stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריינהרד שר
ביוגרפיה > חיים אישיים

ארתור ריינהרד שֶר נולד באוברנקירכן, עיירה קטנה בסקסוניה התחתונה, כ-30 קילומטרים ממערב להנובר. הוא היה בנם של יוליוס ומארי שר. אביו היה כוהן דת בעיירה, וכן היה הרקטור של בית הספר בעיירה. בשנת 1899 נישא לאמילי מור (Mohr); אשתו נרצחה ב-9 באוקטובר 1920, בידי פורץ שחדר לביתם. לשר היו שתי בנות: מריאנה (נולדה ב-1900) ואלזה (נולדה ב-1902).
ביוגרפיה > שירות בצי

שֶר התגייס לצי הגרמני ב-22 באפריל 1879 כקדט, בהיותו בן 15, ועשה את אימוניו הראשוניים על אוניית המפרש "ניובה" (Niobe). ב-16 בנובמבר 1882 קודם שֶר לדרגת לויטננט צור זי. ב-9 באפריל 1900 כבר היה שֶר קורבטנקפיטן, וחמש שנים לאחר מכן, ב-21 במרץ 1905, כבר היה קפיטן צור זי.
שֶר שירת בפריגטה המשוריינת "פרידריך קרל", ובקורבטה המשוריינת "הרת'ה" (Hertha); הוא שירת באונייה כאשר זו הפליגה לסיור במזרח הרחוק. בין השאר ביקרה האונייה באוסטרליה, סין ויפן. הוא שירת פעמיים בשייטת הסיירות הגרמנית שבסיסה היה במזרח אפריקה, ובמסגרת שירותו בה פגש סגן צעיר בשם הנינג פון הולצנדורף, שעתיד להיות מפקד הצי הגרמני. בשלבים מאוחרים יותר שירת שֶר תחת פיקודו של הולצנדורף, כאשר היה קצין בסיירת "פרינץ וילהלם" (Prinzess Wilhelm), שעליה פיקד הולצנדורף. בין תקופות השירות הפעיל בים מילא שֶר תפקיד במטה הצי, ובמסגרתו למד את נושא הטורפדו, כלי נשק חדש באותה עת. בעקבות התמחותו בנושא מונה שֶר כקצין טורפדו על הסיירת הקלה "סופי". בהמשך היה שֶר מדריך בפיקוד הטורפדו בקיל.
במהלך שירותו משך שֶר את תשומת לבו של אלפרד פון טירפיץ, אבי הצי הגרמני ושר הצי, וזה הציב אותו לשירות במשרד הצי, באגף הטורפדו. שֶר התמנה כמפקד שייטת משחתות ב-1900, ובמקביל פרסם ספר על לוחמת טורפדו של משחתות. ב-1903 התמנה לראש המחלקה המרכזית במשרד הצי, מחלקה שעסקה בשינוי חוק הצי הגרמני, שנועד לאפשר את הגדלת הצי. הוא הפך לדמות מוערכת הן בחוגי הצי והן במשרד הממשלתי האחראי עליו, כסמכות מקצועית בנושאים ימים, ומונה לראש מינהל הטורפדו. ב-1907 קיבל את הפיקוד על אוניית המערכה "אלזס", וב-1909 התמנה כראש המטה של הולצנדורף, שהיה באותה עת מפקד צי הים הפתוח. בשנת 1910 קודם לדרגת קונטר-אדמירל (אדמירל משנה).
ב-1911 חזר שֶר לתפקיד מטה, ומונה כראש המחלקה הכללית של משרד הצי, שוב תחת ניהולו של טירפיץ. בינואר 1913 קודם שֶר לדרגת ויצה-אדמירל (תת אדמירל), וקיבל את הפיקוד על שייטת אוניות המערכה השנייה, שמנתה שש אוניות מערכה פרה-דרדנוט; בדצמבר 1914 הועבר שֶר לפיקוד על שייטת אוניות המערכה השלישית, שכללה אוניות מערכה חדישות.
ביוגרפיה > פיקוד על צי הים הפתוח

שֶר מונה כמפקד צי הים הפתוח, שהיווה את עיקר הצי הגרמני ונועד להתמודד מול צי הים הגדול הבריטי, בינואר 1916. מפקדו הקודם של צי הים הפתוח, הוגו פון פוהל, חלה ולא יכול היה להמשיך בתפקידו. שֶר היה אגרסיבי בהרבה, ועם כניסתו לתפקידו חיפש דרכים שבהן יוכל להתמודד מול הבריטים. ב-30 במאי הוביל שֶר את הצי הגרמני למבצע מול הבריטים, שהפך לקרב יוטלנד, אחד מן הקרבות הימיים הגדולים בהיסטוריה. שֶר הצליח לחלץ את הצי הגרמני ולהוביל אותו חזרה לבסיסו למרות העדיפות המספרית והחומרית הגדולה שהייתה לבריטים. הבריטים איבדו אוניות בהדחק גדול כמעט פי שניים מן האבדות הגרמניות ואבידותיהם בנפש היו גדולות פי שלושה מאלו הגרמניות. למרות זאת, לא הצליחו הגרמנים לפרוץ את המצור הימי שהטילו הבריטים על גרמניה. לאחר הקרב הגיע שֶר למסקנה, כי לא יוכל להביס את הצי הבריטי בדרך המקובלת, והוא חיזק את תמיכתו בלוחמת צוללות בלתי מוגבלת נגד בריטניה.
לאחר קרב יוטלנד עיטר וילהלם השני, קיסר גרמניה את שֶר בעיטור פור לה מריט, העיטור הגבוה ביותר בקיסרות הגרמנית, והציע לו תואר אבירות, אך שֶר סירב לקבל את התואר. סגנו בקרב יוטלנד, פרנץ פון היפר, לא סירב להצעה דומה והפך לפרנץ ריטר פון היפר.
ביוגרפיה > ראש המטה הכללי של הצי

שֶר החליף את הולצנדורף כראש המטה הכללי של הצי ב-11 באוגוסט 1918, לאחר שהולצנדורף לקה בליבו; היפר החליף את שֶר בפיקוד על צי הים הפתוח. למרות המצב המחמיר והולך של גרמניה, וכניסתה של ארצות הברית למלחמה, התעקש שֶר על המשך לוחמת הצוללות נגד מדינות ההסכמה, בעיקר נגד בריטניה. הוא יזם תוכנית חירום לייצור 450 צוללות חדשות. ואולם, הלחץ האמריקני עשה את שלו, והקיסר הורה, ב-20 באוקטובר, להפסיק את לוחמת הצוללות. הנסיך מקס פון באדן, שהתמנה לקנצלר, שאף להגיע למשא ומתן מול ארצות הברית; שֶר הגיב באומרו: "הצי אינו זקוק לשביתת נשק". ואולם, ב-21 באוקטובר הורה שֶר לצוללות לחזור לנמליהן ולתקוף רק אוניות מלחמה של האויב.
שֶר ומטה הצי היו נחושים בדעתם לנסות ולעשות ניסיון אחרון לתקוף את ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") הבריטי. כמו בתוכנית המקורית של יוטלנד, הרעיון היה למשוך את הצי הבריטי מנמליו; ואולם הפעם ימתין לו במארב כל צי הצוללות הגרמני. במקביל, ייצא צי הים הפתוח כולו לקרב מול הצי הבריטי, ללא התחשבות באבדות. המטרה הייתה להסב לבריטים אבדות קשות ככל האפשר לפני חתימת הסכם שביתת נשק; הקיסר והקאנצלר לא ידעו על התוכנית, אם כי הקאנצלר אמר מאוחר יותר שהיה מאשר תוכנית כזו. התוכנית נועדה להתבצע ב-30 באוקטובר, והייתה אמורה להיפתח בהפגזה של סיירות המערכה הגרמניות באזור תמזה והפגזה של צי הים הפתוח בפלנדריה. לאחר ההפגזות יצטרפו סיירות המערכה לצי הים הפתוח, וימתינו לצי הבריטי שהיה צפוי להגיע מבסיסיו בסקוטלנד. הגרמנים קיוו שאם יצליחו להסב לבריטים נזק כבד, יסייע הדבר לגרמנים בשיחות שביתת הנשק.
ואולם, בשורות הצי הגרמני פשטה תסיסה נרחבת, שהפכה למרד גלוי עם קבלת ההודעה על המבצע המתוכנן. מלחים נטשו את האוניות במאותיהם, וצוותים רבים סירבו להפליג. המרד התפשט בכל הצי והיה חלק מניסיון המהפכה הקומוניסטית בגרמניה בתחילת 1919. היפר ושֶר נאלצו לוותר על תוכניתם; המלחמה הסתיימה, והגרמנים אולצו למסור את כל אוניותיהם לבריטניה, להסגר. מדינות ההסכמה תכננו לחלק ביניהן את האוניות כשלל מלחמה, אך הצוותים הגרמניים הטביעו את כולן.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

ב-1928 הוזמן שֶר לבריטניה, לביקור אצל יריבו הוותיק, ג'ון ג'ליקו, שהיה מפקד ה"גרנד פליט" במלחמה. ואולם, זמן קצר לפני הביקור נפטר שֶר במארקטרדוויץ (Marktredwitz). הוא נקבר בעיר ויימאר; על מצבתו רשומים תאריך לידתו ותאריך פטירתו, ומילה אחת: "סקאגראק" (Skagerrak) - הכינוי הגרמני לקרב יוטלנד.
בשנת 1933 השיק הקריגסמרינה, הצי של גרמניה הנאצית, אוניית מערכה זוטא שנקראה על שמו, אדמירל שר. בתו מריאנה הייתה זו שהשיקה את האונייה.
ריקסדאג

| --- | --- |

 מדינה:  שוודיה 
 סוג:  בית מחוקקים חד-ביתי
 היסטוריה
 תקופת הפעילות:  1971–הווה (כ־53 שנים) 
 הרכב
 מספר מושבים:  349
 
 קואליציה (103)    מפלגת המתונים (68)   הנוצרים הדמוקרטים (19)   המפלגה העממית הליברלית (16) תמיכה מבחוץ (73)   השוודים הדמוקרטים (73) אופוזיציה (173)   המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (107)   מפלגת השמאל (24)   מפלגת המרכז (24)   מפלגת הירוקים (18)
 בחירות
 בחירות קודמות:  11 בספטמבר 2022
 בחירות הבאות:  13 בספטמבר 2026
 משכן
 
 בניין הפרלמנט השוודי 
 אתר אינטרנט
 www.riksdagen.se
 
הריקסדאג (בשוודית: Riksdagen או Sveriges riksdag) הוא בית הנבחרים של ממלכת שוודיה, המהווה את הרשות המחוקקת. בריקסדאג ישנם 349 מושבים (Riksdagsledamöter), שנבחרים לכהונה בת 4 שנים בבחירות הכלליות, שנערכות אחת ל-4 שנים ביום ראשון השני של חודש ספטמבר.
הממשלה השוודית, בדומה לממשל הישראלי, צריכה לקבל את אמונו של הריקסדאג, ופועלת מסמכותו.
הריקסדאג ממוקם על האי הֶלְגֵאָנְדְסְהוֹלְמֵן (אנ') שבמרכז עיר-הבירה השוודית סטוקהולם.
הבחירות האחרונות לריקסדאג נערכו ב-11 בספטמבר 2022. הבחירות הבאות מיועדות ל-13 בספטמבר 2026.
שמות דומים

משמעות המילה השוודית riksdag או riksdagen (ה-en בסוף המילה מקביל ל-ה' הידיעה בעברית) היא "פרלמנט" באופן כללי, אך לרוב היא משמשת בעיקר עבור בית-המחוקקים השוודי באופן ספציפי. בנוסף לפרלמנט השוודי, היא משמשת גם לפרלמנט של פינלנד (Finlands riksdag) ושל אסטוניה (Riigikogu), כמו גם לפרלמנט הישן של גרמניה (Reichstag) ושל דנמרק (Rigsdagen).
היסטוריה

באופן מסורתי, מצוין האזכור הראשון לריקסדאג בהתכנסות של אנשי האצולה השוודים בעיר ארבוגה (אנ') בשנת 1435. הארגון הבלתי-פורמלי הנ"ל שונה על ידי המלך גוסטב ואסה בשנת 1527 (לאחר מלחמת העצמאות השוודית), כאשר הוא הוסיף נציגים של כל אחד מארבעת המעמדות השוודים: האצולה, הכמורה, הבורגנים (בעלי רכוש, סוחרים וכו') והאיכרים (בעלי האדמות, באנגלית: yeomanry). בשנת 1865 הוחלט לחלק את הפרלמנט לשני בתים. בשנת 1971 נוסד הפרלמנט כפי שהוא מוכר לנו כיום.
מרתה ואגו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 ביולי 1903 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  22 באפריל 1976 (בגיל 72) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת היידלברג 
 שפות היצירה:  הונגרית 
 
מרתה ואגו (בהונגרית: Vágó Márta; בודפשט, 6 ביולי 1903 – בודפשט, 22 באפריל 1976) הייתה סופרת יהודייה-הונגרייה אהבתו והמוזה של המשורר אטילה יוז'ף (1905–1937). אביה, יוז'ף ואגו (1877–1948), היה כלכלן ועיתונאי של הפסטר לויד.
ביוגרפיה

מרתה ואגו נולדה בבודפשט במשפחה יהודית כבתם של יוז'ף ואגו ושל וילמה שרמן. סבה וסבתה מצד אביה היו מור וייס וינקה הולנדר, סבה וסבתה מצד אמה היו אדולף שרמן (1842–1904), קצין הרפואה הראשי של בודפשט, ולאונטין שמלבאך (1849–1893).
השקפת עולמה עוצבה על ידי החברים של המשפחה – פאל סנדה, ז'יגמונד קונפי, קארוי (קרל) מנהיים, קארוי (קרל) פולני, רוסטם ואמברי, לאיוש הטווני, אנה לסנאי ועוד.
בשנת 1927 למדה אצל קרל יאספרס בהיידלברג. היא הכירה את המשורר אטילה יוז'ף בשנת 1928. לאחר מכן למדה בלונדון מהסתיו באותה שנה ואחר כך בברלין.
ב-3 באפריל 1930 נישאה לפרופסור הוגו סטרליצר, מרצה באקדמיה למוזיקה. היא התגרשה בשנת 1933, חזרה להונגריה ויצרה קשר הדוק מחדש עם אטילה יוז'ף.
היא הייתה מעורבת בעריכת כתב העת ספ סו (Szép Szó). בשנות הארבעים הייתה כתבת של "הכוכב ההונגרי" (Magyar Csillag) שהיה כתב עת ספרותי וביקורתי, יורשו של הניוגט במהלך מלחמת העולם השנייה. כתביה הופיעו בשני כתבי העת האלה (ככל שהחוקים האנטי יהודיים איפשרו זאת) היא זו שהפנתה את תשומת לבו של אטילה יוז'ף לחשיבותה של הסוציולוגיה. ההתכתבויות שלהם עשירות. היא כתבה את זיכרונותיה בין השנים 1942–1943 שהופיעו כספר רק בשנת 1975.
היא הובאה למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
עבודתה העיקרית

אטילה יוז'ף (1975)
לקריאה נוספת

מיהו מי בספרות ההונגרית? ספרי מאגר מסת"ב 963-8607-10-6
מיהו מי בספרות ההונגרית? בודפשט, 1999 ISBN 9-638157-91-7
מרתה ואגו: אטילה יוז'ף
לקסיקון ביוגרפי הונגרי: 1978–1991.
סופרים הונגרים בני זמננו
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári születési akv. 692/1903. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb127714980 (data)  CiNii: DA11408680  ISNI: 0000 0000 7835 5099  LCCN: nb2005015039  NTA: 168766566  SUDOC: 176893849  VIAF: 64131069   WorldCat (עם VIAF): 64131069
ריקרדו אלברס

ריקרדו גבריאל אלברס (בספרדית: Ricardo Gabriel Álvarez; ‏נולד ב־12 באפריל 1988) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר התקפי בוולס סארספילד ובנבחרת ארגנטינה.
קריירה

אלברס החל לשחק כבר כילד בקבוצת הילדים של בוקה ג'וניורס. את משחקו הראשון בקבוצת בוגרים שיחק ב-2008 במדי קבוצת ולס סארספילד וספג בו פציעה ברצועה הצולבת הקדמית. הוא חזר לשחק רק בעונה שאחריה, בקלאוסורה 2009, בה זכתה הקבוצה באליפות ושותף בה רק במשחק אחד. אלברס שב לשחק בקביעות רק בעונת קלאוסורה 2010, אז שיחקה הקבוצה גם בגביע ליברטדורס ולכן שיתפה שחקני ספסל רבים. ב-2011 הוא החל לבלוט לטובה בקבוצה והיה שותף בזכייתה בקלאוסורה 2011 ובהעפלתה לחצי גמר גביע ליברטדורס.
ב-5 ביולי 2011 עבר אלברס לאינטר מילאנו תמורת 12.8 מיליון אירו. משחקו הראשון באינטר היה בהפסד למילאן בסופר קאפ האיטלקי ב-6 באוגוסט. את שערו הראשון במדי הקבוצה הבקיע ב-22 בנובמבר.
ב-1 בספטמבר 2014 הושאל אלברס לסנדרלנד מהפרמייר ליג.
ב-4 בינואר 2016 חתם עד לסוף העונה בסמפדוריה האיטלקית.
ב-2 בספטמבר 2011 שיחק לראשונה במדי נבחרת ארגנטינה, במשחק ידידות מול נבחרת ונצואלה. הוא שיחק גם במוקדמות מונדיאל 2014 ונכלל בסגל הנבחרת למשחקי מונדיאל 2014.
הערות שוליים

↑  הידיעה על המעבר (בספרדית)
| נבחרת ארגנטינה – מונדיאל 2014 (מקום שני) |
| --- | --- | --- |
|  1 רומרו •  2 גאראי •  3 קמפאניירו •  4 סבאלטה •  5 גאגו •  6 ביגליה •  7 די מריה •  8 פרס •  9 היגוואין •  10 מסי •   11 מ. רודריגס •  12 אוריון • 13 א. פרננדס •  14 מסצ'ראנו • 15 דמיצ'ליס • 16 רוחו • 17 פ. פרננדס • 18 פלאסיו • 19 אלברס • 20 אגוארו • 21 אנדוחר • 22 לאבסי • 23 בסנטה • מאמן: סאבלה |  1 רומרו •  2 גאראי •  3 קמפאניירו •  4 סבאלטה •  5 גאגו •  6 ביגליה •  7 די מריה •  8 פרס •  9 היגוואין •  10 מסי •   11 מ. רודריגס •  12 אוריון • 13 א. פרננדס •  14 מסצ'ראנו • 15 דמיצ'ליס • 16 רוחו • 17 פ. פרננדס • 18 פלאסיו • 19 אלברס • 20 אגוארו • 21 אנדוחר • 22 לאבסי • 23 בסנטה • מאמן: סאבלה | ארגנטינה |
קרב פוקשאן

קרב פוקשאן היה קרב שהתרחש ב-1 באוגוסט 1789 בין כוחות משולבים של האימפריה הרוסית ואוסטריה, לבין כוח של האימפריה העות'מאנית. הקרב הסתיים בניצחון של הכוחות הרוסיים-אוסטריים.
הטורקים התקדמו לכיוון המחנה האוסטרי, במטרה ליצור מגע ולהכריעם לפני שיתחברו עם הרוסים. תוכנית זו נודעה למפקד האוסטרי, ששלח מסר דחוף לאלכסנדר סובורוב, המצביא הרוסי. ב-26 ביולי 1789 קיבל סובורוב את המסר, והאיץ את התקדמותו לעבר האוסטרים. בתוך יממה עבר סובורוב מעל 40 ק"מ, וחבר למחנה האוסטרי. לאחר מנוחה, עזב הכוח המאוחד את המחנה והחל להתקדם לכיוון נהר פוטנה. הכוח הקדמי נתקל בכוח טורקי קטן, אותו הכריע בקרב קצר.
בליל 1 באוגוסט עבר הכוח הרוסי-אוסטרי את הנהר והחל להתקדם לכיוון פוקשאן, שם שהה המחנה הטורקי. הקרב העיקרי החל לקראת השעה 10 בבוקר. הטורקים פתחו בהפגזת תותחים על הכוח התוקף, אולם התותחנים הרוסיים הצליחו לשתק את התותחים הטורקיים. פרשים תקפו את הצד הימני של הטורקים, והצליחו לשבור את המבנה המקורי. כניסת כוח רגלי נוסף הובילה לנסיגה כוללת של הטורקים. רוב הכוח הטורקי התבצר בשני מנזרים שהיו במקום. לאחר קרב קשה, הצליחו הרוסים לכבוש את מנזר סמואל הקדוש, ואילו האוסטרים השתלטו על המנזר השני.
לקראת השעה אחת בצהריים הסתיימה הלחימה. הפרשים הרוסים והאוסטרים המשיכו לתקוף את הטורקים הנסוגים עד הערב.
מרחצאות אגריפה

שרידי מרחצאות אגריפה לאור הויה דל ארקה דלה צ'אמבלה
מרחצאות אגריפה (בלטינית: Thermae Agrippae) הוא שמו של מבנה מרחצאות שנבנה באזור שדה מרס בעיר רומא על ידי מרקוס ויפסניוס אגריפה. מבנה זה היה הראשון מבין מבני המרחצאות הגדולים שניבנו ברומא העתיקה.
המרחצאות הוקמו כחלק ממתחם מבנים הכוללים את מבנה הפנתאון הסמוך (לא המבנה הקיים היום) וכללו מרחצאות חמים וקרים.
הקמת האקווה וירגו על ידי מרקוס אגריפה בשנת 19 לפנה"ס אפשרה אספקת מים קבועה למרחצאות. הקיסר אוגוסטוס בנה בריכה מועטרת גדולה בחזית המבנה, שמימיהו סופקו באמצעות האמת המים.
המרחצאות עוטרו בפסלים רבים, שהידוע בהם היה העתק של הפסל "המגרד" של הפסל היווני ליסיפוס. קירות החדר החם עוטרו בפרסקאות.
אגריפה (שנפטר בשנת 12 לפנה"ס) הוריש בצוואתו את המרחצאות לאזרחי רומא.
בשריפה שאירעה בשנת 80 ניזוקו המרחצאות, ושוקמו על ידי הקיסר טיטוס או הקיסר דומיטיאנוס. בתקופת שלטונו של הקיסר הדריאנוס הורחבו המרחצאות, וסדרה של אולמות קישרו בינו לבין הפנתאון.
עם נפילתה של האימפריה הרומית והרס אמת המים, פסק השימוש במרחצאות. במהלך המאה השביעית הפכו המרחצאות ל"מחצבות" ונעשה באבניהן שימוש חוזר לבנייה.
שרידי המרחצאות נותרו עד המאה ה-16 וצוירו על ידי בלדסארה פרוזי ואנדראה פלדיו - ציורים המהווים כיום מידע על צורת המרחצאות. לוח שיש שהתגלה בשנת 1900 שעליו תרשים המרחצאות שימש אף הוא מקור מידע לצורתם.
ככל הנראה אורכן של המרחצאות היה 100 - 120 מטרים, ורוחבן 100 - 80 מטרים. המבנה היה בנוי לאורך ציר צפוני - דרומי, בין הויה די טור ארגנטינה של ימינו ממערב, והויה דל קיסטארי של ימינו, ממזרח, ובין הקורסו ויטוריו עמנואל של ימינו מדרום, והפנתאון מצפון.
צפונית למרכז המבנה היה אולם מעגלי שקוטרו כ-25 מטרים, ואשר שימש אולם עצרות ואולם ראשי של המבנה. אולם זה לא היווה חלק ממבנה המרחצאות המקורי, ונוסף לו בשלב מאוחר יותר.
הערות שוליים

↑  פליניוס הזקן, תולדות הטבע XXXIV 62
↑  שם, XXXVI 189
↑  קסיוס דיו, ההיסטוריה של רומא, LXVI, 24
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4666917-6  VIAF: 254918017   WorldCat (עם VIAF): 254918017
מפל מים (אשר)

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 מידע כללי
 צייר:  מאוריץ קורנליס אשר
 תאריך יצירה:  1961
 טכניקה וחומרים:  הדפס אבן (ליטוגרפיה)
 ממדים בס"מ
 רוחב:  30 ס״מ 
 גובה:  38 ס״מ 
 
מפל מים הוא הדפס אבן (ליטוגרפיה) מעשה ידי הצייר ההולנדי מאוריץ קורנליס אשר מאוקטובר 1961. 
היצירה מציגה פרדוקס בו מים המובלים באמת מים לעבר קצה מפל מים ומניעים טחנת מים נופלים אל אותה אמה ממנה יצאו (ויוצרים למעשה פרפטום מובילה ועובדת כבמעגל קסמים).
האשליה האופטית נוצרת על ידי משחק על הפרספקטיבה והיחסים המוצגים בתמונה, המתבססת על רעיון משולש פנרוז אותו הגה רוג'ר פנרוז.
תיאור היצירה

היצירה מתארת מבנה כפרי הכולל במרכזו אמת מים המובילה מים למפל המפעיל טחנת מים. מהזווית אל אמת המים סובר הצופה כי המים זורמים במורד האמה, הפונה שמאלה, ממשיכה ישר ושוב פונה שמאלה (כך שהיא יוצרת צורת משולש). עמודים התומכים באמת המים ניצבים למעשה על חלקיה הקדמיים של האמה, כך שלמעשה קצה האמה הנשפך אל מפל המים ניצב למעשה מעל ראשיתה של האמה, ונוצר מעין פרפטום מובילה (אשר עצמו העיר שזו לא מכונה מסוג פרפטום מובילה מאחר שיצטרכו להוסיף מים לאמה בשל התאיידות, אולם למעט תוספת זו המכונה אמורה להניע את גלגל המים לנצח), או, כדבריו:
על איש הטחנה אין אלא להוסיף דלי מים מדי פעם בפעם, כדי להשלים את החוסר הנובע מהתאדות. לשני המגדלים אותו הגובה, אולם המגדל הימני נמוך בקומה אחת מהמגדל השמאלי.
מעל אמת המים ניצבים שני מגדלים שלהם מצולעים משוכללים - משמאל - מבנה המרוכב משלוש קוביות ומימין נמצא דודקהדרון רומבי.
בסמוך למבנה התחנה צייר אשר גינה של חזזיות וטחבים שהתבססה על ציור קודם שהכין בשנת 1942. ברקע התמונה ניתן לראות טרסות חקלאיות העולות במעלה התמונה, ולא ניתן לראות את קצה ההר שעליו הטרסות.
ראו גם

מעגל קסמים
לקריאה נוספת

מ.ק. אשר, עבודות גרפיות, סטימצקי טאשן, 1994, בתרגום עדנה קלגסברון ובעריכת שלומית אריאל.
קצ'ואה (עמים)

אישה בפרו
אנשי הקצ'ואה (בשפת קצ'ואה: Quechua) הם אינדיאנים, החיים בהרי האנדים באמריקה הדרומית, במדינות פרו, אקוודור ובוליביה. הקצ'ואה הם צאצאים ישירים של אימפריית האינקה, ששלטה במשך מאה שנים לפני הגעת הספרדים לדרום אמריקה, והייתה תרבות מפותחת במיוחד. שפתם היא שפת הקצ'ואה, שהייתה השפה של אימפריית האינקה, שהשתרעה מקולומביה בצפון עד צ'ילה בדרום. היה להם מערך ממשלתי מפותח יחסית לתקופה, שגבתה מיסים מאזרחיה, בכסף וביבול חקלאי. מחסנים עצומים שימשו לאחסון של המזון שלאחר מכן הופץ בתקופות של בצורת ורעב. בנוסף, היה להם צבא גדול שבאופן קבוע כבש והגדיל את שטח האימפריה, והרחיב אותה גם מבחינה דמוגרפית. כשהגיעו הכובשים הספרדים לדרום אמריקה בתחילת המאה ה-16, הקיסר וואינה קאפק כבר מת מנגיף. באימפריה התחוללה מלחמת אזרחים, והם נחלו תבוסה בקרב נגד הספרדים.
רוב אנשי הקצ'ואה חיים היום בהרי האנדים ונשענים מבחינה כלכלית על חקלאות (מייצרים מעט יותר ממה שהם צורכים) ורעיית צאן.
במאה ה-21 הפכו ההיסטוריה והתרבות של הקצ'ואה למקור לגאווה לאומית גדולה, ושפת הקצ'ואה נחשבת לשפה משנית רשמית בפרו, בוליביה ואקוודור. ישנם בתי ספר באזור הרי האנדים המציעים חינוך והשכלה בשפה זו. מעבר לכך, חפצי האומנות הייחודיים והלבוש המסורתי הפך לסמל תרבותי במדינות האנדיות וכלי למשיכת תיירים. פסטיבלים כמו האינטי ריימי נערכים מתחילתם ועד סופם רק בשפת הקצ'ואה.
כיום, אף על פי שאנשי הקצ'ואה מפוזרים ברחבי דרום אמריקה ואין "מדינת קצ'ואה", יש מספר גדול מאוד של מסורות מן העבר שעדיין מתקיימות אצל המסטיסים. במקרים מעטים ויוצאי דופן באזורים מסוימים, ישנן קומונות שעדיין פועלות בשיטת ה"איילוס" – רשתות עצמאיות של משפחות, שמחזיקות שטחים נרחבים בתור "קומונה" וחלים עליהן חובות עבודה משותפים. מבחינה כלכלית, ה"איילוס" מתקיימים על חקלאות בעיקר. הבתים בנויים בצורה פשוטה ולא יציבה, רמת החיים נמוכה ואי השוויון והפערים החברתיים בולטים במיוחד באזורים אלה.
מיקום גאוגרפי

אנשי הקצ'ואה עדיין חיים בשטח הגאוגרפי שנשלט על ידי שבט האינקה בעבר, בפרו, אקוודור ובוליביה. התנאים הגאוגרפיים שונים באופן ניכר בכל אחת מהמדינות. באזור ההררי יש קרקע פורייה וגישה למים שמאפשרת גידולים חקלאיים. למרות זאת רוב בני הקצ'ואה חיים במדרונות התלולים של הרי האנדים שם הקרקע אינה פורייה, הרוח חזקה ומזג האוויר קר. בערך שליש מבין 24.5 מיליון תושבי פרו הם צאצאים של בני הק'צואה. הגירה פנימית ועיור גרמו לכך שרבים מהם עברו ללימה, עיר הבירה, וכעת האוכלוסייה שם מעורבת. בבוליביה ישנם קרוב ל-3 מיליון, ובאקוודור 2.5 מיליון בני קצ'ואה נוספים. בארגנטינה ובספרד הם נמצאים אך במספר נמוך יותר של 50 אלף אנשים.
מאז ומעולם אנשי הקצ'ואה חיו במקומות שדרכי הגישה אליהם הן קשות, ולכן היה להם קשה להתרחב, למרות זאת הם הצליחו בזה באופן חלקי. מצד אחד אם הם היו חיים בשטח פחות הררי, זה היה גורם לכך שמספר רב יותר של אנשים היו יכולים להצטרף אליהם, ללמוד את השפה ולהרחיב את שטח המחיה. דוגמה טובה היא אזור הר הגעש צ'ימבורסו באקוודור, שהוא הר הגעש הגבוה ביותר במדינה, ומתנשא לגובה של 6,268 מטרים. האנשים שחיו באזור זה היו יחסית מבודדים, והיו צריכים ליצור לעצמם ניב מעט שונה של קצ'ואה שיתאים לאזור המחיה שלהם, וזו גם הסיבה לשוני בין ניבי הקצ'ואה בין אזור לאזור.
היתרון שיש לאנשי הקצ'ואה במחייה באזורים מבודדים היא שכך הם יכולים לשמור על האמונות ולהמשיך באורך החיים הייחודי שלהם. למרות זאת רבים האנשים שמחליטים לעזוב, ולכן מספרם מצטמצם משמעותית משנה לשנה.
שפה

דוברי שפת הקצ'ואה קוראים לה "רונה סימי", שפרושו "שפת האנשים". המונח קצ'ואה מתייחס יותר לשפה מאשר לקבוצה אתנית מסוימת. שפת הקצ'ואה הייתה השפה הרשמית של אימפריית האינקה. ישנן מילים מהשפה שזלגו גם לשפה האנגלית, למשל "פומה", "קוקה" ו"למה" (חיה). בניגוד לשפות שבטיות אחרות בדרום אמריקה, קצ'ואה נחשבת לשפה רשמית בפרו, ובעלת אותו מעמד כמו הספרדית. חברי קונגרס ושרים אף נואמים לעיתים נדירות בשפה זו. נכון להיום יש ברחבי דרום אמריקה בין 9 ל-10 מיליון דוברי השפה.
ישנם מספר רב של ניבים של שפת הקצ'ואה שהתפתחו מהפרוטו קצ'ואה, הלשון העתיקה ביותר שהתחילו להשתמש בה לפני 2,000 שנים. השימוש בשפה שונה מאזור לאזור. הקצ'ואה שמדוברת באזור קוסקו שונה מהקצ'ואה שמדוברת בצ'אבין דה הונטר או מהקצ'ואה שמדוברת באקוודור. הקצ'ואה היא למעשה משפחה של שפות שיש ביניהן חפיפה אך גם שוני רב.
פולקלור

באופן מעשי כל אנשי האנדים הם קתולים, אך מנהגים אתניים נוספים נשמרו גם במשך השנים שחלפו. אנשי הקצ'ואה חולקים אמונות דומות לשאר הקבוצות האתניות שנמצאות בהרי האנדים. הם מאמינים באלת האדמה הפצ'אממה, המעניקה את הפוריות לאדמה, ולכן באופן קבוע ניתנים לה זבחים ונערכים טקסים. עוד אמונה היא האמונה ברוחות ההרים, אפו.
להיסטוריה רוויות הטרגדיות של הקצ'ואה יש סיפורי אגדות רבים נוספים, למשל על פישטקו (הקצב), הרוצח הלבן שהיה מוצץ את השומן מגופות הקורבנות שלו, ושר שירים על נהר של דם.
המיתוס של אינקארי כנראה חושף את הרגשות העמוקים ביותר של שבט האינקה המובס. לאחר כיבוש פרו בשנת 1532 נדדו מנהיגי האינקה מקוסקו לוילקבמבה, שם הם התנגדו לכיבוש הספרדי במשך 50 שנים. בשנת 1579 נפל בשבי המורד האחרון של האינקה, טופאק אמארו, וראשו נערף על ידי הספרדים. הספרדים נעצו את ראשו על מקל, ושמו אותו בכיכר המרכזית בעיר קוסקו כאות אזהרה למתנגדים. בשלב מסוים נעלם הראש, ומספרים שהוא נקבר. האגדה מספרת שבמשך שנים הוא מגדל את גופו מחדש, וכאשר התהליך יושלם, יחזור שבט האינקה לשלוט.
דת וחגים

דת הק'צואה משלבת אלמנטים קתוליים ופרה-קולומביאניים. הבולטות שבאמונות האלה הן האמונות שכוחות עליונים שולטים על דברים מחיי היום-יום, כמו מזג האוויר וחולי של בני אדם. אנשי הקצ'ואה מאמינים שעל ידי הקרבת קורבנות לאלה השולטים במזג האוויר למשל, הם יוכלו לשלוט בו, וכך להיות פחות פגיעים או חשופים להשפעות שליליות שלו. בעולם הדתי של אנשי האנדים יש לאלים תכונות אנושיות, הם יכולים לאהוב או לשנוא אחד את השני וגם להילחם ביניהם.
אנשי הקצ'ואה חוגגים את החגים הקתוליים כמו חג המולד או הפסחא, אבל בנוסף חוגגים את החגים עתיקי היומין שלהם, ופסטיבל השמש נחגג עד היום בקוסקו, בירת האינקה. פסטיבל האינטי ריימי מושך אלפי תיירים מכל רחבי העולם. האינטי ריימי מתקיים כל שנה ב-24 ביוני באזור של קוסקו, והוא השני בגודלו מבין הפסטיבלים בדרום אמריקה. החגיגות מבוססות על טקסים דתיים מתקופת אימפריית האינקה, בה עושים כבוד לאל השמש "אינטי". לפי האמונה שלהם, 24 ביוני הוא היום הארוך ביותר בשנה. האינטי ריימי הוא יותר אירוע פגאני וסגידה לאל השמש מאשר חגיגה. בהריסות סקסייוומאן שמעל קוסקו בונים במות ומאות מקומיים מתחפשים לכהנים, חיילים ושאר אנשים שהיו בתקופה ששבט האינקה שלט באזור. כמו כן, יש את הקרנבל בקוסקו שאורך שבוע ומתקיים בחודש פברואר בתאריך שתלוי בחג הפסחא. מתקיימות חגיגות בעיירה פיסאק שנמצאת באזור קוסקו 7 שבועות לפני חג הפסחא, ונמשכות במשך שבוע. הקרנבל בפיסאק נחשב לצבעוני במיוחד, ובו מתחרות קבוצות בתחרות ריקודים על פרסים וכבוד.
ביגוד

התלבושת המסורתית שנלבשת על ידי הקצ'ואה היום היא שילוב של הלבוש לפני הכיבוש הספרדי ואחריו. בשנת 1572 אסרו הספרדים על הקצ'ואה ללבוש את הטוניקות ואת הבגדים המסורתיים שלהם, ולכן הם אימצו את הלבוש האירופאי המודרני.
הנשים השתמשו בשק שנקרא קפרינה, המשמש לנשיאת ילדים או שאר דברים נחוצים. פולרה היא חצאית צבעונית העשויה מצמר, ונשים לובשות בין 3–4 פולרות בשכבות. בחגים ואירועים חגיגיים נלבשות 15 פולרות שנקשרות סביב המותן. הלבוש אצל הגברים הוא יותר מערבי ומודרני, והלבוש המסורתי נלבש על ידי המבוגרים יותר, בעיקר חולצות צמר, והם גם משתמשים בחגורה שנקראת צומפי שתומכת בגב בזמן העבודה בשדה. פריט הלבוש המיוחד ביותר אצל כל צעיר ומבוגר הוא הפונצ'ו הצבעוני. הפונצ'ו מעוצב בכל מיני צורות, ולכל מחוז יש את העיצוב שלו. בדרך כלל משתמשים בפונצ'ו באירועים מיוחדים ובחגים.
חיי המשפחה

לילדים בחברת הקצ'ואה יש תפקידים רבים. כבר מגיל צעיר הם ממלאים תפקידים רבים וחשובים במשק הבית. למשפחה חשוב שיהיו ילדים רבים, כי הם מהווים ביטוח כלכלי לעתיד לתקופה בה ההורים מזדקנים. המספר האופטימלי הוא 4 ילדים, עם זאת ישנן משפחות מגיעות עד לעשרה ילדים ויותר. בנים מוערכים יותר על ידי ההורים, כי הם יכולים לתרום יותר מבחינת עבודה בשל כוחם הפיזי. לנשים יש מעמד נחות יחסית לגבר אצל הקצ'ואה. בדרך כלל הנשים לא מקבלות חינוך פורמלי, והמעמד שלהן בקהילה הוא נמוך יותר. המשימות שניתנות להן הן בעיקר באחזקת משק הבית.
רדיפה

עד היום אנשי קצ'ואה ממשיכים להיות קורבנות של רדיפה פוליטית ורדיפה אתנית. במלחמת האזרחים הפרואנית בשנות ה-80 של המאה ה-20 בין הממשלה והנתיב הזוהר, בערך 75 אחוזים מהקורבנות היו קצ'ואה, בעוד ששני הצדדים במלחמה היו מסטיסים – בני תערובת של אירופאים ומקומיים. גם היום יש אפליה לרעת אנשי הקצ'ואה בתפקידים ציבוריים ובממשלה, וכאשר הילאריה הומאן ומריה סומירה נשבעו את שבועת הנאמנות לפרו בשפת קצ'ואה, סירבה מרטה הילדרברנט, היועצת לנשיא, לקבל את השבועה.