stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מפעלים פטרוכימיים בישראל
הערות שוליים

1 2 3 4 5  מפעלים פטרוכימיים בישראל בע"מ: נתונים כספיים באתר מאי"ה.
↑  יוקם מפעל להפקת פיח בשביל תעשיית הגומי, דבר, 8 בדצמבר 1961
↑  המפעלים הפטרוכימיים בחיפה - תוספת חיונית לתעשיה הישראלית, דבר, 14 בדצמבר 1964
↑  עמוס כרמלי, רווח שני ודיוידנד ראשון במפעלים הפטרוכימיים, דבר, 12 בפברואר 1969
עמוס כרמלי, בעלות חדשה למפעלים הפטרוכימיים, דבר, 22 באוגוסט 1972
↑  "מפעלים פטרוכימיים" נמכרו במחיר נמוך, דבר, 13 בינואר 1975
↑  הכרזה בדבר קיום מונופולין: מפעלים פטרוכימיים בע"מ, באתר רשות ההגבלים העסקיים
↑  דרור מרום, בז"ן רכשה אחזקות מפעלים פטרוכימיים בכרמל אולפינים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 25 ביוני 2008
↑  ליאור גוטמן, רשמית: בזן רוכשת את יתרת המניות של מפעלים פטרוכימיים בכרמל אולפינים, באתר כלכליסט, 28 באוקטובר 2009
↑  טל פמסון, מפעלי פטרוכימיים רוכשים 20% ממניות אבגול, באתר nrg‏, 16 במאי 2006
↑  דו"ח הדירקטוריון על מצב ענייני התאגיד לתקופה שנסתיימה ביום 31.3.2015, באתר מאי"ה
↑  נוהל ביצוע הסדר החוב של מפעלים פטרוכימיים לישראל בע"מ
↑  גולן חזני, בלעדי"חשד לקשר בין המממנים לגורמים עוינים״: השב"כ והמוסד מתנגדים לאשר לחתניו של בני שטיינמץ לשלוט בבזן, באתר כלכליסט, 21 בינואר 2024
לפידות קפיטל

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בתל אביב
 סימול:  לפדת
 תקופת הפעילות:  1959–הווה (כ־66 שנים)
 משרד ראשי:  ברודצקי 19, תל אביב
 ענפי תעשייה:  חברת החזקות, והשקעות
 שווי שוק:  4.68 מיליארד ש"ח (26 בינואר 2025)
 הכנסות:  7.20 מיליארד ש"ח (2023)
 רווח תפעולי:  483 מיליון ש"ח (2023)
 רווח:  381 מיליון ש"ח (2023)
 הון עצמי:  3.07 מיליארד ש"ח (2023)
 סך המאזן:  7.64 מיליארד ש"ח (2023)
 יו"ר:  יעקב לוקסנבורג
 מנכ"ל:  תירוש אמיר
  
 lapidoth.co.il
 
לפידות קפיטל בע"מ (לשעבר: לפידות חברת מחפשי נפט לישראל) המוכרת בשם המקוצר לפידות היא חברה ישראלית שניירות הערך שלה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב ועוסקת בביצוע קידוחי נפט ומים, והשקעות בחברות שונות.
היסטוריה

לפידות נוסדה בשנת 1959 בשם "לפידות חברת מחפשי נפט לישראל בע"מ", כאיחוד בין שתי חברות לחיפושי נפט, "לפידות - חברה ישראלית לנפט בע"מ" וחברת "מחפשי נפט בישראל בע"מ". חברת "לפידות - חברה ישראלית לנפט בע"מ" הוקמה בשנת 1952 על ידי אמפל - אמריקן ישראל קורפוריישן, וחברת מקורות. חברת "מחפשי נפט בישראל בע"מ" הוקמה על ידי סולל בונה, יקותיאל פדרמן ומשקיעים נוספים. שתי החברות הקימו שותפות בשם "מצדה" שב-2 בנובמבר 1953 החלה בקידוח הראשון לחיפושי נפט שנערך במדינת ישראל ליד סדום ונקרא "מזל 1". בקידוח נמצא מים ולא נפט והשותפות המשיכה בקידוחים נוספים בהר הנגב ובנגב המערבי. ב-1954, בוצע קידוח ליד קיבוץ בארי שהגיעה לעומק 4 ק"מ ללא תוצאות והופסק. באוגוסט 1955 החל בקידוח בסמוך לכפר הערבי חוליקאת. בערב יום ה‘ 22 בספטמבר 1955 נמצא נפט בקידוח ובבוקר יום שישי, הוצאו צינורות הקידוח ונפט פרץ מעומק של 1,515 מטרים. ב-25 בנובמבר 1955 הגיעה לראשונה נפט משדה הנפט חלץ לבתי הזיקוק לנפט בחיפה.
כבר באוקטובר 1955 החלו דיונים על איחוד "לפידות" ו"מחפשי נפט" ובמקביל גיסו כספים לשותפות בחו"ל. ב-1957 הוסכם על איחוד האיחוד הושלם ב-1960.
בשנת 1963 נרשמו לראשונה ניירות הערך של החברה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב ובשנת 1982 הופסק המסחר במניות עקב סחירותן הנמוכה.
במהלך שנת 1963 רכשה מדינת ישראל כ-45% מהון המניות של החברה ובמהלך השנים לאחר מכן הגדילה המדינה את שליטתה בחברה כך שהחברה הפכה לחברה ממשלתית.
בשנת 1996 החברה הופרטה ונרכשה תמורת 10 מיליון דולר על ידי איש העסקים ברוס רפופורט שמכר בנובמבר 2000 את השליטה בה לידי איש העסקים יעקב לוקסנבורג תמורת 8.6 מיליון דולר. לאחר המכירה החברה המשיכה בפעילות הפקת הנפט. בשנת 2004 קמה שותפות מוגבלת בשם לפידות-חלץ המתמקדת בחיפושי נפט, לאו דווקא באזור חלץ.
לאחר צניחה תלולה בכמויות הנפט הנשאבות, הודיעה חברת לפידות על חידוש הקידוחים באזור בשנת 2004 תוך הצהרה על כדאיות כלכלית להפקת כ-750 מיליון חביות ב"חלץ 40". הקידוחים נעשו לעומקים של 1,600 - 3,500 מטרים לאחר גילוי גז טבעי בים ממערב בעומקים אלו.
בשנת 2005, החלה בניסוי להפקת נפט מפצלי שמן במישור רותם.
לאחר שהחיפושים לא נשאו פרי, תבע בשנת 2010 מינהל מקרקעי ישראל את לפידות בסך 31.5 מיליון שקל על שימוש בשטח ללא אישור מאז 2007. זאת משום שעסקה בשדה הנפט, לטענת המינהל, בהטמנת פסולת ולא בהפקת נפט, בניגוד לזיכיון הממשלתי אותו קיבלה ועל פיו מותר לה לבצע בשטח פעילות הפקת נפט בלבד.[דרושה הבהרה]
בינואר 2020 הושלם הסדר חוב לחברת אפריקה ישראל להשקעות, שכלל את הפיכת החברה לחברה פרטית ומכירתה לחברת "לפידות קפיטל" (80%) ולחברת אלטשולר שחם גמל ופנסיה (20%).
במאי 2012 לפידות רכשה אג"ח של סאני אלקטרוניקה וסקיילקס ב-35 מיליון שקל. במרץ 2015 לפידות מכרה את מלוא החזקותיה בחברת Decell.
תחומי פעילות

ביצוע קידוחי נפט ומים, ושירותים נלווים להם כגון שירותי מילוט ובוץ, שירותי הפקה, שירותים של לוגים חשמליים ואספקת מעבדות לאתרי הקידוחים.
חיפוש והפקת נפט באמצעות השותפות המוגבלת "לפידות חלץ יה"ש".
החזקות והשקעות פיננסיות.
נדל"ן
לפידות מחזיקה ב-50% ממניות חברת Inraz Trade הקפריסאית אשר מחזיקה בעצמה ובאמצעות חברות בבעלותה המלאה, קרקעות בגיאורגיה וברומניה.
דניה סיבוס
אפריקה ישראל מגורים
באוקטובר 2011 לפידות החלה לפעול בתחום המסחר הבינלאומי בשוק האירופאי באמצעות החברות ויסטה, גמנל ואלפרוס העוסקות ביבוא ושיווק של מוצרי הלבשה והנעלה.
בעלי עניין

יושב ראש ובעל השליטה בחברה הוא יעקב לוקסנבורג שמחזיק כ-85% ממניות החברה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  לפידות קפיטל בע"מ: נתונים כספיים באתר מאי"ה.
↑  נרשמה חברת נפט שלישית, מעריב, 22 באוקטובר 1952
↑  פילוג רציני בהנהלת "מצדה" מסכן מליונים שכבר הושקעו בחיפושי נפט, חרות, 2 באוקטובר 1957
↑  אחמול הוחל בקידוח נפט הראשון בארץ, על המשמר, 3 בנובמבר 1953
↑  מחפשים נפט ומוצאים מים, על המשמר, 13 באוגוסט 1954
↑  יופסקו קידוחי־הנפט בבארי הגיעו לעומק 4 ק"מ ללא תוצאות, למרחב, 7 בפברואר 1955
↑  קידוח נפט חדש ליד חוליקאת, דבר, 23 באוגוסט 1955
↑  הד חזק בעולם לגילוי הנפט בישראל, דבר, 25 בספטמבר 1955
↑  מיכליות ראשונות של נפט מחלץ הניעו לבתי הזיקוק בחיפה, קול העם, 27 בנובמבר 1955
↑  דנים באיחוד פעולות הקידוח של "לפידות" ו"מחפשי נפט", דבר, 21 באוקטובר 1955
↑  חברות הנפט מכרו בחו"ל מניות ב־3 מיליון דולר, חרות, 13 ביוני 1956
↑  "לפידות" ו"מחפשי נפט" יתמזגו וימנו מנהל אחד, מעריב, 29 בדצמבר 1957
↑  איחוד חברות הנפט בישראל נכנם לתוקפו, הצופה, 5 בפברואר 1960
↑  שי שלו , ‏יעקב לוקסנבורג רוכש מרפפורט את השליטה בלפידות ב-8.6 מיליון דולר, באתר גלובס, 29 באוקטובר 2000
↑  עמירם כהן, לפידות החלה בניסוי להפקת נפט מפצלי שמן, באתר הארץ, 12 באוגוסט 2005
↑  מינהל המקרקעין תובע את לפידות חדשות האנרגיה, 26 ביולי 2010
↑  גולן חזני, הסדר החוב הושלם: אפריקה ישראל נמחקה מהבורסה אחרי 47 שנה, באתר כלכליסט, 22 בינואר 2020
עומרי כהן, ‏לאחר ארבע שנים כמעט של מגעים להסדר חוב: בעל בית חדש לחברת אפריקה ישראל, באתר גלובס, 21 בינואר 2020
↑  לפידות של לוקסנבורג רכשה אג"ח של סאני וסקיילקס ב-35 מיליון שקל, באתר ביזפורטל, 24 במאי 2012
אזורים

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בתל אביב
 סימול:  אזרם
 תקופת הפעילות:  1964–הווה (כ־61 שנים)
 שליטה בחברה:  הרשי פרידמן
 ענפי תעשייה:  נדל"ן
 שווי שוק:  4.60 מיליארד ש"ח (26 בינואר 2025)
 הכנסות:  1.47 מיליארד ש"ח (2023)
 רווח תפעולי:  355 מיליון ש"ח (2023)
 רווח:  176 מיליון ש"ח (2023)
 הון עצמי:  2.07 מיליארד ש"ח (2023)
 סך המאזן:  6.86 מיליארד ש"ח (2023)
 יו"ר:  חיים הרש פרידמן
 מנכ"ל:  רון אבידן
  
 http://www.azorim.co.il/
 
אזורים היא חברת בנייה ישראלית אשר הוקמה באפריל 1964 על ידי חברת שיכון ופיתוח הממשלתית והכשרת הישוב.
פעילות

עד 1970 עסקה אזורים בעיקר בבניית דירות במסגרת השיכון הציבורי. בשנת 1969 החברה רשמה מעט מאוד פעילות ובנתה בעיקר בכפר שלם ובנתניה. בדו"ח מבקר המדינה באותה שנה נטען שפעילות החברה הייתה מועטה יחסית למטרותיה. מאז נכנסה החברה גם לבניית שטחי מסחר, משרדים, מלונות ודירות יוקרה. בין השאר הייתה שותפה בבניית מרכז כלל בירושלים, בבניית שכונת רמת פולג, דיזנגוף סנטר ובית מגדלור בתל אביב.
לאחר המכירה להרשי פרידמן בשנת 2011, החלה החברה להתמקד בנדל"ן למגורים. לחברה עסקים בהודו ובארצות הברית.
בעלות

מיד לאחר הקמת החברה, במאי 1964, הנפיקה החברה מניות בשווי 8 מיליון לירות בבורסה, באחת ההנפקות הגדולות ביותר בבורסה הישראלית עד אז, והונה הכולל נקבע על 25 מיליון לירות. הכשרת הישוב ושיכון ופיתוח שילמו על מניותיהם בחברה בהעברת קרקעות לבעלות החברה. לאחר ההנפקה החזיקה שיכון ופיתוח 45% מהחברה וחלקה של הכשרת היישוב היה 23%.
בשנת 1969 מכרה הכשרת הישוב את החזקותיה בחברה ל"מניב", חברת בת של כלל. בשנת 1973 השתייכה אזורים לחטיבת הבנייה של כלל השקעות.
בשנת 1995 רכשה אזורים יחד עם החברה לישראל וחברת רנסאנס את חברת "שיכון ופיתוח" מידי מדינת ישראל במכרז. בשנת 1998 רכשה אזורים את חלקם של שותפיה, ומיזגה את אזורים ו"שיכון ופיתוח" לחברה אחת.
ביוני 2001, מכרה חברת אזורים את הנדל"ן המניב שלה (חברת "נכסי אזורים"), בכלל זה פארק אזורים, לחברת גנדן השקעות של נוחי דנקנר. באוקטובר 2003 מכרה גנדן את שליטתה ב"נכסי אזורים" תמורת כ-400 מיליון שקל לקרן ריט ישראל. בהמשך שונה שמה של חברת "נכסי אזורים" ל"בריטיש ישראל".
במרץ 2006 נרכשה אזורים על ידי שעיה בוימלגרין מידי קבוצת אי.די.בי, על פי שווי שוק של כ-2.2 מיליארד ש"ח. בספטמבר 2006 התפרסם כי בכוונת אזורים להתאחד עם דנקנר השקעות, אולם לאחר כשנה, בגלל צניחת שווי המניות של אזורים, העסקה בוטלה. בשנת 2009 מכרה אזורים את חברת הבת "אזורים תיירות", שהחזיקה אז 12 בתי מלון, לחברת פתאל ניהול מלונות. בעקבות רכישות כושלות של חברות שפעלו מחוץ לישראל, לא הצליח בוימלגרין לעמוד בהתחייבויותיו ובראשית שנת 2011 נמכרה השליטה בחברת אזורים, ביוזמת בנק מזרחי טפחות, להרשי פרידמן, יהודי קנדי. כיום אזורים היא חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסה תל אביב. בעל השליטה העיקרי הוא הרשי פרידמן, המחזיק כ-64% ממניות החברה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  אזורים: נתונים כספיים באתר מאי"ה.
↑  4% דיבידנד ביניים ב"אזורים", מעריב, 15 באפריל 1965
↑  ראו לדוגמה מתקופה יותר מאוחרת:
אזורים בונה לזוגות צעירים, דבר, 14 ביולי 1972
↑  מבקר המדינה: חברת אזורים מסרה עבודות בלי מכרז, דבר, 17 בספטמבר 1969
החברה אינה ממלאת התפקיד שלמענו נוסדה - רווחיה יורדים, מעריב, 16 בספטמבר 1969
↑  4.8 מיליון ל"י רווחי אזורים, דבר, 11 במאי 1973
↑  הופסקה מכירת שטחים במרכז כלל בירושלים, מעריב, 10 במאי 1973
↑  רמת פולג, דבר, 10 בינואר 1973
↑  דוד ליפקין, "שיכון עובדים" רכשה מחצית מבעלות מגדל המגורים ב"לב דיזנגוף", מעריב, 3 באוגוסט 1982
↑  ביקוש למשרדים בבניין מגדלור, מעריב, 11 ביוני 1985
↑  אזורים הנפקה, דבר, 20 במאי 1964
↑  מניות אזורים - השקעה לטווח ארוך, דבר, 20 במאי 1964
↑  ריווח ניכר בהכשרת הישוב, דבר, 26 באוגוסט 1964
↑  ש. אביטל, עיסקי השמרים של אזורים, מעריב, 16 ביוני 1970
↑  כלל חברה להשקעות בישראל, דבר, 15 במאי 1973
↑  "אנו מתכוונים למזג את הפעילות של שו"פ ואזורים", באתר גלובס, 3 בדצמבר 2013
↑  שלומי גולובינסקי, גנדן של נוחי דנקנר רוכשת את השליטה בנכסי אזורים ב-30 מיליון דולר, באתר TheMarker‏, 1 ביולי 2001
↑  אלי דניאל, גנדן מכרה את נכסי אזורים לחברה בשליטת ליאו נואי ב-400 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 23 באוקטובר 2003
↑  עידו אפרתי, שעיה בוימלגרין רכש מדנקנר את חברת אזורים, באתר ynet, 17 במרץ 2006
↑  שרון שפורר, כפי שפורסם לראשונה ב-TheMarker: שווי אזורים צנח - והעסקה לרכישת דנקנר השקעות מתשובה התפוצצה, באתר TheMarker‏, 27 באוגוסט 2007
↑  גולן חזני, העיסקה נחתמה: בוימלגרין מוכר את אזורים תיירות לפתאל בהפסד של 55 מיליון שקל, באתר כלכליסט, 8 ביולי 2009
↑  חגי עמית, אזורים נותרה הנכס היחיד של בוימלגרין ששווה משהו, באתר TheMarker‏, 10 במרץ 2011
↑  גולן חזני ותומר זלצר, יונס עוקץ את בוימלגרין: "איתנותה של אזורים לא יכלה לניהול הכושל, באתר כלכליסט, 28 בפברואר 2011
פרויקט התחדשות עירונית של חברת אזורים בחיפה
אפקון החזקות

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בתל אביב
 סימול:  אפהח
 תקופת הפעילות:  1945–הווה (כ־80 שנה)
 משרד ראשי:  פתח תקווה
 שליטה בחברה:  עתליה שמלצר
 שווי שוק:  1.00 מיליארד ש"ח (26 בינואר 2025)
 הכנסות:  2.15 מיליארד ש"ח (2023)
 רווח תפעולי:  34.2 מיליון ש"ח (2023)
 רווח:  הפסד של 8.73 מיליון ש"ח (2023)
 הון עצמי:  475 מיליון ש"ח (2023)
 סך המאזן:  1.86 מיליארד ש"ח (2023)
 יו"ר:  ישראל רייף
 מנכ"ל:  דוד הראלי
  
 www.afcon.co.il
 
אפקון החזקות בע"מ (לשעבר: "פויכטונגר תעשיות") המוכרת בשם המקוצר "אפקון" היא חברה ציבורית ישראלית שמניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ועוסקת בביצוע פרויקטים בתחום הבנייה והתשתיות.
היסטוריה

פויכטונגר תעשיות נוסדה בשנת 1945, ועם הקמתה עסקה בייצור לוחות חשמל ובתחומים הנלווים לכך. בפברואר 1973 בוצע ארגון מחדש לפעילויות החברה ושמה שונה ל"אפקון תעשיות". בספטמבר 1982 החברה הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב והפכה לחברה ציבורית.
בנובמבר 2017 רכשה 38.9% ממניות חברת "מאגוס מערכות". במרץ 2018 רכשה אפקון 75% ממניות חברת "DM (3000) הנדסה" בתמורה לכ-40.5 מיליון ש"ח. במאי 2018 רכשה 55% ממניות חברת "שרות הוגן חיפה" המספקת שרות למתקני מיזוג אוויר.
נכון לשנת 2022 יושב ראש דירקטוריון החברה הוא ישראל רייף ומנכ"ל החברה הוא דוד הראלי. משרדיה הראשיים של החברה ממוקמים באזור התעשייה סגולה שבפתח תקווה.
בעלי עניין

מיוני 2003 מניות השליטה בחברה מוחזקות על ידי חברת "השכרות רכב שלמה (1987)" שהייתה בבעלותו של איש העסקים שלמה שמלצר.
ביולי 2014 הוא נפטר והשליטה בחברה עברה לידי אלמנתו עתליה שמלצר.
תחומי פעילות

| --- | --- |
 מבנים ותשתיות אפקון מערכות  אפקון בניה  מפעלות אפקון  שירות הוגן מזו"א  בקרה ואוטומציה אפקון גילוי אש ובטיחות  אפקון ביטחון וחניה  DM מולטימדיה  גלנט תשתיות תקשורת  תקשורת תדיראן טלקום:  בקרה תעשייתית אפקון בקרת מבנה  אפקון ג.מ. טכנולוגיות ביטחון  אפקון תוכנה  אפקון מוני מים  אפקון בקרה ואוטומציה מערך השירות  אנרגיה אפקון אנרגיה מתחדשת  אפקון תחבורה חשמלית  סחר אטקה  RBS
אפקון טכנולוגיות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  אפקון החזקות בע"מ: נתונים כספיים באתר מאי"ה.
ערך זה הוא קצרמרבנושא תל אביב-יפו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דלק מערכות רכב

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 סוג:  חברה ציבורית
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בתל אביב
 סימול:  דלקרכ
 מייסדים:  אלי רוזנברג, דוד כהן, גדעון תדמור
 תקופת הפעילות:  1991–הווה (כ־34 שנים)
 משרד ראשי:  מושב ניר צבי
 שליטה בחברה:  גיל אגמון (44.51%)
 מוצרים עיקריים:  ייבוא ושיווק מכוניות
 שווי שוק:  3.03 מיליארד ש"ח (26 בינואר 2025)
 הכנסות:  5.80 מיליארד ש"ח (2023)
 רווח תפעולי:  611 מיליון ש"ח (2023)
 רווח:  262 מיליון ש"ח (2023)
 הון עצמי:  2.62 מיליארד ש"ח (2023)
 סך המאזן:  10.2 מיליארד ש"ח (2023)
 יו"ר:  אסף ברטפלד
 מנכ"ל:  אילן בן סימון, שחר שמש
  
 עמוד הבית, באתר www.delek-motors.co.il
 
דלק מערכות רכב, או בשמה המקוצר "דלק רכב", היא חברה ציבורית המחזיקה בחברת יבוא הרכב "דלק מוטורס", שהיא היבואנית בישראל של מותגי פורד, מאזדה, BMW, ניו ומיני. בנוסף היא בעלת השליטה בחברת שירותי התשתיות "ורידיס".
היסטוריה

החברה הוקמה באוקטובר 1965 כחברה פרטית בשם "גל וייספילר וקרטס בע"מ", על ידי משפחות וייספילר וקרטס, ועסקה בייצור אריזות ושקיות קניות מפוליאתילן. ביולי 1982 שונה שם החברה ל"גל - תעשיות
וייספילר בע"מ", לאחר שמשפחת וייספילר רכשה את השליטה בחברה. בנובמבר 1982 הונפקו מניות החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בשנת 1988 נקלע החברה לקשיים וחברת "דלק השקעות ונכסים" רכשה את השליטה בחברה.
"דלק השקעות ונכסים" הייתה חברת בת של "דלק" חברת הדלק הישראלית ועסקה בהשקעות בענפי הרכב והכימיה, היא הוקמה ביוזמת מנכ"ל החברה אברהם אגמון במטרה להרחיב ולגוון את הכנסות חברת "דלק". "דלק" נכנסה לעסקי הרכב בשנת 1984 כאשר הייתה שותפה להקמת חברת שירותי הדרך "שגריר". ב-1995 רכשה את סוכנות המכוניות סע"ם, יבואנית רכבי סיאט לישראל, ואת נציגות חברת השכרת הרכב הצרפתית "יורופקאר". ביוני 1990 מכרה "דלק השקעות" את סוכנות סיאט לחברת "צ'מפיון מוטורס (ישראל)", יבואנית רכבי "פולקסווגן" שרכשה את השליטה בסיאט ב-1986. בסוף שנת 1991, בעקבות השיפור במצב המדיני לאחר ועידת מדריד, החלו יצרני הרכב מיפן לייצא לישראל, לאחר שעד אז מרביתם נמנעו מכך עקב החרם הערבי, אז החלה החברה לייבא את מכוניות מאזדה.
בינואר 1992 נערך אירוע ההשקה של "מאזדה" בישראל, בגני התערוכה בתל אביב, בהשתתפות כאלף מוזמנים. תוך שבועות ספורים מכרה מאות רכבים מדגם מאזדה 323. בהמשך ייבא את הדגמים מאזדה 121, מאזדה 626, מאזדה MX-3 והטנדר מאזדה B2000.
בשנת 1994 לאחר שפעילותה של חברת "גל - תעשיות וייספילר" נמכרה, והיא הפכה לשלד בורסאי, העבירה "דלק השקעות ונכסים" את פעילות יבוא הרכב לחברה ושמה שונה ל"דלק מערכות רכב". סוכנות המכוניות סע"ם שינתה את שמה ל"דלק מוטורס" והפכה לחברת בת של "דלק מערכות רכב".
מ-1995 החלה "דלק רכב" להיות הדומיננטית בשוק הרכב הישראלי, דומיננטיות שנמשכה יותר מ-15 שנה. הדגם "מאזדה 323" היה לאחד מכלי הרכב הפופולריים בישראל. ב-1996 הגיעה למקום השלישי במספר המסירות, ב-1997 כבש את המקום הראשון יחד דגם הדור הבא "לאנטיס". אחר כך הייתה ה"לאנטיס" הדגם הנמכר בישראל במשך כחמש שנים. ואחריו הדגם מאזדה 3.
בשנת 1999 רכשה "דלק רכב" את הזיכיון ליבוא מכוניות פורד האמריקאיות לישראל מקבוצת מכשירי תנועה, וב-2011 את "קמור מוטורס", יבואנית רכבי BMW.
ב-2004 מכרה "דלק רכב" את החזקתה בחברת "שגריר" (33%).
באוקטובר 2010 מכרה קבוצת דלק 20% מהמניות שבבעלותה ב"דלק רכב" למנכ"ל החברה, גיל אגמון, שהפך בעקבות המהלך לבעל השליטה בחברה עם אחזקה של 37.47% ממניות החברה. בדצמבר 2019 מכרה קבוצת דלק כ-7% מהמניות לגיל אגמון, שעלה להחזקה של כ-44% ו-15% נמכרו למשקיעים מוסדיים.
בנוסף לעסקי יבוא רכב לחברה השקעות בחברות הזנק ישראליות בתחום הרכב, ובהן מובילאיי והיילו. במרץ 2018 רכשה "דלק מערכות רכב" 70% ממניות חברת ורידיס תמורת כמיליארד שקל. ביוני 2021 הונפקה החברה בבורסת תל אביב לפי שווי של 3.74 מיליארד שקל.
בנובמבר 2024 רכשה דלק מערכות רכב את זיכיון היבוא של דונגפנג מידי "מטרו מוטור".
מלחמת שלושים השנים

ניצחון מלך שוודיה, גוסטבוס אדולפוס, בקרב ברייטנפלד, 1631
מלחמת שלושים השנים התרחשה בין השנים 1618–1648, בעיקר על אדמתה של האימפריה הרומית הקדושה שבמרכז אירופה, הגם שרוב המעצמות האירופיות באותה עת נטלו בה חלק. אף שפרצה כעימות דתי בין פרוטסטנטים לקתולים, המניע העיקרי למלחמה היה שאיפתה של השושלת ההבסבורגית לשמר ולהגדיל את עוצמתה ביבשת.
ההתערבות הדנית (1625–1629)

השלב הדני של המלחמה נפתח כאשר מלכה הלותרני של דנמרק, כריסטיאן הרביעי (1577–1648), שיגר חיל משלוח דני כדי לסייע לפרוטסטנטים המובסים בגרמניה נגד האימפריה הרומית הקדושה, כמכת נגד בטרם תנסה האחרונה לאיים על ריבונותה של דנמרק כממלכה פרוטסטנטית. תחת שרביטו של כריסטיאן נהנתה ממלכת דנמרק מיציבות רבה ומעושר כלכלי שאין שני לו באירופה כולה, דבר שסייע לה לבנות כוח צבאי איתן. בנוסף, הקרדינל רישלייה, השר הראשי בממשלתו של מלך צרפת, לואי השלושה עשר, היה נכון – מטעמיו הוא – לממן פלישה דנית לנסיכויות גרמניה. כוח הפלישה הדני שבראשו עמד כריסטיאן הורכב מכ-20,000 שכירי חרב, ומומן כמעט כולו מהונו הפרטי.
על מנת לבלום את המלך הדני, שכר הקיסר פרדיננד השני את שירותיו הצבאיים של אלברכט פון ולנשטיין, בנו הלא חוקי של אציל בוהמי עשיר שעלה לגדולה כ"קבלן צבאי". וולנשטיין הסכים להעמיד את צבאו, אשר מנה בין 30,000 ל-100,000 חיילים, לרשות הקיסר, בתמורה לזכות לבזוז את השטחים שיכבוש. כריסטיאן, שלא ידע כלל על קיומם של וולנשטיין וצבאו בעת הפלישה, נסוג במהרה לפני שוולנשטיין וטילי ישמידו את צבאו. מזלו של כריסטיאן אתרע בשנית כאשר כל בעלי בריתו הפוטנציאליים סירבו לעמוד לצדו: צרפת ואנגליה היו בעיצומן של מלחמות אזרחים, שוודיה לחמה לחיים ולמוות בפולין, ונסיכויות ברנדנבורג וסקסוניה לא הסכימו להפר את השקט במזרח גרמניה. בסופו של דבר השיג צבאו של טילי את הצבא הדני בשנת 1626, והכה בו בקרב לותר.
צבאו של ולנשטיין התקדם צפונה וכבש את נסיכויות מקלנבורג, פומרניה ובסופו של דבר גם את יוטלנד עצמה. עם זאת, היעדר צי מנע ממנו לכבוש את הבירה הדנית באי זילנד. הוא צר על שטרלזונד, נמל האויב היחיד לחופי הים הבלטי שבו ניתן היה להקים צי שיאפשר כיבוש האיים הדניים, אך נכשל במשימתו זו. הקיסר עצמו הבין כי מימון צבאו של וולנשטיין איננו נבון כלכלית, במיוחד לאור הרווחים שניתן היה להשיג מהמלחמה עם דנמרק. לכן, בשנת 1629 נחתם הסכם ליבק, שבו ויתר כריסטיאן הרביעי על תמיכתו בפרוטסטנטים בגרמניה על מנת לשמור על ריבונותה של דנמרק.
המלחמה יכולה הייתה להסתיים בשלב זה, אלמלא דחקה הליגה הקתולית בפרדיננד השני להשיב לחזקת הכנסייה נכסים לותרניים, שעל פי שלום אאוגסבורג בעליה החוקיים היה האפיפיור. מדובר היה בשתי ארכיבישופויות, שש-עשרה בישופויות ומאות מנזרים.
ההתערבות השוודית (1630–1635)

ב-1630 נחלץ מלך שוודיה, גוסטבוס אדולפוס, לעזרת הפרוטסטנטים בגרמניה. כמו כריסטיאן הרביעי, אדולפוס ביקש למגר את התוקפנות הקתולית נגד אדמותיהם וכן לזכות בהשפעה כלכלית בנסיכויות הגרמניות השוכנות על חופי הים הבלטי. בנוסף, בדומה למלך הדני, זכה אדולפוס למימונו הנדיב של הקרדינל רישלייה הצרפתי, ואף של גורמים בחצר ההולנדית. פרדיננד, שפיטר באותה שנה את אלברכט פון ולנשטיין מטעמים פוליטיים (חשד כי וולנשטיין מנסה לנגוס בעוצמתו הפוליטית), הזעיקו בשנית שנתיים אחר כך. בין השנים 1630 ו-1634 נחלו השוודים שורת ניצחונות נגד האימפריה הרומית הקדושה, דחקו את רגלי הקתולים והשיבו שטחים רבים לחזקה פרוטסטנטית.
ללא צבאו של וולנשטיין, נשען הקיסר בעיקר על תמיכת צבא הליגה הקתולית בפיקודו של טילי. ואולם בקרב ברייטנפלד, שנערך ב-17 בספטמבר 1631, הביס אדולפוס את הצבא הקתולי. שנה אחר כך נפגשו הניצים בשנית, והפעם נהרג הגנרל טילי בקרב (1632). עם מותו של טילי, נדרש פרדיננד השני לפנות בלית ברירה לוולנשטיין ולצבאו הגדול. וולנשטיין ואדולפוס נפגשו בקרב ליצן (1632), שהסתיים בניצחון השוודים, אם כי המלך השוודי עצמו נהרג באותו קרב. שנתיים אחר כך נוצחו הפרוטסטנטים בקרב נורדלינגן (1634).
חשדותיו של פרדיננד השני בכוונותיו של וולנשטיין שבו ועלו בשנת 1633, כאשר וולנשטיין ניסה לתווך בין הקתולים והפרוטסטנטים הלוחמים. פרדיננד חשש, ככל הנראה, כי וולנשטיין מתכוון לערוק לטובת הצד הפרוטסטנטי, ולפיכך הדיחו מהפיקוד וציווה לעוצרו בחשד לבגידה. בסופו של דבר נרצח וולנשטיין ב-25 בפברואר 1634, על ידי אחד מחייליו, סרן דברה (Devereux), בעודו מנסה ליצור קשר עם השוודים בעיירה הגרמנית אגר (Eger).
משא ומתן בין השוודים לקתולים נפתח כעבור מספר חודשים. השלב השוודי של המלחמה הגיע לקיצו הרשמי עם החתימה על שלום פראג (1635), אשר
קבע כי נכסים פרוטסטנטים (לותרנים) וקתוליים שלא החליפו בעלות בין השנים 1552 ו-1627 יוותרו בחזקת בעליהם, ולא יועברו לצד שכנגד. בכך בוטלה התביעה הקתולית להשבת ארכיבישופויות, בישופויות ומנזרים שנותרו בידי לותרנים.
איחד את צבא הקיסר יחד עם צבאות הנסיכויות הגרמניות לכדי צבאה הרשמי של האימפריה הרומית הקדושה.
אסר על כריתת בריתות פנימיות בין הנסיכויות הגרמניות.
ביטל את האיסור החוקי על הקלוויניזם.
פתר בהצלחה את המחלוקות הדתיות שעמדו במוקד מלחמת שלושים השנים.
מוצלח ככל שיהיה, חוזה השלום לא היה לשביעות רצונם של הצרפתים, כיוון שההבסבורגים נותרו חזקים מאוד. הדבר הוביל לשלב האחרון של מלחמת שלושים השנים, השלב הצרפתי.
ההתערבות הצרפתית (1635–1648)

אף שהייתה ממלכה קתולית, רחשה צרפת יריבות היסטורית עזה כלפי האימפריה הרומית הקדושה וספרד, ועתה נכנסה למלחמה כבעלת בריתם של הפרוטסטנטים. הקרדינל רישלייה, השר הראשי בממשלתו של לואי השלושה עשר, הניח כי ההבסבורגים עודם חזקים יתר על המידה, כיוון שהחזיקו במספר שטחים בגבולה המזרחי של צרפת ונהנו מהשפעה רבה בארצות השפלה.
לפיכך, הכריזו הצרפתים מלחמה על האימפריה הרומית הקדושה, והתייצבו לצד שוודיה וההולנדים. בתגובה, פלשה ספרד למחוזות הצרפתיים שמפיין ובורגונדי, ואף איימה על פריז בשנת 1636. הצבאות ההבסבורגיים, בפיקודם של הגנרל יוהאן פון וורת (Johan von Werth) והמפקד הספרדי הקרדינל פרדיננד הבסבורג, נחלו הצלחות ראשוניות, ואולם בסופו של דבר ספגו תבוסה משמעותית בקרב קומפיין מידי הגנרל הצרפתי ברנרד דה סקס-ויימר, אשר איים לדחוק רגליהם מצרפת. קרבות רבים נערכו בין הצדדים במהלך השנים הבאות, ואולם עד מהרה הדרדרה החזית למצב קיפאון, כשלאף צד אין יתרון ברור על האחר.
בשנת 1642 מת הקרדינל רישלייה. שנה לאחר מכן מת לואי השלושה עשר, ויורשו, לואי הארבעה עשר, עלה לשלטון בגיל חמש בלבד. העוצר, הקרדינל מזראן, יורשו של רישלייה בתפקיד השר הראשי בממלכה, החל לפעול לטובת קידום השלום וסיום המלחמה.
בשנת 1645 הביס הגנרל השוודי לנארט תורסטנסון את הצבא הקיסרי בקרב ינקאו סמוך לפראג. גם הצבא הבווארי הקתולי נחל תבוסה בקרב נורדלינגן (1645) (אנ'). בקרב זה אף נהרג המפקד המוכשר האחרון של הכוחות הקתוליים, הרוזן פרנץ פון מרסי.
ב-14 במרץ 1647 חתמו בוואריה, צרפת ושוודיה על הסכם הפסקת האש באולם (אנ'). שנה לאחר מכן הביסו השוודים והצרפתים את הצבא הקיסרי בקרב זוסמרשהאוזן (אנ') ובקרב לאנס (אנ'). רק אדמותיה הקיסריות של אוסטריה נותרו תחת שליטה הבסבורגית איתנה.
שלום וסטפאליה

התבוסה שהנחילו הצרפתים לספרדים בקרב רוקרואה בשנת 1643 הביאה לפתיחת משא ומתן רשמי בין הכוחות הלוחמים. בדיונים נכחו פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הצרפתים, הספרדים, ההולנדים, השווייצרים, השוודים, הפורטוגלים ונציגי האפיפיור. בסופם חתמו הצדדים על הסכם שלום וסטפאליה ב-24 באוקטובר 1648.