stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מתחם צ'יף רוי מאטה
המסורת בעל פה

התרבות המלנזית באיים המהווים כיום את ונואטו לא עשתה שימוש בכתב, והמסורת הועברה מדור לדור בעל פה:
"הצ'יף רוי מאטה חי באי "אפטה", וכוחו היה כה רב עד כי נטל לעצמו את התואר "מלך". רוי מאטה הצליח לאחד את השבטים הלוחמניים והקניבליים באמצעות אישיותו בלבד, ותקופתו נודעה כשקטה ומאושרת. אולם אחיו של הצ'יף קינא בו וירה חץ מורעל בגרונו. מועד מותו של רוי מאטה חושב על פי אילנות היוחסין שעברו מדור לדור, ונקבע לשנת 1265. רוי מאטה מת באיטיות ובייסורים, ושבטו נשא אותו סביב האי על מנת שיוכל להפרד מבני עמו. לבסוף נלקח למערת "פלה" (Fele) באי הסמוך "ללפה" ושם מת. בני השבט נשאו אותו אל אי שלישי, "רטוקה", ושם נקבר, כפי שהיה מקובל, עם 46 מבני השבט שנקברו עימו בעודם חיים, כדי ללוותו אל העולם הבא. מהאי עשה רוי מאטה את דרכו אל ארץ המתים דרך המערות התת-ימיות הסמוכות. על האי הקטן רטוקה הוטל חרם למשך 700 שנים, והוא נודע כאי של רוחות ומתים, ודבר לא יוכל לגדול מעל לקברו של הצ'יף."
האתרים והמחקר הארכאולוגי > מערה פלה

גובהה של מערת פלה (או מערת פלס) על האי ללפה הוא 35 מטר, רוחבה 52 מטר והיא משתרעת עד למרחק של 47 מטר מהכניסה. הכניסה למערה נמוכה יחסית וגובהה שישה מטרים בלבד. חלק ניכר מקירותיה הפנימיים של המערה מכוסים בציורים בצבעי אדום ושחור. הציורים מתארים ציפורים, דגים, דמויות אנושיות ועוד. לפי המסורת המקומית, אחת הדמויות היא של הצ'יף.
האתרים והמחקר הארכאולוגי > קברו של רוי מאטה

ב-1967, בתום 700 שנות החרם, קיבל הארכאולוג הצרפתי ז'וז גרנז'ה (Jose Garranger) את הסכמתם של הצ'יפים של ללפה לבוא לרטוקה ולחקור את קברו של רוי מאטה, ובלבד שעם סיום מלאכתו ישיב את הקבר למצבו הקודם. גרנז'ה חקר את המסורת המקומית, ובהגיעו לרטוקה מצא את הקבר בקלות מתחת לשני סלעים שניצבו במרכזה של קרחת יער, כ-100 מטר מהחוף הצפון-מערבי של האי. החפירות חשפו 47 שלדים שנתגלו בקבר אחים בעומק של מטר אחד מתחת לפני האדמה, ובדיקת פחמן תיארכה אותם לשנים 1250–1300. הקבר השתרע לאורך עשרים מטר ורוחבו עמד על עשרה מטרים. כל השלדים נחו כשהם פונים לכיוון דרום-מערב, הכיוון המוביל אל ארץ המתים. אלה שנקברו סמוך לצ'יף נשאו עליהם צמידים, קונכיות ועצמות מגולפות, והיו ככל הנראה בני משפחתו הקרובה או נכבדים אחרים. זרועותיו של הצ'יף עצמו הוקפו בחטי חזירים עגולים, וקונכיות לבנות בעלות כוח מגי הונחו סביב גופתו. ראשו נח על פיסת אבן גיר. בסיום המחקר הוחזר הקבר למצבו המקורי. בזכות גילויים אלה שהוכיחו את כוחה ואמיתותה של המסורת בעל פה, ואת הקשר שבינה לבין ארכאולוגיה, הוכרזו שלושת האתרים בשטח כולל 8,863.1 דונם כאתר מורשת עולמית בשנת 2008.
נואו מסטאייה

| --- | --- |

מראה האצטדיון, 2013
 כתובת:  Av. Cortes Valencianas
 מיקום:  ספרד ולנסיה, הקהילה הולנסיאנית, ספרד
 קואורדינטות:  39°29′22″N 0°23′47″W﻿ / ﻿39.489444°N 0.396389°W﻿ / 39.489444; -0.396389
 אבן יסוד:  אוגוסט 2007
 עלות הבנייה:  250-300 מיליון אירו
 בעלים:  ולנסיה
 מפעיל:  ולנסיה 
 משטח:  דשא
 אדריכל:  ארופ 
 קבוצות:  ולנסיה
 מושבים:  61,500
 ממדי משטח:  105x68 מטר
 he
 
נואו מסטאייה (בספרדית: Nou Mestalla) או אצטדיון מסטאייה החדש הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר ולנסיה שבספרד, שבנייתו הוקפאה טרם הושלמה. האצטדיון, שעתיד להכיל 61,500 מקומות, נועד להחליף את אצטדיון מסטאייה, ולשמש כביתה של קבוצת ולנסיה המקומית. האצטדיון צפוי להיכלל בקטגוריה הרביעית של דירוג האצטדיונים של אופ"א, ויהיה הרביעי בגודלו בספרד אחרי הקאמפ נואו, אצטדיון סנטיאגו ברנבאו וונדה מטרופוליטנו.
בניית האצטדיון החלה באוגוסט 2007, ופתיחתו תוכננה כבר לעונת 2009/2010, אך זו נדחתה בשל קשיים כלכליים אליהם נקלעה קבוצת ולנסיה. במהלך עבודות הבנייה, ב-26 במאי 2008, נהרגו ארבעה פועלים כתוצאה מקריסת פיגומים באתר הבנייה.
נאוטילוס (ז'ול ורן)

"נאוטילוס" תחת המים. איור מתוך ההוצאה הראשונה של "עשרים אלף מיל מתחת למים".
נאוטילוס (בצרפתית: Nautilus) היא הצוללת שעליה פיקד קפטן נמו ברומנים של ז'ול ורן "עשרים אלף מיל מתחת למים" (1870) ו"אי התעלומות" (1874). ז'ול ורן קרא לצוללת 'נאוטילוס' על שם הצוללת האמיתית של רוברט פולטון, שגם שמה היה "'נאוטילוס'". את העיצוב של ה'נאוטילוס' הבדיונית קיבל ורן מהדגם של הצוללת 'פלונז'ר' (אנ') של הצי הצרפתי שהוא ראה בתערוכה העולמית של פריז ב-1867, שלוש שנים לפני שכתב את הרומן שלו.
תיאור

'נאוטילוס' מתוארת על ידי ורן כ"יצירת מופת המכילה יצירות מופת". היא תוכננה על ידי קפטן נמו שהוא גם מפקדה. לצוללת גוף גלילי באורך 70 מטר וברוחב שמונה מטרים, וכוללת מדחף בעל ארבעה להבים, שקוטרו שישה מטרים.
החשמל מסופק על ידי סוללות נתרן (כאשר הנתרן מסופק על ידי אלקטרופורזה של מי הים) שהם מקור הכוח העיקרי של כלי השיט עבור ההנעה של הצוללת ופעילויות נוספות.
הערות שוליים

↑  Skrabec, Quentin R. (2005). The Metallurgic Age: The Victorian Flowering of Invention and Industrial Science (revised ed.). Jefferson NC: McFarland. p. 44. ISBN 9781476611136. נבדק ב-26 בפברואר 2019. {{cite book}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4768578-5 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נחום איתן

נחום איתן בצעירותו, במראה מסוגנן
נחום איתן (איתין) (1902 – 25 ביוני 1976), חלוץ ענף תעשיית גלופות ההדפסה (צינקוגרפיות) בתל אביב, מרוכשי השבועון "העולם הזה" בשנות ה-50, והמו"ל והעורך האחראי של הדו-שבועון "כלנוע". היה מצנט (תומך אמנותי) לציירים ישראלים רבים.
ביוגרפיה

איתין נולד בבריאנסק שברוסיה להוריו רבקה ואהרון איתין. אביו היה בעל בית דפוס בעירו, עסקן פעיל בענייני ציבור ומורשה של "חובבי ציון". אמו הייתה בת למשפחת גרבוז מקורסק. רבקה ואהרון איתין היו הורים לשני בנים ושלוש בנות. נחום היה הצעיר שבמשפחה.
בשנת 1906 מכר אהרון איתין האב את בית הדפוס שבבעלותו ועלה עם כל משפחתו ועם ממון רב לארץ ישראל. תל אביב עדיין לא הייתה קיימת ואיתין פתח בית דפוס ביפו, שהועבר אחר כך לתל אביב והיה בית הדפוס הראשון של העיר. בשנת 1909 נמנתה משפחת איתין עם 66 מייסדי תל אביב ובנתה את ביתה ב"אחוזת בית" ברחוב יהודה הלוי 19. מאוחר יותר עברה המשפחה לבית שני שבנתה בעיר, מרווח וגדול הרבה יותר, ברחוב לוינסקי 69.
נחום איתין למד ב"גימנסיה הרצליה" החל בכיתה א' ועד לסיום השמינית, ונמנה עם בוגרי המחזור השמיני של הגימנסיה. לאחר סיום לימודיו הוא עברת את שמו מאיתין לאיתן. לימודים ורכישת השכלה גבוהה היו בראש סולם העדיפויות אצל אהרון איתין ואכן כל חמשת ילדיו היו בעלי השכלה אקדמאית אותה רכשו באוניברסיטאות באירופה במימון האב.
נחום איתין אהב אמנות, וכישוריו התמקדו בתחום זה בתוספת תקשורת וניהול עסקים. עם סיום לימודיו ב"גימנסיה הרצליה" נשלח על ידי אביו ללימודים באקדמיה לאמנות בפריז. בתקופת לימודיו בפריז הוא קשר קשרים חברתיים בעיקר עם ציירים ישראלים ששהו שם באותה תקופה, ביניהם הצייר צבי שור שהיה לידידו גם בהמשך חייו בתל אביב. ציירים נוספים שהיו בין ידידיו בארץ היו חברו הקרוב נחום גוטמן, גם הוא בן למשפחה ממייסדי העיר, נעמי סמילנסקי, מרדכי לבנון, יוסף קוסונוגי, אריה נבון, אהרן אבני ורבים אחרים. בין הסופרים והמשוררים שהיו חבריו הקרובים יש למנות במיוחד את אנדה פינקרפלד.
עם סיום לימודיו בפריז עבר איתן לגרמניה לבית ספר ייחודי לתעשיית הגלופות על כל היבטיה. בתחום זה הוא מצא אפשרויות למימוש אהבתו לאמנות - בעיקר לציור, ליופי ולאסתטיקה - תוך שילוב המגמה העסקית. גם בגרמניה קשר קשרים חברתיים, ובהמשך היו לקשרים אלה חלק משמעותי בחייו.
באמצע שנות העשרים, משחזר לתל אביב, פתח בבית המשפחה ברחוב לוינסקי 69 צינקוגרפיה בשם נ. איתן. צינקוגרפיה זו הייתה הראשונה שנפתחה בארץ. כעבור מספר שנים נוספו לו שותפים והשם שונה ל"הצינקוגרפיות המאוחדות". בשנת 1937, אחרי מות אימו (אביו נפטר ב-7 שנים קודם לכן) ומכירת בית המשפחה ברחוב לוינסקי, הוא פתח צינקוגרפיה אחרת ברחוב לילינבלום בשם נ. איתן, אותה המיר כעבור מספר שנים לתאגיד, העבירה לרחוב לבנדה ושינה את השם ל"הצינקוגרפיה הישראלית". האחרונה שפתח הייתה צינקוגרפיה "גל אור" ברחוב לילינבלום. משחש עייפות מקצב החיים המסחרר שלו, מכר אותה לעובדיו. לאחר המכירה הוא התכוון להקדיש את זמנו לעולם האמנות, אך ביום העברת הבעלות - 25 ביוני 1976 - נפטר מהתקף לב.
ביוגרפיה > כלנוע והעולם הזה

בשנת 1930, בעת היותו בעל צינקוגרפיה, הוציא לאור דו-שבועון מצויר בשם "כלנוע" אשר סקר את החדשות השוטפות וכלל אף מדור אופנה. ההנהלה ומערכת "כלנוע" מוקמו בבית הוריו ברחוב לוינסקי. השבועון יצא לאור עד שנת 1935.
בשנת 1950 רכשו נחום איתן, אורי אבנרי ושלום כהן את שבועון "העולם הזה" מאורי קיסרי. שותפות זו לא החזיקה מעמד זמן רב בשל הבדלי גישות ובסוף שנת החמישים מכר נחום את חלקו בעיתון. המכירה לוותה בתביעות משפטיות.
ביוגרפיה > חייו האישיים

איתן היה ידוע כחובב נשים, אך מעולם לא נישא ולא העמיד צאצאים. האישה היחידה אותה היה מוכן לשאת הייתה הציירת היהודייה ילידת גרמניה, בעלת הדעות הקומוניסטיות, לאה גרונדיג. הוא נהג לבקר בגרמניה לעיתים קרובות וכך הכיר את לאה, רעייתו של הצייר הגרמני-נוצרי הקומוניסט הנס גרונדיג.
במאי 1938, עקב האשמת הזוג בסיוע לחבר מחתרת להסתתר, שולח האנס למחנה הריכוז זקסנהאוזן ולאה למחנה ראוונסבריק, משם שוחררה בדצמבר 1939 וגורשה לברטיסלאבה (בירת סלובקיה). הנאצים אסרו על שובה לגרמניה.
גרונדיג העפילה לארץ ישראל  על אוניית המעפילים "פאסיפיק" מנמל טולצ'אה שברומניה באוקטובר 1940. היא נעצרה על ידי הבריטים ונכלאה במחנה המעצר בעתלית עד ששוחררה באוקטובר 1941.
לאחר מכן הגיעה לתל אביב והתגוררה בביתו של נחום איתן כידוע בציבור.
גרונדיג הייתה בטוחה כי בעלה נספה במחנות והיא חיה עם איתן בדירתו ברחוב בילו בתל אביב . בעזרת קשריו הרבים עם סופרים, משוררים ומוציאים לאור הוא איפשר לגרונדיג למצוא תעסוקה, והיא זכתה לאייר ספרים רבים, ביניהם "עצים מדברים", המפוזר מכפר אז"ר, "בגיא ההריגה" המתאר את זוועות השואה ואחרים. היא המשיכה לצייר גם ציורים אחרים, בעיקר כאלה הנוגעים בשואה. אולם, מאמציו של נחום איתן לשלבה בחיי האומנים בישראל לא צלחו והיא נותרה זרה ולא מקובלת, אולי בשל דעותיה הקומוניסטיות. גרונדיג נהגה לבקר מדי פעם בגרמניה ובאחד מביקוריה פגשה באקראי את בעלה ששרד את המחנות וחזרה לזרועותיו ולגרמניה המזרחית הקומוניסטית. היא הותירה בישראל את נחום שבור הלב ואת כל אוסף ציוריה.
הערות שוליים

↑  מספר צילומים מכתבות האופנה אשר קישטו את עיתונו נסרקו על ידי אנשי "העיר הנגלית לעין" ופורסמו באתר המאה לתל אביב בבלוג של כתבת האופנה נורית בת יער.
נחום איתן בבגרותו.
כותרת נייר עסקים של צינקוגרפיה נ. איתן ברחוב לילינבלום בתל אביב
עמוד השער של עיתון "כלנוע". מתחת לשם העיתון רשומה כתובת ההנהלה והמערכת ברחוב לוינסקי 69
ניקולס פארחה

ניקולס מרטין פארֶחה (בספרדית: Nicolás Martín Pareja; נולד ב-19 בינואר 1984 בבואנוס איירס, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי.
ביוגרפיה

פארחה החל לשחק בארחנטינוס ג'וניורס. שיחק לראשונה בקבוצה הבוגרת בשנת 2004 ושיחק בה עד שנת 2006 אז עבר לשחק בקבוצת אנדרלכט כמחליפו של וינסנט קומפני שעזב את הקבוצה. פארחה היה שותף לזכייתה של אנדרלכט באליפות כבר בעונתו הראשונה בה, וכן לזכייה בסופר קאפ הבלגי.
ב-30 באוגוסט 2008 עבר פארחה לאספניול הספרדית תמורת 4.5 מיליון אירו.
בקיץ 2008 זומן פארחה לסגל ארגנטינה למשחקים האולימפיים באולימפיאדת בייג'ינג (2008) והיה אחד מהמצטיינים בדרך לזכייה במדליית הזהב.
ב-2010 חתם בספרטק מוסקבה. ב-2013 הושאל לסביליה, עמה זכה בליגה האירופית לאחר שפתח בהרכב בניצחון במשחק הגמר על בנפיקה ליסבון. ב-23 ביוני 2014 חתם באופן קבוע בסביליה לשלוש שנים.
בנובמבר 2020 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
מצר קוק

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  ג'יימס קוק 
 סוג:  מצר ים 
 מידע נוסף
 נהר מזין:  Awatere River, Ōterei River, Opouawe River, Whawanui River 
 מדינות באגן הניקוז:  ניו זילנד 
 קואורדינטות:  41°13′46″S 174°28′59″E﻿ / ﻿41.229444444444°S 174.48305555556°E﻿ / -41.229444444444; 174.48305555556
  (למפת ניו זילנד מוגדלת) אוקלנד ולינגטון גיזברן טאורנגה דנידין ואנקה קווינסטאון כרייסטצ'רץ' אינברקרגיל ים טסמןמצר קוק(למפת ניו זילנד רגילה) אוקלנד ולינגטון גיזברן טאורנגה דנידין ואנקה קווינסטאון כרייסטצ'רץ' אינברקרגיל ים טסמןמצר קוק
 
המעבורת החוצה את מצר קוק במהלך שיט במארלברו סאונדס
מצר קוּק (באנגלית: Cook Strait) הוא מצר ים המפריד בין מארלברו סאונדס באי הדרומי לבין ולינגטון באי הצפוני של ניו זילנד, ובין ים טסמן לאוקיינוס השקט. בחלקו הצר ביותר, בין כף טרפיטי (Cape Terawhiti) שבאי הצפוני ל-Perano Head שבאי Arapawa. רוחבו של המצר הוא כ-22 קילומטרים ועומקו הממוצע הוא 128 מטרים.
בין וולינגטון באי הצפוני לפיקטון באי הדרומי פועל שירות מעבורות קבוע החוצה את המצר מספר פעמים ביום, המעבורות מאפשרות מעבר נוסעים, כלי רכב וסחורות בין שני האיים.
המצר נקרא על שם מגלה הארצות ג'יימס קוק שהיה הארופאי הראשון שחצה אותו, בראשית שנת 1770. שמו המאורי של המצר הוא ראוקווה (Raukawa), שמשמעותו היא כלל הנראה "עלים מרים".
בשנים 1888-1912 ג'ק הנווטן עזר לספינות לעבור את המצר וזכה להגנת המלך.
הערות שוליים

↑  מצר קוק באתר New Zealand Ministry for Culture and Heritage
↑  שירות המעבורות בניו זילנד
↑  מצר קוק באתר linz.govt.nz
↑  W. H. Sherwood Robsets, MAORI NOMENCLATURE, OTAGO WITNESS 2998, 1911, עמ' 82
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556164905171  BNE: XX6208143  GND: 4398375-3  NKC: ge445885  VIAF: 248258649   WorldCat (עם VIAF): 248258649 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של ניו זילנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משמר קולדסטרים

| --- | --- |

 Nulli Secundus  שני לאף אחד
 פרטים
 כינוי:  The Lilywhites
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שיוך:  הצבא הבריטי צבא יבשה
 סוג:  חיל רגלים  משימות ייצוגיות
 בסיס האם:  לונדון, בריטניה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1650–הווה (כ־374 שנים)
 מקים היחידה:  גנרל ג'ורג' מונק
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה, מצב החירום המלאי, מלחמת הבורים, מלחמת קרים, המלחמות הנפוליאוניות, מאו מאו, מלחמת המפרץ, מצב החירום בקפריסין, כוח ההגנה של האו"ם, מלחמת עיראק, מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מלחמת הירושה האוסטרית, מלחמת חצי האי, מלחמת אפגניסטן, מלחמת שבע השנים, מלחמת העולם הראשונה, מרד מונמות', מלחמת האזרחים האנגלית, מלחמת הירושה הספרדית, מבצע האריק 
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  גדוד אחד ופלוגה אחת
 ציוד עיקרי:  רוס"ר SA80
 פיקוד
 יחידת אם:  דיוויזיית המשמר
 מפקדים:  המלך צ'ארלס השלישי
 
רגימנט המשמר הרגלי קולדסטרים של הוד מלכותו או בשמו הנפוץ משמר קולדסטרים (באנגלית: Coldstream Guards) הוא הרגימנט השני מבין חמשת הרגימנטים המרכיבים את משמר המלוכה בצבא הבריטי, תחת פיקוד דיוויזיית המשמר. הרגימנט הוא הוותיק ביותר מבין הרגימנטים בצבא הסדיר אשר עדיין נמצא בשירות, והוא השני בסדר הבכירות בקרב יחידות המשמר, ולכן גם ביחידות הרגלים כולם. משום מיקומו השני בסדר הבכירות במשמר המלוכה, ניתן לזהות את חייליו בין היתר על ידי סידור הכפתורים בזוגות במדי השרד הטקסיים.
למרות היותו של הרגימנט הוותיק ביותר, הוא נמצא כאמור בסדר בכירות שני, זאת משום שמשמר הגרנדירים שירת את המלוכה למשך הזמן הארוך יותר. המוטו של משמר הקולדסטרים הוא 'שני לאף אחד' (Nulli Secundus) משום הקונפליקט בין הוותק לבכירותם. במצעדים רשמיים כשצועדים חמשת הרגימנטים של משמר הרגלים, משמר קולדסטרים צועד בצד השמאלי הקיצוני ואילו משמר הגרנדירים בצד הימני הקיצוני וכך נמנע קונפליקט הוותק.
שלא כמו ארבעת הרגימנטים האחרים במשמר, משמר קולדסטרים לא מגייס את חייליו מבין ארבע מדינות הממלכה המאוחדת (ויילס, סקוטלנד, אנגליה וצ. אירלנד), אלא מהאזורים בהם עבר מונק, מקים היחידה, בין קולדסטרים, סקוטלנד ללונדון; צפון-מזרח ודרום-מערב אנגליה.
מבנה ויעוד

הגדוד הראשון, משמר קולדסטרים: הגדוד הראשון מורכב מחמש פלוגות; פלוגת מפקדה, פלוגה 1, 2, 3 ופלוגת סיוע (4). הגדוד מוגדר בייעודו המבצעי חיל רגלים קל ומפקדתו באלדרשוט, המפשייר (60 ק"מ דרום-מערבית ללונדון). מלבד שירות מבצעי, הגדוד ממלא גם משימות ייצוגיות כמו כל יחידות משמר המלוכה. נכון להיום הרוב הגדול של משימות הגדוד הן משימות ייצוגיות ברחבי אנגליה, בעיקר בלונדון.
פלוגה מס' 7, משמר קולדסטרים: הפלוגה משמשת למשימות ייצוגיות בלבד והיא משמרת את המורשת של הגדוד השני שצומצם לכדי פלוגה נפרדת זו. הפלוגה מוצבת בלונדון עם מפקדת הרגימנט כולו.
היסטוריה

הרגימנט נוסד על ידי ג'ורג' מונק בשנת 1650, לאחר שקיבל אישור לכך מאוליבר קרומוול במהלך מלחמת האזרחים האנגלית. בשנותיו הראשונות שירת הרגימנט החדש במספר קרבות מלחמת האזרחים והוצב בסקוטלנד בשם רגימנט הרגלים של מונק. עם מותו של קרומוול, העביר מונק את נאמנותו לבית סטיוארט ויצא עם הרגימנט שלו לקראת לונדון לעזור בתקופת השיקום של המדינה. ב-1 בינואר 1660 חצה הרגימנט את הגבול בין סקוטלנד לאנגליה בעיירה קולדסטרים, משם הם צעדו חמישה שבועות לכיוון לונדון, שם הרגימנט נותר נאמן לשירות המדינה בתקופה הסוערת. עם מותו של מונק בשנת 1670, קיבל הרגימנט את השם רגימנט קולדסטרים של משמר הרגלים והפך לרגימנט המשמר השני בבכירותו לאחר משמר הגרנדירים.
בשנת 1685 עבר המשמר לפלנדריה ושירת במהלך מלחמת תשע השנים, בין היתר בקרב וולקורט ונאמור. בין השנים 1775-1783, השתתפו מספר מיחידות הרגימנט בלחימה במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית. באותה התקופה גם חלה המהפכה הצרפתית שהביאה לעלייתו של נפולאון בונפרטה ובהמשך למלחמות הנפוליאוניות. במהלך תקופה זו שירת המשמר במצרים, במלחמת חצי האי ומערכת הסיום כולל קרב ווטרלו בשנת 1815, במהלך קרב זה חיילי הרגימנט הגנו על המעוז הוגמון ששכן במרכז שדה הקרב, ואשר החזקתו בידיים בריטיות היה בו תרומה מכרעת לניצחון בקרב.
המשמר שירת גם במהלך מלחמת קרים ב-1853 בקרבות השונים, ואף ארבעה מחיילי הרגימנט עוטרו בצלב ויקטוריה שזה עתה נוסד, לאחר המלחמה בשנת 1855 קיבל הרגימנט את שמו הנוכחי משמר קולדסטרים. בהמשך המאה ה-19 שירת המשמר במספר המערכות ברחבי האימפריה הבריטית, בהן מרד אורבי במצרים (1879-82) ומלחמת הבורים בדרום אפריקה (1899-1902).
במהלך מלחמת העולם הראשונה (1914-18) היה המשמר מהיחידות הראשונות להגיע לצרפת עם הכרזת המלחמה. יחידות הרגימנט שירתו בשלל המערכות והקרבות של המלחמה וספגו אבדות כבדות, בשני מקרים לאורך המלחמה הם אף איבדו את כל קציני הרגימנט. בקרב איפר הראשון, כמעט והושמד הגדוד הראשון, למעט 150 חיילים וקצין אחד שנותרו. בהמשך המלחמה חיילי המשמר לחמו בין היתר בקרב לוס, קרב מונס, הקרב על הסום וקרב איפר השלישי. סך הכל כלל הרגימנט חמישה גדודים בזמן המלחמה, כאשר הרביעי (פלסים) והחמישי (עתודה) פורקו לאחר המלחמה ב-1919.
במלחמת העולם השנייה (1939-45) הורכבו מחדש שני הגדודים בנוסף לגדוד שישי (אשר פורק לפני שנשלח לשדה הקרב) ובהדרגה הפך הרגימנט ליחידת חיל רגלים ממוכנת. בתחילת המלחמה, הגדוד הראשון והשני נשלחו יחד עם חיל המשלוח הבריטי לצרפת בעוד שהגדוד השלישי הוצב במזרח התיכון. יחידות המשמר שירתו במערכות השונות של המלחמה, בעיקר באירופה וצפון אפריקה, כאשר חלקן שירתו כיחידות ממוכנות וחלקן כיחידות שריון. לאחר המלחמה, המשמר חזר להיות יחידת חיל רגלים ואיבד את הטנקים והרק"ם שלו, היחידות שהוקמו פורקו והרגימנט חזר להרכב של שלושה גדודים.
לאחר המלחמה, נשלחו הגדוד הראשון והשלישי לשירות בישראל המנדטורית והגדוד השני נשלח למלזיה. במשך השנים שירתו יחידות המשמר במספר מלחמות ומערכות שהצבא הבריטי היה מעורב בהם, בהן בקפריסין ומספר פעמים בצפון אירלנד. בשנת 1959 הושם בהקפאה הגדוד השלישי, בכך קטן רגימנט המשמר לכדי שני גדודים, בהמשך בשנת 1992, הוקפא גם הגדוד השני.
מסורת

מדים ייצוגיים: ראשית כאמור, כפתורי מעיל המדים מסודרים בזוגות (משום שהגדוד הוא שני בבכירותו). סמל הצווארון הוא סמל הרגימנט (כוכב הבירית; ראו מסדר הבירית) והסמל הנענד על הכתף הוא סמל פרח הוורד.
נוצת מצנפת: נוצת המצנפת נענדת מצד ימין של כובע הברסקין (Bearskin), בצורת נוצה או פלומה עומדת וניצבת לאורך הכובע והיא בצבע אדום, הייחודי לחיילי הרגימנט.
סדר צעידה: באירועים רשמיים, כאשר חמשת הרגימנטים של משמר הרגלים צועדים יחד, הם צועדים לפי סדר בכירות משמאל לימין; משמר הגרנדירים בשמאל הקיצוני וכן הלאה. משמר קולדסטרים אינו צועד לימין הגרנדירים אלא בימין הקיצוני של הרגימנטים כולם, זאת משום שהרגימנט אינו מחשיב את עצמו שני בבכירות לגרנדירים. מסורת זאת נשתמרה ועד היום שני הרגימנטים הראשונים מאגפים משני הצדדים בעוד השלושה האחרונים צועדים בסדר בכירותם במרכז.
יום השנה של הרגימנט הוא יום סנט ג'ורג' (23 באפריל). לרגימנט ישנם 117 'תוארי קרב' על תרומתו לאורך ההיסטוריה למספר קרבות ומערכות, תארים אלו מעטרים ברובם את דגל הרגימנט.
הערות שוליים

↑  כובע אשר נלבש על ידי כלל חיילי המשמר בממלכה המאוחדת, בנוסף ליחידות מצבאות אחרים.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: משמר הגרנדירים | סדר בכירות בחיל הרגלים  מקום 2 | הבא: המשמר הסקוטי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 6c40e3d1-2d02-4f6e-abe4-3f7d9f5fb618 
כרוז של המשמר מתקופת מלחמת העולם הראשונה.
חייל הרגימנט לבוש במדים הייצוגיים.
נאוטו טאג'ימה

נאוטו טאג'ימה (ביפנית: 田島 直人; באנגלית: Naoto Tajima;‏ 15 באוגוסט 1912 – 4 בדצמבר 1990) היה אתלט יפני, אלוף אולימפי ושיאן עולם בקפיצה משולשת. היה לקופץ משולשת הראשון בעולם שעבר מרחק של 16 מטר. החזיק בשיא העולם במשך 15 שנים.
ביוגרפיה

טאג'ימה נולד באיוואקוני. הוא בוגר אוניברסיטת קיוטו.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) סיים טאג'ימה במקום שישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.15 מטר.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכה טאג'ימה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא עולם חדש של 16.00 מטר, לפני בן ארצו הרדה מסאו (15.66 מטר) ושיאן העולם היוצא ג'ק מטקלף מאוסטרליה (15.50 מטר). מדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.74 מטר, אחרי ג'סי אוונס מארצות הברית שקבע שיא אולימפי חדש של (8.06 מטר) ולוץ לונג מגרמניה (7.87 מטר) (שלושת המנצחים, על הפודיום, בתמונה). שיא עולמי זה הושווה בדצמבר 1950 על ידי אדהמר דה סילבה מברזיל ושנה לאחר מכן נישבר בס"מ אחד, על ידי דה סילבה.
מדליית הזהב שבה זכה טאג'ימה הייתה האחרונה שזכתה יפן באתלטיקה עד אולימפיאדת סידני (2000) שבה זכתה נאוקו טקהאשי בריצת מרתון.
שיאים אישיים

קפיצה לרוחק: 7.74 מטר (1935)
קפיצה משולשת: 16.00 מטר (1936) שיא עולם
מימין לשמאל: לוץ לונג (מצדיע במועל יד), ג'סי אוונס, ונאוטו טאג'ימה. דוכן המדליות באצטדיון האולימפי של ברלין, 1936
נואוס

נואוס (מיוונית: νόος) בפילוסופיה ובדת הוא שכל או אינטלקט.
מתוך ה"נואוס" מופיעה רוח העולם, ממנה נובע היקום המתגלה.
הפילוסוף אדמונד הוסרל השתמש בביטוי "נואטי" כדי להתייחס לפעולה מכוונת של התודעה, האמונה, הרצון, שנאה ואהבה.
ראו גם

התכוונות (פילוסופיה)
מרקו אורסי

מרקו אורסי (באיטלקית: Marco Orsi; נולד ב-11 בדצמבר 1990) הוא שחיין איטלקי. אלוף אירופה לבריכת 25 מטר (נתניה 2015) במשחה ל-100 מטר חופשי, סגן אלוף העולם לבריכת 25 מטר במשחה ל-50 מטר חופשי ובעל מדליית ארד באליפות העולם (קאזאן 2015) במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי.
ביוגרפיה

אורסי נולד בבודריו 15 ק"מ מבולוניה. מתאמן בהדרכתו של רוברטו אודלדי.
ביוגרפיה > 2012

באליפות אירופה בשחייה שנערכה בדברצן, הונגריה במאי 2012 זכה אורסי במדליית כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:14.71 דקות, אחרי צרפת (3:13.55 דקות) ולפני רוסיה (3:15.13 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.22 שניות.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים אורסי במקום שביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:14.13 דקות, כשחיין שני הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.42 שניות ובמקום 19 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.36 שניות.
ביוגרפיה > 2012 > מדליית כסף מאליפות העולם (בריכת 25 מטר)

באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול, טורקיה בדצמבר אותה שנה זכה אורסי במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:07.07 דקות, אחרי ארצות הברית (3:06.40 דקות) ולפני אוסטרליה (3:07.27 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.23 שניות.
ביוגרפיה > 2013

באליפות העולם שנערכה בברצלונה ספרד ביולי 2013 סיים אורסי במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:12.62 דקות, כשחיין שלישי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.25 שניות, במקום שישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:34.06 דקות ובמקום 23 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.61 שניות.
ביוגרפיה > 2014

באליפות אירופה שנערכה בברלין גרמניה במרץ 2014 זכה אורסי במדליית ארד, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:12.78 דקות, אחרי צרפת שקבעה שיא אליפות חדש של 3:11.64 דקות ורוסיה (3:12.67 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.09 שניות. במשחה ל-100 מטר חופשי בשלב המוקדמות הוא סיים במקום שישי בתוצאה של 48.94 שניות, אך שלישי מבין השחיינים האיטלקים ולכן לא יכל להמשיך לשלב הבא (רק שני שחיינים מכל מדינה יכולים להמשיך לשלב הבא).
ביוגרפיה > 2014 > סגן אלוף העולם (בריכת 25 מטר)

באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדוחא, קטר בדצמבר אותה שנה זכה אורסי בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 20.69 שניות, אחרי פלורן מנודו מצרפת (20.26 שניות) ולפני סזאר סיילו מברזיל (20.88 שניות) ומדליית ארד במשחה שליחים 4x50 מטר חופשי בתוצאה של 1:24.56 דקות, אחרי רוסיה שקבעה שיא עולם חדש של 1:22.60 דקות וארצות הברית (1:23.47 דקות), כשחיין שני הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 20.43 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:05.79 דקות, במקום שישי במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב בתוצאה של 1:32.68 דקות ובמקום תשיעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:27.05 דקות.
ביוגרפיה > 2015

באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 זכה אורסי במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:12.53 דקות, אחרי צרפת (3:10.74 דקות) ורוסיה (3:11.19 דקות), כשחיין שני הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.75 שניות. נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.86 שניות ובמשחה שליחם 4x100 מטר חופשי משולב בתוצאה של 3:25.26 דקות, במקום תשיעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:34.59 דקות ובמקום 14 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.69 שניות.
ביוגרפיה > 2015 > כוכב אליפות אירופה (בריכת 25 מטר)

באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט, נתניה בדצמבר אותה שנה זכה אורסי ב-5 מדליות, 3 זהב ו-2 כסף, יותר מכל שחיין אחר והיה לאחד השחיינים המצטיינים באליפות. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 46.05 שניות, לפני פיטר טימרס מבלגיה 
(46.61 שניות) וסבסטיאן שצ'פנסקי מפולין (46.87 שניות), במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב בשיא אליפות חדש של 1:31.71 דקות, לפני רוסיה (1:32.17 דקות) ובלארוס (1:33.21 דקות) ובמשחה שליחים 4x50 מטר חופשי משולב בשיא אליפות חדש נוסף של 1:29.26 דקות, לפני רוסיה (1:29.59 דקות) והולנד (1:30.03 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 20.92 שניות, אחרי יבגני סדוב מרוסיה (20.87 שניות) ולפני סבסטיאן שצ'פנסקי (21.21 שניות) ובמשחה שליחים 4x50 מטר חופשי בתוצאה של 1:24.44 דקות, אחרי רוסיה (1:23.49 דקות) ולפני בלארוס (1:25.01 דקות).
שיאים אישיים > בריכה אולימפית

50 מטר חופשי: 21.64 שניות (2014), שיא איטליה
100 מטר חופשי: 48.16 שניות (2014)
שיאים אישיים > בריכת 25 מטר

50 מטר חופשי: 20.69 שניות (2014), שיא איטליה
100 מטר חופשי: 46.04 שניות (2015), שיא איטליה