stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפקת אנרגיה מפסולת
התוכנית האסטרטגית לטיפול בפסולת עירונית בישראל לשנת – 2030 > צעדים עיקריים למימוש התוכנית

תוכנית 2030 כוללת הקמה של מתקני מיון להפרדת זרמי הפסולת למיחזור, מתקני עיכול אנאירובי ומתקנים להשבת אנרגיה מפסולת.
מתקני המיון לפסולת מאפשרים הוצאת חומרי גלם בעלי ערך והעברתם למיחזור, ולהפרדת הרכיב -האורגני, הגורם למרבית הנזק הסביבתי בעת הטמנתו, והעברתו לטיפול המתאים. על פי לוחות הזמנים של המשרד להגנת הסביבה, שישה מתקני מיון חדשים יוקמו ברחבי הארץ עד לשנת 2024 . (המשרד להגנת הסביבה 2018).
כמו כן, יוקמו ארבעה מתקני עיכול אנאירובי וקומפוסטציה לצורך טיפול בפסולת פריקה -ביולוגיה, על פי התוכנית ימוקמו המתקנים בסמוך למתקני המיון. מתקנים אלו יטפלו בפסולת פריקה ביולוגית, המהווה כ-35% מהפסולת העירונית. המתקן הראשון יוקם בשפד"ן ויטפל בכ- 1000 טון ביום של פסולת פריקה ביולוגית.
מתקני השבת אנרגיה- על פי התוכנית יוקמו תחילה 3 מתקנים להשבת אנרגיה., ההערכה היא שכל מתקן השבה יוכל לקלוט עד10% מהפסולת, והקמת 3 מתקני השבה, יחד עם שיטות אחרות ישיגו את היעד לשנת 2030 .
במקביל להקמת המתקנים, הגברת ההפרדה במקור של חומרים מתמחזרים בקרב התושבים במשקי הבית, באמצעות הפח הכתום, ומיון של עד 100% מהפסולת העירונית שלא מופרדת במקור במתקני מיון. (המשרד להגנת הסביבה 2018).
ביבליוגרפיה

המשרד להגנת הסביבה, מסמך מדיניות לקידום הקמת מתקנים להשבת אנרגיה מפסולת עירונית בישראל Waste to Energy מוגש לאישור המועצה הארצית לתכנון ובניה 2.1.2018.
המשרד להגנת הסביבה, הפקת אנרגיה מפסולת ביומסה, תקצירי מחקרים ותובנות, אוגוסט 2014.
המשרד להגנת הסביבה, מסמך מדיניות הפקת אנרגיה מפסולת, על פי החלטת הממשלה מס. 3484 מיום 2011.7.17 בעניין אנרגיות מתחדשות. כתבה: נעמה אשור בן ארי, רא"ג פסולת מוצקה.
Alwaeli, M. (2015) ‘An overview of municipal solid waste management in Poland. The Current Situation, Problems and Challenges’, in Environment Protection Engineering, 4(41), p.180- 193
An overview of the global waste to energy industry. Nickolas J. Themelis,
Blanco, M. M. (2014) Life cycle model of waste to energy technologies in Spain and Portugal, University of Cantabria, http://repositorio.unican.es/xmlui/bitstream/handle/10902/6267/TesisMMB.pdf?sequence=1
Burgess, J. (2013) ‘Sweden has Run out of Rubbish for Waste-to-Energy Industry’, in Oil Price, September 19, http://oilprice.com/Latest-Energy-News/World-News/Sweden-has-Run-out-ofRubbish-for-Waste-to-Energy-Industry.html
Clean Energy Finance Corporation (2015) The Australian bioenergy and energy from waste market, https://www.cleanenergyfinancecorp.com.au/media/107567/the-australianbioenergy-and-energy-from-waste-market-cefc-market-report.pdf
Coolsweep (2014) Report – Global analysis of the waste-to-energy field, http://webcache.googleusercontent.com/search?q=cache:GKVMActKaT4J:www.energyclust
Cuff, M. (2016) ‘Oslo waste incinerator launches experiment to capture CO2 from burning rubbish’, in Business Green, January 27, http://www.businessgreen.com/bg/news/2443343/oslo-waste-incinerator-launchesexperiment-to-capture-co2-from-burning-rubbish
Department for Environment, Food & Rural Affairs (2013) Advanced Thermal Treatment of Municipal Solid Waste, https://www.gov.uk/government/uploads/system/uploads/attachment_data/file/221035/pb138 88-thermal-treatment-waste.pdf
Ecoprog (2015) Waste to Energy 2015/2016 – Technologies, plants, projects, players and backgrounds of the global thermal waste treatment business, Extract 8th edition, http://www.ecoprog.com/fileadmin/user_upload/leseproben/ext_market_report_WtE_2015- 20-2016_ecoprog.pdf
Kellner U, Delzeit R, and Thiering J. 2011. Digestate treatment: The influence of the location and size of the plant on the cost. Berichte Uber Landwirtsch 89(1): 38–55.
Swedish Association of Waste Management, ISWA Waste Management World,
Thermal treatment of municipal solid waste in U.S. EPA Office of Solid Waste, Solid waste management and greenhouse gases: A Life-Cycle Assessment of Emissions and Sinks. 3rd EDITION. September 2006.
Waltenberger R and Kirchmayr R. 2013. Wet and dry anaerobic digestion processes. BDI. Jyvaskyla Summerschool. www.valorgas.soton.ac.uk/Pub_docs/JyU%20SS%202013/VALORGAS_JyU_2013_Lecture_12.pdf.
הערות שוליים

1 2  Stefano Consonni, Federico Viganò, Waste gasification vs. conventional Waste-to-Energy: a comparative evaluation of two commercial technologies, Waste Management (New York, N.Y.) 32, April 2012, עמ' 653–666 doi: 10.1016/j.wasman.2011.12.019
1 2 3  Michelle Allsopp, Pat Costner, Paul Johnston, Incineration and human health, Environmental Science and Pollution Research 8, 2001-03, עמ' 141–145 doi: 10.1007/bf02987308
1 2  Government of Canada, Public Services and Procurement Canada, Integrated Services Branch, Government Information Services, Publishing and Depository Services, The management of municipal solid waste and industrial materials / Chair: Harold Albrecht. : XC50-1/1-412-8E-PDF - Government of Canada Publications - Canada.ca, publications.gc.ca (באנגלית)
1 2  Y. Miyake, A. Yura, H. Misaki, Y. Ikeda, Relationship Between Distance of Schools from the Nearest Municipal Waste Incineration Plant and Child Health in Japan, European Journal of Epidemiology 20, 2005-12, עמ' 1023–1029 doi: 10.1007/s10654-005-4116-7
1 2 3  Suh-Woan Hu, Carl M. Shy, Health Effects of Waste Incineration: A Review of Epidemiologic Studies, Journal of the Air & Waste Management Association 51, 2001-07, עמ' 1100–1109 doi: 10.1080/10473289.2001.10464324
1 2  José L. Domingo, Joaquim Rovira, Lolita Vilavert, Martí Nadal, Health risks for the population living in the vicinity of an Integrated Waste Management Facility: Screening environmental pollutants, Science of The Total Environment 518-519, 2015-06, עמ' 363–370 doi: 10.1016/j.scitotenv.2015.03.010
↑  Wenchao Ma, Lingyu Tai, Zhi Qiao, Lei Zhong, Contamination source apportionment and health risk assessment of heavy metals in soil around municipal solid waste incinerator: A case study in North China, Science of The Total Environment 631-632, 2018-08, עמ' 348–357 doi: 10.1016/j.scitotenv.2018.03.011
↑  Özgen Ercan, Faruk Dinçer, Atmospheric concentrations of PCDD/Fs, PAHs, and metals in the vicinity of a cement plant in Istanbul, Air Quality, Atmosphere & Health 9, 2015-01-14, עמ' 159–172 doi: 10.1007/s11869-015-0314-y
↑  Thomas Astrup, Jacob Møller, Thilde Fruergaard, Incineration and co-combustion of waste: accounting of greenhouse gases and global warming contributions, Waste Management & Research 27, 2009-09-11, עמ' 789–799 doi: 10.1177/0734242x09343774
1 2  Rebecca Stoner, Why Communities Across America Are Pushing to Close Waste Incinerators, Pacific Standard (באנגלית)
1 2  The end of incineration is near, The Ecologist (באנגלית)
↑  Kenya YAMAMOTO, Mitsuhiro KUDO, Heihachiro ARITO, Yasutaka OGAWA, Isomer pattern and elimination of dioxins in workers exposed at a municipal waste incineration plant, Industrial Health 53, 2015, עמ' 454–464 doi: 10.2486/indhealth.2015-0008
ג'ון פטון

ג'וֹן מֵרְסֶר פָּטוּן (באנגלית: John Mercer Patton;‏ 10 באוגוסט 1797 – 29 באוקטובר 1858) היה פוליטיקאי ועורך דין בן המאה ה-19 מווירג'יניה. שירת בבית הנבחרים של ארצות הברית וייצג שני מחוזות שונים של וירג'יניה, והיה המושל בפועל של וירג'יניה במשך שנים עשר ימים ב-1841.
ביוגרפיה > ראשית חייו, חינוך ומשפחה

פטון נולד בפרדריקסבורג, וירג'יניה לרוברט פטון (1760–1851), מהגר בריטי ממוצא סקוטי, ולאן גורדון מרסר (1762–1857), בתו ילידת פילדלפיה של הגנרל יו מרסר, שמת בהגנה על פרינסטון, ניו ג'רזי. בשנת 1777. פטון הצעיר למד באוניברסיטת פרינסטון וסיים את המחלקה הרפואית באוניברסיטת פנסילבניה ב-1818, אם כי מעולם לא עסק כרופא. הוא המשיך ללמוד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין בווירג'יניה. במפקד האוכלוסין הפדרלי הראשון בשנת 1810, משפחת רוברט פטון בפרדריקסבורג שיעבדה אדם. אביו או אחיו רוברט פטון ג'וניור ייצגו את מחוז ספוטסילבניה בבית הנבחרים של וירג'יניה במהלך הישיבה 1820–1821.
ג'ון פטון התחתן עם מרגרט ("פגי") פרנץ', בת למשפחה מקומית של חוואים ועורכי דין. ילדיהם כללו את ג'ון מ. פטון הבן (1826–1899), אייזק ויליאמס פטון (1828–1890; שהקים מטע בלואיזיאנה לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו), ג'ורג' ס. פטון האב (1833–1864), וולר. ט. פטון (1835–1863), יו מ. פאטון (1841–1916), ג'יימס פרנץ' פטון (1843–1882), ג'וזף פ. פטון (1844-?) ויליאם פטון (1845–1905), וכן בנות. לוסי א. ויליאמסון (שחזרה לגור עם המשפחה עד 1850) ואליזה פטון.
ביוגרפיה > קריירה

פטון החל את העיסוק המשפטי שלו בפרדריקסבורג וגם שיעבד אנשים במטע שלו במחוז ספוטסילבניה הסמוך. רוברט פטון הבן (או אביו או אחיו הבכור) ייצג את מחוז ספוטסילבניה בבית הנבחרים בשנים 1820–1821 ושיעבד 11 אנשים במפקד 1810 ו-12 אנשים במפקד של 1820. במפקד האוכלוסין הפדרלי של 1830, ג'ון מ. פטון שיעבד תשעה אנשים (שני בנים וילדה מתחת לגיל 10, כמו גם שני גברים מתחת לגיל 35, שתי נשים מתחת לגיל 35, ושתי נשים בין 35 ל-55. הוא שיעבד דמות דומה מספר האנשים בריצ'מונד במפקד האוכלוסין האחרון במהלך חייו - גבר מבוגר, שתי נשים מבוגרות, אישה שחורה בת 40, אישה מולאטית בת 26 ונערים מולאטים בני 15, 10 ושנתיים ייתכן שהוא גם שיעבד שני אנשים במחוז פיטסילבניה, שם בתו אליזה נישאה לג'ון גילמר [רוברט פאטון שיעבד 8 אנשים, מתוכם רק 2 ילדים במחוז קולפפר ממערב לספוטסילבניה].
בינתיים, מצביעים באזור פרדריקסבורג וספוטסילבניה בחרו בפטון כג'קסוניאני ודמוקרטי לבית הנבחרים של ארצות הברית בתחילה כדי למלא מקום פנוי ב-1830, אך הוא זכה בבחירות חוזרות פעמיים וכיהן עד 1838. הוא הפך ליושב ראש הוועדה לשטחים מ-1835 עד 1839. בשנת 1834, המחוקקים של וירג'יניה כמעט בחרו בו לתובע הכללי של המדינה, אולם עורך הדין של מערב וירג'יניה סידני סמית' בקסטר מונה בהפרש של ארבעה קולות.
לאחר שעזב את הקונגרס, המחוקקים של וירג'יניה מינו את פטון לחבר המועצה הבכיר של מועצת המדינה של וירג'יניה, ולפיכך, סגן המושל של וירג'יניה.
לאחר שהתפטר המושל תומאס וו. גילמר ב-1841, שימש פטון כממלא מקום המושל של וירג'יניה במשך שנים עשר ימים עד שהסתיימה כהונתו ב-31 במרץ 1841.
פטון חזר לעיסוקו המשפטי הפרטי בריצ'מונד, כולל עבודה על תיקון הקוד של וירג'יניה, שהוא וקונווי רובינסון פרסמו ב-1849.
ביוגרפיה > מותו ומורשתו

פטון מת בריצ'מונד, וירג'יניה ב-29 באוקטובר 1858. הוא נקבר בבית הקברות שוקואו היל. בניו ג'יימס פרנץ' פטון, אייזק ויליאמס פטון, ג'ורג' פטון האב, יו מ. פטון, וולר ט. פטון כולם הפכו לקציני צבא הקונפדרציה (ויליאם מ. פטון נלחם עם צוערי המכון הצבאי של וירג'יניה). אף על פי שקולונל וולר ט. פטון מת בהנהגת אנשיו בקרב גטיסבורג וקולונל ג'ורג' ס. פטון מת במהלך הקרב השלישי על וינצ'סטר, הבנים האחרים שרדו את המלחמה. אייזק ויליאמס פאטון (שעבר ללואיזיאנה כדי להפעיל מטע לפני המלחמה) הפך לראש עיריית ניו אורלינס, לואיזיאנה ב-1878. יו מ. פטון שימש לזמן קצר כפקיד בסנאט של וירג'יניה, ג'יימס פרנץ' פטון גם הפך לעורך דין וכיהן לזמן קצר בבית המשפט העליון של וירג'יניה המערבית, ויליאם מקפרלנד פטון הפך לפרופסור להנדסה אזרחית במכון הצבאי של וירג'יניה (שם גם למדו רוב אחיו). נכדו ג'ורג' ס. פטון הפך לעורך דין בקליפורניה, ונינו היה הגנרל במלחמת העולם השנייה ג'ורג' ס. פטון ג'וניור.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 1639
הערות שוליים

↑  ג'ון פטון, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
1 2 3  Tyler, Lyon Gardiner (1915). Encyclopedia of Virginia Biography; Volume 2. Lewis Historical Publishing Company. p. 53.
↑  "PATTON, John Mercer, (1797–1858)". Biographical Directory of the United States Congress. נבדק ב-1 בינואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007389084005171  GND: 1175667722  ISNI: 0000 0000 4939 4611  LCCN: nr96016274  SNAC: w6w67vtq  US Congress: P000140  VIAF: 51587829   WorldCat (עם VIAF): 51587829 
קבר בבית הקברות Shockoe Hill
האיש במסכת הברזל

האיש במסכת הברזל, אילוסטרציה לספר, 1872
האיש במסכת הברזל הוא מיתוס, שהתפתח לאחר מותו של אסיר מסתורי בכלא הבסטיליה ב־19 בנובמבר 1703. מאז, זהותו של האיש נידונה רבות, בייחוד לאור העובדה שאיש לא ראה מעולם את פניו, שהוסתרו מאחורי מסכת קטיפה (ולא ברזל, בניגוד לטענות, שהועלו אחר כך). לפני שהאיש נכלא בבסטיליה הוא היה כלוא בכלא אחר, בו לא עטה מסכה.
מקור האגדה

בתקופת שלטונו, לואי ה-14 מלך צרפת, פקד לאסור איש מסוים ולשים לראשו מסכת ברזל, על מנת שלא יזהו את פניו.
האגדה החלה כאשר אלכסנדר דיומא האב, סופר צרפתי, כתב את ספרו "הוויקונט דה בראז'לון: אחרי עשר שנים", בו כתב על כך שהאסיר במסיכה הוא לא אחר מאשר אחיו התאום הזהה של לואי ה-14, שנאסר כדי שלא יהווה איום על שלטון המלך. מאז השתרשה האמונה שהאסיר הוא אכן אחיו התאום של המלך.
זהות האיש במסכה

במשך מאות שנים ניסו החוקרים לקבוע את זהותו של האסיר ולנחש מדוע הסתירו בכוח את פניו במסכה. היו שהאמינו כי האסיר לא היה אלא אחיו התאום של לואי ה-14, שניסה לתפוס את כס השלטון בארצו, ומשנתגלתה המזימה נכלא זה בעוון קשירת קשר, והוצמדה לראשו מסכה שאינה ניתנת להסרה, זאת כדי שלעולם לא יוכלו לזהות את הדמות שמאחוריה, אחיו התאום של המלך.
לואי ה-14 נהג לכתוב יומן שהצפין על ידי צופן שהומצא במיוחד בשבילו - "הצופן הגדול"(אנ'). הודות לפענוח רישומי היומן עלתה סברה אפשרית כי האסיר במסכה היה גנרל צרפתי שברח מהקרב ונטש את חייליו, ולפיכך נאסר וזהותו הוסתרה כדי לחוס על כבודו.
בתרבות הפופולרית

ספרות
"La Prison" (בית הכלא) מאת אלפרד דה ויניי (1821). אלפרד דה ויניי, הסופר הצרפתי הדגול, חיבר פואמה ארוכה שמתיימרת לספר אירועים שאירעו על ערש דווי של האיש במסכת הברזל.
"The Vicomte de Bragelonne" (הוויקונט דה בראז'לון: אחרי עשר שנים) מאת אלכסנדר דיומא האב, עשר שנים מאוחר יותר (1847-1850).
"The Man With The Iron Mask" (האיש במסכת הברזל) מאת הנרי ויזטלי (1870).
"Secret d'etat" (הפיכת סוד) מאת ג'ולייט בנזוני.
"Cassandra Palmer series" (סדרת קסנדרה פאלמר) מאת לואי סזאר.
סרטים וטלוויזיה
1929: מסכת הברזל - סרט אמריקאי אילם בכיכובו של דאגלס פיירבנקס.
1962: fer de Masque Le - סרט איטלקי/צרפתי, בכיכובו של ז'אן מארה.
1968: האיש במסכת הברזל - סדרת טלוויזיה בריטית (9 פרקים).
1977: האיש במסכת הברזל - סרט אמריקאי.
1985: האיש במסכת הברזל - סרט טלוויזיה אנימציה אוסטרלי.
ספרו של אלכסנדר דיומא האב, "הוויקונט דה בראז'לון: אחרי עשר שנים", הוסרט בשמונה סרטים שונים מאז 1929. הסרט המוכר ביותר הוא "האיש במסכת הברזל" משנת 1998 בכיכובם של לאונרדו דיקפריו, ג'רמי איירונס וג'ון מלקוביץ'. הסרט זכה לביקורות צוננות אך היה הצלחה קופתית גדולה.
1998: סרט בשם "האיש במסכת הברזל" (The Man in the Iron Mask) בכיכובו של לאונרדו די קפריו בתפקיד לואי ה-14.
2014: "המוסקטרים" (BBC 2014 הסתגלות) - סדרה 1, פרק 6
2019: סרט רוסי-סיני בשם "סוד חותם הדרקון" בכיכובם של ג'ייסון פלמינג, ג'קי צ'אן וארנולד שוורצנגר ובו האגדה מהווה קו עלילה מרכזי.
לקריאה נוספת

סיימון סינג, סודות ההצפנה: תולדות המצפינים והמפענחים ממצרים העתיקה ועד פיזיקת הקוונטים, ספרי עליית הגג, 2003, עמ' 82–91
מיראז' 4

מיראז' 4 (בצרפתית: Mirage IV) הוא מפציץ על-קולי צרפתי מיצור חברת דאסו. מטוס כנף הדלתא פותח מהמיראז' 3 יכל להגיע לשייט במהירות של מאך 2 ושימש כפלטפורמה להרתעה גרעינית של צרפת ואף שימש כמטוס צילום. המטוס טס לראשונה ביוני 1959. כ-62 יחידות של דגם זה יוצרו לטובת הכוח האסטרטגי של חיל האוויר הצרפתי, והוא שירת עד שנת 2005.
פיתוח

בשנת 1956 בעקבות משבר תעלת סואץ צרפת חיפשה לבנות כוח גרעיני לטובת אסטרטגיית הרתעה עצמאית משלה שלא תלויה בארצות הברית או נאט"ו, עם מפציצים תחילה ולאחר מכן להחליפם בטילים בליסטיים. המפרט הראשוני קרא לפיתוח מפציץ מהיר שיכל לשאת פצצה גרעינית במשקל של עד 1,500 קילוגרם למרחק של 1,500 קילומטר כאשר חצי ממשך המשימה היה צריך להתבצע במהירות של מעל מאך 1.7.
בהתבסס על הניסיון עם פיתוח המיראז' 1 ו-2 הדו-מנועיים וההצלחה של המיראז' 3, דאסו הציעו את המיראז' 4 שהיה גדול פי 1.5 מהמיראז' 3, עם שטח-כנף גדול פי שניים, משקל ריק כבד פי שלושה והונע על ידי שני מנועי סנקמה אטאר 09B. כנפי הדלתא של המטוס היו דומות בגאומטריה שלהן למיראז' 3 ומערכת ההיגוי הייתה כמעט זהה, עם התאמות קטנות בלבד.
מולו התחרתה חברת SNCASO עם דגם ה-SO-4060 סופר-ווטור, אבל מאחר שהמטוס היה בעל ביצועים ירודים יחסית למיראז' 4, ההצעה נדחתה.
אחרי מספר שינויים המפרט החדש נקבע בשנת 1959 ודרש מטוס עם טווח של 3,000 קילומטר במהירות מאך 2 ועם מטען זהה. דאסו הציעה דגם גדול יותר שסומן מיראז' 4B שתוכנן לשאת מנועי פראט אנד וויטני J75-P-19W החזקים יותר, אבל בגלל החשיבות המטוס לאסטרטגיה הלאומית של צרפת, הוחלט שלא להסתמך על טכנולוגיה אמריקאית ולהסתמך על התעשייה הצרפתית בלבד.
הפרויקט הפך למורכב מאוד ודרש הירתמות של כל תעשיית התעופה של צרפת. נדרש לפתח מערכות ולהקשיחן לעבודה בטמפרטורות גבוהות, בגלל ההתחממות במהירויות על קוליות. למעשה, בייצור כלל המטוסים לחוזה זה דאסו היו אחראיים רק ל-17 אחוז מהעבודה.
דגם הניסוי של המיראז' 4, מספר זנב 01 המריא לטיסת הבכורה שלו ב-17 ביוני 1959. ב-20 ביוני המטוס ביצע מטס בסלון האווירי בפריז ובטיסה זאת השיג מהירות מאך 1.9. בספטמבר אותה השנה המטוס ביצע טיסה שוברת שיאים במסלול סגור של 500 קילומטר כאשר הוא טס במהירויות שבין מאך 2.08 למאך 2.14 במהירות ממוצעת של 1,972 קילומטר לשעה. אבל עדיין היה צורך בשינויים רבים בשביל להיענות למפרט המכרז. המטוס הוחזר למפעל שמה גופו הוארך, מנועיו הוחלפו באטאר 09D שהיה דגם ביניים של מנוע לטובת פיתוח וכלל אזור מבער אחורי מטיטניום. לבסוף המטוסים הסדרתיים כללו את מנוע האטאר 09K11.
פיתוח > אופציות לייצוא

בשנת 1959 חיל האוויר הישראלי, יחד עם רכש המיראז' 3 התעניין במיראז' 4 כמטוס ביון. צרפת, עדיין ראתה את המיראז' 4 כמטוס תקיפה גרעיני ותו לא, סרבה בכל תוקף לכל אופציה למכירת המטוס לישראל. עם זאת, טייס הניסוי הישראלי דני שפירא הצליח להשיג מספר גיחות במטוס כטובה ממנהל מרכז ניסויי הטיסה שהיה לידיד טוב שלו.
בשנת 1963 חיל האוויר המלכותי האוסטרלי חיפש מחליף למטוסי האינגליש אלקטריק קנברה. חברת דאסו הגישה הצעה למטוס מיראז' 4A עם מנועי רולס-רויס אוון. אבל לבסוף הועדף הג'נרל דיינמיקס F-111C.
בשנת 1965, כאשר ממשלת בריטניה החליטה על הפסקת פיתוחו של הבריטיש אארוספייס TSR-2, חברת דאסו הציעה את המיראז' 4 כחלופה זולה. המטוס תוכנן לשאת את מערכות האוויוניקה ואף את מנועי הרולס-רויס ספיי שפותחו לטובת המטוס המבוטל. המיראז' 4 אף היה תאורטית זול במיליון פאונד מה-TSR-2 וזול מכל המתחרים שלו, וענה למרבית הדרישות של חיל האוויר המלכותי הבריטי. אבל ה-F-111 שוב הועדף על פניו. אם כי לבסוף גם ה-F-111 לא נרכש.
מאפיינים > מבנה

המיראז' 4 התאפיין במבנה אלומיניום אחוד-למחצה וכנף דלתא ללא זנב בהתקנה נמוכה. המטוס הורכב ברובו מאלומיניום, אבל כלל סגסוגות פלדה וטיטניום באזור בתי המנוע שבו הטמפרטורות היו גבוהות במיוחד. כמו כן שפת ההתקפה של כונסי האוויר, והכנפיים חוזקו בעזרת פלדה וניקל. אבל עדיין היה כך היה צורך מרכזי לשליטה על הטמפרטורה על המרכיבים המבניים של המטוס, קרי, המעטה החיצוני, קורות, חציצים, אורכנים וכדומה, מכיוון שאלה יכלו לאבד מהאיכויות האלסטיות שלהם בטמפרטורות גבוהות. מצבורי הדלק של המטוס היו המרכיב המרכזי בניסיון לשלוט על הטמפרטורות על המבנה ושימשו כממירי חום. הדלק פוזר במכלים מרובים באזורים המרכזי והאחורי למטרה זאת. המטוס אף כלל מכלים בקרבה לשפת ההתקפה של הכנפיים, בבית המנוע ובמשטח מייצב הכיוון של המטוס.
המטוס כלל כונסים מרובים לאוויר חיצוני לטובת קירור רכיבים פנימיים, בזנב המטוס באזור של המפלט של מבערי המטוס, הותקנו סקופים של אוויר לקירור האזור.
בניגוד לרוב המפציצים העל קוליים בגודל דומה למיראז' 4, המטוס לא כלל תא פצצות פנימי. במקום הפצצה הבודדת שהוא נועד לשאת מותקנת בתוך שקע בגחון המטוס כאשר חצי מהפצצה בולט החוצה. כל זה נועד להגדיל את הנפח הפנימי הפנוי לדלק המטוס.
מאפיינים > מבנה > כנפיים

עיצוב הכנפיים היה דומה בגאומטריה שלהן לכנפיים של המיראז' 3, עם השינוי הבודד של מנת עובי של הכנף שהייתה צרה יותר ומותאמת לשיוט על-קולי. שפת ההתקפה של הכנף, בדומה לכנף של המיראז' 3, כללה חריץ בשני שלישים מאורך שפת ההתקפה. החריץ היה עוצר זרימה אופקית של אוויר לאורך מוטת הכנף, מה ששיפר את ביצועי הכנף בזוויות התקפה גבוהות ומהירויות נמוכות. הכנף לא כללה משטחי היגוי משניים פרט למעצורי האוויר שהיוו שני משטחים דמויי מחבלים הנפתחים לתוך זרימת האוויר בשפות העליונות והתחתונות של כל כנף.
מאפיינים > מבנה > כני נסע

המיראז' 4 כלל כני נסע בתצורה סטנדרטית למדי, עם כן נסע ראשי עם שני גלגלים המעוגן מעט אחרי תא הטייסים ומתקפלים קדימה, ושני כני נסע ראשיים הכוללים ארבעה גלגלים כל אחד ומעוגנים בכנפיים ומתקפלים כלפי גוף המטוס. בשל שהמטוס כלל כנף נמוכה, בשביל לאפשר התקנה של פצצה כבדה בגחון, כני הנסע היו צריכים להיות ארוכים למדי. עם זאת, הפצצה הגדולה לקחה כל כך הרבה מקום במרכז גוף המטוס, שכני הנסע הראשיים הוטו אחורנית מעט בשביל לאפשר יותר מקום במרכז הגוף במהלך קיפול כני הנסע.
מאפיינים > דלק

המטוס כלל 47 תאי דלק פנימיים בנפח כולל של 13,928 ליטר שיכלו לשאת 11,143 קילוגרם דלק. אלה חולקו לשלוש קבוצות עיקריות, כאשר אלה מימין יחסית לכיוון טיסה ממוספרים במספרים זוגיים, ואלה משמאל ממוספרים במספרים אי-זוגיים:
קבוצה קדמית – מכלים 1 עד 18, ומכלי שפת התקפה ומכל כנף קדמיים (מספרים 41 עד 43). מכלים 1 עד 8 ממוקמים בין תעלות כונסי האוויר. מכלים 9 עד 18 ממוקמים מהצד החיצון של תעלות הכונסים קרוב יותר לכנפי המטוס. מכלי שפת התקפה ומכלי כנף קדמיים ממוקמים בחלק הפנימי של הכנף, כאשר מכל הכנף המרכזי הם קרובים מספיק לשפת ההתקפה בחלק החיצוני יותר של הכנף ומקנים קירור מספיק.
קבוצה מרכזית – מכלים 19 עד 28 ומכלי כנף מרכזיים (מספרים 45 ו-46). מכלים 19 ו-20 הם מכלים הממוקמים בין תעלות הכונס. מכל 19 מכיל שני מצברי דלק (מספרים 50–51) שתפקידם לייצב לחץ בקווי הדלק הזורמים למנוע.
קבוצה אחורית – מכלים 29 עד 40 בחלק התחתון של בתי המנוע של המטוס ומכל מייצב כיוון מספר 47.
כמו כן המטוס יכל לשאת שני מכלי דלק נתיקים, אחד בכל כנף בנפח של 2,500 ליטר כל אחד, ומכל דלק במקום הפצצה בגחון המטוס בנפח 1,600 ליטר.
המטוס כלל 2 משאבות דלק, אחת לכל מנוע השואבים דלק ממכלי דלק 7 ו-8. מכלים אלה משמשים כמכלי איסוף למנועים ואליהם מנותב הדלק מכל שאר המכלים, חיצוניים ופנימיים. המטוס כלל מערכת ניתוב דלק אוטומטית שעל ידי ברירת אופציית שיוט (תת או על-קולי) הייתה ממלאת את תאי הדלק ועל ידי כך קובעת את מיקום מרכז הכובד בהתאם. השאיפה הייתה שבמהלך שיוט תת-קולי מרכז הכובד יהיה בין 53.5 אחוז ל-51 אחוז מאורך מיתר הכנף. בשיוט על-קולי מרכז הכובד היה נקבע לערכים שבין 53.5 ל-55.5 אחוז מאורך מיתר הכנף.
המטוס כלל בום לתדלוק אווירי שהותקן בקצה של הצינור באף המטוס.
מאפיינים > הנעה

המטוס הונע על ידי שני מנועי סנקמה אטאר 09K11 עם דחף של 4,700 קילוגרם בכוח יבש מלא (ללא מבער) ו-6,700 קילוגרם עם מבער מלא. המנועים מסוגלים לדחוף את המטוס למהירות מקסימלית של מאך 2.2 בגובה 11,000 מטר (36,100 רגל). בשביל לאפשר זרימת אוויר סדירה המטוס כלל שני כונסי אוויר חצי מעוגלים בחלק הקדמי של כלי הטיס המובילים אוויר בתעלות למנועים במבנה האחורי של כלי הטיס. במהירויות על קוליות גבוהות בפגיעת האוויר בגוף הכונס היו נוצרים שני גלי הלם, גל הלם מוטה וגל הלם ניצב, ובמקום בו גל ההלם המוטה והניצב נפגשו נוצרה זרימה מערבולתית שהייתה מפריעה בפעולת המנוע. בשל כך שני הכונסים כללו מעין חצאי חרוט נעים שנקראו עכברים (בצרפתית: souris). החרוטים הללו היו שולטים במיקום גלי ההלם בזרימת האוויר ונקודת המפגש של גלי ההלם המוטה והניצב על ידי תנועה קדימה, ובעזרת זה הם מנעו היווצרות זרימה מערבולתית בתוך הכונסים.
חלק מהאוויר בתעלות הכונסים מנותב סביב למנוע ומשמש לקירורו.
מאפיינים > היגוי ובקרת טיסה

לטובת שליטה בגלגול ועלרוד, בדומה למטוסי כנף דלתא ללא זנב אחרים, המטוס כלל אלוונים בכנפיים. משטחים אלו שלטו על עלרוד וגלגול בצורה משולבת. כל כנף כללה שני משטחי אלוון – חיצוני ופנימי. המפעילים של האלוונים הותקנו בתוך בתים הפולשים מטה מהכנף בצורה של משולשים. מערכת ההיגוי הראשית של המטוס הייתה אלקטרונית אנלוגית עם גיבוי מכני. המערכת אפשרה אינטרציה עם הטייס אוטומטי שהיה מתקדם יחסית למטוסים צרפתים של אותה תקופה. הטייס האוטומטי היה עובד יחד עם מערכת הניווט וההפצצה ואפשר לא רק לנווט למטרה, אלא גם להגיע ולבצע יעף הפצצה מדויק.
המטוס כלל גם ארבעה משטחי מעצורי אוויר – שניים לכל כנף, אחד בשפה העליונה של הכנף ואחד בשפה התחתונה. המעצורים נשלטו על ידי מפסק בידית המצערת בתא הטייס עם שלושה מצבים – סגור, פתוח למחצה, ופתוח.
מאפיינים > אוויוניקה וניווט

מטוסי מיראז' 4A כללו מערכות אוויוניות מוקשחות לתנאי חום אם כי סטנדרטיות למדי למטוס שכזה. המטוס כלל מערכת ניווט אינרציאלית בעלת דיוק גבוה ומערכת ניווט דופלר שהייתה מחשבת ומפצה במדויק על השגיאה של המערכת האינרציאלית. כמו כן המטוס כלל מכ"ם תקיפה וניווט מדגם Thomson-CSF DRAA 8A שהותקן בראדום מעוגל בגחון המטוס באזור בו מתחילות הכנפיים. המכ"ם היה בעל מודי פעולה מרובים ואפשר למטוס לזהות מכשולים ולנווט במגוון גבהים. מכ"ם התקיפה גם כלל מחשב הפצצה אנלוגי שניצן היה בו להזין נתוני מטרה כגון מיקום וגובה, וכן נתוני מטוס, כגון כיוון גובה ומהירות ולקבל חישוב הטלה, כאשר על ידי אפשור של המפעיל המערכת הייתה משחררת את החימוש עצמאית. כמו כן המטוס כלל מערכת זיהוי עמית טורף מדגם Thomson-CSF Type BF, ומצלמת ניווט מיצור OMERA בחלון בגחון המטוס מתחת לתא הנווט.
כאמצעי הגנה המטוס המטוס כלל מערכת שיבוש מכ"ם של מטוסי קרב שכונתה Agassol. כהגנה נגד סוללות טילי קרקע-אוויר המטוס יכל לשאת פוד פיזור מוץ-נורים מדגם Phillips BOZ 100, שהותקן בדרך כלל בנקודת התלייה החיצונית בכנף הימנית. בכנף השמאלית המטוס היה נושא פוד שיבוש מדגם Thomson-CSF Barem.
במהלך שנות ה-80 בוצע שדרוג למטוסי מיראז' 4A לדגם P. במהלך השדרוג מרבית חליפת האוויוניקה של המטוס שודרגה. הותקן במטוס מכ"ם תקיפה חדש מדגם Thomson-CSF ARCANA, מערכת ניווט אינרציאלי חדשה מדגם SAGEM Uliss גם השתמשה בנתוני ג'י פי אס, ואפשרה תוכניות טיסה שלמות. כמו כן הותקנה במטוס מערכת זיהוי עמית-טורף חדשה מדגם Thomson-CSF Serval.