stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קולין פורד
קריירה

הוא החל לדגמן בגיל 4. בגיל 5 ערך את הופעת הבכורה שלו בקולנוע בתפקיד קלינטון ג'וניור בסרט הקולנוע "אין כמו אלבמה".
בשנת 2011 שיחק בתפקיד דילן מי בסרט הקולנוע "מקום לחלום עליו" לצד מאט דיימון וסקרלט ג'והנסון.
בשנים 2013-2015 גילם את ג'ו מקאליסטר בסדרת המסתורין "בתוך הבועה".
בשנת 2020 שיחק בסרט הקומדיה "מלחמה עם סבא" בכיכובו של רוברט דה נירו.
בשנת 2022 שיחק במיני סדרה "דאהמר - מפלצת: סיפורו של ג'פרי דאהמר" של נטפליקס.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2002 | אין כמו אלבמה | קלינטון ג'וניור | ללא קרדיט |
| 2003 | טיפשים בהפסקה שנייה: כשהארי פגש לויד | לויד כריסמס הצעיר | ללא קרדיט |
| 2004 | The Work and the Glory | מתיו סטיד |  |
| 2006 | גיבור על נמלים | חבר צוות אדום #4 | דיבוב |
| 2007 | חג המולד שוב כאן | דארט | דיבוב |
| 2007 | בשם המלך: אגדת המצור | זאפ |  |
| 2007 | משפחה אמריקאית | כיילב |  |
| 2008 | Dog Days of Summer | ג'קסון פאטץ' |  |
| 2008 | Lake City | קלייטון |  |
| 2009 | פוש | ניק גאנט הצעיר |  |
| 2009 | מלחמת הכלות | קולות שונים |  |
| 2009 | ג'ק והאפונים | ג'ק |  |
| 2011 | Ticket Out | DJ |  |
| 2011 | כל הילדים סופרים | ג'ים |  |
| 2011 | בכיס שלי | סטיבן הצעיר |  |
| 2011 | מקום לחלום עליו | דילן מי |  |
| 2012 | מנותקים | ג'ייסון דיקסון |  |
| 2012 | עין ההוריקן | מייק בלארד |  |
| 2018 | יום אחרי יום | חוויאר אדמס |  |
| 2018 | דם משפחתי | קייל |  |
| 2019 | פעילויות חוץ | רייגן קולינס |  |
| 2019 | קפטן מארוול | סטיב דנברס |  |
| 2020 | מלחמה עם סבא | ראסל |  |
| 2023 | The Hill | ריקי היל |  |
| 2024 | Wallbanger | ריאן |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2007; 2009–2011; 2016 | על טבעי | סם וינצ'סטר הצעיר | 6 פרקים |
| 2008 | תנין, נימוסים כבר למדת? | מייקי | דיבוב; 10 פרקים |
| 2013-2010, 2017 | איש משפחה | דמויות שונות | דיבוב; 12 פרקים |
| 2013-2011 | ג'ייק והפיראטים מארץ לעולם לא | ג'ייק | דיבוב; 42 פרקים |
| 2012–2013 | רופא האספסוף | סם קופר | 2 פרקים |
| 2013–2015 | בתוך הבועה | ג'ו מקאליסטר | תפקיד ראשי (3 עונות); 39 פרקים |
| 2017 | אבא אמריקאי | דריק / סטודנט | דיבוב; 2 פרקים |
| 2017 | Kevin (Probably) Saves the World | מקס אוונס | פרק: "Brutal Acts of Kindness" |
| 2019 | היום שאחרי (אנ') | ג'וש וילר | תפקיד ראשי; 10 פרקים |
| 2019 | בית המשפט! | בילי ווב | פרק: "Fool for Liv" |
| 2020 | 50 States of Fright | קייל | 3 פרקים |
| 2022 | הטירון | אוסטין ג'פרי | פרק: "Coding" |
| 2022 | דאהמר - מפלצת: סיפורו של ג'פרי דאהמר | צ'אז | מיני-סדרה |
| 2022–2023 | ווקר | קורדל ווקר | 5 פרקים |
| 2023 | A Thousand Tomorrows | קודי גאנר | תפקיד ראשי; 6 פרקים |
הערות שוליים

↑  "Colin Ford on Twitter".
↑  Captain Marvel Footage Teases Rooftop Train Battle
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5425028  ISNI: 0000 0000 8756 9216  LCCN: no2010107237  NTA: 345624505  VIAF: 127085104   WorldCat (עם VIAF): 127085104
אלוהים מת

פרידריך ניטשה מאת אדוורד מונק, 1906
אלוהים מת (בגרמנית: Gott ist tot; או מות האלוהים) היא הצהרה המזוהה עם הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה, ומבטאת נדבך עקרי בהגותו הפילוסופית. האמירה מופיעה לראשונה בכתבי ניטשה בספרו המדע העליז (1882; 1887) ולאחר מכן גם בספרו כה אמר זרתוסטרה (1883–1885). בניגוד לסברה רווחת, האמירה של ניטשה אינה מצומצמת להצהרה אתאיסטית בדבר אי אמונה דתית באל, אלא מכוונת לעורר דיון בהשלכות חסרות התקדים של חיים בעולם חסר אלוהים בהקשר הרחב. כלומר, ניטשה קורא לבחון מחדש את ההשלכות של אובדן מכנה משותף אוניברסלי, אמות מידה מוסריות ומוסכמות, את עליית הניהיליזם ותחושת היעדר משמעות לחיים. כנגד מות האלוהים והניהיליזם, ניטשה קורא ליחידי הסגולה להעריך מחדש את הערכים, ולחייב את החיים (מתוך אהבת הגורל).
אף שהאמירה מזוהה בראש ובראשונה עם ניטשה, מספר פילוסופים הטרימו את דיונו של ניטשה במות האלוהים וחלקם השפיעו עליו ישירות, בהם גאורג וילהלם פרידריך הגל, היינריך היינה ופיליפ מיילנדר.
מות האלוהים לפני ניטשה > בפילוסופיה הגרמנית > פילוסופים הגליאניים

תלמידו של הגל, התאולוג ריצ'רד רותה (אנ'), פרסם ב-1837 את החיבור Die Anfänge der christlichen Kirche und ihrer Verfassung (ראשיתה של הכנסייה הנוצרית וחוקתה), שהיה אחד הטקסטים הפילוסופים הראשונים ששייכו את רעיון של מותו של אלוהים אצל הגל עם תיאוריה סוציולוגית של החילון. בעבודה זו רותה דן ביחסים שבין הכנסייה למדינה, וטען שהמדינה זקוקה לכנסייה כדי להגיע לתכליתה להפגין התנהגות מוסרית בחיי היומיום. הוא האמין שבסופו של דבר, הקהילות הארציות של המדינה יגיעו לשלמות כזו שהכנסייה והמדינה יתחזקו, והכנסייה תתפוגג לטובת מדינה נוצרית, שתהיה חברה דתית ומוסרית כאחד. הוא אף קבע שמטרת כל ההיסטוריה היא העלאת האנושות לרמה רוחנית לחלוטין המתקרבת לחיי האל עצמו.
היינריך היינה (שהיה מושא להערצה של ניטשה), היה גם הוא תלמיד של הגל ונמנה לעיתים על חברי ה"הגליאנים השמאליים". היינה תיאר את מות האלוהים בספרו דת ופילוסופיה באשכנז. היינה מציג בחיבורו זה את הפילוסופיה הגרמנית לקהל צרפתי בעת גלותו בפריז, מתאר את "מחלוקת הפנתאיזם", מייחס את מות האלוהים לפילוסופיה המהפכנית של קאנט, ומשווה את מהפכנותו הרוחונית למהפכה הצרפתית.
הפילוסוף הגרמני מקס שטירנר, שהשפעתו על ניטשה שנויה במחלוקת, כותב בספרו האגו ועצמו משנת 1844 כי "עבודת הנאורות, הדבירה את האל: הם לא שמו לב שהאדם הרג את אלוהים כדי להפוך כעת 'אלוה יחיד במרומים'.
קרל מרקס, אף שאינו מתייחס לביטוי "אלוהים מת" במפורש, התייחס לביקורת הדת שהתפתחה אצל ההגליאניים השמאליים בחיבורו "לביקורת פילוסופיית המשפט של הגל": ”יסודה של הביקורת כנגד הדת הוא: האדם יוצר את הדת, הדת לא יוצרת את האדם. [...] אך האדם אינו ישות אבסטרקטית המשתופפת מחוץ לעולם. האדם הוא עולמו של האדם - מדינה, חברה. מדינה זו וחברה זו מייצרות את הדת, שהיא תודעה מהופכת של העולם, משום שהן בעצמן עולם מהופך.” כלומר, מרקס התייחס לכך שהעיקר אינו לבקר את הדת, אלא את המצב החברתי והאידאולוגיה המדינית שמובילות לניכור של האדם המוצא מפלט בדת, לבקר את הבעיה מהשורש (באופן "רדיקלי") ולא רק את הסימפטום של התופעה. בהקשר זה קבע כי הדת היא "אופיום להמונים", כלומר תרופה להמון העם הסובל.
מות האלוהים לפני ניטשה > בפילוסופיה הגרמנית > פסימיזם גרמני

הפילוסוף פיליפ מיינלנדר הגיע למסקנה לא שגרתית במגנום אופוס שלו, "הפילוסופיה של הגאולה" (Die Philosophie der Erlösung), לפיה אלוהים התאבד. הפילוסופיה של מיינלנדר, שהושפעה רבות מהגותו הפסימית של ארתור שופנהאואר, מציעה כי הרצון הוא המציאות המטאפיזית היסודית של העולם ומקור קיום. בדומה לשופנהאואר, הוא האמין כי החיים מאופיינים ב"סבל" או "ולטשמרץ". אולם בשונה משופנהאואר, מיינלנדר האמין כי הדחף היסודי של הרצון אינו לחיים כי אם הרצון למות. בנוסף, בהשפעת הדיאלקטיקה של הגל, מיינלנדר ראה את הקיום כמאבק תמידי בין רצונות מרובים. שני אספקטים מנוגדים אלו בהגותו, התייחסות לעולם הן כאחדות והן כריבוי, הובילו את מיינלנדר לטעון כי המטרה הסופית של הקיום היא להשיג גאולה מהסבל, דרך התגברות עליו באי-התקיימות.
מכאן הגיע לטענתו הייחודית שלו כי אלוהים, אותו הוא מזהה כהתגלמות של הרצון הנצחי והלא משתנה וכמעין מניע לא מונע, נעשה מודע לסבל ומצא כי הדרך היחידה לגבור עליו היא בהשמדה עצמית. הריבוי והתנועה בעולם מתאפשרים למעשה דרך התבוססות והתפרקותו של האלוהים המת.
עכשיו יש לנו גם את הזכות לתת להוויה הזו את השם הידוע, שתמיד סימן את מה שאין בו שום דמיון, לא מעוף הפנטזיה הנועזת ביותר, שום מחשבה מופשטת לא משנה כמה עמוקה, לא תודעה מרוכזת יראת שמים, ושום רוח נלהבת ושלוחה שלא הגיעה מעולם: אלוהים. כששינה את טבעו, הוא התפצל לחלוטין לעולם של ריבוי. אבל האחדות הפשוטה הזו הייתה והיא אינה עוד. אלוהים מת ומותו היה חיי העולם.
המקור בגרמנית
Jetzt haben wir auch das Recht, diesem Wesen den bekannten Namen zu geben, der von jeher Das bezeichnete, was keine Vorstellungskraft, kein Flug der kühnsten Phantasie, kein abstraktes noch so tiefes Denken, kein gesammeltes, andachtsvolles Gemüth, kein entzückter, erdentrückter Geist je erreicht hat: Gott. Sie hat sich, ihr Wesen verändernd, voll und ganz zu einer Welt der Vielheit zersplittert. Aber diese einfache Einheit ist gewesen; sie ist nicht mehr. Gott ist gestorben und sein Tod war das Leben der Welt.
מיינלנדר האמין כי אי-קיום הוא המצב היחיד שבו ניתן למגר לחלוטין את הסבל. במסגרת זו, מיינלנדר הקצה לבני אדם תפקיד מכריע בתהליך הגאולה העולמית. הוא טען שבני אדם תורמים לתהליך זה באמצעות ההכרה שלהם בסבל והחתירה שלהם לאי-קיום. רצונו לגבור על הסבל בעולם הקיים הובילו אותו גם לדבוק בסוציאליזם, אף שזו לרוב נחשבה לגישה אופטימית.
לפי הפילוסוף האמריקאי פרדריק בייסר (Frederick C. Beiser), מושג "מות האלוהים" זכה לתפוצה נרחבת ראשונית בזכות מיינלנדר, עוד לפני ניטשה. כמו כן, ידוע כי ניטשה עצמו העיד שנטש את הגותו של שופנהאואר בעת קריאתו את מיילנדר. מאוחר יותר, ניטשה גם הביעה הסתייגות רבה מהפילוסופיה של מיינלנדר, במסגרת נטישתו של ניטשה את הפסימיזם הגרמני.
מות האלוהים אצל ניטשה

בהגותו של ניטשה, ההצרה "אלוהים מת" מוזכרת לראשונה בספר המדע העליז באפוריזם "קרבות חדשים" §108:
מאות בשנים לאחר מותו של בודהא, היתה שם מערה אחת, שהבריות היו מראים בה את צלו – צל אדיר ומחריד. האלוהים מת: אך אם לדון לפי אופיו של האדם, ייתכן ועוד אלפי שנים תהיינה מצויות מערות, בהן יהיו מראים את צלו. ואנחנו – אנחנו מצווים לגבור גם על צלו!
בסעיף העוקב, ניטשה כותב: ”מתי לא יעיבו עלינו עוד כל הצללים של האל ההוא? מתי יהיה לנו הטבע נקי לחלוטין מאלוהים?”.
לפי ירמיהו יובל, "צללי האלוהים" הם הנחות מטפיזיות שבעבר נקשרו בקיומו של האל, אך שרדו גם בעולם המחולן. ”מהם צללים אלה של האל המת? מצד אחד כלול בהם הרעיון של סדר עולם מוסרי ושל טוב ורוע החרותים בטבע הדברים [...] ומצד שני כלולים בהם הפוסטולאטים של המדע ושל החשיבה הראציונאלית בכלל, שאותם אנו נוטים להשליך על העולם כאמיתות נצחיות.”.
בהמשך הספר, מות האלוהים מובא בפיו של ה"האיש מטורף" בסעיף §125. הקטע מתחיל בתיאור של איש מטורף שרץ דרך שוק ומדליק פנס לאור יום, כשהוא צועק, ”אני מחפש את האלוהים! את האלוהים אני מחפש!”. אולם הקהל בשוק לא מבין את דבריו מאחר שאינם מאמינים מחזיקים בתפיסת עולם דתית, ולכן דברי המשוגע מעוררים צחוק רב ולא נלקחים ברצינות.
"לאן פנה האלוהים? אנכי אגידנו! אנחנו הרגנוהו – אתם ואני! כולנו רוצחיו! [...] איככה יכולנו את האוקיינוס לשתות עד כלה? [...] מה המעשה אשר עשינו בהתירנו ארץ זו ממעגלי שמשה? [...]
המשוגע ראה את הקהל בוהה בו בתדהמה, ונראה כי עדיין אינו מבין את דבריו. כלומר, המשמעות העמוקה של מות האלוהים לא מצליחה להיתפס בראשם. ולכן הוא מגיע למסקנה לפיה ייקח עוד זמן עד שהאנושות תבין את מלוא המשמעות.
"הקדמתי לבוא" אמר האיש "שעתי טרם הגיעה. התרחשות אדירה זאת היא עדיין בדרך והיא נודדת – טרם הגיעה לאזני בני-אדם. [...] אור הכוכבים צריך זמן, מעשים גם לאחר שנעשו, עדיין צריכים זמן על מנת שיראו וישמעו. והמעשה הזה עדיין רחוק הוא מהם יותר מהכוכבים הרחוקים ביותר - ואף-על-פי-כן הלא עשאוהו!"
בסעיף 2 בפרולוג של כה אמר זרתוסטרא, זרתוסטרה, לאחר שהחל את מסעו האלגורי, נתקל בסגפן זקן (המכונה באירונה "הקדוש"), השניים מנהלים דו־שיח סתום. זרתוסטרה מצהיר "את בני האדם אני אוהב" בעוד הזקן מביע מיזנתרופיה ואהבת אלוהים, ודוחק בזרתוסטרה לשוב ולהתבודד כמוהו. אך זרתוסטרה פונה אל בני האדם. כשהם נפרדים לבסוף נכתב: ”וכאשר היה זרתוסטרה לבדו, דיבר אל לבו ואמר: "הייתכן הדבר! אל הקדוש הזקן הזה ביער שלו עדיין לא הגיעה השמועה שאלוהים מת!"”
זרתוסטרה אף קובע בהמשך הספר כי כל האלים מתים. כלומר, לא רק שיטת מוסר אחת או מטפיזיקה אחת מתה, אלא כולם, והם יוחלפו בבריאה החדשה של הערכים של בדמותו של העל-אדם:”"כל האלים מתים: ועתה אנחנו רוצים שהעל־אדם יחיה." – ויהיה זה ביום מן הימים, בשעת־הצהריים הגדולה, רצוננו האחרון!”
באפוריזם "עליצות זו – מה טיבה?" הפותח את החלק החמישי שנוסף למהדורה השנייה של המדע העליז, ניטשה דן בהשלכות מות האלוהים על העולם האירופי, הסכנה הרובצת לפתח במאה הבאה, אך גם בפוטנציאל הגלום בהשתחררות מכבלי הדת.
המאורע החדש הגדול ביותר – כי ה"אלוהים מת הוא", וכי האמונה באל הנוצרי היא כבר בגדר "לא תאומן" – מחל כבר לפרוש את צלליו הראשונים על פני אירופה.
[...] ומה הם הדברים כולם, אשר לאחר שנתערער יסודה של אמונה זו, סופם מפולת שבהכרח, מפני שעל היסוד הזה עמד בניינם, עליו נשענו, בו מושרשים היו: למשל, כל המוסר האירופי שלנו.
[...] הים, הים שלנו, הנה הוא משתרע לפנינו פתוח, ואולי לא היה עוד מעולם "ים פתוח" כל כך.
מות האלוהים אחרי ניטשה

מושג "מות האלוהים" זכה לפרשנויות רבות במחקר. מקובל לקשור אותו אצל שניטשה עם ביקורתו על המשבר התרבות בעולם האירופי-נוצרי ועם ה"דקדנס". במובן המצומצם, מות האלוהים מייצג את אובדן היכולת להיאחז בהנחות המוצא של אמונה דתית או מסורתית. אך בהקשר רחב יותר, מציין אובדן ערכים משותפים ואוניברסליים, ושל אמות מידה אונטולוגיות, אפיסטמולוגיות ומוסריות.
אלבר קאמי רואה במות האלוהים נקודת מוצא לתפיסת האבסורד שלו ובחיבורו "המיתוס של סיזיפוס" הוא מרבה לצטט את ניטשה. העולם נעדר משמעות אוניברסלית מכל סוג שהיא, ועל האדם להתגבר על האבסורד הקיומי מבלי לבטל אותו או לחפש נחמות דתיות. לא ניתן עוד להיסמך על אלוהים כדי לענות על השאלה הפילוסופית היסודית, שאלת ההתאבדות, ולשפוט אם החיים שווים את הייסורים. בספרו "האדם המורד" הוא ממשיך לפתח את הגותו, גם בהשפעת ניטשה, ומתאר את האדם המורד כמי שמתגבר על האלוהים: ”אנו מתכחשים לאלוהים, אנו מכחישים את אחריותו של האלוהים, ורק בדרך זו נשחרר את העולם.”
מרטין היידגר הבין את "מות האלוהים" בפילוסופיה של ניטשה בתור "מות המטאפיזיקה". לדעתו, דבריו של ניטשה אינם מתייחסים רק להשקפה תאולוגית או אנתרופולוגית מסוימת, אלא מצביעים על סוף הפילוסופיה עצמה, שהגיעה למימוש המקסימלי של הפוטנציאל שלה באזהרותיו של ניטשה מפני סופן של כל השקפות העולם המטאפיזית. ואם זה כך, הרי זה בגלל שמראשיתה היה זה גורל הפילוסופיה.
ז'אן-פול סארטר התייחס בנאומו "האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם" למות האלוהים כחווית ה"הינטשות" האקזיסטנציאליסטית, אשר במקום להוביל לייאוש יכולה להוות מקור לחירות ולאימוץ אחריות הומניסטית-חילונית. ”אכן, הכל מותר אם אלוהים אינו קיים, וכתוצאה מכך האדם ננטש, שהרי אין הוא מוצא בתוכו או מחוצה לו נקודת עוגן. [...] אם אומנם הקיום קודם למהות, לא ניתן להסתמך עוד לעולם על טבע אנושי נתון וקבוע. במילים אחרות, אין דטרמיניזם והאדם חופשי: האדם הוא חירות.”
בהשפעת ניטשה, היו תאולוגים שהשתמשו בביטוי "אלוהים מת" כדי לשקף חוסר אמונה הולך וגובר באלוהים (נונתאיזם). המושג גם זכה לפופולריות בתאולוגיה בסוף שנות ה-50 וה-60, בתנועה המכונה "תאולוגיה של מות האלוהים" (אנ'). התאולוג הגרמני-אמריקאי פאול טיליך, ניסה להדוף את טענותיו של ניטשה בספרו 'האומץ להיות' (1952).
הלל צייטלין פירש את קריאת מות האלוהים של ניטשה, תוך ביקורת על תפיסת האל-אדם, באופן כזה המוביל לתשובה ולאמונה מחודשת באלוהים.”אנו, היודעים שגם מושג ’האדם העליון‘ הוא רק מושג ”אנושי, אנושי ביותר“, רק הד שאיפתו של אדם לצאת מן המסגרת שבהווה, מכל בלהותיו ותלאותיו, מן האופק הצר, שהאדם התרבותי נתון בו בהכרח, – אנו לא באדם העליון ניתלה את תקוותנו ונמצא מרגוע לרוחנו, כי־אם במה שהוא מעל־לכל־האדם באמת; לא נאמין באדם עליון מדומה שבראו המשורר בדמותו, כי־אם באל־עליון, אשר ברא את האדם בדמותו [...]. תיקונו של האדם הוא בתשובתו אל נישמת־נישמתו, אל האלוהים.”
הפילוסוף היהודי עמנואל לוינס פיתח בהגותו משמעות אתית של מושג האלוהים, שאינה מתחילה בהנחת מוצא מטפיזית, ולפיכך גם מושג האלוהים שלו הוא בראש ובראשונה אתי. לוינס מתנגד למסורת האימננטית בפילוסופיה, ובכללה ניטשה, וגורס כי חרף מות האלוהים נותרת האפשרות לתקווה האתית שמצב הדברים יחרוג מהווה.
מישל פוקו, בספרו המילים והדברים, שאב השראה מהכרזתו של ניטשה על מות האלוהים, ובעקבותיו מכריז על "מות האדם". ”יותר מאשר מות האלוהים – ואולי מוטב לומר לאורו של המוות הזה ובהתאמה מיוחדת לו, מה שניטשה מכריז על בואו הוא מותו של רוצח האלוהים [...] כמו שמראה בבהירות הארכיאולוגיה של מחשבתנו, האדם הוא המצאה של הזמן האחרון, שכנראה מתקרבת אל קצה.”
בתרבות הפופולרית

ב-8 באפריל 1966 המגזין האמריקאי טיים פרסם כתבת שער שכותרתה "?Is God Dead" (אנ'). המאמר עורר פולמוס סוער, הן בציבור הרחב והן מצד אנשי דת. חלק ניכר מהביקורת הופנה לשער המגזין הפרובוקטיבי, ולא לתוכן הכתבה. הכריכה שהייתה שחורה לגמרי עם הכיתוב "האם אלוהים מת?" בטקסט אדום גדול.
ב-1968 יצא הסרט האימה של רומן פולנסקי "תינוקה של רוזמרי" ובו באחת מסצנות המפתח דמותה של רוזמרי אוחזת בדף השער של טיים, שהפך לאייקוני.
ב-1987 שר סטינג בשירו "History Will Teach Us Nothing" מתוך האלבום ...Nothing Like the Sun ‏ ”If God is dead and an actor plays his part / His words of fear will find their way to a place in your heart”
ב-1994 נכלל השיר "Heresy" של להקת האינדסטריאל מטאל ניין אינץ' ניילז באלבום The Downward Spiral (אנ') ובפזמונו מופיעות השורות: ”God is dead/ And no one cares/ If there is a hell/ I'll see you there”
ב-אפריל 2005 יצא הסינגל "The Death of God" (אנ') של זמר הפולק-רוק רוי הרפר.
ב-26 ביולי 2011 יצא הסינגל "The Devil's Orchard" של להקת המטאל המתקדם אופת' ובו הפזמון החוזר "God is dead". השיר נכלל באלבום Heritage (אנ').
ב-19 באפריל 2013 יצא הסינגל "?God Is Dead" של להקת ההבי מטאל בלאק סבאת', ונכלל באלבום 13.
בשנת 2013 פורסם הקומיקס God Is Dead (אנ'), מאת ג'ונתן היקמן ומייק קוסטה (אנ').
ראו גם

מחלוקת הפנתאיזם
מחלוקת האתאיזם
על-אדם
לקריאה נוספת > ספרות ראשונית

גאורג וילהלם פרידריך הגל, פנומנולוגיה של הרוח (כרכים א' וב'), תרגום: רועי בר ואלעד לפידות, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2020–2023
היינריך היינה, כנסת הרומנטיקה; דת ופילוסופיה באשכנז, תרגם מגרמנית שמואל פרלמן, תל אביב: מסדה תשי"ג 1953
קרל מרקס, לשאלת היהודים וכתבים נוספים (כתבים מוקדמים: כרך א'), תרגום: רועי בר ואורי זילברשייד, עורך: אורי זילברשייד, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2016
פרידריך ניטשה, המדע העליז [1882, 1887], ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1969
פרידריך ניטשה, כה אמר זרתוסטרא [1883-5] ת"א: הוצאת עם עובד, מגרמנית אילנה המרמן, 2010
אלבר קאמי, האדם המורד, תרגם צבי ארד, הוצאת עם עובד, 1971
עמנואל לוינס, כוליות ואינסוף, תרגום רמה איילון, הוצאת מאגנס, 2010
מישל פוקו, המלים והדברים: ארכאולוגיה של מדעי האדם, תל אביב-יפו: רסלינג, 2011
לקריאה נוספת > ספרות משנית

ולטר קאופמן, ניטשה: פילוסוף, פסיכולוג, אנטיכריסט, תרגם מגרמנית ישראל אלדד, הוצאת שוקן, 1982.
ירמיהו יובל, "אהבת אלהים ואהבת הגורל: שפינוזה וניטשה" עיון: רבעון פילוסופי, כרך ל"ה, חוברת ג/ד (תמוז תשמ"ו-תשרי תשמ"ז) עמ' 151–179
ירמיהו יובל, חידה אפלה: הגל, ניטשה והיהודים, הוצאת שוקן, 1996
Heidegger, Martin. "Nietzsches Wort 'Gott ist tot'" (1943) translated as "The Word of Nietzsche: 'God Is Dead,'" in Holzwege, ed. and trans. Julian Young and Kenneth Haynes. Cambridge University Press, 2002.
Von Der Luft, Eric "Sources of Nietzsche's "God is Dead!" and its Meaning for Heidegger", Journal of the History of Ideas Vol. 45, No. 2 (Apr.-Jun., 1984), pp. 263-276
הלל צייטלין, "על גבול שני עולמות", הוצאת יבנה. במסה הראשונה. (באתר פרויקט בן-יהודה)
אבי שגיא, פצועי תפילה: תפילה לאחר "מות האל", הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2011 (באתר כותר)
Thinking through the Death of God: A Critical Companion to Thomas J. J. Altizer, ed. Lissa McCullough and Brian Schroeder. Albany: State University of New York Press, 2004.
John D. Caputo and Gianni Vattimo, After the Death of God, ed. Jeffrey W. Robbins. New York: Columbia University Press, 2007.
Resurrecting the Death of God: The Origins, Influence, and Return of Radical Theology, ed. Daniel J. Peterson and G. Michael Zbaraschuk. Albany: State University of New York Press, 2014.
נורמן פינקלשטיין

| --- | --- |

נורמן פינקלשטיין
 לידה:  8 בדצמבר 1953 (בן 71) ברוקלין, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  מדע המדינה 
 מקום מגורים:  שיקגו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרינסטון  אקול פראטיק דה אוטז אטיד  אוניברסיטת בינגהמטון  בית ספר תיכון ג'יימס מדיסון 
 מוסדות:  אוניברסיטת ראטגרס  ברוקלין קולג'  מכללת האנטר  אוניברסיטת ניו יורק  אוניברסיטת דהפול 
 normanfinkelstein.com
 
נורמן גארי פינקלשטיין (באנגלית: Norman Gary Finkelstein; נולד ב-8 בדצמבר 1953) הוא דוקטור למדע המדינה, יהודי-אמריקני העוסק בנושאים יהודיים ובסכסוך הישראלי-פלסטיני. פינקלשטיין ידוע בביקורת החריפה שהוא מותח כלפי ישראל והציונות.
קורות חייו

נורמן פינקלשטיין נולד למארליה הוסיט ולזכריה פינקלשטיין, שניהם ניצולי השואה. בעל דוקטורט במדע המדינה מאוניברסיטת פרינסטון.
פינקלשטיין החזיק במשרות אקדמיות במספר אוניברסיטאות: ברוקלין קולג', אוניברסיטת ראטגרס, הנטר קולג', אוניברסיטת ניו יורק ואוניברסיטת דה-פול בשיקגו (בה שימש בדרגת Assistant Professor בין השנים 2001–2007, המקבילה למרצה או מרצה בכיר בישראל). ביוני 2007 החליטה הנהלת אוניברסיטת דה-פול שלא להעניק לפינקלשטיין קביעות. רוב חברי המחלקה למדע המדינה, בה שימש כמרצה, הצביעו בעד הענקת קביעות אולם דרגים בכירים יותר דחו את המלצתם. בתגובה תבע פינקלשטיין את המוסד. התביעה הסתיימה בפשרה כספית (שלא פורסמה) ופינקלשטיין עזב את האוניברסיטה. כיום הוא מתפקד כ"חוקר עצמאי" (Independent Scholar).
עמדותיו כלפי ישראל

פינקלשטיין הוא ממבקריה החריפים של מדיניות ישראל כלפי הפלסטינים וכתב שורה של ספרים ומאמרים בנושא.
בספרו "תעשיית השואה" האשים את ישראל בשימוש מניפולטיבי בזכר השואה ובאנטישמיות להצדקת מדיניות בלתי לגיטימית.
בריאיון שנתן בפברואר 2009 בעקבות מבצע עופרת יצוקה לעיתון הטורקי "זאמאן" אמר: "ישראל הופכת למדינה בלתי שפויה [...] כל העולם רוצה שלום, אירופה רוצה שלום, ארצות הברית רוצה שלום, אבל המדינה הזו (ישראל) רוצה מלחמה, היו דיווחים בתקשורת הישראלית שישראל אינה רוצה להכניס את כל הכוחות לעזה כדי לתקוף את איראן. אחר כך היו דווחים שהיא מתכננת לתקוף בלבנון. זו מדינה מטורפת". וגם: "עבר הרבה זמן מאז הרגשתי קשר רגשי עם מדינת ישראל, אשר ללא רחמים ובברוטליות לא אנושית ממשיכה את המלחמות הרצחניות האכזריות הללו".
פינקלשטיין טוען כי התמיכה בישראל בקרב הציבור בארצות הברית ובאירופה נמצאת בירידה משמעותית מכיוון שהמדיניות הישראלית היא "בלתי ניתנת להגנה". לטענתו ירידה בתמיכה זו מורגשת בעיקר בקרב יהודים שמגדירים עצמם ליברלים ולא יכולים להזדהות יותר עם המדיניות הישראלית בשטחים הכבושים.
בינואר 2008 ביקר פינקלשטיין בלבנון כאורח רשמי של ארגון הטרור חזבאללה ונפגש עם בכיריו. פינקלשטיין הגדיר את הארגון כ"מייצג את התקווה" וציין כי "לפעמים אני חושב שזה דבר טוב מאוד שהחזבאללה הביא לתבוסת ישראל, אתם מוכרחים להמשיך להכות על ראשם עד שיתעשתו". ב-23 במאי 2008, לאחר שנחת בנמל התעופה בן-גוריון במטרה לבקר במחנה פליטים פלסטיני[דרושה הבהרה], אסרה ישראל את כניסתו, "בשל חשדות לקשרים לגורמים עוינים בלבנון".
פינקלשטיין תומך בפתרון של שתי מדינות על בסיס הקו הירוק. עם זאת, הוא הצהיר כי שיבה מלאה של כל הפליטים לתחומי ישראל אינה ישימה ולכן אין טעם לשאוף להגשים אותה. כמו כן, פינקלשטיין מתנגד לתנועת BDS, לטענתו מכיוון שהיא אינה מכירה בזכותה של ישראל להתקיים.
בזמן מבצע עופרת יצוקה ואחריו, האשים את ישראל שהיא יצאה למבצע כדי "לשקם את ההרתעה" כלומר "להטיל אימה על האזור", ובשביל לסכל "מתקפת שלום" של חמאס שהתכוון להגיע להסדר עם ישראל על בסיס הקו הירוק.
בשנת 2009 הוציא את הספר "הפעם הלכנו רחוק מדי" על מבצע עופרת יצוקה. פינקלשטיין קבע בספר זה כי ישראל לא יצאה למלחמה בעזה אלא לטבח מתוכנן נגד תושבי עזה. שם הספר לקוח מתוך מאמר של העיתונאי גדעון לוי באותו השם.
ב-7 באוקטובר 2023 השווה פינקלשטיין את מתקפת הפתע של ארגון הטרור חמאס על ישראל, שבה נטבחו מעל לאלף אזרחים ישראלים, למרד גטו ורשה וכתב "לעולם לא אנטור טינה – להפך, זה מחמם את כל נימי נפשי – על המראות של ילדי עזה המחייכים, כאשר מדכאיהם היהירים הדוגלים בעליונות יהודית סוף סוף הושפלו". לאחר מספר ימים בראיון לפירס מורגן טען שחזר בו מההצהרה נוכח מספר ההרוגים על ידי החמאס.
ספריו

This Time We Went Too Far: Truth and Consequences of the Gaza Invasion. OR Books, New York: 2010.
Beyond Chutzpah: On the Misuse of Anti-Semitism and the Abuse of History. U of California P:2005, ISBN 0-520-24598-9. 2nd updated edition, U of Cal. P. June 2008, ISBN 0-520-24989-5
The Holocaust Industry: Reflections on the Exploitation of Jewish Suffering, Verso 2000, ISBN 1-85984-488-X.
A Nation on Trial: The Goldhagen Thesis and Historical Truth (Co-author with Ruth Bettina Birn) Henry Holt and Co.1998, ISBN 0-8050-5872-9.
The Rise and Fall of Palestine: A Personal Account of the Intifada Years. Minneapolis: U of Minnesota P 1996, ISBN 0-8166-2859-9.
Image and Reality of the Israel-Palestine Conflict, Verso 1995, ISBN 1-85984-442-1
הערות שוליים

↑  אלי סניור ואדוה נפתלי, הפרופ' שביקר את ישראל לא יכול לבקר בה, באתר ynet, 24 במאי 2008
↑  Israel Is Committing A Holocaust In Gaza: Norman Finkelstein באתר Counter Currents
↑   קטע מריאיון עם נורמן פינקלשטיין ב-BBC: ‏Are American Jews Getting Fed Up of Israel?, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 2:07)
↑  American radical, חלק ב' דקה 38, באתר אל ג'זירה
↑  יוסי מלמן, חוקר יהודי-אמריקאי שנפגש עם חזבאללה בא לישראל – וגורש, באתר הארץ, 25 במאי 2008
↑  Reasoned rejection of one-state position, באתר הרשמי של פינקלשטיין
↑  Norman Finkelstein: BDS Movement is a 'Cult' part 1 - YouTube
↑  Norman Finkelstein: BDS Movement is a 'Cult' part 2 - YouTube
↑  The Facts About Hamas and the War on Gaza נורמן פינקלשטיין, קאונטרפאנץ'‏ 2009
↑  Norman Finkelstein, "John Brown's Body--in Gaza", Substack, October 7, 2023
↑  Center on Extremism, “Anti-Israel Activists Celebrate Hamas Attacks that Have Killed Hundreds of Israelis, Anti-Defamation League, updated October 14, 2023
↑  Piers Morgan vs Norman Finkelstein On Israel and Palestine | The Full Interview, https://www.youtube.com, ‏23/11/2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261279905171  PLWABN: 9810630239705606  BIBSYS: 90877674  BNE: XX1603119  BnF: cb133325415 (data)  CiNii: DA10495227  GND: 121137996  ICCU: LO1V306630  ISNI: 0000 0000 8160 6442  LCCN: n86016924  MusicBrainz: 6b7744c6-a1fa-4464-a317-72e7774e3a33  NDL: 00978386  NKC: mzk2006331610  NLA: 55012634  NLG: 200843  NLK: KAC201231625  NSK: 000262139  NTA: 115242090  RERO: 02-A003243814  SNAC: w6f31rpb  SUDOC: 035730390  Trove: 1603214  VIAF: 84661829   WorldCat (עם VIAF): 84661829