stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טובה ינסון
הערות שוליים

↑  בתוך: טובה ינסון, "ספר הזכרונות של מומינאבא", תרגום: תמר שלמון, זמורה, ביתן, מודן - הוצאה לאור, תל אביב, תשל"ט 1978, עמ' 5-6
| המומינים |
| --- | --- | --- |
| יוצרים ומפתחים | טובה ינסון • לארס ינסון |  |
| משפחת מומין | מומינטרול • מומינאבא • מומינאמא |  |
| העולם של המומינים | עמק המומינים • בית המומינים • סניף • סנופקין • מאי הקטנה • סנורקה • סנורק • הגרוק • השמנטפים • דמויות נוספות |  |
| ספרי הסדרה | משפחת המומינים והשיטפון הגדול (1945) • כוכב השביט מגיע לעמק המומינים (1946) • משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף (1948) • ספר הזכרונות של מומינאבא (1950) • קיץ מסוכן בעמק המומינים (1954) • משפחת המומינים - חורף קסום (1957) • הילדה הבלתי נראית (1962) • מומינאבא והים (1965) • עמק המומינים בנובמבר (1970) |  |
| ספרי תמונות וקומיקס | הספר על בימבל, מומינטרול ומאי הקטנה (1952) • מי יעודד את רשוש? (1960) • המסע המסוכן (1977) • אורח לא רצוי (1980) • שירים מעמק המומינים (1993) • מומינטרול (קומיקס) (1954 - 1975) |  |
| סרטים וסדרות טלוויזיה | משפחת החיות המוזרות (1973) • המומינים (1977 - 1982) • המומינים (1990 - 1992) • המומינים - כוכב השביט: הסרט (1992) • קיץ מסוכן בעמק המומינים (2008) • כוכב השביט מגיע לעמק המומינים (2010) • עמק המומינים (2019 - הווה) |  |
| שונות | פארק עולם המומינים • Metsä • מוזיאון עמק המומינים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309417405171  PLWABN: 9810623347405606  BIBSYS: 90053423  BNE: XX830620  BnF: cb119085992 (data)  CANTIC: a1920159x  CiNii: DA05092629  GND: 118920316  ICCU: CFIV094155  ISNI: 0000 0001 2147 8925  LCCN: n79046514  LNB: 000007083  MusicBrainz: d7b30933-54b6-44fb-a7f5-3cf80357e391  NDL: 00444549  NKC: jn19990003981  NLA: 35242868  NLG: 64366  NLK: KAC2018P1029  NSK: 000429587  NTA: 070588376  RERO: 02-A003420356  RKD: 233126  SELIBR: 191503  SNAC: w6vv6xz6  SUDOC: 027940799  Trove: 879186  ULAN: 500490694  VIAF: 111533709   WorldCat (עם VIAF): 111533709
חומות קולדיץ

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  "סיפור קולדיץ" של פט רייד
 בימוי:  גאי המילטון
 הופק בידי:  איבן פוקסוול
 תסריט:  גאי המילטון
 עריכה:  פיטר מאיו
 שחקנים ראשיים:  ג'ון מילס אריק פורטמן אדי אלברט פול פורד
 מוזיקה:  פרנסיס שרגין
 צילום:  גורדון דיינס
 מדינה:  בריטניה בריטניה
 חברה מפיצה:  British Lion Films
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 בינואר 1955
 משך הקרנה:  93 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מלחמה, סרט דרמה 
 תקציב:  136,000 ליש"ט
 דף הסרט ב־IMDb
 
חומות קולדיץ (באנגלית: The Colditz Story) הוא סרט קולנוע בריטי בשחור-לבן משנת 1955, בבימויו של גאי המילטון, עם ג'ון מילס ואריק פורטמן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר "The Colditz Story" של פטריק רייד (אנ') (1952) שמתאר את תקופת כליאתו כשבוי מלחמה בטירת קולדיץ ובריחתו משם לשווייץ ב-1942.
הצילומים נערכו בטירת קולדיץ (אנ') שנמצאת כ-100 ק"מ ממערב לדרזדן שהייתה אז בשטח גרמניה המזרחית.
בטירה שנקראה על ידי הגרמנים Oflag IV-C, נכלאו שבויי בריטים, הולנדים, פולנים וצרפתים, בעיקר כאלה שברחו ממחנות אחרים ונתפסו. האסיר המפורסם ביותר שנכלא שם היה הטייס הקיטע דאגלס באדר לאחר שנתפס בניסיון בריחה.
הגרמנים החשיבו את הטירה למחנה שבויים בעל דרגת סיווג גבוהה ביותר, שהבריחה ממנו נחשבה לכמעט בלתי אפשרית. למרות זאת נכתב בסוף הסרט כי משם היו יותר בריחות מכל מחנות השבויים הגרמנים בשתי מלחמות העולם וכי עד כיבוש הטירה באפריל 1945 היו בה 320 ניסיונות בריחה בהם הצליחו לברוח 5 פולנים, 15 הולנדים, 22 צרפתים ו-14 בריטים....
הסרט היה מועמד לפרס באפט"א לסרט הטוב ביותר.
תקציר העלילה

פט רייד (ג'ון מילס) מקגיל (כריסטופר רודס) ווינסלו (בריאן פורבס) מגיעים לטירת קולדיץ לאחר שנתפסו בניסיונות בריחה. בכלא יש שבויים בריטים, צרפתים, הולנדים ופולנים. כל קבוצה מנסה לארגן בריחה משלה ולכן נכשלת. לבסוף נבחר קולונל ריצ'מונד (אריק פורטמן) למפקד השבויים ומתאם כל הפעולות.
מפקד הכלא (פרדריק ולק) מזהיר את כל השבויים כי זה הכלא השמור ביותר וכי כל הבורח מסתכן בנפשו. קצין הביטחון הראשי פרים (דניס שו) מרחרח ומחפש בכל המקומות כדי לגלות מנהרות בריחה.
כל הבריחות מתגלות. ריצ'מונד מתכנן בריחה על ידי כך שהתחפש לקצין גרמני ויעסיק את הזקיף בעת שהבורחים יצאו מפתח המנהרה. התכנית פועלת יפה אבל היוצאים מהמנהרה נתפסים ואחד נפצע. בחקירה מתברר ששבוי פולני היה מודיע שמסר את תוכנית הבריחה בגלל לחץ של הגסטפו על משפחתו. הוא נשפט על ידי השבויים ומוצא להורג.
וינסלו מצליח להימלט בתוך משאית שמובילה כביסה אך נתפס כעבור מספר ימים.
מקגיל מתכנן בריחה ביחד עם רייד אך ריצ'מונד לא מאשר לו ובתגובה הוא מנתר מעל גדר הכלא ונורה למוות. לבסוף מתכנן רייד בריחה של ארבעה שבויים לבושים במדי גרמנים בעת שהשבויים מעלים הצגה לפני חבריהם ומפקדי הכלא. הבורחים מצליחים לעבור את השומרים בהצדעה אך כעבור זמן שניים מהם נתפסים. רייד ווינסלו מצליחים להגיע לשווייץ ושולחים הודעה לריצ'מונד לקול שמחת השבויים.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ג'ון מילס | פט רייד | שבוי בריטי |
| אריק פורטמן | קולונל ריצ'מונד | שבוי בריטי |
| בריאן פורבס | ג'ימי וינסלו | שבוי בריטי |
| כריסטופר רודז | מקגיל | שבוי בריטי |
| תאודור ביקל | ונדי | שבוי הולנדי |
| יוג'ין דקרס | לה טור | שבוי צרפתי |
| פרדריק ולק | מפקד הכלא |  |
| דניס שו | פרים | קצין ביטחון גרמני |
זחל"ם

זחל"ם M3 שהיה בשירות צה"ל
זחל"ם, ראשי תיבות של "זחלי למחצה" (מאנגלית: Half-Track), הוא כלי רכב אזרחי או רכב קרבי משוריין המונע באמצעות שני זחלים מאחור וזוג גלגלים בחזית להיגוי. מערכת המזקו"ם (מערכת זחלים, קפיצים ומרכובים) בירכתיים משמשת להנעת הרכב ומאפשרת את העבירות המיוחדת שלו.
המטרה בשילוב בין זחלים לגלגלים היא לשלב בין העבירות בשטח של רכב זחלי דוגמת הטנק עם היגוי ושליטה של רכב אופני. לעיתים מתווסף לרכב זחלי נטל או "משקל מת" כדי לשפר את החיכוך עם הקרקע ואת כוח הגרר של הכלי, אך אפשרות כזו אינה קיימת בזחל"ם ויש להכביד אותו באמצעות הוספת מטען.
מלפנים מותקן תוף גלילי שמסייע לעבירות. כך למשל כאשר הרכב עובר מעל לתעלה ונשאר במצב בו הגלגלים הקדמיים בתוכה, התוף נשען על צדה האחד והזחלים מצדה השני, מנע התוף את היתקעות הכלי בתעלה ועל ידי דחיפה של מערכת הזחלים להתקדמות והחלצות ממנה. הזחל"ם אפשר לראשונה ניוד כוחות רגלים במהירות תוך מתן הגנה כנגד אש מנשק קל, אך החיילים נותרים חשופים לירי תלול מסלול, מנשק כגון מרגמות או תותחים עם פגזי רסס.
היסטוריה

כבר במחצית השנייה של המאה ה-19 יוצרו טרקטור בעלי מנוע קיטור שהתבססו על עקרון הזחל"ם. ב-1911 המהנדס הצרפתי אדולף קיירסה (Adolphe Kégresse) הסב מספר מכוניות של הצאר של רוסיה לתצורת זחל"ם שנקראה על שמו "זחלי קיירסה". מ-1916 ואילך ניהל המפעל הרוסי פוטילוב פרויקט לייצר זחל"מים צבאיים בתצורה דומה תוך שימוש בחלקי זחל צרפתיים.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, היו ניסיונות רבים בפיתוח זחל"מים אזרחיים לשימושים שונים. כלי רכב בעלתי תצורת זחל"ם הופיעו כגוררי גזעי עץ בתעשיית חוטבי העצים בארצות הברית, בקנדה הורכבו זחל"מים להסעת 20–30 נוסעים על פני שטחים מושלגים ואף יוצר זחל"ם ניסיוני של סיטרואן לנהיגה במדבר.
מלחמת העולם השנייה

זחל"מים מדגמים שונים שירתו באופן נרחב במלחמת העולם השנייה, במיוחד בצד הגרמני, כאשר זחל"מים כדוגמת ה-M3 הופעלו על ידי בעלות הברית וזחל"מים דוגמת Sd.Kfz. 251 הופעלו על ידי מדינות הציר.
הזח"למים במלחמה מילאו שלל תפקידים והיוו פלטפורמה נוחה להתקנים וייעודים רבים ושונים כגון: נגמ"ש, גורר ארטילרי, מרגמה מתנייעת, רכב פינוי רפואי, רכב סיוע הנדסי, רכב לוגיסטי, רכב פיקוד, ואחרים. זחל"מים אף שימשו כבסיס לתותחים נגד טנקים או נשק נ"מ.
לזחל"מים הייתה יכולת עבירות טובה מאוד שהקבילה למעשה ליכולת העבירות של טנקים מאותה תקופה, גליל או גלגלי מתכת מסתובבים שהותקנו בחלקו הקדמי של הזחל"ם, היקנו לזחל"ם גם יכולת מעבר תעלות נגד טנקים. תכונות אלו איפשרו לזחל"מים להיות חלק בלתי נפרד מכוח השריון המסתער.
ראו גם

נגמ"ש
חיל רגלים ממוכן
זחל"ם M3
Sd.Kfz. 251
רכב הצאר "זחל קיירסה", 1917.
זחל"מי Sd.Kfz. 250 ו-Sd.Kfz. 251 של הוורמאכט במהלך מבצע ברברוסה, 1942.
זחל"ם M3 בעל תותח נ"מ דו־קני
היספנו-סוויזה HS.404 (אנ')‏ 20 מ"מ
במוזיאון חיל האוויר בבסיס חצרים
זחל"ם במבצע חורב
זחל"ד בהר אדר
ונדי הילר

| --- | --- |

ונדי הילר, 1953
 לידה:  15 באוגוסט 1912 ברמהול, מנצ'סטר רבתי
 פטירה:  14 במאי 2003 (בגיל 90) בקונשפילד, אנגליה
 מקום קבורה:  Church of St Mary, Radnage 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1936–1993 (כ־57 שנים)
 בן או בת זוג:  רונלד גאו (1937–1993) 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר
 פרופיל ב-IMDb
 
דיים ונדי מרגרט הילר (באנגלית:  Wendy Margaret Hiller; ‏15 באוגוסט 1912 - 14 במאי 2003) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1958 על הופעתה בסרט "שולחנות נפרדים".
ביוגרפיה

הילר נולדה בברמהול שבמנצ'סטר רבתי למרי סטון ולפרנק וואטקין הילר.
החלה את דרכה כשחקנית בתיאטרון הרפרטוארי שבמנצ'סטר בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 במחזה "האהבה על הצדקה" עליו קיבלה ביקורות אוהדות ברחבי אנגליה.
קריירת משחק

החלה להתפרסם לראשונה בשנת 1938 בזכות הופעתה בסרטו של לסלי האווארד המבוסס על המחזה "פיגמליון".
בסרט הופיעה הילר בתפקיד מוכרת הפרחים אלייזה דוליטל והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
בהמשך דרכה התפרסמה בזכות הדרמות הבריטיות "המלח של המלך", "אני יודעת לאן אני נוסעת" בתפקיד הצעירה ההרפתקנית ג'ואן ובסטר ובסרטו של ריצ'רד ברוקס "משהו בעל ערך" לצידם של רוק הדסון וסידני פואטייה.
בשנת 1959 זכתה הילר בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בדרמה של דלברט מאן "שולחנות נפרדים" בתפקיד מנהלת בית המלון פאט קופר.
ב-1960 שיחקה הילר בסרטו של ג'ק קארדיף "בנים ואוהבים" בתפקיד גברת מורל ועל הופעתה הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר.
ב-1963 הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בדרמה "צעצועים בעליית הגג" של ג'ורג' רוי היל בה שיחקה בתור אנה אחותו של הנשוי הטרי ג'וליאן ברנירס.
ב-1966 שיחקה הילר בדרמה הקלאסית של פרד זינמן "אדם לכל עת" שזכתה בשישה פרסי אוסקר.
הופעתה בתפקיד אליס מור זיכתה את הילר במועמדות שלישית בקריירה לפרס האוסקר ושנייה בקטגוריית שחקנית המשנה.
ב-1974 השתתפה הילר במותחן המסתורין של סידני לומט "רצח על האוריינט אקספרס" בתפקיד הנסיכה הרוסייה נטליה דראגומיירוף ובדרמה "ספינת הארורים".
ב-1980 הופיעה בסרטו השני והמצליח של דייוויד לינץ' "איש הפיל" בתור האחות הראשית בבית החולים בו מאושפז איש הפיל (ג'ון הארט). ב-1982 שיחקה בדרמה "לעשות אהבה" בתור וויני שכנתם המבוגרת של זאק וקלייר אליוט.
ב-1986 הייתה מועמדת לפרס האקדמיה הבריטית לשחקנית הטלוויזיה הטובה ביותר על הופעתה בסרט "All Passion Spent".
ב-1987 התפרסמה הילר בפעם האחרונה בעיבוד הטלוויזיוני לספר "אן מאבונלי" ובדרמה הבריטית "התשוקה הבודדה של ג'ודית הרן".
חיים אישיים

בשנת 1971 קיבלה הילר את תואר מסדר האימפריה הבריטית ובשנת 1975 הוכתרה כדיים.
הילר נישאה בשנת 1937 למחזאי ולתסריטאי רונלד גו, לזוג נולדו בת, אן ובן אנטוני.
בעלה נפטר בשנת 1993 והילר פרשה לאלתר מתחום המשחק מיד לאחר מכן.
לאחר מותו של בעלה חייה הילר חיים אנונימיים למדי מחוץ לאור הזרקורים.
הילר הייתה פעילה בשנותיה האחרונות במציאת כישרונות משחק צעירים חדשים והייתה לנשיאת חברת התיאטרון "Chiltern Shakespeare Company".
הילר נפטרה בגיל 90 בביתה שבבקונשפילד בנסיבות טבעיות.
פילמוגרפיה נבחרת

פיגמליון (1938)
מייג'ור ברברה (1941)
אני יודעת לאן אני נוסעת (1945)
מחוץ לאיים (1951)
המלח של המלך (1953)
דבר של ערך (1957)
שולחנות נפרדים (1958)
בנים ואוהבים (1960)
צעצועים בעליית הגג (1963)
אדם לכל עת (1966)
רצח באוריינט אקספרס (1974)
ספינת הארורים (1974)
החתול והכנרית (1979)
איש הפיל (1980)
טיטוב ורב

| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  2,748 מטר
 מדינה:  מקדוניה הצפונית מקדוניה הצפונית
 מיקום:  צפון־מערב המדינה, בקרבת הגבול עם קוסובו
 רכס הרים:  שר פלנינה
 קואורדינטות:  41°59′31″N 20°47′53″E﻿ / ﻿41.991944444444°N 20.798055555556°E﻿ / 41.991944444444; 20.798055555556
  (למפת מקדוניה הצפונית מוגדלת) סקופיה ביטולה קומאנובו פרילפ טטובו ולס שטיפ אוחריד גוסטיבר סטרומיצה יוון א ל ב נ י ה  קוסובו סרביה בולגריהטיטוב ורב (למפת מקדוניה הצפונית רגילה) סקופיה ביטולה קומאנובו פרילפ טטובו ולס שטיפ אוחריד גוסטיבר סטרומיצה יוון א ל ב נ י ה  קוסובו סרביה בולגריהטיטוב ורב 
 
טיטוב ורב (במקדונית: Титов Врв, באלבנית: Turk i Madh) היא הפסגה הגבוהה ביותר ברכס הרי שר פלנינה. היא ממוקמת בצפון־מערב מקדוניה הצפונית, בקרבת הגבול עם קוסובו.
פסגה זו נקראה בתחילה "הר אלכסנדר", על שמו של אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה, ואילו בשנת 1953 שונה שמה והיא נקראה על שמו של יוסיפ ברוז טיטו, נשיא יוגוסלביה. ההר ידוע גם בשמות "הטורקי הגדול" ו"הטורקי הקטן".
הערות שוליים

↑  Tito toponyms, hiddeneurope, ‏2008-09-28 (באנגלית) חקר תרבויות וקהילות - בדרך האיטית, באתר hiddeneurope
ערך זה הוא קצרמרבנושא הרים ובנושא מקדוניה הצפונית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חזית פוליסריו

| --- | --- |
 מדינה:  רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית 
 מייסד:  El-Ouali Mustapha Sayed 
 תקופת הפעילות:  10 במאי 1973 – הווה (51 שנים) 
 אידאולוגיות:  לאומיות סוציאליזם ערבי
 מטה:  Rabouni 
 ארגונים בינלאומיים:  הברית הפרוגרסיבית, האינטרנציונל הסוציאליסטי 
 נציגויות בפרלמנטים
 חברי פרלמנט:  51 (המועצה הלאומית הסהרווית), 5 (הפרלמנט הפאן-אפריקני) 
 saharalibre.es
 
מפת סהרה המערבית המחולקת בין שליטת מרוקו ושליטה של חזית פוליסריו
חזית פוליסריו (בספרדית: Frente Polisario וגם FRELISARIO, ראשי תיבות של Frente Popular de Liberación de Saguía el Haamra y Río de Oro; בתרגום מילולי לעברית: החזית העממית לשחרור סאגיה אל חמרה וריו דה אורו; בערבית: جبهة البوليساريو) היא תנועה התובעת הכרה בריבונות ועצמאות מדינית של תושבי חבל סהרה המערבית. שמה הערבי המלא של התנועה הוא: الجبهة الشعبية لتحرير الساقية الحمراء ووادي الذهب, בתעתיק לעברית: אל-ג'בהה א-שעביה לתחריר א-סאקיה אל-חמראא' וואדי א-דהב (בניב הערבי המקומי, האות "ק" נהגית "ג"; השם "ריו דה אורו" הוא תרגום מילולי לספרדית של השם הערבי "ואדי א-דהב").
חזית פוליסריו הוקמה ב-10 במאי 1973 במטרה לאלץ את ספרד לשחרר את סהרה המערבית. ב-1975, לאחר הסכמי מדריד וסיום שלטון ספרד בחבל, מרוקו ומאוריטניה השתלטו על סהרה המערבית, וחזית פוליסריו פתחה במלחמת גרילה נגדן, בתמיכת אלג'יריה. ב-27 בפברואר 1976 הכריזה הפוליסריו על עצמאות רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית, אך שולטת רק על חלק מהחבל. מ-1979 מוכרת חזית פוליסריו על ידי האומות המאוחדות כנציגת תושבי סהרה המערבית, והיא גם חברה משקיפה באינטרנציונל הסוציאליסטי.
ראו גם

סהרה המערבית
האיחוד הלאומי של נשים סהרוואיות
רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית
טופולוגיה טריוויאלית

בטופולוגיה, הטופולוגיה הטריוויאלית המוגדרת על קבוצה  X, היא הטופולוגיה שבה רק הקבוצה הריקה והקבוצה  X עצמה הן פתוחות (ובהתאם, רק המרחב כולו והקבוצה הריקה סגורות). זוהי הטופולוגיה החלשה ביותר שאפשר להגדיר על קבוצה - והיא מצויה בקצה המנוגד לזה של הטופולוגיה הדיסקרטית, שהיא החזקה ביותר שאפשר להגדיר (ובה כל תת-הקבוצות פתוחות).
הטופולוגיה הטריוויאלית אינה מקיימת אף תכונת הפרדה (אלא אם  X בעל נקודה אחת). כל תת-הקבוצות שלה קומפקטיות. כל פונקציה המוגדרת אל המרחב הטריוויאלי היא פונקציה רציפה.
ז'ורז' לואנז'ה

| --- | --- |

 לידה:  29 באוגוסט 1910 שטרסבורג, אלזס-לורן, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  28 בדצמבר 2018  (בגיל 108) ניי-סיר-סן, או-דה-סן, צרפת 
 שם לידה:  Joseph Éric Georges Loinger 
 מדינה:  צרפת, הקיסרות הגרמנית 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מקום מגורים:  הרובע השישה-עשר של פריז, צרפת 
 השכלה:  בית הספר פוסטל דה קולנז' 
 מעסיק:  צים 
 תפקיד:  superintendent (France)  נשיא  מורה לחינוך גופני (1935)  senior lecturer (21 במאי 1992) 
 בן או בת זוג:  Flore Loinger 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  מפקד בלגיון הכבוד (14 ביולי 2005)  אזרחות כבוד (שטרסבורג, 24 באוקטובר 2014)  קצין בלגיון הכבוד (2 באפריל 1999)  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (12 ביולי 2016)  אביר בלגיון הכבוד (27 במרץ 1961)  מדליית הרזיסטנס (31 במרץ 1947)  צלב המלחמה 1939-1945 
 
ז'ורז' לוּאַנזֶ'ה (בצרפתית: Georges Loinger; בעברית מתועתק השם לעיתים בצורה לואנז'ר; 29 באוגוסט 1910 – 28 בדצמבר 2018) היה לוחם מחתרת יהודי-צרפתי במלחמת העולם השנייה. על פעילותו זכה בשלל אותות הוקרה, בהם אביר לגיון הכבוד הצרפתי ומסדר הכבוד הגרמני.
ביוגרפיה

ז'ורז' לואנז'ה נולד בשנת 1910 בשטרסבורג, אז חלק מהקיסרות הגרמנית (כיום בצרפת), בן לסולומון לואנז'ה ולמינה ורצברג, יהודים אורתודוקסים. בזמן מלחמת העולם הראשונה גדל אצל דודתו, אמו לעתיד של מרסל מרסו. בשנת 1925 הצטרף לתנועת הנוער הציונית "התקווה", שם פגש את אשתו לעתיד פלורה הלנה רוזנצוויג. התבלט בפעילותו הספורטיבית.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1929 עבד בחברת ספנות שפעלה בנהר הריין. בשנת 1932 החל ללמוד חינוך גופני, וב-1935 החל לעבוד כמורה בתחום זה. בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה קלט ילדים יהודים מגרמניה לנכס של משפחת רוטשילד.
בתחילת מלחמת העולם השנייה נלחם נגד גרמניה הנאצית, ובשנת 1940 נפל בשבי. בהמשך אותה שנה נמלט ממחנה השבויים והצטרף לרזיסטאנס.
באפריל 1943 הצטרף למפעל הסיוע לילדים אוז"ה (Œuvre de Secours aux Enfants), אשר לפי רישומי הארגון הציל חמשת אלפים ילדים יהודים שהוריהם נרצחו או נשלחו למחנות. לואנז'ה עצמו סייע להציל את חייהם של מאות ילדים יהודים בדרכים יצירתיות: במסווה של שיעור ספורט בשטח פתוח סמוך לגבול צרפת-ושווייץ, כאשר הכדור עף אל מעבר לגבול הילדים רצו אחריו ולא חזרו. עוד נהג לשלוח אותם לבית קברות בגבול צרפת-שווייץ, שם הלבישם במדי קברנים וציידם בסולם אשר שימש קברנים במלאכתם. בדרך זו הציל 350 ילדים. לפעילותו זו הוא צירף אליו את מרסל מרסו ,בן דודו.
במסגרת פעילותו בחר ילדים פגיעים במיוחד שנשלחו לבתים חדשים באזור נפת שבלה, או בקבוצות של 6 עד 10 ילדים לשווייץ. באוגוסט 1943, מספר פלוגות ההברחה הוגדל ממרכזי מגורי הפינוי בסן-ז'רווה (Saint-Gervais) ומז'ב (Megève).[דרושה הבהרה] עד ספטמבר 1943 החזיק את הגבול באזור כוח איטלקי. עם כניעת איטליה לבעלות הברית הוא הוחלף בכוח גרמני, והמשימה הפכה לקשה יותר. ארגון פלוגות ההברחה לשווייץ הופקד בידי לואנז'ה. הברחת הילדים כמעט נעצרה לאחר מעצרים רצופים של אנשי הארגון החל מנובמבר 1943 ובמרץ 1944 התחדשה בקצב מואץ.
לאחר המלחמה סייע לעלייה של ניצולי השואה לארץ ישראל, ובין השאר מילא תפקיד חשוב בארגונה של אוניית המעפילים אקסודוס. שימש כמנהל חברת הבת הצרפתית של חברת הספנות הישראלית "צים" ועמד בראש איגוד המחתרת היהודית בצרפת (ARJF).
נפטר בפריז ב-28 בדצמבר 2018, בגיל 108.
ספריו

לואנז'ה כתב ספרים אחדים על תקופת מלחמת העולם השנייה:
Aux frontières de l'espoir (בגבולות התקווה), יחד עם קטי חזן (הקדמה: סרז' קלרספלד), 2006.
Organisation juive de combat : France, 1940-1945 (הארגון היהודי הלוחם: צרפת, 1940-1945) (בעריכתו), 2006.
Les Résistances juives en France pendant l'Occupation (ההתנגדות היהודית בצרפת בתקופת הכיבוש), יחד עם סבין זלטון, 2010.
l’odyssée d’un résistant témoignage d’un centenaire,enfant d’Alsace, בעזרת מישל שלנגר-מרובקה וקטי חזן, 2014.
הוקרה

במרץ 2013 התארח אצל נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס.
בשנת 2014 קיבל אזרחות כבוד של שטרסבורג.
ביולי 2016 צורף למסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בשנת 2017 הוענק לו אות המציל היהודי.
הוענקו לו גם מדליית הרזיסטנס ואות לגיון הכבוד
משפחתו

ז'ורז' לואנז'ה נולד למשפחה שבה שבעה ילדים. נולדו לו שני בנים. בן דודו הוא הפנטומימאי מרסל מרסו, ובת אחותו היא הזמרת ירדנה ארזי.
הערות שוליים

1 2 3  ירדנה ארזי‏, מיוחד: ירדנה ארזי כותבת על זיכרון השואה, משפחתה והנצחה, באתר וואלה, 24 באפריל 2017
↑  עופר אדרת, מת ז'ורז' לואנז'ר, לוחם מחתרת צרפתי-יהודי שהציל מאות ילדים יהודים בשואה, באתר הארץ, 30 בדצמבר 2018
↑  כך הציל מרסל מרסו יהודים בשואה, באתר ישראל היום
1 2  ה. נפתלי, אישים יהודיים וצרפתיים מעלים זכר "יציאת אירופה", על המשמר, 1 באוגוסט 1962
↑  LE VOYAGE DE GEORGES LOINGER EN ISRAËL, CRIF, 4 MARS 2013
↑  LA MÉDAILLE DE CITOYEN D'HONNEUR DE LA VILLE DE STRASBOURG REMISE À GEORGES LOINGER, CRIF, 29 OCTOBRE 2014
↑  Todesmutig - die Geschichte des Monsieur Loinger, Süddeutsche Zeitung, 11. Juli 2016
↑  רשימת המצילים שקיבלו "אות המציל היהודי" בין השנים 2011-2017 באתר יהודים שהצילו יהודים בשואה
↑  Le grand résistant Georges Loinger, né à Strasbourg, s’est éteint à l’âge de 108 ans, DNA, 28/12/2018
↑  הדוד הגיבור שלי ז'ורז' לואנז'ה הלך לעולמו בגיל 108, פוסט בדף פייסבוק של ירדנה ארזי
↑  Georges Loinger: French hero who saved Jews in WW2 dies, BBC, December 30, 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312230605171  BnF: cb15115665p (data)  GND: 143647628  ISNI: 0000 0001 2122 6576  LCCN: no2007017825  SUDOC: 110236629  VIAF: 17521518   WorldCat (עם VIAF): 17521518
חואן באוסה

חואן פרנסיסקו באוסה (בספרדית: Juan Francisco Bauza; נולד ב-3 במאי 1996) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת מועדון הכדורגל "אוניברסיטת קראיובה" מליגת העל הרומנית.
קריירת מועדונים

באוסה גדל במחלקת הנוער של סנטרל אנטריאנו בארגנטינה. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו באתלטיקו קולון מליגת העל הארגנטינאית, במדיה ערך ארבע הופעות. הוא הושאל מהמועדון לחובנטוד אונידה ולחימנסיה אי אסגרימה מליגת המשנה הארגנטינאית, ב-29 ביולי 2019 הושאל באוסה לגורניק זאבז'ה מליגת העל הפולנית, ובסך הכל ערך שש הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-17 בפברואר 2020 חתם באוסה בצ'יקסרדה מליגת המשנה הרומנית.
ב-1 ביולי 2021 הושאל למועדון הכדורגל "אוניברסיטת קראיובה" מליגת העל הרומנית. הוא ערך 25 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע חמישה שערים, ובתום העונה חתם על חוזה קבוע במועדון.
הערות שוליים

↑  Juan Francisco Bauzá firmó con Juventud Unida באתר El Dia Online, ‏ 19 באוגוסט 2017 (בספרדית)
↑  Juan Bauza zagra w Górniku באתר הרשמי של גורניק זאבז'ה, 29 ביולי 2017 (בפולנית)
↑  JUAN BAUZA WYPOŻYCZONY DO FK CSIKSZEREDA באתר הרשמי של גורניק זאבז'ה, 17 בפברואר 2020 (בפולנית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "חואן באוסה".
טיטוס אניוס מילו

טיטוס אניוס מילו פפיאנוס (בלטינית: Titus Annius Milo Papianus; ‏? - 48 לפנה"ס), פוליטיקאי רומאי שפעל בשלהי תקופת הרפובליקה.
תולדות חייו

מילו נולד בלנוויאום (כיום לנוויאו שבאיטליה), אביו היה גאיוס פפיוס קלסוס, הוא אומץ על ידי סבו מצד אמו טיטוס אניוס לוסקוס עבר לעיר רומא ושם התחיל את הקריירה הפוליטית שלו. מילו שירת כקוואיסטור וכטריבון הפלבס בשנת 57 לפנה"ס.
במהלך כהונתו הפך מילו ליריבו המושבע של עמיתו פובליוס קלודיוס פולכר שהיה בן חסותו של מרקוס ליקיניוס קראסוס. קראסוס היה יחד עם פומפיוס ויוליוס קיסר חלק מהטריומווירט הראשון, ברית ששלטה בפוליטיקה הרומאית, אולם בזמן הזה היו ראשיה מסוכסכים בינם לבין עצמם ובאופן טבעי הפך מילו לבן בריתו של פומפיוס.
מילו התגלה כטריבון פעלתן ואימץ את שיטות הבריונות של פולכר, כמוהו, הקים לעצמו כנופיית רחוב שעסקה בקטטות עם יריביו הפוליטיים ובראשם פולכר והשתמש באנשיו כדי להגן על פומפיוס ומרקוס טוליוס קיקרו (שחזר בינתיים מגלותו) מפני התקפותיו של פולכר.
מילו היה מועמד לקונסולאט בשנת 53 לפנה"ס, דבר זה היה לצנינים בעיני יריבו משכבר הימים פולכר שהיה מועמד לפראיטוריה באותה שנה. לבסוף פולכר נהרג במהלך קטטה עם כנופייתו של מילו ב-20 בינואר 52 לפנה"ס. מילו הועמד למשפט בעוון רצח, קיקרו ומרקוס יוניוס ברוטוס שימשו כסנגוריו, למרות כל זאת מילו שהבין שסיכויו לזיכוי קלושים בחר לצאת לגלות במסליה (כיום מרסיי שבצרפת).
מילו נשאר בגלות בגאליה עד שנת 48 לפנה"ס, בשנה זאת הפראיטור מרקוס קליאוס הזמין אותו לחזור לאיטליה, הוא נקט בצעד זה מכיוון שהפך למתנגד של יוליוס קיסר בעת שהודח באותה שנה ממשרתו מכיוון שהציע חוק לשמיטת חובות. מילו חזר לאיטליה, תוך שהוא מגייס כנופיה חדשה של בריונים ופורעי, הוא הגיע לקמפניה שם הכריז על נאמנותו לבניו של פומפיוס גנאיוס וסקסטוס ומינה את עצמו ללגאטוס שלהם. מילו נכשל בגיוס אהדת העם ונאלץ לסגת ללוקניה, שם הוא נהרג בקרב כנגד הפראיטור קווינטוס פדיאוס.
זכויות להט"ב באזרבייג'ן

| --- | --- |

אזרבייג'ן (ירוק)
 מעמד בחוק:  חוקי מאז 2000
 טרנסג'נדריות:  אין הכרה בשינוי מגדר
 שירות צבאי:  לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת
 הגנה מפני אפליה:  אין איסור בחוק על אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית
 זכויות משפחה
 הכרה בזוגיות חד־מינית:  אין הכרה בזוגיות חד מינית
 אימוץ:  אין הכרה באימוץ על ידי זוגות חד מיניים
 
 הצבעה על הצהרת האו"ם:  נמנעה
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באזרבייג'ן מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים. פעילות הומוסקסואלית חוקית במדינה מאז שנת 2000, אך משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן ההכרות המשפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים, בעוד טרם חוקקו הגנות מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בנושאים שונים כגון תעסוקה, מתן סחורות ושירותים, פשעי שנאה או דברי שטנה.
בכל שנה מאז 2015, הארגון האירופי "ILGA-Europe" דירג את אזרבייג'ן כמדינה הגרועה ביותר (49 מתוך 49) ביבשת אירופה בהגנה על זכויות להט"ב, תוך ציונו כי היא כוללת "היעדר כמעט מוחלט של הגנה משפטית" עבור חברי קהילת הלהט"ב האזרית. בספטמבר 2017, הופיעו דיווחים שלפחות כ-100 מחברי הקהילה בבאקו נעצרו, לכאורה כחלק מפעילות נגד זנות בעודם היו נתונים למכות, מעשי אונס, חקירות, בדיקות רפואיות כפויות וסחיטה.
בשנת 2012, החלו שמועות על מצעד גאווה שמתארגן בזמן לאירוויזיון 2012, אותו אירחה אזרבייג'ן אשר גרמו לחוסר הסכמה בחברה עקב דעות הומופוביות, אך זכו לתמיכה מפעילי זכויות האדם אזרים. נוכחות התחרות באזרבייג'ן גרמה גם למתיחות דיפלומטית עם איראן השכנה. אנשי הדת האיראנים איאתוללה מוחמד מוג'טאהד שבסטרי ואייתוללה ג'עפר סובאני גינו את אזרבייג'ן בגין "התנהגות אנטי-אסלאמית" וטענו כי אזרבייג'ן עומדת לארח מצעד גאווה. הדבר הוביל להפגנות מול שגרירות איראן בבאקו, שם נשאו המפגינים סיסמאות לועגות למנהיגי איראן. למרות השמועות, לא התקיים לבסוף מצעד במדינה.