stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maxwell's Silver Hammer
הערות שוליים

1 2  John Lennon, All we are saying, St. Martin's Griffin, 2000, ISBN 978-0-312-25464-3
↑  Maxwell's Silver Hammer by The Beatles - Track Info | AllMusic (באנגלית), נבדק ב-2024-03-04
↑  Gould 2007, p. 278. "the song is a preternaturally catchy music-hall number ..."
↑  קייט מוליגן, The Beatles: A Musical Biography, 2010, עמ' 127, ISBN 978-0-313-37686-3
↑  בארי ממילס, Paul McCartney: Many Years from Now, 1997, עמ' 554, ISBN 978-0-7493-8658-0
↑  רולינג סטון, Interview with Ringo Starr, 2008
↑  Eric Schaal, The Paul McCartney Song the Other Beatles Hated With a Passion, Showbiz Cheat Sheet, ‏2019-07-19 (באנגלית אמריקאית)
↑  Notes on "Maxwell's Silver Hammer", מתוך אתר soundscapes
↑  ישראל גוריון שר ביטלס - פטיש הכסף של מקסוול, באתר יוטיוב
| הביטלס |
| --- | --- | --- |
ג'ון לנון • פול מקרטני • ג'ורג' האריסון • רינגו סטאר
פיט בסט • סטיוארט סאטקליף • לנון-מקרטני
| אלבומי אולפן | Please Please Me‏ (1963) • With the beatles‏ (1963) • A Hard Day's Night‏ (1964) • Beatles for Sale‏ (1964) • !Help‏ (1965) • Rubber Soul‏ (1965) • Revolver‏ (1966) • Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band‏ (1967) • Magical Mystery Tour‏ (1967) • The Beatles‏ (1968) • Yellow Submarine‏ (1969) • Abbey Road‏ (1969) • Let It Be‏ (1970) |  |
| סרטים | ‏A Hard Day's Night‏ (1964) • !Help‏ (1965) • Magical Mystery Tour ‏(1967) • Yellow Submarine ‏ (1968) • Let It Be ‏(1970) • The Beatles: Get Back ‏(2021) |  |
| הנהלה | אלן ויליאמס • בריאן אפשטיין • אלן קליין • אפל רקורדס |  |
| הפקה | ג'ורג' מרטין • ג'ף אמריק • פיל ספקטור • נורמן סמית' • אלן פרסונס • אולפני אבי רוד |  |
| ערכים נוספים | ערכים נוספים |  |
|  | The Quarrymen • ביטלמניה • ריצ'רד לסטר • תאוריית הקשר על מותו של פול מקרטני • מסע הקסם המסתורי • קלאוס פורמן • יוקו אונו • אנתולוגיה • רצח ג'ון לנון • LOVE • פיליפ נורמן • סיד ברנשטיין • החיפושית החמישית • הופעת הביטלס על הגג • פירוק הביטלס |  |
דיסקוגרפיה של הביטלס • שירי הביטלס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: fe806a59-c401-3562-b1b1-60150b7da1f8
גואל פינטו

| --- | --- |

 לידה:  26 באפריל 1970 (בן 54) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  ישיבת היישוב החדש 
 עיסוק:  עיתונאי, מבקר קולנוע, מנחה טלוויזיה ושדר רדיו
 מעסיק:  הארץ, ערוץ 2, כאן 11
 
גואל פינטו (נולד ב-26 באפריל 1970) הוא עיתונאי, מבקר קולנוע, מנחה טלוויזיה ושדר רדיו ישראלי.
ביוגרפיה

פינטו גדל בבני ברק במשפחה חרדית בת שבעה ילדים אשר עלתה לישראל מאלג'יריה. למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב. בנעוריו יצא בשאלה ושירת בצה"ל בחיל הנדסה קרבית ובחיל הקשר. לאחר שחרורו למד פינטו תקשורת בבית הספר לעיתונאות "כותרת" ובסיום לימודיו עבד כעיתונאי במשך שלוש שנים במערכת עיתון "אנשים". לאחר מכן שימש במשך למעלה מעשור ככתב הקולנוע וככתב תרבות בעיתון "הארץ". בנוסף שימש בעבר כמבקר קולנוע בעיתון "גלובס". היה הישראלי הראשון שהוזמן לשמש כשופט בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בטורינו ב-2006.
בשנת 2009 השתתף פינטו בעונה השנייה של  תוכנית הריאליטי "האח הגדול", והגיע למקום החמישי בגמר התוכנית. אחר כך חשף כי, במסגרת התוכנית, הוא ואחרים קיבלו כדורים פסיכיאטריים.
פינטו הוא הומוסקסואל וחלק ניכר מעשייתו התקשורתית המאוחרת עוסקת בפן זה של חייו. בשנת 2006 הוביל מאבק ציבורי כנגד החלטת מד"א שלא להשתמש בתרומות דם של הומוסקסואלים.
ביוני 2012 הנחה את מצעד הגאווה בתל אביב, ששודר בערוץ 24.
בשנת 2016 יצא לאור ספרו הראשון "מפורסם" בהוצאת ידיעות אחרונות.
בשנת 2022 יצא לאור ספרו השני, "מיומנה של אישה מתה", בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
הנחיה בטלוויזיה

פינטו שימש בעבר כמנחה בתוכנית הקולנוע "טלסינמה".
ב-2010 הנחה את התוכנית "שבת שלום עם גואל פינטו". מדצמבר 2010 עד מרץ 2011 שימש כמנחה בתוכנית "שלום האח הגדול", ששודרה בערוץ 2 וסיקרה את העונה השלישית של האח הגדול.
פינטו הגיש את שתי העונות הראשונות של תוכנית האינטרנט "אחי נדבר בבית", ששודרה במאקו ובה ניהלו המשתתפים שיחות שסיקרו את תוכנית האח הגדול. בעונה הראשונה (דצמבר 2010 עד מרץ 2011) השתתף פינטו בתוכנית יחד עם אלירז שדה וזוהר ישראל, ואילו בעונה השנייה (ינואר עד אפריל 2012) החליפה ליהיא גרינר את שדה.
מאפריל 2011 עד ינואר 2012 היה פינטו חבר בפאנל התוכנית "דיבור ישיר", ששודרה בערוץ 2 בהשתתפות מנחם בן, רן שריג, שי גולדן ואלירז שדה. ממאי 2014 עד יוני 2015 השתתף בעוד שתי עונות נוספות של התוכנית בהנחייתו של פינטו ובהשתתפותם של אנשי בידור ותרבות נוספים.
ב-2017 הגיש לסירוגין את התוכנית "חמש מקורי" בערוץ כאן 11, לצדה של ענת קורול-גורדון.
הגשה ברדיו

במאי 2017 החל לשדר תוכנית תרבות רדיו יומית בשם "גם כן תרבות" ב"כאן תרבות" ופינת תרבות ברשת כאן ב' בתאגיד השידור הישראלי.
סרטים בכיכובו

בסמוך לעליית העונה השלישית של האח הגדול הנחה פינטו סרט תיעודי על האנשים שמאחורי תוכניות הריאליטי. הסרט שודר בערוץ 2.
בסוף 2010 עלה לאקרנים ושודר בערוץ 8 סרט תיעודי על נעוריו בשם "אחד משבעה", העוסק בחזרתו בשאלה ויציאתו מהארון, אותו ביים פינטו במשך שלוש שנים בחסות חברת HOT. הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ובפסטיבל FIPA (אנ') בצרפת.
הערות שוליים

↑  מאמרי גואל פינטו, באתר גלובס
↑  עכבר העיר, שופט ישראלי בפסטיבל הסרטים בטורינו איטליה, באתר הארץ, 17 באפריל 2006
↑  תיגל נשיא, עכבר העיר תל אביב, גואל פינטו: "'האח הגדול' הוכיח לי שאפשר להסתדר בלי מין", באתר הארץ, 13 באוקטובר 2010
↑  מתן אברמוביץ', עכבר העיר, גואל פינטו: "בבית 'האח הגדול' קיבלתי כדורים פסיכיאטריים", באתר הארץ, 24 בנובמבר 2010
↑  רנן פריד‏, אקטיביזם מגואל בדם, באתר וואלה, 24 בדצמבר 2006
↑   עמרי הרצוג, "מפורסם": גואל פינטו יורה ובוכה לכל הכיוונים, באתר הארץ, 7 ביוני 2016
מפורסם - גואל פינטו, באתר סימניה
↑   שירין פלאח סעב, גואל פינטו בורא דמות כריזמטית שרחוקה מכל סטריאוטיפ, באתר הארץ, 22 בפברואר 2023
↑  ליאת אלקיים, אמיתי. בטח שאמיתי. וגם ביוטיפול, באתר הארץ, 2 במרץ 2012
↑  טל שניידר, ‏"אני מקנא באלה שמוציאים את הכביסה המלוכלכת", באתר גלובס, 7 בדצמבר 2011
↑   איתי שטרן, התאגיד עלה לאוויר. מנהל "כאן תרבות": "אנחנו רוצים להיות כמו BBC", באתר הארץ, 15 במאי 2017
↑  ניר קיפניס, ‏יום חמישי החדש, באתר גלובס, 14 באוקטובר 2010
↑  מתן שירם, ‏הזוהר הצפוני, באתר גלובס, 26 בספטמבר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007599066005171  GND: 1297340566  LCCN: no2011160140  VIAF: 84147266864435482285   WorldCat (עם VIAF): 84147266864435482285
Universal Soldier (שיר)

| --- | --- |
 סינגל בביצוע באפי סיינט-מארי
 יצא לאור:  אפריל 1964
 סוגה:  שיר מחאה 
 שפה:  אנגלית 
 כתיבה:  באפי סיינט-מארי 
 
השיר "Universal Soldier" נכתב על ידי הזמרת והיוצרת באפי סיינט-מארי. ויצא לראשונה על ידה באפריל 1964
סיינט-מארי אמרה על השיר: "כתבתי את 'Universal Soldier' במרתף של בית הקפה The Purple Onion בטורונטו בתחילת שנות השישים. השיר עוסק באחריות האישית למלחמה ובכך שהמחשבה הפאודלית הישנה הורגת את כולנו."
הרעיון היה מבוסס על כך שפוליטיקאים, שלהם הכוח על הצבא, במדינות דמוקרטיות נבחרים על ידי העם.
"Universal Soldier" לא היה להיט מיידי בזמן יציאתו, אך הוא משך תשומת לב בקהילת מוזיקת הפולק העכשווית. השיר הפך ללהיט שנה מאוחר יותר כאשר דונובן ביצע אותו מחדש, וגם גלן קמפבל.
מילים

בששת הבתים של השיר, מתוארים חיילים בגבהים שונים, בגילאים שונים, מרקעים דתיים ופוליטיים שונים, הנלחמים בזמנים שונים, עבור מדינות שונות (מתחילים בקנדה, שם טענה באפי סיינט-מארי שהיא באה משם), ובעלי מניעים שונים, כשכולם חושבים שהם נלחמים למען השלום אך אף פעם לא מבינים שהם חלק מהבעיה. השיר מסתיים ב:
He's the Universal Soldier
and he really is to blame.
His orders come from far away no more.
They come from here and there and you and me,
and brothers, can't you see
this is not the way to put an end to war.
סנט-מארי מכרה את זכויות ההוצאה לאור של השיר, אך מאוחר יותר רכשה אותן בחזרה תמורת 25,000 דולר.
הגרסה של דונובן

עד 1965, השיר תפס את תשומת ליבו של זמר הפולק המתחיל דונובן, שהקליט אותו תוך שימוש בעיבוד דומה להקלטה המקורית של באפי סיינט-מארי.
בגרסה של דונובן, דכאו הפכה לליבאו (Lubawka, פולין), מרכז אימונים לנוער ההיטלראי.
ההקלטה של דונובן יצאה לאור בבריטניה ב-15 באוגוסט 1965, כ-EP שנקרא "The Universal Soldier". ה-EP המשיך את רצף ההצלחות של דונובן במצעדי הפזמונים בבריטניה כשהגיע למקום החמישי במצעדים.
סנט-מארי שמחה שהצלחתו של דונובן עם השיר הזה גרמה ליותר אנשים לשמוע אותו.
עטיפות אחרות

גלן קמפבל (מספר 45 בארצות הברית, מס' 16 AUS, מס' 4 SWE, מס' 21 CAN)
צ'ומבוואמבה
Heikki Harma, 1965, מילים בפינית, בשם "Palkkasoturi" ("שכיר החרב")
Boudewijn de Groot, מילים בהולנדית, בשם "De eeuwige soldaat"
ג'וליאן וורדינג, מילים בגרמנית, הנקראות "Der Ewige Soldat"
אמון ג'ונסקרנג, סאמי צפוני, מילים בסאמי, הנקראות "Máilmmálaš soalddát"
בטינה וגנר, מילים בגרמנית, בשם "סולדטן"
Toni Vescoli, מילים בגרמנית שווייצרית, הנקראת "De-r-eewig Soldat"
Mariusz Zadura, מילים בפולנית, בשם "Żołnierz tego świata" ("החייל של העולם הזה")
לובו, 1974, באלבומו Just a Singer
איימי אלן, הופיעה במרכז המטרה בשנת 2008 במהלך "עצרת למען הרפובליקה" של Campaign for Liberty, בהנחיית רון פול
ערכת עזרה ראשונה, 2011, לסדרת הוויניל התלת צבעים של ג'ק ווייט
ג'ייק באג, 2013, הופיע בלעדית עבור קמפיין Agit8 של ONE
תְגוּבָה

בשנת 1965, יאן ברי מג'אן ודין הוציא כסינגל שיר תשובה המציג את נקודת המבט ההפוכה, שכותרתו "הפחדן האוניברסלי", אשר מתח ביקורת על מפגינים נגד המלחמה.  דין טורנס התנגד ולא השתתף.
ראו גם

רשימת שירים נגד המלחמה
הערות שוליים

↑  "It's My Way (1964)". Buffy Sainte-Marie.
↑  English. "Universal Soldier". Canadian Songwriters Hall of Fame. נבדק ב-31 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Buffy Sainte-Marie is recording again".
↑  Moore, Mark A. (2016). The Jan & Dean Record: A Chronology of Studio Sessions, Live Performances and Chart Positions. Jefferson, N.C.: McFarland & Co. p. 261. ISBN 9780786498123. נבדק ב-12 באוגוסט 2019. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Cohen, Ronald D.; Kaufman, Will (2015). Singing for Peace: Antiwar Songs in American History. Abingdon, England: Routledge. p. 86. ISBN 9781612058078. נבדק ב-12 באוגוסט 2019. {{cite book}}:  (עזרה)
מילות השיר
חייל אוניברסלי (רווק) – אתר לא רשמי של דונובן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 7fdaddda-a96d-34b1-936f-572c3350907e
אגודת שיח ושיג

ד"ר אן סברסקי, מייסדת אגודת 'שיח ושיג'
תחרות דיבייט בין בתי ספר
שיח ושיג - האגודה הישראלית לתרבות הדיון היא עמותה שהוקמה בשנת 1987 על ידי ד"ר אן קירסון סברסקי. מראשיתה, פעלה האגודה להעצמת נוער ישראלי באמצעות דיבור בציבור (אנ') ודיבייט. מטרת האגודה היא לקדם את תרבות הדיבור הדיון בחברה הישראלית, ואת הדיבייט בישראל, וכן לקבוע נורמות של הידברות ודו-שיח בכל המגזרים.
רשימת יושבי ראש

אשר וייל היה יו"ר האגודה ב-1995, ולאחריו גיא גורצקי, ד"ר אן סברסקי ויוני כהן-אידוב. מאז 2014 ד"ר סברסקי היא יו"ר האגודה.
האגודה החלה לשלוח נציגים לתחרויות בינלאומיות לאוניברסיטאות ולבתי ספר תיכון החל משנת 1990.
בעקבות תחרות שכזו בגלאזגו (סקוטלנד) בה השתתפה מיכל סגל, הקימה סגל מועדון סטודנטים לדיבייט באוניברסיטת חיפה, ובהמשך באמצעות סטודנטים מובילים באוניברסיטאות נוספות ברחבי ישראל, הוקמו בתחילת שנות ה-90 מועדוני סטודנטים נוספים. כשסגל עברה ללמוד לתואר שני בטכניון, היא הקימה גם שם מועדון סטודנטים לדיבייט, ואת מועדון הסטודנטים באוניברסיטת חיפה החל לנהל אורי זכאי. יובל טל בנה את המערך הניהולי ואת הכללים של מועדוני הסטודנטים, והביא לקיומה של התחרות הארצית הראשונה שנערכה באוניברסיטה העברית.
אורי זכאי המשיך את המהלך והרהיב את הפעילות. היום ישנם מועדוני דיונים בכל האוניברסיטאות וברוב המכללות וליגה פעילה באנגלית ובעברית. בנוסף ישראל זכתה וממשיכה לזכות בתוארי אלוף בכל העולם ואירחה בחיפה את אליפות אירופה לאוניברסיטאות.
ב-1998, אשר וייל, אשר באותה תקופה שימש כיו"ר אגודת שיח ושיג, הביא את אליפות העולם לבתי ספר World Schools Debating Championships לירושלים שנחלה הצלחה רבה.
פעילויות

אגודת שיח ושיג הציעה במהלך השנים פעילויות שונות לקהלים שונים כדי לקדם את יכולת ההבעה והדיבור בציבור בקרב בני נוער:
סדנאות והשתלמויות בעברית ובאנגלית למורים כיצד לשלב דיבייט במסגרת ההוראה בכיתה בתחומי מקצוע שונים.
סדנאות קיץ בדיבייט לתלמידי חטיבות ביניים ותיכונים.
קורסים שנתיים ברטוריקה בעברית ובאנגלית עבור תלמידי בתי"ס יסודיים, חטיבות ביניים ותיכונים.
מועדוני דיבייט באנגלית כחלק מתוכנית העשרה בית ספרית לתלמידי תיכון.
בנוסף, שיח ושיג מארגנת מזה 10 שנים תחרויות בדיבייט ובדיבור בציבור בעברית, באנגלית ובערבית לתלמידי חטיבות ביניים ותיכונים. כמו כן, האגודה מאמנת ושולחת נציגים לתחרויות בין לאומיות הכוללות את: World Schools Debating Championships, European Schools Debating Championships, World Individual Debating and Public Speaking Championships, Asper Cup, IDEA summer debate forum.
שיח ושיג מפעילה דף פייסבוק המתעדכן באופן תדיר ממקורות בישראל ובעולם במטרה להרחיב את המודעות לתחום זה.
בוגרי שיח ושיג

בין הבוגרים הבולטים של מועדוני הסטודנטים של אגודת שיח ושיג ניתן למנות את ד"ר עו"ד מיכל סגל-ארנולד, שגריר ישראל למדינות הבלקן ומקדוניה דן אוריין, איש משרד החוץ שמעון מרסר-ווד, ויוני כהן-אידוב, שגם שימש כיו"ר הוועד המנהל של אגודת שיח ושיג.
ראו גם

דיבייט בישראל
יאסנובאץ

| --- | --- |

קיר ממחנה יאסנובאץ  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 מידע כללי
 סוג:  מחנה ריכוז, מחנה השמדה, מחנה עבודה
 מדינה:  קרואטיה
 מחוז:  דוביצה, יאסנובאץ 
 מחנות נלווים:  בדוניה גראדינה, סיסק וסטארה גרדישקה
 תאריכים
 תאריך הקמה:  אוגוסט 1941
 תאריך סגירה:  22 באפריל 1945
 תאריך שחרור:  1945
 אוכלוסייה
 מפקדי המחנה:  מירוסלאב פיליפוביץ'
 צבא משחרר:  בעלות הברית
 השתייכות האסירים:  סרבים, יהודים, צוענים ומתנגדי המשטר הפאשיסטי
 נתונים
 מספר הנספים:  בין 200,000 ל-500,000 בני אדם
 מספר תאי גזים:  לפחות אחד
 מספר קרמטוריומים:  לפחות שלושה
 קואורדינטות:  45°16′54″N 16°56′6″E﻿ / ﻿45.28167°N 16.93500°E﻿ / 45.28167; 16.93500
  (למפת קרואטיה מוגדלת) זאגרב ספליט רייקה אוסייק זאדאר דוברובניק הונגריה ס ר ב י ה  מונטנגרו אל. בוסניה והרצגובינה  אוסטריה סלובניה אי. איטליה הים האדריאטי יאסנובאץ(למפת קרואטיה רגילה) זאגרב ספליט רייקה אוסייק זאדאר דוברובניק הונגריה ס ר ב י ה  מונטנגרו אל. בוסניה והרצגובינה  אוסטריה סלובניה אי. איטליה הים האדריאטי יאסנובאץ
 http://www.jusp-jasenovac.hr
 
מחנה יָאסֵנוֹבַאץ (לעיתים נקרא בטעות "יסנוביץ'"; בקרואטית: Logor Jasenovac; בסרבית: Логор Јасеновац) היה מחנה ריכוז והשמדה בקרואטיה, במלחמת העולם השנייה. בראש המחנה, שהיה הגדול מסוגו בקרואטיה, הועמד מירוסלאב פיליפוביץ'. המחנה הוקם על ידי משטר האוסטאשה הפשיסטי של מדינת קרואטיה העצמאית (NDH) באוגוסט 1941, ופורק באפריל 1945. בשונה ממחנות ריכוז והשמדה אחרים, מרבית קורבנותיו היו סרבים, שנחשבו על ידי אנטה פאבליץ' (מנהיגה של המדינה הקרואטית העצמאית ומייסד תנועת האוסטאשה) לאויביה העיקריים של המדינה הקרואטית העצמאית. במחנה רוכזו ונרצחו גם בני קבוצות אתניות אחרות, בעיקר יהודים וצוענים.
יאסנובאץ הוקם על גדת נהר הסאווה, ורוב שטחו היה בעיירה יאסנובאץ. הוא שכן כ-100 ק"מ דרומית-מזרחית לזאגרב. מתחם המחנה כלל חמישה מחנות-משנה ועוד שלושה מחנות קטנים יותר, שנפרסו בקרבה יחסית על פני שטח נרחב של כ-240 קמ"ר, בדוניה גראדינה סמוך לנהר סאווה; מחנה עבור ילדים בסיסק מצפון-מערב; ומחנה נשים בסטארה גרדישקה מדרום-מזרח.
רקע

עם הקמתה, החלה מדינת קרואטיה העצמאית (בחסות הנאצים) בקמפיין לחיסול המיעוטים האתניים במדינה. לשם כך פרסמה ממשלת הבובות של פאבליץ' מספר תקנות "להגנת העם והמדינה", אשר שיקפו את קבלת האידאולוגיה של גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית, תוך שימת דגש על נושאים קרואטיים לאומניים:
תקנה ראשונה התקבלה ב-17 באפריל 1941, והורתה על עונש מוות למי שיָּפר את כבודו והאינטרסים החיוניים של העם הקרואטי, או יסכן את קיומה של מדינת קרואטיה העצמאית.
תקנה שנייה התקבלה ב-30 באפריל 1941, וכונתה "תקנת הגזעים"; מטרתה הייתה הגנה על טוהר הדם הארי ושמירה על כבוד העם הקרואטי.
תקנה שלישית התקבלה ב-4 ביוני 1941, והורתה על הקמתה והגדרתה של ועדת גזע פוליטית, שמתפקידה היה לטפל באופן ישיר במתנגדי המשטר.
תקנה רביעית נוסחה בצו משפטי מיוחד על ידי פאבליץ' ושר הדתות ד"ר מירקו פוק; התקנה עסקה בשליחתם של אנשים בלתי אמינים ומסוכנים לעבודות כפייה במחנות בידוד ועבודה. בהוראה נאמר כי אנשים לא ייכלאו לתקופת שהייה הקצרה מארבעה חודשים, או ארוכה משלוש שנים; מכאן, שאסירים שנידונו לשהייה של שלוש שנים, הובאו בעצם למחנה על מנת להוציאם להורג, שכן שחרור לא היה אופציה רלוונטית. גם אסירים שלא נידונו לתקופה כזו – אם לא יכלו לעבוד – ואז לא היה ניתן לשכנם שם, או מכל סיבה אחרת (אמיתית או בדויה) – הוצאו להורג.
תקנות אלה הביאו לכך שבתי הכלא הרגילים לא היו יכולים עוד לשאת את קצב ההגעה ההמוני של האסירים החדשים, וממשלת האוסטאשה החלה להכין את הקרקע לקראת מה שעתיד היה להיות מחנה הריכוז יאסנובאץ, שהקמתו החלה באוגוסט 1941.
המחנה

מתחם מחנה יאסנובאץ נבנה בין אוגוסט 1941 לפברואר 1942, וכלל חמישה מחנות-משנה:
קרפיה (יאסנובאץ I)
ברוצ'יצה (יאסנובאץ II)
ציגלאנה (יאסנובאץ III)
קוז'ארה (יאסנובאץ IV)
סטארה גרדישקה (יאסנובאץ V)
שני המחנות הראשונים נסגרו בנובמבר 1941, אך שלושת המחנות האחרים המשיכו לפעול עד סוף המלחמה.
ליאסנובאץ היו גם תת-מחנות, כמו מחנות חקלאיים ביאבלאנאץ, ומאלקה – מחנה ילדים בסיסאק, וכן אתרי הוצאה להורג בווליקה קוסוּטאריצה, גראדינה אושטיצָה, ובדראקושניץ' הסמוכה. במשך הזמן סופחו אליו גם מחנה המעבר גוספיץ', ומחנה לנשים ולילדים יהודים, שהיה תחת פיקודו של יוסו מאטייביץ'.
ניהול ופיקוח הקמת המחנה הופקדו בידי המחלקה השלישית של כוח המשטרה המיוחד "אוסטאשקה נארודנה סלוז'בה" (בראשי תיבות: UNS), תחת וייקוסלאב לובוריץ'. כמו כן היו מעורבים בהקמת המחנה גם מירוסלאב פיליפוביץ', איביצה מאטקוביץ' ודינקו שאקיץ'.
לאחר בנייתו, הופקדה האחריות הישירה על המחנה על גדודי החטיבה הראשונה של ההגנה האוסטאשית. הגדוד הראשון שמר על המתחם של מחנה 3, על העיירה יאסנובאץ, ועל אושטיצה; גדוד זה היה אחראי גם על איוש מחנה סטארה גראדישקה, שהשתייך למתחם המחנות ביאסנובאץ.
הגדוד השני היה אחראי על איוש המחנה עצמו. שרשרת הפיקוד כללה את המנהל, את סגנו, רב-הסוהרים, שהיה אחראי גם על סלקציות והוצאות להורג, המפקד לעניינים טכניים של המחנה וכוח העבודה שלו, ומפקדים זוטרים, שהיו אחראים למנהלה ולמשלוחים.
אתר מחנה ציגלאנה נבחר משתי סיבות עיקריות:
במקום היה מתחם מתועש שכלל מחנה צבאי, מספר מחסנים, מפעל-לבנים ומסגרייה. המפעלים הללו שימשו בסיס להעסקת האסירים בעבודות כפייה, ומשרפות-הלבנים שימשו למעשה כקרמטוריום, בעוד שכלפי חוץ ניתן היה להציג את המחנה – שבפועל היה מחנה השמדה – כמחנה עבודה.
המחנה שכן במקום מרכזי, על קו הרכבת זאגרב-בלגרד, ובכך הקל על ביצוע משלוחי האסירים. מצד שני, למרות נגישותו, העובדה שהמחנה שכן בלב אזור ביצתי וכפרי, אפשרה ביצוע רצח שיטתי בקלות רבה, בהסתר ומבלי להיחשף. הסביבה הביצתית סייעה גם במניעת בריחה מהמחנה; מה גם שבנוסף, למניעת בריחה, הוקף המחנה בשלוש שורות של גדרות תיל חשמליות, במגדלי שמירה עם זרקורים ומקלעים, בסוללות ובחומות. סביב המחנה היה שטח מישורי, ומעבר לו יערות ויישובי סְפר שבהם הוצבו חילות-מצב אוסטאשיים מן הגדוד השני. בנוסף, הנהרות סאווה, לונייה ואונה שמשו כמכשול טבעי, וחסמו כל אפשרות בריחה.
המחנה > חלוקת שטחי מחנה ציגלאנה

שטח מפעל הלבנים – שכלל גם מגורים זמניים ומספרה;
שטחי מפעל השרשראות, המסגרייה, המנסרה ותחנת הכוח מונעת הקיטור;
שטח החצר ובו המנהלה, מחסנים שונים ומתקני העינויים;
שטח ובו קבוצת בניינים שכללו את בית השומרים, משרדים, מטבח, ומבנה לאסירים המועדפים, משתפי הפעולה.
שטח ובו תשעה צריפים, שאורגנו בחמישה בלוקים, ששימש למגורי האסירים הרגילים.
שטח שמוקם מעבר לגדרות התיל, אשר כלל מתפרה וסנדלריה גדולה. מאוחר יותר הוקמו בשטח זה גם שני מחנות לנשים.
בשטח המרכזי היה אגם מלאכותי, סביבו רוכזו ענפי המשק השונים של המחנה: אורוות, רפתות, מחלבות, משחטות, מאפיות, מטבחים ושטחי חקלאות, מקלחות, משתנות ומחראות. כן נמצאו בשטח זה כמה קברי אחים.
בין גדרות התיל לבין החומה היה מחנה מעבר C-3, שבו רוכזו זמנית תחת כיפת השמים צוענים ואסירים אחרים בטרם הועברו לגראדינה ושם הוצאו להורג.
אוכלוסיית האסירים

ביאסנובאץ כלא המשטר האוסטאשי בעיקר סרבים, אך היו גם קורבנות אחרים – בהם יהודים, צוענים ומתנגדי משטר האוסטאשי.
אוכלוסיית האסירים > יהודים

רוב היהודים נרצחו עד אוגוסט 1942 ולאחר מכן גורשו רובם למחנה ההשמדה אושוויץ. היהודים נשלחו ליאסנובאץ מכל חלקי קרואטיה, לאחר שקובצו בזאגרב; כמו כן מבוסניה והרצגובינה לאחר שנאספו בסרייבו, או בערים אחרות. עם בואם, נרצחו רובם באתרי הוצאה להורג בסמוך למחנות: גראניק, גראדינה ומקומות נוספים. אלה שהושארו בחיים היו בעיקר בעלי כישורים בעבודות ומקצועות נדרשים, והועסקו בשירותים ובתי מלאכה ביאסנובאץ.
אוכלוסיית האסירים > צוענים

צוענים הובאו למחנה ורוכזו באתר C, משם שולחו היישר להשמדה בגראדינה. קבוצה קטנה, שבמשך הזמן נערכו בה חילופים, נותרה בחיים כדי לשמש כיחידת קברנים מיוחדת שסייעה במעשי הרצח. בוריסלאב שבה זוכר כי צוענים אלו רצחו אנשים במכת פטיש פשוטה בראש. באי-אילו מקרים חיקו הצוענים את מפקדיהם האוסטאשים, והתחרו בניפוץ גולגולות ושיסוף גרונות, לפי הצהרתו של מירוסלאב פיליפוביץ' הם גם ביצעו מעשי אונס בקטינות. גבריאל וינטר זוכר, כעגלון, שראה נשים כלואות באסם ששימש את הצוענים בגראדינה.
אוכלוסיית האסירים > סרבים

סרבים שסירבו להמרת דת, או שלא ניתנה להם אפשרות זו, גורשו ממקומות מושבם לסרביה או למעצר. האוסטאשים ניסו לפתור את בעיית הסרבים באחת משלוש דרכים: ראשית, על ידי הוצאה להורג ורצח עם – אך אפשרות זו לא עלתה יפה מחמת מספרם הרב של הסרבים בקרואטיה ומחוץ לגבולותיה. לפי הרמן נויבאכר, נספח לפילנתרופיה של השגריר קאשה, היטלר אמר לפאבליץ' שחיסול כל הסרבים אינו בא בחשבון "שכן הם רבים מדי". האפשרויות האחרות היו גירושם, או המרת דתם לנצרות קתולית. הראשונה לא הייתה אפשרית מבחינה מבצעית, ובלתי מקובלת באופן גורף על ידי רוב האוסטאשים והנאצים; והשנייה הייתה לא מקובלת מבחינה הגיונית ואידאולוגית. לפיכך, האוסטאשים מצאו לנכון לפתור את בעיית הסרבים בכל השיטות גם יחד: הוצאה להורג של שליש מהם, המרת דתם של שליש נוסף, וגירוש השליש הנותר. סביר להניח שאופציית החיסול שהוצעה ראשונה, הייתה האפשרות המועדפת, שכן יותר משליש מהסרבים הוצאו להורג. כך למשל, הוצאו להורג גם סרבים שהמירו את דתם. בנוסף, סרבים שגורשו לסרביה בתת-תנאים, והושמו תחת ממשל גרמני, היו אף הם בסכנת מוות. היעדר תאימות בהוראות הביא להחשת ההוצאות להורג.
אוכלוסיית האסירים > קבוצות אתניות נוספות

מוסלמים ממוצא בוסני ואלבני רוכזו במחנה עם הקרואטים, וזאת על מנת להדגיש שהם רוכזו מסיבות רעיוניות ולא בגלל אידאולוגיה גזענית. כמו כן, רוכזו סלובנים שהיו בשטחי קרואטיה העצמאית או שגורשו לשם בידי הנאצים, וקבוצות אתניות נוספות, ביניהן מונטנגרים, הרצגובינים, רומנים, אוסטרים, איטלקים ואחרים.
אוכלוסיית האסירים > מתנגדי משטר

ההגדרה האוסטאשית למתנגדי משטר הייתה רחבה, וכללה כל איום פוליטי על ראשי המשטר (ולימים כללה אף את צמרת המשטר, כמו קוואטרניק ובנו, או שר החוץ לורקוביץ'). בגלל האוריינטציה הקתולית של המשטר גורשו גם אתאיסטים ומטיפים של דתות אחרות. גם הכנסייה הקתולית, וכל שכן הלותרנית, הושמו תחת פיקוח מתמיד. לדוגמה, הכומר פראניו ריהאר גורש למחנה והוצא-להורג, שכן סירב לערוך תפילה לכבוד יום-גנוסיה של פאבליץ' בכנסייתו, ה-20 באפריל 1942. גם אנשים שנחשדו בנטיות פוליטיות סוציאליסטיות או שמרניות גורשו, וכמותם חברי המפלגות ה"היסטוריות" הקודמות, "חריגים" מינית, חולים סופניים, בעלי פיגור או מומים, נשים ורופאים שעסקו בהפלות, זונות, חברי כת עדי יהוה והבונים החופשיים, אנשי אינטליגנציה, חסרי-בית, פושעים פליליים, אנשי המשטר הקודם ועוד.
האסירים במחנה הובאו על סמך ההוראה בדבר "שליחת אנשים מסוכנים לשהייה כפויה במחנות ריכוז ומעצר", וכן "מכל סיבה גזעית, דתית, לאומית או פוליטית", ונידונו לתקופות מעצר שנעו בין שלושה חודשים לשלוש שנים. האסירים שנידונו לשלוש שנים, או שהובאו למחנה בלי פסיקת גזר דין, נורו מיד למוות. אלו שנידונו לזמן קצר מזה עברו סלקציה קפדנית, שבה החלשים, חסרי המקצוע, הילדים, הנשים והזקנים ועוד רבים שלא היה להם מקום במחנה, שולחו להשמדה, והנותרים שימשו כעובדי-כפייה, ומהם שרדו אך מעטים.
תנאי המחיה

תנאי החיים במחנה – התזונה, תנאי המגורים והתנהגותם האכזרית של השומרים מקרב "האוסטאשי" – היו קשים במיוחד. התנאים שופרו רק לתקופות קצרות במהלך ביקורים של משלחות, כדוגמת משלחת עיתונאים שביקרה בפברואר 1942, ומשלחת מטעם הצלב האדום ביוני 1944.
תנאי המחיה > מגורים

האסירים התגוררו בשישה צריפים (קסרקטינים) שחולקו לשלושה בלוקים: A,‏ B ו-D, שבהם הוחזקו בנפרד זה מזה סרבים, יהודים ו"מתנגדי המשטר". בחורף 1941/42 מתו כעשרה אנשים מדי לילה. האסירים, כמה מאות בקסרקטין, ישנו על דרגשי עץ בשני צידי הקסרקטין, שישה על דרגש אחד. צדיק דאנון זוכר כי בשעת עוצר הלילה נעשו הצרכים בדלי שהיה מוצב בפינה השמאלית האחורית, והריח גרם לאנשים להקיא בצריף. העד שהה באחד מבין שני הצריפים ששופצו לקראת ביקור ועדת-עיתונאים בספטמבר 1942, ובהם הותקנו דרגשים בשלוש קומות, מנורה וחתיכת פח ששימשה כתנור. במחנה היו עוד שני בלוקים: הראשון היה מוקף בתַיל, ובו שני צריפים שבהם שוכנו אסירים חולים, גופנית או נפשית, או גוססים, שעמדו להירצח כל פעם ש"בית החולים" היה מלא. בינואר 1942, לפי העדים, נהרגו 300 חולים באופן זה, הבלוק השני כלל את שני המטבחים של האסירים, הראשי והמשני.
תנאי המחיה > תזונה

המזון שקיבלו האסירים במחנה השתנה בהתאם לתקופה, אך ביסודו נשאר זהה. היה מרק, העשוי ממים מזוהמים שעורבבו עם עמילן תירס ועם קוביות של שאריות מספוא חזירים מקולקל, שעשוי היה מלפת לבהמות. לתערובת הוסיפו פיסות סרוחות של ירקות שהובאו מהאשפה. במשך השנים 1941–1942 ניזונו האסירים ממנה בודדת של מרק לפת, כמעט וללא תוספת כלשהי. בתקופות שונות, כמו מסוף 1942 עד ספטמבר 1943, אכלו האסירים מרק שהיה מים שחוממו עם מחצית הליברה עמילן – שלוש פעמים ביום. המזון הופחת אז לשתי ארוחות: אחר צהריים וערב, ובהן ניתנו מרק לפת שהיה עם שעועית בצהריים ועם תפוח אדמה בערב, ומדי פעם חולק לחם. ולדימיר דדייר טוען שלחם חולק במשך פחות משלושה או ארבעה ימים בשבוע; ועדת החקר הוסיפה כי לעיתים לא היה לחם במשך חודשים, וכי הלחם היה שחור, ישן, קר וקשה, שנקרע בידיים המטונפות של הטבחים, שהיו אסירי המחנה בעצמם. בנוסף, לעיתים נדירות ניתן לאסירים חופן פירורי סובין. טיבור לוברנצ'יץ', בעדותו במשפט שאקיץ', הוסיף לאמור לעיל כי הלחם הוגש לסירוגין, יום כן ויום לא. לדברי כולם, כמות הלחם לא עלתה על 60 גרם, ואף פעם לא היה לחם לכל האסירים. ב-21 בספטמבר 1944, לאחר תליית קבוצה בת 20 איש שניסתה לארגן מרד בהנהגת מילה בוסקוביץ', הורדה רמת המזון שוב. המזון שופר לקראת ביקור ועדות כמו ועדת עיתונאים וועדה של הצלב האדום.