ג'ון או'הרה
פובליציסטיקה

בראשית שנות החמישים כתב או'הרה טור שבועי על ספרים בעיתון Trenton Times-Advertiser בשם "מתוק וחמוץ" וטור דו-שבועי בשם "פגישות עם או'הרה" עבור המגזין Collier's Weekly. מק'שיין כינה אותם "גלויים ומאריכים בדיבור" ושאל אם "הם הוסיפו הרבה לחשיבותה של עבודתו של או'הרה." הביוגרף שלדן גרבשטיין כתב שבטוריו אלה, או'הרה היה "בעת ובעונה אחת מביך ומרתיח ביהירותו, נקמנותו, ונימתו הלוחמנית." וולף אומר שטורים מוקדמים אלה מטרימים את טורו הנוראי "תורי" בניוזדיי, שארך חמישים ושלושה שבועות... החל משלהי 1964... עד לפיטוריו לדאבונו."
מאמרו הראשון בניוזדיי נפתח בשורה, "הבה ונפתח בהתחלה גרועה." מאמרו השני התלונן ש"אותה היסטריה שאפיינה את התומכים בתקופת היובש מאפיינת כיום את המתנגדים לעישון." מאמרו השלישי תמך בבארי גולדווטר, מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, הוא נימק זאת בהשוותו אותו לאנשים שאוהבים את המוזיקה של האקורדיוניסט לורנס וולק, שנחשב לחסר תחכום ו"מרובע." "אני חושב שהגיע הזמן שאנשי לורנס וולק יאמרו את דברם," כתב או'הרה. "אנשי הלסטר לנין ודיזי גילספי עשו זאת יותר מדי זמן. כשהמדינה בצרה, למשל נתונה במלחמה, רבותיי, אלו הם אנשיו של לורנס וולק שניתן לסמוך עליהם." מאמרו החמישי טען שמרטין לותר קינג לא היה צריך לקבל את פרס נובל לשלום.
מאמריו הפובליציסטיים לא זכו להצלחה והם פורסמו בפחות ופחות עיתונים ולא חיבבו אותו על הממסד הספרותי הניו יורקי שהיה בעל דעות פוליטיות ליברליות.
אחדים מטוריו הציגו במפורש את ידיעותיו וכמיהתו לקחת חלק בקולג'ים מליגת הקיסוס, כפי שהוא ציין, "במהלך השנים רכשתי כמות רבה של ידע על קולג'ים ואוניברסיטאות." ב-8 במאי 1965 מאמרו מציג את הדעה שלפיה ייל היא בעלת מניות בתקשורת האמריקנית וש:
היא התומכת של סדרת הטלוויזיה Peyton Place... במועדון של ייל, היכן שויליאם ליון פלפס והנרי שיידל קנבי נפגשים כל אחר-צהרים לתה, יכולה קצת להביך. בהנחה שהאנשים של הרווארד יעלו לשמיים (אנשי פרינסטון יחזרו ל-Old Nassau (ההמנון של פרינסטון, נסאו הוא גם שם מקום), אני מדמיין שהם משתעשעים עם דר' פלפלס ודר' קנבי מ-Peyton Place.
פעם אחרת, הוא ציין את ג'יימס גולד קוזנס כ"בוגר הרווארד אמיתי" וכתב שהרווארד צריכה לעשות סדרת טלוויזיה מהרומן של קוזנס:
אבל קוזנס עבר להתגורר בויליאמסטאון מסצ'וסטס ויש להם קולג' שם. כשסינקלר לואיס הקולג' התעלם ממנו, אולי בגלל שלואיס היה איש ייל, אם כי אני רק מנחש זאת. אני מתגורר בפרינסטון, ניו ג'רזי ואני לא איש ייל, אבל אוניברסיטת פרינסטון מתעלמת ממני רשמית כפי שויליאמס נהגו בלואיס.
מאמרו מ-4 בספטמבר 1965 דן במלואו בכשלונו לקבל תואר דוקטור לשם כבוד, ומתאר בפירוט שלושה תוארי כבוד שהוצעו לו, אבל, מסיבות שונות, הוא לא קיבל. בטור הוא מונה רשימת פרסים בהם זכה:
בקריירה ספרותית פוריה (אני מאמין) זכיתי בחמישה פרסים עיקריים. אני לא מתבייש בכך, והם: פרס הספר הלאומי; חברות במכון הלאומי לאמנות ולספרים; מדלית הזהב מהאקדמיה לאמנויות ולספרים; פרס המבקרים; ופרס דונלדסון. אתם יכולים להבחין בכך שאף אחד מהם הוא לא אות כבוד ממוסד להשכלה גבוהה.
הוא התלונן שקולג'ים שולחים לו מכתבים "חולקי שבחים" ומבקשים ממנו לבצע "עבודות" כמו לשמש כסופר אורח, לשפוט בתחרויות ספרותיות, לשאת הרצאות ולמרות זאת לא נותנים לו תוארי כבוד. "חמשת הפרסים העיקריים," הוא מציין, "נתנו לי סופרים אחרים, לא (האקדמיה)." המאמר מסתיים בהערה:
אם ייל היו נותנים לי את התואר, יכולתי להצטרף למועדון ייל, שם האוכל הוא די טוב, הספרייה היא מרווחת ורגועה, המיקום נוח, ויכולתי ללכת לשם ולהרגיש בלי לבייש חברים. יש להם גם עניבות יפות.
ספרו באטרפילד 8 עובד לסרט קולנוע בשנת 1960 עם אליזבת טיילור בתפקיד הראשי.