stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גדעון אביטל-אפשטיין
עבודתו הספרותית

גדעון אביטל-אפשטיין כתב וערך מספר ספרים העוסקים בחברה הישראלית.
עבודתו הספרותית > הקרב על הזיכרון – 1973 - הוצאת שוקן, 2013

בספר ביכורים זה הוא בוחן כיצד מוצגת מלחמת יום הכיפורים בחברה ובתרבות הישראלית מאז 1973. הספר סוקר את כל זירות־השיח ומתמודד עם שאלות מפתח כגון אילו משקעים הותירה המלחמה בזיכרון הישראלי, איזה מהפכים חלו בדמותה במהלך השנים, מהי התוצאה הנתפסת של המלחמה, מי הם גיבוריה לניצחון ועוד.
מתוך בקורת על הספר: ספרו של אביטל-אפשטיין הוא מהספרים החשובים שנכתבו על המלחמה. הוא מתייחד בהיקף הנרחב של המחקר ובעיסוק המעמיק בהשפעת מלחמת יום הכיפורים על החברה הישראלית בכל הנוגע לזיכרון הקולקטיבי. בכך הוא תורם תרומה ייחודית להבנת הזהות הישראלית בארבעת העשורים האחרונים ובמיוחד להבנת זהותו של הדור שחווה את המלחמה.
עבודתו הספרותית > 67’, ירושלים, מלחמה - הוצאת מטר, 2017

ספר שהוא פרי מחקר מפורט אודות תהליכים ואירועים שקדמו למלחמה בירושלים. הוא מציג את המערכה, בהקשרים מדיניים, ביטחוניים ותרבותיים וסוקר בפירוט את הקרבות המרים שהתחוללו בירושלים ובסביבה. הספר בוחן ומאתגר תפיסות ומיתוסים שהתקבעו בתודעה הלאומית. הספר מתבסס על מאות ראיונות עומק עם מפקדים, לוחמים ובני משפחות שכולות ועל מסמכים רבים בתחום הדיפלומטי, המדיני והצבאי שחלקם נחשפו בספר לראשונה.
הספר תורגם לאנגלית: '67 - Jerusalem at war' ויצא לאור באפריל 2023, לרגל יום העצמאות, בהוצאת BooxAi.
הוא מנגיש לקורא באנגלית את סיפור המלחמה ו"מספר את סיפור המלחמה ששינתה את פני ישראל בפרט והמזרח התיכון בכלל".
עבודתו הספרותית > פלא פה נס - הוצאת כרמל, 2017

"פלא פה נס" הוא רומן עתידני פוליטי המציג הידרדרות והתפרקות של החברה הישראלית, הגורמים למתונים בחברה להגר ולהקים מדינה חלופית ב-פלופונס, בדרום יוון. הספר מתאר תהליך של נפילת המדינה בידי קיצונים ימניים ודתיים וכינון "ישראל חדשה" תחתיה.
עבודתו הספרותית > יום פקודה: מלחמת יום הכיפורים - להביט לאמת בעיניים, הוצאת ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2023

גדעון אביטל-אפשטיין הגה, ערך והשתתף בכתיבת הספר שיצא לאור על ידי המרכז למלחמת יום הכיפורים לציון 50 שנה למלחמה.
בספר אסופת מאמרים שכותביהם מנתחים את המלחמה על כל היבטיה: המדיני, הפוליטי, הצבאי והאנושי והם אינם חוששים להביע דעה גם בנושאים שנויים במחלוקת, בלי להירתע מן הפולמוס שיתעורר בעקבות הקריאה בספר.
פרסים

ציון לשבח מטעם המכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS) על המחקר שעל פיו נכתב הספר הקרב על הזיכרון – 1973
2014 - פרס יוצרים של פורום היוצרים הדוקומנטריים על תחקיר לסדרה "לא תשקוט הארץ" בשיתוף עם מיכה פרידמן, אמיר אורן, יפה גנור ודניאלה רייס-רזון
2018 - פרס יצחק שדה לספרות צבאית על ספרו 67' ירושלים, מלחמה
הערות שוליים

↑  גדעון אביטל-אפשטיין, ‏חזרנו ל"חווה הסינית" כדי להיפרד ממנה לעד, מבט מל"מ 95, יוני 2023, עמ' 23;
גיורא איילנד, "לא נרדם בלילות", ידיעות ספרים, 2018, עמ' 49.
↑  סמינר הקיבוצים, תכנית מצטיינים, באתר סמינר הקיבוצים
1 2  הוכרזו זוכי הפרסים של פורום היוצרים הדוקומנטרים 2014: "תקופת מבחן" הטוב ביותר, באתר אידיבי סרטים
↑  גד קרויזר אוניברסיטת בר אילן, סקירת ספר, ‏2015
↑  67' ירושלים, מלחמה - גדעון אביטל-אפשטיין, באתר www.e-vrit.co.il
↑  Gideon Avital-Eppstein, Jerusalem at War, BooxAi, 2023-04-18, ISBN 978-965-578-106-9. (בenglish)
↑  פלא פֹּה נֵס / גדעון אביטל-אפשטיין, באתר השילוח, ‏2021-08-26
↑  יום פקודה - מלחמת יום הכיפורים - להביט לאמת בעינים – הספר, באתר המרכז למלחמת יום הכיפורים
↑  1973 - הקרב על הזיכרון - מאת גדעון אביטל-אפשטיין - הוצאת שוקן - Schocken, באתר www.schocken.co.il
↑  פרס יצחק שדה, באתר palmach.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522804705171  BnF: cb169782234 (data)  CiNii: DA18978869  ISNI: 0000 0004 3389 2914  LCCN: no2014053793  VIAF: 308242322   WorldCat (עם VIAF): 308242322
הכל אודות אמא

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 בימוי:  פדרו אלמודובר 
 הופק בידי:  אגוסטין אלמודובר, מישל רובן
 תסריט:  פדרו אלמודובר 
 עריכה:  חוזה סלסדו 
 שחקנים ראשיים:  ססיליה רות, מריסה פארדס, קנדלה פניה, אנטוניה סן חואן, פנלופה קרוז
 מוזיקה:  אלברטו איגלסיאס 
 צילום:  אפונסו ביאטו 
 מדינה:  צרפת, ספרד 
 חברת הפקה:  אל דסאו, Renn Productions, France 2 Cinéma 
 חברה מפיצה:  סוני פיקטשורז קלסיקס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  16 באפריל 1999
 משך הקרנה:  101 דקות
 שפת הסרט:  ספרדית
 סוגה:  סרט דרמה, דרמה קומית, סרט טרנסג'נדרים 
 מקום התרחשות:  ברצלונה, מדריד 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-90 של המאה ה-20 
 תקציב:  60 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   allaboutmymother
 פרסים:  פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר   פרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר
 תרגום לעברית:  נורית יהודאי
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
הכל אודות אמא (בספרדית: Todo sobre mi madre) הוא סרט קולנוע ספרדי משנת 1999 שכתב וביים פדרו אלמודובר.
הסרט הוא מלודרמה המספרת את סיפורה של מנואלה, שבעקבות מותו של בנה בן ה-17 חוזרת לברצלונה בחיפוש אחר אביו, שהפך לאישה טרנסקסואלית לאחר שמנואלה הרתה, בלי לדעת דבר על הולדת הבן ועל חייו. סוגיות הנוגעות לזהות מינית ולמגדר עולות לכל אורך הסרט.
שחקנים ראשיים

ססיליה רות: מנואלה, אחות בבית חולים, שבעקבות מות בנה יוצאת לחפש את אביו. הופיעה ברבים מסרטיו של אלמודובר: "פפי, לוסי, בום" (1980), "מבוך התשוקות" (1982), "הרגלים מגונים" (1983), "מה עשיתי שזה מגיע לי?" (1984), "דבר אליה" (2002).
מריסה פארדס: הוּמה רוֹחוֹ, שחקנית תיאטרון המופיעה בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה". הופיעה בסרטים נוספים של אלמודובר: "הרגלים מגונים" (1983), "עקבים גבוהים" (1991), "פרח הסוד שלי" (1995)
אנטוניה סן חואן: אגראדו, טרנסקסואלית המתפרנסת מזנות, ידידה של מנואלה. לסרט, שבו אירועים טרגיים רבים, מביאה אגראדו, בשמחת החיים שלה, אתנחתות קומיות.
פנלופה קרוז: רוסה, נזירה צעירה. לאחר שקיימה יחסי מין עם לולה נכנסת להריון וחולה באיידס. הופיעה בסרטים נוספים של אלמודובר: "אהבת בשר ודם" (1997), "לחזור" (2006) ו"חיבוקים שבורים" (2009).
טוני קנטו: לולה, טרנסקסואל, מי שהביא להריונן של מנואלה ורוסה.
קנדלה פניה: נינה, אהובתה הנרקומנית של הוּמה רוֹחוֹ, המופיעה יחד אתה בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה".
פרשנות > שם הסרט

בפתיחת הסרט צופים מנואלה ובנה אסטבן בסרט "הכל אודות חוה", בכיכובה של בטי דייוויס, ובעקבות זאת נותן אסטבן ליומן שהוא כותב את הכותרת "הכל אודות אמא". כצעד ראשון הוא מבקש מאמו לצפות בעבודתה כמתרגלת לרופאים המבקשים את הסכמת קרובי המשפחה להשתלת איברי יקירם שנפטר.
פרשנות > הקדשה

בסרט מקום מרכזי לחייהן של שחקניות: הומה ונינה הן שחקניות, מנואלה היא שחקנית חובבת הזוכה להופיע על הבמה בעקבות היעדרותה של נינה, ואף אגראדו נותנת מופע יחיד בעקבות הודעתה על ביטול ההצגה. גם מחוץ לתיאטרון מנואלה מסתירה את זהותה ומציגה עצמה כטבחית.
בסוף הסרט מקדיש אותו אלמודובר "לבטי דייוויס, ג'ינה רולנדס, רומי שניידר, כל השחקניות שגילמו שחקניות, לכל השחקניות הנשים, לשחקנים הגברים שהופכים נשים, לכל מי שרוצה להיות אם. לאמי". דמותה של הומה מעוצבת לפי דמותה של דייוויס ("התחלתי לעשן בגלל בטי דייוויס. חיקיתי אותה" אומרת הומה למנואלה).
באתר האינטרנט שלו מציין אלמודובר את הסרטים שזיכו שחקניות אלה בהקדשה, ומונה שורה ארוכה של שחקניות נוספות הראויות להיכלל בהקדשה זו.
פרשנות > זהות מינית

הדמויות שבסרט מציגות שלל זהויות מיניות. אגראדו ולולה נולדו כגברים, אך בחרו לממש את זהותן המגדרית כנשים, בעיקר באמצעות הצמחת שדיים, מבלי שוויתרו על הפין. עובדה זו מאפשרת ללולה להפוך לאב שנים רבות לאחר שהחלה להציג עצמה כאישה.
הומה היא לסבית, אך אהובתה, נינה, משנה את טעמה, נישאת והופכת לאם. אין התייחסות מפורשת לנטייתה המינית של רוסה.
אף שזהותה המינית של אגראדו רחוקה מלהיות שגרתית, היא מותחת ביקורת חריפה על בעלי זהות מינית בלתי שגרתית אחרת, מלכי ומלכות דראג: "הם חושבים שטרנסווסטיזם זה קרקס". המניע להתקפתה הוא ראייתה את מלכות ומלכי הדראג כמזויפים, בעוד היא אותנטית.
גיבורת הסרט, מנואלה, היא סטרייטית, וכך גם אמהּ של רוסה.
לגברים כמעט אין נוכחות בסרט זה. אסטבן, בנה של מנואלה, נהרג בתחילת הסרט, בעודו נער בן 17. גברים אחדים זוכים לנוכחות מינורית (ולא מחמיאה) בסרט: אביה של רוסה, הסובל מסניליות; איש צוות ההצגה "חשמלית ושמה תשוקה", המנסה לפתות את אגראדו להעניק לו שירותי מין; רוקח במשמרת לילה הסולד מלקוחותיו, אגראדו ומנואלה.
פרשנות > הנסיעה ברכבת

ארבע פעמים נוסעת מנואלה ברכבת בקו מדריד-ברצלונה, פעמיים בכל כיוון. על הנסיעה הראשונה, מברצלונה למדריד, אנו לומדים מהרהוריה של מנואלה בנסיעה השנייה. בשלוש הנסיעות הבאות הרכבת חוצה בנסיעתה את המסך לרוחבו, ומתקדמת במנהרה שסופה אינו נראה. הצופים שומעים את הרהוריה של מנואלה היושבת ברכבת. אלמודובר מציין שכל הנסיעות הן בסימן אסטבן: בראשונה היא בורחת מאסטבן האב, כשברחמה התינוק שייקרא אסטבן; בשנייה היא נוסעת לאחר מותו של בנה אסטבן, כדי למצוא את אביו; בשלישית היא בורחת כשבידיה אסטבן (השלישי) בן החודש; ברביעית היא חוזרת לברצלונה כשעל ברכיה אסטבן בן השנתיים. שלוש הנסיעות הראשונות הן נסיעות של מצוקה, וברביעית, שבה נוסעת מנואלה עם אסטבן בן השנתיים היושב על ברכיה, מסתיימים הרהוריה של מנואלה במילים "אני מאושרת".
פרשנות > חדר ההלבשה

בסרט, ששתיים מגיבורותיו, הוּמה ונינה, הן שחקניות, לחדר ההלבשה מקום בולט, כמוקד שבו מתרחשות שיחות המניעות את התפתחות העלילה.
בתחילת הסרט צופים מנואלה ואסטבן בסרט "הכל אודות חוה", והסצנה המוצגת בפנינו היא זו שבה איב הרינגטון פוגשת לראשונה את מרגו צ'נינג, בחדר ההלבשה שלה.
בהמשך הסרט מתרחשת סצנה דומה, שבה מנואלה מגיעה לחדר ההלבשה של הוּמה, והשתיים נפגשות לראשונה. במהלך הסרט מתרחשות סצנות נוספות בחדר ההלבשה של הוּמה. סיום הסרט מתרחש אף הוא בחדר ההלבשה של הומה, ובו מנואלה פוגשת את הומה ואגראדו.
פרשנות > איידס

למחלת האיידס מקום מרכזי בסרט, ושניים מגיבוריו מתים בגללה. הסרט, שבמרכזו סוגיות של זהות מינית, צולם בתקופה שבה כבר לא נחשבה המחלה כתוצאה של נטייתו המינית של החולה, ובהתאם לכך מחלתה של לולה נובעת מהזרקת סמים, ומחלתה של רוסה נובעת מיחסי מין שקיימה עם לולה.
דבר המבקרים

ז'נט מסלין, מבקרת הקולנוע של "הניו יורק טיימס" כתבה:
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט כתב על הסרט:
פרסים

פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
פרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
פרס באפט"א: הסרט הטוב ביותר שאינו דובר אנגלית, הבימוי הטוב ביותר.
פרס גויה: הסרט הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר, השחקנית הטובה ביותר (ססיליה רות), הבמאי הטוב ביותר (אלמודובר), הפסקול הטוב ביותר.
ופרסים נוספים.
עיבוד לתיאטרון

עיבוד לתיאטרון של "הכל אודות אמא", מעשה ידי סמואל אדמסון, הוצג בתיאטרון אולד ויק בלונדון החל מ-4 בספטמבר 2007. זהו עיבוד ראשון לאנגלית של יצירה של אלמודובר וזכה לברכתו. את מנואלה גילמה במחזה לסלי מנוויל, ואת הומה רוחו גילמה דיאנה ריג. בנובמבר 2013 עלה בישראל העיבוד לתיאטרון, בתיאטרון תהל, בבימויו של אבישי מילשטיין. את מנואלה גילמה סנדרה שונוולד, ואת הומה גילמה מירב גרובר.
לקריאה נוספת

נעם טראוב, חלומות באספמיא: פענוח צפונות בשלושה סרטים של הבמאי פדרו אלמודובר, הוצאת גוונים, 2016.
Ernesto Acevedo-Muñoz, Pedro Almodóvar, British Film Institute, 2007, pp 220–240.
אברהם מאפו

| --- | --- |

 לידה:  10 בינואר 1808 קובנה, פלך וילנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  9 באוקטובר 1867 (בגיל 59) קניגסברג, ממלכת פרוסיה, הקונפדרציה הצפון-גרמנית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 שפות היצירה:  עברית 
 
אברהם מַאפּוּ (י' בטבת ה'תקס"ח, 9 בינואר 1808, סְלובּודְקָה, קובנה, האימפריה הרוסית – י' בתשרי (יום הכיפורים) ה'תרכ"ח, 9 באוקטובר 1867, קניגסברג, פרוסיה) היה סופר ומשורר עברי בן תנועת ההשכלה, אשר ספריו נתנו השראה לתחיית הלשון העברית, ללימוד תנ"ך, לעלייה לא"י, לציונות, ולספרות העברית החדשה. מחבר הרומנים התנכיים "אהבת ציון" ו"אשמת שומרון", וסיפור הילדים העברי הראשון "בית חנן".
תולדות חייו

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: תיאור ספרותי ולא אנציקלופדי.
תולדות חייו > ילדותו

מאפו נולד בסְלובּודְקָה, הסמוכה לקובנה, בפלך קובנה שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בליטא). אביו, יקותיאל, היה מלמד עני שהורה גמרא לנערים בסגנון שחציו שם דגש על טעם וסברה וחציו על הממדים הפייטניים והרגשניים.[דרושה הבהרה] אמו הייתה אישה צנועה וגומלת חסד, חולנית רוב ימיה, אשר סבלה את מחסורה ועונייה בשלוות נפש. בטרם מלאו לאברהם מאפו שבע הכניסו אביו לחדרו ללמוד עם תלמידיו הגדולים. כן היה מלמדו תורה בביתו בבוקר ובלילה.
תולדות חייו > נערותו

בגיל שתים-עשרה, לאחר שראה יקותיאל כי יפה כוחו של בנו בסברה ישרה ובפלפולים חריפים, ועל כל אלה אצורות בזכרונו מסכתות אחדות, הרשה לבנו ללמוד תורה בעצמו בבית המדרש. בבית המדרש הוסיף הנער לשקוד ולמלא את כרסו בש"ס, וגם למד רמב"ם וטור. במהרה, על אף ביישנותו וצניעותו, התפרסם מאפו בעירו ובסביבתה כעילוי. בד בבד עם היותו שקוע בארבע אמותיה של ההלכה, בסתר נפשו התרקם עולם חזיונות ודמיונות. חושו הפיוטי הרווה את צמאונו בספרי קבלה. מגיל שש-עשרה היה יושב מתבודד בסוכה בהר אלקסוטי, במשך שנתיים מנסה לשווא להיות "רואה ולא נראה". כן אהב את השיר והזמרה, שומע את כל החזנים שבאו להתפלל בסלובודקה ובקובנה בשבתות ויום טוב; או מטייל מחוץ לעיר ולמראה הטבע מזמר במלוא קולו וברגש רב.
בגיל שבע-עשרה השיאוהו הוריו אישה, בת של אחד מבעלי הבתים האמידים וההגונים שבקובנה. חותנו סיפק לו במשך שנים אחדות את כל מחסורו. מאפו המשיך להגות בתורה יומם ולילה, ובהשפעת חסיד נלהב, רבי אליעזר, שהיה נכנס ויוצא בבית חותנו התחבר אל החסידים; אלא שאמו לא יכלה לשאת את הדבר, עד שפעם אחת התפרצה אליהם ובכתה ודרשה מהם להשיב לה את בנם אשר גזלו, ומאפו נבוך ונדהם, לא חפץ להכעיס את אמו, עזב את עדת החסידים. אז למד תורה במשך שנים אחדות אצל רבי אליהו רגולר, רבה של סלובודקה, והיה לתלמיד החביב ביותר עליו. מאפו שנא את השררה, ולכן לא שמע לעצת אביו וחותנו לישב על כיסא הרבנות ולדרוש תורה ברבים, וגם לא נענה לחסידים שחפצו למנותו לרב באחת הקהילות שלהם.
תולדות חייו > שנותיו הראשונות

בבית הרב רגולר, מאפו מצא ספר תהילים עם תרגום ללטינית. מאפו, משתוקק לגלות את תעלומות הלשון הלטינית, לקח לביתו את ספר התהלים, ובהמשך את התרגום הלטיני של כל התנ"ך, ומדי יום במשך כמה שעות רצופות למד לטינית על ידי השוואת התרגום למקור העברי. שקידתו העצומה וכשרונותיו המיוחדים הביאו לכך שקנה ידיעה של הלשון הלטינית, כן שם לב אל המקור העברי וקנה בקיאות בתנ"ך ובמפרשיו רש"י וראב"ע. כשהרוזן ויטגנשטיין בא לבקר בעיר, מאפו חיבר עבורו אגרת ברכה בלטינית בשם ראשי הקהילה. זו הייתה עבודתו הספרותית הראשונה. האגרת מצאה חן בעיני הרוזן, ומאז מאפו נודע בעיר כידען גדול של הלשון הלטינית.
לאחר שחותנו לא יכל עוד לפרנסו, מאפו התפרנס כמלמד חומש לבניו של מוזג בבית מרזח של חוכר כפר הסמוך לקובנה. במהלך שבתו בכפר השיג ספרים בלטינית וקרא את המשוררים הלטינים הקלאסים. כעבור חצי שנה, שב לקובנה, ולמד בעצמו את השפות צרפתית, גרמנית ורוסית. היה קורא ספרי-חול בעזרת הנשים של בית הכנסת או בעליית בית אביו או ביער הסמוך לעיר או בהר אלקסוטי, מסתיר את השכלתו. לא עברו ימים רבים ו"'קלונו" נתגלה ברבים למרות זהירותו, אז הקנאים היו שולחים בו את לשונם, וההמון הפשוט היה מראה עליו באצבע לאמר כי נתפקר ונתחמץ.
בשנת 1830, בהיותו בן עשרים ושתיים, נולד בראשו הרעיון לחבר את הרומן "אהבת ציון". במשך שנה הגה בחזיונו, מטייל על הר אלקסוטי, כותב את חזיונותיו על הגיליון. בשנת 1832 היה למורה בבית אחד העשירים בעיר יורבורג. בביתו של בעל הבית האמיד והנוח לבריות, מצא מרגוע לנפשו, חי חיי רווחה באווירה שקטה, נעימה ותרבותית. ביובורג מאפו קרא ולמד באופן חופשי, מתמסר להשתלמות עצמית, ומעלה את הגיגיו אל הכתב. מדי יום היה מהלך לו לאיטו בירכתי העיר ונעלם בין הגבעות שמעבר לאופק, או מהלך על גדות נהרות העיר, מציץ במימיהם הצלולים. נופי יורבורג המרהיבים החיו בו את אווירת העולם התנכ"י הקדום, ושימשו כרקע ליצירתו הספרות. בעת שהותו ביורבורג המשיך לכתוב וללטש את ספרו "אהבת ציון"; וחיבר, כעזר לתלמידיו, את ספר לימוד הלשון העברית "אמון פדגוג" הכולל את סיפור הילדים "בית חנן".
כעבור שנים אחדות התיישב עם בני ביתו בראסיין והיה שם למורה לנערי ישראל. בשעותיו הפנויות היה יושב בחברת המשכילים, שהיו מחדדים את שכלם והגיונם על ידי ויכוחים ושיחות אודות ספרים חדשים שיצאו לאור בספרות האשכנזית והצרפתית, בתחילה כתלמיד הדן לפני רבותיו, וכעבור שנים אחדות כראש החבורה. בראסיין התיידד ידידות נאמנה עם שניאור זק"ש, שהשפיע מאד על מאפו הצעיר, מלמדו להבין את ימי קדם ולהרגיש את היופי שבכתבי הקודש, ומוכיחו שלא להקדיש רוב עתותיו ללימוד לשונות זרות, אלא לעבוד את עבודתו על הרי ישראל, מעורר בו את החפץ והתשוקה להיות חוזה לעמו. מאפו אהב את ימי שבתו בראסיין, מכנה אותה: "עיר חכמי לב, אוהבי עמם ושפת קדשו".
תולדות חייו > בגרותו

בשנת 1844 שב לקובנה. כעבור זמן קצר נפטרה רעייתו. בקובנה חילק את עתותיו בין תלמידים רבים בעבור שכר מועט מאוד. אזי נאות לשמש כמורה לבנו יחידו של ה"גביר" הווילנאי יודל אפאטוב, לוקח עמו לוילנה את בנו ומפקיד את בתו הקטנה אצל סבתה. בבית אפאטוב ראה את החיים מן הצד שלא הכיר קודם לכן. מאפו התוודע למשכילי וילנה אד"ם הכהן, שמואל יוסף פין, קלמן שולמן ואחרים, שרובם הביטו עליו מגבוה ובבוז, והוא לא מצא בהם את קרבת הרוח והלב שביקש.
בשנת 1848 נתמנה מאפו למורה בבית הספר הממשלתי לנערי ישראל שבקובנה, משרה בה המשיך להחזיק כל ימי חייו. בשנת 1852 שלח מאפו את כתב היד של "אהבת ציון" להדפיסו בווילנה. כעבור שנה יצא הספר לאור, עשה רעש גדול בקרב קהל הקוראים בעברית, זכה הן להערצה גדולה אצל המשכילים והן לשנאה עזה אצל האדוקים, פתח תקופה חדשה בספרות העברית, ותורגם לשפות רבות.
הוא הוסיף לכתוב ספרים, ועם זאת לא הצליח לשווק היטב את ספריו בחייו, ונאלץ להיתמך כלכלית על ידי אחיו מתתיהו. לאחר שלקה בשיתוק בידו הימנית החל כותב ביד שמאל. ב-1867 נסע עקב מחלה לקניגסברג שם מסר לדפוס את ספרו האחרון, אמון פדגוג – ספר לימוד. ב-1858 חיבר מאפו ספר לימוד נוסף לעברית בשם חנוך לנער. לאחר מסירת אמון פדגוג לדפוס עסק בכתיבת ספר על אודות סיפור חייו של שבתי צבי. חלק מכתב היד שנמצא בעזבונו, נדפס בשם חוזה חזיונות. חלקים אחרים של כתב היד נמצאו לאחרונה.
מאפו נפטר בי' בתשרי (יום הכיפורים) ה'תרכ"ח (1867) בקניגסברג שבפרוסיה.
מאפו היה נשוי פעמיים. מאשתו הראשונה נולד בנו יקותיאל. את אשתו השנייה טויבה נשא לאישה ב-1851 ומנישואים אלה נולדה הבת דינה דורותיאה.
תולדות חייו > אחרית דבר

ספריו של אברהם מאפו, ובמיוחד "אהבת ציון", זכו לאהדה גדולה ברחבי העולם היהודי. הספר תורגם לשפות יהודיות רבות, בהן יידיש, לדינו, ערבית יהודית ופרסית יהודית, וכן לשפות זרות. על מתרגמיו נמנים הרב יחיאל מיכל פינס וד"ר זאב וילהלם הרצברג, שלמה מנדלקרן (גרמנית); הרב שלמה תווינא, מסעוד מעארך, הרב יוסף גנאסיא (ערבית יהודית); דוד פרסקו (לאדינו); הרב שמעון חכם (פרסית יהודית); מנחם בריש עפעלבוים (יידיש); שלום אלדאודי, מוראד פרג (ערבית ספרותית); פרנק יפה, א. מ. שפירו, ג'וזף מרימונט (אנגלית), אמיל ז'ונה, ברנאר שפירא (צרפתית), ואחרים.
בשנת 1947 העולתה ב"הבימה" ההצגה "אהבת ציון" בעיבוד חיים טהרלב בעקבות ספרו. "אשמת שומרון", ספרו המאוחר של מאפו, היה בסיס לאופרה הראשונה שנכתבה ביידיש על ידי סמואל אלמן. המשורר גבריאל פרייל כתב על מאפו: "אֻשַּׁרְתָּ רַבִּי אַבְרָהָם עַל שֶׁיָּצָאתָ מַזְהִיר לִקְרָאת עָבָר/ מְאֻכְלָס רוֹעֶה וּמֶלֶךְ, עוֹלֶה בַּתָּמָר וּבַזַּיִת, מְזַמֵּר בְּקוֹל־צִפֳּרִים."
הנצחה

ב-8 באוקטובר 1968, דאר ישראל הנפיק בול דאר להנצחת זכרו של מאפו שעליו מופיע דיוקנו. הבול עוצב על ידי האמן אוסוולד אדלר. בתקופת מכירת הבול, מכר דאר ישראל 1,080,000 בולים אלה. על השובל מופיעה הכיתובית: מחבר"אהבת ציון", וברקע עט עשוי נוצה לבנה.
בערים רבות בישראל נקראו רחובות על שמו, מהם:תל אביב, ירושלים, חיפה, חולון, רעננה, פתח תקווה, ראשון לציון, וקריית אתא.
בחוץ - לארץ, נקרא על שמו הרחוב ברובע היהודי של קובנה, בו שכן בית הספר שבו לימד. ספריית מאפו, הספרייה היהודית הגדולה שהוקמה על שמו על ידי אבא לפין בקובנה, הועלתה באש ערב פלישת הגרמנים לליטא, אך אלפי ספרים ניצלו והועברו לספרייה הלאומית בירושלים ולספריית דימונה.
יצירתו

כתב צבי שרפשטיין: "אברהם מאפו היה הראשון והיחידי בין המשכילים באותם הימים, שנלחם אמנם גם הוא עם האפלה אשר ברחוב היהודים, אבל החיים הזרים לא משכו את לבו ותחת להראות על שמש המערב, הפנה את מבט צעירי המשכילים העברים לשמש המזרח... ברוחו הכבירה הכבירה ובהרגשתו הטבעית הלאומית הכיר, כי חיים חדשים יכולים להבנות רק על יסוד חיי העבר, ולא אותו עבר הקרוב, האפל, הגלותי עם כל מראותיו וחזיונותיו החשוכים, עם ההריגות והשחיטות והחיים המצומצמים, אלא אותו העבר המעודד והמזהיר כברק עזו שבימי חפשתנו וחירותנו. הרועה בהרי יהודה, הכורם בהר הכרמל והיוגב בעמק יזרעאל - אלה היו גבוריו הגשמיים, האידיאל של חיי הכלכלה; ישעיהו הנביא, חזקיהו המלך ודומיהם היו גבוריו הרוחניים, האידיאל של חיי הרוח... גבורי מאפו הם יהודים רכים ופיוטיים, מלאים גאוה לאומית ובעלי נשמה יהודית שלמה. הגבורים הללו חדרו אל מעמקי הנשמה ובראו את אותם הגעגועים הטמירים-החזקים לחיי שלמות, שהתבטאו אחר כך בתנועה הציונית... וזהו פתרון השפעתו העצומה של מאפו בימים ההם ובין קירות בית המדרש - גם בזמן הזה. 'אהבת ציון' ו-'אשמת שומרון', אלו היו הספרים היותר חביבים, אותם קראו בצמאון בחשכת הלילה לאור נר כהה תחת דפי הגמרא נפשות צעירות למאות ולאלפים".
יצירתו > אשמת שומרון

כתב שמואל לייב ציטרון: "קבלת-הפנים הנלבבת שערך קהל-הקוראים ל'אהבת ציון', אמצה את ידי מאפו לכתוב רומאן היסטורי שני וגדול פי שנים מן הראשון, הוא הספור 'אשמת שומרון', המצייר את החיים העבריים בימי אחז מלך יהודה ופקח בן רמליהו והושע בן אלה מלכי ישראל, הספור הזה הוא היסטורי באמת תחלתו ועד סופו... הכוחות הופעלים בספור הזה הם האהבה, הקנאה והנקמה ותקופתם על הפרוד הפוליטי בין יהודה ואפרים".
כתב ראובן בריינין: "מאפו היה בעת כתבו את הספור הזה מושפע במחשבותיו ויצירתו מהספר 'מורה נבוכי הזמן' של קרוכמל, אשר הגה בו בשנים ההן בעיון רב ובתשוקה גדולה. המספר היה בעל חוּש היסטורי. למען דעת והבין את ההיסטוריה לא די ללמוד ולחקור את ספריה, תעודותיה ומצבותיה, כי אם גם, או יותר מכל, צריך לחוש אותה בהרגשה נבואית או, נאמר, פיוּטית. וחוש כזה היה למאפו. לכן די היה לו רמזים אחדים בספר 'מורה נבכי הזמן', למען ירגיש ויחוש ולמען יראה בדמיונו כבאספקלריה מאירה את תקופת 'הצמיחה והגִּדוּל', את מועד העוז והמפעל של אומתנו".
כתב יעקב פיכמן: "אם 'אהבת ציון' אינה בעיקרה אלא אידיליה תמימה, שבה עוברים לפנינו גבורים וגבורות, שמלבד אהבתם אין להם כמעט בעולמם דבר, - מתגלים לפנינו ב'אשמת שומרון' עולמות מלאים ושלמים ומרובי צבעים, אשר הוד של אפוס לאומי נסוך עליהם ועל הפועלים בהם, לא רק שרי יהודה ושרי שומרון בחיי המשפחה שלהם ובעת מלחמה, לא רק הכהנים והנביאים, כי אם כל ההמון בשלל צבעיו מתנועע לפנינו במומנטים שונים, ואנחנו חיים עם קריאת האפופיאה המצוינה הזאת לא רק חייהם של פרטים, כי אם חיים-כלליים, אשר בההיקף הרחב שלהם נכנס גם בן-המלך היושב על כסאו וגם השפחה אשר אחר הרחים. בני יהודה ובני אפרים ביחסם אלה לאלה ובהתנגשותם בימי-מלחמה ובימי-שלום - מכל אלה כבר יש קוים בודדים גם ב'אהבת ציון', ואלם ב'אשמת שומרון' מקבל כל זה צורה אפית בולטת ורחבה. החיים הפרטיים של הגבורים מתמזגים כאן עם הטראגדיה הלאומית של שנאת אחים, ולפני עינינו עוברים כמה טפוסים חיים, אפיים, אשר כל אחד הנהו חוליה של שרשרת החברה והעם, שעליהם הוא נמנה".
כתב יוסף קלוזנר: "אין עוד ב'אשמת שומרון' אותה הפשטות, אותו החום ואותה האי-אמצעיות שב'אהבת ציון'. אף הגיבורים החיוביים שברומן השני מחזיקים בכלל: 'עם עיקש תתפתל'... העיקר ב'אשמת שומרון' הם הציורים על בד רחב של עלילות כהני-האוון שבבית-אל, של רופאי האליל שבגלעד, של חגי האשרה, שחוגגים השומרונים באי בית אל, והתפילות של עוזיאל ושולמית, שהן מלאות השתפכות נפש כמזמורי תהילים ממש. וכהני בית-אל כאן אינם פרטים מושחתים כזמרי, אלא חבורה שלמה, מעמד מיוחד, שיש לו המון מעריצים ומעריצות, שמקלקלים את החיים המדיניים והחברותיים של מלכות שומרון כולה, לא של פרטים ויחידים מתוכה בלבד... ואף האהבה ב'אשמת שומרון' שונה מזו שב'אהבת ציון': כאן יש התאהבות ממבט ראשון, מתוך נקיפת לב ראשונה; אבל יש כאן גם אהבת בעל לאשתו, שהיא משתמרת כיין ישן, ה'יין המשומר', והולכת ומשתבחת כמותו במרוצת השנים. פרידה של שש - עשרה שנה אינה מכבה את אש אהבתו של עוזיאל למרים אשת נעוריו".
יצירתו > עיט צבוע

כתב מרדכי רבינזון: "בספור הזה מעביר מאפו לפנינו צבוע בשם ר' צדוק, שהצליח בערמתו להיות ל'תקיף' ומשפיע בקהלה היהודית. זה איש שאין בידו לא תורה ולא חכמה, ושאין בלבו שום רגש אנושי. ובכל זאת מכבדים אותו בני עירו כלמדן וצדיק, כי חותנו העשיר, געל, תומך בידו... גם בספורו זה, הלקוח ממציאות הריאלית (הממשית), נשאר מאפו חוזה רומנטי. הדמיון שלו מוגזם ביותר. ר' צדוק הוא לא רק צבוע אלא גם זד, נוכל ושופך דמים, בעוד שנחמיה הוא כליל כל המעלות ונקי מכל שגיאה. כן מנצח בהכרח הצדק -- והרשעה כעשן תכלה."
יצירתו > בית-חנן

מאפו חיבר את ספר הלימוד "אמון פדגוג" להקל על ילדים את קניין השפה העברית. הספר כולל סיפור ילדים, שיוסף קלוזנר הוציא לאור בשנת תר"ף (1920) בשם "בית-חנן". כתב עליו שמואל ליב ציטרון: "בחבורו זה אנו מוצאים ספור מחיי הנערים, שהוא כולו מלאכת מחשבת, הראויה למכחולו של אמן גדול. בספור זה מכניס מאפו את הקורא לפני ולפנים מן 'העולם הקטן' עם 'עצבו ומשושו, שברו ומאוייו'. הננו רואים בעינינו את הקטנים בתקופת-המעבר שלהם, כשהם הולכים ומתפתחים התפתחות גופנית ושכלית ונעשים לגדולים עם חליפות נטיותיהם, אינטריסיהם, שאיפותיהם, דאגותיהם ומלחמותיהם. הננו רואים את יחוסם אל אבותיהם ומחנכיהם, אל בית-הספר ואל הלמודים ואל מאורעות-החיים השונים; הננו מכירים לדעת את השקפותיהם על מושגי הטוב והרע, על המוסר ונועם-המדות; הרינו מלוים אותם צעד אחר צעד בששת ימי המעשה ובימי-השבתות ומועדי-ישראל."