stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת מכמש
מעשה יונתן ונערו

יונתן בן שאול היה באותה עת עם נושא כליו מול מכמש. ביחד עם הנער, הוא ערך בחינה של מצבם הפסיכולוגי של הפלשתים - הוא פסע בוואדי תלול דרך שני הסלע סנה ובוצץ בשעה שחיילים פלשתים חנו בראש הצוק. הנחתו של יונתן הייתה, כי אם הפלשתים יראו תוקפנות וירדו אל הוואדי על מנת לפגוע בהם, סימן שהם בעלי מוטיבציה חזקה, אבל אם הפלשתים ידרשו מהישראלים הפוסעים בוואדי לעלות אל הצוק - סימן שהם בטוחים בעצמם יתר על המידה וכתוצאה מכך יש בקרבם שאננות ואלוהים יעזור ליונתן ונערו לנצח אותם. והפלשתים אכן ביקשו מיונתן לטפס אליהם.
כשהגיע יונתן אל ראש הצוק, החל להכות את הפלשתים בחרבו, בסיוע נושא הכלים. התקיפה המפתיעה והאגרסיבית גרמה לחרדה במחנה פלשתים, והם החלו לנוס. את המנוסה זיהו אנשי שאול, ניצלו את המצב והחלו לרדוף אחר הפלשתים.
המקרא מציין כי "הָעִבְרִים הָיוּ לַפְּלִשְׁתִּים כְּאֶתְמוֹל שִׁלְשׁוֹם אֲשֶׁר עָלוּ עִמָּם בַּמַּחֲנֶה סָבִיב", כלומר הפלשתים נעזרו במלחמתם גם באנשים מבני ישראל. עם זאת, גרסת תרגום השבעים היא "עבדים" במקום "עברים". כך או כך, המשך הפסוק מספר כי גם עברים (או עבדים) אלה הצטרפו לצד הישראלי כשראו כי הוא מנצח.
יהונתן ויערת הדבש

שאול החליט לנצל את המנוסה הפלשתית, והשביע את הלוחמים לשמור על יום צום - על מנת שהלוחמים יקדישו את כל כולם למלחמה, ולא יעצרו אפילו כדי לאכול. הפקודה החריגה לא הייתה ידועה ליונתן, שבמהלך המרדף טעם מעט דבש, וכאשר העירו ליונתן בעקבות השבועה, יונתן הגיב ששבועה זו לא טובה. בתום חלקו הראשון של המרדף, הלוחמים הרעבים עצרו על מנת לאכול מן השלל - בהמות המשא הפלשתיות שנותרו מאחור - ועשו זאת בתחילה שלא על פי הלכות השחיטה, עד ששאול עצר אותם וניהל את הזבח באופן הראוי.
שאול רצה להמשיך את המרדף גם בלילה, אולם כאשר ניסה לשאול על כך את האל באורים ובתומים, הוא לא נענה. הוא חשד שהסיבה לכך היא שמישהו אכל במהלך היום למרות השבועה. כדי לזהות את הפושע בוצעה הגרלה, שבה עלה יונתן בן שאול - ועל פי ההתחייבות בפני העם שהעולה בהגרלה יומת, רצה שאול להמית את יונתן. רק בדרישת העם בוטל המעשה.
תוצאות המלחמה

בעקבות המלחמה התבססה מלכותו של שאול בהר, והפלשתים נסוגו באופן מלא אל השפלה. למעשה, התבוסה הייתה מלאה והמצב נותר בעינו עד המלחמה כנגד הפלשתים בהר הגלבוע, שנערכה בסוף ימי שאול, ובה מצא את מותו.
יחס המקרא אל יונתן לעומת שאול במלחמה

קריאה ספרותית בפרקי המלחמה (שמואל א' פרקים י"ג - י"ד) מלמדת אותנו כי יחס המקרא לדמותו של שאול משתנה לאורך סיפור זה, כאשר נקודת המפנה נמצאת בעימות סמוי ובסופו גלוי בין שאול ליונתן. דרך עימות זה מוצגת לנו דמותו של יונתן באור חיובי יותר לעומת דמותו של שאול.
בתחילת סיפור המלחמה מסופר על פעולתם של שאול ויונתן במקביל. שאול עמד בראש מחנה, ויונתן עמד בראש מחנה. יונתן הכה את נציב פלשתים אשר בגבע, ושאול קרא לעם, ואסף אותם למלחמה. דרך סיפור זה אנו למדים כי שאול ויונתן שווים במעשיהם הטובים במלחמה.
אולם למן מעשהו של שאול בתקופת ההמתנה (שמואל א' י"ג, ח' -י"ד), כאשר הקריב את הקורבנות ולא המתין לבוא שמואל הנביא לגלגל כדי שיודיענו את דבר ה', מתחיל עימות סמוי בכתובים בין דמותו של יונתן לדמותו של שאול, דרך עימות זה אנו מגלים בצורה עקיפה את היחס האוהד שמגלה המקרא ליונתן לעומת שאול.
שאול לא מצליח למצוא תשובה מאת ה' במלחמה זו, לעומת יונתן שמקבל סימן מאת ה'. כפי שמסופר, שאול יצא לתקוף את הפלשתים במכמש, בלי לחכות לדבר ה' מפי הכוהן (יד, יח-יט), יונתן, לעומת זאת, טורח לבקש לו אות מאת ה' בטרם עולה עם נערו לתקוף את המוצב הפלשתי (יד, ח-יג). בזה מוצגת באור חיובי דמותו של יונתן המבקש ומחכה לקבל את עזרת האל במלחמה.
בנוסף, שאול חרד מהתמעטות אנשי חילו וחושש שמא יתקפוהו הפלשתים בגלגל (יג, ח-יב), בהיותו בגבע הוא יושב באפס מעשה, מפני שלא עמדו לרשותו אלא שש מאות לוחמים (יג, טו-טז ; יד, ב). לעומת זאת, יונתן יוזם את פתיחת הקרב, ויוצא למבצע המעיד על עוז רוחו, הוא עושה זאת בלי להודיע על כך לשאול כמו שכתוב "וַיֹּאמֶר יוֹנָתָן בֶּן-שָׁאוּל אֶל-הַנַּעַר נֹשֵׂא כֵלָיו, לְכָה וְנַעְבְּרָה אֶל-מַצַּב פְּלִשְׁתִּים, אֲשֶׁר מֵעֵבֶר הַלָּז; וּלְאָבִיו, לֹא הִגִּיד". מזה אנו למדים על עוז רוחו של יונתן לעומת פחדו של שאול.
יונתן מצהיר בהליכתו למבצע הצבאי הנועז כי לא הנתונים הצבאיים פיזיים הם החורצים את גורל הקרב, אלא רצון האלוהים, לפיכך אינו מהסס לצאת למלחמת המעטים נגד הרבים בהצהירו את המשפט הדרמטי "כִּי אֵין לה' מַעְצוֹר, לְהוֹשִׁיעַ בְּרַב אוֹ בִמְעָט", הצהרה זו נשמעת כניגוד מוחלט להתנהגותו של האב שאול, שלא חיכה לבוא הנביא וחשש מהחיילים המעטים שברשותו ולא האמין כי ה' יושיע אותו "במעט".
בסוף הסיפור העימות הסמוי בין שאול ויונתן הופך לעימות גלוי. שאול משביע את העם שלא יטעם כלום במלחמה, יונתן לעומתו טועם מהדבש ומצהיר "עָכַר אָבִי, אֶת-הָאָרֶץ", "רְאוּ-נָא, כִּי-אֹרוּ עֵינַי--כִּי טָעַמְתִּי, מְעַט דְּבַשׁ הַזֶּה. אַף, כִּי לוּא אָכֹל אָכַל הַיּוֹם הָעָם, מִשְּׁלַל אֹיְבָיו, אֲשֶׁר מָצָא. כִּי עַתָּה לֹא-רָבְתָה מַכָּה, בַּפְּלִשְׁתִּים". יונתן טען ששבועת אביו גרמה לכישלון העם. בכך מוצג יונתן כדמות המגינה על חייליו, לעומת שאול, שעל ידי קשיחותו גורם לעייפות העם וחוסר הצלחה במלחמה.
ניתן לומר כי הגיבור האמיתי בסיפור המלחמה הוא יונתן. התיאור החיובי של יונתן מבליט את מגרעות שאול. אך אין שאול מצויר כדמות שכולה שלילית. הוא פועל באופן נמרץ נגד אכילת העם על הדם, והוא מקים מזבח לה'. הוא עוסק בבניית הצבא ובניהול מלחמות נגד אויבי ישראל סביב. הוא מנהיג צבאי, כפי שהעם ביקש, אך מבחינת התבונה ושיקול הדעת אינו עונה על מה שראוי לצפות ממי שעומד בראש העם.
שחזור המערכה במלחמת העולם הראשונה

במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, ולאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים בסוף 1917, עבר קו החזית בין הכוחות הבריטיים לכוחות העות'מאנים בין ירושלים לרמאללה, ובסמוך לאזור המערכה העתיקה. בפברואר 1918, פקד הגנרל אלנבי על הדיוויזיה ה־60 הבריטית להתקדם לעבר יריחו. צעד מקדים לקראת ההתקפה היה כיבוש הכפר מכמס. אחד ממפקדי המשנה הבריטיים זיהה את הדמיון בין היישוב הערבי ליישוב העתיק מכמש המוזכר בקרב זה, והציע למפקדו לנסות לפעול באופן דומה ליהונתן בקרב הקדום - איגוף מפתיע באמצעות כח קטן. כח סיור שנשלח לבדוק את האזור מצא נקודה שהתאימה לסיפור המקראי, שהייתה בה נוכחות צבאית עות'מאנית חלשה. המפקד הבריטי שלח פלוגה שחצתה בחשאי את נחל מכמש, הכתה את הכח העות'מאני הקטן שעמד בדרכה, והשתלטה על הרמה ממזרח למכמס, הגבוהה מהכפר ושולטת עליו. בעקבות התקפה זו התמוטט מערך ההגנה העות'מאני באזור, והכפר נכבש במהירות ובמחיר נמוך.
הערות שוליים

↑  ספר שמואל א', פרק י"ד, פסוק כ"א.
↑  בוסתנאי עודד, תולדות עם ישראל בימי בית ראשון, האוניברסיטה הפתוחה, כרך א, עמ' 209.
↑  מעובד על פי משה גרסיאל, בתוך עולם התנ"ך שמואל א' עמ' 118, הוצאת דברי הימים 1993-1996.

"ספר שמואל א' עיון ספרותי במערכי השוואה" עמ' 91-93, הוצאת רביבים 1983.
↑  על פי "מלך ובן מלך", מקרא לישראל שמואל א', עמ' 175 (משה גרינברג ושמואל אחיטוב), האוניברסיטה העברית בירושלים עם עובד י"ל מאגנס, 1996
| ספר שמואל |
| --- | --- | --- |
| תקופת עלי הכהן | הולדת שמואל • תפילת חנה • נבואת בית עלי • מלחמת אבן העזר הראשונה • החזרת ארון הברית לישראל והעלאתו לירושלים |  |
| תקופת שמואל הנביא | ארון הברית בשדה פלשתים • קרב מצפה • בקשת המלך • משפט המלך • תוכחת שמואל לעם |  |
| תקופת שאול המלך לפני משיחת דוד | משיחת שאול למלך • מלחמת שאול ונחש העמוני • מלחמת מכמש • יהונתן ויערת הדבש • מלחמת שאול בעמלק |  |
| תקופת שאול המלך לאחר משיחת דוד | משיחת דוד למלך • דוד וגוליית • ניסיונות שאול להמית את דוד • מבחן ראש החודש • בריחת דוד אל אכיש • הטבח בנוב עיר הכהנים • מרדף שאול אחר דוד במדבר יהודה • מפגש דוד ושאול במדבר עין גדי • סיפור נבל הכרמלי • מפגש דוד ושאול בגבעת החכילה • בעלת האוב מעין דור • מלחמת דוד בעמלק • המלחמה בגלבוע |  |
| תקופת דוד המלך בחברון | פילוג ממלכת שאול: בשורת הנער העמלקי • קינת דוד • מלחמת אבנר ויואב • רצח אבנר •  קינת דוד על אבנר • רצח איש בושת |  |
| תקופת דוד המלך בירושלים | כיבוש ירושלים בידי דוד • הקרב בעמק רפאים • העלאת ארון הברית • נבואת נתן • מפיבושת • מלחמת דוד בעמון וארם • מעשה דוד ובת שבע • משל כבשת הרש • מעשה אמנון ותמר • רצח אמנון • האישה החכמה מתקוע • מרד אבשלום • מרד שבע בן בכרי • האישה החכמה מאבל בית מעכה • סיפור רצפה בת איה • שירת דוד • דברי דוד האחרונים • המגפה בימי דוד |  |
| דמויות בולטות | עלי הכהן • אלקנה • חנה • שמואל הנביא • שאול המלך • יהונתן בן שאול • מיכל • דוד המלך • אחימלך בן אחיטוב • אבנר בן נר • נבל הכרמלי • אביגיל • יואב בן צרויה • אבישי בן צרויה • איש בושת • אבשלום • אמנון • תמר • מפיבושת |  |
חזרת הגינה

| חזרת הגינה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צמחים
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צלפאים
משפחה:: מצליבים
סוג:: חזרת
מין:: חזרת הגינה
שם מדעי
 Armoracia rusticana ‏גייטנר ומאייר ושרביוס, 1800
שורשים של חזרת בדוכן בשוק בווינה
חֲזֶרֶת הגינה או חריפית הגינה (שם מדעי: Armoracia rusticana) היא מין צמח רב-שנתי ממשפחת המצליבים (הכוללת בין השאר גם את החרדל, הכרוב, הברוקולי והצנון). השורש משמש כירק או תבלין, והחל מהמאה ה-13 לספירה הוא מייצג את המרור בקערת ליל הסדר, בקרב חלק מקהילות יהודי אירופה, ונקרא חְרֶיין (מיידיש): כריין.
תיאור הצמח

הצמח גדל עד לגובה של מטר אחד, והוא מתורבת בעיקר בשל שורשו המחודד, הגדול והלבן. להתפתחות השורש דרושים כ-10 חודשי גדילה, במהלכם הוא צורך כמויות מים גדולות מאוד - כ-1,300 קוב מים לדונם לשנה. עלי הצמח, הגדולים והשסועים, אכילים אף הם. פרחיו לבנים וקטנים. בחקלאות מתרבה החזרת על ידי ייחורים, הנשתלים לרוב באביב ובסתיו. יתרונו הגדול של סוג גידול חקלאי זה הוא מיעוט מזיקים, מאחר שחיידקים וטפילים נרתעים מפניו. עם זה, לבנין הכרוב מטיל על עלי החזרת את ביציו, ואלה מכרסמים את העלים בתיאבון.
החזרת היא צמח אללופתי. אחרי שמגדלים בשטח חזרת אי אפשר לגדל בו שום גידול אחר לפחות שנה.
ישנה טענה לפיה למעלה משני שלישים מכמות החזרת בעולם גדלה בעיר קולינסוויל, אילינוי, ארצות הברית, המגדירה עצמה "בירת החזרת העולמית".
בישראל מגדלים את החזרת במאה ה-21 בעיקר ארבעה מגדלים גדולים - שניים מכפר ביאליק, הסמוך לקריית ביאליק, ושניים מכפר חסידים.
היסטוריה

מקור החזרת הוא מזרחה ודרומה של אירופה.
במצרים העתיקה גידלו חזרת כבר ב-1500 לפני הספירה[דרוש מקור]. ביוון העתיקה השתמשו בצמח כשיקוי אהבה וכמשכך כאבים[דרוש מקור]. אגדה מספרת כי האורקל מדלפי אמר לאפולו שחזרת שווה את משקלה בזהב[דרוש מקור].
קאטו הזקן עסק בהרחבה בצמח בכתביו על גידולי השדה[דרוש מקור]. כיום סבורים שהעמים הסלאבים הביאו את החזרת למרכז אירופה.
גידול החזרת בסביבות הערים נירנברג ובמברג שבדרום גרמניה מתועד מתקופת שלטונו של קרל הגדול.
החל מהמאה ה-13 לספירה החזרת מייצגת את המרור בקערת ליל הסדר. זאת, אף שלאמיתו של דבר, כפי שנאמר בגמרא, ה"חזרת" שמופיעה במשנה היא החסה ובנוסף, בכל המקורות מזהים את ה"חְרֵיין" (או כְרֵיין) עם ה"תמכא" ולא עם ה"חזרת".
ככל הנראה החזרת הובאה לצפון אמריקה מאזור שפרוולד שבצפון-מזרח גרמניה.
החזרת הוגדרה בוטאנית לראשונה על ידי קארולוס ליניאוס תחת השם Cochlearia armoracia בשנת 1753.
החזרת גדלה כיום גם כפליט תרבות במרכז אירופה. במזרח רוסיה ובאוקראינה ניתן למצוא את מין הבר של החזרת.
עם התפתחות תחום הביוטכנולוגיה והביולוגיה המולקולרית, נמצא בשורשי החזרת האנזים Horseradish peroxidase (אנ'). לאנזים שימושים רבים בתור אנזים המפעיל (בפרט עם המולקולה לומינול) תגובת סימון פלואורסצנטית.
החזרת כתבלין

את התבלין מכינים על ידי ריסוק השורש והוספת מלח בישול וחומץ. לתבלין מוסיפים לפעמים סלק, המקנה לו צבע אדום. חזרת משמשת גם להכנת כמה ממרחי חרדל. מחוץ ליפן יש המכינים ממרח מחזרת גינה צבועה ירוק כתחליף לממרח ואסאבי.
בגרמניה ובאוסטריה ניתן לרכוש אותו מעורב בשמנת כממרח והוא מעובד לעיתים קרובות יחד עם תפוחים מזן חמוץ (Apfelkren) כתוספת לבשר בקר מבושל או דג מעושן.
שורש החזרת עצמו הוא כמעט חסר ארומה, אולם כשהוא מגורד או נחתך, מפעילים אנזימים מן החלק הפגוע סיניגרין המרכיב "שמן חרדל", והוא היוצר גירוי בטעם ואף בעיניים. יש להשתמש בחזרת מיד לאחר שגורדה או לערבבה בחומץ, מפני ששורשה הופך כהה, מאבד את חריפותו ומקבל טעם מריר ולא נעים כאשר הוא נחשף לאוויר ולחום.
חזרת מכילה אשלגן, סידן ומגנזיום, כמו גם שמנים נדיפים כמו שמן החרדל (שמן המופק מזרעי חרדל) קוטל החיידקים. הצמח הטרי מכיל ויטמין C. האנזים פרוקסידאז (Peroxidase) המצוי בצמח משמש כמגביר ומזהה נוגדנים.
הערות שוליים

↑  חזרת הגינה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  "הארץ", 6 באפריל 2012
↑  זהר עמר, מררים, נווה צוף: הוצאת המחבר, תשס"ח, עמ' 30
| עשבי תיבול ותבלינים קולינריים |
| --- | --- | --- |
| עשבי תיבול | ריחן מצוי (בזיליקום) • עלי דפנה • תמכה (צ'רוויל) • שום העירית (צ'ייבס) • כוסברה • עלי קארי • שמיר • אזוביון (לבנדר) • עשב לימון (למון גראס) • לואיזה לימונית • לאושטיאן • אזוב תרבותי (מָיוֹרָם) • נענע • אורגנו • פטרוזיליה • רוזמרין • מרווה (סייג') • צתרה (סייבורי) • חומעה (סורל) • לענה (טרגון) • קורנית (תימין) |  |
| תבלינים | פלפל אנגלי • אניס • פלפל שחור • פלפל ברזילאי • כרוויה (קימל) • הל (אנ') • פלפל חריף (פלפל קאיין • צ'יפוטלה • פלפל אדום כתוש(אנ') • חלפניו • טבסקו) • קינמון • ציפורן • כמון (קצח תרבותי) • שבת ריחני (שמיר) • שומר • גרגרנית יוונית • גלנגל • שום • זנגביל • חזרת הגינה • לימון פרסי • שוש קירח (ליקוריץ) • מסטיקא • מחלב • קצח תרבותי • מוסקט • אבקת בצל(אנ') • פפריקה • פלפל פרואני • זרעי רימון • זרעי פרג • זעפרן • שומשום • פלפל סצ'ואן • כוכב אניס • אוג (סומאק) • תמרהינדי • טונקה • כורכום • ואסאבי • יוזו • גרידת פרי הדר |  |
| תערובות | בהרט • ברבר • בוקה גרני • צ'אט מסאלה • אבקת קארי • דקה • תערובת חמשת התבלינים • גאראם מסאלה • אבקת שום(אנ') • מלח שום(אנ') • אריסה • חוויאג' • ארב דה פרובאנס •  חמלי סונלי • פלפל לימון • Mixed Spice • פאמפקין ספייס • ראס אל חנות • שארנה סול • טאביל • טנדורי מסאלה(אנ') • זעתר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565299105171  LCCN: sh85062124  LNB: 000140383 
חזרת (חְרֶיין) עם סלק. החזרת משמשת כתבלין ומייצגת מרור בפסח בחלק מקהילות יהודי אירופה
ישעיהו משורר

| --- | --- |

 לידה:  16 במאי 1918 ה' בסיוון ה'תרע"ח תימן 
 פטירה:  4 ביוני 1998 (בגיל 80) י' בסיוון ה'תשנ"ח 
 מקום קבורה:  בית הקברות סגולה 
 מדינה:  ישראל, האימפריה העות'מאנית 
 תקופת הפעילות:  ? – 4 ביוני 1998 
 בן או בת זוג:  שרה משורר 
 
הרב ישעיהו משורר (שאער; ה' בסיוון ה'תרע"ח – י' בסיוון ה'תשנ"ח, 16 במאי 1918 – 4 ביוני 1998) היה דיין, אב"ד בבית הדין הרבני בפתח תקווה וחבר בית הדין הרבני הגדול בירושלים. היה הרב הראשון של שכונות מחנה יהודה ושעריה בפתח תקווה, יקיר העיר פתח תקווה ויקיר תנועת הפועל המזרחי.
הרב משורר תבע את זכויותיהם החומריות והרוחניות של עולי תימן.
תולדות חייו

נולד ביום ה' בסיוון ה'תרע"ח (1918) בתימן למשפחת תלמידי חכמים, בנם של הרב שלום שאער ושולמית. בגיל שש התייתם מאביו, ודודו הרב סעדיה שאער לימדו תורה. כילד היה נלווה לדודו עת יצא מטעם בית הדין בצנעא אל כפרי מחוזו לפקח על השוחטים. בגיל 10 ידע על-פה את כל התורה עם תרגום אונקלוס. היה מאחרוני תלמידיו של הרב עודד (עוואץ') כהן (אביו של הרב ראובן כהן – רב עדת תימן בחדרה). בהגיעו למצוות קיבל ממנו תעודת שחיטה, לאחר שנבחן וידע את הלכות שחיטה בעל-פה. בדרכו לארץ התעכב בעדן משך כשנה ומחצה. באותה תקופה שימש מורה הוראה לקהילה במקום.
תולדות חייו > עלייה ולימודים ב"מרכז הרב"

עלה לארץ ישראל בשנת תרצ"ז בהיותו כבן 19 שנים. גר בבית דודו בחדרה והשתתף בשיעורי תורה של הרב יוסף דב כהן רבהּ הראשי של חדרה. הרב שלחו ללמוד בירושלים בישיבת מרכז הרב. דודו דחה רעיון זה באמרו שעליו לעזור בפרנסת המשפחה. הרב ישעיהו צם שלושה ימים עד שדודו נתן את ברכתו. הוא למד תורה בישיבת 'תורת ירושלים' ובישיבת מרכז הרב. למד בחברותא עם הרבנים שאר ישוב כהן, ויהושע יגל. בהפסקות הצהרים הלך ללמוד בישיבת התימנים בירושלים. בשעות הלילה, היה הולך ללימוד קבוע אצל הרב אברהם שחב, מזקני רבני תימן בירושלים באותה עת. ראש הישיבה הרב יעקב משה חרל"פ כינהו 'מרגלית' ו'איש האשכולות'.
הרב משורר הוסמך לרבנות ולדיינות על ידי הרב שמשון אהרון פולנסקי, הרב אליהו ראם, הרב יצחק אריאלי והרב חרל"פ.
תולדות חייו > ר"מ בישיבת 'אור המזרח'

הרב דוד סלומון ייסד בכפר אברהם שעל יד פתח תקווה את ישיבת 'אור המזרח' לבני נוער תימנים והרב משורר לימד בה. הוא התארח בשבתות במקומות שונים בארץ והיה דורש בבתי כנסת ומשכנע את העולים לשלוח ילדיהם ללמוד בישיבה. בפתח תקווה נתן שיעורים לתושבי שכונת מחנה-יהודה. בשכונה זו, שבה גר, הכיר את רעייתו – הרבנית שרה משורר, בתו של ר' זכריה כוחלאני.
תולדות חייו > קליטת עליה

בשנת תש"ד (1944) לחם הרב משורר נגד הניסיון "לְחַלֵּן" את העולים. יחד עם הרב משה זרצקי, הרב המקומי בכרכור, ביקר במחנה העולים בעין שמר, חיזק את רוחם של הילדים ועודדם לשמירת מסורת-אבות. הרב משורר היה הראשון שכתב מכתבים בעניין לעיתונות ופנה בזעקה למוסדות הקליטה.
בשנת תש"ו (1946) הקים הרב משורר את המחלקה ליהודי תימן בתנועת הפועל המזרחי, ועמד בראשה עד שנת תשי"א (1951). במסגרת תפקידיו בתנועה פעל הרב משורר עם מיכאל חזני להפניית העולים ליישובי הפועל המזרחי. היה בין מארגני עולי תימן הראשונים שהתיישבו בכפר יעבץ, גאולי תימן ועוד. בוועידות הראשונות של הפועל המזרחי היה פעיל מאוד, ויצא בראש רשימה עצמאית ארצית "יד אחים". בשנת 1941 היה חבר סיעת "יצירה ובניין" בה היה גם יצחק רפאל.
תולדות חייו > רבנות מחנה יהודה

הרב משורר מונה לרב הראשון של שכונת מחנה יהודה בבית הכנסת "תפארת-ישראל" בכ"ב בתמוז תש"ה, בנוכחות מנהיגי יהדות תימן, הרבנים רפאל אלשיך והרב שלום יצחק הלוי. עשרה בתי-כנסת מתוך אחד-עשר בשכונה בחרו בו לרב השכונה.
בראשית דרכו כרב-השכונה נלחם הרב משורר נגד פסיקת הרבנות בפתח תקווה, לפיה השחיטה התימנית בשכונה היא טריפה. הרבנות פרסמה את החלטתה במודעות בשכונה וברחבי-העיר. בעקבות זאת פנה הרב משורר לרב ראובן כץ – הרב הראשי בפתח-תקוה וטען שאם יש בעל אטליז אחד שנתפס בשחיטה שחורה יש לפרסם את העניין, ולא להטיל דופי בכל העדה. הרב כץ נענה והשחיטה הותרה.
הרב משורר פעל להדפיס כתוּבּות חדשות (בנוסף לאלה הקיימות) על ידי הרבנות בפתח-תקוה, שבהם לא יופיע חרם דרבנו גרשום, שלא התקבל בקרב התימנים.
הוא גער בפעילי "הנוער העובד" אשר היו מארגנים טיולים ביום שבת לילדי-השכונה.
לאחר מינוי הרב משורר לדיין, ודרישת שר הדתות הרב יהודה לייב פישמן מיימון שדיינים לא יעסקו במלאכת הרבנות, ביקש הרב משורר מהרב זכריה שרעבי שיתמנה במקומו.
תולדות חייו > פעילות והשפעה

הרב משורר קיבל בביתו אנשים גם מחוץ לקהילתו.
היה ידוע בכישרונו הרטורי. בעת נאומו הפולמוסי כנציג 'תנועת המזרחי' בקונגרס הציוני הכ"ג, אשר התקיים בשנת 1951 בירושלים. דיבר על בעיית קליטתם של עולי תימן. בסיום דבריו עמדו רבים מן הקהל על רגליהם ומחאו כפיים. השרים זלמן שזר וחיים משה שפירא קמו לברכו.
כאשר פעל חה"כ שמעון גרידי, בכנסת השנייה, למינויו של רב ראשי לישראל לתימנים, מועמדו היה הרב משורר. בתחילת שנות השישים, כאשר התאחדו פעילים תימנים מכל המפלגות והארגונים, והגישו בג"ץ בדרישה לאפשר בחירת רב תימני כרב ראשי לת"א, המועמד הבולט היה הרב משורר. המאבק הנ"ל נמשך מספר שנים ולא צלח.
משך שנים שימש הרב משורר כנשיא האיגוד הארצי לרבני תימן בישראל. הוא נבחר לתפקיד זה לאחר פטירת הנשיא הקודם, הרב שלום יצחק הלוי.
הרב משורר לימד מאות תלמידים לימודי רבנות ושחיטה. הוא הפעיל את השפעתו למינוי תלמידי-חכמים יוצאי עדת-תימן לתפקידים רבניים.
תולדות חייו > דיין, אב"ד פ"ת, חבר ביה"ד הגדול בירושלים

בשנת תש"י, בהיותו בן ל"ב שנים, התמנה לדיין בבית-הדין בפתח-תקוה.
בשנת תשמ"ג מינה שר הדתות יוסף בורג את הרב משורר לאב בית-הדין בפתח-תקוה, ובשנת תשמ"ח התמנה לכהן בפועל בבית-הדין הגדול לערעורים בירושלים.
הרב משורר היה בעל חשיבה עצמאית ולא חשש להיות בדעת מיעוט. על פי עדות, הראשון לציון, הרב מרדכי אליהו שישב עמו בדין בבית-הדין הגדול לערעורים, פסקי-הדין של הרב משורר היו מתומצתים. פיקחותו וערנותו סייעו לא פעם בסיכול כוונות של עורכי-דין לסובב בכחש את בית-הדין.
כפוסק ניסח את דבריו בלשון רכה. רגישותו באה לידי ביטוי גם בשירים שכתב ובהם שירי געגועים למולדת, שירים בשבח לימוד התורה ושירי ידידות לרעייתו.
הרב משורר ישב בדין ארבעים שנה והיה הדיין הוותיק ביותר בישראל.
על פעילותו הציבורית משך למעלה מיובל שנים, הוענק לו בשנת תשנ"ג אות "יקיר העיר פתח-תקוה".
נפטר ביום י' בסיוון ה'תשנ"ח. הותיר אחריו אישה, שרה (נפטרה בתאריך י"ג באלול תשע"ה) – יקירת העיר פתח תקווה ופעילה ציבורית, ועשרה בנים ובנות.
על שמו של הרב משורר קרוי רחוב בפתח תקווה. השאיר כתבי-יד רבים ובהם פסקיו, שיריו, רעיונותיו ופירושיו לתורה.
השקפת עולם

השקפה ציונית דתית, האמין ברעיון "תורה ועבודה", ולכן סירב לבקשת הרב עובדיה יוסף להצטרף כחבר מועצת חכמי התורה של מפלגת ש"ס. ראה בהקמת המדינה שלב בתהליך הגאולה.
רבותיו

הרב סעדיה שאער – רב קהילה, שו"ב ומוהל. ירים – חדרה.
הרב עודד (עוואץ') כהן – רב ראשי באזור בעדאן שבתימן.
הרב יעקב משה חרל"פ – ראש ישיבת מרכז הרב.
הרב יצחק אריאלי – ר"מ משגיח בישיבת מרכז הרב וממייסדיה.
הרב דוד כהן "הנזיר" – ר"מ בישיבת מרכז הרב.
הרב שלום נתן רענן – ר"מ ומנהל ישיבת מרכז הרב.
הרב אברהם שחב – רב ודיין, תנעם – ירושלים.
תלמידיו

הרב שלמה מחפוד – רב שכונה בבני ברק, ראש בד"ץ 'יורה דעה'
הרב אבי זרקי – רב בצפון תל אביב, דיין בבד"ץ 'דעת תורה' בבני ברק וראש התנועה להגינות משפטית בישראל.
הרב שלום נגר – רב העיר הוד השרון
הרב שאול אחרק – רב העיר נס ציונה
הרב עמנואל שרעבי – רב שכונת 'הדר-גנים/עמישב' בפתח תקווה
הרב אבישי שלמה – ב"ב, ראש כולל 'שערי תורה' בפתח תקווה
פרופ' יצחק גלוסקא – אוניברסיטת בר-אילן
הרב אהרון ברזילי – ראש ישיבת 'משכן שמעון' בבני ברק
לקריאה נוספת

הרב ישעיהו משורר זצ"ל – חייו ותורתו, בהוצאת המכון לחקר חכמי תימן, בני-ברק, תשע"ח (2018).
אנציקלופדיה לחכמי תימן, בהוצאת המכון לחקר חכמי תימן, בני-ברק.
אנציקלופדיה של הציונות הדתית, בהוצאת מוסד הרב קוק, כרך ו', עמ' 647.
אישים ומעשים בפ"ת והסביבה, בעריכת מאיר אהרוני, בהוצאת מקסם בע"מ.
שנה בשנה, תשנ"ט, בהוצאת היכל שלמה, עמ' 567–572.
תורה ועבודה בחזון ובמפעל, בהוצאת "הפועל-המזרחי", עמ' 254.
תורה ועבודה בחזון ובמעש, בהוצאת "הפועל המזרחי", כרך ב', עמ' 350.
מאה שנים – רבנות ורבנים בפ"ת, בהוצאת הרבנות הראשית לפ"ת, עמ' 36–37.
הערות שוליים

↑  עם העלייה מתימן, הצופה, 29 בדצמבר 1943
מהמתרחש במחנות העולים התימנים, הצופה, 25 בינואר 1944
מכתב למערכת דבר, הצופה, 20 בפברואר 1944
↑  בשנות ה-50 נוהל מאבק להקמת מערכת חינוך דתית עבור ילדי העולים מתימן במושבה קדימה. המאבק נוהל על ידי שמעון פרידליך והרב שמעון צאלח. צריך לבדוק עד כמה הושפעו מהמאבק של הרב ישעיהו משורר בשנות ה-40.
↑  רשימות המועמדים לוועידה השמינית של הפועל המזרחי בארץ ישראל, הצופה, 14 בספטמבר 1941
↑  הרב משורר – רבה של מחנה יהודה, הצופה, 8 ביולי 1945
↑  'מעריב' 14 במאי 1962, 'ידיעות אחרונות' 13 באפריל 1964, 'דעת' 14 במרץ 1963, 21 ביולי 1963, 2 באפריל 1964, 25 ביוני 1964, 'דבר' 27 באוגוסט 1967
↑  'רשומות' ילקוט הפרסומים 2865, מתאריך 11 בפברואר 1982 עמ' 221
↑  הודעה על מינוי דיינים לכהונה בפועל בבית הדין הרבני הגדול, ילקוט הפרסומים 3619, התשמ"ט, עמ' 1377
↑  הודעה על מינוי דיינים לכהונה בפועל, ילקוט הפרסומים 3640, עמ' 2360
↑  ילקוט הפרסומים 3324, 17 באפריל 1986, עמ' 1912. הרב משורר מופיע ראשון ברשימת עשרת הדיינים הוותיקים ביותר.
↑  הרב משורר חייו ותורתו, עמ' 372
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007385850505171  LCCN: n2021030714  VIAF: 36152199294614282913   WorldCat (עם VIAF): 36152199294614282913
אניס

ערך זה עוסק בצמח תבלין ממשפחת הסוככיים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| כמנון האניס (אניס) |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סוככאים
משפחה:: סוככיים
סוג:: כמנון
מין:: כמנון האניס
שם מדעי
 Pimpinella anisum ‏לינאוס, 1753
כַּמְנוֹן האניס (שם מדעי: Pimpinella anisum) או כַּמְנוֹן ירוק, לעיתים קרובות רק אָניס הוא צמח עשבוני חד-שנתי בסוג כמנון.
מקור שמו מן השפה השומרית, בהגיית: 'אַנישׁ' (ANIŠ) (באנגלית: anise; בצרפתית: anis vert; ביוונית: אָנִיסוֹן; בערבית: ينسون, יַנְסוּן), הוא צמח תבלין ממשפחת הסוככיים, אשר גדל בר במזרח אגן הים התיכון ובדרום-מערב אסיה.
יש המזהים את הכמנון עם הצמח הנקרא בתלמוד "אכרוע".
כמנון האניס גדל לגובה של כמטר. עלי האניס בקרבת בסיס הצמח פשוטים, באורך 2–3 ס"מ; בעוד שעלים גבוהים יותר מנוצים ומחולקים למספר עלעלים. פרחי כמנון האניס לבנים, בקוטר 3 מילימטר, ומופקים בתפרחת צפופה. הפרי מלבני ויבש, באורך 3–5 מ"מ.
לפירות האניס שימוש נרחב ברפואה הקדומה והטבעונית; ובבישול והכנת משקאות חריפים. 
הצמח משמש למאכל זחלים של חלק מסוגי הפרפראים, במיוחד עשיים.
לשימוש במאכלים

צמח האניס משמש להכנת משקאות חריפים (משקאות אניס) בארצות הנמצאות מסביב לים התיכון כגון ערק, ראקי, אוזו, פאסטיס ואבסינת.
בנוסף משמשים "תמצית אניס" או "שמן אניס" לייצור של ממתקי ליקריץ.
גרגרי האניס משמשים כתבלין לאפייה של לחם, עוגות או עוגיות וגם כתה או כתוספת לקפה.
אניס משמש כתבלין במטבח ההודי, ובמטבחים נוספים.
גלריה

שמן אניס
גרגירי אניס
איור בוטני של אניס
פרחי האניס
פרחי האניס
פרחי האניס
ראו גם

שומר
ערק
אוזו
אבסינת
שוש
הערות שוליים

↑  כַּמְנוֹן הָאָנִיס במילון בוטניקה: צמחי ארץ ישראל (תשס"ג), 2003, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  ANIŠ; מילון שומרי-אנגלי, מאי 2014; עמ'-170
| עשבי תיבול ותבלינים קולינריים |
| --- | --- | --- |
| עשבי תיבול | ריחן מצוי (בזיליקום) • עלי דפנה • תמכה (צ'רוויל) • שום העירית (צ'ייבס) • כוסברה • עלי קארי • שמיר • אזוביון (לבנדר) • עשב לימון (למון גראס) • לואיזה לימונית • לאושטיאן • אזוב תרבותי (מָיוֹרָם) • נענע • אורגנו • פטרוזיליה • רוזמרין • מרווה (סייג') • צתרה (סייבורי) • חומעה (סורל) • לענה (טרגון) • קורנית (תימין) |  |
| תבלינים | פלפל אנגלי • אניס • פלפל שחור • פלפל ברזילאי • כרוויה (קימל) • הל (אנ') • פלפל חריף (פלפל קאיין • צ'יפוטלה • פלפל אדום כתוש(אנ') • חלפניו • טבסקו) • קינמון • ציפורן • כמון (קצח תרבותי) • שבת ריחני (שמיר) • שומר • גרגרנית יוונית • גלנגל • שום • זנגביל • חזרת הגינה • לימון פרסי • שוש קירח (ליקוריץ) • מסטיקא • מחלב • קצח תרבותי • מוסקט • אבקת בצל(אנ') • פפריקה • פלפל פרואני • זרעי רימון • זרעי פרג • זעפרן • שומשום • פלפל סצ'ואן • כוכב אניס • אוג (סומאק) • תמרהינדי • טונקה • כורכום • ואסאבי • יוזו • גרידת פרי הדר |  |
| תערובות | בהרט • ברבר • בוקה גרני • צ'אט מסאלה • אבקת קארי • דקה • תערובת חמשת התבלינים • גאראם מסאלה • אבקת שום(אנ') • מלח שום(אנ') • אריסה • חוויאג' • ארב דה פרובאנס •  חמלי סונלי • פלפל לימון • Mixed Spice • פאמפקין ספייס • ראס אל חנות • שארנה סול • טאביל • טנדורי מסאלה(אנ') • זעתר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294719705171  GND: 4142493-1  LCCN: sh85005298 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.