stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איי סנקאקו
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561090505171  BnF: cb179546788 (data)  GND: 4621938-9  LCCN: sh86005177  NDL: 00639380  NKC: ge528970  VIAF: 244741340   WorldCat (עם VIAF): 244741340
בוריס שפושניקוב

.
| --- | --- |

שפושניקוב במדי מרשל של ברית המועצות, 1944
 לידה:  2 באוקטובר 1885 זלטואוסט, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  26 במרץ 1945  (בגיל 59) מוסקבה, ברית המועצות ברית המועצות
 מקום קבורה:  בית הקברות של חומת הקרמלין 
 מדינה:  ברית המועצות 
 השכלה:  Alekseev military school 
 השתייכות:  האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית ברית המועצות ברית המועצות
 תקופת הפעילות:  1915–1917   1918 – 1945
 דרגה:    מרשל ברית המועצות
 תפקידים בשירות
 ראש המטה הכללי של הצבא האדום
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת האזרחים ברוסיה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  3 עיטורי לנין   2 עיטורי הדגל האדום    עיטור סובורוב  עיטור הכוכב האדום
 
בוריס מיכאילוביץ' שפושניקוב (ברוסית: Бори́с Миха́йлович Ша́пошников;‏  2 באוקטובר 1885 – 26 במרץ 1945) היה מרשל ברית המועצות, ראש המטה הכללי של הצבא האדום בשנים 1937–1940 וב-1941–1942.
קורות חייו

בוריס שפושניקוב נולד בעיר זלטואוסט שבהרי אורל (כיום נמצאת העיר בתחומי מחוז צ'ליאבינסק. בשנת 1901 התגייס לצבא האימפריה הרוסית. למד בבית הספר לקצינים במוסקבה. לאחר סיום הלימודים והסמכה לקצונה שירת בטשקנט בתפקידי סגן מפקד פלוגה ומפקד פלוגה. בשנים 1907–1910 למד באקדמיה הצבאית של המטה הכללי בסנקט פטרבורג. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם באזור מערב רוסיה. עבר שורה של תפקידים - מקצין מטה של חטיבת פרשים עד למפקד רגימנט. בספטמבר 1917 הועלה לדרגת קולונל. לאחר מהפכת אוקטובר עזב את הצבא.
במאי 1918 התנדב אל הצבא האדום. הוא היה בין מקימי המטה הכללי של הצבא האדום. שירת באגף המודיעין ולאחר מכן באגף המבצעים של המטה. היה אחד ממתכנני מבצעי ההתקפה של הצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים. על חלקו במלחמה עוטר בשנת 1921 בעיטור הדגל האדום.
לאחר המלחמה המשיך לשרת במטה הכללי. בשנים 1925–1927 היה מפקד מחוז צבאי לנינגרד, לאחר מכן פיקד על המחוז הצבאי של מוסקבה. בשנים 1932–1935 היה מפקד האקדמיה הצבאית של המטה הכללי ומרצה באקדמיה. בשנת 1937 מונה לתפקיד ראש המטה הכללי של הצבא האדום.
שפושניקוב היה אחד הקצינים הבכירים המעטים ששרד את תקופת הטיהורים הגדולים שערך סטלין בפיקוד הצבא האדום בשנים 1937–1939. הוא אף היה בחבר השופטים במשפט הראווה שדן למוות את מיכאיל טוכאצ'בסקי, יונה יקיר וירונים אובורביץ'.
יש היסטוריונים שמסבירים את שרידותו של שפושניקוב ביחסו המיוחד של סטלין אליו. סטלין רכש הערכה רבה לידע ולכישוריו של שפושניקוב. יש הטוענים, כי ספרו של שפושניקוב "המוח של הצבא" תמיד היה מונח על שולחן העבודה של סטלין.
במאי 1940 הועלה שפושניקוב לדרגת מרשל ברית המועצות. באוגוסט אותה שנה הוא הועבר מתפקיד ראש המטה הכללי ועבר למשרד ההגנה, שם היה אחראי על בניית קו הביצורים בגבולה המערבי של ברית המועצות.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות חזר אל הפיקוד העליון של הצבא. ביוני 1941 מונה לחבר בסטאבקה וב-29 ביולי שוב מונה לראש המטה הכללי. הוא תכנן והוציא לפועל את התקפות הנגד בחורף 1941–1942, במהלכן נהדפו הגרמנים משערי מוסקבה. במאי 1942 הודח מתפקידו כראש המטה הכללי בעקבות כישלון מבצעי הצבא האדום בחצי האי קרים והתבוסה בקרב קרץ', אך נשאר חבר הסטבקה. מאז ולמעשה עד יום מותו היה יועצו האישי של סטלין בנושאים צבאיים. באופן רשמי בתקופה זו תפקידו היה ראש האקדמיה הצבאית של המטה הכללי.
בוריס שפושניקוב נפטר ב-26 במרץ 1945 ממחלת השחפת. נקבר בבית הקברות של חומת הקרמלין. על שמו קרואים רחובות בזלטואוסט, אירקוטסק, וורונז'. משחתת בצי הרוסי נושאת את שמו.
במהלך שירותו בצבא האדום עוטר שפושניקוב בשלושה עיטורי לנין, שני עיטורי הדגל האדום, עיטור סובורוב מדרגה ראשונה ובשני עיטורי הכוכב האדום.
לבוריס שפושניקוב היה בן אחד - איגור שפושניקוב (לימים גנרל בחיל ההנדסה ומרצה בכיר באקדמיה צבאית של המטה הכללי
הערות שוליים

↑  Patrick Watson. (2007). Watson's Really Big WWII Almanac, volume II July to December. Xlibris. p.356. ISBN 978-1425789930
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810562027805606  BnF: cb11139963n (data)  GND: 1279664029  ISNI: 0000 0000 8370 3561  LCCN: n84081066  NKC: js2006303684  SUDOC: 118601008  VIAF: 32793431   WorldCat (עם VIAF): 32793431
יצחק בן ראובן הברצלוני

| --- | --- |
 לידה:  1043 ד'תת"ג ברצלונה, ספרד
 פטירה:  המאה ה־12? דניה, ספרד 
 מדינה:  רוזנות ברצלונה 
 תקופת הפעילות:  ? – המאה ה־12 
 השתייכות:  ראשונים, חכמי ספרד
 תחומי עיסוק:  פייטן, פוסק
 רבותיו:  רבנו חנוך בן משה מקורדובה
 תלמידיו:  יהודה בן ברזילי הברצלוני (משוער)
 בני דורו:  רי"ף, יצחק אלבאליה, מהרי"ץ גיאת
 חיבוריו:  אזהרות "איזה מקום בינה", פירוש על מסכתות כתובות ועירובין
 
רבי יצחק בן ראובן הברצלוני (נקרא גם: יצחק בר ראובן אלברצלוני או אלברגלוני, ברצלוני, ברגלוני; נולד בברצלונה ב-ד'תת"ג, נפטר בדניה, כיום במחוז אליקנטה, ספרד) היה רב ופייטן מחכמי ספרד, בן דורו של הרי"ף.
תולדות חייו

רבי יצחק נולד בברצלונה באמצע המאה ה-11, ועל פי מקורות מכתבי יד למד תורה אצל רבי חנוך בן משה, אחד מארבעת השבויים על פי ספר הקבלה, בקורדובה. הוא עבר לכהן ברבנות העיר דניה שבדרום-מזרח ספרד, שקהילתה היהודית אז תוארה כחזקה ומבוססת במסחר (בעיקר מסחר ימי), בעושר ובמצוות. שם נשא לאישה את בתו של אחד מראשי הקהילה, אבן אלכתוש (או אל כתאש, לכתוש), ושפטם עד מותו. רבי יצחק חי במקביל לעוד ארבעה חכמים שענו לשם יצחק, המוזכרים יחד איתו כאלו ש"החזירו את כוח התלמוד לספרד": רבי יצחק אלבאליה, מהרי"ץ גיאת, רבי יצחק בן משה הסכני (כנראה הוא זה שניסה להמשיך את מסורת הגאונות בבבל, ונקרא שם יצחק בן סוכרי או סוכני) ו"הגדול מכולם", הרי"ף.
ישנן כמה מסורות לא מבוססות בנוגע לפרטים נוספים סביב חייו של רבי יצחק. מספר מקורות טוענים שהוא היה רבו של רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני, שחי מעט אחריו. הרב שמעון בן צמח דוראן טוען על פי מקורות בהם הרמב"ן מכנה את הברצלוני "אדוננו הזקן" ו"מרן" כי רמב"ן היה מצאצאיו - וכתוצאה מכך גם בניו של התשב"ץ עצמו היות שחמו של התשב"ץ ממשפחת הרמב"ן. השערה זו מופיעה גם במקורות אחרים. טענה אחרת היא שרבי יצחק בן ראובן מברצלונה הוא המחבר של ספר שערי שבועות. ספר זה נדפס בסוף מסכת שבועות בש"ס וילנא ונתייחס בטעות גם לרי"ף (ייחוס שמתערער לאור כך שמחבר הספר מתייחס לדברים שכתב הרי"ף ומזכיר אותו בשמו). ספר ה"שערים" נתחבר על ידי חכם בשם רבי יצחק בן ראובן, שכנראה הוא לא הברצלוני אלא נכד הרי"ף.
חיבוריו

בגיל 35, בשנת ד'תתל"ח, תרגם רבי יצחק את ספר המקח והממכר של רב האי גאון מערבית (כנראה ערבית יהודית) לעברית עבור יהודי ספרד ("ארץ אֶדוֹם" בלשונו של הברצלוני) שלא דיברו בערבית. רבי יצחק טוען בהקדמתו לתרגום הספר כי מלכתחילה רב האי כתב את הספר בערבית כיוון שבבבל לא דיברו בלשון הקודש בצורה מספקת. הוא לוקח על עצמו אחריות לטעויות אפשריות בתרגום: ”ואם שמא ימצא בו שגיון ידעתי כי אני שגיתי כי שמא לא נתברר לי הלשון יפה יפה, ואין לתלות אותו שגיון לבעל החבור ז"ל כי אם עלי אשר החזרתיו בלשון העברית”.
ישנן כמה מסורות בנוגע לפירושיו של רבי יצחק ברצלוני שנתחברו על התלמוד הבבלי. מצויים בידינו מקורות המצביעים בסבירות גבוהה מאוד על כך ש"רבינו יצחק בן מרן ראובן" כתב פירוש לפחות לחלק ממסכת כתובות. מקור אחר מביא כי רבי יצחק כתב ”פירוש לפרקים ממסכת כתובות ופירוש ממסכת עירובין המעידים על חכמתו ותבונתו”. חיבורים אלו לא שרדו.
חיבורו המרכזי והנודע של רבי יצחק הן האזהרות שכתב על סדר מניין המצוות, המשולבות בפסוקים מהמקרא ומחורזות, ומתחילות במילים "איזה מקום בינה". נהגו לקרוא אזהרות אלו בארצות צפון אפריקה בחג השבועות. האזהרות נתחברו על סדר מניין המצוות על פי הבה"ג, ובמקרים מסוימים רבי יצחק מצטט אותו כלשונו. האזהרות מכילות 145 בתים, שכל אחד מהם מורכב משלוש שורות ומפסוק שחותם אותן. בספר תחכמוני לרבי יהודה אלחריזי נכתב על אזהרות רבי יצחק ועל שילוב הפסוקים בהן כך: ”וישימם בכתובים דבקים כאלו ברוח הקודש הם חקוקים”. על האזהרות נכתבו לפחות ארבעה ספרי פירושים. אצל דוד קונפורטי מופיע על האזהרות: ”וחבר אזהרות על כל המצות ושם כתוב שמו ושם אביו בראשי תיבות”.
בספר שם הגדולים נכתב על הביקורת שנמתחה מצד הרמב"ם על ספרי האזהרות (אלו שנכתבו על פי שיטת הבה"ג), שהיא אינה מכוונת כלפי אזהרות הברצלוני:
כתב בס' קורא הדורות דף י"ב ע"א וז"ל וכתב עוד הרמב"ם בהקדמת מנין המצות על הרב ר' יצחק בר ראובן אלברגלוני ועל הרב ר' שלמה בן גבירול מחברי האזהרות וז"ל וכן כל מה ששמעתי מאזהרות רבות המספר המחוברות אצלנו בארץ ספרד נהפכו עלי צירי וכו' כי מחבריהם היו משוררים לא רבנים וכו' עכ"ד ס' קורא הדורות. ולא שמיע לי מ"ש דהרמב"ם כתב לשון זה על רבינו יצחק בר ראובן אלברגלוני...

על רבינו יצחק בר ראובן אלברגלוני לא היה כותב שהיה משורר לא רב, והוא רב מובהק כמ"ש הראב"ד בס' הקבלה. אמנם נראה שהיו הרבה מחברי אזהרות כמו שכתבנו ועליהם כתב הרב שהיו משוררים לא רבנים. אזהרות רבינו יצחק בר ראובן - או שמעם או לא שמעם, על כל פנים כוונתו על משוררים אחרים.
אוניברסיטת קולורדו בולדר

| --- | --- |
סמליל האוניברסיטה

סמל האוניברסיטה
 אוניברסיטה ציבורית
 מוטו:  "ΛΑΜΨΑΤΩ ΤΟ ΦΏΣ ΥΜΏ"   "תן לאורך לזרוח"
 תקופת הפעילות:  1876–הווה (כ־149 שנים)
 קמפוס:  עירוני
 בעלי תפקידים
 סגל:  3,547 (2021)
 סטודנטים
 כלל הסטודנטים:  37,956 (2021)
 סטודנטים לתואר ראשון:  30,936 (2021)
 סטודנטים לתארים מתקדמים:  7,020 (2021)
 שונות
 הון עצמי:  2.13 מיליארד דולר (2021)
 כינוי קבוצת הספורט:  בופאלוס
 מיקום
 מיקום:  בולדר, קולורדו   ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  40°00′24″N 105°16′02″W﻿ / ﻿40.006666666667°N 105.26722222222°W﻿ / 40.006666666667; -105.26722222222
 colorado.edu
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה אוניברסיטת קולורדו בולדר(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה אוניברסיטת קולורדו בולדר(למפת קולורדו רגילה) דנוור קולורדו ספרינגס  אורורה פורט קולינס פואבלו גרילי גראנד ג'נקשן י ו ט ה  ויומינג נברסקה ק נ ז ס  אוקלהומה ניו מקסיקו א.אוניברסיטת קולורדו בולדר(למפת קולורדו מוגדלת) דנוור קולורדו ספרינגס  אורורה פורט קולינס פואבלו גרילי גראנד ג'נקשן י ו ט ה  ויומינג נברסקה ק נ ז ס  אוקלהומה ניו מקסיקו א.אוניברסיטת קולורדו בולדר
 
אוניברסיטת קולורדו בולדר (באנגלית: University of Colorado Boulder; ומכונה אף CU-Boulder, CU, או Colorado) היא אוניברסיטה ציבורית הפועלת בעיר בולדר, קולורדו בארצות הברית. זוהי אוניברסיטת הדגל של מערכת אוניברסיטאות קולורדו והיא נוסדה חמישה חודשים בטרם מדינת קולורדו הצטרפה לארצות הברית בשנת 1876. אוניברסיטת קולורדו בולדר היא בין האוניברסיטאות הציבוריות הטובות ביותר בארצות הברית.[דרוש מקור]
בשנת 2010 למדו באוניברסיטה 29,952 סטודנטים, בתשע פקולטות ובתי ספר ובהם 150 תוכניות לימוד שונות לקראת תואר אקדמי. שמונה זוכי פרס נובל, שמונה עמיתי מקארתור ו-18 אסטרונאוטים היו קשורים לאוניברסיטה לאורך שנות קיומה כתלמידים, חוקרים או חברי סגל. בשנת 2010 קיבלה האוניברסיטה כמעט 454 מיליון דולר במענקי מחקר לתוכניות מחקר שונות בהן המעבדה לפיזיקה של האטמוספירה והחלל, מכון המחקר המאוחד לאסטרופיזיקה מעבדתית (JILA), והשעון האטומי של המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה.
היסטוריה

ב-14 במרץ 1876 תיקן בית המחוקקים הטריטוריאלי של קולורדו את חוקת המדינה כך שיינתן תקציב להקמת אוניברסיטת קולורדו בבולדר, בית ספר למכרות בגולדן, ומכללת קולורדו לחקלאות בפורט קולינס הידועה היום בשם אוניברסיטת מדינת קולורדו.
שתי ערים התחרו על אירוח קמפוס האוניברסיטה, בולדר וקניון סיטי. ב-20 בספטמבר 1875 הונחה אבן הפינה למוסד ואילו דלתותיו נפתחו לפעילות ב-5 בספטמבר 1877. באותה תקופה היו מעט בתי ספר תיכוניים בקולורדו אשר התאימו להכנת תלמידים ללימודים אקדמיים ולכן, במקביל לפתיחת האוניברסיטה, נפתחה בשטח הקמפוס אף מכינה אקדמית. בסתיו 1877 מנתה האוניברסיטה 15 סטודנטים ובמכינה למדו 50 תלמידים. בין התלמידים 38 היו גברים ו-27 נשים, בין הגילאים 12–23.
מבנה אקדמי

אוניברסיטת קולורדו בולדר מחולקת למספר פקולטות ובתי ספר. הפקולטה לאומנויות ומדעים היא הגדולה ביותר במוסד, ובנוסף לה פועלות הפקולטה להנדסה ומדעים ישומיים, בית הספר לאדריכלות ותכנון, בית הספר לחינוך, בית הספר לעיתונאות ותקשורת המונים, בית הספר למוזיקה, בית הספר למשפטים, ובית הספר ע"ש לידס לעסקים. הפקולטות ובתי הספר השונים מציעים תוכניות לימודים לתואר ראשון, שני ושלישי. במהלך שנת הלימודים נלמדים באוניברסיטה כ-3,400 קורסים שונים בכ-150 תוכניות לימוד.
בית הספר למשפטים באוניברסיטה הוא הקטן ביותר מבין בתי הספר והפקולטות ונתוני הקבלה אליו הם הגבוהים ביותר. בחודש ספטמבר 2006 נחנך בניין חדש לבית הספר למשפטים על ידי שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית סטיבן ברייר.
בבית הספר לעסקים לומדים כ-3,300 תלמידים לתואר ראשון ולתארים מתקדמים. תוכנית הלימודים לתואר ראשון בעסקים מדורגת במקום ה-39 בארצות הברית, ואילו התוכנית ליזמות מדורגת במקום ה-14 בארצות הברית. התוכנית לתואר MBA מדורגת במקום ה-26 בין האוניברסיטאות הציבוריות בארצות הברית.
בשנת 2000 אימצה האוניברסיטה קוד כבוד, לאחר שבשלהי שנות ה-90 הועלו טענות בדבר חוסר יושר אקדמי באוניברסיטה. העתק של הקוד חרוט על לוח מתכת מוצב בכל כיתה בקמפוס.
הסגל הנוכחי של האוניברסיטה כולל את חתני פרס נובל לפיזיקה אריק קורנל (2001) וג'ון הול (2005), וחתן פרס נובל לכימיה תומאס סץ' (1989). חתן פרס נובל לפיזיקה קארל וימן מחזיק משרה חלקית באוניברסיטה.
קולג'ים ובתי ספר

בית הספר למשפטים (אנ')
בית הספר למנהל עסקים (אנ') ע"ש לידס
בית הספר לחינוך
בית הספר למוסמכים
הקולג' לאמנויות ומדעים
הקולג' להנדסה ומדעים יישומיים
הקולג' למדיה, תקשורת ומידענות
הקולג' למוזיקה
לימודי המשך ולימודים מקצועיים
התכנית לעיצוב סביבתי
קמפוס אוניברסיטת קולורדו בולדר
בוכניה

בּוֹכְנִיָה (מפולנית: Bochnia) היא עיירה בת כ-30,000 תושבים על נהר ראבה (Raba) שבדרום פולין, 35 ק"מ מדרום-מזרח לקרקוב.
העיירה מפורסמת בשל מכרה המלח שבה, אשר הוכרז כאתר מורשת עולמית ב-2013. בשנת 1999, עם ההסדרה המחודשת של המחוזות האדמיניסטרטיביים של פולין, הפכה העיירה לבירה האדמיניסטרטיבית של נפת בוכניה שבפרובינציית פולין קטן.
העיירה בוכניה היא אחד מהיישובים העתיקים ביותר בחבל פולין קטן, והיא נזכרת לראשונה במכתב משנת 1198 שבו מאשר הפטריארך הלטיני מירושלים תרומה שנתקבלה מתושב העיר.
יהודי בוכניה

יהודים התיישבו בעיירה עם גילוי מכרות המלח בה, והתפרנסו ממסחר במלח. פעילות עסקית זו הביאה להתקוממות תושבי המקום הפולנים, ובשנת 1445 הועלו על המוקד מספר יהודים מהעיירה.
מאמצע במאה ה-16 התקיימה בעיירה קהילה עצמאית, אך בשנת 1605 גורשו יהודי העיירה בצו רשמי, ונאסר עליהם לשבת בה, לאחר שהופצה נגדם עלילת דם. כמו כן, נאסר על רוכלים יהודים למכור בעיירה.
היישוב היהודי בעיירה חודש רק במחצית השנייה של המאה ה-19, ובמקום ישבה שושלת אדמו"רים, שהרבנים האחרונים בה היו חנא הלברשטאם, יחזקאל רובין ויהושע הלברשטאם (כולם נספו בשואה).
בשנת 1918 נערכו פרעות ביהודי הכפרים הסמוכים לבוכניה, ולעיירה הגיעו פליטים יהודים. בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה מגל האנטישמיות בפולין: בעיירה חולקו כרזות בסיסמה "הכה את היהודי", ואורגן חרם על עסקי היהודים בה, תוך הצבת משמרות מחאה לפני חנויות היהודים.
פעילות ציונית התקיימה בעיירה מסוף המאה ה-19. בעיירה פעלו סניף של תנועת המזרחי, אשר הפעיל תלמוד תורה, וכן תנועות נוער ציוניות, ובהן הנוער הציוני וגורדוניה. בשנת 1924 נפתח בעיירה בית ספר מרשת תרבות.
יהודי בוכניה > בשואה

בין שתי מלחמות העולם חיו בבוכניה כ-2,500 יהודים, שהיוו כרבע מתושבי העיירה באותה עת.
ב-3 בספטמבר 1939 נכבשה בוכניה בידי גרמניה הנאצית יחד עם יתר פולין, והיהודים בה נחטפו לעבודות כפייה, תוך מעשי התעללות והשפלה, ביזת רכוש יהודי, והטלת תשלומי כופר גבוהים על הקהילה. בעיירה הוקם יודנרט בראשות שמחה וייס.
ב-1941 החלו הגרמנים בשילוח היהודים למחנות עבודה באזור. ב-16 במרץ 1942 הוקם גטו סגור ליהודי העיר, וב-24 באוגוסט באותה שנה בוצעה האקציה הראשונה בקרב תושבי הגטו, שנשלחו ברובם למחנה ההשמדה בלז'ץ, כאשר מי שנתפס מסתתר נרצח במקום.
לאחר האקציה הראשונה פעל הגטו כמחנה עבודה, ובנובמבר 1942, גורשו לבלז'ץ כל היהודים שלא היו חלק מכוח העבודה: מובטלים, נשים וילדים. החולים שהיו בבית החולים המאולתר של הגטו נרצחו במקום, ובמקומם הועברו לגטו מאות יהודים משרידי הקהילות בסביבה. באוגוסט ובספטמבר 1943 נשלחו שרידי היהודים מבוכניה למחנות הריכוז פלאשוב ושבנייה שבאזור קרקוב. ב-1 באוקטובר 1943 הוכרזה בוכניה כ"נקייה מיהודים".
מיהודי העיירה שרדו כ-90 איש, מהם כ-60 שנמלטו לברית המועצות. בין הניצולים: רבי אהרן רוקח, אחיו רבי מרדכי רוקח, אלכסנדר וייסברג-ציבולסקי והרב יחזקאל ברטלר. משה צוויג גם הוא ניצול מהכפר, עלה לארץ ישראל אחרי השואה, הוליד שני בנים ושתי בנות ויש לו עשרות נינים. נפטר בשנת התשס"ט בגיל 82 בברוקלין.
העיירה וקורותיה במהלך השואה מוזכרים בספר "שואה שלנו" של הסופר אמיר גוטפרוינד.
ערים תאומות

גרמניה סארלואי, חבל הסאר, גרמניה
ראו גם

מכרות המלח בבוכניה
הרגימנט הארץ-ישראלי

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שיוך:  הצבא הבריטי צבא יבשה
 סוג:  חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1942–1944 (כשנתיים)
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  3,800 מתנדבים 3 גדודים עבריים גדוד ערבי
רגימנט פלשתינה (Palestine Regiment), או כפי שהוא מוכר הרגימנט הארץ-ישראלי, היה רגימנט חיל רגלים של הצבא הבריטי אשר פעל במהלך מלחמת העולם השנייה והורכב ממתנדבים תושבי ארץ ישראל המנדטורית. השאיפה המקורית הייתה שהרגימנט יתחלק עם מחצית מהחיילים יהודים ומחצית ערבים, אך בפועל מספר המתנדבים היהודים היה גדול בהרבה, ישנן הערכות שאפילו עד כדי פי שלושה יותר.
הקמה

הרגימנט הארץ-ישראלי הוקם באוגוסט 1942, בשיא תקופת מאתיים ימי החרדה, כאשר צבאו של רומל התקדם בצפון אפריקה והתקרב אל עבר מצרים ותעלת סואץ. הנהגת היישוב לא חדלה מאז ראשית המלחמה לדרוש את הקמתה של עוצבה עברית של בני היישוב ואת הצבתם כלוחמים בחזית, במקום תעסוקתם כחיל עזר בבאפס. בעת הצורך המבצעי הנובע מהתקדמות צבאו של רומל הגיעו גם הבריטים להכרה בצורך להקמת יחידות עבריות לוחמות. ההחלטה על כך נפלה בישיבת קבינט המלחמה בלונדון ב-5 באוגוסט 1942. הוחלט לאפשר ליהודי ארץ ישראל לקחת חלק במלחמה במסגרת עוצבה על-גדודית חטיבתית, ברגימנט. גרם להחלטה זו גם לחצם של ידידי הציונים בלונדון, הצורך למנוע תעמולה אנטי בריטית בעניין זה בארצות הברית וצרכים מבצעיים ומינהלתיים.
ביישוב הייתה שמחה על ההחלטה, אך היו גם הסתייגויות, כיוון שרגימנט אינו עוצבה לוחמת וברגימנט הארץ-ישראלי אמורים היו גם להיכלל, כמצוות השוויון הבריטי, גדודים ערביים, כך שלא יובלט ייחודו היהודי על סמליו ודגליו. מפקדת הצבא הבריטי במזרח התיכון בקהיר ניסתה לעוות את החלטת הקבינט ולהועיד לרגימנט הארץ ישראלי תפקיד הדומה לזה שהוטל על פלוגות הבאפס - שמירה, אבטחה וליווי שיירות וגם להגביל את חימושו.
במטרה להבליע את ייחודו היהודי של הרגימנט קבעו שלטונות המנדט הבריטי לרגימנט סמל נייטרלי במתכונת של מטבע 100 מיל ארץ-ישראליים. במרכז הסמל העגול הוטבע ענף עץ זית ובטבעת שמסביבו שמה של הארץ באנגלית, ערבית ועברית. השם בעברית היה: "פלשתינה (א"י)", כך שגם השם "ארץ ישראל" הובלע. חיילי הרגימנט סירבו לענוד את הסמל אך נעתרו להוראת הנהגת היישוב לחדול מן ההתנגדות. רק כ-70 חיילים אנשי בית"ר ואצ"ל המשיכו לסרב לעונדו והועמדו לדין בפני בית דין צבאי בריטי בצריפין בדצמבר 1943 ונדונו לחודשיים מאסר. עם שחרורם חזרו ליחידותיהם ולפי הוראת מוסדות ארגוניהם החלו לענוד את הסמל.
הרגימנט כלל את 15 פלוגות הבאפס שהתאגדו ל-3 גדודים עבריים וכן גדוד ערבי אחד. תקוות המתנדבים כי הקמת הרגימנט תביא להשתתפותם כלוחמים בחזית נכזבה גם הפעם. במשך שנה הועסקו חיילי הרגימנט בתפקידי עזר הרחק משדות הקרב. רק בסוף יוני 1943 הודיעה ממשלת המנדט על כך שהגדוד השני של הרגימנט יועבר לשרת מחוץ לארץ ישראל. הפיקוד העליון של ההגנה ראה בהרחקתם של החיילים העבריים מן הארץ, עתה לאחר הניצחון הבריטי בקרב אל עלמיין השני כאשר לא נשקפה כבר פלישה נאצית לארץ, משום פגיעה בהגנתו של היישוב. התעורר חשש שממשלת המנדט חורשת מזימה להרחיק מן הארץ אלפי צעירים מאומנים ומחומשים, כדי לחזק את משטר הספר הלבן ולהחליש את כח עמידתו של היישוב נגד הערבים. גם רבים מן חיילי הגדוד מחו על הכוונה להרחיקם מן הארץ. אך בסופו של דבר ההנהגה המדינית של היישוב הכריעה כי יש לקבל את הדין, ומפקדת ההגנה הורתה לחיילים לא להפר את הפקודה ולציית לפקודת היציאה.
הרכב הרגימנט

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הרכב הרגימנט > הגדוד השני

הגדוד העברי השני היה אחד משלושת גדודי הרגימנט הארץ-ישראלי. הגדוד הוקם בספטמבר 1942 ממתנדבים ארץ-ישראליים שהיו מוצבים בסביבות חיפה. מתחילה נועד הגדוד לביצוע משימות הגנה ושמירה על מתקנים צבאיים במפרץ חיפה, בעיקר הנמל ובית הזיקוק. ביולי 1943 יצא הגדוד השני, הרגימנט הארץ-ישראלי, ללוב, למשימות שמירה והגנה, לאחר שהמערכה במדבר המערבי כבר הגיעה לסיומה.
הרכב הרגימנט > הגדוד השני > יציאה לפעילות קרבית

הגדוד ששהה בתפקידי שמירה על מחסני אספקה ושלל היה מתוסכל מאי-שיתופו בפעילות המלחמתית, שנמשכה באותה עת באירופה. הוא החל בפעילות לאומית ציונית על-מנת לעורר את תשומת לב מפקדת הצבא הבריטי בקהיר. הגדוד החליט להניף בפומבי את הדגל הכחול - לבן בחדר האוכל ובתחום מגורי הגדוד, בחגים היהודים. שלטונות הצבא הגיבו בחומרה: הגדוד פורק מנשקו והגדוד הושם במעצר.
לאחר משא ומתן, הוחלט של שינוי תפקודו של הגדוד. הנשק האישי הוחזר לגדוד. משתתפיו פסקו מעיסוק בשמירה. המפקדה הבריטית בקהיר החליטה כי הגדוד יחל באימונים צבאיים על מנת להכשירו לתפקוד קרבי. בתום תקופת אימונים אינטנסיבית הייתה לגדוד מפקדת גדוד מאומנת ומתורגלת ותשתית של פקודות ונוהלי קרב. הגדוד היה מוכן לפעילות קרבית.
ב-20 בספטמבר 1944 פורסם דבר הקמתה של הבריגדה היהודית, אשר הגדוד השני נכלל בה. בנובמבר 1944 הפליג הגדוד יחד עם שאר גדודי הבריגדה - הראשון והשלישי- לאיטליה ויצא לשטח אימונים ליד פיוגי. בתחילת מרץ 1945, חודשיים לפני סיום מלחמת העולם השנייה, נע הגדוד במסגרת הבריגדה היהודית שהייתה חלק מהארמייה השמינית הבריטית לקו החזית נגד הפולש הגרמני לאדמת איטליה. היה זה לאחר שממשלת איטליה כרתה בספטמבר 1943 הסכם שביתת הנשק עם בעלות הברית.
הרכב הרגימנט > הגדוד השני > בחזית האיטלקית

למרות התקרבות חיילות בעלות הברית לגבולה הצפוני של איטליה ומיגור הפולש הגרמני מדרום ומרכז איטליה, עדיין המשיך הצבא הגרמני בקרבות הבלימה. תפקידה הנוכחי של חזית בעלות הברית בצפון איטליה היה למנוע מהגרמנים העברת כוחות מאיטליה לחזית המערבית בין צרפת לבין מערב גרמניה ובחזית המזרחית בין ברית המועצות לבין מזרח גרמניה. בשתי החזיתות טרם הסתיימה המערכה.
ביום 4 במרץ יצא הגדוד השני דרך רוונה לכפר וילאנטבה. שם החליף גדוד ולשי. אזור המערכה היה מישורי. שטח ההפקר בין שני הצבאות היה תעלת מים בשם פוסו וטרו. לכל גדוד נקבע תקופת שהות של 12 יום בחזית. לגדוד היו נפגעים ראשונים. הטווח בין עמדות האויב והעמדות של הצבא הבריטי התקצרו. בינתיים יצא הגדוד לאימונים ובסיומם השתתף בשני ימי קרב אינטנסיביים, שהסתיימו ללא הכרעה.
גדודי הבריגדה עברו לחזית חדשה, הררית גזרת אלפונסינה. הגזרה החדשה הייתה ממוקשת ובין עמדות חיילי הבריגדה לבין עמדות הצבא הגרמני זרם נהר סניו. בצד הגרמני הייתה דיוויזיית צנחנים של צעירים גרמניים בעלי מוטיבציה גבוהה. בצד הבריטי היו שלושת גדודי הבריגדה היהודית. האחרונים זכו לציונים לשבח על עמידתם בלחימה.
באפריל 1945 החלה המתקפה האחרונה של בעלות הברית. משימת הבריגדה היה לצלוח הסניו ולבצע פעולת הסחה. הגדוד השני ביסס ראש גשר מצפון לסניו.
ביום 14 אפריל נתק הגדוד מגע עם האויב וחזר לבסיסו מדרום לנהר סניו במרכז הבריגדה בבריזיגלה.
הרכב הרגימנט > הגדוד השני > סיום הלחימה

במאי 1945 עבר הגדוד לאזור טרוויזיו. ימים אלה היו ראשית המפגש בין אנשי הבריגדה לבין ניצולי השואה. חזית, אשר הסתברה כי הייתה בעלת חשיבות היסטורית גדולה יותר מאשר המפגש עם הצבא הגרמני בחזית.
ביולי 1945 יצא הגדוד לבלגיה והולנד שם עסק בפיקוח על שבויים גרמניים
אשר עסקו בסילוק מוקשים ובשיקום תשתיות. במרוצת הזמן הגדודים שוחררו מתפקידם זה אשר עבר לידי הצבא הבלגי וההולנדי המשוקם. ביולי הגדוד היה בדרכו לארץ ישראל. במאי 1946 הגיע מועד שחרור הגדוד. הגדוד הפליג מנמל קנה לנמל אלכסנדריה, הגיע לארץ ישראל ובכך סיים את תפקידו.