stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרשת מכירת מטוסי ה-AWACS לערב הסעודית
התמיכה במכירה

על מנת לזכות בתמיכה בקונגרס ובמדינה במכירה, ניהל הממשל לובי בעד המכירה. אף שהצהיר כי לעסקה תהיה תועלת עבור האינטרסים האמריקאים במזרח התיכון, הוסיף הממשל כי העסקה חשובה גם להבטחת השלום. בנאום בפני הקונגרס אמר מזכיר המדינה הייג כי אם המכירה תיבלם, "ביטחוננו, ביטחון ישראל והשלום עצמו [עשויים] להיות בסכנת הכחדה", רייגן קידם את המכירה באומרו כי "על ידי תרומה ליציבות האזור, זה משפר את ביטחון ישראל". הממשל הורה לפקידי ממשל לשעבר לדבר על המכירה כתמיכה בשלום. שר החוץ של ריצ'רד ניקסון, הנרי קיסינג'ר אמר כי המכירה "חיונית לתהליך השלום במזרח התיכון".
הלובי הסעודי פעל נמרצות על מנת להעביר את העסקה ולשכנע את הגורמים הבכירים כי העסקה חיונית לביטחון הסעודי והאמריקאי.
לבסוף, אישר הקונגרס את מכירת ה-AWACS, וכחלק מייצוא הנשק הגדול ביותר שהיה עד אז, היו המטוסים התחייבות סמלית ליחסי ארצות הברית-סעודיה.
מכירת הנשק האמריקאית לסעודיה, 2010

ב-20 באוקטובר 2010 הודיע משרד החוץ האמריקאי לקונגרס כי בכוונתו לבצע את מכירת הנשק הגדולה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, בשווי של 60.5 מיליארד דולר, של ציוד צבאי שנמכר לסעודיה; תוך שמירה על מכירת ה-AWACS מהעבר. המכירה כללה שיפור ניכר של היכולת ההתקפית של הכוחות המזוינים של ערב הסעודית. ישראל לא העלתה התנגדות למכירה, אלא הבהירה כי היא לא "מתלהבת" ממנה. באותה עת הדגיש גורם בכיר בממשל: "זו התפתחות גדולה מכיוון שהיא חלק מאסטרטגיה אזורית רחבה יותר ושומרת על נוכחות חזקה של ארצות הברית באזור. אנו שמים לב לצרכים של בעלי בריתנו... אחת הדרכים להתמודד (עם איראן חזקה יותר) היא להפוך את בעלות בריתנו וידידותינו לחזקות יותר".
הערות שוליים

↑  Saudi Rattles Its Saber | NTI, www.nti.org
↑  U.S. Middle East Policy-Arms for the King and His Family: The U.S. Arms Sale to Saudi Arabia, web.archive.org, ‏2011-08-14
בואינג E-3 סנטרי
פרשת מסמכי הפנטגון

פרשת מסמכי הפנטגון היא כינוי לפרשה שהסעירה את ארצות הברית בתחילת שנות ה-70. במוקד הפרשה עמדו מסמכי הפנטגון, כינוי לחקירה סודית שבוצעה על ידי מחלקת ההגנה של ארצות הברית שנגעה לגידול במעורבות הצבאית של ארצות הברית במלחמת וייטנאם. הפרשה התפוצצה לאחר שעובד הממשל, דניאל אלסברג, הדליף את המסמכים לעיתון הניו יורק טיימס בשנת 1971.
רקע

את המחקר, שכותרתו הרשמית הייתה יחסי ארצות הברית-וייטנאם בין השנים 1945–1967, הזמין מזכיר ההגנה של ארצות הברית, רוברט מקנמארה, בשנת 1967. לצורך כתיבתו נשכרו עשרות קציני צבא והיסטוריונים. המחקר שהושלם בשנת 1969 וכלל כ-7,000 דפים, תיעד את טיפולם של ארבעה ממשלים אמריקאיים (הארי טרומן, דוויט אייזנהאואר, ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון) בנושא תהליכי קבלת החלטות של ארצות הברית בווייטנאם בין השנים 1945-1967.
עותק ראשון נשלח בינואר 1967 למזכיר ההגנה, קלארק קליפורד, מחליפו של מקנמארה. בסך הכל נוצרו 15 עותקים של המחקר, ששניים מהם נשלחו לתאגיד האמריקאי ראנד, אשר העסיק צוותי חשיבה בתחומים שונים.
ההדלפה

בשנת 1969, הצליח עובד תאגיד "ראנד" דניאל אלסברג, להשיג גישה לאחד מעותקי המסמכים שנמצאו ברשות התאגיד והחליט להביא את דבר קיומם לידיעת הציבור.
בעזרתו חברו, אנטוני רוסו, החל אלסברג להעתיק את המסמכים בחשאי. במרץ 1971, העביר אלסברג את מרבית המסמכים לעיתונאי הניו יורק טיימס, נייל שיהאן. הפרק הראשון בסדרת המסמכים פורסם בטיימס ב-13 ביוני 1971 ועורר מיידית מחלוקות פוליטית ואף הגשת תביעות משפטיות כנגד הטיימס לעצירת המשך פרסום המסמכים.
תגובת הממשל

הפרסום עורר את זעמו של נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון שהחליט לצאת במאבק משפטי. לאחר כישלון המאמצים לשכנע את הניו יורק טיימס להפסיק את פרסום המסמכים מרצונו, פנה התובע הכללי של ארצות הברית, ג'ון ניוטון מיטשל לבית המשפט והוציא צו פדרלי האוסר על המשך פרסום המסמכים בטענה שהפרסום מהווה פגיעה בביטחון הלאומי. הטיימס ערער על ההחלטה והתיק הגיע במהרה לבית המשפט העליון של ארצות הברית. ב-30 ביוני קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית לטובת הטיימס והמסמכים פורסמו במלואם.
לאחר מכן ניסה הממשל לתבוע את אלסברג ורוסו באשמת ריגול וגנבה של מסמכים ממשלתיים. המשפט החל בינואר 1973, אולם מספר חודשים לאחר מכן התגלה כי 18 חודשים קודם לכן אנשי ממשל ביצעו פריצה לא חוקית למשרדו של הפסיכיאטר של אלסברג בחיפוש אחר ראיות מפלילות (נודע בהמשך כחלק מפרשת ווטרגייט). בעקבות כך השופט קבע כי המשפט פסול ופטר את אלסברג ורוסו מההאשמות.
השלכות הפרשה

מסמכי הפנטגון חשפו מספר דברים. בין היתר נחשף השוני בין מה שאנשי הממשל אמרו באופן רשמי לבין מה שהם אמרו בינם לבין עצמם וכי במספר הזדמנויות הממשל הונה את העם האמריקני והעמיק בכוונה את מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם. בנוסף, החשיפה הגדילה את חוסר האמינות ששרר בין ממשלת ארצות הברית לעם האמריקני ובכך פגע בניהול המלחמה של ממשל ניקסון.
בעקבות כך, הוויכוח בדבר המשך התערבותה של ארצות הברית בווייטנאם התעורר מחדש. עם זאת רוב הפרשנים כיום מאמינים כי פרסום המסמכים לא פגע בביטחון הלאומי של ארצות הברית.
ראו גם

מלחמת וייטנאם
הערות שוליים

↑  יעל גרינפטר, היום לפני 40 שנה: ניו יורק טיימס מפרסם את "מסמכי הפנטגון", באתר הארץ, 13 ביוני 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289828405171  GND: 4451009-3  LCCN: n88103393  NARA: 10644019  NKC: unn2015890972  VIAF: 178675299   WorldCat (עם VIAF): 178675299
פרשת ג'יין אייר

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ג'ספר פורד 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  רומן 
 מקום התרחשות:  אנגליה, ויילס 
 הוצאה
 הוצאה:  הודר וסטאוטון 
 תאריך הוצאה:  2001
 מספר עמודים:  336
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת מודן
 תאריך:  2004
 תרגום:  חנה ידור-אבני
 פרסים
 100 ספרי המדע הבדיוני והפנטזיה הטובים ביותר של NPR  פרס קרופורד (ג'ספר פורד, 2002) 
 סדרה
 הספר הבא:  לשקוע בספר טוב
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002371308
 
פרשת ג'יין אייר (באנגלית: The Eyre Affair) הוא רומן מאת ג'ספר פורד שיצא לאור ב-2001. זהו סיפורה של תרזדיי נקסט, סוכנת במחלקה לבילוש ספרותי, והמרדף שלה אחרי פושע גאון ומרושע, שמתרחש בשנת 1985 אלטרנטיבית ובתוך דפי הספר ג'יין אייר, ספרה של שרלוט ברונטה.
ספר ההמשך של "פרשת ג'יין אייר" הוא "לשקוע בספר טוב".
הספר תורגם לעברית בידי חנה ידור-אבני ויצא לאור בהוצאת מודן בשנת 2004.
צילה פיינברג שוהם

| --- | --- |

צילה פיינברג, 1908
 לידה:  27 בדצמבר 1895 יפו, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  13 באוגוסט 1988 (בגיל 92) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי חוף הכרמל 
 השכלה:  הגימנסיה העברית "הרצליה" 
 
מימין לשמאל: אבשלום, צילה ושושנה פיינברג
צילה פיינברג שוהם (י' בכסלו תרנ"ו, 27 בדצמבר 1895, יפו – ל' באב תשמ"ח, 13 באוגוסט 1988, חיפה) הייתה חברת הנהלת ויצו העולמית ויו"ר הוועדה למעמד האישה ולשכות משפטיות מטעם ויצו הארצית והתאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל, יו"ר המחלקה לבתי ספר החקלאיים בארץ, פעילה בהתאחדות האיכרים והמועצה לשיווק פרי הדר. אחותו הצעירה של אבשלום פיינברג.
משפחת פיינברג

משפחת פיינברג הייתה משפחה ציונית ידועה. שני הוריה של צילה היו ילידי רוסיה. אביה, ישראל (לוליק) פיינברג, נולד בשנת 1864 בסימפרופול שבחצי האי קרים. אמה, פאני בלקינד פיינברג, בתו של מאיר בלקינד, נולדה בשנת 1857 בעיירה להויסק שבפלך מינסק (רוסיה הלבנה). אחיו של ישראל פיינברג, יוסף פיינברג, עלה לארץ ישראל בעקבות פרעות "הסופות בנגב" שפרצו ברוסיה ב-1881 ורכש מזלמן דוד ליבונטין אדמה בעיון קרא, היא ראשון לציון. באותה שנה הגיעו ארצה פאני בלקינד ושני אחיה, ישראל ושמשון בלקינד, הביל"ויים. בשנת 1883 פגשה בראשון לציון את ישראל פיינברג והם נישאו ועברו לגדרה. ב-1887 נולדה הבת הבכורה, שושנה פיינברג, ובשנת 1889 נולד הבן אבשלום פיינברג. בשל איומי נקמה מצד משפחה ערבית מהיישוב הסמוך קטרה עזבו ליפו, ומשם לחדרה. ישראל פיינברג היה חבר באגודה שכוננה את אחוזת בית, וגם הגריל וקנה את המגרש בפינת רחוב הרצל ורחוב יהודה הלוי 22. היה פעיל בהקמת גימנסיה הרצליה. הוא נפטר בשנת 1911 ממחלת הסוכרת והוא בן 46. פאני פיינברג נפטרה בשנת 1942 ונקברה בראשון לציון.
אחותה שושנה נישאה לנחום וילבוש, פעיל ציוני ויזם כלכלי, מחלוצי התעשייה המודרנית בארץ ישראל. אחיה אבשלום פיינברג נהרג במדבר סיני בשנת 1917, בגיל 27.
ביוגרפיה

צילה פיינברג נולדה ביפו שבארץ ישראל, בת שלישית למשפחת פיינברג. נקראה צילה בזכות אחותה, שושנה, שאהבה את הסיפור על נשות למך במקרא. למדה בגן הילדים ובבית הספר העממי העברי הראשון ביישוב היהודי, "חביב" שבמושבה ראשון לציון. הושפעה רבות מדודתה אולגה חנקין, שפיינברג הייתה האהובה עליה מבין כל האחיינים. היא נהגה להתלוות אליה בעבודתה כמיילדת והושפעה מהשקפותיה הפמיניסטיות.[דרוש מקור: ראיון הוא מחקר מקורי] למדה בבית הספר לבנות ביפו[דרושה הבהרה] והייתה בוגרת המחזור הראשון של הגימנסיה העברית הרצליה (1909–1913).
בשנת 1913 יצאה לביקור משפחתי בסנקט פטרבורג בירת רוסיה, שם פגשה בזאב פינקלשטיין (שוהם), לימים בעלה, ועסקה בפעילות ציונית. משם המשיכה לברלין בירת גרמניה ולמדה בוטניקה וגאולוגיה בבית הספר הגבוה לחקלאות ולמחלות צמחים של אוניברסיטת הומבולדט. במהלך מלחמת העולם הראשונה עבדה בגן הבוטני של ברלין. הייתה פעילה בתנועת הנוער הציונית "בלאו וייס" ולימדה עברית. זמן-מה שהתה בווינה כעוזרת מחקר לבוטנאי אוסטרי.
ב-1919 נסעה עם בעלה ללונדון. בשנת 1923 חזרה עם משפחתה לארץ ישראל, ב-1923–1924 התגוררה המשפחה בתל אביב, והחל ב-1925 התגוררה בחיפה.[דרוש מקור: ראו לעיל הערה על מחקר מקורי.]
בן-זוגה, זאב שוהם, היה עורך דין, חבר מרכז מפלגת הציונים הכלליים והמפלגה הליברלית ואיש ציבור חיפאי, אזרח כבוד של חיפה. נפטר ב-1971.
צילה וזאב שוהם היו הורים לשניים: בת, תמר אשל (1920-2022), דיפלומטית, חברת הכנסת ואשת ציבור, ובן, דוד שוהם (1923–2005), בנקאי.
בשנותיה האחרונות חזרה שוהם להתגורר בתל אביב.
פעילות ציבורית

בשנת 1920 הצטרפה צילה פיינברג שוהם לקבוצת נשים בלונדון, בהן רבקה זיו וורה ויצמן, שהקימה את ויצו. בארץ הייתה פעילה בהתאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל ובוויצו. שנים רבות ניהלה את רשת בתי הספר החקלאיים של ויצו ואת הפרדס המשפחתי בחדרה. הייתה פעילה באגודת "פרדס סינדיקט" ובמועצה לשיווק פרי הדר, ועל כן נרשמה בספר הזהב של הפרדסנים. עד גיל 90 כיהנה כראש ועדת הביקורת של הקואופרטיב.
משנת 1925, כשהתיישבה עם משפחתה בחיפה, טיפלה במשק המשפחתי, שהוזנח בתקופת המלחמה. על הקרקע המשפחתית הקימה ב-1957 יחד עם אחותה אנדרטה לזכרו של אבשלום פיינברג, במלאת 40 שנה להירצחו (בשנת 2011 הועתקה האנדרטה לפארק נחל חדרה).
פעילות ציבורית > פעילות לקידום מעמד האישה

שוהם הייתה פמיניסטית באורחות חייה ועוד בנעוריה פעלה לשוויון זכויות נשים. לנוכח האיסור על תלמידות הגימנסיה העברית הרצליה להתעמל במכנסיים, במהלך אחד משיעורי ההתעמלות הסירה את החצאית והשתתפה בשיעור כשהיא לבושה במכנסי התעמלות קצרים. מאז הרשתה הנהלת הגימנסיה לכלל התלמידות להתעמל במכנסיים קצרים. בצעירותה אהבה ללבוש בגדי בנים; הדבר ניכר בצילומים השונים של המשפחה. כשנדרשה במסגרת לימודיה בגימנסיה ללמוד תפירה, העדיפה ללמוד נגרות עם הבנים. גם השיער היה בעבורה אמצעי לביטוי עמדות, כשבחרה בתסרוקת קצרה ופעם אחת כשגילחה את שיער ראשה כדי להביע את זעמה על נישואי אחותה
גם בבגרותה פעלה לקידום שיווי זכויות לנשים והייתה שותפה לקבוצה אקטיביסטית שפעלה בנושא ברחבי הארץ. היא שכנעה את חברתה הקרובה רחל כהן-כגן, יו"ר ויצו ישראל וחברת הכנסת, להקים ועדה להסדרת מעמד האישה בארץ. היא הזמינה אותה אל ביתה בחיפה והן ישבו במרפסת, כשמהבית ממול עולות זעקותיה של השכנה בשל המכות שספגה מבעלה. צילה פיינברג שוהם אמרה לה שזעקות אלה הן שמניעות אותה לפעול למען נשים.[דרוש מקור][דרושה הבהרה]
שוהם כיהנה כיו"ר הוועדה למעמד האישה ולשכות משפטיות מטעם ויצו הארצית והתאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל. ייצגה את ישראל מספר פעמים בקונגרסים בינלאומיים לשיווי זכויות הנשים שהתקיימו באיראן, ביוון ובאירלנד. סייעה בקליטת עלייה, הרבתה להרצות על תולדות היישוב, על חיפה ותולדותיה, על האישה בישראל ועל החקלאות ובעיותיה. בחיפה עסקה בפעילות ציבורית והתנדבותית נרחבת, ועל כך הוענק לה בשנת 1982 התואר יקירת העיר חיפה. ב-1986, במלאת לה 90, נקרא על שמה מועדון ויצו במושב ריחן.
שוהם הייתה מועמדת בבחירות לאספה המכוננת ומוקמה במקום השלישי ברשימת הנשים של ויצו לכנסת, שקיבלה מושב אחד.
הקשר עם אבשלום פיינברג

צילה ואבשלום פיינברג היו אחים קרובים וקיימו ביניהם תקשורת עקבית וענפה באמצעות מכתבים. אבשלום פיינברג התכתב עם כמה נשים מרכזיות בחייו: אלכסנדרה (סוניה) בלקינד, מניה שוחט, סגולה בקמן-רבילי (אחת הנשים שנטען כי הבלדה "אלף נשיקות לך, אהובתי" יועדה לה), פאני (פריזר) חיסין והאחיות שרה אהרנסון ורבקה אהרנסון.
אבשלום פיינברג, עוד לפני המלחמה, ציטט אמרה של "פילוסוף גרמני זקן" (כנראה ניטשה) על הצורך לחנך את האישה באמצעות השוט, דרך חינוך, שאבשלום פיינברג ראה כדרך היחידה הניצבת בפני הגבר המודרני, המושפל והנדכא, להגן על עצמו. מודל האישה המשכילה, הפעילה וגם בעלת המקצוע היה מאיים לדידו, כיוון שנראה כ"בלתי טבעי".
בשנת 1910 כתב אבשלום פיינברג לאחותו צילה:
(הטבע) עשתה אותך אישה. היי אחותי מה שעשתה אותה הטבע. אישה אמיתית, ובפרט אותן הנשים שהן חסרות לנו, הנשים העבריות שתחנכנה בבית הספר בהיותן בנות חמש עשרה את אחיהן, בהיותן בנות עשרים – בחיים את חתניהן ובעליהן, ובהיותן בנות חמש ועשרים בבית את ילדיהן. האישה אשר בידיה הקטנות והחלשות תָלוּש ותִבְרָא את הדור הענק שיברא לנו את המולדת. האישה אשר תְאֳרֹג את חיינו העתידיים, במילה אחת, אותו היצור שינחם בעבודה, שיעודד בצרה, שיאמץ למלחמה, וישיר בניצחון. הסמל הזה, האידיאל הזה, מעורר בלב כל גבר, בלב כל אדם המרגיש שאיפה לנחמה, לעבודה, למלחמה, לשירה ולניצחון. מעורר (!) רגש של קדוּשה, של שמחה, של אלוהות, של תאווה. והאישה גרב כחול, האישה שהיא חצי איש, איש לא שלם, האישה המשקרת לטבע ובוגדת במטרתה, האישה הזאת גועל נפש.
עם זאת, תמר אשל, בתה של צילה פיינברג שוהם, מעידה על הקשר של אמה עם אחיה אבשלום כעל קשר חם ואוהב של אחים קרובים (עדויות לכך ישנן למצוא בחליפת המכתבים ביניהם לאורך כל השנים), ועל כן נראה כי פיינברג נקרע בין הסטריאוטיפ הנשי המקובל באותה עת לבין אחותו, אמו ונשים אחרות שהקיפו אותו.
לקריאה נוספת

שי חורב, צילה שוהם, בלקסיקון החיפאים אישים ודמויות בחיפה, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 356, 2018.
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "פאניה (שרה פייעה) פינברג (בלקינד)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 418; פאני בלקינד פיינברג באתר "אלבום המשפחות – עדת ראשון-לציון".
↑  דוד תדהר (עורך), "מאיר בלקינד", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1159; מאיר בלקינד באתר "אלבום המשפחות – עדת ראשון-לציון".
1 2  תמר אשל בריאיון לתמר שטרן, פרויקט מעלים ערך: מחזירות נשים להיסטוריה, ירושלים, 19.3.2013.
1 2 3  נילי אריה-ספיר, "עיצובם של תרבות וחינוך עירוניים: סיפורי טקסים וחגיגות בתל אביב בשנותיה הראשונות", דור לדור כו (תשס"ו 2006), 192.
↑  צילה (שוהם) פיינברג באתר "אלבום המשפחות – עדת ראשון-לציון".
↑  דוד שוהם באתר "אלבום המשפחות – עדת ראשון-לציון"; אורי דרומי, אצולה משרתת בנוסח ישראלי: דוד שוהם, לוחם, בנקאי, פילנתרופ, 1923-2005, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2005.
↑  נחנכה אנדרטה לזכר א. פיינברג, דבר, 21 בינואר 1957.
↑  בילי מלמן, "מן השוליים אל ההיסטוריה של היישוב: מיגדר וארץ ישראליות (1890–1920)", ציון סב,ג (תשנ"ז), 243–278.[דרושה הבהרה].
↑  קורים דברים | מועדון צילה שוהם, מעריב, טור 3, 22 בינואר 1986.
↑  מרים זקהיים, מי קיבלה "אלף נשיקות" מאבשלום פיינברג?, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 20 בדצמבר 2022
↑  בילי מלמן, מן השוליים אל ההיסטוריה של היישוב: מיגדר וארץ ישראליות (1920-1890), ציון רבעון לחקר תולדות ישראל, תשנ"ז, עמ' 278-243.
↑  מוזיאון החאן.[דרושה הבהרה]
‏
קימריק

| --- | --- |

 ארץ מוצא:  ווילס
 מיון
 משפחה:  חתוליים
 מין:  חתול בר
קימריק (באנגלית: Cymric) הוא גזע של חתול הבית שמוצאו בחתול המנקס.
היסטוריה של הגזע

הקימריק הוא הגרסה ארוכת השיער של המנקס - גזע טבעי שהתפתח באי מאן. מוטציה גנטית טבעית גרמה לחתולים במאן לאבד את זנבם, ובגלל בידודו הגאוגרפי של האי, הונצח חוסר הזנב בדורות הבאים. הסבר אפשרי להופעת החתולים ארוכי השיער בין חתולי המנקס קצרי השיער הוא זיווג של חתולי המנקס עם חתול יערות נורווגי שהובא לאי על ידי המלך הנורווגי מגנוס. למרות שחתולי מנקס ארוכי שיער הופיעו מאז ומעולם בשגרים של מנקס קצר שיער, רק בשנות השישים נקבע שהמנקס ארוך השיער הוא גזע נפרד.
משמעות השם קימריק זה "וולשי", והוא ניתן לחתול בגלל הכמות הרבה של חתולי מנקס ארוכי שער שחיו בזמנו בווילס. בהתחלה השתמשו כל האגודות בשם זה, אך כיום חלק פשוט מכנים אותו מנקס ארוך שיער.
מבנה כללי

משקלו נע בין 4 - 5.5 ק"ג.
הפרווה צפופה ועבה, ועשויה להיות בצבעים ובתבניות רבות, למעט שוקולד, לבנדר, וחודים כהים.
גורי הקימריק דומים לאלו של המנקס, אך כעבור מספר שבועות ניתן להבחין בפרווה הצפופה והמפוארת שהם מפתחים.
אופי

הקימריק הוא חתול שופע חיבה, אנרגטי, וחברותי. חתולים שחיים גם מחוץ לבית הם ציידים טובים. רבים מכנים את הקימריק כ"חתול כלב" בגלל תשוקתו העזה להיות עם בעליו, ולעקוב אחריו מחדר לחדר. קולו של הקימריק בדרך כלל שקט מאוד ביחס לממדי גופו (בפרט נקבות בתקופת הייחום). הקימריק משמיע סלסול קול ייחודי (בעיקר נקבות ה"מדברות" עם הגורים), אבל גם כתגובה לדיבור של בעליהם. חתולי קימריק רבים יגוננו על בתיהם במיוחד מפני כלבים זרים. מסתדרים טוב עם ילדים אם הם גדלו איתם ביחד. לקימריק בוגר יהיו קשיים להסתגל לבית רועש על ילדים, אם לא היה מורגל לכך, ויעדיף סביבה שקטה.
קאנון ספרותי

ערך זה עוסק בהגדרה של קובץ יצירות ספרותיות בעלות חשיבות. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
קאנון ספרותי הוא קובץ של יצירות ספרותיות אשר יש הסכמה בקרב חוקרים ומבקרי ספרות כי הן מייצגות תחום דעת מסוים. בהקשר זה, לעיתים משמש המונח קאנון לציון גוף היצירות הספרותיות של מחבר או סביבת יצירה מסוימת, אשר נחשבות אותנטיות - למשל, הקאנון השייקספירי מייצג את כל היצירות שמיוחסות לוויליאם שייקספיר. המילה "קאנון" ביוונית עתיקה (κανών) ובערבית (قانون) משמעותה "חוק", "אמת מידה" או "דגם".
הגדרת הקאנון הספרותי

קאנון ספרותי הוא אוסף של יצירות מפתח בספרות, שלעיתים יכולות לייצג גם אידאולוגיות פילוסופיות, פוליטיות או דתיות שהתרבות שמתוכה הגיעו מחשיבה כאבן יסוד ביצירתה. בעת המודרנית המושג משמש בדרך כלל לבידול מחברים ויצירות המופיעים בסילבוסים וספרי לימוד כ"קריאת חובה", או כאלו המופיעות פעמים רבות בספרי היסטוריה של הספרות, ספרי ביבליוגרפיה וספרי ביקורת ספרות. מבנה הקאנונים נתון לוויכוח תמידי, כיוון שהקריטריונים להכללה או אי-הכללה של יצירה בקאנון מסוים הם סובייקטיביים.
קאנון ספרותי של תרבות מסוימת, לפי מבקר הספרות האמריקאי הרולד בלום, צריך לייצג את מיטב היצירה הספרותית של התרבות בתקופה הנתונה. כך למשל, אין מקום להעדיף יוצרים שהופלו בשעתם, אלא להתייחס ליצירות שעיצבו במידה רבה את תפיסת התרבות את עצמה ואת העולם. קאנון תרבותי הוא למעשה מדגם של מיטב היצירה של התרבות הנתונה (למשל, הקאנון המערבי, הכולל יצירות של שייקספיר וגם של פרנץ קפקא, מציג את מיטב יצירות הספרות של תרבות המערב). דעות אחרות, המונעות בדרך כלל מאידאולוגיות פמיניסטיות או אנטי-גזעניות, טוענות כי יש לתת לאוכלוסיות מופלות - למשל שחורים או נשים - את חלקן היחסי ביצירת התרבות בה חיו, כך שיצירותיהם יכנסו לקאנון, או אף לכלול יותר יצירות שלהם מחלקם היחסי והנהגת מדיניות של אפליה מתקנת.
לקריאה נוספת

איריס פרוש, קנון ספרותי ואידאולוגיה לאומית, הוצאת מוסד ביאליק ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1992. (הספר בקטלוג ULI)
הרולד בלום, The Western Canon: The Books and School of the Ages‏, הוצאת הארקורט ברייס, ניו יורק, 1994. (הספר בקטלוג ULI)
יעקב שביט (עורך), קנון וכתבי קודש, אוניברסיטת תל אביב, 2009. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  The Literary Canon and Translation, פיוטר ווילצ'ק, ספטמבר 2012
קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 של ליסט

פרנץ ליסט, מלחין הקונצ'רטו.
קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 מאת ליסט הוא קונצ'רטו לפסנתר בלה מז'ור שהלחין המלחין פרנץ ליסט. ליסט כתב את הטיוטה של הקונצ'רטו מס' 2 לפסנתר ולתזמורת בלה מז'ור S.125 בתקופה הווירטואוזית של חייו, בשנים 1839–1840. לאחר מכן הוא הניח את הפרטיטורה למשך עשור, וכשחזר לקונצ'רטו הוא ביקר ובחן אותו לעומק שוב ושוב. בפעם הרביעית והאחרונה הוא בחן את היצירה ב-1861, השנה בה השלים את היצירה. ליסט הקדיש את הקונצ'רטו לתלמידו, הנס פון ברונסארט (אנ'), שניגן את תפקיד הסולו בביצוע הבכורה של היצירה ב-7 בינואר 1857 בוַויימאר, תחת שרביטו של המלחין. הביצוע הרגיל של הקונצ'רטו אורך כ-25 דקות.
מבנה

קונצ'רטו מספר 2 בנוי מפרק אחד ארוך, בעל שישה חלקים המחוברים ביניהם בטרנספורמציות של כמה נושאים:
אדג'יו (Adagio sostenuto assai) – מלווה בלא יותר מארבעה כלי נשיפה. הבולט מביניהם הוא הקלרינט.
אלגרו (Allegro agitato assai) – לעיתים נחשב הסקרצו של המנגינה.
אלגרו מודרטו (Allegro moderato) – את נושא הפתיחה מנגן הצ'לו ובהמשך, תחת ליווי של הפסנתר, מוצגת השפעת סגנון הבל קנטו על החלק.
אלגרו דסיסו (Allegro deciso).
אלגרו (Marziale un poco meno allegro) – הלחנה קצת פחות עליזה.
אלגרו אנימטו (Allegro animato).
תזמור

תזמור הקונצ'רטו: פסנתר ככלי סולו, שלושה חלילים (בהם פיקולו אחד כפול), שני אבובים, שני קלרינטים בלָה, שני בסונים, שתי קרנות יער במי, שתי חצוצרות במי, שלושה טרומבונים (שני טנורים ובס), טוּבַּה, טימפַּני ברֵה ולָה, מצלתיים וכלי קשת.
סקירה כללית

הקונצ'רטו השני, אמנם פחות וירטואוזי מהקונצ'רטו הראשון לפסנתר, אך במבנה היצירה ניכרת מידה רבה מאוד של מקוריות. בהיבט זה מתגלה קשר קרוב יותר, הן בסגנון והן במבנה, לפואמות הסימפוניות הידועות יותר של ליסט. כמו כן, בעוד שהגרסה הסופית של הקונצ'רטו הראשון יכולה להיחשב כדוגמה מובהקת ליצירה לסולו, הקונצ'רטו השני מצביע על הניסיון של ליסט להוכיח את כישורי ההלחנה שלו, תוך שהוא מתרחק מהפגנת היכולות הווירטואוזיות האופייניות לו. ליסט, פחות נדיב כלפי הסולן באלמנטים טכניים, כמו סולמות באוקטבות, ותנועה מנוגדת, ובכך הופך לעיתים את הפסנתרן, מווירטואוז כל-יכול – למלווה של כלי קשת וכלי נשיפה מעץ. לסולן אין שליטה בחומרים התמטיים – למעשה, אחרי הפתיחה, הפסנתרן כלל לא מקבל את הנושא בצורתו המקורית, בעוד שכלי הקשת וכלי הנשיפה – תפקידם להמציא או לפחות "להמציא לכאורה" וריאציות מקוריות המוליכות את המאזין דרך שורת טרנספורמציות של הנושא. ההפסקות וקטעי השקט למיניהם, אינם הפסקות מתוכננות בזרימה של המוזיקה, אלא משמשות כמעברים בין חלקי השיח המוזיקלי.
קונצ'רטו סימפוני

בכתב היד של הפרטיטורה קרא ליסט ליצירה זו "קונצ'רטו סימפוני". השם הושאל מיצירותיו של המלחין הנרי ליטולף. ליסט אהב לא רק את השם, אלא גם את הרעיון שהוא מייצג. קונספט זה היה אחד מהמטמורפוזות התמטיות – הצמחת מגוון רב של נושאים, מתוך מקור מלודי יחיד. ליסט הכיר את הרעיון מלימוד "פנטזיית הנודד" של פרנץ שוברט. גם בטהובן השתמש בשיטה זו בסימפוניה התשיעית, כשעשה טרנספורמציה של הנושא "Ode to Joy" במהלך הפרק האחרון. עבור ליסט, טרנספורמציה תמטית היא אמצעי הלחנה שאליו פנה פעם אחר פעם – בפואמות הסימפוניות פאוסט (אנ') ודַנטה (אנ'), וגם בסונאטה לפסנתר בסי מינור (אנ'). שימוש זה בטרנספורמציה תמטית שינה את גישתו של ליסט גם למבנה הקומפוזיציה. כך, בשונה ממלחינים בני זמנו, שנצמדו במידה זו או אחרת למבנה המסורתי של הסונאטה, ליסט, ביצירותיו, הפליג הרחק ממבנה זה. הנושאים מתערבלים לתוך סקוונצות חדשות ובלתי צפויות, שמציגות ניגודים קלידוסקופיים בהשתנותן המגוונת. החזרות התקצרו, הקודות קיבלו ממדים של פיתוח. מבנים של שניים או שלושה פרקים התכנסו לפרק אחד. ההצדקה של ליסט לשינויים מרחיקי הלכת במבנה, כפי שהוא ניסח אותה הייתה: "יין חדש דורש בקבוקים חדשים".
הערות שוליים

↑  מידע על הקונצ'רטו לפסנתר  מס' 2 מאת ליסט
↑  סוג של מאמר דיגיטלי על הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 של ליסט
↑  מבנה הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 מאת ליסט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb148238322 (data)  LCCN: nr95036210  MusicBrainz work: f1652cc0-12cd-42a8-9910-eea995a9e1cb  VIAF: 292966965   WorldCat (עם VIAF): 292966965 
החלק הראשון של הקונצ'רטו.
קבוצת אוורגראנד

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בהונג קונג (5 בנובמבר 2009–3333) 
 מייסדים:  שו ג'יאין 
 תקופת הפעילות:  1996–הווה (כ־28 שנים) 
 חברות בנות:  Evergrande (marque)  National Electric Vehicle Sweden  Evergrande Property Services 
 מיקום המטה:  שנג'ן 
 ענפי תעשייה:  כלכלת מקרקעין, פיתוח נדל"ן 
 הכנסות:  507,248,000,000 רנמינבי (נכון ל־2020) 
 רווח תפעולי:  69,712,000,000 רנמינבי (נכון ל־2020) 
 רווח:  31,400,000,000 רנמינבי (נכון ל־2020) 
 הון עצמי:  350,431,000,000 רנמינבי (נכון ל־31 בדצמבר 2020) 
 עובדים:  123,276 (נכון ל־31 בדצמבר 2020) 
  
 www.evergrande.com
 
קבוצת אוורגראנד (China Evergrande Group) היא חברת יזמות בנייה ציבורית סינית גדולה. החברה שהייתה השנייה בגודלה בסין בתחום הנדל"ן נקלעה לקשיים פיננסים בעקבות משבר הנדל"ן בסין ב-2021, והגישה בקשה לפשיטת רגל ב-2023. בראשית 2024 הורה בית משפט בהונג קונג על פירוק החברה.
היסטוריה

נוסדה בשם Hengda Group על ידי שו ג'יאיין בגואנגג'ואו ב-1996, במקביל לתקופה שבה חל פיתוח אורבני נרחב בסין.
המודל העסקי של הקבוצה התבסס על גיוס כסף רב כחוב לצורך רכישת קרקעות ולקידום פרויקטי בנייה עליהם, אותו מכרה לציבור. המלווים לחברה היו הבנקים הסינים הממשלתיים, לצד משקיעים בבורסת הונג קונג שם נסחרו מניות החברה ואיגרות החוב שלה, לאחר הנפקתה ב-2009. בנוסף, החברה גייסה כסף ממנהליה ועובדיה בריבית גבוהה.
ב-2020 החל השלטון הסיני בצעדים לקירור שוק הנדל"ן במדינה, והציב תנאים לחברות היזמות לקבלת הלוואות חדשות מהבנקים. תנאים אלו הגבילו מאוד את יכולתה של החברה למחזור חוב ישן באמצעות גיוס חוב חדש.
בספטמבר 2021 נכשלה החברה בתשלומי ריבית למחזיקי איגרות החוב, שער המניה וערך איגרות החוב שלה נפלו בחדות. הממשל הסיני החליט שלא להתערב, ולא להשקיע בחברה כסף ממשלתי בניסיון חילוץ, על אף גודלה. החשש מהשפעה כלכלית נרחבת בשל גודלה היחסי של החברה, הוביל לירידות שערים ניכרות במדדים שונים, על רקע הערכה שהחברה תקרוס.
נכון ל-2021, החברה מעורבת בכ-800 פרויקטים שונים ברחבי סין הכוללים כ-1.6 מיליון דירות בשלבי בניה שונים שנמכרו, סה"כ חובותיה הרשמיים עומד על כ-300 מיליארד דולר, ובנוסף מוערך כי סכום נוסף בן כ-150 מיליארד דולר הוא חובות לא רשומים.
הקבוצה העסיקה כ-200,000 עובדים
החברה מחזיקה בבעלותה את קבוצת הכדורגל גואנגג'ואו, ומיזמים בתחומים נוספים כדוגמת רכב חשמלי.
בראשית 2024 הודיע בית משפט בהונג קונג על פירוק החברה, לאור כישלון בשיחות בין הנהלת החברה ומחזיקי החוב שלה.