stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספר הילד של הקרן הקיימת לישראל

ספר הילד כרך א', 1935, צילום מאת אברהם מלבסקי
ילדים מתבוננים בספר הילד, 1936. צילום מאת אברהם מלבסקי
ספר הילד של הקרן הקיימת לישראל הוא ספר כבוד של הקרן הקיימת לישראל, שמתכונתו ומטרתו דומות לאלו של ספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל.
מיזם ספר הילד, שהוצג בשנות השלושים של המאה העשרים, הוא אמצעי לגיוס תרומות לקק"ל. עבור התרומה, נרשמו ילדים ברישום כבוד בספר הילד על ידי הוריהם או קרובים אחרים, לעיתים בצירוף תמונתם, קיבלו תעודה מהודרת וסיכת בגד המעידה על רישומם. ספר הילד נועד לרישום ילדים מלידתם עד גיל בר מצווה, בהזדמנויות חגיגיות כגון לידה, ברית מילה, כניסה לבית הספר, סיום בית הספר, החלמה ממחלה וכדומה. בהמשך הוצעו גם רישומים ב"ספר בר המצווה" לילדים בגיל מצוות.
בשנות השלושים עלות התרומה הייתה לירה ארץ ישראלית אחת לפחות. נשות ארגוני ויצו והסתדרות נשים עבריות גויסו לפעול לקידום הרישום בספר הילד, ופרסמו אותו בבתי יולדות ובבתי ספר. לתושבי ארץ ישראל הוצג הרישום בספר הילד כציון לאירועים חשובים בחיי הילד והמשפחה וכתרומתם לגאולת הקרקע.
הרישום בספר הילד קודם גם בעיתונות היהודית בתפוצות. עבור יהדות התפוצות התרומה הוצגה כמעשה חינוכי, של יצירת קשר בין ילדים יהודים בגולה לבין מולדת העם בארץ ישראל, כמקור נחמה לתורמים שלא זכו לחיות בארץ ישראל, וכמקור לסיפוק רוחני על שותפותם של התורמים בטיפוח דור חדש הגדל בארץ ישראל. ב-1932 עוצב הספר בבית המלאכה של מאיר גור אריה וזאב רבן, בעיטורי כסף בסגנון בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות. ב-1935 עוצב הספר על ידי האמן איתמר דוד.
בשנות החמישים של המאה העשרים הרישום בספר הילד שווק גם כמזכרת וכמתנה נאה; עלות התרומה הייתה אז 5 לירות. נציגות ארגוני נשים בחיפה, ביקרו יולדות בבתי החולים במסגרת אירועי יום האם, והגישו להן תעודת רישום של ילדיהם בספר הילד.
חתני ספר הילד, כפי שכונו בפרסומים, הוזמנו לאירועים מיוחדים שנערכו לכבודם. למשל ב-1939 הוזמנו הילדים עם בני משפחותיהם בחול המועד פסח לחגיגה בבית קק"ל בתל אביב, במסגרתה נערך טקס הענקת סיכות שעוצבו עבור הנרשמים בספר הילד, נישאו נאומים על ידי פסיה טייבר (נציגת ויצו) ואברהם קמיני (יושב ראש הוועד הארצי של הקק"ל), הוצגה תוכנית אמנותית של תזמורת הקונסרבטוריון והזמרת אסתר גמליאלית, הוגש כיבוד וחולקו מתנות. ב-1945 הוזמנו עם בני משפחותיהם לקבלת פנים במסגרת תערוכת עם ואדמתו.
כרכי ספר הילד נשמרו בלשכה הראשית של הקרן הקיימת בירושלים ובבית הבריאות שטראוס בתל אביב.
מיזם ספר הילד נמשך ברצף ומתקיים גם בשנות ה-20 של המאה ה-21.
תעודת ספר הילד, צילום מאת שמואל יוסף שוויג, 1934
תעודת "ספר-הילד", צילום מאת שמואל יוסף שוויג, 1933
סיכה לנרשמים בספר הילד, צילום מאת אברהם מלבסקי, 1938
טקס מסירת סיכות לנרשמים בספר הילד, בלשכה הראשית של קק"ל בירושלים, 1938. צילום מאת אברהם מלבסקי.
הערות שוליים

1 2 3  ספרי הכבוד, באתר קק"ל
1 2  הקרן הקיימת ויסודות עבודתה, דבר, 21 בדצמבר 1934
↑  ירושלים, הַבֹּקֶר, 14 בדצמבר 1938
↑  מיום ליום - "קרן ישראל", הארץ, 21 באוגוסט 1951
↑  מפעולות הקרן הקיימת, דואר היום, 7 בפברואר 1935
1 2 3  לאה פרושנסקי, על קרן הילד, דואר היום, 20 במאי 1932
↑  ויצו בארץ למען הקרן הקיימת, דבר, 29 בנובמבר 1936
1 2  ספר הילד של הקרן הקיימת לישראל, דואר היום, 14 במאי 1935
↑  ספר הילד של הקהק"ל, דואר היום, 5 במרץ 1935
↑  ספרים, הארץ, 8 בפברואר 1935
↑  לאות ולזיכרון, חרות, 14 בפברואר 1956
↑  בחיפה הוחג "יום האם", הארץ, 16 בדצמבר 1952
↑  חגיגה לנרשמים בספר הילד, הַבֹּקֶר, 12 באפריל 1939
↑  חיפה, הצופה, 6 בדצמבר 1945
סנטיאגו דל אסטרו (פרובינציה)

סנטיאגו דל אסטרו (בספרדית: Santiago del Estero) היא פרובינציה באזור הגראן צ'אקו בצפון ארגנטינה. היא גובלת בצ'אקו בצפון-מזרח, בסנטה פה בדרום-מזרח, בקורדובה בדרום, בקטמרקה ובטוקומאן במערב ובסלטה בצפון-מערב. שטחה כ-136 אלף קמ"ר, ובשנת 2001 התגוררו בה כ-804 אלף תושבים. היא קרויה על שם בירתה, העיר סנטיאגו דל אסטרו.
גאוגרפיה

רוב שטחה של הפרובינציה נמצא במישורי הגראן צ'אקו, בגובה שאינו עולה על 200 מטרים מעל פני הים. במערב הפרובינציה אזורים גבוהים יותר, השייכים למורדותיהם הנמוכים של הרי האנדים, אך גם בהם מעטים האזורים שגובהם עולה על 500 מטרים. בדרום הפרובינציה הקצה הצפוני של רכס קורדובה.
שני נהרות גדולים חוצים את הפרובינציה מצפון-מערב לדרום-מזרח - דולסה ("מתוק") וסלאדו ("מלוח"). בדרום-מערב מספר מדבריות מלח, המהווים חלק ממדבריות הסלינאס גראנדס, המשתרעים על שטחים נרחבים בפרובינציות קורדובה, לה ריוחה וקטמרקה.
האקלים בסנטיאגו דל אסטרו סובטרופי. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 21.5°C, אך מאז העשורים האחרונים של המאה ה-20 נרשמת התחממות יחסית, ובשנים האחרונות נרשמה טמפרטורה ממוצעת של 24°C. ההתחממות באה לידי ביטוי גם במקרי הקיצון - בעוד שעד 1910 לא עלתה הטמפרטורה על 38°C, כיום בימים חמים במיוחד היא עשויה להגיע לכדי 50°C. כמות המשקעים השנתית הממוצעת בפרובינציה היא כ-700 מ"מ, מהם כ-580 בעונה הגשומה.
בפרובינציה פארק לאומי אחד, הפארק הלאומי קופו, שהוכרז ב-1998 ומשתרע על פני 1,142 קמ"ר.
היסטוריה

עד להגעת הספרדים לאזור, אכלסו את השטח בו שוכנת כיום הפרובינציה בני הטונקוטה. הם התיישבו בעיקר באזור נהר הדולסה, ופיתחו חקלאות. צפונית-מערבית להם חיו בני לולה, שהיו מושפעים יותר מהתרבויות האנדיות.
ב-1542 החל דייגו דה רוחאס במסע לכיבוש האזור, והקים את היישוב הספרדי הראשון, מדיין דל סוקונצ'ו. ב-1543 הוקמה מלכות המשנה של פרו, והאזור היה לחלק ממנה. ב-19 ביוני 1549 יצאה משלחת ספרדית נוספת, בפיקודו של חואן נונייס דל פראדו, ששמה לה למטרה להקים עיר שממנה ניתן יהיה לשלוט טוב יותר באזור ובדרכים המובילות מפוטוסי לצ'ילה ולאזור ריו דה לה פלטה, וכן להפיץ את הנצרות בקרב הילידים. ב-1550 הוקמה העיר אל בארקו בשטח פרובינציית טוקומאן של ימינו. במהלך מסעו נתקל דל פארדו בכוחותיו של מושל צ'ילה פרנסיסקו דה ויאגרה. בעימות בין הכוחות ב-10 בנובמבר 1550 הייתה ידו של דה ויאגרה על העליונה. דל פראדו נסוג, והקים מחדש את אל בארקו, בשטחה של פרובינציית סלטה של ימינו, ב-1551. שם סבלה העיר מהתקפותיהם של בני הדיאגיטה. היא הועתקה בשנית ב-1553, וב-25 ביולי הכריז פרנסיסקו דה אגירה על הקמתה בשם סנטיאגו דל אסטרו דל נואבו מאסטראסגו, היא העיר סנטיאגו דל אסטרו של ימינו.
מושלי צ'ילה ניסו להביא לסיפוח האזור לאודיינסיה שלהם (פדרו דה ואלדיביה ראה בחזונו טריטוריה המשתרעת מהאוקיינוס השקט לאוקיינוס האטלנטי), אך ב-1563 נקבע כי יהיה שייך לאודיינסיה של צ'רקאס שמרכזה בסוקרה. ב-1564 הוקמה הפרובינציה של טוקומאן, חורייס ודיאגיטאס (Provincia de Tucumán, Juríes y Diaguitas), שבירתה סנטיאגו דל אסטרו. הפרובינציה השתרעה על שטח של כ-700 אלף קמ"ר, הכולל את הפרובינציות סנטיאגו דל אסטרו, טוקומאן, לה ריוחה וקורדובה של ימינו. ב-1566 התבססה מעמדה עוד יותר, לאחר שהוקמה בה דיוקסיה.
הצפות חוזרות ונשנות עקב עליית נהר הדולסה על גדותיו, גרמו לשלטונות להעתיק את הבירה לסלטה, ואילו הדיוקסיה עברה לקורדובה. כתוצאה מכך, ירד מעמדה של העיר, אף שהאזורים הכפריים נותרו מאוכלסים יחסית.
ב-1776 הוקמה מלכות המשנה של ריו דה לה פלאטה, ופרובינציית טוקומאן הייתה לחלק ממנה. ב-1783 הוקמה האינטנדנסיה של סלטה דה טוקומאן, שכללה גם את טוקומאן, סלטה, חוחוי וקטמרקה. בירתה הייתה טוקומאן, וב-1792 הועתקה לסלטה.
סנטיאגו דל אסטרו הביעה את תמיכתה במהפכת מאי שהובילה לעצמאות ארגנטינה, אך לא נטלה בה חלק פעיל. ב-1814 פוצלה האינטנדנסיה לשניים, סלטה וטוקומאן. סנטיאגו דל אסטרו וקטמרקה הוכפפו עתה לטוקומאן. ב-22 במרץ 1820 הכריז מושל טוקומאן, ברנבה אראוס, על כינונה של הרפובליקה הפדרלית של טוקומאן. סנטיאגו דל אסטרו התנגדה למהלך, וב-27 באפריל הכריז חואן פליפה איבארה על התנתקותה של העיר מטוקומאן וחבירתה לקונפדרציה המתגבשת של ריו דה לה פלאטה. אראוס שלח כוח צבאי לדיכויו של איבארה, אך הובס. איבארה נותר מושל סנטיאגו דל אסטרו למשך 30 השנים הבאות, עד מותו ב-1851. אחיינו של איבארה, מנואל טבואדה, החליף אותו, ושימש כמושל הפרובינציה עד מותו שלו ב-1871. טבואדה היה מקורב לנשיא ארגנטינה, ברטולומה מיטרה, ובתקופת שלטונו התחזק מעמדה של הפרובינציה. לאחר מותו של טבואדה ואובדן הכוח הפוליטי ירד בהדרגה מעמדה.
ב-1948 נבחר קרלוס חוארס למושל סנטיאגו דל אסטרו. חוארס כיהן בתפקידו במשך חמש קדנציות לא רצופות עד 2002. לאחר פרישתו בשל מצב בריאותי רופף, מונתה לתפקיד רעייתו, מרסדס ארגונס דה חוארס. ב-2004 הודחה מכהונתה לאחר שהוגשו כתבי אישום נגדה ונגד בעלה בעקבות חשדות במעורבות ברצח של יריבים פוליטיים ובשל שחיתות.
דמוגרפיה

בשנת 2001 התגוררו בפרובינציה כ-804 אלף תושבים, וצפיפות האוכלוסין בה נאמדה בכ-6 תושבים לקמ"ר. הערים הגדולות בפרובינציה באותה שנה היו:
סנטיאגו דל אסטרו (כ-285 אלף תושבים)
לה בנדה (כ-95 אלף תושבים)
טרמאס דה ריו אונדו (כ-28 אלף תושבים)
פריאס (כ-25 אלף תושבים)
אנייטוז'ה (כ-20 אלף תושבים)
כלכלה

כלכלתה של סנטיאגו דל אסטרו היא מהחלשות בארגנטינה. בשנת 2006 נאמד התוצר בה בכ-2.9 מיליארד דולרים, שהם כ-3,560 דולר לנפש. שיעור זה נמוך בכ-60% מהממוצע בארגנטינה, והוא הנמוך ביותר במדינה.
12% מתוצר הפרובינציה מקורו בחקלאות. הגידולים העיקריים הם כותנה (כ-20% מהכותנה בארגנטינה כולה), פולי סויה, תירס ובצל. 15% מהעזים בארגנטינה גדלות בסנטיאגו דל אסטרו, ובמזרח הפרובינציה נפוצים גם גידולי בקר.
התעשייה בפרובינציה אינה מפותחת, והיא מבוססת בעיקר על התוצרת החקלאית. כ-300 אלף טונות של עץ (חומר גלם) מיוצרים בה מדי שנה, מהם כ-100 אלף טונות בתעשיית השעם, והיתר בעיקר כעצים להסקה. תעשיות נוספות כוללות מזון, טקסטיל ועור. הפרובינציה ענייה במחצבים, ועיקר הכרייה בה היא של מלח במדבריות המלח בדרום.
אף שסנטיאגו דל אסטרו אינה מהפרובינציות המתוירות בארגנטינה, אך יש בה גם כמה מוקדי משיכה לתיירים, בהם העיר העתיקה של סנטיאגו דל אסטרו, המעיינות החמים טרמאס דה ריו אונדו והפארק הלאומי קופו.
עיריית טרמאס דה ריו אונדו
סלומון היינה

| --- | --- |

סלומון היינה, דיוקן מאת פרידריך גרגר קרל
 לידה:  19 באוקטובר 1767 הנובר, נסיכות הבוחר מהנובר 
 פטירה:  23 בדצמבר 1844 (בגיל 77) המבורג, הקונפדרציה הגרמנית 
 מדינה:  ממלכת הנובר 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
סלומון (שלמה) היינה (גרמנית: Salomon Heine; אוקטובר 1767 – 23 בדצמבר 1844) היה סוחר ובנקאי ממוצא יהודי שחי בהמבורג. היינה, יליד הנובר, הגיע להמבורג בשנת 1784 כשהוא חסר כל, ושנים לאחר מכן רכש בה נכסים עצומים, והיה לאחד האנשים העשירים ביותר בגרמניה. הוא נודע בחייו כמיטיבו וכפטרונו של אחיינו המשורר היינריך היינה. הונו של היינה, שכונה "רוטשילד של המבורג", הוערך בעת מותו ב-110 מיליון אירו במושגי הימים ההם.
קורות חיים

היינה למד את מקצוע הבנקאות בחברת Bankhaus Popert בהמבורג. בהמשך הקים עסק כברוקר המחאות, בשיתוף פעולה הדוק עם עמנואל אנטון פון האלי. בשנת 1797 ייסד יחד עם מרקוס אברהם הקשר (1770–1823) את הבנק למסחר "הקשר ושות'". בשנת 1818, כשהפך למנכ"ל היחיד בחברה, שינה את שמה ל"בנקהאוס סלומון היינה". במהלך השנים הבאות שגשג והיה לאחד הבנקאים המצליחים ביותר בהמבורג של אז.
עם זאת, היינה לא זכה לאזרחות בהמבורג ולא התקבל כחבר באיגוד המכובד של סוחרי המבורג. את ביתו על היונגפרנסטיג (Jungfernstieg), אותו נאלץ לרכוש באמצעות איש קש בשל אפליית היהודים, היינה פוצץ בעת השרפה הגדולה בהמבורג בשנת 1842 על מנת למנוע התפשטות נוספת של האש.
קורות חיים > פטרונו של המשורר היינריך היינה

סלומון היינה שילב את אחיינו היינריך היינה בבנק בבעלותו, ולאחר מכן הציע לו להקים את חברת הבגדים "הארי היינה". אך היינריך, שהתאהב אז באמלי ביתו של סלומון, התמסר בעיקר לשירה והתעניין מעט מאוד בעסקים, ועד מהרה נאלץ להכריז על פשיטת רגל. סלומון כעס על אחיינו על בחירתו בשירה כדרך חיים, והוא ביטא את מורת רוחו באמרתו: "Hätt er gelernt was Rechtes, müsst er nicht schreiben Bücher" (אילו היה לומד משהו אמיתי, לא היה עליו לכתוב ספרים).
היחסים בין השניים ידעו עליות ומורדות, אך לאורך רוב חייו סלומון תמך באחיו סמסון ובנו המשורר, ואף אשרר קצבה חודשית שתוענק לאחר מותו של היינריך לאשתו מתילדה. לאחר פטירתו של סלומון נפוצו שמועות שהיינריך עומד לפרסם קטעים מהממוארים שלו על חיי סלומון. היינה כתב לעיתים בסגנון חריף ועוקצני גם על מכריו, מה שגרם לבנו של סלומון, קרל, לחשוש מפניו ולבטל את הקצבה. על ערש דווי חתם היינה על התחייבות שלא לכתוב דבר שיפגע בכבוד המשפחה. עם זאת, יש מי שרואים בכמה משיריו כתיבה מוסתרת בגנות המשפחה.
קורות חיים > הנדיב של המבורג

נדיבותו של סלומון היינה ומעמדו בהמבורג באים לידי ביטוי באנקדוטה הבאה: נציגים של מסדר דתי שהתכונן לבנות בית חולים ביקשו תרומות מעשירי המבורג. הללו הפנו אותם לבנקאי היהודי, והוסיפו שהם יתרמו סכום זהה לתרומתו, ועוד טאלר נוסף. הנזירים סיפרו להיינה את תגובת הסוחרים, והוא ביקש מהם לנקוב במחיר הבנייה. היינה שילם את מחציתו, ולכן נאלצו שאר הסוחרים לממש את התחייבותם ולממן את השאר.
העיתונאי אדולף קוהוט (1917-1848) מסר גרסה שונה לחלוטין של הסיפור:
נציגים של מסדר נוצרי שגייסו כסף לבניית בית ספר ביקשו ממנו להיות הראשון שיפתח את רשימת התורמים. היינה חשב שזה ייראה מוזר אם שמו של בנקאי יהודי יתנוסס בראש הרשימה, ואמר לנציגים לפנות תחילה לסוחרי המבורג העשירים, ולשוב אליו כדי שישלים את החסר. הם פנו מיד לעשיר שגר בסמיכות והוא תרם מחצית מהסכום "מתוך האהבה הנוצרית". כששבו להיינה הוא נידב את המחצית השנייה "מתוך אהבת היהודים".
היינה השתתף במימון לשחזור העיר, לאחר השרפה הגדולה בשנת 1842. בנוסף ייסד את בית החולים היהודי הידוע של המבורג לזכר אשתו בטי, שנפטרה בשנת 1837. עם הנחת אבן הפינה בשנת 1841, שיבח היינריך היינה את מפעלו הפילנתרופי של דודו בשירו "Das neue israelitische Hospital zu Hamburg", שיצא לאור בכרך "Neue Gedichte". בית החולים נהרס כמעט לחלוטין לאחר מלחמת העולם השנייה ושוחזר בשנות השמונים. כיום הוא משמש כבניין ממשלתי.
קורות חיים > פטירתו

סלומון היינה הלך לעולמו בהמבורג. אלפי תושבים, יהודים ונוצרים כאחד, יצאו באופן ספונטני ללוותו בדרכו האחרונה לבית הקברות היהודי אוטנזן (Ottensen). בצוואתו הורה לתרום למושב הזקנים ולקרן האלמנות, לביקור חולים, לחברת לחם ומרק ולאגודה להוראת מלאכות מועילות ליהודים.
"בית היינה" בהמבורג, דירת גן שנבנתה בשנת 1832, הוא המבנה היחיד ששרד מעזבונו של הבנקאי, והוא שימש מאז 1962 כמקום הנצחה. מאז 1 בינואר 2001 המקום פועל כסניף של מוזיאון המתוחזק באופן שוטף על ידי עמותת "בית היינה", ומארח מדי פעם תערוכות מיוחדות בנושאים יהודיים, ספרותיים, מוזיקליים וטופוגרפיים.
לקריאה נוספת

Salomon Heine. Hamburgs Rothschild. Heinrichs Onkel. [Gebundene Ausgabe], Christians Verlag, (1994) (בגרמנית)
הריסת ביתו של סלומון היינה על היונגפרנסטיג במהלך השרפה הגדולה בהמבורג (1842)
בית החולים היהודי בהמבורג
בית היינה בהמבורג
סולאריס (ספר)

| --- | --- |

כריכת ההוצאה השנייה של "סולאריס" בעברית
 מידע כללי
 מאת:  סטניסלב לם
 שפת המקור:  פולנית
 סוגה:  מדע בדיוני
 מקום התרחשות:  Solaris 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1961
 מספר עמודים:  236
 הוצאות בעברית
 הוצאה:  היפריון
 תאריך:  1981
 תרגום:  אהרון האופטמן
  
 הוצאה:  הוצאת כתר
 תאריך:  2003
  
 הוצאה:  הוצאת כתר
 תאריך:  2021
 
סולאריס (בפולנית: Solaris) הוא ספר מדע בדיוני מפורסם של הסופר הפולני סטניסלב לם. הספר פורסם בוורשה ב-1961 ותורגם לאנגלית לראשונה ב-1970 (התרגום נעשה מצרפתית ואיכותו נחשבת לירודה). גרסה עברית (שתרגם אהרון האופטמן) יצאה לאור בשנת 1981, ומהדורה מחודשת יצאה לאור בשנת 2003 ולאחר מכן שוב בשנת 2021. הספר תורגם לעשרות שפות ועובד שלוש פעמים לקולנוע (בשנים 1968, 1972, 2002): סולאריס (סרט, 1972) בבימויו של אנדריי טרקובסקי וב-2002 בבימויו של סטיבן סודרברג. כמו ספרים נוספים של לם, הספר עוסק בין השאר בחוסר היכולת היסודי של בני האדם לתקשר עם תרבויות חייזריות.
עלילת הספר

עלילת הספר מתרחשת ברובה על תחנת חלל המקיפה כוכב לכת חוץ-שמשי דמיוני ששמו סולאריס. סולאריס הסובב סביב כוכב זוגי עטוף כולו ב"אוקיינוס", שהוא למעשה יצור חי אחד ועצום, המכסה את הפלנטה כולה. האוקיינוס מפגין סימנים של חשיבה זרה ושונה מזו האנושית, עד כדי חוסר יכולת מוחלט ליצור עמו קשר - דבר העומד בניגוד מוחלט לתיאור הנפוץ של החייזרים כדמויי אנוש.
הספר נפתח בהגעתו של הגיבור, הפסיכולוג כְּרִיס קֶלְוִין, אל תחנת החלל המקיפה את סולאריס עקב בקשה מאחד החוקרים שבתחנה, גיבריאן. כריס מגיע לתחנה על ספינה ששמה "פרומתאוס", שם הלקוח מדמות במיתולוגיה היוונית שהביאה את האש (תרבות ונאורות) לאדם בניגוד לרצונו של זאוס, הבכיר באלים, וכתוצאה מכך סבל עונש כבד מאוד. על התחנה, כריס מגלה שהתרחשו בה דברים מוזרים לפני הגעתו, כולל התאבדות שנויה במחלוקת של גיבריאן. כל יושבי התחנה מתנהגים בצורה מוזרה ומסרבים לתקשר עם כריס בצורה ברורה.
המאורעות עוברים תפנית לכיוון סהרורי אף יותר לאחר הופעתה בתחנה של האריי, אשתו של כריס, אשר התאבדה עוד לפני תחילת האירועים שבספר. כריס נאלץ להתמודד הן עם תדהמתו מהופעתה המחודשת של אשתו, הן עם רגשות האשם שלו, שכן הוא מרגיש אחראי להתאבדותה, והן עם האכזבה שלו ככל שהולך ומתברר שהאישה שהופיעה בתחנה אינה באמת האריי אלא כפילה שלה, שככל הנראה נוצרה בידי האוקיינוס בניסיון לתקשר עם החוקרים בתחנה. עם הזמן מתברר שלכל אחד מהחוקרים בתחנה ישנו "אורח" כזה, כמו האריי, אבל כולם מלבד אישה שחורה שכנראה קשורה לגיבריאן מוסתרים על ידי החוקרים, כנראה בגלל בושה, שאותה ניתן לנחש מהרמזים ומההסתרה.
במהלך הספר מתמודד כריס עם האורחת שלו. בתחילה הוא מנסה להפטר ממנה - הוא משליך אותה לחלל בתוך חללית המשמשת למילוט מהתחנה. האריי חוזרת ומופיעה לאחר מכן, ובין כריס ובינה מתפתח קשר מיני ורגשי. אט-אט נעשית האריי, שבתחילה אינה מכירה בחוסר הטבעיות של הופעתה, מודעת לזרותה ולעובדת היותה מלאכותית, ותלויה לחלוטין בזכרונו ונוכחותו של כריס. ישנם מספר פלאשבקים בהם נזכר כריס במאורעות בחייו עם האריי.
לקראת סופו של הספר מוצאים החוקרים דרך להשמיד את ה"אורחים". מכיוון שכריס מסרב להשמיד את האריי, היא מסממת אותו ופונה לחוקרים האחרים שישמידו אותה, ובכך משחזרת את מעשה התאבדותה המקורי.
בנוסף לסיפור מערכת יחסיהם של כריס והאריי, משולבים בסיפור גם תיאורים של היסטוריית המחקר של כוכב הלכת, ועל הניסיונות הרבים והשונים לתקשר עם האוקיינוס, שעלו בחיי אדם רבים, גרמו לתסכול רב (עד כדי רצון להשמיד את האוקיינוס כ"נקמה" על שלא ניתן להבין אותו) ולבסוף הביאו לנטישתם של כמעט כל החוקרים.
ניתוח

לאורך הספר מופיעה ביקורת סמויה על המחקר המדעי ועל מגבלותיו, כאשר מוזכרת גם ההיסטוריה של המחקר של סולאריס וגם הסיווג המורכב של תבניות בתוך סולאריס. הספר מעביר את התחושה שהכוכב מתחמק מהגדרה, או לפחות הוא מסובך ברמה שאינה אפשרית להבנה על ידי בני אדם, ובעצם מהווה "מראה" לתפיסות הקיימות של החוקרים אותו, בדומה ל"אורחים" שניתן להבינם, לפחות במקרה של קלווין, כהתגשמויות של הלא-מודע הפרוידיאני.
הספר בנוי בחלקיו הראשונים כספר מדע בדיוני ותעלומה סטנדרטי, אבל בשלב מוקדם משתנה לסגנון יותר ויותר פילוסופי. מעניין לשים לב לעובדה זו לאור הביקורת של הסופר על המדע הבדיוני האמריקאי.
סולאריס ושתי השמשות שלו.
סורת אל-עאדיאת

| --- | --- |

שם ומספר הסורה בערבית
 שם מתורגם:  סורת השועטים
 מספר הסורה:  100
 מספר פסוקים:  11
 מיקום:  מכה
 ויקיטקסט:  אל-עאדיאת (תרגום רקנדורף)
 → סורת א-זלזלהסורת אל-קארעה ←
סורת אל-עאדיאת (בערבית: سورة العاديات), היא סורה מספר 100 בקוראן. סורה קצרה זו מונה אחד עשר פסוקים (אַיַא֫ת), ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְּריל (جبريل) במכה. לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת אל-עצר ולפני סורת אל-כות'ר.
הסורה מתחילה בדימוי של "השועטים המתנשפים", אשר נהוג לפרשו כפרשים על סוסים בעת קרב, אשר לוקחים את אשר לא להם. בצורה ציורית מתארת הסורה דמות שהייתה מוכרת לבני הזמן - פרש חמדן הפושט על מאהל בחפשו אחר שלל - שארציותה וחמקנותה, שני חטאים גדולים באסלאם, ברורה לקורא. פרשנות חלופית רואה בחלקה הראשון של הסורה אלגוריה לסוס הנושא את הפרש, ולא לפרש עצמו. זה נאמן למצוות רוכבו, שלא כמו האדם שאינו מציית לאלוהיו. פרשנות שלישית רואה בכך דימוי לעולי הרגל למכה, המקיימים את מצוות החג' בדרכם במסלול הטקסי.
חלקה השני (פס' 6–11) של הסורה מזכיר כי תאוות הבצע וכפיות הטובה כלפי אללה גלויות וידועות לאל. היא מוסיפה ומזכירה כי "בקום שוכני הקבר לתחייה, ובהֵחשף צפונות הלב, ביום ההוא יכירם ריבונם לפני ולפנים", כלומר אללה ישפוט אותם גם על סמך כוונותיהם הנסתרות, שכן מסתרי הלב גלויים לפניו.
הערות שוליים

↑  נקראת גם סורת השועטים או חזון הסוסים הקלים
↑  מובא אצל אורי רובין, "נספח א: סדר התגלות פרקי הקוראן", הקוראן, תרגם מערבית אורי רובין, אוניברסיטת תל אביב, 2005, עמ' 552. כל הציטוטים להלן הם מתרגום זה.
↑  הקוראן, תרגם מערבית אורי רובין, אוניברסיטת תל אביב, 2005, הערה מספר 1 בעמוד 531.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הסורה הקודמת: סורת א-זלזלה | הקוראן | הסורה הבאה: סורת אל-קארעה |
| הסורה הקודמת: סורת א-זלזלה | סורה 100 | הסורה הבאה: סורת אל-קארעה |
 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36 37 38 39 40 41 42 43 44 45 46 47 48 49 50 51 52 53 54 55 56 57 58 59 60 61 62 63 64 65 66 67 68 69 70 71 72 73 74 75 76 77 78 79 80 81 82 83 84 85 86 87 88 89 90 91 92 93 94 95 96 97 98 99 100 101 102 103 104 105 106 107 108 109 110 111 112 113 114
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TDVİA: adiyat-suresi  VIAF: 6813159477741527990004   WorldCat (עם VIAF): 6813159477741527990004
ספר הכדורסל הישראלי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אלישע שוחט
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  היסטוריית ספורט
 הוצאה
 הוצאה:  פרטית
 תאריך הוצאה:  2018
ספר הכדורסל הישראלי הוא ספר שסוקר את כל תולדות הכדורסל בישראל החל משנות ה-20 של המאה ה-20 ועד לעונת 2017/18. הספר נכתב על ידי ההיסטוריון וחוקר הספורט אלישע שוחט, ויצא לאור בשיתוף עם מנהלת ליגת העל בכדורסל.
תכולת הספר

הספר סוקר, שנה אחר שנה, את התפתחות הכדורסל הישראלי: החל מלפני קום המדינה ועד לעונת 2017/18. הספר מכיל נתונים וסטטיסטיקות שנאספו במשך עשרות שנים על ידי היסטוריון וחוקר הספורט הישראלי, אלישע שוחט, אירועי השיא והשפל שהתרחשו לאורך 65 שנות כדורסל ישראלי, וסיפורים ייחודיים מראיונות שנערכו עם שחקני עבר והווה.
תהליך הכתיבה

הספר נכתב על ידי אלישע שוחט שהיה היסטוריון ספורט מהבולטים בישראל. הוא הלך לעולמו במפתיע ימים בודדים לפני יום הולדתו ה-60 ובטרם הספיק לסיים את כתיבת הספר.
בניו של אלישע, עוז ועומר שוחט, בשיתוף עם מנהלת ליגת העל בכדורסל, המשיכו את תהליך הכתיבה שארך למעלה מ-4 שנים.
הספר יצא בגרסה אינטרנטית להורדה בחינם מאתר מנהלת ליגת העל בכדורסל במהלך שנת 2019.
סודו של וילהלם סטוריץ

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ז'ול ורן
 שפת המקור:  צרפתית
 סוגה:  פנטזיה
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1910
 מספר עמודים:  203
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת הספרים נ' טברסקי
 תאריך:  1965
 תרגום:  י. רביקוב
 סדרה
 סדרת ספרים:  מסעות יוצאי דופן
 ספר קודם:  The Survivors of the "Jonathan" 
 הספר הבא:  עיר בלב מדבר 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002502251
 
סודו של וילהלם סטוריץ (בצרפתית: Le Secret de Wilhelm Storitz בעברית תורגם סודו של מדען גרמני) הוא ספר פנטזיה מאת ז'ול ורן. הספר עוסק בגרמני אשר יורש מאביו האלכימאי סוד המאפשר לו להפוך לרואה ואינו נראה.
עלילה

אנרי וידאל, רווק צרפתי בן 33, מקבל מכתב מאחיו מרק וידאל בן ה-28 העובד כצייר בהונגריה (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית). מרק השתדך עם מריה רודריך היפהפייה, בתו של ד"ר רודריך ההונגרי, והוא מזמין את אחיו להשתתף בחתונתו. מסעו של אנרי להונגריה כולל תיאור אזורים וערים שהוא רואה בדרכו, וכאשר הוא מגיע להונגריה הוא זוכה לקבלת פנים חמה אצל משפחת רודריך, ומתוודע לאחיה של מריה, האראלאן. גרמני צעיר בשם וילהלם סטוריץ, אשר בזמנו חיזר אחר מריה, מגיע שוב כד לבקש את ידה, ומשנענה בסירוב מאיים על המשפחה. סטוריץ הוא בנו של האלכימאי אוטו סטוריץ אשר סופרו בו נפלאות. על פי מסורת עתיקה בעיר, הולכים מרק ומריה אל המושל כדי לבקש את אישורו לנישואים. הטקס משובש בידי קול מסתורי אשר שר שיר שנאה בגרמנית. חוזה הנישואים נמצא קרוע לגזרים, וזר פרחים מתרומם באוויר וגורם לבהלה בקרב המוזמנים. מפקד המשטרה היינריך סטיפארק חושד בסטוריץ, אולם חיפוש שנערך בביתו לא מעלה ממצאים חשודים פרט לנוזל צהוב מסתורי. כמה ימים לאחר מכן, לאחר שקיבלו את אישור המושל, מוכנים מרק ומריה להינשא, אולם גם הפעם הורס את הטקס הקול המסתורי. מריה מתעלפת ומוחזרת לביתה. ההמון הזועם בעיר מצית את ביתו של סטוריץ, חרף מאמצי המשטרה למנוע את המעשה. סטוריץ עצמו נעלם. מאוחר יותר, במהלך טיול, שומעים אנרי וסטיפארק שיחה בין סטוריץ למשרתו הרמן. מהשיחה הם מבינים שסטוריץ ירש מאביו סוד להכנת נוזל ההופך אותו לרואה ואינו נראה, ובאמצעות נוזל זה הרס סטוריץ את החתונה. הם מנסים לתפוס את סטוריץ, אך הוא נעלם.
כאשר הם חוזרים לבית משפחת רודריך, הם מגלים שמריה נעלמה. על בסיס מידע שנאסף מהשיחה ששמעו, הולכים אנרי וחבריו אל ביתו של סטוריץ, ואחיה של מריה הארלאן מנהל דו-קרב נגד סטוריץ הבלתי נראה. אנרי מנסה למנוע ממנו להרוג את סטוריץ כדי שיוכלו לשמוע ממנו היכן מריה, אולם נכשל בכך. סטוריץ נהרג, וגופתו הופכת שוב לנראית. כאשר הם חוזרים הביתה, הם מגלים שמריה כלל לא נחטפה. היא הושארה במיטתה אולם סטוריץ הפך אותה לבלתי נראית. מריה ומרק משלימים עם המצב, ונישאים חרף העובדה שמריה אינה נראית. אנרי חוזר לצרפת, ושם עולה בו המחשבה שאולי דם הוא התרופה להיעלמות, ולכן גופתו של סטוריץ חזרה להיות נראית לאחר שאיבדה הרבה דם. כאשר הוא שומע שמריה בהריון ועומדת ללדת, הוא דואג שבלידה יצא יותר דם מהרגיל, וכך מריה חוזרת להיות נראית.
סודוקו אלכסונים

סודוקו אלכסונים
סודוקו אלכסונים, המכונה גם סודוקו X, הוא וריאנט של סודוקו, המתאפיין בכך שבנוסף לכללים הרגילים של סודוקו, שני האלכסונים הגדולים בלוח הסודוקו מסומנים וכוללים, כל אחד מהם לחוד, את כל הספרות מ-1 עד 9, כל אחת פעם אחת.
ניתן לסמן את האלכסונים בצורות שונות, עם צבע רקע שונה, כמו בתמונה או סימון מעובה של משבצות האלכסונים או קווים המסמנים אותם, אין חובה לסימון אחד מסוים.
חובת האלכסונים מכבידה על מחברי הסודוקו ומספקת רמזים נוספים לפותרים. בדרך כלל בסודוקו אלכסונים, כדי לא להקל יותר מדי על הפותרים, קטן מספר הספרות הנתונות מראש, יחסית לסודוקו רגיל. יש שילובים רבים של סודוקו אלכסונים עם וריאנטים אחרים של סודוקו, למשל: שילוב של סודוקו אפור לבן עם סודוקו אלכסונים או שילוב של היפר סודוקו עם סודוקו אלכסונים או שילוב של סודוקו מצולעים עם סודוקו אלכסונים ועוד.
הערות שוליים

↑  האות X מזכירה את מראה שני האלכסונים