stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסתר וילאר
ביוגרפיה

הוריה של וילאר היו מהגרים גרמנים. הם נפרדו כשהייתה בת שלוש.
היא למדה רפואה באוניברסיטת בואנוס איירס, ובשנת 1960 נסעה למערב גרמניה, כדי להמשיך את לימודיה בפסיכולוגיה וסוציולוגיה. היא עבדה כרופאה בבית חולים בבוואריה במשך שנה, ועבדה גם כמתרגמת, אשת מכירות, עובדת פס ייצור במפעל, דוגמנית נעליים ומזכירה.
אסתר נישאה לסופר הגרמני קלאוס וואגן ב-1961. הנישואים הסתיימו בגירושין אך נולד להם בן, מרטין, ב-1964. לגבי הגירושין היא ציינה, "לא נפרדתי מהגבר, אלא רק מהנישואין כמוסד".
יצירה > הגבר הנשלט (1971)

אחד הספרים הפופולריים ביותר של וילאר נקרא: "הגבר הנשלט", אותו כינתה חלק ממחקר על האפשרות ל"הנאה אנושית בתנאים של העדר חופש". בספרה היא טוענת, שנשים אינן מדוכאות על ידי גברים, אלא שולטות בגברים במערכת יחסים שהיא לטובתן, אך רוב הגברים אינם מודעים לכך.
כמה מהאסטרטגיות המתוארות בספרה הן:
פיתוי גברים בעזרת מין, שאותו כינתה כ"שימוש תקופתי בנרתיק האישה", ואסטרטגיות פיתוי אחרות
שליטה בגברים על ידי שימוש מתוכנן בשבחים, מין וסחטנות רגשית לאחר שפיתו אותם
הסוואת כוונות ומניעים אמיתיים במסווה של אהבה רומנטית
הגבר הנשלט היה פופולרי למדי בזמן יציאתו לאור, בין השאר, בשל הסיקור העיתונאי הניכר שקיבל.
וילאר הופיעה בתוכנית האירוח The tonight show ב-21 בפברואר 1973, כדי לדון בספר. ב-1975 היא הוזמנה לוויכוח בערוץ הטלוויזיה הציבורי של רדיו מערב גרמניה, מול אליס שוורצר, שנודעה כנציגת תנועת הנשים באותה תקופה. הוויכוח היה שנוי במחלוקת, כאשר שוורצר טענה שוילאר היא: "לא רק סקסיסטית, אלא פאשיסטית", תוך השוואה בין ספרה לעיתון הנאצי דר שטירמר.
לדברי הסופרת, היא קיבלה איומים על חייה, בעקבות הספר:
"לא דמיינתי באופן רחב מספיק, את הבידוד, שבו אמצא את עצמי לאחר כתיבת הספר הזה. גם לא דמיינתי את ההשלכות שיהיו לזה על הכתיבה שלאחר מכן ואפילו על חיי האישיים - האיומים האלימים לא פסקו עד היום."
יצירה > ספרים אחרים

המחזה שלה Speer (1998) הוא יצירה של ביוגרפיה בדיונית על האדריכל הגרמני, אלברט שפיר, והועלה בברלין ובלונדון, בבימויו ובכיכובו של קלאוס מריה ברנדאואר. היא גם כתבה ספרים ומחזות רבים אחרים, אשר רובם לא תורגמו לאנגלית.
עבודות נבחרות

הגבר הנשלט. הוצאת ביתן. 1979.
Der dressierte Mann [The Manipulated Man] (בגרמנית). Tritonpers. 1971. ISBN 90-6057-032-4.
Book collecting original series of 3: Der dressierte Mann [The Manipulated Man], Das polygame Geschlecht [The polygamous sex], Das Ende der Dressur (The End of the Manipulation; third part never translated into English). dtv Verlag 1998. מסת"ב 978-3-423-36134-7
The Polygamous Sex: A man's right to the other woman. W. H. Allen. 1976. ISBN 0-491-01737-5.
Alt (בגרמנית). Herbig Verlagsbuchhandlung. 1980. ISBN 3-7766-1089-1.
Oud (בהולנדית). De Centaur. 1980. ISBN 90-6057-168-1.
El discurso inaugural de la papisa americana [The inaugural address of the American papess] (בספרדית). Lectorum. 1982. ISBN 84-02-09008-7.
Speer. Play (בגרמנית). Transit. 1998. ISBN 3-88747-128-8.
ראו גם

אנטי פמיניזם
היפרגמיה
תנועת הגברים
גברים הולכים בדרכם
הגלולה האדומה
הערות שוליים

↑  "Stichtag - 16. September 1935 - Geburtstag von Esther Vilar". www1.wdr.de. 16 בספטמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Times, Judith Weinraub Special to The New York (13 ביוני 1972). "She Says It's the Men Who Are Enslaved (Published 1972)". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Wünsch dir was (in German) Der Spiegel, December 27, 1971. Retrieved December 20, 2011.
1 2  Author Esther Vilar Lashes Out At Women Star-Banner, June 14, 1972. Retrieved December 20, 2011.
↑  E. Vilar, "Der dressierte Mann", radio-interview (in German) ARD, November 7, 1971. Retrieved in December 19, 2011.
↑  Excerpts from the debate can be seen in the documentary about Alice Schwarzer, available in the "Deutschland - Lenker und Gestalter" series of 12 DVDs released in Germany, and in a recent Schwarzer interview aired in September 27, 2011, and available in the ARD website. The full-42 minute debate can be obtained directly from WDR in DVD here and online at https://www.youtube.com/watch?v=-NufFVuXN84.
↑  Im Clinch (in German) Der Spiegel, February 10, 1975. Retrieved December 20, 2011.
↑  Frau gegen Frau (in German) Die Zeit, June 16, 2005. Retrieved December 20, 2011.
↑  Esther Vilar, The Manipulated Man, revised edition, August 1998
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269581305171  PLWABN: 9810573828905606  BIBSYS: 90225763  BNE: XX841709  BnF: cb12645081b (data)  CiNii: DA05021799  GND: 120017202  ISNI: 0000 0001 0859 055X  LCCN: n50013992  MusicBrainz: 1fa5851d-b0d9-4926-8449-0872f0aff273  NDL: 00459763  NKC: jn19990008786  NLA: 35582092  NLG: 98058  NLK: KAC200702566  NSK: 000054770  NTA: 075275554  RERO: 02-A003942515  SUDOC: 069087865  Trove: 1003302  VIAF: 87662178   WorldCat (עם VIAF): 87662178
ג'ון יוסטון

| --- | --- |

 לידה:  5 באוגוסט 1906 נבדה, מיזורי, ארצות הברית 
 פטירה:  28 באוגוסט 1987 (בגיל 81) מידלטאון, רוד איילנד, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הוליווד פוראבר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1930–1987 (כ־57 שנים) 
 מקום לימודים:  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק  בית הספר התיכון אברהם לינקולן  בית הספר התיכון הוליווד 
 בן או בת זוג:  אוולין קייס (23 ביולי 1946–1950)  לסלי בלאק (1937–1945)  דורות'י הארווי (1925–1933)  אנריקה סומה (מרץ 1950–29 בינואר 1969)  סלסט שיין (אוגוסט 1972–1977) 
 צאצאים:  טוני יוסטון, דני יוסטון, אנג'ליקה יוסטון, אלגרה יוסטון 
 מספר צאצאים:  5 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (1947)  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (1947)  פרס מכון הסרטים האמריקאי על מפעל חיים (1983)  לגיון ההצטיינות של ארצות הברית בדרגת לגיונר  מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה  מדליית המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט  מדליית המערכה האמריקנית  פרס אריה הזהב  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
פסלו של ג'ון יוסטון בפוארטו ואיארטה, מקסיקו
ג'ון יוסטון (באנגלית: John Huston;‏ 5 באוגוסט 1906 - 28 באוגוסט 1987) היה שחקן, תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי.
ילדותו

נולד בשם ג'ון מרסלוס יוסטון בנבדה שבמיזורי לשחקן הקנדי וולטר יוסטון.
קריירה קולנועית > כתסריטאי

יוסטון החל את הקריירה הקולנועית שלו כתסריטאי ויצר סרטים בעיקר ממחזות וספרים ידועים. בשנת 1941 יוסטון היה מועמד לפרס אוסקר לכתיבת תסריט מעובד עבור הסרט "הנץ ממלטה". הוא זכה בו לבסוף בשנת 1948 עבור "האוצר מסיירה מדרה".
בין סרטיו כתסריטאי: הנץ ממלטה (1941), האוצר מסיירה מדרה (1948), קי לארגו (1948), מלכה אפריקאית (1951), מולן רוז' (1952), "רק אלוהים יודע, מר אליסון" (1957), ליל האיגואנה (1964).
קריירה קולנועית > כשחקן

הוא שיחק במספר סרטים, המפורסמים שבהם: הקרדינל של אוטו פרמינגר, שזיכה אותו בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה, וצ'יינהטאון של רומן פולנסקי.
בין סרטיו כשחקן: מיירה ברקינרידג' (1970), צ'יינהטאון (1974), חטיפה במדבר (1975).
קריירה קולנועית > כבמאי

יוסטון זכה לביים את אביו וולטר יוסטון ובתו אנג'ליקה יוסטון בסרטים האוצר מסיירה מדרה והכבוד של פריצי.
בין סרטיו כבמאי: הנץ ממלטה (1941), האוצר מסיירה מדרה (1948), קי לארגו (1948), ג'ונגל האספלט (1950), מלכה אפריקאית (1951), מולן רוז' (1952), הכה את השטן (1953), "מובי דיק" (1956), "רק אלוהים יודע, מר אליסון" (1957), "הגזע המוחרם" (1960), "יוצאי הדופן" (1961), רשימתו של אדריאן מסנג'ר (1963), ליל האיגואנה (1964), עיר שמנה (1972), אנני (1982), המתים (1987).
בשנת 1985, כשהיה בן 79, היה מועמד לאוסקר על הבימוי של הסרט הכבוד של פריצי. אמנם יוסטון לא זכה בפרס, אך הפך לבמאי הכי מבוגר אי פעם שהיה מועמד לפרס האוסקר.
חייו הפרטיים

בנוסף לעיסוקו כקולנוען עסק גם בציור ובשנת 1982 צייר את התווית של שאטו מוטון רוטשילד, יקב שעם בעליו פאולינה דה רוטשילד הוא ניהל רומן בשנות ה-40 של המאה העשרים.
יוסטון התחתן חמש פעמים, נשותיו היו דורותי הארווי, לסלי בלאק, אוולין קיז, אנריקה סומה וסלסט שיין. כל נישואיו הסתיימו בגירושין חוץ מנישואיו עם סומה שנפטרה. בין ילדיו, הבמאי דני יוסטון והשחקנית אנג'ליקה יוסטון. בנוסף לרוטשילד היו לו רומנים עם השחקניות אוליביה דה הבילנד, סוזן פלון, זו סאליס, נורה אדינגטון, סוזן טיירל ואשת-החברה מריאטה פיבודי טרי.
ב-1980 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו - "ספר פתוח".
מותו

יוסטון קבור בבית הקברות פוראבר שבהוליווד, קליפורניה.
ארין מוריארטי

| --- | --- |

 לידה:  24 ביוני 1994 (בת 30) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Erin Elair Moriarty
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  PS 6 
 תקופת הפעילות:  מ-2010 
 מקצוע:  שחקנית
 
ארין אלייר מוריארטי (באנגלית: Erin Elair Moriarty; נולדה ב-24 ביוני 1994) היא שחקנית אמריקאית. היא ידועה בעיקר בזכות תפקידה כאנני ג'נוארי/סטארלייט בסדרה "הבנים" של פריים וידאו, וכן שיחקה ב"ג'סיקה ג'ונס" של נטפליקס וב"בלש אמיתי" של HBO.
ביוגרפיה

מוריארטי נולדה וגדלה בניו יורק. היא החלה לשחק בגיל 11, וכיכבה כאנני בהפקת תיאטרון קהילתית של "אנני" משנת 2005. עם סיום לימודיה בתיכון, היא דחתה את לימודיה בקולג' כדי להמשיך לשחק.
קריירה

מוריארטי לוהקה לתפקידיה המקצועיים הראשונים כנערה, ושיחקה בסדרת הטלוויזיה "חיים אחד לחיות" ו"חוק וסדר: מדור מיוחד". תפקידיה הראשונים היו כבתו של וינס ווהן בסרט הקומדיה "שומרים על השכונה" משנת 2012. קלי, אהבתה של דמותו של ניק רובינסון, בקומדיית האינדי "מלכי הקיץ" מ-2013; ונטלי, בתה של הדמות הראשית, בסדרת הדרמה קצרת הימים של ABC "האלמנה האדומה".
לאחר מכן היא לוהקה לתפקיד משנה בסרט המדע הבדיוני "אחרי האופל", שהוקרן בבכורה ב-2013, והיה לה תפקיד חוזר בעונה הראשונה של "בלש אמיתי" בתור אודרי הארט, הילדה הבעייתית של דמותו של וודי הרלסון. בספטמבר, ארין מוריארטי נבחרה לאחת השחקניות הטובות ביותר מתחת לגיל עשרים על ידי IndieWire. שנה היא לוהקה ל"אוויג'ה", אך הסצנות שלה הוסרו מהסרט האחרון, בעקבות צילומים חוזרים.
בפברואר 2015 הוכרז כי היא הצטרפה לצוות השחקנים הראשי של "ג'סיקה ג'ונס" של נטפליקס. בעונה הראשונה של הסדרה, שיצאה לאקרנים בנובמבר 2015, גילמה מוריארטי את הופ, סטודנטית בקולג' שחייה נהרסים על ידי קילגרייב, הנבל הראשי.
היא הופיעה ב"אבא בדם", סרט משנת 2016 בכיכובו של מל גיבסון. באותה שנה הכיכבה גם בסרט האימה "מבפנים". למוריארטי היה גם תפקיד משנה בסרט עטור השבחים "קפטן פנטסטיק", שבו היא מגלמת את עניין האהבה של דמותו של ג'ורג' מקיי. על סרט זה, היא הייתה מועמדת לפרס גילדת שחקני המסך על הופעה יוצאת דופן של צוות שחקנים בסרט קולנוע.
ביוני 2016 לוהקה לתפקיד הראשי בסרט "עונת הנסים" של LD Entertainment יחד עם דניקה יארוש והלן האנט; הסרט יצא לאקרנים בשנת 2018. כמו כן, בשנת 2018, היא הופיעה בסרטים "המסע יוצא הדופן של פקיר" ו"מסיבת מפלצת. מאוחר יותר באותה שנה, היא הופיעה ב""דרייבן" שבמרכזו מבצע העוקץ שהפיל את איל הרכב ג'ון דלוריאן; הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל ונציה 2018 וצולם בפוארטו ריקו בשנת 2017 במהלך הוריקן מריה.
בדצמבר 2017, היא לוהקה לתפקיד אנני ינואר/סטארלייט בסדרה "הבנים", של אולפני אמזון המבוססים באופן רופף על עיבוד לגארת' אניס וספר הקומיקס של דריק רוברטסון באותו שם. הסדרה יצאה ביולי 2019. העונה השנייה של הסדרה עלתה לשידור בספטמבר 2020 עם עונה שלישית שהייתה אמורה לצאת לאקרנים ב-2021, אך נדחתה עד ל-3 ביוני 2022.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2012 | שומרים על השכונה (אנ') | צ'לסי מקאליסטר |  |
| 2013 | מלכי הקיץ (אנ') | קלי |  |
| 2013 | הפילוסופים (אנ') | ויויאן |  |
| 2016 | נמלטת (אנ') | לידיה לינק |  |
| 2016 | קפטן פנטסטיק | קלייר |  |
| 2016 | Within | האנה אלכסנדר |  |
| 2017 | קונג: אי הגולגולת | אורחת בבר |  |
| 2018 | עונת הניסים (אנ') | קלי פילר |  |
| 2018 | המסע המופלא של הפקיר (אנ') | מארי ריוויאר |  |
| 2018 | האוטו של השכן (אנ') | קטי קונורס |  |
| 2018 | Monster Party | אלקסיס דוסון |  |
| 2019 | Berserk | הסוכנת של אוון (קול) |  |
| 2023 | Catching Dust | ג'ינה |  |
| 2023 | True Haunting | מרשה בקר |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2010 | לחיות את החיים (אנ') | ויטני בנט | 6 פרקים |
| 2011 | חוק וסדר: מדור מיוחד | דרו | פרק: "Flight" |
| 2013 | אלמנה אדומה (אנ') | נטלי וולרייבן | תפקיד ראשי; 8 פרקים |
| 2014 | בלש אמיתי | אודרי הארט | 3 פרקים |
| 2015 | ג'סיקה ג'ונס | הופ שלוטמן | 7 פרקים |
| 2017 | Pillow Talk | אוטום | פרק: "Cancun" |
| 2019–הווה | הבנים | אנני ג'נוארי / סטארלייט (אנ') | תפקיד ראשי (3 עונות); 24 פרקים |
| 2020–2021 | From Now | האחות אלן | תפקיד ראשי; 6 פרקים (פודקאסט) |
| 2021 | Dust | איימי לנגן | פרק: "Behind the Hatch" (פודקאסט) |
אריק הופר

| --- | --- |

אריק הופר, 1967
 לידה:  25 ביולי 1902 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  21 במאי 1983 (בגיל 80) סן פרנסיסקו, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Holy Cross Cemetery 
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 מוסדות:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 תחומי עניין:  פסיכולוגיה חברתית 
 עיסוק:  סופר, פסיכולוג, פילוסוף, סוציולוג 
 מדינה:  ארצות הברית 
 יצירות ידועות:  The Ordeal of Change 
 פרסים והוקרה:  מדליית החירות הנשיאותית (1983) 
 
אריק הופר (באנגלית: Eric Hoffer;‏ 25 ביולי 1898 − 21 במאי 1983) היה פילוסוף אמריקאי שעסק בכתיבה בתחומים חברתיים. הוא כתב עשרה ספרים וקיבל את מדליית החירות הנשיאותית. ספרו "המאמין האמיתי" (1951), נחשב בעיני רבים כאחת מיצירות המופת הספרותיות.
ביוגרפיה

הופר נולד ברובע הברונקס שבעיר ניו יורק ב-25 ביולי 1902 (יש טוענים שנולד ב-1898‏) למהגרים גרמנים, אלזה וקנוט הופר. הוריו היו אנשים פשוטים, אך הם דאגו ללמד אותו קרוא-וכתוב באנגלית ובגרמנית טרם הגיעו לגיל 5. כשהיה בגיל 5 אימו נפלה במדרגות כאשר אחזה את הופר בידיה, ונפטרה זמן קצר לאחר מכן. בגיל שבע הופר התעוור מסיבות לא ידועות, ומאוחר יותר הוא אמר כי ייתכן שהעיוורון נגרם בשל הטראומה; בגיל 15 חזרה ראייתו. אביו נפטר כאשר היה בן 15, והוא נותר יתום, ללא השכלה פורמלית וללא הכשרה מקצועית. תקופת העיוורון עודדה אותו לקרוא משום שחשש לאבד את מאור עיניו בשנית.
ב-1920 עבר הופר לקליפורניה והפך לפועל נודד, ולבסוף הוא השתקע בסן פרנסיסקו בשנת 1941, שם עבד כסוור בנמל המקומי עד לפרישתו בשנת 1963.
כתיבתו

בספרו "המאמין האמיתי", כמו בשאר כתביו, כתב הופר בעיקר על המניעים של אנשים להצטרפות לתנועות המוניות, ובעקבות כך הוא פיתח מספר תאוריות על התנהגות אנושית. השערתו העיקרית הייתה שכל התנועות ההמוניות הן בנות המרה, ומאמינים של תנועה המונית אחת ניתנים לגיוס לתנועה המונית אחרת. השערה נוספת שלו הייתה שהמונים מתנגדים למשטרים מדכאים רק כאשר ישנה תקווה לעתיד טוב יותר.
ספרו "המאמין האמיתי" כולל התייחסות לעם היהודי ולציונות כתנועה המונית. הוא ראה בציונות כלי לקידום ארץ ישראל והפיכת יהודים מחנוונים ובעלי מקצועות חופשיים לחקלאים, פועלים וחיילים. לטענת הופר, עד העת החדשה העם היהודי היה עמיד בפני תנועות המוניות בשל המבנה של הקהילה היהודית, ורק האמנציפציה אשר פרצה את גבולות הגטו גרמה ליהודים להצטרף לתנועות המוניות. הופר מציע הסבר יוצא דופן לניצחון התנועה הציונית במלחמת העצמאות: לטענתו, התנועה הציונית ניצחה משום שהיא הציעה תקווה לעם היושב בציון; נתינים יהודים תחת המנדט הבריטי זכו לראות את האפשרויות הטמונות בריבונות יהודית, ולכן תקווה זאת עודדה אותם להגן על הקיים.
לטענת הופר, היכולת להתנגד לכפייה נובעת בחלקה מהזדהות הפרט עם קבוצה. האנשים אשר היטיבו להתמודד במחנות הריכוז שהקימו הנאצים היו אלה אשר חשו עצמם כשייכים לקבוצה מגובשת כגון הקומוניסטים, קבוצה של הכנסייה, כגון כמרים וכוהני-דת, או חלק מקבוצה לאומית מגובשת. פרטים, ללא תלות בלאום המקור, קרסו. בהתאם לכך, לדבריו, יהודי מערב אירופה התבררו כפרטים חסרי הגנה יותר מכולם. ללא הקשרים החיוניים לקהילה היהודית, התמודד כל יהודי עם מְעניו לבדו. הופר הסיק כי הגטו של ימי הביניים היה בשביל היהודים יותר מבצר מאשר כלא.
לקריאה נוספת

The True Believer: Thoughts On The Nature Of Mass Movements, 1951, ISBN 0-06-050591-5
הערות שוליים

↑  Tom Bethell, The Longshoreman Philosopher, Hoover Institution, 30 January 2003
↑  מתוך ספרו "Truth Imagined",‏ 1983
↑  המאמין האמיתי, עמ' 63
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262621005171  PLWABN: 9810572286705606  BIBSYS: 90118368  BnF: cb12359707h (data)  CiNii: DA00954226  GND: 121441245  ISNI: 0000 0001 0931 7344  LCCN: n50031284  LNB: 000030305  NDL: 00443523  NKC: jcu2010616463  NLK: KAC199612567  NTA: 071109676  RERO: 02-A003376978  SNAC: w64g3xqm  SUDOC: 032597711  VIAF: 108655564   WorldCat (עם VIAF): 108655564 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שמשון ודלילה (סרט, 1949)

| --- | --- |

 מבוסס על:  ספר שופטים שמשון (ספר) של זאב ז'בוטינסקי
 בימוי:  ססיל ב. דה-מיל 
 הופק בידי:  ססיל ב. דה-מיל 
 תסריט:  ג'ס לנסקי, פרדריק פרנק
 עריכה:  אן בושנס 
 שחקנים ראשיים:  ויקטור מצ'ור הדי לאמאר ג'ורג' סנדרס אנג'לה לנסבורי הנרי וילקוקסון ראס טמבלין
 מוזיקה:  ויקטור יאנג 
 צילום:  ג'ורג' בארנס
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פרמאונט 
 חברה מפיצה:  סרטי סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  21 בדצמבר 1949
 משך הקרנה:  131 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט חרבות וסנדלים 
 תקציב:  2,900,000‏$
 הכנסות:  25,600,000‏$
 פרסים:  פרסי אוסקר לעיצוב האמנותי פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר
 דף הסרט ב־IMDb
 
מקדש דגון בסרט שמשון ודלילה (1949)
שמשון ודלילה (באנגלית: Samson and Delilah) הוא סרט אפי תנכ"י אמריקאי משנת 1949 בהפקתו ובבימויו של ססיל ב. דה-מיל, עם ויקטור מצ'ור והדי לאמאר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספר שופטים, ועל הספר שמשון של זאב ז'בוטינסקי.
הסרט היה שובר הקופות הרווחי ביותר בשנת 1950, ובשנה זו היה במקום שלישי ברשימת שוברי הקופות לאחר חלף עם הרוח (1939) ושנות חיינו היפות ביותר (1946).
הסרט זכה בשני פרסי אוסקר: על העיצוב האמנותי - צבע ופרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר - צבע והיה מועמד לפרס אוסקר על הצילום, האפקטים המיוחדים והמוזיקה.
ב-1984 הופק סרט טלוויזיה "שמשון ודלילה" על ידי חברת ABC, הפעם הופיע מצ'ור התפקידו האחרון, כמנוח, אביו של שמשון. ב-1996 הופק שוב סרט טלוויזיה בשם זה עם דניס הופר ואליזבת הרלי.
הסצנה האחרונה שהיא שיא הסרט בה מפיל שמשון את מקדש דגון על המון הפלשתים עלתה 150.000 דולר והיא מהמפורסמות בסרטיו של דה מיל.
התסריט אינו מדויק מבחינה כרונולוגית. מלווהו הצעיר של שמשון הוא נער בשם שאול (ראס טמבלין) שמסתובב עם רוגטקה כדי לצלוף בפלשתים ושמשון מנבא לו כי "יהיה מלך בישראל".
תקציר העלילה

אנשי שבט דן נאנקים תחת עולם של החיילים הפלשתים ותולים את יהבם בשמשון (ויקטור מצ'ור) שיציל אותם אך הוא מתעניין יותר בבנות הפלשתים מאשר בבת שבטו מרים (אוליב דירין) המאוהבת בו.
הוא מאוהב בסמדר (אנג'לה לנסבורי) שבה חושק גם אתור (ג'ון וילקוקסון), המושל הצבאי הפלישתי. אחותה הקטנה של סמדר, דלילה (הדי לאמאר) מתאהבת בשמשון ועוזרת לו להגיע לאריה הטורף שבו נאבק שמשון והורג אותו. לאחר מכן מגיע למקום אתור עם חייליו ושמשון מנצח את הטוב שבמתאבקים הפלשתים. הוא זוכה בסמדר כפרס.
בליל הכלולות הוא חד להם חידה ומהמר על יכולתם לפתרה. כאשר הוא מגלה את הפתרון לסמדר והיא מעבירה זאת לפלשתים הוא בורח, מתנפל על פלשתים ומביא את שללו לפלשתים בחתונתו. מתפתח קרב בינו לבין הפלשתים בו הוא גובר עליהם, סמדר ואביה נהרגים והבית עולה באש.
שמשון פושט בשדות הפלשתים ומחבל ברכושם. הסרן (מושל) של עזה (ג'ורג' סנדרס) מטיל על שבט דן מיסים וגזירות כדי שיסגירו אותו. לבסוף מסגיר שמשון את עצמו נכבל ונמשך אחרי מרכבת פלשתים. הוא מצליח להתיר את כבליו, לוקח לחי חמור, הורג עשרות פלשתים, הופך את מרכבותיהם ונמלט.
סרן הפלשתים בעזה מכנס את מפקדי צבאו המודיעים לו כי לשמשון יש כוחות על טבעיים וקשה להכניעו אם לא יגלו את סוד כוחו.
בשלב זה מתערבת דלילה המבקשת לנקום בשמשון על מות אחותה, ומציעה כי היא תגלה את סודו של שמשון תמורת כסף רב אבל שלא יידקר ושלא יישפך דמו והצעתה מתקבלת מחוסר ברירה.
דלילה נפגשת עם שמשון באוהלה ומתחילה לתנות איתו אהבים. שמשון נכנע לה ומוסר לה שכל כוחו הוא ברעמת שערו. הוא שותה כוס יין לתוכו מזגה סם ובשנתו היא גוזזת את שערו. כשהוא קם הוא מוקף בחיילים פלשתים. אחד מהם מלבן סכין באש ומעביר אותה לפני עיני שמשון, שמתעוור.
שמשון מושם בבית סוהר שם עליו לסובב אבן לטחינת חיטה כשהוא סובל הצלפות ופלשתים לועגים לו. בלילה מגיעה לתאו דלילה המאוהבת בו ומציעה לו לברוח איתו למצרים. כוחו של שמשון חזר אליו וכשהיא מודיעה לו שמחר יובא למקדש דגון הוא מחליט להישאר.
בסוף מתאספים אלפי פלשתים במקדש דגון לחזות בהשפלתו של שמשון. הוא מוכנס לזירה, סובל הצלפות, השפלות מגמדים וקללות מהקהל. דלילה אוהבת ומרחמת עליו ומובילה אותו למקדש. שמשון עומד בין העמודים מתחת לפסלו הענק של דגון. הוא מבקש מדלילה להסתלק אך היא נשארת. שמשון לופת את העמודים והם נסדקים. כל המבנה הענק הכולל את המקדש ופסל דגון, מתמוטט וקובר תחתיו את שמשון, דלילה ואת כל הפלשתים במקום.
ארז ברנוי

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  17 במרץ 1966 
 פטירה:  7 באוגוסט 2021 (בגיל 55) 
 מוקד פעילות:  ישראל
 סוגה:  ג'אז
 כלי נגינה:  סקסופון
 אתר רשמי
 
ארז ברנוי (17 במרץ 1966 – 7 באוגוסט 2021) היה מוזיקאי ג'אז, נגן סקסופון ומלחין ישראלי, איש חינוך בתחום הג'אז. ניהל את המרכז ללימודי ג'אז בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה בתל אביב (2009–2019)‏ והוביל את הרכב הג'אז שלו.
ביוגרפיה

ברנוי נולד בבאר שבע, ובגיל צעיר עברה משפחתו לגבעתיים. הוא החל לעסוק במוזיקה בגיל מאוחר יחסית, בגיל 22, לדבריו בעקבות מרתון ג'ון קולטריין אותו שידר דני קרפל בגלי צה"ל. הוא למד סקסופון אצל מוזיקאי הג'אז סטו הכהן. על הלימודים אצל סטו אמר ברנוי: "סטו עורר בי אהבה עצומה לג'אז, האמין בי ודחף אותי קדימה". לאחר מספר שנים בהם למד גם בבית ספר רימון אצל עמיקם קימלמן וממלו גיאטנופולוס, נסע ברנוי בגיל 26 לניו יורק, שם למד ב"מאנס קולג'" ולאחר מכן ב"ניו סקול". במסגרת לימודיו בניו סקול למד ברנוי אצל בילי הרפר(אנ'), ג'ורג גרזון(אנ') ועוד. הוא חלק במות עם מוזיקאי ג'אז מהמעלה הראשונה, כמו החצוצרן רנדי ברקר ונגן הטנור אברהם ברטון.
לאחר שובו לארץ בשנת 1997 הופיע ברנוי עם הרכבים בהובלתו, ולצד נגני ג'אז ישראליים מובילים בפסטיבלי ג'אז רבים בישראל, דוגמת פסטיבל "ג'אז בים האדום" באילת, פסטיבל "ג'אז סרטים" בתל אביב, ועוד.
שיתוף הפעולה המוזיקלי האחרון של ברנוי על הבמה, היה בהרכב דואו עם הפסנתרנית הילה קוליק, אותה הכיר עוד כתלמידת תיכון.
בשנת 2009 הוא הצטרף ללהקת ילדוג'אז.
לצד פעילותו המוזיקלית, הקדיש ברנוי את מרצו לחינוך ולקידום הדור הבא בג'אז. הוא היה מורה לתיאוריה, אימפרוביזציה וסקסופון ומנחה הרכבים במקומות שונים בארץ. הוא ריכז את מחלקת הג'אז בעירוני א' לאומנויות ת"א, לימד בבית ספר רימון, בבית הספר למוזיקה מזמור, תיכון תלמה ילין במתא"ן ובכיתות אמן ברחבי הארץ, וכאמור, גם בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב.
ברנוי נפטר בפתאומיות ב-7 באוגוסט 2021, בגיל 55.
הנצחה

מספר חודשים לאחר מותו, בחודש יוני 2022, נערך במוזיאון תל אביב ערב הוקרה לזכרו, בהשתתפות תלמידים וחברים קרובים מקהילת הג'אז, איתם ניגן לאורך השנים. הופיעו בו, בין השאר, יובל כהן ואחיו אבישי כהן, בהרכב לצד ברק מורי, שי מאסטרו וזיו רביץ, בקטע "Dolphin Dance" של הרבי הנקוק; הילה קוליק בקטע סולו פסנתר שכתבה בשם "ארז"; את הערב סיימו הרכב הביג בנד של יונתן וולצ'וק, שאירח את אלון אולארצ'יק. הערב בהנחיית יפתח קליין, התקיים בנוכחות בני משפחתו של ברנוי וביוזמת עמותת פאנוניקה ג'אז.
דיסקוגרפיה

At Last‏ (2009)
הערות שוליים

↑  עמי פרידמן, בגיל 55: המוזיקאי ארז ברנוי הלך לעולמו, באתר ישראל היום, 8 באוגוסט 2021
↑  תוכנית אקדמית בשיתוף הניו סקול ניו יורק אתר הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה
↑  טיפים למוזיקאים צעירים מאת ארז ברנוי, באתר של קרן פרידמן
↑  ראיון עם ארז בר נוי, באתר הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה
↑  דודו כהן, זה אצלו בדם, באתר בית אבי חי, 2014
↑  תוכנית הרדיו מסביב לחצות מארחת את הילה קוליק וארז בר נוי, בדף הפייסבוק של מועדון שבלול ג'אז
↑  הכירו את המרצים של מזמור אתר מזמור
↑  צוות המגמה אתר תיכון תלמה ילין
↑  פוסט הספד, בדף הפייסבוק של הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה
↑  יוסי חרסונסקי כך זוכרים את ארז ברנוי, באתר יוסמיוזיק, 4 ביוני 2022
↑  פוסט, בדף הפייסבוק של עמותת עמותת פאנוניקה ג'אז
אלון אולארצ'יק ותזמורת הביג בנד של יונתן וולצ'וק. מתוך ערב לזכרו של ארז ברנוי (נערך במוזיאון תל אביב לאמנות, 01.06.22)
מוות על הנילוס (סרט, 1978)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  מוות על הנילוס מאת אגתה כריסטי
 בימוי:  ג'ון גוילרמין 
 הופק בידי:  ג'ון ברבורן ריצ'רד ב. גודווין
 תסריט:  אנתוני שייפר
 עריכה:  מלקולם קוק 
 שחקנים ראשיים:  פיטר יוסטינוב דייוויד ניבן לואיס צ'ילס בטי דייוויס מיה פארו ג'ורג' קנדי מגי סמית' ג'ק וורדן סימון מקורקינדייל ג'ון פינץ' אוליביה האסי אנג'לה לאנסברי ג'יין בירקין
 מוזיקה:  נינו רוטה 
 צילום:  ג'ק קארדיף 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, מצרים 
 חברת הפקה:  פרמאונט, EMI Films 
 חברה מפיצה:  סרטי EMI סרטי סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  29 בספטמבר 1978
 משך הקרנה:  141 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט בלשי
 מקום התרחשות:  מצרים, ממלכת מצרים 
 תקציב:  7,920,000
 הכנסות:  14,560,000
 הכנסות באתר מוג'ו:   deathonthenile
 פרסים:  פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר (אנתוני פאוול) 
 סרט קודם:  רצח באוריינט אקספרס 
 סרט הבא:  The Mirror Crack'd 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מוות על הנילוס (באנגלית: Death on the Nile) הוא סרט בלשי בריטי עתיר כוכבים משנת 1978 בבימויו של ג'ון גילרמין ובהפקתם של ג'ון ברבורן וריצ'רד ב. גודווין, המבוסס על ספר באותו השם משנת 1937 מאת אגתה כריסטי.
פיטר יוסטינוב משחק בסרט בתפקיד הבלש הבלגי המפורסם הרקול פוארו, גיבור ספריה של כריסטי. הוא שיחק בתפקיד פוארו בעוד חמש הפקות קולנוע וטלוויזיה.
רוב הצילומים נעשו במצרים, באתרי צילום בקהיר, לוקסור, אסואן, הפירמידות במצרים, ובמקדשי אבו סימבל וכרנך. שאר הצילומים נעשו באנגליה.
השיט על הנילוס נערך באוניית המשוטה "כרנך". תבנית העלילה היא כמו ברוב ספריה של כריסטי: חבורה אנשים זרים לכאורה מתכנסת במקום אחד שבמקרה נמצא בו גם הרקול פוארו. מבוצע רצח ופוארו נוטל עליו לחקור אותו. תוך זמן קצר הוא מגלה שיש קשר בין האנשים והנרצח ולבסוף הוא מכנס את כולם בחדר ומגלה להם מי רצח.
הסרט זכה בפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר וכן בפרס באפט"א לקולנוע באותה קטגוריה. אנג'לה לנסבורי זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר ב-National Board of Review.
ב-2004 הופק סרט טלוויזיה בריטי בשם זה עם דייוויד סושה בתפקיד פוארו. ב-2022 יצא לאקרנים סרט קולנוע באותו שם בבימויו של קנת בראנה, שגם גילם בו את דמותו של הרקול פוארו, ולצידו משחקת בין היתר גל גדות.