מיתוסים של מבול
בתרבויות העולם > במיתולוגיה ההינדואית

גרסאות של סיפור מבול חוזרות בוודות הינדיות עתיקות. רובן מסכימות זו עם זו על מרכיביו העיקריים של הסיפור, ובייחוד על זיהוים של גיבורי המבול: מַאנוּ, האדם הראשון (או הארכיטיפי) לפי המיתולוגיה ההודו-אירופית, ומַצְיָה (Matsya) שפירושו בסנסקריט "דג". הגרסאות שונות זו מזו בדרגת הפירוט שלהן, ובייחוד במידת ייצוגם של אלים שונים בסיפור.
הגרסה הפשוטה ביותר, וככל הנראה הקדומה ביותר, נמצאת בסַטַאפַּתָה-בְּרַהְמַאנָה (אנ'), ודה הינדית המתוארכת למאה ה-8 עד ה-6 לפנה"ס: בוקר אחד, כאשר מביאים למאנו קערת מים לשטיפת ידיו, הוא מגלה בה דגיג קטן. הדגיג מבקש שמאנו יגדל אותו, ומבטיח שיציל את מאנו בתמורה. מאנו אכן משכן את הדגיג בכד מים, ומטפל בו עד שהוא גדל לדג ענק עם קרן באמצע מצחו, ואז משחרר אותו לים. הדג מציה מזהיר את מאנו שמבול עומד לרדת על העולם, ומייעץ לו לבנות ספינה. בהגיע עת המבול, מציה שגדל לממדי ענק בא לשמור על ספינתו של מאנו. מאנו קושר את הספינה לקרן של מציה, אשר באופן זה גורר אותה עד שהיא נחה על פסגת הרי ההימלאיה. מאנו הוא האדם היחיד ששרד מן המבול. הוא מקריב קורבן לאלים ומתיך חמאה, ממנה נוצרת נערה צעירה בשם אידה, התגלמות אנושית של הקורבן. בעזרתה של אידה מוסיף מאנו להקריב קורבנות, שמהם נוצרים גם ילדים ובהמות.
סיפור זה דומה למיתוס המבול המסופוטמי (וכן למיתוסים המקראי והיווני) בכך שגיבור המבול מקריב קורבן לאלים לאחר מנוחת כלי השיט על פסגת ההר הגבוה באזור בו מסופר הסיפור. ואולם הוא שונה מהם בכך שבת-זוגו של הגיבור, ילדיו ובעלי החיים אינם מובאים עמו בכלי השיט, אלא הם נוצרים מתוך הקורבן. ייתכן שהבדל זה נועד למנוע שאלות לגבי גילוי עריות ונישואי קרובים בין הניצולים. בסיפור זה לא נאמר שהדג מציה הוא האל וישנו, והוא מקושר דווקא עם האל הבורא ברהמה.
גרסה דומה אך מפורטת יותר מופיעה בספר השלישי של המהאבהארטה, השיר האפי הענקי מן המאה הרביעית לפנה"ס. בגרסה זו עורך מאנו טקסים דתיים על גדת נהר, כאשר הדגיג מבקש את הגנתו ומבטיח בתמורה לשמור עליו בעת שיגיע המבול. ככל שגדל הדגיג, מאנו משכן אותו בכדים ובכלי קיבול גדולים יותר ויותר, ואף בנהר הגאנגס, אך הדג גדל כל-כך שאפילו הגאנגס אינו יכול להכילו, ולבסוף מביא אותו מאנו לאוקיינוס. בגרסה זו מייעץ הדג למאנו להכניס לספינתו גם את "שבעת החכמים" (Saptarishi) – מחברי כתבי הקודש ההינדואים לפי המהאבהארטה – וזרעי דגן שונים. לאחר המבול, הדג מגלה למאנו שהוא למעשה האווטאר מציה של האל וישנו.
גרסאות מפורטות אף יותר של סיפור המבול ההינדי נמצאות בפוראנות (ספרים עתיקים) שונות, ובייחוד במציה פוראנה (Matsya Purana), המתוארכת על ידי חוקרים שונים לתקופות של שבין המאה החמישית והשנייה לפנה"ס. בגרסה זו מזהה מאנו מיד את הדג מציה כאוואטר של וישנו. צורתו של מציה תכופות מתוארת באמנות ההינדואית כאדם למחצה ודג למחצה. מציה מספר למאנו כי העידן הנוכחי בתולדות העולם עומד להסתיים במבול, שלאחריו יחל עידן חדש. בגרסה זו האלים הם שבונים ספינה ענקית, ותפקידו של מאנו הוא רק להביא לספינה זרעים להאכלת בעלי-החיים. אפילו מרבית האלים מן העידן הישן אינם זוכים לעבור לעידן החדש, אך כתבי הקודש – הוודות והפוראנות – זוכות למקום כבוד בספינה, ובשל כך היא נקראת וודאנאו (סנסקריט: ספינת הוודות). בחיבור הינדואי נוסף, המַאנוּסְמְרִיטִי (סנסקריט: חוקי מאנו), מתואר כי יהיו 14 עידנים שבכל אחד מהם מאנו, או אדם ראשון, משלו, כאשר העידן הנוכחי הוא השביעי. לאחר המבול, וישנו מעניק השראה למאנוסמריטי, ומפרט על קודי התנהגות מוסריים, אורח חיים, דרך ארץ וחלוקת החברה על-פי קאסטות.
שבט הביל (Bhil) הוא אחד השבטים הגדולים בהודו שהיו שייכים לקאסטה של המנודים, ויש לו מסורת דתית נוספת על הדת ההינדואית. במסורת זו סיפור המבול הוא חלק מסיפור בריאת האדם: האל הבורא בגוואן ברא מעפר שני כובסים, גבר ואישה. מהם נולדו כל האנשים, שהיו מאושרים ונדיבים. נערה אחת שתפקידה היה להביא מים מן הנהר נהגה לקחת עמה כל יום גרגרי אורז ולהאכיל את הדגים. לאחר ימים רבים שאל אותה אחד הדגים איזה גמול תבקש על כך, והנערה ענתה שאיננה יודעת. הדג הזהיר אותה שמבול עומד לרדת על העולם. הוא ייעץ לה להכין כלוב, ולהיכנס אליו עם אחיה, עם זרעי דלעת ומים, ועם תרנגול. האל "הפך את העולם כולו דרך המים", וסבר שכל יושבי העולם טבעו, אך אז שמע את קריאת התרנגול. הוא ירד ומצא את הכלוב ובתוכו האח והאחות. הנערה הודתה שהדג הזהיר אותה, אך הדג הכחיש זאת. על הכחשה זו העניש האל את הדג בכריתת לשונו, ומאז אין לדגים לשון. האל השיא את האח והאחות זה לזה, ומהם נולדו כל אנשי העולם. בסיפור מבול זה, מוטיב אזהרת הדג מזכיר את הסיפור ההינדי, אך מוטיב האח והאחות הניצלים ונישאים זה לזה מזכיר סיפורי מבול בהודו-סין. אין בסיפור הסבר מדוע הוריד האל את המבול, ובני הביל עצמם אינם זוכרים מדוע האיש והאשה הראשונים מתוארים ככובסים. מקצוע הכביסה בהודו היה מקושר באופן מסורתי עם הקאסטה של המנודים.