stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נחל עוז
היסטוריה > התקפות על היישוב

בשנותיו הראשונות סבל הקיבוץ מהתקפות פידאיון ומפגזים שנחתו בשטחו. בשנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה העשרים נפלו ארבעה חברי משק בתקריות על הגבול עם רצועת עזה. הידועה שבהן אירעה בשנת 1956, כאשר חיילים סודאנים ששירתו בצבא מצרים ברצועת עזה רצחו את מא"ז הקיבוץ (רכז הביטחון) רועי רוטברג, בעת שסייר על סוסתו בשדות, והתעללו בגופתו. ההספד שנשא הרמטכ"ל, משה דיין על קברו הותיר רושם עז והוא נחשב עד היום לנאום היסטורי.
בין מבצע קדש לבין מלחמת ששת הימים לא אירעו מעשי טרור באזור, אך אחרי מלחמת ששת הימים הפכו שדות נחל עוז ליעד של פעולות מיקוש על ידי מחבלים מרצועת עזה. במאי 1968 נהרגו שני חברי הקיבוץ וחמישה נפצעו, כאשר רכב שיצא לכבות אש שהוצתה בשדה על גבול הרצועה עלה על מוקש. הקיבוץ היה מטרה לירי מרגמות. מעשי האיבה פסקו לאחר שיחידת רימון בפיקוד מאיר דגן הצליחה לחסל את תשתית הטרור בעזה.
מראשית המאה ה-21, לאחר שנים של שקט, שוב היה הקיבוץ מדי פעם מטרה לירי פצמ"רים ורקטות קסאם מרצועת עזה. במהלך מבצע צוק איתן סבל היישוב באופן יומיומי ממטחים כבדים של ירי רקטות ופצמ"רים. מקצת התושבים עזבו, ועם התארכות המבצע, ולאחר שדניאל טרגרמן בן הארבע נהרג מירי פצמ"ר ב-22 באוגוסט 2014, היישוב פונה ממשפחות עם ילדים ובקיבוץ נותרו רק 90 חברים מתוך כ-360 חברים ותושבים. אחרי תום מבצע צוק איתן חזרו לנחל עוז כמעט כל המפונים, והיישוב המשיך לקלוט משפחות חדשות, למרות חידוש ירי הקסאמים והפצמ"רים על יישובי "עוטף עזה". בשנת 2020 התגוררו ביישוב כ-470 תושבים.
היסטוריה > התקפות על היישוב > הטבח בנחל עוז

ב-7 באוקטובר 2023, במתקפת הפתע על ישראל שבעטיה החלה מלחמת חרבות ברזל, נכבש הקיבוץ על ידי מחבלים פלסטינים מארגוני הטרור חמאס והג'יהאד האסלאמי ואזרחים מעזה, שהסתובבו בו במשך שעות. המחבלים רצחו 15 מתושבי הקיבוץ וחטפו לשטח עזה 8 אנשים, ביניהם גם נשים וילדים. לאחר 510 ימים בשבי, הושב החלל, צחי עידן ז"ל, חבר הקיבוץ, שנרצח בשבי – ובכך עלה מספר הנרצחים בטבח בנחל עוז, ל-16 מתושבי הקיבוץ. בנוסף פגעו המחבלים בבתי התושבים, הרסו ובזזו אותם. במהלך הטבח תיעדו המחבלים את מעשי הזוועות והעלו את התיעוד לרשתות החברתיות.
הקיבוץ פונה לאחר הטבח והוכרז כשטח צבאי סגור. התושבים פונו לפנימיית שומריה, המוסד החינוכי הראשון של השומר הצעיר, ששוכן בקיבוץ משמר העמק. נקבע כי בהמשך יוצבו בקיבוץ קרוואנים, והמשפחות יעברו אליהם. בחדרי הפנימייה יישארו זוגות ללא ילדים ורווקים.
עשרות רבות מחברות וחברי קהילת נחל עוז מסרו עדויות מצולמות מפורטות על אירועי הטבח בקיבוץ נחל עוז, במסגרת מיזם עדות 710.
בפברואר 2025 הציג אלוף דן גולדפוס, יחד עם קצינים נוספים, את התחקיר שנעשה על טבח שבעה באוקטובר בקיבוץ נחל עוז.
היסטוריה > חשיבות היישוב

בשנות ה-50 וה-60 של המאה העשרים היה נחל עוז סמל ההתיישבות החקלאית הביטחונית אחרי קום המדינה. ראשי המדינה והצבא (ובהם דוד בן-גוריון, משה דיין ואריאל שרון) נהגו לבקר בו. בין ראשוני הקיבוץ, מייסדיו וחבריו היו לימים שרים וחברי כנסת (בייגה שוחט, אברהם כ"ץ-עוז), אנשי תקשורת בולטים (יצחק לבני, ד"ר מרדכי נאור) אנשי אקדמיה וספר (חנוך גוטפרוינד, אפרים יער, איתן ברגלס, אורי מרינוב (מנכ"ל המשרד להגנת הסביבה לשעבר), שוש מלאת (ראש מכללת אחווה לשעבר), לאה נאור, מאיה ערד), וכן גם במוזיקה (גל פרמן - להקת טיפקס), ועד משבר הקיבוצים בשנות ה-80 נמנו דרך קבע נציגים מהקיבוץ עם הנהגת איחוד הקבוצות והקיבוצים.
בקיבוץ התגוררו חיים ילין, חבר הכנסת העשרים, אנשי התקשורת אמיר תיבון, מנשה רז ורון טוביה, וכדורגלנית נבחרת ישראל קרין רחמים.
רחוב על שם הקיבוץ קיים בערים תל אביב יפו ונתניה.
מוזיקה

ב-1969 העלו חברי הקיבוץ את ההצגה המוזיקלית "קנטטה לקיבוץ" שהלחין שלום חנוך. כמו כן נערכו בקיבוץ פסטיבלי זמר בסגנון פסטיבל הזמר והפזמון, שהשירים שנכללו בהם נכתבו על ידי חברי הקיבוץ.
לפחות ארבעה תקליטים תיעדו את הפעילות המוזיקלית שהתנהלה בקיבוץ:
פסטיבל הזמר והפזמון הראשון של נחל עוז; עיבודים וניהול מוזיקלי: גידי קורן.
להקת הכולבויניק בשירי לאה נאור ושלום חנוך (1969). עיבודים: פולדי שצמן.
פסטיבל הזמר והפזמון נחל עוז ה-2 (1975). עיבודים: חנן יובל.
טיול משק עם חבורת הזמר של נחל עוז (1980). ניהול מוזיקלי: נתן כהן.
תעסוקה

ענפי הייצור הראשיים הם חקלאיים: גידולי שדה, רפת ולול.
בשנת 1997 עבר הקיבוץ תהליך הפרטה מקיף, לאחר שבתקופת משבר הקיבוצים, בשנות ה-80 של המאה ה-20, הידרדר מצבו מאחד הקיבוצים המבוססים והמובילים בתנועה הקיבוצית לקיבוץ במשבר עמוק.
היום נמצא נחל עוז במעמד של "קיבוץ מתחדש", והוא קולט חברים חדשים.
בקיבוץ נחל עוז גרות כ־120 משפחות והוא מונה כ-400 נפש.
מכינת נחל עוז

לאחר צוק איתן, קיבוץ נחל עוז היה עזוב מצעירים ונוער. בעקבות כך פתחה רשת ״מיתרים לכיש״ מכינה קדם-צבאית חד-שנתית מעורבת לבנות ובנים, חילוניים ודתיים, של רשת "מיתרים". המכינה נמצאת בלב הקיבוץ ומתנדבת בקיבוץ ביום יום. לאחר השבעה באוקטובר המכינה הייתה אחראית על החקלאות בקיבוץ ושיקום הקיבוץ. למכינה חלק ניכר בקהילת נחל עוז. המכינה ובוגריה בקשר רציף עם תושבי הקיבוץ.
גלריית תמונות

חדר האוכל הישן
קיר בידוד בגן הילדים
חדר האוכל
חדר האוכל בשנת 2019 (לא בשימוש)
בית בקיבוץ
בית עץ בגן המשחקים
המועדון
חדר האוכל בשנת 2023 (לא בשימוש)
אתר זיכרון
אתר זיכרון
לקריאה נוספת

מרדכי נאור, היאחזות הנח"ל הראשונה, בתוך "טעם של פעם" (עמ' 33 - 34), הוצאת יוסף שרברק, תשמ"ז, 1987.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  יום הולדת בערבות הנגב, הַבֹּקֶר, 17 בינואר 1952
1 2  מ. גד, נחלאים משק נפלא, הַבֹּקֶר, 4 במאי 1952
↑  נח"ל התנחל בגבול מצרים, שערים, 26 ביולי 1951
↑  תל יוסף, דבר, 13 בדצמבר 1951
↑  שאול רוז, מבצע גידול ירקות בצה"ל נותן פריו, הצופה, 25 במאי 1952
↑  נחלאים א', הכפר העברי במבואות עזה, הארץ, 23 ביוני 1952
↑  חברי ועדות הכספים, דבר, 27 באפריל 1952
↑  שמות חדשים ליישובים, על המשמר, 10 ביוני 1953
↑  "נחל עוז" - ישוב קבע, דבר, 30 בספטמבר 1953
↑  2 חברי נחל עוז נהרגו במיקוש, 5 נפצעו, 22 במאי 1968, מעריב, 22 במאי 1968
↑  איתי בלומנטל ומתן צורי, אף משפחה לא נותרה בנחל עוז: "יש גבול לכוח העמידה של אמהות וילדים מול פצמ"רים", באתר ynet, 23 באוגוסט 2014
↑   אמיר תיבון, אבא שלי, בן 62, נלחם במחבלים כדי לחלץ אותנו. המדינה נכשלה, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2023
↑  אמיתי גזית, בדרך הביתה: המסע של הקיבוצניקים המפונים לחיים חדשים, באתר כלכליסט, 7 בדצמבר 2023
↑  ניתן לצפות בשלל העדויות בפלייליסט הזה בערוץ היוטיוב של נחל עוז
↑  רוני גרין שאולוב, רועי רובינשטיין, בצה"ל התנצלו בפני אנשי נחל עוז: "תחקיר מטלטל. שאלות אולי לנצח יהיו פתוחות", באתר ynet, 25 בפברואר 2025
↑  לילך שובל, איליה יגורוב, תושבי נחל עוז לאחר הצגת התחקירים: "צה"ל לא השיב על כל השאלות, יש שאלות שאולי לנצח יישארו פתוחות", באתר ישראל היום, 25 בפברואר 2025
↑  שלוחת נחל עוז, באתר מיתרים לכיש
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545029605171  LCCN: n97089578   WorldCat (עם LCCN): n97-089578 
תושבי נחל עוז וחיילים, 2 בנובמבר 1956. מתוך ארכיון בוריס כרמי, הספרייה הלאומית.
שלט רחוב על שם "נחל עוז" בעיר נתניה
המלחמה האנגלו–עיראקית

המלחמה האנגלו-עיראקית התנהלה בין הממלכה המאוחדת ובעלות בריתה לבין עיראק ובעלות בריתה ממדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה, בין 2 ל-31 במאי 1941.
המלחמה החלה לאחר הפיכת ריבוע הזהב (אנ') שהעלתה לשלטון את המנהיג העיראקי הפרו-נאצי רשיד עאלי אל-כילאני. אל-כילאני העלה דרישות לסילוק הצבא הבריטי מאדמת עיראק, על אף שעיראק הייתה מחויבת לנוכחות צבאית בריטית על אדמתה על פי ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930. הדרישות הסלימו לכלל עימות צבאי, שבסופו פלשו צבאות הממלכה המאוחדת לעיראק, הביאו לנפילת משטרו של אל-כילאני, ולהשבת השלטון לידי השושלת ההאשמית ששלטה בעיראק קודם להפיכה.
במלחמה קיבלה עיראק סיוע צבאי ואווירי מגרמניה הנאצית ומאיטליה הפשיסטית, והיא נתפסה כחלק מניסיון השתלטות של מדינות הציר על המזרח התיכון ועל מקורות הנפט שבו. גם לאחר המלחמה נמשכו העימותים, והביאו לפלישות בריטיות נוספות, בתחילה לסוריה וללבנון, ולאחר מכן, בשיתוף פעולה עם ברית המועצות, גם לפלישה בריטית לאיראן.
במלחמה השתתפה לצד הבריטים חוליה של האצ"ל, שנשלחה לשליחות חבלה וריגול מעבר לקווי האויב. בחוליה זו לחם ונהרג מפקד האצ"ל דוד רזיאל. העיראקים זכו לתמיכת מנהיגים פלסטינים גולים, ואישים כחאג' אמין אל-חוסייני ופאוזי אל קאוקג'י שהו בעיראק בעת המלחמה וסייעו לאל-כילאני ואנשיו.
רקע היסטורי וצבאי > תחילת מלחמת העולם השנייה - המהלכים שהובילו למרד

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עמד בראשות ממשל עיראק הפוליטיקאי הוותיק, שהיה פרו-בריטי ופרו-האשמי, נורי סעיד. על פי הוראות ההסכם האנגלו-עיראקי מ-1930 הייתה עיראק מחויבת לסייע לממלכה המאוחדת במלחמתה, להכריז מלחמה על אויביה, ולהעמיד לרשותה את מתקניה האסטרטגיים. אך גורמים חזקים בצבא ובממשלה נטו לטובת מדינות הציר, וסברו כי המלחמה מעניקה הזדמנות בלתי חוזרת להיפטר מהעול הבריטי. כיוון שכך, ניתקה עיראק את יחסיה הדיפלומטיים עם גרמניה, גירשה את השגריר הפעלתן גרובה, אך לא הכריזה עליה מלחמה. כאשר הצטרפה איטליה למלחמה שמרה עמה עיראק על יחסים דיפלומטיים.
באוקטובר 1939 הגיע לעיראק המופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני. בואו חיזק מאוד את תומכי הימין הקיצוני. אלו הפעילו על נורי סעיד לחץ בלתי פוסק, שבסופו של דבר הביא להתפטרותו מראשות הממשלה, ולהצבת רשיד עאלי אל-כילאני במקומו, במרץ 1940. סעיד סבר שאם יתפטר מראשות הממשלה וישמור על תפקיד שר החוץ, יביא להפחתת הלחץ, שכן כילאני ייאלץ לנהל מדיניות אחראית ופרו-בריטית בהכרח. סברה זו הופרכה. התפטרותו של סעיד יצרה מצב שבו בעלי הכוח האמיתיים במדינה היו אל-כילאני, קציני "המרובע המוזהב", והמופתי.
מצבה של הממלכה המאוחדת באזור קיבל תפנית שלילית במאי 1940. המערכה על צרפת, שהסתיימה בתבוסה צרפתית, הציבה בסוריה ובלבנון, שהיו תחת מנדט צרפתי, את משטר צרפת של וישי משתף הפעולה. משטר זה עמד בפיקוח של "ועדת שביתת נשק" איטלקית, שהייתה למעשה כלי של מדינות הציר לכפות שיתוף פעולה צבאי על המשטר בסוריה. אירועים אלו חיזקו מאוד את תומכי הנאצים בעיראק. הפלישה האיטלקית למצרים בספטמבר 1940 אמנם נהדפה, אך הביאה לצפון אפריקה את קורפוס אפריקה הגרמני של רומל, ובכך סימנה נוכחות נאצית צבאית בולטת במזרח התיכון. עיראק הפכה לבעלת חשיבות אסטרטגית ראשונה במעלה עבור הבריטים, כמקור נפט זמין וקרוב ללוחמי המערכה במדבר המערבי, וכבסיס בריטי חשוב המקשר בין הכוחות הלוחמים במזרח התיכון ובין אלו המצויים בראג' הבריטי.
ביוני 1940 נשלח שר בממשלה, נאג'י שוכת, על ידי אל-כילאני והמופתי לשאת ולתת עם השגריר הגרמני באנקרה, פרנץ פון פאפן. הוא הוסמך להסכים עמו על חידוש היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה, ושיתוף פעולה צבאי עם גרמניה, הכולל המרדת ערביי ארץ ישראל ולחימה בבריטים בשטחי ארץ ישראל. כן נשא עמו שוכת מכתב אישי מהמופתי להיטלר, בו הביע המופתי את הערכתו והערצתו אליו. השיחות והמכתב הועברו לידיעת משרד החוץ הגרמני, שהחל להדק את קשריה של גרמניה הנאצית עם תומכי הנאצים בעיראק.
לאחר אירועים אלו הפך הקרע בין ראשי המשטר ההאשמי הפרו-בריטי לבין ממשלתו של אל-כילאני לבלתי נסבל. העוצר, עבד אל-אילה, דרש מממשלתו שיתוף פעולה מוגבר עם הממלכה המאוחדת, אך הממשלה משכה בכל כוחה לכיוון מדינות הציר. לבסוף התפטר אל-כילאני ב-3 בפברואר 1941, ובמקומו הוצב טה אל-האשמי.
בסוף מרץ 1941 נראה היה כי אל-האשמי אינו עומד בלחצים. הוא שלח את שר החוץ שלו, תאופיק א-סווידי לקהיר, להיפגש שם עם שר החוץ הבריטי, אנתוני אידן. אידן דרש מעיראק שתכריז מלחמה על גרמניה, ושתנטרל את הגורמים הפרו-נאציים בהנהגתה. בתגובה דרש סווידי כי הממלכה המאוחדת, שהחזיקה במנדט על ארץ ישראל, תיענה לדרישות הלאומיות של הפלסטינים, וזאת על מנת שיוכל להציג ויתורים אלו כהישגים במאבק הפאן-ערבי. בתגובה שלח צ'רצ'יל את קינאהאן קורנווליס כשגריר לבגדד, כשהוא מצויד במכתב הנוקט עמדה תקיפה בשאלת ארץ ישראל.
רקע היסטורי וצבאי > הפיכת רשיד עאלי אל-כילאני

ב-2 באפריל 1941 החליטו קציני "המרובע המוזהב" לפעול. הם הכריחו באיומי נשק את ראש הממשלה החוקי אל-האשמי להתפטר, ותפסו את השלטון. העוצר עבד אל-אילה, שחזה את ההפיכה, הצליח להימלט מבעוד מועד אל אמירות עבר הירדן. לאחר ההפיכה עמדה בראש המדינה העיראקית חבורה של קציני צבא ופוליטיקאים קיצוניים. אל קציני המרובע המוזהב הצטרפו רשיד עאלי אל-כילאני, נאג'י שוכת ויונס א-סבעאווי שייצגו את הקו הימני הפרו-נאצי, ולכל אלו חבר המופתי. לימים טען המופתי כי בעת שהתכנסה החבורה, קודם להפיכה, הכירה בו כמנהיגם הבלתי מעורער.
ב-10 באפריל כינס אל-כילאני את הפרלמנט באופן בלתי חוקי, שכן על פי החוקה העיראקית רק המלך יכול לכנס אותו, והעוצר החוקי, עבד אל-אילה, לא הורה על כינוס הפרלמנט. הפרלמנט החליט על הדחתו של עבד אל-אילה מתפקיד העוצר, ועל החלפתו בקרוב רחוק בן השושלת ההאשמית, שריף שרף בין פואז. העוצר החדש הטיל על כילאני להקים ממשלה. בממשלה החדשה שימש אל-כילאני ראש הממשלה ושר הפנים, שוכת שימש שר ההגנה, ומוסא שהבנדר שר החוץ.
רקע היסטורי וצבאי > המצב האסטרטגי העולמי, והשפעתו על עיראק

באפריל 1941 היה הוורמאכט בתנופה אסטרטגית באזור הים התיכון. מסע המלחמה בבלקנים וכיבוש יוון ויוגוסלביה התרחשו תוך כדי האירועים בעיראק, ובחודשיים שקדמו להפיכה נחת רומל בקירנאיקה, ובמסע לחימה מזהיר הצליח להפוך את כל הישגי הבריטים במלחמתם עם האיטלקים בחודשים שקדמו לכך. התבססות מדינות הציר בעורף הבריטי במזרח התיכון, נראתה כסכנה אסטרטגית ראשונה במעלה. משטר פרו-נאצי בעיראק איים על נתיבי התחבורה החיוניים בין הראג' הבריטי ובין המזרח התיכון, ומעבר לכך, על מקורות הנפט. על אף שספקית הנפט העולמית הגדולה ב-1941 הייתה ארצות הברית והנפט מן המזרח התיכון היה רק 5% מהתפוקה העולמית, עדיין היה הנפט העיראקי מקור זמין שלא היה צריך לשנע דרך האוקיינוס האטלנטי שהיה אז אזור מלחמה, ולא היה צורך לשלם עבורו במזומן.
לכאורה היו המורדים העיראקים מבודדים, אך למעשה הם קיוו לחבור לגורמים נוספים באזור, ולהצית מלחמה במזרח התיכון כולו. איראן נשלטה על ידי השאח, רזא ח'אן, שהיה ידוע באהדתו לנאצים. סוריה ולבנון נמצאו תחת שלטון צרפת של וישי, שהיה למעשה בשליטת "ועדת שביתת נשק" איטלקית, שקידמה את האינטרסים של מדינות הציר. טורקיה, שהייתה בשליטת איסמט אינני, פסחה על שתי הסעיפים, והאפשרות שתצטרף לצד גרמניה למלחמה נראתה כריאלית, כך שמצבה האסטרטגי של הממלכה המאוחדת באזור הלך והידרדר. השתלטות גרמניה על אזור יוון והבלקנים יכולה הייתה לקצר את נתיבי האספקה והסיוע של הצבא הגרמני ללחימה במזרח התיכון. הגרמנים טרם פתחו במבצע ברברוסה, המתקפה על ברית המועצות, ובשלב זה של הלחימה, כיוון הפעולה שבעלות הברית חששו ממנו היה חדירה גרמנית דרך המזרח התיכון אל אזור הודו, לשם חבירה אל כוחות האימפריה היפנית.
מצבם של הבריטים היה נראה טוב בהרבה ממצב המורדים. בעורפם עמדו נכסיה האסטרטגיים של האימפריה במזרח, ובראשם הראג' הבריטי שנראה כמקור בלתי נדלה לאספקת חיילים וציוד. למעשה הייתה עיראק אך חלק קטן במערכה עולמית, שהמזרח התיכון נראה בה כחזית משנית. המערכה במזרח אפריקה, המערכה במדבר המערבי ומעורבותם הרת האסון במלחמת איטליה–יוון מתחו את כוחות פיקוד המזרח התיכון של הגנרל ארצ'יבלד וייוול עד תומם. הקצאת כוחות למערכה נוספת נראתה לוויוול, ולמפקד חיל האוויר שלו, מרשל אוויר ראשי ארתור לונגמור כמשימה בלתי אפשרית. ויוול ולונגמור עמדו בפני האפשרות לפלישה גרמנית לכרתים, ובפני הצורך להדוף את מתקפותיו של רומל במדבר המערבי ולהסיר את המצור על טוברוק, וכן פיקדו על הלחימה שהגיעה לשיאה באזור אתיופיה ואריתריאה. בה בעת ניתן היה לחזות בבירור, כי בקרוב יהפכו הנכסים הבריטיים במזרח הרחוק, הודו, בורמה וסינגפור, לזירת לחימה.
רקע היסטורי וצבאי > מאזן הכוחות > הכוח העיראקי

הצבא העיראקי הסדיר הוקם, צויד ומומן על ידי הצבא הבריטי. תמיכה זו סופקה על ידי משלחת צבאית קטנה ששהתה בבגדאד, שהחל מ-1939 עמדה תחת פיקודו של מייג'ר ג'נרל ג'ורג' גאי ווטרהאוס, ששימש גם כ"מפקח הכללי" על צבא עיראק. בצבא זה שירתו ב-1941 כ-60,000 איש. הכוח הלוחם בצבא מנה ארבע דיוויזיות חי"ר וחטיבה ממוכנת אחת, שכללה בעיקר חיל רגלים ממוכן שנע באמצעות משאיות, אך גם פלוגת טנקים איטלקיים קלים מסוג L3/35, ופלוגת שריוניות בריטיות מסוג קרוסלי. חטיבה זו והדיוויזיות הראשונה והשלישית הוצבו סמוך לבגדאד, הדיוויזיה השנייה הוצבה סמוך לכירכוכ והרביעית הוצבה בא-דיוואנייה, על מסילת הרכבת שבין בגדאד לבצרה. בנוסף לכך לחמו לצד העיראקים כ-500 "מתנדבים" פלסטינים בפיקודו של פאוזי אל קאוקג'י.
הצי העיראקי כלל ארבע ספינות תותחים מיושנות בנות 100 טון, ספינת ניתוב אחת, ושולת מוקשים אחת. סדר כוחות ימי זה היה נחות בהרבה מכמות הכוחות הימיים שהייתה יכולה להעמיד הממלכה המאוחדת, ששלטה למעשה בכל המרחב הימי מהים התיכון ועד האוקיינוס ההודי.
חיל האוויר העיראקי כלל 116 מטוסים ב-7 טייסות ובית ספר לטיס. בין 50 ל-60 מטוסים היו במצב כשיר לשימוש. רוב המפציצים ומטוסי הקרב הכשירים היו בשדה התעופה הינאידי סמוך לבגדאד, ששמו הוחלף לאחר ההפיכה ל"שדה התעופה ראשיד" (אנ'). מטוסים נוספים הוצבו במוסול. חיל האוויר הורכב ממטוסים שנרכשו בתקופות שונות מיצרנים שונים, לרבות מטוסי קרב דו-כנפיים בריטיים מסוג גלוסטר גלדיאטור, מפציצי ויקרס וינסנט דו-כנפיים בריטים, מפציצי ברדה Ba.65 ומפציצי סבויה מרקטי SM.79 איטלקיים, מפציצי נורת'רופ A-17 אמריקאיים, מטוסי הוקר הארט בריטים ששימשו לשיתוף עם כוחות קרקע, ומטוסי אימון ותובלה מתוצרת חברת דה הבילנד הבריטית מסוג דראגון, דראגונפליי וטייגר מות'. רובם של מטוסים אלו היו מטוסים דו-כנפיים מיושנים, אם כי הסאבויה-מרקטי נחשב למפציץ האיטלקי המתקדם ביותר באותה התקופה. כאשר התרחשה ההפיכה יכולים היו הבריטים להעמיד כנגד כוח זה רק כוח דומה של כ-78 מטוסים מיושנים ששימשו את בית הספר לטיסה בחבניה, אך במהלך הלחימה הגיע תגבור של מפציצי ויקרס ולינגטון, ומטוסי גלוסטר גלדיאטור שהכריעו את הכף, ואכן, חיל האוויר העיראקי הושמד בעיקרו בתחילת הקרבות, בטרם הספיק הסיוע האווירי הגרמני להגיע.
הערכתו של א-צבאע' הייתה שחילות הקרקע העיראקים הם בעלי עדיפות מספרית של כ-10 לאחד אל מול חיל המצב המצומצם שהחזיקו הבריטים בחבניה. א-צבאע' תכנן מערכה שתמשך כשלושה חודשים, ותאפשר קבלת תגבורת מגרמניה ומאיטליה, ובסופו של דבר ניצחון. הערכה זו הייתה בלתי ריאלית מכמה סיבות - ראשית, על אף הצלחות הגרמנים בים התיכון באפריל 1941, עדיין שלטו הבריטים במזרח הים התיכון באופן שהיה יכול למנוע העברת גייסות מאסיבית לעיראק. העברה כזו חייבה גם שינוי אסטרטגי בעמדתה של טורקיה, או את נפילת ארץ ישראל ועבר הירדן לידי מדינות הציר. שנית, וחשוב יותר, שליטתו של א-צבאע' בעיראק ובצבא הייתה חלקית בלבד. העימות עם הממלכה המאוחדת נחשב כעניין פנימי של האליטה הסונית, והשיעים, הכורדים ואנשי השבטים נמנעו מלהתערב בו. בהגיע יום פקודה, נותר כחצי מצבאו של א-צבאע' בקסרקטיניו, והמתין לתוצאות העימות.
רקע היסטורי וצבאי > מאזן הכוחות > הכוח הבריטי

עם ההפיכה, בתחילת אפריל 1941, הכוח הבריטי ששהה על אדמת עיראק היה מצומצם בהיקפו, וכלל בעיקר את אנשי ה-RAF בפיקודו של סגן מרשל האוויר (דרגת RAF המקבילה לגנרל בן שני כוכבים) הארי ג'ורג' סמארט.
על פי ההסכם האנגלו-עיראקי החזיקו הבריטים בשני בסיסי קרקע ששימשו את חיל האוויר, בחבניה ובשועביה. בבסיסים אלו שהו טייסים, אנשי צוות טכני, ובני משפחותיהם. בנוסף לכך פיקד סמארט על פלוגה של שריוניות רולס רויס מיושנות שיוצרו בתקופת מלחמת העולם הראשונה ועל כ-2,000 חיילים מקומיים שהיו בפיקודם של כ-20 קצינים בריטים.
בבסיס חיל האוויר בחבניה (אנ'), ששימש גם כבית ספר לטיס, שירת מגוון גדול של כלי טיס מיושנים מסוגים שונים, אך רובם לא היה כשיר ללחימה. בבסיס שירתו כ-1,000 אנשי צוות, אך רק 39 מתוכם היו טייסים. המטוסים הכשירים בתחילת המערכה כללו 3 מטוסי גלוסטר גלדיאטור דו-כנפיים מיושנים, ששימשו בעיקר לסיבובי ראווה של הקצינים, 30 מטוסי סיוע לקרקע מסוג הוקר אודאקס, 7 מפציצים קלים דו-כנפיים מסוג פיירי גורדון, 27 מטוסי אימון מסוג איירספיד אוקספורד, 25 מפציצים קלים דו-כנפיים מסוג הוקר הארט ו-24 מגרסת האימון של אותו מפציץ, 3 מטוסי תובלה מסוג ויקרס ולנטיה, ומפציץ אחד מסוג בריסטול בלנהיים. המטוסים היו ברובם מיושנים מאוד, ומטוסי גרסת האימון של ההוקר הארט לא יכלו לשאת חימוש כלשהו. בבסיס שועיבה שירתה טייסת המפציצים מס' 244 ובה כמה מטוסי ויקרס וינסנט דו-כנפיים.
הכוחות הימיים שניתן היה להסתייע בהם היו, לעומת זאת, כוחות הצי הבריטי, שפעל בזירת הים האדום והאוקיינוס ההודי, ועמו גם כוחות זמינים של הצי המלכותי האוסטרלי, הצי ההודי והצי המלכותי של ניו זילנד.
בניגוד לעיראקים, לא היו הבריטים בעיראק מבודדים. חילות בריטים רבים שהו באזור ממלכת ירדן וארץ ישראל, וכן באזור הודו. אלו היו המקורות הזמינים לתגבור מיידי של הכוחות שנדרש אם רצו הבריטים לעמוד כנגד כוחות הקרקע העיראקים בעלי העדיפות המספרית הגדולה. מפקד פיקוד המזרח התיכון הבריטי, גנרל ארצ'יבלד וייוול סבר כי לאור המצב במערכה במדבר המערבי, לאור לקחי המרד הערבי הגדול וסכנת ההתלקחות מחדש עקב התעמולה הגרמנית, לא יהיה בידו להקצות אלא כוח מזערי שייצא למערכה באיחור רב. התחבורה של גייסות מהודו, הייתה אף היא עניין ארוך, מסובך ומסוכן, שדרש הקצאה של כוחות ימיים משמעותיים. עם זאת, מפקד פיקוד הודו, הגנרל קלוד אוקינלק הביע דעתו באופן מיידי כי יוכל להקצות למשימה את הגייסות הדרושים.
רקע היסטורי וצבאי > רקע גאוגרפי

ניתן לחלק את עיראק למספר אזורים עיקריים:
אזור הסהר הפורה לאורך הפרת והחידקל – הוא רצועה המיושבת בצפיפות
מרבית עיראק – אזור מדברי מיושב בדלילות
אזור כורדיסטן בצפון שהוא אזור הררי וגשום
האקלים בעיראק הוא בעיקר אקלים מדברי חם או אקלים צחיח למחצה לחלק הצפוני ביותר. הטמפרטורות הגבוהות הממוצעות הן בדרך כלל מעל 40 מעלות צלזיוס, בעוד שהטמפרטורות הנמוכות הממוצעות יכולות לרדת מתחת ל-0 מעלות צלזיוס. רוב המשקעים מתרחשים מדצמבר עד אפריל וממוצעים הם בין 100 ל-180 מילימטרים מדי שנה. האזור ההררי של צפון עיראק זוכה לכמות גדולה יותר של משקעים מאשר אזור המדבר המרכזי או הדרומי, שם הם נוטים לאקלים ים-תיכוני.
בערך 90% מהגשם השנתי מתרחש בין נובמבר לאפריל, רובם בחודשי החורף מדצמבר עד מרץ. ששת החודשים הנותרים, במיוחד החמים ביותר של יוני, יולי ואוגוסט, יבשים במיוחד.
ההסלמה לקראת לחימה > העברת ניהול המשבר לצבא הודו הבריטית

מיד עם הישמע הידיעה על ההפיכה בבגדאד, נשלח לעיראק שגריר בריטי חדש, קינאהאן קורנווליס. קורנווליס היה אחד מוותיקי הממשל הבריטי בעיראק, ושימש כשגריר וכיועץ למלך פייסל הראשון מתחילת שנות ה-20 ועד 1939.
צ'רצ'יל לא הנחה את קורנווליס לטעון לגבי אי הלגיטימיות של הממשל החדש, אלא לנסות ולשמור על האינטרסים הבריטיים בבצרה, כי לטענתו האמריקאים הביעו עניין בהקמתו של בסיס אווירי גדול בבצרה אליו ניתן יהיה לכוון משלוחים בצורה ישירה. קורנווליס נשלח כשעמו הוראה להבהיר לממשלת אל-כילאני כי האינטרס הבריטי הוא בשמירת בסיסם הימי בבצרה והבסיס האווירי בחבניה, וכל המתרחש מחוצה להם אינו מעניינה הישיר של הממלכה המאוחדת. עם זאת, לכל הצדדים המעורבים היה ברור שעליהם להכין עצמם לעימות צבאי, וכי לאחר ההפיכה חלפה שעתה של הדיפלומטיה.
בשלב זה נועד צ'רצ'יל עם השר לענייני הודו, לאופולד אמרי ועם המשנה למלך הודו המרקיז מלינלית'גו בדבר האפשרות להעביר גייסות מהודו בדרך הים להגנת בצרה. הודו כבר תרמה את חלקה במערכה במזרח התיכון, ושתי דיוויזיות מצבא הודו הבריטית, דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-4 ודיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-5, לחמו במערכה במדבר המערבי ובמערכה במזרח אפריקה.
בה בעת חשו אנשי ה-RAF בעיראק עצמה כי הם מבודדים וזקוקים לסיוע. ב-6 באפריל דרש מפקד הכוחות הבריטים בעיראק, סגן מרשל האוויר הארי ג'ורג' סמארט כי יועבר אליו סיוע מיידי. אנשי פיקוד המזרח התיכון בהנהגתם של הגנרל ארצ'יבלד וייוול ומרשל אוויר ראשי ארתור לונגמור, סירבו להעביר את הסיוע שאותו דרש סמארט. בשלב זה נדרש ויוול על ידי צ'רצ'יל להתערב, אך הבהיר כי לא יוכל לשלוח כוח כלשהו מארץ ישראל, אלא רק ליצור את הרושם שהוא מכין כוח כזה, שכן כוחותיו במזרח התיכון מאומצים עד קצה הגבול בכל מקום. בשלב זה החליטו צ'רצ'יל וראשי המטות להעביר את האחריות על עיראק מפיקוד המזרח התיכון של ויוול ולונגמור, אל צבא הודו הבריטית עליו פיקד הגנרל קלוד אוקינלק, שהביע נכונות להקצות כוחות לשמירה על האינטרסים הבריטיים בעיראק.
ההחלטה על תגבור הכוחות בעיראק בכוחות מהודו הבריטית הביאה להסטת כוח בסדר גודל של חטיבה מוגברת (שלאחר שיתוגבר בכוחות נוספים יתגבש לכלל דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-10), שעליו פיקד הגנרל ויליאם ארצ'יבלד קנת' פרייזר, שאמור היה לצאת בשיירה ימית מקראצ'י למלאיה, לעבר עיראק. למבצע תגבור הכוחות ניתן השם "מבצע סבין" (Sabine). ב-18 באפריל הגיעה השיירה לבצרה.
ההסלמה לקראת לחימה > תגבור הכוחות הבריטים > התגבור האווירי

עקב קריאות המצוקה של סמארט מחבניה, הוחלט לתגבר באופן מיידי את בסיס חבניה בכוחות קרקע. כוח בן ארבע מאות לוחמים, בפיקודו של מייג'ר אוברי רוברטס, יצא למסע אווירי מקראצ'י שבפקיסטן אל חבניה. המסע נמשך ארבעה ימים במטוסי תובלה אזרחיים מסוג ארמסטרונג ויתוורת' אטאלאנטה שהושאלו ל-RAF מחברת התעופה BOAC, ובמטוסי ויקרס ולנטיה מיושנים, וכלל חניית ביניים בשארג'ה שבמפרץ עומאן. בשלב מאוחר יותר הועמדו לרשות כוח זה מטוסי DC-2 שקיצרו את המסע מקראצ'י ל-13 שעות.
בואו של הכוח לבצרה תוזמנה להיות לאחר נחיתת הכוח הימי, שעם יציאת הכוחות לדרכם לא היה ברור אם ייתקל בהתנגדות לנחיתתו. ב-17 באפריל הגיע הכוח לבצרה. משהתברר כי לא ניתן להגיע בדרך היבשה לחבניה, בשל השיטפונות, הוטס הכוח לחבניה בדרך האוויר. הייתה זו הרכבת האווירית האסטרטגית הראשונה שהפעילו בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. במקביל הועברו לחבניה 6 מטוסי גלדיאטור, ולשועיבה מספר מפציצי ולינגטון.
ההסלמה לקראת לחימה > תגבור הכוחות הבריטים > התגבור הימי

הכוח הימי שיצא מקראצ'י בתחילת אפריל, בפיקודו של פרייזר, כלל את חטיבת הרגלים ה-20 ההודית, גדוד ארטילריה וכוחות עזר נוספים. המדובר היה בכוח בסדר גודל של חטיבה מתוגברת. ההוראות שניתנו לכוח היו:
לכבוש את אזור בצרה-שועייבה על מנת להבטיח את נחיתתם הבטוחה של כוחות נוספים.
לתכנן, בשיתוף פעולה עם הצי, נחיתה אל מול כוחות היכולים להיות עוינים, מכיוון שעמדתו של הצבא העיראקי אינה ברורה.
במקרה של התנגדות, לגבור על כל התנגדות ולהקים באזור עמדות מגננה מהר ככל האפשר.
בשום מקרה לא לפגוע בנייטרליות של איראן.
בפועל התבצעו הנחיתות בתוך 24 שעות, בין 18 באפריל ו-19 באפריל, וללא התנגדות כלשהי.
בשלב זה החליטה הממשלה הבריטית לחזק את הכוחות בבצרה לסדר גודל של דיוויזיה, ולשלוח כוחות נוספים לדרכם. כוחות עזר נוספים השייכים לחטיבת הרגלים ה-20 הגיעו ונחתו ללא התנגדות ב-29 באפריל.