stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אשתו של הנוסע בזמן
תקציר העלילה

הרומן כתוב לסירוגין מזוויות הראייה של הנרי דטאמבל (נולד ב-1963), ספרן בספריית ניוברי הנמצאת בשיקגו, ואשתו, קלייר אבשייר (1971), אמנית המתמחה בפיסול בנייר. להנרי פגם גנטי ייחודי: מעת לעת הוא יוצא למסע בזמן, ללא שליטה. היציאה לזמן (ולמקום) אחר אינה לזמן קבוע מראש. הוא מגיע למקום החדש למשך זמן לא מוגדר - לעיתים דקות, לעיתים ימים, כשהוא עירום, ללא אפשרות להעביר כסף, תעודות או רכוש, וללא שליטה על המקום שאליו יגיע. לכן הוא נדרש, במקרים רבים, לעסוק בהישרדותו הפיזית, על ידי גנבת או מציאת בגדים, אוכל, או כסף לרכישתם. כאשר יחזור להווה לא יוכל להעבירם עמו. הנרי מדלג בזמן באופן בלתי נשלט מילדותו (גיל 5), ובמהלך הזמן למד לשרוד במסעותיו.
כאשר הנרי וקלייר נפגשים לראשונה, ב-1991, הוא בן 28 והיא בת 20. למרות שהנרי מעולם לא פגש את קלייר, היא מכירה אותו מאז היותה בת שש.
קלייר מראה להנרי את היומן שבו תיעדה את פגישותיה איתו החל משנת 1977 וכלה ב-1989. המפגשים בעבר מתבצעים בין הנרי כגבר בשנות השלושים לחייו, לבין קלייר כאשר היא עדיין ילדה או נערה. הנרי החוזר בזמן ופוגש אותה, כבר יודע שהיא תהיה אשתו, שכן בהווה הוא נשוי לה.
המפגשים בין השניים מתוארים בצורת יומן תוך דילוג קדימה ואחורה בין התאריכים.
כתיבת הספר

כסופרת מתחילה, התקשתה ניפנגר למצוא סוכן ספרותי. לבסוף שלחה ביוזמתה את כתב היד להוצאת מקאדם/קייג, ולאחר שהוצעו הזכויות על היצירה במכירה פומבית, בחרה ניפנגר להוציא את הספר אצלם. הספר נעשה רב-מכר לאחר שידיד המשפחה, הסופר סקוט טורו, המליץ על הספר בתוכנית הבוקר "The Today Show".
ניפנגר היא אמנית, העובדת כמרצה בתוכנית הבין-תחומית לאמנויות הספרים בקולומביה קולג' בשיקגו, שם היא מכינה בשקדנות מהדורות של ספרים מאוירים ידנית. את "אשתו של הנוסע בזמן", ניפנגר החליטה שהיא מוכרחה להוציא כרומן: "עלה לי רעיון לשם הספר, וכשאני מציירת יש לי שולחן ציור גדול כזה מכוסה בנייר חום, ואני רושמת את הרעיונות שלי על הנייר. אז רשמתי את השם ואחרי זה התחלתי לחשוב עליו. לא הצלחתי לחשוב על דרך להפוך את זה לספר תמונות, מאחר שקשה להעביר תחושות של זמן באמצעות תמונות סטילס, אז החלטתי לכתוב רומן".
ביקורת והצלחה

נכון למרץ 2009 מכר הספר 2.5 מיליון עותקים ברחבי ארצות הברית והממלכה המאוחדת. מבקרים רבים התרשמו מנקודת המבט של ניפנגר על נסיעה בזמן. חלקם שיבחו את האפיון העמוק והרגשי שהעניקה לגיבורי הסיפור, ואחרים מתחו ביקורת על סגנון כתיבתה, שאופיין כמלודרמטי ועל כך שהעלילה רגשנית באופן נדוש.
גם בישראל התרגום לעברית של הספר הפך לרב-מכר.
ראו גם

אשתו של הנוסע בזמן (סרט)
אשתו של הנוסע בזמן (סדרת טלוויזיה)
הערות שוליים

↑  Clara Chow, "Perfect timing", The Straits Times. 10 July 2004.
↑  Rebecca Caldwell, "A first novel anointed by Brad and Jennifer", The Globe and Mail. 18 November 2003
↑  Benedicte Page, "A highly unusual marriage", Bookseller 5100. 24 October 2003.
↑  עשרת הגדולים רשימת רבי המכר ברשתות הספרים הגדולות, באתר גלובס, 10 בדצמבר 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 29496308-5e1a-4a9c-9e1a-64324f3d5486
בות' גרדנר

ויליאם בות' גרדנר (באנגלית: William Booth Gardner;‏ 21 באוגוסט 1936 –  15 במרץ 2013) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-19 של וושינגטון בשנים 1985–1993 מטעם המפלגה הדמוקרטית. גרדנר שימש כחבר הסנאט של מדינת וושינגטון מטעם המחוז ה-26 מ-1971 ועד 1973.
ביוגרפיה

גרדנר נולד בטקומה, וושינגטון ב-21 באוגוסט 1936. הוא למד בתיכון קלובר פארק בלייקווד וסיים את לימודיו בבית הספר לייקסייד בסיאטל. הוריו התגרשו כשהיה צעיר מאוד. אביו החורג היה נורטון קלאפ, אחד הבעלים המקוריים של מחט החלל בסיאטל. אמו, אחותו ואחיו נהרגו בהתרסקות מטוס כשהיה בן 14.
גרדנר הוא בוגר בית הספר לעסקים של אוניברסיטת וושינגטון ואוניברסיטת הרווארד. במהלך שנות ה-70 היה מעורב בעסקי הכדורסל במדינה.
ב-1984 נבחר גרדנר לתפקיד המושל, וב-1988 נבחר לכהונה שנייה. ב-1992 בחר שלא להתמודד לכהונה שלישית. כמושל, גרדנר חתם על תוכנית לביטוח רפואי ציבורי לעניים עובדים. בנוסף על כך, גרדנר ביצע רפורמות באיכות הסביבה, באקדמיה, בחינוך הציבורי ובזכויות להט"ב.
בשנת 1994 וכשנה לאחר פרישתו, גרדנר אובחן כחולה במחלת פרקינסון. בשנת 2006, הוא הודיע על תמיכתו בסיוע רפואי להתאבדות. בשנים שלאחר מכן גרדנר היה פעיל מאוד בנושא זה. ב-2009 חברת HBO הפיקה את הסרט התיעודי הקצר "הקמפיין האחרון של המושל בות' גרדנר" על גרדנר. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר.
גרדנר מת בביתו בטקומה ב-15 במרץ 2013 ממחלת פרקינסון. הוא היה בן 76 במותו.
הערות שוליים

↑  "Former Gov. Booth Gardner Dies". Congressman Denny Heck. 16 במרץ 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Wealthy Washingtonian Norton Clapp Dies". The Spokesman-Review. Associated Press. 25 באפריל 1995. נבדק ב-11 באוגוסט 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Yardley, William (18 במרץ 2013). "Booth Gardner Dies at 76; Ex-Washington Governor". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  La Corte, Rachel (16 במרץ 2013). "Former Wash. Gov. Booth Gardner dies". The Seattle Times. אורכב מ-המקור ב-1 במרץ 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Postman, David (7 בפברואר 2006), "Ex-governor backs initiative to legalize assisted suicide", The Seattle Times {{citation}}:  (עזרה)
↑  Oscars, Nominees (פבר' 2010). "2009 Oscar Nominees". USA: Oscars. נבדק ב-21 בפברואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1177150794  ISNI: 0000 0000 2475 3876  LCCN: n84140921  SNAC: w6ht5r0r  VIAF: 35858730   WorldCat (עם VIAF): 35858730
בוקקה

איור המדגים בוקקה
בּוּקָקֶה (ביפנית: ぶっかけ) הוא מונח השאול מן השפה היפנית המתאר אקט מיני בו מספר גברים שופכים את זרעם על פני אישה או (במקרה של יחסי מין הומוסקסואליים או דו-מיניים) על פני גבר. אקט זה מופיע בסרטי פורנו מודרניים מסוימים, ונפוץ יחסית בסרטי פורנו יפניים.
אטימולוגיה

מקורה של המילה בוקקה בשם העצם של הפועל היפני "בוקקרו" (bukkakeru, ぶっ掛ける, להתיז מים), ומשמעותו "להתיז" או "להשפריץ". על כן המילה "בוקקה" ביפנית משמשת גם לתיאור מונחים שלא קשורים במין, כמו תבשילים שעליהם נשפך ציר חם, כדוגמת בוקקה אודון או בוקקה סובה.
היסטוריה

בוקקה הוצגה לראשונה בסרטי פורנו יפניים באמצע שנות השמונים. החוק היפני מחייב לצנזר את איברי המין בסרטים פורנוגרפיים באמצעות פיקסליזציה, ולכן לא היה ניתן להראות יחסי מין מלאים. הבמאים היפנים ניסו למצוא דרך להמשיך לצלם את הסרטים מבלי להפר את החוק, ומכיוון שלא הייתה חובה לצנזר נוזל זרע, נוצרה פרצה שאפשרה לבמאים להציג אקטים כמו בוקקה.
הסרט הראשון שפורסם ביפן באופן פומבי שכולל סצנת בוקקה, היה הסרט "Mascot Note" (マスカットノート) שיצא בדצמבר 1986[דרוש מקור]. הפופולריזציה של האקט ושל המונח משויכת לבמאי היפני קזוהיקו מצומוטו ב-1998. סטודיו סרטי הפורנו היפני "Shuttle Japan" רשם את המושג "ぶっかけ/ＢＵＫＫＡＫＥ" כסימן מסחרי בינואר 2001. האקט התפשט לפורנו האמריקאי והאירופאי, לאחר שבמאים אמריקאיים גילו את סרטי הבוקקה היפניים בסוף שנות התשעים[דרוש מקור]. למרות זאת, סרטי הבוקקה המערביים שונים מאלה היפנים; בעוד שבסרטים היפנים האישה לבושה לרוב ב"בגדי משרד" או תלבושת בית ספר ומתנהגת בפסיביות או נראית סובלת, בסרטים המערביים הנשים מוצגות כנהנות מההליך.
דיון סוציולוגי

הפסיכולוגית המשפטית קארן פרנקלין (Karen Franklin), טוענת שבוקקה הוא אונס קבוצתי "סמלי", שמטרתו היא השפלה, ביזוי וחפצון האישה. לדבריה, זו חגיגה של כוח והצגה פומבית של גבריות הטרוסקסואלית באמצעות "נחיתותם" של נשים, ושל גברים הנתפסים כ"נשיים" מאוד. כלומר, מדובר באלימות נגד הומואים נשיים ונשים, גם אם נעשית בהסכמה לכאורה. גייל דיינס, פעילה פמיניסטית היוצאת כנגד פורנוגרפיה, טוענת שהבוקקה הוא "אחד מהמעשים המשפילים ביותר בפורנו".
טריסטן טאורמינו, פמיניסטית העוסקת בהדרכה מינית ציינה שאף שלכאורה בוקקה היא פעילות הטרוסקסואלית, שהרי יש אישה שעליה פולטים הגברים את זרעם, אי אפשר להתעלם מכך שמדובר בחבורה של גברים עירומים העומדים סמוכים זה לזה ומאוננים יחדיו, פעולה אשר טאורמינו רואה כהומוסקסואלית.
ראו גם

מעגל מאוננים
גוקון
אורגיה
הערות שוליים

↑  Collins english Dictionary
↑  Eric Partridge, Tom Dalzell, Terry Victor (2006), The New Partridge Dictionary of Slang and Unconventional English: A-I, Taylor & Francis, 2006, p. 288
↑  Pamela Paul, Pornified:How Pornography Is Damaging Our Lives, Our Relationships, and Our Families, p. 61
1 2  Paul Baker, Fantabulosa: A Dictionary of Polari and Gay Slang. Continuum International Publishing Group. p. 90. Retrieved 17 February 2011. "While the original bukkake films featured Japanese women, the term has crossed over into gay pornography."
↑  Russ Kick, Everything You Know About Sex Is Wrong: The Disinformation Guide to the Extremes of Human Sexuality (and everything in between) / edited by Russ Kick, The Disinformation Company. p. 98. Retrieved 18 February 2011. "... bukkake porn, in which many men come on camera, masturbating onto the face or body of a woman or another man."
↑  Jon Wilks, The (Almost) Complete Japanzine Dictionary of Japan Sex, japanzine
↑  http://books.google.com/books?id=d1VCzkpqpx0C&pg=PA229
↑  http://books.google.com/books?id=e2HzFKHXxEkC&pg=PA79
↑  Karen Franklin, Enacting masculinity: Antigay violence and group rape as participatory theate
Sexuality Research & Social Policy
April 2004, Volume 1, Issue 2, pp 25-40
↑  Gail Dines, Pornland: How Porn Has Hijacked Our Sexuality. Beacon Press. p. xxiv.
↑  Taormino, Tristan, Eminem Is My Bitch, The Village Voice, 13 March 2001
ארגון בן-יהודה

| --- | --- |
 תאריך ייסוד:  1931
 יושב ראש:  ציון שאול אדאדי
 מיקום המטה:  טריפולי, לוב
 
ארגון בן-יהודה היה ארגון יהודי ציוני, אשר פעל בשנות השלושים ושנות הארבעים של המאה ה-20 בלוב. הארגון עסק, בנוסף לפעילות ציונית גם בהחדרת השפה העברית בקרב יהודי לוב.
היסטוריה

במחצית השנייה של שנות ה-20 התמקדו הציונים בטריפולי (לוב) בפעילות תרבותית ציונית. בפעילות זו השתתפו גם צעירים משכילים מהמעמד הבינוני והנמוך ומהם באו, בשנת 1931, מייסדי הארגון הדתי והציוני 'בן יהודה', על שמו של אליעזר בן-יהודה. ציון שאול הדדי, אחד ממייסדי הארגון, שימש כנשיאו וגם כמזכיר, לסירוגין ומייסדים נוספים היו רבי חיים לוזון, וכן אליהו בחבוט, שהיה המורה הארץ ישראלי הראשון בטריפולי.
הארגון עסק בפעילות עברית לאומית ציונית, ושימש מעין מחלקת החינוך של ההסתדרות הציונית העולמית. בפעילות מועדון הארגון השתתפו מאות חברים וחברות בגילאים שונים מהמעמד הבינוני ומטה, שהתגוררו בדרך כלל ברובע היהודי.
בשנת 1932 ייסדו פעילי 'בן יהודה' את בית הספר העברי ‘התקווה', שזכה להצלחה רבה. בבית הספר למדו עברית והוא הפך למרכז תרבותי חברתי. הוקמה בו ספרייה בה היו כ-2000 ספרים, חדר קריאה בו היו כל עיתוני הארץ וכן ירחון בעל תוכן חלוצי בשם "חיינו". ירחון זה החל להופיע מטעם ארגון בן יהודה בשנת 1943, בצורת ילקוט שהכיל חומר בשפות עברית, ערבית ואיטלקית. הוא דן בהכשרה ובחיים החלוציים בארץ ישראל. הלהקה האומנותית של בן-יהודה הציגה מחזות, אשר הראשון שבהם נקרא "נמצאה האבדה". בהמשך הוצגו מחזות נוספים בבימויו של עמישדי גויטע.
הארגון הקים גם מקהלה שמנתה 800 תלמידים ותלמידות, ששרו רק שירים עבריים. מטעם הארגון יצא לאור גם עיתון שבועי בשם "למדו עברית" בעריכתם של הרב שאול דאבוש, ציון שאול אדאדי, עמישדי גויטע ואברהם נחום. בעיתון הופיעו, מדי שבוע, שיעור בשפה העברית, חידות, פתגמים ובדיחות. במשך הזמן הוכנסו לעיתון גם חיבורים מפרי עטם של תלמידי בית הספר התקוה ובתי ספר עבריים אחרים בטריפולי ובערי השדה.
לאור הצלחותיו של ‘בן יהודה' מסרה הנהגת הקהילה לידיו את ענייני החינוך בקהילה. מעמדם החשוב של פעילי 'בן יהודה' נשמר גם בשנות ה-40 והוא הועיל להם במאבקם למען חינוך ציוני דתי ונגד חינוך חילוני בטריפולי.
ניתן למצוא קו רצוף בין פעילי הציונות הדתית בתקופה זו, במישור הרעיוני: דת, מודרניזציה וציונות. את מקום הפעילות בקהילה תפס היסוד החלוצי הדתי, שפניו להגשמה בארץ ישראל. ניכרת רציפות גם בגורם האנושי. צעירים ציוניים, כגון: פריג'ה טייר, ציון שאול אדאדי, ר' אפרים עטייה, עמישדי גואטה ואחרים, השתתפו בפעילות הציונית, היו בין מייסדי הארגון ובית הספר הנ"ל בשנות ה-30, והנהיגו את הציונות הדתית בשנות ה-40 וראשית שנות ה-50. חלק ממורי בית הספר ותלמידיו נטלו חלק גם בפעילות ארגוני הנוער הציוני, שנוסדו לאחר מלחמת העולם השנייה.
תקופת מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה בספטמבר 1939 אסר המושל האיטלקי כל פעילות ציונית, כולל מועדוני ספורט למיניהם.
מיד עם הצטרפותה של איטליה למלחמה החלו בנות הברית להפציץ את טריפולי, ה"חארה" –הרובע היהודי-היה ממוקם באזור אסטרטגי ולכן הוא הפך יעד להפצצות. כבר בהפצצה הצרפתית הראשונה נהרגו 30 יהודים מתושבי ה"חארה" ,ארבעה בתי כנסת נהרסו כליל, בית העלמין ניזוק והרבה מצבות נבזזו לבניית ביצורים. רבים מבתי העסק ניזוקו, ובתי היהודים נפגעו. בגלל ההפצצות ברחו רבים מתושבי ה"חארה". תושבי הרבעים החדשים נפגעו, רבים נשארו ללא קורת גג.
נוכח המצב הקשה החלו התנועה הציונית ו"בן יהודה" (הוקם ועד מיוחד לעזרה לעניים נפגעי המלחמה) לאסוף כספים כדי לאפשר לנפגעים ולבורחים לשכור דירות מחוץ ל"חארה" וכדי לספק את צורכיהם הבסיסיים של הנפגעים. הם בנו מקלט גדול מתחת ל"חארה". כך ניצלו חייהם של רבים.
הארגון כמסד לציונות הדתית בטריפולי

מנהל צבאי בריטי הוקם בטריפולי לאחר כיבושה בשנת 1943. ביוני אותה שנה חודשה הפעילות בארגון 'בן יהודה', שהוכר על ידי השלטונות כארגון לפעילות תרבותית עברית בלבד. יחסו להתארגנות ציונית בטריפולי היה שלילי עד לסוף שנות הארבעים. החיילים, שרובם היו חילוניים, ביקרו במועדון 'בן יהודה', נפגשו עם נוער והשפיעו עליו. באוגוסט 1943 הצטרפו אליהם ווילו כץ מקיבוץ אושה ויאיר דואר מקיבוץ רמת יוחנן, שניהם מ'חבר הקבוצות'. השניים נשלחו על ידי המוסד לעלייה ב' והסוכנות היהודית לפעילות בתחומי חינוך, ארגון, הגנה והעפלה. קשיים שונים, ובעיקר התנגדות הממשל הבריטי לפעילות ציונית ולארגון הגנה והעפלה, מנעו מהם לבצע את משימותיהם, למעט בתחום החינוכי.
בסתיו 1943 הם יסדו, במסגרת 'בן יהודה', תנועת נוער, שנקראה: 'תנועת הנוער הציוני', או 'תנועת הנוער', ובראשית 1944 סייעו להקמתו של ארגון 'בן יהודה החלוץ'.
מנהיגי 'בן יהודה' תמכו בחיילים ובשליחים אך פיקחו על פעילותן של מסגרות הנוער החדשות ואף הערימו קשיים על התפתחותן. בצד רצונם בהתפתחותה של ציונות חלוצית בארגון הם חששו מפגיעה באופיו הדתי של הנוער המקומי. בפברואר 1944 ברח בר גיורא מתוניס לטריפולי, ובה בישר למנהיגי 'בן יהודה' על קיומה של התיישבות דתית חלוצית הנכונה לקלוט את צעיריהם. הייתה זו בשורה בעתה ומנהיגי 'בן יהודה' נענו לה ברצון.
ארגון 'בן יהודה' הונהג על ידי ציון שאול אדאדי ואף על ידי יעקב פרג'ון, ששימש בתפקידים חשובים בוועד הקהילה, הוסמך על ידי המוסדות הציוניים בירושלים לשמש כנציגם בטריפולי ועמד גם בראש ועדת העלייה המקומית. ליד ראש 'בן יהודה' פעלה הנהגת הארגון ובה עמישדי גואטה, ממייסדי הארגון ובית הספר ‘התקווה', אברהם נחום סמבירה מחשובי הקהילה, ציון נמני מעשירי המקום, יוסף מימון, י' בוכובזה ואחרים, אנשי המעמד הבינוני, שעסקו, במסחר, פקידות וחינוך. הארגון זכה להכרה ואהדה בקרב יהדות לוב וסניפים נוספים הוקמו במקומות נוספים בלוב וביניהם בעיירה זליתן על ידי הרב צוריאל שקד.
הפעילות החינוכית תרבותית ב'בן יהודה' התפתחה והעמיקה עד לקטיעתה במאורעות הדמים, בנובמבר 1945. בשנים 1944-1945גברו נטיות לאומניות ופאן אסלאמיות בחוגים ערביים בטריפולי, שנאבקו לעצמאות ארצם. בשנת 1945 הורע גם מצבה הכלכלי של אוכלוסייה ערבית רחבה בטריפולי. על רקע זה ועל רקע התגברות הפעילות הציונית בטריפולי והחרפת הסכסוך היהודי ערבי בארץ ישראל, פרצו פרעות ביהודים. בימים 4–7 בנובמבר, פרעו המוני ערבים מוסתים ביהודי טריפולי וכפרים בטריפוליטניה. כ-130 יהודים נרצחו ורבים אחרים נפצעו. בתים, חנויות ומחסנים נשדדו והוצתו. חמישה בתי כנסת חוללו. הממשל הבריטי גילה רשלנות, ואולי, מכוונת.
המאורעות חשפו את אכזריותם של ערביי טריפולי ואת עוינותו של הממשל הבריטי כלפי היהודים. אלה ערערו את אושיות קיומה הפיסי והביטחוני של הקהילה היהודית בלוב. התחזקו בה שתי מגמות שונות: פיוס הגורם הערבי, מחד גיסא, והתחזקות המגמה הציונית, מאידך גיסא. לאחר המאורעות התחדשה פעילות ארגון ‘בן יהודה', אך בפחות אינטנסיביות. נראה, כי הגורמים לכך היו:
קשיים כלכליים, בפרט על רקע התרוששות יהודים רבים בעקבות המאורעות, וחשש מתגובות עוינות של הערבים ושל הממשל הבריטי, שהחמיר את פיקוחו על הפעילות הציונית.
הפעילות הציונית

הפעילות הציונית העיקרית בוצעה על ידי ארגון ‘בן יהודה'. למעשה, הוא תפס את מקומה של ההסתדרות הציונית בטריפולי. מעמדו של ‘בן יהודה' הלך והתחזק בציבור המקומי מכוח פעילותו הציונית בשנות ה-30 וה-40, ומכוח פעילות מנהיגיו בממסד הקהילתי ובמערכות החינוך היהודית. אופוזיציה לארגון ‘בן יהודה' באה מחוגי מכבי בטריפולי, אולם לא היה בה כדי לערער את מעמדו האיתן בציבור המקומי. למעמדו של ‘בן יהודה' נודעה חשיבות לגבי מקומה של התנועה הציונית הדתית בטריפולי.
מנהיגי ‘בן יהודה' היו כאמור שבעי רצון מבואו של בר גיורא. בסיועו הם יצרו קשרים הדוקים עם ‘הקיבוץ הדתי' ועם תנועת ‘הפועל המזרחי', ומצאו בהם את היסודות החשובים להם, דת, ציונות, חלוציות, מודרנה ומסגרות מתאימות לקליטת הנוער הציוני של טריפולי. הקשרים הללו נשאו אופי רוחני, רעיוני והתיישבותי.
משנת 1944 פעלו מנהיגי ‘בן יהודה' לחזק את המגמה הציונית דתית בציבור המקומי ובעיקר בחוגי הנוער. למרות זאת הם נמנעו מלהגדיר את ‘בן יהודה' לתנועת ‘הפועל המזרחי' או לייסד לה סניף עצמאי. צעד כזה עמד בסתירה לעמדתם שיש לשמור על ציונות אחידה המכבדת את המסורת הדתית, כפי שהיה עד אז, ולמנוע פוליטיזציה ארץ ישראלית של הציונות בטריפולי. עמדתם זו לא הייתה נקייה משיקולים טקטיים. לדידם הגדרה פורמלית ל'הפועל המזרחי' הייתה עלולה להזיק להם. היא הייתה פותחת פתח להתארגנות נגדית של מפלגות ארץ ישראליות חילוניות, אפשרות שלמניעתה פעלו במרץ. הם סברו שבהיעדר זהות פוליטית ארצישראלית יקל עליהם לזכות בסיוע מרבי מגורמים ציוניים ארצישראליים שונים ביישוב. הם גם לא ראו נחיצות בהגדרה פורמלית ל'הפועל המזרחי' במצב, שלדעתם ממילא רובו של הציבור הציוני המקומי נהה באופן טבעי אחרי המגמות הציוניות דתיות של ה"פועל המזרחי".
פעילות ארגונית, חינוכית ותרבותית

עם התארגנות החלוץ נעשו מעשים להביא להתפתחותה בכמות ובאיכות. מספר חברי הסניף שבמועדון ‘בן יהודה' גדל. סניפים חדשים לא נפתחו בשל חוסר מדריכים והיעדר תנאים פיזיים נאותים. ל'החלוץ' הצטרפה גם קבוצת נוער משכיל מן החוג היהודי איטלקי שברובע החדש של העיר. הצטרפותה
הייתה בעיקר תוצאת השפעתה של ספרות ציונית, בפרט ספרו של פינסקר ‘אוטואמנציפציה'. על החידוש שבכך נכתב ב'חיינו'.
בשנת 1944 התקיים קורס הדרכה צופית במועדון בן יהודה, ביוזמתו של מוריס נסמן, חייל יהודי בצבא הבריטי, שהיה בוגר תנועת הצופים במצרים. בקורס השתתפו חמישה מנהיגי נוער דתיים, חברי מועדון בן יהודה, ובסיומו הם זכו להסמכה מטעם מרכז הצופים האנגלי שבלונדון. החמישה, שביקשו לחנך את הנוער במסגרת צופית ציונית, יסדו באדר תש"ה (מרס 1945) במסגרת מועדון בן יהודה את תנועת ‘הצופים היהודים' בטריפולי. הם קיוו כי הממשל הבריטי, המעוניין בהתפתחותה של הצופיות ולא של הציונות, יעניק לתנועתם רישיון ותמיכה אם אך יידעו להסוות כראוי את מגמתה הציונית. על מגמה זו העיד מנהיגם פריג'ה טיאר:”מטרתנו ביסוד תנועת הצופים לא היתה רק לצופיות גרידא בקוויה הבינלאומיים  אלא שימשה לנו בעיקר כהסוואה...משימתנו היתה לחנך נוער בריא לא רק ברוחו  אלא גם בגופו שבבוא הימים יהי מוכן לכל מבצע למען המולדת”.
באביב 1944 החל להופיע בטריפולי הירחון ‘חיינו', שהיה ביטאון ‘החלוץ' ו'בן יהודה'. פורסמו בו ידיעות על שתי תנועות אלה, וכן על ההכשרה החקלאית והקיבוץ הדתי לצד תיאורים מהמגזר הציוני דתי בארץ מהיישוב בכללו. כן הופיעו בו סקירות מתולדות ישראל והציונות. הביטאון יצא לאור ובו מאמרים וידיעות בעברית, בערבית ובאיטלקית וזכה להערכה רבה בקרב חברי התנועה והציבור היהודי המקומי. חשיבותו נבעה מהיותו מכשיר חינוכי מלכד ומהשראתו החלוצית, ואילו חסרונותיו נבעו בעיקר ממיעוט השתתפותם של חברים מן השורה בו ומהיעדר מתח אידאולוגי וגירוי רעיוני במה שפורסם בו.
בסוף 1946 נודע על כישלון קליטתו של גרעין ביכורים בקיבוץ הדתי שדה אליהו ועל התפרקותו. אחת הסיבות להתערערות הגרעין הייתה אי הסתגלותם של חברים אחדים לנורמות הדתיות של הקיבוץ הדתי והרחקתם. האכזבה בחוגי בן יהודה ו'החלוץ' מהקיבוץ הדתי ומחבריהם הייתה רבה. נוצר רושם של נתק בין הקיבוץ הדתי לבין ‘החלוץ' הטריפוליטני. הכישלון ותחושת המשבר ריפו את ידי החבורה הציונית הדתית בטריפולי, ולעומת זאת חיזקו את חסידי הקיבוץ המאוחד במקום, שהיו בתהליך של התגבשות כפלג עצמאי. ב'החלוץ' התפתח קיטוב בין שתי המגמות הללו. בסוף שנת 1946 פרשו חסידי הקיבוץ המאוחד מן ‘החלוץ' ויסדו, יחד עם מנהיגים ב'תנועת הנוער' את ‘ההכשרה העירונית', שהייתה למעוז הקיבוץ המאוחד בטריפולי.
לקריאה נוספת

מרכז מורשת יהדות לוב | מרכז מורשת יהדות לוב, מוזיאון מורשת יהדות לוב, מחקר יהדות לובכתב עת של ה"ארגון העולמי של יהודים יוצאי לוב"
מרכז מורשת יהדות לוב, אור יהודה, הסיפור שלא סופר: גבורתם של פעילי תנועות הנוער הציוניות בלוב, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 14 בינואר 2018
מידע על ארגון בן-יהודה בקטלוג הספרייה הלאומית
לבלוב. מרכז מורשת יהודות לוב
הערות שוליים

↑  ישי ארנון, ציונות דתית בארץ מבוא השמש: מ'אהבת ציון' בצפון אפריקה לאתוס של 'תורה ועבודה' בישראל (1956-1943), רעננה, ישראל: הקיבוץ המאוחד, 2016, עמ' 31, 31,78, 79
↑  מורשת נתניה | אפרים עטייה, באתר moreshet.netanya.muni.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007370407305171
ביל מולדין

| --- | --- |

ביל מולדין, 1945
 לידה:  29 באוקטובר 1921 מאונטיין פרק, ארצות הברית 
 פטירה:  22 בינואר 2003 (בגיל 81) ניופורט ביץ', ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הלאומי ארלינגטון 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות של מכון שיקגו  Phoenix Union High School 
 תחום יצירה:  קריקטורה 
 הושפע על ידי:  Daniel R. Fitzpatrick 
 פרסים והוקרה:  Walter Cronkite Award for Excellence in Journalism (1985)  פרס רובן (1961)  פרס פוליצר לאיור עיתונות  לב הארגמן  לגיון ההצטיינות של ארצות הברית בדרגת לגיונר 
 
ויליאם הנרי "ביל" מולדין (באנגלית: William Henry "Bill" Mauldin‏; 29 באוקטובר 1921 – 22 בינואר 2003) היה קריקטוריסט אמריקאי, שתיאר את הווי חיילי ארצות הברית בחזית אירופה במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

מולדין נולד במדינת ניו מקסיקו, בן למשפחת אנשי צבא. סבו היה איש משמר הרוכבים שנלחם באינדיאנים. אביו שירת כתותחן במלחמת העולם הראשונה. בצעירותו שאף מולדין להיות קריקטוריסט ולמד באקדמיה לאמנות יפה בשיקגו.
בשנת 1940 התגייס לצבא ארצות הברית כאיש חיל הרגלים. הוא החל לפרסם קריקטורות בביטאון האוגדה שלו ולאחר מכן בעיתון חיילי ארצות הברית כוכבים ופסים. ציוריו הפכו למוכרים על ידי חיילי ארצות הברית שנלחמו בחזיתות אירופה במלחמת העולם השנייה והתפרסמו גם בעיתונות הארצית. בשנת 1943 השתתף מולדין בנחיתות לסיציליה ואיטליה ואף זכה לעיטור "לב הארגמן" על פציעתו בקרב.
בציוריו ביטא מולדין את רוחו של החייל הפשוט (שכונה ה-GI) ולעג לקציני צבא הקבע שניסו להנהיג משטר של צחצוח ומשמעת לבוש בקרב המוני הלוחמים מגויסי החובה בעת המלחמה. מולדין יצר שתי דמויות של חיילים פשוטים "ווילי וג'ו" באמצעותם הביע את רעיונותיו. לאחר שמולדין לגלג בציוריו על הוראתו של הגנרל ג'ורג' פטון כי החיילים יהיו מגולחים ויענדו עניבות בכל עת, אפילו בקרב, זימן אותו הגנרל למשרדו ואיים להשליכו לכלא עקב ערעור המשמעת בצבא. המצביא העליון בחזית אירופה הגנרל דווייט אייזנהאואר (לימים נשיא ארצות הברית) הורה לפטון להניח את מולדין לנפשו מאחר שציוריו מעניקים ללוחמים מפלט ממצוקותיהם. ואכן, ציוריו של מולדין הפכו אותו לגיבור בעיני הלוחמים הפשוטים שחשו כי ציוריו עוזרים להם להתמודד עם מוראות המלחמה.
עם סיום המלחמה בשנת 1945 זכה מולדין בפרס פוליצר על הקריקטורות שפרסם בעת המלחמה. מולדין שהיה אז בן 23 היה הצעיר מבין זוכי הפרס. מאותה עת היה מולדין לאחד מהקריקטוריסטים הידועים ביותר בארצות הברית. בשנת 1951 הופיע ספר ציוריו מהמלחמה "צבאו של מולדין".
לאחר המלחמה הפך מולדין לקריקטוריסט פוליטי, בציוריו שהופיעו ברשת עיתונים ברחבי ארצות הברית, הוא תקף את הגזענות, את הקו קלוקס קלאן ואת המקארתיזם. בפרובינציות השמרניות לא נתקבלו הקריקטורות הללו באהדה והיה קושי בהפצתם באזורים אלה של העיתונים בהן הן הופיעו. מולדין נטש את ציור הקריקטורות לזמן מה והתרכז בכתיבת מאמרים וספרים ביניהם ספר על מלחמת קוריאה. בשנת 1956 התמודד מולדין בבחירות לקונגרס האמריקאי מטעם המפלגה הדמוקרטית באחד ממחוזות ניו יורק אך לא זכה בהתמודדות.
מולדין חזר לצייר קריקטורות בשנת 1958 ובשנת 1959 זכה בשנית בפרס פוליצר.
מולדין חזר פעמיים לצייר את "ווילי וג'ו", כשצייר קריקטורות לזכרו של הגנרל ג'ורג' מרשל כשנפטר בשנת 1959, ולזכרו של הגנרל עומר בראדלי כשנפטר בשנת 1981, אותם העריך מולדין כ"גנרלים של החיילים".
בשנת 1963 לאחר רצח קנדי צייר מולדין קריקטורה בה מזיל פסלו של הנשיא אברהם לינקולן דמעה, כשראשו חפון בכפות ידיו, על מותו של ג'ון קנדי. קריקטורה זו הפכה להיות אחת הקריקטורות הידועות ביותר בהיסטוריה האמריקאית.
ביל מולדין נפטר בשנת 2003.
בימיו פרסם מולדין שנים עשר ספרים וקובצי קריקטורות.
בובו סיסה

בובו סיסה (בצרפתית: Boubou Cissé; נולד ב-1974) הוא פוליטיקאי שכיהן כראש ממשלת מאלי עד הפיכה הצבאית במדינה באוגוסט 2020.
ביוגרפיה

סיסה נולד בבמקו. בוגר אוניברסיטת אוברן (אנ') ובעל תואר דוקטור בכלכלה מאוניברסיטת אקס-מרסיי.
בשנת 2005 החל סיסה החל את הקריירה ככלכלן בבנק העולמי בוושינגטון די. סי.. בשנת 2008 הוא קודם לתפקיד כלכלן ראשי ומנהל פרויקטים בחטיבה לפיתוח אנושי. בהמשך עבד בניגריה וניז'ר כנציג הבנק העולמי.
בשנת 2013 מונה סיסה לתפקיד שר התעשייה והמכרות. בשנת 2016 מונה סיסה לשר האוצר.
בשנת 2019 מונה סיסה לראש ממשלת מאלי לאחר התפטרות ראש הממשלה הקודם.
בדפורד ביגל

| --- | --- |

Bedford Beagle, מנוע 1,159 סמ"ק
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Bedford Vehicles
 שנות ייצור:  1964–1973
 הרכבה:  בריטניה בריטניה
 חברת אם:  ג'נרל מוטורס
 אורך:  3,815 מ"מ
 רוחב:  1,509 מ"מ
 גובה:  1,511 מ"מ
 משקל:  800 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,324 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, בטור, 2 שסתומים לצילינדר, 1,057 סמ"ק המפיק 33 כ"ס 4 צילינדרים, בטור, 2 שסתומים לצילינדר, 1,150 סמ"ק, המפיק 40 כ"ס (יוצר משנת 1967)  4 צילינדרים, בטור, 2 שסתומים לצילינדר, 1,256 סמ"ק, המפיק 44 כ"ס ב-3,200 סל"ד (יוצר משנת 1972)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות
 מהירות מרבית:  116-129 קמ"ש
בדפורד ביגל (באנגלית: Bedford Beagle) היא מכונית סטיישן, מתוצרת יצרנית הרכב המסחרי הבריטית Bedford Vehicles (אנ'), אשר יוצר בין השנים 1964–1973.
דגם "בדפורד ביגל" התבסס על דגם הויוה ווקסהול "HA", שיוצרה על ידי ווקסהול מוטורס שהייתה חברה בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס. "Bedford Vehicles" הייתה גם היא חברה בת של ג'נרל מוטורס.
בשינויים שבוצעו בגוף הרכב (שינויים מתצורת "ויוה ווקסהול" לתצורת "בדפורד ביגל") השתתפה חברת בניית שלדות ומארזי הרכב "Martin Walter of Folkestone", מהעיר "Folkestone" ממחוז קנט.