stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רות קרק
ביוגרפיה

קרק נולדה בשנת 1941 לשושנה קליינר לבית מוצ'ן ואברהם קליינר, שהתיישבו בשנת 1925 כחלוצים בהרצליה, שהייתה באותה עת מושבה חקלאית. היא חייתה בהרצליה עד גיל שש, ובסוף שנת 1947 עברה המשפחה להתגורר בשכונת בית הכרם בירושלים, לאחר שהוריה עברו לעסוק בעסקי מלונאות. קרק מתגוררת בשכונה זו עד היום. למדה בבית הספר היסודי העממי "בית הכרם" שליד המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין, ובהמשך למדה בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה במגמת מזרחנות. כנערה הייתה חניכה בתנועת השומר הצעיר בגרעין "תמיר" (תל אביב, מרכז, ירושלים, רמתיים), שיועד לקיבוץ שמיר.
בשנת 1958 התגייסה לצה"ל בבט"ר דותן במסגרת הנח"ל, ושימשה שם בתפקידי פיקוד והדרכה. במהלך שירותה הצבאי עברה קורס צה"לי של מדריכי טופוגרפיה.
בשנת 1964 קיבלה תואר ראשון בחוגים גאוגרפיה והיסטוריה של המזרח התיכון, ואת עבודת התזה שלה לתואר השני כתבה על ההתיישבות היהודית החלוצית בנגב בין 1880 ל-1948. בשנים 1971 ל-1974 שימשה כעוזרת הוראה ומחקר במחלקה לגאוגרפיה, וב-1976 מונתה למרצה בחוג לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית. ב-1977 השלימה עבודת דוקטורט בגאוגרפיה באוניברסיטה העברית שעסקה בירושלים ויפו בשלהי התקופה העות'מאנית.
עם קבלת תואר דוקטור נקלטה קרק כחברת סגל באוניברסיטה העברית. בשנת 1996 הייתה לפרופסור מן המניין.
במהלך השנים שימשה קרק בתפקידים אקדמיים שונים, ובין השאר התארחה כעמיתת פולברייט באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל במהלך הדוקטורט, והייתה חוקרת אורחת במחלקה לגאוגרפיה של הקולג' האוניברסיטאי של לונדון ובאוניברסיטאות הרווארד וסטנפורד בארצות הברית. כמו כן לימדה בדארטמות' קולג' בניו המפשייר, שם זכתה במלגה.
רות קרק הייתה נשואה לג'רמי קרק, רופא בצנחנים, ראש ענף בריאות הצבא במנהל ובהמשך רופא ופרופסור לאפידמיולוגיה ורפואה חברתית במרכז הרפואי הדסה בעין כרם. לזוג שלושה ילדים: פרופ' רונית קרק, פרופ' סלעית קרק והמוזיקאי גיא קרק.
פרסים ומענקי מחקר

פרופ' קרק זכתה במלגות ופרסים רבים, ובהם פרס בנק ירושלים, מענק קרן פולברייט (ארצות הברית-ישראל), קרן הזיכרון ללימודי יהדות בניו יורק, קרן גרונוולד, פרס המכון לחקר תולדות הקק"ל, קרן שיין, קרן אשכול, ועוד. בשנת 2013 הוענק לה תואר יקירת ירושלים על תרומתה למחקר ולחינוך בעיר. בשנת 2014 קיבלה את פרס הרצל על פועלה ומחקריה בתולדות ההתיישבות בארץ ישראל, ובדצמבר 2016 זכתה בפרס הוקרה מהאגודה הגאוגרפית הישראלית. בשנת 2025 זכתה בפרס ישראל לחקר הגאוגרפיה וידע הארץ.
בנוסף קיבלה קרק מספר מענקי מחקר במהלך הקריירה האקדמית שלה, ובהם מענקים יוקרתיים של האקדמיה הישראלית למדעים, מענק קרן נידרזאכסן-פולקסווגן בגרמניה, מענק של אוניברסיטת ברנדייס, מענק קרן פולק, מענקי המכון לגנאלוגיה יהודית ועוד.
ספרים ופרסומים מדעיים

קרק כתבה וערכה כ-30 ספרים ופרסמה כמאתיים מאמרים בעברית ובאנגלית בנושא הגאוגרפיה ההיסטורית, התרבותית היישובית והקרקעית של המזרח התיכון וארץ-ישראל ומדינת ישראל במאות ה-19 וה-20. בין הספרים והמאמרים הרבים שכתבה בעברית ובאנגלית נכללים כאלו העוסקים בהיסטוריה, גאוגרפיה היסטורית ותכנון עירוני, בדגש מיוחד על קרקע והתיישבות במזרח התיכון ובארץ-ישראל בעת החדשה.
בין הנושאים בהם התמקדו מחקריה ופרסומיה בתחום הגאוגרפיה היו רכישת קרקעות על ידי יהודים בארץ ישראל, כגון עבודתה המפורטת על יהושע חנקין; ירושלים ויפו בעת החדשה; פעילות יזמים ספרדים ומזרחיים בארץ-ישראל ותרומתן של משפחות ספרדיות ליישוב בארץ ישראל; נשים ומגדר; תרומת נשים להתיישבות היהודית בארץ בהיסטוריה עירונית והעיר המזרח תיכונית המסורתית והמתפתחת; שימור ושיקום; ההיסטוריה ההתיישבותית והקרקעית של אזורים שונים בארץ (נגב, עמק חפר, יהודה); יזמות והכנסת חידושים טכנולוגיים למזרח התיכון; מוזיאולוגיה; אחזקה משותפת של הקרקע ביישוב הכפרי; ארצות המערב וארץ הקודש (דיפלומטיה, מילנריזם ומשיחיות, מסיון ומיסיונרים, תיירות, קרקע והתיישבות), וכן חקר תקופת מלחמת העולם הראשונה בארץ-ישראל מההיבט העות'מאני, היישוב היהודי ועוד.
הערות שוליים

↑  האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים ולחקר המגדר, עיטור יקירת ירושלים לפרופ’ רות קרקר, באתר ארכיון - מאמרים אקדמיים, ‏27 בפברואר 2013
1 2  עיריית הרצליה, "פרס הרצל" לשנת 2014 הוענק לפרופ' רות קרק, על תרומתה לחקר תולדות היישוב והתנועה הציונית, באתר חדשות עיריית הרצליה, ‏9 בדצמבר 2014
↑  האוניברסיטה העברית בירושלים, פרסים משנת 2010, באתר הפקולטה למדעי החברה, האוניברסיטה העברית, קמפוס הר הצופים, ‏2016
1 2 3  ניצה ברקוביץ, מיגדר ומרחב: ראיון עם פרופ' רות קרק, נשים בדרום: מרחב, פריפריה, מגדר, באר שבע ותל אביב: אוניברסיטת בן גוריון בנגב וחרגול, 2005, עמ' 239-254
1 2  נועם (דבול) דביר, בעלת שם עולמי ומובילה בתחומה: פרופ' רות קרק זכתה בפרס ישראל בחקר הגיאוגרפיה וידע הארץ, באתר ישראל היום, 12 בפברואר 2025
↑  שרון כידון, כלת פרס ישראל: "כל הקרקעות שיהודים התיישבו עליהן לפני 1948 נקנו בכסף מלא", באתר ynet, 16 בפברואר 2025
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263673105171  BIBSYS: 90653976  BnF: cb12223408s (data)  GND: 1089482833  ISNI: 0000 0001 1760 567X  LCCN: n87942641  NKC: zmp20231206320  NTA: 093708580  ORCID: 0000-0001-7494-5128  SUDOC: 030913306  VIAF: 166888729   WorldCat (עם VIAF): 166888729 
רות קליינר בילדותה בהרצליה
רות קרק לבית קליינר חיילת בנח"ל
רות קרק לבית קליינר ביוני 2009
עיר עתיקה חדשה: שימור והתחדשות ברובע היהודי בירושלים
סרט באורך מלא

סרט באורך מלא (באנגלית: Feature-Length Film) הוא סרט קולנוע שזמן הקרנה שלו ארוך מספיק, על מנת שהסרט, כאשר הוא מוקרן באולם קולנוע, ייחשב לסרט העיקרי (Feature Film), או היחידי, הממלא תוכנית. משך הזמן הדרוש, על מנת להיחשב לסרט באורך מלא, משתנה בהתאם לזמן ולמקום שבו מוקרן הסרט. על פי האקדמיה האמריקאית לקולנוע, מכון הסרטים האמריקאי ומכון הסרטים הבריטי, אורכו של סרט באורך מלא הוא 40 דקות או יותר, זאת בעוד שעל פי גילדת שחקני המסך נקבע אורך של 80 דקות או יותר.
אורכם של רוב הסרטים באורך מלא הוא בין 70 ל-210 דקות. הסרט "The Story of the Kelly Gang"‏ (1906, אוסטרליה) היה הסרט הדרמטי העלילתי הראשון באורך מלא (אורכו כ-60 דקות). קדם לו הסרט "The Corbett-Fitzsimmons Fight"‏ (1897, ארצות הברית), שנחשב על ידי רבים כסרט התיעודי הראשון באורך מלא (אורכו כ-100 דקות), אולם לרוב מתייחסים לסרט זה כאל משדר ספורט, מאחר שהסרט כולל צילומים של קרב אגרוף במלואו, ללא עריכה. העיבוד הקולנועי הראשון לסרט באורך מלא היה "עלובי החיים" (1909, ארצות הברית). בין הסרטים הנוספים מראשית המאה ה-20, שהם עלילתיים ובאורך מלא, ניתן לכלול את "The Inferno" ‏(1911), "Quo Vadis?‎" ‏(1912), "Oliver Twist" ‏(1912), "Richard III" ‏(1912), "From the Manger to the Cross" ‏(1912), וכן את "Cleopatra" ‏(1912).
הגדרה

האקדמיה האמריקאית לקולנוע, מכון הסרטים האמריקאי ומכון הסרטים הבריטי מגדירים "סרט באורך מלא" כסרט שזמן ההקרנה שלו הוא 2,400 שניות (כלומר: 40 דקות) או יותר. הסוכנות הצרפתית Le Centre national du cinéma et de l'image animée מגדירה סרטי פילם 35 מ"מ כסרטים באורך מלא אם אורכו של הפילם ארוך יותר מ-1,600 מטר (כלומר: 58 דקות ו-29 שניות לסרטי קולנוע עם צליל). גילדת שחקני המסך האמריקאית מגדירה "סרט באורך מלא": סרט עם משך הקרנה מינימלי של לפחות 80 דקות. כיום, אורכו הממוצע של סרט עלילתי באורך מלא הוא כשעתיים,[דרוש מקור: דרוש מקור פחות ישן לאורך סרט "כיום"] בעוד שסרטי ילדים הם בדרך כלל קצרים יותר.[דרושה הבהרה]
הערות שוליים

↑  "The Story of the Kelly Gang (1906)". Australian Screen. נבדק ב-26 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rule 2 | 79th Academy Awards Rules | Academy of Motion Picture Arts and Sciences at the Wayback Machine (archived September 6, 2008)
↑  The American Film Institute Catalog of Motion Pictures
↑  Denis Gifford, The British Film Catalogue
↑  "SCREEN ACTORS GUILD  LETTER AGREEMENT FOR LOW-BUDGET THEATRICAL PICTURES" (PDF). Screen Actors Guild. נבדק ב-26 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  SCREEN ACTORS GUILD MODIFIED LOW BUDGET AGREEMENT at the Wayback Machine (archived December 29, 2009)
↑  "By The Numbers: The Length Of Feature Films". Slashfilm. נבדק ב-16 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Passion Play" (1903), in: The American Film Institute Catalog of Motion Pictures [online database]
↑  Charles Musser, The Emergence of Cinema: The American Screen to 1907, p. 197-200
1 2 3  Patrick Robertson, Film Facts, New York: Billboard Books, 2001, p. 9. ISBN 0-8230-7943-0
↑  Patrick Robertson, Film Facts, New York: Billboard Books, 2001, p. 13. ISBN 0-8230-7943-0
↑  Charles Urban, A Yank in Britain: The Lost Memoirs of Charles Urban, Film Pioneer, The Projection Box, 1999, p. 79. ISBN 978-0-9523941-2-9
↑  Patrick Robertson, Film Facts, New York: Billboard Books, 2001, p. 10. ISBN 0-8230-7943-0
1 2 3  Patrick Robertson, Film Facts, New York: Billboard Books, 2001, p. 10-14. ISBN 0-8230-7943-0
↑  Patrick Robertson, Film Facts, New York: Billboard Books, 2001, p. 12. ISBN 0-8230-7943-0
1 2  American Film Institute Catalog of Motion Pictures [online database]
↑  Patrick Robertson, Film Facts, New York: Billboard Books, 2001, p. 15
↑  Nelmes, Jill (2003), "10", An introduction to film studies (3 ed.), Routledge, p. 360, ISBN 0-415-26268-2
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529148005171  LCCN: sh85047538  NARA: 10661994  NKC: ph332182 
שחקן מגלם את דמותו של נד קלי, עבריין נמלט מאוסטרליה, בסרט "The Story of the Kelly Gang" משנת 1906 - הסרט הדרמטי העלילתי הראשון באורך מלא.
מלחמת קוריאה

מלחמת קוריאה התרחשה בשנים 1950–1953 בין שני חלקיה של קוריאה: קוריאה הצפונית, בסיוע צבא סין ובמידה פחותה גם ברית המועצות, וקוריאה הדרומית, שנתמכה בידי האומות המאוחדות בהובלת ארצות הברית. היה זה העימות הראשון בין המעצמות במסגרת המלחמה הקרה. המלחמה גבתה את חייהם של כ-2,500,000 בני אדם, מרביתם אזרחים. הפסקת האש בתום המלחמה הותירה את החלוקה בין הצפון הקומוניסטי לבין הדרום הדמוקרטי, והגבול ביניהן נקבע לאורך קו הרוחב 38.
הרקע למלחמה

קוריאה היא חצי אי הגובל בסין ומספר קילומטרים בודדים ברוסיה. לאחר מלחמת רוסיה–יפן ב-1905, הפכה קוריאה לאזור השפעה של יפן, וב-22 באוגוסט 1910 המדינה סופחה בידי יפן ונשלטה בידי מושל. השלטון היפני נמשך עד 1945, כשהאימפריה היפנית נכנעה בסוף מלחמת העולם השנייה.
כחלק מההסכמים שליוו את לחימת בעלות הברית נגד יפן במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, שוחרר חצי האי הקוריאני וחולק מנדט האומות המאוחדות בקוריאה בין ארצות הברית באזור שמדרום לקו הרוחב 38 וברית המועצות, באזור מצפון לקו הרוחב 38, במבצע סערת אוגוסט, באוגוסט 1945. החלוקה נועדה להיות זמנית מתוך מטרה לאחד את חצי האי למדינה עצמאית מאוחדת במועד מאוחר יותר שלא נקבע מראש.
בשתי המדינות נערכו בחירות, כשבקוריאה הצפונית התקיימו בחירות למועצות העם לאחר דיכוי פוליטי אלים של כל התנגדות לשלטונו של קים איל-סונג. בקוריאה הדרומית, המשטרה שהייתה נאמנה לשמרן סינגמן רי וכוחות אחרים התערבו במהלך הבחירות. קיום הבחירות בדרום ובצפון, הביא באופן רשמי לכך שהגבול הזמני הפך לגבול של קבע. בעקבות רצון ממשל טרומן לצמצם את מחויבותו באזורים אותם לא הגדיר בראש סדר עדיפויותיו (מחוץ למערב אירופה), והקטנה בתקציבי צבא ארצות הברית על ידי הקונגרס האמריקאי, הוסגו הכוחות האמריקנים ביוני 1949 מקוריאה הדרומית.
בעוד שסין, שהייתה בעיצומה של מלחמת אזרחים, וברית המועצות, חיזקו את קוריאה הצפונית בנשק וכסף, הותירה ארצות הברית את קוריאה הדרומית, והנהגתה הפוליטית המפולגת, להתמודד עם קשייה הכלכליים לבדה. הממשל האמריקני הגדיר כי קו ההגנה שלו נגד הקומוניזם יימשך מהפיליפינים בדרום, לעבר איי ריוקיו ובמרכזם אוקינווה, משם ליפן, והלאה לעבר האיים הקוריליים ואלסקה. בכך הוצאו קוריאה הדרומית וטאיוואן מקו ההגנה של ארצות הברית, ונולדה הסברה כי מדינות אלו הופקרו לידי הקומוניזם. דבר זה קיבל ביטוי ב-12 בינואר 1950, כשמזכיר המדינה האמריקני, דין אצ'יסון, נשא נאום בו הוא הגדיר את קו ההגנה האמריקני במזרח הרחוק, ונקב בשמן של המדינות אותן רואה הממשל האמריקני כחלק מאותו קו הגנה, ולא כלל את קוריאה כאחת ממדינות אלו.
הדוחף למלחמה היה קים איל-סונג, נשיא קוריאה הצפונית, ששאף לאחד את קוריאה כולה תחת הנהגתו. בשל כוחה הצבאי הגדול והמיומן של קוריאה הצפונית הוא היה בטוח כי ניתן יהיה לכבוש את קוריאה הדרומית תוך ימים ספורים. סטלין מנע לאורך זמן מקים איל-סונג לפתוח במתקפה, והדגיש בפניו כי אם הפלישה לדרום תסתבך, יהיה עליו לפנות לסיוע מסין, שכן הוא לא יקבל אותו מברית המועצות. באפריל 1950 העניק סטלין אישור מותנה לקים איל-סונג לפלוש לקוריאה הדרומית. תמיכת סטלין הייתה מותנית בתמיכתו של מנהיג סין מאו דזה-דונג. באמצע מאי הצליח קים איל-סונג להשיג את תמיכת הסינים בפלישה לקוריאה הדרומית, בעת ביקורו בבייג'ינג.
מהלך המלחמה > תחילת המלחמה

ב-25 ביוני 1950, בשעה 4:00 לפנות בוקר, פתחו כוחות קוריאה הצפונית באש מרוכזת מכ-1,000 תותחים, והמשיכו במתקפה נרחבת על קוריאה הדרומית. תוך זמן קצר היה ברור כי היתרון של קוריאה הצפונית בנשק וציוד יביא להשמדת צבא קוריאה הדרומית, שהחל לנוס על נפשו במהירות. עיר הבירה של קוריאה הדרומית, סיאול, נכבשה שלושה ימים מפרוץ המלחמה, והכוחות הצפון קוריאניים החלו שועטים לדרום חצי האי.
מועצת הביטחון של האו"ם מתחה ביקורת על תוקפנות קוריאה הצפונית, וקראה לברית המועצות לעזור להדוף את המתקפה. קוריאה הצפונית, שעדיין לא הוכרה כמדינה, הוכרזה על ידי מועצת הביטחון כתוקפנית והוקם כוח צבאי בין-לאומי בראשות ארצות הברית שינהיג פעולת שיטור בקוריאה על מנת לשמור על עצמאות קוריאה הדרומית. בשלב זה היו כוחות אמריקנים מעטים באזור, שכן יפן הייתה מדינה שקטה, משגשגת ושוחרת שלום. אמנם היו לגנרל דאגלס מקארתור ארבע אוגדות, אולם הן היו מוקטנות וכושרן הקרבי וציודן היו מועטים כל כך, עד כי ספק אם היו שווים בכוחם לרגימנט[דרוש מקור]. מקארתור מונה למפקד הזירה הקוריאנית, ושלח שתי אוגדות, ה-24 וה-25, על מנת לסייע לצבא קוריאה הדרומית שהתמוטט למעשה.
תוך זמן קצר התברר כי לא יהיה בכוחן של שתי האוגדות האמריקניות המדוללות למנוע את התבוסה. משהיה ברור כי רק כוחות גדולים יוכלו לעצור את הצפון קוריאניים, בעקבות החלטה 82 של מועצת הביטחון של האו"ם החלו מדינות האו"ם ובעיקר ארצות הברית לשלוח כוחות צבא לקוריאה. כוחות אלה רוכזו במתחם פוסאן בדרום מזרח קוריאה הדרומית, מתחם שהיה מבוצר כיאות באותה עת, וכן היה בו נמל שהיה מסוגל לקלוט את האנשים והציוד הרבים. הכוחות קובצו תחת הארמייה השמינית בפיקודו של גנרל וולטון ווקר האמריקני. למרות הגדלת הכוח, לא היה די בו על מנת לפרוץ החוצה ממתחם פוסאן ולהדוף את הצפון קוריאנים אחורה, אל מעבר לקו הרוחב ה-38.
מהלך המלחמה > הקרב על אינצ'ון

בשלב זה הגה גנרל דאגלס מקארתור רעיון נועז שעיקרו נחיתה אמפיבית באינצ'ון. תחילה דחו ראשי המטות את התוכנית, שכן נראה כי אינצ'ון הייתה אתר גרוע לנחיתה אמפיבית – מקום צפוף, החסום באי טבעי קטן במרכז המעגן, קל למיקוש וקל לחסימה, אשר אש תותחי אויב המטווחת היטב תוכל להשמיד בנקל כל כלי שיט המתקרב אליו; ואם לא די בכך, היה זה אחד המקומות בעלי נתוני הגאות והשפל הגבוהים בעולם. למעשה, בכל הנותר משנת 1950, היו רק שלושה תאריכים בהם הגאות תהיה מספקת על מנת להכניס אוניות לנמל זה.
מקארתור רצה לבצע את המתקפה ב-15 בספטמבר 1950, התאריך הראשון מבין השלושה, אולם הגאות הראשונה בתאריך זה הייתה לפני זריחת החמה, ואילו השנייה באותו היום הייתה לאחר שקיעת השמש. פירוש הדבר היה, כי הכוחות יאלצו לנחות בשני שלבים, כאשר הכוח הראשון ייאלץ להסתדר בעצמו מספר שעות רב ללא כל יכולת סיוע או חילוץ.
משלחות רבות נשלחו ליפן על מנת לשכנע את מקארתור כי יש לזנוח רעיון זה, וכי במקרה הצורך ניתן יהיה להעתיקו למעגן אחר, דרומית לאינצ'ון ובמרחק 160 ק"מ מפוסאן. אולם מקארתור טען כי מבצע כזה לא יהיה שווה דבר, שכן לא יאגף את הכוחות הצפון קוריאניים הצרים על פוסאן, ולמעשה יהווה רק סיכון ללא כל רווח. לעומת זאת, הוא טען כי אינצ'ון אינה מבוצרת, הצפון קוריאנים לא מצפים למתקפה שם, וכי פעולה כזאת נעשתה על ידי היפנים הן בשנת 1895 והן בשנת 1904 בדיוק באותו המקום.
לבסוף הצליח מקארתור לשכנע את מתנגדי התוכנית בפנטגון, וב-15 בספטמבר נחת הקורפוס ה-10, ובו גם כוחות דיוויזיית הנחתים הראשונה, בפיקודו של ראש המטה של מקארתור, באינצ'ון, בהצלחה מזהירה. הכוחות נחתו בשלושה חופים: "אדום", בו לחמו כוחות הנחתים של קוריאה הדרומית. "ירוק", בו לחמו כוחות מרגימנט הנחתים החמישי של חיל הנחתים האמריקני, ו"כחול", בו לחם רגימנט הנחתים הראשון בפיקודו של קולונל לואיס "צ'סטי" פולר.
הנחיתה הצליחה מעל למשוער. לאחר הקרב הודה גנרל מקארתור לכוחות הלוחמים, ואמר כי "חיל הים והנחתים מעולם לא הבריקו יותר מאשר הבוקר". תוך זמן קצר נותק הצבא הצפון קוריאני ממקורות אספקתו, ונלכד בין שתי הזרועות של כוח האו"ם, האחת מאינצ'ון והשנייה מפוסאן. תוך ימים ספורים נפלה גם סיאול בידי כוחות האו"ם וצבא קוריאה הדרומית. גנרל מקארתור נכנס אליה עטור כבוד והחזיר את השלטון לידיו של לי סינג-מן.
מהלך המלחמה > ניצול ההצלחה של כוחות האו"ם

בתחילה כוחות האו"ם, ובראשם ארצות הברית, רצו רק להחזיר את המצב הקודם ולהדוף את הצפון קוריאנים אל עבר מדינתם. עתה, לאחר מתקפת אינצ'ון המוצלחת וה״זולה״ (567 הרוגים בלבד), ונדחפים על ידי התלהמויותיו של סינגמן רי כי יש לאחד את כל קוריאה תחת שלטונו, נתנו אישור למעבר כוחות דרום קוריאניים צפונה מקו הרוחב 38. גנרל מקארתור, אשר זכה לפופולריות בשל הצלחת מבצע אינצ'ון, הכריז כי יש לחצות קו זה על מנת לחסל כליל את צבא קוריאה הצפונית, שאם לא כן, יתחזק האחרון שוב בתוך מספר שנים ויחזור על התקפותיו.
גם בוושינגטון החל רעיון הכניסה לתוך קוריאה הצפונית לצבור פופולריות. ממשל הנשיא הארי טרומן הדמוקרטי ספג ביקורת רבה על "איבוד" סין לידי הקומוניסטים של מאו, מצד יריביו הרפובליקנים. גירוש כוחותיו של צ'יאנג קאי שק מסין גופא לטאיוואן בשנת 1949 הכה את הציבור האמריקני בתדהמה, אותה ניצלו חלק מחברי המפלגה הרפובליקנית להאשמת ממשל טרומן ביד חלשה כלפי ההתפשטות העולמית של הקומוניזם. הסנאטור ג'וזף מקארתי ואחרים אף טענו כי בממשל היו חפרפרות קומוניסטיות שהובילו לנקיטת מדיניות פרו-קומוניסטית של הממשל. לכן ראה הנשיא טרומן את הניצחון בקוריאה כחשוב ביותר, וסבר כי יהיה בניצחון זה כדי לחזק את התמיכה בו ובמפלגתו.
לפני הפלישה לקוריאה הצפונית ביקש טרומן להפגש עם מקארתור על מנת לדון בהמשך המלחמה וכיוונה. הוסכם כי הפגישה תיערך באי וייק בלב האוקיינוס השקט. שתי המשלחות, של מקארתור ושל טרומן, נפגשו ב-13 באוקטובר 1950, לשיחה בת מספר שעות. עיקרה של שיחה זו נסובה על האפשרות של חציית קו הרוחב ה-38 על ידי כוחות האו"ם, אולם דיון זה נעשה בדיעבד, שכן כשבועיים קודם, באישורו של הנשיא, חדרו חיילי האו"ם לתוך קוריאה הצפונית. אחרי הפגישה, החל מתחילת חודש נובמבר 1950, נכנסו כוחות האו"ם עמוק לשטחה של קוריאה הצפונית, כאשר פיונגיאנג, הבירה הצפון קוריאנית, מצויה הרחק בדרומם.
בשלב זה, על מנת להרגיע את סין, החלו חברי הממשלה האמריקנית לומר בפומבי כי הכוחות יעצרו לפני הגיעם לסין עצמה. הסינים לא התרצו, בייחוד לאור הודעותיו של סינגמן רי כי אין לעצור בקוריאה הצפונית אלא יש לפלוש גם לסין, וכן התבטאויות נוספות של רפובליקנים אמריקנים אשר קראו לתפיסת שטח נייטרלי כ-10 מיילים בצידו הצפוני של נהר יאלו, בתוך סין.
מהלך המלחמה > כניסת סין למלחמה

סין החלה לאיים כי תשתמש בכוח על מנת לעצור את כוחות האו"ם. כבר מראשית נובמבר 1950, החלו יחידות מכוחות האו"ם או מכוחות קוריאה הדרומית להיתקל מדי פעם בכוחות חזקים (אז עדיין לא היה ידוע כי הם סינים), אשר היו מראים את כוחם למשך שעות ספורות ואז נסוגים כלעומת שבאו. גנרל מקארתור ביקש את הסכמת הממשלה להפצצות אסטרטגיות בתוך סין על שדות תעופה ותחנות כוח, אולם למרות הסכמת הממשל האמריקני, התנגדו לכך נציגי ממשלות האו"ם הנוספות, והתוכנית נפסלה.
בינתיים, המשיכו כוחות האו"ם להתקדם עד שהגיעו אל עמק יאלו. נשמעו קולות אשר טענו כי די בכך, וכי עמדות תותחים מבוצרות היטב יוכלו לשלוט על כל נהר יאלו, ובנסיבות אלו אין צורך להגיע עד הנהר עצמו, אולם דעות אלו הושתקו על ידי מקארתור, אשר רצה להכריע את צבא קוריאה הצפונית לחלוטין. מקארתור התעלם מאזהרות סיניות אשר נשלחו (בעיקר דרך הודו) כמו גם מתפיסת שבויים סיניים ומהתקרבותו של החורף בקוריאה הצפונית.
ב-24 בנובמבר החלו יחידות קדמיות של הארמייה השמינית לרדת לכיוון עמק יאלו. מקארתור ידע כי אין לו מספיק חיילים על מנת לכסות את כל רוחבה של קוריאה הצפונית (אז עמדו לרשותו 100,000 חיילי או"ם בלבד), ולכן תכנן שהארמייה השמינית תהיה בחלק המערבי של קוריאה הצפונית ואילו הקורפוס העשירי יהיה בחלק המזרחי. בתווך החליט מקארתור להעמיד את היחידות החלשות יותר של הצבא הדרום קוריאני, כאשר ממש באמצעיתו של קו הגבול של חצי האי תהיה השמירה חלשה ביותר.
ב-26 בנובמבר פתחו הסינים בהתקפה עם מאות אלפי חיילים. הסינים, אשר הסתתרו היטב בערוצים במרכז אזור הגבול, תקפו את כוחות האו"ם ואת כוחות קוריאה הדרומית, לא רק מן החזית אלא אף מהאגפים ומהעורף. הארמייה השמינית נסוגה תוך אבדות רבות, ואילו הקורפוס העשירי כותר למעשה, ורק על ידי התחמקות ולחימת מאסף נואשת, הצליח לחמוק אל הים, שם השיטו אותו ספינות הרחק מן האזור.
עקב מתקפה זו שינה מקארתור את תוכניותיו, והחל לתכנן את עזיבת חצי האי לחלוטין, לא רק את החלק הכבוש בתוך קוריאה הצפונית, אלא גם את קוריאה הדרומית כולה. במקרה הטוב ביותר, כך סבר, יוכל הוא להחזיק זמן מוגבל כלשהו במתחם המבוצר של פוסאן. המתקפה הסינית הקשה הקימה הרבה מאוד קולות בארצות הברית, אשר חיכו זה זמן רב כדי להתנגח בגנרל. מקארתור התנצח עם העיתונים, עם הממשל וכן עם חברות האו"ם, עד אשר יצאה הוראה מוושינגטון כי אין מפקד מטעם ארצות הברית יכול להתנצח מעל דפי העיתונות עם הכתבים, ואין הוא רשאי להביע את דעתו על החלטותיה של הממשלה.
בשלב זה, בעוד כוחות האו"ם נסוגים אחורה, נהרג גנרל ווקר, מפקדה של הארמייה השמינית אשר עתה כללה גם את הקורפוס העשירי, בהתהפכות הג'יפ בו נסע. את תפקידו קיבל גנרל מת'יו רידג'וויי, מפקד דיוויזיה מוטסת במלחמת העולם השנייה, אשר היה עתה סגן יושב ראש המטות המשולבים. גנרל רידג'ווי החל לייצב את מצבו, כבש מחדש את סיאול, וכאשר ערכו הסינים מתקפה חזקה נוספת בערב ראש השנה החדשה, החזיר אותם רידג'ווי אחורה בסדרה של מתקפות נגד.
מקארתור החל להפנות את מרצו לעבר החזית. בעקבות הצלחותיו של רידג'וויי, הגה מקארתור רעיון אשר עיקרו הפצצת הגשרים על נהר יאלו, הריסת כל התשתיות במנצ'וריה הדרומית וכן זיהום אזור נהר יאלו בחומר רדיואקטיבי. כך, לטענתו של מקארתור, תחזור שוב הצלחת אינצ'ון אך בקנה מידה גדול יותר, שכן כל הכוחות הסיניים, שעמדו בשלב זה על 484,000 איש (יחד עם הכוחות הצפון קוריאניים), לא יוכלו לסגת, וגם אספקתם תכלה במהירות, עד לתבוסה הבלתי נמנעת. אולם מקארתור כבר המאיס את עצמו בוושינגטון, והצעתו נדחתה בתקיפות. לבסוף, בחודש אפריל 1951, הדיח הנשיא הארי טרומן את הגנרל המרדן.
מהלך המלחמה > מתקפת הנגד של כוחות האו"ם וייצוב החזית

מתקפות הנגד של ריג'ווי ביססו את עמדות הצדדים בקרבת קו הרוחב ה-38, ובמשך השנתיים האחרונות של המלחמה נמשכו קרבות קשים בסביבתו. התקפות אלה לא שינו כמעט את גודל השטח שבידי שני הצדדים, ורק הגדילו את רשימת אבדותיהם במלחמה. באותו זמן, נמשכו שיחות השלום כמעט שנתיים, כאשר סלע המחלוקת העיקרי היה סביב אפשרות של כל שבוי ושבוי לבחור את המדינה אשר ברצונו להתיישב בה.
ארצות הברית עמדה על שלה ולבסוף ויתרו הקומוניסטים ועשרות אלפי שבויים סיניים וצפון קוריאנים נשארו בקוריאה הדרומית כאזרחים לכל דבר, ואילו שניים/שלושה חיילים אמריקניים נשארו בקוריאה הצפונית. בקיץ 1953, תחת נשיאותו של דווייט אייזנהאואר, הושגה הפסקת האש הסופית, שנחתמה ב-27 ביולי. שתי הקוריאות נשארו מדינות נפרדות, כאשר ביניהן מפריד קו הפסקת האש, העובר בחלקו המזרחי מצפון לקו הרוחב ה-38, ובחלקו המערבי מדרום לו.
הזירה האווירית

המלחמה התנהלה בעצימות גבוהה גם באוויר. במלחמה זו התנגשו בפעם הראשונה באופן ישיר חילות האוויר של ארצות הברית וברית המועצות. מטרת כוחות האו"ם הייתה השגת שליטה באוויר והפצצה אסטרטגית של צפון קוריאה. לאחר שכוחות האו"ם התגברו על ההלם הראשוני הוזרמו כוחות אוויריים גדולים לזירה. כוחות אלה הצליחו להתגבר על חיל האוויר הצפון קוריאני. ברית המועצות שביקשה לסייע לבעלת בריתה בלי להסתבך במבצעים קרקעיים עתירי נפגעים שלחה קבוצה גדולה של טייסים, מדריכים ואנשי קרקע כסיוע לצפון קוריאה. משימתם הייתה אמורה להיות חשאית כדי להימנע מהכרזת מלחמה רשמית על ארצות הברית.
הלוחמה בזירה האווירית הוכיחה את עליונותו החד משמעית של מטוס הסילון על פני מטוס הבוכנה. בנוסף, הייתה המלחמה זרז משמעותי לשינוי פני הצי האמריקאי וכניסת נושאות מטוסים גדולות וכבדות שהיו מסוגלות לשאת מטוסי סילון גדולים.
מורשת המלחמה

מלחמת קוריאה הייתה הפעם הראשונה שבה התנסו כוחות האו"ם במלחמה מוגבלת בעידן שלאחר המצאת פצצת האטום. מלחמה זו, על אף שהוכיחה כי ארצות הברית מוכנה להגן על העולם החופשי, הוכיחה בנוסף כי ארצות הברית לא תהיה מוכנה להגיע לידי מלחמה טוטלית על מנת להגן על עולם זה.
תאוריית הדומינו, אשר הומצאה במלחמה זו ועיקרה כי אין להניח לאף מדינה ליפול לידיים קומוניסטיות, שכן דבר זה יוביל לנפילתן של מדינות נוספות, הביאה אף לנתינת שופר לתנועות המקארתיזם, לפחד מברית המועצות ומסין, ואף במידה מסוימת לעצם קיומה של מלחמת וייטנאם, כאשר הכוחות האמריקניים פתחו במלחמה מוגבלת על מנת שלא להכניס את הסינים למלחמה, וסופה שעלתה (הן בחיי אדם והן בממון) יותר מאשר מלחמת קוריאה.
משלב זה, החלה ארצות הברית להתכונן למעשה לזירות לחימה נוספות עם העולם הקומוניסטי, המלחמה הקרה המשיכה ביתר שאת, טאיוואן וקוריאה הדרומית הוכנסו תחת מטריית ההגנה האמריקנית, וכן נכרתה ברית עם מדינות מזרח אסיה, SEATO, כחלק ממערכת הבריתות שנועדו להבטיח את האינטרסים האמריקנים בעולם.
מדי שנה בתאריך 27 ביולי, קוריאה הצפונית מציינת את "יום הניצחון במלחמת שחרור המולדת הגדולה", במועד בו נחתם הסכם שביתת הנשק.
ראו גם

מלחמת וייטנאם
המלחמה הקרה
קים איל-סונג
לקריאה נוספת

Stueck, W., The Korean War: An International History, Princeton, 1997.
רוברט דאבס האינל, "ניצחון בשיא הגאות", מערכות, 1980.
אורי בר-יוסף, מתקפת פתע: מנהיגות ומודיעין במבחן העליון, כנרת זמורה דביר, 2019
מלחמת קוריאה: 70 שנה של צער – חלק א׳, ד״ר אלון לבקוביץ׳, הבלוג ״הקוריאנים״, 13 ביוני 2020.
קובה במשחקים האולימפיים

קובה משתתפת במשחקים האולימפיים עוד בטרם הייתה מדינה עצמאית, מאז אולימפיאדת פריז (1900). מאז אולימפיאדת מונטריאול (1976) נמצאת קובה בצמרת טבלאות המדליות האולימפיות, אם כי מאז אולימפיאדת בייג'ינג (2008) נחלשה מעט. בסך הכל, צברו הספורטאים הקובנים 235 מדליות, מהן 84 מדליות זהב, מה שממקם את קובה במקום ה-18 בטבלת המדליות של כל הזמנים. הענפים בהם מתבלטת קובה במיוחד הם אגרוף (ענף בו היא מדורגת במקום השני בטבלת המדליות של כל הזמנים אחרי ארצות הברית, עם 78 מדליות מהן 41 מדליות זהב), אתלטיקה (45 מדליות, מהן 11 מדליות זהב), היאבקות (27 מדליות מהן 11 מדליות זהב). וג'ודו (37 מדליות מהן 6 מדליות זהב). בבייסבול, שהוא ענף הספורט הפופולרי בקובה, העפילה נבחרת קובה לחמשת משחקי גמר שנערכו כשבייסבול נכלל במשחקים, וניצחה בשלושה מהם, יותר מכל נבחרת אחרת.
הוואנה הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים האולימפיים ב-2012, אך קיבלה את הדירוג הנמוך ביותר מבין תשע המועמדות בשלב המוקדם, ולא נכללה בין חמש המועמדות הסופיות.
קובה לא השתתפה מעולם באולימפיאדת חורף.