stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יופיטר (מיתולוגיה)
אזכורים תרבותיים

בדומה לשמות אלים אחרים מן המיתולוגיה הרומית, יופיטר מונצח בשם כוכב הלכת החמישי במרחקו מן השמש, הוא כוכב הלכת יופיטר, הקרוי בעברית צדק. צדק הוא כוכב הלכת השני בבהירותו בשמי הלילה (אחרי נוגה), לכן קל להבין מדוע בחרו הרומאים להעניק לו את שמם של אלם הבכיר והחזק ביותר.
הרומאים קראו ליום חמישי בשבוע בשמו של יופיטר הנקרא, כאמור, גם יוביס. עדות לכך מצויה עדיין במספר שפות רומאניות, כגון צרפתית (jeudi) ואיטלקית (giovedì). באנגלית קרוי יום חמישי "Thursday" על שמו של האל הנורדי תור, שנתפש כמקביל ליופיטר.
בשפה האנגלית יופיטר ידוע גם בשם "Jove", וכינוי זה השפיע על מספר ביטויים ומילים בשפה: "By Jove" הוא ביטוי אנכרוניסטי המציין הפתעה או שבועה חזקה, זכר להיותו של יופיטר אל הצדק והמשפט; "Jovial" הוא שם תואר שמשמש לתיאור אנשים שמחים, עליזים ואופטימיסטים.
יופיטר הוא אחד מכוכבי הלכת המופיעים ביצירה כוכבי הלכת של גוסטב הולסט והוא נקרא מבשר השמחה.
מחבר הספר "ספר היוחסין", מזכיר את "מלכות ג'ופיטר", ומובן שבתחילה היה מלך ששמו יופיטר, ועשוהו אלוה. שם הסביר את הקשר בין יופיטר לצדק: "גופיטר השני שנת ג' תמ"ח ונצח למלך אחד שהיה אוכל בשר אדם ועל שעשה זה הטוב שהרג מלך רשע נקרא גופיטר על שם צדק".
הערות שוליים

↑  מאמר שישי
↑  כך נהגו בעמים הקדומים. כגון האל "מרדוך" הבבלי, שנקרא על שם "אויל מרודך", שמוזכר בספר ירמיה.
| המיתולוגיה הרומית ודת רומא העתיקה |
| --- | --- | --- |
| אלים עיקריים | אפולו • דיאנה • וולקן • ויקטוריה • ונוס • יונו • יופיטר • לארס • מינרווה • מרס •  מרקוריוס • נפטון • סול אינוויקטוס • פורטונה • פלוטו • קווירינוס • קרס |  |
| אלים משניים | אדראנוס • אוורונקי • אוורונקוס • אורקוס • איניואוס • בונה דיאה • בלונה • ברומיוס • האדס • וריטאס • טיברינוס • טרה • יאנוס • לופרקוס • לימנטינוס • סטורנוס • פאונוס • פבריס • פולגורה • פומונה • פורינה • פרוסרפינה • פריאפוס • קאלוס • קופידון • קליטוני • קסטור ופולוקס • רומא |  |
| גיבורים מרכזיים | איניאס • הרקולס • רמוס ורומולוס |  |
| נושאי משרה דתית | אוגור • בתולה וסטלית • הרוספקס • פונטיפקס מקסימוס • פלאמן • רקס נומרנסיס |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011052468105171  GND: 118558897  LCCN: no2014048711  NKC: jo2016908795  SUDOC: 027849546  TePapa: 42948  VIAF: 22933410   WorldCat (עם VIAF): 22933410
הסללה

הסללה היא מושג רווח בסוציולוגיה וחינוך המתייחס למנגנונים חברתיים שונים היוצרים או מתווים מסלול ליחידים או קבוצות באופן שמאפשר או מונע ריבוד חברתי. מושג זה מציין ניתוב קבוצות שונות באוכלוסייה למסלולים שונים העלול ליצור מעין "תקרת זכוכית" עבור אלו שהופנו למסלול שנתפס כדכאני, ובכך מחליש את הסיכוי של קבוצת אוכלוסייה זו לפרוץ את המסלול שנקבע עבורה.
בהקשר הישראלי, נהוג לציין את המערכות השונות של חינוך עיוני ומקצועי והכוונה של אוכלוסיות מוגדרות לכל מסלול. כך לדוגמה, נטען כי הסללת מזרחים, כמו יוצאי ברית המועצות לשעבר, לחינוך מקצועי מנעה מאוחר יותר את השתלבותם במרכזי כוח והשפעה. דוגמה אחרת להסללה מתייחסת למסלולים השונים המוצעים לבנים ולבנות במערכת החינוך ולאופן שמסלולים אלו מכתיבים מאוחר יותר תפקידים מגדריים במרחב הפרטי והציבורי. דוגמה נוספת להסללה חינוכית מתייחסת לאבחנה דיפרנציאלית של קשיים לימודיים של תלמידים שמגיעים מאוכלוסיות מובחנות. כך, למשל, נטען שקשיים לימודיים של ילדים שהוריהם היו בני מעמד נמוך ומעוטי השכלה הובנו במונחים של 'טעינות טיפוח', מה שגרר הסללה והדרה של אותם ילדים. בה בעת, נטען שקשיים לימודיים דומים של ילדים שהוריהם היו בני מעמד בינוני-גבוה, ממוצא אשכנזי ובעלי השכלה אקדמית הובנו במונחים של 'לקות למידה', מה שמנע דווקא 'האחרה' והדרה של אותם ילדים באותו הקשר חינוכי היסטורי..
על פי גישה זו, הסללה במערכת החינוך עשויה להוביל להסללה בשירות הצבאי ומאוחר יותר גם במסגרת האזרחית. מכאן, שהחלטות על הפניית יחידים וקבוצות למסלולים מוגדרים עלולות להנציח פערים ומעמדות.
הערות שוליים

↑  קצ'רגין, עופר. (2013). על ההורה 'הטוב' ועל ההורה 'האחר': 'האחרה' (Othering) והדרה בשיח מומחים לקשיי למידה, דברים, 6: 77-98
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551477405171  LCCN: sh91001440
מרד הפלאחים

אבראהים פאשא עמד בראש הצבא המצרי בלבנט
מרד הפלאחים היה מרד עממי בארץ ישראל, בעבר הירדן, בהר הלבנון ובחורן ובגזרה העלאווית בצפון לבנון (אנ') כנגד שלטונו של הואלי מוחמד עלי שפרץ בשנת 1834. הגורם העיקרי לפרוץ המרד היה התמרמרות על חובת גיוס לצבא המצרי שהחיל עלי כחלק ממדיניות המודרניזציה שלו, וזאת במקום צבא של שכירי חרב אשר הגיעו מקרב חברי הקאסטה הצבאית. חובת הגיוס עוררה מרד בארץ ישראל, שבראשו עמדו ראשי חמולות משכם, חברון והאזור שבין ירושלים ליפו.
במהלך המרד ערכו המורדים פרעות באוכלוסייה היהודית בארץ שכללו מעשי רצח, שוד ואונס.
רקע > המרד של 1825–1826 בשלטון העות'מאני

טרם כיבוש ארץ ישראל על ידי מוחמד עלי, היה מרד נגד הסולטאן בירושלים ובחברון. המורדים השתלטו על ירושלים ומנעו ממושל איילט דמשק מוסטפא פאשא לגבות מיסים מהעיר והכפרים הסמוכים.
מושל איילט צידון עבדאללה פאשא נענה לפניות השער הנשגב ושכנע את המנהיגות הכפרית להפסיק את המרידה, להחזיר את המצודה לצבא העות'מאני וזאת בתמורה להפחתת עול המס.
בתמורה, נתן השער הנשגב ב-1827 לעבדאללה פאשא את הסנג'קים של ג'נין, שכם וירושלים וזו הייתה הפעם השנייה במהלך התקפוה העות'מאנית בה אוחדה כל ארץ ישראל תחת שלטון מנהלי אחד. (הפעם הראשונה הייתה בימי אחמד אל-ג'זאר בעת מסע נפוליאון בארץ ישראל.)
רקע > תחילת השלטון המצרי

כמו שליטים קודמים של מצרים, שאף מוחמד עלי לשלוט על בלאד א-שאם (הלבנט) בשל חשיבותו האסטרטגית ומשאביו הטבעיים. כמו כן, מחוזות עות'מאניים במזרח הים התיכון הייתה מוקד לסחר בינלאומי ושוק מפותח. נוסף על כך, הוא יכול היה להשיג בדרך זו קהילה צרכנית שתהיה שבויה בידי התוצרת המצרית. השליטה על סוריה הייתה אמורה גם ליצור אזור חיץ בין מצרים לסולטאן העות'מאני באיסטנבול.
עלי הורה על שיקום הצבא ובניית צי חדש במקום זה שהושמד בקרב נאווארינו, וב-31 באוקטובר 1831 החלה הפלישה המצרית לסוריה תחת הנהגתו של אבראהים פאשא, בנו הבכור של עלי. הפלישה הובילה למלחמה העות'מאנית-מצרית הראשונה. התירוץ שניתן לפלישה כלפי חוץ היה סכסוך עם עבדאללה פאשא מעכו. עלי טען ש-6,000 פלאחים ברחו לעכו כדי להימנע מגיוס, תשלום קורווה ומסים, ותבע את החזרתם למקום מושבם. אבראהים פאשא התקדם דרך ארץ ישראל, כבש את חיפה בדצמבר 1831 והשתמש בה כבסיס עיקרי לצבאו.
הממשל המצרי הביא למודרניזציה של מערכת השלטון בארץ, וניסה להחליף את ההתבססות על תקיפים מקומיים במערכת פקידותית מצרית ברובה. המשטר הגביר את הביטחון בדרכים ואסר על גביית דמי מעבר בידי חמולות בדרכים וחיזק את החקלאות. לצד זאת הוטל מס כללי על כל יושבי הארץ והונהג מונופול בענפי מסחר וחקלאות שונים. ב־1833 הוקמה מערכת משפט חילונית, צעד שנישל את השיפוט הדתי ממעמדו והכנסותיו.
המרד

ב-25 באפריל 1834 כינס אבראהים פאשא את כל מנהיגי ירושלים ושכם, והורה על גיוסו של אחד מכל חמישה מוסלמים. הגיוס החל בירושלים, שם גויסו 200 איש. בנוסף תבע את גיוסם של 3,500 איש מסנג'ק ירושלים וסנג'ק שכם ו-500 מחברון. איבתם של מנהיגי האזור לממשלת הח'דיו המצרי איחדה אותם כנגד ניסיונותיו של אבראהים פאשה ליצור צבא מודרני.
המרד החל בסלט שבעבר הירדן בהשפעת משפחת טוקאן, ומעט לאחר מכן חמולת בני תעמרה הבדואית ותושבי סעיר הביסו את כוחות מושל סנג'ק חברון מטעם הח'דיו, כשהם ממשיכים בהתנגדותם לכוחות המצריים עד נסיגתם ב־1840.
המרד > ההכרזה על המרד בשכם

קאסם אל-אחמד (אנ'), ראש חמולה שהתגוררה בג'מעין, מונה על ידי אבראהים פאשא להיות המוסתאסלם (אנ') (גובה המס) של סנג'ק שכם. קאסם אסף את נכבדי שכם, חברון וירושלים וב-19 במאי 1834 הודיעו לנציגי השלטון המצרי כי משפחות ערביות יפסיקו לספק מתגייסים לצבא המצרי. המושל אבראהים פאשא שלח בתגובה את צבאו לערים המורדות והעימות הצבאי החל. החמולות הערביות, שהעדיפו את העותמ'אנים, מרדו תחת הנהגתו של קאסם אל-אחמד.
המרד > השתלשלות המרד בירושלים

ב-8 במאי 1834 הקיפו המורדים את ירושלים וחסמו את כל שערי העיר. עשרת אלפים איש משכם, חברון, הפריפריה של ירושלים ועזה החלו לתקוף את חומות ירושלים, אך נהדפו על ידי חיילים מצרים המוצבים בעיר. חמישה ימים לאחר מכן, התרחשה רעידת אדמה, שהמוסלמים בירושלים האמינו כי נגרמה עקב ניסיונו של אבראהים פאשא לקחת חיילים מהעיר הקדושה. הלחימה החלה מחדש ב-19 במאי, כאשר פלאחים מסילואן גילו למורדים מערכת ניקוז נטשה ליד שער האשפות, דרכה חדרו המורדים לעיר למחרת, ב־20 במאי. כוחות מפקד חיל המצב העירוני רשיד ביי התבצרו במגדל דוד, בעוד הפלאחים בוזזים את העיר. כחמש מאות חיילי חיל המצב יצאו מהמצודה ותקפו את המורדים, אך במהרה הצטרפו אף הם לביזה. באותו יום נהרגו כחמישים פלאחים, 16 תושבי ירושלים וחמישה חיילים.
ב־21 במאי התחדשה הלחימה. ראשיד ביי הורה על מעצר העולמא העירוניים, כולל המופתי של ירושלים ומנהיגי דת אחרים. הפלאחים מצדם פתחו את שער שכם לכאלפיים מורדים משכם שהצטרפו אליהם. ב־24 במאי שב איברהים פאשא, שהיה ביפו, לירושלים, ולמחרת ב־25 במאי הותקפו כוחותיו בעודם בהרים. כשפאשא הגיע העיר ב־27 במאי הוא הציב את מחנהו בהר ציון, והציע חנינה למורדים בתמורה להפסקת המרד. כשהצעתו נדחתה תקפו כוחתיו והרגו 300 מורדים ושבו 500, כשהם משחררים את רובם פרט ל־17 ממנהיגי המרד.
ב-30 במאי שב אבראהים פאשא לירושלים עם 7,500 שבויים וביזה. למחרת הותקף הכפר בית ג'אלא על ידי חייליו ו-33 גברים נוצרים נהרגו קודם שהורה הפאשא על עצירת הטבח.
ב-4 ביוני הותקף הפאשא וכוחו המונה 4,000 איש ליד בריכות שלמה. 1,500 איש בפיקודו של ראשיד ביי, אחד הסגנים של אבראהים פאשה ומפקד מצודת ירושלים, נפלו במארב. ראשיד ביי עצמו נהרג ו-800 מחייליו נהרגו או נפלו בשבי. השבויים הובלו לחברון. הפלאחים המנצחים נצרו אז על אבראהים פאשא בהר ציון, לשם נמלט. בין ה-4 ל-8 ביוני נוצר מחסור בעצים להסקה וקמח לאפיית לחם; בינתיים המרד התפשט לשכם, רמלה, לוד, יפו ועכו, והערים טבריה וצפת נפלו לידי המורדים. בדואים תקפו את כרכ והרגו את 200 החיילים ששמרו עליה.
ב-30 ביוני נחתו כ־15,000 חיילים מצריים בראשות מוחמד עלי ביפו. נפתח משא ומתן בינו לבין קאסם אל אחמד, ומוחמד עלי קיבל את תנאיו. לאברהים הותר לצאת מירושלים עם כ־1,500 אנשיו לרמלה. חשובי ירושלים שנטו לצד המצרים הצטרפו אליהם, אחדים מהנכבדים שבהם נעצרו ונכלאו בעכו.
הכוחות הצרים על ירושלים התפזרו בעקבות בואו של מוחמד עלי, והמרד נמשך זמן מה בהרי שומרון עד לדיכויו הסופי. ב־5 ביולי דחה קאסים אל אחמד את ההסכם עם המצרים, וקרא לאנשיו בשכם לחדש את המרד. למחרת תקפו בדואים שלא היו קשורים לכוחותיו של קאסים את מחנה איברהים פאשא, וב־9 ביולי כבש פאשא את ראס אל-עין והביס את הכוחות המורדים, כשהוא כובש את מעוזם בשכם. קאסים אל אחמד ובניו נמלטו לכרכ, אותה החריב פאשא ב־12 בילי. באמצע אוגוסט נלכדו קאסים אל אחמד ובניו בידי פאשא. קאסים נלקח לדמשק שם הוצא להורג, בעוד בניו הוצאו להורג בעכו.
סולטאן האימפריה העות'מאנית מחמוד השני התכוון לשלוח את הצי העות'מאני לתקוף את הצי המצרי על מנת לסייע למורדים, אך התמוטטות המרד הביאה לביטול התכנית.
בערים השונות > ירושלים

יהודי העיר, כמו גם הנוצרים, היו תחת מתקפה. אסד רוסתום (אנ') מהאוניברסיטה האמריקנית בביירות פרסם ב-1938 את המסמכים המצריים על המרד וציטט מתוך הדיווח על ירושלים: "בתיהם של היהודים נהרסו באופן מוחלט עד כי לא נותרה מיטה לישון עליה. רבים מהם נשחטו, נשותיהם ובנותיהם נפגעו".
ב־13 ביולי 1834 נערך בעיר מצעד ניצחון מצרי בליווי ירי תותחים. בעקבות האירועים מונה ג'אבר אבו גוש לשייח' של הר ירושלים.
בערים השונות > חברון

בערך 750 מתושביה המוסלמים של העיר גויסו לצבא וכ-500 מהם נהרגו. על העיר הוטל מצור וכשנפלו קווי ההגנה שלה, שטף אותה צבאו של אבראהים פאשא. רוב האוכלוסייה המוסלמית נמלטה מבעוד מועד לגבעות. יהודי העיר נשארו במקומותיהם ובמהלך ביזת הרכוש על ידי הצבא הפולש נהרגו חמישה מהם. בני הקהילה כתבו על כך כשקמו מאבלם: "וקמו בזרוע עוזם ורצח בעצמותם. מהם הרגו בקני שרפה ומהם חתכו בסיף. נשים רבות עינו וטימאו".
תוצאות המרד

לאחר דיכוי המרד, נתלו קאסם ושני בניו הגדולים. הצבא המצרי החריב 16 כפרים לפני שכבש את שכם. כ-10,000 פלאחים הוגלו למצרים ואוכלוסיית הארץ פורקה מנשקה. אבראהים פאשא הכריח את ראשי החמולות לעזוב את שכם ולהתגורר בכפרים סמוכים. חוסיין עבד אל-האדי מונה כמודיר (מושל מחוז) של איילט צידון שכלל את כל ארץ ישראל.
השלטון העות'מאני הטורקי הושב בסופו של דבר על כנו בשנת 1840, אך מוסלמים מצרים רבים נשארו בירושלים. צו שריף גולחאנה, אותו פרסם אבדילמג'יט הראשון הסיר את ההגבלות על נתינים לא-מוסלמים של האימפריה העות'מאנית כחלק מרפורמות הטנזימאט, שכללו, בין השאר, רפורמה בגיוס לצבא.
הסוציולוג ברוך קימרלינג ועמיתו יואל מגדל טוענים שהמרד היה אירוע מעצב עבור הפלסטינים ויצר גיבוש בין החמולות הנפרדות אשר נלחמו נגד אויב משותף: צאצאי החמולות והמעמדות שהשתתפו בו היוו בראשית המאה ה-20 ניצני הלאומיות הפלסטינית.
לקריאה נוספת

ברוך קימרלינג ויואל שמואל מגדל, פלסטינים: עם בהיווצרותו, למן המרד נגד מוחמד עלי ועד לכינון הרשות הלאומית, ירושלים, הוצאת כתר, 1999. חלק ראשון, פרק 1: המרד של 1834 ויצירתה של פלסטין המודרנית, עמ' 13–20.
Judith Rood, The Time the Peasants Entered Jerusalem, Jerusalem Quarterly 27
Khaled M. Safi, Territorial Awareness In the 1834 Palestinian Revolt
הערות שוליים

↑  נתן שור, תולדות ירושלים, כרך ב (מהתקופה המוסלמית המוקדמת ועד תקופת הכיבוש המצרי), שער יט: ראשית המאה התשע עשרה, הוצאת דביר, 1987, עמ' 608–612
1 2 3 4 5  נתן שור, תולדות ירושלים, כרך ב (מהתקופה המוסלמית המוקדמת ועד תקופת הכיבוש המצרי), שער כ: תקופת הכיבוש המצרי, הוצאת דביר, 1987, עמ' 615–621
1 2 3 4 5 6 7  Judith Rood, The Time the Peasants Entered Jerusalem, Jerusalem Quarterly 27
↑  הלל כהן, תרפ"ט - שנת האפס בסכסוך היהודי-ערבי, עמ' 42, הוצאת כתר, 2013
↑  אבישר, ספר חברון, עמ' 56, בתוך: הלל כהן, תרפ"ט - שנת האפס בסכסוך היהודי-ערבי, עמ' 42
ארסן (עכביש)

| ארסן |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: עכבישניים
סדרה:: עכבישאים
תת־סדרה:: אופיסתותלה
משפחה:: ארסניים
סוג:: ארסן
שם מדעי
 Loxosceles ‏Heineken & לואו, 1832

אַרְסָן המכונה גם ששן, עכביש חום או עכביש כינור, עקב הדפוס שעל גבו (שם מדעי: Loxosceles) הוא סוג של עכבישאים ממשפחת הארסניים המכיל כמה מהמינים הקטלניים ביותר של עכבישים כיום. הסוג כולל 163 מינים שתפוצתם גלובלית.
הארסן הוא עכביש טווה קורים באורך 7 עד 12 מ"מ לכל היותר והוא בעל שש עיניים (במקום שמונה כמו לשאר העכבישים) וגפי פה ארוכות בעלות ארס עוצמתי הגורם לתופעה לוקסוסקליזם (אנ') הגורם לנמק, נקרוזה וקריסת איברים עקב מחסור בחמצן. הכשת הארסן היא מהנפוצות והגרועות שבהכשות העכבישים ויכולה להרוג עקב סיבוכים ונזקים לאיברים חשובים כמו הלב והכליות. אורך חייו של הארסן הוא שנה או שנתיים.
העכביש טווה יריעות קורי משי חזקות שבהם הוא תופס טרף והורג אותו בארסו. השימוש להגנה הוא משני ולרוב הוא יתחבא מהאדם אף שעקב גודלו גם ייכנס לבתים ושם עלול להיתקל באנשים.
המין היחיד בסוג החי בישראל הוא ארסן חום.
מיון

L. accepta
L. adelaida
L. alamosa
L. amazonica
L. anomala
L. apachea
L. aphrasta
L. aranea
L. arizonica
L. aurea
L. baja
L. barbara
L. belli
L. bentejui
L. bergeri
L. bettyae
L. blancasi
L. blanda
L. boneti
L. candela
L. carabobensis
L. cardosoi
L. caribbaea
L. carinhanha
L. carmena
L. cederbergensis
L. chapadensis
L. chinateca
L. coheni
L. colima
L. conococha
L. coquimbo
L. corozalensis
L. coyote
L. cubana
L. cubiroensis
L. curimaguensis
L. dejagerae
L. deserta
L. devia
L. diaguita
L. ericsoni
L. fontainei
L. foutadjalloni
L. francisca
L. frizzelli
L. gaucho
L. gloria
L. griffinae
L. guajira
L. guatemala
L. guayota
L. haddadi
L. harrietae
L. herreri
L. hirsuta
L. huasteca
L. hupalupa
L. immodesta
L. inca
L. insula
L. intermedia
L. irishi
L. jaca
L. jamaica
L. jarmila
L. julia
L. kaiba
L. karstica
L. lacroixi
L. lacta
ארסן צ'יליאני (L. laeta)
L. lawrencei
L. lutea
L. luteola
L. mahan
L. maisi
L. makapanensis
L. malintzi
L. manuela
L. maraisi
L. martha
L. meruensis
L. misteca
L. mogote
L. mrazig
L. mulege
L. muriciensis
L. nahuana
L. neuvillei
L. niedeguidonae
L. olivaresi
L. olmea
L. pallalla
L. pallidecolorata
L. palma
L. panama
L. parramae
L. persica
L. pilosa
L. piura
L. pucara
L. puortoi
ארסן אמריקאי (L. reclusa)
L. rica
L. rosana
L. rothi
ארסן חום (L. rufescens)
L. rufipes
L. russelli
L. sabina
L. sansebastianensis
L. seri
L. similis
L. simillima
L. smithi
L. sonora
L. spadicea
L. speluncarum
L. spinulosa
L. surca
L. taeniopalpis
L. taino
L. tazarte
L. tehuana
L. tenango
L. tenochtitlan
L. teresa
L. tibicena
L. tlacolula
L. troglobia
L. turanensis
L. valdosa
L. vallenar
L. variegata
L. virgo
L. vonwredei
L. weyrauchi
L. willianilsoni
L. yucatana
L. zapoteca
לקריאה נוספת

"אַרְסָן" באנציקלופדיית החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 2 – "חסרי חוליות יבשתיים", בעריכת גרשום לוי, הוצאת משרד הביטחון, 1985, עמ' 42
נהריים

ערך זה עוסק ביישוב בין ישראל לעבר הירדן. אם התכוונתם לאזור גאוגרפי בין הפרת לחידקל, ראו .
סכר הטיית נהר הירדן
תחנת הכוח בנהריים
נהריים (בערבית: الباقورة, אל-באקורה) הוא אתר היסטורי בבקעת הירדן, בנקודה הגובלת בין ישראל לבין ממלכת ירדן, סמוך ליישובים מנחמיה ואשדות יעקב. המתחם נמצא על גדות שני נהרות – נהר הירמוך ונהר הירדן – ומכאן שמו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה האזור בשטחי אמירות עבר הירדן, שהייתה מדינת חסות בריטית במסגרת המנדט הבריטי על עבר הירדן. עם זאת, במקום הוקמה, ביוזמת פנחס רוטנברג ובתמיכת השלטון הבריטי, תחנת כוח הידרואלקטרית, שפעלה בשנים 1932–1948 במטרה לספק חשמל לפלשתינה (א"י), ולצידה הוקם היישוב העברי תל אור, שהיה מקום המגורים של פועלי התחנה. במהלך מלחמת העצמאות, נכבש האזור על ידי כוחות ירדניים ועיראקים, ופונו תושבי תל אור. בהסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן לא הוזכר האזור המפורש, אך המפות שהועברו לאו"ם כללו את חלקו ("אי השלום") כחלק משטח ישראל, לטענת הירדנים ללא אישורם. לאחר המלחמה, אזור תחנת הכוח עבר לשליטה ירדנית, והיא חדלה לפעול, אך ישראל שלחה כוחות צבא לאזור, וחקלאים מקיבוצים סמוכים המשיכו לעבד אדמות בשטחו. בהסכם השלום בין ישראל לירדן הוכר החלק מצידו המזרחי של הירדן, אזור בו נבנה תחנת הכוח (מפעל החשמל) כשטח בריבונות ירדנית, אך נקבע גם שלמשך תקופה של 25 שנים יוכלו ישראלים להמשיך להיכנס לאזור ולעבד אדמות בשטחו, ללא צורך באישורי כניסה. ב-1997 נרצחו באזור שבע נערות על ידי חייל ירדני. ב-2018 הודיעה ירדן שהיא מתנגדת לחידוש ההסדר המיוחד באזור, ב-2019 הוא עבר בחלקו (אזור בו ממוקמת תחנת הכוח "מפעל החשמל") לשליטה ירדנית. ישראל מקיימת תיאום ביטחוני עם ירדן לגבי האזור בצידה, ומתאפשרת כניסת תיירים וישראלים, אל מעבר לגבול, לאזור בו ממקומת תחנת הכוח.
האזור נקרא כיום בפי הירדנים "קריית ג'יסר אל-מג'אמע" (בערבית: قرية جسر المجامع, תרגום: "כפר הגשר הקהילתי").
תחנת הכוח

את מפעל החשמל ההידרואלקטרי בנהריים, שנקרא "ירדן א'", הקים פנחס רוטנברג. תחנת הכוח שנבנתה הייתה הראשונה מבין ארבע תחנות שתכנן רוטנברג להקים לאורך בקעת הירדן. תוכניתו המקורית של רוטנברג הייתה הקמת 13 תחנות כוח הידרואלקטריות בארץ ישראל. רוטנברג קיבל ב-21 בספטמבר 1921 לאחר מאמצים, זיכיון לתקופה של שבעים שנה לניצול מי הירדן ומי הירמוך להספקת חשמל בארץ ישראל ובעבר הירדן.
לדברי גדעון ביגר העובדה שהבריטים עמדו על כך שהגבול בין המנדטים, הצרפתי והבריטי יעבור ממזרח לנהר הירדן נעוצה בזיכיון שקבל רוטנברג להשתמש גם במי הירדן לתוכנית החישמול הגדולה של ארץ ישראל, שגם הבריטים וגם הצרפתים תמכו בה ולכן הסכימו על מיקום קו הגבול במורדות המזרחיים של הרמה ממזרח לנהר. זאת בשוני מחלקו התחתון של הירדן, ממקום חיבור הירמוך אליו ועד לים המלח, שם עבר הגבול עם עבר הירדן במרכז נהר הירדן.
עבודת הבנייה של המפעל בנהריים הייתה עבודה עברית של 600 פועלים. העבודה החלה באוגוסט 1927, ונוהלה בידי פנחס רוטנברג, שכונה בפי העם "הזקן מנהריים" בהיותו מבוגר יחסית לפועלים שעבדו במקום. בתכנון השתתף גם בנימין אוראל.
כלים כבדים הועברו באמצעות מסילת רכבת העמק הקרובה, שהוספו לה שלוחות שהגיעו לאתר התחנה. במקום הוקמה גם תחנת רכבת להסעת העובדים. בנוסף למבנה תחנת הכוח תוכננה והוקמה מערכת של מאגרים, סכרים ותעלות. ב-13 בפברואר 1931 אירע במקום שיטפון גדול, זמן קצר לפני שעמדו להפעיל את תחנת הכוח. ספיקת המים בשיטפון הוערכה ב-1,200 ממ"ק – כמות כפולה מהמתוכנן. הדופן הדרומית של תעלת המים הראשית נפרצה ונגרם לאתר נזק רב כולל הרס אתר המיתוג שמוקם בין התעלה לבין הירדן. הפועלים היו מוכנים לתקן את הנזק ללא תשלום משכורות, תמורת מזון בלבד, אך רוטנברג הצליח לגייס מימון להשלמת תחנת הכוח.
בתחנה הותקנו שלוש טורבינות והוכן מקום לטורבינה רביעית שלא הותקנה. הספק התחנה היה כ-18 מגה ואט חשמל. ניסיונות ההרצה והפקת החשמל בתחנת הכוח בנהריים החלו בחורף 1932. ב-9 ביוני 1932 נחנך האתר באופן רשמי, בהשתתפות הנציב העליון של ארץ ישראל סר ארתור ווקופ, נציב בריטניה בעבר הירדן קולונל קוקס, האמיר עבדאללה ופנחס רוטנברג.
רופא מחנה העובדים בנהריים, הד"ר יוסף קוט, פעל נגד התשישות וההתייבשות של הפועלים בהוספת מלח למזונם.
סמוך למפעל בנהריים הוקם בעבר הירדן המזרחי יישוב לשיכון עובדי המפעל ומשפחותיהם – תל אור. השם ניתן בהיותו קרוב וקשור לתחנת הכוח. בשל בידודו של היישוב ולמרות קוטנו, הוקם במקום בית ספר לילדי העובדים על ידי יוסף חנני.
מבט על תחנת הכוח ואגם האגירה למי הירדן והירמוך
תעלת ההטייה בנהריים
יציאת המים מהסכר לירדן
תחנת הכוח בנהריים
עמדת משטרת המנדט הבריטי על גבול המנדטים, הצרפתי והבריטי, ממזרח לגשר בנות יעקב, 1937
צילום אוויר של מפעל נהריים ותל אור (משמאל, למטה), 1937
מלחמת העצמאות והסכם שביתת הנשק

גולדה מאיר נפגשה עם המלך הירדני עבדאללה פעמיים (בנובמבר 1947 ובמאי 1948) בבית רוטנברג בנהריים לקראת תום המנדט הבריטי בארץ.
רוב הנשים והילדים פונו מתל אור החל מ-12 באפריל 1948 במשך כשבועיים. ב-26 באפריל 1948 פוצץ ארגון ההגנה גשר המוביל לנהריים.
ב-15 במאי, יום לאחר הכרזת העצמאות, קיבלו תושבי המקום אולטימטום מהלגיון הירדני להיכנע או לעזוב את המקום. מחלקת ההגנה עזבה עם רוב הנשק ונשארו במקום בעלי תעודות זהות ירדניות. הצבא העיראקי נכנס לנהריים ולקח בשבי 30 מאנשי המקום. שתי נשים שנמנו עם השבויים הוחזרו ב-6 ביוני 1948. שאר התושבים והעובדים שנלקחו בשבי שוחררו אחרי תשעה חודשים.
עם כיבוש המקום על ידי כוחות ירדן בראשית מלחמת העצמאות, הופסקה פעילותו של המפעל. היישוב תל אור וכן המפעל נבזזו ונהרסו על ידי החיילים הירדנים והעיראקים. בנובמבר 1948 הופגזו הקיבוצים גשר וטירת צבי מכיוון נהריים וישראל הפגיזה בתגובה את נהריים.
לקראת סוף מלחמת העצמאות תכנן צה"ל לכבוש את נהריים ולצורך כך הוכן גשר, על פי מידע שניתן על ידי עובד חברת החשמל. אולם לקראת ההתקפה התברר שהגשר קצר מדי, וההתקפה בוטלה.
במשא ומתן על הסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן ב-1949, בקשה ישראל שהמפעל בנהריים יישאר בתחומה, אולם לבסוף נחתם הסכם שלא הזכיר כלל את נהריים. לאחר מכן עמד המפעל שומם ולא הופעל כלל על ידי הירדנים. בישראל נטען שאין בירדן את הידע להפעיל את המפעל ואין גם תשתית לצריכת חשמל. ישראל בקשה שבהסכמי השלום שייחתמו יתאפשר לה להפעיל את תחנת הכוח. בסוף אוגוסט 1950 נכנס צה"ל למובלעת נהריים, פינה אותה ממוקשים וסיפח אותה למעשה לשטח ישראל, בהתאם לטענה הישראלית, כי השטח נמצא בצד הישראלי של מפות שביתת הנשק. עם זאת, תחנת הכוח עצמה נשארה בידי הירדנים. ירדן האשימה את ישראל בהסגת גבול, אולם לאור התייצבות הגנרל ויליאם ריילי לצד ישראל, העניין דעך.
הסכם השלום עם ירדן

בהסכם השלום בין ישראל לירדן ב-1994 נקבע כי הגבול הבינלאומי ייקבע בזיקה לגבול המנדטורי. לפיכך, חלק השטח בנהריים, שהיה בשליטת ישראל, הועבר לירדן. עם זאת, הוסכם על "משטר מיוחד" בשטח למשך 25 שנה, על פיו תהיה גישה חופשית לישראלים לאזור, ללא צורך בדרכונים או אשרות ושחוקי העבירות הפליליות והמכס הירדניים לא יחולו על הישראלים בשטח. כמו כן נקבע שההסדר, שנרשם בנספח ב' להסכם השלום, יחודש אוטומטית בתום תקופה של 25 שנים למעט אם אחד הצדדים יתנגד לכך, בהתראה של שנה מראש. בשנת 2018, שנה לפני מלאת 25 שנים להסכם, הודיעה ממלכת ירדן כי היא רוצה לסיים את הסכם, וב-2019 הועבר השטח לריבונות ירדן. עם זאת מפעילה ישראל תיאום ביטחוני מול ירדן לכניסת ישראלים, מטיילים ותיירים ללא דרכון אל מעבר הסכרים ומפעל החשמל באזור "אי השלום", מעבר לגדר המערכת, אזור החיץ בגבול שתי המדינות.
הטבח באי השלום

לאחר שנחתם הסכם השלום בין ישראל לירדן בשנת 1994, שופץ המקום שנהרס עם השנים, והוקם בו פארק שנקרא "אי השלום". במעבר גבול לישראלים ותיירים, היכולים לטייל במקום זה, כאזור חיץ בין שתי המדינות בשיתוף פעולה ישראלי-ירדני. האזור גם עובד על ידי הקיבוצים הישראלים באזור.
ב-13 במרץ 1997 ירה אחמד דקאמסה, חייל ירדני, על קבוצת ילדות תלמידות כיתות ז' וח' מבית הספר הדתי אמי"ת מבית שמש, שהיו בטיול שנתי במקום. דקאמסה רצח שבע תלמידות, ופצע שש אחרות, מהן שתיים באופן קשה. הרוצח נידון בבית דין צבאי ירדני למאסר עולם ולא לעונש מוות, בנימוק שמצבו הנפשי היה מעורער בעת הטבח, למרות מחאות המשפחות וגורמים ישראליים שטענו שהחייל עשה את מעשיו בכוונה תחילה ולא מתוך טירוף. מלך ירדן הביע התנצלות בשם ממלכת ירדן על הטבח וביקר בבתי משפחות שבע הבנות.
במקום הוקם גלעד לזכר הבנות שנרצחו, הבנוי משבע תלוליות עפר המוקפות בדשא, כשבכל תלולית מעוצב שמה של אחת הבנות באמצעות פרחים.
במשך השנים נשמעו בירדן קריאות רבות לשחרור הרוצח. ובקרב חוגים איסלמיסטיים הוא הפך לגיבור. ב-2011 קרא לכך אף שר המשפטים הירדני, חוסיין אלמג'אלי, שכינה את דקאמסה גיבור.
ב-12 במרץ 2017 שוחרר דקאמסה מהכלא לאחר שריצה עונש מאסר של 20 שנה בכלא הירדני.
במאה ה-21

בקיבוץ גשר הסמוך בשיתוף עם חברת החשמל הקימו, בצד הישראלי של הגבול, דגם גדול שממחיש את פעולת מפעל החשמל בנהריים, ומציג את סיפור המקום גם באמצעות חיזיון אור-קולי. בסיור באזור ניתן היה גם לראות שרידים ממסילת רכבת העמק, תחנות של רכבת זו, ועמודי החשמל המקוריים שהובילו וסיפקו את כל החשמל לעיר חיפה לפני מלחמת העצמאות.
ליד המעבר לסכרי נהריים, בקיבוץ אשדות יעקב, נבנה גלעד פורח המנציח את זכר הילדות שנרצחו במקום.
באזור נהריים ניתן לטייל באופן עצמאי, אך לרוב עם מדריך מלווה בשביל הסכרים, העובר לאורך כל התעלות והסכרים, עד מעבר הגבול, וכן ניתן לטייל עם הדרכה בשטח שבממלכת ירדן לאחר תיאום ביטחוני. בעבר התקיים דיון בנוגע לתוכניות להקמת פארק ישראלי-ירדני במקום.