stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויולה טורק
חיים אישיים

בעלה הראשון היה ד"ר אלדר נויבירט - רופא, שנספה בשואה במחנה אושוויץ.
בעלה השני היה גבריאל טורק, ולהם שני ילדים משותפים:
פרופ' חנה יבלונקה - היסטוריונית, חוקרת השואה, ראש המחלקה ללימודי מדינת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון.
ירום - נשוי למיכל, בתו של שאול ארלוזורוב ונכדתו של חיים ארלוזורוב.
נכדתה היא השחקנית דבי יבלונקה, ואחייניה הם הרב מיכאל הרשקוביץ ופרופ' מיכה קליין.
ב-27 ביולי 2022 הלכה טורק לעולמה בגיל 106, והובאה למנוחות לצד בעלה פרופ' גבריאל טורק בבית העלמין החדש של באר שבע.
הערות שוליים

↑  תאריך הלידה המדויק על-פי: USC Shoah Foundation Institute testimony of Viola Torok, באתר מוזיאון השואה האמריקני.
↑  יוליוס קליין; יוהנה קליין: דפי עד שמילאה ויולה טורק, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם.
↑  בעלה אלדר נויבירט; אחותה לילי קליין: דפי עד שמילאה ויולה טורק, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם.
↑  ויולה טורק - בחרנו בחיים, ניצולי השואה ומדינת ישראל באתר יד ושם
↑   מדליקי המשואות תשנ"ח (1998): סיפורה של ויולה טורק ביוטיוב
↑  ויולה טורק, באתר www.yadvashem.org
בלקן בולגריאן איירליינס

בלקן בולגריאן איירליינס (בבולגרית: Балкан) הייתה חברת תעופה בבעלות ממשלתית, וחברת התעופה הלאומית של בולגריה בין השנים 1947 ו-2002.
במהלך שנות ה-70, החברה נהייתה חברת תעופה אירופאית משמעותית. החברה נתקלה באי-יציבות פיננסית לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי במרכז ומזרח אירופה. החברה הצליחה להמשיך בפעילות, לאחר שעברה הפרטה שנויה במחלוקת בתחילת המאה ה-21, אך עם זאת הכריזה על פשיטת רגל ב-2002. בולגריה אייר הפכה ליורשת של בלקן בדצמבר 2002.
היסטוריה > שנים מוקדמות

בבולגריה נוסדה חברת תעופה קצרת יומין ב-1927, "בונאבאד", אך המדינה לא יכלה להשרות לעצמה להשקיע בתובלה אווירית מודרנית עד אחרי סוף מלחמת העולם השנייה. ב-1946, משרד התחבורה והתקשורת גיבש מנהלה לתקשורות אווירית.
המנהלה השיקה באופן רשמי שירותים תחת השם נתיבי אוויר בולגריים (בבולגרית: Български въздушни линии) לראשונה ב-29 ביוני 1947 במטוס Ju 52 בטיסה מסופיה דרך פלובדיב לבורגס. קווים נוספים נוספו מיד לאחר מכן. עד סוף השנה, המנהלה הזמינה כמה מטוסים מתוצרת סובייטית מדגם ליסונוב Li-2 שהיו גרסה של הדאגלס DC-3 ועד 1968 שירתו בחברה לפחות 13 כאלו.
היסטוריה > שנות ה-60

ב-1962 החברה החלה לבצע טיסות עם מטוסי האיליושין Il-18, זאת וגם התרחבות תעשיית התיירות הבולגרית החלו לשווק את שמה של החברה באירופה ובמפה העולמית. עד אמצע שנות ה-60, תיירות הייתה תעשייה חשובה שהביאה מטבע זר עבור בולגריה. לא הרבה אחר כך, ועד של חברת מסחר מקומית החליטו להקים עסק תעופה משלהם אשר כלל חבילות נופש וטיסות צ'ארטר לבולגריה תחת השם בולאייר (Булер). אף על פי שהחברה החדשה ניסתה לרכוש מטוסי סילון מדגם קרוול, בולאייר לבסוף מצאה עצמה קונה רק מטוסי איליושין Il-18 תחת לחץ פוליטי סובייטי ובולגרי. המטוסים טסו בין מדינות מערב-אירופאיות להבאת תיירים ליעדי נופש בולגריים.
חברת התעופה הלאומית רכשה שלושה מטוסים מדגם טופולב Tu-134 בסוף 1967.
היסטוריה > שנות ה-70

במרץ 1970, בלקן שירתה 22 מדינות באפריקה, אסיה, ואירופה ועוד 9 יעשדים מקומיים. באותו זמן, צי החברה כלל מטוסים מדגמי אנטונוב An-2, An-10, An24B, איליושין Il-14 ואיליושין Il-18, טופולב Tu-134. ב-18 בינואר 1972, מטוס מדגם איליושין התרסק ועלה בלהבות בזמן ניסיו נחיתה בנמל התעופה ציריך קלוטן בערפל, רק שני נוסעים שרדו את ההתרסקות. במהלך 1971, בלקן היית החברה הראשונה מחוץ לגבולות ברית המועצות שתפעלה את הטופולב Tu-134. ב-21 בדצמבר, תאונה נוספת של מטוס איליושין במהלך המראה גרם למותם של 28 נוסעים.
כשכלכלות הגוש המזרחי החלו באופן הדרגתי להיכנס לתהליך סטגנציה בשנות ה-70, בלקן המשיכה לצמוח. ב-1974 רשת היעדים של החברה הייתה באורך 119,900 קילומטרים. עד סוף שנות ה-70, החברה הייתה משנעת 3 מיליון נוסעים בשנה, יותר מכל חברת תעופה מהגוש המזרחי (חוץ מאירופלוט) באותה תקופה.
היסטוריה > שנות ה-80

ב-1986, בלקן אורגנה מחדש כחלק מתהליך כולל בכלכלה הסוציאליסטית של בולגריה כניסיון להפוך את החברה ליותר פרודוקטיבית.
בלקן הצטרפה ליאט"א ב-1988, והפכה לחברה ה-175 בארגון. ב-10 בנובמבר 1989, מנהיג בולגריה באותה תקופה, טודור ז'יבקוב הוסר מהשלטון ובולגריה החלה להתרחק מהגוש המזרחי. בתוך כשנה, בלקן אורגנה מחדש שוב.
היסטוריה > שנות ה-90

באמצע 1991, בלקן חכרה שני מטוסים מדגם בואינג 767-200ER מאייר פראנס על מנת להתחרות עם חברת התעופה "ג'ס אייר" בקווים לצפון אמריקה ודרום אסיה. באותו זמן בלקן גם קיבלה כמה מטוסים מדגם איירבוס A320 מאוריקס. המטוסים הישנים של החברה, מתוצרת ברית המועצות, נשאר בצי המטוסים גם לאחר קבלת המטוסים החדישים.
שנות ה-90 היו עידן של דעיכה בבלקן. חברת התעופה סבלה ממעבר בולגריה לכלכלת שוק. מנהלים לשעבר של תעשיות בבעלות המדינה החלו ליצור חברות פרטיות כדי לספק את התעשיות שהם ניהלו פעם (במחירים גבוהים), וחברות פרטיות אחרות ניסו לקנות את התוצרת שלהם (במחירים נמוכים). המטרה הייתה לשלוט גם במכירות וגם באספקה, וכתוצאה מכך הכלכלה הבולגרית נכנסה למיתון עמוק. בגלל המיתון וגורמים אחרים, התיירות במדינה נפגעה והמסחר גם הוא, דבר שפגע בחברה.
במרץ 1995, לבלקן היה צי של ארבעה מטוסי איירבוס A320, שלושה מטוסי אנטונוב An-12, ארבע עשרה An-24, שלושה בואינג 737-500, שני בואינג 767-200ER, שישה איליושין Il-18, חמישה טופולב Tu-134, חמישה עשר טופולב Tu-154B ושבע Tu-154M. בזמן זה לחברה היו 3889 עובדים ורשת היעדים של החברה כללה 52 יעדים. ב-1998 מטוסי הבואינג 767 הוחזרו לאייר פראנס ומטוסי ה-A320 הועברו לחוכרים אחרים. המטוסים הישנים של החברה החלו להראות את גילם וממשלת בולגריה הראתה רצון לגייס כספים עבור קניית איירבוס A310 כדי לשמר את שירות הטיסות לטווח-הארוך, אך לא יצא שום דבר לבסוף מיוזמה זו.
בסוף 1998, החברה הייתה מוכנה להימכר לחברת אחזקות הנקראת בלקן אייר, אשר הורכבה ממשקיעים בולגרים ואמריקאים, אך עסקה זו לבסוף הושהתה. במהלך כל העשור היו שמועות על אינטרס של משקיעים בבלקן. השמועות האלו בדרך כלל כללו חברת תעופה רוסית או גרמנית אשר תהיה מוכנה לקנות את החברה. לבסוף, שתי חברות ישראליות - חברת ההשקעות זאבי וכנפיים-ארקיע (הבעלים של ארקיע) קנו 75% ממניות בלקן בולגריאן באמצע 1999 עבור 150,000 דולרים בהתחייבות להשקיע 100 מיליון דולר בחברת התעופה בעשור הקרוב. ארקיע לבסוף פרשה מההסכם ולאחר מכן ב-2001 החברה הכריזה על פשיטת רגל.
הערות שוליים

↑  "Синдиците на "Балкан" издадоха заповед за прекратяване на полетите на авиокомпанията" [An order to stop all Balkan flights was issued] (בבולגרית). Econ.bg. 30 באוקטובר 2002. ארכיון מ-8 ביולי 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Gradidge 2006, p 167
↑  "Sofia crash". Flight International: 13. 6 בינואר 1972. ארכיון מ-26 ביולי 2012. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Air Transport". Flight International: 325. 27 בפברואר 1975. ארכיון מ-26 ביולי 2012. נבדק ב-26 ביולי 2012. Balkan Bulgarian Airlines is now flying over 74,500 route miles and carried 443,000 charter passengers last year. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7725181-7  LCCN: n79017239  VIAF: 234846433   WorldCat (עם VIAF): 234846433 
מטוס מדגם איליושין Il-18 של החברה בנמל התעופה מנצ'סטר. (1968)
מטוס מדגם איליושין Il-18 של החברה בנמל התעופה לונדון גטוויק. (1969)
טופולב Tu-134 של החברה בנמל התעופה אורלי. (1979)
מטוס בלקן מדגם טופולב Tu-154 בנמל התעופה לונדון הית'רו. (1981)
מטוס בלקן מדגם בואינג 737-500 מתקרב לנמל התעופה ליסבון. (1992)
מטוס מדגם A320 של החברה בציריך. (1992)
נמל התעופה הבין-לאומי אל אלטו

נמל התעופה הבין-לאומי אל אלטו הוא נמל התעופה הבינלאומי הממוקם במרכז העיר של אל אלטו, בוליביה, הממוקם דרום-מערבית ללה פאס בגובה של 4,061.5 מטר (13,325 רגל), הוא נמל התעופה הבין-לאומי הגבוה בעולם ונמל התעופה ה-5 בגובהו בעולם.
היסטוריה

שדה התעופה פעיל מאז המחצית הראשונה של המאה ה-20, אך שופץ רק בסוף שנות ה-60 אשר המסלולים הוארכו ונבנה טרמינל חדש. שדה התעופה החדש נחנך בשנת 1965.
בגלל מיקומו הגבוה של השדה הוא משמש גם לניסויי טיסות על ידי חברות כמו בואינג ואיירבוס שבוחנות בו טיסה ונחיתה בגובה רב. בשדה נבחנו מטוסי הבואינג 787 והאיירבוס A350.
מנמל התעופה פועלות חברות כמו BOA, אמזונאס, LATAM, אויאנקה ועוד.
הערות שוליים

↑  http://wwp.greenwichmeantime.in/time-zone/south-america/bolivia/el-alto/index.htm El Alto has La Paz's International Airport.
↑  AeroSur's hub is located in Santa Cruz de la Sierra while Cochabamba is the hub of BoA (Boliviana de Aviación). http://www.ovguide.com/boliviana-de-aviacion-9202a8c04000641f8000000006bd7f96
טלקאר

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  1973–הווה (כ־52 שנים)
 
טלקאר חברה בע"מ המוכרת בשם המקוצר "טלקאר" היא חברה פרטית ישראלית שהוקמה בשנת 1973, ועוסקת בייבוא ושיווק כלי רכב מתוצרת קיה וסאנגיונג. משרדיה הראשיים של החברה שוכנים בתל אביב.
היסטוריה

טלקאר נוסדה באוגוסט 1973 על ידי איש העסקים רמי אונגר.
בינואר 1974 החברה החלה לייבא ולשווק כלי רכב מתוצרת לאנצ'יה האיטלקית, וכחצי שנה לאחר מכן, ביולי 1974, החלה לייבא ולשווק גם כלי רכב מתוצרת אוטוביאנקי האיטלקית אף היא.
בספטמבר 1989 רכשה החברה את הזיכיון לייבוא ושיווק כלי רכב מתוצרת דייהטסו היפנית תמורת מיליון דולר.
בשנת 2008 קיבלה החברה את זיכיון חברת "קיה", שהוחזק עד אותה שנה על ידי סמל"ת. העברת הזיכיון הביאה לסכסוך עסקי ומשפטי ארוך בין שתי החברות, כשהבעלים של סמל"ת טען כי הזיכיון הועבר אחרי שוחד ושידול שניהלה טלקאר. במרץ 2021 ניצחה טלקאר במשפט.
במאי 2010 רכשה החברה מגרש בן 41.5 דונם במעוין שורק תמורת 77 מיליון שקל.
תחומי פעילות

מחזיקה בזיכיון לייבוא ושיווק כלי רכב מתוצרת קיה, סאנגיונג הדרום קוריאניות וסרס הסינית.
בעלי עניין

נכון לשנת 2021 מלוא מניות החברה מוחזקות על ידי משפחת אונגר. גדי אונגר בנו של מייסד החברה רמי אונגר, מכהן כמנכ"ל החברה.
הערות שוליים

↑  דותן לוי, טלקאר תשלם 77 מיליון שקל למגרש במעוין שורק, באתר כלכליסט, 5 במאי 2010
נמל התעופה הבין-לאומי בייג'ינג דאשינג

שדות התעופה של בייג'ניג, הדרומי והגדול שבהם הוא נמל התעופה בדאשינג
נמל התעופה הבין-לאומי בייג'ינג דאשינג (בסינית: 北京大兴国际机场, פין-יין: Běijīng dàxīng guójì jīchǎng, באנגלית: Beijing Daxing International Airport) הוא נמל תעופה ברובע דאשינג, דרום בייג'ינג. הוא מתוכנן לתעבורה שנתית של כ-100 מיליון איש, והוא נמל התעופה הגדול ביותר בעולם בשטחו. בנייתו הסתיימה בחודש יוני 2019 והפעילות בו החלה בסוף ספטמבר, אחרי שישה ניסויי הרצה.
נמל התעופה החדש, שעלות בנייתו הוערכה בכ-17 מיליארד דולר, משרת את בייג'ינג, טיינג'ין והביי, ומשתרע על פני שטח של כ-27,000 דונם. הוא הוקם עם 4 מסלולי המראה ונחיתה (עם אפשרות להרחבה עד 7 מסלולים). בניין הטרמינל עצום ומשתרע על שטח של 700,000 מ"ר ואילו מרכז התחבורה היבשתית משתרע על 80,000 מ"ר.
על פי מינהל התעופה האזרחית בסין, חברות תעופה כמו צ'יינה איסטרן אייליינס וצ'יינה סאות'רן איירליינס החלו להפעיל את טיסותיהן מהשדה בסוף אוקטובר 2019, והמעבר של כל הטיסות שלהן הושלם עד 2021.
היסטוריה

שדה תעופה שני לבייג'ינג הוצע ב-2008, לאחר שעד שנת 2012 היה צפוי שנמל התעופה הבינלאומי הקיים בבייג'ינג, נמל התעופה הבינלאומי בייג'ינג קפיטל, יפעל בקיבולת המלאה שלו.
בדיווחים מוקדמים בתקשורת, בספטמבר 2011, נמסר כי בשדה התעופה החדש יכולים להיות עד 9 מסלולים: 8 מסלולים לתעופה אזרחית ועוד מסלול אחד המוקדש לשימוש צבאי, ושהוא יחליף את נמל התעופה הבינלאומי בייג'ינג קפיטל כשדה התעופה הראשי של בייג'ינג, ויהיה הגדול בסין. שדה התעופה תוכנן להיות מסוגל לטפל ב-120 עד 200 מיליון נוסעים בשנה, שאם הקיבולת הייתה מנוצלת במלואה, יהפוך אותו לנמל התעופה העמוס ביותר בעולם בתנועת נוסעים.
ב-22 בדצמבר 2014, ניתן אישור רשמי לבנייה, על ידי הוועדה הלאומית לפיתוח ורפורמה. תוכנית האב של שדה התעופה הוכנה על ידי חברת NACO (חברה לתכנון שדות תעופה מהולנד). התכנון כלל מרכז תחבורה קרקעי המספק לנמל התעופה קישורי תחבורה ציבורית לרכבת מהירה, מטרו, כבישים מהירים, קווי אוטובוס בתוך השדה, אוטובוסים מקומיים ובין- מערכת תחבורה בשדה התעופה. בניין הטרמינל תוכנן על ידי משרד האדריכלים של זהא חדיד, אדריכלית בריטית ממוצא עיראקי, יחד עם משרדי אדריכלים מצרפת וסין. במבט-על נראה בניין הטרמינל כמו כוכב ים, עם חמש זרועות ענק. בעיצוב ניכרים עקרונות הארכיטקטורה הסינית המסורתית, המארגנים חללים קשורים זה בזה סביב חצר מרכזית מפוארת, הממוקמת במרכז שדה התעופה. החצר משמשת כמרחב ישיבות רב שכבתי עבור הנוסעים בשדה התעופה. המבנה כולל חלונות בגג המכניסות אור טבעי לחללים. אור טבעי נכנס גם דרך רשת חרכים ליניארית, המקלה על הניווט ברחבי הבניין. נמל התעופה תוכנן תוך התחשבות בקיימות, מתקני ייצור חשמל פוטו וולטאי מותקנים ברחבי הנמל. בנוסף הוקמה מערכת איסוף מי גשמים וניהול מים, אשר משתמשת באגירה טבעית וטיהור טבעי של עד 2.8 מיליון מ"ק מים, מה שמסייע במניעת שיטפונות.
בנייתו של שדה התעופה החלה ב-26 בדצמבר 2014, ועד מרץ 2017, מבנה הבטון של הטרמינל הושלם. ב-23 בינואר 2019 החלו לבצע בדיקת טיסה. ב-30 ביוני 2019 הסתיימה בנייתו רשמית לקראת פתיחתו בספטמבר. בניית שדה התעופה עצמו עלתה 120 מיליארד רנמינבי (כ-17 מיליארד דולר), כאשר פרויקטים אחרים לבניית השדה עלו 330 מיליארד רנמינבי (46.2 מיליארד דולר), כך שסך העלות הכוללת של הפרויקט הייתה 450 מיליארד רנמינבי (63 מיליארד דולר).
בשנת 2019 חלפו בשדה התעופה 3.1 מיליון נוסעים ובשנת 2020 חלפו 16 מיליון נוסעים, גידול של 413%.
הערות שוליים

↑  הצצה לשדה התעופה הגדול ביותר בעולם שנבנה בימים אלה, באתר גלובס, 2 ביולי 2017
↑   סוכנויות הידיעות, טיסה בכל דקה: נמל התעופה הגדול בעולם החל לפעול, באתר TheMarker‏, 25 בספטמבר 2019
↑  מיכל רז-חיימוביץ', ‏שטח של מיליון מ"ר ועמדות שירות רובוטיות: שדה התעופה הגדול בעולם נפתח לפעילות, באתר גלובס, 6 באוקטובר 2019
↑   בלומברג, שדה התעופה הענק בבייג'ין מוכן - ורק מחכה למטוסים ולנוסעים, באתר TheMarker‏, 1 ביולי 2019
1 2  צפו: כך ייראה שדה התעופה החדש בסין ב-11 מיליארד דולר, באתר גלובס, 28 בפברואר 2015
↑   המבנים של זהה חדיד, האדריכלית המצליחה ביותר בעולם, באתר הארץ, 25 ביוני 2020
↑   הניו יורק טיימס, כוכב ים מוזהב: סין בונה את טרמינל התעופה הגדול בעולם, באתר TheMarker‏, 4 בדצמבר 2018
נמל התעופה הבין-לאומי צ'הטרפטי שיוואג'י מהרג'

נמל התעופה הבין-לאומי צ'הטרפטי שיוואג'י מהרג' (בהינדית: छत्रपती शिवाजी आंतर्राष्ट्रीय विमानक्षेत्र, במראטהית: छत्रपती शिवाजी आंतरराष्ट्रीय विमानतळ) הוא נמל התעופה הראשי והגדול ביותר במומבאי. נמל התעופה הוא השני בנפח תעופה בהודו לאחר נמל התעופה הבינלאומי אינדירה גנדי בניו דלהי, ודורג במקום ה־48 כשדה התעופה העמוס ביותר בעולם.
נמל התעופה נקרא על שמו של קיסר האימפריה המראטהית במאה ה־17 צ'הטרפטי שיוואג'י (אנ') וקוד IATA של שדה התעופה – "BOM" – נגזר מבומביי, שמה הקודם של מומבאי.
השדה בנוי כולו על האי סאלסט (אנ').
ב־24 בנובמבר 2017 עברו בנמל 969 טיסות באותו היום ובכך נשבר השיא של "הכי הרבה טיסות ביום על מסלול אחד בלבד".
הערות שוליים

↑   969 טיסות ב-24 שעות – שדה התעופה ששבר שיא עולמי, באתר TheMarker‏, 27 בנובמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2015231260  VIAF: 315943930   WorldCat (עם VIAF): 315943930 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שדות תעופה ובנושא הודו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
איראן אייר

בואינג 747SP של איראן אייר במשהד.(2008)
מטוס של איראן אייר נוחת בהיתרו, לונדון
בואינג 747 של איראן אייר ממריא מנמל התעופה המבורג פולסבוטל
בואינג 747SP של איראן אייר בנמל התעופה טוקיו נריטה
איירבוס A300 של החברה
מטוס פוקר 100 בשיראז
איראן אייר או חברת התעופה של הרפובליקה האסלאמית של איראן (בפרסית: هواپیمائی جمهوری اسلامی ایران, באנגלית: Iran Air) היא חברת התעופה הלאומית של איראן. לה 60 יעדים, 35 בינלאומיים ו-25 מקומיים. בסיסה העיקרי הוא נמל התעופה האימאם חומייני בטהראן והיא מעסיקה כ-7,500 עובדים.
החברה בבעלות מלאה של הממשלה האיראנית.
היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 1946 על ידי קבוצת אנשי עסקים, תחת השם איראן איירווייז, והיא הפעילה טיסות בין הערים הגדולות באיראן באמצעות מטוסי ויקרס ויקונט.
בשנת 1954 רכשה החברה מטוסי DC-4,DC-3s, ומטוס דאגלס DC-7 שהוחכר מסבנה, והחלה לטוס לפריז, בריסל, לונדון, וז'נבה.
בפברואר 1961 בעקבות החלטת הממשלה האיראנית להקים חברה לאומית, מוזגה איראן איירווייז עם חברה פרטית אחרת, ויחד הקימו את איראן אייר.
בשנת 1965 התקבל בחברה משלוח ראשון של מטוסי סילון, בואינג 727-100. משנת 1970, איראן אייר טסה לערים רבות באירופה, עם מעל 30 טיסות שבועיות ללונדון.
בסוף שנת 1970 הייתה איראן אייר חברת התעופה בעלת הצמיחה המהירה ביותר בעולם.
במאי 1971 נחנך הקו לניו יורק, והיא הייתה לחברה השנייה במזרח התיכון (אחרי אל על) שהפעילה טיסות רצופות לניו יורק.
בשנת 1972 הוזמנו שני מטוסי קונקורד, אחד המטוסים הושכר לחברה לתקופה קצרה, אולם בעקבות המהפכה האיסלאמית, בוטלו ההזמנות.
עד 1976 איראן אייר דורגה במקום השני אחרי קוואנטס, כחברת התעופה הבטוחה ביותר בעולם.
היסטוריה > לאחר המהפכה האיסלאמית

לאחר המהפכה האיסלאמית בפברואר 1979, החלו בחברה לארגן מחדש את פעילותה הבינלאומית, והופסקו הטיסות ליעדים רבים. כל הטיסות הבינלאומיות הופנו לטהראן, בעוד ששיראז יכולה לשמש כחלופה רק במקרים מיוחדים, שאר הערים באיראן איבדו את מעמדם הבינלאומי, אך עם זאת, בשנים האחרונות שדות התעופה בערים הגדולות משמשות לטיסות בינלאומיות - בעיקר למדינות השכנות.
בשנת 2001 רשויות ארצות הברית מנעו את רכישת האיירבוס A330, והיא קנתה שישה מטוסי פוקר 100.
בשנת 2001 רכשו בחברה שישה מטוסי איירבוס A310 מאולימפיק איירליינס.
בעקבות המתיחות בין ארצות הברית ואיראן על רקע תוכניות הגרעין שלה, לא יכלו באיראן אייר לקנות מבואינג חלקי חילוף לצי המטוסים שלה, עם זאת בסוף 2006 נחתם הסכם שאיפשר לה לשפץ את מטוסיה.
ביולי 2010 הכריזה הנציבות האירופית, כי תאסור את כניסת מטוסי הבואינג 727, 747, ואיירבוס A320 של החברה למרחב האווירי של האיחוד האירופי, בשל ליקויי בטיחות.
קבוצת מלונות הומא

קבוצת מלונות הומא היא חברה בת של איראן אייר, אשר בבעלותה רשת מלונות חמישה כוכבים בערים הגדולות של איראן. מלונות הומא ממוקמים בטהראן, שיראז, בנדר עבאס, ומשהד, שבה יש שני בתי מלון. כל המלונות נבנו לפני שנת 1979, למעט בתי המלון במשהד, שנבנו בסוף 1990.
הקבוצה הוקמה על ידי הממשלה לאחר המהפכה האיראנית ב-1979 ויש לה יותר מ-800 חדרים מרוהטים. רוב המלונות היו בשליטה פרטית עד 1979, אך הם הולאמו מיד לאחר מכן. המפורסם ביותר היה מלון הומא בטהראן, שהיה מלון שרתון לפני שהולאם. כול המלונות הם ברמת 5 כוכבים, אך אינם עומדים בתקנים בינלאומיים בשירות, תפאורה ומתקנים.
הסכמי שותפות קוד

לאיראן אייר הסכמי שותפות קוד עם החברות הבאות:
רוסיה אארופלוט
טורקיה טורקיש איירליינס
אוסטריה אוסטריאן איירליינס
ונצואלה קונביאסה
תאונות

ב-25 בדצמבר 1952 התרסק מטוס DC-3 בטהראן 27 נהרגו ו-2 ניצלו.
ב-21 בינואר 1980 מטוס איראן אייר מדגם בואינג 727-286, המטוס פגע בקרקע במהלך הגישה לנחיתה בטהראן, כל שמונת אנשי הצוות ו-120 הנוסעים נהרגו.
ב-3 ביולי 1988 טיסה 655 בדרכה לדובאי מבנדר עבאס, יורטה בטעות על ידי הצבא האמריקאי, 274 הנוסעים ו-16 אנשי הצוות נהרגו. ארצות הברית, הביעה חרטה והבטיחה לפצות את הקורבנות, בתנאי שהכסף לא יעבור דרך הממשלה האיראנית.
ב-9 בינואר 2011 התרסקה באורמיה טיסה 277 שבוצעה במטוס בואינג 727-200 מתוך 105 הנוסעים 77 נהרגו.
ב-27 באוקטובר 2011 נחת מטוס בואינג 727 של החברה כאשר גלגל האף איננו פתוח בנמל התעופה של איראן, ל-113 הנוסעים ואנשי הצוות לא נגרם נזק.
צי המטוסים

צי המטוסים של החברה נכון לדצמבר 2018:
| כלי טיס | בצי | בהזמנה | נוסעים> C | נוסעים> Y | נוסעים> סה"כ | הערות |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| איירבוס A300B2-203 | 3 | — | 18 | 236 | 254 |  |  |
| איירבוס A300B4-203 | 3 | — | 30 | 248 | 278 |  |  |
| איירבוס A300-605R/622R | 4 | — | 22 | 239 | 261 |  |  |
| איירבוס A310-203 | 2 | — | 14 | 198 | 212 |  |  |
| איירבוס A320-211/214 | 6 | 6 | 12 | 144 | 156 |  |  |
| איירבוס A321-200 | 1 | 7 | 12 | 182 | 194 |  |  |
| איירבוס A330-200 | 2 | 6 | 32 | 206 | 238 |  |  |
| איירבוס A330-900neo | — | 28 | טרם נקבע | טרם נקבע | טרם נקבע | קבלת ההזמנה החל משנת 2019 |  |
| פוקר 100 | 15 | — | — | 104 | 104 |  |  |
| מקדונל דאגלס MD-82 | 4 | — | 12 | 140 | 152 |  |  |
| ATR 72-600 | 13 | — | — | 68 | 68 |  |  |
צי איראן אייר קרגו
| איירבוס A300B4-203F | 1 | — | מטען | מטען | מטען |  |  |
| בואינג 747-21ACM | 1 | — | מטען | מטען | מטען |  |  |
| סה"כ | 57 | 47 |  |  |  |  |  |
צי המטוסים > פעלו בעבר

איראן אייר הפעילה בעבר את המטוסים הבאים:
| --- | --- |
 בואינג 707  בואינג 727-100  בואינג 737  DC-10-30  דאגלס DC-9  איירבוס A310-200  איירבוס A340-200  בואינג 767-200ER:  דאגלס DC-3  דאגלס DC-6  טופולב Tu-134  טופולב Tu-154  מקדונל דאגלס MD-83  בואינג 747-100  בואינג 747-200F
הערות שוליים

↑  ראו איראן: מטוס נוסעים התרסק בצפון המדינה, 77 נהרגו (נענע 10)
↑  פרטי צי המטוסים של איראן אייר, באתר airfleets.net (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 0631 1715
טורקיש איירליינס

מפת יעדי החברה ב-2019
בואינג 777-300ER של החברה
איירבוס A321 של החברה
איירבוס A319 של החברה ממריא מנמל התעופה בן-גוריון.
איירבוס A319 של החברה
מטוסי החברה בנמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק
טורקיש איירליינס, ולעיתים רק טורקיש (בטורקית: Türk Hava Yolları, THY; באנגלית: Turkish Airlines), היא חברת התעופה הלאומית של טורקיה. בסיסה העיקרי בנמל התעופה באיסטנבול.
תולדות החברה

החברה נוסדה בשנת 1933 בשם "מינהל תפעול קווי תעופה לאומיים" (בטורקית: Devlet Hava Yolları İşletmesi İdaresi) אשר הפעילה טיסות פנים בלבד על ידי צי של 5 מטוסים, עד לשנת 1947, מועד בו הופעל קו שירות לאתונה. במסגרת תהליך רה-ארגון מקיף הפך המינהל לחברה ביום 1 במרץ 1956, ושמה שונה לזה הנוכחי. שינוי נוסף במעמד החברה חל בשנת 1990 עם הצעת 5% ממניותיה לציבור. בחודש דצמבר 2004 מכרה ממשלת טורקיה 23% נוספים ממניות החברה, ושוב בחודש מאי 2006, עת נמכרו 28.75% נוספים ממניותיה. מינהל ההפרטה של הרפובליקה הטורקית מחזיק ב-53.57% ממניות החברה, והיתר נמצאות בידי הציבור. ב-9 בדצמבר 2006 אישר הוועד המנהל של ברית חברות התעופה סטאר אלייאנס את בקשת החברה להצטרף לשורות הברית, וזו אכן יצאה אל הפועל ב-1 באפריל 2008. בשנת 2011 ובשנת 2012 זכתה טורקיש איירליינס בתואר חברת התעופה הטובה באירופה.
החברה כיום

החברה מפעילה שירותי טיסה סדירים ל-315 יעדים מתוכם 50 יעדים בטורקיה, ו-265 יעדים ב-126 מדינות ברחבי העולם, והיא חברת התעופה שטסה למספר המדינות הגדול ביותר. בנוסף לבסיסה העיקרי בנמל התעופה איסטנבול, משמשים גם נמל התעופה הבינלאומי אנקרה אסנבואה ונמל התעופה הבינלאומי איסטנבול סביהה גקצ'ן מזרחית לאיסטנבול, כבסיסי משנה של החברה.
החל מ-31 באוקטובר 2018 החלה החברה להפעיל טיסות מנמל התעופה החדש של איסטנבול, החל מ-1 בינואר 2019 העבירה החברה את כל טיסותיה מאטאטורק לנמל החדש.
החברה מעסיקה 28,597 עובדים, ו-27,517 עובדים נוספים בחברות הבת, וברשותה 341 מטוסים. מועדון הנוסע המתמיד של החברה קרוי Miles and Smiles. בשנת 2018 הטיסה החברה כ-75 מיליון נוסעים. סך הכנסותיה הסתכמו ב-9 מיליארד דולר בשנת 2012.
החברה מחזיקה במחצית ממניות חברת השכר סאן אקספרס שבסיסה בנמל התעופה הבינלאומי של אנטליה, ובכל מניותיה של חברת אנאדולוג'ט שהחלה לפעול ב-23 באפריל 2008 כחברת תעופה במחיר נמוך בשוק טיסות הפנים.
החברה כיום (2016) נחשבת כחברת התעופה האירופאית הטובה ביותר.
ב-12 בדצמבר 2017 קיבלה החברה את מטוס הבואינג 200–777F (מטען) הראשון שלה לצי מטוסי הקרגו.
תאונות ואירועים

במשך שנות פעולתה, אירעו 19 תאונות במטוסי טורקיש איירליינס, מהן 15 קטלניות.
התאונה הקשה שבהן ארעה ב-3 במרץ 1974 בטיסה מס' 981 במטוס DC-10 שהיה בדרכו מנמל התעופה אורלי בפריז לשדה התעופה הית'רו בלונדון. שדר אחרון מהמטוס נקלט בהיותו בקרבת העיר מו, כ-40 ק"מ צפונית-מזרחית לפריז, ובו נשמעו אותות האזעקה של מערכות בקרת לחץ האוויר והמהירות, וכן טייס המשנה באומרו בטורקית כי מכל הדלק התפוצץ. לאחר מכן נעלם המטוס ממסכי המכ"ם והוא התרסק על הקרקע סמוך לעיר ארמנווויל. כל 346 נוסעי הטיסה נספו באסון. חקירת הרשויות הצרפתיות העלתה כי דלת תא המטען האחורי נפתחה בעת טיסה. עד לאסון המטוסים בטנריפה ב-27 במרץ 1977, נחשב המקרה של טיסה 981 לאסון הכבד בתולדות התעופה.
ב-4 באוקטובר 2006 נחטף מטוס החברה שהיה בטיסה מטירנה בירת אלבניה לאיסטנבול והונחת בברינדיזי איטליה. הרקע למעשה החטיפה היה מחאה נגד ביקורו של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בטורקיה. לאחר משא-ומתן שוחררו המטוס ונוסעיו ללא פגע.
ב-25 בפברואר 2009, התרסק מטוס בואינג 737–800 בטיסה 1951 של טורקיש איירליינס שיצאה מאיסטנבול בזמן הגישה לנחיתה בנמל התעופה סכיפהול. הטיסה נשאה 127 נוסעים ו-7 אנשי צוות. נהרגו תשעה, כולל שלושת הטייסים, ולפחות 50 נפגעו.
ב-4 במרץ 2015 החליק מטוס אירבוס A330 בטיסה מספר TK726 מאיסטנבול לקטמנדו כאשר על הטיסה היו כ-227 נוסעים ו-11 אנשי צוות. לאחר שבמשך חצי שעה חג מעל שדה התעופה בקטמנדו ולאחר ניסיון נחיתה שנכשל, המטוס התחיל את ניסיון הנחיתה השני בשדה התעופה קטמנדו כאשר החליק על המסלול הרטוב וירד ממסלול הנחיתה לכיוון הדשא שמסביב למסלול. הנוסעים לא נפגעו.
ב-16 בינואר 2017 התרסק מטוס בואינג 747-412F בטיסה מספר 6491 מהונג קונג לאיסטנבול דרך בישקק, בהתרסקות נהרגו 39 בני אדם (4 אנשי צוות ו-35 על הקרקע), בעקבות נחיתה כושלת בערפל כבד.
פעילות החברה בישראל

עד חודש נובמבר 2018, החברה הפעילה כ-9 טיסות יומיות בין נמל התעופה בן-גוריון לנמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק, וטיסה יומית לנמל התעופה הבינלאומי איסטנבול סביהה גקצ'ן. באפריל 2019 הועברו כל טיסות טורקיש איירליינס ובכללם הטיסות לישראל מנמל התעופה אטאטורק לנמל התעופה החדש של איסטנבול.
החל מ-31 במרץ 2019 ועד אוקטובר 2023 הפעילה החברה 10 טיסות יומיות בין נמל התעופה בן-גוריון לנמל התעופה איסטנבול. והייתה חברת התעופה הסדירה הזרה הגדולה ביותר בישראל. אשר סייעה ללמעלה ממיליון נוסעים בשנה. הטיסות מבוצעות הן במטוסים צרי הגוף והן במטוסים רחבי הגוף של החברה.
עד אוקטובר 2023 הפעילה החברה 5 טיסות שבועיות בין אנטליה לתל אביב.
החברה הפסיקה לטוס לנמל התעופה בן-גוריון ב-7 באוקטובר 2023 עקב טבח שבעה באוקטובר. אף על פי שטורקיש איירליינס מפעילה טיסות ליעדים רבים הנמצאים במצב מלחמה כמו בגדאד, קאבול ומוגדישו, החברה לא חזרה להפעיל טיסות לישראל, גם כאשר חברות תעופה גדולות החלו להחזיר קווים לנתב"ג בדצמבר 2023, וינואר 2024, וזאת כחלק מהידרדרות היחסים בין ישראל לטורקיה. שכן החברה משמשת ככלי פוליטי בידי שליט טורקיה ארדואן והקווים שהיא מפעילה משרתים את האינטרסים הפוליטיים שלו.