stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם ספירס ברוס
השנים שלאחר המשלחת > עוד תוכניות אנטארקטיות

ב-17 במרץ 1910 הציג ברוס לחברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד הצעות למשלחת סקוטית חדשה לאנטארקטיקה. תוכניתו כללה קבוצה שתישאר לחרוף בארץ קואטס או סמוך אליה, כשהספינה תמשיך בדרכה עם קבוצה אחרת אל ים רוס, בצדה השני של היבשת. במהלך העונה השנייה תחצה קבוצת ארץ קואטס את היבשת ברגל, דרך הקוטב הדרומי, ואילו קבוצת ים רוס תמשיך דרומה, לפגוש את אנשי הקבוצה הראשונה ולסייע להם בדרכם חזרה. כמו כן תבצע המשלחת עבודה מדעית, אוקיינוגרפית ואחרת. ברוס העריך, שהעלות הכוללת תהיה בסביבות 50,000 ליש"ט (לפי שער המטבע לאותה שנה).
החברה הגאוגרפית הסקוטית תמכה בתוכניות אלה, וכך גם החברה המלכותית של אדינבורו, אוניברסיטת אדינבורו ועוד ארגונים סקוטיים. ואולם, העיתוי היה גרוע; החברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון הייתה עסוקה מעל לראש במשלחת טרה נובה של קפטן סקוט ולא גילתה עניין בתוכניות של ברוס. שום נותן-חסות פרטי עשיר לא הציע את תמיכתו, ופניות חוזרות ונשנות אל הממשלה לתמיכה כספית העלו חרס. ברוס חשד, שגם הפעם, כבעבר, היה זה מרקהם, עדיין רב-השפעה על אף שנותיו המתקדמות, שחתר תחת מאמציו. לאחר שהשלים לבסוף עם העובדה, שהיוזמה שלו אינה עתידה לצאת לפועל, העניק ברוחב לב תמיכה וייעוץ לארנסט שקלטון, שהודיע ב-1913 על תוכניותיו, הדומות לאלה של ברוס, למשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית. לא זו בלבד, ששלקטון קיבל 10,000 מן הממשלה, אלא שהוא אף גייס סכומים נכבדים ממקורות פרטיים, כולל 24,000 ליש"ט מן התעשיין הסקוטי ג'יימס קי קיירד מדאנדי. שקלטון גמל לקיירד על תרומתו הנדיבה בקריאת סירת ההצלה הגדולה בין השלוש, שהיו על ספינת המשלחת אנדיורנס על שמו. בסירה זו הפליגו שקלטון וחמישה מחברי המשלחת מאי הפיל אל ג'ורג'יה הדרומית כדי להזעיק עזרה.
המשלחת של שקלטון הייתה הרפתקה רבתי, אך נכשלה כישלון חרוץ במטרתה העיקרית – לחצות את יבשת אנטארקטיקה מקצה אל קצה. ועדת הסיוע של שקלטון לא התייעצה עם ברוס כשהיה הכרח לחלץ את המשלחת ב-1916. "אני משער שאותי," כתב, "כמי שיושב צפונית לטוויד, הם חושבים למת".
השנים שלאחר המשלחת > סינדיקט שפיצברגן הסקוטי

בביקוריו בשפיצברגן עם הנסיך אלברט בשנים 1898 ו-1899, איתר ברוס נוכחות פחם, גבס ואולי גם נפט במקום. בעונות הקיץ של 1906 ו-1907 ליוה שוב את הנסיך לארכיפלג, במטרה עיקרית למדוד ולמפות את אי צוק הנסיך צ'ארלס, אי שבו לא ביקרו במסעות הקודמים. כאן מצא ברוס עוד מרבצי פחם, וכן סימני ברזל. על יסוד ממצאים אלה, הקים ברוס ב-1909 חברה לחיפושי מחצבים, "סינדיקט שפיצברגן הסקוטי". כמו כן אסף ברוס על האי דגימות צמחים, סלעים וציפורים.
בזמן ההוא, נחשבה שפיצברגן על פי החוק הבין-לאומי לטרה נוליוס – שטח שאיננו שייך לאיש והחלת ריבונות עליו להשגת זכויות כרייה והוצאה כרוכה רק ברישום תביעה. הסינדיקט שלח ברוס רשם תביעת חזקה על צוק הנסיך צ'ארלס ועל איי בארנטסויה ואדגייה, בין שאר אזורים. סכום של 4,000 ליש"ט (מתוך סכום יעד של 6,000 ליש"ט) נאסף כדמי מנוי למימון עלויות משלחת לחיפוש מחצבים בקיץ 1909, באונייה חכורה עם צוות מדעי מלא. התוצאות, מכל מקום, היו "מאכזבות" והמסע כילה כמעט את כל משאבי הסינדיקט.
ברוס ביקר עוד פעמיים בשפיצברגן, ב-1912 וב-1914, אבל פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנע התפתחויות מיידיות. עם זאת, בראשית 1919 הוחלף הסינדיקט הקודם בחברה גדולה יותר במימון משופר. ברוס תלה עכשיו את עיקר תקוותיו בגילוי נפט, אבל משלחות מדעיות ב-1919 ו-1920 לא הצליחו לספק ראיות לקיומו שם, אף כי מרבצי פחם ועפרת ברזל בכמויות ניכרות התגלו עכשיו. לאחר זאת היה ברוס חולה מכדי להמשיך במעורבותו. החברה החדשה בזבזה את רוב הונה על גיחות החיפושים הללו, ואם כי המשיכה להתקיים, בבעלויות שונות, עד 1952, אין כל תיעוד לכרייה רווחית. נכסיה והחזקותיה נרכשו לבסוף על ידי תאגיד מתחרה.
המשך חייו > המדליה שלא הוענקה

במרוצת חייו קיבל ברוס פרסים רבים: מדליית הזהב של החברה המלכותית הגאוגרפית של סקוטלנד בשנת 1904; מדליית הפטרון של החברה הגאוגרפית המלכותית בשנת 1910; פרס ומדליית ניל של החברה המלכותית של אדינבורו בשנת 1913, ומדליית ליווינגסטון של החברה הגאוגרפית האמריקאית בשנת 1920. כמו כן קיבל תואר דוקטור למשפטים לשם כבוד מאוניברסיטת אברדין. לעומת זאת, נשלל ממנו הכבוד של מדליית הקוטב, שאותה מעניק המלך בהמלצת החברה הגאוגרפית המלכותית. אף כי המדליה ניתנה לחברי כל משלחת אנטארקטית שיצאה מטעם בריטניה או חבר העמים הבריטי בראשית המאה ה-20, המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה הייתה היוצאת מן הכלל; חבריה לא קיבלו את המדליה.
ברוס ומקורביו האשימו את מרקהם בהתעלמות זו. העניין עלה לדיון, פעם אחר פעם, עם כל מי שנחשב לבעל השפעה. רוברט רודמוס-בראון, רושם קורותיו של מסע ה"סקוטיה" ובהמשך הביוגרף הראשון של ברוס, כתב במכתב משנת 1913 אל נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד, כי ההזנחה הזאת היא "עלבון לסקוטלנד ולפועלם של הסקוטים". ברוס כתב במרץ 1915 לנשיא החברה המלכותית של אדינבורו, שאישר בתשובתו, כי "למרקהם יש לא מעט לתת עליו את הדין". אחרי מות מרקהם ב-19016, שלח ברוס מכתב ארוך אל חבר הפרלמנט שלו, צ'ארלס פרייס, ובו פירט את זדון הלב של מרקהם כלפיו וכלפי המשלחת הסקוטית, וסיים בקריאה מעומק הלב, בשמו ובשם חבריו: "רוברטסון נוטה למות ללא הסרט הלבן, המגיע לו בדין! הקצין הראשון מת! המכונאי הראשי מת! כולם אנשים טובים וראויים לא פחות מכל מי ששירת אי פעם באיזו שהיא משלחת לקוטב, ואף על פי כן, הם לא קיבלו את הסרט הלבן." שום פעולה לא ננקטה בעקבות הקריאה הזו, הנוגעת ללב.
שום אות הוקרה לא ניתן קרוב למאה שנים לאחר מכן, כשהעניין הועלה בפרלמנט הסקוטי. ב-4 בנובמבר 2002 העביר חבר הפרלמנט הסקוטי מייקל ראסל הצעה לוועדה בנוגע ליובל המאה למשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה, שאותה סיכם: "מן הראוי שהוועדה המייעצת למדליית הקוטב תמליץ על הענקה לאחר המוות של מדליית הקוטב לד"ר ויליאם ספירס ברוס, כהכרה במעמדו כאחת מדמויות המפתח בחקר הקטבים המדעי בראשית המאה ה-20".
המשך חייו > שנים אחרונות

לאחר ראשית המלחמה בשנת 1914, היו עסקי החיפוש והכרייה של ברוס בהשעיה. הוא הציע את שירותיו לאדמירליות, אבל לא קיבל את המינוי. בשנת 1915 קיבל משרת מנהל בחברה לציד לווייתנים, שבסיסה באיי סיישל, וישב שם ארבעה חודשים, אבל המיזם נכשל. עם שובו לבריטניה הצליח סוף סוף לקבל משרה זוטרה באדמירליות.
ברוס המשיך במאמצי השתדלנות שלו להכרה, בהבלטת ההבדלים בין הטיפול במשלחת הסקוטית לאנטארקטיקה לזה שקיבלו משלחות אנגליות. עם תום המלחמה ניסה להשיב לקדמותם את ענייניו השונים, אבל בריאותו התערערה והלכה והוא נאלץ לסגור את המעבדה שלו. במסע לשפיצברגן בשנת 1920 הפליג כיועץ, אחר שלחא היה מסוגל לקחת חלק בעבודת הקבוצות. בשובו, אושפז בבית חולים אחד באדינבורו ואחר בשני, שם מת ב-28 באוקטובר 1921. בהתאם למשאלתו, נשרפה גופתו והאפר נלקח לג'ורג'יה הדרומית, שם פוזר על פני האוקיינוס הדרומי. על אף אי-הקביעות בהכנסותיו והמחסור הכללי בממון שידע כל חייו, הסתכם עיזבונו ב-7,000 ליש"ט.
הערכה

אחרי מות ברוס כתב ידידו משנים ועמיתו רוברט רודמוז בראון, במכתב אל אביו של ברוס: "שמו רשום לעד בין הדגולים שבחוקרי הארצות בעולם, ואלה שהקדישו את חייהם למסירות מדעית נטולת אנוכיות". הביוגרפיה של רודמוז בראון יצאה לאור בשנת 1923, ובאותה שנה ייסדה ועדה משותפת של אגודות המלומדים באדינבורו את פרס יד ברוס, פרס למדעני קטבים צעירים. מכאן ואילך, אף כי שמו המשיך להיזכר בכבוד בחוגים המדעיים, הציבור הרחב שכח את ברוס ואת הישגיו. אזכורים אקראיים שלו, בהיסטוריה של הקטבים ובביוגרפיות של דמויות חשובות כגון סקוט ושקלטון, נטו לחטוא בביטול ובאי-דיוק.
בשנים הראשונות של המאה ה-21, לעומת זאת, מסתמנת הערכה מחודשת של עבודתו של ברוס. גורמים מסייעים הם יובל המאה למשלחת הסקוטית לאנטארקטיקה ותחושת הזיהות הלאומית המתחדשת של סקוטלנד. משלחת שיצאה בשנת 2003, בספינת מחקר מודרנית בשם "סקוטיה", השתמשה במידע שצבר ברוס כבסיס לחקר השינוי באקלים בג'ורג'יה הדרומית. המשלחת הזאת ניבאה "מסקנות דרמטיות" ביחס להתחממות גלובלית ממחקרה, וראתה בתרומה זו "מחווה הולמת לגיבור הקוטב הנשכח של בריטניה, ויליאם ספירס ברוס. סרט דוקומנטרי בן שעה ברשת BBC על ברוס, בגילומו של ניל אוליבר, משנת 2011, הציג את המדע הקפדני והיסודי שלו לעומת מטרת יריביו, להגדיל את יוקרת האימפריה. ביוגרף חדש, פיטר ספיק (2003) טוען, שהמשלחת הסקוטית הייתה "במידה רבה המשלחת המדעית היעילה ביותר בהישגים לעומת עלות והזהירה ביותר בתכנונה בעידן ההרואי".
אותו סופר בוחן את הסיבות לכך, שמאמצי ברוס לצאת נשכר מן ההצלחה הזאת עלו בתוהו, ומציע שילוב של טבעו הביישני, המתבודד ונטול הכריזמה ושל הלאומיות הסקוטית ה"קנאית" שלו. נראה שברוס לקה בחסר בכישורים ליחסי ציבור וביכולת לקדם את עבודתו, בהשוואה לסקוט ושקלטון; חבר ותיק תיאר אותו כ"דוקרני בדיוק כמו דרדר סקוטי". לא פעם נהג בחוסר טקט, כמו עם ג'קסון בשאלת הדגימות שהובאו מארץ פרנץ יוזף, ובמקרה אחר עם החברה הגאוגרפית המלכותית, בשאלה של תביעה כספית קטנה.
באשר ללאומיותו, הוא ייחל לראות את סקוטלנד שוות ערך בחשיבותה לאומות אחרות. גאוותו הלאומית הייתה עזה ומשולהבת; בהערה מקדימה לספרו "מסע הסקוטיה" כתב: "אף כי, מדע היה מילת הקסם של המשלחת, סקוטלנד התנוססה בגאון של דגלה". התעקשות זאת להדגיש את אופיים הסקוטי של מפעליו יכלה להיות לצנינים בעיני אלה, שלא היו שותפים לתשוקתו. אף על פי כן, הוא היה מושא כבודם ומסירותם של האנשים שבראטשם עמד, ושל אלה שהכירוהו שנים ארוכות. ג'ון ארתור תומסון, שהכיר את ברוס מאז גרנטון, כתב עליו כשסקר את הביוגרפיה של רודמוז בראון משנת 1923: "מעולם לא שמענו אותו רוטן או מתלונן בנוגע לעצמו, אם כי לא הבליג ולא ויתר לנוכח מה שנראה לו כעוול או עלבון כלפי אנשיו, עמיתיו, המעבדה שלו או סקוטלנד שלו. אז אפשר היה לחזות בהר הגעש, שדוכא רוב הזמן בכוח רוחו הנוחה של ברוס".
הערות שוליים

↑  Scotland and the Antarctic: Introduction, gdl.cdlr.strath.ac.uk
1 2 3  הספד לברוס ב"גאזט למען סקוטלנד"
↑  Kerr Jamieson, The proposed Scottish National Antarctic Expedition, 1902-04, Royal Scottish Geographical Society, ‏2003
↑  Kerr Jamieson, Scottish National Antarctic Expedition: an appeal, 1902-04, Royal Scottish Geographical Society, ‏2003
↑  Kerr Jamieson, The Scottish National Antarctic Expedition, 1902-04, Royal Scottish Geographical Society, ‏2003
↑  Scotland and the Antarctic: Scotland and the Antarctic, gdl.cdlr.strath.ac.uk
↑  1-http://gdl.cdlr.strath.ac.uk/scotia/vsdoc-012.htm
↑  Scotland and the Antarctic: Oceanography, gdl.cdlr.strath.ac.uk
↑  ציטוט מדברי ויליאם ספירס ברוס בפרק "מורשתו של ברוס" באתר "סקוטלנד ואנטארקטיקה"
↑  Kerr Jamieson, Report on the scientific results of S.Y. Scotia during the years 1902, 1903 & 1904, 1902-04, Royal Scottish Geographical Society, ‏2003
↑  Kim Heacox, "Shackleton, National Geographic, p. 53
↑  אלפרד לנסינג, "אנדיורנס", תרגום: מרינה גרוסלרנר, ידיעות אחרונות, 2011, עמ' 191–199
1 2  Scotland and the Antarctic: Prince Charles Foreland and Spitsbergen (Svalbard), gdl.cdlr.strath.ac.uk
↑  BBC, The Last Explorers, Episode 2 of 4, William Speirs Bruce
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007413837205171  BIBSYS: 90625412  BNE: XX1212944  CiNii: DA10825354  GND: 116724420  ISNI: 0000 0000 8235 9914  LCCN: n87136154  NLA: 36589554  NLK: KAC2018I0181  NTA: 098017667  RERO: 02-A003049199  SNAC: w6w70rxh  SUDOC: 060864494  Trove: 1308591  VIAF: 54907673   WorldCat (עם VIAF): 54907673 
איור הממחיש את גודלו של לווייתן יחסית לאדם שבצד ימין של התמונה
פריטיוף ננסן
ה"סקוטיה" עוגנת באי לורי, 1903
האוקיינוגרף ג'ון מאריי, מורו של ברוס בראשית דרכו
מפה של ארכיפלג שפיצברגן (הקרוי עכשיו סוולבארד), ובה נראים האיים צוק הנסיך צ'ארלס, בארנטסויה ואדגייה
תמונה מקובעת בזיכרון של המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה: פייפר גילברט קר, עם פינגווין, צילום של ברוס
משמרת בילגה

קטעים מהקדושתא של הדותהו על משמרת בלגה, בדף מגניזת קהיר ובניקוד ארץ-ישראלי.
משמרת בילגה הייתה המשמרת ה-15 מבין 24 משמרות כהונה, ונודעה בכך שמבניה, המירו את דתם והתייוונו. לבני בילגה היו שאיפות ורצון להשתלט על הכהונה הגדולה. המקום המזוהה עם מגורי משמרת בילגה, בעת מעבר משפחות הכהונה לגליל, הוא הכפר מע'אר, שנקרא אז "מעריה".
חכמים קונסים את בית בילגה

מספר התלמוד: "בלגה לעולם חולקת בדרום, וטבעתה קבועה, וחלונה סתומה. מפני מרים בת בלגה, שנעשית מומרת ונשאת לסרדיוט אחד ממלכי נכרים, וכשנכנסו נכרים להיכל, בעטה וטפחה על גגו של מזבח אמרה לו: 'לוקוס לוקוס [=זאב זאב], עד מתי אתה מכלה את ממונם של ישראל [בקורבנות], ואינך עומד להם בעת צרתם'. ויש אומרים מפני עכוב משמרות נכנס ישבב תחתיה, לפיכך בלגה נראית יוצאה לעולם וישבב נראית נכנס לעולם, כל השכנים הרעים לא קבלו שכר חוץ מישבב שהוא שכנה של בלגה וקבל שכר".
שלושה קנסות הוטלו על משמרת בילגה:
כל המשמרות חולקות בלחם הפנים בהתאם למצבם, המשמר הנכנס לעבוד, חולק בצד צפון, והמשמר היוצא, חולק בצד דרום, ואילו משמרת בילגה, חולקת תמיד בצד דרום. ולפיכך משמרת בילגה נראית תמיד כאילו היא מסיימת את עבודתה, ואילו משמרת ישבאב, נראית תמיד כאילו היא נכנסת להתחיל בעבודתה.
הטבעת של משמר בילגה, בה מכניסים את ראש הבהמה לפני השחיטה, הייתה מחוברת לרצפה באופן שלא היה ניתן להשתמש בה, ובני בילגה נאלצו לשאול טבעת ממשמרת אחרת.
השקע בקיר (מעין לוקר), בו היו מאחסנים בני בילגה את סכיני השחיטה שלהם, היה סתום.
חכמים קונסים את בית בילגה > הסיבות לקנסות

מרים בת בילגה נישאה לאחד מאנשי הצבא היוונים שהיו ביהודה, וכשנכנסו היוונים להיכל, נכנסה גם מרים, בעטה ברגלה במזבח וקראה עליו "לוקוס (זאב), עד מתי תכלה ממונם של ישראל".
בני המשמרת היו מאחרים כרוניים, ולא הגיעו בזמן שנקבע, כדי לעבוד את משמרתם.
הפרשנים מסבירים מדוע טרחה המשנה, והביאה דעה נוספת, באשר לקנס אותו קנסו חכמים את בני בילגה. לפי פירושם, התנא שלשיטתו הקנס הוטל בשל האיחורים, סובר שאין להעניש אב בעבור העוונות שעשה בנו, כפי שכתוב: "לֹא-יוּמְתוּ אָבוֹת עַל-בָּנִים, וּבָנִים לֹא-יוּמְתוּ עַל-אָבוֹת: אִישׁ בְּחֶטְאוֹ, יוּמָתוּ", ולכן לא ייתכן שהם נקנסו בגין מעשיה של מרים.
חשובי בית בילגה

שמעון מבית בילגה – בזמן חוניו הכהן הגדול ביקש את תפקיד האגורנומוס, שהיה תפקיד רב כוח, ומשלא קיבלו, הלשין בפני אפולוניוס על קיומם של אוצרות בית המקדש, כדי שזה ייקחם למלא את אוצרותיו המדולדלים של המלך סלאוקוס. ישנם חוקרים המעדיפים את דיברי ספר מקבים בגרסה היוונית, המייחס את שמעון למטה בנימין.
מנלאוס – אחיו של שמעון הנזכר לעיל, היה כהן גדול שקיבל את מינויו לאחר שהתחרה עם כוהנים אחרים ושילם את סכום הכסף הגבוה ביותר.
מאיר בן בילגה – מתואר על ידי יוסף בן מתתיהו כאחד משני טובי הכוהנים, שבזמן שרפת בית המקדש השני על ידי הרומאים נאבקו, ביחד עם כוהנים נוספים, בחיילים הרומאים ונדחקו לעמוד על קיר ההיכל בגובה 8 אמות. השניים, מאיר בן בילגה ויוסף בן דליה בחרו להפיל את עצמם לתוך האש ולהישרף עם ההיכל.
ביאורים

↑  זוהי שיטת רש"י בפירושו לסוגיא. הרמב"ם מבאר את שני הקנסות האחרונים באופן אחר.
↑  השתייכותם של שמעון ומנלאוס למשמרת בלגה אינה מצוינת בכתבי-היד היווניים של מק"ב (שׂפת החיבור המקורית), ואף לא בוולגטה הלטינית, אלא רק בכתבי היד של התרגום הלטיני הישן, בו נאמר ששמעון הגיע de tribu Balgea, כלומר מ"שבט" בלגה. המחקר המודרני נוטה דווקא לקבל את אמינות התרגום הלטיני הישן, ונשאלת השאלה אם ייתכן ששתי האפשרויות הללו לא סותרות, אלא דווקא משלימות זו את זו.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת סוכה, דף נ"ו.
↑  תוספתא, מסכת סוכה, פרק ד', ברייתא י"ג
↑  הרמב"ם, פירוש המשניות, בסוף מסכת סוכה
↑  רש"י מסכת סוכה, דף נ"ו ד"ה 'וטבעתה קבועה'
↑  רש"י מסכת סוכה, דף נ"ו, עמוד א', ד"ה 'וחלונה סתומה'
↑  ספר דברים, פרק כ"ד, פסוק ט"ז
↑  מקבים ב ג ד-ו
↑  "ובימים ההם היה שומר הבית בירושלים ושמו שמעון למטה בנימין" (מקבים ב', פרק ג', ד')
↑  דניאל שוורץ, ספר מקבים ב', מבוא תרגום ופרוש, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 2004, עמ' 103
↑  מקבים ב ד כ"ג
↑  יוסף בן מתתיהו, ה, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ו'
מדד RTS

מדד RTS מספטמבר 1995 עד ינואר 2018.
מדד RTS (ברוסית: Индекс РТС, ראשי תיבות של Российская Торговлая Система, "מערך הסחר הרוסי") הוא מדד משוקלל של 50 מניות רוסיות הנסחרות בבורסת מוסקבה, ומחושבים בדולר אמריקאי. רשימת המניות נבדקת כל שלושה חודשים.
ערך מדד RTS מחושב בזמן אמת. המדד הוצג ב-1 בספטמבר 1995 עם ערך בסיס 100. המדד הגיע לשיא ב-19 במאי 2008 ב-2,498.10 נקודות, ונפל ל-492.59 ב-23 בינואר 2009; ב-29 בדצמבר 2017 מדד RTS נסגר על 1,154.43.
בנוסף למדד RTS, בורסת מוסקבה מחשבת ומפרסמת גם את מדד RTS הרגיל (RTSSTD), מדד RTS-2, מדד סיביר RTS ושבעה מדדים מגזריים (טלקומוניקציה, פיננסים, מתכות וכרייה, נפט וגז, תעשייה, צרכנים, שירותים קמעונאיים וחשמליים). מדד RTS ו-RTS-2 נערכים באופן דומה למדד RTS, מתוך רשימה של 15 המניות המובילות ו-50+ המניות האחרות, בהתאמה.
החזרות שנתיות

הטבלה הבאה מציגה את ההתפתחות השנתית של מדד RTS מאז 1995.
| שנה | רמת הסגירה | שינוי במדד   בנקודות | שינוי במדד   באחוזים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1995 | 82.92 |  |  |
| 1996 | 200.50 | 117.58 | 141.80 |
| 1997 | 396.86 | 196.36 | 97.94 |
| 1998 | 58.93 | 337.93− | 85.15− |
| 1999 | 175.26 | 116.33 | 197.40 |
| 2000 | 143.29 | 31.97− | 18.24− |
| 2001 | 260.05 | 116.76 | 81.49 |
| 2002 | 359.07 | 99.02 | 38.08 |
| 2003 | 567.25 | 208.18 | 57.98 |
| 2004 | 614.11 | 46.86 | 8.26 |
| 2005 | 1,125.60 | 511.49 | 83.29 |
| 2006 | 1,921.92 | 796.32 | 70.75 |
| 2007 | 2,290.51 | 368.59 | 19.18 |
| 2008 | 631.89 | 1,658.62− | 72.41− |
| 2009 | 1,444.61 | 812.72 | 128.62 |
| 2010 | 1.770.26 | 325.65 | 22.54 |
| 2011 | 1,380.49 | 389.77− | 22.02− |
| 2012 | 1,530.41 | 149.92 | 10.61 |
| 2013 | 1,442.73 | 87.68− | 5.73− |
| 2014 | 790.71 | 652.02− | 45.19− |
| 2015 | 757.04 | 33.67− | 4.26− |
| 2016 | 1,152.33 | 395.29 | 52.22 |
| 2017 | 1,154.43 | 2.10 | 0.18 |
| 2018 | 1,066.13 | 88.30− | 7.65− |
| 2019 | 1,548.92 | 482.79 | 45.82 |
| 2020 | 1,387.46 | 161.46− | 10.42− |
| 2021 | 1,595.76 | 208.30 | 15.01 |
| 2022 | 970.60 | 625.16− | 39.18− |
| 2023 | 1,083.47 | 112.87 | 11.63 |
רכיבים

החל מ-22 בספטמבר 2017 הרכב מדד RTS הוא:
| חברה | סימול | סוג מניה | תעשייה |
| --- | --- | --- | --- |
| רוסאגרו | AGRO | קבלת פיקדון | חקלאות |
| סיסטמה | AFKS | רגילה | קונגלומרט |
| איירופלוט | AFLT | רגילה | תחבורה |
| אקרון | AKRN | רגילה | כימיקלים |
| אלרוסה | ALRS | רגילה | כרייה |
| בנק האשראי המוסקבאי | CBOM | רגילה | בנקאות |
| סברסטאל | CHMF | רגילה | כרייה ומתכות |
| DIXY | DIXY | רגילה | קמעונאות |
| דטסקי מיר | DSKY | רגילה | קמעונאות |
| SFI‏ | EPLN | רגילה | ליסינג |
| FGC UES | FEES | רגילה | הולכת חשמל |
| גזפרום | GAZP | רגילה | נפט וגז |
| נורילסק-ניקל | GMKN | רגילה | כרייה |
| רוסהידרו | HYDR | רגילה | אנרגיה |
| אינטר רא"ו | IRAO | רגילה | חשמל |
| לוקאויל | LKOH | רגילה | נפט וגז |
| לנטה | LNTA | קבלת פיקדון | קמעונאות |
| קבוצת LSR‏ | LSRG | רגילה | נדל"ן |
| מפעלי הפלדה מגניטוגורסק | MAGN | רגילה | מטלורגיה |
| מגאפון | MFON | רגילה | תקשורת |
| מגניט | MGNT | רגילה | קמעונאות |
| בורסת מוסקבה | MOEX | רגילה | בורסה לניירות ערך |
| מוסאנרגו | MSNG | רגילה | אנרגיה |
| מצ'ל | MTLR | רגילה | כרייה ומתכות |
| МТС‏ | MTSS | רגילה | תקשורת |
| M.video‏ | MVID | רגילה | קמעונאות |
| מפעלי הפלדה נובוליפצק | NLMK | רגילה | מטלורגיה |
| נמל נובורוסיסק | NMPT | רגילה | תחבורה |
| נובאטק | NVTK | רגילה | גז ונפט |
| פוסאגרו | PHOR | רגילה | כימיקלים |
| קבוצת פיק‏ | PIKK | רגילה | נדל"ן |
| פוליוס | PLZL | רגילה | כרייה |
| פולימטאל | POLY | רגילה | כרייה |
| רוס נפט | RNFT | רגילה | זיקוק נפט |
| רוסנפט | ROSN | רגילה | גז ונפט |
| רוס-סטי | RSTI | רגילה | הולכת חשמל |
| רוסטלקום | RTKM | רגילה | תקשורת |
| רוסאל | RUALR | קבלת פיקדון | כרייה |
| סברבנק | SBER | מניית בכורה | בנקאות |
| סורגוטנפטגז | SNGS | רגילה | גז ונפט |
| טטנפט | TATN | מניית בכורה | גז ינפט |
| TMK‏ | TRMK | בכורה | תעשיית מתכת |
| טרנסנפט | TRNFP | בכורה | גז ונפט |
| יוניפרו | UPRO | רגילה | הולכת חשמל |
| UWG‏ | UWGN | רגילה | הנדסת מכונות |
| VTB‏ | VTBR | רגילה | בנקאות |
| יאנדקס | YNDX | רגילה | אינטרנט |
ראו גם

מדד MOEX Russia
הערות שוליים

↑   RTS Index Facts via Wikinvest
↑  "Historical data: RTS Index USD - Russia (^RTS)".
↑  "RTS Index (RTSI.ME) Historical Data - Yahoo Finance". finance.yahoo.com (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-01-21.
↑  "Moscow Exchange Indices Constituents (MICEX and RTS Indices) valid from March 17, 2017". Moscow Exchange. אורכב מ-המקור ב-2017-03-20. נבדק ב-2020-05-19.
מקדש חוניו

שרטוט סכמטי של האתר בחפירות פיטרי בתל אל יהודיה (לאונטופוליס)
בית חוניו (נקרא גם מקדש חוניו) היה מקדש יהודי שהקים במצרים כהן ושמו חוניו (Ὀνίας) מבית צדוק בתקופה הסמוכה למרד החשמונאים - לפניו, במהלכו או מעט לאחריו. בית חוניו הוא מבנה בצורת בית המקדש ובתוכו מזבח, ואשר נמצא בלאונטופוליס, אשר שכנה במחוז של העיר און (הליופוליס) במצרים. המקדש התגלה בחפירות הארכאולוגיות במשלחת בראשות הארכאולוג האנגלי פלינדרס פיטרי. החפירות התקיימו בשנים 1905–1906.
היסטוריה

מקדש חוניו הוקם כנראה על ידי חוניו הרביעי, בנו של חוניו השלישי בין השנים 170 ל-154 לפני הספירה, במצרים. שושלת בניו של חוניו שימשו בבית המקדש ככוהנים גדולים במשך 243 שנות קיומו ולמעשה המשיכו את שושלת הכהנים בני צדוק. הקמתו של המקדש נעשתה על רקע חילול המקדש בירושלים. המקדש היה מקומי לארץ חוניו ולאחר שהמקדש בירושלים טוהר, לא פגע בקשר של יהודי מצרים עם המקדש בירושלים.
בשנת 73 לספירה שלח הקיסר אספסינוס איגרת אל מושל מצרים לופוס וציווה עליו להרוס את בית המקדש עקב הגעתם למצרים של פליטים סיקריים שהסיתו כנגד השלטון הרומאי וחששו שיהפוך למרכז דתי עולמי ליהודים.
המקדש שימש את יהודי מצרים אשר הקריבו בו קרבנות, ואולי אף נכרים שחפצו להקריב קרבנות לאלוהי ישראל. אף על פי כן, לא השתווה מקדש חוניו לבית המקדש שבירושלים.
בברייתא (תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ק"ט, עמוד ב') מסופר: כי חוניו ושמעי היו בניו של שמעון הצדיק. לפני מותו ציווה שמעון כי חוניו, שהיה הקטן מבין השניים, יירש אותו בתפקיד הכהן הגדול. שמעי זעם על בחירת האח הקטן במקומו ותכנן נקמה בחוניו. הוא גרם לו ללבוש בגדי נשים במקום בגדי כהן גדול בעת העבודה בבית המקדש ולאחר מכן הסית את הכהנים נגדו. ההמשך כמסופר-
דברים אלו הם לשיטת רבי מאיר באותה ברייתא. רבי יהודה חולק עליו באותה ברייתא ומספר את אותו סיפור עם שני הבדלים:
שמעי היה הגדול בין השנים ונתמנה לכהן הגדול ולמרות זאת חוניו קינא בו.
חוניו הלביש את שמעי בבגדי נשים ולא שמעי את חוניו. הכהנים ביקשו להרוג את שמעי ולאחר ששמעי הסביר להם הם רצו להרוג את חוניו והוא ברח.
ואילו יוסף בן מתתיהו (בספר "מלחמת היהודים") מספר שבית זה לא נבנה על ידי חוניו בנו של שמעון הצדיק אלא על ידי חוניו אחר מצאצאיו הרחוקים של שמעון הצדיק. לפי דבריו, בית חוניו נבנה כמאתיים ושלושים שנה לפני חורבן בית המקדש השני, בעקבות גזירות אנטיוכוס. לדבריו, המבנה עצמו לא היה כתבנית ההיכל, גם המנורה הייתה שונה, אבל המזבח ושאר הכלים היו כתבנית אלו שבירושלים.
המנורה לא עמדה על כַּן, אלא הייתה "נברשת זהב מעשה צורף, השולחת את קרניה לעברים", ותלויה על שרשרת זהב.
לדעת בן-ציון לוריא, נוהגו של חוניו לשרת במקדש בלבוש אישה ובגילוי מרבית גופו, בדומה לכהני מצרים ושומר ששרתו בעירום חלקי או מלא ובניגוד למקרא הדורש שירות בלבוש מלא, מעיד על התייוונות.
המקדש נסגר או נחרב על ידי אספסינוס כמה שנים לאחר החורבן.
יחס חז"ל למקדש חוניו

יחסם של חז"ל למקדש חוניו היה אמביוולנטי ונראה כי עבר תמורות במהלך הדורות. מצד אחד ישנו איסור על הקרבת קורבנות מחוץ לבית המקדש, אך מצד שני העבודה בבית חוניו נעשתה לשם שמיים ויצרה מרכז רוחני ליהודים הרבים שחיו במצרים באותם ימים והצילה אותם מהתבוללות. יש הסוברים שהעבודה אף גרמה למצרים להקריב לאלוהי ישראל.
בתלמוד (בבלי מגילה י, א) מובאת דעה של האמורא רבי יצחק, לפיה מותר להקריב בבית חוניו אחרי חורבן בית המקדש בירושלים, מפני שחורבן המקדש השיב לקדמותו את היתר ההקרבה בבמות. הגמרא מסבירה כי רבי יצחק חזר בו משמועתו, אולם הריטב"א כתב כי רבי יצחק סבר כי קדושת המקדש וירושלים לא קידשה לעתיד לבוא וכי הוא לא חזר מסברתו וזה מה שהוא שמע מרבותיו. כל עוד המקדש קיים - ההקרבה בבית חוניו אסורה לכל הדעות, אמנם במשנה נאמר שכהן ששירת במקדש חוניו פסול לעבודה בבית המקדש, אם כי הוא רשאי לקבל את מתנות הכהונה ככהן רגיל. זאת, בדומה לכהן שעבד עבודה זרה, אולם הרמב"ם כתב שאף שקדושת המקדש נותרה בעינה גם לאחר חורבנו, המקדיש קורבן לבית חוניו ולאחר מכן הקריב את קורבנו בבית חוניו - יצא ידי חובת ההקדש אך נענש בכרת על העלאת קורבן מחוץ למקדש.
ארכאולוגיה

במהלך השנים ניסו ארכאולוגים שונים לזהות ולגלות את המקום של בית חוניו. בסוף המאה ה-19, זיהה אדוארד נוויל (אנ'), אגיפטולוג וחוקר מקרא שווייצרי, בחפירותיו קברים יהודיים במקום הקרוי תל אל-יהודיה שנמצא כ-35 קילומטר מצפון לקהיר. הקברים שמצא נוויל נבנו באופן הדומה למערות קבורה המוכרות מארץ-ישראל. הכתובות שנמצאו בקברים אלו נחרתו, ביוונית, על גבי לוחות פשוטים, בלא כל קישוט. הזיהוי של הקברים כיהודיים התבסס על ריבוי השמות המקראיים בכתובות הללו וגם בשם האתר - תל היהודים. בין הכתובות נמצאה כתובת אחת המזכירה במפורש את 'ארץ חוניו'.
בתחילת המאה ה-20 נערכו בתל הסמוך לבית הקברות חפירות ארכאולוגיות בהנחייתו של האגיפטולוג ואבי הארכאולוגיה המקראית ויליאם פלינדרס-פיטרי. הוא סבר שגילה את לאונטופוליס של חוניו ובה עיר, מצודה ומקדש. בחפירתו של פיטרי נמצא אוסטרקון שנכתב בדמוטית (מצרית מאוחרת) בו מוזכר איש (כנראה יהודי) בשם אברם, אולי אחד הבנאים שבנו את האתר. מאז גילויו של פיטרי ועד לשנים האחרונות, לא הוטל ספק בטענה זו, או בזיהוי האתר עם 'ארץ חוניו'.
לקריאה נוספת

טל אילן, "בית חוניו", בתוך: בין יוספוס לחז"ל, כרך א', נערך על ידי טל אילן וורד נעם, עמ' 197–230. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
רפאל ינקלביץ', "מקדש חוניו – מציאות והלכה", בתוך: א' אופנהיימר, י' גפני, מ' שטרן (עורכים), יהודים ויהדות בימי בית שני המשנה והתלמוד, ירושלים תשנ"ג, עמ' 107–115.
נח חכם, "נחוניון, שמעי והקמת מקדש חוניו: משמעותו ההיסטורית של סיפור חז"לי", ציון, תשע"ג, עמ' 439–469.
Meron M. Piotrkowski, Priest in Exile, De Gruyter, Volume 4