ג'ק צ'רצ'יל
ביוגרפיה > שיירת הדסה

מאז ראשית מלחמת העצמאות, לאחר החלטת החלוקה, הייתה התחבורה בין ירושלים העברית לבין הר הצופים, שעברה דרך שכונת שיח' ג'ראח, נתונה להתקפות בלתי פוסקות של הערבים. בלחץ ארצות הברית הבטיח הצבא הבריטי להגן על השיירות שנסעו לאוניברסיטה העברית ולבית החולים הדסה הר הצופים ששכנו בהר הצופים, זאת מפאת חשיבותם התרבותית וההומניטארית של שני המוסדות.
ב-13 באפריל 1948 יצאה מירושלים להר הצופים שיירה של 105 נוסעים ומלווים, מורי האוניברסיטה, רופאי בית החולים, אחיות ומגינים מאנשי "ההגנה". השיירה כללה שני אמבולנסים, שני אוטובוסים משוריינים, שתי משאיות עמוסות מזון ואספקה רפואית ומשוריין ליווי. השיירה יצאה לדרכה במועד מסוכן, חמישה ימים לאחר הריגתו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני וארבעה ימים לאחר פרשת דיר יאסין. בהגיע השיירה לשכונת שיח' ג'ראח היא נעצרה במחסום והותקפה במטח יריות. משוריין הליווי לא הצליח לפרוץ את המחסום. ההתקפה ארכה שבע שעות כשמגיני השיירה משיבים אש נגד התוקפים, אולם כוחם ומצבם הטופוגרפי היו נחותים מול הכוח התוקף.
בעוד החיילים הבריטים שחנו בסמוך לשיירה עמדו מנגד ולא נענו לקריאות העזרה של אנשי השיירה המותקפים, היה צ'רצ'יל הקצין הבריטי היחיד שניגש לשיירה הנצורה להציע את עזרתו בחילוץ חלק מאנשיה. יחידתו של צ'רצ'יל הייתה מופקדת על הכביש להר הצופים. בהגיע לאוזניו הידיעה על תקיפת השיירה הוא קפץ למשוריין שלו וחש להגיע למקום האירוע. בהגיעו למקום ראה את השיירה הלכודה שהערבים עטים עליה מכל עבר והיהודים משיבים בירי מחרכי כלי הרכב ומונעים מן הפורעים מלהתקרב. צ'רצ'יל קירב את כפות ידיו קעורות לשני צדי פיו ובצעקות קרא להפסיק את האש. דבריו נבלעו ברעם היריות. הוא עמד על חומרת המצב ועל חוסר הסיכוי של היהודים להינצל. צ'רצ'יל שיגר למפקדתו דרישה לשיגור משוריינים לעזרה וביקש רשות להפעיל מרגמות שהיו ברשותו. שתי בקשותיו נדחו והדבר העלה את חמתו. בהחלטה נחושה להציל את הנצורים בעצמו מיהר צ'רצ'יל למוצב בריטי קרוב כדי להביא משאיות וזחל"מים, לשם ארגון מבצע חילוץ משלו. הוא שב אל השיירה עם משאית וזחל"ם אחד. לגודל דאבונו, נודע לו כי ד"ר חיים יסקי, מנהל בית החולים הדסה, ורעייתו, שבביתם סעד פחות משבוע לפני כן, הם בין הלכודים. הוא הורה לתותחן הזחל"ם לגונן עליו ובמקל הקצינים שלו הקיש על דופן האוטובוס האחרון. בראיון שנתן בסביבות שנת 1980 לסדרת טלוויזיה של הערוץ הראשון "עמוד האש" תיאר צ'רצ'יל את חלקו באירוע:
ניגשתי אל האוטובוס האחרון, הקשתי על הדופן המשוריינת בידית המקל שלי, וצעקתי אליהם באנגלית שיפתחו את הצוהר שבאחורי המכונית וידברו אתי. לקח להם זמן מה עד שעשו כן. הערבים ירו עליהם, כזכור, והכל היה סגור. והם לא היו להוטים כלל לפתוח צוהר כלשהו. לבסוף אישה אחת קראה אלי: "מי אתה?". אמרתי: "אני מייג'ור צ'רצ'יל סגן מפקד יחידת הרגלים. אני רוצה לדבר אתכם על מצבכם". אז הם פתחו צוהר, ואנחנו דיברנו. אמרתי להם: "תביטו מצבכם מסוכן מאד. אבל אם תרצו, אני אעביר אתכם מהשיירה הזאת לכלי רכב משוריין המצוי ברשותי ואקח אתכם מכאן". אז התנהלה שיחה בעברית בתוך האוטובוס, והתשובה הייתה: "האם תסלק את הערבים קודם?" השבתי: "לא, אינני יכול לסלק אותם, יש אתי רק 15 חיילים, אבל תוכלו לצאת ולעבור לכלי הרכב שלי, אם כי אחדים מכם עלולים להיפגע בשעת המעבר. אינני מסוגל למנוע זאת, אבל רק מעטים יפגעו. אם לא תעשו כן ותישארו במקומכם - ייתכן כי האנשים שלכם מירושלים יצילו אתכם. מצד שני - אם הם לא יצילו אתכם, חושבני שכולכם תיהרגו". שוב דברו בעברית בתוך האוטובוס ואז... הם צעקו אלי: "למה שלא תסלקו את הערבים?!". אמרתי: "הרי הסברתי לכם, אינני מסוגל לסלק אותם, אבל אוכל להוציא אתכם. אתם רוצים לצאת - או לא? מהרו והחליטו!". והם ענו: "לא, אנחנו בטוחים כאן. בוודאי יצילו אותנו מירושלים".
הערבים היו איטיים מאד, ומאוד בלתי יעילים. הם חיבלו בצמיגים בכדורי רובים, ובהדרגה, על ידי שימוש בבקבוקי מולוטוב, הם שרפו את הצמיגים, ובמקרים אחדים הצמיגים הציתו את מכלי הדלק ובזה אחר זה עלו באש כל אוטובוס ומשאית. והאנשים - או שנשארו במשאית ונשרפו חיים, או שפתחו את הדלת כדי לצאת, ואז נפתחה עליהם אש תופת ממכונות ירייה והם נהרגו או נפצעו קשה וליד דלת כל משאית הלכו ונערמו המתים".
צ'רציל הסב את רכבו לאחור לכיוון מוקד רפואי בריטי לאחר שהתותחן שלו נפגע בצווארו. בטבח השיירה נהרגו 77 איש ואישה ובהם הנודעים שברופאי ירושלים. זמן לא רב לאחר מכן ניהל ג'ק צ'רצ'יל את מבצע פינויים של כ-700 יהודים מבית החולים האוניברסיטאי בהר הצופים הנצור.