stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ווקובאר
הקהילה היהודית

קהילה יהודית אשכנזית נוסדה בעיר בראשית המאה ה-19. בני הקהילה נמנו עם המעמד הבינוני-נמוך, ומהם נמנו בעלי מלאכה זעירים וכן פקידים, עמילי מכס ומשווקי תוצרת חקלאית. ב-1835 מנתה הקהילה 35 נפשות. באמצע המאה ה-19 הפכה הקהילה לממוסדת, וב-1850 הוקם בית העלמין הקהילתי. ב-1857 הוקם בית הכנסת הראשון וב-1889 בית הכנסת הגדול. בית הכנסת הגדול תוכנן על ידי האדריכל לודוויג שֵׁנֶה(גר') והיה בית הכנסת הראשון באזור קרואטיה שלראשו גג כיפה. לצד בית הכנסת הוקם תלמוד תורה ובו למדו 20 תלמידים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה בעיר פעילות ציונית ונפתח סניף התנועה הציונית וכן סניף אגודת נוער של התנועה. ב-1921 מנתה הקהילה 453 נפשות, ב-1931 306, ובפרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בווקובאר 213 יהודים. במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית והקמת מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה, החלו ברדיפות יהודים. בני הקהילה גורשו למחנה ההשמדה יאסנובאץ ואיש לא ניצל.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוסב מבנה בית הכנסת הראשון לכנסייה, ובראשית שנות ה-50 נהרס. בית הכנסת המרכזי הגדול נפגע קשות במהלך המלחמה ולאחריה, ב-1958 הוא נמכר, ובהמשך נהרס. בבית העלמין מצויות כ-100 מצבות. בראשית שנות ה-90, במהלך מלחמת העצמאות הקרואטית, הוא ניזוק קשות, ולאחר מכן שוקם. בית העלמין מתוחזק על ידי הרשות המקומית.
ילידי המקום

רנה פונו, (במקור אוברזון, בהונגרית: Fonó Renée; ווקובאר, 19 בדצמבר 1908 – בודפשט, 18 באוקטובר 1975) הייתה דוקטור לרפואה (MD), רופאת ילדים, רדיולוגית, יהודייה-הונגרייה דוקטור במדעי הרפואה (PhD) (1972) מן הבולטות והמצטיינות בהונגריה ברדיולוגיית וקרדיולוגיית ילדים.
לבוסלב (לאופולד) סְטְיֶיפָּאן רוּזִ'יצְ'קָה (בקרואטית: Lavoslav (Leopold) Stjepan Ružička; 13 בספטמבר 1887 – 26 בספטמבר 1976) היה כימאי קרואטי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1939 (לצד אדולף בוטנאנדט) "על עבודתו על פולימתילנים וטרפנים גבוהים". החזיק בשמונה תוארי דוקטור לשם כבוד (ארבעה במדע, שניים ברפואה, אחד במדעי הטבע, ואחד במשפטים), שבעה פרסים ומדליות, ו-24 חברויות לשם כבוד בחברות כימיות, ביוכימיות ומדעיות אחרות.
ערים תאומות

לווקובאר שלוש ערים תאומות, והן:
סרביה באץ', סרביה
קרואטיה דוברובניק, קרואטיה (מ־1993)
בוסניה והרצגובינה מוסטר, בוסניה והרצגובינה
הערות שוליים

1 2 3  הקהילה היהודית בווקובאר, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמ' 119-118.
↑  Two jailed over Croatia massacre, באתר webcitation.org (באנגלית).
1 2  אתרי מורשת יהודית בקרואטיה, באתר heritageabroad.gov, עמודים 22–23 (באנגלית).
1 2  שמואל ספקטור, ג'פרי ויגודר, Encyclopedia of Jewish Life Before and During the Holocaust: Seredina-Buda-Z, הוצאת אוניברסיטת ניו יורק, 2001, עמוד 1417, אוחזר ב-7 באוגוסט 2016 (באנגלית).
↑  צילום מבית העלמין משנת 2000, באתר הספרייה הלאומית.
↑  בית העלמין בווקובאר, באתר International Jewish Cemetery Project (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555386505171  BnF: cb12447418t (data)  GND: 4253827-0  LCCN: n83239190  NKC: ge131349  SUDOC: 066838444  VIAF: 158320044   WorldCat (עם VIAF): 158320044 
מגדל המים של העיר, לאחר שניזוק קשות במלחמה
הקארדו (ירושלים)

מפת העיר העתיקה
שדרת העמודים ששוחזרו בחלקו הדרומי של הקארדו
הקארדו בתקופה הביזנטית במפת מידבא
הקארדו היה רחוב ראשי בירושלים בתקופה הרומית והביזנטית, בתוואי צפון-דרום, העובר משער שכם לשער האשפות.
הקארדו המרכזי של ירושלים

לאחר מרד בר כוכבא שהתחולל בשנים 132–135, בנה הקיסר הרומי אדריאנוס על חורבות ירושלים את העיר החדשה איליה קפיטולינה. היא נבנתה במתכונת ערים רומיות (תכנון היפודמי) וכללה את צירי הקארדו (בכיוון צפון–דרום) והדקומנוס (בכיוון מזרח-מערב). משני צידי הקארדו היו שדרות עמודים, שתמכו בקירוי למדרכות רחבות - משני צידיו - כשמעבר להן היו חנויות.
בירושלים, בשונה מתוכנית עיר רומית אידיאלית, נבנה קארדו נוסף: הקארדו המזרחי, "קארדו ולנטיס", הנמשך משער שכם לכיוון שער האשפות, והוא בתוואי הגיא המרכזי המכונה על ידי יוספוס פלביוס ה"טירופיאון". בגלל אילוצי הטופוגרפיה של העיר מסלול הקארדו המזרחי אינו ישר, אלא מתפתל בתוואי הנחל. גם ה"דקומנוס מכסימוס" של ירושלים אינו אידיאלי כיוון שמהלכו נחסם על ידי הרחבה הגדולה של הר הבית שנותרה מימי בית שני. לכן, גם הדקומנוס מפוצל לשניים: החלק הראשון נמשך משער האריות עד למפגש עם הקארדו המשני (טאריק אל ואד, "דרך הנחל"), ובו שבע תחנות ראשונות בנתיב "דרך הייסורים" (הויה דולורוזה); החלק השני נמשך משער יפו ועד להר הבית ברחובות דוד והשלשלת (בתוואי הנחל הצולב).
בתקופה הרומית נמשך הקארדו משער שכם עד מרכז העיר, שהיה בסמוך לכנסיית הקבר. בתקופה הביזנטית (המאה ה-6), האריך הקיסר יוסטיניאנוס הראשון את הקארדו עד לשער ציון, כדי לאפשר גישה נוחה לכנסייה "החדשה" שבנה - "כנסיית הניאה". במפת מידבא מאותה תקופה, מתוארים צירי הקארדו והדקומנוס של ירושלים כמפורט לעיל.
שרידי הקארדו נחשפו בחפירות ארכאולוגיות שערך באזור העיר העתיקה לאחר מלחמת ששת הימים פרופ' נחמן אביגד, וניתן לראותם היום בלב הרובע היהודי בירושלים. באתר מוצב העתק של מפת מידבא עם תיאור ברור של הקארדו. ב-1971 זכתה הצעת האדריכלים שלמה אהרונסון, פטר בוגוד ואסתר ניב קרנדל בפרס הראשון, בתחרות לתכנון אזור הקארדו (האזור שבין רחוב היהודים לרחוב חב"ד, ובין רחוב דוד לבית הכנסת צמח צדק). במקור, תוכננו בתי מלון מעל לקארדו, אך משרד הבינוי והשיכון החליט על הסבת השטח מעל לרחוב המסחרי למגורים. בחפירות הארכאולוגיות שנערכו לקראת שיחזור בית כנסת החורבה השוכן מזרחית ובסמוך לקארדו, באוגוסט 2005, נתגלה לראשונה חלק של רחוב שהתפצל מן הקארדו מזרחה. כמו כן נמצאה שם קשת ניצבת שלמה, הבנויה מאבני גזית, אף היא מן התקופה הביזנטית.
סוגיית מרכזיותו של הקארדו המרכזי לעומת הקארדו המזרחי

כאמור, מפת מידבא מראה בבירור שני רחובות אורך, הקארדו המרכזי (קארדו מכסימוס) המעוטר בשני טורי עמודים, משער שכם עד אזור כנסיית הניאה, והקארדו המזרחי (ה"משני", קארדו ולנטיס) המצוין כבעל טור עמודים יחיד, לאורך ציר ה"טירופיאון". במקורות כתובים מן התקופה הביזנטית מתואר הקארדו המרכזי כציר התנועה הראשי של התהלוכות הדתיות. לפי חפירות שנערכו בשנים 2005–2009 עולה כי ייתכן שהאבחנה בין הקארדו "הראשי" לקארדו "המשני" שגויה. נמצא, שרוחב הקארדו המרכזי 22.5 מ' ואילו הקארדו המזרחי רחב ממנו - 24 מ'. שני הרחובות דומים מאוד בדרך בנייתם - ציר תנועה מרכזי ולצידו "מדרכות", מאחורי אכסדרת עמודים. שני הרחובות מרוצפים היטב בלוחות אבן מלבניים, סדורים במקביל לכיוון התנועה. אמנם בחפירות הקארדו המזרחי התגלו בסיסי עמודים רק בצידו המערבי של הרחוב, בהתאם לתיאור במפת מידבא, אך אין לפסול שהייתה שורה כזו גם מצידו המזרחי, על סמך רחובות דומים בערים היסטוריות אחרות. אמן מפת מידבא ביקש, ככל הנראה, להדגיש את מרכזיותו של הקארדו הראשי שהיווה ציר קישור בין כנסיות ושימש לתהלוכות דתיות על פני הרחוב - הזהה כמעט לחלוטין מבחינה פיזית, לזה ששכן ממזרח לו, אך לא שימש לפונקציות דתיות - ומופיע, לכן, כ"משני".
ראו גם

המדרגות המובילות מרחבת משה רוסנק אל הקרדו ומנגישות אותו לתייריםקארדו
לקריאה נוספת

הס א' ואייזנברג ע' ירושלים - רחוב הגיא, חדשות ארכאולוגיות, 1977, עמ' 48
בן-דב מ', חפירות הר הבית בצל הכתלים ולאור התגליות, ירושלים, 1982, עמ' 233–227
בר ד', מערך רחובותיה הראשיים של אליה קפיטולינה: קרדו ראשי מול קרדו משני, בתוך א' פאוסט וא' ברוך [עורכים], חידושים בחקר ירושלים , 7, תשס"ב, עמ' 159–168
ברוך י' ורייך ר', על אודות הקרדו המזרחי בירושלים הרומית-ביזנטית, בתוך א' ברוך, ע' ליבנר וא' פאוסט [עורכים], חידושים בחקר ירושלים, 9, תשס"ד, עמ' 147–160
קלונר ע' ובר נתן ר', הקרדו המזרחי של אליה קפיטולינה, ארץ ישראל, 28 [ספר טדי קולק], תשס"ח, עמ' 193–205
גוטפלד א', מערך רחובותיה של ירושלים בתקופה הביזאנטית, בתוך: ארץ ישראל, 28 [ספר טדי קולק], תשס"ח, עמ' 66–73.
וקסלר-בדולח ש', און א', אונונה ב', אבישר מ', הקרדו המזרחי של ירושלים הרומית וגלגוליו המאוחרים לאור החפירות ברחבת הכותל המערבי, בתוך: י' פטריך וד' עמית [עורכים]. חידושים בארכאולוגיה של ירושלים וסביבותיה, א', תשס"ח, עמ' 75–84
שלומית וקסלר-בדולח, אלכסנדר און, בריז'יט אונונה ושועה קיסילביץ', ‏ירושלים, חפירות רחבת הכותל 2005–2009 - דוח ראשוני, באתר "חדשות ארכיאולוגיות", גיליון 121, 2009,
שלומית וקסלר בדולח, אלכסנדר און ורנטה רוזנטל־הגינבוטום, הקרדו המזרחי וגשר וילסון לאור חפירות חדשות – השרידים מימי הבית השני ומהתקופה הרומית, אדם ליד קשת רומית - מאמרים לכבודו של יורם צפריר, לאה די סגני, יזהר הירשפלד, רינה טלגם, יוסף פטריך (עורכים), ירושלים, (2010), עמ' 152–153
חיים ברבה ותאופיק דעאדלה, ‏ירושלים, בית הכנסת אוהל יצחק, באתר "חדשות ארכיאולוגיות", גיליון 119, 2007
Wilson R.E. and Warren R.E., The Recovery of Jerusalem, 1871, London: 281-284;
Warren C. and Conder C.R., The Survey of Western Palestine III: Jerusalem, London, 1884, p. 236
Johns C. N., Jerusalem: Ancient Street Levels in the Tyropoeon Valley Within the Walls, QDAP 1, 1932, pp. 97-100
Johns C. N., Discoveries in Palestine since 1939-1948, PEQ 80, 1948, pp. 81-101
Hamilton R.W., Street Levels in the Tyropoeon Valley, QDAP 1, 1932, pp. 105-110
Hamilton R.W. Street Levels in the Tyropoeon Valley II, QDAP 2, 1933, pp. 34-40
Barbe H. H. and Deadle T. Jerusalem - Ohel Yizhaq. In E. Baruch, Z. Greenhut and A. Faust [eds.] New Studies on Jerusalem 11, 2006, pp. 19- 29
הערות שוליים

↑  שלומית וקסלר-בדולח, אלכסנדר און, שרידי הקארדו המזרחי הרומי ברחבת הכותל המערבי - לסוגיית הקארדו הראשי והקארדו המשני בתקופה הביזנטית, קדמוניות 140, עמ' 130–131
| רחובות מרכזיים בעיר העתיקה  |
| --- | --- | --- |
| הרובע הארמני | רחוב הפטריארכיה הארמנית • רחוב סנט ג'יימס •  רחוב אררט • רחוב הארמנים |  |
| הרובע היהודי | רחוב היהודים • רחוב הקארדו • רחוב משגב לדך • רחוב תפארת ישראל • רחוב בתי מחסה • רחוב חב"ד |  |
| הרובע המוסלמי | רחוב הגיא • רחוב שער האריות •  רחוב שער הפרחים • רחוב השלשלת • ויה דולורוזה  • מעלות המדרשה • רחוב בית הבד |  |
| הרובע הנוצרי | רחוב דוד • רחוב השער החדש • רחוב הבורסקאים • רחוב הפטריארכיה הלטינית • רחוב הנוצרים |  |
| אתרי הרובע המוסלמי |
| --- | --- | --- |
| שכונות | באב אל חוטה |  |
| רחובות ושערים | שער האריות • שער הפרחים • שער שכם • הקארדו (ירושלים) • רחוב השלשלת • ויה דולורוזה (רחוב) • רחוב הגיא • רחוב שער האריות • שער השלשלת • שער הכותנה • שער הברזל |  |
| אתרים ארכיאולגיים | מערת צדקיהו • בריכת הסטרותיון • קשת וילסון • מנהרות הכותל • שער וורן • בריכות הצאן |  |
| אתרים מוסלמיים | רבאט אל-מנצורי • מסגד הצריח האדום • רבאט אל-בציר • ספריית ח'אלדיה • ספריית אל-בודיירי • אל-מדרסה א-תנכיזיה |  |
| אתרים נוצריים | ויה דולורוזה • קפלת ההלקאה • קפלת ההרשעה וכפיית הצלב • מנזר האחיות ציון (העיר העתיקה) • כנסיית סנטה אנה • האכסניה האוסטרית • אכסניית סנט פאולוס • כנסיית גבירתנו הדואבת |  |
| אתרים יהודיים | הכותל הקטן • ישיבת עטרת ירושלים • בית המערבים • ישיבת אדרת אליהו • ישיבת שובו בנים • בית הכנסת ע"ש הרב גץ • בית הכנסת אוהל יצחק • ישיבת חיי עולם • ישיבת תורת חיים • בית הכנסת ציון המצוינת |  |
| מבני מגורים יהודיים | חצר רייסין • חצר גליציה • בית המערבים • מתחם שער הפרחים • בית ויטנברג • בית הצלם • חצר ראנד • בית חזון • בית דנון • חצר דיסקין |  |
| שונות | מוזיאון הכיכר הרומית • שוק הכותנה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285535805171 
חשיפת הקארדו המזרחי ברחבת הכותל, מרץ 2012
וירטמברג-באדן

וירטמברג-באדן (בגרמנית: Württemberg-Baden) הייתה מדינה היסטורית שהתקיימה בימי גרמניה המערבית (הרפובליקה הפדרלית של גרמניה). המדינה הוקמה ב-1945 תחת אזור הכיבוש האמריקני לאחר מלחמת העולם השנייה. עיר הבירה שלה הייתה שטוטגרט. וירטמברג-באדן חדלה מלהתקיים ב-1952 לאחר שמוזגה למדינה חדשה בשם באדן-וירטמברג.
היסטוריה

וירטמברג-באדן הורכבה מחלקה הצפוני של המדינה החופשית וירטמברג ומחלקה הצפוני של רפובליקת באדן. חלקה הדרומי של וירטמברג הפך למדינת וירטמברג-הוהנצולרן תחת הכיבוש הצרפתי, כמו כן חלקה הדרומי של רפובליקת באדן הפך למדינת דרום באדן, שהייתה אף היא תחת הכיבוש הצרפתי. החלוקה בין החלק הצפוני לדרומי הוגדרה באמצעות נתיב (Autobahnen) שחיבר בין קרלסרוהה למינכן באזור האמריקני.
ב-24 בנובמבר 1946 נבחר הפרלמנט הראשון של וירטמברג-באדן, וב-18 במאי 1947 חוקקה חוקה חדשה לגרמניה המערבית. ב-23 במאי 1949 עם הקמת גרמניה המערבית, הצטרפה וירטמברג-באדן לרפובליקה הפדרלית.
ב-24 בספטמבר 1950 נערכה הצבעה בווירטמברג-באדן, וירטמברג-הוהנצולרן ודרום באדן בנוגע למיזוג שלוש המדינות. משאל העם התרחש ב-16 בדצמבר 1951 ושלוש המדינות אוחדו ב-24 באפריל 1952 ויצרו מדינה חדשה בשם באדן-וירטמברג, שמהווה כיום אחת מ-16 המדינות הפדרליות שמרכיבות את גרמניה המודרנית.
ראו גם

וירטמברג
| מדינות הרפובליקה הפדרלית של גרמניהגרמניה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | באדן-וירטמברג באדן-וירטמברג • בוואריה בוואריה • ברנדנבורג ברנדנבורג • הסן הסן • מקלנבורג-מערב פומרניה מקלנבורג-מערב פומרניה • סקסוניה התחתונה סקסוניה התחתונה • נורדריין-וסטפאליה נורדריין-וסטפאליה • ריינלנד-פפאלץ ריינלנד-פפאלץ • חבל הסאר חבל הסאר • סקסוניה סקסוניה • סקסוניה-אנהלט סקסוניה-אנהלט • שלזוויג-הולשטיין שלזוויג-הולשטיין • תורינגיה תורינגיה |  |
| ערי מדינה | ברלין ברלין •  ברמן • המבורג המבורג |  |
| מדינות לשעבר | דרום באדן דרום באדן • וירטמברג-באדן וירטמברג-באדן • וירטמברג-הוהנצולרן וירטמברג-הוהנצולרן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550295205171  GND: 4067030-2  NARA: 16941895  VIAF: 147752735   WorldCat (עם VIAF): 147752735 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גרמניה ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפעמון (ספר)

| --- | --- |

עטיפת המהדורה העברית
 מידע כללי
 מאת:  אייריס מרדוק 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  Chatto & Windus
 מקום הוצאה:  הממלכה המאוחדת
 תאריך הוצאה:  1958 
 מספר עמודים:  319
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  לדורי
 תאריך:  1986
 תרגום:  שלומית קדם
 מספר עמודים:  305
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  990010147680205171
 
הפעמון (באנגלית: The Bell) הוא ספרה הרביעי של הסופרת הבריטית אייריס מרדוק, שיצא לאור בשנת 1958. זה הוא סיפורה של קהילה חילונית המתקיימת לצד מנזר בנדיקטיני עתיק בגלוסטרשייר, אנגליה. מנהיגה של קהילה זו הוא מייקל מיד, שמשפחתו היא בעלת האחוזה שלצד המנזר, אימבר אבי. בית האחוזה שבו מתגוררים חברי הקהילה נקרא אימבר קורט. החברים בקהילה הם אנשים, שטבעם מקשה עליהם להיות חלק מן העולם המודרני, אך אינם מתאימים לחיי הסתגרות  במנזר. הרעיון שהגתה אם המנזר, אישיות נערצת ובעלת כוח רוחני רב, היה אפוא להושיב באחוזת אימבר חבורה של אנשים, שיחיו שם חיי עמל פשוטים ובריאים בהשראת הרוחניות הנובעת מן המנזר, ויהוו "מדינת חיץ" וחוליה מקשרת בינו לבין העולם.
What Murdoch understood better than anyone else I have read was the way in which our sense of our moral beings, the imperatives and prohibitions we desire, or agree, to accept, depended on a religious structure which our society as a whole no longer believes in.
"הדבר שמרדוק היטיבה להבין מכל אחד אחר שקראתי היה האופן, שבו תחושת היותנו ישויות מוסריות, הציוויים והאיסורים שאנחנו משתוקקים, או מסכימים, לקבל, היו תלויים במבנה דתי, שהחברה שלנו ככלל איננה מאמינה בו עוד."
"הפעמון" יצא בעברית בהוצאת לדורי בשנת 1986, בתרגום שלומית קדם.
נושאים עיקריים

נושא עיקרי בספר הוא הכמיהה לחיי רוח בעידן חומרני, שקהילת אימבר קורט מנסה להשיג באמצעות היפרדות חלקית מן העולם החילוני. אימבר קורט נועדה לספק מקלט לאנשים "הוגים-למחצה", ש"אינם יכולים למצוא עבודה שתספק אותם בעולם הרגיל".
הגאווה הרוחנית של חברי הקהילה היא מקור לחלק גדול מן ההומור שבספר, למשל כשחברת הקהילה, ממונה מטעם עצמה לחלק פקודות, מביאה לידיעת דורה עברה על אחד מחוקי הקהילה, שביצעה בבלי דעת כשהביאה פרחי שדה אל חדרה, משום שהקהילה גמרה אומר להימנע, לשם הפשטות, מכל קישוט או תוספת אישית לחדרים. מצד שני, דורה חסרת הדת, המבקרת מבחוץ, שחברי קהילה מזלזלים בה, היא היחידה שעניינה האמיתי ונטול-השיפוט באחרים מאפשר לה להבחין בסערה הפנימית המתחוללת בקתרין פואלי. בדומה לזה, מייקל מבין באיחור, שבגלל התעסקותו היתרה בשלימות הרוחנית שלו עצמו, נמנע מלהסתכן בניסיון לעזור לניק.
טבען של מידות טובות, עוד עניין עיקרי, הוא הנושא של שתי שיחות יום א' שנושאים לפני הקהילה ג'יימס ומייקל לסירוגין. ג'יימס טוען, שאנשים צריכים לשאוף לשלימות באמצעות ציות קפדני ללא פקפוק לקוד מוסרי מחמיר, השקפה מצודדת בזכות הפשטות שבה. מייקל, לעומת זאת, מותיר די מקום לחולשות אנוש ומציג כיעד סביר שיפור מוסרי, בניגוד לשלימות.
ההומוסקסואליות הנסתרת של מייקל מיד מהווה היבט חשוב בספר, שיצא לאור רק שנה לאחר דו"ח וולפנדן על ביטול ההפללה של פעילות הומוסקסואלית פרטית בהסכמה בין בוגרים. ההומוסקסואליות שלו מוצגת ללא "תרועות חצוצרה או פוליטיקה" כסוג אחד של אהבה. מרדוק נודעה בתיאוריה האוהדים להומוסקסואלים, ואחרי "הפעמון" הופיע לפחות הומוסקסואל אחד בכל אחד מספריה.
את מבנה הרומן מאפיינים מערכים רבים של כפיולויות ו"צמדים נוגדים", בהם התאומים ניק וקתרין פואלי, הפעמון החדש והישן, שתי הקהילות באימבר קורט ואימבר אבי, ושני הווידוים של ניק ושל טובי, ששניהם זכו לאהבתו של מייקל אך בגדו בו. הצמדים האלה, התורמים "סימטריה מענגת" לעלילה, נחקרו גם במונחים של ראיית המציאות האפלטונית של מרדוק.
מוזיקה מסוגים שונים מופיעה לעיתים קרובות וצליל הוא דימוי חשוב לאורך העלילה. צלילים אלה כוללים את שירת הציפורים ביער, הנשמעת בכמה התרחשויות, וחיקויי הציפורים על ידי פיטר טופגלאס. הנזירות מזמרות בקאפלה שלהן וכמה מחברי הקהילה שרים מדריגלים ומאזינים לתקליטים של יצירות באך, שדורה מתעבת, אף כי בהמשך היא מתחילה ליהנות ממוצרט.
הרקע לכתיבת הספר

אייריס מרדוק נולדה בדבלין, בירת אירלנד. למדה היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת אוקספורד, ופילוסופיה באוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 1948 החלה לעבוד באוניברסיטת אוקספורד ובשנת 1956 נישאה לג'ון ביילי, מרצה לספרות אנגלית וסופר.
בעיני מרדוק, הטוב הוא האידיאה המכוננת של החיים המוסריים. האתיקה נועדה, לדעתה, לענות על השאלה, כיצד נוכל לשפר את עצמנו. לרעיונות אלה ניתן מקום נכבד בספרה "הפעמון", וחברי קהילת אימבר קורט מנסים להקדיש את חייהם למטרה זאת.
סגנון הכתיבה של מרדוק ריאליסטי לרוב, והיא הושפעה בעיקר מאפלטון, זיגמונד פרויד וז'אן-פול סארטר.
Like the great realists Tolstoy, Eliot, and James, Iris Murdoch is preeminently concerned with the problem of how to live ethically in a world of accelerating change and declining faith. She studied and wrote philosophy as well as fiction, and her novels explore the fate of ideas once they are subjected to the exigencies of daily life. Murdoch’s ability to blend social satire with a sharply observant yet compassionate view of her characters is fully displayed in The Bell, often considered her most characteristic and satisfying novel. בדומה לגדולי הריאליסטים, טולסטוי, אליוט וג'יימס, אייריס מרדוק עוסקת בראש ובראשונה בשאלה, כיצד יש לחיות חיים מוסריים בעולם המשתנה בקצב גדל והולך והאמונה בו נמצאת בדעיכה. היא למדה וכתבה פילוסופיה נוסף לספרות בדיונית, וספריה חוקרים את העולה בגורלם של רעיונות מרגע שהם נכפפים לצרכים הדוחקים של חיי יום-יום. יכולתה של מרדוק למזג סאטירה חברתית עם ראיית דמויותיה בעין חוקרת אך מלאת חמלה, מוצגת במלואה בספרה "הפעמון", הנחשב לא פעם לרומן האופייני והמספק ביותר שלה.
חשיבות ספרותית וקבלה

"הפעמון", ספרה הרביעי של אייריס מרדוק, יצא לאור בשנת 1958 בהוצאת צ'אטו את וינדוס בבריטניה וויקינג בארצות הברית. הצלחתו הייתה מיידית, ו-30,000 עותקים של ההוצאה הבריטית הודפסו תוך עשרה שבועות מאז הוצאתו לאור.
הספר זכה לביקורות חיוביות רבות. הטיימס, אף כי ציין שמרדוק נוטה ל"הסביר עד עייפה במקום להשאיר מקום לדמיון", תיאר את "הפעמון" כ"סיפור העולה על גדותיו בתכליתיות ואינטליגנציה" ו"מרנין לקריאה". פרנק קרמוד הגדיר אותו בספקטייטור "הישג ראוי מאוד לציון". הוא עמד על שינויים בסגנונה במהלך ארבעת ספריה שיצאו לאור עד אז, ועניין גובר בהצבת סיפוריה "במתכונת רחבה של משמעויות בעלות נגיעה". אליזבת בואן תיארה את הספר כ"יצירת מופת של סיפור מעשה ישיר", הן "ראוי יותר לציון" והן "שמרני יותר" מספריה הקודמים, אך משמר בו את "הזרות הדינמית" האופיינית למרדוק. בניו יורק טיימס תיאר גילברט מילשטיין את "הפעמון" כ"תוספת של מצוינות מתמדת" למכלול יצירתה. סקירתו ציינה קווים מקבילים לרומן של מרי מקארתי משנת 1949, "האואזיס". אירווין האו,  ב"פרטיזן רביו", ראה את הרומן ככבלתי מציאותי לחלוטין וסמלי מדי, אך שיבח את יכולתה של מרדוק לכתוב "באופן משכנע, ללא תיאטרליות או העמדת פנים" על אהבה, לרבות אהבה הומוסקסואלית, יכולת שתיאר כ"כישרון ספרותי נדיר".
"מרדוק הייתה זן נדיר, סופרת גדולה, תוססת ובוטחת, שיכלה להניע את כל המכונה בשלמותה. היא קיימה קשר הן עם אינסטינקטים חייתיים והן עם אלה האינטלקטואליים. היקף חזונה גורם לך להרגיש, כשאתה קרוב ליצירתה, שאתה זוכה למבט חטוף בנשגב והנעלה." דווייט גארנר, הניו יורק טיימס
"משעשע, עצוב ונוגע ללב ... ,הפעמון' הוא ספר על אנשים בעלי רעיונות, אנשים חושבים, אנשים שמחשבותיהם משנות את חייהם ממש כמו הדחפים שלהם או רגשותיהם." א. ב. ביאט
"כמו הטובים בספריה של מרדוק, ,הפעמון' עוסק באהבה וחופש, בפעולת הגומלין בין השניים ובכוחה ההרסני של אהבה שהחמיצה ... הדיאלוגים שלה מתנהלים במישור מבריק, מודע לעצמו ... היא כותבת על הדברים היחידים החשובים - אהבה, טוּב ואיך להיות מאושר בלי לפגוע באחרים." האינדיפנדנט
"בנעורי, ,הראש הכרות' ו,הפעמון' פקחו את עיני לעולם אחר. התייחסתי אליהם כאל צורה אלגנטית של מציאות חברתית, ואהבתי את העולם החדש שהם פתחו לפני." מרי בירד,  מוסף הספרות של טיימס
"מלא חיים ונוקב להפליא בעת ובעונה אחת, עדין עם ביקורת חברתית תוססת" הגרדיאן
"רמה חדשה של תחכום אצל מרדוק ... מעבר נטול מאמץ בין הקודר להומוריסטי." ריצ'רד ניקולס, ניו יורק טיימס
הערות שוליים

↑  שרלוט ג'ונס, הגרדיאן, "ספרים שנותנים תקווה", על "הפעמון" מאת אייריס מרדוק
↑  הפעמון, אייריס מרדוק, עמ' 77
↑  א. ב. ביאט על אייריס מרדוק ו"הפעמון", במלאת 100 להולדתה.
↑  https://patricktreardon.com/book-review-the-bell-by-iris-murdoch פטריק רירדון, סקירת "הפעמון" מאת אייריס מרדוק
↑  פינגווין רנדום האוס
↑  עמ' 78
↑  עמ' 105
↑  שרלוט ג'ונס, הגרדיאן
1 2  פטריק רירדון, סקירת "הפעמון" מאת אייריס מרדוק
↑  עמ' 53-44
↑  עמ' 40-39
↑  עמ' 42-41
↑  עמ' 71-70
↑  עמ' 123
↑  עמ' 131
↑  עמ' 140-130
↑  עמ' 149-148
↑  עמ' 162-152
↑  עמ' 167-163
↑  עמ' 183-173
↑  עמ' 190-189
↑  עמ' 197
↑  עמ' 213-202
↑  עמ' 259-252
↑  עמ' 305-260
↑  עמ' 77
↑  ס. ביאט, "על ,הפעמון' מאת אייריס מרדוק
↑  שרון קייהל והווארד ג'רמן, הוצאת אוניברסיטת קיימברידג'
↑  רות גביזון, "נישואים"
↑  פטריק גייל, האינדיפנדנט, ,ספר של פעם בחיים: "הפעמון" מאת אייריס מרדוק' 15 במרץ 2012
↑  </ פיטר קונרדי, "אייריס מרדוק: חיים" מו"ל נורטון, isbn=0393048756 שנה 2001
↑  ביאט, עמ' 177
↑  יואב אשכנזי, "הצורך לנחם דוחק בה לכזב", באתר "הַמּוּסָךְ - מוסף לספרות" של הספרייה הלאומית, מסה על אייריס מרדוק, 27 ביולי 2019
↑  פינגווין רנדום האוס, מדריך לקריאת "הפעמון" מאת אייריס מרדוק
↑  2=קונרדילייף, עמ' 423
↑  גילברט מילשטיין, ספרי ניו יורק טיימס 23 באוקטובר 1958
↑  אירווינג האו, "מציאות ובדיון", פרטיזן רביו, כרך 26, גיליון 1, עמ' 133-132
וילם השני, נסיך אורנז'

וילם השני, נסיך אורנז' (בהולנדית: Willem II van Oranje-Nassau; 27 במאי 1626 – 6 בנובמבר 1650) היה הסטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית, ונסיך אורנז' בין השנים 1647–1650, ואביו של ויליאם השלישי, מלך אנגליה.
ביוגרפיה > ילדותו

וילם נולד בהאג ב-27 במאי 1626, כבנם של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז', ראש הענף הפריזי של בית אורנז'-נאסאו ושל אשתו אמליה מזולמס-בראונפלס, בתם של יוהאן אלברכט הראשון, רוזן זולמס-בראונפלס ואגנס מזיין-ויטגנשטיין.
ב-2 במאי 1641 התחתן וילם עם מרי הנרייטה, הנסיכה המלכותית, בתו הבכורה של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, בקפלה המלכותית של ארמון וייטהול בלונדון.
ביוגרפיה > שלטונו

בשנת 1647 מת אביו פרדריק הנדריק, נסיך אורנז', ווילם ירש את התואר "נסיך אורנז'", ואת תפקיד הסטאדהאודר של חמש משבעת המחוזות: הולנד, זיילנד, אוטרכט, חלרה ואוברייסל.
באותה תקופה הייתה הולנד מעורבת במלחמת שמונים השנים נגד ספרד, ומשנת 1646 ניהלה משא ומתן עם ספרד באשר לתנאי סיום המלחמה.
בשנת 1648 נחתם שלום מינסטר, אולם וילם התנגד לקבלת האמנה, אף על פי שהכירה בעצמאותה של הולנד, משום שהותיר את ארצות השפלה הדרומיות בידי בית המלוכה הספרדי. בנוסף, שלום נפרד הפר את הברית עם צרפת שנחתמה בשנת 1635, אולם, המועצות בשישה מחוזות הצביעו בעד קבלת ההסכם.
בסתר, פתח וילם במשא ומתן עם צרפת, במטרה להרחיב את הטריטוריה שלו תחת שלטון ריכוזי יותר. בנוסף, פעל וילם להשבת גיסו צ'ארלס על כס המלוכה של אנגליה.
בשנת 1650 הסתכסך וילם עם ה"רחנטים" - עוצרים של מחוז הולנד, אנדריס ביקר ובן דודו קורנליוס דה גרייף; בעקבות שלום מינסטר רצו הרחנטים לצמצם את הצבא ולחסוך בהוצאות, ועל ידי כך להפחית מסמכותו של וילם. וילם כלא שמונה מחברי מועצת הולנד (כולל יאקוב דה ויט) בטירת לוונשטיין. בנוסף, הוא שלח את בן דודו וילהלם פרידריך, נסיך נסאו-דיאץ עם צבא של 10,000 חיילים, על מנת לתפוס את אמסטרדם בכוח. אולם, מזג אוויר גרוע סיכל את המערכה, ואמסטרדם לא נכנעה.
וילם כיהן כסטאדהאודר שלוש שנים בלבד, וב-6 בנובמבר 1650 מת כתוצאה מאבעבועות שחורות. שבוע לאחר מותו נולד בנו היחיד וילם השלישי, נסיך אורנז', שירש אותו כסטאדהאודר בשנת 1672, ובשנת 1689 הוכתר למלך אנגליה.
וילם קבע בצוואתו כי לאשתו תהיה משמורת מלאה על בנם, אולם הוא לא הספיק לחתום על המסמך ולכן הוא נותר חסר תוקף. בשנת 1651 קבעה המועצה העליונה של הרפובליקה כי המשמורת על התינוק תחולק בין אמו הנסיכה מרי, סבתו אמליה ודודו פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר של ברנדנבורג.
הר פריה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  פריה 
 גובה:  2,225 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  רכס אסגארד 
 קואורדינטות:  77°36′S 160°51′E﻿ / ﻿77.6°S 160.85°E﻿ / -77.6; 160.85
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר פריה(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר פריה
 
הר פְרֶיָה (באנגלית: Mount Freya) הוא הר נישא ברכס אסגארד, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם מזרחית להר ת'ור.
גובהו של ההר 2,225 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה > שם ההר

שמו של ההר ניתן לו על ידי משלחת החקר של אוניברסיטת ויקטוריה מוולינגטון שבניו זילנד (שחקרה את האזור בין השנים 1958–1959).
בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס אסגארד, להר ניתן שם מהמיתולוגיה הנורדית, והוא נקרא על שם האלה הנורדית פריה.