stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נמנמן סלעים מצוי
הערות שוליים

↑  נמנמן סלעים מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מילון בעלי חיים א"י (תשכ"ג), 1963, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  למי יש 4 אצבעות בידיים ו5 אצבעות ברגליים?, באתר באר שבע נט
| יונקים בארץ ישראל  |
| --- | --- | --- |
| טורפים בישראל | גירית הדבש • גירית קוואקזית • דלק הסלעים • חמוס השלגים • סמור משויש • לוטרה אירופית • זאב מצוי • זאב זהוב אפריקאי • תן זהוב • שועל החולות • שועל מצוי • שועל צוקים • כלב ים נזירי מצוי • נמייה מצויה • צבוע מפוספס • חתול חולות • חתול ביצות • חתול בר • קרקל • נמר |  |
| אוכלי חרקים בישראל | חדף הרמון • חדף זעיר • חדף לבן-שיניים • חדף קטן • קיפוד מצוי • קיפוד המדבר • קיפוד חולות מצוי |  |
| לווייתנאים בישראל | גרמפוס אפור • דולפין מצוי קצר-חוטם • דולפינן מצוי • דולפינן אנקולי • עבשן קטלני • סטנלה מפוספסת • סטנו תלום שן • זיפיוס חלול-חרטום • ראשתן גדול-ראש • לווייתן מצוי • לווייתן גוץ |  |
| פרסתנים בישראל | ערוד • פרא • חזיר בר • אייל הכרמל • יחמור פרסי • יעל נובי • צבי הנגב • צבי מצוי • ראם לבן |  |
| מכרסמים בישראל | סנאי זהוב • יערון גדול • יערון חרמוני • יערון קטן • יערון צהוב-צוואר • חולדה מצויה • חולדת חוף • עכבר מצוי • עכבר מקדוני • קוצן מצוי • קוצן זהוב • נסוקיה • גרביל החולות • גרביל החוף • גרביל דרומי • גרביל זעיר • גרביל הערבה • גרביל סלעים • יפה זנב • מריון מצוי • מריון חולות • מריון המדבר • מריון לובי • פסמון • חולד ארץ ישראלי • בר אוגר מצוי • נברן השדה • נברן השלג • ירבוע מצוי • ירבוע גדול • נמנמן סלעים • נמנמן העצים • דורבן מצוי • נוטריה |  |
| עטלפים בישראל | עטלף פירות מצוי • יזנוב גדול • יזנוב קטן • אשמן מצוי • אשמן מצרי • לילן מצרי • פרסף גדול • פרסף הנגב • פרסף מצוי • פרסף בהיר • פרסף חיוור • פרסף גמדי • פרספון מצוי • נשפון גדול • נשפון מצוי • נשפון דק-אוזן • נשפון הגדות • נשפון פגום-אוז • כנפן מצוי • אוזנן הנגב • אוזנן החרמון • אודנן • עטלפון לבן-שוליים • עטלפון בודנהיימר • עטלפון ריפל • עטלפון אריאל • עטלפון אירופי • עטלפון סאבי • אפלול מצוי • אפלול הנגב • בלומף שחור • רמשן לילי • אשף מצוי |  |
| יונקים נוספים | שפן סלעים • ארנבת מצויה • תחש המשכן |  |
  
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עברים

.
נוודים שמיים (עברים?) בציור מקבר בני חסן במצרים העליונה מתוארך לתקופת הברונזה התיכונה II
עִבְרִים הוא כינוי מקראי לבני ישראל או לאבותיהם, לרוב בהקשרים ספציפיים, או לקבוצות מסוימות מתוכם.
תאוריות רבות הוצעו בניסיון לזהות ולקשור את העברים עם ישויות המוכרות לנו מכתובות של אותה העת, כמו העפירו ואחרים, אולם אף אחת מהתאוריות הללו טרם זכתה להסכמה רחבה במחקר המדעי. ראו על כך בהרחבה בערך: קבוצות שהוצעו לזיהוי כעם ישראל המקראי, וכן בהמשך ערך זה.
עם תחיית השפה העברית בארץ ישראל והתהוות היישוב העברי החל לשמש הכינוי "עברים" לבני החברה העברית החדשה והיישוב העברי ("היישוב החדש") בארץ ישראל, הדוברים עברית, ולכל דבר או התארגנות השייכים לחברה זו.
העברים כקבוצה אתנית/שבטית עצמאית

המושג "עברים" מופיע במקרא (וראו לגבי הח'בירו להלן), בעיקר בתורה, וכן בספר שמואל א. בשאר ספרי הנביאים הוא מופיע מעט, אולם יונה הנביא מתאר עצמו כ"עברי אנכי" לאנשי הספינה.
מההקשרים המקראיים בהם הוא מופיע, בעיקר בספר בראשית, היו מעטים שחשבו כי העברים היו במקורם קבוצה אתנית בפני עצמה, ולא רק כינוי נרדף לבני ישראל:
אברם העברי – במקרא, אברהם נקרא "עברי" עוד בטרם היות עם ישראל, ויש המסיקים מכך שהעברים קדמו לבני ישראל. בנוסף, התיאור "העברי" בפסוק מובא מנקודת ראותו של "הפליט", ומכאן שזיהה את אברהם כשייך לקבוצת העברים, תהא משמעותה אשר תהא.
יוסף העברי – לפי המקרא, יוסף מזוהה בעיני המצרים כ"עברי" – לא סביר כי זוהה כך כי היה מבני יעקב, שהרי המצרים כלל לא ידעו על משפחתו של יוסף עד שזה התגלה בפני אחיו.
ארץ העברים – יוסף עצמו מתאר את מצבו בפני השר המצרי כמי שנגנב מ"ארץ העברים" (בראשית, מ', ט"ו). לא ייתכן כי ארץ כנען (או חלק ממנה) נקראה כך על שם משפחת יעקב, שמנתה כ-200–300 נפש, וששהתה בארץ כנען קצת יותר מ-20 שנה בסך-הכל עד אותה עת, ולא סביר שיוסף ישתמש דווקא בכינוי זה להסביר לאיש זר את מוצאו.
גם כאשר אחי יוסף באים לארמונו במצרים נאמר: "וַיָּשִׂימוּ לוֹ לְבַדּוֹ וְלָהֶם לְבַדָּם וְלַמִּצְרִים הָאֹכְלִים אִתּוֹ לְבַדָּם, כִּי לֹא יוּכְלוּן הַמִּצְרִים לֶאֱכֹל אֶת-הָעִבְרִים לֶחֶם, כִּי-תוֹעֵבָה הִוא לְמִצְרָיִם.". מסתבר שהכוונה לעמים אחרים שאינם מצריים ואוכלים צאן בניגוד למצריים שסוגדים לרע שאחד מסמליו הוא איל.
תרגום אונקלוס – את המילה "עברי/ם" בספר בראשית (פרק מ פסוק טו) מתרגם אונקלוס "עִבְרָאַה", ואילו בספר שמות (פרק א פסוק טו) ודברים המילה מתורגמת תמיד כ"יְהוּדָאָה" (כלומר, מבני ישראל) ומכאן שמסורת חז"ל – אותה מייצג אונקלוס – הייתה כי העברים המוזכרים בספר בראשית אינם זהים לאלו המוזכרים בשאר ספרי המקרא.
ואולם ניתן בהחלט להבין שמשפחת אברהם לא הייתה בודדה, אלא הגיעו ביחד איתם עוד אנשים "הנפש אשר עשה בחרן" (בראשית, י"ב, ה') בין אם נבין שהיו עבדים שקנו או תלמידים שהצטרפו למורה רוחני, עד כי הקימו מחנה נרחב שהטיל מורא על הסביבה (עי' בראשית, ל"ה, ה') וניתן להסביר לפי זה את כל המקורות הקודמים, כשבני יעקב מהווים את המרכז והתלמידים/עבדים את היתר.
הסבר נוסף נובע מכך שבשושלת המקראית, אברהם מוזכר כצאצא של עבר. אפשרי כי צאצאיו של עבר יצרו שבט גדול אשר כונה בשם עברים. כך אברהם היה עברי, וצאצאיו אף הם משויכים לשבט העברי.
עם זאת, כל ההקשרים שנמנו כאן עשויים להיות מובנים גם מבלי להיזקק להנחה שהעברים היו קבוצה אתנית נפרדת, אלא מתוך ההקשר החברתי של המונחים עברי ועברים.
עברי ככינוי חברתי

החוקר נדב נאמן פרסם מחקר מפורט ולפיו המונח עברי במקרא התייחס ביסודו לקבוצות חברתיות של פליטי חברה, בדומה לקבוצות של העפירו / ח'בירו של האלף השני לפנה"ס, והתפתח מתוכו. כבר לפניו התייחסו חוקרים כגון גריי, ליברני, מנדנהול וגוטוולד אל המונח עברי כמונח חברתי, אבל זאת בדרך כלל כחלק מתפישתם לפיה היווצרות עם ישראל הייתה בעיקרה תהליך חברתי בחברה הכנענית או בשוליה. נאמן מציע הבנה אחרת של המונח עברי והתפתחותו. לדעתו מקור המונח דווקא בספר שמואל, שם הוא משמש לציון קבוצות של פליטי חברה, מעין עפירו/ח'בירו אבל ספציפית מתוך החברה הישראלית הקדומה; ולעיתים הוא הופך כינוי גנאי לישראלים בכלל, בפי הפלשתים. דוד ואנשיו נקראים למשל "עברים" בפי הפלשתים (שמואל א', כ"ט, ג'), והם הלוא "כָּל אִישׁ מָצוֹק וְכָל אִישׁ אֲשֶׁר לוֹ נֹשֶׁא וְכָל אִישׁ מַר נֶפֶשׁ" (שמואל א', כ"ב, ב'): הגדרה מדויקת של קבוצת פליטי חברה, עפירו/ח'בירו, לפי נאמן. כך גם קבוצת העברים בפסוק הקשה בספר שמואל א', פרק י"ד, פסוק כ"א): "וְהָעִבְרִים הָיוּ לַפְּלִשְׁתִּים כְּאֶתְמוֹל שִׁלְשׁוֹם אֲשֶׁר עָלוּ עִמָּם בַּמַּחֲנֶה סָבִיב וְגַם הֵמָּה לִהְיוֹת עִם יִשְׂרָאֵל אֲשֶׁר עִם שָׁאוּל וְיוֹנָתָן", ממנו ניתן להבין כי הייתה קבוצת "עברים" אשר עלתה יחד עם הפלשתים אל המחנה שלהם, ואז עברו לצד הישראלים שעם שאול ויונתן, כפי שברור אף יותר מתרגומו של פסוק זה בתרגום השבעים. נאמן יוצא מתוך ההנחה, המקובלת בדרך כלל במחקר הביקורתי, לפיה הבסיס לספרי שמואל נכתב זמן לא רב אחרי המאורעות המתוארים בהם, כאשר התופעה החברתית של פליטי חברה מסוג זה, ירושת החברה הכנענית, עדיין התקיימה. בתקופה מאוחרת יותר, שבה לפי המחקר הביקורתי נכתבו סיפורי האבות והתורה בכלל, המונח עברים ייצג כבר את כלל בני ישראל או את אבותיהם, אבל עדיין תמיד בהקשר חברתי של הגירה או עבדות: כך אברהם העברי, יוסף המתואר כאיש עברי, העברים המשועבדים במצרים, חוקי עבד עברי, ועד יונה הנביא האומר למלחי אוניתו "עִבְרִי אָנֹכִי". בתקופה הפוסט-מקראית אבדה גם משמעות זו, ועברים הפך שם נרדף לבני ישראל.
אטימולוגיה

כבר מפרשי המקרא הראשונים נחלקו ביניהם במקורו האטימולוגי של הביטוי "עברים", ולהלן יוצגו ההסברים המרכזיים.
אטימולוגיה > הבאים מעבר הנהר

האזכור הראשון במקרא של "עברי" כשם תואר, בא בפסוק: "וַיָּבֹא הַפָּלִיט וַיַּגֵּד לְאַבְרָם הָעִבְרִי" (בראשית, י"ד, י"ג), ודעת חז"ל במדרש בראשית רבה (פרשה מ"ב הלכה ח'), שנקרא כך כיוון שבא מעבר הנהר, כלומר – מאזור ארם נהריים, שהרי אברהם יצא לארץ כנען מחרן, ומפורש בספר יהושע (כ"ד, ג'): "וָאֶקַּח אֶת אֲבִיכֶם אֶת אַבְרָהָם מֵעֵבֶר הַנָּהָר".
הסבר זה קשה משלוש סיבות: ראשית, ארץ המוצא של אברהם אבינו היא אור כשדים, כמפורש בבראשית (י"א, כ"ו–ל"א) וכן בנחמיה (ט', ז'), ולא עבר הנהר. שנית, "עבר הנהר" הוא מושג יחסי ולא קבוע: ליושבי ארץ ישראל הכוונה לארם-נהריים, אך ליושבי ארם-נהריים הכוונה לארץ ישראל ושלישית – המקובל במקרא הוא, כי מקומות הם הנקראים על שם אנשים ולא ההפך.
אטימולוגיה > מצאצאי עֵבֶר, נינו של שֵׁם

צאצאיו של עֵבֶר בן שלח, מוזכרים הן ברשימת הדורות משֵׁם ועד עבר המופיעה בבראשית, י', כ"א ואילך, והן ברשימת הדורות משם ועד אברהם המופיעה שם בפרק י"א, פסוק י' ואילך. ברשימות אלו יוחד עבר במספר היבטים ביחס לשאר הדמויות המוזכרות בהן:
עצם החזרה על שושלתו בשתי הרשימות, נראית כמדגישה את מקומו המיוחד של עבר בשושלות אלו.
אבי-סבו, שֵׁם, נקרא על שמו: "וּלְשֵׁם יֻלַּד גַּם הוּא, אֲבִי כָּל בְּנֵי עֵבֶר" – ואין לקבל את הפירוש כי הכוונה לבני עבר הנהר, כי ביטוי זה טרם הוזכר במקרא עד כה.
ברשימה הראשונה ישנו פירוט לא שגרתי של צאצאיו: "וּלְעֵבֶר יֻלַּד שְׁנֵי בָנִים שֵׁם הָאֶחָד פֶּלֶג כִּי בְיָמָיו נִפְלְגָה הָאָרֶץ וְשֵׁם אָחִיו יָקְטָן. וְיָקְטָן יָלַד אֶת אַלְמוֹדָד... כָּל אֵלֶּה בְּנֵי יָקְטָן" (שם פסוקים כ"ה–כ"ט).
עבר חי 464 שנים, כאשר כל צאצאיו חיו בממוצע פחות ממחצית ממספר זה. בכך היה עבר האחרון בשלשלת הדורות מאדם הראשון שחי מעל 400 שנה. בתמונה למטה ניתן לראות את ה"צל" שמטיל עבר על הדורות שאחריו.
מדרשי חז"ל בהתבססם על פסוקים שונים בתורה מציינים שבימי האבות התקיימה ישיבת שם ועבר וכן שמלכיצדק מלך שלם היה שם בן נח.
על-פי היבטים ייחודיים אלו הסיקו פרשנים שונים, כי עבר לא היה עוד חוליה "רגילה" בשושלת הדורות, אלא אביה של קבוצה אתנית בפני עצמה ("בני עבר"), ומכאן ההסבר ההולם ביותר לשם "עברים", הלא הם צאצאיו של עבר.
אטימולוגיה > השערת הקשר ל"ח'בירו"

בסוף המאה ה־19, גילויים על החֿבירו (לפי הכתיב האכדי) הביאו חוקרים לשער כי למושג זיקה אטימולוגית (בחילופי חֿ'־ע' ובשמירה על הב') והיסטורית לעברים המקראיים. השערות אלה התבססו על ההקבלה בין מאפייני העפירו כמטרידי שליטי כנען במכתבי אחתאתן (אל־עמארנה) לסיפור ההתנחלות המקראי. הגילויים במצרית עתיקה ובאוגריתית שהתגלו לאחר מכתבי אל־עמארנה, הראו שהשורש המקורי של המילה הוא ע־פ־ר, וכיום מקובל שאין כל קשר אטימולוגי בין העפירו לעברים. קשר בין עפירו לעברים, אם היה כזה קשר, מצטמצם לקשר היסטורי בין הקבוצות בלבד. עם הִתרבות המידע על העפירו, נעשה ברור כי העפירו הם קבוצה חברתית ממוצאים אתניים מגוונים ולא יסוד אתני משותף, בניגוד לפרשנות הנפוצה למונח "עברים". בנוסף, משקל המילה עפירו הוא qatil, המציין מצב, בעוד המונח עברי הוא במשקל של ייחוס (נִסבֶּה) כמו המילה יהודי, מצרי.
מהות המונח במקרא

המקרא משתמש במונח "עברי" בצורה מכוונת, להדגשת משמעות מסוימת שיש בו ואין במונחים אחרים, כגון "בני ישראל". גם כאן ישנן מספר דעות בין המפרשים והחוקרים, מה המשמעות המהותית של המונח במקרא, מעבר לשאלת מקורו האטימולוגי.
מהות המונח במקרא > "עברי" לעומת נכרי

על-פי פשט הפסוקים, השימוש בביטוי "עברים" נעשה ככינוי מושאל לבני ישראל בהנגדה לעמים אחרים (מצרים בספרי בראשית ושמות, פלשתים בספר שמואל, תערובת אומות בספר יונה וכדומה), כאשר בדרך-כלל מתלווה לכינוי אסוציאציה של בוז וגנאי. ואכן, דעה זו היא המקובלת בין החוקרים. הסבר זה עדיין לא פותר את פשר אזכורם של העברים בספר בראשית, בטרם היות עם ישראל, וכן את פשר המונח "עבד עברי" – מדוע שייך כאן עברי דווקא, ולא פשוט "בן ישראל" או "ישראלי".
מהות המונח במקרא > עברים ככינוי חיובי לממשיכי דרכו של עבר

כמה מחכמי ישראל בימי הביניים, הציעו, כי "עברי" אינו רק עניין של גניאולוגיה, אלא גם של אקסיולוגיה:
ר' יהודה הלוי – בדברו על "העניין האלהי" או "הסגולה" העוברת מדור לדור הוא כותב: "וְהָיָה הָעִנְיָן הָאֱלהִי דָבֵק בָּהֶם מֵאֲבות אֲבותָם אֶל בְּנֵי בָנִים...וְאַבְרָהָם סְגֻלַּת עֵבֶר וְתַלְמִידו וְעַל כֵּן נִקְרָא עִבְרִי, וְעֵבֶר הָיָה סְגֻלַּת שֵׁם וְשֵׁם הָיָה סְגֻלַּת נחַ".
ר' אברהם אבן עזרא – "והנכון שנקראו עברים על שם עבר... ועבר היה עובד השם. ואברהם היה עברי בייחוסו ובדתו..."
ספורנו – "...שהמחזיקים בדיעות מציאות האל ויכולת השגחתו נקראו "עברים" על שם עבר שהשתדל להבין ולהורות זה..."
לכך יש להוסיף את מסורת חז"ל (בראשית רבה לז ז) לפיה עבר היה נביא, שקרא לבנו פלג על שם פילוג האנושות, שאירע שנים רבות אחרי הולדתו ואם כן, ניתן לפרש את הביטוי "בני עבר" במשמעות דומה לזו של "בני הנביאים" (מלכים ב ב ג ועוד), כלומר – תלמידים.
על-פי גישה זו, המונח "עברים" היה – במקורו לפחות – ביטוי חיובי ואוהד לקבוצת האנשים שהלכה בדרכו של עבר, איש רוח שהטביע את חותמו על תקופתו במשך מאות שנים. כך ניתן להסביר את רוב האזכורים של העברים במקרא בצורה בהירה יותר – הפליט פונה לאברם העברי, שייצא נגד 4 המלכים שהיו אמנם מבני-בניו של שם, אך נהגו באכזריות בניגוד לדרכם של העברים. יוסף מציג עצמו במכוון כעברי ולא ככנעני, כדי לזכות בהערכתם של המצרים, שמן הסתם הכירו את קבוצת העברים הגדולה שהתפרסה על-פני ארץ העברים, ואת אבי שושלתם, עבר, שנודע בחכמתו בעולם העתיק. גם משה ואהרן בעמדם לפני פרעה מדגישים את גדולתו של ה' בכך שהוא אלהי העברים המפורסמים. אלא שהחל מתקופת שעבוד ישראל במצרים, הופך המושג עברי לשם נרדף לעבד, ובמקום כינוי לשבח הוא הופך לכינוי גנאי, וכמעט ולא מופיע יותר במקרא.
ארץ העברים

"ארץ העברים" (בראשית מ טו), המתוארת על ידי יוסף כמקום ממנו נגנב והובא למצרים, הוא מונח יחידאי במקרא. עם זאת, ודאי שהיה זה חבל ארץ שהמצרים הכירו אותו היטב, וודאי שלא נקרא כך רק על שם משפחת יעקב המצומצמת שגרה בו מספר שנים.
ארץ העברים > רמזים במקרא ליישובים עבריים קדומים

החוקר בן-ציון לוריא הציע, על סמך רמזים רבים במקרא, כי הכוונה לחבלי ארץ באזור שכם והר אפרים, ובאזורים רחבים בצפונה של ארץ ישראל. בחבלים אלו ישבו שבטים עבריים קדומים, עוד לפני תקופת האבות, וצאצאיהם הם שמתוכם קם עם ישראל. ראיותיו לכך הן:
דמשק אליעזר – אליעזר, בן משק ביתו של אברהם, בא מדמשק, ועד היום ישנן מסורות על שהותו של אברהם שם. גם זכריה הנביא (ט א) רומז ליישוב ישראלי באזור דמשק וחמת.
לבוא חמת – במספר מקומות במקרא מתואר יישוב ישראלי שמגיע עד "לבוא חמת" (בימי דוד – דברי הימים א יג ה, בימי שלמה – מלכים א ח סה, בימי ירבעם בן יואש – מלכים ב יד כה ועוד). חמת מזוהה עם העיר הידועה בשם זה במערב סוריה – אלא שחמת, וכל צפון הארץ מהלבנון והלאה, לא נכבשו על ידי יהושע (יג ה-ו) ומאין הגיעו לשם ישראלים?
צידון – בספר שופטים (י יב) מוזכר שהצידונים לחצו את ישראל, אך לא ידוע לנו על אף שבט ישראלי שהתיישב שם כל ימי יהושע והשופטים. מאות שנים אחר כך, מתגורר אליהו הנביא בבית אישה אלמנה בצרפת אשר לצידון (מלכים א יז ט).
לבנון וירכתי צפון – בעשרות מקומות במקרא, ובייחוד בשיר השירים ובתהלים, מוזכרים הלבנון, הריו, ארזיו, חיות הבר שבו וכו', וכן הביטוי "ירכתי צפון", המזוהה כמעט בוודאות כהר ידוע בלבנון. וגם שם לא מצאנו שבט ישראלי שהתיישב שם כל ימי יהושע והשופטים.
שארית ישראל – במספר מקומות במקרא מוזכר הביטוי "שארית ישראל" (דברי הימים א יב לט, שם יג ב, דברי הימים ב לד ט ו-כא, מיכה ב יב ועוד), ובחלקם האזכור מופיע לאחר שמוזכרים השבטים האחרים, ומכאן שהכוונה לעברים שלא היו שייכים במקורם לשבט מסוים.
עברים בבנימין ובשכם – חלקים נרחבים באזורי בנימין ואפרים, ובראשם העיר שכם עצמה, לא מוזכרים בין כיבושיו של יהושע, אף על פי שבמקומות רבים מוזכר שהיה שם יישוב ישראלי (בייחוד שכם עצמה, בה כרת יהושע ברית עם העם!). נראה שאזורים אלו היו בשליטת העברים שהשתלבו עם בני ישראל ולא היה צורך לכבשם.
תעודות מצריות קדומות – ישנם אזכורים רבים בתעודות מימי האבות, לערים ומקומות בעלי שמות עבריים[דרושה הבהרה] כגון שלת, ארד, הרי אשר, יעקבאל, יוספאל, ינועם ועוד.
הזהות העברית > עִבְרִיּוּת בניגוד ליהודיות

עם חזרתו של עם ישראל לארצו בראשית המאה ה-20, החל המונח "עברי" להופיע בכתבים ובפרסומים שונים, ואף בביטויים כגון "הגדוד העברי" "עבודה עברית" ועוד. למונח נלוותה אסוציאציות מהתנ"ך וחזרה לעבר הקדום של עם ישראל, לפני הגלות הארוכה, אך תוך מחויבות להיסטוריה של עם ישראל לדורותיו. הקהילה היהודית בארץ ישראל נקראה "היישוב העברי" ובשם זה היא מופיעה במגילת העצמאות של מדינת ישראל.
מספר אנשי רוח והוגי דעות ביקשו לצקת לזהות העברית החדשה את תרבות המיתולוגיה הכנענית כפי שנחשפה בתעודות שונות ובעיקר בכתבי אוגרית. אנשים אלו, ובראשם עדיה חורון, יונתן רטוש ואהרן אמיר, הקימו את תנועת "העברים הצעירים", שנודעה בכינויה (שניתן לה דווקא על ידי מתנגדיה) "הכנענים", במטרה ליצור את הזהות העברית החדשה, תוך ניתוק מכוון ומודע מהזהות היהודית הגלותית.
על פי רעיונותיהם כל עמי הקדם "השמיים המערביים" הם עברים. זה כולל את האמורים, המואבים והעמונים, וכן את החיקסוס (שהשתלטו על מצרים באמצע האלף השני לפני הספירה), ואף באנשי קרתגו, דוברי העברית. חניבעל היה, לפיכך, גיבור עברי. כל מקום שבו שהו העברים – הוא ארץ עבר. לדעתם שיבת העם העברי לארצו מחייבת התנתקות מן היהדות באופן מוחלט, וחזרה לרוח השורשית, המקורית, והעברית, העולה ובוקעת מתוך יצירת עמי הקדם המתגלה בגילויים הארכאולוגיים.
הזהות העברית > עִבְרִיּוּת כביטוי לאוניברסליות

באמצע המאה ה-20, פיתח הרב יהודא ליאון אשכנזי ("מניטו") את הרעיון לפיו ישנה זהות עברית מובחנת, והיא המייצגת את הפן האוניברסלי של עם ישראל, בנוסף לזהות הישראלית-לאומית והזהות היהודית-דתית.
בהתבסס על דמותו הייחודית של עבר (אבי "בני עבר", נביא, מחנך) ושל ממשיך דרכו, אברהם העברי (שתפקידו ההיסטורי היה "וְנִבְרְכוּ בְךָ כֹּל מִשְׁפְּחֹת הָאֲדָמָה" (בראשית יב ג), ואכן הוא מתואר כמי שדאג לשבויים, לסדום ועמורה ועוד), מוצגת הזהות העברית כבעלת תפקיד מרכזי בסיוע לאנושות כולה לתקן את דרכה, תוך שמירה על ייחוד לאומי – זאת בניגוד לקוסמופוליטיות המיוצגת על ידי שושלת נחור אחי אברהם, שנטמעה לבסוף בין הארמים. 
הפן האוניברסלי מודגש בכפילות שבתיאור שושלת עבר – האזכור הראשון (בראשית י כא ואילך) מהווה חלק מתיאור השושלות הכללי של בני נח, ואילו האזכור השני (שם יא י ואילך) מתאר את הייחוד הלאומי של השושלת המוביל בקו ישר מאדם, דרך נח, שם ועבר, עד לאברהם וראשית עם ישראל
אחד ההיבטים הבולטים לזהות אוניברסלית זו הוא השפה העברית: שפה זו הייתה לפי המסורת השפה המשותפת לכל האנושות לפני פילוגה במגדל בבל, אלא שלאחר בלבול הלשונות היא נשארה נחלתם של עבר וממשיכי דרכו העברים, ובאחרית הימים היא השפה שעתידה לשוב ולאחד את האנושות, על-פי נבואת צפניה (ג ט): "כִּי אָז אֶהְפֹּךְ אֶל עַמִּים שָׂפָה בְרוּרָה לִקְרֹא כֻלָּם בְּשֵׁם ה'".
הזהות העברית > המונח "עברי" בשפות אחרות

כפי שמודגם בספרות היהודית-הלניסטית, ובתוכה גם ספר מקבים ב והסופר היהודי-הלניסטי ארתפנוס, הכינוי "עברים" ליהודים היה בשימוש נפוץ על ידי היהודים עצמם בתקופה ההלניסטית. הסופר הלא-יהודי הראשון שידוע שהשתמש בו הוא אלכסנדר פוליהיסטור. החל מסוף המאה ה-1 לספירה, השימוש בו נפוץ בקרב סופרים לטינים ויוונים, ובהם: סטאטיוס (באוסף שיריו, ה"סילוויי", זו הופעתה הראשונה של המילה בספרות הלטינית), טקיטוס, אנטוניוס דיוגנס, פלוטרכוס, פטולמאיוס כנוס, אפיאנוס, פאוסניאס, לוקיאנוס מסאמוסאטה וקלאודיוס כאראקס.
הכינוי "עברים" לעם ישראל או ליהודים מצוי כיום במספר שפות:
רוסית – Еврей (יֶבְרֶאִי)
רומנית – Evrei (אֶבְרֶאִי)
יוונית – Εβραίοι (אֶבְרֶאִי)
איטלקית – Ebreo (אֶבְּרֶאוֹ)
אנגלית – Hebrew (הִיבְּרוּ)
ראו גם

עֵבֶר
שבטי ישראל
עברית מקראית
לקריאה נוספת

א. ראובני, קדמות העברים: בני-עבר בשחר תולדותיהם, "ספרית דני למדע פופולרי", 66, הוצאת ראובן מס, 1962
בן-ציון לוריא, קדמות העברים – מחקרים בתקופת האבות, בהוצאת החברה לחקר המקרא בישראל על ידי הוצאת קריית ספר, ירושלים, תשל"ז
ע.ג. חורון, קדם וערב, כנען – תולדות ארץ העברים, הוצאת דביר, 2000
זאב ארליך, "אבלה – בית-מדרשם של שם ועבר?", מקור ראשון, גיליון 486, פרשת "ויצא" תשס"ז (ניתן לקרוא חלק מהמאמר בערך אבלה, באנציקלופדיה היהודית של אתר דעת)
פרופ' נדב נאמן, "היסטוריה מדינית של ארץ ישראל בימי השושלות היט-כ", בתוך ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך א, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים 1982, עמ' 233–240
הרב יואל בן-נון – "העברים וארץ העברים", מגדים טו (תשנ"ב), עמ' 9–26
ד"ר יצחק מייטליס, לחפור את התנ"ך – על מקרא וארכאולוגיה, הוצאת ראובן מס, ירושלים, 2006, פרק 17
הרב יהודא ליאון אשכנזי, "סוד העברי – יסודות האמונה לאור פסוקי התורה" (כתבה: ד"ר גבריאלה בן שמואל / ערך: ישראל פיבקו), ספרית חוה – בית אל. חלק ב', ירושלים תשס"ט, עמ' 167–244
ספר הכוזרי מאמר ראשון פסקאות מו-מט, צה, בתרגום אבן תיבון, באתר דעת
י"מ גרינץ, "ארץ העברים", בתוך ספרו: מוצאי דורות – מחקרים בקדמוניות המקרא, ירושלים, 1969
אריה ברטל, העברים בספר שמואל, מלכות שאול, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ב /1982, עמ' 160
Nadav Naʾaman, Ḫabiru and Hebrews: The Transfer of a Social Term to the Literary Sphere, Journal of Near Eastern Studies 45, The University of Chicago Press, (1986), עמ' 271–288‏, JSTOR 544204
לקריאה נוספת > מאמרים מקוונים

יעקב שביט, ‏עברים ופיניקים: מקרה של תמונת-עבר היסטורי קדום ושימושיה באידאולוגיה הרדיקלית של הימין הציוני והאנטי-ציוני, קתדרה 29, ספטמבר 1983, עמ' 173–191
פול גז (איש ציבור)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 ביולי 1898 סוסה, תוניסיה 
 פטירה:  21 בנובמבר 1971 (בגיל 73) ליון, צרפת 
 מדינה:  תוניסיה הצרפתית, צרפת 
 פעילות בולטת:  ראש הקהילה היהודית בתוניסיה
 מקצוע:  עורך דין
 בת זוג:  עדה דרמון, ג'נט כהן
 צאצאים:  רולנד, אדית
 מספר צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:  צלב המלחמה 1914–1918 
 
מָאקְס פּוֹל גֵז (באנגלית: Max Paul Ghez‏; 7 ביולי 1898, סוסה, תוניסיה – 21 בנובמבר 1971, ליון, צרפת) כיהן כראש הקהילה היהודית בתוניסיה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
קורות חיים

במלחמת העולם הראשונה, בגיל 18, התנדב פול גז לשרת בצבא ביחידת תותחנים צרפתית. שם הוענק לו העיטור הצבאי הצרפתי "צלב המלחמה", בהמשך (1922), קיבל אזרחות צרפתית. למד משפטים בצרפת והפך לעורך דין באופן רשמי בשנת 1922, בעיר תוניס, במשך השנים כיהן בתפקידים רבים בקהילה היהודית.
בשנת 1929 נישא לעדה דרמון, ונולדו להם שני ילדים – רולנד (1934) ואדית (1937). עדה דרמון נפטרה ממחלת הסרטן בשנת 1943, בעת הכיבוש הגרמני בתוניסיה. 13 שנים מאוחר יותר נישא גז פעם שנייה, בשנת 1956, לז'נט כהן.
פעילותו לפני מלחמת העולם השנייה

בתוניסיה שהייתה תחת שלטון צרפתי, אזרחות צרפתית לא הוענקה ליהודים באופן גורף, אף על פי שהיו להם זכויות פוליטיות נרחבות יותר מהיהודים שחיו במדינות צפון אפריקה האחרות. הואיל וכך הם נאבקו לשוויון, מאבק שנחלש במלחמת העולם הראשונה, אך חזר והתעצם החל משנת 1921. על פי חוק האזרחות משנת 1923, הייתה ליהודים האפשרות לקבל אזרחות צרפתית באופן אישי. אחד הצעדים למאבק זה, ובירור מעמדם המשפטי היה הוצאה לאור של עיתון "הצדק", שמטרתו הייתה ללחוץ על הצרפתים להעניק להם מעמד שווה לשכניהם המוסלמים והצרפתים. פול גז היה אחד מכותבי המאמרים בעיתון, ובמאמר בנושא ״ציונות ומולדת״ הדגיש את חשיבות עניין מעמדם המשפטי של היהודים בתוניסיה.
לאחר המלחמה

לאחר צאתם של הגרמנים מתוניסיה, התפטרו פול גז וחברו מואיז בורג'ל מתפקידם. לאור אכזבתם מתפקודה של צרפת ותפקוד הנהגת הקהילה היהודית. אחת הטענות הקשות כלפי ההנהגה היהודית הייתה שחבריה שלחו לעבודות כפייה את בני המעמדות הנמוכים וכן כי נהגה באנשי הקהילה היהודית איפה ואיפה. לאור טענה זו, התפטר פול גז מיידית מחברותו כחבר הקהילה וישב לכתוב את זיכרונותיו על אותם ימים קשים בתקופת שלטון הגרמנים על תוניסיה, ואולי אף להתנצל על פעילותו כחבר המועצה באותם ימים קשים. בשנת 1944, הגיעו שליחים מארץ ישראל, במטרה לארגן הגנה בכל התפוצות היהודיות בגולה ובמיוחד בארצות ערב. הם היו שוהים בלתי חוקים ולכן היו חייבים לארגן קבוצת אנשים נאמנים בני המקום שיוכלו לחפות עליהם בעת הצורך. בהגיעם לתוניסיה, ניסו לרתום את אלבר בסיס, פול גז ולאופולד ברטווס שישמשו כוועדת ביטחון מקומית.
תפקידים

נציג הוועד המשותף האמריקני לתוניסיה; נשיא חברת הפרקליטים (1922–1956); נשיא ארגון המתנדבים היהודים וחבר במועצה הגדולה בתוניסיה (1937); ראש ועד "גיוס כוח העבודה היהודי" בתקופת הכיבוש על ידי הגרמנים (1940–1943); יו"ר ומנכ"ל קבוצת חברות ענף הגומי ליד ליון (1956–1971); נשיא הליגה התוניסאית לכדורגל.
הערות שוליים

1 2 3 4  יצחק אברהמי, קהילות יהודי תוניסיה בימי הכיבוש הגרמני (עמ' 107–125), באתר יד יצחק בן צבי, כתב עת "פעמים" – פרקי עיון במורשת ישראל במזרח, 28, ‏1986
↑  Haim Saadoun, Paul Ghez, Brill
1 2 3 4 5  Paul Ghez, harissa
1 2  מיכאל לסקר, יהודים מקומיים ופליטים יהודית במרוקו הצרפתית ובתוניסיה במלחמת העולם השנייה, פעמים חוברת 114–115, יד יצחק בן צבי, תשס״ח, עמ' 55–105
1 2 3 4  חיים סעדון, רננה גרינוולד (ע), הציונות בתוניסיה – בין קולוניאליזם צרפתי ללאומיות מקומית, ירושלים: מכון יד יצחק בן צבי, תש"ף. (בעברית)
1 2 3 4  יוסי פרי, השואה בתוניסיה, באתר תוניסיה מורשת, ‏6 באפריל 2021
1 2 3 4  עירית אברמסקי, ההנהגה היהודית בלוב ובתוניסיה בתקופת מלחמת העולם השנייה, באתר יד ושם
↑  בין האנטישמיות של וישי לאיום הגרמני: יהודי צפון אפריקה בראשית שנות הארבעים, באתר יד ושם
1 2  דניאל קארפי, יחזקאל חובב (ע), י"א, בין שבט לחסד – השלטונות האיטלקיים ויהודי צרפת ותוניסיה בימי מלחמת העולם השנייה, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"ג. (בעברית)
1 2  יהודי לוב ותוניסיה בתקופת השואה, 2010
↑  יודנראט תוניסאי? (באנגלית), נבדק ב-2021-04-04
↑  תוניסיה, באתר מט"ח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313394405171  BnF: cb161687515 (data)  GND: 140442502  ISNI: 0000 0000 9847 2110  LCCN: no2010122924  SUDOC: 139522689  VIAF: 7064189   WorldCat (עם VIAF): 7064189
לשון חז"ל

| --- | --- |

 אזורים:  ארץ ישראל תחת שלטון הרומאים והביזנטים
 דוברים:  אין
 שפת אם:  אין
 כתב:  אלפבית עברי
 משפחה:  שפות אפרו-אסיאתיות שפות שמיות שפות שמיות מרכזיות שפות שמיות צפוניות מערביות שפות כנעניות עברית לשון חז"ל
 לאום:  יהודים
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
לשון חז"ל או עברית משנאית (נקראת גם לשון חכמים) היא ניב של השפה העברית, שהגיע לשיא תפוצתו בקרב יהודים שחיו בין המאה הראשונה למאה החמישית לספירה. לשון חז"ל נחלקת לשני רבדים עיקריים: "לשון חכמים א'", שבה נכתבו המשנה והתוספתא, ו"לשון חכמים ב'", שבה נכתבו חלקים מן התלמוד הבבלי והירושלמי ומדרשי ההלכה והאגדה.
ההבדל בין העברית של התנ"ך, המכונה "לשון המקרא", לבין לשון חז"ל ניכר מיד לעין, ושימש נושא למחקר של הבלשנים לאורך הדורות. הבדל זה היה ידוע גם לדוברי הלשון עצמם, שאמרו: ”לשון תורה לעצמה, לשון חכמים לעצמה”.