stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צופית בוהקת

| צופּית בוהקת |
| --- | --- |
 זכר של צופית בוהקת
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: חולייתנים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
משפחה:: צופיתיים
סוג:: צופית
מין:: צופית בוהקת
שם מדעי
 Cinnyris osea ‏בונפרטה, 1856

זכר צופית בוהקת בירדן
נקבת צופית בוהקת בירושלים
נקבת צופית בוהקת מאכילה גוזלים בקן הייחודי בצורתו
צוּפִית בּוֹהֶקֶת או צוּפִית (שם מדעי: Cinnyris osea), המכונה לעיתים בטעות יונק הדבש, הוא מין של צופית, סוג של ציפור שיר קטנה. זהו המין היחיד ממשפחת הצופיתיים המצוי בישראל. תת-המין Cinnyris osea decorsei מצוי במרכז אפריקה.
אטימולוגיה

בשנות ה-30 של המאה ה-20 הייתה הצופית ציפור נדירה ביותר בארץ, ששכנה בעיקר בנאות מדבר והייתה מוכרת מראייה רק לחוקרים מועטים. היא נקראה אז "יונק הדבש", שם שניתן לה ככל הנראה על ידי הזואולוג ישראל אהרוני. בשנות ה-50 החלו זואולוגים להשתמש בשם "צופית ארץ ישראלית". ב-1958 שונה השם רשמית ל"צופית" על ידי ועדת שמות מיוחדת שהוקמה כדי לשים סדר בשפה ולתת שמות מעשיים לצמחים ובעלי חיים שונים שלא היה להם שם מוסכם.[דרוש מקור] שם הציפור שוּנה ל"צופית" מכמה טעמים: ראשית, משום שהיא ניזונה מצוף הפרח ולא מדבש דבורים, ושנית, היא אינה יונקת את הצוף אלא מלקקת אותו מתוך הפרחים. נוסף על כך, הצופית גם אוכלת חרקים. זאת לעומת הקוליברי, המשתמש גם הוא בלשון לצורך שאיבת צוף מהפרחים, אולם הוא מגלגל את הלשון לכלי יניקה ולכן אפשר לכנותו "יונק".
שמה העממי של הצופית הבוהקת בשפות שונות מרמז לרוב על מוצאה בארץ ישראל. כך בגרמנית מכונה הצופית Jerichonektarvogel (צופית יריחו), בצרפתית Souimanga de Palestine, בספרדית Suimanga Palestino ובאנגלית Palestine Sunbird.
לעיתים מבלבלים בין הצופיות לבין הקוליבריים, אולם מדובר בשתי משפחות שונות מבחינה טקסונומית. בעוד הצופיות הן משפחה בסדרת ציפורי השיר והן נפוצות ביבשת אפריקה וגם בישראל, הקוליבריים הם משפחה בסדרת הקוליבראים והם נפוצים ביבשת אמריקה בלבד. בלבול זה מתרחש בגלל מאפיינים פיזיים ואקולוגיים דומים של שתי הציפורים: גודלן הזעיר, צבעיהן המרהיבים ומקורן הארוך והמעוקל, וכן התזונה המבוססת בעיקרה על צוף פרחים. תופעה זו, של קיום שני טקסונים שאינם קשורים זה לזה, אך הם בעלי מאפיינים מורפולוגיים דומים, וממלאים תפקידים מקבילים במערכת האקולוגית, מכונה אבולוציה מתכנסת.
מגמות תפוצה

תת-המין Cinnyris osea osea נפוץ לאורך צידו המערבי של חצי האי ערב, מים סוף ולאורך הבקע הסורי-אפריקני במדינות: עומאן, תימן, ערב הסעודית, מצרים, ירדן, ישראל, סוריה ולבנון. בהתאם לתפוצת המשפחה כולה, המוגבלת בעיקר לאזורים טרופיים, תפוצתו הטבעית של המין בישראל הייתה מוגבלת בעבר לאזור הצמחייה הסודנית, אזור בו גדלים, בין השאר, מינים שמוצאם באזורים הטרופיים של אפריקה, כמו שיטת הסוכך ושיטה סלילנית. האזור הסודני משתרע לאורך הערבה ובקעת ים המלח, ומינים טרופיים מסוימים אף מצפינים עד בקעת הירדן. באזור זה, הצופית ניזונה מפרחי הרנוג השיטים, שהוא צמח טפיל החי על עצי השיטה, והיא המאביקה הבלעדית שלו. להרנוג פרחים אדומים בעלי מבנה צינורי, תכונות המותאמות באופן ייחודי להאבקה על ידי ציפורים.
הצופית, שעקב מוצאה הטרופי הייתה נדירה בישראל, והיא שונה במופעה ובהתנהגותה מציפורים נפוצות יותר, זכתה לכינוי מיוחד בפי הערבים - "מלך הפרחים" (סולטאן א-זוהור). יופיו של הזכר גרם לציד מאסיבי של המין, ובתחילת המאה העשרים דווח על מספר פרטים קטן ביותר שנצפו בישראל. ידוע כי הסולטן הטורקי ציווה שיצודו לו זוג צופיות.
עם התפתחות היישוב היהודי בארץ, בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים, השתנה נוף הארץ, ובסביבת היישובים החל גינון מאסיבי של צמחי תרבות, שכללו גם מינים רבים ממוצא טרופי המותאמים להאבקה על ידי ציפורים, עם פרחים גדולים וססגוניים העשירים בצוף, כמו טקומית הכף. עקב כך, החלה הצופית להתפשט ברחבי הארץ, וכיום היא נפוצה ביותר, ומקננת, בכל חלקי הארץ.
תיאור המין

המין מפגין דו-צורתיות זוויגית. בעוד שהזכר מפגין צבעוניות מבנית ומראהו ססגוני, הנקבה חומה-אפורה. אורך גופה של צופית בוגרת בין 10 ל-11.5 ס"מ, משקלה בין 7 ל-9 גרם, ומוטת כנפיה בין 13 ל-16 ס"מ.
תזונה

מזונה העיקרי של הצופית הוא צוף פרחים, וזהו גם מקור שמה. מקורה ארוך ומעוקל כלפי מטה, וגם לשונה ארוכה ומסייעת להכניס את הצוף אל הלוע. זאת כדי שתוכל למצוץ צוף מפרחים שונים, גם כאלה שבהם הצוף נמצא עמוק בבסיס הפרח. ברוב מיני הפרחים, שמהם ניזונה הצופית, לא נוצרת האבקה על ידה, כיוון שבדרך כלל היא "פורצת" היישר אל בסיס הפרח בעזרת מקורה ומלקקת ממנו את הצוף. זאת מבלי להיכנס אל פנים הפרח ומבלי שגרגרי אבקה יידבקו אליה (מה שמכונה "שדידת צוף", כמו למשל בהיביסקוס סיני). לעיתים מרחפת הצופית במהירות במקום ליד הפרח, וכך מוצצת את הצוף, בצורה דומה לקוליברי, אולם לרוב היא עומדת על הפרח ושואבת ממנו את הצוף. מלבד הצוף, ניזונה הצופית גם מחרקים קטנים.
רבייה

עונת הרבייה, ההזדווגות והקינון של הצופיות תחילה בסביבות חודש פברואר וסופה בערך בחודשים יולי-אוגוסט. בתקופה זו, נשארים הנקבה והזכר יחדיו. עם בוא האביב וזמן ההזדווגות והטלת הביצים, מזמר הזכר בקול במטרה למשוך אליו את הנקבה להזדווגות.
הזכר אינו משתתף בבניית הקן, שצורתו היא צורת ביצה והוא בעל פתח אחד הממוקם בצידו. בזמן עונת הקינון הזכר טריטוריאלי יחסית כדי להגן על צאצאיו ועל זכותו להזדווג, ולכן הוא מזמר בקולות מיוחדים ובכך מכריז על הטריטוריה שלו. זו משתרעת על שטח של 4 עד 15 דונם, גודל המשתנה בהתאם לכמות הפרחים ומקורות המזון באזור. הכניסה אל הקן קטנה, בהתאם לגודלה של הצופית, והגישה אליו קשה. בדרך כלל הוא נבנה על קצה ענף מרוחק ולא נגיש, וזאת על מנת למנוע כניסת טורפים.
את הקן מרפדים הנקבה והזכר בפיסות טחב, נוצות שנשרו, עשב רך, וכדומה. הנקבה מטילה בין 2 ל-3 ביצים, ולאחר 12–15 ימים בוקעים הגוזלים. הזכר אינו משתתף במלאכת הדגירה, אך הוא שומר בסביבות הקן מפני מזיקים וטורפים, ובמקרה הצורך מתריע לנקבה. בשבוע הראשון מבקיעתם מוזנים הגוזלים בחרקים, בשל היותם עתירים בחלבונים החשובים להתפתחות. במשך השבוע השני משלבים בתזונתם צוף העשיר בסוכרים. לאחר שבועיים הגוזלים כבר מוכנים לעוף ולעזוב את הקן. הצופיות יכולות לגדל בעונת רבייה אחת בין שניים לשלושה מחזורי הטלה מוצלחים.
אקולוגיה

בין אויביה העיקריים של הצופית ניתן למנות נחשים ממינים שונים, יונקים טורפים ועופות דורסים. גם עופות שאינם מוגדרים כדורסים מאיימים על קיני הצופית, ביניהם העורב והעורבני, אשר מצליח לעיתים להיכנס אל הקן ולטרוף את הגוזלים ואת האם.
בטבע, יכולות הצופיות לחיות בין 3 ל-9 שנים. הצופית סקרנית מאוד ובוחנת כל אובייקט לא מוכר בסביבתה, ולכן קל לפתות אותה להתקרב אל בני אדם בעזרת כלי האכלה שבו מי סוכר או חומר מתוק אחר.
ציפור לאומית

ב-2015 הכריז ראש הממשלה הפלסטיני, ראמי חמדאללה, על ציפור זו כציפור הלאומית הפלסטינית.
לקריאה נוספת

יורם יום-טוב, הצופית הארץ-ישראלית, הוצאת כרטא, 2014.
עזריה אלון, החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 6 - עופות, עמוד 408. משרד הביטחון – ההוצאה לאור והחברה להגנת הטבע, 1986, ISBN 9650500685
הינצל, פיטר, פרסלאי, הציפורים מגדיר שדה שלם, נוסח עברי יצחק כפכפי, הוצאת הקיבוץ המאוחד תשמ"א 1981, עמוד 265.
הערות שוליים

↑  צופּית בוהקת באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  צופית במילון בעלי חיים א"י (תשכ"ג), 1963, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  כך נוצרים צבעי הכנף המרהיבים, באתר מכון דוידסון לחינוך מדעי, ‏2016-06-22
↑  Palestinian Authority Recognizes Palestinian Environmental Day
יצחק גליקר

אין תמונה חופשית
יצחק גליקר (1882–1950) היה הרופא הראשון של קופת חולים כללית בחיפה ומנהל המחלקה המדיצינית במרכז קופת חולים.
ביוגרפיה

גליקר נולד בז'ברז' שבפולין, בנם של פרימה ואלימלך, אח בכור לשלושה בנים ובת. בתקופת היותו תלמיד תיכון, השתתף בפעילות של תנועת "צעירי ציון", ביחד עם אחיו צבי ועם אריה פייגנבאום. למד רפואה בלבוב והשתלם בברלין.
בשנת 1913 עלה לארץ-ישראל. באותה שנה עבד כרופא במושבה חדרה.
במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא אוסטריה כרופא צבאי, בשנת 1920 חזר לארץ ישראל.
גליקר היה חבר בסניף הסתדרות הרופאים בחיפה שהקים הד"ר הלל יפה, עם חברים נוספים: ד"ר חיים יסקי, ד"ר ברוך ניסנבוים, ד"ר לייב עפרון וד"ר נחום שימקין.
בשנת 1920 עבד בבית החולים "הדסה" בחיפה.
גליקר היה הרופא הראשון של קופת חולים בחיפה. משנות העשרים של המאה ה-20, התחיל לעבוד בקופת חולים בחיפה, ומאוחר יותר ניהל את המחלקה המדיצינית.
נפטר ב-1950 בחיפה, והובא למנוחות בבית העלמין חוף הכרמל בעיר .
ביוגרפיה > משפחתו

התחתן עם חנה פלד ולהם נולדה בת - אמיליה (מילה). חנה נפטרה כמה שנים לאחר מכן משחפת.
התחתן בשנית עם חנה בת אלימלך בלאי ובשנת 1933 נולד בנם יוחנן. חנה נפטרה ב-1983.
אחיו, ד"ר אריה ליאון גליקר, עלה לארץ-ישראל בשנת 1933, היה רנטגנולוג. נפטר ב-11 ביולי 1971.
אחיו, ד"ר צבי הירש גליקר, עלה לארץ-ישראל בשנת 1933, היה רופא פנימי, ממקימי קופת חולים לאומית. נפטר ביום העצמאות 1951.
הנצחתו

בשנת 1953 נקראה המרפאה ברחוב הנזירות 27 בחיפה על שמו של גליקר, "מרפאת יצחק". ב-1965 נחנכה במקום מרפאה חדשה שנקראה על שמו
בחיפה הוקם גן על שם יצחק גליקר.
ב-1951 ניטעה חורשה על שמו של ד"ר גליקר בהר הגלבוע.
לקריאה נוספת

'גליקר, יצחק', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 137 (הספר בקטלוג ULI)
נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", איתי בחור - הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, עמ' 156
דבר, גיליון 335, עמ' 6, 4.7.1926
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "ד"ר מרדכי (מרקוס) פריי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ז (1956), עמ' 2902
↑  סיפורי ארץ-ישראל - מצבות מדברות 1950 – 1850 (1.3.2016)
↑  ד"ר אפרים סיני, "במלוא העין - מעולמו של רופא", צ'ריקובר מוציאים לאור בע"מ, 1984, עמ' 141
↑  בית החולים נוסד בשנת 1922 על ידי ההסתדרות הציונית הדסה, והיה קרוי : "בית חולים הדסה חיפה", ב- 1942 הוסב שמו ל- "בית החולים רוטשילד", ומשנת 1988 מרכז רפואי בני ציון
↑  ד"ר יצחק גליקר ז"ל, הצופה, 6 ביולי 1950
↑  ד"ר י. גליקר, על המשמר, 6 ביולי 1950
↑  ד"ר י. גליקר ז"ל, הארץ, 9 ביולי 1950
↑  ד"ר יצחק גליקר ז"ל, הַבֹּקֶר, 31 ביולי 1950
↑  חנה גליקר נפטרה, דבר, 1 ביולי 1926
↑  חנה גליקר ז"ל, דבר, 14 באוקטובר 1983
↑  נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", איתי בחור - הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, ערך: גליקר, אריה, עמ' 156
↑  נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", איתי בחור - הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, ערך: גליקר, צבי הירש, עמ' 156-157
↑  "מרפאת יצחקי" ע"ש ד"ר גליקר ז"ל בחיפה, דבר, 30 באפריל 1953
↑  מרפאה ע"ש ד"ר גליקר בחיפה, הצופה, 28 ביולי 1952
↑  מרפאה ע"ש הד"ר גליקר, הַבֹּקֶר, 28 ביולי 1952
↑  "מרפאת יצחק", דבר, 3 במאי 1953
↑  מרפאה ע"ש ד"ר גליקר נחנכה בחיפה, דבר, 17 במרץ 1965
↑  מפת חיפה 1954, בהוצאת מחלקת המדידות, עם סימון 'גן גליקר' (מס' 261 במפתח), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  "חגיגת ילדים בגן יצחק" עיריית חיפה - עירונט, 29 ביולי 2009
↑  טקס נטיעת גנים, הארץ, 8 בפברואר 1951
↑  חורשה ע"ש ד"ר גליקר ז"ל, דבר, 12 בפברואר 1951
↑  ד"ר שלמה גיל, ד"ר יצחק גליקר, דבר, 1 באוגוסט 1960
חטיפות אריאל קסטרו

חטיפות אריאל קסטרו הן שלוש חטיפות שבוצעו בין השנים 2002 ל-2004 על ידי אריאל קסטרו. קסטרו חטף שלוש נערות צעירות - מישל נייט, אמנדה ברי וג'ורג'ינה "ג'ינה" דחסוס . קסטרו החזיק בהן כשבויות בביתו בקליבלנד אוהיו. ב-6 במאי 2013, ברי הצליחה להימלט מהדירה עם ילדתה בת השש   ויצרה קשר עם המשטרה (הילדה נולדה לברי כתוצאה מאונס שביצע בה קסטרו). נייט ודחסוס שוחררו מהדירה על ידי שוטרים, כאשר קסטרו נעצר בתוך שעות .
ב-8 במאי 2013, קסטרו הואשם בארבעה אישומי חטיפה ובשלושה אישומי אונס. כחלק מעסקת טיעון הודה באשמה ב-937 סעיפי אונס, חטיפה וניסיון לרצח. הוא נידון למאסר עולם ותוספת של 1,000 שנים בכלא מבלי יכולת לבקש חנינה. כחודש לאחר מתן גזר הדין, וזמן קצר לאחר שהחל לרצות את עונשו- קסטרו התאבד בתאו בכלא בספטמבר 2013.
רקע

אריאל קסטרו נולד ב-11 ביולי 1960, סן חואן שבפוארטו ריקו. הוריו התגרשו כשהיה ילד. זמן קצר לאחר מכן היגר לארצות הברית עם אימו ושלושה קרובי משפחה.
בשנות השמונים פגש את אשתו לעתיד, גרימילדה פיגוארה. הם עברו לבית בו כלא יותר מאוחר את החטופות בשנת 1992. מקום מגוריהם היה בית פרטי דו-קומתי בגודל של 130 מטרים רבועים, שכלל ארבעה חדרי שינה, חדר שירותים יחיד וחדר מחסן שבנייתו לא הושלמה בגודל של 71 מטרים רבועים. עם המעבר לדירה זו נרשם שינוי בצורת התנהגותו של קסטרו. שכניהם סיפרו שהוא תקף את פיגוארה ושבר את אפה, צלעותיה וידיה. הוא גם דחף אותה במורד המדרגות וגרם לשבר בגולגולתה. בשנת 1993 הוא נעצר בגין אלימות במשפחה, אך חבר המושבעים החליט לא להרשיע אותו. פיגוארה התלוננה על איומים ועל התנהגות אלימה נוספת מצדו והוציאה נגדו צו מניעה. היא נפטרה בשנת 2012 מגידול סרטני במוח.
לפני מעצרו בגיל 52, קסטרו עבד בתור נהג של אוטובוס בית ספר. הוא פוטר מכיוון ש"הפעיל שיקול דעת לקוי": הוא ביצע פניית פרסה מסוכנת כשהיו תלמידים על האוטובוס, השאיר תלמיד באוטובוס בעודו מבצע קניות, וכן השאיר את הרכב פתוח בעודו ישן בדירתו. הוא התפרנס משכר שעתי של 18.91 דולרים. בתקופת המעצר דירתו הייתה מעוקלת בגין אי תשלום מיסים על הנכס.
החטיפות

כל אחת מהחטופות נחטפה לאחר שעלתה לטרמפ אותו הציע קסטרו. הוא הסיע כל אחת מהן לביתו הכניס אותן למחסן וקשר אותן. שכנים וחברים ששהו בבית לאחר החטיפה סיפרו כי קסטרו נהג לנעול דלתות ולמנוע גישה לאזורים מסוימים בבית.
איתורן

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.  יש צורך לכתוב על 2 הבנות האחרות.
שכן צעיר שניגש לבית כדי להביא לקסטרו את הדואר שלו, שבטעות נשלח לתיבת הדואר של אותו שכן- שמע מתוך הבית צעקות של אישה הקוראת לעזרה. הוא שמע את אמנדה ברי צועקת לעזרה. ברי הייתה כלואה בדרך כלל במרתף, אך היא ניצלה הזדמנות בה קסטרו יצא מן הבית והשאיר דלת פתוחה. דלת הבית עם זאת הייתה נעולה. עובר האורח שחרר את ברי שהזעיקה משטרה.
איתורן > מישל נייט

מישל נייט (נולדה ב-23 באפריל 1981) נעלמה ב-23 באוגוסט 2002, לאחר שיצאה מדירה של קרוב משפחה. בעת החטיפה, נייט הייתה בת 21. ביום החטיפה היא הייתה אמורה להתייצב בבית המשפט כדי לדון במשמורת על בנה התינוק.
לאחר גילויה ושחרורה של נייט, המשטרה הודתה כי הם הקצו משאבים מעטים כדי לאתרה והסיבה העיקרית לכך הייתה היותה בגירה. נחשד שהיא ברחה בעקבות כעס ומרמור על כך שהייתה צפויה לאבד את המשמורת על בנה. 15 חודשים לאחר חטיפתה, היא הוסרה ממאגר הנעלמים של קליבלנד ועל כך נמתחה ביקורת.
הערות שוליים

↑  רויטרס, אריאל קסטרו, "החוטף מקליבלנד", התאבד בכלא, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2013
↑  "בית הזוועות" נחשף; "ראינו נשים זוחלות בעירום", באתר וואלה, 8 במאי 2013
ARKive

| --- | --- |
 סוג:  אתר אינטרנט 
 בשיתוף עם:  Wildscreen
 תקופת הפעילות:  20 במאי 2003 – 15 בפברואר 2019 (15 שנים)
 מייסדים:  דייוויד אטנבורו
 www.arkive.org
 
ARKive (בתעתיק לעברית: ארקיב) היא יוזמה עולמית שמטרתה היא "קידום שימור המינים המאוימים בעולם, באמצעות כוחם של דימויי חיות בר", הפרויקט הוא יוזמה של Wildscreen, שהוא ארגון צדקה בריטי. הדרך שבה הארגון מיישם היא באמצעות איתור אוספים של סרטים, תצלומים והקלטות שמע של מינים בעולם לתוך ארכיון דיגיטלי מרכזי.  כמו כן, העדיפות הנוכחית של הארגון היא השלמת הפרופילים האודיו-ויזואליים עבור 17,000 מינים הנמצאים ברשימה האדומה של IUCN.
ל-ARKive שותפות עם ארגוני שימור, בהם: BirdLife International, שימור בין-לאומי (Conservation International), האיגוד הבין-לאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN), מרכז הניטור העולמי לשימור האומות המאוחדות ורבים אחרים.
Google Earth השיקה עבור ARKive שני קמפיינים, האחד הוא על מינים בסכנת הכחדה, והשני הוא על מינים במפרץ מקסיקו. הראשון מביניהם הושק באפריל, 2008 על ידי המנהל של Wildscreen, דייוויד אטנבורו.
האתר נבחר לאתר השנה של סאנדיי טיימס ב-2005. ב-2010 זכה האתר בפרס ובי.
ב-15 בפברואר 2019, בעקבות קשיים במימון אחזקתו, נסגר אתר האינטרנט של ARKive, ואוסף המדיה שבו אוחסן בצורה לא מקוונת לשימוש עתידי.
הערות שוליים

↑  הודעת הסגירה באתר Wildscreen
ערך זה הוא קצרמרבנושא בעלי חיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אברהם הלל גולדברג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1910 א' בשבט ה'תר"ע 
 פטירה:  ה'תשנ"ד (בגיל 84 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת שער התורה 
 
הרב אברהם הלל גולדברג (נולד בא' בשבט ה'תר"ע, 1 בנובמבר 1910– 8 באפריל 1994) היה רבו של כפר פינס ומחבר תורני.
ביוגרפיה

נולד בסקידל, במחוז גרודנה בפולין לאביו הרב יצחק גולדברג אשר שימש בעיר סקידל כשו"ב ולאמו לאה בת ר' הלל זאב עמיאל.
קיבל חינוך מסורתי אצל אביו וגדולי התורה בעיר מולדתו. למד בישיבות הגדולות בקוברין בראשותו של הרב פסח פרוסקין  ובישיבת שער התורה בראשותו של הרב שמעון שקופ מחבר ספר "שערי יושר". זכה לשמש את בעל ה"חפץ חיים" .הוסמך לרבנות על ידי גדולי התורה בחו"ל ובראשם הרב שמעון שקופ ובארץ על ידי הרב הראשי לפתח תקווה הרב ראובן כץ.
היה ר"מ בישיבה ומורה לתלמוד בבית הספר. ארגן שיעורים לתורה ומחשבת ישראל לנוער ובעיקר לפועלים והקים וניהל ישיבה קטנה בעיר מולדתו.היה עסקן חינוך בגלילות הספר בפולין, מנהלו של בית-ספר יסודי דתי "תורה ודעת" ששפת ההוראה שלו הייתה עברית, ארגון הנוער החרדי לעלייה. השתתף בקרנות ומפעלים למען א"י והיה חבר הנהלה של מוסדות חסד ידועים.
עלה לארץ בשנת תש"א לפי דרישה מ"ישיבת הרב קוק" בירושלים ובזכות הרב שבתי שמואלי אשר ניהל את השגת הסרטיפיקטים להצלת יהודים בתקופת מלחמת העולם הראשונה, ובכך הציל אותו יחד עם הרב משה צבי נריה ואחרים. בהגיעו ארצה למד בישיבת מרכז הרב תחת הנהגתו של הרב חרל"פ.
כיהן במשך עשרות בשנים כרב המקומי של "כפר פינס", מושב עובדים של "הפועל המזרחי".היה פעיל בחיי הכפר, פיתוחו, הדרכתו ועיצוב דמותו הרוחנית.
כיהן חבר המרכז של חבר הרבנים על ידי הפועל המזרחי בישראל, חבר המרכז הארצי של הארגון למען השבת בישראל. נתן הרצאות תורניות, חינוכיות ושיעורים בעיון בישיבת "ירחי כלה" בפתח תקווה.
היה חבר ההגנה (פלוגה דתית בפתח תקווה). השתתף במלחמת העצמאות ושירת בשירות סדיר בצה"ל.
כתב ופרסם בקביעות מאמרים בעיתונות הדתית בחוץ-לארץ: "דרכנו" (ורשה), "דאס ווארט" (וילנה). ובארץ : "היסוד", "המודיע", "שערים", "דגלנו" ועוד. כמו כן פרסם חידושי תורה בקובצים שונים.
נפטר ב-8 באפריל 1994 בגיל 84, והובא למנוחות בבית העלמין סנהדריה בירושלים .
חיבוריו

הארץ ומצוותיה -הלכות תרומות ומעשרות ,ערלה, כלאיים, שמיטת קרקעות ושמיטת כספים ,חלה, חדש ומתנות עניים. הספר זכה להסכמותיהם של הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב אברהם שפירא, הרב מרדכי אליהו הרב יהושע משה אהרונסון הרב בנימין זילבר והרב שלמה שמשון קרליץ. תע"ב עמ'. תשמ"ח.
הלכות שמיטה : על פי הרמב"ם ופסקי ראשונים ואחרונים, שביעית במשנתו של מרן החזו"א. רסו ע'. תשמ"ו
"עמוד החסד" (כתוספת לספר "אהבת חסד". תשי"ד, תש"ך),
"פה קדוש" (כתוספת לספר "שמירת הלשון". תשט"ו).
משפחתו

בשנת תש"ו  נשא לאשה את יוכבד בת הרב אליעזר פנחס טהורי. לזוג היו חמישה ילדים, ביניהם יצחק, יהושע וצבי.
בנו יוסף הוא חבר בית הדין הרבני בתל אביב ומחבר הספר "גט מעושה", נשוי לרבקה בתו של הרב שמואל כהנא שפירא.
בתו לאה נשואה לרב אביגדור ברגר מראשי ועורכי מכון ירושלים.
הלל פרטוק

| --- | --- |

 לידה:  8 בספטמבר 1962 (בן 62) קריית שמונה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן 
 מעסיק:  עיריית תל אביב-יפו 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  hillel.fertouk
 hillelfertouk.co.il
 
הלל פרטוק (נולד ב-8 בספטמבר 1962) הוא ממתג ערים, יועץ אסטרטגיה ותקשורת,מנהל משברים, לשעבר דובר עיריית תל אביב-יפו ודובר משטרת ישראל בדרגת תת-ניצב.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

פרטוק נולד וגדל בקריית שמונה. בצה"ל שירת כחובש קרבי בתותחנים והשתתף במלחמת לבנון הראשונה. לאחר שסיים ב-1990 לימודי תואר שני במדעי המדינה ותקשורת באוניברסיטת בר-אילן, החל לעבוד ככתב חדשות בעיתון "העיר".
ב-1992 עבר פרטוק לעבוד במגזר הציבורי, תחילה כדובר שירות התעסוקה ובהמשך כעוזר בכיר ויועץ תקשורת במשרד השיכון.
ב-1998 שימש בתפקיד דובר המטה של האלוף במיל' דורון רובין בהתמודדותו בבחירות לראשות עיריית תל אביב יפו.
ב-1999 מונה פרטוק לתפקיד יועץ התקשורת בקמפיין הבחירות של אהוד ברק לראשות הממשלה. בעקבות ניצחונו של ברק מונה פרטוק לתפקיד דובר משרד הביטחון. בתקופה זו היה פרטוק שותף בניהול משברים לאומיים כמו היציאה מלבנון בשנת 2000, האינתיפאדה השנייה ומשבר מטוס הביון "פלקון".
פרטוק נשוי פעם שנייה ולו 3 ילדים.
ביוגרפיה > דובר משטרת ישראל

ב-2011 נענה פרטוק לקריאתו של מפכ"ל המשטרה, רב ניצב יוחנן דנינו, והתגייס למשטרה בדרגת תת ניצב. פעולותיו של פרטוק נתקלו בהתנגדות קשה בתוך המשטרה, כמו גם בהתנגדות של תא הכתבים הפלילי, והובילה לעימותים עם צמרת המשטרה. לאחר שלושה חודשים הודיע פרטוק לדנינו על פרישתו מהתפקיד.
טור שכתב פרטוק ל"ידיעות אחרונות", תחת הכותרת "ראינו ושתקנו" התפרסם בעמוד השער של העיתון וזכה לעניין רב בתקשורת.
הערות שוליים

↑  הלל פרטוק מונה לדובר עיריית תל אביב, באתר וואלה, 4 בינואר 2001
↑  מרב יודילוביץ', שירה ברחובות, באתר ynet, 26 באוקטובר 2004
↑  עמיחי שלו, כולם רוצים שירים קצוצים?, באתר ynet, 11 באוגוסט 2008
↑  מערכת הבמה,מופע זיקוקין ענק יפתח את העונה הצרפתית בת"א, "הבמה", 11 במאי 2006
↑  איילה צורף, "שיווק הוא לא רק למוצרי צריכה - גם ערים צריך לשווק", באתר הארץ, 8 באוגוסט 2009
↑  איילה צורף, מקאן-אריקסון יטפל בתקציב עיריית ת"א בגובה 7 מיליון שקל; גובה העמלה - 8% , באתר TheMarker‏, 27 בפברואר 2007
↑  עכבר העיר, כך נראתה פתיחת חגיגות המאה בתל אביב, באתר הארץ, 4 באפריל 2009
↑  יעל עברי-דראל, ויהי חושך בתל-אביב, באתר ynet, 27 במרץ 2008
↑  איגוד השיווק הישראלי,הלל פרטוק מעיריית תל אביב יפו הוא איש השיווק של יולי 2009, "איגוד השיווק הישראלי", 13 באוגוסט 2009
↑  יניב קובוביץ, היעד המבצעי של משטרת ישראל: שיקום יחסי הציבור של המפכ"ל, באתר הארץ, 30 ביולי 2012
↑  יניב קובוביץ, אחרי חודש וחצי דובר המשטרה, הלל פרטוק, פורש מתפקידו, באתר הארץ, 25 ביולי 2011
↑  לילך ויסמן, ‏פרטוק דחה הצעה לשמש כראש מערך ההסברה של נתניהו, באתר גלובס, 17 באוגוסט 2011
↑  גלעד מורג, הערב עצרת "ישראל רוצה שינוי" בת"א; רחובות ייחסמו, באתר ynet, 7 במרץ 2015
↑   צבי זרחיה, הכוורת של אבי גבאי - אנשי השטח, היועצים והתורמים הבולטים, באתר TheMarker‏, 12 ביולי 2017
↑  יובל קרני, הלל פרטוק, לשעבר דובר עיריית ת"א, יהיה מנהל קמפיין הבחירות של מרצ, באתר בטוויטר, ‏18 בינואר 2021
יהודה אילן

| --- | --- |

 לידה:  24 בינואר 1924 חיפה, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  30 באוגוסט 1996 (בגיל 72)
 מדינה:  ישראל
 פעילות בולטת:  אחראי על ההסברה והטקסים בישראל (1957–1983)
 השכלה:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 
דוד בן-גוריון ויהודה אילן במצעד 1960
נשיא המדינה זלמן שזר בטקס חידון התנ"ך העולמי, מקבל ספר תנ"ך חתום ממארגן הטקס יהודה אילן 1963
מפקד האוגדה אריאל שרון לצד קצין חינוך יהודה אילן במלחמת יום הכיפורים 1973
יצחק רבין, ראש עיריית ירושלים טדי קולק, יגאל אלון ואלוף פיקוד מרכז רחבעם זאבי בהכנות לטקס 20 שנה לחטיבת הראל עם מארגן הטקס יהודה אילן 1968
יהודה אילן (י"ח בשבט תרפ"ד, 24 בינואר 1924 – ט"ו באלול תשנ"ו, 30 באוגוסט 1996) היה מנכ"ל מרכז ההסברה בין השנים 1967–1983 והיה אחראי על הפקת כלל הטקסים, הלוויות, האזכרות והאירועים הממלכתיים בישראל. בין תפקידיו השונים היה אילן אחראי לטקס הדלקת המשואות בהר הרצל. אילן היה יו"ר הוועדה לחגיגות יום העצמאות אשר שמה לה למטרה לעצב את אירועי יום הזיכרון וחג העצמאות. בתוך כך, היה אילן שותף מרכזי בהחלטה לחבר את יום הזיכרון לאירועי יום העצמאות, והיה גם אחראי על בחירת מדליקי המשואות והפקת כלל הטקסים בימי העצמאות. בנוסף, תרם אילן בעיצובם של יום השואה, יום ירושלים, חידון התנ"ך העולמי, חגיגות המימונה, אירועי העדלאידע והמצעדים הצבאיים בישראל. במשך 26 שנים בנה ועיצב אילן את מרכז ההסברה של ישראל והיה נחשב בעיני רבים ל"מר הסברה" ו"למר מרכז ההסברה", תוך השרשתם של יסודות הטקסיות וההסברה הממלכתית במדינת ישראל. בין תפקידיו שימש אילן גם כיועץ קרוב לשלושה ראשי ממשלות: לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין, השתתף ביסוד י"א הנקודות בנגב והיה ממקימי קיבוץ בארי.