קצר), קרסו, אלבר וג’פריס, באתר גלובס, 31 באוקטובר 2018
↑  עמירם ברקת, רון שטיין, ‏שר האוצר בחר במשה ברקת לממונה על שוק ההון: "יתרון מובהק ביכולת להוביל תהליכים", באתר גלובס, 8 באוקטובר 2018
↑  גד ליאור, הממונה על שוק ההון במשרד האוצר משה ברקת התפטר מתפקידו, באתר ynet, 2 באוגוסט 2022
 אסא ששון, שנה לפני תום הקדנציה: הממונה על שוק ההון, משה ברקת, התפטר, באתר TheMarker‏, 2 באוגוסט 2022
מעוטרי מדליית הכבוד של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה

חמישה חיילים של הדיוויזיה השלישית מקבלים את מדליית הכבוד, נירנברג, גרמניה, אפריל 1945. ראשון משמאל: סגן אלוף קית' וייר
במלחמת העולם השנייה ובעקבותיה עוטרו 472 מחיילי ארצות הברית במדליית הכבוד - העיטור הצבאי הגבוה ביותר של המדינה. המעוטרים, כולם גברים, שירתו בצבא, בצי, בחיל הנחתים, בחילות האוויר ובמשמר החופים. 269 מהם (57% מהמעוטרים) נהרגו בקרב במהלך מעשה הגבורה שלהם או מאוחר יותר.
המדליות הראשונות הוענקו בעקבות פעולות במהלך ההתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, אשר בעקבותיה הצטרפה ארצות הברית למלחמה. הקרב האחרון שבעקבותיו הוענקה המדליה התחולל באי לוזון שבפיליפינים ב-29 ביולי 1945, כשבועיים לפני כניעת יפן. חלק מהמדליות הוענקו בעיצומה של המלחמה, חלקן לאחריה, ומספר קטן של מדליות הוענק למעוטרים שנים רבות לאחר סיומה.
מקבלי המדליות

מרבית המדליות - 294 - הוענקו לחיילי צבא ארצות הברית. 81 מדליות הוענקו לחיילי חיל הנחתים, 57 הוענקו לחיילי הצי ו-38 לחיילי חילות האוויר. מדליה אחת הוענקה לחייל משמר החופים.
301 מהמעוטרים נשאו דרגות חוגר במהלך האירועים שהביאו להענקת המדליה להם. 171 נשאו דרגות קצונה, מהם שבעה גנרלים ושלושה אדמירלים.
מספר שווה בקירוב של מדליות הוענקו בעקבות קרבות שהתחוללו בזירה האירופית (לרבות איטליה) ובזירת האוקיינוס השקט (241 ו-234, בהתאמה). שבע מדליות הוענקו לחיילים בעקבות הקרבות בצפון אפריקה.
כמעט כל המעוטרים בעקבות המלחמה היו גברים לבנים. חייל אחד בלבד ממוצא אסייתי (יפני) עוטר במדליה ב-1946. המדליה לא הוענקה כלל לחיילים ממוצא אפריקאי. כפי שהתברר לימים נוצרה מציאות זו בעקבות אפליה גזעית בשיקולי הענקת המדליה.
ב-1993 יזם הקונגרס של ארצות הברית בדיקה ביחס לאפשרות שהיה מקום להעניק את מדליית הכבוד לחיילים אפריקאים אמריקאים במלחמת העולם השנייה. בעקבות עבודתו של צוות בדיקה הוענקה המדליה ב-1997 לשבעה חיילים ממוצא זה. בשנת 1996 הוחלט על עריכת בדיקה זהה ביחס לחיילים ממוצא אסייתי. זו הביאה בסופו של דבר לשדרוג עיטור צלב השירות המצוין (השני בחשיבותו בארצות הברית) שניתן ל-22 חיילים ממוצא זה למדליית הכבוד. היא הוענקה להם בשנת 2000. רוב 22 המעוטרים נהרגו בקרב, ומקצתם מתו מוות טבעי לפני הענקת המדליות.
שלושה חיילים יהודים קיבלו את מדליית הכבוד במלחמה ובעקבותיה.
קרבות שבעקבותיהם הוענקו מדליות רבות

קרב איוו ג'ימה, 1945 - 27 מדליות
קרב אוקינאווה, 1945 - 23 מדליות
ההתקפה על פרל הארבור, 1941 - 14 מדליות
המערכה בנורמנדי, 1944 - 14 מדליות
קרב גוודלקנל, 1942-‏1943 - 11 מדליות
קרב סאיפאן, 1944 - שבע מדליות
ההפצצה על פלוישט שברומניה, אוגוסט 1943 (אנ') - חמש מדליות
קרב טאראווה, 1943 - ארבע מדליות.
מעוטרים מפורסמים במדליה

גנרל דאגלס מקארתור
מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט, אלוף-משנה דייוויד שופ (אנ') וסרן לואיס וילסון (אנ') - מונו לימים למפקדי חיל הנחתים
אלוף-משנה ג'יימס דוליטל
סגן אלוף קית' וייר (אנ') - פיקד במלחמת וייטנאם על הדיוויזיה ה-1 ונהרג בקרב
סגן משנה דניאל אינווי, לימים סנאטור.
(דרגות המעוטרים שצוינו הן הדרגות שנשאו בעת האירוע שהביא להענקת המדליה).
הערות שוליים

↑  מדליות על לחימה בזירת איטליה הוענקו ל-68 חיילים.
מתודולוגיות היסטוריות

פסל המתאר את תוקידידס המכונה "אבי ההיסטוריה המדעית"
מתודולוגיות היסטוריות הן אוסף של טכניקות והנחיות שבהן משתמשים היסטוריונים כדי לחקור ולכתוב היסטוריות על אירועי העבר. המתודולוגיה כוללת שימוש במקורות משניים וראשוניים וכן בראיות חומריות, כגון אלו המתקבלות מארכאולוגיה, כדי לבנות תמונה מדויקת ואמינה של העבר.
ביקורת מקורות

אחת הטכניקות המרכזיות במתודולוגיה ההיסטורית היא ביקורת מקורות, שהיא התהליך שבו ההיסטוריון מעריך את איכותם של מקורות המידע, כולל תקפותם, אמינותם ורלוונטיותם לנושא הנחקר. תהליך זה כולל חלוקה למספר היבטים, כגון מתי ואיפה נוצר המקור, מי יצר אותו, מאיזה חומר קודם נוצר, ובאיזו צורה מקורית הוא נוצר.
ביקורת מקורות > עקרונות יסוד להערכת אמינות מקורות

היסטוריונים מסתמכים על מספר עקרונות יסוד להערכת אמינותם של מקורות:
קירבה לאירוע: ככל שהמקור קרוב יותר בזמן ובמקום לאירוע שעליו הוא מדווח, כך ניתן לסמוך עליו יותר.
עדות ישירה מול שמועה: עדות ישירה של עד ראייה אמינה יותר מאשר עדות שמועה.
מקורות בלתי תלויים: אם מספר מקורות בלתי תלויים מדווחים על אותו נושא, האמינות של הדיווח מתחזקת.
נטיות של המקור: יש לבחון את הנטיות של המקור ולוודא אם יש לו מוטיבציה כלשהי להטות את הדיווח.
ביקורת מקורות > עקרונות יסוד להערכת אמינות מקורות > קריטריונים לאותנטיות

כאשר היסטוריונים נדרשים להחליט אם מקור מסוים הוא אמיתי או מזויף, הם משתמשים בקריטריונים חיצוניים ופנימיים. קריטריונים חיצוניים מתייחסים לשאלות כמו האם המחבר כתב את המקור בעצמו, האם מקורות אחרים מייחסים את המחבר למקור, והסכמה בין עותקים עצמאיים של תוכן המקור. קריטריונים פנימיים כוללים פורמליות, סגנון ושפה של המחבר, חוסר עקביות בזמן או כרונולוגיה, ותוספות או השמטות בטקסט.
ביקורת מקורות > עדות ראייה ועדות עקיפה

עדות ראייה נחשבת לאמינה יותר מעדות עקיפה, אך יש לבדוק את הכשירות של העד לדווח על מה שראה, ואת הכוונה שלו בעת הדיווח. כאשר משתמשים בעדות עקיפה, היסטוריונים צריכים לוודא שהעדות נשענת על עדות ראשונית אמינה ולבחון את דיוק הדיווח.
ביקורת מקורות > מקורות אנונימיים

אף על פי שמקורות אנונימיים עשויים להיות בעייתיים, היסטוריונים יכולים להשתמש בהם כדי לקבוע עובדות היסטוריות, בתנאי שהמקור עובר את הבדיקות המתאימות לאמינות.
הערות שוליים

↑  Gilbert J. Garraghan and Jean Delanglez A Guide to Historical Method p. 168, 1946
↑  Thurén, Torsten. (1997). Källkritik. Stockholm: Almqvist & Wiksell.
↑  Gilbert J. Garraghan and Jean Delanglez A Guide to Historical Method p. 174, "Criteria of Authenticity" 1946
↑  A Guide to Historical Method, p. 25-26, 1974
↑  Gilbert J. Garraghan and Jean Delanglez A Guide to Historical Method p. 177-184, 1946
↑  A Guide to Historical Method, pp. 157–158, 1974
↑  Understanding History, 165-66
↑  Gottschalk,A Guide to Historical Method, 169, 1950)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562978305171  LCCN: sh85061218
מסבנת אל–פאר

| --- | --- |

אולמות בית הבד ואבן ה"ים"
 מידע כללי
 סוג:  מטחנה 
 מיקום:  לוד 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°57′16″N 34°54′01″E﻿ / ﻿31.95444444°N 34.90027778°E﻿ / 31.95444444; 34.90027778
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) מסבנת אל–פאר(למפת גוש דן רגילה) מסבנת אל–פאר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מסבנת אל–פאר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מסבנת אל–פאר  he מסבנת אל–פארhe מסבנת אל–פארמפת  __ לוד (in English: Ludd) [‌השפלה וסביבותיה‌]מצפון וממערב: __ מועצה אזורית שדות דן (in English: Sdot Dan Regional Council) ממזרח: __ מועצה אזורית חבל מודיעין (in English: Hevel Modi'in Regional Council) מדרום: __ רמלה (in English: Ramla) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אולמות בית הבד ואבן ה"מֶמֶל"
מסבנת אל–פאר הוא מבנה בית בד ומסבנה (מפעל לייצור סבון) השוכן בעיר העתיקה בלוד, מצפון למסגד אל-עומרי ולכנסיית גאורגיוס הקדוש קוטל הדרקון. המבנה הוקם  בתקופה העות'מאנית, ונעשה בו שימוש גם בימי המנדט הבריטי.
היסטוריה

הקמת מבנה המסבנה החלה בשלהי המאה ה-17, והיא נבנתה בשלבים שונים ובתקופות שונות.  בעל המסבנה היה מחמוד חאפז אל פאר (מכאן שמה). סביב לוד ורמלה, ובכפרים הערביים הסמוכים לערים אלו, היו כרמי זיתים רבים, ולפיכך  ברמלה  ובלוד נמצאו בתי בד רבים. כמו כן שימשה פסולת בתי הבד לתעשיית הסבון. על תעשיית הסבון בעיר לוד העיד הנוסע ויקטור גרן בספרו "תיאור ארץ ישראל". גרן ,שביקר 8 פעמים בארץ, בין השנים 1852 ועד 1888, תיאר את העיר לוד ומצא בה כמאה עובדים שעסקו בייצור סבון[דרוש מקור].
במחצית שנות ה-30  של המאה ה-20 בוצעו במבנה שינויים ארכיטקטוניים, וכן הותקנו בו מנוע ומערכת תמסורת שחוברה אל כל יחידות היצור והפעילה אותן בו זמנית.
בשנת  2013, בוצעו פעולות אינטנסיביות של שימור ושחזור חלקי במבנה במסגרת מיזם בראשית.
המבנה

במבנה שלושה אגפים, כל אגף שימש כמפעל שבו ייצרו שמן ומוצרים הנגזרים ממנו.
באגף המערבי - נמצא בית בד לעצירת שמן זית.
האגף המרכזי - שימש כמפעל לייצור שמן שומשום וטחינה.
באגף המזרחי - הייתה מסבנה שבה ייצרו סבון משמן זית.
הערות שוליים

↑  לוד העתיקה. שימור חאן אל חילו. ומסבנת אל פאר, דוח ביצוע על ידי אדריכל גיורא סולר. מרץ 2013
מתחתנים עם ההורים

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  The In-Laws 
 בימוי:  אנדרו פלמינג 
 הופק בידי:  אנדרי ברגמן   ביל גרבר   אליה סמחה   ביל טודמן הבן   ג'ואל סימון
 תסריט:  אנדרו פלמינג   נאט מולדין
 שחקנים ראשיים:  מייקל דאגלס   אלברט ברוקס   קנדיס ברגן   ראיין ריינולדס   רובין טאני
 מוזיקה:  קלאוס באדלט 
 צילום:  אלכסנדר גרוזינסקי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Franchise Pictures 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  11 יולי 2003
 משך הקרנה:  93 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט קומדיה, קומדיה רומנטית 
 הכנסות באתר מוג'ו:   inlaws
 דף הסרט ב־IMDb
 
מתחתנים עם ההורים (במקור: The In-Laws, מאנגלית: המחותנים) הוא סרט קולנוע אמריקני משנת 2003, מסוגת קומדיית פעולה. הסרט בוים בידי אנדרו פלמינג, ומככבים בו מייקל דאגלס, אלברט ברוקס, קנדיס ברגן וראיין ריינולדס. הסרט מבוסס על סרט פולחן משנת 1979, שנשא אף הוא את השם "The In-Laws" (אך תורגם לעברית כ"חותנים צמודים לדולר") שביים ארתור הילר.
הפקת הסרט

"חותנים צמודים לדולר" שיצא לאקרנים בשנת 1979 לא היה הצלחה גדולה עם הקרנותיו הראשונות, אך פיתח קהל אוהדים נאמן, ובמשך השנים הפך לסרט פולחן, המוקרן עדיין בסינמטקים וברשתות טלוויזיה כ-TCM. הצלחת הסרט נבעה ממספר גורמים, בהם הכימיה בין כוכביו הראשיים - אלן ארקין ששיחק רופא שיניים נוירוטי ופיטר פאלק ששיחק סוכן CIA מוטרף, היוצרים ביחד במהלך הסרט סוג של אחווה גברית לאחר שהחלו את הסרט כטיפוסים מנוגדים הרוחשים זה לזה עוינות, והעובדה כי התסריט היה חופשי למדי, ובשלב מסוים איבד כל קשר עם המציאות, הביא את גיבוריו למדינה דרום אמריקנית דמיונית, בה שולט דיקטטור המקבל ייעוץ מבובת גרב אותה הוא מחזיק בידו. הצלחת הסרט הביאה לשילובם מחדש של ארקין ופאלק בקומדיה Big Trouble, שלא הצליחה כמו הסרט המקורי.
בתחילת שנות ה-2000 החליטה חברת האחים וורנר לצלם מחדש את הסרט המקורי. בשנים אלו זכו להצלחה סרטים שבמרכזם חתונה כ"מארגנת החתונות" (2001), "זמר החתונות" (2000) ו"פגוש את ההורים" (2000), המזכיר את "מתחתנים עם ההורים" בנושא ובהתפתחות העלילה. המפיק והתסריטאי אנדרו ברגמן שכתב את התסריט ל"חותנים צמודים לדולר" גויס להפקת והסרט ולשותפות בכתיבת התסריט, ולצידו, כתסריטאים נאט מולדין ואד סולומון שאף בעברם מספר קומדיות מוצלחות בטלוויזיה ובקולנוע. מלאכת הבימוי הוטלה על אנדרו פלמינג, שעסק עד אז בבימוי קומדיות וסרטי אימה לבני הנעורים כדוגמת "הכישוף" או "דיק". לתפקיד האב ה"שפוי" נבחר אלברט ברוקס, ששיחק את הלוזר ההגון בסדרה של סרטים הוליוודיים, ולתפקיד הסוכן המוטרף נבחר מייקל דאגלס בעל התדמית הגברית. לתפקידי המשנה נבחרו שחקנים כקנדיס ברגן ודייוויד סושה הוותיקים, ולינדזי סלואן, ראיין ריינולדס ורובין טאני שנועדו למשוך את הקהל הצעיר.
התסריט בוסס אך באופן כללי על התסריט משנת 1979, ונותר רק הנושא, של שני אבות, לבן ולבת העומדים להינשא זה לזה, שאחד מהם מרובע ונוירוטי, והשני, העוסק בביון, גורר אותו להרפתקאות משונות, הכוללות יציאה אל מחוץ לגבולות ארצות הברית, שם הם פוגשים בנבל בעל מבטא זר ומגוחך ומוזרויות אישיות. בעלילת הסרט נותרו אך רמזים לעלילת הסרט הקודם, כך גילם אלן ארקין רופא שיניים בעוד שברוקס גילם פודיאטריסט - רופא המתמחה ברפואת כף הרגל. את מקומו של הדיקטטור הדרום אמריקני, אותו שיחק ריצ'רד ליברטיני, מילא דייוויד סושה, המוכר לצופי הטלוויזיה מתפקיד הרקול פוארו, שגילם סוחר נשק בעל מבטא צרפתי מוגזם בשם תיבודו.
הסרט צולם במשך כחודשיים בשנת 2001 באונטריו ובשיקגו והופץ בבתי הקולנוע החל ממאי 2003.