stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאזן א-תל
קריירה

ב-1976 מאזן א-תל נכנס לשירות החוץ של ירדן. מ-1978 עד 1983 היה נספח בשגרירות ירדן בפריז.
בין השנים 1984–1988 הוא היה המזכיר השני ליד הנציגות הירדנית שליד מטה האו"ם בז'נבה, בארמון האומות.
מ-1991 עד 1992 מאזן א-תל, היה חבר בקבוצת המומחים הטכניים, במשלחת הירדנית בוועידת מדריד ב-1991. מ-1992 עד 1994 הוא היה יועץ ליד המטה האו"ם במנהטן. בשנים 1995–1999 היה יועץ וסגן ראש שגרירות ירדן בניו דלהי.
משנת 2000 עד 2004 כיהן כממונה על היחסים בשגרירות ירדן בתל אביב. מ-2005 עד אוקטובר 2010 הוא היה שגריר בפרטוריה (דרום אפריקה) עם הסמכה דיפלומטית במקביל במפוטו שבמוזמביק.
מאוקטובר 2010 עד 15 בדצמבר 2011 מאזן א-תל היה ראש המחלקה האירופית במשרד החוץ בעמאן. מ-15 בדצמבר 2011 עד-17 באוגוסט 2016 היה שגריר ירדן בברלין.
הערות שוליים

↑  "Israeli Foreign Minister, Jordanian Charge d'affaires hold talks".
↑  Jordan Embassy in Berlin | Embassies in Berlin, www.123embassy.com
↑  Diplomatisches Magazin, H.E. Dr. Mazen Tal
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012807576805171
צינורות הלם

מתקן ניסוי לצינור הלם באוניברסיטת אוטווה, קנדה.
שרידים של רדיד אלומיניום בלוי מוסרים על ידי התלמיד.
צינור הלם אידיאלי. התרשים מראה גלים שונים אשר נוצרים בצינור ברגע שהדיאפרגמה נקרעת.
צינור הלם הוא כלי המשמש ליצירת ולכיוון גלי הדף אל חיישן או דגם כדי לדמות פיצוצים אמתיים ואת ההשפעות שלהם, בדרך כלל בקנה מידה קטן יותר. צינורות הלם (ומתקנים קשורים כגון מנהרות הלם, צינורות התפשטות ומנהרות התפשטות) יכולים לשמש גם לחקר זרימה אווירודינמית בטווח רחב של טמפרטורות ולחצים שקשה להשיגם במתקנים אחרים. צינורות הלם משמשים גם כדי לחקור תופעות בזרימה דחיסה ותגובות בעירה בפאזה הגזית. לאחרונה, צינורות הלם משמשים במחקר ביו-רפואי כדי להבין השפעת גלי הדף על דגימות ביולוגיות.
גל הלם בתוך צינור הלם יכול להיווצר על ידי פיצוץ קטן (blast driven) או על ידי הבנות לחץ גבוה אשר גורם להתפרצות הדיאפרגמה והתקדמות גל הלם בתוך הצינור - מונעי לחץ (compressed-gas driven).
היסטוריה

מחקר מוקדם של צינורות הלם מונעי לחץ פורסם בשנת 1899 על ידי המדען הצרפתי פול וייל (Paul Vieille), אם כי המנגנון לא נקרא בשמו, צינור הלם, עד 1940. בשנות הארבעים, העניין התחדש, וצינורות ההלם היו יותר ויותר בשימוש לחקר זרימת גזים מהירה סביב עצמים, כימיה והפיזיקה של תגובות בעירה בגז. ב-1966, דאף ובלקוול (Duff and Blackwell) תיארו סוג של צינור הלם המונע על ידי חומרי נפץ. אלה נעו בין קוטר של 0.6 עד 2 מ' ואורך של 3 עד 15 מ'. הצינורות עצמם נבנו מחומרים בעלות נמוכה, והצליחו לייצר גלי הלם עם לחץ דינמי מרבי של 7 עד 200 MPa ובמשך פרקי זמן של כמה מאות מיקרו-שניות עד מילי-שניות בודדות.
צינורות הלם מונעי לחץ ופיצוץ משמשים כיום עבור יישומים מדעיים וצבאיים. צינורות הלם מונעי גז דחוס קלים יותר לייצור ותחזוקה בתנאי מעבדה; עם זאת, הצורה של גל הלחץ שונה מגל הפיצוץ בכמה היבטים חשובים ואינה מתאימה ליישומים מסוימים. צינורות הלם מונעי פיצוץ מייצרים גלי לחץ המדמים בצורה מציאותית יותר גלים של פיצוץ חופשי. עם זאת, הם דורשים מתקנים ואנשי צוות מומחים לטיפול בחומרי נפץ. כמו כן, בנוסף לגל הלחץ הראשוני, ישנו אפקט סילון הנגרם עקב התפשטות גזים דחוסים (מונעי לחץ) או ייצור של גזים המתפשטים במהירות (מונעי פיצוץ) ועשוי להעביר תנע לדגם הנבחן לאחר שגל ההדף עבר אותו. לאחרונה, פותחו צינורות הלם בקנה מידה מעבדתי המונעים על ידי תערובות דלק ואוויר, המייצרים גלי הדף מציאותיים וניתנים להפעלה במתקני מעבדה רגילים. מכיוון שנפחו המולרי של גז קטן יותר, אפקט הסילון הוא מזערי ביחס לצינורות הלם מונעי גז דחוס.
עד כה, גודלם הקטן ולחצי השיא הנמוכים של צינורות אלה הופכים אותם למתאימים ביותר לניסויים ראשוניים, לא הרסניים של חומרים, כיול ציוד מדידה, לחקר ביו-רפואי ויישומים צבאיים.
אופן פעולה

צינור הלם פשוט הוא צינור בעל מלבני או עגול, בדרך כלל עשוי ממתכת, שבו גז בלחץ נמוך וגז בלחץ גבוה מופרדים באמצעות צורה כלשהי של דיאפרגמה. הדיאפרגמה נפרצת בפתאומיות תחת תנאים קבועים מראש כדי לייצר גל הלם הנע דרך אזור הלחץ הנמוך. גל ההלם שנוצר מגביר את הטמפרטורה ואת הלחץ של הגז ומשרה זרימה בכיוון של גל ההלם. תצפיות יכולות להתבצע מאחורי חזית הגל, לחלופין ניתן לנצל זמני דגימה ארוכים יותר ולחץ וטמפרטורה מוגברים מאחורי הגל המוחזר.
הגז בלחץ הנמוך, המכונה הגז המונע (driven gas), הוא נתון למעבר גל ההלם. הגז בלחץ הגבוה מכונה הגז המניע (driver gas). החלקים של צינור ההלם נקראים החלק המניע והחלק המונע בהתאמה. הגז המניע הוא בדרך כלל עם משקל מולקולרי נמוך (למשל, הליום או מימן) מטעמי בטיחות, עם מהירות הקול גבוהה, אך עשוי להיות מעט מדולל. כדי לקבל אפקטים חזקים, לחץ הגז המונע הוא הרבה מתחת ללחץ אטמוספירי (ואקום חלקי מושרה בחלק המונע לפני הפיצוץ).
הניסוי מתחיל עם פריצת הדיאפרגמה. ישנן מספר שיטות מקובלות לפריצת הדיאפרגמה.
בוכנה מכנית משמשת לעיתים כדי לנקב את הדיאפרגמה או מטען נפיץ.
שיטה נוספת היא להשתמש בדיאפרגמות מפלסטיק או מתכת עם לחץ פריצה מוגדר. פלסטיק משמש ללחצי פריצה נמוכים, אלומיניום ונחושת עבור רמות גבוהות יותר, פלדה או פלדת אל-חלד, נירוסטה, עבור לחצי הפריצה הגבוהים ביותר. דיאפרגמות אלו הם לעיתים קרובות מחורצות בצורת צלב לעומק מדוד על מנת להבטיח פריצה בצורה שווה, כך שכל חתך הצינור נשאר פתוח לאורך הניסוי.
שיטה נוספת של פריצת הדיאפרגמה משתמשת בתערובת של גזים דליקים, עם יוזם שנועד לייצר פיצוץ בתוכה, כדי לייצר עלייה פתאומית וחדה בלחץ. גל הדף זה מגביר את הטמפרטורה והלחץ של הגז המונע ומעורר זרימה בכיוון גל ההלם, אך במהירות נמוכה יותר מאשר הגל המוביל.
פריצת הדיאפרגמה מייצרת סדרה של גלי לחץ, כל אחד מגביר את מהירות הקול מאחוריו, כך שהם נדחסים לגל הלם המתפשט דרך הגז המונע. גל הלם זה מגביר את הטמפרטורה והלחץ של הגז המונע ומשרה זרימה לכיוון גל ההלם, אך במהירות נמוכה יותר מאשר הגל המוביל. בו זמנית, גל התפשטות, המכונה גם גל Prandtl-Meyer, מתקדם בכיוון הגז המניע.
הממשק, שלאורכו מתרחשת מידה מסוימת של ערבוב, מפריד בין הגז המונע למניע ונקרא משטח המגע, והוא עוקב אחרי הגל המוביל במהירות נמוכה יותר.
צינור הלם כימי מיישם הפרדה בין הגז המניע והמונע על ידי זוג דיאפרגמות שנועדו להיכשל עם השהייה של פרק זמן מסוים שנקבע מראש ומכל עם שטח חתך גדול בקצה. זה מאפשר ירידת טמפרטורה מהירה וקיצונית (quench) של הגזים.
יישומים

בנוסף למדידות של שיעורי קינטיקה כימית צינורות הלם היו בשימוש כדי למדוד את אנרגיות הדיסוציאציה ואת קצבי הרלקסציה המולקולרית. הזרימה בחלק הגז המונע יכולה לשמש בתור מנהרת רוח, המאפשרת טמפרטורות ולחצים גבוהים, המדמים תנאים בתוך טורבינה של מנועי סילון. עם זאת, זמני הניסוי מוגבלים לכמה מילי-שניות, על ידי הגעת משטח המגע או גל ההלם המשתקף.
בהמשך הם עבור פיתוח נוסף למנהרות הלם, עם הוספת נחיר ו-dump tank[דרושה הבהרה]. כתוצאה מכך, הזרימה העל-קולית בטמפרטורה גבוהה יכולה לדמות כניסה מחדש לאטמוספירה של רכב חלל, או מטוס על קולי, לזמני בדיקה מוגבלים.
צינורות הלם פותחו במגוון רחב של גדלים. הגודל והשיטה בהפקת גל ההלם קובעים את לחץ השיא ואת משך הזמן של גל ההלם שהוא מייצר. לפיכך, צינורות הלם הם כלי המשמש ליצירת ולכיוון גלי הלם אל חיישן או דגם כדי לדמות פיצוצים אמתיים ואת ההשפעות שלהם, בדרך כלל בקנה מידה קטן יותר, ובלבד פיצוצים כאלה אינם כרוכים בטמפרטורות גבוהות ורסיסים. תוצאות מניסויים בצינור הלם יכולות לשמש כדי לפתח ולאמת את המודל הנומרי של התגובה של חומר או אובייקט לגל הפיצוץ בסביבתו ללא רסיסים או פסולת. ניתן להשתמש בצינורות הלם כדי לקבוע באופן ניסיוני אילו חומרים ומבנים יהיו המתאימים ביותר להקטנת ולספיגת גלי פיצוץ בסביבתם. לאחר מכן ניתן לשלב את התוצאות ביישומים להגנה על מבנים ועל אנשים שעשויים להיות חשופים לגל ההדף שנוצר מפיצוץ ללא רסיסים או פסולת. צינורות הלם משמשים גם במחקר ביו-רפואי כדי לגלות כיצד הרקמות הביולוגיות מושפעות מגלי הפיצוץ. יש חלופות לצינור הלם קלאסי; לניסויי מעבדה בלחץ גבוה מאוד, גלי הלם יכולים להיווצר באמצעות לייזר קצר-פולס בעצימות גבוהה.
הערות שוליים

↑  Cernak, I. The importance of systemic response in the pathobiology of blast-induced neurotrauma. Frontiers in Neurology 1(151):1-9, 2010
↑  Chavko, M. et al., Measurement of blast wave by a miniature fiber optic pressure transducer in the rat brain. J Neuroscience Methods, 159:277-281, 2007
↑  Henshall, BD. Some aspects of the use of shock tubes in aerodynamic research. Aeronautical Research Council Reports and Memoranda. R&M No. 3044, London, Her Majesty’s Stationery Office, 1957.
↑  Duff, RE, Blackwell AN. Explosive driven shock tubes. Review of Scientific Instruments 37(5):579-586
↑  Courtney MW, Courtney AC. Oxy-acetylene driven laboratory scale shock tubes for studying blast wave effects. Cornell University Library, accessed 15 August 2011
↑  Soloukhin, R.I., Shock Waves and Detonations in Gases, Mono Books, Baltimore, 1966.
↑  Gaydon, A.G., and Hurle, I.R., The Shock Tube in High Temperature Chemical Physics, Chapman and Hall, London, 1963.
↑  Bradley, J., Shock Waves in Chemistry and Physics, Chapman and Hall, London, 1962.
↑  Soloukhin, R.I., Shock Waves and Detonations in Gases, Mono Books, Baltimore, 1966.
↑  Bradley, J., Shock Waves in Chemistry and Physics, Chapman and Hall, London, 1962.
↑  Strehlow, 1967, Illinois University, Dept.Aero.and Astro. AAE Rept.76-2.
↑  Nettleton, 1977, Comb.and Flame, 28,3. and 2000, Shock Waves, 12,3.
↑  Gelfand, Frolov and Nettleton, 1991, Prog.Energy and Comb.Sci., 17,327.
↑  Liepmann, H. W. and Roshko, A., 1957, 'Elements of Gas Dynamics', Dover Publications. ISBN 0-486-41963-0
↑  Veeser, L. R.; Solem, J. C. (1978). "Studies of Laser-driven shock waves in aluminum". Physical Review Letters. 40 (21): 1391. Bibcode:1978PhRvL..40.1391V. doi:10.1103/PhysRevLett.40.1391.
↑  Solem, J. C.; Veeser, L. R. (1978). "Laser-driven shock wave studies". Proceedings of Symposium on the Behavior of Dense Media Under High Dynamic Pressure. (Editions due Commissriat a l'Energie Atomique, Centre d'Etudes Nucleaires de Saclay, Paris) (Los Alamos Scientific Laboratory Report LA-UR-78-1039): 463–476.
↑  Solem, J. C.; Veeser, L.; Lieber, A. (1979). "Impedance-match experiments using laser-driven shock waves". Proceedings of 7th International AIRAPT Conference, High Pressure Science and Technology, Le Creusot, France, July 30-August 3, 1979. (Pergamon Press, Oxford, England): 971.
↑  Veeser, L.; Lieber, A.; Solem, J. C. (1979). "Planar streak camera laser-driven shockwave studies". Proceedings of International Conference on Lasers '79. Orlando, FL, 17 December 17, 1979. LA-UR-79-3509; CONF-791220-3. (Los Alamos Scientific Lab., NM): 45.{{cite journal}}:  תחזוקה - ציטוט: location (link)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00572016 
רדיד אלומיניום משמש כדיאפרגמה בין חלקי צינור ההלם.
גטו וולקוביסק

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  בלארוס 
 מחוז:  וולקוביסק 
 תאריכים
 תאריך הקמה:  קיץ 1941
 תאריך סגירה:  ינואר 1943
 נתונים
 מספר הנספים:  יותר מ־10,000
 קואורדינטות:  53°10′00″N 24°28′00″E﻿ / ﻿53.1666666667°N 24.4666666667°E﻿ / 53.1666666667; 24.4666666667
 he
 
גטו וולקוביסק (הידוע גם בשם גטו ווסקוויסק, או גטו וואוקאוויסק) הוקם בוולקוביסק (כיום בבלארוס) בקיץ 1941, ופעל עד ינואר 1943. יותר מ-10,000 בני אדם נהרגו בגטו.
הקמה

לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בוואצ'וויסק, אז חלק מהרפובליקה הפולנית השנייה, חיו 5,130 יהודים. מתחילת מבצע ברברוסה ב-22 ביוני 1941 ועד 28 ביוני, הופצצה העיר על ידי הלופטוואפה, והרסה את הרובע היהודי של העיר והרגה מאות יהודים.
רציחות אנטישמיות החלו מיד; האוכלוסייה היהודית (יחד עם קומיסרים פוליטיים) הופרדו מאחרים בתוך מחנה השבויים בעיר והוצאו להורג עם כיבוש העיר על ידי כוחות גרמנים. באותו יום החלו גם מעצרים המוניים של אזרחים יהודים. ביום הרביעי לכיבוש פשטו הגרמנים על בתים, חטפו מאתיים יהודים והוציאו אותם להורג.
כמו כן, מיד לאחר כיבוש ווסקוויסק, נדרשו כל היהודים לענוד טלאי צהוב, לתפור מגני דוד בחזית ובחלק האחורי של בגדיהם ולצייר עיגולים צהובים על דלתות ביתם. כמו כן נאסר על יהודים ללכת על המדרכות או לקנות מאכלים מסוימים, כמו בשר. כל היהודים הבריאים חויבו לעבוד בעבודות כפייה, בתחילה פינוי ההריסות שהותירו הפצצות העיר.
עד קיץ 1941 הפך האזור שהיה בעבר הרובע היהודי לגטו. בעיר הוקם יודנראט המורכב מעשרה אנשים. בראשה עמד ד"ר אייזיק וינברג, וסגנו היה יעקב סדלצקי.
יהודים שלא יכלו, או לא עבדו בתחילת הכיבוש, יכלו לשלם את שירות העבודה שלהם בחמישה רייכסמארקים ביום. מדיניות זו שימשה לקביעת עושרם של היהודים בתוך הגטו. הגטו נשמר בכל עת על ידי שומרים גרמנים, וכן אנשי המשטרה הפולנית הכחולה, משטרת העזר הבלארוסית ומשטרת הגטו היהודית.
תוך זמן קצר שרר בגטו מצב של רעב, שנוצל על ידי השלטונות הגרמניים. רכוש יהודי הוחרם בתמורה למזון, והיודנראט המשיך לשאת בחובת גביית מיסים, וכן חיפוש והחרמת רכוש הגטו מעת לעת. נעשה שימוש רב בעבודות כפייה, במיוחד בבניית הכביש המהיר וולקוביסק–ביאליסטוק.
התנגדות קטנה, בראשות ויינברג, התקיימה בתוך הגטו, והייתה לה קשרים עם הפרטיזנים הבלארוסים. לאחר שנפצע פרטיזן, ניגש ויינברג לעזרתו. לאחר שהתנגדותו נחשפה בפני הגרמנים על ידי בוגד בין הפרטיזנים, הוצא להורג ויינברג יחד עם 11 רופאים נוספים וכמה מהנדסים. נוי פוגס החליף אותו כראש היודנראט.
יצירת גטו שני וחיסול > הקמת הגטו השני

ב-31 באוקטובר 1942 נצטווה אוכלוסיית גטו וולקוביסק למסור את כל שאריות הבגדים וההנעלה. למחרת הודיעו כי אוכלוסיית הגטו תפונה, ולמחרת פורסמה צו של הגסטפו, לפיה "כל יהודי וואצ'ביסק - עשירים ועניים, צעירים וזקנים, בריאים וחולים - חייבים לקחת איתם אספקת מזון ליומיים ולהתאסף ליד בתיהם, יש לסגור את כל הבתים ולמסור את המפתחות לגסטפו. קומץ לא נמלט, אלא נשאר בבתיהם. לאחר מאמץ נוסף של פוגס להביא אנשים נוספים לתור, הוצאו להורג אלה שמצאו הגרמנים. האוכלוסייה שנותרה בחיים עזבה את הגטו והמשיכה בטור לעבר הקצה הנגדי של ואסקוויסק. אוכלוסיית יישובי הסביבה הועברה גם לגטו השני, כולל רוז'ני, זלבה, מאסטי ומסטיבובו. האוכלוסייה נאלצה לגור במתחם בונקרים.
יצירת גטו שני וחיסול > חיסול

בסוף נובמבר 1942 נאמר לתושבי הגטו כי בקרוב יישלחו לעבוד בגרמניה. זמן לא רב לאחר מכן נלקחו לתחנת הרכבת כ-5,000 תושבי הגטו, יחד עם 1,000 מסוויסלאך, והוכנסו לקרונות רכבת. בשלב זה חיסול הגטו כבר היה בדיון. פוגס ביקש את עיכוב החיסול מינואר עד נובמבר 1943, אך נענה בסירוב.
הגרמנים הורו להשאיר במחנה לא יותר מ-1,700 גברים יהודים (אף אחד לא יותר מבן-50 שנה) ו-100 נשים, והשאר נהרגים. שבעה ימים לאחר מכן, בעקבות עריכת רשימה, הורה הגסטפו להעביר את אוכלוסיית הגטו אל הבונקרים הריקים. נוצרה בהלה שהסתיימה ביריות אל תוך הקהל. אולם רבים הצליחו להביא את ילדיהם איתם. אחד מאלה שנכנסו לרשימה אמר "הורים וילדים, בעלים ונשים - כולם הבינו שזו הפרידה האחרונה. נותרה רק שעה אחת. ישבתי עם אמי וארבע אחיותיי. הצעירה בכתה, 'תן לי להישאר איתך, אני רוצה לחיות'. אמא שלי אמרה לי, 'תחיה ותנקום את דמנו הטהור!' הבונקרים התמלאו בבכי וצרחות, במיוחד ליד השער, התמונה הייתה נוראית, הורים מיהרו הלוך ושוב וחיפשו את הילדים שלהם. בהפרדת האנשים לפי הרשימה, הגרמנים הנותרים אילצו אותם לצאת מהגטו. שומר בשם צירקה, מלווה בחיילים נוספים, החל לספור את האנשים בבונקרים. חלק מתושבי הגטו נתנו כדורי שינה לילדיהם, דחפו אותם מתחת לדגשים, והגרמנים לא הבחינו בהם.
בין ה-6 ל-8 בדצמבר 1942 יצאו רכבות של יהודים מוולקוביסק, נסעו למחנה הריכוז אושוויץ ולמחנה ההשמדה טרבלינקה. מתוך למעלה מ-10,000 בני אדם שחיו בגטו ב-2 בנובמבר 1942, נותרו כעת רק 1,800, בנוסף לילדים ששרדו ועוד 60 פועלים יהודים שהתגוררו בעיר. התנאים הסניטריים של הבונקרים ששכנו את היהודים שנותרו בחיים היו קשים במיוחד; עם טיפול רפואי שלא היה, פרצו מגפות טיפוס ודיזנטריה בקרב התושבים. הגרמנים העבירו את החולים להסגר בבונקר נפרד עד שנספו, ואסרו על הבריאים להיכנס, אך זה לא הצליח לעצור את התפשטות המחלות. תוך חודשיים מתו כ-1,000 איש, ועד ינואר 1943 נותרו בגטו רק 800 איש, מתוכם 30% חולי טיפוס. ב-26 בינואר 1943, 600 מהאסירים הנותרים בגטו הוכנסו לרכבות ונשלחו למחנה הריכוז אושוויץ. אלה שנשארו נטבחו.
ציטוט של דוקטור קפלינסקי, בין הראשונים שבדקו את הבונקרים לאחר חיסול הגטו-
"תמונה איומה הופיעה לנגד עינינו: הר של גופות עירומות למחצה עם ראשים מדממים, ידיים ורגליים שבורות. אלו היו שרידיהם של העינויים למוות בשעה האחרונה של פינוי הגטו. על הרצפה היו סמרטוטים, כלי אוכל ופריטים שונים. הכל היה ספוג בדמם של הקורבנות. האוויר התמלא בריח של דם וזיעה. אישה מבוגרת ואפורת שיער מיהרה מאדם לאדם, בוכה: "למה לא הרגו גם אותי? תגידי לגרמנים שצריך לירות גם בי!" בסך הכל נותרו בבונקרים הנטושים 80 איש. הם היו חולים, זקנים וכמה ילדים. הם נותרו רק בגלל שלא יכלו לזוז, וחלקם הצליחו להתחבא. אנשי האס אס הובילו אותם לבונקר 3 והחזיקו אותם שם במשך שלושה ימים. צירקה הורה לרופאים יהודים לתת לאנשים רעל, אך הם סירבו בתוקף. לאחר מכן, עם תחילת הדמדומים, הונח מכל עם גופרית בבונקר והדלתות עם החלונות נסגרו היטב. יומיים לאחר מכן נפתח הבונקר. הגופות שכבו בתנוחות לא טבעיות בעיניים פקוחות, ובכל זאת כמה אנשים עדיין נושמים - כולם הוצאו להורג."
הערות שוליים

↑  Sevashko, Olga. "Первые дни" [The First Days]. vognevojjny.ru (ברוסית). אורכב מ-המקור ב-20 ביוני 2015. נבדק ב-1 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Sevashko, Olga. "Гетто" [The Ghetto]. vognevojjny.ru (ברוסית). אורכב מ-המקור ב-10 במרץ 2012. נבדק ב-1 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Воспоминания жительницы Волковыска Хомич (Ясючёк) Марии Игнатьевны" [Memoirs of Volkovysk resident Khomich (Yasyuchyok) Maria Ignatyevna]. volkovysk.by (ברוסית). 1 בפברואר 2011. נבדק ב-1 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Shmulevich, Aleksandr. "История жизни" [Living History]. vognevojjny.ru (ברוסית). אורכב מ-המקור ב-19 ביוני 2015. נבדק ב-1 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
איתן כץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 עיסוק:  זמר-יוצר
 סוגה:  מוזיקה חסידית, מוזיקה יהודית מקורית
 שפה מועדפת:  עברית, יידיש, אנגלית
 שיתופי פעולה בולטים:  בני פרידמן, ברוך לוין, שלמה כץ
איתן כ"ץ הוא זמר-יוצר חסידי-אמריקאי השר בסוגת המוזיקה החסידית והמוזיקה יהודית מקורית.
ביוגרפיה

הוא מגיע ממשפחה מוזיקלית, אביו אבשלום הוא מוזיקאי וחזן נודע ואחיו הוא הזמר שלמה כץ.
במהלך מגפת הקורונה בשנת 2020 עלה כץ לישראל.
ביוגרפיה > קריירה מוזיקלית

בשנת 2004 הוציא יחד עם אחיו שלמה, אלבום משותף בשם בגלל אבות. השיק את אלבום הבכורה שלו למענך.
בשנת 2014 השתתף ביחד עם אביו אבשלום ואחיו שלמה כץ באלבום אליך.
בתשרי ה'תשפ"א (2020) השתתף בפרויקט יחדיו ירננו – חידוש שירי רבי שלמה קרליבך של חיים אורי קוטלר ושר את "קחו עמכם" של קרליבך. בשנת 2020 הוציא את אלבומו Unplugged 3. לאחר אסון מירון בשנת 2021 הוציא את השיר "מה נאמר מה נדבר" שמבטא את הכאב על האובדן. בשנת 2022 הפיק את אלבומו ה-11 תרומה, באלבום שכולו לחניו שלו, מארח איתן את חבריו ג׳ואי ניוקומב ולוי פולקוביץ. בשנת 2024 (ה'תשפ"ד) השיק את אלבומו ה-14 חב"ד המכיל ניגוני חב"ד, באלבום הוא מארח את אלי מרקוס.
התקליטים מופצים באמצעות חברת התקליטים גרינטק.
דיסקוגרפיה > אלבומים

למענך
בגלל אבות, 2004
הופעה חיה בירושלים 1–3
שובו
אנ-פלגד 1, 2, 3, (2014-2020)
ברוך הוא, 2014
אשריך, 2019
תרומה, 2022
אלבום חב"ד, 2024
דיסקוגרפיה > השתתפות באלבומים

א גוט יאר, 2008
אליך, שלמה כץ, 2014
א.ק.א. פלא וחברים, 2015
יחדיו ירננו, 2021
דיסקוגרפיה > סינגלים

אחותינו את היי, עם ברוך לוין, 2020
גוט פורים, 2021
הערות שוליים

↑  איתן כ"ץ שר קרליבך: "קחו עמכם".
↑  איתן כ"ץ משחרר את אלבומו החדש
↑  איתן כ"ץ בשיר חדש, שהוקלט לאחר אסון מירון: "מה נאמר מה נדבר" באתר הידברות.
↑  יוסי אושרי, האלבום החדש של איתן כ"ץ – "תרומה", לקריאה באתר "חסידיניוז".
↑  איתן כ"ץ באלבום חדש: "אלבום חב"ד", באתר הידברות.
↑  האלבום ה-14 של איתן כ"ץ: "אלבום חב"ד" באתר 'ערוץ 2000'.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ציר דיפלומטי

ציר דיפלומטי היה נציג דיפלומטי שדורג מתחת לשגריר. נציגות דיפלומטית בראשות ציר הייתה ידועה כצירות. תחת שיטת הדירוג הדיפלומטי שהונהגה על ידי קונגרס וינה ב-1815, ציר היה דיפלומט ממדרגה שנייה בעל סמכות מלאה לייצג ממשלה, אך עם זאת, צירים לא נחשבו כנציג אישי של ראש המדינה של ארצם. עד לעשורים הראשונים של המאה ה-20, רוב הנציגויות הדיפלומטיות היו נציגויות בראשות דיפלומטים בדרגת צירים. שגרירים הוחלפו רק בין מעצמות גדולות, בעלי ברית קרובים ומונרכיות קשורות.
לאחר מלחמת העולם השנייה לא נחשב מקובל להתייחס לעמים כנחותים מאחרים, לאור דוקטרינת האומות המאוחדות בדבר שוויון מדינות ריבוניות. השימוש בציר ננטש בהדרגה ככל שמדינות שדרגו את יחסיהן לדרגת שגריר. דרגת הציר עדיין הייתה קיימת ב-1961, כאשר נחתמה אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים, אך היא לא שרדה את העשור.
הערות שוליים

↑  "Diplomatic Agents: Heads of Permanent Missions". International Law: A Dictionary. Scarecrow Press. 2005. pp. 47–48. ISBN 9780810850781.
↑  "Legation". The Palgrave Macmillan Dictionary of Diplomacy (3rd ed.). Palgrave Macmillan. 2012. p. 228. ISBN 9780230302990.
↑  "Legation". The Palgrave Macmillan Dictionary of Diplomacy (3rd ed.). Palgrave Macmillan. 2012. p. 228. ISBN 9780230302990.Berridge, G. R.; Lloyd, Lorna (2012). "Legation". The Palgrave Macmillan Dictionary of Diplomacy (3rd ed.). Palgrave Macmillan. p. 228. ISBN 9780230302990.>
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4156934-9 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יחסי ישראל – קוסטה ריקה

| יחסי ישראל – קוסטה ריקה |
| --- | --- |
ישראל: קוסטה ריקה


ישראל: קוסטה ריקה
שטח (בקילומטר רבוע)
22,072: 51,100
אוכלוסייה
10,023,983: 5,143,469
תמ"ג (במיליוני דולרים)
509,901: 86,498
תמ"ג לנפש (בדולרים)
50,868: 16,817
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה

יחסי ישראל – קוסטה ריקה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין רפובליקת קוסטה ריקה.
היסטוריה

קוסטה ריקה התאפיינה בתמיכה בעם היהודי עוד בטרם הקמת המדינה. בשל תמיכתה בהצבעה בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 בזמן ההצבעה על חלוקת ארץ ישראל למדינה יהודית וערבית (תוכנית החלוקה), נקרא שם רחוב בשכונת עיר גנים בירושלים על שמה של הרפובליקה. בלב הבירה סן חוסה נבנה מונומנט של הכותל המערבי בגן ״ירושלים״ הנמצא על שדרות מדינת ישראל בעיר, לרגל 50 שנה לאיחוד בירת ישראל.
בשנת 1962 ביקר נשיא קוסטה ריקה בישראל.
בשנת 1963 הודיעה קוסטה ריקה על הקמת שגרירותה בירושלים, והייתה אחת המדינות היחידות שמיקמו את שגרירותן הרשמית בישראל בעיר. בניין השגרירות היה ברחוב בוסתנאי 3 בשכונת קטמון בירושלים. באותה שנה ביקר שר החוץ הקוסטה ריקני דניאל אודובר קירוס בישראל ונפגש עם ראש הממשלה דוד בן-גוריון. השגרירות הישראלית במדינה נפתחה ב-7 בדצמבר 1966.
לאורך השנים קוסטה ריקה הוגדרה בתקשורת הישראלית כ-"ידידתה הגדולה של ישראל". היא תמכה בעמדת ישראל בשאלת הגבולות ובנושא הפלסטיני, התנגדה לאש"ף והתנגדה להחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שקבעה כי "ציונות היא צורה של גזענות ואפליה גזעית".
בשנת 1976 ביקר שר החוץ של ישראל, יגאל אלון, בקוסטה ריקה ונאם בפרלמנט, ולאחר שובו לישראל, אירח בגנוסר את נשיא קוסטה ריקה, דניאל אודובר. בשנת 1983 ביקר שר הביטחון של קוסטה ריקה בישראל.
בשנת 2006, עקב לחץ בינלאומי אשר כלל את העברת החלטה 478 של מועצת הביטחון של האו"ם, העבירה קוסטה ריקה את שגרירותה מירושלים לרמת גן (בכל המסמכים הרשמיים מצוין כי השגרירות נמצאת בתל אביב). בכך, הייתה יחד עם אל סלוודור (שהעבירה את השגרירות שלה מהעיר זמן קצר לפני כן) לאחת משתי המדינות האחרונות שהחזיקו בשגרירותן בישראל בשטחה.
ישנו פטור מהצטיידות באשרת כניסה מראש לישראלים הנכנסים לקוסטה ריקה. רשויות ההגירה מעניקות אשרה ל-90 יום עם הכניסה למדינה, ובכל מקרה הסמכות להענקת אשרה זו נתונה לשיקול דעתן הבלעדי של רשויות אלה.
ביולי 2015 הקימה קוסטה ריקה קרן פרו ישראלית במדינתה, והייתה המדינה ה-33 בעולם לעשות זאת. לאחר ההקמה חתמו 20 חברי פרלמנט קוסטה ריקנים על עצומה הקוראת להנהגת המדינה להכיר ברמת הגולן כשטח ישראלי, ובירושלים כבירת ישראל. עם זאת, העצומה נכשלה וקוסטה ריקה לא שינתה את עמדתה באופן רשמי.
ראו גם

יהדות קוסטה ריקה
T-34

ערך זה עוסק בטנק סובייטי נודע. אם התכוונתם לסרט קולנוע באותו שם, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  טנק בינוני
 מדינה מייצרת:  ברית המועצות ברית המועצות
 יצרן:  מורוזוב
 משתמשים עיקריים:   הצבא האדום
 שנת ייצור:  1939
 תקופת השימוש:  1940–הווה (כ־85 שנים) 
 דגם קודם:  T-28
 דגם עוקב:  T-44
 מערכה מרכזית:  מלחמת העולם השנייה, החזית המזרחית במלחמה
 יחידות שיוצרו:  84,170 
 מידע טכני
 אורך:  6.68 מטר (8.15)
 רוחב:  3 מטר
 גובה:  2.45 מטר (2.6)
 משקל:  26.5 טונות (32)
 מהירות:  55 קמ"ש (כביש) 26 קמ"ש (שטח)
 טווח פעולה:  400 ק"מ (306)
 מנוע:  דיזל, 500 כ"ס
 שריון:  עד 52 מילימטר (90 מ"מ)
 צוות:  4 (5)
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  תותח טנק 76.2 מ"מ (85 מ"מ)
 חימוש משני:  שני מקלעי 7.62 מ"מ מסוג DT
 הערות:  הנתונים הם לדגם 1941. בסוגריים ל-T-34/85
 
T-34 היה טנק סובייטי בינוני ונחשב לאחד הטנקים היעילים והמשפיעים ביותר במלחמת העולם השנייה. היה טנק מתקדם מאוד לזמנו הודות לשילוב של כוח אש, ניידות ומיגון, ושימש ככלי המערכה העיקרי של כוחות השריון הסובייטיים לאורך כל תקופת המלחמה. הופעת ה-‏T-34 בשדה הקרב בתחילת מבצע ברברוסה הפתיעה את המודיעין הגרמני. עדיפותו המוכחת בשדה הקרב על כל מקביליו בצבא הגרמני ב-1941, חייבה את הגרמנים למענה טכנולוגי והייתה זרז לפיתוח הטנקים החדשים מדגם טיגר ופנתר.
נוכח פשטותו הטכנית של ה-T-34 ועליונותו הטכנולוגית ייצרה התעשייה הסובייטית עשרות אלפי טנקים מדגם זה במהלך המלחמה. הדבר העלה תרומה ייחודית לניצחונה של ברית המועצות על גרמניה הנאצית. ה-T-34 היה הטנק הנפוץ ביותר בתקופת מלחמת העולם השנייה, ושני בהיסטוריה בתפוצתו למחליפו, ה-T-54/55.
דגם משופר של הטנק, ה-T-34/85, שצויד בתותח טנק בקוטר 85 מ"מ, הוכנס לשירות הצבא האדום ב-1944, וייצורו נמשך עד שנות ה-50 של המאה ה-20. דגם זה סופק לעשרות מדינות, רובן מדינות המזוהות עם הגוש הקומוניסטי, והשתתף בעימותים צבאיים רבים ברחבי העולם. בין היתר, הועברו טנקי T-34/85 לצבאות מצרים וסוריה, ולחמו במסגרתם במבצע קדש, במלחמת ששת הימים, ובמלחמת יום הכיפורים.