המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945)
שיירות

שיטת השיירות ננקטה על ידי האדמירליות הבריטית החל מתחילת המלחמה, כלקח ממלחמת העולם הראשונה (למעשה, שיטת השיירות הייתה נהוגה עוד בימי הקיסרות הרומית, וגם בריטניה השתמשה בה שנים רבות, בזמן המלחמות הנפוליוניות ועוד לפני כן).
מבקרי השיטה טענו ששיירה היא מטרה גדולה ונוחה בהרבה עבור הצוללות מאשר אוניות בודדות, ולפיכך עדיפה הפלגה של אוניות בודדות, שאותן קשה יהיה יותר לצוללות למצוא. ואולם, טענה זו לוקה במעין טעות אופטית, שכן היא מתעלמת מגודלו העצום של האוקיינוס, מחד, ומהרגלי השיט של האוניות ושיטות המארב של הצוללות. אל מול גודלו של הים, אין משמעות להבדל בין אונייה אחת לבין שיירה. אוניות מפליגות בנתיבים קבועים, בדרכן אל ומהנמלים. הצוללות היו אורבות בנתיבים אלה; כאשר אוניות הפליגו כבודדות, היו לצוללות מטרות רבות, וגם אם החמיצו אונייה אחת, היו יכולים להמתין לבאות. לעומת זאת, כאשר התארגנו האוניות בשיירה התרוקן הים למעשה. הצוללות היו צריכות להמתין זמן רב, שלא תמיד עמד לרשותן, עד להופעת השיירה. מעבר לכך, לא ניתן היה להגן על כל אונייה, אך על השיירות קל היה בהרבה להגן. עובדתית, האבדות שנגרמו לאוניות בודדות היו גבוהות בהרבה מאלה שנגרמו לאוניות שהפליגו בשיירות, בערך ביחס של 20:80‏.
הבעיה העיקרית ביישום השיטה הייתה פסיכולוגית: הפעלת השיירות הייתה מנוגדת לגמרי למסורת ההתקפית של הצי, שגרסה שיש ליטול את היוזמה, לחפש את האויב ולתקוף אותו. הפלגה בשיירות הותירה את היוזמה בידי האויב, לכאורה, והייתה לכאורה הגנתית בעיקרה; עבר זמן רב עד שבעלות הברית הבינו, שהשיירה מונעת מהצוללות לתקוף בכל מקום שבו ירצו, ומכריחה אותן להתמודד עם אוניות הליווי - פרדוקסלית, דווקא זו הייתה השיטה ההתקפית ביותר.
בכל שיירה היו כמה עשרות אוניות סוחר, שסודרו בשמונה עד שנים עשר טורים, כ-900 מטרים בין טור לטור ובין 500 ל-600 מטרים בין אונייה לאונייה. בדרך זו, שיירה בת תשעה טורים התפרסה על חזית של יותר משמונה קילומטרים, ובאורך של יותר משני קילומטרים. האדמירליות העדיפה שיירות רחבות וקצרות מאשר שיירות ארוכות, שכן בטורים ארוכים אבד לעיתים קרובות הקשר עם האוניות האחוריות. שיירות שהובילו גייסות נעו במהירות 12 עד 15 קשר, ואילו אוניות סוחר נעו במהירות איטית יותר, בין 7 ל-9 קשר.
על אוניות הסוחר פיקד קומודור, בדרך כלל קצין צי שפרש לגמלאות; אוניית הדגל שלו הייתה בדרך כלל אחת מאוניות הסוחר המהירות יותר. לשיירות צורפו גם גוררת ואוניית חילוץ, שנועדו לסייע לאוניות פגועות.
שיירות הפליגו בכל הנתיבים באוקיינוס האטלנטי: מצפון אמריקה לבריטניה, מבריטניה לגיברלטר, מגיברלטר לסיירה לאון ומשם לדרום אפריקה; כך גם לרוחב דרום האוקיינוס האטלנטי, ברזיל, ולאורך חופי דרום אמריקה וצפון אמריקה. אחד מנתיבי השיירות המסוכנים ביותר היה מבריטניה לברית המועצות, למורמנסק - נתיב מסוכן הן מבחינת מזג האוויר הקשה (השיירות חצו בדרכן את חוג הקוטב, מצפון לקו הרוחב 60°) והן מבחינת קרבתן לנמלי גרמניה. גם בים התיכון הפליגו שיירות, למלטה ולמצרים.
השיירות סומנו על ידי האדמירליות בקודים שונים, החל מתחילת המלחמה:
PQ ו-QP - שיירות למורמנסק וחזרה, בהתאמה;
HG - מבריטניה לגיברלטר;
MG - ממלטה לגיברלטר;
ON - מבריטניה להליפקס בנובה סקוטיה, ו-HX - בדרך חזרה;
אותן שיירות, כאשר הורכבו מאוניות איטיות יותר, נקראו ONS ו-SC, בהתאמה.
השיירות הפליגו בנתיבים מתוכננים מראש, אך כל שיירה קיבלה הנחיות לאורך הדרך ממרכז השליטה של הצי הבריטי, ומאוחר יותר גם ממרכז שליטה של צי ארצות הברית.
ככל שהתקדמה המערכה, הופיעו אוניות סוחר גדולות, מהירות וזריזות יותר; האוניות הקטנות והאיטיות היו הקרבנות הראשונים במערכה. הקפטיינים והצוותים של אוניות הסוחר למדו לשמור טוב יותר על מבנה בשיירה. החל מ-1943 תפסו אוניות מדגם ליברטי - אוניות סוחר שיוצרו בארצות הברית בשיטה מתועשת ומהירה (לפי מקורות שונים, תוך ארבעה ימים יוצרה אונייה) - נתח גדל והולך מבין אוניות הסוחר שהפליגו בשיירות, ובדרך זו השלימה את האבדות הכבדות שספגו השיירות.