stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדרה איגודלה
הערות שוליים

↑  ‏איגודלה נשאר אצל גולדן סטייט, פול מילסאפ קרוב לדנבר, באתר ספורט1, 2 ביולי 2017
↑  ממפיס מצרפת את איגודלה, באתר הקבוצה, 7 ביולי 2019
↑  מיאמי מצרפת את איגודלה, קראודר והיל, באתר הקבוצה, 6 בפברואר 2020
↑  בגיל 39: איגודלה הודיע על פרישה מכדורסל, באתר ערוץ הספורט, 20 באוקטובר 2023
↑  Instagram, www.instagram.com
↑  Warriors Retire Andre Iguodala's Number 9 Jersey at Chase Center, www.nba.com (באנגלית)
↑  Andre Iguodala Player Profile, Golden State Warriors - RealGM, basketball.realgm.com (באנגלית)
↑  Andre Iguodala | NBA Shoes Database, Baller Shoes DB (באנגלית אמריקאית)
↑  Warriors star Andre Iguodala talks sneaker collection, technology, more, SI, ‏2015-10-02 (באנגלית אמריקאית)
↑  ynet ספורט, "איגודלה לא רוצה שבתו תהפוך ללסבית", באתר ynet, 6 בינואר 2016
| נבחרת ארצות הברית – אליפות העולם בכדורסל 2010 (מדליית זהב) |
| --- | --- | --- |
|  1  •  2  •  3  •  4 בילאפס •  5 דוראנט •  6 רוז •  7 וסטברוק •  8 גיי •  9 איגודלה •  10 גריינג'ר •   11 קרי •  12 גורדון • 13 לאב •  14 אודום • 15 צ'נדלר • מאמן: ששבסקי |  1  •  2  •  3  •  4 בילאפס •  5 דוראנט •  6 רוז •  7 וסטברוק •  8 גיי •  9 איגודלה •  10 גריינג'ר •   11 קרי •  12 גורדון • 13 לאב •  14 אודום • 15 צ'נדלר • מאמן: ששבסקי | ארצות הברית |
| נבחרת ארצות הברית – האלופה האולימפית - לונדון (2012) |
| --- | --- | --- |
|  1  •  2  •  3  •  4 צ'נדלר •  5 דוראנט •  6 ג'יימס •  7 וסטברוק •  8 ויליאמס •  9 איגודלה •  10 בראיינט •   11 לאב •  12 הארדן • 13 פול •  14 דייוויס • 15 אנתוני • מאמן: ששבסקי |  1  •  2  •  3  •  4 צ'נדלר •  5 דוראנט •  6 ג'יימס •  7 וסטברוק •  8 ויליאמס •  9 איגודלה •  10 בראיינט •   11 לאב •  12 הארדן • 13 פול •  14 דייוויס • 15 אנתוני • מאמן: ששבסקי | ארצות הברית |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2018069435  VIAF: 3540154592511743370002   WorldCat (עם VIAF): 3540154592511743370002
מוניו גיתאי-וינרויב

| --- | --- |
מוּניוֹ גיתאי וינרויב, באוהאוס, 1930
מוּניוֹ גיתאי וינרויב, באוהאוס, 1930
 לידה:  6 במרץ 1909 שלזיה
 פטירה:  24 בספטמבר 1970 (בגיל 61) חיפה
 מקום לימודים:  באוהאוס (1932) 
 תקופת הפעילות:  1932–1970 (כ־38 שנים)
 תחום יצירה:  אדריכלות
 יצירות ידועות:  בניין האדמיניסטרציה והספרייה, יד–ושם, ירושלים, מוניו וינרויב, 1953-1955 המכון ההידראולי, הטכניון, חיפה, מוניו וינרויב את אל מנספלד, 1953-1956 מכון מייזר ללימודי היהדות (כיום בניין פלדמן), קמפוס גבעת רם, האוניברסיטה העברית, ירושלים, מוניו גיתאי וינרויב את אל. מנספלד, 1955-1957 "מגדלור לעיוור", קריית חיים, מוניו וינרויב את אל מנספלד, 1956-1958 קריית הממשלה בירושלים
 
מוּניוֹ גיתאי וינרויב (בגרמנית: Munio Gitai Weinraub;‏ 6 במרץ 1909 – 24 בספטמבר 1970) היה אדריכל ישראלי.
עבודתו כאדריכל

לאורך ארבעה עשורים היה וינרויב מעורב בעשרות רבות של פרויקטים, ברובם באזור חיפה ובקיבוצים בצפון. עבודתו הייתה פשוטה למראית עין, מוקפדת לפרטי פרטים, מאוזנת במידותיה, מתוכננת ברגישות וקשובה לסביבה. ליישובים העבריים בארץ-ישראל הוא ביקש להביא אדריכלות מודרנית של שאר-רוח, שתדחה מסגרות אידאולוגיות נוקשות ותפעל בנייטרליות לשירות צרכים אנושיים בסיסיים, באלגנטיות הנסמכת על טכנולוגיה מתקדמת ותשתית מרחיקת ראות. אף שהתואם הזה מעולם לא זכה להכרה מיוחדת, תרבות הפרטים הקפדנית של גיתאי וינרויב ודאגתו ל"פעולתה" התקינה של כל "מכונת מגורים" הולמות היטב את האידיאל של "גאולה הנקנית בעבודה", שהיה נר לרגלי הדורות הראשונים של המתיישבים היהודים בארץ-ישראל.
גיתאי-וינרויב היה פונקציונליסט. אדריכלות הייתה עבורו אמנות שימושית ושירותית. מאחורי כל פרויקט שלו עמדה תמיד דאגה חברתית, לא רק לחיי דייריו ומשתמשיו העתידיים של בניין, אלא גם לסביבתו. מאחר שהקפיד להקדיש תשומת לב לאופני הייצור, השקיע גיתאי וינרויב אנרגיה בהיבטים הטקטוניים של העיצוב ופתר באופן מבריק בעיות נקודתיות של חיבור בין אלמנטים וגימור מוצלח של חומרים, פתרונות שרק שכללו וייעלו את תהליך הבנייה.  לדרגת מיומנותו בתחום הפרטים היו תקדימים בודדים בארץ-ישראל בתקופת היישוב, בייחוד בכל הנוגע לבניינים שנבנו מחומרים מודרניים.  קפדנות זו נתקלה אמנם, לא פעם, בהתנגדות מצד קבלנים.
במהלך הקריירה שלו היה וינרויב אחראי לבנייה ותכנון של אלפי יחידות דיור, שיכוני עובדים ובתים פרטיים בחיפה ובסביבותיה. וינרויב לקח חלק בתכנון הראשוני של קמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם ושל מוזיאון יד ושם בירושלים. מתחילת הקריירה שלו, ביקש וינרויב לשלב בין ערכי התכנון החברתי של הנס מאייר לבין אמנות הבנייה הקפדנית של לודוויג מיס ון–דר–רוהה. עבודותיו מתוכננות מתוך רגישות חברתית עמוקה ומתאפיינות בגאומטריה מינימליסטית, בנוכחות פשוטה וצנועה, בתכנון פונקציונלי יעיל ובארגון חללים ענייני. בהשראת מורו מיס ון–דר–רוהה בחר וינרויב לוותר על "בעיות של צורה" כדי להתמסר ל"בעיות של בנייה" ולהתמקד במעשה הבנייה עצמו, בטיפול בחומר ובעיבוד הפרט הארכיטקטוני.
הבניינים של גיתאי וינרויב מורכבים מנפחים פשוטים ופרופורציונליים, השוכנים בהרמוניה בסביבתם ונמנעים ככל האפשר מצעקנות.  הוא יצר ארכיטקטורה מנומסת, שביקשה להשתלב ולא להתבלט.  גישתו המצטנעת מהדהדת את התאוריות של "האובייקטיות החדשה" (Neue Sachlichkeit), זרם של פונקציונליזם לא סנטימנטלי, שהיה דומיננטי בשנות לימודיו בגרמניה. אף שמעולם לא התמסר לעיסוק בתאוריה, בנייניו מפגינים לכידות טיפולוגית המצביעה על עניין תאורטי בפונקציונליזם הומניסטי. בפרקטיקה של גיתאי וינרויב, המעשה היצירתי התבסס על פתרון בעיות הבנייה למגורים יותר מאשר על שאיפה למקוריות סגנונית.   הפונקציונליזם שלו מצביע על דחייה של אינדיבידואליזם ושל תרבות הדימוי, ומטה את הכף לטובת מתן כבוד לאופן עשיית הדברים, להתאמתם זה לזה ולטיפול בחלל.
מלבד פעילותו כמתכנן, גיתאי וינרויב (כרבים מהאדריכלים בדורו) היה גם מעצב רהיטים שיצר עיצובים של שולחנות וכיסאות בשביל כמה חברות גדולות. עבודתו התכנונית כולה – החל בפרט של עיצוב רהיט וכלה בבינוי ערים בקנה מידה גדול – מתאפיינת במחויבות מוצקה לתהליך: תהליך העשייה, ותהליך המגורים והשימוש.
פרויקטים בולטים

רבות מהזמנות העבודה המעניינות ביותר שקיבל וינרויב היו קשורות ליוזמותיה של ההסתדרות לקידום העבודה העברית. הוא תכנן כמה ממבני התעשייה של שני מפעלים בולטים בתחום הבנייה: מפעל הזכוכית פניציה ותעשיות ברזל ומתכת וולקן, שישבו שניהם באזור מפרץ חיפה. מפעלים אלה היו בין הראשונים בקנה–מידה כזה שנבנו בארץ–ישראל, והם מילאו תפקיד משמעותי בשינוי הבסיס הכלכלי של האזור. בשביל פניציה בנה וינרויב מבנה עצום ממדים, עם חלל פנימי רחב– מפתח המוקף צלעות מתכת, וגג משופע המעוטר בעליית–אור עם חלונות נשלטים לתאורה ולאוורור. אולם הייצור הגדול דמה לבזיליקה חופשית מעמודים, והיה אחד החללים הגדולים מסוגו (אם לא הגדול בהם) שנבנו בארץ–ישראל באותה תקופה. ב-1941 היה מפעל הזכוכית פניציה ראשון התעשיות הגדולות של מוצרים לבניין שנרכשו על–ידי סולל בונה, חברה–בת של ההסתדרות, ובעקבותיו באו תעשיות ברזל ומתכת וולקן, שאת מתקניהן וכבשניהן תכנן וינרויב באותה שנה.
וינרויב תכנן שני מפעלים נוספים שאיפשרו את הקמתו של קיבוץ כפר–מסריק: מפעל לייצור לבנים שרופות (1939-1950) ואסקר תעשיות צבעים (1938-1940). שני פרויקטים נוספים היו תכנון המוסד החינוכי "מגדלור לעיוור" בקריית–חיים וחדר האוכל החדש של קיבוץ כפר–מסריק. וינרויב ומנספלד פרויקטים רבים למוסדות ההסתדרות ולחברותיה, כאלה שנבנו וכאלה שנשארו על הנייר, לרבות כ-8000 יחידות דיור בשביל חברות–בנות של ארגון העובדים כמו שיכון–עובדים וסולל–בונה. הפרויקט הבולט מבין אלה, לבד ממתחם בית הפועלים בהדר, היה בניין המחסנים והמשרדים של המשביר המרכזי, הקואופרטיב ששיווק את התוצרת של כל הקולקטיבים ביישוב העברי.
מלבד פעילותם בתחום הדיור החיוני כל כך במדינה הצעירה וקידום תכנון התעשייה בארץ, היו וינרויב ומנספלד מעורבים גם בשלושה פרויקטים מרכזיים שעניינם עיצוב הזהות הלאומית, כולם בירושלים: הראשון - הצעה לתכנון יד–ושם, אנדרטה לזכר קורבנות השואה; השני - תוכנית בינוי לקריית הממשלה בירושלים; והשלישי תכנון בניין מכון מייזר (כיום פלדמן) אחד הבניינים הראשיים בקמפוס החדש של האוניברסיטה העברית בגבעת–רם, שמילא תפקיד משמעותי בכינונה של תרבות לאומית.
מוזיאון לאדריכלות

בשנת 2012 נפתח בחיפה מוזיאון מוניו גיתאי וינרויב לאדריכלות המוקדש לאוספו הפרטי של גיתאי ולכבוד האדריכלות הישראלית. המוזיאון הוקם על ידי בנו, עמוס גיתאי, והוא כולל את ארכיונו הפרטי וחדר המשחזר את הסטודיו שבו עבד. המוזיאון הוקם בשיתוף עם עירית חיפה וחברת מוזיאוני חיפה. משרד "קובלסקי אפרת" של האדריכלים צבי אפרת ומאירה קובלסקי, היה אחראי על התאמת המבנה לייעודו כמוזיאון, על הביצוע הייתה אחראית האדריכלית כרמית הרניק סער.
תערוכת הפתיחה של המוזיאון, הייתה 'הארכיטקטורה של הזיכרון', אותה אצר עמוס גיתאי. לתערוכה התלווה הספר "כרמל", שיצא לאור ביוזמתו ובעריכתו של עמוס גיתאי בשיתוף פעולה עם מוזיאון מוניו גיתאי וינרויב לאדריכלות ומוזיאוני חיפה.
במוזיאון מוצגות מדי שנה תערוכות מתחלפות בנושאי אדריכלות ישראלית ובינלאומית ומתקיימים בו אירועים שונים: מפגשים עם אדריכלים ויוצרים שתחום עבודתם
משיק לאדריכלות .התערוכות במוזיאון חלקן תמאטיות וחלקן מונוגרפיות, ומטרתן היא לעורר דיון ולעלות שאלות הנוגעות לאדריכלות ועומדות במרכז העניין הציבורי בישראל.
מבין התערוכות שהתקיימו במוזיאון:
מבנה בית הספר הבדואי ח'אן אל-אחמר, אוצרים: עמוס גיתאי, שרון יאבו איילון וניצן סט, 2016.
אדוות אקולוגיות, אוצר: אדריכל ד"ר יוסי קורי, 2015.
בזכות האיפוק: הבזקים של ברוטליזם חיפאי, אוצרות: הדס שדר, שרון יאבו איילון, 2014.
מפגשים חיפאיים : שותפות אדריכלית ערבית – יהודית בתקופת המנדט הבריטי בחיפה, אוצרים: וליד כרכבי ועדי רויטנברג, 2014.
הארכיטקטורה של הזיכרון, אוצר: עמוס גיתאי, תערוכת הפתיחה של המוזיאון, 2014.
בשנת 2013 יצא לאקרנים הסרט "שיר ערש לאבי" בבימויו של עמוס גיתאי.
לקריאה נוספת

ריצ'רד אינגרסול, מוניו גיתאי וינרויב: ארכיטקט באוהאוס בארץ-ישראל (תרגמה מאנגלית: דפנה רז; צילום: גבריאלה בזיליקו), תל אביב: בבל, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2009. (ראה אור לרגל הצגתה של התערוכה ’מוניו וינרויב ועמוס גיתאי: ארכיטקטורה וקולנוע’ במוזיאון תל אביב לאמנות, מאי 2009.)
מיכאל לוין, "האדריכלים שהביאו את הבאוהאוס לישראל", ק ו, 2, סדרה שנייה, ינואר 1981.
צבי אפרת, "אדריכלות ישראלית: פתיח", סטודיו, 55, אוגוסט 1994, עמ' 49.
עומרי איתן, "מוניו גיתאי–וינרויב: הארכיטקט שבנה שיכונים כדי להיטיב - עם העם", שישי: תקשורת, תרבות, 24 בספטמבר 1994.
Richard Ingersoll, Munio Gitai Weinraub: Bauhaus architect in Eretz Israel (photographs by Gabriele Basilico), Millan: Electa, 1994. (published in conjunction with the exhibition at the Israel Museum, Jerusalem ’Munio Gitai Weintraub : building for a working society’, 17 May-31 October 1994.) (באנגלית)
Olivier Cinqualbre, Lionel Richard, Munio Weinraub Gitai: Szumlany, Dessau, Haïfa: parcours d'un architecte moderne, Paris: Centre Pompidou, 2001. (בצרפתית)
Town planning in Israel: New Towns for a New State, Building Digest, 10:11, November 1950.
Israël centre de culture à Kiryat Haim, près de Haifa, Techinque & Architecture, 10:1-2, pp. 94-95, 1951.
Ha-Kirya: Der Regierungssitz Israels Architekten Munio Weinraub und Al Mansfeld, Plan: Revue suisse d'unrbanisme, 9:3, p.92, May-June 1952.
Immeubles à Haifa, Israël, L'Architecture d'aujourd'hui, 25:57, p.96, 1954
הערות שוליים

1 2 3  אסתר זנדברג, האב, הבן ורוח הארץ, באתר הארץ, 14 במאי 2009
↑  נועם דביר, מוזיאון האדריכלות הראשון בישראל ייפתח בחיפה, באתר הארץ, 28 באוקטובר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 273012  NLI: 987007261742305171  BnF: cb14404995c (data)  GND: 11925316X  ISNI: 0000 0000 6674 461X  LCCN: n94096510  SNAC: w6p29msw  SUDOC: 058658556  ULAN: 500095855  VIAF: 817658   WorldCat (עם VIAF): 817658 
מוניו גיתאי וינרויב, חיפה, 1960, צילום: אבשלום בן דוד
יד לבנים, קריית חיים, מוניו גיתאי וינרויב, 1952-1956, צילום: גבריאלה בזיליקו
יד לבנים, תרשים חזית, תוכנית וחתך, מוניו גיתאי וינרויב, 1952-1956
גרם מרדגות ספירלי בבניין האדמיניסטרציה והספרייה ביד ושם, ירושלים, מוניו וינרויב את אל מנספלד, 1953-1955, צילום: גבריאלה בזיליקו
המכון ההידראולי, הטכניון, חיפה, מוניו גיתאי וינרויב את אל מנספלד, 1953-1956, צילום: גבריאלה בזיליקו
תוכנית לחדר האוכל של קיבוץ מסריק, מוניו גיתאי וינרויב, 1965
פנים ספינה בעיצוב מוניו גיתאי וינרויב, אל מנספלד ודורה גד
פוסטר הסרט "שיר ערש לאבי", בימוי: עמוס גיתאי, 2013
נטע בקל

| --- | --- |

 לידה:  1942 (בת 83 בערך) ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב (1996) 
 בן או בת זוג:  ג'ון בקל 
 צאצאים:  Safi R. Bahcall, Orli G Bahcall 
 
נטע בקל (נולדה ב-1942) היא אסטרופיזיקאית וקוסמולוגית ישראלית המתמחה בחומר אפל, מבנה היקום, קוואזרים ויצירת גלקסיות. בקל היא פרופסור לאסטרונומיה באוניברסיטת פרינסטון.
ביוגרפיה

בקל נולדה ב-1942 וגדלה בישראל. למרות שרצתה ללמוד רפואה פנתה ללימודי פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית וסיימה תואר ראשון בשנת 1963. בשנת 1965 השלימה תואר שני בפיזיקה במכון ויצמן למדע ובשנת 1970 קיבלה בקל את הדוקטורט באסטרופיזיקה באוניברסיטת תל אביב.
קריירה מקצועית

מ-1970 עד 1971 הייתה בקל עמיתת מחקר בפיזיקה במכון הטכנולוגי של קליפורניה. במקביל לקבלת הדוקטורט שלה היא החלה לעבוד באוניברסיטת פרינסטון, שם שימשה כמרצה במשרה מלאה לאסטרופיזיקה עד 1989. בשנים 1971–1983 שימשה כעוזרת מחקר ולאחר מכן הייתה ראש ענף התמיכה הכללי למשקיפים וראש המשרד לבחירת תוכניות מדע ב"מכון המדע של טלסקופ החלל", שם בחרה לאילו תוכניות מדעיות תהיה גישה להאבל. בשנת 2000 התמנתה למנהלת המועצה למדע וטכנולוגיה של פרינסטון והחזיקה בתפקיד עד 2008.
באמצעות השימוש בטלסקופ החלל האבל מיפתה בקל את המיקום והמבנה של גלקסיות שונות. אחת התרומות החשובות ביותר שלה לתחום האסטרופיזיקה היו חישוביה של מסת היקום.
בשנת 1997, נבחרה בקל לחברה באקדמיה הלאומית למדעים. היא הרצתה בארגונים רבים, כולל בסימפוזיון נובל בסטוקהולם ב-1998. בשנים 1995–1998 כיהנה בקל כסגן נשיא האגודה האמריקאית לאסטרונומיה. בנוסף הייתה חברה גם בוועדה הלאומית המייעצת לאסטרונומיה ואסטרופיזיקה (2003–2007), מועצת מכון טלסקופ החלל (1993–1997), היועצת המדעית לוועדת סקר Sloan Digital Sky (1990-1995), ועדת המכון האמריקאי לפיזיקה ליחסים בינלאומיים (1990–1993), ויו"ר ועדת AAS למעמד האישה באסטרונומיה (1983). ב-2006 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת המדינה של אוהיו.
חיים אישיים

בקל היא אלמנתו של ג'ון בקל (אנ'), אסטרופיזיקאי ופרופסור בפרינסטון, שהלך לעולמו ב-2005. השניים שיתפו פעולה באופן קבוע ופרסמו למעלה מ-20 מאמרים משותפים. לזוג שלושה ילדים, כולם דוקטורים במדעים.
פרסים וכבוד

נבחר לעמית מורשת של האגודה האמריקאית לאסטרונומיה ב-2020
פרס ססיליה פיין-גפושקין, אוניברסיטת הרווארד (2013)
יו"ר מחקר מכובד, מכון פרימטר לפיזיקה תאורטית, אונטריו, קנדה (2009–2013)
תואר כבוד, דוקטור למדעים, אוניברסיטת המדינה של אוהיו (2006)
חברה באקדמיה, ארצות הברית (נבחרה ב-1997)
הערות שוליים

↑  "'The Sky is for Everyone': Talking with Princeton women in astrophysics". Princeton University (באנגלית). נבדק ב-2022-10-07.
↑  מקבלי התוארים והתעודות באוניברסיטת ת"א תשל"א, דבר, 25 ביוני 1971
1 2 3  Wayne, Tiffany K. (2011). "Bahcall, Neta". American Women of Science since 1900, Vol. 1. Santa Barbara, CA: CLIO. pp. 210–212.
↑  "Astronomy and Astrophysics Advisory Committee (AAAC) 2006-2007 Membership List" (PDF). נבדק ב-19 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Nasa/Ads".
↑  "AAS Fellows". AAS. נבדק ב-27 בספטמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258137405171  ISNI: 0000 0004 0285 9337  LCCN: n84212257  ORCID: 0000-0002-8226-9825  VIAF: 298935425   WorldCat (עם VIAF): 298935425
קרן הקולנוע הישראלי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ישראל 
 משרד אחראי:  משרד התרבות והספורט
 תאריך הקמה:  1979
 מנכ"ל:  נועה רגב
 שמות קודמים:  הקרן לעידוד סרטי קולנוע ישראליים איכותיים
 filmfund.org.il
 
סמליל הקרן עד לשנת 2022
קרן הקולנוע הישראלי (בעבר הקרן לעידוד סרטי קולנוע ישראליים איכותיים), היא גוף התמיכה המרכזי בקולנוע הישראלי הפועל כעמותה רשומה בחסות משרד התרבות והספורט והמועצה הישראלית לקולנוע.
היסטוריה > רקע היסטורי

בשנת 1954 נחקק חוק לעידוד הסרט הישראלי, שמטרתו הייתה לעודד יצירה של סרטים בישראל, על ידי חיוב בתי קולנוע להקרין אחוז מסוים של סרטים ישראלים. כדי לאכוף את החוק הוקמה "מועצת הסרט הישראלי". החוק גם חל על יומני חדשות, כך נהנתה מהחוק בעיקר חברת "סרטי גבע" שהפיקה את יומני גבע שהוקרנו לפני הקרנת הסרט. עם זאת גם התשלום שקיבלה חברת סרטי גבע לא כיסה את הוצאות ההפקה.
בשנת 1962 הוחלט לעודד את הקולנוע הישראלי באמצעות סבסוד ישיר, על ידי קרן שנוהלה על ידי משרד המסחר והתעשייה. הסבסוד ניתן לסרט, רק לאחר הקרנתו בבתי הקולנוע, כפוף למספר הצופים בכל סרט. על שיטה זו נמתחה ביקורת לפיה היא מעודדת קולנוע מסחרי ועממי ששיאו גל "סרטי הבורקס", הפקיעה ערכים של איכות, חדשנות יצירתית, חותם אישי ואמירה, והפכה את המפיקים, המפיצים ובעלי בתי הקולנוע לגורמים המרכזיים הנהנים מתמיכה ציבורית.
במהלך שנות ה-70 פנו יוצרים שחתרו לקולנוע אישי, ובהם אורי זוהר, ג'אד נאמן, יצחק צפל ישורון, ואברהם הפנר לשר החינוך והתרבות דאז, יגאל אלון, לתמיכה בסרטי איכות באמצעות מענק השקעה של המשרד. מענק זה ניתן במשך שנתיים על ידי משרד החינוך והתרבות על-פי תחרות תסריטים שנתית, עד שהופסק.
היסטוריה > הקמת הקרן

בשנת 1975 העלה לראשונה חבר הכנסת עדי אמוראי מהמערך את בעיית איכות הסרטים המופקים בישראל, עקב שיטת הסבסוד.
ב-1977 התכנסו ג'אד נאמן, ועמו פעילי "קבוצת קי"ץ" (קולנוע ישראלי צעיר) המיליטנטית – הבמאים הצעירים יעוד לבנון ורנן שור. השלושה ניתחו את המצב והחליטו לפעול פוליטית לשינוי עולם הקולנוע הישראלי, מקולנוע המוגדר כתעשייה לקולנוע כתרבות, מקולנוע של מפיקים לקולנוע של במאים.
הם הסתייעו בכתב הכלכלי של עיתון "דבר" יוסף פריאל, שטווה את האסטרטגיה – שכנוע ראשי ועדת הכספים של הכנסת עדי אמוראי מהמערך ואברהם שריר מהליכוד בחשיבות העניין, שתדלנות אצל חברי הוועדה האחרים ופרסום המהלך בעיתונות וברדיו. נאמן, לבנון ושור רתמו אנשי קולנוע נוספים לשתדלנות, ניסחו בעזרת נחמן אינגבר את תקנון הקרן העתידי, ושכנעו את הבנקאי חיים דובשני לשמש כיו"ר הקרן. ב-1979 החלה הקרן לפעול תחת השם "הקרן לעידוד סרטי קולנוע ישראליים איכותיים" מכספים ייחודיים של ועדת הכספים שיועדו לכך. שנה לאחר מכן פעלו חברי הכנסת להגדלת בסיס תיקצוב הקולנוע הישראלי, והעבירו סכומים משמעותיים למשרד החינוך והתרבות. בשנת 1983 הוחלט לממן את הקרן על ידי היטל על הקרנת סרטים.
הסרט הראשון שזכה לתמיכת הקרן היה "טרנזיט" (1980) בבימויו של דניאל וקסמן.
במהלך שנות ה-80 צומצמה תמיכת משרד המסחר והתעשייה בקולנוע הישראלי, ומשרד החינוך והתרבות, באמצעות הקרן, הפך לכתובת ליוצרי הקולנוע הישראלי. הקרן נוהלה על ידי הבמאי-מפיק ברוך דינר ורשמה מספר הצלחות, ובהן "מאחורי הסורגים", "מתחת לאף", "חמסין", "בלוז לחופש הגדול", "אוונטי פופולו", "הקיץ של אביה" ועוד. ב-1989 אוחדו משאבי שני המשרדים והקרן הגדילה פעילותה, תחת ניהולה של נילי המאירי.
היסטוריה > בשנות ה-2000

עם זאת, דרכי הפעולה של הקרן, בהיעדר הנהגה אמנותית ברורה, עוררו לאורך כל שנותיה ויכוחים נוקבים בין יוצרי הקולנוע לבין הקרן באשר לאישור פרויקטים להפקה. ביקורת נוספת טענה, כי הקרן לא ראתה צורך לפתח את הקולנוע התיעודי העצמאי ולא נתנה דעתה על פיתוח התשתיות של הקולנוע הישראלי.
בתקופת ניהולו של כתריאל שחורי (יו"ר: יעקב פרי) מ-1998 ואילך, שינתה הקרן את דרך קבלת החלטותיה, וכיום הן שקופות יותר, אך עדיין יש הטוענים כי הן מתקבלות ללא הנהגה אמנותית ברורה. עם זאת, בשנים האחרונות הצליחה קרן הקולנוע הישראלי לפעול בחזיתות רבות לקידום הקולנוע הישראלי, ותרמה לשינוי תדמיתו בישראל ובמיוחד מחוצה לה, לשיפור שיווק הסרטים בפסטיבלים בינלאומיים, לדיאלוג מול קרנות מקבילות בעולם, ולקידום ומימוש הסכמי הפקה משותפים בין ישראל למספר מדינות.
באפריל 2022 מונתה ד"ר נועה רגב למנכ"ל הקרן.
עוד בשנה זו החליטה מועצת הקולנוע, המפעילה את חוק הקולנוע, ליצור אלטרנטיבה לקרן הקולנוע הישראלי, באמצעות הפניית משאבים ל"קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב", התומכת בעיקר בסרטים בעלי ממד ניסיוני ואמנותי יותר.
ראו גם

פרס אופיר
הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה
המיזם לקולנוע וטלוויזיה בירושלים
הערות שוליים

↑  מסריטים ישראליים תובעים מימון ממשלתי, קול העם, 30 באוגוסט 1962
↑  קרן בת חצי מיליון ל"י לתמיכה בסרטים ישראליים, דבר, 17 ביולי 1962
ישונה חוק עידוד הסרט הישראלי, הארץ, 4 בפברואר 1962
1 2  שיטת התמיכה הממשלתית מעודדת סרטי מין ואלימות הבנויים על כוכבים, דבר, 18 ביוני 1975
↑  טלילה זכאי, עידוד קולנועי - איה למי ומדוע?, מעריב, 29 בספטמבר 1975
טלילה בן זכאי, אין שוק לתסריטים, מעריב, 6 באוקטובר 1975
↑  טלילה בן זכאי, תעשיית הקולנוע במשבר - הקהל התעייף מן השאבלונות, מעריב, 14 ביולי 1977
↑  יוסף פריאל, מנכ'ל מםו'ת מבקש ממשרד הפנים ומרכז השלטון לקדם הסרט הישראלי, דבר, 13 באפריל 1977
יוסף פריאל, יש עתיד לקולנוע הישראלי, דבר, 13 באפריל 1978
↑  גידי אורשר, קרן המילניום - צעד ראשון, מעריב, 22 בנובמבר 1978
↑  קרן קולנוע תמומן מהיטל על סרטים, דבר, 7 במרץ 1983
↑  טל יניב, תוגדל התמיכה בקולנוע, חדשות, 7 בדצמבר 1988
↑  קרן השפע, חדשות, 25 באוגוסט 1989
↑  ד"ר נועה רגב מונתה למנכ"לית קרן הקולנוע הישראלי, באתר ynet, 31 בינואר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475108505171  LCCN: no2010051774  VIAF: 129422796   WorldCat (עם VIAF): 129422796
בית התקיעה

שחזור משוער של בית התקיעה. זוהי הפינה הדרום-מערבית, כך שהכותל המערבי נמצא בצידה התחתון של התמונה
אבן "לבית התקיעה" במקומה כיום
הכתובת המקורית, המוצגת במוזאון ישראל
אפשרויות הקריאה המקובלות של הכתובת
בית התקיעה הייתה פינה בבית המקדש, שבה נהגו לעמוד ולתקוע בחצוצרות כדי להכריז על כניסת שבת ומועדים. פינה זו הייתה ממוקמת במרומי פינת הכותל המערבי והכותל הדרומי, בנקודה גבוהה מאוד הצופה הן אל העיר והן אל השדות שמחוצה לה, כדי להבטיח שכולם ישמעו את התקיעות.
המקורות הכתובים

מרבית המידע הקיים על מנהג התקיעה הוא במקורות חז"ל. המקור הקדום ביותר הוא ברייתא המופיעה בתלמוד הבבלי. הברייתא אינה מספרת אמנם על מקום המכונה "בית התקיעה", אך היא מתארת את הפעולה, בה לפני כניסת השבת היו תוקעים שש תקיעות, כדי להכין את הציבור לקראת היום הקדוש:
תנו רבנן, שש תקיעות תוקעין ערב שבת: ראשונה לְהַבְטִיל את העם ממלאכה שבשדות, שניה – להבטיל עיר וחנויות, שלישית – להדליק את הנר, דברי רבי נתן. רבי יהודה הנשיא אומר: שלישית לחלוץ תפילין. ושוהה כדי צליית דג קטן, או כדי להדביק פת בתנור, ותוקע ומריע ותוקע ושובת.
המנהג מתואר גם במסכת סוכה:
אֵין פּוֹחֲתִין מֵעֶשְׂרִים וְאַחַת תְּקִיעוֹת בַּמִּקְדָּשׁ, וְאֵין מוֹסִיפִין עַל אַרְבָּעִים וּשְׁמוֹנֶה. בְּכָל יוֹם הָיוּ שָׁם עֶשְׂרִים וְאַחַת תְּקִיעוֹת (בַּמִּקְדָּשׁ)... וּבְעֶרֶב שַׁבָּת הָיוּ מוֹסִיפִין עוֹד שֵׁשׁ, שָׁלֹשׁ לְהַבְטִיל הָעָם מִמְּלָאכָה, וְשָׁלֹשׁ לְהַבְדִּיל בֵּין קֹדֶשׁ לְחֹל.
התוספתא מרחיבה מעט את התמונה, ומספרת כי הממונה על תקיעות השבת הוא "חזן הכנסת", כנראה בעל תפקיד בבית המקדש. כן מספרת התוספתא כי התקיעות נעשו בחצוצרה (ובכך חולקת על הברייתא המובאת בתלמוד, הגורסת כי מדובר בשופר), וכן ששלוש התקיעות הראשונות נועדו לזרז את הציבור להתכונן לשבת, ושלוש האחרונות להבדיל בין קודש לחול. בתיאור גם מוזכר המחלוקת האם בסיימו את המלאכה, הניח חזן הכנסת את החצוצרה בראש הגג עליו תקע והלך בלעדיה, כדי שלא לטלטל חפץ מוקצה, או שמא היה לו פנאי להביא את החצוצרה לביתו:
כיצד שלש להבטיל את העם מן המלאכה? – חזן הכנסת נוטל חצוצרת (צורה ארכאית למילה חצוצרה) ועולה לראש הגג גבוה שבעיר. נטל לקרות – הסמוכין לעיר בטלין, [ו]הסמוכין לתחום מתכנסין ובאין לתוך התחום... כיצד שלש להבדיל בין קדש לחול? – חזן הכנסת נוטל חצוצרות ועולה לגג גבוה שבעיר. נטל לקרות – מעבירין תבשיל מגבי כירה, וטומנין לו מיחם, ומדליקין לו את הנר... חזן הכנסת מניח חצוצרות בראש הגג ויורד ובא לו.
בתלמוד הבבלי שלעיל הרחיבו האמוראים את הברייתא המצוטטת וכתבו:
שש תקיעות תוקעין ערב שבת: התחיל לתקוע תקיעה ראשונה – נמנעו העומדים בשדה מלעדור ומלחרוש ומלעשות כל מלאכה שבשדות, ואין הקרובין רשאין ליכנס עד שיבואו רחוקין ויכנסו כולם כאחד. ועדיין חנויות פתוחות ותריסין מונחין, התחיל לתקוע תקיעה שניה – נסתלקו התריסין וננעלו החנויות, ועדיין חמין מונחין על גבי כירה וקדירות מונחות על גבי כירה. התחיל לתקוע תקיעה שלישית – סילק המסלק, והטמין המטמין, והדליק המדליק. ושוהה כדי צליית דג קטן, או כדי להדביק פת בתנור, ותוקע ומריע ותוקע ושובת.
יוסף בן מתתיהו, בתארו את המגדלים בתחום המקדש שבהם התבצרו הקנאים בעת המרד הגדול, מזכיר את בית התקיעה:
ו[המגדל] הרביעי נבנה על ראש לשכות בית המקדש, במקום אשר שם נהג אחד הכוהנים לעמוד בכל ערב שבת ולתקוע בחצוצרה לאות כי בא הלילה (ליל שבת), וככה עשה גם ליום המחר בערב, כי האות הראשון לימד את העם לשבות מכל עבודה, והאות השני – לשוב אל המלאכה.