stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כיסוי ראש לנשים (הלכה)
שיעור הכיסוי הנדרש

ישנם דעות ומנהגים שונים בין הקהילות היהודיות השונות בעניין סוג וגודל הכיסוי הנדרש ואורך השיער שניתן להשאיר מחוץ לכיסוי, אם בכלל. בגמרא מובא שאסור לומר דברים שבקדושה כנגד "טפח באשה", כלומר טפח חשוף מגופה, וכנגד "שער באשה". ישנה מחלוקת האם השיעור של טפח נאמר גם לעניין שיערה, או לעניין גוף האישה בלבד. לפי האפשרות האחרונה, נכתבו פסיקות שונות מאוד בנוגע לשיעור הרלוונטי לאיסור השיער. יש שפסקו שהאיסור אפילו על פחות מטפח ויש שפסקו שאפילו יותר מטפח מותר כל עוד רוב השיער מכוסה.
לפי פסיקת הרמב"ם והשולחן ערוך, יש לכסות את כל הראש. לעומת זאת, שיער היוצא מחוץ לכיסוי, הנקרא "שיער שחוץ לצמתה", הותר על ידי הרשב"א וראשונים נוספים. מנהג זה היה נפוץ בעבר בארצות המזרח, והדבר נדון בתשובת מהר"ם אלשקר. כיום רוב הפוסקים מגבילים את אורך השיער המותר מחוץ לכיסוי. מנהג זה קיבל תוקף הלכתי על ידי הרב עובדיה יוסף והרב משה פיינשטיין שהתירו בדיעבד לגלות כטפח מרובע (=שתי אצבעות) בקדמת הראש.
בציבור החרדי מקובלת השיטה המחמירה שמחייבת כיסוי מלא, ובחלקים מהציבור החסידי יש אף נשים שמגלחות כליל את שיער ראשן לאחר נישואיהן כדי לוודא שלא יצא אפילו מעט שער מהכיסוי. מנהג זה מושפע מהנהגה של אישה בשם קמחית המוזכרת בתלמוד ובמדרשים, עליה מסופר שאפילו קורות ביתה מעולם לא ראו את קלעי שערה.
כיסוי הראש בפאה נוכרית

שימוש בפאה נוכרית ככיסוי ראש מעורר מחלוקת הלכתית. ישנן דעות הסוברות כי פאה נוכרית שווה לכיסוי ראש רגיל, בעוד דעות אחרות רואות בפאה פתרון עדיף על כיסויי ראש אחרים, ודעות אחרות רואות בפאה דבר שאינו יכול לשמש כלל ככיסוי ראש.
כיסוי הראש בפאה נוכרית > הדעה המתירה

המתירים את השימוש בפיאה ככיסוי ראש מתבססים על דברי המשנה במסכת שבת, ”יוצאה אשה בכבול ובפאה נכרית לחצר”, משנה העוסקת באיסור הוצאה מרשות לרשות. המשנה קובעת כי יציאת נשים מביתן כשלראשן פאה נוכרית מותרת בשבת, על פי הכלל שתכשיט הצמוד לגוף מותר. בספר שלטי הגיבורים דייק מכאן כי דווקא בנוגע לאיסורי שבת עולה שאלת האיסור בפאה נוכרית, אבל שימוש בפיאה ככיסוי ביום חול מותר.
 כמו כן, מדברי ראשונים רבים עולה כי הפאה הנוכרית המוזכרת במשנה שימשה כתכשיט, ועל כן אין מניעה לשיטה זו שהפאה תהיה הדורה ויפה.
בין הרבנים המתירים שימוש בפאה נוכרית ככיסוי ראש נמנים הרמ"א, המשנה ברורה, הרב משה פיינשטיין, החזון איש, הרב שלמה זלמן אוירבך ועוד, גם מקרב הרבנים הספרדים יש המתירים, מהם: הרב בן ציון אבא שאול, הרב שלום משאש, הרב יוסף קאפח. והרב אליהו בקשי דורון. רבי מנחם מנדל שניאורסון אף טען שכיסוי הראש בפאה עדיף על כיסוי במטפחת, וביקש והציע פעמים רבות שנשים תלכנה רק עם פאה מחוץ לביתם.
כיסוי הראש בפאה נוכרית > הדעה האוסרת

הדעה האוסרת מבוססת על פרשנות הערוך ל'קפלטין' המוזכר בתלמוד ירושלמי ככיסוי אסור. כך נאמר בירושלמי: "היוצאה בקפליטין למבוי, יש בה משום יוצאה וראשה פרוע" ופירש הערוך ”קפליטין בלשון רומי, שיער ותלתלים ופיאה נכרית”

טענות נוספות הועלו משום פריצות, הרהור או מראית עין, מפני שהפאה דומה מדי לשיער טבעי ואף עלולה להיראות כשיער טבעי בפני אנשים זרים, סיבה הפוסלת אותה משימוש ככיסוי ראש. בשיטה זו החזיקו הרב שמואל יהודה קצנלבוגן בספרו י"ב דרשות, היעב"ץ, שו"ת באר שבע, והרב עובדיה יוסף.
על הראיה שהובאה ממסכת שבת משיבים המתנגדים כי הפאה הנוכרית המוזכרת במשנה שונה במראה משיער טבעי באופן ניכר בבירור, בניגוד לפאה נוכרית מודרנית שעלולה בקלות ליצור רושם של שיער טבעי. להסבר זה נמצאו סימוכין בדברי התוספות, תירוץ נוסף מובא בפוסקים, שבמשנה במסכת שבת מדובר על פיאה שנועדה לעבות את שיער האשה ומדובר שם שמניחים את הפיאה מתחת לכיסוי ראש. עם זאת, מפאת הצורך של גרושות ואלמנות צעירות להתחתן מחדש, גם מבין האוסרים יש שהתירו לנשים אלו חבישת פאה.
כיסוי הראש בפאה נוכרית > המנהג כיום בציבורים השונים

ברוב הציבור החרדי ליטאי ובחסידויות שמקורן מתחום המושב (כגון חסידות גור וחסידות חב"ד) נוהגות הנשים ללכת עם פאה נוכרית. בחסידויות שמוצאן מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כגון חסידות בעלז, חסידות סאטמר)  נוהגות הנשים לחבוש על הפאה כובע. בציבור הדתי לאומי ובעדה החרדית, חובשות הנשים מטפחות לכיסוי ראשן.
בציבור החרדי הספרדי ישנן נשים ההולכות במטפחת או כובע בהתאם לפסיקתו של הרב עובדיה יוסף, אך ישנן גם נשים רבות החובשות פאה. ישנם גם ראשי ישיבות ספרדיות המורים לתלמידיהם כי על נשותיהם להשתמש בפאה.
על רקע המחלוקת קיימים גורמים הפועלים להפסקת השימוש בפאה נוכרית. בכמה כלי תקשורת חרדיים, מקדישים חלק ניכר מהשידורים על מנת לעודד נשים לעבור מפאה נוכרית לכיסוי ראש אחר, וכן מופצים פשקווילים רבים באזורים חרדיים המתריעים על האיסור לכאורה בפאה נוכרית ככיסוי ראש.
בחסידות חב"ד מקפידות הנשים על כיסוי ראשן דווקא בפאה נוכרית, זאת על פי הוראתו של הרבי מחב"ד.
מיעוט בקרב הנשים בציבור הדתי לאומי האשכנזי, בעיקר מבוגרות יותר חובשות פאה, כאשר אצל הנשים הצעירות מדובר בתופעה חדשה יחסית המסוקרת בתקשורת.
אירוע מפורסם שנקשר בעניין הפאות הנוכריות אירע בשנת ה'תשס"ד (2004), אז נפוצה ידיעה בקרב הציבור החרדי ששיער הפאות הנוכריות מגיע בחלקו מהודו, שם נתרם השיער כחלק מפולחן עבודה זרה ולכן אסור לשימוש. בתקופה זו אסרו רבים על חבישת אותן פאות שנחשדו שמוצאן מהודו, ובקרב הציבור התפשטה תופעה של שריפת פאות, מכיוון ש"עבודה זרה טעונה שרפה". בעקבות אותה פרשה קיים כיום פיקוח על שיווק הפאות על מנת לוודא שאין שיער שמקורו בעבודה זרה.
כיסוי הראש בפאה נוכרית > סגנון הפאות המותרות

חלק מפוסקי ההלכה בדורות האחרונים סייגו את ההיתר לשימוש בפאה נוכרית, וטענו כי רק פאה במראה פשוט ומוקפד מותרת, בעוד פאה נוכרית במראה טבעי "מודרני" (תסרוקת פרועה וארוכה) אסורה בשימוש. בדעה זו מחזיקים הרב שמואל הלוי ואזנר והרב יוסף שלום אלישיב. הנימוק העיקרי לדבריהם הוא האיסור על אישה למשוך תשומת לב יתרה, והיות שפאה במראה פרוע או בנפח בולט עלולה למשוך תשומת לב יתרה, יש לאוסרה בדומה לאיסור לבישת "בגד אדום". הדברים באו לידי ביטוי בתקנון שנוסח על ידי בית דין "משמר התורה". עם זאת, הרב משה שטרנבוך הביע את דעתו שקשה לנסח תקנונים בעניין זה.
ישנם פוסקים שסברו אחרת, ביניהם הרב שלום משאש, שכתב כי ”לא אסרו חכמים לאשה שתתייפה כל מה שתוכל, רק שיהיה בהיתר, ועל האנשים לשמור עצמם שלא יביטו בהם”. הרב יצחק עבאדי כתב כי ”בוודאי שלא יעלה על הדעת לומר לאשה ללבוש מה שפחות יפה, וכל אשה עם הטעם שלה, והרי כל בנות ישראל בנות מלכים הן וראויות הן לאיצטלה היפה ביותר”.כך גם דעתו של הרב יוסף קאפח הסבור שמותר לחבוש פאה ”יפה שביפות ונהדרה שבנהדרות”.
ראו גם

איסור הסתכלות בערווה
ביאורים

↑  מנהג צניעות שעל פניו אין מקורו בחיוב מהתורה, אלא לפי המקובל בין בנות ישראל.
↑  "ועתה כל הנשים יוצאות בריש גלי פרועי שער, זולת הזקנות הן שמכסין ראשן, ולא כולה, רק מניחין חלק גלוי מצד פנים". – מתוך תשובתו של הרב משאש.
↑  החזון איש סבר שלפעמים פאה מכסה יותר ולכן יש בה יתרון, וכך כתב: "לפעמים יש בזה גם יתרון על מטפחת, שמכסה יותר טוב את כל השיער".
↑  ואף סירב לסדר חופה וקידושין לזוגות אם הכלה לא התחייבה לחבוש פאה נוכרית.
↑  מתוך כתבה בכיכר השבת: "ברשת החינוך של הרב עובדיה לא מצייתים לפסקים של מרן ונשים באות לעבודה עם פאות... עשרות נשים בתפקידי מנהלה, שכמחציתן חובשות פאות".
↑  הרבי מחב"ד טען כי אומנם הכיסוי במטפחת עדיף אלא שלא ייתכן במציאות שאישה תכסה את ראשה כהלכה באמצעות מטפחת. למען חיזוק הוראה זו יזם הרבי הקמת גמ"ח הלוואות עבור נשים המתקשות לרכוש פאה נוכרית.
↑  בשו"ת רבי עזריאל הילדסהיימר (תלמיד ה"ערוך לנר"): "עתה אני שואל איזהו גבול ישימו בארוכת ורחבת הפאה, אתמהה", ובשו"ת "כרם שלמה" המיישב את הגמרא בכתובות (סו): ש"נתעטפה בשערה" מדבר על פאה נוכרית.
לורנטיין, נסיכת אוראניה-נסאו

| --- | --- |

 לידה:  25 במאי 1966 (בת 58) ליידן, הולנד 
 שם לידה:  Petra Laurentien Brinkhorst 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 השכלה:  אוניברסיטת קווין מרי בלונדון  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  Christelijk Gymnasium Sorghvliet 
 בן זוג:  קונסטנטין, נסיך אוראניה-נסאו
 פרסים והוקרה
 Majoor Bosshardt Prize 
 
לורנטיין, נסיכת אוראניה-נסאו (בהולנדית: Petra Laurentien Brinkhorst; נולדה ב-25 במאי 1966) היא רעייתו של קונסטנטין, נסיך אוראניה-נסאו.
ביוגרפיה

פטרה לורנטיין ברינקהורסט נולדה ב-25 במאי 1966 בליידן כבתם של גניטן ולאורנס ברינקורסט, פוליטיקאי ושר לשעבר בממשלת הולנד. היא למדה היסטוריה באוניברסיטת חרונינגן ולאחר מכן סיימה תואר במדעי המדינה באוניברסיטת לונדון, בנוסף היא גם למדה עיתונאות באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בדצמבר 2000 הנסיך קונסטנטין ולורנטיין הכריזו על אירוסיהם ובמאי 2001 נישאו הזוג, לזוג שלושה ילדים.
היא משמשת כסנדקית עבור הנסיכה ליה, בתה האמצעית של מרתה לואיז, נסיכת נורווגיה. היא פעילה במאבק נגד אנאלפביתיות בהולנד ומשמשת כסגנית נשיאת ארגון צדקה העוסק בשימור אוכלוסיית הצומח ובעלי החיים.
משפחתה

ב-16 בדצמבר 2000 התארסה לורנטיין עם קונסטנטין, נסיך אוראניה-נסאו, וב-17 במאי 2001 התחתנו השניים בהאג, וראש העיר ניהל את הטקס. כעבור יומיים נערך טקס החתונה הדתי, על ידי הכומר קרל טר לינדן. לבני הזוג נולדו 3 ילדים:
אלואיז, רוזנת אוראניה-נסאו (נולדה ב-2002)
קלאוס קזימיר, רוזן אוראניה-נסאו (נולד ב-2004)
לאונור, רוזנת אוראניה-נסאו (נולדה ב-2006)
לורנזן רייט

| --- | --- |

 לידה:  4 בנובמבר 1975 ממפיס שבטנסי
 נרצח:  19 ביולי 2010 (בגיל 34) ממפיס, ארצות הברית 
 עמדה:  פאוור פורוורד/סנטר
 גובה:  2.11 מטר
 מכללה:  אוניברסיטת ממפיס
 דראפט:  בחירה מספר 7, 1996 לוס אנג'לס קליפרס
 קבוצות כשחקן
 1996–1999   1999–2001   2001–2006   2006–2008   2008   2008–2009:  לוס אנג'לס קליפרס   אטלנטה הוקס   ממפיס גריזליס   אטלנטה הוקס   סקרמנטו קינגס   קליבלנד קאבלירס
 
לורנזן ורן-גיין רייט (באנגלית: Lorenzen Vern-Gagne Wright‏; 4 בנובמבר 1975 – 19 ביולי 2010) היה כדורסלן אמריקאי אשר שיחק בליגת ה-NBA בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
קריירה

רייט גדל ליד אוקספורד, ממפיס, ושיחק בממפיס כדורסל בכל שלבי הקריירה, תיכונים, מכללות וככדורסלן מקצועי בממפיס גריזליס. לאחר שנבחר בדראפט בבחירה השביעית על ידי קבוצת לוס אנג'לס קליפרס ושיחק במדי הקבוצה במשך שלוש עונות, עבר רייט בטרייד לקבוצת אטלנטה הוקס בשנת 1999. בשנת 2001 עבר בטרייד לממפיס גריזליס, אך חזר לאטלנטה בשנת 2006. בשנת 2008 עבר בטרייד לסקרמנטו קינגס יחד עם אנתוני ג'ונסון, שלדן ויליאמס וטיירון לו תמורת מייק ביבי.
רייט נצפה בין החיים לאחרונה ב-18 ביולי 2010 כשעזב את ביתה של גרושתו, ומשפחתו דיווחה למשטרה על היעדרותו ב-22 ביולי.
מוקד 911 (שיחות החירום האמריקאיות) דיווחו כי התקבלה שיחה מהטלפון הסלולרי של רייט ב-19 ביולי בשעה 1:00 בלילה, בה נשמעו קולות ירי. גופתו של רייט נמצאה ב-28 ביולי 2010 ביער באזור לא רחוק מהעיר. בנובמבר 2017 נמצא האקדח בו נורה רייט, והתגלה כי גרושתו שרה רייט-רובינסון היא שיזמה את רציחתו, ככל הנראה במטרה לזכות בכספי ביטוח החיים של רייט בשווי מיליון דולר. בדצמבר 2017 הואשמה רייט-רובינסון ברצח ממדרגה ראשונה, יחד עם ידידה בילי טרנר אשר הוציא לפועל את מזימתה וירה למוות ברייט.
הערות שוליים

↑  Kings sending guard Bibby to Hawks for four players באתר sports.espn.go.com
↑  Police investigate disappearance of former NBA player Lorenzen Wright באתר CNN.com
↑  דיווח באתר ספורט5
↑  יואב יהב, ‏בין חוק וסדר ל-CSI: פרשת רציחתו של כוכב ה-NBA‏, באתר ערוץ הספורט, 12 בינואר 2018
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורסלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לואי ויטון

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 מייסדים:  לואי ויטון
 תקופת הפעילות:  1854–הווה (כ־170 שנה)
 חברת אם:  LVMH 
 מיקום המטה:  פריז 
 ענפי תעשייה:  wholesale trade 
 מוצרים עיקריים:  trunk, תיק יד 
 רווח:  3.2 מיליארד אירו (לשנת 2012)
 יו"ר:  מייקל בורק
  
 www.louisvuitton.com
 
לואי ויטון (בצרפתית: Louis Vuitton) הוא בית אופנה צרפתי אשר הוקם בשנת 1854 על ידי המעצב לואי ויטון.
היסטוריה

ויטון הקים את המותג לואי ויטון בפריז בשנת 1854. בשנת 1885 נפתחה החנות הראשונה של המותג בלונדון. ב-1892 נפטר ויטון, וניהול החברה הועבר לבנו, ז'ורז' ויטון. הבן היה נחוש להפוך את החברה למותג עולמי, והחל בכך שהציג את עיצובי החברה בתערוכה העולמית של שיקגו בשנת 1893. בשנת 1896 יצרה החברה את עיצוב האותיות המשולבות שמהוות את סמלה עד היום. באותה שנה טייל ויטון בארצות הברית ומכר את מוצריו בערים ניו יורק, פילדלפיה ושיקגו. בשנת 1913 נפתח הבניין של המותג לואי ויטון בשאנז אליזה שבפריז שהייתה באותה תקופה החנות הגדולה ביותר של מוצרי נסיעות. במקביל לפרוץ מלחמת העולם הראשונה נפתחו חנויות של המותג בערים מרכזיות ברחבי העולם כדוגמת ניו יורק, וושינגטון די. סי., בואנוס איירס, אלכסנדריה ומומבאי.
בשנות השלושים המשיך בית האופנה ליצור סוגים ודוגמאות חדשות של תיקים. בשנת 1936 נפטר ז'ורז' ויטון, וניהול החברה עבר לבנו, גסטון לואיס ויטון. במהלך מלחמת העולם השנייה בית האופנה שיתף פעולה עם הנאצים במהלך הכיבוש של צרפת.
היסטוריה > שנות ה-40 עד סוף המאה ה-20

לאחר המלחמה החל בית האופנה לשלב עור בעיצוביו. הפופולריות של המותג גברה, והכנסתו השנתית בשנת 1977 הייתה 70 מיליון פרנק צרפתי. שנה לאחר מכן פתח המותג את החנויות הראשונות ביפן – בטוקיו ובאוסקה. בשנות השמונים הרחיב ויטון את נוכחותו ביבשת אסיה עם פתיחתן של חנויות בטאיפיי, בטאיוואן ובסיאול. בשנת 1987 הוקם התאגיד LVMH ששנה לאחר הקמתו דווח שרווחיו של המותג לואי ויטון עלו ב-49 אחוז לעומת השנה שעברה. בשנת 1989 היו למותג מעל 130 חנויות מסביב לעולם.
בתחילת שנות ה-90 מונה אייבס קרסל למנכ"ל החברה. בשנת 1996 נערכו חגיגות לרגל ציון מאה שנה לסמל של המותג בשבע ערים שונות. ב-1997 מונה מארק ג'ייקובס למנהל האומנותי של המותג. ג'ייקובס הוביל את המותג למקומות חדשים עם עיצובים פורצי דרך והשקת קו אופנה לנשים ולגברים כאחד. בשנת 2000 נפתחה חנות של המותג במרקש שבמרוקו.
היסטוריה > במאה ה-21

בשנת 2001 עיצב ג'ייקובס קולקציית תיקים אשר כללו עיצובי גראפיטי מעל הלוגו. באותה שנה יצר ג'ייקוב גם צמיד שהיה התכשיט הראשון שיוצר תחת המותג לואי ויטון. בשנת 2002 הוצגה קולקציית השעונים הראשונה של ויטון. לאחר מכן נפתחה החנות של המותג בגינזה. ב-2003 חבר ג'ייקובס לאומן טאקאשי מורקמי כדי ליצור תבניות חדשות לסמל של לואי ויטון. באותה שנה נפתחו חנויות במוסקבה ובניו דלהי. בשנת 2004 חגג המותג 150 שנות פעילות. בתחילת 2011 שכרה החברה את קים ג'ונס שהפך למעצב הראשי של בגדי הגברים של החברה. בשנת 2013 נפתחה החנות הראשונה בישראל ברמת אביב שבתל אביב בעזרת איש העסקים ג'ייקוב דנקנר (אשקלון).
ב-2023 מונה המוזיקאי זוכה הגראמי פארל ויליאמס למעצב האמנותי של לואי ויטון לגברים.
בישראל

מותג מוצרי העור של לואי ויטון כולל חנות אחת בישראל. בעבר הייתה חנות גדולה של בית האופנה בכיכר המדינה עם קולקציות רחבות, אך ב-2013 נסגרה החנות ועברה לקניון רמת אביב, ובו היא נמצאת עד היום.
הערות שוליים

1 2  Steff Yotka, A Brief History of Louis Vuitton’s Famous Monogram, Vogue, ‏2016-08-04
1 2  איתי יעקב, חגיגות 200 שנה ללואי ויטון: מי באמת אחראי להצלחה העכשווית של בית האופנה?, באתר ynet, 4 באוגוסט 2021
↑  איתי יעקב, 40 שנים סוערות של אופנה: מארק ג'ייקובס ממשיך להמציא את עצמו מחדש, באתר ynet, 26 באוגוסט 2024
↑  עילית מינמר, כמה שווה פארל וויליאמס לתאגיד האופנה לואי ויטון, באתר כלכליסט, 2 ביולי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007605766705171  GND: 10059953-9  ISNI: 0000 0001 2156 8701  LCCN: n90690670  NKC: osa20211133376  SUDOC: 028919912  VIAF: 293842572   WorldCat (עם VIAF): 293842572 
חנות לואי ויטון בגינזה, טוקיו (אדריכל: ג'ון אאוקי)
לרותולי סיסו, נסיך לסוטו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 באפריל 2007 (בן 17) מסרו, לסוטו 
 מדינה:  לסוטו לסוטו
 
הנסיך לרותולי דייוויד מוהאטו ברנג סיסו (נולד ב-18 באפריל 2007) הוא הצאצא השלישי והבן הבכור של מלך לסוטו לטסי השלישי ושל מלכת לסוטו מאסנאטה מוהאטו סיסו. בשל היותו הבן הבכור לרותולי הוא יורש העצר של כס המלוכה של לסוטו.
הנסיך הוטבל לנצרות בכנסייה הקתולית סנט לואיס במאטסינג ב-2 ביוני 2007 על ידי הארכיהגמון ברנרד מוהלאליסי, ראש הכנסייה הקתולית בלסוטו. לרותולי סיסו, הצ'יף (ראש השבטים) הראשי של ליקאוהלה, שימש כסנדק בטקס ההטבלה.
חיפוש שרידי תיבת נח

שריד המציג חתיכת עץ שנלקחה מתיבת נח ומעליה נמצא צלב המגן עליה ומסגרת זהב המקיפה אותם. נמצא במוזיאון בקתדרלת אצ'מיאדזין בארמניה. על פי המסורת, חתיכת העץ ניתנה ליעקב מניסביס ממלאך. בשנת 1766, חלק קטן מעץ התיבה ניתן על ידי הקתוליקוס שמעון הראשון במתנה לקיסרית הרוסית קתרין השנייה.
החיפושים אחר תיבת נח סוקרו מאז ימי קדם, כאשר חוקרים עתיקים ביקשו להוכיח את ההיסטוריה העומדת מאחורי הנרטיב של סיפור המבול הנמצא בספר בראשית והחלו להראות זאת על ידי ציטוט תיאורים שנשארו על שרידים שנמצאו מהתיבה עצמה. עם הופעתה של הארכאולוגיה המקראית במאה ה-19, הפוטנציאל בחיפוש רשמי אחר גילויים שונים בהיסטוריה הביא לעניין רב וב - 1940 אורגנו משלחות שעקבו אחר רמזים שונים בכדי להגיע אל ממצאים. תנועת המשלחת בחיפושה אחר שרידים, הייתה מודרנית באותה תקופה ונקראה באופן לא-רשמי "ארקולוגיה".
אגדה ארמנית מספרת על חתיכת עץ מתיבת נח שהוענקה ליעקב מניסביס שישן על הר אררט, על ידי המלאך כמתואר בציור. אנשים בתקופתו של יעקב פקפקו בקיום תיבת נח, ולכן הוא החליט לטפס להר אררט כדי לראות את התיבה ולהביא חתיכה ממנה. למרות רצונו הוא לא הצליח להגיע לראש ההר ונרדם לאחר קושי וסבל בטיפוס מעלה ההר. בחלומו ביקרו המלאך והניח על ראשו שריד מתיבת נח כמתואר בציור. ציור קיר בכנסיית גרגוריוס הקדוש - האפוסטולית-ארמנית.
בשנת 2020, קבוצה הקרויה "ברואי כדור הארץ הצעירים" ממכון המחקר לחקר הבריאה, הכירה בכך שלמרות שבמשך השנים היו משלחות רבות בחיפוש אחר תיבת נח - התיבה עצמה לא נמצאה וסביר להניח שגם לא תימצא. רבים מהממצאים והשיטות המשוערות ששומשו בחיפוש אחר התיבה, נחשבות בעלות מידע כוזב ונאמרו על ידי גאולוגים וארכאולוגים לא נאמנים כלל.
תיבת נח בימי קדם

בסוף סיפור המבול בספר בראשית, כאשר המבול החל לדעוך, נאמר כי תיבת נח הובאה למנוחתה "על הרי אררט". בספר היובלים מצוין הר מסוים המכונה: "לובר" - מילה הדומה למילה הארמנית "הר". התורה לא נתנה לתיבה קדושה מסוימת ולכן תשומת הלב אליה הייתה מועטת לאחר הסתלקותו של נח מהעולם.
על פי התלמוד, המלך האשורי סנחריב מצא קורת עץ מתיבת נח ועיצב אותה בתור אליל כתמורה לאל, בנימוק שהאל הוא זה שהציל את נח מהמבול. פעולה זו מרחיבה את הנושא המקראי על פולחן סנחריב במקדש נסרוך, ומבאר את פירוש שמו של האל כנגזרת מהמילה העברית "נסר" = "קורה". כמו כן, ישנו מדרש לגבי מגילת אסתר האומר שהגרדום שהקים המן הרשע נבנה באמצעות "קורה" מתיבת נח.
הדעות על מיקומם של "הרי אררט" השתנו מאז ימי קדם. הפרשנויות לסיפור נח הושפעו ממיתוס "המבול הארמני" המדבר על מאסיס, ומהגרסה הסורית על "קרדו בקורדואה", עד ששני סיפורים אלו התערבבו. התרגומים לסיפור נח והמבול בספר בראשית, מפרשים את המילה "אררט" בתור "קדרון" ו"קרדו" (הידוע גם בתור "קורדואנה"). יוספוס בסיפורו על נח והמבול, ביקש לקשור את סיפור זה אל מיתוס המבול השומרי כפי שתואר על ידי האישים הבאים: ברוסוס, הירונימוס מקרדיה, מנסיאס מפטרה וניקולאוס מדמשק. בכך, יוספוס בא להניח את הסברה באמצעות המיתוס ששרידים של תיבת נח נמצאים על הר בארמניה "עד היום".
עם זאת, מאוחר יותר יוספוס מתאר את קארה כמיקום בו הייתה תיבת נח, וטען שוב שהמקומיים הראו את השרידים למבקרי ה"קארה". בנוסף ליוספוס, ג'רום מסטרידון תרגם את "אררט" בתור "ארמניה" בוולגטה, ואילו הארמנים עצמם קשרו את תיבת נח עם "קורדואן" עד המאה ה-11.
בכנסייה הנוצרית המוקדמת, סיפורים על שרידי תיבת נח נחשבו לעדות לכך שהספינה אותרה, זוהתה ונשמרה בצורה כלשהי. מסקנה זו הפכה לשימושית באפולוגטיקה נוצרית למשל: באישור אירועי החומש כעובדה. בהקשר לכך, גם בישופים נוצרים הביאו לכך התייחסות ואחד מהם הוא אפיפניוס מסלמיס שרשם: "לכן, גם היום שרידי תיבת נח עדיין מוצגים בקרדאיי." בנוסף אליו ובאופן דומה, כדי לבסס את החיזוק באמונה כי סיפור נח והמבול אכן היה - יוחנן כריסוסטומוס הציג את השאלות הבאות לאנשים הלא-מאמינים בסיפור נח: "האם שמעת על המבול — על ההרס האוניברסלי הזה? זה לא היה רק איום, נכון? אם זה לא באמת קרה — האם העבודה האדירה הזו לא הייתה מתבצעת? האם לא מעידים על כך הרי ארמניה, שם נחה תיבת נח? והאם לא נשמרו בהרים שרידי תיבת נח עד עצם היום הזה? " עם זאת, באותה תקופה החלו לאמץ את הנצרות באירופה בשכיחות גבוהה ובכך הערך האפולוגטי של שרידי תיבת נח פחת, מכיוון שהיו פחות אנשים שאינם האמינו שהיו צריכים לשכנעם באמיתות סיפור המבול.
עד המאה ה-5, עלו גם אגדות שונות ואחת מהן הייתה אגדה שיעקב מניסביס עלה על הר בחיפוש אחר תיבת נח. כפי שסיפר פאוסטוס מביזנטיון, מניסביס וחברתו טיילו בהרי ארמניה, והגיעו ל"הר סאראראד" שגבל בגבולות ממלכת האדנות האיראטית במחוז קורדוק. ליד פסגת ההר, מלאך ביקר את מניסביס בשנתו, והורה לו לא לטפס יותר משכבר עשה. בשביל נחמת המלאך למניסביס, הוא סיפק לו קרש שנלקח מתיבת נח. מניסביס החזיר את הקרש לעיר שנאמר עליה כי שמרה את השריד מאז.
ימי הביניים והתקופה המודרנית המוקדמת

במאה ה-7, האטימולוגיה קבעה ששרידי תיבת נח עדיין נמצאים בהר אררט בארמניה, בעוד שהקוראן תיאר את תיבת נח כנוחתת על "אל-ג'ודי", המובן כ"קארדו", ולימים הר ג'ודי (אנ'). באותה תקופה היו דיווחים כי הרקליוס עלה על הר ג'ודי כדי לראות את תיבת נח בשנת 628 או 629. בנוסף על כך, ישנה אגדה הטוענת שעומר בן אל-ח'טאב הסיר את תיבת נח מאתר שהיה נמצא ליד ניסביס והשתמש בעץ התיבה לבניית מסגד.
למרות הקשר ארוך השנים של ארמניה עם הרי אררט בנצרות המערבית, הנוצרים בארמניה לא אימצו את הרעיון של מאסיס כאתר הנחיתה של תיבת נח עד הגעתם של הצלבנים בסוף המאה ה-11. רק לאחר הגעתם, הארמנים אימצו את הזיהוי המערבי שנתן מאסיס למיקום התיבה כ"הר אררט", והעבירו את אגדת יעקב מניסביס לפסגה זו. האזהרה של המלאך למניסביס לא לטפס יותר על ההר, הפכה להסבר חדש לטאבו הפרה-נוצרי נגד טיפוס על ההר הקדוש ("הר ג'ודי"). גם ללא אזהרת המלאך, מטיילים בתקופות מאוחרות יותר טענו כי טיפוס על פסגת ההר לא הייתה נגישה פיזית, בגלל קו השלג הקבוע ושפע משקעים.
דיווחים מאוחרים מימי הביניים לגבי הרי אררט, הזכירו לעיתים קרובות את הישרדותם של שברי תיבת נח, אבל הסכמה לגבי הישרדותה של התיבה עצמה הייתה פחותה. נוסע יהודי מפורסם מהמאה ה-12 בשם פתחי רגנסבורג הכריז כי: "התיבה אינה שם, כי התכלתה". עם זאת, מאה שנה מאוחר יותר, הייטון מקוריקוס (אנ') שהיה נזיר ארמני, טען כי "על פסגת ההר נראה משהו שחור, שאנשים אומרים שהיא תיבת נח עצמה".
סר וולטר ראלי התנגד לדעה לפיה תיבת נח נחתה בארמניה, בטענה שההרים הארמנים יכולים להיות רק תת-בטווח של "הרי אררט". ראלי הציע הגדרה מחודשת של "אררט" שתכלול בטווח את רכסי הרי מזל שור, קווקז, סאריפי ופארופאמיסוס. פרשנות זו הביאה לסבירות כי תיבת נח נחתה ממזרח למסופוטמיה, שלדעתו של ראלי היה צורך להסביר זאת בשאלה מדוע צאצאיו של נח היגרו לשנער "ממזרח" ועל כך נכתב בספר בראשית פרק י"א, פסוק ב'.
המאה ה-19

את העלייה המתועדת הראשונה להרי אררט הוביל פרידריך פרוט ב-1829. בדיווחו על המשלחת בו לקח חלק, כתב פרוט כי "כל הארמנים משוכנעים בתוקף שתיבת נח נותרה עד עצם היום הזה על פסגת אררט, ושכדי לשמרה, אסור לאף אדם להתקרב אליה".
בנוסף לפרוט, ג'יימס ברייס טיפס להרי אררט בשנת 1876. עם עלייתו, הוא גילה "חתיכת עץ באורך של כארבעה מטרים ובעובי של חמישה סנטימטרים, ככל הנראה חתוכה על ידי כלי כלשהו שנמצאת מעל גבול העצים שבשום אופן לא יכול היה להיות כתוצאה משבר טבעי." ברייס חתך חלק מהעץ כדי לשמור עליו, ומאוחר יותר טען שאולי זה עשוי להיות שריד מתיבת נח. למרות שהוא הודה שלדעתו יכול להיות הסבר אחר לחתיכת העץ שנמצאה על ידו, הוא קבע ש"אין על האדם להכחיש את השריד שלו".
המאה ה-19 > מתיחה צינית בניו זילנד הראלד

ב-26 במרץ 1883 דווח על מפולת שלגים בהר אררט שהרסה מספר כפרים. בתור בדיחה באחד באפריל, ג'ורג' מקולאג ריד, שכתב כ"פולקס" עבור טור הדעות שלו בעיתון "ניו זילנד הראלד", טען כי המפולת חשפה את שרידי תיבת נח. סיפורו של ריד הביא למשלחות בחיפוש על היוודאות תיבת נח שהתקבלה כדיווח כביכול בעיתון הדו-לשוני " Levant Herald" בקונסטנטינופול. הדו"ח בעיתון על התיבה, תיאר את החיפוש על ידי "נציבים שמונו על ידי ממשלת טורקיה", כולל מדען אנגלי שלא היה קיים באמת בשם "קפטן גאסקוין", שהגיש את הממצאים לסולטן עבדול חמיד השני ולשגריר גרמניה באימפריה העות'מאנית. עקב הממצאים, בדו"ח הייתה התייחסות ל"נוסע אמריקאי יוזם" שמבקש לרכוש את תיבת נח שנמצאה לשימוש בתערוכה בארצות הברית ונועדה על ידי ריד במכירתה ל-PT בארנום.
במהלך החודשים הבאים, המתיחה של ריד התגלתה על ידי עיתונים ברחבי העולם. בעוד שפרסומים מסוימים הציגו את הסיפור אירוני וציני, אחרים לא ייחסו לו ביקורת ושייכו אותו דווקא לדו"ח שפורסם בעיתון הדו - לשוני בקונסטנטינופול. ב-24 בנובמבר, ריד כתב טור נוסף והתנצל על המתיחה ואף הביע שעשוע בכך שהסיפור התפשט לממדים רחבים. למרות זאת, הסיפור המשיך להיות מופץ.
המאה ה-19 > ג'ון ג'וזף נורי

ג'ון ג'וזף נורי טען שגילה את תיבת נח על פסגת הרי אררט באפריל 1887. חוץ ממידע זה, לא נודע עליו יותר מדי. נורי נולד בבגדד בשנת 1865, ובשנת 1885 הוא התקדש כארכי-דיאקון בכנסייה הקתולית הכלדית. במהלך סיבוב ההופעות שלו בארצות הברית, הוא משך תשומת לב עם רשימת התארים הרשמיים הארוכה שלו: "הוד מלכותו האפיפיורי", "הפרלט המכובד ביותר", "מונסיניור", "ג'ון ג'וזף הנסיך מנורי", "ארכידיאקון הפטריארכלי הכלדי של בבל וירושלים","מגלה תיבת נח והרי הזהב של הירח" ועוד תיאורים רבים ושונים. אלה שהכירו אותו, התייחסו אליו כמלומד כריזמטי, נוסע מתמיד שדיבר שפות רבות.
בשנת 1893, נורי השתתף "בפרלמנט הדתות העולמי" בשיקגו. לפי דיווחו, הוא הוזמן לאירוע בכדי לדבר על מפגשו עם תיבת נח, אם כי הדיווחים הרשמיים על האירוע לא ציינו שהרצאה כזו התרחשה. מאוחר יותר באותה שנה, בעת ביקורו של נורי בסן פרנסיסקו, הוא נשדד ונלקח לבית המשוגעים בנאפה, שלקחו אותו למעצר כמטופל. למרות שבסופו של דבר הוא סידר את שחרורו, אירוע לקיחתו לבית המשוגעים עורר שאלות לגבי מצבו הנפשי וכן גם לגבי מתן הלגיטימיות לאופיו יוצא הדופן. לאחר שחקרה את המקרה משנת 2014, אימרה סאהין הגיעה למסקנה כי "נורי, למרות דמותו היוצאת דופן, היה שפוי".
דיווח נוסף משנת 1897 לפיו נורי הוכתר כפטריארך בקתדרלת האפיפיור הכלדית בתריסור, נתפס כעוד תיאור ברשימת התארים אותה ציין לעצמו. למרות זאת ולמרות טענותיו על תיבת נח, פקידים טורקים לא אישרו את טענותיו לגילוי התיבה.
המאה ה-20

חיפושים לתיבת נח שנערכו מאז אמצע המאה ה-20 ונתמכו במידה רבה על ידי כנסיות אוונגליסטיות ומילנאריות, נמשכו עקב עניין פופולרי מתמשך בחיפוש אחר מציאת התיבה ופורסמו במגזינים שעוסקים באמונה, סיורי הרצאות, סרטונים וספיישלים בטלוויזיה.