stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי איטליה–רוסיה
היסטוריה > יחסי איטליה-ברית המועצות

ממשלתו של בניטו מוסוליני באיטליה, וממשלתו של יוסיף סטלין בברית המועצות הכירו האחת בשנייה וכוננו יחסים דיפלומטיים ב-7 בפברואר 1924 (זמן קצר לאחר מותו של ולדימיר לנין). הסכם ראשוני נחתם ב-26 בדצמבר 1921, והוא כלל הכרה דה פקטו בברית המועצות על ידי איטליה. שתי המדינות חתמו על הסכם ידידות ב-2 בספטמבר 1933, והוא נותר בתוקף עד ה-22 ביוני 1941, כאשר איטליה הכריזה מלחמה על ברית-המועצות כחלק מדינות הציר במלחמת העולם השנייה.
אפילו במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר איטליה לחמה לצד גרמניה הנאצית נגד ברית המועצות, החיילים האיטלקים העניקו טיפול טוב יותר לאזרחים הסובייטים, טיפול שהיה הרבה יותר טוב מאשר הגרמנים. אחרי שהאיטלקים חתמו שכל כניעה לבעלות הברית ב-29 בספטמבר 1943, נחתם הסכם מוסקבה בין בעלות הברית לאיטליה, ובו, הרוסים, האמריקנים והבריטים אימצו הצהרה לגבי איטליה, אשר בה הסכימו להפיל את הפשיזם באיטליה, ולהוציא את הפשיסטים מן החיים הציבוריים, והקמת דמוקרטיה באיטליה. ברית המועצות כוננה יחסים דיפלומטיים מלאים עם איטליה ב-25 באוקטובר 1944, וב-11 בדצמבר 1948 נחתם הסכם סחר בין המדינות.
בשנות ה-60 חברת פיאט האיטלקית בנתה מפעל הרכבה למכוניות בברית המועצות, בעיר טוליאטי (עיר הקרויה על שם המזכיר האיטלקי של המפלגה הקומוניסטית פלמירו טוליאטי). לבסוף, זמן רב איטליה הייתה המפלגה הקומוניסטית האיטלקית הגדולה ביותר בעולם המערבי, עם למעלה מ-2 מיליון חברים.
היסטוריה > הפדרציה הרוסית

בשנת 2006, רוסיה ואיטליה חתמו על הסכם לשיתוף פעולה למלחמה בפשע ולהגנה על חירויות האזרח. יש קשרים מסחריים הדוקים בין שתי המדינות. איטליה היא שותפתה המסחרית השנייה החשובה ביותר של רוסיה באיחוד האירופי, לאחר גרמניה, וחברת האנרגיה הממשלתית שלה, ENI, חתמה באחרונה על חוזה ארוך טווח ארוך עם גזפרום לייבוא גז רוסי לאיטליה.
בעידן המודרני, רוסיה ממשיכה לקיים יחסים חמים עם איטליה. ממשלות סילביו ברלוסקוני (2001–2006 ו-2008–2011) חיזקו את הקשרים של איטליה עם רוסיה, בשל ידידותו האישית עם הנשיא ולדימיר פוטין. שיתוף הפעולה התרחב גם לתחום התעופה, בין החברה האיטלקית אלניה איירמאקי לחברה הרוסית סוחוי, בפיתוח משותף של כלי טיס חדשים. בנוסף, הרוסים תמיד מבקרים באיטליה במספרים גדולים.
בשנת 2017 רוסיה המאוחדת, מפלגתו של ולדימיר פוטין, חתמה על הסכם עם הליגה הצפונית, על חיזוק שיתוף הפעולה הפוליטי ביניהן.
ראש ממשלת איטליה לשעבר מתאו רנצי, מנהיג המפלגה הדמוקרטית, פרסם כי ארגונים הנתמכים על ידי הרוסים הפיצו חדשות מזויפות באיטליה, על מנת להשפיע על תוצאות הבחירות, והאשים את תנועת חמשת הכוכבים על הפצת מידע התומך בממשלה הרוסית וביחסי החוץ שלה.
בדצמבר 2017, האשים סגן נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ו ביידן את רוסיה בסיוע למפלגות האופוזיציה תנועת חמשת הכוכבים והליגה הצפונית. במרץ 2018, הממשלה האיטלקית בראשותו של מתאו רנצי, גירשה 2 דיפלומטים רוסים, בעקבות הרעלתו של סקריפאל בבריטניה.
הכוחות שזכו בבחירות 2018 באיטליה והקימו את הממשלה, הליגה הצפונית ותנועת חמשת הכוכבים, הביעו את אי שביעות רצונם מהסנקציות שהוטלו על רוסיה על ידי ארצות הברית והאיחוד האירופי, ואת תוכניתם לשפר את היחסים בין שתי המדינות על ידי ביטול הסנקציות שהוטלו כתוצאה מהמשבר באוקראינה. ראש הממשלה המכהן של איטליה, ג'וזפה קונטה, אמר שהוא "יתמוך בפתיחות כלפי רוסיה, אם הסנקציות יגרמו נזק לכלכלת איטליה."
במרץ 2021, גירשה איטליה דיפלומטים רוסים, לאחר שקצין בצי האיטלקי העביר מסמכים מסווגים של נאט"ו לשגרירות רוסיה ברומא.
במהלך המאמצים להיאבק בהתפרצות נגיף הקורונה באיטליה, מ-22 עד במרץ 2020, לעזרת איטליה, רוסיה שלחה 15 מטוסים מדגם איליושין Il-76 לבסיס פרקטיק דה מארה (30 ק"מ מדרום מערב לרומא) ובהם מאה מומחים של הכוחות להגנה כימית, ביולוגית וגרעינית לוירולוגיה, שמונה גדודי חיטוי, רופאים ואחיות, שנפרסו בברגמו, בחבל לומברדיה, שבה מספר הנדבקים הגבוה ביותר במדינה. יחד איתם הובא ציוד לנמל התעופה אוריו אל-סריו, הכולל מרכז אבחון נייד, ציוד רפואי ומכלי חמצן, שהחלו את עבודתם ב-27 במרץ.
היחסים בין המדינות הדרדרו לאחר פלישת רוסיה לאוקראינה ב-24 בפברואר 2022. איטליה גינתה בחריפות את התוקפנות הרוסית נגד אוקראינה והביעה תמיכה מלאה באוקראינה. התוקפנות הרוסית נגד אוקראינה הפתיעה את איטליה. במהלך המלחמה באוקראינה שלחה איטליה נשק לאוקראינה. ראש ממשלת איטליה מריו דראגי תמך בסנקציות על רוסיה וקידם חרם על שוק האנרגיה הרוסי, על אף התלות של מדינתו בגז ונפט המיובאים מרוסיה.
הנוכחות המשמעותית של מהגרים אוקראינים באיטליה הביאה להפגנות בכיכרות ובכנסיות האיטלקיות למען השלום וכדי לבקש תמיכה מאיטליה.
נציגויות דיפלומטיות

רוסיה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-9 קונסוליות באנקונה, ג'נובה, מסינה, מילאנו, נאפולי, פאלרמו, אודינה, ונציה וורונה.
איטליה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה ו-8 קונסוליות בקלינינגרד, קרסנודר, ליפצק, נובי אורנגוי, סמרה, סוצ'י, סנקט פטרבורג ויקטרינבורג.
מסילת אדיס אבבה–ג'יבוטי

ערך זה עוסק במסילה צרה אדיס אבבה–ג'יבוטי שנפחתה ב-1917. אם התכוונתם למסילה ברוחב תקני של 1,435 מ"מ שהושלמה בין שתי ערים ב-2017, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ג'יבוטי
 מידע על ההקמה
 התחלת בנייה:  1897
 פתיחת המסילה:  9 במאי 1917
 מידע על המסילה
 תחילת המסילה:  ג'יבוטי
 סיום המסילה:  אדיס אבבה (בפתיחה)   דירה דאווה (כיום)
 סוג המסילה:  נוסעים ומשא
 אורך המסילה:  784 קילומטרים
 רוחב המסילה:  1,000 מ"מ
 מסלולים:  2
 תרשים המסילה
 
 
מסילת אדיס אבבה–ג'יבוטי (באמהרית: ኢትዮ-ጅቡቲ ምድር ባቡር ድርጅት - "אִתי-גֶ'בֻּתִ מָדֶרֶ בַּבֻּרֶ דֶרֶגֶתֶ"; בצרפתית: Chemin de fer djibouto-éthiopien; באיטלקית: Ferrovia Etio-Gibutiana) היא מסילת רכבת צרה (אנ'), שנבנתה בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, המוליכה מנמלה של העיר ג'יבוטי, בירת ג'יבוטי, אל תחנת הרכבת באדיס אבבה, בירת אתיופיה. אורכה של המסילה הוא 784 קילומטרים. לאורך הקו הונחה מסילה בודדת שרוחבה 1,000 מילימטרים.
קו הרכבת נבנה בין השנים 1897–1917 בהון צרפתי, ונחנך ב-9 במאי 1917, במעמד קיסרית אתיופיה זאודיתו, שהשתתפה בנסיעת הרכבת הראשונה לג'יבוטי.
קו זה היה קו הרכבת היחיד באתיופיה וחשיבותו העיקרית הוא בכך שבהיותה מדינה ללא מוצא לים, הוא מאפשר לה גישה אל הנמל הימי שלחופי מפרץ עדן. בנוסף, מאז ניתוק יחסי המסחר בין אתיופיה ואריתריאה ב-1998, חדלה אתיופיה מלהשתמש בנמליהן של מאסאווה ואסאב, והיא נסמכת רק על נמלה של ג'יבוטי. בשנת 2017 נחנכה מסילת רכבת מהירה ברוחב הבין-לאומי הסטנדרטי (1435 מ"מ) באותו תוואי. במסילה הישנה נותרה תנועה דלילה במקטע באורך 203 ק"מ שבין דירה דאווה לעיירות הגבול דוולה וג'ליל.
היסטוריה > רקע

היוזמה להקמת המסילה באה מצידו של קיסר אתיופיה מנליק השני, אשר היה מודע לבידודה של האימפריה האתיופית ולהיעדר גישה בינה לבין נמל ימי. ב-11 בפברואר 1893 שכר הקיסר את שירותיו של ידידו ואיש סודו, המהנדס השווייצרי אלפרד אילג (Alfred Ilg), על-מנת שזה יתכנן מסילת רכבת שלה שלושה קטעים: הראשון מהעיר ג'יבוטי להרר שבמזרח אתיופיה, השני מהרר אל אנטוטו, בירת אתיופיה באותה עת, והשלישי מאנטוטו עד לנילוס הלבן. לשם כך הקים אילג ב-9 במרץ 1894 את "החברה הקיסרית האתיופית" (Compagnie Impériale Ethiopienne, ראשי תיבות .C.I.E), חברה פרטית שלה הון בן שני מיליון פרנקים צרפתים. בינתיים הסתיימה המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה בקרב עדווה שנערך ב-1 במרץ 1896, ואתיופיה הדפה את הצבא האיטלקי שפלש לתיגראי שבתחומיה. דרישת האיטלקים שנתמכה על ידי מעצמות אירופיות אחרות, לפיה, בהתאם להסכם אוצ'ילי מ-1889, על אתיופיה לנהל את יחסי החוץ שלה באמצעות איטליה, ירדה מן הפרק, ואתיופיה חיזקה את ריבונותה ואת עצמאותה הפוליטית. הניצחון במלחמה הביא את שלטונות האימפריה הצרפתית ששלטה בג'יבוטי לאשר את הקמת המסילה בשטחים שהיו נתונים לשליטתה בג'יבוטי. אישור זה ניתן ב-27 באפריל 1894, והמכשול המדיני להקמת המסילה הוסר. ב-7 באוגוסט 1896 הוקמה חברה נוספת - "החברה הקיסרית למסילות ברזל של אתיופיה" (Compagnie Impériale des Chemins de fer Ethiopiens). על חברה זו הוטל להוציא את המיזם לפועל.
היסטוריה > המאה ה-21

מאז 1954 כרוכה הפעלת הקו בגירעון תקציבי. למרות מענק בסך 50 מיליון אירו שקבלה אתיופיה מהנציבות האירופית בשנים 2003 ו-2006, הלכו שירותי הרכבת ומצבה והתדרדרו. פעילות רכבות הנוסעים לאורך המסילה המזרחית הופסקה וחודשה חליפות בשל פיגועים ומצב ביטחוני רעוע. באופן עקרוני, ב-2003 עדיין פעלו רכבות נוסעים לאורך כל הקו בתדירות של שלוש פעמים בשבוע בכל כיוון, אם כי נדרשה עצירה ממושכת והחלפת רכבות בדירה דאווה. זמן הנסיעה בכל אחד משני הקטעים (ג'יבוטי-דירה דאווה ודירה דאווה-אדיס אבבה) עמד על כ-13 שעות, אך בפועל הנסיעה האיטית והעיכובים הרבים עשויים היו להאריך את משך המסע בכל קטע עד כדי יממה שלמה. הרכבת הציעה שירותים בשלוש רמות שירות (מחלקות), אך לא תמיד כל השלוש היו זמינות בקרונות, ואף שחלק ניכר מהנסיעה היה לילי, שוב לא הוצעו ברכבות שירותי לינה. במאמר מערכת בעיתון האיטלקי קוריירה דלה סרה, שנשא את הכותרת "Solo ultima classe per il treno del Negus" ("ברכבת הנגוס ישנה רק מחלקה אחרונה"), תיאר הכתב אטורה מו (Ettore Mo) את תלאות הנסיעה:
"כך, בימים האחרונים... גמאתי את 782 הקילומטרים המפרידים בין הבירה האתיופית לזו של המושבה הצרפתית לשעבר שלחופי מפרץ עדן, מקום בו הרכבת פרקה טונות של סחורה וכמאה נוסעים: אלה נערמו בזוג קרונות מתפוררים, מטונפים ומגולחים מאבזורם, עם מושבי עץ, ואפילו ללא זכוכית בחלונות. מסע בן למעלה מ-40 שעות; ללא שום נוחות או אלגנטיות מלכותית, ברכבת שאמורה הייתה להוביל על סיפונה את הקיסר מנליק השני ואת בני פמלייתו. פריט לדוגמה, ובו קטיפה, משי, מראות וידיות מוזהבות, שמור למזכרת במוזיאון התחנה, ושייך, מאז 1917, לחברת מסילת הרכבת הצרפתית-אתיופית.
...
בפועל, המסע נערך בשתי רכבות: הראשונה מסיימת את דרכה בעיר דירה דאווה, 472 קילומטרים דרומית-מזרחית מאדיס אבבה; השנייה ממשיכה במסע לג'יבוטי, וגומאת 310 קילומטרים נוספים. מהירות הנסיעה הממוצעת היא 30 קילומטרים בשעה לערך".
מים זורמים לנטילת ידיים ולשטיפת אסלות בתי השימוש, וממכר מזון ומשקאות הם בגדר מותרות, ונוסעים רבים מביאים עימם לרכבת אוכל ובקבוקי שתייה, כמו גם קאת ללעיסה.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 הופסק השימוש ברוב אורכה של המסילה, והקטע שבין דירה דאווה לאדיס אבבה חדל מלפעול. רכבות מטען ורכבות נוסעים ממשיכות ופועלות באופן סדיר בין דירה דאווה לג'יבוטי. היקף המטען המשונע לאורך הקו עמד ב-2006 על 240,000 טונות.
ב-29 בנובמבר 2006 חתמה ממשלת אתיופיה על הסכם עם חברה איטלקית, ולפיו זו תשפץ את הקו. העבודות החלו ב-2007 והתמקדו בנזקים שנגרמו במלחמת אוגדן, שלושים שנים קודם לכן, וטרם תוקנו. מגעים התקיימו בין הממשלה לחברת COMAZAR הדרום אפריקאית ב-2006, ונשקלה האפשרות להעניק לחברה זיכיון למשך 25 שנים שבמהלכן תשדרג החברה את הקו ותתפעל אותו, אך התוכנית לא יצאה לפועל. בתחילת 2008 עמדה הממשלה בקשר עם יזמים כוויתים, ובתחילת 2010 באה במגעים עם הרשויות ההודיות וחתמה על מזכרי הבנה עם ארבע חברות זרות, הכל בעניין שדרוגו של הקו. אולם, נכון ל-2011 עתידה של מסילת הרכבת אינו ברור.
תוואי המסילה ותחנות הרכבת העיקריות > מאפיינים טכניים

לאורך הקו הונחה מסילה בודדת ברוחב של 1,000 מילימטרים בלבד. רוחב זה צר באופן משמעותי מהרוחב התקני העולמי העומד על 1,435 מילימטרים והידוע גם כ"רוחב סטיבנסון" על שם המהנדס והממציא הבריטי ג'ורג' סטיבנסון. אילג קבע את רוחבה של המסילה במטרה לחסוך בעלויות, והצליח לשמר צריכה של 20 עד 25 ק"ג ברזל למטר. החל מ-1947 נעשה שימוש בפסים כבדים יותר שמשקלם מגיע ל-30 ק"ג למטר, וכיום מוחלפים פסים ישנים בכאלה שמשקלם הוא 40 ק"ג ברזל למטר. הרדיוס המינימלי של העקומות עומד על 150 מטרים, והשיפוע המרבי מגיע ל-25–30 פרומיל.
המסילה הוקמה על גבי נתיב ברוחב של ארבעה מטרים. על גבי הנתיב הונח רבד חצץ ברוחב של 2.8 מטרים ובגובה של 35 סנטימטרים העשוי מאבני גיר ומסלע געשי. על הרבד מוקמו אדני פלדה שזכו לכינוי "אדני מנליק". חיבור הפסים נעשה באמצעות לוחיות ובורגי פלדה. עבודות תחזוקה שנערכות כיום לאורך המסילה, עושות שימוש באדני בטון מודרניים.
תוואי המסילה ותחנות הרכבת העיקריות > מאפייני התוואי

אורכה של מסילת הרכבת הוא 784 קילומטרים, ולנתון זה מצטרפים 75 קילומטרים נוספים של מסילות צדדיות לאורך הקו ובתחנות הרכבת. הקו מטפס מגובה של שישה מטרים מעל פני הים בג'יבוטי עד לגובה של 2,370 מטרים באדיס אבבה. לאורך הקו נחפרו 22 מנהרות, רובן קצרות, והארוכה שבהן, מנהרת הרי הר, נמתחת לאורך של 170 מטרים. כמעט 2,000 גשרים ומעבירי מים באורך כולל של 6.08 קילומטרים הוקמו מעל נחלים ונהרות, אם כי משיקולי חיסכון חוצה המסילה נחלי אכזב רבים בגובה פני הקרקע. הגשרים החשובים הם גשר שבלה בקילומטר ה-22 באורך 20 מטרים; גשר הולהול בקילומטר ה-52 שאורכו 28 מטרים; גשר אנדובט בקילומטר ה-233 שאורכו 45 מטרים; וגשר נלו בקילומטר ה-246 שאורכו 31.5 מטרים. הגשר הארוך והידוע ביותר לאורך הקו הוא גשר אוואש השוכן בקילומטר ה-543. גשר מתכת זה שאורכו 151 מטרים, מתנשא לגובה של 60 מטרים מעל מפלס מימיו של נהר אוואש. בנייתו של הגשר הושלמה ב-1914, אך הוא נהרס בידי הצבא האיטלקי ב-1941. פלסי צבא דרום אפריקה הקימו במקום גשר זמני אגב שימוש בחומר הגלם של הגשר ההרוס. הגשר הקבוע הנמצא במקום כיום הושלם ב-1946.
תוואי המסילה ותחנות הרכבת העיקריות > תחנות הרכבת

מבין 38 התחנות השוכנות לאורכו של הקו, נמצאות 16 מהן בקטע הפעיל שבין ג'יבוטי ודירה דאווה. חלק ניכר מהתחנות שוכנות ביישובים נידחים, שבהם כמה עשרות מבנים ותו לא. ברוח זו, חלקן אינן תחנות רכבת של ממש אלא "עצירות", ולעיתים אין בהן אפילו רציפים או מסילה צדדית, שלא לדבר על מתקנים של ממש. עם זאת, בעת שקטרי הקיטור היו בשימוש לאורך הקו, סיפקו כל התחנות מים למנועיהם. שלוש התחנות החשובות הן אלה של ג'יבוטי, דירה דאווה ואדיס אבבה.
תוואי המסילה ותחנות הרכבת העיקריות > תחנות הרכבת > תחנת ג'יבוטי

תחנת הרכבת של ג'יבוטי, המכונה "לה גאר" ("La Gare" - "התחנה") (11°36′15.5″N 43°09′5.5″E﻿ / ﻿11.604306°N 43.151528°E﻿ / 11.604306; 43.151528), הוקמה בשנת 1900‏. היא שוכנת בשדרות לואי פראנשה ד'אספרה (Louis Franchet d'Espèrey) שברובע "פלטו דו סרפן" (plateau du Serpent), במרכזו של חצי האי שבצפונה של העיר, סמוך לנמל. שני ביתנים מהווים את המבנה המרכזי, ובו שוכנות לשכות מנהל התחנה ומנהל חברת הרכבת. בצידו המזרחי פונה המבנה אל כיכר גדולה ואל השדרה, ובצידו המזרחי שלוש מסילות ורציף צד בודד. מדרום ומצפון למבנה המרכזי שוכנים בנייני מנהלה. ממערב לתחנה שוכנים מחסנים ושטח דיור גדול שבו דפו לקטרים ובתי מלאכה. בתחנה שוכנים מרפאה ומועדון תרבות לעובדי חברת הרכבת. מצפון לתחנה יוצאת מסילה בודדת המגיעה ממש עד לרציפי הנמל.
תוואי המסילה ותחנות הרכבת העיקריות > תחנות הרכבת > תחנת דירה דאווה

המבנה הראשון של תחנת דירה דאווה (9°35′42″N 41°51′40″E﻿ / ﻿9.59500°N 41.86111°E﻿ / 9.59500; 41.86111) נבנה מעץ. בשנת 1910, שמונה שנים לאחר שמסילת הרכבת הגיעה אל האתר בו קמה העיר לימים, נהרס מבנה זה ותחתיו הוקם מבנה קבע. המבנה נושא גג רעפים אדום, ופונה דרומה אל רחבה גדולה המשתרעת על-פני שטח של כשישה דונם ושוכנת במרכזה של העיר. במרכז הרחבה נמצא מעגל תנועה קטן שבו ניצב קטר ישן ("C15"), סמל לחשיבותה של הרכבת בתולדות העיר. בתחנה רציף צד ורציף אי שלאורכם שתי מסילות רכבת. שטח הדיור הגדול של התחנה משתרע לאורך קילומטר, ובצידו המערבי בתי מלאכה גדולים לקטרי דיזל, קרונות משא ונוסעים, ומקום אחסון לקטרים הערוך סביב מחוג רכבות. בין היתר שוכנים בתחנה גם מחסני חלפים, מרפאה לעובדי חברת הרכבת ומרכז השתלמות ולימוד, וכן מפעל לייצור אדני בטון, השוכן כ-300 מטרים ממערב לבתי המלאכה.
תוואי המסילה ותחנות הרכבת העיקריות > תחנות הרכבת > תחנת אדיס אבבה

מסילת הרכבת הגיעה לאדיס אבבה ב-20 במאי 1915, אך השירות לעיר החל רק בשנת 1917. מבנה תחנת הרכבת (9°0′34″N 38°45′12″E﻿ / ﻿9.00944°N 38.75333°E﻿ / 9.00944; 38.75333) הושלם בסגנון קולוניאליסטי ב-3 בדצמבר 1929. הוא מתנשא לגובה של שתי קומות, בראשונה ארקדה הנתמכת בשורת קשתות, ובשנייה מרפסת עם מעקה מסוגנן, אליה מובילות דלתות גבוהות. במרכז המבנה, מעין מגדל המוסיף לו קומה שלישית ובה חלונות בצורת קשתות. בתחנה רציף צד בודד וגשר להולכי רגל נטוי מעל מסילות הרכבת. בשטח התחנה שוכנים משרדי ההנהלה הראשית של חברת הרכבת, מחסני חלפים, בתי מלאכה, דפו, מרכז השתלמות ומרפאה ומועדון לעובדי חברת הרכבת. גם אם שירות הרכבת לאדיס אבבה יתחדש, סביר שבעיר תבנה תחנה חדשה, אם כי המבנה צפוי להישאר במקומו בשל ערכו ההיסטורי והאדריכלי.
פרופיל מסילת הרכבת
מראה כללי של ג'יבוטי ונמלה. מסילת הרכבת חוצה את התמונה לרוחבה מעבר למפרץ שבמרכז, ומסתיימת בצידה השמאלי של התמונה. תחנת הרכבת נמצאת בקצה הימני של התמונה
תחנת דירה דאווה וקטר השירות "C13" הניצב ברחבה שבחזיתה. קטר זה יוצר במפעלי בייאר בשנת 1956 ומנועו בעל הספק של 205 כוח סוס
תחנת הרכבת של אדיס אבבה
ציוד נייד > קטרים

קטרי הרכבת נחלקים לכאלה שהונעו בקיטור ולכאלה שצוידו במנועי דיזל. שלושת קטרי הקיטור הראשונים שנרכשו על ידי החברה יוצרו בשנת 1898 וזכו לשמות "ג'יבוטי", "הרר" ו"סון". קטרי הקיטור האחרונים שנרכשו היו מדגם "מיקאדו 141" מתוצרת חברת "דוונפורט", והם יוצרו ב-1946. סך הכל נרכשו יותר ממאה קטרי קיטור מתוצרת יצרנים שונים. הדגמים הנפוצים ביותר היו SLM 130, ‏SLM 140 ו-SACM 140‏.
מבלי לכלול את קרונועי הדיזל האיטלקים שהחלו לפעול בשנת 1938 (להלן), הוכנסו קטרי הדיזל הראשונים לשימוש החל משנת 1950, ובמקביל נגרטו קטרי הקיטור. ארבעת קטרי הדיזל החדשים ביותר התקבלו ב-1997. מסך 44 קטרי הדיזל שרכשה החברה עד שנת 2010, הרוב המכריע הוא מתוצרת אלסטום. בנוסף רכשה החברה 14 קטרי שירות (בצרפתית: Locotracteur; באנגלית: Shunter). ארבעה מהם היו פעילים בשנת 2010, אחד הוצב כמונומנט בכניסה לתחנת דירה דאווה (מסומן "C13") והיתר נגרטו.
ציוד נייד > קרונועים

בשנת 1938, לאחר כיבוש אתיופיה על ידי האיטלקים, הוכנסו לשימוש שלושה קרונועים תוצרת פיאט מדגם "ליטורינה" (Littorina). בקרונועים אלה שהונעו כל אחד בשני מנועי דיזל בהספק כולל של 230 כוח סוס, היו 27 מקומות ישיבה, ולמרות ממדיהם הקטנים הם שימשו לנסיעה הארוכה שבין דירה דאווה ואדיס אבבה. שלושת הקרונועים שסומנו ZZ2, ZZ1 ו-ZZ3 הוצאו משירות בשנת 1965.
בשנת 1964 נרכשו שני קרונועים תוצרת בייאר (Billar) שסומנו ZA101 ו-ZA102. קרונועים אלה מצוידים במנוע בהספק של 550 כ"ס, והם החליפו את הקרונועים הישנים מתוצרת פיאט ששירתו בין דירה דאווה לבירה. הרכבות הופעלו במתכונת של קרונוע ושניים או שלושה קרונות נוסעים. אף כי מהירותם המרבית של הקרונועים מגיעה ל-85 קמ"ש, ועל-כן הם מסוגלים לסיים את קטע הנסיעה בכתשע שעות, משיקולי בטיחות הוגבלה מהירות נסיעתם ל-45 קמ"ש בלבד. קרונוע נוסף בעל הספק דומה נרכש ממפעלי אלסטום בשנת 1966 (סומן ZA103). בשנות ה-70 וה-80 נרכשו ארבעה קרונועים נוספים מתוצרת אותה חברה (סומנו ZA106, ZA105, ZA104 ו-ZA107), כולם בעלי הספק של 950 כ"ס. למרות גילם המתקדם, לפחות ארבעה מקרונועים אלה היו בשימוש לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21.
ציוד נייד > קרונות נוסעים

בתקופת פעילותה של חברת מסילת הברזל הצרפתית-אתיופית נעשה שימוש במספר סוגי קרונות נוסעים, חלקם מעץ - קרונות מחלקה ראשונה, קרונות מעורבים (מחלקה ראשונה ושנייה) וקרונות מחלקה שלישית. כל הקרונות נרכשו בצרפת, ויוצרו על ידי מפעלי לה בוויר (La Buire) בליון, מפעלי דקוויל (Decauville), בום-מרפן (Baume-Marpent) וכן במפעלי .A.F.B שבריימס. בשנת 1947 נרכשו קרונות משומשים מתוצרת מפעלי קרל אה פושה (Carel et Fouché) והותאמו לצורכי הרכבת המקומית. לאחר שנת 1981 נותרו בשירות רק קרונות מתכת.
ציוד נייד > הרכבת הקיסרית

בשנת 1935 העניקה ממשלת צרפת לקיסר היילה סלאסי שני קרונות לשימושו הפרטי. בקרון הראשון היה סלון, תא שינה ומשרד, ובשני הותקנו מטבח ומסעדה. ב-1954 הוענקו לקיסר שני קרונות נוספים, הפעם מממשלת אנגליה, גם הם מחולקים באופן דומה לקודמיהם. הרכבת הקיסרית הונעה בשני קטרים וכללה, נוסף על ארבעת הקרונות הקיסריים, קרון גנרטור חשמלי שסיפק את כל צריכת החשמל שלה, שני קרונות מחלקה ראשונה לאורחיו ולפמלייתו של הקיסר, שני קרונות מחלקה שנייה עבור משרתיו ושני קרונות משא. הרכבת הקיסרית הפסיקה את פעולתה ב-1973, זמן קצר לפני המהפכה האתיופית, וארבעת הקרונות הקיסריים שמורים במבנה המוזיאון הסמוך לתחנת הרכבת של אדיס אבבה.
ציוד נייד > קרונות משא

בבעלות חברת מסילת הברזל הג'יבוטי-אתיופית נמצאים מאות קרונות משא, רובם ישנים מאוד ומתוחזקים בבתי המלאכה של החברה בתחנת דירה דאווה. חלק מהקרונות שבשימוש יוצרו בשנות ה-30 של המאה ה-20 ואף קודם לכן, וחלקם עדיין מצויד בתא מטען עשוי מעץ. המעמס המרבי של קרונות אלה נע בין 20 ל-40 טונות. קרונות משא בעלי מעמס מרבי קטן יותר (עד תשע טונות), שימשו את כוח האבטחה של הרכבת ואת עובדיה וכן שימשו להובלת מטען בתפזורת. עוד נמצאים בשימוש מכליות לדלק ולמים בנפח של 27 מטר מעוקב וקרונות פלטפורמה בעלי כושר נשיאה מרבי של 24 או 30 טונות.
הערות שוליים

↑  https://www.france24.com/en/20180216-focus-ethiopia-djibouti-train-railway-line-nagad-import-export-china-transport-development
↑  Histoire
↑  Accidents / Incidents - Periode Du Chemin De Fer Franco-Ethiopien De 1900 a 1980
↑  La Naissance du chemin de fer Franco-Ehiopien
↑  La creation du chemin de fer Djibouto Ethiopien
↑  תחנת הרכבת של אדיס אבבה.
↑  כך במקור. דירה דאווה שוכנת למעשה מזרחית-צפונית-מזרחית לבירה.
↑  I treni di Mo
1 2  South African firm wins bid to administer Ethio-Djibouti railway
↑  Un opérateur sud africain va gérer le chemin de fer Djibouto-Ethiopien
↑  לשם השוואה, משקל הפס הנפוץ באירופה נע בין 40 ל-60 ק"ג/מטר
↑  Les haltes et les stations
↑  Gare de Djibouti
↑  Gare de Dire Daoua
↑  Gare D'Addis Abeba
↑  LES LOCOTRACTEURS
↑  Listing des machines vapeurs
↑  Listing des machines dieseks
↑  Les autorails Fiat Littorine
↑  Les autorails
↑  Les voitures imperiales
↑  Wagons des merchandises
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 114609-9  LCCN: n87806107  VIAF: 132617377   WorldCat (עם VIAF): 132617377 
קרן אפריקה בסוף המאה ה-19. המפה ממחישה את מיקומה של אתיופיה בין המושבות האירופיות ואת ניתוקה מהים
הקיסר מנליק השני ב-1896
המהנדס אלפרד אילג ובני משפחתו בתחנת דירה דאווה ב-1907 או קודם לכן
מפת המסילה משנת 1907
לוגו חברת מסילת הברזל הצרפתית-אתיופית, בשימוש עד 1981
לוגו חברת מסילת הברזל הג'יבוטי-אתיופית, בשימוש מאז 1981
מדליה אתיופית לציון בניית המסילה
קטר מדגם "מיקאדו 141" תוצרת חברת דוונפורט. קטרים מדגם זה היו קטרי הקיטור המאוחרים ביותר שנרכשו על ידי חברת הרכבת
קרונוע מדגם ליטורינה של פיאט (צולם בתחנת אסמרה בשנת 2006)
9K115 מטיס

| --- | --- |

טיל מטיס של צבא פולין
 מידע בסיסי
 קוד נאט"ו:  AT-7 Saxhorn
 ייעוד:  דגם טיל 
 ארץ ייצור:  רוסיה רוסיה
 יצרן:  FGUP «KB priborostroenija» 
 תקופת השירות:  1979–הווה (כ־46 שנים) 
 פלטפורמת שיגור:  חייל בודד
 מאפיינים כלליים
 משקל:  5.5 ק"ג   6.3 ק"ג עם המכל
 ממדים
 אורך:  740 מ"מ
 קוטר:  94 מ"מ
 מוטת כנפיים:  300 מ"מ
 ביצועים
 מהירות:  223 מטר לשנייה
 טווח:  בין 40 ל-1,000 מטר
 ראש קרב והנחיה
 ראש קרבי:  חלול
 הנחיה:  דור ב' מונחה תיל
 
9K115 מֵטיס הוא טיל נ"ט דור ב' לטווח קצר/בינוני מתוצרת רוסיה. כינויו של הטיל בקוד דיווח נאט"ו הוא AT-7 סקסהורן.
מאפייני הטיל

הטיל בצורתו החיצונית דומה מאוד לפאגוט, אך הוא קל הרבה יותר בעיקר בגלל העובדה שהוא מכיל פחות דלק. צמצום כמות הדלק הקטין את הטווח של הטיל ל-1,000 מטר.
במהלך שנות ה-80 פותח דגם מתקדם לטיל, 9M131M (הנקרא לפעמים מטיס-2). הטיל החדש נורה מאותו המשגר, אך הוא גדול יותר וכבד יותר, דבר המאפשר לו להיות בעל טווח ארוך יותר וראש קרב גדול יותר. הטיל מטיס-M קיבל את קוד דיווח נאט"ו AT-13 סקסהורן-2.
ההנחיה של הטיל, דור ב' (הנחיה חצי-עצמאית), מבוססת על הנחיית תיל בשילוב תת-אדום. ההנעה היא הנעה דו-שלבית: התנעה ראשונית משגרת את הטיל, ואז מוצת המנוע העיקרי. בצורה כזו ניתן לשגר גם ממקומות סגורים, מבלי שמפעיל הטיל ייפגע מבעירת המנוע (הנעה כזו קיימת, למשל, גם בטיל הג'אוולין האמריקאי).
הודות למשקלה הקל ולממדיה הקטנים של המערכת, צוות של שני חיילים יכול להפעיל את המערכת, כאשר חייל אחד נושא את המשגר עם טיל, וחייל נוסף סוחב איתו שלושה טילים.
מערכת המטיס כוללת:
טיל נ"ט - 9M131
משגר - 9P151
מערכת הנחיה - 9S816.
הטיל נמצא בצבא רוסיה ובצבאות נוספים כגון צבא סוריה, פולין, קרואטיה ואיראן.
ראו גם

9K115-2 מטיס-M
יחסי איטליה–לבנון

| יחסי איטליה–לבנון |
| --- | --- |
איטליה: לבנון


איטליה: לבנון
שטח (בקילומטר רבוע)
301,340: 10,400
אוכלוסייה
59,226,978: 5,831,521
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,254,851: 17,937
תמ"ג לנפש (בדולרים)
38,071: 3,076
משטר
רפובליקה פרלמנטרית: רפובליקה

יחסי איטליה–לבנון הם היחסים בין איטליה לבין לבנון. שתי המדינות הן חברות איחוד מדינות הים התיכון.
היסטוריה

בשנת 64 לפנה"ס, המצביא הרומי פומפיוס סיפח את לבנון וסוריה לרפובליקה הרומית. עוד קודם לכן התקיימו בין הפיניקים והרומאים חילופי ידע, הרגלים ומנהגים שונים.
בשנת 1946 נפתחה בלבנון צירות איטליה, אשר הפכה לשגרירות בשנת 1955. שתי המדינות חתמו על הסכם ידידות ושיתוף פעולה בשנת 1949. מרכז התרבות האיטלקי בלבנון שוכן בקומת הקרקע של השגרירות בפרבר של בעבדא.
ביקורים רשמיים

באפריל 2014, ביקר שר ההגנה האיטלקי רוברטה פינוטי בלבנון ונפגש עם נשיא לבנון מישל סלימאן וראש הממשלה תמאם סלאם לדון בתמיכה הבינלאומית בצבא לבנון.
יחסים כלכליים

בשנת 2016, היקף הסחר בין איטליה ללבנון הסתכם ב-1.64 מיליארד דולר אמריקאי כאשר איטליה ייצאה ללבנון סחורה בשווי 1.59 מיליארד דולר אמריקאי ולבנון ייצאה לאיטליה סחורה בשווי 50.6 מיליון דולר אמריקאי.
איטליה מייצאת ללבנון בעיקר נפט מזוקק, גזי נפט, פסטה, שוקולד, נקניקיות, יין, אוכל לחיות, מים בטעמים, מכוניות, חלקי רכב, אופנועים, דבק, דיו, ווקס, אורז, דגנים, שסתומים, לוחות חשמליים, טורבינות גז, נייר טואלט, גומי ועוד. לבנון מייצאת לאיטליה בעיקר עופרת, סבון, תכשיטים, חלקים של מוטות חשמליים, חלקי רכב, אגוזים, שסתומים, עץ מנוסר ועוד.
סיוע איטלקי ללבנון

הממשלה האיטלקית סייעה בשיקום לבנון לאחר הסכם טאיף.
בדצמבר 2013, הממשלה האיטלקית הודיעה על הגדלת המימון ללבנון, כדי לסייע ללבנון בהתמודדות עם פליטים שנמלטו בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה. איטליה הודיעה גם על משימת חילוץ, שבה פעלה עם חמש עד שבע ספינות לחילוץ אלפי מהגרים, בעיקר סורים, באזור הים התיכון
גבינת קוסטניו

| --- | --- |
דוכן גבינות קוסטניו בברנקייה
דוכן גבינות קוסטניו בברנקייה
 
 
ארוז דה ליסה (אורז בורי) מברנקייה מוגש בעלה ביג'או עם יוקה מבושלת, משולש גבינת קוסטניו ורוטב של סוארו אטולבואי (סוג חלב)
גבינת קוסטניו (בספרדית: Queso costeño) היא מוצר חלב מאזור הים הקאריבי של קולומביה. היא גבינה לבנה, רכה (יחסית) ומלוחה. בכמה סוגים קשים יותר יש יותר מלח. הגבינה משמשת למגוון מאכלים מסורתיים קולומביאנים וכן נצרכת גם לבדה.
ייצור

החלב הגולמי מופרד באמצעות הגבנה לחומר מוצק ומי גבינה נוזליים על ידי הוספת אנזים הגבנה, מי גבינה מופרדים, הגבינה המוקרשת מתקשה, מוסיפים לה מלח ואז מחממים אותה. בהכנה משתמשים במכל קערת עץ בשם sereta ובמכבש. (להוצאת המים).
ראו גם

ארוז דה ליסה
בוטיפארה סולדניאס
הערות שוליים

↑  Queso costeño
↑  Queso costeño