stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קולנוע הודי
היסטוריה > תור הזהב (סוף שנות ה-40 ועד שנות ה-60)

התקופה מסוף שנות ה-40 ועד תחילת שנות ה-60 נחשבת בעיני היסטוריונים של הקולנוע כתור הזהב של הקולנוע ההודי. בתקופה זו הופיעה תנועת הקולנוע המקביל, שהדגישה את הריאליזם החברתי. בעיקר על ידי קולנוענים בנגלים, דוגמאות מוקדמות כוללות את "דרטי קה לאל" (1946, בבימויו של חוואג'ה אחמד עבאס), "נחה נגר" (1946, בבימויו של צ'טאן אנאנד), נגאריק (1952, ריטוויק גאתאק) ו-"דו ביגמה זמין" (1953, בבימויו של בימל רוי), שהניחו את היסודות לנאו-ריאליזם הודי.
"טרילוגיית אפו" (1955–1959, בבימויו של סטיאג'יט ריי) זכתה בפרסים במספר פסטיבלי קולנוע בינלאומיים גדולים וביססה היטב את תנועת הקולנוע המקביל. סטיאג'יט ריי נחשב לאחד מגדולי היוצרים של הקולנוע של המאה ה-20,בשנת 1992, סקר מבקרי ה-Sight & Sound דירג את ריי במקום ה-7 ברשימת 10 הבמאים המובילים בכל הזמנים.
במהלך שנות ה-50, הקולנוע ההודי הפך על פי הדיווחים לתעשיית הקולנוע השנייה בגודלה בעולם, והרוויח בשנת 1953 הכנסה שנתית השווה כיום ל־280 מיליון דולר. הממשלה ההודית הקימה את תאגיד מימון הסרטים (FFC) בשנת 1960 כדי לספק תמיכה כספית ליוצרי קולנוע. בזמן שכיהנה כשרת המידע והשידור של הודו בשנות ה-60, אינדירה גנדי תמכה בהפקת קולנוע לא קצבי דרך ה-FFC.
הקולנוע ההינדי המסחרי (בוליווד) החל לשגשג, כולל הסרטים המוערכים "פייאסה" (1957), "קגאז קה פול" (1959), הנווד (1951) והנודד (1955, ראג' קאפור). סרטים אלו ביטאו נושאים חברתיים העוסקים בעיקר בחיים העירוניים של מעמד הפועלים בהודו; הנווד הציג את בומבי כסיוט וגם כחלום, בעוד שפייאסה מתח ביקורת על חוסר המציאות של חיי העיר.
הסרט האפי "אמא הודו" – Mother India (1957, בבימויו של מהבוד ח'אן) היה הסרט ההודי הראשון שהיה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר והגדיר את המוסכמות של הקולנוע ההינדי במשך עשרות שנים. זה הוליד ז'אנר חדש של סרטי דאקויט: סרטי פשע. "גונגה ג'ומנה" (1961, בבימויו של דיליפ קומאר) היה דרמת פשע דאקואיט על שני אחים בצדדים מנוגדים של החוק, נושא שהפך נפוץ בסרטים הודיים בשנות ה-70. "מדהומאטי" (1958, בבימויו של בימאל רוי) פרסם את נושא גלגול הנשמות בתרבות הפופולרית המערבית.
השחקן דיליפ קומאר זכה לתהילה בשנות ה-50, והיה כוכב הקולנוע ההודי הגדול ביותר באותה תקופה. הוא היה חלוץ שיטת המשחק המתודי ובכך הקדים את שחקני השיטה הזו בהוליווד כמו מרלון ברנדו. בדומה להשפעתו של ברנדו על שחקנים בהוליווד החדשה, קומר נתן השראה לשחקנים הודים, כולל אמיטאב באצ'אן, נסירודין שאה, שאה-רוח' ח'אן ונוואזודין סידיקי.
הסרט "נחה נגר" זכה בפרס דקל הזהב בקאן וסרטים הודים התחרו על הפרס רוב שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60. סרטים רבים מתקופה זו נכללים בין הסרטים הגדולים ביותר בכל הזמנים בסקרים שונים של מבקרים ובמאים, כולל "טרילוגיית אפו", "הנווד", "אמא הודו", ועוד.
סיוואג'י גאנסאן הפך לשחקן הראשון של הודו שזוכה בפרס בינלאומי כאשר זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים האפרו-אסיאתי ב-1960 וזכה בתואר שבלייה בלגיון הכבוד על ידי ממשלת צרפת ב-1995.
היסטוריה > שנות ה-70–הווה

עד 1986, תוצרת הסרטים השנתית של הודו גדלה ל-833 סרטים בשנה, מה שהפך את הודו למפיקת הסרטים הגדולה בעולם. הפקת הסרטים ההינדית של בומביי, הפלח הגדול ביותר בתעשייה, נודעה בשם "בוליווד".
עד 1996, תעשיית הקולנוע ההודית ככלה מספר צפיות בקולנוע מקומי של 600 מיליון איש, מה שביסס את הודו כאחד ממשווקות הסרטים הגדולים ביותר, כאשר התעשיות האזוריות הגדולות ביותר הן סרטים הינדים, טלוגו וטמילית. בשנת 2001, במונחים של מכירת כרטיסים, הקולנוע ההודי מכר כ-3.6 מיליארד כרטיסים בשנה ברחבי העולם, בהשוואה ל-2.6 מיליארד כרטיסים של סרטים הוליוודיים.
הקולנוע ההינדי (בוליווד)

המונח "בוליווד" נטבע בשנות ה-70, כאשר נבנתה התשתית של סרטים הינדיים מסחריים המופקים בבומביי. המפתח לכך היה יצירתם של נאסיר חוסיין וסלים-ג'אבד אשר יצרו את ז'אנר סרטי המסאלה, המשלב אלמנטים של אקשן, קומדיה, רומנטיקה, דרמה, מלודרמה ומוזיקל. סרטם "יאאדון קי באארט" (1973) זוהה כסרט המסאלה הראשון וכסרט הבוליוודי הראשון במהותו. סרטי מסאלה הפכו את אמיטאב באצ'אן לכוכב הקולנוע הבוליווד הגדול ביותר של התקופה. ציון דרך נוסף היה "אמאר אקבאר אנתוני" (1977 בבימויו של מנמוהאן דסאי). דסאי הרחיב עוד יותר את הז'אנר בשנות ה-70 וה-80.
בסוף שנות ה-80, הקולנוע ההינדי חווה תקופה נוספת של קיפאון, עם ירידה באחוז המכירות בקופות, עקב האלימות הגוברת, ירידה באיכות המלודית המוזיקלית ועלייה בווידאו הפיראטי, מה שהוביל לנטישת אולמות הקולנוע של קהל משפחתי ממעמד הביניים. נקודת המפנה הגיעה עם שובר הקופות ההודי "רקדן דיסקו" (1982) שהחל את עידן מוזיקת הדיסקו בקולנוע ההודי. השחקן הראשי מיתהון צ'קרבורטי והמנהל המוזיקלי בפי להירי היו בעלי המספר הגבוה ביותר של סרטי להיט הודי מיינסטרים באותו עשור. בסוף העשור, צ'אנדני של יאש צ'ופרה (1989) יצרה נוסחה חדשה לסרטי רומנטיקה מוזיקלית בוליווד, להחיות את הז'אנר ולהגדיר את הקולנוע ההינדי בשנים שלאחר מכן.
מאז שנות ה-90, שלושת כוכבי הקולנוע הגדולים של בוליווד היו "שלושת החאנים": אמיר ח'אן, שאה-רוח' ח'אן וסלמאן ח'אן. יחד, הם כיכבו בעשרות סרטי בוליווד הרווחיים ביותר, ושלטו בקופות ההודיות מאז שנות ה-90. שאה רוח ח'אן היה המצליח ביותר במשך רוב שנות ה-90 וה-2000, בעוד שאמיר חאן היה המצליח ביותר מאז סוף שנות ה-2000. לפי פורבס, שאה רוח' חאן הוא "ללא ספק כוכב הקולנוע הגדול בעולם" נכון ל-2017, בשל הפופולריות העצומה שלו בהודו ובסין. כוכבי קולנוע הינדיים בולטים נוספים בעשורים האחרונים כוללים את אקשאיי קומאר, אג'אי דבגן, ריטיק רושאן, אניל קאפור, סנג'אי דאט, סרידווי, מדהורי דיקסיט וקאג'ול.
שנות ה-2000 וה-2010 ראו גם את עלייתו של דור חדש של שחקנים פופולריים כמו שאהיד קאפור, רנביר קאפור, רנביר סינג רנביר סינג, איושמן ח'ורנה, וטייגר שרוף כמו גם שחקניות כמו קתרינה קאיף, פריאנקה צ'ופרה, דיפיקה פדוקון, אנושקה שארמה, שראדה קאפור אליה בהאט. אלו זוכות להכרה בינלאומית רחבה בזכות סרטים מצליחים המתמקדים בנשים כגון התמונה המלוכלכת (2011), כהאני (2012), המלכה (2014), טנו וודס מאנו חוזר (2015) ומניקארניקה: מלכת ג'הנסי (2019).
קולנוע טלוגו

קולנוע טלוגו, הידוע גם בשם טוליווד, מוקדש להפקת סרטי קולנוע בשפת הטלוגו, המדוברת במדינות אנדרה פראדש וטלנגאנה. קולנוע טלוגו מבוסס בהיידראבאד.
מכון הקולנוע והטלוויזיה של טלנגנה, מכון הקולנוע והטלוויזיה של אנדרה פראדש, בית הספר לקולנוע רמאנדיו ובית הספר הבינלאומי לקולנוע ומדיה אנאפורנה הם בין בתי הספר הגדולים לקולנוע בהודו. במדינות הטלוגו יש כ-2800 בתי קולנוע, יותר מכל מדינה אחת בהודו. בהיותו בסיס מסחרי, הקולנוע הטלוגו השפיע על הקולנוע המסחרי בהודו.
התעשייה מחזיקה בשיא גינס למתקן הפקת הסרטים הגדול בעולם, Ramoji Film City. ה-Prasads IMAX הממוקם בהיידראבאד הוא אחד ממסכי ה-IMAX התלת-ממדיים הגדולים, והוא מסך הקולנוע הנפוץ ביותר בעולם. לפי דו"ח המועצה המרכזית להסמכת סרטים בהודו, לשנת 2014, התעשייה ממוקמת במקום הראשון בהודו, מבחינת סרטים המופקים מדי שנה. בשנים 2005, 2006, 2008 ו-2014 התעשייה הפיקה את המספר הגדול ביותר של סרטים בהודו, מעבר למספר הסרטים שהופקו בבוליווד.
נכון לשנת 2021, קולנוע טלוגו הוא תעשיית הקולנוע הגדולה ביותר בהודו מבחינת רווחים. סרטי טלוגו מכרו 233 מיליון כרטיסים בשנת 2022, הסכום הגבוה ביותר מבין תעשיות הקולנוע השונות בהודו.
ב-2022 הסרט "RRR זכה להכרה בינלאומית, כולל פרס אוסקר על השיר "Naatu Naatu" ופרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לסרט הזר הטוב ביותר.
הקולנוע הטמילי

תעשיית הקולנוע בשפה הטמילית הידועה גם בשם קוליווד, שימשה פעם כמרכז לכל תעשיות הקולנוע של דרום הודו. הקולנוע הטמילי הפך את מדרס (כיום צ'נאי) למרכז הפקת סרטים משני בהודו, המשמש גם את הקולנוע ההינדי, תעשיות קולנוע אחרות בדרום הודו ואת הקולנוע בסרי לנקה.
הסרט המדבר הדרום הודי הראשון "קלידאס" (1931 בבימויו של ה"מ רדי) צולם בטמילית. סיוואג'י גאנסאן הפך לשחקן הראשון של הודו שקיבל פרס בינלאומי כאשר זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים האפרו-אסיאתי ב-1960 ובתואר שבלייה לגיון הכבוד על ידי ממשלת צרפת ב-1995
במהלך הרבע האחרון של המאה ה-20, סרטים טמילים מהודו ביססו נוכחות עולמית באמצעות הפצה למספר הולך וגדל של תיאטראות מעבר לים. התעשייה גם נתנה השראה ליצירת סרטים עצמאיים בסרי לנקה ובאוכלוסיות הפזורה הטמילית במלזיה, סינגפור ובחצי הכדור המערבי. לסרטים טמילים יש פופולריות עקבית בקרב קהלים בדרום-מזרח אסיה. סרטים בשפה הטמילית הופיעו במספר פסטיבלי סרטים, והוצגו בין השאר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו. סרטים טמיליים הוגשו על ידי הודו לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשמונה הזדמנויות. מלחין המוזיקה מצ'נאי א"ר רהאמן זכה להכרה עולמית עם שני פרסי אוסקר וזכה לכינוי "Isai Puyal" (סערה מוזיקלית) ו"מוצרט ממדרס".
השפעות תרבותיות

ק. מוטי גוקולסינג ווימאל דיסנאייקה זיהו שש השפעות מרכזיות שעיצבו את הקולנוע ההודי הפופולרי:
האפוסים העתיקים של מהאבהארטה וראמאיאנה השפיעו על הנרטיבים של הקולנוע ההודי. דוגמאות להשפעה זו כוללות טכניקות של סיפור צדדי, סיפור אחורי וסיפור בתוך סיפור. לסרטים פופולריים הודיים יש לרוב עלילות המסתעפות לעלילות משנה.
דרמה סנסקריטית עתיקה, עם הדגש שלה על מחזה, מוזיקה, ריקוד ומחווה משולבת "ליצירת יחידה אמנותית תוססת עם ריקוד ופנטומימה מרכזיים בחוויה הדרמטית". דרמות סנסקריט היו ידועות בשם "natya", שנגזרה ממילת השורש nrit (ריקוד), הכוללת דרמות-ריקוד מרהיבות. שיטת הביצוע של "ראסה", המתוארכת לתקופות קדומות, היא אחד המאפיינים הבסיסיים המבדילים בין הקולנוע ההודי לבין הקולנוע המערבי. בשיטת "ראסה", הפרפורמר מעביר רגשות לקהל באמצעות אמפתיה, בניגוד לשיטת סטניסלבסקי המערבית שבה על השחקן להפוך ל"התגלמות חיה נושמת של דמות". שיטת ה"ראסה" ניכרת בהופעות של שחקנים הינדיים כמו באצ'אן ושאה רוח' חאן.
תיאטרון עממי מסורתי, שהפך פופולרי בסביבות המאה ה-10 עם דעיכת התיאטרון בסנסקריט. מסורות אזוריות אלו כוללות את יאטרה של מערב בנגל, רמלילה של אוטר פראדש, יקשאגנה של קרנטקה, 'צ'ינדו נאטאקם' של אנדרה פראדש והטרוקטו של טמיל נאדו.
תיאטרון פרסי, המשלב ריאליזם ופנטזיה, המכיל הומור גס, שירים ומוזיקה, סנסציוניות ועבודת במה מסנוורת.
מחזות זמר פופולריים מתוצרת הוליווד משנות ה-20 עד שנות ה-60, אם כי סרטים הודיים השתמשו ברצפים מוזיקליים כאלמנט פנטזיה נוסף במסורת השיר והריקוד של קריינות, בלתי מוסווה ו"מצטלבת עם חיי היום-יום של אנשים בקומפלקס ודרכים מעניינות".
לקליפים מערביים, במיוחד ל-MTV, הייתה השפעה גוברת בשנות ה-90, כפי שניתן לראות בקצב, בזוויות הצילום, ברצפי הריקוד ובמוזיקה של סרטים הודים עדכניים.
השפעה בין-לאומית

סרטים הודים מוקדמים עשו פריצות מוקדמות לברית המועצות, המזרח התיכון, דרום-מזרח אסיה וסין. כוכבי קולנוע הודים מיינסטרים זכו לתהילה בינלאומית ברחבי אסיה ומזרח אירופה. לדוגמה, סרטים הודים היו פופולריים יותר בברית המועצות מסרטים הוליוודיים ולעיתים סרטים סובייטיים מקומיים. מ-1954 עד 1991, 206 סרטים הודים נשלחו לברית המועצות, ומשכו נתוני קהל ממוצעים גבוהים יותר מהפקות סובייטיות מקומיות, סרטים כמו "אווארה" ו"רקדן דיסקו" משכו יותר מ-60 מיליון צופים. סרטים כמו "אווארה", "שלושה אידיוטים" ו"דנגאל", היו בין 20 הסרטים הרווחיים ביותר בסין.
הקולנוע ההודי החל במאה ה-21 להשפיע על סרטים מוזיקליים מערביים, ושיחק תפקיד אינסטרומנטלי במיוחד בהחייאת הז'אנר בעולם המערבי. לעבודתו של ריי הייתה השפעה עולמית, כאשר יוצרי סרטים כמו מרטין סקורסזה, ג'יימס אייבורי, עבאס קיארוסטמי, פרנסואה טריפו, קרלוס סאורה, איסאו טקהאטה וגרגורי נאבה ציטטו את השפעתו, ואחרים כמו אקירה קורוסאווה המשבחים את עבודתו. "דרמות ההתבגרות הצעירות שהציפו בתי קולנוע מאז אמצע שנות החמישים חייבות חוב עצום לטרילוגיית אפו". באז לורמן הצהיר שסרטו המוזיקלי המצליח "מולין רוז'!" (2001) קיבל השראה ישירה ממחזות זמר בוליוודיים. "נער החידות ממומביי" של דני בויל (2008) קיבל השראה ישירה מסרטים הודיים, ונחשב ל"הומאז' לקולנוע המסחרי ההינדי".
ז'אנרים וסגנונות > סרט מסאלה

מסאלה הוא סגנון קולנוע הודי המשלב מספר ז'אנרים ביצירה אחת, במיוחד בבוליווד, מערב בנגל ודרום הודו. לדוגמה, סרט אחד יכול לתאר אקשן, קומדיה, דרמה, רומנטיקה ומלודרמה. סרטים אלה נוטים להיות מחזות זמר עם שירים שצולמו במקומות ציוריים. עלילות לסרטים כאלה עשויות להיראות לא הגיוניות ולא סבירות לצופים לא מוכרים. הז'אנר נקרא על שם מסאלה, תערובת תבלינים במטבח ההודי.
ז'אנרים וסגנונות > קולנוע מקביל

קולנוע מקביל, הידוע גם בשם קולנוע אמנותי או הגל החדש ההודי, ידוע בריאליזם ובנטורליזם שלו, תוך התייחסות לאקלים החברתי-פוליטי. תנועה זו נבדלת מהקולנוע המיינסטרימי בבוליווד והחלה בערך באותו זמן עם הגלים החדשים הצרפתיים והיפניים. התנועה החלה בבנגל ולאחר מכן זכתה לביטוי גם באזורים אחרים. התנועה הושקה על ידי "דו ביגהה זמין" של בימל רוי (1953), שזכתה להצלחה מסחרית וביקורתית כאחת, וזכה בפרס הבינלאומי בפסטיבל קאן ב-1954 סרטיו של ריי כוללים את שלושת הפרקים של טרילוגיית אפו שזכתה בפרסים מרכזיים בפסטיבלי קאן, ברלין וונציה, ונמנים לעיתים קרובות בין הסרטים הגדולים בכל הזמנים.
ז'אנרים וסגנונות > רב לשוניות

חלק מהסרטים ההודיים ידועים כ"רב-לשוניים", שצולמו בגרסאות דומות אך לא זהות, בשפות שונות. לפי אשיש ראג'אדיאשה ופול וילמן באנציקלופדיה של הקולנוע ההודי (1994), בצורתו המדויקת ביותר, רב לשוני הוא קולנוע שנוצר בשנות ה-30 כאשר אותה סצנה צולמה מספר פעמים כל פעם בשפה אחרת.
ז'אנרים וסגנונות > סרט פאן הודי

סרט פאן-הודי הוא גם סגנון של קולנוע וגם אסטרטגיית הפצה, שנועד לפנות באופן אוניברסלי לקהל ברחבי הארץ ושוחרר בו זמנית במספר שפות. המונח "סרט פאן-הודי" משמש לסרט שיוצא לאקרנים במקביל בשפות טלוגו, טמילית, מלאיאלאם, קאנדה והינדי, במטרה למקסם את קהל היעד ובכך להגדיל את ההכנסות.
מוזיקה

מוזיקה היא גורם הכנסות משמעותי לתעשיית הסרטים ההודית, כאשר זכויות המוזיקה לבדן מהוות 4-5% מההכנסות נטו. חברות המוזיקה הגדולות לקולנוע הן טי סיריז בדלהי, סוני מיוזיק הודו בצ'נאי וחברת זי מוזיקה במומבאי, אדיטיה מוזיקה בהיידראבאד וסרגמה בקולקטה. מוזיקת קולנוע מהווה 48% ממכירות המוזיקה נטו בארץ. סרט טיפוסי עשוי לכלול 5–6 שירים בכוריאוגרפיה.
הדרישות של קהל הודי רב-תרבותי, הובילו לערבוב של מסורות מוזיקליות מקומיות ובינלאומיות. ריקוד ומוזיקה מקומיים נותרו נושא שחוזר על עצמו בהודו והושפעו מהפזורה ההודית. זמרי פלייבק כמו מוחמד רפי, לאטה מנגשקאר ועוד רבים אחרים משכו המונים להופעות מול קהל של מוזיקת קולנוע. במאה ה-21 גברה האינטראקציה בין זמרים הודים ובינלאומיים.
ראו גם

פרסי פילמפייר
פרסי הקולנוע הלאומי
בוליווד
דמיטרי יאזוב

| --- | --- |

 לידה:  8 בנובמבר 1924 סיביר, רוסיה רוסיה 
 פטירה:  25 בפברואר 2020 (בגיל 95) מוסקבה, רוסיה רוסיה 
 מקום קבורה:  בית העלמין הצבאי הפדרלי לזכר הנופלים 
 מדינה:  רוסיה 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של המטכ"ל של צבא רוסיה  Moscow Higher Military Command School  אקדמיית פרונזה 
 השתייכות:  הצבא האדום, הצבא האדום 
 תקופת הפעילות:  מ-1941 
 דרגה:  מרשל ברית המועצות 
 פעולות ומבצעים
 החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה  משבר הטילים בקובה  מלחמת אפגניסטן 
 עיטורים
 עיטור לנין (1971, 1981)  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה (1997)  מדליה להנצחת 65 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941-1945 (2010)  מדליה להנצחת 50 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945 (1995)  מדליה להנצחת 60 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945 (2005)  עיטור אלכסנדר נבסקי (2014)  Jubilee Medal "75 Years of Victory in the Great Patriotic War 1941–1945" (2020)  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945 (1985)  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית (2020)  מדליה על ההצטיינות בקרב (1953)  Honorary decree of the Presidium of the Supreme Soviet of the Azerbaijan SSR (6 בנובמבר 1973)  עיטור מהפכת אוקטובר (1991)  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית (2009)  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה (1985)  עיטור הדגל האדום (1963)  עיטור הכבוד של הפדרציה הרוסית (2004)  עיטור הכוכב האדום (1945)  מסדר שירות המולדת בכוחות המזוינים הסובייטים, דרגה 3 (1975)  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 70 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941-1945  מדליה על הגנת לנינגרד  מדליה על שם ז'וקוב  מדליה על הצטיינות בהגנת גבולות ברית המועצות  מדליית השירות המצוין, דרגה 2  מדליית וטרן הכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה על הכשרת קרקעות בתולות  מדליה להנצחת 300 שנים לייסוד סנקט פטרבורג  מדליה על חיזוק הברית הקרבית 
 
יאזוב בשנת 2014
דמיטרי טימופייביץ' יאזוב (ברוסית: Дмитрий Тимофеевич Язов;‏ 8 בנובמבר 1924 – 25 בפברואר 2020) היה איש צבא ופוליטיקאי סובייטי; מרשל ברית המועצות ושר ההגנה הסובייטי בעת הפיכת ינאייב ב-1991, שבה השתתף כאחד הקושרים.
ביוגרפיה

יאזוב נולד במחוז אומסק שבסיביר. בשנת 1941 התגייס לצבא האדום לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות. הוא סיים בית ספר לקציני חי"ר במוסקבה ולחם כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה בחזית לנינגרד.
לאחר המלחמה שירת כמפקד פלוגה וסגן מפקד גדוד במחוז צבאי לנינגרד. בשנת 1956 סיים אקדמיה צבאית במוסקבה ולאחר מכן היה מפקד גדוד ומפקד רגימנט. בשנת 1962, בעת משבר הטילים, נשלח לקובה כיועץ צבאי.
בשנת 1967 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד אוגדה ממוכנת. יאזוב התקדם מהר מאוד בסולם הדרגות והתפקידים - בשנת 1971 מונה לפקד על גיס משוריין ובשנת 1973 - על ארמייה. בשנים 1974 - 1976 היה ראש אגף כוח אדם במשרד ההגנה. בשנים 1979–1980 היה מפקד הכוחות הסובייטים בצ'כוסלובקיה. לאחר מכן פיקד על כמה מחוזות צבאיים בתוך ברית המועצות.
בשנים 1979–1990 היה מועמד לחברות בפוליטבירו, הנשיאות של המפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1986, בעת שהיה מפקד פיקוד המזרח הרחוק הוא התוודע למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ולמעשה שליטה, מיכאיל גורבאצ'וב. יאזוב עשה רושם חיובי על המזכיר הכללי, דבר שהוביל בהמשך לקידומו. בינואר 1987 הועבר למוסקבה ומונה לסגן שר הביטחון. במאי 1987 פוטר שר ההגנה המרשל סוקולוב בעקבות פרשת רוסט, ויאזוב מונה במקומו.
ב-28 באפריל 1990 הועלה יאזוב לדרגת מרשל. הוא היה קצין הצבא האחרון שהועלה לדרגת מרשל בטרם פירוקה של ברית המועצות.
באוגוסט 1991, בעת הפיכת ינאייב, שהייתה הפיכה של החוגים השמרנים בשלטון הקומוניסטי, שנועדה לבלום את הרפורמות של גורבאצ'וב, היה יאזוב אחד ממנהיגי הקושרים. עם הכרזת מצב החירום על ידי הקושרים ב-19 באוגוסט 1991, היה יאזוב חבר בוועדת החירום שנועדה לשלוט בברית המועצות. עם כישלון הקשר כעבור שלושה ימים, הועמד יאזוב לדין על חלקו בקשר ונשפט לשנות מאסר רבות. בשנת 1994 הוענקה לו חנינה על ידי הדומה.
בתקופת נשיאותו של ולדימיר פוטין כנשיא רוסיה נשכח ליאזוב חטא היותו בין הקושרים, וב-17 בנובמבר 2004, בהיות יאזוב בן 80, הוענק לו בקרמלין עיטור הכבוד על ידי הנשיא ולדימיר פוטין. למעמד זה הופיע יאזוב כשהוא לבוש במדי מרשל.
נפטר ב-25 בפברואר 2020 ונקבר בבית העלמין הצבאי הפדרלי להנצחה.
מייק וולאס

| --- | --- |

 לידה:  9 במאי 1918 ארצות הברית ברוקליין, מסצ'וסטס, ארצות הברית 
 פטירה:  7 באפריל 2012 (בגיל 93) ארצות הברית ניו הייבן, קונטיקט, ארצות הברית 
 שם לידה:  Mike Leon Wallace 
 מקום קבורה:  West Chop Cemetery 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת מישיגן  תיכון ברוקלין  מרכז אינטרלוכן לאמנויות 
 תקופת הפעילות:  1939–2008 (כ־69 שנים) 
 מעסיק:  CBS 
 בן או בת זוג:  Buff Cobb (1949–1955) 
 צאצאים:  כריס ואלאס 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  מדליית הכבוד של האליס איילנד  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 
מיירון לאון "מייק" וולאס (באנגלית: Myron Leon "Mike" Wallace;‏ 9 במאי 1918, ברוקליין שבמסצ'וסטס – 7 באפריל 2012, ניו הייבן, קונטיקט) היה מנחה ומראיין טלוויזיה מפורסם, יהודי אמריקאי שזוהה בעיקר עם התוכנית "60 דקות", שבה שימש מנחה מאז עלתה לאוויר בשנת 1968. במהלך הקריירה שלו ב־"60 דקות" הוא ראיין מגוון של אנשים כמו ג'וני קרסון, דנג שיאופינג, אייתוללה חומייני, קורט ולדהיים, יאסר ערפאת, מנחם בגין, אנואר סאדאת ומנואל נורייגה.
וולאס נודע בגישתו הקשוחה והישירה כלפי מרואייניו ולא נרתע מלומר מילים קשות באוזני מרואייניו, אף כאלו שהיו רמי דרג. כך למשל שאל את חומייני מה דעתו על כך שאנואר סאדאת נשיא מצרים קרא לו "משוגע". בריאיון עם שירלי מקליין שאל אותה אם חוצנים נוחתים במרפסת שלה.
חיים אישיים

וולאס נולד בשם משפחה ואליק להורים יהודים שהיגרו מהאימפריה הרוסית. נישא כמה פעמים ונולדו לו שני בנים. בנו הבכור נהרג בתאונת טיפוס הרים בשנת 1961. בנו השני, כריס וולאס, שימש מגיש חדשות ברשת פוקס ניוז.
וולאס התפרסם במיוחד בשנות השמונים של המאה ה־20, כשהתוודה שהוא חולה בדיכאון כרוני, שיש לו מחשבות על התאבדות ושאף אושפז בבית חולים לחולי נפש. בריאיון שנתן התוודה אף שניסה להתאבד באמצעות נטילת גלולות. הוא טען שתביעת דיבה שהוגשה נגד תוכניתו הייתה הגורם לדיכאון.
לוולאס הייתה היסטוריה ארוכה של בעיות בלב. ב־2012 נפטר והוא בן 93, לאחר שנאבק שנים אחדות במחלה.
תיאטרון חזותי

תיאטרון חזותי הוא סוגה ניסיונית ובינתחומית באמנויות המופע, העשויה לכלול מיצג, מיצב, תיאטרון חפצים, תיאטרון בובות, תיאטרון צלליות, מופעי פולחן, פרינג', פנטומימה, ליצנות, תיאטרון מחול, מופעי מולטימדיה, ווידאו-ארט, תיאטרון דימויים, שילובים מגוונים ביניהם ועוד.
ההצגה "איש החול" של א.ת.א הופמן, בבימוי רוברט וילסון בתיאטרון דיסלסורף, 2017
המונח העברי "תיאטרון חזותי" הוצע על ידי אמן המופע הדס עפרת, ממקימי בית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים בשנת 1986. "תיאטרון חזותי" הוא למעשה תרגום ל-"Visual Theater" - מונח המקובל מאז סוף שנות השישים בבריטניה. באותה תקופה נקראה אותה תופעה, פחות או יותר, "Theater of Images" בארצות הברית. על-פי הדס עפרת, "התיאטרון החזותי ממוקד בדימוי, באמצעי, בשפה האמנותית, באופן שבו מובעת האמירה ובהקשרים שבין המרכיבים האסתטיים והתרבותיים של המופע".
מעצם התנגדותו של התיאטרון החזותי להיות מוגדר ומובדל בצורה רציונלית, ובכך שהוא מטשטש את הגבולות בין המדיומים השונים וכן בין הקשר של אמנות ומציאות, הגדרתו של תיאטרון זה שנויה במחלוקת. בראיון מ-1990 אמר עפרת כי הציע את המונח "תיאטרון חזותי" כיוון ש"היה צריך לקרוא לילד בשמו" והיה מעדיף לקרוא לז'אנר בשם יותר פתוח.
להבדיל מהתיאטרון הקונוונציונלי, אשר לרוב עוסק ב"מה מדובר" – הסיפור והמסר הרעיוני – התיאטרון החזותי פונה אל החושים ואל הדמיון. הוא מתמקד בדימויים ולא בחיקוי המציאות ואלו לא משרתים את הטקסט או מלווים את העלילה. התחביר הוא שירי, אסוציאטיבי, לא ליניארי בהכרח אשר הוא בעל התחלה, אמצע וסוף, אלא כזה, אשר כמו בחלום, אינו מכוון להבנה הרציונלית. ניתן לומר ששפת התיאטרון החזותי מורכבת מתנועה, צליל, צבע, צורה, אור והבעה משחקית ואלו לא פחות חשובים, ולפעמים אף יותר, מאשר העלילה הסיפורית, הדמות והמילים.
ב-1996 כתב עתי ציטרון, מנהל בית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים: "הכוונה היא ליצור (ולחנך ליצירת) תיאטרון שהוא חזותי ואמנות חזותית שהיא תיאטרלית; לטשטש עד ביטול את הגבולות השרירותיים המפרידים בין ציור ופיסול לתיאטרון ובין ריקוד לתיאטרון".
ראו גם

תיאטרון תמונע
תיאטרון קליפה
תיאטרון זיקית
לקריאה נוספת

מרית בן ישראל ,"כשדויד גרוסמן פגש את ויטו אקונצ'י: על אמנות הגוף בספר הדקדוק הפנימי", הקיבוץ המאוחד, 2010.
דרור הררי, "מופע העצמי: פרפורמנס ארט וייצוג העצמי", רסלינג, 2014.
זמירה היינר,"תמר רבן: שפה/ פעולה/ מציאות של אמנית מופע", רסלינג, 2018.
מעקף כתב עת מקוון למחול מיצג ותיאטרון חזותי
דרור הררי, "הכול פרפורמנס" בתיאוריה וביקורת, גיליון 50, חורף 2018.
הערות שוליים

↑  הדס עפרת, פנומנה: הקטלוג, ירושלים: העמותה לקידום תיאטרון בין תחומי בירושלים, 1996, עמ' 7
↑  קוך קרן, בירת האלטרנטיבה - על עירוב התחומים בזירה הבינתחומית ובביה"ס לתיאטרון חזותי בעיר מעורבת, תיאטרון: רבעון לתיאטרון עכשווי 12, 2004, עמ' 8
↑  ציטרון עתי, החזירות והמילים, מאבקו של התיאטרון החזותי ברודנות המילה, מותר 6, 1998, עמ' 228
↑  עפרת הדס, מציאות רבה מדי - על אמנות המופע, תל אביב: הוצאת קיבוץ מאוחד, 2012, עמ' 26
1 2  אגמון יעקב, הדס עפרת:האמצע הכי מפחיד אותי, עיתון 77: עיתון לספרות ולתרבות 127, 1990, עמ' 26
↑  הדס עפרת, פנומנה: הקטלוג, ירושלים: העמותה לקידום תיאטרון בין תחומי בירושלים, 1996, עמ' 6
1 2  בן ישראל מרית, נאום ממרפסת של ציור, עיתון 77:עיתון לספרות ולתרבות 127, 1990, עמ' 29
↑  ציטרון עתי, החזירות והמילים, מאבקו של התיאטרון החזותי ברודנות המילה, מותר 6, 1998, עמ' 208
1 2 3 4 5 6 7  ציטרון עתי, החזירות והמילים, מאבקו של התיאטרון החזותי ברודנות המילה, מותר 6, 1998, עמ' 219-224
1 2 3 4  הדס עפרת, פנומנה: הקטלוג, ירושלים: העמותה לקידום תיאטרון בין תחומי בירושלים, 1996, עמ' 5
↑  ריכטר האנס, "על מופעו של באל בקברט וולטר", בתוך: דאדא וסוריאליזם בצרפת, 1992, הוצאת הקיבוץ המאוחד, עמ' 122-123.
↑  פה אליזבת, "תיאטרון חזותי" בתוך מיצג 79, בית האמנים ת"א, 1979.
↑  מיכל שרייבר, מקלט 209 – 1988-1994, מחקר היסטוריוגרפי על פעילותה של קבוצת אמני מיצג ישראלית, 2016, עמ' 6-16
1 2 3   יאיר אשכנזי, לזוכה פרס ישראל הדס עפרת לא אכפת שלא יבינו אותו, באתר הארץ, 12 במאי 2016
↑  מייסדים, באתר תיאטרון הקרון
↑   יאיר אשכנזי, לזוכה פרס ישראל הדס עפרת לא אכפת שלא יבינו אותו, באתר הארץ, 12 במאי 2016
↑  ביוגרפיה, באתר האתר של הדס אפרת (באנגלית)
↑  הצוות, באתר בית הספר לתיאטרון חזותי
↑  אודות, באתר הזירה הבין-תחומית (ארכיון)
1 2  קבוצת "זיק": זיק-די-נור, באתר המחסן של גדעון עפרת, ‏2011-01-14
↑  עידית שחורי, ב'זיק' ואש יישרפו הפסלים, באתר עיתון מעריב עיתונות יהודית היסטורית, ‏1 ביולי 1988
1 2  מיכל שרייבר, מקלט 209 – 1988-1994, מחקר היסטוריוגרפי על פעילותה של קבוצת אמני מיצג ישראלית, 2016, עמ' 21-23
↑  אודות, באתר מקלט 209
↑  סיפורי סבתא, באתר מקלט 209
↑  תמר רבן, קהל, אמן, מיצג, באתר מעקף-כתב עת מקוון למחול, מיצג ותיאטרון חזותי
↑   תמר רותם, תיאטרון החנות: חנות קטנה ואנרכיסטית, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2013
↑  גלריה תיאטרון החנות
מתוך ההצגה "זונה לבנה ושחקן הביט". בימוי: בראד מייז, Corner Theater ETC, בולטימור, 1981.
כריסטופר הינטרהובר (פסנתר) וקארין שייפר במופע "ואלס לפיל צעיר", 2008
מהמופע Cravos של הכוריאוגרפית פינה באוש, 2005
מתוך העצב של השכן עמוק יותר, 2011
דיאנה גולודניצקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1954 (בת 71 בערך)
 ענף מדעי:  אלקטרוכימיה
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  Kazan National Research Technological University (יוני 1974)  Kazan National Research Technological University (יוני 1984) 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב
 
דיאנה (דינה) גולודניצקי (נולדה ב-1954) היא כימאית ישראלית, פרופסור אמריטה בבית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב. היא מתמחה בתחום האלקטרוכימיה, עם דגש על מצברי ליתיום ואגירת אנרגיה באמצעים אלקטרוכימיים. עיקר מחקרה מתמקד בפיתוח ולימוד של תופעות הובלת יונים באלקטרוליטים מוצקים מרוכבים ובננו-מבנים של אלקטרודות למכשירי אחסון אנרגיה מתקדמים (סוללות).
גולודניצקי היא נשיאת החברה הישראלית לאלקטרוכימיה וחברה באגודה האלקטרוכימית ארצות הברית.