בעיית הפליטים הפלסטינים
היציאה ההמונית במהלך המלחמה > הטענה בדבר קריאת ההנהגה הערבית לפלסטינים לעזוב את בתיהם

אפשרות פינוי חלק מהאוכלוסייה הערבית בארץ ישראל (נשים, זקנים וילדים) למדינות השכנות במקרה של מלחמה, הייתה מוכרת לתודעה הפוליטית של המנהיגות הפלסטינית והערבית עוד לפני פרוץ מלחמת אזרחים בסוף נובמבר 1947. כבר בעקבות פרסום מסקנות ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל בתחילת מאי 1946, פתח הוועד הערבי העליון במתקפת תעמולה בדבר כוונה לפתוח במרד מזוין, תוך פינוי הנשים והילדים למדינות ערב השכנות. אפשרות פינוי האוכלוסייה הבלתי-לוחמת נזכרה שוב בהחלטות כינוס הוועדה המדינית של הליגה הערבית בצופר, לבנון, בספטמבר 1947, שבין השאר קראו לפתוח את שערי מדינות ערב בפני נשים, ילדים וזקנים פלסטינים, שיזדקקו למקלט במקרה של מלחמה. אברהם סלע מציין כי מהקריאות הללו משתמע כי הגברים אמורים להישאר במקומם ולהילחם ביהודים, אך טוען "שיש ספק אם בחברה מסורתית המקדשת את ערכי כבוד המשפחה, ובמיוחד את כבוד האישה, ניתן היה להפריד בין אבי המשפחה לבני ביתו".
ב-16 באוגוסט 1948, סמוך לסיומה של היציאה ההמונית, הסביר הבישוף היווני-קתולי של הגליל, ג'ורג' חכים את פשרה לעיתון "צדא אל-ג'נוב" מביירות: "הפליטים היו סמוכים ובטוחים כי לא ימים רבים ייעדרו, וכי שוב ישובו בתוך ימים מעטים, בתוך שבוע או שבועיים. מנהיגיהם הבטיחו להם כי קל-מהרה ימחצו הצבאות הערביים את 'הכנופיות הציוניות' וכי אין כל מקום לבהלה או לחשש של גלות ממושכת". ב-2 באוקטובר 1948 הסביר השבועון הלונדוני "האקונומיסט" את הגורמים לבריחת הערבים מחיפה: "כמעט אין כל ספק שהאדיר בגורמים הללו היו ההכרזות שהושמעו על גלי האתר על ידי הוועד הערבי העליון, שדרש מן הערבים לצאת... נרמז בבירור כי אותם ערבים שיישארו בחיפה ויקבלו את חסות היהודים ייחשבו כבוגדים".
ב-19 בפברואר 1949, הסביר העיתון הירדני "פלסטין": "המדינות הערביות עודדו את ערביי פלסטין לעזוב את בתיהם באופן זמני כדי שלא יפריעו לצבאות הפלישה הערביים".
ב-3 באפריל 1949, בתחנת השידור הערבית של המזרח התיכון מקפריסין נאמר: "אין לשכוח שהוועד הערבי העליון עודד את בריחת הפליטים מבתיהם ביפו, חיפה וירושלים". העיתונאי האמריקאי קנת בילבי, ששהה בארץ ישראל וסיקר את המלחמה, הסביר בספרו שיצא זמן קצר אחריה, את ההיגיון, לדעתו, שעמד מאחורי עידוד הבריחה בתחילתה על ידי ההנהגה הפלסטינית: "יציאת הערבים, לפחות בתחילתה, קיבלה עידוד מצד הרבה מנהיגים ערביים כגון חאג' אמין אל-חוסייני, המופתי הירושלמי הפרו-נאצי הגולה, ומצד הוועד הערבי העליון לארץ ישראל. הם ראו בגל הראשון של תבוסות הערבים תופעה חולפת בלבד. יברחו ערביי ארץ ישראל אל הארצות השכנות. דבר זה יסייע לעורר את יתר העמים הערביים למאמץ מוגבר, וכאשר תהלום הפלישה הערבית יוכלו הפלסטינים לשוב לבתיהם ולקבל פיצוי מרכושם של היהודים שייזרקו לים".
ב-8 ביוני 1951, כתב חביב עיסא ביומון הלבנוני הניו-יורקי "אל-הודא", על התפקיד שמילא עזאם פאשה, המזכיר הכללי של הליגה הערבית: "עצת אחים ניתנה לערביי פלסטין לעזוב את אדמתם, בתיהם ורכושם ולשבת ישיבת-ארעי במדינות-אחיות שכנות, לבל יבואו תותחי הצבאות הערביים הפולשים ויקצרו בהם קציר". תזכיר של הוועד הערבי העליון אל מדינות הליגה הערבית ב-1952, האשים אותן בעידוד היציאה: "אחדים מן המנהיגים הערביים ומווזיריהם בבירות הערביות... הכריזו שהם מקדמים בברכה את הגירתם של ערביי פלסטין לארצות הערביות עד אשר יושיעו את פלסטין. רבים מערביי פלסטין הלכו שולל אחר הכרזותיהם... טבעי היה הדבר שאותם מערביי פלסטין שראו הכרח לעצמם לעזוב את ארצם יתורו להם מפלט בארצות ערביות... ויישארו במקומות קרובים מעין אלה כדי לקיים את המגע עם מולדתם למען יקל עליהם לשוב אליה כאשר תכשר השעה לכך, לפי ההבטחות של רבים מן האחראיים בארצות הערביות". נימר אל-חווארי, מפקד ה"נג'אדה", ארגון הנוער הפלסטיני, ציטט בספרו "סוד הנכבה" (נצרת, 1952) את דבריו של נורי סעיד, ראש ממשלת עיראק: "נמחה כל מקום בו יתורו להם היהודים מפלט. הערבים צריכים להוליך את נשיהם וילדיהם למקומות בטוחים עד שוך הקרבות".
ח'אלד אל-עזם (אנ'), שכיהן כראש ממשלת סוריה בשלהי המלחמה, כתב בזיכרונותיו: "המטנו חורבן על מיליון פליטים ערבים, היות שחזרנו וקראנו להם והפצרנו בהם לנטוש את אדמותיהם ואת בתיהם".
ב-1954 סיפר פליט פלסטיני לעיתון הירדני "אל-דפאע": "הממשלות הערביות אמרו לנו: צאו כדי שנוכל אנחנו להיכנס. וכך יצאנו, אבל הן לא נכנסו".
אדוארד עטיה, מזכיר המשרד של הליגה הערבית בלונדון ואחד התועמלנים הראשיים בזמן המלחמה, הסביר בספרו מ-1955: "היציאה הסיטונית הזאת נבעה בחלקה מאמונתם של הערבים, ששאבה עידוד מדברי-הרהב של עיתונות ערבית בלתי-מציאותית ומן הדיבורים חסרי-האחריות של כמה מן המנהיגים הערבים, שכעבור שבועות אחדים לכל היותר יוכו היהודים על ידי צבאות המדינות הערביות וערביי ארץ ישראל יוכלו לשוב ולהיכנס ליטול לידיהם את מולדתם".
יהושפט הרכבי טען כי ייתכן שאכן לא הייתה פנייה רשמית הקוראת לפלסטינים לעזוב, אולם ישנן עדויות רבות שבקרב הפלסטינים "רווחה אמונה שפנייה כזו הופנתה אליהם מצד מנהיגים ערבים ופלסטינים, ולפיה פעלו".
אולם כבר ביולי 1948 טען אמיל אל-ע'ורי כי הפליטים הפלסטינים עצמם הם אלה שהפיצו את הסיפורים על הוראות שקיבלו מההנהגה הפלסטינית לפנות את בתיהם, וזאת כדי להצדיק את "עריקתם" ובריחתם.
לדברי בני מוריס, "אין עדויות המצביעות על כך שמדינות ערב והוועד הערבי העליון היו מעוניינים ביציאה ההמונית, או שהורו או קראו לפלסטינים להימלט מבתיהם". כמו כן, הוא מציין כי לא מצא "שום עדות" ל"קריאות" רשמיות מטעם ממשלה ערבית כלשהי לערביי ארץ ישראל לעזוב. לטענתו, לו ניתנו הוראות כאלה על ידי מנהיגי מדינות ערב או המנהיגים פלסטינים מחוץ לארץ ישראל, הרי שהן היו בוודאי נזכרות במסמכי הצבא, המודיעין ומשרדי הממשלה של ישראל או בדיווחים מנציגי ארצות הברית ובריטניה במזרח התיכון ובדוחות משרדי המנדט הבריטי, שכן כל הגורמים הללו היו קשובים לשידורי תחנות הרדיו הערביות. בדוח היומי של הש"י הערבי מ-27 באפריל 1948 נכתב: "שמועות כי פקודה ניתנה מטעם הוועד הערבי העליון בירושלים לפנות כמה מקומות בארץ מהתושבים הערבים, היו והממשלות הערביות רוצות לשלוח כוחות חזקים של טנקים ואוירונים ולפוצץ את כל ערי הארץ, ואינם רוצים לפגוע בתושבים הערבים. מייעצים לתושבים הערבים לברוח מהארץ בהקדם האפשרי ואחרי כיבוש הארץ על ידי הממשלות הערביות יחזירו את התושבים הערבים ויכניסום לארץ בתור מנצחים". מוריס מציין כי זהו הדוח היחיד מבין דוחות המודיעין של היישוב או הדוחות של נציגויות המעצמות במזרח התיכון, המזכיר פקודה ערבית לערביי הארץ לנטוש את בתיהם, אלא שגם דוח זה מדבר על "שמועות", ומתייחס לוועד הערבי העליון בירושלים בעוד שבאותה העת 90% מחבריו ישבו מחוץ לארץ ישראל. לדברי מוריס, אמנם "מדי פעם הורו מפקדים או פוליטיקאים ערבים מקומיים על פינוי של נשים וילדים מאזורי הקרב", אולם בשום שלב לא היו הוראות ערביות כוללות או מערכות הסברה, ברדיו או בעיתונות, שקראו לתושבים לעזוב את בתיהם או לברוח. לעומת זאת, בתחילת מאי 1948, כחלק מן ההכנות לפלישה הערבית, "קראו מנהיגי ארצות ערב ותחנות הרדיו הערביות (רדיו רמאללה, המלך עבדאללה ומפקד צבא ההצלה הערבי, קאוקג'י) לפלסטינים להישאר במקומם, ובמקרה שהם כבר בגלות - לחזור לבתיהם בפלסטין. התייחסויות לשידורים האלה ניתן למצוא בתיעוד של ההגנה ומפ"ם וברשומות הבריטיות". גם החוקרים וליד ח'אלידי וארסקין צ'ילדרס לא מצאו אישור לקיומן של קריאות לעזיבה ברישומם של שידורי הרדיו והעיתונות הערבית. ג'ון צימרמן בחן דוחות האזנה של רשות השידור הבריטי, ומתייחס אמנם לשידורי תחנות ערביות שמשתמע מהם עידוד לצאת מאזורים שנכבשו על ידי יהודים, אך לא מצא אף שידור המלמד על הוראה של מנהיג ערבי לערביי ארץ ישראל לעזוב את יישוביהם. עם זאת, מוריס מעריך כי ייתכן שתומכיהם של הוועד הערבי העליון ושל אמין אל-חוסייני באזורים מסוימים בארץ הורו לברוח או עודדו זאת מתוך שיקולים שונים, לעיתים מתוך אמונה כי זהו רצונו של הוועד הערבי העליון.