stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גמה אוגוסטיאה
יצירה ומאפיינים

הגמה אוגוסטיאה היא תגליף מאבן שוהם ערבית דו-שכבתית, שכבה אחת לבנה, והשנייה חומה-כחלחלה. הגילוף והחריטה נעשו ביד אומן, וניתן לראות בה פרטים דקים עם ניגודיות חדה בין התמונות לרקע, ומשחק של צללים. גודלה של האבן מאפשר ליצור תבליט מורכב שבו מספר רב של דמויות. גובהה כ-19 ס"מ, רוחבה כ-23 ס"מ, ועוביה הממוצע הוא כ-1.3 ס"מ.
הדמויות מגולפות בפרטי פרטים: נוצות מסומנות על הנשר; שרירים, עצמות, תלתלי שיער וציפורניים על האנשים, ואפילו קשתיות בעיני אוגוסטוס ואחרים. ברומא באותה תקופה, סביר שעבודה משובחת כזאת יכול היה להיעשות רק על ידי האומן היווני דיוסקורידס, שאף יצר עבור אוגוסטוס את החותם האישי שלו, או (אם מתארכים את האבן לשנים מאוחרות יותר) על ידי אחד מתלמידיו. מרבית החוקרים מסכימים שהאבן כוללת אנשים ואירועים מהשנים 10 – 20 לספירה, וייתכן שהיא הוכנה לאחר התקופה שבה הוא אימץ את בנו החורג טיבריוס (בשנת 4 לספירה), אם כי כמה חוקרים מפרשים אחרת את הדמויות והסצנה המתוארת בה, ומתארכים אותה לתקופה מאוחרת יותר בכמה עשרות שנים.
נראה שהאבן נוצרה בחצרו של אוגוסטוס, בתקופה מסוימת בעת העתיקה היא עברה לביזנטיון, אולי לאחר שקונסטנטינוס העביר לשם באופן רשמי את בירת האימפריה. אוגוסטוס הסכים שיסגדו לקיסר כאל מחוץ לרומא ולאיטליה (במיוחד במחוזות מרוחקים יותר שבהם היו נהוגות מסורות של שליטים אלוהיים), אך הוא לא הרשה לסגוד לו כאל בתוך רומא. מסיבה זו, אם אבן זו נוצרה במהלך חייו (כלומר עד שנת 14 לספירה), סביר שהיא לא הייתה מתקבלת היטב בתוך רומא, ולכן היא הייתה עשויה אולי כמתנה למשפחה מכובדת במחוז רומאי או במדינה קליינטית. לחלופין, אם האבן נוצרה לאחר מות אוגוסטוס, זהותו של אחד או יותר מהדיוקנאות עשויה להיות שונה מהזיהוי המקובל. נקודת מבט אפשרית נוספת היא שהאבן אכן מציגה את אוגוסטוס כאל בחייו, אך נוצרה עבור חבר או קרוב משפחה בחוג החצר הפנימי. בעיות תיארוך דומות מתעוררות עם אבנים אחרות בסדרה, כמו אבן בלאקאס (אנ') שמוצגת כיום במוזיאון הבריטי.
קורותיה של האבן לא תועדו, אם כי היא נותרה שלמה יחסית וככל הנראה הייתה תמיד מעל פני הקרקע, עד שבשנת 1246 היא נזכרת ברשימת חפצי הערך של מנזר סן-סרנין בטולוז, צרפת. מאז, היא עוררה עניין אצל בעלי שררה והחליפה כמה ידיים.
בשנת 1306 הציע האפיפיור קלמנס החמישי להחליפה בבניית גשר מעל נהר הגארון, ושלטונות טולוז נאלצו להגן עליה בעקבות ניסיונות לגנוב אותה, כולל גניבה שהזמין האפיפיור פאולוס השני ב-1470.
בשנת 1533, פרנסואה הראשון מלך צרפת, שביקר בעיר, ניצל את ההזדמנות ולקח אותה לעצמו בעת שהציג אותה בפני האפיפיור קלמנס השביעי. אלא שהוא לקח אותה ישירות לארמונו בפונטנבלו, שם גנבו אותה אנשי הליגה הקתולית של צרפת ב-1590. זמן לא רב לאחר מכן האבן נמכרה תמורת 12,000 דוקטים לרודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
במהלך המאה ה-17, התווספה לאבן מסגרת זהב, כנראה כדי להסוות מקום בו היא ניזוקה, כנראה לפני שרודולף השני קנה אותה, ובכל מקרה לפני שנת 1700. הצד השמאלי העליון נשבר כשחסרה לפחות דמות אחת נוספת.
האבן נמצאת כיום במוזיאון לתולדות האומנות בווינה.
הדמויות והסצנות

האבן מציגה מספר רב של דמויות בשתי שכבות. נעשו ניסיונות שונים לזהות את הדמויות והסצנות. כיום מקובל לראות בשכבה העליונה מפגן כוח של החצר האימפריאלית הרומאית, ובשכבה התחתונה סצנה המתארת קרב שהגיע לסיומו בניצחון הרומאים, עם הצבת עמוד הניצחון והיחס לשבויים.
הדמויות והסצנות > שכבה עליונה

הגבר המוכתר, #1 באיור הממוספר, נחשב בדרך כלל לאוגוסטוס, אם כי בפרשנויות מסוימות הוא יכול לייצג שליט רומי מאוחר יותר. הוא אוחז במטה האוגור, המכונה ליטוס, סמל לסמכות. עומדת מימינו דמות #3, אויקומנה - האנשה של העולם המיושב והתרבותי בעיני הרומים. לראשה כתר מוראלי, (בצורת חומות של עיר), והיא מכתירה את הדמות #1 בקורנה סיביקה (Corona civica) של עלי אלון - כתר שנועד לציין אדם שהציל את חייו של אזרח רומאי, וכאן הוא מוענק לדמות #1 מכיוון שהוא הציל אזרחים רומים רבים.
השערה אחרת לגבי דמות #1 היא שמדובר ביופיטר, היות ש-#10 הסמוך לו הוא הנשר של יופיטר. דמות #2 (יושבת ליד #1) היא רומא (אנ'), האלה עם הקסדה מחזיקה חנית בזרועה הימנית בזמן שידה השמאלית נוגעת קלות בנדן החרב, כנראה מסמלת שרומא תמיד נכונה לקרב. מלבד רגליה המונחות על השריון של הנכבשים, נראה שרומא מביטה בהערצה בדמות #1. למרות שעשויה להיות מחלוקת מיהו אותו #1, נאמר שדמותה של רומא דומה מאוד לליוויה, אשת אוגוסטוס.
נראה שדמויות #5 ו-#6 קשורות זו לזו. #5 הוא אוקיינוס או נפטון שמקובל לראות בו דמות שמאזנת את הסצנה מול #4 ו-#7 (בקצה השמאלי), וגם צופה חשוב, שכן האימפריה הרומית בנויה סביב הים שלו. מתחתיו יושבת גאיה או איטליה טוריטה (#6). החוקרים שרואים את גאיה מקשרים אותה עם קרן השפע והילדים הסובבים אותה, שעשויים לייצג את עונות השנה. אלא שקרן השפע נראית ריקה, מה שתומך בטענה שהיא לא גאיה, אלא איטליה טוריטה, המזוהה אף היא עם קרן השפע, ושם ידוע שהיו תקופות של רעב בזמנו של אוגוסטוס. כמו כן, האישה עונדת תליון מסוג בולה(אנ') סביב צווארה, מה ששוב איננו אחד מהאטריבוטים של גאיה. כך או כך, הילדים מייצגים עונות, כנראה קיץ וסתיו, שכן אחד מהם נושא דגנים.
דמות #4 היא כנראה האלה ויקטוריה אשר נוהגת במרכבה שמחזיקה את הדמות היורדת מהמרכבה #7. היא מלווה כנראה את המנצח אבל פניה לא בהכרח לחגיגה, מכיוון שייתכן שהיא דוחפת בקוצר רוח את דמות #7 למערכה הבאה שלו. הבעיה בזיהוי זה היא שמבחינה היסטורית, מרכבת ניצחון רתומה לארבעה סוסים שיצרו קוודריגה, ולא רק שניים כפי שנראה בתמונה. ייתכן שהסוס בצד שייך לדמות #8. אם האישה היא אינה ויקטוריה, ייתכן שדמות #7 אינה דמות המנצח. דמות נוספת שהייתה כנראה בתמונה ונשברה הייתה אמורה להיות משמאלו של #7 וניתן להבחין בו מושיט לה את ידו השמאלית ברדתו מהמרכבה. ייתכן שזה היה אמור להיות טיבריוס עצמו, ושלאחר מותו של גרמניקוס בשנת 19 לספירה הוסרה דמותו בכוונה, ככל הנראה ביוזמתה של אגרפינה, אלמנתו של גרמניקוס. אם כן, סביר להניח שהאבן הוחרמה והועבר לאוצר הקיסרי עם גירושה בשנת 29 לספירה.
גם סוגיית זהותו של איש #8 טרם הובהרה. הוא יכול להיות אחד משני אנשים, דרוסוס או גרמניקוס. בשנים שבהן נעשתה האבן, דרוסוס כנראה כבר היה מת, לאחר שנפל מסוסו וסבל מפציעות קטלניות. הוא לבוש בלבוש קרבי, הקסדה כנראה לצדו מתחת למרכבה, והוא עומד ליד הסוס, כך שייתכן שזהו אכן יצוג שלו, שכן כמעט כולם התייחסו אליו בחיבה. עם זאת, אחרים חושבים שדמות #8 היא גרמניקוס, בנו של דרוסוס. אם האבן הוזמנה לא לפני שנת 12 לספירה והתייחסה לניצחון של טיבריוס על הגרמאנים והפאנונים, היה הגיוני שגרמניקוס, יליד 13 לפנה"ס, היה מבוגר דיו כדי לחבוש ציוד ולהתכונן למלחמה. גם אוגוסטוס ואחרים ראו את גרמניקוס בחיבה רבה.
הדמויות והסצנות > שכבה תחתונה: טרופאיון ושבויים

בשכבה התחתונה הדמויות פחות ניתנות לזיהוי. על פי חלק מהפרשנויות של הסצנה, כל הדמויות הן גנריות, בעוד פרשנויות אחרות מייחסות לדמויות זהות ספציפית. מכל מקום, אין ספק שהיא מתארת קרב שהסתיים זה עתה בניצחון הרומאים. במרכזה התמונה ארבעה צעירים שמציבים את הטרופאיון (פרט #19) - סמל לניצחון בקרב. הוא מורכב מצלב עץ עם עיטורים, שנועד שיתלו עליו את נשקי האויב, ואכן ניתן לראות שקסדה הוצבה בראשו, והשריון עוד מונח על הקרקע.
כפי שמקובל בייצוגים של טרופאיון נהוג להוסיף גם יצוגים של שבויים, לרוב גבר שמסמל את הלוחם, ואישה שמסמלת האנשה של העם הכבוש. גם בגמה אוגוסטיאה נראים הגבר והאישה שבויי המלחמה משמאל (#11). הם קלטים או גרמאנים, כפי שעולה מלבושם וסגנונות השיער שלהם (למשל, זקנו של הגבר, בניגוד לפנים המגולחים של הרומאים). ידיו של הגבר קשורות מאחורי גבו, והאישה תומכת את פניה בכף ידה.
#18 הוא הכי פחות מזוהה, אבל ייתכן שהקסדה שלו מרמזת על היותו חייל מקדוני של המלך רומטלס הראשון, שעזר לטיבריוס בפאנוניה.
#15 מזוהה כהאנשה של האל מארס עם השריון והגלימה המזוהים איתו. #20 הוא מגן שעליו מתנוסס עקרב גדול. טיבריוס נולד בנובמבר, ולכן ייתכן שזהו אטריבוט שלו. #9 מציג את אחד מהסימנים האהובים על אוגוסטוס, קבוצת הכוכבים גדי.
דמות #13 היא כנראה דיאנה, המזוהה עם הירח. בידה השמאלית היא מחזיקה שתי חניתות, ונדמה שידה הימנית מונחת על ראשו של האיש #12, אך לא אוחזת בשערו כפי שחושבים רבים. תכונה מזהה נוספת של דיאנה היא שערה השופע, הקשור לציד, ובגדי הציד שלה. סביר #14 מגלם את מרקוריוס/ הרמס), המזוהה על ידי אטריבוט הכובע בעל המסגרת שלו. נראה שמרקוריוס גורר אישה (#12) בשערה לעבר הטרופאיון.
פרשנויות רבות עומדות על כך שחלק מהדמויות בסצנה גוררות את האסירים הברברים אל הטרופאיון על מנת לצרף אותם לשבויים שכבר כבולים אליו. עם זאת, יש החולקות על פירוש זה. ראשית, האיש הכורע על ברכיו מתחנן לרחמים מדיאנה, שאכן מסתכלת עליו מלמעלה. אותו אדם עונד על צווארו טורק(אנ'), תכשיט המסמן אותו כאיש רם מעלה ממוצא קלטי או גרמאני. דיאנה היא היחידה שמפנה את גבה אל המתבונן ואל הסצנה עצמה, והיא הפוכה לא רק בעמידתה, אלא גם ביחס שהיא מפגינה לשבויים: היא מגלה רחמים כלפי מי שמתחנן על חייו, מה שהופך את הסצנה לתעמולה שבה מנהיג ברברי מתחנן לרחמים בפני אלה רומית. אם זה אכן כך, ייתכן שמרקוריוס לא גורר את האישה אל עבר השבויים האחרים, אלא מכריח אותה לכרוע ברך לפני דיאנה כדי להתחנן לרחמים. האישה מניחה את ידה על חזה, סימן של שביתת נשק. אולי דיאנה ומרקוריוס מגינים עליהם, ומציעים להם חסות לאחר הניצחון הרומי. בכל מקרה, בני הזוג ב-#12 מהווים ניגוד שמאזן את הזוג המיואש ב-#11. שני זוגות הברברים, אחד בימין ואחד בשמאל, מאזנים את הקומפוזיציה, כאשר זוג אחד נידון להיות קשור, והשני מתחנן לרחמים או מכיר בגדולתה של רומא.
האבן במבט כולל

גמה אוגוסטיאה מציגה את עליונותה של רומא. הסצנה העליונה היא מיזוג של רומא, אולימפוס, ועולם הערים. אוגוסטוס יושב כשמעליו מזל הלידה שלו, ומתחתיו הנשר המקשר אותו ליופיטר. הוא סיים שנים רבות של סכסוכים פנימיים למען רומא, ולנצח יחבוש את כתר האלון. בידו הימנית הוא מחזיק את מטה האוגור, שבו הוא קורא את האותות ומכריז על מלחמות צודקות. הוא עומד מול רומא, המייצגת את כל מה שאיחד והציל משפיכות דמים אזרחית. הוא יושב שווה לרומא, מגלם אל. רגליו מונחות על שריון, שניתן לזהות אותו עם הברברים שזה עתה הפסידו בקרב, או שהוא עשוי לתאר את השושלת היוליאנית מהאל מארס דרך ילדיו האנושיים רמוס ורומולוס. טיבריוס, בנו המאומץ של אוגוסטוס, שלחם לאחרונה בצפון, חוזר לרגע – שכן ויקטוריה דוחקת בו שימשיך להילחם ויזכה לניצחונות נוספים.
הערות שוליים

↑  Judith H. Dobrzynski, Masterpiece: A Man Among Gods: The Gemma Augustea, the finest and almost the largest cameo that survives from antiquity, celebrates Augustus and Roman triumph., Judith H. Dobrzynski (באנגלית)
↑  gemma augustea, www.gemmarius-sculptor.de
↑  Karl Galinsky, Augustan Culture: An Interpretive Introduction, Princeton University Press, 1998-02-15, ISBN 978-0-691-05890-0. (באנגלית)
↑  Josho Brouwers, The Gemma Augustea - A glimpse behind the curtain, Ancient World Magazine, ‏2018-05-02 (באנגלית)
↑  Gianni Graziosi, ICONOLOGIA ITALIA (איקונולוגיה של איטליה) - באיטלקית
↑  K.K. Jeppesen, THE IDENTITY OF THE MISSING TOGATUS AND OTHER CLUES TO THE INTERPRETATION OF THE GEMMA AUGUSTEA, Oxford Journal of Archaeology 13, 1994-11, עמ' 335–355 doi: 10.1111/j.1468-0092.1994.tb00049.x
↑  AUGUSTUS: IMAGES OF POWER, web.archive.org, ‏2005-03-25
לקריאה נוספת

גמה אוגוסטיאה והסטואיזם הרומי, מאמר מאת בוגדן בורליגה (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4136362-0  VIAF: 213077046   WorldCat (עם VIAF): 213077046 
גמה אוגוסטיאה, עם דמויות ממוספרות
השכבה התחתונה
השכבה התחתונה עם הדמויות הממוספרות
טרופאיון ניצב עם שבויים סרמטיים יושבים כבולים לבסיס (הגבר בידיים גשורות מאחורי הגב ולעמוד, ויד ימין של האישה עם ראש מונח על היד, אולי כייצוג של סרמטיה המובסת) מטבע מסוג דופונדיוס מתקופת שלטונו של הקיסר מרקוס אורליוס, 161–180 לספירה.
לואיס בלאק

| --- | --- |

 לידה:  30 באוגוסט 1948 (בן 76) סילבר ספרינג, ארצות הברית 
 שם לידה:  Lewis Niles Black 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר לדרמה של ייל, אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, תיכון ספרינגברוק 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 תקופת הפעילות:  מ-1981 
 lewisblack.com
 
לואיס בלאק (באנגלית: Lewis Black; נולד ב-30 באוגוסט 1948) הוא שחקן, סטנדאפיסט, תסריטאי ומחזאי יהודי-אמריקאי. את מרב פרסומו קיבל בלאק דרך פינתו השבועית "בק אין בלאק" בתוכנית הדיילי שואו של ג'ון סטיוארט ותוכניות ספיישל ב-HBO. בלאק הוא אחד הקומיקאים הציניים ביותר בארצות הברית, והעצבנות והזעם שהוא מפגין בעת הופעתו הפכו לסימן ההיכר שלו. כיום הוא מתגורר בניו יורק.
רקע וקריירה מוקדמת

לואיס בלאק נולד בוושינגטון הבירה, בנה של ג'נט, מורה, וסם בלאק, אמן ומהנדס מכונות. הוא גדל במשפחה יהודית מהמעמד הבינוני בסילבר ספרינג (אנ'), מרילנד, וסיים את לימודיו בתיכון ספרינגברוק (אנ') בשנת 1966. את התואר הראשון שלו בכתיבת מחזות קיבל בלאק מאוניברסיטת צפון-קרוליינה ואת תוארו השני קיבל ממחלקת הדרמה של אוניברסיטת ייל. במהלך לימודיו בשנות ה-60 הוא היה חלק מילדי הפרחים, השתתף בהפגנות וצרך סמי הזיות בכמויות נכבדות. חוויות אלו שימשו כר פורה מאוחר יותר למחזותיו והופעות הסטנד-אפ שלו.
לאחר סיום לימודיו, עבד בלאק כשנה ברשות הפדרלית לשיקום האינדיאנים, שם נתקל בפעם הראשונה במלוא עוצמתה של הבירוקרטיה האמריקנית. בעוד בלאק הצעיר והאידיאליסט ניסה לבצע את עבודתו ולעזור לאינדיאנים עליהם היה מופקד, חומות הבירוקרטיה, הטימטום והאטימות ששררו שם לדבריו, השאירו בבלאק רושם עמוק ומאז חלק לא קטן ממופעיו עוסק בתסכול ובזעם שלו מהבירוקרטיה האמריקנית.
לאחר פרק זה בחייו, התמסר בלאק לאהבתו העיקרית, תיאטרון. הוא כתב מעל 40 מחזות ואף היה המנהל האומנותי של תיאטרון "מטבחו של השטן" ברחוב 42, ניו יורק בין השנים 1981 - 1989. עם התחלפות ההנהלה, עזב בלאק לטובת קריירת סטנד-אפ בטלוויזיה ורדיו.
בתקופה זו הספיק בלאק גם להתחתן. באוטוביוגרפיה שלו הוא כתב שכאשר הוא יצא עם אשתו החדשה מאולם החתונה, הוא ראה אדם מובל באזיקים על ידי שוטרים. בלאק התייחס אל אירוע זה כסימן מבשר רעות. הנישואים החזיקו מעמד שנה.
בק אין בלאק והזינוק בקריירה

ב-1996 החל בלאק להגיש פינה קומית-אקטואלית בתוכנית ה"דיילי שואו", והוא מגיש אותה עד היום. בפינה הוא סוקר את המהלכים הפוליטיים ואירועים בארצות הברית בדרכו הייחודית. באופן מלא ציניות, תסכול והומור חד, תוקף בלאק את כל חוליי החברה האמריקנית. הפינה הפכה ללהיט והקנתה לבלאק את מרב פרסומו.
מאז 2003 מנחה בלאק מדי שנה את טקס פרסי הטיפשות העולמי המחולקים במונטריאול, קנדה. כיום בלאק מנחה תוכנית משלו בקומדי סנטרל בשם The Root of All Evil (שורש כל הרוע) במסגרתה הוא מנהל משפט, בו שני קומיקאים מציגים טיעונים נגדיים, לגבי מי מהנתבעים הוא "שורש כל הרוע". בסיום הצגת הטיעונים הפותחים, שאלות מבלאק לקומיקאים ונאום הסיכום של שני הקומיקאים/תובעים, בלאק המתפקד כשופט קובע מי מבין שני הנתבעים הוא מרושע יותר (למשל אופרה וינפרי או הכנסייה הקתולית).
בשנת 2006 השתתף בסרט "איש השנה" ובסרט לכל המשפחה "כל הטיסות בוטלו".
בשנת 2015 דיבב את הרגש "כעס" בסרט האנימציה "הקול בראש".
בשנת 2016 דיבב את דמותו של לינוקס בסרט האנימציה "כלב מי שמנגן". באותה שנה שיחק את גרגורי פרקינס במיני-סדרה "Madoff" של ABC, על ברנרד מיידוף ועל הונאת הפונזי הגדולה בהיסטוריה שנחשפה אי פעם.
בשנת 2019 גילם את דמותו של הקומיקאי מקס בקר בסרט "הצחוק האחרון".
בשנת 2024 חזר לדבב את הרגש "כעס" בסרט "הקול בראש 2" ובסדרת הטלוויזיה "סטודיו לחלומות" שמבוססת על הזיכיון.
דיסקוגרפיה (מופעי סטנד-אפ)

The White Album - 2000
Unleashed DVD (3 Shows from Comedy Central + Extras - 2002
Rules of Enragement - 2003
Black On Broadway DVD (2003 HBO Special) - 2004
Lewis black taxed beyond belive (2004 HBO Special) - 2004
Luther Burbank Performing Arts Center Blues - 2005
Live at Carnegie Hall - 2006
לקריאה נוספת

האוטוביוגרפיה של לואיס בלאק משנת 2005 - "Nothing's Sacred".
אן דה פואה

אן דה פואה (בצרפתית: Anne de Foix;‏ 1484 - 26 ביולי 1506) הייתה מלכת הונגריה ובוהמיה כאשתו השלישית של אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה.
ביוגרפיה

אן נולדה בשנת 1484, והייתה בתם של גאסטון דה פואה, רוזן קנדאל וקתרין דה פואה, רוזנת קנדאל, בתם של גאסטון הרביעי, רוזן פואה ולאונור, מלכת נווארה. אן גדלה בחצר המלוכה הצרפתית בבלואה, והיא למדה לטינית וקלאסיקות.
על פי הדיווחים, אחיינו של המלך הצרפתי, הדוכס מלונגוויל, היה מאוהב בה וביקש להתחתן איתה, אך הוא נמנע מכיוון שתוכננו נישואין פוליטיים עבור אן. המלך הקשיש, הגרוש וללא יורשים, אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה מהשושלת היגלונית, חיפש אחר אשה המסוגלת להוליד לו בן. הכוונות שלו נקבעו בברית רבת עוצמה, ואן, שהייתה קשורה קשר הדוק עם בני המלוכה הצרפתיים, הייתה בחירה טובה. אן התארסה עמו בשנת 1500, חוזה הנישואין אושר בשנת 1501, והיא התחתנה עם אולסלו בחצר המלוכה הצרפתית בבלואה בשנת 1502. בדרכה להונגריה, היא חגגה הרבה באיטליה ובונציה, וגרמה לסכסוך בין צרפת והונגריה מי צריך לשלם את ההוצאות. ב-29 בספטמבר 1502 התחתנה אן עם אולסלו בסקשפהרוואר והיא הוכתרה שם למלכת הונגריה באותו היום.
אן הביאה עמה חצרנים ויועצים צרפתים להונגריה. היחסים היו מאושרים לפחות מבחינת המלך, ולפי הדיווחים הוא ראה בה כחבר, עוזר ויועץ מהימן. היא נטלה על עצמה חובות בוונציה, ואמרה כי היא מעדיפה את העיר הזו כל חייה. בשנת 1506 הונחה חתימתה על מסמך לצד המלך בנוגע לברית עם בית הבסבורג. ב-23 ביולי 1503 אן ילדה בת, המכונה אנה, נסיכת בוהמיה והונגריה, וב-1 ביולי 1506 ילדה את בנה לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה. היא נהנתה מפופולריות רבה, אך הריונותיה הרסו את בריאותה. היא נפטרה בבודה ב-26 ביולי 1506, קצת יותר משלושה שבועות לאחר לידת בנה עקב סיבוכים מהלידה, בגיל 22.
משפחתה

אף שאן הייתה אשתו השלישית של אולסלו השני, היא ילדה את ילדיו הלגיטימיים היחידים ששרדו, ששניהם נולדו בבודה :
אנה, נסיכת בוהמיה והונגריה (1503–1547), התחתנה עם פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה (1506–1526), נהרג בקרב מוהאץ'.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810598015505606  BnF: cb15530194s (data)  GND: 136913709  ISNI: 0000 0001 1679 5491  LCCN: n98100200  NKC: jn20000728009  SUDOC: 234381817  VIAF: 81178909   WorldCat (עם VIAF): 81178909
יוליה מאיסה

| --- | --- |

 לידה:  7 במאי 160 חומס, רומא העתיקה 
 פטירה:  3 באוגוסט 224 (בגיל 64) רומא, האימפריה הרומית 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 בן או בת זוג:  יוליוס אוויטוס 
 
מטבע אס רומאי מצידון. מצד אחד דמותה של יוליה מאיסה, מהצד השני האלה עשתרת במרכבה טקסית.
מטבע טטרדרכמא רומאי משנת 221 שהוטבע באלכסנדריה. מצד אחד יוליה מאיסה מתוארת כאוגוסטה מהצד השני דמותו של האל המצרי-יווני הרמאנוביס(Hermanubis) עוטה כתר קרניים של אל השמש הליוס
יוליה מאיסה (לטינית: Iulia Maesa;‏ 160–224) הייתה שליטה בשושלת הסוורית שמשלה באימפריה הרומית במאה השלישית לספירה. היא הייתה סבתם של הקיסרים אלאגבאלוס וסוורוס אלכסנדר, אחותה הבכורה של הקיסרית יוליה דומנה ואמא של יוליה סואימיאס ויוליה ממאיאה (אנ').
אף על פי שעיקר פעילותה הייתה מאחורי הקלעים היא החזיקה בידה השפעה אדירה כמי שניהלה עם בנותיה את האימפריה הרומית באמצעות נכדיה - כשליטי בובה.
ביוגרפיה > ילדותה

יוליה מאיסה נולדה בעיר אמסה (חומס) שבסוריה למשפחה של כוהני דת לאל השמש הפיניקי אל-ג'בל. אבותיה של יוליה היו מלכים-כהנים ממשפחת המלוכה של אמסה (אנ') של המקדש המפורסם לאל אלאגבאלוס (אנ'). למשפחה היה עושר עצום והיא קודמה לאריסטוקרטיה הסנאטוריאלית הרומאית.
ביוגרפיה > ייסוד השושלת הסוורית

בשנת 187 התחתנה אחותה הצעירה – יוליה דומנה עם ספטימיוס סוורוס והפכה ל"אוגוסטה". לאחר שהקיסר קומודוס נרצח ללא יורש בשנת 192, היה ספטימיוס סוורוס בין המתמודדים הרבים לכתר. בשנת 193 הוא נעשה קיסר. לזוג נולדו שני בנים: באסיאנוס (קרקלה), שנקרא על שם אביה של יוליה, בשנת 188, וגטה בשנת 189. כך הפכה יוליה מאיסה לחלק מהמעגל הקרוב ביותר לקיסר ולאשתו ולחלק מהשושלת שהקימו.
יוליה מאיסה התחתנה עם יוליוס אוויטוס קונסול ממוצא סורי וילדה שתי בנות: יוליה סואימיאס, שעתידה להיות אימו של הקיסר אלאגבאלוס, ויוליה ממאיאה, שעתידה להיות אימו של הקיסר סוורוס אלכסנדר.
באפריל 217 נרצח קרקלה בידי חייל שנשלח מטעם מקרינוס, מפקד המשמר הפרטוריאני. במשך מספר ימים נותרה האימפריה הרומית ללא שליט, וב-11 באפריל הכריז מקרינוס על עצמו, בתמיכת הצבא הרומי, בתואר אוגוסטוס ולקח לעצמו את כל התארים והסמכויות של השלטון. לאחר תפיסת השלטון מקרינוס שלח את דודתו של קרקלה, יוליה מאיסה, ביחד עם בנותיה יוליה מָמָאֶיאה ויוליה סואימיאס ובנה סקסטוס ואריוס בסיאנוס, לגלות באמסה. ליוליה מאיסה הייתה גישה חופשית למקורות העושר של משפחתה ולמקורות הכוח בעיר ובפרובינציה, גורמים שאפשרו לה לחתור תחת מקרינוס.
ביוגרפיה > המלכת אלאגבאלוס

יוליה מאיסה ניצלה את הפופולריות של נכדה הקטין אלאגבאלוס, שהיה כוהן לאל השמש באמסה, בקרב חיילי הלגיון השלישי גאליקה, שהיו מוצבים במקום, ואת הנאמנות של חיילי הלגיון לקרקלה, על מנת ליצור בסיס כוח צבאי להפיכת השלטון. היא התניעה והנהיגה מהלך שבסיכומו עלה אלאגבאלוס לשלטון. היא הפיצה את השמועה שסקסטוס ואריוס בסיאנוס הוא ממזרו של קרקלה ממערכת יחסים עם בתה ויוליה סואימיאס. כתוצאה מכך, הוא היה היורש הזכר האחרון לשושלת בית סוורוס. שמועה נוספת שסייעה לרכוש את אהדת הלגיון הצביעה על עושרה המופלג של המשפחה ועל נכונותה לתגמל ביד רחבה את התומכים בה. חיילי הלגיון הזמינו את הנשים ואת סקסטוס ואריוס בסיאנוס למחנה הלגיון, הלבישו את הילד בבגדי ארגמן והכריזו עליו כקיסר ושליט האימפריה הרומית.
עם קבלת הידיעה על המרידה שלח מקרינוס, שככל הנראה לא העריך את חומרת האיום, כוח פרשים תחת פיקודו של גנרל מנאמניו לדכא את המרד. המהלך הצבאי המהוסס נכשל ומקרינוס יצא לקראת המורדים במטרה לדכא את המרד. הצבאות נפגשו לקרב מכריע ומקרינוס נמלט משדה הקרב כאשר היה ברור שיחידות שלמות מצבאו עורקות למחנה המורדים. כך או כך, מקרינוס נותר ללא צבא שיתמוך בו והחל במסע בריחה עם בנו מתוך תקווה להגיע לרומא, אך נעצר בדרך והוצא להורג.
אלאגבאלוס ונשות המשפחה תחת שרביטה של יוליה מאיסה נשארו באנטיוכיה ולאחר מכן בניקומדיה במשך שנה על מנת לבסס את השלטון. תחילה היה עליהם להתמודד עם מספר טוענים לכתר. אלאגבאלוס התמקד בפולחן של אל השמש בעוד יוליה מאיסה ואמו אחזו הלכה למעשה במושכות השלטון. בסדרת טיהורים הוציאו להורג כל מי שיכול היה להיות איום על השלטון. ייתכן שמהלכים אלו נעשו מיוזמתן של יוליה מאיסה כחלק ממאבקי כוח בחצר על השאלה מי יחזיק במושכות השלטון. בסדרת טיהורים נוספת הוצאו להורג מושלים של פרובינקיות מנאמני מקרינוס ובהם מושל מצרים, פאנוניה, סוריה, וערביה. במקביל מונה פובליוס ולריוס קומזון (Publius Valerius Comazon), מפקד הלגיון השני פרטיקה, למפקד המשמר הפרטוריאני ולאחר מכן לקונסול לצד אלאגבאלוס בשנת 220 ומושל העיר רומא, אך לפי קסיוס דיו היה כלי-שרת ובובה בידי השליטות האמיתיות – יוליה מאיסה ובנותיה.
ביוגרפיה > קבלת תואר אוגוסטה

המחקרים העוסקים בשלטון השושלת הסוורית בכלל ושלטון אלאגבאלוס בפרט, דנים בשאלה מי החזיק במושכות השלטון ומה היה חלקו של אלאגבאלוס בניהול ושליטה באימפריה. כל המחקרים מצביעים על כך שאמו של אלאגבאלוס, יוליה סואימיאס, ובמידה רבה יותר סבתו, יוליה מאיסה, היו המתכננות והמוציאות לפועל מאחורי המלכתו של אלאגבאלוס ולמעשה שליטות האימפריה לכל דבר ועניין, תוך שהן משתמשות בילד אלאגבאלוס ככלי שרת ושליט-בובה. בעוד אלאגבאלוס עסוק ככוהן לאל השמש וממלא את זמנו בפולחן, שלטו אימו וסבתו באימפריה ועשו זאת באופן כמעט פומבי. בכתובות המוקדשות לאלאגבאלוס שתי הנשים מופיעות ושמן מעוטר בתארים המסמלים שלטון וכוח.
יוליה מאיסה מופיעה כ"אוגוסטה" וכ"אם מחנות הצבא והסנאט" (Augusta, mater castrorum et senatus) ויוליה סואימיאס נושאת אף היא את התואר "אוגוסטה" ו"אם האוגוסטוס" ובמקרה אחד "אם מחנות הצבא, הסנאט וכל הבית האלוהי" (mater castrorum et senatus et totius domus divinae). שתי הנשים מופיעות על מטבעות שנושאים את התואר "אוגוסטה" (AVGVSTA) כפי שמצופה משליט האימפריה.
ביוגרפיה > הדחת אלאגבלוס והמלכת אלכסנדר סוורוס

מעשיו יוצאי הדופן בכל קנה מידה של אלאגבאלוס, שכוונו ישירות כנגד המסורות המכוננות של האימפריה הרומית, העירו כנגדו אויבים, שהמסוכנים שבהם היו הצבא וקציניו ובראשם המשמר הפרטוריאני, שתמיכתם הייתה קריטית עבור כל שליט של האימפריה הרומית. תהליך הידרדרות התמיכה באלאגבאלוס והפיכתו מנכס לנטל לא נעלמו מעיני יוליה מאיסה, שפעלה בנחישות על מנת לשמר את הכוח שבידה ולהבטיח כי נפילתו הוודאית תיעשה תחת שליטה של המשפחה וללא סכנה לאבדן הנכסים השלטוניים שבידה.
בצעד ראשון היא שכנעה, בקיץ 221, את אלאגבאלוס לאמץ כבן ויורש עתידי את בן דודו אלכסיאנוס על סמך ההבטחה כי כך יוכל להקדיש עצמו לעבודת הקודש של אל השמש. הבן המאומץ נטל את השם מרקוס אורליוס אלכסנדר שקישר אותו גם לאלאגבאלוס וגם לקרקלה וקיבל את התואר "קיסר". על מנת לבסס את מעמדו כמי שזכאי לכס המלכות מלידה החלו אמו וסבתו להפיץ את השמועה שגם הוא, כמו אלאגבאלוס, הוא בנו הבלתי חוקי של קרקלה. השמועה הפכה לחלק מהביוגרפיה הרשמית של מי שעתיד להיות האוגוסטוס אלכסנדר סוורוס. רק עם עלייתו לכיסא המלוכה נאמר במפורש כי קרקלה הוא אביו ואלאגבאלוס כקרוב משפחה ואב מאמץ נמחק לחלוטין מעברו.
אם הייתה תקווה להתחלה חדשה ורצון טוב, היא התפוגגה במהירות. יוליה מאיסה ויוליה מָמָאֶיאה, אמו של אלכסנדר סוורוס, החלו להתרחק מאלאגבלוס ואמו יוליה סואימיאס בתהליך שבסיכומו של דבר יקרע את המשפחה השלטת. העימות הידרדר לכלל מאבק גלוי כאשר אלאגבאלוס ניסה להרוג את אלכסנדר סוורוס במספר הזדמנויות ועורר עליו את זעמם של חיילי המשמר הפרטוריאני. ביום 13 במרץ 222 לאחר שניסה ככל הנראה לפגוע בסוורוס הופיע שוב אלאגבאלוס במחנה המשמר הפרטוריאני על מנת להרגיע את התסיסה והכעס נגדו אך נתפס כאסיר. שתי האחיות יוליה מָמָאֶיאה ויוליה סואימיאס, שליוו את בניהן, התעמתו והתחרו על תמיכת חיילי המשמר שהוציאו להורג את אלאגבאלוס ולאחר מכן את אמו. ראשיהם נכרתו וגופותיהם הופשטו ונגררו ברחובות העיר.
ביוגרפיה > תקופת שלטונו של אלכסנדר סוורוס

אלכסנדר סוורוס הוכתר לאוגוסטוס ושליט האימפריה הרומית כשהיה בן 14. השליטות האמיתיות היו יוליה מאיסה ואמו. לשמותיו נוסף השם סוורוס על מנת להמחיש את הקשר עם הקיסר המנוח ספטימיוס סוורוס, מייסד השושלת. נוכחותן מתועדת על גבי מטבעות בהן הקיסר מתואר כ"בנה של יוליה מָמָאֶיאה ונכד של יוליה מאיסה".
תחת שלטונן של היוליות בוצעו רפורמות שביטלו לחלוטין את השינויים של אלאגבאלוס. בזכות פעילותן זכה סוורוס לשם של שליט צנוע ומיטיב. הן הקפידו למנות לו יועצים שעסקו בניהול מדיניות חברתית שהיטיבה עם השכבות השונות של החברה הרומאית. הוא הפגין סובלנות דתית בעיקר, אימץ את הסנאט כמוסד שלטוני וזכה לתמיכה של האריסטוקרטיה. עם זאת, שליטתן של הנשים באימפריה - בעולם שבדרך כלל נשלט על ידי גברים ולנשים לא היה מקום במסדרונות השלטון - הביאה בסוף לנפילתו. משהוברר ללגיונות כי סוורוס איננו איש צבא ולמעשה מדיניות הפעלת הצבא והפיקוד נמצאות בידי אישה, הם התנקשו בחייו והרגו גם את אימו.
ביוגרפיה > מותה

זמן קצר, ככל הנראה שנתיים לאחר עליית אלכסנדר סוורוס לשלטון, מתה יוליה מאיסה והוכרזה כאלה. לא ידועים פרטים על נסיבות מותה.
לקריאה נוספת

משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2002 (הספר בקטלוג ULI)