stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בנימין זאב מארטה
פטירתו

לא ידועים פרטים על קורותיו של רבי בנימין זאב בשנים שלאחר הדפסת ספרו, ושנת פטירתו משוערת בידי מאיר בניהו לשנת ה'ש"ה, 1545.
לקריאה נוספת

מאיר בניהו (מהדיר), זאבים טורפים את בנימין: תשובת ר' אליהו קפשאלי, הנקראת נועם וחובלים, בעניין הפולמוס על ר' בנימין ב"ר מתתיה, אוניברסיטת תל אביב, תש"נ.
יעקב גליס, רבינו בנימין ב"ר מתתיהו, בהקדמה לשו"ת בנימין זאב, ירושלים ה'תשי"ט.
הערות שוליים

↑  בניהו, מבוא לספר בנימין זאב, להלן "קישורים חיצוניים". עמ' קסט.
↑  רבי אליהו קפשאלי, זאבים טורפים את בנימין, אונ' תל אביב, תש"נ, 1990
↑  הנ"ל, ים של שלמה, מסכת בבא קמא, פרק ח' סי' ע"ב. על דברי רבי בנימין בספר סי' שס"ו.
↑  דברי ספח להקדמת "דרכי משה".
↑  שו"ת רמ"א, ירושלים תשל"א, סי' קג.
↑  הערות לשו"ת רמ"א, ירושלים תשל"א, סי' קג
↑  שו"ת גבורת אנשים סימן כט.
↑  בית יוסף אבן העזר סימן י"ז.
↑  תמה על כך גם הרב דוד קונפורטי בספרו "קורא הדורות" (דף ל"ה עמוד ב, במהדורת ברלין תר"ו).
↑  יד מלאכי כללי הפוסקים כללי שאר המחברים והמפרשים, אות מג.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304442305171  ISNI: 0000 0000 6692 9235  LCCN: n88232216  VIAF: 48330907   WorldCat (עם VIAF): 48330907
גירוש יהודי מדינת האפיפיור

מפת איטליה ב-1494 (75 שנים לפני גירוש היהודים), שטח סגול - מדינת האפיפיור
גירוש יהודי מדינת האפיפיור הוא גירוש יהודים ממדינת האפיפיור בשנת ה'שכ"ט (1569). הגירוש בוצע בעקבות בולה אפיפיורית בשם "Hebraeorum gens" (באיטלקית: "הגזע העברי") שהוציא האפיפיור פיוס החמישי. חוק כנסייתי זה היה בתוקף עד כיבוש איטליה על ידי נפוליאון בונפרטה ב-1800.
החוק נועד ללחוץ על יהודים להתנצר תוך כדי מתן הבטחה שלא יגורשו אם יעשו כך. מעטים נענו לצו והתנצרו, רוב היהודים שמר על דתו וגורש למקומות אחרים באיטליה, כמו: ליבורנו ופיטיליאנו.
רקע

האפיפיורים ראו ברפורמציה הפרוטסטנטית (אמצע המאה ה-16) איום ישיר עליהם וכחלק מתגובת הנגד לרפורמציה הופעלו גם אמצעים נגד היהודים במדינת האפיפיור. ב-14 ביולי 1555, חודשיים לאחר שנבחר לתפקידו, פרסם האפיפיור פאולוס הרביעי את הבולה Cum nimis absurdum שבה נאסר על יהודים להיות בעלים של נדל"ן, להעסיק משרתים נוצרים, לעסוק ברפואה ולקשור קשרים חברתיים עם נוצרים. היהודים נדרשו לחבוש כובע צהוב ולהאזין לדרשות קתוליות בשבת. העיסוקים המותרים ליהודים הוגבלו לסחר בחפצים משומשים בלבד. העיסוק היהודי הנפוץ של מתן הלוואות בריבית התאפשר תחת פיקוח מחמיר. כמו כן נקבע בבולה כי היהודים חייבים להתגורר בנפרד משכניהם הנוצרים. גזרה אחרונה זו הביאה להקמת גטו רומא. עם הקמת הגטו הופרדו יהודי רומא משאר האוכלוסייה לרובע מוקף חומה שבו שלושה שערים שננעלו למשך הלילה. הבולה כללה בנוסף היתר ליהודים להתפלל בבית כנסת אחד בלבד בכל עיר.
שנה אחר־כך (1556) נידונו למוות והוצאו להורג בשריפה עשרים אנוסים שניסו לחזור ליהדות בעיר הנמל אנקונה. בתגובה נעשה ניסיון לארגן חרם כלל־יהודי על העיר. הניסיון שזכה לשם חרם אנקונה נכשל.
האפיפיור פיוס הרביעי בשנת 1562, מספר שנים לפני מותו, ביטל חלק מהגזירות שהוטלו על היהודים. לדוגמה, התיר ליהודים לשוב ולפתוח בנקים ב-16 מרכזים קטנים בנסיכות פארמה ופירנצה שבאיטליה. הזיכיון לפתיחת הבנקים חודש מדי שנה, עד מותו, אך מעליית פיוס החמישי חודשו הגזירות על היהודים.
הבולה האפיפיורית "Hebraeorum gens"

ב-26 בפברואר 1569 הוציא פיוס החמישי את הבולה האפיפיורית "Hebraeorum gens" (תרגום מלטינית: "הגזע העברי"):
"היהודים נפלו מהמרומים בגלל חוסר אמונתם ודנו את גואלם למוות מביש. כפירתם לבשה צורות כאלה, שלמען ישועת אנשינו, נחות מנוע את מחלתם. נוסף על הלוואה בריבית, שבאמצעותה שאבו יהודים בכל מקום וייבשו את רכושם של נוצרים עניים, הם שותפים של גנבים ושודדים, וההיבט המזיק ביותר בנושא הוא שהם מפתים אנשים תמימים באמצעות לחשים מאגיים, אמונות תפלות, וכשפים אל בית הכנסת של השטן ומתפארים בכך שהצליחו לחזות את העתיד.
חקרנו בזהירות איך הכת המבחילה הזו ניאצה את שמו של ישו וכמה הם מזיקים למי שחייו מאוימים על ידי הונאתם.
בשל עניין זה ובשל נושאים קשים אחרים, ובשל חומרת פשעיהם אשר גדלה יום יום עוד ועוד, אנו מצווים, שבתוך 90 ימים, כל היהודים שבכל ממלכת הצדק הארצית שלנו – בכל הערים, המחוזות והמקומות – חייבים לעזוב אזורים אלו"
הבולה ציוותה על גירוש, בתוך 90 יום, של כל היהודים ממדינת האפיפיור למעט מאנקונה ומרומא (כ-1,000 משפחות). באופן זה גורשו יהודים מכ-50 ערים. חוק זה היה בתוקף עד כיבוש איטליה על ידי נפוליאון בונפרטה. צו האפיפיור השפיע גם על קהילות נוצריות אחרות באיטליה, שלא היו תחת שלטון מדינת האפיפיור ובאזור לומברדיה, למשל, סבלו היהודים רדיפות. לעומת זאת, בפירנצה וליוורנו שבטוסקנה, זכו היהודים ליחס טוב יותר וב-1598 קיבלו היהודים מהנסיך פרדיננדו הראשון אישור לחופש מסחר וחופש בעניינים רבים אחרים.
לאחר הגירוש

מרבית היהודים שגורשו הגיעו לאימפריה העות'מאנית. חלק מהמגורשים הפליגו בים והשתקעו בסלוניקי, באדירנה שבתראקיה ובקושטא וחלקם עברו ביבשת לאורך הדנובה והשתקעו בערים כמו ניקופול (היום בבולגריה סמוך לרומניה), ובקהילות נוספות באזור הבלקן. היהודים שהיו בעלי מקצוע, אוריינים ושלטו במספר שפות נקלטו היטב במסגרותיה של האימפריה החדשה ושגשגו. היהודים שגורשו ממדינת האפיפיור שמרו על תרבותם, מנהגי הקהילה ונוסח התפילה שהביאו עמם מערי מוצאם גם לאחר גירושם והתערותם בקהילות החדשות.
השפעת מאורעות אלה על הקהילה היהודית הייתה דרסטית. ההגבלות והצווים על תחומי העיסוק מצד אחד וגביית המיסים על ידי השלטון (כלומר הכנסייה) מצד שני הביאו את הקהילה לפשיטת רגל כלכלית. במהלך המאות ה-17 וה-18 הפכו יהודי רומא לעניים מרודים והתגוררו בגטו בתנאים מחפירים עד כדי כך שחדר אחד שימש למגורי שלוש משפחות שהחזיקו בו שמונה שעות כל אחת. אף על פי כן המשיכו להתגורר בגטו בין 4,000 ל-6,000 יהודים. הפעילות התרבותית הענפה שקדמה לתקופה זו פסקה כליל, אם כי התקיימה פעילות חינוך בגטו ואחוז היהודים יודעי קרוא וכתוב היה גבוה משמעותית מהאחוז באוכלוסייה הכללית.
ראו גם

יהדות איטליה
מדינת האפיפיור
גירושי יהודי איטליה
הערות שוליים

↑  February 26: Hebraeorum gens, באתר jewishcurrent.com‏, 25 בפברואר 2013
↑  Anna Foa, The Jews of Europe After the Black Death, University of California, 2000, p. 141
↑  יצחק רפאל אשכנזי, תולדות בני ישראל ומצבם המדיני והחמרי בנפות איטליא, 1901, עמ' 18, באתר ‏ Hebrew Books
1 2  שלמה אברהם רוזאניס, דברי ימי ישראל בתוגרמה, חלק שלישי, 1914, עמ' 50 באתר ‏ Hebrew Books
יששכר יחזקאל ריגייו

הרב יששכר יחזקאל ריגייו (באיטלקית: Reggio; ~ה'תקל"ד, 1774 - ליל ראש חודש אלול ה'תקצ"ז, 1837) היה רב ומדקדק עברי, מגדולי רבני יהדות איטליה בראשית המאה ה-19.
קורות חיים

יליד איטליה, בן אחיו של "הקדוש האלהי כמוהר"ר אברהם ריגייו". למד מפי הרבנים חננאל ניפי ויוסף דוד באסאן. בהיותו בן למשפחה מחוסרת נכסים, פרנסו אותו אחדים מעשירי הקהילה.
הוא התפרסם בבקיאותו בהלכה, והתמנה כמלמד בישיבתו של רבו הרב יוסף דוד באסאן. לאחר פטירת רבו זה התמנה תחתיו כפוסק ההלכה של הקהילה[דרושה הבהרה], ולאחר פטירת החכם שבתי אלחנן פיסארו החליף אותו בהנהגת הקהילה היהודית-ספרדית בפרארה. נשארו ממנו מספר תקנות שתיקן בקהילת פרארה, אחת מהן עסקה בסידורי הנחת שיתופי מבואות.
לצד תפקידיו הרבניים שימש כסופר סת"ם וכתב בימי חייו עשרים וחמשה ספרי תורה. הוא התבלט גם בדקדוק עברי והשאיר אחריו ספר בדקדוק לשון הקודש שלא נדפס.
נפטר בגיל 63 בליל ראש חודש אלול ה'תקצ"ז, 1837.
אשר ליוויי

בית המרחץ הציבורי ע"ש אשר ליוויי, בכיכר הנושאת את שמו במנהטן, ניו יורק
אשר ליוויי (לוי) (באנגלית: Asser Levy; נפטר ב-1680) היה אחד ממתיישביה היהודים הראשונים של המושבה ההולנדית ניו אמסטרדם באי מנהטן.
ביוגרפיה

לוי, הגיע מברזיל לאי מנהטן בשנת 1654. ככל הנראה גר קודם לכן באמסטרדם ומשערים שעיר הולדתו הייתה וילנה, אז בפולין. כנראה נמלט ממזרח אירופה בשל פרעות חמלניצקי אך לא זכה למעמד אזרח באמסטרדם. תקופה מסוימת עשה בעיר שוולם בנורדריין-וסטפאליה ועל שמה הוא מכונה לעיתים אשר לוי משוולם.
הוא בלט בפעילותו למען יהודי ההתיישבות החדשה, וכאשר ביקש פיטר סטויוויסנט (אנ') נציב ממשלת הולנד בהולנד החדשה להטיל מס על היהודים כתחליף לשירות צבאי, טען ליוויי שהיהודים רוצים אף הם לשאת בנטל הצבאי ולא לשלם את המס כדמי חסות. הנציב סירב לבקשתו לתת ליהודים לשרת במשמר העירוני וכתב לו שברשות היהודים לחזור לארץ מוצאם או לשלם את המס. ליוויי פנה בכתב לרשויות בהולנד ואף התלונן נגד הנציב על שהגביל את תחומי המסחר המותרים ליהודים ולא איפשר להם לסחור בפורט אורנג' (אנ') (כיום נקרא המקום אולבני). ממשלת הולנד קיבלה את קובלנותיו, ובשנת 1657 הביא לכך שיהודי ההתיישבות החדשה באמריקה יירשמו כאזרחים שווים לכל דבר.
הוא היה הקצב הראשון בניו יורק שמכר בשר כשר ובית המטבחיים שלו שכן ב-1678 ברחוב המכונה כיום וול סטריט. את עיקר הונו עשה ממסחר ומעסקי נדל"ן בניו יורק ובאולבני.
לזכרו מספר אתרי הנצחה בניו יורק.
אליהו מפרארה

אליהו מפרארה (או אליהו מפררה או אליהו מפירארא) היה יהודי-איטלקי מהעיר פרארה אשר נסע לארץ ישראל בתחילת המאה ה-15.
מסעו בארץ ישראל

הוא הגיע אל ירושלים ביום כ"ו באייר קצ"ה 1435, לאחר מסע סוער, שבמהלכו איבד את בנו ונכדו. הביבליוגרף אברהם יערי, כתב: "סמוך לבואו באו אליו נכבדי הקהל בירושלים וביקשוהו ללמד לעם בבית הכנסת פרק במשנה תורה להרמב"ם וגם הלכה בבית-המדרש. ואחר כך מינוהו לדיין".
הוא כתב כמה מכתבים אל אשתו וילדיו, אותם השאיר בעירו פרארה, אך רק אחת מהאיגרות הללו, המתוארכת לשנת 1438 השתמרה. 
איגרתו, שנכתבה בפרוזה קלה, פורסמה מאוחר יותר באוסף "דברי חכמים" (מץ, 1853) ותורגמה על ידי כרמולי, תחת הכותרת "אהבת ציון". באיגרת הוא נותן תיאור של ירושלים, מספר על האגדות העכשוויות על בני ישראל, עשרת השבטים ונהר סמבטיון וכן מצהיר על כוונתו לבקר בחלקים אחרים של ארץ ישראל ומבטיח לשלוח תיאור של מה שראה שם. 
קטע של מכתב נוסף השתמר, ופורסם על ידי יצחק אקריש בספרו "קול המבשר" (קונסטנטינופול, 1577). 
מדבריו באיגרתו הנודעת על מגפת "דבר גדול" שהתפשטה בארץ ישראל ובסביבתה, ומידע נוסף הכלול במכתב הנוסף שלו שהשתמר, ביחס לפרקטיקה רפואית בירושלים, ניתן להסיק כי אליהו היה בעל ידיעה ברפואה. דבריו של אליהו נכללו גם בקובץ של יהודה דוד אייזנשטיין "אוצר מסעות", אשר ראה אור בשנת 1927.
ראו גם

יהדות העולם על ביתא ישראל: המאה ה-9 - המאה ה-15
לקריאה נוספת

איגרת ר' אליהו מפירארה, מירושלים, קצ"ה (1435), בתוך: אברהם יערי (עורך), אגרות ארץ ישראל, גבעתיים, הוצאת מסדה, 1971, עמ' 88-86.
Steinschneider, Cat. Bodl. col. 929
Luncz, Jerusalem, iii. 48
Munk, Palestine, p. 643
Carmoly, Itinéraires, pp. 329-337
Grätz, Gesch. 2d ed., viii. 277
הערות שוליים

↑  הרב מנחם ולדמן, דעת חכמי ישראל על יהודי אתיופיה, הרב אליהו מפירארא.
↑  אברהם יערי, אגרות ארץ ישראל, גבעתיים, הוצאת מסדה, 1971, עמ' 86.
↑  Itinéeraires, עמ' 331-337.
↑  אברהם יערי, אגרות ארץ ישראל, גבעתיים, הוצאת מסדה, 1971, עמ' 87.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 7324 8229  LCCN: nb2007017564  VIAF: 182162664546655002647   WorldCat (עם VIAF): 182162664546655002647 
מפה ארץ ישראל והמזרח התיכון, 1550
יהודה אשכנזי (רב טורקי)

| --- | --- |
 לידה:  1727
 פטירה:  1761  (בגיל 34 בערך)
 תקופת הפעילות:  ?–1790 
 תלמידיו:  יצחק מאיו, אליקים גאטינייו 
 צאצאים:  רפאל אשכנזי 
 
רבי יהודה אשכנזי (ה'תפ"ז - ט"ז בטבת ה'תקכ"א) היה רב באיזמיר, טורקיה, פרשן התלמוד הבבלי ומחבר ספרים תורניים פורה.
שער הספר יד יהודה
ביוגרפיה

הגיע לאזמיר בן ארבע עשרה שנה בלבד, בערך בשנת התק"ב ביחד עם אביו, הרב רבי יוסף אשכנזי, מאחת ממדינות מרכז או מזרח אירופה. אביו, שהגיע לעיר בענייני מסחר, ראה שהעיר מלאה בחכמים ורבנים והחליט להשתקע בה. השאיר את בנו יהודה, שהיה אז בן ארבע עשרה שנה, בידי מארחו, הגביר רבי יהושע חיים צונצין, והוא נסע בחזרה למדינת מושבו כדי לחזור אל העיר עם שאר משפחתו, מה שלא עלה בידו.
באזמיר, נשא רבי יהודה את בתו של רבו רבי ברזילי יעבץ, מגדולי חכמי אזמיר ומחבר "לשון ערומים" ו"לשון למודים". העמיד תלמידים הרבה, בהם ר' חיים יהודה אליעזר, ר' רפאל יצחק מאיו ור' יום טוב דאנון. בנו רבי רפאל אשכנזי, מחבר "מראה הנוגה", כיהן ברבנות העיר. נכדו הוא רבי ניסים אברהם אשכנזי. הרב חיים פאלאג'י מעיד עליו:
הרב מר יאודאי גאון ז"ל, דאיתן מושבו, וכמעט רוב התורה דויוצא פרח בעיר עוז לנו אזמיר יע"א, היה מהרב רבי.. דגל מחנה יאודה, דהרבה גדולי בתלמידים בישיבת מחזיקי תורה יב"ץ, ותורה שם בישראל, ושם כתב את כל ספריו בפלפול התלמידים....
נפטר בשנת תקכ"א, בגיל שלושים וארבע. חיבוריו הודפסו בידי בנו הרב רפאל אשכנזי, שבפטירת אביו היה כבן שש או שבע. מלבד ספריו, מצוטטים חידושים מפיו גם בכתבי רבני איזמיר וטורקיה בני זמנו, כמו רבי יצחק נוניש בילמונטי מחבר "שער המלך". תלמידו, רבי יצחק מאיו, מעיד עליו: ”אני הוא שראיתי לרבי, יושב ולומד בתעלומות חכמה, מבוקר עד ערב, איערב שמשא אדכי יומא, מר במתיבתא דנונו כאריה מחיר ומפקיע כל הדבר הקשה, בהוויות דאביי, דומה פיו כמעיין המתגבר, ארזים ישבר, וכל דבר שהניחו חכמים בתעלומה, נתן עיניו בו ופתרו עד סופו ולא הניח דבר וחצי דבר. מי שראה את קדוש ה', אב בחכמה, המה ראו תרומות מידותיו וכח מעשיו הן הן נוראותיו...” (מחנה יהודה, הקדמת רבי יצחק מאי)
מתלמידיו

רבי יהושע יהודה אמאדו, מחבר "אהלי יאודה" (שאלוניקי תקפ"א)
רבי אליקים גאטינייו, מחבר "אגורה באהליך" (שאלוניקי תקמ"א); "יצחק ירנן" (שאלוניקי תקמ"ו); ו"תועפות ראם" (איזמיר תקנ"ז)
רבי חננאל חביף, מחבר "מגדל חננאל" (שאלוניקי תקע"ט)
רבי יצחק מאיו, מחבר "שרשי הי"ם"
ספריו

מחנה יאודה, על טור חושן משפט; שאלוניקי, תקנ"ג
יד יהודה, על מסכת שבועות; שאלוניקי, תקע"ו
גבול יאודה, על מסכת גיטין; שאלוניקי, תקפ"א
קהל יאודה, על מסכת ביצה ועל שולחן ערוך יורה דעה; שאלוניקי, תקפ"ה
שרידי יהודה, שאלוניקי, תקצ"א
לקריאה נוספת

נאה להודות על תהלים, מבוא
הערות שוליים

↑  מחזור "משאת שלמה חיים", עמ' 789.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007517257105171  VIAF: 4791767   WorldCat (עם VIAF): 4791767
מרדכי שמואל גירונדי

| --- | --- |

 לידה:  2 באוקטובר 1799 ג' בתשרי ה'תק"ס פדובה, ממלכת הבסבורג 
 פטירה:  4 בינואר 1852 (בגיל 52) י"ב בטבת ה'תרי"ב פדובה, האימפריה האוסטרית 
 מקום פעילות:  פדובה
 תקופת הפעילות:  ? – 4 בינואר 1852 
 חיבוריו:  תולדות גדולי ישראל וגאוני איטליה
 חתימה:   
 
רבי מרדכי שמואל גירונדי (ג' בתשרי ה'תק"ס, 2 באוקטובר 1799 - י"ב בטבת ה'תרי"ב, 4 בינואר 1852) היה רב וביוגרף יהודי איטלקי שחי ופעל במחצית הראשונה של המאה ה-19. רבה הראשי של פדובה ומחבר הלקסיקון הרבני 'תולדות גדולי ישראל וגאוני איטליה'.
ביוגרפיה

נולד לבן ציון אריה גירונדי, במשפחה רבנית בפדובה שבאיטליה. למד בבית המדרש לרבנים בפדובה ומאוחר יותר השלים את לימודיו כפרופסור לתאולוגיה (1824). רבותיו המובהקים היו: רבי מנחם עזריה קסטילנובו, רבי יעקב לוצאטו ורבי ישראל קוניון, אך בעיקר רבי אברהם חי רג'יו.
ב-1829 התמנה כעוזרו של רבה הראשי של פדובה, ושנתיים מאוחר יותר התמנה בעצמו למשרת הרב הראשי.
הוא חיבר מספר ספרים, הידוע שבהם הוא הלקסיקון הביוגרפי 'תולדות גדולי ישראל וגאוני איטליה' המבוסס על חיבור מוקדם יותר, 'זכר צדיקים לברכה', שהיה בידיו בכתב יד, פרי עטו של המקובל האיטלקי רבי חננאל ניפי ושעליו הוסיף 831 פריטים משלו, שני שלישים מהם אינם מופיעים באף לקסיקון רבני קודם.
חלק ממכתביו של גירונדי פורסמו בכרכי המאסף כרם חמד.
מספריו

גלריה מספריו, לחיצה על אחת התמונות תפתח את הספר לדפדוף ועיון מקוון:
תולדות גדולי ישראל וגאוני איטליאה
תולדות גדולי ישראל וספר זכר צדיקים לברכה
תוכו רצוף אהבה
לקריאה נוספת

משה הלל, מסכת תמורות: תולדות ר' מרדכי שמואל גירונדי מפאדובה, ירושלים: קהילות ישראל - המרכז למורשת העם היהודי, תשפ"ב.
הערות שוליים

↑  עליו ראו: רבי אברהם חי רג'יו בלקסיקון הרבני "אישי ישראל".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302578205171  GND: 173340199  ISNI: 0000 0000 6695 7527  LCCN: n95122512  NTA: 243219288  SELIBR: 262695  VIAF: 11563454   WorldCat (עם VIAF): 11563454
רא"ש

ערך זה עוסק ברבנו אשר בן יחיאל. אם התכוונתם לרבינו אשר בן משולם הכהן מלוניל, מחכמי פרובנס, ראו .
| --- | --- |
 לידה:  1250 ה'י' האימפריה הרומית הקדושה קלן, נסיכות הבוחר מקלן
 פטירה:  1327  (בגיל 77 בערך) ט' בחשוון ה'פ"ח כתר קסטיליה טולדו, כתר קסטיליה
 כינוי:  הרא"ש
 מקום מגורים:  קלן, טולדו 
 תקופת הפעילות:  ? – 24 באוקטובר 1327 
 השתייכות:  בעלי התוספות
 תחומי עיסוק:  רב, ראש ישיבה, דיין, פוסק
 רבותיו:  רבי יחיאל אביו, המהר"ם מרוטנבורג, רבי חיים אחיו
 תלמידיו:  בנו - רבי יעקב בעל הטורים   בנו - רבי יהודה בן הרא"ש   בן אחותו - רבי משה בן אלעזר הכהן מקובלנץ (מחבר ספר חסידים - המשכיל)
 בני דורו:  הרשב"א
 חיבוריו:  פסקי הרא"ש, שו"ת הרא"ש, תוספות הרא"ש, אורחות חיים להרא"ש
 צאצאים:  יחיאל בן הרא"ש, יעקב בן אשר, יהודה בן הרא"ש, שלמה בן אשר, משה בן אשר, שמעון
 
רבי אשר בן יחיאל (ה'י', 1250 – ט' בחשוון ה'פ"ח, 1327, או ה'פ"א), המכונה הרא"ש, היה מגדולי פרשני התלמוד והפוסקים ובעל השפעה מכרעת על עיצוב ההלכה היהודית.
הרא"ש היה חניך בית המדרש של בעלי התוספות וחכמי אשכנז, ותלמידו של מהר"ם מרוטנבורג. בבגרותו היגר לספרד והקים את בית מדרשו בטולדו. בכך היה לממזג בין מסורת הלימוד והפסיקה האשכנזית ובין המציאות הקהילתית בספרד ובתי המדרש שלה. בספרד שימש אב בית דין, ראש ישיבה, והשיב תשובות רבות לשואלים, שכונסו בקובץ שו"ת הרא"ש. חיבורו המרכזי הוא פסקי הרא"ש, חיבור הלכתי על מסכתות התלמוד הבבלי המתבסס על הלכות הרי"ף ומוסיף עליהם את פסקיהם של בעלי התוספות. מלבד זאת חיבר הרא"ש תוספות (תוספות הרא"ש), פירושים לתלמוד וחיבורים נוספים.
השפעתו על פסיקת ההלכה לדורות הרבים הייתה מכרעת. בנו, רבי יעקב בן אשר היה מחבר ספר ההלכה ארבעה טורים שהתפשט ברוב קהילות ישראל, והוא התבסס רבות על פסקי אביו הרא"ש. בנוסף, רבי יוסף קארו בחר בו כאחר משלושת הפוסקים המרכזיים (לצד הרי"ף והרמב"ם) שעליהם השתית את חיבורו שולחן ערוך, שהפך לספר ההלכה המרכזי בעם ישראל.
יצירתו ופסיקתו > פסקי הרא"ש

יצירתו החשובה ביותר, שנכתבה לקראת סוף ימיו, כוללת דיון בקטעי תלמוד ופסיקת הלכה. חיבורו מבוסס על דברי הרי"ף עם הוספות מדברי התוספות ומשלו. יצירה זו מודפסת בסוף ספרי התלמוד בדפוס וילנה. מפני שהרא"ש כתב את פירושו ופסקי ההלכה שלו על הרי"ף, במהדורות מסוימות הודפסו דברי הרי"ף והרא"ש ביחד בתור פסקי הרא"ש.
לחיבור זה נכתבו לאורך הדורות מספר פרושים והגהות (כדוגמת הגהות אשרי). רבי יוסף קארו עשה שימוש בפסקיו כבסיס לשולחן ערוך, יחד עם פסקי הרמב"ם והרי"ף. נכתבו פרושים רבים לדבריו, המרכזיים שבהם נכתבו על ידי התוספות יום טוב, ואחרים על ידי רבי שמואל קאיידנובר, רבי נתנאל וייל. כמו כן נכתבו עליו הגהות של הב"ח ושל הגר"א.
יצירתו ופסיקתו > תוספות הרא"ש

הרא"ש כתב גם תוספות על התלמוד, המבוססות על בעלי התוספות הקדומים, כמו ר"י הזקן ורבי שמשון משאנץ. החוקרים חלוקים בדעתם על מידת העצמאות של הרא"ש בעריכת התוספות שהיו לפניו. יש אומרים שתוספותיו אינן חיבור מקורי, כתוספות רבנו פרץ ורבי אליעזר מטוך, אלא הרא"ש העתיק מהתוספות שהיו לפניו כמעט ללא שינוי. אחרים ביקרו את הגישה הזו, על סמך השוואה בין תוספות הרא"ש על מסכת פסחים לבין מקורותיו, וקבעו שהרא"ש עיבד את החומר שהיה מונח לפניו, בהוספות השמטות ושינויי ניסוח, לא פחות משאר עורכי התוספות.
יצירתו ופסיקתו > פירוש למסכתות נדרים ונזיר

במהדורות ש"ס וילנא מודפס פירושו למסכת נדרים. פירוש זה קצר באופן משמעותי ביחס לפירוש הר"ן. כמו כן, נדפס במהדורות הש"ס פירושו למסכת נזיר.
יצירתו ופסיקתו > פירוש המשנה

הרא"ש חיבר פירוש למשנה. קטעים מפירושו לסדר זרעים נדפסו בש"ס וילנא כהערות לפירוש הר"ש משאנץ (מלבד הפירוש לכמה פרקים במסכת כלאים). במהדורות חדשות רבות הוא מופיע בשלמותו. פירוש זה מבוסס ברובו על פירוש הר"ש משאנץ.
יצירתו ופסיקתו > שו"ת הרא"ש

הרא"ש כתב תשובות רבות לשואליו והם קובצו ב"שאלות ותשובות הרא"ש". הגיעו לפתחו שאלות כה רבות, עד שבשלב מסוים הגביל את המענה לדיינים ורבנים בלבד. לשו"ת הרא"ש ישנה עריכה ייחודית המבדילה אותו מיתר תשובות הראשונים, בכך שהתשובות נערכו בקבצים פנימיים (המכונים "כלל") לפי נושאים, ותחת הכותרת "כלל" נתקבצו מספר תשובות העוסקות באותו נושא, למרות היותן לשואלים שונים ובתקופות שונות.
יצירתו ופסיקתו > פירוש לתורה

כתב גם פירוש לתורה אשר לוקט בספר "הדר זקנים" יחד עם פירוש התוספות על התורה ועל פירוש רש"י.
יצירתו ופסיקתו > אורחות חיים להרא"ש

בין כתביו נמצא גם חיבור בענייני מוסר ויראת שמים הנקרא בשם "אורחות חיים". חיבור זה תורגם ליידיש על ידי הרב יום-טוב ליפמן הלר, וזכה לפירושים רבים. מהם של הרב מנשה קליין, של הרב חיים קניבסקי, ושל הרב משה שטרנבוך.
על אף שהשתייך כאמור למשפחה של חסידי אשכנז, לא ברור האם אכן ראה עצמו מחויב להוראותיו של רבי יהודה החסיד.
יצירתו ופסיקתו > הספר בשמים ראש והטענה שהרא"ש חיברו

שאול ברלין הוציא בשנת תקנ"ג ספר שו"ת הנקרא "בשמים ראש" וטען שהוא קובץ תשובות הרא"ש שנערך בידי חכם מימי הבית יוסף. לצד תשובות הלכתיות רגילות, הכיל הספר גם דעות הקרובות לרוח ההשכלה, ועל כן נטען שברלין זייף אותו, אולם רבנים אחרים עשו בו שימוש הלכתי. הדעה המקובלת בימינו היא שספר זה זיוף גמור שנוצר על ידי ברלין במאה ה-18, אך יש עדיין הסוברים שאכן הרא"ש כתבו, ורק אחדות מהתשובות מזויפות. למעשה נוטים רוב פוסקי ההלכה לתת לספר זה מעמד הלכתי מסוים, אך לא מצד זהות הכותב אלא מצד התוכן הכתוב.
על שיטתו והנהגתו > רדיפת האמת וסגנונו החריף

באחד מוויכוחיו בהלכה התנצל לפני זה שעמו התווכח:
מעיד אני שמים וארץ שאיני חוקר וחופש (ומחפש) וחוטט (ומחטט) לבטל דבריך, אך אם הייתי יכול לקיימם, היו חביבים עליי מאוד. אך מה אעשה, תורתנו תורת אמת, ואין אדם רשאי להחניף בה
לעיתים הגיע לחריפות גדולה מאוד באכיפת דעותיו. כאשר החליט רבה של עיר אחת לאסור על שימוש בעירוב חצרות המקובל בקהילות ישראל, האשימו הרא"ש שמאחר שיהודים יטלטלו בכל זאת, הוא גורם בכך שיחללו שבת. הוא דרש ”שינהגו בו נידוי באותו המשוגע”, ואם לא יחזור בו, ”ידונו אותו למוות בדין זקן ממרה”.
על שיטתו והנהגתו > יחסו לרמב"ם ולכתביו

בתקופתו של הרא"ש כבר התפשט מאוד חיבורו הגדול של הרמב"ם משנה תורה. אנשים רבים, בהם גם רבנים ומורי הוראה, ראו פחות ופחות צורך לעיין יותר בתלמוד לשם פסיקת הלכה והיו מסתמכים על ספרו המקיף של הרמב"ם. כנגד עמדה זו יצא הרא"ש חוצץ:
וכן טועים כל המורים הוראות מתוך דברי הרמב"ם ז"ל ואינן בקיאין בגמרא, לידע מהיכן הוציא דבריו, טועין להתיר האסור ולאסור את המותר... אבל הוא כתב ספרו כמתנבא מפי הגבורה, בלא טעם ובלא ראיה, וכל הקורא בו סבור שמבין בו ואינו כן, שאם אינו בקי בגמרא, אין מבין דבר לאשורו ולאמתו, ויכשל בדין ובהוראה. לכך לא יסמוך אדם על קריאתו בספרו לדון ולהורות, אם לא שימצא ראיה בגמרא.
נקודה חשובה שבה חלק על הרמב"ם היה בזכותה של אישה לתבוע גט בטענה שאינה חפצה בבעלה עוד. בעוד שהרמב"ם מצא זכות כזו, הרא"ש סבר שאין לעשות זאת לכתחילה מכיוון שפוסקים אחרים חלקו על דעת הרמב"ם, מחשש לגט מעושה שעלול להתיר אשת איש, וכן מחשש שהאישה תובעת גט מכיוון שנתנה עיניה באחר. עם זאת, סבר שאלו שסמכו על הרמב"ם "מה שעשו עשוי".
בוויכוח שבין מצדדי מורשתו הרציונלית של הרמב"ם לבין מתנגדי הפילוסופיה נקט עמדה חד משמעית בעד האחרונים, והצטרף לחרם של הרשב"א על לימוד החוכמות בידי צעירים מתחת גיל 25.
על שיטתו והנהגתו > יחסו לפסקים מתקופת הגאונים

בפסיקתו סבר שרק על התלמוד אין לחלוק, אולם פסקי הגאונים אינם מחייבים, אם לפוסק יש ראיות מן התלמוד כנגד דעתם, וראיות אלו התקבלו על דעת חכמי דורו. בכך הייתה שיטתו מנוגדת לזו של פוסקים אחרים בני זמנו.
על שיטתו והנהגתו > שימוש בתקנות קהל שנכתבו בערבית

אחד מפולמוסיו הגדולים היה סביב שימוש בתקנות הקהל שנכתבו בערבית. הרא"ש לא ידע ערבית ספרותית, אך התעקש שרב כוחו, כמי ששולט ביצירה התורנית, לפסוק במשפטים הקשורים אליהן (אחרי שיתורגמו עבורו), מכוח מי שבקיא בקיאות גדולה בערבית ויכול להעמיק בעיון בלשון התקנות, אך אינו בעל שליטה במקורות ההלכתיים.[דרוש מקור]
לקריאה נוספת

רשימת כתבי הרא"ש בענייני הלכה ומהדורותיהם - מבוא לתוספות הרא"ש על מסכת פסחים, מהדורת מכון אופק, ירושלים תש"ס, עמ' 33–35.
מנחם אלון (עורך), מפתח השאלות והתשובות - שו"ת הרא"ש, הוצאת המכון לחקר המשפט העברי - האוניברסיטה העברית, 1965.
תהילה אליצור, תשובות הרא"ש בדיני נזיקין: הגות הלכתית ומתודולוגיה של פסיקה, דיסרטציה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ט, באתר ספריית אסיף.
א' פריימן, הרא"ש: רבינו אשר בן יחיאל וצאצאיו, חייהם ופעלם, ירושלים, תשמ"ו
נבחרת פולין בכדורגל

ערך זה עוסק בנבחרת הגברים של פולין בכדורגל. אם התכוונתם לנבחרת הנשים, ראו .
הנבחרת הפולנית לפני המשחק מול יוון בפתיחת יורו 2012
נבחרת פולין בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של פולין. מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל הפולנית.
נבחרת פולין שיחקה את משחקה הרשמי הראשון ב-18 בדצמבר 1921 בבודפשט נגד הונגריה ונוצחה 0:1.
נבחרת פולין זכתה במדליית הזהב באולימפיאדת 1972 במינכן, במדליית הכסף באולימפיאדת 1976 במונטריאול ובאולימפיאדת 1992 בברצלונה.
נבחרת פולין הופיעה 8 פעמים בטורניר הגמר של גביע העולם בכדורגל.

הישגי השיא של הנבחרת בגביע העולם בכדורגל היו ב-1974 וב-1982, כשהיא סיימה במקום השלישי. לאחר 4 הופעות רצופות בין 1974–1986 נכשלה פולין 3 פעמים בשלב המוקדמות. לטורנירים של 2002, 2006 ו-2018. היא הצליחה לעלות אך הודחה בשלב הראשון.
ב-17 בנובמבר 2007 העפילה נבחרת פולין לראשונה בתולדותיה לטורניר הגמר של אליפות אירופה, שהתקיים בשווייץ ובאוסטריה.
כמו כן השתתפה ביורו 2012 כמארחת הטורניר בשיתוף עם אוקראינה.
הדירוג הנוכחי של נבחרת פולין ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-31 בעולם, נכון ל-24 באוקטובר 2024; הניקוד הוא 1,523.19 – ירידה של נקודה אחת לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 5 נמדד לראשונה באוגוסט 2017, והדירוג הנמוך ביותר 78 נמדד לראשונה בנובמבר 2013.
היסטוריה > שנים ראשונות

התאחדות הכדורגל הפולנית הוקמה ב-20 בדצמבר, 1919 בוורשה, פולין. משחקה הבינלאומי הראשון נערך ב-18 בדצמבר 1921 בבודפשט, נגד נבחרת הונגריה המקומית ובו הפסידה 0–1. ניצחונה הראשון של פולין היה ב-28 במאי, 1922 בסטוקהולם על נבחרת שוודיה 1–2. הטורניר הגדול הראשון בו השתתפה פולין היה מוקדמות מונדיאל 1938 בו ניצחה את יוגוסלביה 0–4 והפסידה במשחק הגומלין 0–1. פולין העפילה למונדיאל בזכות הפרש שערים טוב יותר במפגשים אלה.

במונדיאל 1938 פגשה פולין את ברזיל בשמינית הגמר והפסידה 5–6 אחרי הארכה, באחד המשחקים מרובי השערים בהיסטוריה של המונדיאל. ארנסט ווילמובסקי הבקיע ארבעה שערים לזכות פולין במשחק זה.
היסטוריה > שנות ה-50 וה-60 במאה ה-20

עשרים שנים חלפו עד השתתפותה הבאה של פולין במוקדמות המונדיאל לקראת מונדיאל 1958. פולין סיימה את הבית המוקדם באותו מספר נקודות כמו ברית המועצות והתמודדה מולה במשחק פלייאוף במדינה נייטרלית, מזרח גרמניה, על ההעפלה לטורניר הגמר. פולין הפסידה 0–2 ולא העפילה לטורניר הגמר.

פולין השתתפה במוקדמות אליפות אירופה הראשונה, יורו 1960, אך הפסידה בסיבוב הראשון לספרד.

פולין לא הצליחה להעפיל גם לטורנירי הגמר הבאים של גביע העולם ואליפות אירופה.