stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעחמס הראשון
תקופת שלטונו

שלטונו אופיין במאבק בשליטי החיקסוס של הדלתא של הנילוס, ואף שיצא מנצח, איבד את אחיו ואביו. כמו כן, עשה חיל בהחזרת הסמכות והכוח המצרי לנוביה וכנען. במעשיו הניח את היסודות לאימפריה המצרית בתקופת הממלכה החדשה, שהגיעה לשיאה בימים של תחותמס השלישי ורעמסס השני.
משפחתו

יעחמס היה בן המלך טאו השני האמיץ, ואחי המלך כא מוס, אחרון מלכי השושלת ה-17. בגיל 10 יעחמס הראשון ירש את הכתר, בעקבות מות אביו. לאחר המשיחה למלוכה קיבל את השם נֵבּ-פֵּחטִי-רֵע (אדון הכוח הוא רע). יורשו היה בנו, אמנחותפ הראשון.
יעחמס נשא את יעחמס-נפרתרי, אחותו, והיה אב ל:
מריטמון
טאיר
סטמון
סעמן
עחוטפ
אמנחותפ הראשון
סטקמס
חנטמח
יעחמס
פירמידה

שרידי הפירמידה שלו באבידוס נתגלו בשנת 1899, וזוהו בשנת 1902. הפירמידה ומבניה נסרקו מחדש בשנת 1993 בידי משלחת מאוניברסיטת המדינה של פנסילבניה ואוניברסיטת ייל.
מומיה

בקבר בדיר אל-בחרי, בו נתגלו 40 מומיות של פרעונים מהשושלות ה-18, ה-19 וה-21, שבמקור הוטמנו בעמק המלכים, נמצאה גם המומיה שעל תכריכיה נרשם "יעחמס". בשל העובדה שיעחמס השני מהשושלת ה-26 טרם נולד בעת הכתיבה בידי כוהנים בימי השושלת ה-21 הוסק שהכוונה היא ל"יעחמס הראשון" ושזו הועברה לשם מחשש משודדי קברים שכבר הספיקו לפגוע במומיה (שברו את החיבור בין הראש לגוף וריסקו את האף). תחילה נאמר עליה כי היא דומה לפניו של סאקננרה-טאו אולם המומיה בעלת מאפיינים שונים משל חלק ממומיות השושלת ה-18 וגם לא נחנטה עם ידייה על החזה, הסממן למומיית מלך או מלכה, כך שכפי הנראה זוהי איננה גופתו של יעחמס.
הגופה שנמצאה (אם אכן היא של יעחמס ולא הייתה טעות ברישום על התכריכים מעת הזזת הגופה מקברה המקורי למקום בו נמצאה), מלמדת על אדם בגובה 1.63 עם ראש קטן ביחס לממדי הגוף, מצחו נמוך ועצמות לחייו בולטות במומיה, בעל שיער גלי ועבה, שמת באמצע שנות ה-30 שלו (תחילה הוערך כבן 50 לפחות) בעל נפח חזה גדול (שלפי גסטון מספרו: "בשילוב עם צורת הצוואר מעיד על כוח פיזי יוצא דופן"), והשיניים הקדמיות גדולות מעט בולטות מחוץ לשפה העליונה, כמו אצל מומיות נקבות מהשושלת ה-18 וכמו של צאצאו לכאורה, תחותמס השני.
מבדיקות קרני רנטגן שנערכו על כל המומיות המלכותיות בשנת 1980 בידי פרופסור ג'יימס האריס (מומחה לאורתודנטיה) והאגיפטולוג אדווארד וואנטה עולה כי צורת הגולגולת של המומיה שזוהתה כיעחמס הראשון שונה מזו של סקננרה-טאו שאמור להיות אביו וכמו גם מזו של המומיה שזוהתה כזו של יעחמס נפרתרי, אחותו של יעחמס.
כאמור, למרות המחלוקת האם זוהי אכן גופתו של יעחמס הראשון היא מוצגת ככזאת ברישומים הרשמיים במוזיאון קהיר (Cairo Museum catalog n° 61057) ואף הוצגה כך במוזיאון לוקסור לצד המומיה שנקנתה ממוזיאון מפלי ניאגרה שזוהתה כרעמסס הראשון ושזיהויה מוטל בספק.
זיהוי יעחמס הראשון עם פרעה של יציאת מצרים

לעיתים מזהים את יעחמס הראשון עם הפרעה של יציאת מצרים - זאת בעיקר מבין אלה שמזהים את החיקסוס עם אבותיהם של מי משבטי ישראל. הרמזים העיקריים המצביעים על היותו הפרעה של יציאת מצרים, לפי שיטה זו, הם:
יעחמס היה הפרעה הראשון שהצליח להביס את החיקסוס, לכבוש את בירתם אווריס, ולהבריח אותם ממצרים - וידוע שבזמנו חלקם אף נמלטו ממצרים לכנען ומצאו מקלט בשרוחן, ואולי גם במקומות אחרים.
בתקופתו של יעחמס אירע אסון טבע קיצוני במצרים העתיקה שמתואר באסטלת הסערה. האסטלה נחקרה ב-1992 ו-2009 בידי דונלד רדפורד וריצ'רד פרוינד בהתאמה, ויש הקושרים את האסון המתואר בה עם התפרצות הר הגעש סנטוריני שאירעה כנראה בסמוך או במקביל לתקופה זו;
בנו הבכור של יעחמס הראשון נפטר בגיל צעיר מסיבה לא ברורה;
הפרעה יעחמס הראשון הקים לראשונה את הצבא הסדיר של מצרים והשתמש בצורה נרחבת בכרכרות, כך שתיאורי המקרא אודות צבא מצרים יכולים להיות מתאימים לתקופתו או ממשיכיו;
הפרעה יעחמס היה ממקימי השכבה הראשונה של ערי מסכנות בצמוד לעיר הבירה של החיקסוס אווריס. השמות "פיתום ורעמסס" המוזכרים במקרא מצביעים לכאורה על תקופת רעמסס השני - שקבע את בירתו פר-רעמסס במקום בו שכנה לפנים בירת החיקסוס, אווריס - אך ייתכן שהשמות "פיתום ורעמסס" הוכנסו לסיפור רטרואקטיבית, באופן אנכרוניסטי, בתקופות המאוחרות יותר של חיבור הטקסט המקראי.
בשלהי תקופתו התחוללה בכנען תקופת המעבר שבין תקופת הברונזה התיכונה לתקופת הברונזה המאוחרת. תקופה זו מתאפיינת בהרס ניכר ביותר של רוב הערים והיישובים בכנען. יישובים רבים נהרסו ולא יושבו מחדש, וגם אלה שיושבו המחדש לא שבו לגודלם המקורי.
במסגרת הגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים, כפי שהיא מובאת על ידי ההיסטוריון והכהן המצרי-הלני מנתון, בני ישראל אכן מזוהים עם אותם חיקסוס שגורשו ממצרים בימי יעחמס הראשון. בספר השני של החיבור "דברי ימי מצרים", סוקר מנתון את רשימת המלכים ששלטו במצרים ומספר שבתקופת שלטונו של מלך בשם טימַיוס אירעה פלישה גדולה של זרים למצרים:
”ופתאום באו מארצות המזרח אנשים בני-בלי-שם, וגברו חילים, ועלו על ארצנו למלחמה וכבשו אותה באפס יד ותפשו את נשיאי הארץ ואחרי זאת שרפו את הערים באכזריות חמה ואת מקדשי האלים החריבו עד היסוד, ובכל יושבי הארץ התעמרו בשנאה את אלה הכו נפש ואת אלה כבשו לעבדים עם טפם ונשיהם.”
מנתון מגלה כי לעם הפולש קראו "חִקסוס", ומספר שלאחר מאות שנות שלטון של שושלות מלכי החיקסוס, התקוממו מלכי תבאי ושאר חלקי מצרים ופתחו נגדם במלחמה ארוכה, עד שהחיקסוס גורשו ממצרים, ברחו לעיר אווריס והתבצרו בה. בנו של מלך מצרים צר על העיר, אך לא הצליח לכבוש אותה ולכן הגיע עם יושביה להסכם לפיו יוכלו לעזוב את העיר ואת מצרים ללא פגע. רק בשלב זה חושף מנתון את זהותם של בני החיקסוס שגורשו ממצרים בסיפורו:
”והם יצאו מארץ מצרים...למשפּחותיהם עם כל רכושם...ופנו ללכת דרך המדבר אל סוריה...בנוּ להם עיר בארץ הנקראה בזמננו בשם יהודה...וקראו לה בשם ירושלים.”
הערות שוליים

↑  Smith, G Elliot. The Royal Mummies, pp. 15–17. Duckworth, 2000 (reprint)
↑  Maspero, Gaston. History Of Egypt, Chaldaea, Syria, Babylonia, and Assyria, Volume 4 (of 12), Project Gutenberg EBook, Release Date: December 16, 2005. EBook #17324
↑  Shaw, Ian; Nicholson, Paul (1995). The Dictionary of Ancient Egypt. Harry N. Abrams, Inc. ISBN 0-8109-9096-2.
↑  Maspero, Gaston. History Of Egypt, Chaldaea, Syria, Babylonia, and Assyria, Volume 4 (of 12), Project Gutenberg EBook, Release Date: December 16, 2005. EBook #17324
↑  Forbes, Dennis C. Tombs, Treasures, Mummies: Seven Great Discoveries of Egyptian Archaeology, p. 699. KMT Communications, Inc. 1998
↑  Bickerstaff, Dylan. Examining the Mystery of the Niagara Falls Mummy, KMT, p. 31. Vol. 17 Number 4, Winter 2006–07
↑  אסטלת הסערה
↑  "ערי מסכנות" - ביאור:שמות א יא, באתר ויקיטקסט
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק יד; תרגום: יעקב נפתלי שמחוני.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: כאמוס | פרעוני מצרים | הבא: אמנחותפ הראשון |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007450020105171  GND: 118889400  LCCN: n95066217  NKC: jn20030320006  VIAF: 9965159337555213150002   WorldCat (עם VIAF): 9965159337555213150002 
הפירמידה של יעחמס הראשון באבידוס - גובהה 40 מטרים ובסיסה 52.5 מטרים
ראש המומיה שזוהתה כ"יעחמס הראשון" למרות הוויכוח במחקר
אביבה רבינוביץ'

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1927 עמק חרוד, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  7 ביולי 2007 (בגיל 80 בערך) כברי, ישראל 
 ענף מדעי:  ביולוגיה, בוטניקה
 מקום מגורים:  ישראל
 פרסים והוקרה:  פרס האו"ם לאיכות הסביבה לשנת 1997
 תרומות עיקריות
 חקר יחסי צומח-קרקע בישראל; מדענית ראשית ברשות הטבע והגנים
 
רבינוביץ' בילדותה
רבינוביץ' (שלישית משמאל) עם חבריה לפלוגה, בעת שירותה בפלמ"ח
אביבה רבינוביץ'-וין (מוכרת יותר בשמה לפני נישואיה, אביבה רבינוביץ'; 1927 – 7 ביולי 2007), הייתה פרופסור לבוטניקה, מדענית ראשית ברשות הטבע והגנים, ופעילה סביבתית. זכתה בפרס האו"ם לאיכות הסביבה, עבור "תרומה יוצאת דופן לעולם טוב יותר".
ראשית חייה

רבינוביץ' נולדה בשנת 1927 בבית חולים העמק שבעמק חרוד. היא גדלה בירושלים ובכפר ורבורג, והתחנכה בבאר טוביה. כאשר הייתה בת 16, התגייסה לפלמ"ח, שם שירתה כאלחוטאית וכמזכירה בפלוגה ח'. בתקופה זו לקחה חלק בסזון ובליל הגשרים. בהמשך הורחקה מהפלמ"ח, אך שבה לשירות קרבי בגדוד הפורצים תחת פיקודו של אורי בן-ארי בזמן מלחמת העצמאות. רבינוביץ' השתתפה בכל קרבות הגדוד לו השתייכה, ואף נפצעה בקרב בגבעת הרדאר. בתום המלחמה עברה לגור בקיבוץ כברי, ביחד עם כמה מחבריה לחטיבה.
קריירה מקצועית

לאחר מלחמת העצמאות הקימה בית ספר לעולים חדשים בנתיב השיירה הסמוך, ובהמשך לימדה כמורה בתיכון. במקביל להוראתה בתיכון עשתה תואר ראשון, תואר שני ודוקטורט: במכון ויצמן, ובפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות – בה גם לימדה בהמשך.
בשנות ה-70 קיבלה תואר דוקטור בבוטניקה. עבודת הדוקטורט שלה, בהנחיית פרופ' מיכאל זהרי, דנה ביחסי הגומלין בין המסלע והקרקע לבין חברות הצמחים.
בשנות ה-70 הצטרפה לרשות הטבע והגנים (אז נקראה "רשות שמורות הטבע"), בה היא הקימה יחידה מדעית ועמדה בראשה עד 1990.
1979–1999 – פרופסור בפקולטה לאדריכלות נוף בטכניון. במקביל – ביולוגית במחוז צפון.
לאחר 1990 – עבדה כחוקרת ומנחת עבודות לתארים מתקדמים – כולם בנושא שמירת הטבע וניהול שטחים פתוחים.
קריירה מקצועית > הישגים סביבתיים בולטים

השיקום הנופי לצדי כביש 6: הובילה את התפיסה כי יש לגנן את צידי כביש 6 בצמחייה טבעית, על-מנת למזער את נזקי סלילת הכביש ובראשם קיטוע מערכות אקולוגיות לכל אורכה של ישראל.
בג"ץ קק"ל: ב-2001 סייעה לשכנע את בג"ץ לכפות פיקוח על מפעלי הייעור של קק"ל. בכך, מדיניות נטיעת הייערות בידי קק"ל שונתה לבלי היכר.
שינוי תפיסתי ברשות הטבע והגנים: במהלך כהונתה כמדענית ראשית ברשות השמורות הטבע (ששינתה את שמה לימים ל-"רשות הטבע והגנים"), הובילה רבינוביץ' מעבר מהתמקדות בערכי טבע אסתטיים (ראיה ממוקדת אדם) – להתמקדות בערכי טבע שאינם דווקא בולטים לעין האדם, אך בעלי חשיבות אקולוגית מכרעת.
פרסומים מדעיים וספרים > ספרים

סלע-קרקע-צומח בגליל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1986.
השתתפה בכתיבת הספר ארצות הגליל מאת אבשלום שמואלי.
שמורת נחל עמוד מאת עמנואל דמתי – רבינוביץ' כתבה את פרק הצומח. ירושלים, רשות שמורות הטבע, 1985 בערך.
הגדוד הרביעי של פלמ"ח/הראל.
פרסומים מדעיים וספרים > פרסומים אחרים

סלע – קרקע, עבודת הדוקטורט של רבינוביץ', בהנחיית פרופ' מיכאל זהרי.
סלע המצע כגורם הקובע את תכונות הקרקע: והרכב חברות הצמחים בגליל - עבודת מחקר. ירושלים, 1979.
משחור לירוק: שיקום היער והחורש הטבעי לאחר שרפה, לקט מאמרים בעריכת אביבה רבינוביץ'. הוצאת רשות שמורות הטבע, תל אביב, 1989.
חיים אישיים

רבינוביץ' נישאה להלל וין, ונולדו להם שני ילדים – גילה ורון. היא נפטרה ב-7 ביולי 2007, ונקברה בקיבוץ כברי.
חיים אישיים > אישיותה

מומחים מתחום שמירת הסביבה מעידים כי הייתה חלוצה בתפישתה האקולוגית.
דוד רם מעיד עליה בספרו "לא אגדה": ”היא הייתה לוחמת נדירה, ללא חת, אף שעד היום היא טוענת שהיא "אישה רגילה" לכל דבר. עוזי נרקיס ויוספל'ה טבנקין ידעו: עם אביבה אין להתווכח. איפה שהיא תרצה, שם היא תהיה. מובילה בראש כסיירת, לא מפקדת.”
הערות שוליים

1 2 3 4 5  אורי דרומי, למען המדינה והסביבה, באתר הארץ, 31 ביולי 2007
1 2 3 4 5 6  קווים לדמותה של אביבה רבינוביץ' דידי קפלן, כתב עט יער, הוצאת קק"ל, גיליון מס' 10, יוני 2008
1 2  וין-רבינוביץ אביבה ז"ל באתר הפלמ"ח
↑  צפריר רינת, גם כשנוטעים עצים עפים שבבים, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2001
↑  בג"ץ 288/00 פסק הדין המלא בעניין העתירה; באתר פסקי דין, החלטות ופרוטוקולים
↑  משחור לירוק: שיקום היער והחורש הטבעי לאחר שריפה באתר הספרייה הלאומית
↑  סלע המצע כגורם הקובע את תכונות הקרקע: והרכב חברות הצמחים בגליל באתר הספרייה הלאומית
↑  משחור לירוק: שיקום היער והחורש הטבעי לאחר שריפה באתר הספרייה הלאומית
↑  תיעוד של אביבה רבינוביץ' כלוחמת פלמ"ח – מתוך הספר "לא אגדה", מאת דוד רם.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266706305171  ISNI: 0000 0000 6695 3198  LCCN: nr91018894  VIAF: 73709470   WorldCat (עם VIAF): 73709470
רועי שוורץ תיכון

| --- | --- |

 לידה:  1992 (בן 33 בערך) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 ידוע בשל:  יו"ר ארגון "אף על פי כן"
 השכלה:  האוניברסיטה הפתוחה  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 מפלגה:  הליכוד 
 
רועי שוורץ תיכון (נולד בשנת 1992) הוא יו"ר אגודת "אף על פי כן" ופעיל חברתי הפועל למען תחבורה ציבורית בשבת בישראל.
ביוגרפיה

שוורץ תיכון נולד וגדל בחיפה, למד בבית הספר התיכון הריאלי, ב-2011 התגייס לצבא ההגנה לישראל ושירת בחיל האוויר הישראלי. ב-2015 סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה הפתוחה. סבו הוא יושב ראש הכנסת הארבע עשרה דן תיכון.
ב-2015 הקים את פרויקט נוע תנוע בעזרת כספי מענק השחרור שלו מצה"ל וחסכונותיו הפרטיים. הפרויקט מנוהל על ידי ארגון "אף על פי כן" שהוא מכהן כיו"ר שלה מאז היווסדו. מטרת הפרויקט היא הפעלת תחבורה ציבורית סדירה ביום שבת בערי ישראל.
בשלוש שנותיו הראשונות הארגון התמקד בהפעלת קווים עצמאית כאשר בשנת 2018 שינה את המיקוד שלו להתמקדות במרחב העירוני. בשנה זו הארגון פעל לקידום תחבורה בשבת בבחירות העירוניות וקרא לתמוך בפוליטיקאים אשר יתחייבו לקדם תחבורה בשבת. ב־2019 החל הארגון לפעול להפעלת תחבורה בשבת על ידי עיריות בכל רחבי הארץ, ביניהן: טבריה, רמת גן, קריית אונו, גני תקווה, אריאל, מודיעין ורמת השרון. בנובמבר החל לפעול "נעים בסופ"ש" - מערך קווי תחבורה חינמיים בשבת במטרופולין גוש דן, בהובלת עיריית תל אביב אותו יזם הארגון. הארגון אינו מפעיל את המערך אך הוא מהווה יועץ חיצוני.
ב-2017 נבחר לאחד מ"אנשי השנה 2017" של מגזין Time Out תל אביב,
וב-2018 נבחר לרשימת "ל"ו צעירים" של כלכליסט. באותה שנה השתתף גם בפרויקט התרגום של ספר החובבים "הארי פוטר והשיטה הרציונלית". הספר נועד לקדם חשיבה רציונלית ומדע בקרב מבוגרים וצעירים.
החל מ-2018 שוורץ תיכון כותב בבלוג "לו הייתי שר אוצר" באתר TheMarker בנושאים כלכליים שונים, מקדם גישה תועלתנית ליברלית ומופיע לעיתים גם במדיות שונות בהן גלובס, מאקו, TheMarker והפודקאסט הקונגרס.
משנת 2020 מנחה את הפודקאסט הכלכלי "שנקל" לצד העיתונאי הכלכלי עידן ארץ.
בשנת 2020 רועי הצטרף לפורום כרמל למדיניות בריאות, פורום המורכב מעוסקים במקצועות הרפואה וכלכלנים, באוגוסט 2021 רועי הכין במסגרת הארגון מסמך עמדה המעודד צעירים להתחסן כנגד מגפת הקורונה.
הוא חבר הליכוד.
בבחירות 2024 התמודד למועצת עיריית תל אביב-יפו ברשימתו של רון חולדאי והוצב במקום ה-11.
עמדותיו

הוא מחזיק בגישה התועלתנית, תומך בבחירה חופשית, קידום הליברליזם ועקרונות השוק החופשי. שוורץ תיכון נוטה להתמקד במקרו-כלכלה ובזוויות כלכליות פחות מוכרות של נושאים המסוקרים בתקשורת, ביניהם איגודי עובדים ושביתות, הפריפריה, תחבורה וביקורת התקשורת. בנוסף כתב סדרת פוסטים ביקורתיים כלפי המאבק להרחקת אסדת לווייתן בהובלת ארגון שומרי הבית. שוורץ תיכון תומך בסגירת תאגיד השידור הציבורי כאן, וברפורמה המשפטית כפי שהוצגה על ידי יריב לוין, אך חושב ש"נכון למתן חלקים בה".
חיים אישיים

רועי הוא רווק המתגורר בתל אביב.
הערות שוליים

↑  "הוא הביא לכם את האוטובוסים הפרטיים בשבת. והוא רק בן 26". טיים אאוט. 2017-12-28. נבדק ב-2018-10-11.
↑  "ל"ו צעירים". נבדק ב-2018-10-11.
↑  מנהל הבחירות לראשות ומועצת עיריית תל אביב יפו, הרשימות המאושרות לבחירות, באתר עיריית תל אביב יפו, ‏פברואר 2024
↑  רועי שוורץ תיכון, Facebook, www.facebook.com
↑  https://www.facebook.com/photo/?fbid=485767553732297
שוורץ תיכון ופעילה בחזית קו האוטובוס הנוסע מאריאל ורמת השרון לתל אביב
יושב ראש הכנסת ה-12, דן תיכון, שוורץ תיכון, ומתנדבים נוספים, אוקטובר 2015
לודוביק טזייה

| --- | --- |

 לידה:  10 בספטמבר 1968 (בן 56) מרסיי, צרפת
 מוקד פעילות:  צרפת 
 סוג קול:  בריטון
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 פרופיל ב-IMDb
 
טזייה כרודריגו בדון קרלו.
לודוביק טזייה (בצרפתית: Ludovic Tézier; נולד ב-10 בספטמבר 1968) הוא זמר בריטון אופראי צרפתי.
ביוגרפיה

אביר מסדר הכבוד מסדר האמנויות והספרות (Chevalier de Ordre des Arts et des Lettres). הופיע ברבים מבתי האופרה הגדולים, תחת שרביטם של גדולי המנצחים ובחברת גדולי זמרי האופרה.
נולד במרסיי ב-10 בספטמבר 1968. נשוי לזמרת הסופרן הצרפתייה קסנדרה ברטון.
השתלם באקול ד'ארט ליריק של האופרה של פריז ובמרכז הלאומי לאומנות ליריקה. הוא זכה באופרליה, תחרות האופרה העולמית ב-1998. הופעת הבכורה שלו הייתה באופרה של לוצרן. לאחר מכן הצטרף לאופרה נשיונל דה ליון שם שר את התפקיד הראשי ב"דון ג'ובאני" מאת מוצרט וב"נישואי פיגרו", כמו גם ב"דון פסקואלה" ו"שיקוי אהבה" של דוניצטי. טזייה הופיע ברבים מבתי האופרה בעולם ברפרטואר הכולל יצירות של ורדי, וגנר, מאסנה ופוצ'יני. הוא הופיע ברסיטלים סולו ובקונצרטים בווינה, שטרסבורג, פריז וערים אחרות והקליט אופרות ויצירות מוזיקליות אחרות.
לאחר תחילת דרכו בלוצרן ובליון, בעיקר ברפרטואר של מוצרט ובל קאנטו, הוזמן לודוביק טזייה להופיע על הבמות הבינלאומיות הגדולות ביותר. הוא שר את התפקידים המרכזיים של רפרטואר הבריטון, תחת שרביטם של מנצחים ובהם ריקרדו מוטי, אנטוניו פפאנו, ריקרדו שאיי, גוסטבו דודאמל ופיליפ ג'ורדן. הוא ביצע את התפקיד של אמונסרו ב"אאידה" בארנה של ורונה ובבית האופרה המלכותי בלונדון, את התפקיד הראשי ב"ריגולטו" בתיאטרו די סן קרלו בנאפולי, באופרה הממלכתית של וינה והבאיריש סטאטסאופר במינכן. את תפקידו הראשי של סימון בוקנגרה שר בציריך, את רנאטו ב"נשף המסכות" ביצע בלה סקאלה במילאנו, ברנבה "לה ג'וקונדה" וקרלו ג'רארד ב"אנדריאה שנייה" בבית האופרה של סידני, וולפרם "טנהויזר" במינכן ובווינה, הברון סקארפיה "טוסקה" בפסטיבל זלצבורג, בלונדון ובברלין, אמפורס "פרסיפל" ואתהנאל ב"תאיס" בתיאטרון השאנז אליזה. הופיע באופרה הישראלית בעונה 1998-99 "פלסטף" וב"שיקוי האהבה".
באופרה של פריז: "לה בוהם", 1999; "לה בוהם" (מרצ'לו), 2001, 2009, 2014; "נשואי פיגרו" (הרוזן אלמביבה), 2003, 2010; "מלכת העלים" (הנסיך אלצקי), 2005, 2012; "לוצ'יה די למרמור" (אנריקו אשטון), 2006, 2013; "נשף המסכות" (רנטו), 2007, 2009; "ורתר" (ורתר), 2009; "ורתר" (אלברט), 2010; "דון קרלו" (רודריגו, מרקיז דה פוזה), 2010; "יבגני אונייגין"(יבגני אונייגין), 2010; "כרמן" (אסקמילו), 2012; "לה טרוויאטה" (ג'ורג'יו גרמונט), 2014, 2018, 2019, 2024; "טוסקה" (סקרפיה), 2014, 2021; "הטרובדור" (הרוזן די לונה), 2016; "ריגולטו" (ריגולטו), 2016, 2021; "דון קרלו" (רודריגו), 2017; "סימון בוקנגרה" (בוקנגרה), 2018; "מנון" (לסקו), 2020; אאידה (אמונסרו), 2021; "כוחו של גורל" (דון קרלו די ורגאס), 2022.
עונות 2023-24 כוללות הפקה חדשה של "ריגולטו" בתיאטרון ריאל במדריד וכן הפקה חדשה של "טוסקה" באופרה הממלכתית של בוואריה במינכן.
דיסקוגרפיה

| שָׁנָה | כותרת | אמנים שותפים |
| --- | --- | --- |
| 2002 | ביזה: איוון הרביעי | אינווה מולה, ג'וליאן גאווין |
| 2002 | פוצ'יני: Le villi | מלאני דינר, אקוליס מצ'אדו |
| 2007 | Die Operngala der Start – Live aus Baden-Baden | אנה נטרבקו, אלינה גארנקה, רמון ורגאס, התזמורת הסימפונית SWR, מרקו ארמיליאטו |
| 2011 | דוניצטי: לינדה די שאמוני | Eglise Gutierrez, LSir Mark Elder, תזמורת בית המלוכה, קובנט גארדן |
| 2012 | בליני: Il pirata | כרמן ג'יאנתסיו, דייוויד פארי, התזמורת הפילהרמונית של לונדון |
| 2021 | ורדי |  |
| 2021 | ורדי: מקבת (גרסה 1865) [חי] | סילביה דלה בנטה, ריקרדו זנלאטו, ג'ורג'יו ברוג'י, דייוויד אסטרוגה, פילרמוניקה ארתורו טוסקניני, רוברטו אבאדו |
יוזף וולף

| --- | --- |

 לידה:  21 בינואר 1820 מינסטרמייפלד, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  20 באפריל 1899 (בגיל 79) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 שם לידה:  Joseph Wolf 
 מקום קבורה:  בית הקברות הייגייט 
 תחום יצירה:  ידיעת הטבע 
 
יוזף וולף (בגרמנית: Joseph Wolf‏; 22 בינואר 1820 – 20 באפריל 1899) היה אמן גרמני, שהתמחה באיור בעלי חיים וצמחים. הוא עבר למוזיאון הבריטי בשנת 1848 והפך למאייר המועדף על חוקרים וחוקרי טבע כולל דייוויד ליווינגסטון, אלפרד ראסל וואלאס והנרי ולטר בייטס.
גרמניה

יוזף היה בנו הראשון של איכר, אנטון וולף, ונולד במורז, ליד מונסטרמייפלד, אז בפרוסיה הריינית, לא הרחק מנהר המוזל, באזור הרי אייפל. במקור הוא נקרא מתיאס אך מאוחר יותר נקרא בשם יוזף. בילדותו למד באדיקות על חיי ציפורים ובעלי חיים, והראה יכולת יוצאת דופן בשרטוט יצורים חיים. הוא גילה כישרון מוקדם לאמנות באמצעות חיתוך צלליות נייר של ציפורים ובעלי חיים שהדביק על חלונות. בהמשך התעניין בצייד. הוא הכין לעצמו מברשות ציור וצייר איורים של ציפורים שגידל או מצא ליד ביתו. הוא התעניין במיוחד בעופות דורסים, ושקל לעסוק באמנות כקריירה אך הבין בגיל שש עשרה שהוא זקוק להכשרה נוספת כדי להיות מקצועי. בתמיכת אביו הוא למד בחברת ליטוגרפיה בקובלנץ. כאן הוא מצא את ספר האוריתולוגיה המאויר הראשון שלו. הוא חזר לביתו לאחר שלוש שנות התמחות, ולמשך תקופה מסוימת נכנס לעבודה זמנית אצל ראש הכפר.
וולף נסע לפרנקפורט והציג את עצמו כליטוגרף בפני האוריתולוג אדוארד רופל. רופל רק התחיל לעבוד על ציפורי חבש והוא עודד את וולף לעבוד אצלו בעזרת מגורים בפרנקפורט או בדרמשטאדט, שם הציע וולף לעבוד אצל יוהאן יאקוב קופ. וולף עבר לדרמשטאדט אך המשיך לעבוד על "הציפורים של צפון-מזרח אפריקה" של רופל. קופ התרשם מיכולותיו ולקח את אחד מספרי הסקיצות של וולף לפגישה בליידן כדי להראות להרמן שלגל במוזיאון הטבע בליידן. שלגל הזמין מיד את וולף לעבוד על סדרה של "ציורים מפוארים של עופות דורסים בגודל טבעי" אשר ביססו את המוניטין של וולף באירופה.
בגיל 20 וולף היה אמור להצטרף לצבא, אך הצליח להתחמק מהגיוס, וחזר לדרמשטאדט, לעבוד על איורי ציפורים והצטרף לבית ספר לאמנויות בו עבד על דיוקנאות, נופים והעתקת עבודות בגלריה דרמשטאדט.
הוא היה צופה נלהב בעופות בר. בשנת 1847 הוא עזב את דרמשטאדט כדי להצטרף לאקדמיה באנטוורפן כדי ללמוד את טכניקות ציור השמן ההולנדיות. בסביבות הזמן הזה הוא הוזמן ללונדון כדי לצייר סוגי ציפורים לספרו של ג'ורג' רוברט גריי.
לונדון

וולף נסע ללונדון ב-20 במרץ 1848 ונפגש עם דייוויד ויליאם מיטשל, מאייר חובב בעצמו ומזכיר החברה הזואולוגית בלונדון. מיטשל הציג אותו בפני ניקולאס טריבנר (אנ') מ-Longmans publishing. למחרת כבר אמור היה לעבוד על איורי הספר של גריי. בזמן שעבד בחדר החרקים של המוזיאון הבריטי, הוא פגש חוקרי טבע אחרים. הוא היה חבר של ויליאם ראסל, שהביא את סר אדווין לנדסייר ואת הדוכס מארגיל לראות את יצירותיו של וולף. הדוכס הפך במהרה לפטרונו והוא הוצג גם בפני הדוכס מווסטמינסטר. ציוריו של וולף זכו להערכה גם על ידי האחווה הפרה-רפאליטית של לונדון.
וולף הפך במהרה למאייר הנבחר של כל הספרים שפורסמו על ידי הרפתקנים חוזרים כמו דייוויד ליווינגסטון, אלפרד ראסל וואלאס והנרי וולטר בייטס (למשל ספרו של בייטס משנת 1863 על נהר האמזונס).
כשצ'ארלס דרווין החל במחקר על התנהגות והבעות של בעלי חיים, הוא הוצג על ידי מפקח גן החיות, על היכולות של וולף להמחיש פרטים זעירים של בעלי חיים בפעולה. דרווין ביקש מוולף להכין כמה איורים מצילומים ובעלי חיים חיים בגן הזואולוגי.
וולף החזיק בדעותיו לגבי מהימנות התצפיות של אחרים ואף הטיל ספק בפרשנותו של דרווין על הבעות בפניו של קוף - כ"צחוק". דרווין ביקר אותו במספר הזדמנויות. וולף העריך את דרווין על היותו נגיש מאוד, מישהו שאפילו "ילד יכול לדבר איתו".
הערכה

יכולותיו של וולף זכו לשבחים רבים גם בחייו. וולף ביסס את אמנות חיות הבר כז'אנר ותצפיתו על ציפורים חיות אפשרה לו לייצר איורים בעמדות מדויקות ומציאותיות מאוד. מדי פעם הוא היה חוזר מטיול ומפיק רישומים מדויקים מאוד מהזיכרון. הוא הקפיד מאוד על התבוננותו בדפוסי נוצות.
הזואולוג אלפרד ניוטון כינה אותו "הגדול מבין כל ציירי בעלי החיים", ואילו לנדסייר אמר כי וולף ודאי היה ציפור לפני שהפך לאיש. וולף עשה רישומים רבים בעט ובפחם, כמו גם ליטוגרפיות עבור חברות מדעיות כמו האגודה הזואולוגית של לונדון.
כן יצר מספר גדול מאוד של איורים לספרים על היסטוריה טבעית וטיולים שפורסמו ממדינות שונות. והצליח במידה ניכרת גם כצייר.
וולף נפטר בלונדון, כשהוא מוקף בעופות המחמד שלו. הוא נקבר בבית העלמין של הייטגייט איסט.
הערות שוליים

↑  A. H. (Alfred Herbert) Palmer, The life of Joseph Wolf, animal painter, London ; New York : Longmans, Green, 1895
↑  Artefact of the month - June 2007, archive.is, ‏2013-04-16
↑  Alfred Newton, Hans Gadow, Richard Lydekker, Charles S. (Charles Smart) Roy, A dictionary of birds, London, A. and C. Black, 1893
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279139305171  PLWABN: 9812425688405606  DSI: 794  GND: 119113325  ICCU: TO0V530428  ISNI: 0000 0000 8384 0531  LCCN: n80006277  NLA: 36115701  NTA: 07207759X  RKD: 85352  SNAC: w66117wz  SUDOC: 169542300  Trove: 1214890  ULAN: 500006240  VIAF: 54950825   WorldCat (עם VIAF): 54950825
יוסף ריבלין

ערך זה עוסק באיש ציבור ירושלמי במאה ה-19. אם התכוונתם לאישים נוספים, ראו .
| --- | --- |

רבי יוסף ריבלין
 לידה:  18 בדצמבר 1836 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  5 בספטמבר 1896 (בגיל 59) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 
רחוב ריבלין בנחלת שבעה, שנות ה-50
רחוב ריבלין כיום
הספד שכתב פינס על ריבלין בעיתון החבצלת, כ"ח באלול תרנ"ו, 6 בספטמבר 1896
יוסף (יאשע) ריבלין (י' בטבת תקצ"ז, 18 בדצמבר 1836 – כ"ז באלול תרנ"ו, 5 בספטמבר 1896) היה מראשי הקהילה היהודית בירושלים במאה ה-19 ומבוני שכונות ירושלים. נחשב לאחת הדמויות החשובות ביותר במפעל היציאה מהחומות.
תולדותיו

נולד בירושלים, בנו של אברהם בנימין ריבלין ונכדו של הרב משה ריבלין. למד בישיבת עץ חיים. בשנת תרט"ו (1855) נישא לשרה ציפה גולדשמיד.
בשנת תרי"ז (1857), בהיותו כבן עשרים, יסד חברה בשם "בוני ירושלים", ששמה לה למטרה לבנות בתים מחוץ לחומות העיר העתיקה. פרסם מאמרים למען בניין ירושלים ויישובה בכל עיתוני התקופה.
במשך שנים ארוכות עמד ריבלין בראש ועד הכללי כנסת ישראל שאיחד את כל קהילות האשכנזים בירושלים (ולמשך תקופה אף את קהילות הספרדים).
היה מעורב בהקמת שכונות יהודיות רבות מחוץ לחומות, וכונה ביידיש: "ר' יאשע דער שטעטלאך-מאכער" (רבי יושה בונה השכונות). בין השכונות שלהקמתן היה אחראי במישרין ניתן לציין את נחלת שבעה, שכונת בית דוד, מאה שערים, זיכרון טוביה, שערי צדק ועוד. יש הזוקפים לזכותו את הקמתן של 16 שכונות בירושלים, ואת הצלתם של מאות עניים מרעב וממחלות.
המניע האידאולוגי

ריבלין ראה בפעולותיו מעשה הצלה ליהודים הדחוסים בצפיפות בין החומות, ומשלמים שכר דירה מופרז לבעלי הבתים המוסלמים, אך בעיקר ראה בפעולותיו, כאמור, מעשה של קירוב המשיח וקיום ציווי אלוהי של "מצוות הרחבה". הוא העלה על הכתב מאות שירים, המבוססים כולם על סודות ורמזים קבליים, ובהם שטח את הסיבות לפעולותיו. באחד השירים יצר פרפרזה על המילים "רב לך שבת בעמק הבכא" מתוך המזמור לכה דודי, ואף רמז בראש השיר לשמו:
"רב לן שבת בחצרי בני נכר, ידם בכל ושכרם מאמירים

בני שרה בתוך בני הגר, במחשך שוכנים ובחלאם נגועים.

"לב עולמנו" קיומו ומרחבו, אך במכון לשבתנו כי נכונן לנו,

נאות דשא על הירושלים, במרחביה נוכח ה"ר צבי קדשנו.
בשיר אחר, בו הוא מתייחס לחומות העיר כשלשלאות כובלות, וכגלות בפני עצמה, כתב:
את מוסרותיה ננתקה חומת האבן, ה' חומת אש לה פרזותיה,

לקרוא "ישועה" חומותיך... ו"שערייך" תהילה אות לאור אליה,

תהי כ"עיר שחוברה לה יחדיו", פרזות ירושלם על כל ארץ החיים,

יחדיו הרי "יהודא השרון והכרמל" ב"חומותייך ישועה" כולם מוקפים".