stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שחף (סוג)
לקריאה נוספת

Harrison, Peter (1988): Seabirds (2nd ed.). |Christopher Helm, London ISBN 0-7470-1410-8
Liebers, Dorit; de Knijff, Peter & Helbig, Andreas J. (2004): The herring gull complex is not a ring species. Proc. Roy. Soc. B 271(1542): 893-901. PDF fulltext(הקישור אינו פעיל) Electronic Appendix(הקישור אינו פעיל)
Olson, Storrs L. (1985): Section X.D.2.j. Laridae. In: Farner, D.S.; King, J.R. & Parkes, Kenneth C. (eds.): Avian Biology 8: 181-182. Academic Press, New York.
Pons J.-M. ; Hassanin A. ; Crochet P.-A.(2005) Phylogenetic relationships within the Laridae (Charadriiformes: Aves) inferred from mitochondrial markers. Molecular phylogenetics and evolution 37(3):686-699
הערות שוליים

↑  מילון בעלי חיים א"י (תשכ"ג), 1963, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  ד"ר נורית קינן, שחף (1998), באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555604905171
שילגן חרמוני

| שילגן חרמוני |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: פרפראים
תת־סדרה:: Glossata
משפחה:: צבעוניים
סוג:: Parnassius
מין:: שילגן חרמוני
שם מדעי
 Parnassius mnemosyne ‏לינאוס, 1758
שמות נוספים
 צבעוני החרמון

שִׁלְגָּן חֶרְמוֹנִי (שם מדעי: Parnassius mnemosyne; נקרא גם צבעוני החרמון) הוא מין של פרפר, ממשפחת הצבעוניים.
מאפיינים

שילגן חרמוני הוא פרפר בגודל בינוני ויכול להגיע לאורך שלושה סנטימטרים ולמוטת כנפיים של כשישה סנטימטרים. צבעו לבן וקצוות הכנפיים הקדמיות אפורות שקופות. אין הבדל חזותי בולט בין הזכר והנקבה. הוא חי בעיקר בפסגות הרים גבוהים מאירופה במערב ועד למרכז אסיה במזרח. בישראל נפוץ תת-המין Parnassius mnemosyne nebulosus בחרמון בחודשים מאי עד יוני.
מאפיינים > רבייה

תוך כדי ההזדווגות הזכר מפריש חומר המתקשה בתחתית בטן הנקבה המונע ממנה להזדווג פעם נוספת ובכך הוא מבטיח שהביצים המופרות יהיו ממנו. הנקבה מטילה את הביצים הלבנבנות על הקרקע וצמחים יבשים בסמוך לצמח הקורידליס (Corydalis) והן נשארות בדיאפאוזה כעשרה חודשים עד להפשרת השלגים של העונה הבאה.
צבעוני החרמון מקים רק דור אחד בשנה.
מאפיינים > רבייה > הזחל

מן הביצה מגיח זחל שחור שעם גדילתו משתנה לשחור עם כתמים אדומים. הזחל מזכיר במראה את הזחל של צבעוני שקוף רק שהוא פחוס יותר ויש לו רק שני כתמים אדומים בכל פרק ולא ארבעה כבצבעוני שקוף. לעיתים אפשר למצוא את הזחל משתזף על סלעים. בהגיעו לאורך שלושה וחצי סנטימטרים הזחל מתגלם על הקרקע בתוך רשת דלילה.
מאפיינים > רבייה > הגולם

הגולם בצבע חום וגודלו שני סנטימטרים. שלב זה אורך כשבוע.
הערות שוליים

↑  שילגן חרמוני באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  שילגן חרמוני במילון בעלי חיים: פרפרים (תשע"ח), 2018, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  צבעוני החרמון מאתר מן השדה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291055105171
שטירל

| שטירל |
| --- | --- |
 שטירל
מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: חדקנאים
תת־סדרה:: Acipenseroidei
משפחה:: חדקניים
סוג:: חדקן
מין:: שטירל
שם מדעי
 Acipenser ruthenus ‏לינאוס, 1758

שטירל (שם מדעי: Acipenser ruthenus; נקרא גם: אשטוריאן, האספן, זאב מים) הוא מין של דג ממשפחת החדקניים, מסוג החדקן.
תפוצה ותיאור

השטירל רווח במימי הוולגה והדנובה ובנהרות אחרים הזורמים אל הים השחור והים הכספי. בנוסף הוא נמצא לעיתים בים הבלטי ובאגמים גדולים של שוודיה ופומרניה. כשאר בני סוגו הוא נוהג לעלות במעלה הנהרות בחודשים מאי ויוני להטיל ביצים.
השטירל עשוי להגיע למשקל של עד 16 ק"ג ולאורך של 100 עד 125 ס"מ. הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל 3 עד 7 שנים, והנקבות בגיל 5 עד 12 שנים. השטירל חי לרוב 22 עד 25 שנה.
הכלאות

בשנת 1952 הצליחו חוקרים לייצר הכלאה בין הבלוגה והשטירל שהצליח להעמיד צאצאים משלו. הכלאה של 50% בלוגה ו-50% שטירל, הנקראת בורטסבסקיה או בסטר נמצאה יחסית גדולה, בעלת רמת פריון גבוהה, ואיכות מעולה של ביצי דגים. הכלאת האקסיסקאיה בעל 75% גנים של שטירל ו-25% גנים של בלוגה נמצא מתאים במיוחד לייצור קוויאר והכלאת ונירובסקאיה בעלת 25% גנים של שטירל ו-75% גנים של בלוגה נמצאה בעלת קצב גידול גבוה וגודל בוגר גדול במיוחד.
כמאכל

ביצי השטירל משמשים להכנת קוויאר.
השטירל נחשב בעיני רבים ברוסיה למעדן. מרק שטירל היה נחשב לסמל של המטבח הרוסי ומחירו היה גבוה. על פי הנוהג, הדג היה מוצג חי בתוך אקווריום לפני האורחים קודם להכנת המרק והגשתו. יוג'ין שולייר, שהיה קונסול של ארצות הברית ברוסיה באמצע המאה ה-19 העריך מאוד את מנהגי רוסיה וכתב על השטירל שהוא "מלך לא רק של דגי רוסיה אלא של הדגים בכלל". לעומת זאת, אלכסנדר דיומא האב לא ראה כל ייחוד במרק השטירל, למעט מחירו המוגזם לטעמו. בימים עברו החזיקו אצילי סנקט פטרבורג בעגלות מיוחדות עם בריכות דגים ואמצעי חימום מתאימים שאפשרו את הובלת דגי השטירל מהוולגה ונהר האוקה אל עירם, מבלי שהמים בבריכה יקפאו בדרך ויגרמו למותם של הדגים.
השטירל שימש למאכל כבר בתקופה המזוליתית ושרידים ממנו נמצאו במספר אתרים מתקופה זאת ברומניה.
בהלכה

השטירל, שקשקשיו קשים לקילוף, הוחזק במסורת האשכנזית כטמא, אך הספרדים בטורקיה החשיבוהו לכשר. ב-1782 הצליח הרב יחזקאל לנדא "הנודע ביהודה" לקלף את הקשקשים אחרי השריית הדג בתמיסה, וענה לרב האשכנזי של טמשבורג שהוא כשר ללא ספק. ב-1797 התלקח פולמוס הלכתי בנדון, כשהרב אהרן חורין אימץ את ההיתר ופרסמו בספר. מאחר שהנודע ביהודה כתב בתשובתו שמבחן הכשרות של הרמב"ן לדגים, המצריך הסרת קשקשיהם, חסר בסיס בש"ס, היו רבנים אחרים וביניהם מרדכי בנט משוכנעים שהמכתב הוא זיוף ואסרו את הדג. המחלוקת גוועה ב-1800 לאחר שדייני פראג מצאו את תשובתו המקורית של הנודע ביהודה ואישרו את תוכנה. מאז אסרו רוב הפוסקים את הדג בכל זאת, אם כי לא כולם.
הערות שוליים

↑  שטירל באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  John Stephenson, Medical zoology, and mineralogy, 1832, page 133
↑  Ramon Carmona, Alberto Domezain, Manuel García-Gallego, José Antonio Hernando, Biology, Conservation and Sustainable Development of Sturgeons, Springer, 2008, page 327
↑  Elena Molokhovet, Classic Russian cooking: Elena Molokhovets' A gift to young housewives, Indiana University Press, 1998, pages 59-60
↑  G. N. Bailey, Penny Spikins, Mesolithic Europe, Cambridge University Press, 2008, page 260
↑  מעוז כהנא, מפראג לפרשבורג. כתיבה הלכתית בעולם משתנה: מהנודע ביהודה אל החת"ם סופר, עבודה לתואר דוקטור, 2006. עמ' 149-161.
↑  ראו גם דניאל סינקלר, מתודולוגיה משפטית ושימוש בטענות שקריות בפסיקת הלכה; פולמוס השטירל בדעת כשרות תש"ע, בד"ץ יורה דעה, עמ' 110-164. ראו גם את עדות רבי שמואל לנדא בתשובת הנודע ביהודה תניינא סימן כט על אמינות תשובת אביו, ובשו"ת ציץ אליעזר חלק יא סימן נד שהאריך בנושא הפולמוס.
| כשרות |
| --- | --- | --- |
| כשרות הבשר | אבר מן החי • טרפה • סירכא • גיד הנשה • צומת הגידים • סימני הכשרות • עופות טמאים • זרוע, לחיים וקיבה • איסור אכילת חֵלֶב • שחיטה • הכשרת בשר • איסור אכילת דם • בשר שנתעלם מן העין • כחל (כשרות) |  |
| מצוות התלויות בארץ | שמיטה • יובל • טבל • תרומות ומעשרות • חלה • איסור חדש • איסור ערלה • נטע רבעי • כלאי הכרם • פאה •מתנות עניים • ביכורים |  |
| הלכות הרחקה מגויים | חלב נוכרי, גבינת נוכרי וחמאת נוכרי • יין נסך • פת עכו"ם • בישולי גויים |  |
| הכשרת כלים | טבילת כלים • הכשרת כלים • ליבון • נעיצה |  |
| איסורי תורה | בשר בחלב • חמץ בפסח • איסור אכילת שרצים |  |
| איסורי דרבנן ומנהגים | איסור לינת לילה • משקים שנתגלו • איסור אכילת קטניות בפסח • איסור שתיית מים בחילופי תקופות • אכילת דג עם בשר • אכילת דג עם חלב • אוכלים ומשקים שתחת המיטה |  |
| דינים כלליים | איסור והיתר • תערובת • מיעוט המצוי • טעם כעיקר • נותן טעם • נותן טעם לפגם • נ"ט בר נ"ט • דבר דעביד לטעמא • מעמיד • ביטול איסור לכתחילה • איסורים מבטלים זה את זה • כבוש כמבושל • תתאה גבר • מליח כרותח • עבירה מטמטמת |  |
| כשרות בעת החדשה | ירקות ללא חרקים • ג'לטין • משגיח כשרות • שטירל • בראקל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293978405171  GND: 4659755-4  NKC: ph631055
שישן מסורטט

| שֵׁישָׁן מְסֻרְטָט |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
משפחה:: ספרוסיים
סוג:: שישן
מין:: שישן מסורטט
שם מדעי
 Lithognathus mormyrus ‏ליניאוס, 1758

שֵׁישָׁן מְסֻרְטָט (שם מדעי: Lithognathus mormyrus), המוכר בשמו העממי מרמיר הוא דג-ים ממשפחת הספרוסיים החי במים הסובטרופיים, כמו גם לחופי הים התיכון של ישראל.
תיאור

גופו מאורך וסגלגל וחוטמו מחודד, העיניים קטנות וממוקמות גבוה, בכל לסת 3 שיניים קדמיות. צבעו כסוף מבריק ולגופו 10–20 קווים חומים שחורים אנכיים, בטנו כסופה. אורכו המקסימלי של הדג 55 ס"מ אולם האורך השכיח הוא 20–30 ס"מ. הסנפירים שקופים עד צהובים.
סביבת מחיה ותזונה

השישן מסורטט נמצא סמוך לקרקעית בסביבה חולית או בוצית ובסמוך למדפי סלעים, כמו גם בסביבת צמחייה ימית ובקרבת שפכי נהרות. מעדיף מים רדודים של עד 20 מטר ונפוץ בקרבת החוף, אולם נמצא גם בעומק מקסימלי של 150 מטר. לעיתים הדג נע בלהקות גדולות של פרטים צעירים אולם ככל שהדג מתבגר נוטה להתבודד. ניזון מתולעי-ים, חסרי חוליות וסרטנאים קטנים תוך כדי גישוש ונבירה בקרקע החולית.
רבייה

דגיגוני השישן מסורטט יתחילו את חייהם כזכרים ויש להם את היכולת לשנות את מינם לאחר הבגרות המינית לנקבות, בתהליך הנקרא דיכוגמיה. מגיעים לבגרות באורך של 17 ס"מ בערך. עונת הרבייה מתרחשת באביב ובקיץ. דווח כי השישן מסורטט עשוי לחיות עד 12 שנה.
דיג

כדג מאכל בשרו ערב, אולם ערכו המסחרי אינו גבוה. בישראל נפוץ לאורך החופים וחביב על דייגי-חוף חובבים אשר דגים אותו באמצעות פיתיון בשרי שיותקן בקרסי החכה כגון תולעי-ים, חסילונים או דיונונים הנמכרים בחנויות הדיג כפיתיונות. השם העממי הנפוץ לדג בפי הדייגים; מרמיר, אינו כל כך עממי מאחר שהוא נגזר מהגיית שמו המדעי של המין; מורמירוס - mormyrus.
הערות שוליים

↑  שֵׁישָׁן מְסֻרְטָט באתר הרשימה האדומה של IUCN
להקת שישן מסורטט
שיכרון זהוב

| שיכרון זהוב |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סולנאים
משפחה:: סולניים
סוג:: שיכרון
מין:: שיכרון זהוב
שם מדעי
 Hyoscyamus aureus L ‏לינאוס, 1753
שיכרון זהוב (שם מדעי: .Hyoscyamus aureus L) צמח סלעים אמיתי רב-שנתי (בן קיימא) ממשפחת הסולניים, שגדל על קירות, חומות ומחשופי סלעים כמעט בכל חלקי ישראל. שיכרון זהוב הוא צמח שעיר ודביק בעל פרחים דו-מיניים וצהובים ועלים פשוטים ושסועים וכמו רוב בני משפחתו הוא רעיל מאוד לבני אדם גם בכמויות קטנות בגלל שהוא מכיל אלקלואידים הידועים כסמים מְשַׁנֵּי תודעה (הזיות, שיכוך כאבים) ובעלי השפעה ממריצה על איברי גוף האדם (הרחבת אישונים, האצת פעילות הלב) ועד מוות. צמח סלעים (ליטופיט) אמיתי, כלומר שורשיו חודרים אל תוך הסלע ממש ומבקיעים דרך אל נקודות החולשה שבתוכו. השורשים הנרקבים מגדילים את החללים בסלע ואת קיבול המים.
בית גידול ותפוצה

צמח סלעים (ליטופיט) אמיתי, כלומר שורשיו חודרים אל תוך הסלע ממש ומבקיעים דרך אל נקודות החולשה שבתוכו. השורשים הנרקבים מגדילים את החללים בסלע ואת קיבול המים. שיכרון זהוב נובט ומתפתח על סלעי גיר ודולמיט קשים, וגם על סלעי נארי (סוג של סלע גיר קשה) בחבל הים תיכוני. סלעי גיר רכים המכוסים שכבה דקה של נארי אוצרים בתוכם כמות גדולה של מים בהשוואה לשכבת הסלע הקשה שמעליהם. ועל כן, החדירה של שורשיו דרך השכבה הקשה והגעה לשכבה הרכה מאפשרת את התבססותו. כמו כן, הוא גדל במשטחי סלע ובמצוקים בהר הנגב ובמדבר יהודה, ובמידה מסוימת גם על מחשופי קירטון קשה במדבר יהודה. הוא אחד הצמחים השולטים בקירות האבן של בתים עתיקים ובחומות (למשל, בית הנסן בירושלים). בכותל המערבי הוא אחד הצמחים העיקריים.
טיפוס התפוצה מזרח ים-תיכוני ומערב אירנו-טורני. תפוצתו העולמית משתרעת במזרח התיכון (מצרים, סיני, ישראל, ירדן, לבנון, סוריה עד צפון מערב עיראק) והלאה לטורקיה יוון, כריתים קפריסין והאיים במזרח הים האגאי).
בישראל שיכרון זהוב גדל כמעט בכל חבליה. הוא נפוץ חוף הגליל, חוף הכרמל, השרון, פלשת; הגליל העליון, הגליל התחתון, הכרמל, שומרון, השפלה, הרי יהודה, צפון הנגב, הר הנגב, דרום הנגב, בקעת חולה, בקעת כנרות, הגלבוע, מדבר שומרון, מדבר יהודה, ערבות הירדן, בקעת ים המלח, הערבה; החרמון, הגולן, הגלעד, עמון, מואב, אדום.
האבקה

שיכרון זהוב בעל פרחים דו-מיניים ומנגנון המונע או מפחית האבקה עצמית בין הצלקת ובין 5 המאבקים. הצלקת מבשילה ומוכנה להאבקה לפני פיזור האבקנים מתוך המאבקים הסגורים. פרחי השיכרון מפרישים צוף ומואבקים על ידי חרקים והם מותאמים להאבקת בטן על ידי החרק המבקר. כלומר, גרגרי האבקה נישאים על חלקו התחתון של המאביק שמסתייע בצלקת ובאבקנים השלוחים קדימה למקום נחיתה ולאחיזה בפרח. האבקנים פונים כלפי מעלה ומאפשרים לחרק (דבורי דבש, דבורים בינוניים ורפרפים להיכנס מעליהם אל בסיס הכותרת, אל הצוף ולהתלכלך בבטנו באבקה.
מורפולוגיה

צמח עשבוני רב-שנתי זקוף או שרוע, גובהו 20 עד 50 ס"מ ובעל פלומת שערות בלוטיות ודביק.
הגבעולים זקופים, מזדקפים משתלשלים, מסתעפים ושבירים.
הלוואים נעדרים, הפטוטרות קיימות.
העלים מסורגים, פשוטים, עגולים כמעט בהיקפם, בסיסם מפורץ, שפתם גלונית מאוד, ומפוצלת לאונות השסועות לאונות משניות או בעלי שינון חד. העלים בעלי אונות משולשות חדות או בעלות שינון חד.
התפרחות הן תפרחות עקרב הנישאות בראשי הגבעולים ופרחיהם בעלי עוקצים. התפרחות הן אשכולות חד-צדדיות, כלומר הפרחים מרוכזים בצד אחד של גבעול התפרחת, בטור אחד על הגבעול שקצהו מתכופף כעוקץ עקרב.
הפרחים, דו-מיניים, ובלתי נכונים, בעלי שחלה עילית, בעלי עטיף כפול, הכותרת ארוכה בהרבה מהגביע (בשונה משיכרון פעוט ומשיכרון מרושת אצלם הכותרת ארוכה רק במקצת מהגביע).
הגביע ירוק, מאוחה עלים ובעל 5 שיניים או אונות, והוא דמוי צינור ופעמון. נפחו גדל עם הבשלת הפרי.
הכותרת מאוחת עלים, דמוית משפך, ארוכה בהרבה מהגביע, לא סימטרית, באורך 25 עד 35 מ"מ וצבעה צהוב בהיר מאוד עד זהוב עם כתם ארגמן כהה סמוך ללועה; אונות הכותרת 5, רחבות, מעוגלות ולא שוות.
האבקנים 5, כמספר אונות הכותרת, על פי רוב וקבועים בבסיס צינור הכותרת ובולטים כרגיל מתוכה ופונים כלפי מעלה. הזירים דקיקים וארוכים מהמאבקים. המאבקים סגולים בהירים עד לבנים.
השחלה עילית, עמוד השחלה בולטת מצינור הכותרת, הצלקת דמוית גולה.
הפרי הלקט מרובה זרעים, בן 2 מגורות, בלתי קוצני, זקוף או רכון, דמוי צינור עד פעמון ואורכו משתנה מ-1.5 עד 3 ס"מ. כלוא בתוך גביע מתפרה שגדל עם הפרי והתקשה, ולאורכו עורקים מוגבהים ובולטים. ההלקט נפתח על ידי מכסה. הפתיחה היא היקפית על ידי סדק רוחב ברקמת הניתוק שהתפתחה סביב, באופן שנוצר מכסה.
הזרעים קטנים, חומים כהים מגובששים או מגוממים.
העלווה מצויה כל השנה, הפריחה בעיקר מסוף פברואר עד תחילת יוני. פירות מסוף מרץ, הפצת הפרי מאמצע יולי עד אמצע אוקטובר.
גלריית תמונות

שיכרון זהוב על חומה
פרי של שיכרון זהוב
שיכרון זהוב הגביע יבש ועוטף את ההלקט
פרח ועלים
שיכרון זהוב לצידו מימין לוע-ארי סיצילי
הערות שוליים

1 2  Hyoscyamus aureus L., POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  Hyoscyamus aureus L., WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏18-07-2023
1 2 3  שיכרון זהוב, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
1 2 3  עזריה אלון, מיכה לבנה, דוד הלר (ע), החי והצומח של ארץ ישראל, צמחים בעלי פרחים, כרך 11, רמת גן: משרד הבטחון - ההוצאה לאור, החברה להגנת הטבע, 1983, עמ' 84-86
↑  אמוץ דפני, דן איזיקוביץ, האבקה בראי ישראלי, ישראל: פרדס הוצאה לאור, 2023, עמ' 11, 20-21
1 2 3 4  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 397-401
1 2 3  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 587-590
שיכרון זהוב על קיר אבן בירושלים
בוואדי כידוד ליד ערד במדבר יהודה
שיכרון זהוב מבט מקדימה
שליו וירג'יניה

| שליו וירג'יניה |
| --- | --- |
 שליו וירג'יניה
מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: שלווים אמריקניים
סוג:: בובווייט
מין:: שליו וירג'יניה
שם מדעי
 Colinus virginianus ‏1758 קארולוס ליניאוס
תחום תפוצה


שליו וירג'יניה זכר ונקבה בוגרים אילוסטרציה של המאייר Louis Agassiz Fuertes
שליו וירג'יניה (שם מדעי: Colinus virginianus; מוכר גם בשם: בובווייט צפוני) הוא מין של עוף קטן עד בינוני, מהסוג בובווייט שבמשפחת השלווים האמריקניים הנפוץ בארצות הברית, בקובה, במקסיקו ובאיים הקריביים.
מאפיינים

לשליו וירג'יניה כתם כהה אופייני, דמוי כובע, המצוי מאחורי עיניו לאורך ראשו. צבעיו נעים בין צהבהב לזכרים, עד חום לנקבות.
שוקל 140–170 גרם, כשאורכו 20–25 סנטימטר ומוטת כנפיו 9-12 סנטימטר. הנקבה מטילה 6–28 ביצים, בתוך קן בגומה קטנה בקרקע אשר ברוב המקרים מחופה בעשבים יבשים. תקופת ההטלה היא בין פברואר לאוקטובר והדגירה נמשכת כ-23 יום. שליו וירג'יניה הוא פוליגמי והזכרים או הנקבות מגדלים את אפרוחיהם עם יותר מבן זוג אחד.
מזונו של שליו וירג'יניה בעיקר מזרעונים אך כולל גם עלים ירוקים, פירות וחסרי חוליות. באביב, מהווים עלים מקור חשוב של ויטמינים, ואילו חרקים משמשים מרכיב חשוב מן האביב עד הסתיו. נקבות צורכות יותר חרקים הנדרשים כמקור לחלבון, בייצור הביצים.
בווירג'יניה, מכנים שליו זה בשם בּוֹבּוַוייט, על שום שריקותיו, הנשמעות בּוֹבּ בּוֹבּ ווייט. שליו וירג'יניה משמש כציפור מחמד, ועל כן באזורים מסוימים מרבים לצוד אותו.
ראו גם

שלווים
הערות שוליים

↑  שליו וירג'יניה באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282543705171
שפמתן

| שפמתן |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: שפמתניים
סוג:: שפמתן
מין:: שפמתן
שם מדעי
 Panurus biarmicus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


Panurus biarmicus russicus
שפמתן על גבעול באנגליה
שפמתן (שם מדעי: Panurus biarmicus) הוא מין ייחודי של ציפורי שיר במשפחה עצמאית - השפמתניים (Panuridae). הוא מכונה שפמתן עקב הצבע השחור של אחורי המקור שמזכיר צורת שפם. מבחינה טקסונומית הוא מקורב למשפחת הסבכיים, אך נחשב למין היחיד הקיים במשפחתו.
בישראל הוא מזדמן נדיר ביותר עם כ-12 תצפיות עד היום. רוב התצפיות הן משנות השמונים. התצפית האחרונה הייתה בפארק נחל באר שבע בנובמבר 2024, כשלפניה, נצפה רק בינואר 1995 בעמק החולה.
השפמתן הוא ציפור קטנה בצבע חום-כתום עם זנב ארוך יחסית. אורכה הממוצע כ-16 ס"מ ומשקלה 12–21 גרם. ראש הזכר אפור ומקורו כתום. בקצה מקורו יש סימן חזק בצבע שחור. היא חיה בעיקר בביצות ובאזורי גדות מים. התזונה שלה מושפעת מהעונות - בחורף היא אוכלת בעיקר גרגירים וזרעים של צמחי הקנה המכילים את תזונתו העיקרית, ואילו בקיץ תאכל כנימות וחרקים קטנים אחרים. ציפורים אלה אינן נוהגות לנדוד, ותפוצתן היא בעיקר באסיה ואירופה. היא מגיעה גם לישראל ואינה נודדת.
יש לציין שהתנהלות השפמתן מאד מזכירה את הפשוש גם במיבנה גופו וצורת זנבו והעדפתו בתי גידול עם צמחייה צפופה.
הערות שוליים

↑  שפמתן באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  אילנה קוריאל, "חוויה מעולם אחר": שפמתן נצפה בארץ לראשונה מאז 1995, באתר ynet, 17 בנובמבר 2024
↑  שפמתן, פורטל צפרות - אתר הצפרות הישראלי, באתר www.birds.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph905127 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שיפון (דגן)

| שיפון תרבותי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד פסיגיים
סדרה:: דגנאים
משפחה:: דגניים
סוג:: שיפון
מין:: שיפון תרבותי
שם מדעי
 Secale cereale ‏לינאוס, 1753
תחום תפוצה

Secale cereale
שִׁיפֿוֹן תרבותי, או בקיצור שִׁיפֿוֹן (שם מדעי: Secale cereale) הוא מין תרבותי בסוג שיפון (אנ') שבמשפחת הדגניים. השיפון הוא אחד הגידולים החקלאיים הנפוצים ביותר והוא דומה לחיטה ולשעורה. ניתן להשתמש בדגני השיפון להכנת קמח, לחם שיפון, בירה משיפון (כמו גם חלק מסוגי הוויסקי והוודקה) ומספוא לבהמות. ניתן לאכול את הדגן גם בשלמותו, או משוטח. אין לבלבל את השיפון עם הזון (אנ'), הדומה לו ומשמש גם הוא כמזון לבהמות.
היסטוריה

מקור השיפון בזן בר שבוית במזרח אסיה הקטנה. במספר אתרים מהתקופה הנאוליתית באזור זה נמצאו עדויות לביות של שיפון. באתר אלג'הויוק נמצא מטמון של גרעיני שיפון מפוחמים המתוארכים לשנת 4000 לפנה"ס, המצביעים על כך שבאותה עת, השיפון שימש כגידול חקלאי. עדויות לביות מסודר וקבוע של שיפון הן מאוחרות יותר, בתקופת הברונזה במרכז אירופה. ייתכן והשיפון נע מערבה כחלק מתערובת דגנים, וגודל באופן ייחודי רק מאוחר יותר. קיימים גם ממצאים מתל אבו הוריירה (אתר משלהי התקופה האפיפלאוליתית) המצביעים על שימוש בשיפון, אך קיימת מחלוקת לגביהם: גם לגבי התיארוך וגם לגבי העובדה כי הממצאים מתבססים על גרעינים בלבד, ללא מוץ.
ממצאים מן התקופה הרומית באירופה מעידים על שימוש בשיפון, אך פליניוס הזקן מתאר אותו כ"אוכל עלוב שיש לצורכו רק על מנת להימנע מגוויעה ברעב" וכי נהוג לערבב אותו עם חיטה על מנת למתן את טעמו המר, "אך גם אז הוא אינו נעים לקיבה". מאז ימי הביניים נעשה שימוש קבוע בשיפון כמרכיב בלחם בצפון-מרכז אירופה (ממזרח לגבול גרמניה–צרפת וצפונית להונגריה).
מחלות

השיפון רגיש מאוד לפטריית הארגוט. צריכה של שיפון נגוע בארגוט על ידי בני אדם ובעלי-חיים עלול להוביל למצב רפואי חמור הנקרא ארגוטיזם. מצב זה עלול לגרום לפגיעה פיזית ונפשית, פרכוסים, הפלות, נמק באצבעות, הזיות ומוות. מבחינה היסטורית, מדינות צפוניות בעלות לחות גבוהה שהיו תלויות בשיפון כיבול עיקרי היו נתונות למגפות תקופתיות של מצב זה.
הורטיקולטורה

השיפון גדל היטב בקרקעות עניות בהרבה מאלו ההכרחיות עבור רוב הדגנים. לכן, זהו יבול בעל ערך רב במיוחד באזורים עם קרקע חולית או אדמת כבול. צמח השיפון מסוגל לעמוד בתנאי קור בצורה מיטיבה מאשר דגנים קטנים אחרים. לדוגמה, השיפון ישרוד תחת כיסוי שלג שלרוב יהיה קטלני עבור "חיטת החורף" (Winter Wheat). רוב החקלאים מגדלים "שיפון חורף", אשר אותו זורעים ומתחילים לגדל בסתיו. באביב, הצמחים מייצרים את היבול שלהם. שיפון הנזרע בסתיו מראה לרוב צמיחה מהירה. בבוא הקיץ, צמחים אלו יגיעו לגובהם המקסימלי, כ-120 סנטימטרים בעוד שחיטה שנזרעה באביב תהיה רק בשלבי נביטה ראשוניים. צמיחה נמרצת זו מתגברת אפילו על המתחרים הקשים ביותר של העשב, מכאן שניתן לגדל את השיפון ללא כל שימוש בקוטלי עשבים. שיפון הוא פולש נפוץ ולא רצוי של שדות חיטת חורף - אם מתאפשרת לו גדילה והתבגרות, הוא עלול לגרום להורדת מחיר משמעותית של החיטה שנקצרה.
ביהדות

השיפון נמנה מבין חמשת מיני דגן, קבוצת דגנים אשר נוהגות לגביהם דינים מיוחדים בתחומי הלכה שונים, כגון: חיוב הפרשת חלה, איסור חמץ בפסח, מצוות אכילת מצה, וברכת המזון.
השיפון מוזכר מספר פעמים בדברי חז"ל: במשנה, בתלמודים ובמקורות נוספים. בין מפרשי המשנה הראשונים נפלה מחלוקת דבר זיהוי השיפון: לפי רש"י השיפון המוזכר במשנה הוא המין המכונה כך בימינו. לעומת זאת, לדעת רבי נתן מרומי בספר ערוך השיפון המוזכר בדברי חז"ל אינו המין המכונה כיום 'שיפון', אלא המין המכונה כיום 'כוסמין'. לצד זאת, הוא מזהה את שיבולת השועל המוזכרת במשנה בתור המין המכונה כיום שיפון.
לקריאה נוספת

חמשת מיני דגן, זהר עמר. הוצאת מכון הר ברכה, ה'תשע"א.
זהר עמר, "לזיהוי ה'שיפון'", בדד, 20 (תשס"ח), עמודים 67–84.
הערות שוליים

↑  האקדמיה ללשון קבעה כי הצורה התקנית בימינו היא שִׁיפוֹן בפ"א רפה, על אף שקיימת מסורת הגייה בפ"א דגושה, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏27 ביוני 2012
↑  Domestication of Plants in the Old World, מאת Daniel Zohary, Maria Hopf, Ehud Weiss, הוצאת OUP Oxford,‏ 2012, עמודים 63–64
↑  Colledge, S., & Conolly, J. (2010). Reassessing the evidence for the cultivation of wild crops during the Younger Dryas at Tell Abu Hureyra, Syria. Environmental Archaeology, 15(2), 124-138.
↑  סקירת ספרות - 'חמשת מיני דגן', באתר מכון התורה והארץ-'למעשה' אקטואליה הלכתית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548524805171  GND: 4178338-4  HDS: 027661  LCCN: sh85116118  NKC: ph947564
שפתון טווסי

| שפתון טווסי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-שפתן
משפחה:: שפתוניים
סוג:: שפתון
מין:: שפתון טווסי
שם מדעי
 Symphodus tinca ‏לינאוס, 1758

שפתון טווסי (שם מדעי: Symphodus tinca) הוא מין של דג ממשפחת השפתוניים החי בטבע במזרח האוקיינוס האטלנטי לרבות בים התיכון והים השחור.
שפתון טווסי קרוב למיני הסוג להבי אך יותר גדול ומגיע לאורך 35 סנטימטרים ובעל צבעים מגוונים וכתם שחור מתחת לסנפיר הגב.
שפתון טווסי ניזון בעיקר מפלנקטון וחסרי חוליות כמו חסילונים.
הערות שוליים

↑  שפתון טווסי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  שִׂפְתּוֹן טַוָּסִי במילון בעלי חיים: דגי הגרם (תשע"ב), 2012, באתר האקדמיה ללשון העברית
ערך זה הוא קצרמרבנושא דגים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שחף שחור

| שחף שחור |
| --- | --- |
 שחף שחור
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: שחפאיים
משפחה:: שחפיים
סוג:: שחף
מין:: שחף שחור
שם מדעי
 Larus fuscus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


שחף שחור בפלורידה
שחף מקנן בפינלנד
Larus fuscus graellsii
שחף שחור (שם מדעי: Larus fuscus) הוא מין עוף ימי ממשפחת השחפיים הנבדל משאר השחפים בהיותו בעל גב וכנפיים בגוון שחור או אפור כהה מאוד.
תיאור המין

השחף השחור הוא שחף דק גזרה, שנודד למרחקים ארוכים. בוגרי השחף השחור הם בעלי גב וכנפיים בגוון שחור או אפור כהה מאוד, ללא ניגודיות בין קצה הכנף שלהם (צבע-שחור) לבין שאר הכנף והגב. צעירי השחף השחור הם בממוצע כהים יותר משאר השחפים בישראל, במיוחד בגב ובתת הכנף. בכל הגילאים השחפים במבנם ארוכי גוף - כנפיים ארוכות הבולטות הרחק מעבר לקצה הזנב. השחף השחור מהווה למעשה רצף של קבוצות המתערבבות ביניהן באזורי המפגש.
מידותיו של השחף השחור

אורך גוף: 48 - 56 ס"מ. מוטת כנף: 117 - 134 ס"מ.
תפוצה

תפוצתם של השחפים השחורים היא בצפון נורווגיה, פינלנד, שוודיה, במערב רוסיה, דנמרק, מזרח אפריקה, בריטניה, מערב אירופה וישראל.
השחף השחור מקנן בעיקר בפינלנד אך גם מעט בנורווגיה, שוודיה, מערב רוסיה, דנמרק ובריטניה.
בתקופת הנדידה, חלקם נודדים דרומה למזרח אפריקה, וחלקם נשארים להעביר את החורף בישראל, בחופי הים התיכון. נדידת הסתיו מתחילה בספטמבר, ונדידת האביב מגיעה לשיאה באמצע מרץ.
אוכלוסיית השחפים הדוגרת בבריטניה, Graellsii, היא בעלת הגוון הבהיר ביותר בחלקים העליונים. הקבוצה הדוגרת במערב אירופה, Intermedius, היא בעלת גוון כהה למדי, כמעט שחור, בחלקים העליונים. חלק ניכר מהאוכלוסייה הדוגרת בפינלנד מטובעת בטבעות צבעוניות בשטחי הקינון, ומדי שנה נצפים בישראל בחודשים פברואר-מאי מאות פרטים בעלי טבעות צבעוניות, שבאים בעיקר מפינלנד.