stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב וכסלר (צייר)
ישראל > ״התמונות לא למכירה״

עבודותיו של וכסלר משנים אלה הפכו מבוקשות מאוד בקרב קהל חובבי האמנות בארץ ובעולם. בפברואר 1989, לאחר תקופה ארוכה בה לא הציג, נפתחה במשכן לאמנות בית מאירוב בחולון, תערוכה שסיכמה את השלב האחרון והאישי ביותר ביצירתו. הוצגו בה ציורים עמוסות סמלים קולקטיביים לצד סמלים פרטיים. וכסלר כינה אותן ״התמונות לא למכירה״. ברבות מהן שולבו נושאים שסימנו את שנותיו בגרמניה - ליצנים, אקרובטים, קוסמים ופרוצות, לצד ציטוטים מתוך ה״אופרה בגרוש״. ברשימה ״קרקס ברכטי״ עמדה המבקרת דורית קידר על התפנית האחרונה ביצירתו: ״על פי הלך הרוח ׳המתקדם׳, הנושב בשמי אמנותנו, הוא נחשב למיושן עקב העשייה ובגין תכנים שאין בהם מסר אקטואלי. וכסלר מעורר תדהמה כפולה. כל מה שהיה טבוע בו מתפרץ החוצה ללא סייג. נראה שהאמן הוותיק החליט לעשות עם עצמו ועם סביבתו חשבון נפש; עם הממסד ששכח אותו ועם הרוחות הרעות הפוקדות אותו. [...] הצופה נתקל, לתדהמתו, בקרקס מאוד מרוכז. [...] הקרקס של וכסלר הוא ברכטי [...] עירוב בין קלילות רישומית לאגרסיביות בכתמי צבע, פסיחה בין שפה פיגורטיבית לבין טיפול בבד, שהוא עכשווי לחלוטין בתפישתו המופשטת.״
ישראל > הקונסטרוקטור והאקספרסיוניסט

וכסלר מוכר כצייר רב-סגנונות, שהלכו והתפתחו תוך עיסוק עיקבי ושיטתי בגיבוש ערכים צורניים. הוא נע הלוך וחזור בין הקונסטרוקטיביסט לבין האקספרסיוניסט. בד בבד יצר מילון איקונוגרפי שמוטמעים בו יסודות אוטוביוגרפיים, השבים ועולים בכל אחת מן התקופות הסיגנוניות שלו. ״לא קורה שאני עוזב משהו וקופץ למשהו אחר... ההתפתחות היא איכשהו הדרגתית. לפעמים המדרגות האלה הן קצרות יותר או ארוכות יותר, אבל תמיד ישנן מדרגות. עברתי כבר הרבה שלבים. הקונסטרוקטור והאקספרסיוניסט חיו תמיד אחד ליד השני, או אחד בא אחרי השני... אתה עובר תמיד אל החבר שלך שמחכה שם - הסכיזופרן, כלומר השני... הוא מחכה לך בפתח ומסתכל עליך, מעין ׳תן לו להשתולל, אני כבר אבוא׳.״
ישראל > המורה

משנות ה-40 עסק וכסלר בהוראה. הוא לימד בצה״ל, בסמינר אורנים ובסטודיו שלו בתל אביב. בשנת 1966 החל ללמד ב״מכון אבני לאמנות״ ובשנת 1967 מונה כמנהל המוסד, תפקיד בו כיהן עד 1982. אלו היו השנים בהן ייצג המכון אלטרנטיבה יחידה ללימודי האמנות ב״בצלאל״ בירושלים. כמחנך העמיד וכסלר את הלוגיקה, הרציונליות והשכל הישר במקום שקדם לאינטואיציה ולתחושת הבטן.
״שאיפתו של מורה לאמנות היא ׳לתקוף׳ שני מוקדים באישיותו של התלמיד, האמן לעתיד – האינטלקט והרגש. הפנייה אל האינטלקט ישירה ופשוטה. אנו מקנים ידע - כיצד להשתמש במכחולים, איך להניח צבעים. [...] מסובכת יותר הפנייה ליסודות האי-רציונליים המרכיבים את אישיותו של התלמיד [...] דומה הדבר לניסיון ללמד אדם להלך ישר. אנו יכולים להראות לו, אנו יכולים לדבר על כך, אך איננו יכולים לצייד אותו בחוש שיווי משקל פנימי. או שיש לו או שאין לו. [...] אנו מנסים ללמוד על החיים הפנימיים של התלמיד ולגרום לו שיעשה מכוח עצמו את הדברים הרצויים לו בדרך הנכונה.״
תערוכות > תערוכות יחיד

1935 מועדון "החלוץ", המבורג
1946 גלריה יונס, ירושלים
1948 מוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף)
1950 גלריה טוקנטן (Tokanten), קופנהגן
1953 בית האמנים ירושלים; בית האמנים תל אביב
1954 מוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף)
1955 ביתן אגודת הציירים והפסלים בישראל, חיפה
1955 גלריה לארה ונסי (Lara Vincy), פריז
1959 מוזיאון חיפה לאמנות
1961 גלריה ישראל, תל אביב
1962 גלריה מנמי, טוקיו
1962 גלריה ישראל, תל אביב
1969 מוזיאון תל אביב (ביתן הלנה רובינשטיין)
1969 עבודות על נייר, גלריה ריבנפלד, יפו
1971 "ציורים 1952-1948", גלריה ריבנפלד, יפו
1975 "ציורים 1975-1974", גלריה ריבנפלד, יפו
1976 המשכן לאמנות, בית מאירוב, חולון
1977 גלריה ג'ולי מ., תל אביב
1977 מרכז לאמנות חזותית, באר-שבע
1978 ״איורים לשירים מאת פרנסואה ויון וברטולט ברכט״, גלריה שולמית, יפו
1979 גלריה ליעוז, תל אביב
1979 גלריה שמיר, תל אביב
1983 גלריה שירן, הרצליה
1984 גלריה סולטן, חולון
1976 המשכן לאמנות, בית מאירוב, חולון
1987 מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, קיבוץ ברעם
1989 המשכן לאמנות, בית מאירוב, חולון
1990 "דרך אגב", רישומים, מרתף עקד, תל אביב
1991 גלריה ארט לי, חיפה
1996 תערוכת זיכרון, מכון אבני, יפו
תערוכות > תערוכות קבוצתיות (רשימה חלקית)

1945 התערוכה הכללית של אמני ארץ ישראל, תל אביב
1946 התערוכה הכללית של אמני ארץ ישראל, תל אביב
1947 תערוכת השבעה, מוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף)
1948 אופקים חדשים, מוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף)
1949 אופקים חדשים, מוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף) / בית האמנים ירושלים
1952 אופקים חדשים, בית האמנים תל אביב
1953 אופקים חדשים, מוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף)
1953 הביאנלה השנייה לאמנות, סאו פאולו
1955 אופקים חדשים, מוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף)
1955 סלון הסתיו, פריז
1956 התערוכה הבינלאומית הראשונה לאמנות עכשווית, מוזיאון בוזאר, פריז
1956 אופקים חדשים, מוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף)
1957 אופקים חדשים, מוזיאון חיפה לאמנות
1958 עשר שנות ארכיטקטורה, מוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף)
1958 עשר שנות ציור ישראלי, מוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף)
1959 אופקים חדשים, מוזיאון תל אביב (ביתן הלנה רובינשטיין)
1960 20 אמנים ישראלים, המוזיאון לאמנות מודרנית, סאו פאולו
1960 הביאנלה הבינלאומית השנייה לאמנות ההדפס, טוקיו
1961 תערוכת הפתיחה של גלריה ישראל, תל אביב
1961 הביאנלה השישית לאמנות, סאו פאולו
1962 אמנות מודרנית בישראל, תערוכה בחסות היומון יומיורי שימבון, גלריה בית הכלבו ״סייבו״, טוקיו
1962 תערוכה בינלאומית לאמנות ההדפס, המוזיאון העירוני, לובליאנה
1963 אופקים חדשים, משכן לאמנות עין-חרוד
1963 אסכולת פריז, גלריה שרפנטייה (Charpentier), פריז
1964 23 אמני ישראל, בית הנכות בצלאל, ירושלים / מוזיאון תל אביב (ביתן הלנה רובינשטיין)/ מוזיאון חיפה לאמנות / מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע / משכן לאמנות עין-חרוד
1964 אמנות ישראל, 26 ציירים ופסלים, המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק
1966 אופקים חדשים, מוזיאון ישראל, ירושלים
1965 תערוכת הסתיו, מוזיאון תל אביב (ביתן הלנה רובינשטיין)
1965 תערוכת ציירי ישראל מס' 3, (תערוכה נודדת) המועצה הישראלית לתרבות ואמנות / קרן התרבות אמריקה-ישראל
1966 תערוכת הסתיו, מוזיאון תל אביב (ביתן הלנה רובינשטיין)
1966 הביאנלה הבינלאומית החמישית לאמנות ההדפס, טוקיו
1967 תערוכת ציירי ישראל מס' 8, (תערוכה נודדת) המועצה הישראלית לתרבות ואמנות / קרן התרבות אמריקה-ישראל
1967 אמנות ההדפס, הגלריה לאמנות, ונקובר
1969 תערוכת הסתיו תש"ל, מוזיאון תל אביב (ביתן הלנה רובינשטיין)
1969 פסטיבל האמנות, גני התערוכה, תל אביב
1970 תערוכת הסתיו, מוזיאון תל אביב (ביתן הלנה רובינשטיין)
1971 אמנות ישראלית: ציור, פיסול, גרפיקה, מוזיאון תל אביב
1971 אמנים ישראלים, תערוכה מטעם משרד החוץ ומשרד החינוך, ברלין, ויסבאדן, קלן
1972 בקו ישר, בית האמנים תל אביב
1974 תערוכת ציורים ופסלים מישראל, גלריה או׳האנה (O'Hana), לונדון
1974 אמנות בת-זמננו בישראל, פאלה פלפי (Palais Palffy), וינה
1975 תערוכה קבוצתית, גלריה הצריף, באר שבע
1975 הראשונה והעכשווית, בית האמנים תל אביב
1976 מהגאומטרי להארד אדג, בית התרבות, רחובות
1976 ציור ישראלי מוקדם, גלריה גבעון, תל אביב
1976 מופשט גאומטרי, בית האמנים תל אביב
1977 ציורים ופסלים, גלריה ריבנפלד, יפו
1979 16 אמנים מציגים יחדיו, גלריה שמיר, תל אביב
1980 אמנות ותנועה, אמנות אופטית וקינטית, (תערוכה נודדת), אמנות לעם
1981 קולאז' ואסאמבלאז, מוזיאון חיפה לאמנות
1983 אופקים חדשים (עבודות על נייר), המשכן לאמנות, בית מאירוב, חולון
1987 נופי צפת – תור הזהב, קריית האמנים צפת / משכן לאמנות עין-חרוד
1988 אמני כור ההיתוך הישראלי, מרתף עקד, תל אביב
1988 חיפה, דיוקן פלוס, מוזיאון חיפה לאמנות
תערוכות > עבודות מוזמנות (רשימה חלקית)

1953 הנביאים הגדולים, שלושה שטיחי קיר עבור משרדי חב׳ ״צים״, תל אביב
1957 שטיחי קיר לאוניה ״ירושלים״
1958 ציור קיר הבניין המשקי, תערוכת העשור, ירושלים
1958 שטיח בריאת העולם עבור בית שרובר, ירושלים
1958 קישוט רחובות תל אביב לרגל חגיגות העשור
שנות ה-60 קירות פסיפס בכל רחבי הארץ בביצוע מפעל הפסיפס בקיבוץ גבעת השלושה, ביניהם - בתחנות ״אגד״ בירושלים, חדרה, נתניה, גדרה ורחובות; בית ״מקורות״, תל אביב; בי״ס למחוננים, כפר סבא; בי״ס בליך, רמת גן; ״זוגלובק״, נהריה; בית החולים ״הדסה״, תל אביב; שגרירות צרפת, תל אביב, בית ״יד לבנים״, פתח תקווה; חדר האוכל, קיבוץ גבעת השלושה
1964 שטיחי קיר וקיר פסיפס לאוניה "שלום"
1965 12 שטיחי קיר עבור מפעל השטיחים ״שזירי נצרת״, נצרת
1970 קיר קרמי, ליד אודיטוריום בר-שירה, אוניברסיטת תל אביב
1972 ציור קיר בכניסה לבית חב' האפט אנד האפט, תל אביב
1989 שטיח קיר, אודיטוריום ״אניס״ יפו
תערוכות > איורים לספרים

רני משחק מאת חוה כרמי (הוצאת יוסף שמעוני, 1940)
החתול שאבד לו שמו מאת י. זוטא (הוצאת עבר, 1940)
הגדה של פסח (הוצאת הצבי, 1953. מהדורות נוספות, 1954, 1957, 1963)
סהר צעיר, שירים מאת ליס מלר (הוצאת יהושע צ׳צ׳יק, 1958)
ראובני שר היהודים מאת מקס ברוד (הוצאת ספרית הפועלים, 1960)
תמונתו של דוריאן גריי מאת אוסקר וויילד (הוצאת ספרית הפועלים, 1960)
מכתבים לקורדליה מאת סרן קירקגור (הוצאת עקד, 1961)
אור הנחשך: משחק מסתורין ב-9 מראות של שיר מאת איתמר יעוז-קסט (הוצאת עקד, 1963)
רבעון לשירה 9-10, עורך איתמר יעוז-קסט (הוצאת עקד, 1963)
צפונות במסורת ישראל מאת טוביה וכסלר (הוצאת ראובן מס, 1968)
גלריה

1935, ליצן עם פרח (פיירו). עיפרון על נייר  37x26.5ס״מ
1935, ליצן עם כינור. חיתוך עץ, 44.5x30.5ס״מ
1935, Barbara Song. עיפרון על נייר 46x45.5 ס״מ. איור ל״אופרה בגרוש״ מאת ברטולט ברכט
1935, הבלדה של הסרסור (Zuhälterballade). עיפרון על נייר 50x35 ס״מ. איור ל״אופרה בגרוש״ מאת  ברטולט ברכט
1942, הבית האדום. שמן על בד, 64X54 ס״מ
1943, דמויות ברחוב. שמן על בד, 62x47 ס״מ
1947, אשה יושבת. שמן על בד, 100x81 ס״מ
1948, עם ערב. שמן על בד, 50x62 ס״מ
1950, שיחה. שמן על בד, 127x193 ס״מ
1953, אשה יושבת. שמן על בד, 100x81 ס״מ
1954, שתי נשים. שמן על בד, 42x56 ס״מ
1954, אשה בצהוב. שמן על בד, 73x50 ס״מ
1955, בסטודיו. שמן על בד, 69x96 ס״מ
1956, תנועה אופקית. שמן על בד, 90x63 ס״מ
1959, אור וצל. שמן על בד, 73x92 ס״מ
1961, ציור. אקריליק וטכניקה מעורבת על בד, 65x65 ס״מ
1961, חלל. אקריליק וטכניקה מעורבת על בד, 150x300 ס״מ
1964, צורות בחלל. אקריליק על נייר,  100x70 ס״מ
1965, כתמים ירוקים. אקריליק על בד, 115x135 ס״מ
1965, תנועה בחלל. אקריליק על בד, 160x360 ס״מ
1968, אור וצל. אקריליק על בד, 60x60 ס״מ
1968, מבנה על רקע אדום. אקריליק על בד, 183x160 ס״מ
1968, גלגלים. אקריליק על בד, 131x92 ס״מ
1969, כסא נדנדה. אקריליק על בד, 60x43 ס״מ
1974, היום השני. אקריליק על פנל, קוטר 200 ס״מ
1977, פטה מורגנה. אקריליק על פנל, 97x97 ס״מ
1979, בראשית. אקריליק על פנל, 122x100 ס״מ
1982, מנגנים. אקריליק על בד, 38x46 ס״מ
1985, ליצן. אקריליק על בד, 73x54 ס״מ
1986, רחוב בחיפה. אקריליק על בד, 75x61 ס״מ
1986, הסטודיו. אקריליק על בד, 100x70 ס״מ
1987, ברוכים הבאים (מס׳ II). אקריליק ופחם על בד, 114x114 ס״מ
1988, עירום. אקריליק ופחם על בד, 100x140 ס״מ
1990, ליצן עם פרח (פיירו וקולומבין). אקריליק על בד, 40x31 ס״מ
1993, זוג מלכותי. אקריליק על בד, 73x91 ס״מ
לקריאה נוספת

חיים גמזו, וכסלר, מוזיאון תל אביב, 1948
חיים גמזו, ציור ופיסול בישראל: האמנות הפלסטית מתקופת "בצלאל" ועד עתה, הוצאת אשכול, 1951, (מהדורה שנייה: הוצאת דביר, 1957)
א. קוצ׳ינסקי (אברהם רונן), דרכו של וכסלר בציור, מבואות, גיליון 5, 1954
פריץ שיף, וכסלר, מוזיאון חיפה לאמנות, 1959
בנימין תמוז (עורך), יונה פישר, אמנות ישראל, הוצאת מסדה, 1963, 1966
חיים גמזו, יעקב וכסלר, מוזיאון תל אביב, 1969
מרים טל, יעקב וכסלר והציור ה״אופטי״, תוי, קיץ 1970
רן שחורי, Art in Israel, הוצאת סדן, תל אביב ושוקן, ניו יורק, 1974
מרים טוביה, Wexler, The Artist and his Work, הוצאת ישארט, 1977
גילה בלס, אפקים חדשים, הוצאת פפירוס ורשפים, תל אביב, 1980. מהדורה שנייה מורחבת: אופקים חדשים, הוצאת מודן, 2014
בנימין תמוז, דורית לויטה, גדעון עפרת, אמנות ישראל, הוצאת מסדה, 1980
תערוכת קבוצת ציירי "אפקים חדשים" (עבודות על נייר), המשכן לאמנות, חולון, 1983
גליה בר אור, גדעון עפרת, נופי צפת, ספרית הפועלים/ משכן לאמנות עין חרוד / קריית האמנים צפת, 1987
איתמר וכסלר, שמונה חיתוכי עץ, רחוב, כתב עת לספרות, 1988
דוד גלעדי, מסילות באמנות: 82 ציירים ישראלים, הוצאת יבנה, 1989
גדעון עפרת, One Hundred Years of Art in Israel, בולדר, קולורדו, 1998
אויגן קולב, בניין תרבות בארץ ישראל, מוזיאון תל אביב, 2003
גליה בר אור, גדעון עפרת, העשור הראשון: הגמוניה וריבוי (בתוך: 60 שנות אמנות בישראל), משכן לאמנות עין חרוד, 2008
גליה בר אור, אמנות ישראלית מאוסף גבי ועמי בראון, המשכן לאמנות עין חרוד, 2009
יגאל צלמונה, 100 שנות אמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2010
אירית מילר, מבט אישי - מבחר עבודות מאוסף דוד י. עזריאלי, מוזיאון חיפה לאמנות, 2011
איתמר וכסלר: ׳הגדה של פסח׳ מצוירת בידי יעקב וכסלר, עונג שבת (עונ״ש), 2013
גילה בלס, יניב שפירא, אופק חדש לאופקים חדשים, משכן לאמנות עין חרוד, 2016
גדעון עפרת, אוסף בנק לאומי, אמנות ישראלית / עבודות נבחרות, הוצאת בנק לאומי 2018
אליק מישורי, מ"אפקים חדשים" ל"רוח אחרת" אמנות ישראלית 1988-1948, הוצאת למדא - האוניברסיטה הפתוחה, 2019
הערות שוליים

↑  איתמר יעוז-קסט: שיחה עם יעקב וכסלר, פסיפס, עיתון למידע על שירה, ספרי שירה ואמנויות, מרץ 1989
↑  שיחות עם אמנון ברזל, רמת גן, 1976
↑  א. ו. שטרנהיים: יעקב וכסלר בגלריה יונס, ירושלים, דבר, 29 נובמבר 1946
↑  ד״ר חיים גמזו: המאבק בין צבע לצורה - תערוכת השבעה במוזיאון תל אביב, הארץ, 28 פברואר 1947
↑  קטלוג תערוכה: וכסלר, מוזיאון תל אביב, תערוכת תמונות, מאי 1948
↑  אויגן קולב: תערוכת וכסלר במוזיאון ת״א, על המשמר, 14 מאי 1948
↑  ראיון עם פרופ׳ גילה בלס, יוני 1977
↑  ר.ג.: י. וכסלר במוזיאון ת״א, הבקר, 31 דצמבר, 1954
↑  קטלוג תערוכה: וכסלר, מוזיאון לאמנות חדשה, חיפה, אוקטובר 1959
1 2  שיחות עם אמנון ברזל, רמת גן, 1976
↑  יואב בר-אל: יעקב וכסלר בגלריה ישראל, הארץ, 12 מאי 1961
↑  ראיון עם מרים טוביה, רמת גן, 1977
↑  מיכאל אוהד: צבעים פורקים עול, הארץ, 11 יולי 1969
↑  מינה זיסלמן: יעקב וכסלר - בית הלנה רובינשטיין, דבר, 25 יולי 1969
↑  צלילה אורגד: כבישי הסרגל של וכסלר, על המשמר, 29 אפריל 1977
↑  11 הדפסי רשת, 1984. הדפסה: סולטן ארט, הוצאת גוונים אמנות
↑  דורית קדר: קרקס ברכטי, על המשמר, 28 פברואר 1989
↑  שירה פלטו-עמי: על חבל דק, ריאיון החודש עם יעקב וכסלר, מנהל מכון אבני, עולם האמנות, יוני-יולי 1979
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 274124  NLI: 987007296444105171  BnF: cb14958415c (data)  GND: 174339445  ISNI: 0000 0001 2331 0018  LCCN: no2001093884  RKD: 274769  ULAN: 500479076  VIAF: 41499034   WorldCat (עם VIAF): 41499034 
משפחת וכסלר, לייפאיה 1921
בבית הספר לאמנות - וכסלר שלישי משמאל. המבורג, 1932.
1948, אישה על יד חלון. שמן על בד, 50x61 ס״מ, אוסף מוזיאון תל אביב
וכסלר בפתיחת תערוכתו במוזיאון תל אביב, 1954. צילום: ישראל צפריר
וכסלר בסטודיו בתל אביב, 1962. צילום: אפרים ארדה
1968, טורסו. אקריליק על בד, 130x130 ס״מ
1984, דמויות בנוף. אקריליק על בד, 27x27 ס״מ
1987, תמונות על הקיר. אקריליק ופחם על בד, 167x126 ס״מ
תערוכת וכסלר במוזיאון תל אביב, 1954. צלום: ישראל צפריר
יעקב וכסלר ויגאל תומרקין בפתיחת התערוכה אמנות מודרנית בישראל, טוקיו, אפריל 1962
פסיפס ״שבעת המינים״, בניין חברת ״מקורות״ (בית לינקולן), תל אביב, אמצע שנות ה-60
הנה ימים באים, איור להגדה של פסח, 1953
ג'יימס ליין באקלי

ג'יימס ליין באקלי (באנגלית: James Lane Buckley‏; 9 במרץ 1923 – 18 באוגוסט 2023) היה פוליטיקאי ושופט אמריקאי שכיהן בסנאט של ארצות הברית כחבר במפלגה השמרנית של מדינת ניו יורק בוועידה הרפובליקנית בין השנים 1971 ל-1977 ובנוסף החזיק מספר רב של תפקידים בממשל רייגן. הוא גם היה המועמד הרפובליקני במירוץ לסנאט בקונטיקט ב-1980, אבל הוא הובס על ידי הדמוקרט כריס דוד.
ב-1970 נבחר באקלי לסנאט האמריקני כמועמד של המפלגה השמרנית של ניו יורק; הוא ניצח במירוץ עם 39% מהקולות וכיהן מ-1971 עד 1977. במהלך ממשל רייגן הראשון, באקלי שימש כתת-מזכיר המדינה לענייני ביטחון בינלאומיים. הוא היה גם נשיא רדיו אירופה החופשית/רדיו ליברטי מ-1982 עד 1985.
באקלי מונה על ידי הנשיא רונלד רייגן לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה ב-16 באוקטובר 1985. הוא אושר על ידי הסנאט האמריקאי ב-17 בדצמבר 1985, וקיבל את המינוי שלו ב-17 בדצמבר 1985. באקלי קיבל מעמד בכיר ב-31 באוגוסט 1996. הוא היה אחד האנשים הבודדים בתקופה המודרנית ששירת בזרוע המבצעת, המחוקקת והשופטת של הממשל הפדרלי האמריקאי.
ביוגרפיה > ראשית חייו, השכלה וקריירה מוקדמת

ג'יימס ליין באקלי נולד ב-9 במרץ 1923 במנהטן, ניו יורק, לאלואיז שטיינר וויליאם פרנק באקלי האב, והיה הרביעי מבין עשרה ילדים לזוג. מכיוון ששפת הבית שלהם הייתה ספרדית, באקלי והאחים למדו ספרדית לפני שלמדו אנגלית. הוא היה אחיו הבכור של הסופר השמרני המנוח ויליאם פ. באקלי הבן ודודו של כריסטופר טיילור באקלי. הוא היה גם דודו של ברנט בוזל השלישי ושל היועץ הפוליטי ויליאם פ. ב. אוריילי. אמו, מניו אורלינס, הייתה ממוצא שווייצרי-גרמני, גרמני ואירי, בעוד שסביו מצד אביו, מהמילטון, אונטריו, קנדה, היו ממוצא אירי.
באקלי למד בבית הספר מילברוק, ובשנת 1943 קיבל תואר ראשון באמנויות באנגלית מאוניברסיטת ייל, שם היה חבר ב־Skull and Bones. הוא התגייס לצי ארצות הברית ב-1942, ובמהלך מלחמת העולם השנייה השתתף בקרבות לייטה, מפרץ לינגיין ואוקינאווה. באקלי שוחרר בדרגת לוטננט (דרגה זוטרה) ב-1946. לאחר שקיבל את התואר הראשון שלו במשפטים מבית הספר למשפטים ייל ב-1949, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של קונטיקט ב-1950 ועסק בעריכת דין עד 1953, אז הצטרף לתאגיד Catawba כסגן נשיא ומנהל. ב-1965 הוא ניהל את הקמפיין של אחיו לראשות עיריית ניו יורק. בינתיים, במאי 1953, הוא התחתן עם אן פרנסס קולי, איתה נולדו לו שישה ילדים. היא נפטרה ב-30 בדצמבר 2011.
ביוגרפיה > קריירה > הסנאט של ארצות הברית > בחירות > 1968

ב-1968, באקלי התמודד על המועמדות לסנאט של המפלגה השמרנית של מדינת ניו יורק, לאחר שאחיו ויליאם פ. באקלי הבן כיהן כמועמד המפלגה לראשות העיר בבחירות לראשות העיר ניו יורק ב-1965. באקלי זכה במועמדות המפלגה ב-2 באפריל 1968, בתמיכתם פה אחד של כל ארבעים חברי ועד המדינה. באקלי הגיע למקום השלישי בבחירות הכלליות אחרי המועמד הרפובליקני ג'ייקוב יעבץ והמועמד הדמוקרטי פול אודווייר לאחר שקיבל 1,139,402 קולות (17.31%).
ביוגרפיה > קריירה > הסנאט של ארצות הברית > בחירות > 1970

ב-16 במרץ 1968, רוברט פ. קנדי הודיע כי יבקש את המועמדות לנשיאות של המפלגה הדמוקרטית לבחירות לנשיאות ב-1968. לאחר זכייה בארבע מדינות בפריימריז קנדי נרצח על ידי סירחאן סירחאן בלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-6 ביוני.
מותו של קנדי הותיר מקום פנוי בסנאט של ארצות הברית שהתמלא באמצעות מינוי על ידי המושל נלסון רוקפלר. ג'ון וו. גרדנר, ג'ון לינדזי, בורק מרשל, קלרנס דאגלס דילון, צ'ארלס גודל, אוגדן ריד וויטני יאנג הוזכרו כולם כמועמדים אפשריים למינוי. ב-11 באוגוסט, דובר מטעם רוקפלר הצהיר כי הבחירות העיקריות למינוי היו בין גרדנר, גודל וריד. ב-10 בספטמבר, רוקפלר מינה את גודל, חבר בבית הנבחרים ממחוז הקונגרס ה-38, למלא את התפקיד הפנוי.
ב-6 באפריל 1970 הודיע באקלי כי יבקש שוב את המועמדות לסנאט של המפלגה השמרנית. ועדת המדינה השמרנית התכנסה בתוך מלון מקאלפין במנהטן, ניו יורק, ב-7 באפריל, כדי לבחור את המועמדים של המפלגה בבחירות הכלליות. קווין פ. מקגוברן ניסה לכפות מסע בחירות מקדימות בינו לבין באקלי אך לא הצליח לקבל את 25% מקולות הנציגים הדרושים לפריימריז. באקלי קיבל כמעט תשעים אחוז מקולות הנציגים והשאר חולקו בין מקגוברן לצירים הנמנעים.
ב-20 ביוני הודיע פ. קליפטון וייט, מנהל הקמפיין של באקלי, שהקמפיין של באקלי יפיץ עצומות בניסיון להשיג קו הצבעה נוסף בשם מפלגת הברית העצמאית. מספיק חתימות תקפות נאספו כדי לזכות בקו הנוסף, אך שר החוץ של ניו יורק, ג'ון פ. לומנצו, קבע כי סמל הברית העצמאית, מתאר של ניו יורק עם שמו של באקלי בפנים, אינו חוקי מכיוון שחוק הבחירות בניו יורק הגביל את מספר הפעמים ששם מועמד יכול להופיע בשורת הצבעה לאחד. מאוחר יותר איפשר לומנצו למפלגה להיכנס לקלפי לאחר שהסמל הוחלף למגן עם האות "I" בתוכו.
בבחירות הכלליות באקלי ניצח את גודל, וריצ'רד אוטינגר. אף על פי שמפלגת הברית העצמאית קיבלה למעלה מ-100,000 קולות בבחירות הכלליות, יותר מ-50,000 הקולות הנדרשים כדי להפוך למפלגה רשמית וגישה אוטומטית לקלפי, היא לא הפכה למפלגה רשמית שכן המועמד היחיד שלה היה באקלי, שהתמודד בבחירות לסנאט ולא בבחירות למושל שמהן נדרשו להגיע 50,000 הקולות.
ביוגרפיה > קריירה > הסנאט של ארצות הברית > בחירות > 1976

ב-1971, באקלי דיבר עם ועדת הכספים הלאומית הרפובליקנית על ריצה לבחירה מחדש בבחירות 1976 עם המועמדות הרפובליקנית. פיטר א. פייזר אתגר אותו בפריימריז הרפובליקני, אבל באקלי ניצח אותו. באקלי השיג את תמיכתו של רוקפלר בכך שהסכים לא לתמוך בקמפיין של רונלד רייגן נגד ג'רלד פורד בפריימריז הרפובליקני לנשיאות. באקלי הפסיד בבחירות הכלליות למועמד הדמוקרטי דניאל פטריק מויניהן בהפרש של 54% ל-45%.
ביוגרפיה > קריירה > הסנאט של ארצות הברית > כהונה

במהלך כהונתו בסנאט של ארצות הברית השתייכותו הפוליטית של באקלי כונתה שמרנית-רפובליקנית של ניו יורק (CRN.Y). השדולה הרפובליקנית בסנאט הצביעה 36 מול 3 בעד קבלת באקלי בוועדה שלהם, כאשר הסנאטורים ג'ייקוב יעבץ, ג'ון שרמן קופר וויליאם ב. סאקסבי מתנגדים כולם להרשמתו של באקלי לוועדה.
בשנת 1971, באקלי מונה לוועדות המשנה לזיהום אוויר ומים, כבישים ופיתוח כלכלי בתוך ועדת הסביבה והעבודות הציבוריות של הסנאט של ארצות הברית. באקלי תמך בריצ'רד ניקסון במהלך הבחירות לנשיאות ב-1972 וקרא למפלגה השמרנית, שלא תמכה בניקסון במהלך הבחירות לנשיאות של 1968, לתמוך בניקסון במחזור הבחירות הנוכחי.
ב-1974, באקלי הציע תיקון חיי אדם לחוקת ארצות הברית. אם היה עובר, התיקון היה מגדיר את המונח "אדם" בתיקון הארבעה עשר כך שיכלול את העובר. החקיקה שנחקקה כוללת את חוק זכויות החינוך והפרטיות של המשפחה (FERPA) המסדיר את השימוש ברשומות התלמידים ואת חוק ההגנה על זכויות התלמידים (PPRA) המחייב הודעת הורים, זכות לעיון והסכמה לניהול סקרי תלמידים לקטינים אם הסקר אוסף מידע על כל אחד משמונה נושאים שצוינו.
באביב 1974, כששערוריית ווטרגייט המשיכה לגדול בעוצמה וברצינות, הפתיע באקלי ובמקרים מסוימים הכעיס כמה מבעלי בריתו בקרב הרפובליקנים כשקרא לריצ'רד ניקסון להתפטר. באקלי אמר כי בכך, הוא אינו שופט באשר לאשמתו המשפטית הטכנית של ניקסון או לחפותו של ההאשמות שהופנו נגדו ולמעשה גינה את אלה "מתוך ומחוץ לתקשורת שניצלו את פרשת ווטרגייט בפזיזות כה רבה" במה שהוא כינה מאמץ "לערער את המנדט המכריע של בחירות 1972". עם זאת, הוא אמר כי השערורייה המתפתחת עשויה להביא להליך הדחה שיקרע את המדינה עוד יותר, ולכן הכריז: "יש דרך אחת ודרך אחת בלבד שבה ניתן לפתור את המשבר, והמדינה נסוגה ממנה. ביצת ווטרגייט אני מציע מעשה יוצא דופן של מדינאות ואומץ – מעשה אצילי ושובר לב בבת אחת משרת את האינטרסים הגדולים יותר של האומה הנשיאות, והמטרות המוצהרות שלמענן פעל בהצלחה כה רבה" – התפטרותו של ניקסון. באקלי היה הדמות השמרנית הגדולה הראשונה שקראה להתפטר. ניקסון לא התפטר באותה תקופה אבל בסופו של דבר כן איבד את תמיכתם של דמויות מפתח רפובליקאיות, כולל הסנאטור בארי גולדווטר. ניקסון התפטר בסופו של דבר ב-9 באוגוסט 1974.
באקלי היה העותר הראשי בתיק מפורסם בבית המשפט העליון, Buckley v. Valeo (1976), אשר "עיצב את החוק המודרני למימון קמפיין".
ביוגרפיה > קריירה > הוועידה הלאומית הרפובליקנית משנת 1976

במהלך הוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1976, הסנאטור ג'סי הלמס עודד את תנועת "דראפט באקלי" במאמץ לעצור את מינויו של רונלד רייגן לנשיאות (רייגן הכריז שסנאטור פנסילבניה ריצ'רד שוויקר יהיה חברו לריצה לנשיאות; הלמס התנגד להחלטה זו, והאמין ששוויקר ליברל מדי). תנועת "דראפט באקלי" הובאה לדיון כאשר הנשיא ג'רלד פורד זכה בקושי במועמדות המפלגה בהצבעה הראשונה.
ביוגרפיה > קריירה לאחר הסנאט

לאחר ההפסד שלו בבחירות של 1976, באקלי עבד עבור דונלדסון, לופקין וג'נרט, הפך לחבר בוועד המנהל ובדירקטוריון שלה ובסופו של דבר התקדם לתפקיד מנהל תאגיד.
לאחר הפסדו ב-1980 בקונטיקט, באקלי שירת בממשל רייגן, תחילה כתת-מזכיר המדינה לסיוע ביטחוני, ניהול סיוע צבאי למדינות הממוקמות אסטרטגית, ולאחר מכן כנשיא Radio Free Europe /Radio Liberty במינכן מ-1982 עד 1985.
ביוגרפיה > קריירה לאחר הסנאט > כהונה כשופט פדרלי

ב-16 באוקטובר 1985, באקלי מונה על ידי הנשיא רונלד רייגן למושב בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה. המושב הוחזק בעבר על ידי השופט אדוארד אלן תמם. באקלי אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-17 בדצמבר 1985, וקיבל את המינוי שלו ב-17 בדצמבר 1985. הוא קיבל מעמד בכיר ב-31 באוגוסט 1996.
ביוגרפיה > אחרית חייו ומותו

במהלך הבחירות לנשיאות ב-2016 מתח באקלי ביקורת על המועמדת הדמוקרטית הילרי קלינטון והמועמד הרפובליקני דונלד טראמפ. הוא הצהיר כי אחיו ויליאם ורייגן היו מזדעזעים ממעשיו של טראמפ. הוא אמר שהוא מסכים בעיקר עם המועמד הליברטריאני גארי ג'ונסון.
לבקאלי מלאו 100 ב-9 במרץ 2023. הוא מת מפציעות שנגרמו כתוצאה מנפילה בוושינגטון הבירה ב-18 באוגוסט 2023, בגיל 100.
ביוגרפיה > עמדות פוליטיות

באקלי הציג והוביל את העברת חוק זכויות החינוך והפרטיות של המשפחה, אך מאוחר יותר ב-2010 הוא תמך בפומבי בתיקון החקיקה עקב כך שמחלקות האתלטיקה של המכללות השתמשו בחקיקה כדי להסתיר האשמות על התעללות מינית. הוא הצביע נגד העלאת שכר המינימום ב-1974. באקלי היה אחד משמונה סנאטורים שהצביעו נגד התיקון לשוויון זכויות.
ארי גולד (זמר)

ערך זה עוסק בזמר ישראלי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  15 באפריל 1993 (בן 31) כ"ד בניסן ה'תשנ"ד בני ברק, ישראל 
 שם לידה:  אריאל יונה
 שם במה:  ארי גולד 
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-מרץ 2019
 מקום לימודים:  ישיבת באר התורה 
 עיסוק:  זמר
 זרם:  חרדי ליטאי
 סוגה:  מוזיקה חסידית, מוזיקה יהודית, מוזיקת פופ, מוזיקה ישראלית
 סוג קול:  טנור
 שפה מועדפת:  עברית
 כלי נגינה:  קלידים
 שיתופי פעולה בולטים:  אלחנן אלחדד, אלי קליין ואיצי ברי, מוטי וייס
 בת זוג:  שירה
 צאצאים:  3
 
אֲרִי גּוֹלְד (נולד ב-כ"ד בניסן ה'תשנ"ד, 15 באפריל 1993) הוא זמר יוצר חרדי ישראלי.
ביוגרפיה

נולד וגדל בבני ברק. למד בבחרותו בישיבת באר התורה בבית שמש. בבחרותו השתתף במקהלות עם אלי לאופר, מוישי רוט, ויעקב שוואקי. נישא בשנת 2016, ולאחר מכן פתח בקריירת סולו.