stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיניקיזם
דת

רוב תומכי האידאולוגיה הם לבנונים־נוצרים מרונים והם מציינים שיש עדות לזהות פיניקית, לרבות סגידה לאלים פיניקיים, טרום־נוצריים, כמו בעל, אל, עשתרת ואדון (אדוניס), עד אמצע המאה ה־6 לספירה בפיניקיה הרומית (אנ'), ורק בהדרגה, במהלך המאות הרביעית והחמישית לספירה, השתלטה הנצרות. יתר על כן, הם מדגישים שכל זה קרה מאות שנים לפני הכיבוש הערבי־אסלאמי.
ייצוג בממשלה

בין המפלגות הפוליטיות המתיימרות את הפיניקיות היא מפלגת הכתאאב, מפלגה לאומנית לבנונית במחנה ה־14 במרץ. המפלגה מזדהה כחילונית, אבל קהל הבוחרים שלה הוא בעיקר נוצרי. מפלגות פוליטיות אחרות שמייצגות את הפיניקיזם כוללות את המפלגה הלאומית הליברלית והכוחות הלבנוניים.
השקפות וביקורות שונות

פרופסור ליאונרד ביגל, בספרו משנת 1972 "מיעוטים במזרח התיכון: חשיבותם כגורם פוליטי בעולם הערבי", טבע את המונח 'נאו־שעוביה' המתייחס להתעוררות המודרנית של לאומיות לא־ערבית חלופית במזרח תיכון, למשל ארמיות, אשוריות, לאומיות סוריה הגדולה, כורדיות, בֶרבֶריות, פרעוניזם ופניקיזם.
ההיסטוריון כמאל סאליבי, לבנוני נוצרי פרוטסטנטי, טען כי "בין פיניקיה העתיקה ללבנון של ימי הביניים והעת המודרנית, אין קשר היסטורי מופגן".
"רוב הלבנונים הנוצרים, להוטים להתנתק מהערבית ומהקשרי האיסלאמיים, שמחו לשמוע שארצם היא היורשת הלגיטימית של המסורת הפיניקית", מציין כמאל סליבי, ומדגים עם סופרים נוצרים כמו שארל קורם (נפטר ב־1963) שכתב בצרפתית, וסעיד עקל, שקרא לנטישת הערבית הספרותית, יחד עם הכתב שלה, וניסה לכתוב בשפה הלבנונית, באמצעות האלפבית הרומי.
למוצא הפיניקי יש משיכה נוספת למעמד הביניים הנוצרי, שכן הוא מציג את הפיניקים כסוחרים, ואת המהגר הלבנוני כנוסע פיניקי מודרני, בעוד שעבור האוכלוסייה המוסלמית המוצא נועד להסתיר שאיפות אימפריאליסטיות צרפתיות, במטרה לחתור תחת הפן־ערביות.
המבקרים מאמינים כי הפיניקיזם הוא מיתוס מוצא המתעלם מההשפעה התרבותית והלשונית הערבית על הלבנונים.[דרוש מקור] הם מייחסים את הפיניקיזם כניסיון של המרונים להיבדל מהתרבות הערבית ומסורותיה.[דרוש מקור]
ראו גם

הפלנגות הנוצריות
מרונים
אשורים
הכנענים
פניקיה
פן־ערביות
לקריאה נוספת

Asher Kaufman, Phoenicianism: The Formation of an Identity in Lebanon in 1920, Middle Eastern Studies 37, 2001, עמ' 173–194
Kaufman, Asher (בינואר 2001). "Phoenicianism: The Formation of an Identity in Lebanon in 1920". Middle Eastern Studies. 37 (1): 173–194. JSTOR 4284144. {{cite journal}}:  (עזרה)
Plonka Arkadiusz, L'idée de langue libanaise d'après Sa'id ' Aql, Geuthner, 2004 (צרפתית)ISBN 2-7053-3739-3
Plonka Arkadiusz, "Le nationalisme linguistique au Liban autour de Sa'īd 'Aql et l'idée de langue libanaise dans la revue «Lebnaan» en new alphabet", Arabica, 53 (4), 2006, pp. 423–471.
Franck Salameh, Language, Memory, and Identity in the Middle East: The Case for Lebanon, 1st pbk. ed, Lanham: Lexington Books, 2012, ISBN 0-7391-3739-5
Franck Salameh, Charles Corm: An Intellectual Biography of a Twentieth-Century Lebanese “Young Phoenician”, Lexington Books, 2015
הערות שוליים

↑  El-Husseini, Rola (2012). Pax Syriana: Elite Politics in Postwar Lebanon. Syracuse University Press. p. 199. ISBN 978-0-8156-3304-4. Phoenicianism. The "Phoenicianist" discourse of Lebanese identity was adopted by Christian (primarily Maronite) intellectuals at the time of the creation of Greater Lebanon. The Maronites' stated goal of establishing a Christian refuge in the Middle East was instrumental in convincing the French authorities to designate Lebanon as a separate nation-state. The origin myth adopted by the Christian advocates involved a purportedly independent cultural legacy that was said to have existed in Lebanon since ancient times.
↑  In Lebanon DNA may yet heal rifts
↑  Kamal S. Salibi, "The Lebanese Identity" Journal of Contemporary History 6.1, Nationalism and Separatism (1971:76-86).
1 2 3  אליהו אילת, 'הציונות הפיניקית' בלבנון, קתדרה לתולדות ארץ ישראל ויישובה חוברת 35 (אפריל 1985), יד יצחק בן-צבי, עמ' 109-124
↑  יהושע פורת, שלח ועט בידו, ראם, 1989, עמ' 264
↑  Salameh, Franck (Fall 2011). "Does Anyone Speak Arabic". Middle East Quarterly. 18 (4): 50. נבדק ב-2014-10-26.
↑  Walter J. Ong, Interfaces of the Word: Studies in the Evolution of Consciousness and Culture, pg. 32. Ithaca: Cornell University Press, 2012. ISBN 9780801466304
↑  Nizar Y. Habash,Introduction to Arabic Natural Language Processing, pgs. 1-2. San Rafael: Morgan & Claypool Publishers, 2010. ISBN 9781598297959
↑  Richard, Suzanne (2003). Near Eastern Archaeology: A Reader (Illustrated ed.). EISENBRAUNS. p. 69. ISBN 978-1-57506-083-5.
↑  "Aramaic Maronite Center". Aramaic-center.com. אורכב מ-המקור ב-2016-07-01. נבדק ב-2012-11-26.
↑  אמילי עמרוסי, אנחנו לא ערבים - אנחנו ארמים, באתר ישראל היום, ‏9 באוגוסט 2013
↑  Perlin, Ross (14 באוגוסט 2014). "Is the Islamic State Exterminating the Language of Jesus?". Foreign Policy. Graham Holdings Company. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Living Descendants of Biblical Canaanites Identified Via DNA". National Geographic News (באנגלית). 2017-07-27. נבדק ב-2020-04-15.
↑  מדענים הצליחו לשחזר ולסדר גנום עתיק בעזרת DNA שנאסף מחמישה כנענים שונים שחיו בלבנון של היום לפני כ-4,000 שנה, באתר הידען, ‏2017-07-30
↑  Maronite Phoenician Heritage
↑  Rola L. Husseini (2012). Pax Syriana: Elite Politics in Postwar Lebanon. Syracuse University Press. p. 42. ISBN 9780815651949.
↑  Leonard C. Biegel, Minderheden in Het Midden-Oosten: Hun Betekenis Als Politieke Factor in De Arabische Wereld, Van Loghum Slaterus, Deventer, 1972, ISBN 978-90-6001-219-2
↑  Salibi, Salibi, A House of Many Mansions: The History of Lebanon Reconsidered, 1988:177; Salibi is equally critical of an "Arabian" cultural origin.
↑  Salibi 1971:84.
מפת פיניקיה ונתיבי הסחר המרכזיים שלה בים התיכון
ניבי הערבית ותפוצתם
תפוצת קבוצות דתיות שונות בלבנון לפי הבחירות המוניציפליות ב־2009
ליצ'י

| ליצ'י |
| --- | --- |
 פרי הליצ'י
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סבוננאים
משפחה:: סבונניים
סוג:: ליצ'י
מין:: ליצ'י
שם מדעי
 Litchi chinensis ‏סונרט, 1782
ענפי פרי ליצ'י
הליצ'י (שם מדעי: Litchi chinensis; בסינית: 荔枝) הוא עץ פרי טרופי, הגדל במקור בדרום סין. זהו עץ ירוק עד בגודל בינוני, המגיע לגובה של 15 - 20 מטר. ניצני עליו הם תחילה אדמדמים ולבסוף מתפתחים לעלים ירוקים באורך 15 - 25 ס"מ. פרחי הליצ'י הם קטנים בצבע לבן-ירקרק או לבן-צהבהב. הפרי, בקוטר של כ-3 ס"מ. הוא לבן, בשרני ומתוק, בעל קליפה מחוספסת בגוון אדום, שאינה אכילה אך ניתנת להסרה בקלות. הליצ'י עתיר בוויטמין C, בזרחן ובוויטמינים מקבוצת B. אורך גלעין הליצ'י הוא 2 ס"מ וקוטרו 1 - 1.5 ס"מ. גלעין הליצ'י רעיל במידת-מה. הליצ'י מבשיל בין יולי לאוקטובר, כ-100 ימים לאחר הפריחה.
ליצ'י גדל למכביר בדרום סין, ארץ מוצאו, וכמו כן, בדרום-מזרח אסיה ובהודו, בדרום יפן, ולאחרונה גם בפלורידה, בהוואי ובמזרח אוסטרליה.
האקלים הדרוש לגידול הליצ'י הוא טרופי-חם, כפורי-חורף מועטים ולא מתחת למינוס 4 מעלות צלזיוס, קיץ חם, גשמים ולחות. מצע הגדילה הטוב ביותר הוא אדמה מעט חומצית ועשירה בחומר אורגני.
ליצ'י במזרח הרחוק

ליצ'י נמכר טרי בשווקים סיניים ובקופסאות שימורים לאורך כל השנה. הקליפה האדומה של הליצ'י מקבלת צבע חום כהה בהקפאה, אך הטעם לא משתנה.
בהודו אכילה מרובה של פרי בוסר של עץ הליצ'י על בטן ריקה גרמה למוות של ילדים רבים, שסבלו מתת תזונה, בשל רעלן MCPG שיש בפרי.
ליצ'י בישראל

בסין מצויים מאות זני ליצ'י, ולעומת זאת בישראל, מגדלים ליצ'י מאוריציאני, שמוצאו מהאי מאוריציוס, וליצ'י פלורידאני, שמוצאו מפלורידה בדרום ארצות הברית. שני הזנים דומים מאוד. בשנים האחרונות נכנס לגידול מסחרי גם הזן הונג-לונג, שפריו גדול יותר ובעל נראות יפה יותר משני הזנים האחרים.
אף על פי שמוצא העץ הוא אולי מאזורים טרופיים, ניתן לגדלו גם בתנאי הארץ, שהם תנאים סוב-טרופיים. עצים ראשונים ניטעו בארץ כבר בשנות השלושים של המאה העשרים. חלקות התצפית הראשונות ניטעו בראשית שנות השישים, והחל מסוף שנות השבעים הוחל בארץ בנטיעה נרחבת למדי של ליצ'י, ומאז הוא מצוי בשפע בשווקים. רוב מטעי הליצ'י מצויים באזור החוף, אך גם בבקעת הירדן, בדרום רמת הגולן, בעמק הירדן, בבקעת ארבל ובאצבע הגליל.
ובאזורים חמים נוספים.
עופות התוכי הירוק, הדררה, שהתפשטו מאוד בארץ בשנים האחרונות, מסבים ליבול הליצ'י נזקים רבים.
הערות שוליים

↑   אלן באריל, ניו יורק טיימס, עשורים של תעלומה קטלנית נפתרו: ליצ'י גרם למות מאות ילדים בהודו מדי שנה, באתר הארץ, 5 בפברואר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531501805171  BnF: cb122600210 (data)  GND: 4272617-7  LCCN: sh85077479
סן אנטוניו

ערך זה עוסק בעיר בטקסס. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
סן אנטוניו (באנגלית: San Antonio) היא העיר השנייה בגודלה במדינת טקסס, והשביעית בגודלה בארצות הברית. העיר שוכנת בדרום טקסס, והיא שער הכניסה התרבותי אל דרום-מערב ארצות הברית. העיר היא מושב מחוז בקסאר. בהערכה לשנת 2019 מתגוררים בעיר 1,547,253 תושבים. קצב גידול האוכלוסייה בסן אנטוניו הוא בין הגבוהים בארצות הברית (רביעית בקצב הגידול בין השנים 2000–2006). במטרופולין סן אנטוניו מתגוררים כ-2 מיליון תושבים, והיא המטרופולין ה-28 בגודלה בארצות הברית.
בעיר ישנה נוכחות צבאית גדולה – היא ביתם של מבצר סם יוסטון, בסיס חיל האוויר לקלנד, בסיס חיל האוויר רנדולף והבסיס העירוני ברוקס. העיר היא ביתו של מרכז הרפואה של דרום טקסס, המרכז המחקרי והטיפולי היחיד באזור דרום טקסס.
בעיר מבקרים כ-20 מיליון תיירים מדי שנה. אתרי התיירות העיקריים בעיר הם מבצר אלמו בו נערך קרב אלמו, טיילת נהר מפורסמת, תרבויות האלמו והטקסאנו, עולם המים של סן אנטוניו, ופארק השעשועים סיקס פלאגס פיאסטה טקסס. העיר היא גם ביתו של מוזיאון האמנות המודרנית הראשון בטקסס, מוזיאון מריון קוגלר מקניי. בסמיכות לעיר מצוי הפארק הלאומי אתרי המיסיון בסן אנטוניו, הכולל ארבעה מיסיונים, שהוכר כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה

אינדיאנים התגוררו בסביבה בזמן שלפני הגעת האירופים. המתיישבים האירופים הראשונים היו חוקרים ומיסיונרים קתולים ספרדים שהגיעו לאזור בשנת 1691. הם ביקרו במקום בתאריך 13 ביוני, יום החג של אנטוניוס מפדובה, ולכן הם קראו למקום על שמו. ספרד החליטה להקים התיישבות במקום, והבנייה החלה בשנת 1718. סנט אנטוניו הפכה לעיר הספרדית הגדולה ביותר בטקסס.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 הייתה חלק מרפובליקת טקסס, שהפכה בשנת 1845 למדינה ה-28 בארצות הברית. לאחר מכן האזור הפך לחזית במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, שפגעה רבות בעיר, וגרמה לירידה של כשני שלישים באוכלוסייתה.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, העיר שגשגה כמרכז של תעשיית הבקר. במהלך התקופה סן אנטוניו נשארה עיר גבול, דבר שהשפיע על תערובת האוכלוסייה הייחודית שלה. מאז סוף המאה ה-20 החלה צמיחה מהירה בכמות התושבים.
בעיר התרחש אסון מהגרים בו נהרגו עשרות אנשים.
אקלים

בדרך כלל מזג האוויר חמים והקיצים לחים, אחת לשנתיים שלוש בערך יורד שלג, אך הצטברותו על הקרקע נדירה. חורפים שלמים עשויים לחלוף ללא שלג. על פי נתוני השירות המטאורולוגי היו בעיר 32 מקרי שלג בלבד ב-122 השנים האחרונות. בפעם האחרונה נצפה שלג בעיר בדצמבר 2017 כאשר 5 ס"מ נצברו על הקרקע. שיא כמות של שלג בעיר אירע בינואר 1985 כאשר הצטברו 41 ס"מ של שלג.
עם זאת, האזור מועד לעיתים לשיטפונות, באוקטובר 1998 אירע אחד מאירועי השיטפון היקרים ביותר בתולדות ארצות הברית עם נזק מוערך של כ-750 מיליון דולר וכ-32 מקרי מוות. ביולי 2002 ירדו 35 ס"מ של גשם שהביאו לשיטפונות ולמותם של 12 בני אדם.
יולי אוגוסט הם החודשים החמים בעיר עם ממוצע של 35 מעלות. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה בעיר הייתה 44 מעלות צלזיוס ב-5 בספטמבר 2000. החודש הקריר ביותר הוא ינואר. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה בעיר הייתה מינוס 18 מעלות ב-31 בינואר 1949.
פוליטיקה

מועצת העיר מורכבת מעשרה נציגים הנבחרים בעשרה מחוזות בחירה השווים באוכלוסייתם. ישנה הגבלה על אורך הכהונה וחבר מועצת העיר לא יכול לכהן יותר מ-4 קדנציות בסך הכל ובחירות מתקיימות כל שנתיים. ראש העיר הנוכחי הוא רון נירנברג.
דמוגרפיה

28.5% מאוכלוסיית העיר הם בני מתחת ל-18, 10.8% בין 18 ל-24, 30.8% בין 25 ל-44, 19.4% בין 45 ל-65, ו-10.4% מגיל 65 ומעלה. 48% מהאוכלוסייה הם גברים ו-52% נשים.
ההכנסה הממוצעת למשק בית בעיר היא 36,214 דולר, כ-14% מהמשפחות בעיר נמצאות מתחת לקו העוני.
בשנת 1874 בעיר הוקם בית כנסת. בשנת 2000 נפתח מוזיאון הזיכרון לשואה של סן אנטוניו.
גזע

נכון ל-2010:
72.6% – לבנים
6.9% – אפרו-אמריקאים
2.4% – אסייתיים
0.9% – אינדיאנים
3.4% – 2 גזעים או יותר
פשע

בתחילת שנות ה-80 החל לעלות הפשע בעיר, בשנת 1983 הייתה העיר במקום העשירי במספר מקרי הרצח בטקסס עם 18.5 מקרי רצח ל-100 אלף תושבים. בין השנים 1987 ל-1994 מספר הנערים שנעצרו בגין החזקת נשק לא חוקי, הוכפל. בסוף שנת 1993 הגיעה העיר לכמות מקרי המוות הגבוהה בהיסטוריה עם 230 מקרי רצח. בשנת 2016 הגיעה העיר לכ-151 מקרי רצח, הכמות הגבוהה ביתר מזה 20 שנה. רוב מקרי הרצח בעיר היו גברים היספנים ואפרו אמריקאים בגילי 18–29, 40% מהמקרים קשורים לעסקאות סמים ולסכסוכים בתוך המשפחה.
ערים תאומות

ספרד לאס פאלמאס דה גראן קנריה, האיים הקנריים, ספרד
ספרד סנטה קרוס דה טנריפה, האיים הקנריים, ספרד
מקסיקו גוודלחרה, מקסיקו
מקסיקו מונטריי, מקסיקו (מ־1992)
קוריאה הדרומית קוואנגג'ו, קוריאה הדרומית
טאיוואן גאושיונג, טאיוואן
הודו צ'נאי, הודו
הרפובליקה העממית של סין וושי, הרפובליקה העממית של סין
נמיביה וינדהוק, נמיביה
ל"ג בעומר

| --- | --- |

מדורת ל"ג בעומר
 סוג:  חגי ישראל ומועדיו 
 סיבה:  מסורות שונות מייחסות אירועים שונים ליום זה
 סמלים:  הדלקת מדורות, חץ וקשת
 מתקשר עם:  היום השלושים ושלושה בספירת העומר
 מועד
 תאריך:  י"ח באייר  ה'תשפ"ה  יום שישי 16 במאי 2025
 
איסוף קרשים לל"ג בעומר
ל"ג בעומר הוא היום השלושים ושלושה (ל"ג) לספירת העומר, בתאריך י"ח באייר, הנחשב החל מהמאה ה-12 ליום שמחה מסורתי ונקודת ציון לסיום מנהגי האבלות של ימי ספירת העומר. ליום זה מקורות רבים מסוגים שונים. בין היתר יש המזהים אותו עם פרוס העצרת המוזכר במשנה. החל מהמאה ה-16 נקשר ל"ג בעומר לדמותו של רבי שמעון בר יוחאי וחוכמת הקבלה. יש סברה של"ג בעומר הוא תאריך פטירתו של רשב"י, אירוע שקרה כ-1000 שנים לפני שהחלו לחוג את היום הזה.
בין המנהגים המרכזיים בל"ג בעומר: הדלקת מדורות (בעיקר מאז קום מדינת ישראל), עלייה למירון להילולת בר יוחאי ועריכת טקס החלאקה לבנים, לימוד ספר הזוהר המזוהה עם רבי שמעון ומשחקי חץ וקשת. בתפילות היום לא אומרים תחנון.
במדינת ישראל ל"ג בעומר היה יום חופשה ויום שבתון בכל מערכת החינוך עד לשנת הלימודים תשפ"ג, כשמרבית מקומות העבודה פועלים כסדרם. לאור זאת, כחלק מן ההסכמות בין משרד החינוך לבין הסתדרות המורים החל משנת הלימודים תשפ"ד בוטל השבתון ביום זה בבתי הספר היסודיים ובחטיבות הביניים.
מקורות היסטוריים > בספרות הרבנית

ל"ג בעומר אינו מוזכר במשנה ובגמרא, אולם המנהג הקדום בצרפת ופרובאנס היה לסיים את מנהגי האבלות של ספירת העומר ביום ל"ג בעומר ולעשותו יום שמחה. האזכור הראשון של ל"ג בעומר כיום שמחה נמצא בגניזת קהיר ומופיע בשם רבי יוסף בן יוסף ארבוני, בחיבור של משה בן אברהם עסרי ממהדיה, שנכתב בסביבות שנת 1150.
מנהג הפסקת האבלות מוזכר לראשונה בספר המנהיג של רבי אברהם בן נתן הירחי, שנכתב בתחילת המאה ה-13. אשר כותב בשם ר' זרחיה הלוי:
ואך מנהג בצרפת ופרובינצא לכנוס מל"ג בעומר ואילך. ושמעתי בשם ר׳ זרחיה הלוי ז"ל מגירונדא שמצא כתוב בספר ישן הבא מספרד שמתו מפסח ועד פרוס העצרת. ומאי פורסא פלגא כדתנן שואלים בהלכות פסח קודם לפסח ל׳ יום ופלגא ט"ו יום, וט"ו יום קודם העצרת זהו ל"ג בעומר.
חישוב זה לוקה בחסר לכאורה, שכן מחצית החודש קודם לחג השבועות הוא כ' באייר. ר' יהושע אבן שועיב (תחילת המאה ה-14) מתייחס לכך בדרשותיו וסובר כי יש להפחית חמישה עשר יום מארבעים ותשעת ימי ספירת העומר ולא מחג השבועות, כך שמנהגי האבלות צריכים להסתיים ביום י"ט באייר. לפי סברה זאת, ל"ג בעומר (י"ח באייר) מסמן למעשה את יום האבלות האחרון.
בספר אורחות חיים לרבי אהרון הכהן מלוניל (תחילת המאה ה-14), מוזכר ונדחה מנהג ל"ג בעומר. בן זמנו, רבי מנחם המאירי, תולה לעומתו מסורת זו כבר בגאונים. האזכור האשכנזי הראשון לל"ג בעומר מופיע בספר אבי העזרי של רבי אליעזר בן יואל.
מאוחר יותר הציע המהרי"ל נימוק למנהג השמחה ביום ל"ג מתוך ניסיון ליישב את המנהג עם גרסת התלמוד לפיה תלמידי רבי עקיבא מתו בכל התקופה מפסח עד עצרת. לדבריו לא נהרגו מהמגפה בשבתות, חגים וראשי חודשים, כך שימי המגפה מנו בסך הכל ל"ב ימים. לפיכך, לדעתו, סופרים ל"ב ימים ואז "עושים למחרתם שמחה לזכר". עם זאת, גם חישוב זה מתבסס לכאורה על מנייה שגויה של ימים אלו.
לפיכך, מקור הפסקת מנהגי האבלות בל"ג בעומר לוט בערפל. בתקופה שבה נקבעה ההפסקה, המאה ה-12 או המאה ה-11, הייתה יכולת לבצע זאת בעקבות האחידות של ספירת העומר והיכולת לקשור את התאריך י"ח באייר עם ל"ג בעומר.
בעת האחרונה, כתב החת"ם סופר על פי המדרש כי המן התחיל לרדת ביום זה[דרוש מקור][מפני ש...]. קביעה זו, העומדת בסתירה למסורות אחרות בנוגע למועד ירידת המן, נבעה כנראה על רקע התנגדותו להילולות הרשב"י[דרוש מקור][מפני ש...].
מקורות היסטוריים > בספרות המחקר

התאריך י"ח באייר, שבו חל ל"ג בעומר, היה יום בעל משמעות ליהדות הגליל מכמה סיבות:
צום יהושע: באלף הראשון לספירת הנוצרים, היה נהוג לצום לזכר יהושע בן נון בתאריך י"ח באייר.
רעידת אדמה: תאריך זה מוזכר במקורות שונים בהקשר של רעידת אדמה, בעבר או בעתיד. מקורו של קשר זה ברעידת אדמה שהתרחשה בי"ח באייר בשנת 363, וייתכן כי החריבה את ניסיון הקמת בית המקדש של יוליאנוס.
בניית בתי המקדש: ייתכן כי בניית בית המקדש של יוליאנוס החלה בי"ח באייר. מכאן הועלתה ההשערה כי בתי המקדש הראשונים, שנבנו בחודש אייר, נבנו גם הם בתאריך זה.
אלחנן ריינר שיער שמקור התאריך ל"ג בעומר במסורת הארץ-ישראלית של תענית על פטירת יהושע בן נון בי"ח באייר, שהתגלגלה לאירופה באמצעות עולי רגל בני אותה תקופה, עד שהתאריך נקשר בטעות להפסקת מותם של תלמידי רבי עקיבא ולהפסקת האבלות. שמחה עמנואל דחה אפשרות זו, מכמה סיבות. האחת, צום יהושע הוא אחד מרשימת צומות קדומה שהייתה מוכרת באירופה. אין סיבה שדווקא יום זה יתקבע. השנייה, י"ח באייר היה בארץ ישראל יום אבל, ולא יום שמחה, ולא סביר שעולי הרגלים טעו כל כך בהעברת המידע. השלישית, בספרות של עולי רגלים בני התקופה אין כל עדות לציון מיוחד של י"ח באייר שנהג בארץ ישראל. לכן, טוען עמנואל, נראה שהופעתו של ל"ג בעומר בכתב במאה ה-13 מבוססת על מסורת קדומה יותר שנשמרה עד אז בעל פה.
מקורות היסטוריים > רבי שמעון בר יוחאי

המקור הראשון לעלייה לקבר הרשב"י כיעד עיקרי ביום ל"ג בעומר, הוא מהמאה ה-16. בספרו של רבי חיים ויטאל, תלמיד האר"י, הוא כותב שזהו היום בו הוסמך רשב"י, ולפי אחת הגרסאות של דבריו, הרי זה גם היום שבו הוא נפטר.
לפי האידרא זוטא שבספר הזוהר, רבי שמעון גילה לתלמידיו על ערש דווי חלק מסודות הקבלה, אולם לא מצוין שם שהדבר נעשה בל"ג בעומר. רבנים וחוקרים, החל מהחיד"א, טוענים כי מקור הקביעה כי הרשב"י נפטר בל"ג בעומר הוא בטעות העתקה, בה המילה "שמחת" (וקיצורה "שמ'") פוענחה כמילה "שמת", ובאמת זהו יום "שמחתו" של רשב"י, כלומר היום שבו סמכו רבי עקיבא להוראה, בתוך חמשת "רבותינו שבדרום" (מסכת יבמות סב ע"ב).
הרעיונות שעומדים בבסיס הילולת רשב"י התפשטו בישראל ובגולה, והעניקו משמעות ליום זה. דמותו של הרשב"י בל"ג בעומר משלבת חכמה קבלית לצד צדיק שמגן, מרפא ומברך. דמותו כצדיק שפורס חסות בל"ג בעומר, היוותה השראה לעליות לקבר ולהדלקות לזכר צדיקים רבים אחרים בישראל ובגולה.
התנגדות

רבים מחכמי ישראל התנגדו לקביעת ל"ג בעומר כיום שמחה. המפורסם שבהם הוא החת"ם סופר, שכתב: ”אין לקבוע מועד שלא נעשה בו נס ולא הוזכר בש"ס ובפוסקים בשום מקום... לעשותו יום שמחה והדלקה... לא ידעתי אם רשאים לעשות כן.” לדעת החת"ם סופר אין לעלות כלל למירון בל"ג בעומר, משום שלא ייתכן עוד מקום שיעשו אליו עלייה לרגל חוץ מירושלים. גם המנהג לשרוף בגדים היה שנוי במחלוקת, משום איסור "בל תשחית".
למרות האמור, כיום נחגג ל"ג בעומר בקרב העדות השונות בהקשר של הרשב"י, ללא הסתייגויות הלכתיות משמעותיות.[דרוש מקור][מפני ש...]
השערת מקורות מתוך מוטיבים בולטים > מים ופרוס העצרת

על פי התלמוד, בימי בית שני וייתכן שמתקופה קדומה יותר, פרוס העצרת היה הזמן שעד אליו יש להתריע על מחסור במי שתייה בבורות המים. לאחר פרוס העצרת, נקבע שאין לקוות יותר למי גשמים שימלאו את הבורות, ומים היורדים לאחר ציון זמן זה היו מיוחסים לנס כמו כן, על פי המשנה פרוס העצרת היה אחד משלושה זמנים שבהם תרמו את הלשכה והעלו מעשר בהמה לקראת שלוש הרגלים.
בתלמוד בבלי, מסכת בכורות, דף נ"ח, עמוד א' פירשו את המונח "פרוס העצרת" כ-15 יום, ובמאה ה-12 השוו אותו עם ל"ג בעומר. קשר זה זוכה לחיזוק בדעתו של רבי יהושע כי י"ז באייר היה היום שבו "נפתחו ארובות השמיים" בימי נח, כך שהיום הראשון למבול היה י"ח באייר:
במאה ה-12 התקיימו עליות לקברי הלל ושמאי בפסח שני, שבהן התרחשו על פי חלק גדול מהתיאורים נסים של נביעת מעיין:
ובמירון שם מערה (של קבר) לשמאי והלל ותלמידיהם, סך כולם שלושים ושנים. ושם מתקבצין ישראלים וישמעאלים בפסח שני. וישראלים מתפללים שם ואומרים מזמורים. וכשהם מוצאים מים כלם שמחים שהוא סימן שתתברך השנה. והרבה פעמים שלא נמצא שם מים ובעת תפילתם היו באים המים כהרף עין.
השערת מקורות מתוך מוטיבים בולטים > השערות מחקריות

יש מן החוקרים הסבורים שהמשמעות הראשונית של המנהגים בספירת העומר קשורה בחרדה של עובד האדמה להצלחת הקציר, שכן ספירת העומר היא תקופת הקציר. בין היתר, קשור גם ל"ג בעומר בחרדה זו. החוקר זכריה גורן העלה השערה כי המספר ל"ג בספירת העומר היה משמעותי עקב קדושתו של המספר 33. ראייה לכך יש בספר ויקרא, שם נאמר כי מי שיולדת בן זכר תהיה טהורה מדמי הנידה לאחר 33 ימים:
דַּבֵּר אֶל-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל לֵאמֹר: אִשָּׁה כִּי תַזְרִיעַ וְיָלְדָה זָכָר, וְטָמְאָה שִׁבְעַת יָמִים; כִּימֵי נִדַּת דְּו‍ֹתָהּ תִּטְמָא. וּבַיּוֹם הַשְּׁמִינִי יִמּוֹל בְּשַׂר עָרְלָתוֹ. וּשְׁלֹשִׁים יוֹם וּשְׁלֹשֶׁת יָמִים תֵּשֵׁב בִּדְמֵי טָהֳרָה; בְּכָל-קֹדֶשׁ לֹא-תִגָּע וְאֶל-הַמִּקְדָּשׁ לֹא תָבֹא, עַד-מְלֹאת יְמֵי טָהֳרָהּ.
השערת מקורות מתוך מוטיבים בולטים > אש והילולות צדיקים

שתי דמויות מרכזיות מופיעות באגדות הקושרות את מנהגי האש לל"ג בעומר:
רבי שמעון בר יוחאי: שני סיפורים בולטים על חייו של רבי שמעון בר יוחאי כוללים שימוש על טבעי באש. בסיפור אחד יצא להסתכל באנשים אחרי שנים רבות שהסתתר במערה, אך כשראה את מעשיהם התרגז ושרף במבטו כל מקום שבו נתן את עיניו. על פי סיפור מותו המופיע בזוהר, ישב רבי שמעון ללמוד עם תלמידיו בעוד ביתו עלה באש. במהלך הלימוד נפטר והעלה אש גדולה כל כך עד שתלמידיו לא יכלו להסתכל או להבין מה קרה. בספרות הזוהר, מכונה רשב"י בכינוי "בוצינא קדישא" (הנר הקדוש). יש הטוענים כי ביום פטירתו גילה רשב"י לתלמידיו את סודות ספר הזוהר וכך הביא אור גדול לעולם, והמדורות הן זכר לאותו אור גדול.
בר כוכבא: אב הכנסייה הירונימוס הקדוש תיאר את בר כוכבא כפולט אש מפיו. כמו כן, יש הטוענים כי המדורות הן זכר למדורות שהודיעו על ניצחונות על הרומאים בימי המרד.[דרוש מקור]
העדות הראשונה לשימוש באש בל"ג בעומר היא בהילולת רבי שמעון בר יוחאי. עם זאת, ייתכן כי המנהג הושאל מהילולת שמואל הנביא בחודש אייר בירושלים. מנהג הדלקת האש התפשט בישראל ובגולה וכלל הדלקת נרות ומשואות בבית כנסת ובבתים. המדורות עצמן נפוצו בעיקר בישראל בשנות ה-20 של המאה ה-20, עם פעילותה החינוכית של הציונות להטמעת משמעותו הציונית של החג.
השערת מקורות מתוך מוטיבים בולטים > דמיון לחגי אש אחרים

היו שהזכירו דמיון בין ל"ג בעומר למנהגים של חגי אש רבים בעולם, כמו ליל ולפורגה שחל באותה עונה של השנה ושמנהגיו כוללים הדלקת מדורות ושריפת דחלילים או חגיגות ה-1 במאי, המאיאלס. ישנם קווי דמיון רבים בין ל"ג בעומר לאותם חגים, אך אין עדות לאימוץ ישיר של מנהגי הבערת המדורות על ידי היהדות. עם זאת, ייתכן כי הצלבנים הביאו עמם את מנהגי האש באביב, אותם אימצו המוסלמים שלאחר מכן חיקו היהודים בעלייה לקבר שמואל הנביא. מנהגי העלייה לקבר שמואל הנביא הועברו כנראה להילולת הרשב"י במאה ה-16, ולאחר מכן התגלגלו במדורות ל"ג בעומר המוכרות.
חגי האש ברחבי העולם נערכו בדרך כלל בסמיכות ליום הקצר או ליום הארוך בשנה, לרוב בראש גבעה, בשעות הערב. מראה האש וכיוון העשן קושרו להצלחת היבול, בדומה למקורו החקלאי של ל"ג בעומר כחלק מספירת העומר, ולוו לפעמים בגלגלי קש בוערים המסמלים את השמש. נהגו לחגוג בריקוד, שירה, סיפור ואכילה ושתייה סביב המדורה במשך הלילה. כמו כן, נפוצו מנהגי מנחות. נקודת דמיון נוספת היא הקישור של חגי אש לכלולות, בדומה להיתר הנישואין בל"ג בעומר. בחלק ניכר מחגי המדורות הללו נהגו להבעיר דחלילים. חוקרים משערים כי מקור הבערת הדחלילים הוא בפולחנים עתיקים בהם הוקרבו בני אדם, תוך עידון הדרגתי של המנהג. הדבר דומה למנהג הלא רשמי של הבערת דחלילים המסמלים אויבים שונים בישראל.
מנהגי ל"ג בעומר

ל"ג בעומר מכיל מספר מרכיבים, שמקורותיהם מרובים. המרכיבים, ומשקליהם משתנים מקהילה לקהילה ומתקופה לתקופה:
הילולת בר יוחאי, שנהוגה מהמאה ה-16.
הדלקת מדורות, בעיקר בארץ ישראל.
הדלקת נרות ומשואות, וקריאה בספר הזוהר.
מחנאות ומשחקי חץ וקשת.
הילולות מרכזיות נוספות בישראל, שנגזרו מהילולת בר יוחאי:
הילולת רבי מאיר בעל הנס בטבריה בפסח שני
הילולת שמעון הצדיק בירושלים
הילולת רבי עמרם בן דיוואן במרוקו
הילולה במערת אליהו הנביא, שהתקיימה במאה ה-19 והייתה דומה להילולת בר יוחאי. בהילולה זו הגיעו הספרדים, עם מיעוט אשכנזי, ממרחק על מנת לשהות ולרקוד יומיים או שלושה.
עליות נוספות לקברי חכמים וצדיקים, בישראל ובגולה. עליות לקבר היו נפוצות בעבר בעיקר במגרב.
הרבי מליובאויטש הנהיג כי ביום ל"ג בעומר יקיימו צעדה מיוחדת "יחד כל ילדי ישראל", שתסמל את אחדות העם היהודי, כנגד הפילוג שהתקיים בין תלמידי רבי עקיבא, בגינו מתו בספירת העומר. מנהג זה החל עוד שנים קודם לכן, בימי הבעל שם טוב, אך לא היה נפוץ כל כך.
מנהגי ל"ג בעומר > סיום האבלות

רבים מהנוהגים מנהגי אבלות בימי ספירת העומר מפסיקים את אבלותם בל"ג בעומר או מיד עם צאתו, בהתאם למסורת לפיה תלמידי רבי עקיבא פסקו למות ביום זה. גם בקרב אלה שממשיכים לנהוג מנהגי אבלות עד חג השבועות, יש שמתירים את מנהגי אבלות בל"ג בעומר כדין יו"ט.