stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברברה סמית
תחילת דרכה

ההורים של ברברה, הילדה ביל סמית וגרטרל סמית, נפגשו כשהיו סטודנטים במכללה השחורה במרכז ג'ורג'יה, Fort Valley State University (אז בפורט ואלי סטייט קולג'), באמצע שנות ה-1940. השניים רצו להימלט מההפרדה הגזעית של תקופת ג'ים קרואו בדרום ארצות הברית, ולכן עזבו את ג'ורג'יה והתיישבו באוהיו.
אך קרובי משפחתה של הילדה ביל סמית לא אישרו את הנישואים, והקשר התפרק, וביל סמית, שהייתה אז בהריון, נאלצה לחזור לבית משפחתה בג'ורגיה. הילדות, ברברה ובברלי סמית, תאומות זהות, נולדו בטרם עת. ביל סמית מתה מסיבוכים של קדחת שיגרונית כשסמית הייתה בת תשע, והיא ואחותה גודלו על ידי המשפחה המורחבת, ובעיקר על ידי סבתן, שהתגוררה בקליבלנד, בבית דו-משפחתי בה גרו גם שתי דודות ובעלה של אחת הדודות.
היא מספרת שאף על פי שלא דיברו רבות בבית על גזענות, הפרדה גזעית, ופערים כלכליים, ילדותה לא הייתה חפה מתקריות גזעניות והשפעות מן הסביבה. סמית תמיד האמינה שהיא "מכוערת" מפני שלא ראתה בסביבתה דוגמאות לאנשים שנחשבו "יפים" ואשר ניראו כמוה. היא גם מספרת על מורה שלא סברה שמקומה בשיעורי צרפתית בהיותה שחורה."
משפחתה עודדה חינוך, ולדבריה של סמית זו הסיבה שהייתה מסורה ללימודים ואף הצטיינה בהם. ציוניה הגבוהים הבטיחו את קבלתה למאונט הוליוק קולג' בשנת 1965. אך סמית הותשה על ידי הגזענות העוינת שם, והחליטה לעבור לניו יורק, ללמוד מדעי החברה בניו סקול. היא חזרה אל מאונט הוליוק בשנת הלימודים הרביעית כדי לסיים שם את התואר, ב-1969.
אקטיביזם > שנים ראשונות

לדבריה של סמית, היה קל לפתח תודעה פוליטית בתור מי שנולדה לתוך הפרדה גזעית. כשהיו בתיכון, ברברה ובוורלי השתתפו במחאות נגד הפרדה גזעית בבתי הספר שהתקיימו ב-1964. היא שמעה מספר נאומים של מרטין לותר קינג, ופגשה את פעילת זכויות האדם פאני לו היימר.
לפני שהתחילה את לימודיה התואר, סמית הייתה לפעילה בארגון זכויות האזרח האפרו-אמריקאי CORE. בשנת 1965, היא השתתפה בתהליכי סיום ההפרדה הגזעית במכללת מאונט הוליוק, וגם הייתה פעילה בארגון סטודנטים למען חברה דמוקרטית. במהלך אותה שנה שלמדה בניו סקול, היא נסעה לשיקגו כדי להשתתף בהפגנות שהתקיימו במעמד הוועידה הדמוקרטית הלאומית.
כשתנועת הלאומיות השחורה נולדה מתוך התנועה לזכויות האזרח, סמית הרגישה דחייה גדולה מהסקסיזם שחוותה במסגרת הדומיננטיות הגברית שבתנועה זו, ופנתה לפיכך לפוליטיקה פמיניסטית שחורה. ב-1973, היא השתתפה בפעם הראשונה בפגישה של הארגון הפמיניסטי השחור (NBFO) הלאומי בניו יורק. סמית מעידה על פגישה זו שמהדקות הראשונות, "ידעתי שאני בבית".
לאחר שסיימה תואר שני בספרות באוניברסיטת פיטסבורג, התיישבה סמית בבוסטון. בזכות קשריה של בוורלי, שעבדה אז ב.Ms מגזין, סמית הצליחה להיכנס במהירות לסביבות האקטיביסטיות בעיר, ופגשה ב-1974 את מרגרט סלואן, מייסדת NBFO, וכך שאבה השראה לייסד סניף של הארגון בבוסטון, אשר קם בפועל ב-1975, בהשתתפות בוורלי סמית ודמיטה פרייז'ר, פעילה שחורה משיקגו. בהיעדר הכוונה מהארגון הלאומי, הארגון הבוסטוני שימר אופי עצמאי, וחברותיו החליטו להתמקד בפעילות עממית (grassroots) שמטרותיה העלאת מודעות וסיוע לנשים עניות וממעמד הפועלים.
אקטיביזם > קולקטיב נהר קומבהי

חברות הקבוצה בבוסטון היו מתוסכלות מחוסר התקשורת עם הארגון הלאומי, אבל גם הבינו שהן פיתחו בינתיים פוליטיקה שהייתה רדיקלית יותר מזו של NBFO, והן החליטו להתנתק מן הארגון לחלוטין, וליצור קבוצה נפרדת. את קראו לעצמן "קולקטיב נהר קומבהי", על שם מבצע צבאי מוצלח בהובלת הארייט טאבמן במהלך מלחמת האזרחים בנהר קומבהי בדרום קרוליינה. הדבר הראשון שעשו כקבוצה הייתה לכתוב מניפסט עקרונות פוליטיים, "הצהרת קולקטיב נהר קומבהי". ההצהרה מתארת לא רק את מטרות הקבוצה, אלה ממקמת אותה מבחינה פוליטית כקבוצת פמיניזם שחור, בעלת מודעות מעמדית, וסקס-פוזיטיב, המכירה בלסביות כזהות לגיטימית - נושא שלא היה מובן מאליו בשיח הפנים-פמיניסטי של הגל השני של הפמיניזם.
כארגון סוציאליסטי, הקולקטיב הדגיש את ההצטלבות של דיכויים שונים, ביניהם גזע, מגדר, ומעמד, בחייהן של אפרו-אמריקאיות ונשים של צבע אחרות. הן ביקשו לתת מקום לסוגיות שהן ספציפיות לנשים שחורות, החל מכעס כלפי גברים שחורים המחפשים לצאת ולהינשא לנשים לבנות, לנושאים פנים-קהילתיים, כמו (colorism) (אפליה על בסיס גוון עור), מרקם וצורת שיער, ותווי פנים, ועד להבדלים במוביליות חברתית בין נשים שחורות לגברים שחורים. הן ביקשו גם לתקוף סטראוטיפים בתרבות הפופולרית לגבי נשים שחורות, כמו דמות המטריארכית השחורה, ה"מאמי" (Mammy; אישה שבו זמנית בתפקיד שירותי ואמהי כלפי הסביבה, בדרך כלל פשוטה, עממית, לא משכילה ועילגת באופן סטראוטיפי), ועוד. הקולקטיב עסק גם בנושאים כמו זכויות רבייתיות, כמו הזכות לאמצעי מניעה ולהפלות, באלימות מינית ואונס, רפורמת בתי כלא, עיקור כפוי לנשים של צבע, אלימות כלפי נשים, שירותי בריאות, וגזענות בקרב תנועת הנשים הלבנה. הקולקטיב התארגן באופן בלתי-היררכי, בהתאם לעקרונות השוויון שלו. סמית כתבה בתזכיר שמבנה כזה הוא הכרחי "כדי לוודא שהפמיניזם השחור יהיה בר קיימא כתנועה רדיקלית". הרבה מהעבודה התאורטית של הקולקטיב, בעיקר סביב הצהרת העקרונות, נעשתה בסופי שבוע מבודדים מחוץ לעיר, בהם דובר על דברים שניתן לעשות כדי לשלב מודעות פמיניסטית שחורה בקרב נשים שחורות, ואת הפמיניזם השחור לאופן ההתמודדות עם סוגיות שעומדות בפני קהילות שחורות. אך הארגון איבד מומנטום כעבור מספר שנים, כשפרצו מחלוקות פנימיות, וחלק מן החברות התנגדו למקום שתפס השיח הפמיניסטי-לסבי בארגון. המפגש האחרון של הקולקטיב התקיים בפברואר 1980.
אקטיביזם > Kitchen Table: Women of Color Press

כשסמית קראה את "Go Tell It On the Mountain" של ג'יימס בולדווין, היא החליטה שגם היא תהיה סופרת. אך כשמצאה את עצמה משקיעה כל זמנה בתנועות החברתיות-פוליטיות של שנות ה-60, היא דחתה את תוכניתה זו. במהלך לימודיה, היא הבינה שאין נשים שחורות בקאנון הספרותי האמריקאי, וזה נחרט בלבה כמשהו שהיא רוצה לשנות. היא נרשמה לקורס ספרות של נשים אפרו-אמריקאיות של אליס ווקר, ולאחר מכן התחילה ללמד סופרות שחורות בעצמה באמרסון קולג', בשנת 1973.
סמית הייתה מתוסכלת שמעט המקום שניתן בספרות האמריקאית הוקדש בעיקר לכותבים גברים ולחוויות של גברים, ובעקבות הצעה מצד חברתה אודרי לורד, היא יסדה ב-1980 בית הוצאה לאור, Kitchen Table: Women of Color Press. ב-1981 העבירה את בית ההוצאה לאור לניו יורק. יחד עם צ'רי מורגה, האטי גוסט, סוזן ל. יאנג, אודרי לורד, ג'ון ג'ורדן וגלוריה אנזלדואה, המיזם פרסם עלונים וספרים שהפכו לחומרי יסוד בלימודי מגדר, לימודים קווירים, ולימודים שחורים, למשל Home Girls: A Black Feminist Anthology, This Bridge Called My Back, Cuentos: Stories by Latinas, ו-I Am Your Sister: Black Women Organizing Across Sexualities. סמית הצהירה שהמורשת של ההוצאה לאור היא עצם הפרסום של סופרות שחורות, כמו אליס ווקר וטוני מוריסון, שנכנסו מאז לקאנון הספרותי האמריקאי, וכן ההשפעה באקדמיה, מכיוון שתוכניות ללימודי פמיניזם הכניסו דרך טקסטים אלו את ההשקפה ההצטלבותית לשורותיהן כעדשה לגיטימית למחקר וחשיבה.
במהלך שירותה כעורכת ומוציאה לאור ב"קיצ'ן טייבל", סמית גם כתבה תכנים למאמרים ולאנתולוגיות, והמשיכה לעשות כן גם אחרי שפסקה מעורבותה בהוצאה לאור. היא כתבה ב-1977 את המאמר "Toward a Black Feminist Criticism" (1982), שפורסם בכתב העת הלסבי-פמיניסטי Conditions, שמצוין רבות כ"יריית הפתיחה" ביצירת תחום ספרות נשים שחורות, ושל השיח הלסבי השחור. סמית ערכה שלושה אוספים של כתבים מאת ובנושא נשים שחורות: מטעם Conditions, האוסף Conditions 5: The Black Women's Issue, יחד עם לוריין בתל (1979); עם גלוריה ט. האל ופטרישה בל-סקוט את All the Women Are White, All the Blacks Are Men, But Some of Us Are Brave: Black Women's Studies ‏(1982); ואת Home Girls: A Black Feminist Anthology ‏(1983). ב-1998 יצא אוסף כתבים שלה באנתולוגיה The Truth That Never Hurts: Writings on Race, Gender, and Freedom.
המשך חייה

בהמשך לעבודתה במארגנת קהילתית, סמית נבחרה למועצת העיר אולבני ב-2005, ונבחרה שנית ב-2009. בתקופה זו היא הייתה פעילה בארגון New Yorkers for Alternatives to the Death Penalty, שמטרתו למצוא אלטרנטיבות לעונש המוות וכן החלת פתרונות חדשניים לפשעי אלימות.. היא גם שירתה את המחוז שלה בקידום נושאים המשפיעים על קבוצות שוליים, כולל נוער, מיעוטים ועניים. ב-2013 היא פרשה מתפקידה כנבחרת ציבור, והחלה עבודה ישירה עם לשכת ראש העיר כדי לקדם פרויקטים בנושא אי-שוויון כלכלי, גזעי וחברתי.
סמית מרבה להרצות ולנאום, והיא גם תרמה את מסמכיה האקטיביסטיים לארכיון Lesbian Herstory Archives שבברוקלין, בניו יורק, ואף סיפקה היסטוריית חיים שבעל פה לאוניברסיטת קולומביה ולסמית קולג'. היא הופיעה בסרט הדוקומנטרי משנת 1994 של מרלון ריגס, Black Is...Black Ain't, וכן בתוכנית התיעודית של PBS ו-AOL משנת 2013, Makers: Women Who Make America. ב-1996 מונתה סמית כעמיתית מכון באנטינג ברדקליף, וקיבלה את פרס סטונוול לשנת 1994 בשל האקטיביזם שלה. בין פרסים רבים מטעם ארגוני נשים שקיבלה, סמית גם מונתה למועמדות פרס נובל ב-2005. קרן הספרייה הציבורית של אולבני העניקה לסמית את התואר "אגדה ספרותית" ב-2015.
סמית ממשיכה באקטיביזם הצטלבותי, ופועלת נגד אסלאמופוביה בארצות הברית. היא הקימה אתר אינטרנט "Stop Islamaphobia" למטרה זו, ובו היא גם תומכת בזכויות מהגרים ופליטים. היא גם מקימת הארגון "United States of All", דרכו היא מארגנת צעדות ומחאות.
ב-2014, יצא הספר Ain’t Gonna Let Nobody Turn Me Around: Forty Years of Movement Building with Barbara Smith, המסקר, בצורת שיח מתמשך, ארבעה עשורים של אקטיביזם של סמית.
ראו גם

פמיניזם שחור
הצטלביות
קולקטיב נהר קומבהי
לקריאה נוספת

Jones, Alethia and Virginia Eubanks, editors. With Barbara Smith. Ain’t Gonna Let Nobody Turn Me Around: Forth Years of Movement Building with Barbara Smith. Foreword by Robin D. G. Kelley. SUNY Press, 2014.
Bethel, Lorraine, and Barbara Smith, eds. Conditions: Five, The Black Women's Issue 2, no. 2 (Autumn, 1979).
Bulkin, Elly, Minnie Bruce Pratt, and Barbara Smith. Yours in Struggle: Three Feminist Perspectives on Anti-Semitism and Racism. Ithaca, N.Y.: Firebrand Books, 1984, 1988.
Hull, Gloria T., Patricia Bell Scott, and Barbara Smith, eds. All the Women Are White, All the Blacks Are Men, But Some of Us Are Brave: Black Women's Studies. New York: The Feminist Press at The City University of New York, 1982.
Mankiller, Wilma, Gwendolyn Mink, Marysa Navarro, Barbara Smith, and Gloria Steinem, eds. The Reader's Companion to U.S. Women's History. Boston and New York: Houghton Mifflin, 1998.
Smith, Barbara, and Beverly Smith. "Across the Kitchen Table: A Sister-to-Sister Dialogue." In Cherríe Moraga and Gloria Anzaldúa, eds, This Bridge Called My Back: Writings by Radical Women of Color. Watertown, Massachusetts: Persephone Press, 1981
Smith, Barbara. "’Feisty Characters’ and ‘Other People's Causes’: Memories of White Racism and U.S. Feminism." In Rachel Blau DuPlessis and Ann Snitow, eds, The Feminist Memoir Project: Voices from Women's Liberation. New York: Crown Publishing, 1998.
Smith, Barbara, ed. Home Girls: A Black Feminist Anthology. New York: Kitchen Table: Women of Color Press, 1983.
Smith, Barbara. Writings on Race, Gender, and Freedom: The Truth that Never Hurts. New Jersey: Rutgers University Press, 1998.
Smith, Barbara. "Where Has Gay Liberation Gone? An Interview with Barbara Smith." In Amy Gluckman and Betsy Reed, eds, Homo Economics: Capitalism, Community, and Lesbian and Gay Life. New York and London: Routledge, 1997.
הערות שוליים

↑  Joseph, Gloria I.; Lewis, Jill (1986), Common Differences: Conflicts in Black and White Feminist Perspectives, South End Press, p. 36, ISBN 0-89608-317-9
1 2  Smith, Barbara, interview by Loretta Ross, transcript of video recording, May 7, 2003, Voices of Feminism Oral History Project, Sophia Smith Collection, p. 2.
↑  Bonnie Zimmerman, Encyclopedia of Lesbian Histories and Cultures, Routledge, 2013.
1 2 3  Smith, Barbara.
↑  Smith interview by Loretta Ross, Voices of Feminism Oral History Project, pp. 8–10.
↑  Smith interview by Loretta Ross, Voices of Feminism Oral History Project, p. 13.
↑  Smith interview by Loretta Ross, Voices of Feminism Oral History Project, p. 41.
↑  Springer, Kimberly.
↑  Springer, Living for the Revolution (2005). 58.
↑  Springer, Living for the Revolution (2005), 59.
↑  Cohambee River Collective, Cohambee River Collective Statement (New York: The Feminist Press at CUNY, 1982).
↑  Hine, Darlene Clark; Hine, William C., and Stanley Harold, "The African-American Odyssey" (Upper Saddle River: Prentice Hall, 2003), 2nd edition. 594–595.
↑  Beverly Guy-Sheftall, ed. Words of Fire: An Anthology of African-Feminist Thought (New York: The New Press, 1995). 65.
↑  Smith, Barbara, "Memorandum to Retreat Participants," folder 12, "Black Feminist Retreats: Fourth Retreat," 1975, Barbara Smith Papers.
↑  Springer, Living for the Revolution (2005). 107.
↑  Smith, Barbara. "A Press of our Own: Kitchen Table: Women of Color Press", Frontiers vol. X, no. 3, 1989, p. 11.
↑  Short, Kayann. "Coming to the Table: The Differential Politics of This Bridge Called my Back", Genders 19 (1994), pp. 4-8.
↑  Smith, Barbara, "Towards a Black Feminist Criticism", The Radical Teacher, No. 7 (March 1978), pp. 20-27.
↑  Smith, Barbara (באוקטובר 1977). "Toward A Black Feminist Literary Criticism". Conditions. 1 (2): 25–52. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  The City of Albany, New York, "Albany Common Council Members - 2009". PDF.
↑  The City of Albany, New York, Honorable Barbara Smith. "The Official Site of the City of Albany, New York" (אורכב 01.05.2012 בארכיון Wayback Machine). Website.
↑  Bunting Fellowship
↑  N.O.W. bio of Smith. (אורכב 23.10.2008 בארכיון Wayback Machine)
↑  "Barbara Smith '69 is one of 1,000 Peace Activists Nominated for Nobel Peace Prize". Mount Holyoke College.
↑  "Capital District Coalition Against Islamophobia". Capital District Coalition Against Islamophobia (באנגלית אמריקאית). אורכב מ-המקור ב-2017-08-16. נבדק ב-2017-11-18.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007447529305171  BnF: cb12025810k (data)  GND: 143483862  ISNI: 0000 0000 7247 1566  LCCN: n88040014  LNB: 000164780  NKC: osd2013763586  NTA: 071913564  RERO: 02-A012456528  SUDOC: 077238907  VIAF: 76330232   WorldCat (עם VIAF): 76330232
ארדן צ'ו

| --- | --- |

 לידה:  16 באוגוסט 1985 (בת 39) אמרילו, טקסס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2006 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין  Apple Valley High School 
 פרופיל ב-IMDb
 
ארדן לים צ'ו (באנגלית: Arden Lim Cho; נולדה ב-16 באוגוסט 1985) היא שחקנית, זמרת ודוגמנית אמריקאית הידועה בעיקר בזכות תפקידה כקירה יוקימורה בסדרת הטלוויזיה "זאב צעיר". היא גם שיחקה בתפקיד הראשי בסרט הפעולה הקצר "Agents of Secret Stuff".
ביוגרפיה

צ'ו נולדה באמרילו, טקסס, להורים קוריאנים-אמריקאים וגדלה בסן אנטוניו ובפלאנו, טקסס. כשגדלה באזורים עם מעט מיעוטים אתניים, היא הרגישה לעיתים קרובות אאוטסיידרית. בילדותה, היא עברה בריונות ואושפזה פעמיים בשל פציעות לאחר שהותקפה פיזית. מאוחר יותר היא למדה בתיכון באפל ואלי, מינסוטה.
צ'ו למדה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין מתוך כוונה להיות עורך דין. שם גם היא השתתפה בשיעורי הדרמה הראשונים שלה ופיתחה עניין במקצוע. באוניברסיטה היא נחשפה לתרבות האמריקנית האסיאתית בכללותה; היא גם השתתפה בתצוגת האופנה של האגודה האסיאתית האמריקאית. היא סיימה תואר בפסיכולוגיה בשנת 2007 ובילתה את הקיץ הבא בטיול מיסיונרי רפואי בקניה.
קריירה > משחק

עם שובה מקניה, היא עברה ללוס אנג'לס, שם עבדה בעבודות מזדמנות בזמן שניסתה להתמקד בקריירת המשחק. אף על פי שלא היו לה קרדיטים על מסך באותו זמן, הסוכן הראשון שלה קיבל אותה בגלל רזומה של כישרונות מוזיקליים ופיזיים, שכללו בין היתר ריקוד בלט ונגינה בצ'לו ופסנתר. צ'ו הופיע בסרטים, בסדרות טלוויזיה ובפרסומות בארצות הברית ובאסיה.
בשנת 2008, צ'ו גילמה את התפקיד הבוגר של היורי (הגרסה הצעירה יותר בגילומה של מייגן לי) בסרט הקצר "My First Crush", בבימויו של רוקי ג'ו.
בשנת 2011 היא הופיעה בתפקיד פרו, חברה של פייג' מקולרס (לינדזי שו) בעונה הראשונה בפרק 20 בסדרת הטלוויזיה "שקרניות קטנות" ששודרה בערוץ ABC Family. היא גם הופיעה בתפקיד גיה בסרט המפלצות "Mega Python vs. Gatoroid", בבימוי מרי למברט.
בשנת 2014, צ'ו בחלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "זאב צעיר" בתור קירה, כשבעונה השלישית היא משחקת בתפקיד חוזר ובעונה הרביעית תפקידה הפך לראשי. באפריל 2016, לקראת ההרצאה שלה באוניברסיטת אילינוי בשיקגו לחודש המודעות לאסיאתים אמריקאיים, צ'ו פרסמה סרטון יוטיוב בערוץ האישי שלה שחשפה שהיא לא תחזור לשחק בעונה השישית של הסדרה.
בשנת 2017, צ'ו לוהקה לתפקיד חוזר בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "שיקגו MED" בתור אחותו של ד"ר איתן צ'וי.
באוגוסט 2022 עלתה לאוויר הסדרה "המסלול לשותפות" בה לצ'ו תפקיד ראשי. היא מגלמת את אינגריד יון ע"וד בכירה במשרד עורכי דין נחשב המתחרה על תפקיד שותפה במשרד.
קריירה > יוטיוב

צ'ו הייתה בעבר חלק מערוץ הבלוגים המשותף "ארטישוק ואפרסקים" עם גרייס סו. מאז החשבון נסגר. היא גם הופיעה בסדרת האינטרנט "KTown Cowboys".
יש לה ערוץ יוטיוב משלה, "ardenBcho", שבו יש לה למעלה מ-300 סרטונים, בעיקר הכוללים וולוגים, עטיפות שירים וקליפים מקוריים. יש לה למעלה מ-500,000 מנויים נכון לפברואר 2020.
קריירה > דוגמנות

צ'ו זכתה בתחרות מיס קוריאה שיקגו לשנת 2004, שהעניקה לה את ההזדמנות להשתתף בתחרות מיס קוריאה בסיאול. בשלב מסוים, היא ניהלה שיחות לתוכנית טלוויזיה בקוריאה, אבל התרחקה מההזדמנות בגלל ירידה במשקל ודרישות ניתוח פלסטי.
בשנת 2010, מותג הקוסמטיקה קליניק הכריז על צ'ו כדוגמנית לקמפיין הפרסומות החדשה שלהם באסיה. הקמפיין הושק באמצע נובמבר 2010. צ'ו דגמנה עבור ריבוק קוריאה ב-2010 ועבור נייקי יפן ב-2008. היא גם דגמנה עבור אפל ואלכסנדר מקווין והופיעה במגזיני האופנה ווג, פרפל וניילון.
קריירה > מוזיקה

בשנת 2010, צ'ו ושחקן "Ktown Cowboys" שיין יון חיממו את סיבוב ההופעות של להקת המוזיקה הקוריאנית JYJ בארצות הברית.
בשנת 2011, צ'ו הוציאה את הסינגל הראשון שלה, "I'm Just a Girl". צ'ו הייתה שותפה לכתיבהלהלחנה ולשירה; אד הואנג היה שותף לכתיבה ולהפקה המוזיקלית. ב-25 בפברואר 2011, צ'ו הוציא סרטון מוזיקה בהפקה עצמית לסינגל ביוטיוב בהשתתפות טים לקאטנה. לצ'ו היו תוכניות לסיבוב הופעות באי.פי הבכורה שלה My" True Happy" ב-2013 לפני שזכתה לתפקיד חוזר בסדרה "זאב צעיר". צ'ו הציגה לראשונה את הסינגל שלה "Simply" בספטמבר 2019.
קריירה > מיזמים אחרים

צ'ו היא שחקנית פוקר נלהבת ומשחקת מאז 2002. היא התחרתה באליפות העולם בפוקר 2018, והגיעה למקום ה-662 עם פרס בשווי 21,750 דולר.
ב-6 בפברואר 2019, הוכרז שצ'ו מונתה למנכ"ל Leonard & Church, חברת שעונים מניו יורק.
חיים אישיים

צ'ו היא נוצרייה. היא בעלת חגורה שחורה בג'ודו ואביה  שהוא רב-מאסטר אימן אותה.
באפריל 2021, בעיצומה של עלייה בתופעות גזענות אנטי-אסייתית בנוגע למגפת הקורונה, צ'ו חשפה שהיא טיילה עם הכלבה שלה כשגבר קרא לעברה השמיץ ואיים על חייה. היא הרימה את הכלב שלה והחלה לברוח בריצה כשהוא התקרב אליה. היא אמרה שהעלייה בפשעי השנאה "גררה הרבה מזיכרונות [ילדותה] אלה".
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | כותרת | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2008 | Hoodrats 2: Hoodrat Warriors | מרים |  |
| 2010 | Agents of Secret Stuff | טיילור | סרט קצר |
| 2011 | Mega Python vs. Gatoroid | גיה |  |
| 2012 | Picture Perfect |  | סרט קצר למודעות ללוקמיה עבור פרויקט היובל ביוטיוב |
| 2013 | The Baytown Outlaws | אנג'ל |  |
| 2016 | Stuck | אלישיה | גם מפיק שותף |
| 2018 | The Honor List | הונור ליאנג |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | כותרת | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2008 | מד טי.וי |  | עונה 13, פרק 11 |
| 2009 | CSI: ניו יורק | גאהי פאיק | פרק אחד |
| 2011 | שקרניות קטנות | פרו | פרק אחד |
| 2011 | Rizzoli & Isles | לי | פרק אחד |
| 2012 | Walking the Halls | קיילי | סרט טלוויזיה |
| 2014–2016 | זאב צעיר | קירה יוקימורה | תפקיד חוזר (עונה 3); תפקיד ראשי (עונות 4–5) |
| 2014 | קאסל | קיארה | פרק אחד |
| 2015 | הוואי-חמש-אפס | מיה פרייס | פרק: "Kuka'awale (Stakeout)" |
| 2016 | Tween Fest | לקסי סי | תפקיד ראשי |
| 2017 | פריקית | טוניה | תפקיד אורח; 2 פרקים |
| 2017–2018 | מיס 2059 | ארדן יאנג | תפקיד ראשי (עונה 2) |
| 2018–2019 | שיקגו MED | אמילי צ'וי | תפקיד חוזר |
| 2022 | המסלול לשותפות | אינגריד יון | תפקיד ראשי; 10 פרקים |
| 2024 | אווטאר: כשף האוויר האחרון | יוני | סדרה עתידית של נטפליקס |
פילמוגרפיה > משחקי וידאו

| שנה | כותרת | תפקיד קולי | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2013 | טומב ריידר | סמנתה נישימורה / סטפני / מלכת השמש |  |
ברק יוסלביץ'

| --- | --- |

 לידה:  17 בספטמבר 1764 קרטינגה, האיחוד הפולני-ליטאי 
 נהרג:  5 במאי 1809 (בגיל 44) קוצק, דוכסות ורשה 
 מדינה:  האיחוד הפולני-ליטאי 
 דרגה:  קולונל 
 פעולות ומבצעים
 המלחמות הנפוליאוניות 
 עיטורים
 אביר בלגיון הכבוד  צלב הכסף של וירטוטי מיליטארי 
 
ברק יוסלביץ'
מותו של ברק יוסלביץ'
בֶּרֶק יוֹסלביץ' (פולנית: Berek Joselewicz; ביידיש: בערעק יאסעלעוויטש‏; 17 בספטמבר 1764 – 5 במאי 1809) היה לוחם יהודי לחירות פולין במהלך מרידת קושצ'ושקו והמלחמות הנפוליאוניות.
קורות חיים

דב בער (ברק) יוסלביץ' נולד למשפחה יהודית בעיר קרטינגה שבמחוז קובנה באיחוד הפולני-ליטאי. כשגדל הפך לסוחר ומנהל עסקיו המסחריים של הנסיך איגנצי מָסָלְסקי (אנ'), מגנאט והבישוף של וילנה. הוא נסע לצורך עסקיו לצרפת, ונחשף שם להלכי הרוח של תקופת המהפכה הצרפתית. השתקע בפרוור פראגה של עיר הבירה ורשה.
בשנת 1793 חולקה פולין בין המעצמות פרוסיה, רוסיה ואוסטריה, לאחר שהפסידה במלחמה להגנת החוקה. במסגרת המרד של 1794 פנו יוסלביץ' ויוסף אהרונוביץ אל הגיבור הלאומי הפולני תדיאוש קושצ'ושקו בבקשה לייסד גדוד פרשים יהודי, ונענו בחיוב. לגדוד שהוקם בספטמבר 1794 התנדבו חמש מאות איש, ובראשו עמד יוסלביץ' עצמו שקיבל דרגת מפקד גדוד (פולקובניק). ב-4 בנובמבר 1794 השתתף הגדוד היהודי בהגנת פראגה וספג אבדות קשות. בראש הפולשים הרוסים עמד הגנרל אלכסנדר סובורוב. המרידה דוכאה ביד קשה. גדודו של יוסלביץ', אשר התחפר בבית הקברות היהודי העתיק בפראגה, הושמד, ויוסלביץ' עצמו נמלט, ונפל בשבי האוסטרים.
לאחר דיכוי המרידה יצא יוסלביץ' לגליציה (אז תחת שליטת האוסטרים) ומשם לאיטליה. עד מהרה התחבר אל הגנרל הפולני יאן הנריק דומברובסקי, אשר הקים גיס פולני שנלחם במסגרת הצבא הצרפתי במלחמות נפוליאון. יוסלביץ' נלחם בקרבות רבים כקולונל בצבא נפוליאון, במטרה לשחרר את פולין באמצעות הצרפתים. בין היתר לחם יוסלביץ' בקרבות באוסטרליץ ובפרידלנד, הצטיין בהם וזכה לעיטורים גבוהים: לצלב הזהב הפולני ולמסדר ה-Virtuti Militari – העיטור הצבאי הפולני הגבוה ביותר על אומץ לב אל מול האויב.
משנת 1807 נלחם יוסלביץ' עבור חירות פולין. ב-5 במאי 1809 בקרב בין פולנים ואוסטרים ליד העיר קוצק, נפגע ומת. ובאותו המקום נקבר.
בנו, יוסף ברקוביץ, נודע אף הוא כחייל מצטיין, ושירת עם אביו בקרבות שלאחר מרידת קושצ'ושקו, ואף קיבל פעמיים את עיטור הכבוד על שירותו לצד כוחות נפוליאון נגד רוסיה.
במרד נובמבר 1830 (מהפכת הקדטים) גייס יוסף ברקוביץ, בנו של יוסלביץ, יחידת מתנדבים יהודים שהשתתפו בקרבות נגד הרוסים.
הנצחה

במרד הפולני הכושל של שנת 1863 לחמו יהודים בגדוד פולני שנקרא על שם ברק יוסלביץ'.
על שמו רחובות רבים בפולין, בהם ורשה (בפרוור פראגה), קוצק, בנדין, אוזורקוב, צ'נסטוחובה, לוברטוב, לסקו, טרנוב, טומשוב מזובייצקי, פשמישל, שצ'צ'ין, אושוויינצ'ים, קוטנו ועוד.
בשנת 1927 הוחלט על הקמת בית ספר על שמו בקוצק, בניית בית הספר החלה אך הופסקה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, והסתיימה רק בתום המלחמה כשלא היה יהודי אחד בקוצק. היום שמו של ברק יוסלביץ' אינו מופיע על בניין בית הספר מחשש להתפרצות אנטישמית.
ב-2009, במלוא 200 שנה למותו, ארגן המוזיאון לתולדות יהודי פולין את הכנס "ברק יוסלביץ', לוחם לחירות" על ידי שגרירות צרפת בפולין. באותה השנה הוציאו דואר ישראל עם הדואר הפולני (אנ') בול דואר עם דמותו של יוסלביץ'.
לקריאה נוספת

ישראל ברטל וישראל גוטמן (עורכים), קיום ושבר – יהודי פולין לדורותיהם, כרך ראשון, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 1997, עמ' 353–368.
הערות שוליים

↑  Berkowicz, Yosef מתוך אנציקלופדיה YIVO ליהדות מזרח אירופה
↑  Ignacy Schipper, Żydzi Królestwa Polskiego w dobie Powstania Listopadowego. Warszawa 1932.
↑  ספר פלונסק והסביבה, 1963, ע' 270
↑  Transliterated by Sara Mages, (According to the monograph “Historjz miasta Koca” by Jan Majewski and other sources), The History of Kotzk, JewishGen - The Global Home for Jewish Genealogy
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263518405171  PLWABN: 9810692464305606  GND: 140450408  ISNI: 0000 0004 3414 3173  LCCN: n85131824  VIAF: 308279606   WorldCat (עם VIAF): 308279606
ברנהרד זקלס

| --- | --- |

 לידה:  20 ביוני 1872 פרנקפורט, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  8 בדצמבר 1934 (בגיל 62) פרנקפורט, גרמניה הנאצית 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
בֵּרְנַהָרְד זֶקלֶס (בגרמנית: Bernhard Sekles;‏ 20 ביוני 1872 – 8 בדצמבר 1934) היה מלחין, מנצח, פסנתרן ומחנך יהודי-גרמני.
ביוגרפיה

ברנרד זקלס נולד ב-1872 בפרנקפורט. הוא למד הלחנה אצל איוון קנור (Iwan Knorr), תזמור אצל אנגלברט הומפרדינק ופסנתר אצל לזרו עוזיאלי (Lazzaro Uzielli). בשנים 94–1893 שימש קאפלמייסטר בבית האופרה בהיידלברג ובשנים 96–1895 בתיאטרון העירוני במיינץ. ב-1896 היה למורה בקונסרבטוריון הוך למוזיקה בפרנקפורט; כאן יזם ב-1928 את פתיחת הקורס האקדמי הראשון בג'אז באירופה מאז ומעולם, בהדרכת מתיאש שייבר, על אף התנגדות נמרצת מצד חוגי השמרנים. זקלס ניהל את הקונסרבטוריון בשנים 1923 עד 1933. בין תלמידי ההלחנה שלו היו פאול הינדמית, רודי שטפאן, תאודור אדורנו, מקס רודולף וארנסט טוך. הוא היה מראשוני האקדמאים היהודים שאיבדו את משרתם עם עליית הנאצים לשלטון וחקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי. זקלס מת ב-1934 בעיר הולדתו פרנקפורט, בגיל 62.
יצירתו

סגנון יצירתו של זקלס היה רומנטי מאוחר והושפע מברהמס. ביצירותיו הווקאליות המוקדמות השתמש בנושאים ובטקסטים סלאביים ומזרחיים. בכתיבתו האינסטרומנטלית פיתח את צורת המיניאטורה. בשנות ה-20' של המאה ה-20 תרם להתפתחות הסגנון הנאו-בארוקי בכתיבת פוגות ופסאקאליות.
יצירתו > מבחר מיצירותיו

"יום הולדת האינפנטה" (בלט, 1913), מבוסס על האגדה של אוסקר ויילד.
"שחרזדה" (אופרה, 1917)
"כלולות הפָאוּן" (Die Hochzeit des Faun) (בלט, 1921)
"עשר הנשיקות" (Die zehn Küsse) (אופרה, 1926)
"שאקון על נושא שיר לכת במפעם מתומן" (Chaconne über ein achttaktiges Marschthema) לוויולה ופסנתר, אופוס 38 (1931)