ג'יימס וודסוורת' הבן
ביוגרפיה > קריירה

לאחר ייל, הוא שירת כטוראי בצבא המתנדבים בזירת פוארטו ריקו במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד. לאחר שעזב את הצבא, הוא נכנס לעסקי משק החי והחקלאות, תחילה בניו יורק ולאחר מכן בטקסס.
הוא נעשה פעיל בשלב מוקדם בפוליטיקה הרפובליקנית. הוא היה חבר באספה המדינתית של ניו יורק בשנים 1905, 1906, 1907, 1908, 1909 ו-1910; והיה יושב ראש הבית בשנים 1906 עד 1910.
בשנת 1912, הוא התמודד על תפקיד סגן מושל ניו יורק מטעם המפלגה הרפובליקנית לצד ג'וב. א. הדג'ס, אבל הובס. ב-1914, בבחירות הישירות הראשונות לסנאט האמריקני (עד 1911, הסנאטורים של ארצות הברית נבחרו על ידי בית המחוקקים של מדינת ניו יורק), הביס וודסוורת' את הדמוקרט ג'יימס וו. ג'רארד (שגריר ארצות הברית המכהן בגרמניה) ואת הפרוגרסיבי ביינברידג' קולבי. וודסוורת' היה מצליף המיעוט בסנאט ב-1915 מכיוון שהדמוקרטים החזיקו ברוב מושבי הסנאט. הוא נבחר מחדש ב-1920 אך הובס על ידי הדמוקרט רוברט פ. וגנר ב-1926. בשנת 1921, וודסוורת' היה מועמד לתפקיד מזכיר המלחמה על ידי הנשיא וורן ג'. הרדינג, אך בסופו של דבר הוזז לטובת ג'ון וו. ויקס.
וודסוורת' היה חסיד של זכויות הפרט וחשש ממה שהוא נחשב לאיום של התערבות פדרלית בחייהם הפרטיים של האמריקאים. הוא האמין שהמטרה היחידה של חוקת ארצות הברית היא להגביל את סמכויות השלטון ולהגן על זכויות האזרחים. מסיבה זו, הוא הצביע נגד התיקון ה-18 כשהיה בפני הסנאט. לפני כניסת חוק היובש לתוקף, וודסוורת' חזה שיהיו הפרות נרחבות וזלזול בחוק.
באמצע שנות ה-20, וודסוורת' היה אחד מקומץ חברי קונגרס שהתבטאו בתוקף ותדיר נגד חוק היובש. הוא היה מודאג במיוחד מכך שניתן להעמיד לדין אזרחים על ידי פקידי מדינה ופקידים פדרליים כאחד בגין הפרה אחת של חוק היובש. זה נראה לו כסכנה כפולה, שאינה עולה בקנה אחד עם רוח החוק של התיקון החמישי.
ב-1926 הצטרף לאגודה נגד תיקון חוק היובש ונשא 131 נאומים ברחבי הארץ למען הארגון מאותה תקופה ועד לביטול החוק. חושיו הפוליטיים ומגעיו הוכיחו ערך בביטול חוק היובש.
הוא כיהן בבית הנבחרים האמריקני מ-1933 עד 1951, וכמו אלטון לנון, גארט וית'רס, קלוד פפר, יו מיטשל, מת'יו מ. נילי ומגנוס ג'ונסון, הוא אחד הסנאטורים המודרניים הבודדים שכיהנו מאוחר יותר בבית הנבחרים. בבית הנבחרים הוא התנגד להתבדלות של רבים מעמיתיו הרפובליקנים השמרנים, התנגד לחקיקה נגד לינץ' על רקע זכויות המדינה, דחה את חוקי שכר המינימום ואת רוב מדיניות הפנים של פרנקלין רוזוולט. אף על פי שוודסוורת' מעולם לא התמודד לנשיאות, שמו הוזכר כמועמד אפשרי ב-1936 וב-1944.
ויניפרד סטנלי, נציגה מבאפלו, הודחה מחוץ לוועדת המשפט של בית הנבחרים על ידי וודסוורת' הבן שהיה אחראי על הוועדה. סטנלי הבהירה שהיא רוצה לשמור ב"זמן שלום על הדחף והאנרגיה שנשים תרמו למלחמה". לפיכך, בשנת 1944, סטנלי הציגה הצעת חוק למועצה הלאומית ליחסי עבודה לאסור אפליה בשכר על בסיס מין. הצעת החוק מתה בוועדה. הסיבה של וודסוורת' הייתה התנגדותו לנשים במקום העבודה, על פי היסטוריה של בית הנבחרים של נשים בקונגרס.
ניתוח סודי מ-1943 של ועדת החוץ של בית הנבחרים מאת ישעיה ברלין עבור משרד החוץ הבריטי תיאר את וודסוורת' כ-
חבר חדש בוועדה; בבית הנבחרים מאז 1933. חבר קונגרס מכובד ואהוד מאוד, שהצביע בעד כמעט כל צעדי מדיניות החוץ של הנשיא. אחד האנשים הכוחניים והעצמאיים ביותר בקונגרס וחבר פרלמנט מיומן ביותר. אף על פי שאינו מצדד בשום "ניו דיל עולמי", הוא ככל הנראה בעד שיתוף פעולה אמריקאי עם שאר העולם ומחויבויות מוגדרות של ארצות הברית לכינון שלום בטוח, אך אינו מסכים עם כל ניסיון של ארצות הברית להתערב עם מדינות אחרות פוליטיקה פנימית או צורות ממשל. תומך יעיל מאוד במדיניות החוץ של הממשל, שעשה שירות טוב בנאומיו ובלובינג פעיל במהלך הדיון האחרון על ההלוואות-שכירות. היה בסנאט מ-1915 עד 1927. איש אציל אפיסקופלי עשיר, אוהד לחימוש מוסרי מחדש. בן 66. בינלאומי.
הוא היה עמית תורשתי של המסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית והיה גם חבר של ותיקי מלחמת ארצות הברית–ספרד.