stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלומות
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  www.e-mymuseum-alumot.com is Expired or Suspended., www.e-mymuseum-alumot.com
↑  בן ציון מיכאלי, יישובים שניטשו, הוצאת מלוא בע"מ, 1980, עמ' 352
↑  , צבי בן חורין, התפוררות קבוצות מייסדים בתנועה הקיבוצית: תהליכים וגורמים, אוניברסיטת בר-אילן, 1984, עמ' 140, המקור: ארכיון יד טבנקין, סימול: אי"ט 16-1/38/19
1 2  עלי אלומות, כתבה של זאב טור-סיני, 1970
↑   תיעוד נדיר: סוניה ושמעון פרס מספרים על השנים החלוציות, באתר nana10‏, 21 בינואר 2011 - במקור, מתוך "השבוע" של חדשות 10
1 2  צבי בן חורין, התפוררות קבוצות מייסדים בתנועה הקיבוצית: תהליכים וגורמים, אוניברסיטת בר-אילן, 1984, עמ' 142, המקור: ארכיון יד טבנקין, סימול: אי"ט 16-1/38/19
↑  שמואל סגל, שנותי בפוריה 1946–1949 חלום ושברו, הוצאה עצמית, 2008, עמ' 15
↑  ריקוד בטקס העלייה לקרקע עם אמנון כרמי שנפל במלחמת העצמאות, https://www.youtube.com/watch?v=uyfYN-QQDNU
↑  קבוצת "אלומות" עלתה לביתניה-עלית, דבר, 14 בנובמבר 1946
1 2  בן ציון מיכאלי, יישובים שניטשו, הוצאת מלוא בע"מ, 1980, עמ' 356
1 2  יהודה גור אריה, אלומות שלנו, http://www.e-mymuseum-alumot.com
1 2  בן ציון מיכאלי, יישובים שניטשו, הוצאת מלוא בע"מ, 1980, עמ' 354
↑  צבי בן חורין, התפוררות קבוצות מייסדים בתנועה הקיבוצית: תהליכים וגורמים, אוניברסיטת בר-אילן, 1984, עמ' 143, המקור: ארכיון יד טבנקין, סימול: אי"ט 16-1/38/19
↑  צבי בן חורין, התפוררות קבוצות מייסדים בתנועה הקיבוצית: תהליכים וגורמים, אוניברסיטת בר-אילן, 1984, עמ' 144, המקור: ארכיון יד טבנקין, סימול: אי"ט 16-1/38/19
1 2  צבי בן חורין, התפוררות קבוצות מייסדים בתנועה הקיבוצית: תהליכים וגורמים, אוניברסיטת בר-אילן, 1984, עמ' 146, המקור: ארכיון יד טבנקין, סימול: אי"ט 16-1/38/19
↑  צבי בן חורין, התפוררות קבוצות מייסדים בתנועה הקיבוצית: תהליכים וגורמים, אוניברסיטת בר-אילן, 1984, עמ' 145, המקור: ארכיון יד טבנקין, סימול: אי"ט 16-1/38/19
1 2  צבי בן חורין, התפוררות קבוצות מייסדים בתנועה הקיבוצית: תהליכים וגורמים, אוניברסיטת בר-אילן, 1984, עמ' 147, המקור: ארכיון יד טבנקין, סימול: אי"ט 16-1/38/19
↑  בן ציון מיכאלי, יישובים שניטשו, הוצאת מלוא בע"מ, 1980, עמודים 360-359
↑  עלי אלומות, מכתב של סנטה יוספטל מתאריך 25 במרץ 1968, 1970
↑  בן ציון מיכאלי, יישובים שניטשו, הוצאת מלוא בע"מ, 1980, עמודים 361-357
↑  עלי אלומות, פרוטוקול של קבוצת אלומות מתאריך 21 ביוני 1968, 1970
↑  אלומות שלנו, מוזיאון וירטואלי, ריאיון עם משפחת גריידינגר, http://www.e-mymuseum-alumot.com
↑  בן ציון מיכאלי, יישובים שניטשו, הוצאת מלוא בע"מ, 1980, עמ' 361
↑  עלי אלומות, פתח דבר, 1970
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465732105171
דאנקן גרנט

| --- | --- |

דאנקן גרנט, 1922
 לידה:  21 בינואר 1885 אבימור, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  8 במאי 1978 (בגיל 93) אלדרמסטון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Duncan James Corrowr Grant 
 מקום קבורה:  St. Peter's Churchyard, West Firle 
 מקום לימודים:  בית הספר סלייד לאמנות יפה  Hillbrow School  Académie de La Palette  בית הספר סנט פול  ווסטמיסטר 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  קבוצת בלומסברי 
 פרסים והוקרה:  המעצב המלכותי לתעשייה (1941) 
 בן או בת זוג:  ואנסה בל  ליטון סטרייצ'י  ג'ון מיינרד קיינס  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 צאצאים:  Angelica Garnett 
 sovkovart.ru
 
דאנקן ג'יימס גרנט (באנגלית: Duncan James Grant‏; 21 בינואר 1885 – 8 במאי 1978) היה צייר ומעצב בריטי של טקסטיל, כלי חרס, תפאורות תיאטרון ותלבושות. הוא היה חבר בקבוצת בלומסברי.
ביוגרפיה > ראשית חייו

גרנט נולד ב־21 בינואר 1885 למייג'ור בארטל גרנט ואתל איזבל מקניל בסקוטלנד. בין 1887 ל־1894 התגוררה המשפחה בהודו ובבורמה, וחזרה לאנגליה אחת לשנתיים. במהלך תקופה זו חונך גרנט על ידי האומנת שלו, אליס בייטס. יחד עם רופרט ברוק למד גרנט בבית הספר הילברוב, רוגבי, 1894–1899, שם קיבל שיעורים ממורה לאמנות והתעניין בהדפסים יפניים, הוא המשיך בלימודי התיכון בבית הספר הפרטי "סנט פול", בלונדון.
ביוגרפיה > חינוך לאמנות

משנת 1899 עד 1906 גרנט גר עם דודתו ודודו ריצ'רד וליידי סטרצ'י וילדיהם. כאשר גרנט היה צעיר יותר, הוא ליווה את ליידי סטרצ'י למפגשים חברתיים שנתנו לו את ההזדמנות להיפגש עם ציירים בולטים. דודתו הצליחה לשכנע את הוריו שיש לאפשר לו חינוך אמנותי.
בשנת 1902 נרשם גרנט על ידי דודתו לבית הספר לאמנות בווסטמינסטר בו למד בשלוש השנים הבאות. בחורף 1904–1905 ביקר גרנט באיטליה, בהזמנת הארי סטרצ'י, עשה עותקים של חלק מציורי הקיר מכנסיית סנטה מריה דל כרמינה, פירנצה.
גרנט הוצג בפני הציירת ואנסה בל על ידי פיפה סטרצ'י בסתיו 1905. משנת 1906, בזכות מתנה של 100 ליש"ט מדודתו, בילה גרנט שנה בפריז בלימודים בבית הספר של ז'אק אמיל בלאנש. במהלך תקופה זו ראה את האימפרסיוניסטים הצרפתים.
בשנת 1909 ביקר גרנט את מייקל וגרטרוד שטיין בפריז וראה את האוסף שלהם שכלל ציורים של פיקאסו ומטיס. בקיץ, ביקר גרנט את מאטיס בעצמו, ועבר להתגורר בפריז.
ביוגרפיה > לונדון

בנובמבר 1909 עבר גרנט לכיכר פיצרוי 21, שם תפס שני חדרים בקומה השנייה של הבניין בצד המערבי של הכיכר. לא רחוק משם, בכיכר פיצרוי 29, גרו אדריאן ווירג'יניה סטיבן (לימים וירג'יניה וולף). גרנט אמר "נוצרה ידידות קרובה בין אדריאן סטיבן לביני ונאלצתי רק להקיש על החלון כדי להיכנס. העוזרת התלוננה לווירג'יניה שמר גרנט נכנס לכל מקום".
ביוני 1910 הציג גרנט בגלריה של המועדון האלפיני. בהמשך אותה שנה גרנט ביקר בתערוכת הפוסט-אימפרסיוניסטים בגלריות גרפטון במייפייר, שכללה יצירות של גוגן, מאטיס ואן גוך, והתרשם מאוד מציוריו של פול סזאן.
במהלך קיץ 1911 הוזמן גרנט על ידי רוג'ר פריי לתרום לחידוש חדר האוכל באוניברסיטת בורו פוליטכניק. גרנט יצר שני ציורי שמן, אחד מהם "כדורגל ושחייה", שנוצרו בהשפעת האמנות האיטלקית המוקדמת והפסיפסים הביזנטיים. גרנט גם השתמש בחשיפתו לעבודתם של הפוסט-אימפרסיוניסטים.
קריירה באמנות

גרנט ידוע בעיקר בזכות סגנון הציור שלו, שהתפתח בעקבות תערוכות פוסט-אימפרסיוניסטיות צרפתיות שהוצגו בלונדון בשנת 1910. הוא עבד לעיתים קרובות עם חבר בקבוצה, מבקר האמנות והאמן רוג'ר פריי, והושפע ממנו. בנוסף לציור נופים ודיוקנאות, רוג'ר פריי עיצב טקסטיל וקרמיקה.
לאחר שרוג'ר פריי הקים את "סדנאות אומגה" בשנת 1913, גרנט הפך למנהל משותף עם ואנסה בל, שהייתה אז מאורסת עם רוג'ר פריי. גרנט היה תמיד הומוסקסואל פעיל, אבל במקביל מערכת יחסיו עם ואנסה בל פרחה, והייתה יצירתית ואישית כאחד, והוא בסופו של דבר עבר לגור איתה ועם שני בניה מבעלה קלייב בל.
בשנת 1916, בעקבות בקשתו להכרה כסרבן מצפוני, הצטרף גרנט למאהבו החדש, דייוויד גארנט, בהקמת משק חקלאי של פירות בסופוק. שתי בקשותיהם לא צלחו בתחילה, אך בסופו של דבר בית הדין הסכים להכיר בהם בתנאי שימצא סיבות מתאימות יותר.
בשנת 1935 נבחר גרנט יחד עם כמעט 30 אמנים בריטים בולטים אחרים לספק יצירות אמנות לאוניה הגדולה "קווין מרי", שנבנתה אז בסקוטלנד. גרנט הוזמן לספק ציורים ובדים לטרקלין הראשי. בתחילת 1936, לאחר שהותקנו עבודותיו בטרקלין, ביצעו מנהלים המספנות "קונרד" בדיקה לספינה. כשראו את מה שגרנט יצר, הם דחו מייד את יצירותיו והורו להסיר אותם.
במהלך מלחמת העולם השנייה גרנט קיבל משימה מהוועדה לאמני המלחמה עבור שני ציורים, שהבולט בהם הוא ציור של קתדרלת סנט פול במהלך הבליץ בלונדון ב-1941, כפי שנראה מהמרתף של בניין מפוצץ סמוך.
חיים אישיים

פרשיותיו המוקדמות של גרנט היו אך ורק הומוסקסואליות. אהוביו כללו בין השאר את בן דודו, הסופר ליטון סטרייצ'י. באמצעותו, גרנט היה מעורב בקבוצת בלומסברי, שם הכיר אנשים רבים כולל את ואנסה בל. בסופו של דבר הוא התאהב בואנסה בל, ואף על פי שהייתה נשואה, היא התאהבה בו חזרה. בל מאוד רצתה ילד מדאנקן גרנט, והיא נכנסה להריון באביב 1918. גרנט וואנסה בל המשיכו לחיות יחד במשך יותר מ 40 שנה. במהלך אותה תקופה היחסים ביניהם היו בעיקר ביתיים ויצירתיים – לעיתים קרובות הם ציירו באותו סטודיו וסייעו זה לזה ביצירה.
החיים עם ואנסה בל לא מנעו את המשך היחסים של גרנט עם גברים, עוד לפני שנולדה בתם אנג'יקה. אנג'ליקה גדלה והאמינה כי בעלה של ואנסה, קלייב בל, הוא אביה הביולוגי, והיא נשאה את שם משפחתו. דאנקן גרנט וואנסה בל יצרו מערכת יחסים פתוחה, אף על פי שהיא עצמה מעולם לא היו לה פרשיות אהבים נוספות.
לדאנקן, לעומת זאת, היו כמה מערכות יחסים רציניות עם גברים אחרים, והבולט בהם דייוויד גארנט, שהתחתן מאוחר יותר עם אנג'ליקה ביתו של גרנט ונולדו להם ארבע בנות, כולל אמארליס גארנט. אהבתו של דאנקן גרנט לואנסה בל, נשמרה עד למותה בשנת 1961.
שנים מאוחרות

בשנותיו המאוחרות יותר של גרנט, אהובו, המשורר פול רוש (1916–2007), שאותו הכיר בשנת 1946, טיפל בו ואיפשר לגרנט לשמור על אורח חייו המורגל במשך שנים רבות. היחסים של גרנט ורוש היו חזקים ונמשכו אפילו במהלך נישואיו של רוש וחמישה ילדים שנולדו לו בסוף שנות החמישים.
רוש נעשה ליורש משותף של האחוזה של גרנט.
גרנט נפטר בסופו של דבר בביתו של רוש בשנת 1978.
שרידיו של דאנקן גרנט קבורים לצד ואנסה בל בחצר כנסיית סנט פיטר, ווסט פירל, מזרח סאסקס.
גלריה

אביב וסתו – עיטור בכנסייה
סתו וחורף – עיטור בכנסייה
ישו – עיטור בכנסייה
הערות שוליים

↑  Duncan Grant – A 90th Birthday Exhibition of Paintings. Edinburgh: Scottish National Gallery of Modern Art. 1975. pp. ix–x
↑  PETER FUNNELL, DISPLAY AT THE NATIONAL PORTRAIT GALLERY, LONDON, 1968-1975, Art History 30, 2007-12-12, עמ' 590–610 doi: 10.1111/j.1467-8365.2007.00565.x
↑  Duncan Grant and His World. Wildenstein & Co Ltd. 1964.
↑  Tate, The Art of Bloomsbury – Look Closer, Tate
↑  St Paul's 1941, Imperial War Museums (באנגלית)
↑  Charleston | Home of The Bloomsbury Group in Sussex, Firle near Lewes UK, Charleston Trust (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262072305171  PLWABN: 9810633194305606  AAG: 307  AGSA: 3264  BIBSYS: 90778135  BnF: cb13542008h (data)  CiNii: DA14402818  GND: 11885416X  ISNI: 0000 0000 8103 7059  LCCN: n82211425  NGV: 987  NLA: 35506112  NTA: 070517061  RERO: 02-A003314822  RKD: 33347  SELIBR: 242237  SNAC: w6pk0dcs  SUDOC: 050731793  TePapa: 917  Trove: 977799  ULAN: 500022746  VIAF: 24764783   WorldCat (עם VIAF): 24764783 
גרנט (משמאל) עם הכלכלן ג'ון מיינרד קיינס, 1912. השניים היו נאהבים בשנים 1907–1914.
דאנקן גרנט, כנסיית סנט פול בזמן הבליץ, 1941
בית הילדים היהודים באוסלו

בית הילדים היהודים באוסלו הוקם בשנת 1939 בחסות חברים מקבוצת נָּאנְּסֶן יֱּלְפּ (Nansen Hjelp), ארגון נורווגי שלחם למען זכויות האדם והחברה. מייסד הארגון היה אוד ננסן, בנו של זוכה פרס נובל פריטיוף ננסן. מטרת הארגון הייתה לספק מקלט בטוח לילדים יהודים מפני רדיפות הנאצים בזמן השואה.
בית הילדים

בשנות ה-30 של המאה ה-20 התקיימה בנורווגיה מדיניות הגירה חמורה ולא כל מי שנכנס למדינה קיבל אשרה לישיבת קבע. למרות הגבלות אלו הגיעו למדינה כ-500 יהודים מגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה שנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. ביניהם הייתה קבוצה של 21 ילדים מווינה, בגילים שבין שבע לשמונה שנים. בתקופה הראשונה שהתה קבוצה זו בבית ספר יהודי בעיר בֶּרוּם (Bærum) שבמחוז אקרסהוס בנורווגיה.
עם חלוף הזמן, נשאלו הורי הילדים האם ברצונם להמשיך את שהות ילדיהם במקום. שישה זוגות הורים הביעו את רצונם לקבל את ילדיהם בחזרה. הילדים שנשארו בנורווגיה פוזרו תחילה בין משפחות אומנות יהודיות באוסלו. בשנת 1938 נאספו הילדים מבתי האומנה, והקבוצה התמקמה בדירה שכורה ברחוב אִינְדוּסְטְרִיגוֹטֶּן (Industrigaten) באוסלו. בשנת 1939 עברו הילדים לדירה ברחוב Holbergsgt. 21 בקומה שלישית, המקום נקרא בשם בית הילדים היהודים. הדירה שבה הם התגוררו נקנתה בכספי הקהילה היהודית שבעיר. כיום בית הילדים היהודים לא שרד, אולם מיקומו מסומן ממול למלון רַדִיסוֹן בּלוּ סקנדינביה (Radisson Blu Scandinavia).
מנהלת בית הילדים הייתה, נינה אוסוואלד שגויסה על ידי הפסיכיאטרית הנורווגית קרוליין (ניק) וואל, עזרה על ידן גם סִּיגְרִיד הֵּלִיֵסֶן לוּנד (Sigrid Helliesen Lund) שהייתה אף היא פעילה בנָּאנְּסֶן יֱּלְפּ.
נינה אוסוואלד מורה לחינוך בגיל הרך, שימשה לילדים אלה גם כמורה וגם כאם מסורה ואוהבת. לימים כאשר בגרו הילדים נתנו חלק מהם לילדיהם את השם נינה לזכרה.
בתחילת התקופה שהו בדירת הקבע רק ילדים שהובאו מווינה לאחר שנכנסו לדירתם, נוספו עוד שני בנים יהודים מצ'כוסלובקיה.
בנובמבר שנת 1942 הכריזו הנאצים על מעצר וגירוש של כל יהדות נורווגיה, באותה עת היו בבית הילדים היהודים תשעה בנים וחמש בנות, צוות העובדים היה מורכב כולו מחברים בתנועות ההתנגדות לכיבוש הנאצי. בשיתוף פעולה של כולם, הצליחה סִּיגְרִיד הֵּלִיֵסֶן לוּנְּד (Sigrid Helliesen Lund) לתכנן ולבצע פעולה חילוץ מסוכנת ומסובכת וכל הילדים הגיעו בסופו של דבר לשוודיה.
בבוקר ה-26 בנובמבר שנת 1942 הוברחו כל [דרושה הבהרה] הילדים מדירתם דרך המדרגות האחוריות של הבניין כיוון שבקומה שנייה של בניין זה גרה אישה ששיתפה פעולה עם הכיבוש הנאצי. הילדים הועברו לרובע אוּלֶרְן (Ullern) שבאוסלו, לביתה של יֶרְדָּה טָנְבֶּרְג (Gerda Tanberg), שהייתה ידידה של ניק וואל. הסידורים להמשך מסע הבריחה נמשכו כשבוע, ובמשך כל אותו זמן הם שהו בבית זה. לצורך העברת הילדים גויס נהג מונית בשם מרטין סולוואנג שערך מספר הסעות כדי להעביר את כל הילדים לאִילְוֶורוּם (Elverum) בקרבת הגבול, שם פגש בהם חוואי בשם אוֹלָּה רָאוּקֶן (Ola Rauken) ששכן את הילדים בחוותו. לאחר מכן צעדו הילדים בהדרכתו של יֶרְדָּה טָנְבֶּרְג (Gerda Tanberg) שבעה עשר קילומטרים עד שהגיעו לגבול שוודיה. שם קידם את פניהם אוֹלָּה בְּרֵיְסְיֶבֶּרְגֶט (Ola Breisjøberget) והביא אותם עד לאלינגסאס ליד העיר גטבורג. במקום זה הם התגוררו עד תום המלחמה.
חסידי אומות העולם

מבין אלו שהשתתפו במבצע חילוץ זה שבעה זכו בשנת 2006 בתואר חסיד אומות העולם מטעם יד ושם.
קרוליין (ניק) וואל - דר' ואהל ארגנה את תהליך הבריחה בהסתמכה על רשת של חברים ואנשי משפחה.
נִינַה הָּסְווֹלְד (Nina Hasvold) - הייתה המנהלת של המוסד ושימשה גם כמורה לילדים.
יֶרְדָּה טָנְבֶּרְג (Gerda Tanberg) - החביאה את הילדים בקומה השנייה של דירתה ב-.Ullern
מרטין סולוואנג - נהג המונית שהעביר את הילדים במכוניתו עד לקרבת הגבול השוודי.
אוֹלָּה רָאוּקֶן (Ola Rauken) - מדריך גבול (גְרֶנְסֶלּוּס grenselos), שאכסן את הילדים בחוותו והוביל אותם לאורך שבעה עשר קילומטרים עד לגבול השוודי.
אוֹלָּה בְּרֵיְסְיֶבֶּרְגֶט (Ola Breisjøberget) - קבל את הילדים בצד השוודי של הגבול והוביל אותם למקום הבטחים.
סִּיגְרִיד הֵּלִיֵסֶן לוּנְּד (Sigrid Helliesen Lund) - (בנורווגית) חברה בארגון המחתרת הנורווגית, תכננה את בריחת הילדים והקדישה עצמה להצלת חייהם.
לקריאה נוספת

A Stand Against Tyranny: Norway's Physicians and the Nazis מאת Maynard M. Cohen, Wayne State University Press עמודים 143–145.
הערות שוליים

1 2 3 4  Det jødiske barnehjemmet og Nic Waal (בנורווגית)
↑  כל הילדים האלה נספו יחד עם משפחותיהם בשואה
↑  מילולית: רחוב התעשייה
↑  Aptil 9: Saving jews in Norway
↑  שמות ומספרי חסידי אומות העולם – לפי ארץ ומוצא אתני
↑  Nic Waal--the mother of Norwegian child and adolescent psychiatry
↑  קבוצה שהבריחה את הגבול לשוודיה על מנת להציל גברים, נשים וילדים מפני הנאצים במלחמת העולם השנייה (בנורווגית)
↑  Sigrid Helliesen Lund
ברוך עמרמי

| --- | --- |

 לידה:  1888 נובוזיבקוב,צ'רניהיב האימפריה הרוסית
 פטירה:  16 ביוני 1938 (בגיל 50 בערך) כפר סבא, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי
 מקום קבורה:  בית העלמין גאולים הישן, כפר סבא
ברוך עמרמי (ילינסון) (1888 – 16 ביוני 1938) היה מחלוצי היישוב ומראשוני מתיישבי כפר סבא, כיהן כראש הוועד של כפר סבא.
ביוגרפיה

עמרמי נולד כברוך ילינסון בנובוזיבקוב שבפלך צ'רניגוב ב-1888 (אז באימפריה הרוסית, כיום מחוז צ'רניהיב באוקראינה), למשפחת רבנים. עד גיל 18 למד בישיבות, לאחר מכן, ברוח ההשכלה, הצטרף לפועלי ציון.
בימי הפוגרומים ב-1905 נאסר בעוון נאומים מהפכניים והשתתפות בהגנה. בשנת 1905 כשהיה בן 17 נסע ללמוד רפואת שיניים בארצות הברית בעיר ברידג'פורט, קונטיקט, שם התקרב לציונות.
כששב לרוסיה התיישב עם משפחתו בחרבין, מנצ'וריה. עמד שם בראש ההסתדרות הציונית ויסד את בית-הספר העברי הראשון במזרח הרחוק. את בניו חינך חינוך עברי ועמד על כך ששפת הבית תהיה עברית. בחרבין עסק בעיתונאות, היה חבר מועצת הבנק הקואופרטיבי המקומי, סגן מנהל בית העם הכללי, חבר הנהלת הקהילה העברית, חבר ההנהלה הציונית המחוזית של המזרח הרחוק וציר לוועידותיה. כיהן סגן ראש העירייה והיה המורשה מטעם הקהילה בקבלת פליטים שנהרו למנצ'וריה מהפוגרומים ברוסיה.
בסוף 1921 עלה לארץ, במסע ארוך באונייה, התגורר זמן מה בפתח תקווה, ועבר לכפר-סבא, שעוד טרם שוקמה אז לאחר הרס מאורעות תרפ"א, ונבחר לוועד המושבה שהיה אז בפתח-תקווה.
בחורף 1923 הגיע לכפר-סבא, עם קבוצת פועלים מסיביר והם התגוררו באוהלים. בזמן שהיו לכפר סבא שני ועדים (האחד בפתח תקווה, לתושבי חוץ, והשני בכפר סבא) כיהן ראש הוועד המקומי הראשון. במסגרת תפקידו הביא מורה ושוחט למושבה ופועלים יהודים כדי שהעבודה בכפר תהיה מבוססת על עבודה עברית, נאבק על כך שהוועד המקומי יהיה הוועד היחידי מול השלטונות (שלבסוף הפך לוועד היחיד).
לאחר שכיהן כראש הוועד במשך שנה, היה מזכיר מפעל המים במושבה.
ברוך עמרמי נפטר בט"ז בסיוון תרצ"ח.
עמרמי היה נשוי לפניה ולזוג נולדו שלושה ילדים.
הנצחה

רחוב בכפר סבא נקרא על שמו של עמרמי.
לקריאה נוספת

שלמה אנגל, כפר סבא, 70 שנה לייסודה, הוצאת עיריית כפר סבא, 1973
הערות שוליים

↑  גלוריה דויטש, "רחוב עמרמי, כפר סבא", ג'רוזלם פוסט, 3 בינואר 2008 (באנגלית)
↑  ברוך עמרמי, דבר, 07/09/1938
↑  במושבות, הארץ, 16 ביוני 1938
סטלארק

| --- | --- |

 לידה:  19 ביוני 1946 (בן 78) לימסול, קפריסין
 לאום:  אוסטרלי
 תחום יצירה:  מיצגים וידאו ארט
 זרם באמנות:  אמנות עכשווית
 stelarc.org
 
סטלארק (באנגלית: Stelarc) הוא שם הבמה של סטליוס ארקאדיו (נולד ב-19 ביוני 1946 בלימסול, קפריסין) הוא אמן מיצגים אוסטרלי המשתמש בגופו שלו כמדיום לצורכי אמנות חזותית ובחינת יכולותיו של גוף האדם, ומירב עבודותיו מסוג אמנות עכשווית והמיצגים שלו סובבים סביב הרעיון לפיו הגוף האנושי הוא מיושן, ובוחנים את הקשר שבין תנועה, חושים ומחשוב. סטלארק מציג שילובים של הגוף עם רובוטיקה, פרוטזות, טכנולוגיה מתקדמת, כלים רפואיים, מערכות מציאות מדומה והאינטרנט ופיתוחיו נחשבים לעתידניים הן מבחינה קונספטואלית והן מבחינה טכנולוגית. הוא מופיע לרוב ביפן, ארצות הברית ואירופה.
סטלארק קיבל כמה תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות שונות, ועד לשנת 2007 הוא החזיק בתפקיד מנהל מחקר עמית במחלקה לחקר מיצגי אומנות דיגיטליים באוניברסיטת נוטינגהאם, אנגליה. בימים אלה הוא מרצה אורח בבית-הספר לאומנויות שבאוניברסיטת ברונל שבמערב לונדון.
מיצגים בולטים

המיצגים של סטלארק הם ייחודיים, והם לרוב כוללים רובוט או רכיבים רובוטיים וטכנולוגיים מודרניים אחרים פרי יצירתו המשולבים בצורה כלשהי עם גופו שלו. כל מופע הוא פרויקט בפני עצמו המציג פיתוח מקורי כלשהו של סטלארק. עבודתו המוקדמת מזוהה ביותר עם 25 המופעים בהם תלה עצמו מקרסי דיג ("Flesh hook suspension") כאשר אחת מהמכונות המכניות שלו מעורבת במופע. להלן מבחר מעבודותיו הבולטות:
מיצגים בולטים > גוף פינג ופרזיט

בשתי עבודות בחן סטלרק תנועה על ידי מערכת גירוי עצבים אלקטרונית מבוססת טלמטיקה, ויצר הנדסה של הארכה וירטואלית של מערכת העצבים באמצעות האינטרנט. בנובמבר 1995 הושקה התערוכה "גוף פינג" ("Ping Body"), במהלכה חוברו ארבעה מוקדים שונים בעולם (פריז, הלסינקי ואמסטרדם) לאתר האינטרנט של האמן, ולמשתמשים ניתנה גישה מרחוק לראות ולהניע את גופו של סטלארק דרך מערכת גירוי-שרירים ממוחשבת ששכנה במקום בו התקיים המופע בלוקסמבורג. הרעיון המרכזי של המופע היה בחינה של מה שמוצג כתנועות רצוניות של גוף, כאשר בפועל מדובר בתנועה של גוף אחר הנמצא במקום אחר: על מסכי מגע הוצגו תמונות של הגוף, והמשתמשים בחרו אילו איברים להניע. התנועות נקבעו על ידי הפינג שהתקבל חזרה מהשרת ונמדד בחלקים של מילישניות, כאשר כל ערך מפעיל תנועה אחרת. כך האינטרנט איננו רק כלי להעברת מידע, אלא גם מתמר המשפיע על תנועות פיזיות.
באפריל 1997 הציג סטלארק את הפרויקט השני בנושא אינטרנט וגוף, "פרזיט" ("ParaSite", נשמע כמו "מעבר לאתר האינטרנט"). סטלארק יצר תוכנה הסורקת את הרשת כולה בחיפוש אחר תמונות שונות אשר נשלחו מהמחשב אל משקפי מסך שעל ראשו של האמן, והוקרנו במקביל בחלל התצוגה ועל גופו. התמונות גם מופו לכדי קוד שנשלח אל מערכת גירוי שרירים, שהפעילה את גופו של האמן.
מיצגים בולטים > פסל קיבה

במופע "Stomach Sculpture" שעלה בתערוכת הפיסול האוסטרלית החמישית שהתקיימה במלבורן, הוא הציג התקן אשר לו הוא קרא "תכשיט אסתטי". אחרי צום של שמונה שעות בלע סטלארק כמוסה בגודל 15 מ"מ על 5 ס"מ עשויה מטיטניום, פלדת אל-חלד, כסף וזהב. הכמוסה הייתה מחוברת לכבל, שקושר לתיבת בקרה מחוץ לגופו. בהגיעה לקיבה נפתחה הכמוסה לגודלה המלא, 5 ס"מ על 7 ס"מ, והחלה לצפצף ולפלוט הבזקי אור.
מיצגים בולטים > שלד חיצוני ומכונת השרירים

בנובמבר 1998 הציג סטלארק בתיאטרון "Kampnagel" שבהמבורג, גרמניה, את אחד הפיתוחים הידועים שלו: "Exoskeleton". זו מכונה פנאומטית ענקית ומהלכת בת שש רגליים, ודמוית עכביש. המכונה המאפשרת לאדם הניצב במרכזה ומחובר אליה באלקטרודות לשלוט על תנועותיה באמצעות מחוות ידיים ורגליים. הפרויקט מומן על ידי גופים אוסטרליים.
ביולי 2003 הוא הציג באנגליה מכונה דומה בשם "The Muscle Machine", הפועלת על עיקרון זהה. גם היא הייתה גדולה (קוטר של חמישה מטרים), והציגה היבריד של אדם ומכונה ונשלטה על ידי תנועות גוף. המכונה התבססה על טכנולוגיה מתקדמת יותר מ"שלד חיצוני", והתאפיינה בעיצוב חדיש יותר.
מיצגים בולטים > יד שלישית

במופע "Third Hand" שהעלה בשנת 2000 הופיע סטלארק עם יד-שלישית רובוטית שהופעלה דרך אלקטרודות שהושתלו בגופו. היד מופעלת על ידי אותות אלקטרו-מיו-גרם (EMG) המגיעים מהבטן ומשרירי הרגליים. היד מסוגלת לבצע תנועות של צביטה ושחרור, אחיזה והרפיית אחיזה, שורש כף היד יכול להסתובב ב-290 מעלות לשני הכיוונים והיא מצוידת במערכת רגישה למגע. בתערוכה נראה סטלאק כאשר הוא כותב עם שלוש ידיים.
מיצגים בולטים > גוף מוגבר

במופע "Amplified Body" הוא הציג מיצג סאונד אקוסטי שהושפע מאותות שהגיעו מגלי המוח, מחזור הדם ומערכת השרירים שלו.
מיצגים בולטים > אוזן שלישית

בשנת 2007 הציג סטלארק את החלק האחרון בסדרה של שלושה פרויקטים שנמשכו כ-12 שנה, והוא שתל סיליקון בצורת אוזן שהושלתה בניתוח לתוך זרועו השמאלית. הוא סיפר שהתקשה לאתר רופא שיסכים לבצע את הניתוח, אשר נעשה באירופה. החלק האחרון של הפרויקט אמור היה להיות השתלה של מיקרופון זעיר באוזן ומשדר שישדר את הסאונד לרשת האינטרנט וכך יוכלו אחרים לשמוע את מה שהאוזן "שומעת". ההתקן אכן הושתל, אך סטלארק נאלץ לבטל את הרעיון בשל סיבוך רפואי.
הכרה

סטלארק פעיל מאז שנות ה-60, ובמהלך השנים נכתבו מאות מאמרים החוקרים את עבודתו הייחודיות. בשנת 2005 פרסמה "MIT Press" של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס את המונוגרפיה שלו, אשר היוותה את המחקר המקיף והרחב ביותר על עבודותיו במשך השנים. הספר כולל תמונות מתוך מופעים שונים וראיונות עם סופרים כמו ויליאם גיבסון, אשר סיפרו על היכרותם עמו.
בשנת 1995 קיבל סטלארק חברות אקדמית בת שלוש שנים מהוועד המנהל לאומנות חזותית במועצה האוסטרלית.
בשנת 1997 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד לאומנות ורובוטיקה מאוניברסיטת קרנגי מלון שבפיטסבורג, פנסילבניה שבארצות הברית.
הוא קיבל מעמד של "מגורי אמן" (Artist in residence) בעיר המבורג בשנת 1998.
בשנת 2000 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מונש שבאוסטרליה.
במרץ 2003 השלים מעמד מגורי אמן לאומנות וטכנולוגיה בפקולטה לאומנות ועיצוב באוניברסיטת אוהיו שבקולומבוס, ארצות הברית.
סטלארק הוא עמית-מחקר במחלקה למחקר אומנות דיגיטלית באוניברסיטת טרנט בנוטינגהאם אנגליה.
עבודתו מיוצגת על ידי גלריית שרמן שבסידני.
מאמרים שכתב

Prosthetic Head: Intelligence, Awareness and Agency
Suspended Bodies - Uncertain, Anxious and Obsolete
FROM ZOMBIE TO CYBORG BODIES - Extra Ear, Exoskeleton and Avatars
Prosthetic Head(הקישור אינו פעיל)
הערות שוליים

1 2 3  STELARC באתר Maska
↑  מרית בן ישראל, "כתוב בגוף 3 - (ספר הדקדוק הפנימי) יומן הגוף", באתר "רשימות", 10 בפברואר 2009
1 2  שירות טיים, האדם הממוחשב, באתר ynet, 17 במרץ 2002
↑  "Ping Body", האתר הרשמי של סטלארק
↑  "ParaSite", האתר הרשמי של סטלארק
↑  מושון זר-אביב, "טפילים ברשת - גוף בתוך גוף בתוך גוף", מארב, 2004-06-03
1 2  Marquard Smith, Stelarc - The Monograph, September 2005, ISBN 0-262-19518-6
↑  "Exoskeleton", האתר הרשמי של סטלארק
↑  "Musclemachine", האתר הרשמי של סטלארק
↑  מרית בן ישראל, "כתוב בגוף 18 - לאן הולכים הזכרונות כשהמוח נחרב?", אתר "רשימות", 26 במאי 2009
↑  "Third Hand", האתר הרשמי של סטלארק
↑  "Performer gets third ear for art", BBC, 11 October 2007
↑  הפרויקט "Ear an Arm", האתר הרשמי של סטלארק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007371301105171  PLWABN: 9810573135505606  AGSA: 10237  BIBSYS: 6012805  BnF: cb15866453m (data)  CiNii: DA14994160  DAAO: stelarc  GND: 119284200  ISNI: 0000 0001 1487 6554  LCCN: n83126003  MusicBrainz: 5e84838b-8bcc-4b4b-a877-9f84a5587a7b  NGV: 535  NKC: jo2008427177  NLA: 35041620  NTA: 166216267  PIC: 296431  RKD: 221243  SNAC: w61s17t3  SUDOC: 092723306  Trove: 460751  ULAN: 500196009  VIAF: 10182602   WorldCat (עם VIAF): 10182602 
צילום של עבודת וידאו ארט המתעדת את פרויקט "פסל קיבה", ובה מוצג סטלארק וההתקן.
יוסף חיים קסטל

| --- | --- |

 לידה:  30 במרץ 1899 ירושלים
 פטירה:  11 באפריל 1968 (בגיל 69)
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית עלמין קריית שאול
 
יוסף חיים קסטל (קאשטיל; 30 במרץ 1899 – 11 באפריל 1968) היה מתרגם, סופר ועיתונאי, איש ציבור ופעיל ציוני, מנהל המרכז הארצי של קרן היסוד בארץ ישראל ונציג התנועה הציונית בצרפת. נודע בגרסה החלופית שכתב להצהרת בלפור, שבמרכזה עמד רעיון המדינה אחת לשני עמים.
קורות חיים > הצהרת בלפור האלטרנטיבית

בשנת 1921 כתב גרסה חלופית להצהרת בלפור, שבמרכזה עמד רעיון בית לאומי ליהודים ולערבים יחד (מדינה אחת לשני עמים):
שני הצדדים נלחמים זה בזה על ארץ אחת, ומוכרחים, בהכרח ההיסטוריה, לגור בה יחדיו ולפתח בשלום ובשלווה את שני בתיהם הלאומיים באותה ארץ העתידה להיות מדינה אחת.
בגרסה החלופית שהגה, הוא קרא לבלפור לשנות את ההצהרה, ולמחוק ממנה את הסעיף שקובע כי "לא יעשה שום דבר העלול לפגוע בזכויות האזרחיות והדתיות של עדות לא יהודיות בארץ ישראל". במקום זאת, ביקש לכתוב כי היהודים "יפַתחו את ביתם הלאומי הנוכחי של שאר התושבים (...) וישמרו על זכויותיהם החוקיות על הארץ".
לפי פרופסור הלל כהן וד"ר יובל עברי, קסטל שבר את הטאבו המקובל בשיח הציוני, בכך שהציג את ארץ ישראל כביתם הלאומי של יהודים וערבים כאחד. הוא ראה בהצהרת בלפור את המכשול העיקרי לעבודה הדדית בין שני העמים, וציין כי היא "מבהילה" את הערבים.
הלך לעולמו ב-11 באפריל 1968 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
נישא לאדריאן. אחיו היה משה קסטל.
לקריאה נוספת

א. קסטל, דפי חיים - ספר זיכרון ליוסף חיים קסטל ז"ל, לקט מתוך כתביו ואגרותיו, 1970