stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל אוירבך
פלמ"ח ופלי"ם

בשנת 1942 התגייס אוירבך לפלמ"ח במסגרת פלוגה ו' בעין החורש ובאיילת השחר. התנדב לפלי"ם ובינואר 1943 התקבל לקורס הראשון מפקדי סירות בקיסריה.
בשנת 1943 עסק בהעברת יהודים מארצות ערב, אשר רוכזו בקונטרה, סוריה, דרך דרדרה במזרח החולה, והועברו בסירות לחולתה במערב האגם.
במשך חצי שנה עבד על סירות השירות בחברת "העוגן" בנמל חיפה, בהמשך כסוור בנמל. בתחילת 1944 עלה על האנייה "עמל" של חברה לשירות ימי עתיד כנער סיפון.
בשנת 1944 עלה לאונייה "עמוס" של חברה לשירות ימי עתיד. האונייה נשאה תחמושת ושימשה אניית אספקה לצבא הבריטי הנלחם באפריקה ולמלטה. בין השאר עסק בהברחת נשק, אשר נאסף על ידי חיילים ארץ ישראלים אשר שירתו במחנה הצבאי באלכסנדריה, לחיפה. בנמל ברי (BARI) פגש לראשונה את ניצולי השואה.
בסוף 1944 השתתף אוירבך בקורס חובלים הראשון של הפל"ים בבית הספר הימי בחיפה. ובסיומו עלה על האנייה "עמוס" גם היא בבעלות חברה לשירות ימי עתיד.
במחצית שנת 1945 ירד מהאנייה ועבר להדריך בקורס מפקדי סירות מספר 5. תוך כדי הקורס השתתף בהורדת מעפילים מברל כצנלסון וחנה סנש ובהובלת חבלני הפלמ"ח בדרך הים למשימות חבלה בחוף.
בשנת 1946 נשלח לצרפת ולאיטליה על מנת לקחת חלק בהכנת ספינות מעפילים. היה מעורב בהכנת הספינות אליהו גולומב ודב הוז לקליטת המעפילים.
ישראל אוירבך נער סיפון על האנייה "עמל" של חברה לשירות ימי עתיד בנמל טרנטו 1943.
א/ק עמל של החברה לשירות ימי עתיד עליה רכשו אוירבך ואנשי הפלי"ם ניסיון ימי.
האנייה א/ק עמוס לשעבר אניית המעפילים ארטמיסיה, 1942.
אנשי הפלי"ם, מימין לשמאל: מנחם כהן, ישראל אורבך ופטר הופמן, כצוות האונייה 'עמוס' מטיילים עם אופניים בפורט סעיד, 1945.
חלק מחברי קורס החובלים הראשון של הפלי"ם.
ישראל אוירבך (מסומן בעיגול) בקורס החובלים הראשון של הפלי"ם 1946.
ישראל אוירבך ואלכס שור על מדלה העוגן של האנייה 'עמוס', 1945.
ליווי אניות מעפילים > אוניית מעפילים וג'ווד

ג'וזאיה קלמנט וג'ווד היה חבר פרלמנט בריטי מהמפלגה השמרנית שתקף בחריפות את ממשלת בריטניה על התנהגותה כנגד העם היהודי בארץ ישראל. על כך זכה שאניית מעפילים תיקרא על שמו.
מפקד האנייה מטעם הפלי"ם נקבע דב מגן. אוירבך צורף כמלווה לאוניית המעפילים 'ו'גווד' שהוכנה בנמל סבונה באיטליה. האונייה צוותה בימאים מקצועיים ומתנדבים מארצות הברית.
בהתארגנות בודו עצרה המשטרה את המעפילים בהערכה שאלה פשיסטים בורחים. אך לאחר דין ודברים הסכימו להעלות את כולם לאונייה. דב מגן התייחס לאוירבך כמלווה בכיר והודיע לו שהאנייה תצא בשעה 9 ואכן ב-09:00 ניתק את החבל האחרון לחוף. והאונייה יצאה.
התוכנית הייתה לנצל את מהירות הקורבטה ולפרוץ אל החוף. בדרך התקבלה הוראה להיפגש בלב ים עם אניית המעפילים הגנה ולקבל ממנה 1,000 מעפילים נוספים. לתוכנית היה היגיון להחזיר את אחת הספינות שתבצע הובלה נוספת. אך קליטת 1,000 נוספים נראתה בלתי אפשרית. והובעה התנגדות במברק בתואנה של אובדן היציבות והקברניט לא מסכים.
בהתקרבה לחוף ארץ ישראל נתקבלה הוראה להמתין עם האונייה מחוץ למים הטריטוריאליים על מנת שהבריטים יתפסו אותה בניגוד לחוק הימי. הוג'ווד המתינה יממה אך הבריטים לא התפתו. דב מגן החליט לנסות לפרוץ אל החוף. כאשר זה לא הצליח היטה את מלוא ההגה שמאלה והאנייה הסתובבה במעגל כדי להקשות את הגישה אליה.
האונייה הובאה ב-26 ביוני 1946 למפרץ חיפה, והועגנה במשך הלילה במרחק מייל וחצי מהנמל. כאשר רצו בבוקר לגרור אותה לנמל, לא ניתן להעלות את העוגן מחוסר קיטור ונאלצו לנתק את השרשרת.
ב-27 ביוני 1946 לפני הצהריים נגררה ה'וג'ווד' אל תוך הנמל והמעפילים כולל החלוצים האמריקאים הועלו לחוף ונלקחו למחנה המעצר בעתלית. אנשי הפל"ים, רב החובל והקצינים הוברחו מהאוטובוסים עוד לפני צאתם מהנמל.
ישראל אוירבך עם אנשי האונייה 'וג'ווד.
ישראל אוירבך מימין עם אנשי הפלי"ם ורב החובל של ספינת המעפילים וג'ווד בסבונה, 1946.
אונית המעפילים וג'ווד נעצרת ביזמתה כדי להיעצר על ידי משחתת בריטית, 24 ינואר 1946.
התגודדות מעפילי וג'ווד על הרציף לפני הובלתם לעתלית. ישראל אורבך מחופש למעפיל מסומן בחץ.
ליווי אניות מעפילים > אוניית מעפילים יגור

לאחר הבאת ה"וג'ווד" נשלח אוירבך כנוסע סמוי באונייה יוונית קטנה "קדיו" דרך אלכסנדריה ופיראוס ועם עוד שניים מחבריו ירד בסוף יולי 1946 במרסיי. שם פגש את מנהל המוסד לעלייה ב' בצרפת שמריה צמרת שהודיע לו כי נקבע כמלווה לאונייה שהכנתה נגמרה והיא עתידה לצאת בעוד יומיים מלה סיוטה שליד מרסיי. שם האניה בספרים היה Sagolem והיא תקרא "יגור" לתזכורת החיפוש האלים שנעשה בו על ידי הבריטים.
לאוירבך היה כבר ניסיון ימי ביקר ב"יגור" הספינה הייתה בת 300 טון עשויה מעץ מערכת מפרשים מנוע עזר קטן בלי סידורי הצלה וכיבוי אש ונראתה רעועה. צוות טורקי וצוות ימאים ספרדי לגיבוי. במקום ימאי ארץ ישראלי אחד ורנר סלומון בעל ותק רב אך ללא ניסיון עם מעפילים. יחד עם אלחוטנית מלכה רופא מקיבוץ מעוז ומנחם סטולר מקבוצת כנרת.
לפני היציאה לים הגיע במפתיע שאול אביגור עם רעיתו ושמריה צמרת. אביגור הודיע שהוא מבקש שמנחם סטולר יהיה מפקד הספינה. מבוגר נעים אך לא ימאי וללא ניסיון עם מעפילים. אוירבך החליט לקבל את המצב והודיע שישתף פעולה. ”הייתי נתון לרגשות מעורבים - לא ידעתי איזה החלטות יקבל והאם אשלים איתן ...”
האונייה תוכננה ל-650 מעפילים שאורגנו בקבוצות לפי תנועות הנוער השונות. בבוקר ההפלגה נודע על קבוצה נוספת של כ-100 דתיים. המעפילים הגיעו עם חפצים אישיים שלא היה להם מספיק מקום. אוירבך ארגן ודרש להשאיר בחוף מרבית הציוד. העלייה התעכבה ומנהל הנמל דרש לצאת מהר.
ב-29 ביולי בשעה 14:00 יצאה האונייה בעזרת גוררת שארגן ורנר סלומון. בחוץ סערת מיסטרל אנשים הרגישו רע והקיאו מעבר לדופן. הקבוצה הדתית גילתה שהמזון להפלגה אינו כשר. אוירבך פתר את הבעיה ושכנע אותם שיקבלו יותר גבינה הולנדית וסרדינים.
התוכנית הייתה להיפגש בים ולהעביר את המעפילים לאונייה אחרת. כך גם הובטח לצוות הטורקי. אך מכשיר הקשר לא עבד ולא ניתן לתאם פגישה. המים לשתייה לא הספיקו על רחצה אין מה לדבר. הונהגה משמעת מים ליטר אחד לאדם ליום.
לכאורה היה המצב יציב האונייה התקדמה לאט אך בלי הפרעות. אוירבך הפגין אופטימיות אך מצב רוחו נעכר. אין מים אין קשר לא ניתן לקיים מפגש וגם לפרוץ לחוף לא ניתן לתאם. בקרבת קפריסין הודיע לקברניט הטורקי שאין מפגש והאנייה תגיע לחופי ארץ ישראל. הטורקים חששו שיעצרו על ידי הבריטים ואונייתם תוחרם. החלה מהומה במשא ומתן עם הטורקים שוכנעו להמשיך הובטח להם בונוס והגנה משפטית.
הימאים הספרדים הוצבו בגשר ובמכונה למנוע שינוי כיוון. ב-11 באוגוסט הופיע מטוס סיור ובערב נפגשו בשתי משחתות. ב-12 באוגוסט הגיעו למפרץ חיפה והטילו עוגן מחוץ לנמל. הצוות הטורקי עמד בדיבורו קיבל פיצוי. המעפילים רווח עם הגעת המים המתוקים לרחצה.
מסירה של עוגן קיבל מידע לבדוק בכיכרות הלחם ואכן מצאו בהן דינמיט במטרה לחבל באוניית הגירוש. חלק ממנגנון ההפעלה נמצא אצל אוירבך. המעפילים אורגנו למאבק. שהוכרע באלימות רבה מצד החיילים הבריטים. אוירבך עצמו היה תחת מעקב הובל לחקירה והחבלה התגלתה. החלק השני של המנגנון נזרק לים והחבלה באונית הגירוש לא צלחה.
יחד עם המעפילים הובל לפמגוסטה ולמחנות המעצר בקפריסין שהיו בשלב התארגנות. אוירבך פנה ביזמתו לרס"ן בריטי מפקד המחנה והציע שיתוף פעולה למען הסדר כדי שחיי המחנה יהיו אפשריים. לאחר זמן חמק מהמחנה וחזר לארץ ישראל.
אוניית המעפילים "יגור" 1946.
בסירת חתירה במפרץ בקפריסין
ליווי אניות מעפילים > אוניית מעפילים חיים ארלוזורוב

אניית המעפילים התארגנה באירופה, שאול אביגור, ראש המוסד לעלייה ב', בחר לתפקיד מפקד האונייה והאחראי עליה מטעם המוסד את אריה אליאב ("לובה"), שכינויו היה "ארטור", בן 25. בניגוד למקובל אז, הרי אף על פי שאליאב היה איש המוסד לעלייה ב' ולא ימאי מקצועי, הוא נבחר לפקד על האונייה בשל הנסיבות המיוחדות של ההפלגה שחייבו אדם בעל כושר משא ומתן עם שלטונות בארצות שונות..
המלווים, שלושה ימאי הפלי"ם - ישראל אוירבך שכינויו היה "עוזי", צבי כצנלסון שכינויו היה "מירי", שכבר צברו ניסיון באוניות מעפילים, וניסן לויתן ("ליטואק"). האלחוטן משה גדרון שכינויו היה "מוזיק". הימאים גד הילב (רב החובל בפועל) ואפרים צוקר קצין המכונה הראשי שהביאו את האונייה מארצות הברית למרסיי.
הכנת האנייה נעשתה במרסיי הימאים והמלוים השתתפו באפן פעיל בהכנת האונייה לקליטת המעפילים. ימאי הפלי"ם נועדו לפקד על המעפילים כשיעלו ולעזור בכל נושא ימי שידרש.
ב-1 בינואר 1947 יצאה האונייה ממרסיי ויעדה עיר הנמל טרלבורג בשוודיה. לאיסוף מעפילים. ב-23 בינואר נכנסה לטרלברג. בנמל עלו 664 מעפילים, בחלקם הגדול בחורות שהבריאו בשוודיה. ועוד 100 אנשי החלוץ מדנמרק. השלטונות השוודים לא עשו קשיים. האנייה נכנסה לנמל לה הבר לצורכי תדלוק. שם עברה ביקורת וקיבלה אישור משלטונות צרפת. חצתה את מפרץ ביסקאיה בסערה. נכנסה לנמלי אלג'יר פיליפויל וסוסה. בים התיכון התקבלה הוראה לאיסוף כ-800 מעפילים נוספים באיטליה. היה צורך בעבודת הכשרה שנעשתה על ידי המלווים והמעפילים.
המעפילים משוודיה הוכיחו רמה גבוהה של סולידריות בהכנת המקום למעפילים נוספים כולל זריקת חפצים אישיים לים כדי לפנות מקום. בערב 21 בפברואר 1947 עגנה האונייה כ-500 מטר מול מחנה ההעפלה בחוף מטפונטו. תוך שלוש שעות נוספו 684 מעפילים.
התוכנית הראשונית הייתה להוריד את המעפילים לחוף ניצנים. אך עד מהרה התברר כי לא ניתן יהיה להגיע בהסתר. אנשי הפלי"ם ארגנו את המעפילים להתנגדות אלימה לבריטים. נערכו מתקנים מיוחדים נגד הצמדות המשחתות לאונייה. המעפילים צוידו באמצעי הטלה. הושג שיתוף פעולה מלא בארגון המעפילים להתנגדות ימי ההפלגה האחרונים נוצלו לתרגולי התגוננות..
בקרבת חופי ארץ ישראל הוקפה האונייה במשחתות בריטיות ונדרשה להתמסר. קבוצת בריטים שעלתה לאונייה נזרקו למים רק שלושה פצועים נשארו במרפאה.
ב-28 בפברואר התחולל קרב בין המעפילים לחיילים הבריטיים הצוות הנחית את האנייה כ-50 מטר מחוף בת גלים. צוות חדר המכונות את מכונותיה ופתח את שסתומי הטביעה. בחוף היה מחנה צבאי בריטי ומעפילים שקפצו ושחו לחוף נתפסו.
שלושה מהמלווים הארץ-ישראלים של האונייה – ניסן לויתן, ישראל אוירבך ואברהם שביט - נחבאו בתוך מכלים בבטן האונייה עם תום הקרב עליה. בלילה, לאחר שהבריטים סרקו וירדו כולם מן האונייה המקורקעת. יצאו השלושה ממחבואם, שחו לחוף ודיווחו למטה ארגון ההגנה על קורות הקרב על האונייה. מערכות הפיץ חוברת מיוחדת בכותרת 'ספינת המרי שנועדה להיות דגם מופת של ספינת מעפילים.
האונייה "אולואה" בנמל מרסיי, אוקטובר 1946.
תרשים חתך ה"חיים ארלוזורוב" והתארגנות ההתגוננות כנגד השתלטות הבריטים עליה.
השלב האחרון ברדיפת הבריטים אחרי "חיים ארלוזורוב".
עם קבוצת מלווים של האנייה חים ארלוזורוב'
"חיים ארלוזורוב" בחוף בת גלים
ליווי אניות מעפילים > הדרכה בפלי"ם

לאחר שרכש ניסיון מעשי באניות מעפילים, לאחר חופשה של מספר חודשים נקרא על מנת לרכז קורס מס. 8 של הפלי"ם בקיסריה. לקראת סוף שנת 1947 נתמנה למפקד קורס חובלים החמישי של הפלי"ם.
ישראל אוירבך כמפקד קורס מס 8 למפקדי סירות של הפלי"ם בקיסריה 1947.
ישראל אוירבך מימין עם חניכיו בקורס 8 של הפלי"ם בקיסריה.
שירות בחיל הים

במלחמת השחרור הצטרף אוירבך לחיל הים נעשה מפקדה של "דרום אפריקה" ו"חנה סנש".
מאוחר יותר נעשה מפקדה של שייטת הנחתות שהייתה בשלב היבנות ראשוני.
זמן קצר לאחר מלחמת העצמאות נוכח אוירבך כי לנחתות עליהן פיקד לא היו צפיות. זקף את התנפחות המפקדה בחוף על חשבון כלי השיט. והחליט שמקומו איננו בחיל הים. בחודש מאי 1949 סיים את תפקידו ויצא עם רעייתו לטיול באירופה כאורחי חברת צים בתיאודור הרצל (אוניית נוסעים).
אוניית השירות אח"י חנה סנש (ש-29) בפיקודו של ישראל אוירבך 1948.
ישראל אוירבך כמפקד שייטת הנחתות מארח את דוד בן-גוריון בביקורו בחיל הים, אוגוסט 1948.
אח"י רמת רחל (פ-51) נחתת רגלים ביחידה בפיקודו של רב חובל אוירבך.
אח"י ניצנים (פ-53) בנמל חיפה, בפיקודו של רב חובל אוירבך 1949.
תיאודור הרצל (אוניית נוסעים) של חברת צים בה הפליגו הזוג אוירבך לחופשה באירופה מאי 1949.
.
ספנות קיבוצית

בשנת 1949 נעשה חבר בקיבוץ מעגן מיכאל במגמה להקים חברת ספנות קיבוצית.
בשנת 1950, הוסמך לדרגת קצין שני ועד סוף 1951 שימש, לסירוגין, כרב חובל של האנייה "שיאו", בדגל איטלקי העבירה חימוש לישראל למרות פיקוח של האו"ם למנוע זאת. אשר היוותה את הגרעין הראשון ממנו צמחה מאוחר יותר, הספנות הקיבוצית.
המשיך להפליג באניות בדרגת קצין שני וראשון ובשנת 1954 הוסמך לרב חובל והוא בעל תעודת סמיכות מס. 217.
תקופה קצרה שירת באנייה "שיאו" שבדגל איטלקי העבירה חימוש לישראל למרות פיקוח של האו"ם למנוע זאת.
אוירבך רכש ניסיון בקו למערב אפריקה על האנייה "צפונית".
בחודש מרץ 1955 יצא אוירבך לבקשת מנהל חברת צים ד"ר נפתלי וידרא כיועץ לקברניט, על אנייה "יפו" של חברת אל-ים אניות ונשלחה למערב אפריקה. קברניט ה"יפו" לא שעה לעצותיו של אוירבך והעלה את אנייתו לסלעים.
אוירבך נשלח לגרמניה לפקח על בניית אוניות עבור חברת הספנות הקיבוצית. אספת הקיבוץ נתבקשה לאשר שהמשפחה תצא גם היא ורות עבדה בחינוך נוער.
ישראל אוירבך הוסמך בשנת 1950, הוסמך לדרגת קצין שני ועד סוף 1951 שימש, לסירוגין, כרב חובל של האנייה "שיאו", בדגל איטלקי העבירה חימוש לישראל למרות פיקוח של האו"ם למנוע זאת. אשר היוותה את הגרעין הראשון ממנו צמחה מאוחר יותר, הספנות הקיבוצית.
על אף שאיפתו העזה הגיע אוירבך למסקנה כי חברת ספנות והקיבוץ אינם מסתדרים יחד. בקיבוצים צמחו אנשי ים שהעדיפו לעבור לחברות אחרות. הקיבוץ העדיף שחברים טובים ימלא תפקידי מפתח בקיבוץ עצמו.
לקיבוץ המאוחד היו אז שתי אוניות "פלמ"ח" ו"פלי"ם" מועסקות על ידי צים בשכירות. מספר חברי הקיבוצים בהן היה זעום.
בשנת 1959 בהחלטה שהגדיר אותה כ”הטראומה של חיי” החליטה משפחת אוירבך לעזוב את הקיבוץ והמשפחה עברה לחיפה.
האנייה 'שיאו בדגל איטלקי בשירות משרד הביטחון הישראלי 1952.
האנייה יפו של חברת אל-ים אניות אשר אוירבך היה נוכח כאשר עלתה על שרטון בנהר בליבריה, במרץ 1955.
אוניית צים 'צפונית' בפיקודו של ישראל אוירבך 1952.
משייט עם האנייה נחשון בנהר באפריקה 1956.
האונייה פלמ"ח שנבנתה בגרמניה בפיקוח ופיקוד של ישראל אוירבך, 1957.
ספנות מסחרית

מיד לאחר עזיבת הקיבוץ בשנת 1959 עלה אוירבך כקברניט על אוניית הנוסעים "ארצה" של חברת צים.
בנובמבר 1959 הועמדה "ארצה" לתיקונים ואוירבך עבר לאוניית המשא "תפוז" אונייה חדשה חיה ופעילה. מיד יצא להפלגה ארוכה למקסיקו וארצות הברית.
לאחר היציאה מניו יורק 12 בדצמבר 1959 בשעה 22:00 נכנס אוירבך עם האונייה 'תפוז' לסערת הוריקן 36 שעות קשות. גלי ענק שהציפו את הסיפון. מטען התחיל לזוז. ארגזים התנפצו, מים חדרו למחסנים, פוצצו חלונות וחדרו למגורים.
זרועות בארבעה מנופים התעקמו ונשברו עקב תזוזת מטען. סירת העבודה בסיפון הירכתיים נשברה.
אוירבך הקברניט החליט לפנות לאי ברמודה כנמל מסתור. שם בדקו את המטען והגיעו עיתונאים. ”הם חשבים שהתמודדתי וניצחתי, ואני יודע את האמת: הפעם ריחם עלינו הים. יש לו זמן.”
בשנים 1960–1963 למד בבית ספר גבוה לימאות בלונדון והוסמך לתאר "רב חובל בכיר"
האנייה צפונית של חברת צים 1950.
אוניית הנוסעים 'ארצה' של חברת צים, 1960.
האונייה 'תפוז' של חברת צים 1954.
אוניית צים נחשון, 1952.
ישראל אוירבך (בכובע) עם רב חובל יצחק אהרונוביץ על גשר האנייה צפונית, 1962.
ספנות מסחרית > מנהל הספנות

כשחזר מהלימודים בלונדון בשנת 1964 מונה אוירבך למנהל אגף הספנות והנמלים במשרד התחבורה. במסגרת תפקידו נכללה גם הוראה המכון להכשרה ימית בעכו. בתוקף תפקידו שימש גם כיו"ר רשות להובלה ימית במסגרת משק לשעת חירום.
במסגרת תפקידו השתתף בבדיקת ישימות כלי שיט אמפיבי של נאות הככר במפרץ אילת.
תפקיד זה מילא אוירבך עד שנת 1969.
ישראל אוירבך בפגישה עם שר העבודה יגאל אלון.
כלי שיט אמפיבי של נאות הככר במעגן בסיס אילת, 14 בינואר 1966.
החברה להובלת דלק

בשנת 1970 החברה הימית להובלת פרי
נעשה מנהל החברה הימית להובלת דלק חברה בת של החברה הימית להובלת פרי. בתפקיד זה פיקח על בניית מכליות ענק במספנות בנורווגיה, ספרד וצרפת ותפעל אותן בחברה.
בשנים 1971–1977 עבד אוירבך כקברניט בשדות הנפט באבו רודס וא-טור בסיני והייתה לו גם בעלות חלקית על אוניות אלה.
ישראל אוירבך מימין עם אנשי החברה הימית להובלת פרי בנורווגיה 1972.
השכלה

בשנים 1981–1984 שהה באנגליה, שם למד לתאר שני בבית הספר לכלכלה בלונדון (London School of Economics) בנושא "מדיניות בשימושי ים".
משפחה ושאירים

במאי 1947 נשא אוירבך לאשה את אורסולה פיק אותה פגש לראשונה ביגור (אוניית מעפילים) והקשר נוצר במחנות המעצר בקפריסין. אורסולה עברתה את שמה לרות ולזוג נולדו שלושה ילדים. הבת ליאורה נעשתה צלמת וחיה בניו יורק. הבן נועם נעשה קצין בחיל הים ולאחר מכן עסק בשילוח ימי. השלישי אסא אוירבך פרופ' לפיזיקה בטכניון – מכון טכנולוגי לישראל.
רות וישראל אוירבך מטיילים ברומא 1949.
משפחת אוירבך 1958.  מסופר שהשיר רותי נכתב עליהם.
מקורות וקריאה נוספת

אריה אליאב, הספינה אולואה סיפורו של ארטור, הוצאת עם עובד, 1967 מופיע בכינוי "עוזי".
עוזי (ישראל אוירבך) דו"ח על האונייה וג'ווד ארכיון תולדות ההגנה 14.222.
צבי הרמן, חלום הים של הקיבוץ מספרו הכובשים בים נתיבה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1978, עמ' 268–274.
אוטוביוגרפיה ים רוגש, גבה גלי בהוצאת הקיבוץ המאוחד בסיוע החבל הימי לישראל הקרן ע"ש משה פומרוק, 1992.
נחום בוגנר, ספינות המרי ההעפלה 1948-1945 הוצאה לאור משרד הביטחון, 1993, עמ' 152.
יוסף אלמוג ושמואל ינאי, השערים פתוחים אסופת זכרונות ההעפלה 1948-1945 הוצאת קרן הפלי"ם, 2001, עמ' 45–56.
אברהם זהר ומאיר פעיל, הפלמ"ח הימי (פלי"ם), משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2001, עמ' 28,36, 38, 80, 93, 99, 215.
דניאלה רן, בין ספינה לרציף תולדות לשכת הספנות הישראלית 1982-1932, פרדס הוצאה לאור, 2008, עמ' 187.
אריק קרמן, אוניית המלחמה של המעפילים, הוצאת אריה ניר, 2009, עמ' 90, 101, 103,
הלל ירקוני, אוירבך ישראל השלמות לספר הים, האנייה ועם ישראל, בשלבי פרסום.
ביאורים

↑  בחינוך הקיבוצי היו בדרך כלל משבצים את תלמידי חוץ למשפחה קולטת אך כאן לא היה כך.
↑  משמאל לימין רב החובל ג'ייקוב ליכטמן, ג'ו בוקסנבאום, דב מגן, ישראל רותם, וישראל אוירבך. ג'ו בקסנבאום וישראל רותם לא הפליגו עם הוג'ווד.
↑  בספר זכרונותיו עמ' 186 כתב "הקמת המכון להכשרת קצינים בעכו". אך המכון נפתח לראשונה בסוף שנות החמשים.
↑  מימין לשמאל: רות, ליאורה, נועם וישראל אוירבך, אסא מלפנים.
הערות שוליים

↑  ישראל אוירבך עמ' 176.
↑  ישראל אוירבך עמ' 178.
↑  ישראל אוירבך עמ' 182.
1 2  ישראל אוירבך עמ' 179.
↑  וג'ווד הובאה אתמול לנמל חיפה, דבר, 27 ביוני 1946
↑  ישראל אוירבך עמ' 45.
↑  ישראל אוירבך עמ' 55-42.
↑  אריה אליאב, הספינה אולואה עמ' 103.
↑  נחום בוגנר עמ' 158.
↑  נחום בוגנר עמ' 167
1 2 3  הלל ירקוני עמ' 54.
↑  ישראל אוירבך עמ' 106.
↑  הלל ירקוני, 75 שנות ספנות עברית בארץ ישראל, עמ' 95. תיקוני טעויות והשלמות - "ננטשה על השרטון"
↑  ישראל אוירבך עמ' 163.
↑  הלל ירקוני, 75 שנות ספנות עברית בארץ ישראל, הוצאת אפי מלצר, 2005, עמ' 93.
↑  ישראל אוירבך, עמ' 54.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298073605171  ISNI: 0000 0000 7906 0065  LCCN: n92102462  VIAF: 120143932   WorldCat (עם VIAF): 120143932
קוניגסג ג'מרה

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  קוניגסג
 שנות ייצור:  2020–הווה
 יחידות שיוצרו:  300 יחידות (ייצור מוגבל)
 הרכבה:  שוודיה שוודיה
 סיווג:  מכונית-על היברידיות פלאג-אין
 מרכב:  קופה עם שתי דלתות
 אורך:  4,975 מ"מ
 רוחב:  1,988 מ"מ
 גובה:  1,295 מ"מ
 משקל:  1,850 ק"ג
 בסיס גלגלים:  3,000 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  ארבעה מנועים (1 בנזין 3 חשמליים) המספקים כ-1,700 כוחות סוס
 הילוכים:  תיבת הילוכים אוטומטית בעלת הילוך יחיד
 מהירות מרבית:  402 קמ"ש או 300 קמ"ש עם המנועים החשמליים בלבד
 מעצב:  סאשה סליפנוב
קוניגסג ג'מרה (באנגלית: Koenigsegg Gemera) היא מכונית על היברידית פלאג-אין במרכב קופה בעלת ארבעה מקומות ישיבה, שמיוצרת בייצור מוגבל (300 יחידות) על ידי קוניגסג משנת 2020. היא הוצגה בשידור חי במרץ 2020 ולא בתערוכת הרכב של ז'נבה שבוטלה עקב מחלת נגיף הקורונה.
מפרט טכני

הג'רמה כוללת מנוע בנזין 3 צילנדרים עם שני מגדשי טורבו בנפח 2.0 ליטרים המספק כ-600 כ"ס (450 קילוואט) ב-7,500 סיבובים לדקה ומומנט מרבי של 61.2 קילוגרמים בין 2,000 ל-7,000 סיבובים לדקה, עם שלושה מנועים חשמליים המספקים כ-1,100 כ"ס (820 קילוואט) ומומנט מרבי של 255 קילוגרמים, ארבעת המנועים מספקים יחד 1,700 כ"ס (1,300 קילוואט) ומומנט מרבי של 375 קילוגרמים. למנועים החשמליים מחוברת סוללת ליתיום יון בקיבולת של 15 קילוואט שעה המספקת טווח נסיעה חשמלי מרבי של 50 קילומטרים. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת הילוך יחיד. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 1.9 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 402 קילומטרים לשעה או 300 קילומטרים לשעה עם המנועים החשמליים בלבד.
הערות שוליים

↑  Sasha Selipanov - Head of Design, באתר קוניגסג, ‏18 במרץ 2020
↑  עוד יצירת מופת של קוניגסג: קוניגסג ג'מרה, באתר קארטיוב, ‏4 במרץ 2020
↑  Koenigsegg Gemera Debuts As Brand's First 4-Seat, 3-Cylinder Model, באתר מוטור 1, ‏3 במרץ 2020
↑  New Koenigsegg Gemera is a four-seat, 1,700bhp, £1.4m hypercar, באתר אוטו אקספרס, ‏23 במרץ 2020
לואי האחד עשר, מלך צרפת

לואי האחד עשר (3 ביולי 1423 – 30 באוגוסט 1483), בן לשושלת ולואה, היה מלך צרפת מ-1461 עד מותו.
ביוגרפיה

לואי האחד עשר היה בנם של שארל השביעי מלך צרפת ושל מארי מאנז'ו. ב-24 ביוני 1436, בגיל 13 בלבד, הוא נישא למרגרט סטיוארט, דופינת צרפת, בתו של ג'יימס הראשון, מלך סקוטלנד שנפטרה ב-1444. הוא בז לאביו כמלך חלוש, מרד בו וחיכה להזדמנות לרשתו. ב-14 בפברואר 1451 הוא נשא לאישה את קרלוטה מסבויה בת השמונה, נישואין שלא הושלמו עד היותה בת ארבע עשרה שנה. היא ילדה לו שתי בנות, ובן שירש אותו אחרי מותו בשם שארל השמיני, מלך צרפת.
המלך לואי האחד עשר לחם נגד האצילים הפיאודלים של צרפת בערמומיות ובתחבולות הסחה. הוא היה נחוש בדעתו לאחד את צרפת תחת סמכותו של המלך בלבד. למטרה זו הוא הקדיש את מחשבותיו יומם ולילה, ועשה שימוש גם בדיפלומטיה, בריגול ובשוחד. לואי האחד עשר, שהיה קתולי אדוק, עשה שימוש גם בחוגי הכנסייה הקתולית נגד אויביו. הוא אסר על האצילים הפיאודלים לנהל מלחמות פרטיות ביניהם. הם התאחדו נגדו ב"ברית למען הציבור" ב-1464. ב-1465 הוא נאלץ לחתום על הסכם שלום איתם, במטרה להרוויח זמן. לואי האחד עשר טמן מלכודת לאויבו העיקרי, שארל "האמיץ" דוכס בורגונדיה, כשגרם למלחמה בין שווייץ לבין דוכסות בורגונדיה שבה נהרג שארל "האמיץ" בקרב על נאנסי ב-1477.
ב-1481 שכנע לואי האחד עשר את רנה דוכס אנז'ו לוותר על חבל פרובאנס שהפך לחלק של צרפת. ב-1483 פלנדריה, שביקשה את עזרתו של לואי האחד עשר נגד הקיסרות הרומית הקדושה, מסרה לידיו את מחוז ארטואה שבצפון צרפת, כולל ערי המסחר אראס ודואה.
המלך לואי האחד עשר היה חובב אמנות ובילה את זמנו הפנוי בחברתם של משכילים. הוא עודד את המעמד הבינוני במקום את מעמד האצילים. הוא פעל גם בשטח הכלכלי, הביא אורגי משי מאיטליה וניסה להכניס את טוואי המשי לצרפת, שיפר את אמצעי התחבורה והנמלים, הגן על התפתחותו של הצי הצרפתי ופתח שווקים חדשים לסחר החוץ של צרפת.
לואי האחד עשר מעולם לא שב ללבוש לבוש שהיה לגופו בעת שהודיעו לו ידיעה רעה, ולא רכב על סוס שעליו רכב באותו רגע, ואף פקד לכרות חלק מן היער של לוֹש, בו הובאה אליו הידיעה על מותו של בן שזה עתה נולד. בתקופת שלטונו התרחשה עלילת הספר "הגיבן מנוטרדאם" של ויקטור הוגו, והמלך אף נזכר מספר פעמים בספר.
בשנות חייו האחרונות הסתגר המלך לואי האחד עשר בארמונו. הוא סבל מטחורים והיה נתון להתקפים של שבץ מוחי. באחרון שבהם ב-25 באוגוסט 1483, הוא איבד את כושר הדיבור, ומת חמישה ימים אחרי כן. בנו שארל ירש את הכתר בשם שארל השמיני.
מהבודדים במלכי צרפת שלא נקברו בבזיליקת סן-דני, וזאת על פי בקשתו.
משפחתו

ב-24 ביוני 1436, התחתן לואי עם מרגרט סטיוארט, דופינת צרפת בתו של ג'יימס הראשון, מלך סקוטלנד, אך לא היו לו ממנה ילדים.
ב-14 בפברואר 1451 הוא נשא לאישה את קרלוטה מסבויה, בתו של לודוביקו, דוכס סבויה, ממנה היו לו שמונה ילדים, מהם הגיעו שלושה לבגרות:
לואי (1458–1460)
ז'ואקים (1459)
לואיז (1460)
אן (1461–1522), התחתנה עם פייר השני, דוכס בורבון
ז'אן (1464–1505), התחתנה עם לואי השנים עשר, מלך צרפת
פרנסואה (1466)
שארל (1470–1498), התחתן עם אן, דוכסית ברטאן
פרנסואה (1472–1473)
הערות שוליים

↑  יוהאן הויזנחה, 1977 [1919]. בסתיו ימי-הביניים, מוסד ביאליק, עמ' 38–39
| מלכי צרפת |
| --- | --- | --- |
| המלכים הקרולינגים  (843–987) | שארל השני • לואי השני • לואי השלישי • קרלומן השני • קרל השלישי • אודו • שארל הרביעי • רובר הראשון • ראול • לואי הרביעי • לותר • לואי החמישי |  |
| בית קאפה  (789–1328) | איג קאפה • רובר השני • אנרי הראשון • פיליפ הראשון • לואי השישי • לואי השביעי • פיליפ השני • לואי השמיני • לואי התשיעי • פיליפ השלישי • פיליפ הרביעי • לואי העשירי • ז'אן הראשון • פיליפ החמישי • שארל הרביעי |  |
| בית ולואה  (1328–1589) | פיליפ השישי • ז'אן השני • שארל החמישי • שארל השישי • שארל השביעי • לואי האחד עשר • שארל השמיני • לואי השנים עשר • פרנסואה הראשון • אנרי השני • פרנסואה השני • שארל התשיעי • אנרי השלישי |  |
| בית בורבון  (1589–1792) | אנרי הרביעי • לואי השלושה עשר • לואי הארבעה עשר • לואי החמישה עשר • לואי השישה עשר • לואי השבעה עשר |  |
| בית בונפרטה  (1804–1814; 1815) | נפוליאון הראשון • נפוליאון השני |  |
| בית בורבון  (1814–1815; 1815–1830) | לואי השמונה עשר • שארל העשירי • לואי התשעה עשר • אנרי החמישי |  |
| בית אורליאן  (1830–1848) | לואי פיליפ • פיליפ השביעי |  |
| בית בונפרטה  (1852–1870) | נפוליאון השלישי |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: שארל השביעי | מלכי צרפת | הבא: שארל השמיני |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264733805171  PLWABN: 9810586389405606  BNE: XX1008669  BnF: cb121082243 (data)  CANTIC: a11372631  GND: 118574930  HDS: 029212  ICCU: UFIV117607  ISNI: 0000 0003 8177 4851  LCCN: n79115386  NKC: jn20000701090  NTA: 070684073  RERO: 02-A012338080  SUDOC: 029459435  ULAN: 500354831  VcBA: 495/90407  VIAF: 262252890   WorldCat (עם VIAF): 262252890
מורן סמואל

מורן סמואל (נולדה ב-24 באפריל 1982) היא ספורטאית פאראלימפית ישראלית, אלופה פאראלימפית (פריז 2024) וסגנית אלופה פאראלימפית (טוקיו 2020) בחתירה ל-2,000 מטר. זוכת מדליית ארד (ריו דה ז'ניירו 2016) בחתירה ל-1000 מטר. אלופת עולם (2015). לשעבר שחקנית נבחרת ישראל בכדורסל.
ביוגרפיה

סמואל גדלה בכרמיאל. שירתה בצה"ל בחיל האוויר על תקן ספורטאית מצטיינת.
בשנת 2006 סבלה מהתפרצות מום מולד בכלי דם בעמוד השדרה, והפכה משותקת בפלג גופה התחתון. לאחר תקופת שיקום, השלימה את לימודיה האקדמיים ופעלה עם ההתאחדות הישראלית לספורט נכים להקמתה מחדש של נבחרת נשים בכדורסל כיסאות גלגלים. לאחר מכן, במסגרת פעילותה בספורט הנכים, החלה להתאמן בחתירה והגיעה להישגים רבים.
היא בוגרת תואר ראשון בלימודי פיזיותרפיה ותואר שני בחינוך והתפתחות בגיל הרך, שניהם מאוניברסיטת חיפה. היא עובדת כפיזיותרפיסטית ילדים.
משנת 2012 היא שותפה לפרויקט אתנה של המועצה הציבורית לקידום ספורט הנשים בישראל, שבמסגרתו היא מרצה בבתי ספר, אגודות ספורט, וקהלים שונים בישראל ומחוץ לה, ומרצה במרכז המרצים לישראל.