stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית בודנברוק
תרגומים לעברית

תרגומו של מרדכי טמקין לספר יצא לאור בשנת 1930 בשלושה כרכים בהוצאת ספרית שטיבל ונקרא "בית בודנברוק: שקיעתה של משפחה אחת". אותה גרסת תרגום הוצאה לאור בשנית בשנת 1970 בהוצאת רמדור.
תרגומה של נילי מירסקי לספר יצא לאור בשנת 1985 בשני כרכים בספריה לעם בהוצאת עם-עובד ונקרא "בית בודנברוק: שקיעתה של משפחה". (הספר בקטלוג ULI)
אותה גרסת תרגום הוצאה לאור בשנית בשנת 2003 בגרסה מאוחדת בספריית הקלאסיקה של עם-עובד. גרסה זו נכללת ברשימת הרומנים המתורגמים שב"תוכנית הלימודים בספרות לחטיבה העליונה בבית הספר הכללי", מטעם משרד החינוך.
כריכת "בית בודנברוק" בהוצאה הראשונה בעברית, תרגם מרדכי טמקין, 1930. על הכריכה נכתב כי "המחבר קיבל השנה את פרס נובל".
כריכת "בית בודנברוק" בהוצאה השנייה בעברית, תרגם מרדכי טמקין, 1970.
כריכת "בית בודנברוק" בהוצאה השלישית בעברית, תרגמה נילי מירסקי, 1985.
לקריאה נוספת

בארנד מ. קראסק, "Revolution und Schulalltag in Thomas Manns "Buddenbrook, הוצאת בית המסורת הספרותית, גרמניה, 2005
קן מאולדאן וגארו פון ווילפארט (עורכים), Buddenbrooks-Handbuch, שטוטגרט, 1988
קיצים, אנדארס יורס, Der Bankrott ‚protestantischer Ethik‘: Thomas Manns „Buddenbrooks“. Prolegomena einer religionsphilosophischen Romaninterpretation, in: Wirkendes Wort. Deutsche Sprache und Literatur in Forschung und Lehre, שנתון 44 (1944), עמודים 88–110
גאטג'אהר ורטראד (עורך), Buddenbrooks: von und nach Thomas Mann, הוצאת Königshausen & Neumann, וירצבורג, 2006
איקהולטאר מאנפראד, "Das Geld in Thomas Manns "Buddenbrooks, הוצאת Schmidt-Römhild, ליבק, 2003
טיאד רולף, Stereotypen vom Juden. Die frühen Schriften von Heinrich und Thomas Mann. Zum antisemitischen Diskurs der Moderne und seiner Überwindung, הוצאת מטרופול, ברלין, 1998 (בית בודנברוק כרומן אנטישמי)
בראנד תומאס, Thomas Mann: Buddenbrooks. Königs Erläuterungen und Materialien , חלק 264, הוצאת Bange Verlag, הולפלד, 2002
ברוך קורצווייל, מסכת הרומן והסיפור האירופי, עמ' 213–275. הוצאת שוקן, תל אביב, 1973 (מהדורה חדשה)
יוסף ליכטנבום, מספרי העולם, הוצאת אחיאסף, ירושלים, 1958.
קטיה מאן, זיכרונות שלא נכתבו (Meine ungeschriebenen Memoiren), הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר. תרגם ישראל זמורה, תל אביב, 1979
איזומראז

איזומראז (מאנגלית: Isomerase) הוא שם כולל לקבוצה של אנזימים המזרזים תגובות של שינוי מבני (שינוי קונפורמציה) במולקולה. האיזומראז גורם למולקולה לעבור מצורה של איזומר אחד לאחר. כלומר, ללא שינוי הנוסחה הכימית של המולקולה וללא שינוי במסה של רכיבי התגובה, הוא משנה את מבנה הקשרים בה, ואת המבנה המרחבי התלת־ממדי שלה. האיזומראזות מהוים אחת משש הקבוצות שאליהן ממוינים כל האנזימים. קבוצת האיזומראזות היא קבוצה מספר 5, ואנזימים המשתייכים אליה מסומנים EC 5.X.X.X.
דוגמה בולטת לתגובה שמזורזת על ידי איזומראזות היא שינוי מולקולה מקטו לאלדו, כפי שעושה למשל האנזים פוספו-הקסוז-איזומראז, המזרז הפיכת המולקולה גלוקוז-6-פוספט (G6P) לפרוקטוז-6-פוספט על ידי שינוי מרחבי במולקולה: העברת הקשר הכפול לפחמן מספר 2. בתגובה זו לא משתנים כלל מרכיבי המולקולה (הנוסחה הכימית שלה), אך הצורה התלת־ממדית שלה משתנית. שינוי זה קריטי, שכן, ללא השינוי לא יתרחשו השלבים הבאים בתהליך הגליקוליזה. דוגמה נוספת היא שינוי חומצה אמינית מצורתה הכיראלית L לצורה D.
סגד

ערך זה עוסק בעיר בהונגריה. אם התכוונתם לחג של בית ישראל, ראו .
סגד (בהונגרית: Szeged, ברומנית: Seghedin, בסרבית ובקרואטית: Segedin) היא עיר בדרום־מזרח הונגריה במפגש הנהרות מֵרוש וטיסה. סגד היא העיר השלישית בגודלה בהונגריה ובירת מחוז צ'ונגראד-צ'נאד (Csongrád-Csanád). בשנת 2021 גרו בה 159,074 תושבים.
היסטוריה

האזור היה מיושב מימי קדם. האסטרונום תלמי, בן המאה השנייה לספירה מזכיר את העיר בשם Partiscum כתחנת מסחר מוגנת על אי בנהר טיסה. לראשונה היא נזכרת בשם סגד בתעודה מימי המלך בלה השלישי (1183). במאה ה-14, בתקופת שלטונו של לאיוש הראשון, מלך הונגריה הייתה העיר לעיר הגדולה והחשובה ביותר בדרום הונגריה ולמבצר אסטרטגי מול האימפריה העות'מאנית. ב-1498 הכריז עליה מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כעיר חופשית (Szabad királyi város), כלומר בעלת אוטונומיה מסוימת. ב-1543 נכבשה העיר על ידי העות'מאנים, לאחר שהחזיקה מעמד במצור של מספר חודשים. תחת השלטון העות'מאני הייתה העיר לבירת סנג'ק (שהשתייך עד 1596 לאיילט בודה ולאחר מכן לאלייט אגר). ב-23 באוקטובר 1686 שוחררה העיר מהכיבוש העות'מאני וחזרה למעמד של עיר חופשית בממלכה ההונגרית ההבסבורגית עד 1715. בין השנים 1728–1729 התקיימו בעיר, לצד תנופת קידמה ופריחה תרבותית, שורה של אירועי ציד מכשפות.
בתקופת מהפכת 1848 נודעה לעיר חשיבות, שם נשא מנהיג המרד, לאיוש קושוט את אחד מהחשובים שבנאומיו והעיר הייתה מושב ממשלת המהפכה עד יולי 1849. הגעת מסילת הרכבת לעיר ב-1854 והחזרת הסטטוס של עיר חופשית ב-1860 סימלו שלב חדש בהתפתחות העיר. היא שגשגה, משכה אוכלוסייה חדשה (ובכלל זה יהודים רבים) ונפתחו בה מוסדות תרבות כמו גם מפעלי תעשייה ובראש ובראשונה מפעל הנקניקים פיק סגד, יצרן הסלמי ההונגרי, המהווה את המעסיק הגדול באזור. בשנת 1879 שטף את העיר שיטפון גדול, שהרס חלק ניכר מהמבנים שהוקמו לפני המאה ה-19. שיקום העיר, עליו הכריז פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, הוביל לבנייה מונומנטלית, רחבת ידיים, סביב שדרות וכיכרות מטופחות. ב-1872 נפתחה אוניברסיטת סגד וב-1882 נחנך בניין התיאטרון הלאומי (Szegedi Nemzeti Színház). ב-1907 נוסד במרכז העיר בית הכנסת של סגד, בית הכנסת השני בגדלו בהונגריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה איבדה הונגריה חלקים מדרומה לטובת רומניה וסרביה והעיר סגד הפכה לעיר ספר (גבול). לאחר תקופה של שקיעה, הועברו לעיר מוסדות הונגריים ששכנו בעיר טמשוואר (שהועברה לרומניה) כגון האוניברסיטה של העיר (שאוחדה עם אוניברסיטת סגד ב-1921) ומושב הבישוף. העיר נכבשה במלחמת העולם השנייה על ידי הוורמכט ב-19 במרץ 1944. התחוללו בעיר קרבות שגבו את חייהם של 6,000 איש, פרט לקהילה היהודית הגדולה בת כ-4,000 נפש (שלושה אחוזים מאוכלוסיית העיר), שנשלחה להשמדה (ר' להלן). העיר נכבשה על ידי הצבא האדום בסוף 1944. לאחר המלחמה הפכה העיר למרכז תעשיית המזון הממשלתית, על בסיס מפעלי פיק ומפעלים נוספים. ב-1965 התגלה בסביבת העיר נפט.
קהילה יהודית

יהודים ראשונים הגיעו לעיר עם הכיבוש העות'מאני וגורשו ממנה בסיומו. עד כתב הסובלנות ב-1781 הייתה לפרנסיה הזכות, מהיותה עיר מלכותית חופשית, למנוע מיהודים לגור בה. המשפחה הראשונה התיישבה בה באותה שנה. ב-1840 הגיעה אוכלוסייתם ל-681 נפש. כקהילת מהגרים צעירה ואמידה שחסרה יסודות שמרניים, הייתה סגד כר נח לנאולוגים. במהלך הקרע ביהדות הונגריה עברה בשלמותה להשתייך לארגון הנאולוגי הארצי. היא פרחה במיוחד תחת הנהגתם של הרבנים לאופולד לעף ובנו, עמנואל לעף. ב-1907 נחנך בית הכנסת של סגד, השני בגודלו במדינה.
ב-1941 נמנו בעיר 4,161 יהודים, 3% מאוכלוסייתה. מרבית הגברים גויסו במלחמה לפלוגות "שירות העבודה" הצבאי וחלק גדול נספה בתנאים הקשים. לאחר הכיבוש הגרמני, ב-19 במרץ 1944, רוכזו בסגד יהודי הסביבה. ב-17 במאי גורשו חלק לגטו באיה ומשם לאושוויץ, והיתר שולחו לשם ישירות בחודש יוני. הקרון האחרון של המשלוח האחרון, מה-28 ביוני, נועד להינצל באמצעות רכבת קסטנר.
ערים תאומות

הערים התאומות של סגד הן:
בריטניה קיימברידג', אנגליה, בריטניה
גרמניה דרמשטאדט, גרמניה
צרפת ניס, צרפת
אוקראינה אודסה, אוקראינה
אוקראינה רחיב, אוקראינה
איטליה פארמה, איטליה
בלגיה לייז', בלגיה
מונטנגרו קוטור, מונטנגרו
הולנד רוטרדם, הולנד
רומניה טרגו מורש, רומניה
סרביה סובוטיצה, סרביה
רומניה טימישוארה, רומניה
ארצות הברית טולדו, אוהיו, ארצות הברית
פינלנד טורקו, פינלנד
פולין לודז', פולין (מ־2008)
הרפובליקה העממית של סין ויינאן, הרפובליקה העממית של סין
קפריסין לרנקה, קפריסין
קרואטיה פולה, קרואטיה
בולגריה ורנה, בולגריה
טורקיה איזמיר, טורקיה
הערות שוליים

↑  A Witch-Hunt in Szeged in the Early Eighteenth Century
↑  הערך סגד בספרייה היהודית הווירטואלית
↑  סגד (Szeged), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 98035084  BnF: cb11962342b (data)  GND: 4106475-6  MusicBrainz: f17185ee-154b-4dc1-8649-8d41b09f69ba  NKC: ge134527  SUDOC: 027622576  VIAF: 137203033   WorldCat (עם VIAF): 137203033 
בית הכנסת החדש
כביש 40

ערך זה עוסק בכביש 40 בישראל. אם התכוונתם לכביש 40 בארגנטינה, ראו .
| --- | --- |

כביש 40 דרום, נוף מדברי טיפוסי באזור צומת טללים
כביש 40 דרום, נוף מדברי טיפוסי באזור צומת טללים
 מידע כללי
 כינוי:  מעלה העצמאות, כביש המישור, כביש עוקף באר שבע
 סיווג:  כביש ארצי
 ציר:  כביש אורך
 כביש מהיר:  ממחלף רהט עד מחלף קמה
 אורך:  302 ק"מ
 מיקום
 ערים ראשיות:  מצפה רמון, באר שבע, קריית גת, גדרה, רחובות, רמלה, לוד, פתח תקווה, כפר סבא
 נקודת התחלה:  צומת קטורה
 נקודת סיום:  צומת כפר סבא מזרח
 
 מסלול הכביש
צומת קטורה, 2022
צומת מסמיה (ראם) עם כביש 3, 2023
מעלה העצמאות, 1960
מצפה רמון ומעלה העצמאות היורד למכתש רמון
כביש 40, הגשר מעל הירקון
כביש 40 הוא הכביש השני באורכו בישראל (אחרי כביש 90), ואורכו 302 קילומטרים. הוא נמתח מצומת קטורה שבערבה, לאורך הנגב והשפלה עד כפר סבא שבדרום השרון.
מסלול הכביש מדרום לצפון

הכביש מתחיל במפגשו עם כביש 90 בצומת קטורה שבסמוך לקיבוץ לוטן שבערבה. ציון דרך חשוב על הכביש הוא מחנה שיזפון, בסיס ההכשרות של חיל השריון (חטיבה 460 – בית הספר לשריון). הוא חוצה את מכתש רמון ואת העיירה מצפה רמון, ועובר דרך מספר יישובים, בהם שדה בוקר, טללים ורמת חובב. בעבר חצה הכביש את באר שבע מדרום לצפון, אך מאז 2002 הוא מאגף אותה ממזרח, וקטע הכביש העובר את העיר מסומן ככביש 406. כביש 40 עובר בסמוך לעומר וחוצה את הנגב הצפוני סמוך לרהט ולקריית גת. בקטע הכביש ממחלף רהט עד מחלף מאחז כביש 40 חופף את תוואי כביש 6 ומסומן בשילוט ככביש 6 בלבד. צפונית למחלף מאחז משמש כביש 40 ככביש אורך נוסף בין כביש 4 לכביש 6. בהמשך הוא חוצה את כביש 1 במחלף לוד ואת כביש 5 במחלף ירקון. הכביש מסתיים בצומת כפר סבא מזרח.
היסטוריה > עד לקום המדינה

כביש 40 מבית קמה וצפונה מבוסס על דרכי עפר ודרכים היסטוריות שהיו קיימות עוד מתחילת המאה ה-20. הקטע הצפוני של הכביש מצומת קסטינה וצפונה הוא קטע ותיק שנסלל בסוף שנות השלושים.
כך למשל קטע הכביש בין גדרה לקסטינה היה בימי המנדט הבריטי חלק מהדרך הראשית מיפו לעזה ונחשב עוד בשנות ה-30 של המאה ה-20 ל"כביש טוב". קטע הכביש מגדרה לצומת מסמייה שודרג בשנת 1965. הקטע בין צומת מסמיה לצומת מלאכי נסלל בשנים 1936–1937 כחלק מסלילת כביש יפו-עזה. והקטע מרמלה לצומת ביל"ו, נסלל בין אוגוסט לדצמבר 1939 כדרך נוספת על הכביש דרך ראשון לציון לכיוון דרום הארץ, באופן המקצר את הנסיעה מעזה לירושלים. חמשת הקילומטרים הצפוניים של המקטע נסללו על ידי קבלן ערבי, ושלוש הקילומטר הדרומיים נסללו על ידי פועלי אגודת ישראל.
היסטוריה > לאחר קום המדינה

קטע הכביש בין צומת מלאכי וצומת קמה נסלל יחד עם כביש 264 בין יולי 1949 ויוני 1951, על ידי סולל בונה שהעסיקה בסלילה עולים חדשים. אחת המטרות העיקריות של סלילת הכביש הייתה הקלה על האבטלה בקרב העולים החדשים באזור לוד ורמלה. הכביש חיבר את צומת מלאכי לכביש 25 שהיה הכביש הישן לבאר שבע, ליד משמר הנגב, ובכך קיצר את הדרך מתל אביב-יפו לבאר שבע בכ-25 קילומטרים.
בשנת 1950 הורחבו קטעים באורך 4 קילומטר מהכביש בין פתח תקווה ללוד ולרמלה.
הכביש מבאר שבע למשאבי שדה נפרץ על ידי הטורקים במהלך מלחמת העולם הראשונה כדרך גישה בין ארץ ישראל וסיני. הכביש שודרג בידי שלטונות המנדט הבריטי בימי מלחמת העולם השנייה. בפברואר 1954 נפתח החלק הדרומי של כביש 40 מכיוון צומת הנגב לאילת, דרך ירוחם, שדה בוקר ומכתש רמון באורך של 245 קילומטר עד לצומת ציחור, שם נפגש הכביש עם כביש 13. בשלב שני נסלל הכביש מצומת ציחור לצומת קטורה.
הדרך עברה מצומת הנגב לשדה בוקר דרך ירוחם ורק דרך עפר חיברה את כביש 211 באזור אשלים עם שדה בוקר. בשנת 1970, החלה הקרן הקיימת, לבקשת דוד בן-גוריון, בפריצת הכביש המחבר את משאבי שדה עם שדה בוקר. בפברואר 1973 נחנך קטע הכביש המחבר את משאבי שדה עם שדה בוקר ובכך יתרה את המעבר דרך ירוחם.
הכביש שימש כדרך הראשית לאילת מעל לעשור, עד השלמת סלילת כביש הערבה. בסקירה על מצבם של כבישי הנגב בינואר 1966 נכתב: "משדה בוקר עד מצפה רמון הכביש טוב למדי סלול היטב ורחב. גם המשכו ממצפה רמון הוא טוב, פרט לסיבובים של מעלה העצמאות, שבמרוצת השנים הפכו גליים ומסוכנים למדי". אולם הקטע הדרומי יותר תואר: "מצומת צחור עד אילת הכביש צר ביותר והשוליים בלתי יציבים, לא מאפשרים לסטות מן הכביש בנסיעה מהירה".
העבודות לסלילתו של קטע הכביש מצומת קמה לבאר שבע הושלמו ב-1974 והוא החליף את כביש 264 כדרך הראשית לבאר שבע, תוך קיצור הדרך לעיר בעשרה קילומטרים נוספים. הקטע בין צומת מלאכי לצומת פלוגות הורחב לארבעה נתיבים בשנת 1984, על פי הנטען היה זה לכבודו של דוד מגן כשהוא נבחר לכנסת.
בסוף שנות ה-70 נסלל כביש עוקף לוד שנפתח לתנועה באפריל 1980. בראשית דרכו היה כביש עוקף לוד בעל נתיב אחד לכל כיוון, ובהמשך הוא הורחב לדו נתיבי. הקטע בין צומת קסטינה לצומת מסמיה שודרג לשני נתיבים לכיוון בראשית שנות ה-80. על פי הדיווחים בעיתונות, הקטע הורחב לכבודו של משה קצב כשנבחר לכנסת.
היסטוריה > החל משנות התשעים

הקטע הצפוני ביותר שבין נווה ירק לצומת כפר סבא הוא קטע חדש יחסית שנקרא בעבר כביש 55 והוא נסלל רק בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ונחנך ב-23 במאי 2002. התוואי המקורי של חלקו הצפוני של כביש 40 המשיך דרך רמתיים עד צומת רעננה משם נפגש עם כביש 4. קטע זה הוא חלק מדרך היסטורית שבין פתח תקווה לחיפה (עד סלילת כביש 4 וכביש 2), וכיום הוא מכונה כביש 402.
באוגוסט 2002 נחנך קטע מעוקף באר שבע העובר ממזרח לעיר. הוא החליף את תוואי הכביש שעבר בין שכונות צפון-מזרח העיר. הקטע שנחנך מתחיל בצומת גורל ומסתיים במחלף חטיבת הנגב, במפגש עם כביש 60. קטע דרומי יותר בעוקף באר שבע, בין חטיבת הנגב למחלף שרה, נחנך ב-1977.
בשנים 2008 עד 2010 שודרג קטע עוקף באר שבע. במסגרת פרויקט השדרוג הוקמו שני מחלפים חדשים שהפכו את הנסיעה בקטע לרציפה ללא צמתים מרומזרים.
בשנת 2015, עם פתיחתו של כביש 6 באזור, נסלל קטע של כביש 6 בשיתוף עם כביש 40 בין מחלף רהט למחלף מאחז. השלמת הקטע ממחלף רהט למחלף קמה הסתיימה בתחילת 2016 ובקטע זה הכביש הוא כביש מהיר. הקטע בין מחלף קמה למחלף מאחז טרם שודרג למעמד זה.
בשנים 2012–2022 התרחשו במקטע הדרומי של כביש 40 (מצומת קטורה ועד קריית גת) 557 תאונות דרכים, מהן 49 תאונות קטלניות שגבו את חייהם של 61 איש.
תוכניות עתידיות

החברה הלאומית לדרכים מתכננת להרחיב את הכביש ולשפרו. בחלקו הצפוני מתוכנן תוואי חדש שיעקוף את פתח תקווה ממזרח. תוואי המעקף אמור להתחיל דרומית למחלף ירקון, ולהתחבר לתוואי הקיים מדרום לצומת סירקין.
בסמוך לתעשייה האווירית מתוכנן ביטול קטע בין צומת אל-על לצומת בדק (הקטע יהפוך לכביש פנימי פרטי של התעשייה האווירית), כביש 40 מתוכנן לעקוף את התעשייה האווירית ממזרח, כאשר כביש 46 יהפוך לכביש 40, יורחב לכביש דו נתיבי ודו מסלולי ויתחבר לכביש 40 המקורי דרומית למחלף הטייסים העתידי. צומת בדק של כביש 40 וצומת ברקת של כביש 46 מתוכננים להתבטל. צומת אל על וצומת הטייסים ימוחלפו.
באזור רמלה ולוד מתוכננים מחלפים במקום צמתים קיימים..
על פי פרסומי מפות תחומי אחריות גם מתכונן כביש תוואי שיעקוף את גדרה ממערב.
בדרום כביש 40 מוחלף לאורך כ-6 קילומטר בין מחלף נאות חובב המתוכנן עם תחילתו של כביש 6, עד צומת הנגב שיהפוך למחלף לכיוון מצפה רמון וכביש 224 לכיוון ירוחם. כמו כן ישמש המחלף את עיר הבה"דים הסמוכה. כמו כן מתוכננת הפיכתם של צומת להבים וצומת פלוגות למחלפים.
תוכניות עתידיות > פיצול הכביש לכבישים שונים

על-פי תוכנית משרד התחבורה שעליה פורסם בסוף שנת 2018 לעדכון המספור של רבים מכבישי ישראל – כביש 40 צפוי להיות מפוצל למספר קטעים בעלי מספר שונה:
קטע הכביש בין צומת קטורה למחלף רהט צפוי להיות מסומן ככביש 30.
קטע הכביש בין צומת ראם למחלף מאחז צפוי להיקרא ככביש 32
קטע הכביש החופף לכביש 6 בין מחלף רהט למחלף מאחז צפוי להיקרא כביש 6 בלבד.
קטע הכביש בין צומת כפר סבא מזרח לצומת ניר אליהו (כביש 5504, כביש 55) צפוי להשתנות לכביש 40
ראו גם

כבישי ישראל
הערות שוליים

↑  הישוב החדש – בית עפה, דבר, 19 ביולי 1939
↑  5 חברות הגישו הצעות לסלילת כביש מהיר, מעריב, 6 בדצמבר 1965
↑  הממשלה מכריזה על עבודות ציבוריות חדשות, דואר היום, 20 במאי 1936
↑  כביש חדש רמלה-רחובות, הַבֹּקֶר, 2 במרץ 1939
↑  כביש רמלה – רחובות, הצופה, 15 באוגוסט 1939
כביש רמלה – ירושלים, דבר, 3 בדצמבר 1939
↑  רחובות, הארץ, 30 ביולי 1939
↑  ח. בן עדי, הכביש שקירב את תל אביב לנגב, מעריב, 25 בנובמבר 1951
נחנך כביש פאלוג'ה באר שבע, דבר, 27 ביולי 1951
↑  כבישים חדשים בסלילתם, דבר, 17 בפברואר 1950
↑  נפתחה הדרך החדשה לאילת, דבר, 21 בפברואר 1954
↑  אורי דביר, מטיילים בנגב, דבר, 21 באפריל 1978
↑  מנחם תלמי, אל שבטה ובארותיים, מעריב, 27 במרץ 1964
↑  כביש גולדה – ב.ג. ייחנך ביום ג' הבא בשדה בוקר, דבר, 6 בפברואר 1973
↑  נחנך כביש המקשר משאבי שדה עם שדה בוקר, דבר, 14 בפברואר 1973
↑  כבישי הנגב מתבלים, מעריב, 27 בינואר 1966
↑  כביש ב"ש – בית קמה ייחנך בעוד 4 חודשים, מעריב, 1 באוגוסט 1973
↑  משולם עד, המשטרה נתבקשה למנוע תנועה בכביש בית קמה – באר שבע, דבר, 12 בפברואר 1974
1 2  אשקלון מאמינה בגרשון שפט, מעריב, 29 ביולי 1984
↑  עודד ניב, כביש עוקף לוד נפתח לתנועה, מעריב, 16 באפריל 1980
↑  ספירת תנועה, א. אירועים כלליים, 2002–2008, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, 2009, האירוע ב-23 במאי 2002
↑  עמוס באר, נחנך כביש עוקף באר שבע, באתר News1 מחלקה ראשונה, 12 באוגוסט 2002
↑  כביש 40 – בין צומת גורל לצומת אוהלים, אתר החברה הלאומית לדרכים בישראל
↑  אסנת אלגום מזרחי, ‏תאונות דרכים בכביש 40 באר שבע דרומה, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת
↑  אריק מירובסקי, ‏הופקדה התכנית מעוררת המחלוקת ל-8,000 דירות במחנה סירקין, באתר גלובס, 7 בפברואר 2019
↑  סוניה גורודיסקי, ‏סוף לפקקים? אושרה תוכנית חדשה למחלף בצומת אל-על, באתר גלובס, 17 בדצמבר 2017
כביש 40, דרך רמתיים
מעלה העצמאות היורד ממצפה רמון למכתש רמון
מעלה העצמאות בסוף שנות ה-50
פסל "שומר הנגב" לצד הכביש מדרום לרמת חובב
מראה מגבעות מע'אר – כביש 40 בואכה גדרה
אקס-מן: העתיד שהיה

| --- | --- |
כרזת הסרט בישראל
כרזת הסרט בישראל
 מבוסס על:  "אקס-מן: ימי עבר עתידי" (קומיקס)
 בימוי:  בריאן סינגר 
 הופק בידי:  לורן שולר דונר בריאן סינגר סיימון קינברג האץ' פארקר
 תסריט:  סיימון קינברג
 עריכה:  ג'ון אוטמן 
 שחקנים ראשיים:  יו ג'קמן ג'יימס מק'אבוי/פטריק סטיוארט מייקל פסבנדר/איאן מקלן ג'ניפר לורנס פיטר דינקלג' אליוט פייג'
 מוזיקה:  ג'ון אוטמן 
 צילום:  ניוטון תומאס סיגל 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  מארוול אנטרטיינמט Bad Hat Harry Productions
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, הפצה לאולמות הקולנוע 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 23 במאי 2014 ישראל 22 במאי 2014
 משך הקרנה:  131 דקות 148 דקות (מהדורה מורחבת)
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פעולה, קרוסאובר, סרט מדע בדיוני, סרט מתח, סרט גיבורי-על, סרט דיסטופי, סרט מסע בזמן 
 מקום התרחשות:  ניו יורק, פריז, סין, מוסקבה, וושינגטון די. סי., ניו יורק 
 תקציב:  200 מיליון דולר
 הכנסות:  747.86 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   xmen2014
 סרט קודם:  "אקס-מן 3: המפלט האחרון" (2007) "אקס-מן: ההתחלה" (2011)
 סרט הבא:  "אקס-מן: אפוקליפסה" (2016)
 www.x-menmovies.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
אקס-מן: העתיד שהיה (באנגלית: X-Men: Days of Future Past, בתרגום חופשי לעברית: אקס-מן: ימי עבר עתידי) הוא סרט גיבורי-על אמריקאי בלייב אקשן של פוקס מ-2014. הסרט בוים על ידי בריאן סינגר, והתסריט נכתב על ידי סיימון קינברג. הסרט מבוסס על הקומיקס "ימי עבר עתידי" בסדרת האקס-מן של כריס קלרמונט וג'ון ביירן בהוצאת חברת ההוצאה לאור מארוול קומיקס, ומהווה חלק מסדרת סרטי "אקס-מן".
עלילת הסרט נעה בין שתי תקופות המתקשרות באמצעות מסע בזמן של וולברין, בו הוא מנסה לשנות את ההיסטוריה, זאת באמצעות עצירת רייבן מלהתנקש בחייו של המדען בוליבר טראסק, מעשה שבדיעבד יוביל את ממשלת ארצות הברית לפתח את תוכנית זקיפי הסנטינל שתוביל להשמדת גזע המוטאנטים. בתקופה הראשונה, המתוארכת לשנת 2023, ומהווה המשך של "אקס-מן 3: המפלט האחרון" מ-2006 ושל "וולברין" מ-2013, מוצגים המוטאנטים, והאקס-מן בפרט, לאחר התפלגותם ומלחמתם הפנימית אשר במהלכה צ'ארלס אקסבייר נהרג ושנאת בני האדם כלפי המוטאנטים עלתה בצורה דרסטית; בתקופה השנייה, המתוארכת לשנת 1973, ומהווה המשך של "אקס-מן: ההתחלה" מ-2011, מוצגים המוטאנטים לאחר חשיפתם לגורמי החוק האמריקאים והתפלגותם לקבוצה אחת בהנהגת צ'ארלס אקסבייר, שאיבד את יכולתו ללכת והתדרדר לשכרות, ולקבוצה שנייה בהנהגת אריק לנשר. הסרט כולל בו את צוות השחקנים של שני הסרטים יחדיו.
"אקס-מן: העתיד שהיה" זכה להצלחה רבה, וגרף בקופות ברחבי העולם הכנסות של $747,862,775, אותו הן דירגו כסרט השישי בהכנסותיו לשנת 2014 והסרט בעל ההכנסות הגבוהות ביותר בסדרת סרטי אקס-מן. בנוסף להצלחה מסחרית זו, הסרט זכה גם לשבחים ביקורתיים רבים, וכך לדוגמה באתרי הסקירה "Rotten Tomatoes" ו-"Metacritic" הוא זכה לציונים של 91% ו-74, בהתאמה. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-87 אך לא זכה בפרס.
שחקנים ודמויות

יו ג'קמן - לוגאן/וולברין, מוטאנט קנדי בעל יכולות החלמה מואצת וריפוי עצמי וחושים חייתיים, ובעקבות ניסויים שנערכו בו, שלד גופו מצופה אדמנטיום רב עוצמה ובידיו טפרים נשלפים המצופים גם הם באדמנטיום.
ג'יימס מק'אבוי ופטריק סטיוארט - צ'ארלס אקסבייר/פרופסור אקס, מוטאנט אנגלי בעל המוח החזק ביותר בכדור הארץ אשר לו יכולות מנטליות מפותחות בצורה על-אנושית המאפשרות טלפתיה ושליטה במחשבות. את גרסתו הצעירה של אקסבייר בעבר מגלם מק'אבוי, בעוד את זו המבוגרת בעתיד מגלם סטיוארט.
מייקל פסבנדר ואיאן מקלן - אריק לנשר/מגנטו, מוטאנט גרמני ממוצא יהודי, ניצול שואה אשר איבד את כל משפחתו, אשר לו יכולות שליטה באלקטרומגנטיות ובשדה המגנטי המאפשרות לו תמרון מתכת ותעופה. את גרסתו הצעירה של לנשר בעבר מגלם פסבנדר, בעוד את זו המבוגרת בעתיד מגלם מק'קלן.
ג'ניפר לורנס - רייבן דארקהולם/מיסטיק, מוטאנטית מסתורית אשר לה יכולת שינוי צורה על פי מראה.
פיטר דינקלג' - בוליבר טראסק, מדען צבאי וראש חברת "תעשיות טראסק" לפיתוח זקיפי הסנטיל להשמדת גזע המוטאנטים.
אליוט פייג' - קיטי פרייד/שאדוקאט, מוטאנטית צעירה בעלת היכולת לשנות את מצב הצבירה של גופה לשם מעבר דרך עצמים מוצקים, וכן לאחרונה גם היכולת לשלוח אחורה בזמן תודעתם של אנשים.
ניקולס הולט וקלסי גראמר - האנק מק'קוי/חיה, מוטאנט אמריקאי בעל אינטלקט ברמה גאונית אשר לו פיזיולוגיה חייתית המקנה לו כוח, מהירות, סיבולת וחושים על-אנושיים וכן גם טופרים ושיניים חדות כתער. את גרסתו הצעירה של מק'קוי בעבר מגלם הולט, בעוד את זו המבוגרת בעתיד מגלם בקמע גראמר.
האלי ברי - אורורו מונרו/סטורם, מוטאנטית מצרית אשר לה היכולת לשלוט במזג האוויר.
שון אשמור - בובי דרייק/אייסמן, מוטאנט צעיר בעל היכולת להפחית את האנרגיה הקינטית של האטומים בגופו ובכך להפוך אותו לקרח.
אוון פיטרס - פיטר מקסימוף/קוויקסילבר, מוטאנט אמריקאי צעיר אשר לו יכולת מהירות על-אנושית.
ג'וש הלמן - ויליאם סטרייקר, קצין צבאי השונא מוטאנטים ושואף להכחידם.
עומאר סי - בישופ, מוטאנט צעיר בעל היכולת לספוג אנרגיה ולהטעין אותה לרובה המחובר לגופו.
פאן בינגבינג - בלינק, מוטאנטית יפנית צעירה בעלת היכולת ליצור שערי טלפורטציה.
בובו סטיוארט - וורפאת', מוטאנט צעיר בעל כוח, מהירות, סיבולת, רפלקסים וחושים על-אנושיים.
דניאל קדמור - פיטר רספוטין/קולוסוס, מוטאנט רוסי צעיר בעל היכולת להפוך את עורו לפלדה אורגנית מה שמקנה לו כוח וסיבולת על-אנושיים.
אדן קנטו - סאן-ספוט, מוטאנט ברזילאי צעיר בעל היכולת להקרין אנרגיה סולארית ובכך ליצור להבות אש ולעוף.
אנה פקווין - מארי/רוג, מוטאנטית צעירה בעלת היכולת לשאוב את כוחותיהם של אנשים איתם היא באה במגע. בגרסתו הקולנועית של הסרט, רוג הופיעה בקמע בלבד בסצנת הסיום, אך במהדורה מורחבת שיצאה מאוחר יותר, היא נטלה חלק משמעותי יותר.
בסצנה בה מיסטיק מונעת מויליאם סטרייקר לגייס מוטאנטים למחקרו של בוליבר טראסק, מופיעים לוקאס טיל כאלכס סאמרס/האבוק, אוון ג'וניגקייט כמורטימר טוינבי/טואד וגרג לואו כאריק גיטר/אינק כמוטאנטים אותם היא מצילה. בסצנת סיום הסרט בה לוגאן מתעורר בעתיד ומגלה כי הצליח למנוע את הדיסטופיה וליצור היסטוריה חדשה, מופיעים ג'יימס מרסדן כסקוט סאמרס/סייקלופס ופמקה ינסן כג'ין גריי כאנשים חיים לאחר שנהרגו באירועי הסרט "אקס-מן 3: המפלט האחרון". בסצנות המתרחשות בעבר של שנת 1973, מארק קמאצ'ו מופיע כנשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון. בסצנה שלאחר הכתוביות, ברנדן פדר מופיע כעין סבאח נור. כותבי הקומיקס כריס קלרמונט ולן ויין מופיעים בהופעות אורח כשני חברי סנאט בסצנות שונות.
הפקה > פיתוח ופרה-פרודקשן

שלושת הסרטים הראשונים בסדרה, "אקס-מן", "אקס-מן 2" ו"אקס-מן 3: המפלט האחרון", יצאו בשנים 2000, 2003 ו-2006, בהתאמה. בשנת 2006, בצאת הסרט השלישי, אמרה המפיקה לורן שולר דונר כי המשך הסדרה יתעכב, שכן על מנת להמשיך בסדרת הסרטים יהיה צורך בניהול מחודש של משא ומתן עם צוות השחקנים. ב-2009 הודיעה דונר כי ישנן תוכניות להפקת סרט רביעי בסדרה ורמזה לתוכן של "אקס-מן: העתיד שהיה" באומרה כי "קיימים סיפורים המשתרכים על פני 40 שנים", ושיש רצון ליצור סרט שיתבסס על קשת הסיפור "אקס-מן: ימי עבר עתידי". ב-2011, דונר הודיעה כי סרט רביעי בסדרה החל שלבי הפקה מוקדמים ונמצא בפיתוח.
פוקס המאה ה-20 ראו את "אקס-מן: ההתחלה" כחלק ראשון בטרילוגיה חדשה, ולורן שולר דונר השוותה את התוכניות לטרילוגיה החדשה לסדרת סרטי הארי פוטר המאוחרים, שהיו "אפלים ובוגרים יותר". בינואר 2012, פוקס המאה ה-20 הכריזו על תחילת הפקתו של סרט חדש, חלק שני בטרילוגיה החדשה, בבימויו של מתיו ווהן אשר ביים את החלק הראשון. סיימון קינברג, אשר כתב את הסרט השלישי בטרילוגיה המקורית, שב למלאכת הכתיבה. במאי 2012, נודע כי הסרט ייצא לאקרנים ב-14 ביולי 2014, אך מאוחר יותר הוא הוקדם ל-23 במאי לאותה שנה. באוגוסט 2012, שם הסרט נחשף - "אקס-מן: העתיד שהיה" (X-Men: Days of Future Past, "אקס-מן: ימי עבר עתידי") וכי הוא יתבסס על קשת הסיפור "אקס-מן: ימי עבר עתידי" מ-1981. באוקטובר 2012, מתיו ווהן נאלץ לעזוב את העבודה על הסרט לטובת "קינגסמן: השירות החשאי" ובריאן סינגר, אשר ביים את שני הסרטים הראשונים בטרילוגיה המקורית, נשכר להחליפו.
הפקה > צילומים

צילומי הסרט החלו ב-15 באפריל 2013 ונמשכו עד ל-17 באוגוסט 2013, בעיקר במונטריאול שבקנדה. במקור, צילומי הסרט תוכננו להתחיל עוד לפני אפריל, אך הם נדחו כמה וכמה פעמים, זאת עקב לוחות זמנים צפופים של צוות השחקנים. צילומי השלמה נערכו בנובמבר 2013 ובפברואר 2014. עלויות ההפקה הכוללות של הסרט עמדו על כ-$200,000,000, סכום ההופך אותו לסרט השני היקר ביותר בעלויותיו של פוקס המאה ה-20, לאחר "אוואטר" מ-2009.
הפצה

הצגת הבכורה של הסרט התקיימה ב-10 במאי 2014 בניו יורק. בארצות הברית החלו הקרנות הסרט ב-23 במאי, ובישראל יום קודם לכן, ב-22 במאי. המדיה הביתית של הסרט, DVD ו-Blu-ray, יצאה ב-14 באוקטובר, וב-14 ביולי 2015 גם יצאה לסרט מהדורה מורחבת, אשר כללה 17 דקות נוספות שהוסיפו לעלילה את דמותה של רוג.