stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיקורסקי S-58
שירות מבצעי > ארצות הברית > לאחר מלחמת וייטנאם

המסוק נותר בשירות צבא ארצות הברית והזרוע האווירית של חיל הנחתים עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20. לקראת תום שירותו שירת המסוק גם בכוחות המילואים של חיל הנחתים ושל הצבא, וביחידות האוויריות של המשמר הלאומי של ארצות הברית, עד שהוחלף על ידי הבל UH-1 אירוקווי. חברת סיקורסקי הפסיקה את כל הפעילויות הקשורות בייצור המסוק ב-1968, ועד אז נבנו 1,821 מסוקים. כל המסוקים יצאו משירות בכוחות המזוינים של ארצות הברית בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. זה היה המסוק הבוכנתי האחרון של חיל הנחתים; טיסתו האחרונה הייתה ב-3 בספטמבר 1973.
שירות מבצעי > שירות אזרחי

כוחו של ה-H-34 הספיק בקושי להרים את קפסולת החלל של תוכנית מרקורי. ב-21 ביולי 1961, עם חזרתה של קפסולת החלל במשימת מרקורי רדסטון 4, נפתח בטעות צוהר החללית והקפסולה החלה לשקוע במים. משקלם של הקפסולה ושל המים שחדרו אליה היה רב מדי עבור המסוק, והקפסולה צללה במי האוקיינוס וחולצה רק ב-1999. האסטרונאוט, וירג'יל גריסום, חולץ בשלום.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 ובתחילת שנות ה-90 הופעלו מסוקי S-58T מונעים בטורבינה על ידי חברת ניו יורק הליקופטרס בטיסות סדירות בין נמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי למנחת המסוקים ברחוב 34 מזרח בעיר ניו יורק.
מפעילות

אורוגוואי אורוגוואי
איטליה איטליה
אינדונזיה אינדונזיה
ארגנטינה ארגנטינה
ארצות הברית ארצות הברית
בלגיה בלגיה
ברזיל ברזיל
גרמניה המערבית גרמניה המערבית
דרום וייטנאם דרום וייטנאם
האיטי האיטי
הולנד הולנד
טאיוואן טאיוואן
ישראל ישראל
יפן יפן
לאוס לאוס
ניקרגואה ניקרגואה
הפיליפינים הפיליפינים
צ'ילה צ'ילה
צרפת צרפת
קוסטה ריקה קוסטה ריקה
קנדה קנדה
הרפובליקה הדומיניקנית הרפובליקה הדומיניקנית
תאילנד תאילנד
נתונים כלליים

הנתונים לדגם CH-34A צ'וקטאו
צוות: 2 - טייס וטייס משנה
נוסעים: 16 חיילים או 8 אלונקות
אורך: 14.25 מטר
גובה: 4.85 מטר
קוטר רוטור: 17.07 מטר
משקל ריק: 3,583 ק"ג
משקל מרבי: 5,897 ק"ג
מהירות מרבית: 196 קמ"ש
מהירות שיוט: 155.5 קמ"ש
סייג רום: 2,774 מטר
טווח טיסה: 400 ק"מ
חימוש: התקנה מאולתרת של מקלעי 7.62 מ"מ או מאג בצידי תא המטען.
הנעה: מנוע רדיאלי R-1820-84 מתוצרת "רייט", בעל הספק של 1,525 כ"ס.
לקריאה נוספת

נעם הרטוך: סיקורסקי S-55,‏ S-58, ביעף - כתב עת לתעופה וחלל, גיליון 54, תשמ"ה 1985 (2).
דני שלום: מטוסי חיל האוויר, מהטייגר מות' עד הסופה. באוויר - פרסומי תעופה וחלל, ראשון לציון. תשס"ו, 2005.
הערות שוליים

1 2  דני שלום, מטוסי חיל האוויר : מהטייגר מות' עד הסופה, באוויר - פרסומי תעופה וחלל, 2006, עמוד 113.
↑  (בחיל האוויר הישראלי)
1 2 3 4  סיקורסקי S-58, באתר חיל האוויר הישראלי
↑  על פי אתר חיל האוויר. על פי דני שלום, עמ' 113, המסוקים הגיעו ב-10 בפברואר.
↑  על פי פורום פרש המסוק הראשון שהגיע לחיל היה S-58, מסוק הדגמה של חברת סיקורסקי ואחריו נרכש מסוק אזרחי משומש מדגם S-58B.
↑  אליעזר כהן וצבי לביא, עמ' 234.
↑  על פי פורום פרש.
↑  עופר דרורי, מבצע חלוץ, באתר הגבורה
↑  זהר נייגר, ‏גבורה בלהבות: סיפורו של החילוץ המוסק מהשריפה בבניין צים, באתר חיל האוויר הישראלי, 15 בפברואר 2022
↑  "נשרף בית 'צים' בתל אביב, בפברואר 1966.
↑  אליעזר כהן וצבי לביא, עמ' 309 - 315.
↑  צנחנים ומסוקים, באתר חיל האוויר הישראלי
↑  אליעזר כהן וצבי לביא, עמ' 334 - 338.
↑  לחלץ בכל מחיר, באתר חיל האוויר הישראלי; רס"ן כוכב הס, באתר הגבורה
↑  לחפש את כולם, באתר חיל האוויר הישראלי; סרן יהודה פרי, באתר הגבורה
↑  אליעזר כהן וצבי לביא, עמ' 345 - 349.
↑  אליעזר כהן וצבי לביא, עמ' 349 - 352.
↑  מבצע "רוצץ", באתר חיל האוויר הישראלי, 8 באפריל 1968, אורכב בארכיון האינטרנט ב-3 בינואר 2011
↑  אבינעם מיסניקוב, ‏חיל האויר במבצע רוצץ 1, באתר "מרקיע שחקים"
↑  The Flying Winnebago באתר Air & Space Magazine.
| מסוקים של חיל האוויר הישראלי |
| --- | --- | --- |
על פי שנת הכניסה לשירות
| 1950-1959 | הילר 360 • איירוספסיאל אלואט II • סיקורסקי S-55 • סיקורסקי S-58 |  |
| 1960–1969 | בל 47 • איירוספסיאל סופר פרלון צרעה • בל 205 • סיקורסקי CH-53 סי סטליון יסעור |  |
| 1970–1979 | בל 206 סייפן • בל 212 אנפה • בל AH-1 קוברה צפע • יוז MD 500 דיפנדר להטוט |  |
| 1980–1989 | יורוקופטר HH-65 דולפין |  |
| 1990 - 1999 | סיקורסקי UH-60 בלאק הוק ינשוף • יורוקופטר AS-565 פנתר עטלף • יוז AH-64 אפאצ'י פתן |  |
| 2000 - 2009 | בואינג AH-64D אפאצ'י שרף |  |
| 2020 - 2029 | אגוסטה וסטלנד AW119 קואלה עופר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537125105171  LCCN: sh95001820  NARA: 10663593 
פינוי פצועים לבית החולים בבאר שבע באמצעות מטוס סיקורסקי S-58 של חיל האוויר הישראלי באמצע שנות ה-60
סיקורסקי S-58 במוזיאון חיל האוויר, בחצרים
חיפוש מקומי

חיפוש מקומי הוא טכניקה היוריסטית-למחצה לפתרון בעיות מיטוב. השיטה כוללת שיפור הדרגתי של פתרון נתון, על ידי בחירת פתרונות קרובים – עד להגעה לפתרון מיטבי מקומית (כזה שאין פתרונות עדיפים בסביבתו).
שיטת החיפוש המקומי לא תמיד תפיק פתרון אופטימלי, אך לעיתים קרובות תיצור אלגוריתם קירוב לבעיה הנתונה ותרוץ בזמן סביר, מה שגורם לכך שפעמים רבות בוחרים בשיטה כזו עבור בעיות NP קשות.
על מנת לבצע אלגוריתם כזה עבור בעיה נתונה יש צורך להגדיר את מרחב הפתרונות, שכנות בין פתרונות ופונקציה שמגדירה עד כמה פתרון כלשהו טוב או לחלופין קרוב היוריסטית לפתרון.
אלגוריתם hill-climbing

האלגוריתם הבסיסי ביותר מגריל פתרון כלשהו ממרחב הפתרונות, ולאחר מכן בכל איטרציה עובר על כלל השכנים ועובר אל השכן שהפונקציה נותנת לו את הערך הטוב ביותר. האלגוריתם עוצר כשאין שכן שהפונקציה נותנת לו ערך טוב יותר מהפתרון הנוכחי ומחזירה את הפתרון הנוכחי.
שיפורים אפשריים לאלגוריתם זה הם:
לאפשר מעבר אל שכן שהפונקציה מחזירה לו אותו הערך, במקרה זה על מנת למנוע מעגלים אינסופיים רצוי להגביל את מספר המעברים הרצופים הללו.
להריץ את האלגוריתם מספר פעמים, כל פעם עם מצב התחלתי שונה.
בחירת השכן הראשון שנבדק שערכו גדול יותר מהנוכחי, למקרה שיש מספר רב של שכנים.
קביעת הסתברות למעבר לכל שכן, על פי כמה הוא טוב ולעבור לשכן הבא לפי הסתברות זו.
החזקת קבוצת מצבים ולעבור כל פעם אל קבוצת השכנים הכי טובים, גרסה זו מאפשרת מעבר במקביל אל כמה שכנים של אותו מצב.
אלגוריתם simulate anealing

האלגוריתם מגריל בכל שלב שכן, אם הוא טוב יותר מהנוכחי עוברים אליו, אחרת עוברים אליו בהסתברות גבוהה יותר ככל שהוא פחות גרוע ובהסתברות גבוהה יותר ככל שהאלגוריתם עוד לא ביצע מספר רב שאיטרציות (באלגוריתם מוגדרת טמפרטורה שגבוהה בתחילה ויורדת בכל איטרציה ועל פי זה מחושב).
אלגוריתמים גנטיים

אלגוריתמים גנטיים מתחילים עם מספר מצבים, בכל שלב יוצרים שילובים בין מצבים קיימים ומוטציות שלהם, ואז משאירים רק את הטובים ביותר, בדומה לתורת האבולוציה שהציג דרווין.
אלגוריתם Gradient descent לחיפוש במרחב

עבור התכנסות אל מינימום מקומי במרחב עבור פונקציה נתונה, ניתן להגריל נקודה כלשהי בפונקציה, וללכת לאט לכיוון ההפוך מהגרדיאנט.
דוגמאות > בעיית כיסוי קודקודים

בהינתן גרף  \ G=(V,E) (המורכב מאוסף קודקודים  \ V ואוסף קשתות  \ E המחברות ביניהם), ברצוננו למצוא קבוצת קודקודים  \ U\subseteq V בגודל מינימלי, כך שאחד מצדיה של כל קשת יהיה שייך לה.
דרך אפשרית ליישום חיפוש מקומי עבור בעיה זו היא התבוננות בכיסוי שרירותי כלשהו של הגרף (למשל, אוסף כל הקודקודים כולם,  \ V) והסרת קודקוד לא הכרחי אחד מדי איטרציה, עד להגעה לאוסף, שהסרת כל קודקוד ממנו תגרום לו להפסיק לכסות את  \ G.
דוגמאות > בעיית הספיקות

בבעיית הספיקות, נתון אוסף פסוקיות מעל לאוסף משתנים בוליאניים  \ V (פסוקית היא אוסף ליטרלים (ליטרל הוא משתנה או שלילתו). פסוקית מסופקת אם אחד הליטרלים שלה מסופק), ויש למצוא השמת ערכי אמת ( \ False\ \ True), עבורה יסופק מספר מרבי של פסוקיות.
ניתן ליישם חיפוש מקומי עבור בעיה זו על ידי בחירת השמת ערכי אמת שרירותית (למשל, השמת  \ True בכל המשתנים), והחלפת ערכו של משתנה אחד מדי איטרציה, עד להגעה להשמת ערכי אמת מיטבית מקומית (כזו, שהיפוך ערך האמת של כל אחד ממשתניה יקטין את מספר הפסוקיות המסופקות). ניתן להוכיח שאלגוריתם זה נותן קירוב- \ {\frac {1}{2}} לכל הפחות, ומספר האיטרציות שיתבצעו קטן או שווה למספר הפסוקיות בנוסחה (ולכן, חסום ליניארית על ידי גודל הקלט).
הערות שוליים

↑  the desine of approximation algorithms, david p. williamson, david b.  fhmoys, pg 35
משפט לובאס-קנזר

בתורת הגרפים, משפט לובאס-קנזר הוא משפט מתמטי שקובע את מספר הצביעה של גרף קנזר (אנ'). ייחודו של המשפט בכך שההוכחות הסטנדרטיות שלו מבוססות בעיקר על כלים מתחום הטופולוגיה.
היסטוריה

את המשפט שיער המתמטיקאי הגרמני מרטין קנזר ב-1955, אז הוא נודע בשם השערת קנזר. ב-1978 הציג לסלו לובאס הוכחה מפתיעה למשפט תוך שימוש בכלים טופולוגיים. הוכחה זו נחשבת לתוצאה הראשונה בענף הקומבינטוריקה טופולוגית, העוסק בשימוש בשיטות טופולוגיות בקומבינטוריקה (שימושים של קומבינטוריקה בטופולוגיה היו ידועים עוד לפניכן). מאז נמצאו הוכחות טופולוגיות רבות למשפט, רובן מבוססות על משפט בורסוק-אולם. הוכחה קומבינטורית טהורה נמצאה על ידי Matoušek ב-2004, אך גם היא מבוססת על "חיקוי" של הוכחה טופולוגית (בפרט נעשה שימוש בלמה של טקר שהיא תוצאה קומבינטורית השקולה למשפט בורסוק-אולם הטופולוגי).
נוסח המשפט

גרף קנזר  KG_{n,k} הוא גרף המוגדר באופן הבא: הצמתים בגרף הם כל התתי קבוצות של  \{1,\ldots ,n\} שיש בהן k איברים. יש קשת בין שני צמתים אם ורק אם הם זרים כקבוצות. למשל ב- KG_{4,2} יש קשת בין  \{1,3\} ל- \{2,4\} ואין קשת בין  \{1,3\} ל- \{3,4\}.
צביעה של גרף היא התאמה של צבע לכל צומת כך שאין שני צמתים בעלי צבע זהה המחוברים בקשת. מספר הצביעה של גרף G מסומן  \ \chi (G) והוא מוגדרת כמספר המינימלי של צבעים הדרושים כדי לצבוע את G.
משפט לובאס-קנזר. לכל  0<2k-1\leq n מתקיים  \chi (KG_{n,k})=n-2k+2.
קל להדגים צביעה שאכן משתמשת ב- n-2k+2 צבעים, והדבר נעשה כבר על ידי קנזר. הקושי הוא להוכיח כי זו הצביעה המוצלחת ביותר (מסמפר מינימלי של צבעים). באופן כללי מציאת מספר הצביעה של גרף נחשבת בעיה קשה, בפרט במקרים הדומים לגרף קנזר, בהם מספר הצביעה גדול יחסית ל-n-ים גדולים.
הוכחה

ההוכחה מתחלקת באופן טבעי לשני שלבים. בשלב הראשון נוכיח ש- \chi (KG_{n,k})\leq n-2k+2 על ידי כך שנדגמים צביעה המשתמשת ב- n-2k+2 צבעים. בשלב השני נוכיח ש- \chi (KG_{n,k})\geq n-2k+2 באמצעות טיעון טופולוגי.
הוכחה > שלב ראשון

נדגים את הצביעה של הגרף שהוצגה על ידי קנזר. בתור שמות לצבעים נשתמש במספרים טבעיים. נגדיר את הצביעה באופן הבא: לכל צומת A,
כלומר את הצמתים שמכילים מספרים קטנים מ- n-2k+2 נצבע במספר הקטן ביותר שהם מכילים, ואת כל השאר נצבע בצבע  n-2k+2. כעת נניח ש- A,B צמתים הצבועים באותו הצבע. אם זה אחד מבין הצבעים  1,\ldots ,n-2k+1 אז יש להם איבר משותף (הצבע עצמו) ולכן אין ביניהם קשת. ואם שניהם צבועים בצבע  n-2k+2 אז שניהם קבוצות בנות k איברים החלקיות לקבוצה  \{n-2k+2,\ldots ,n\} שיש בה  2k-1 איברים, ולכן הם חולקים לפחות איבר אחד ואין ביניהם קשת.
הוכחה > שלב שני

נציג הוכחה קצרה שנתגלתה על ידי ג'ושוע גרין. ההוכחה מבוססת על משפט לוסטרניק-שנירלמן (הנובע ממשפט בורסוק-אולם).
נסמן  d=\chi (KG_{n,k}). נסמן ב- S^{d} את ספירת היחידה ה-d-ממדית (שפת הכדור ה-d+1-ממדי). נפזר על פני הספירה n נקודות  x_{1},\ldots ,x_{n} במצב כללי (אין d נקודות בקבוצה שנמצאות על על-מישור יחיד שעובר דרך הראשית; אפשר לעשות זאת למשל על ידי בחירת נקודות על היטל על הספירה של עקום המומנטים  (1,t,t^{2},\ldots ,t^{n})). לצורך ההוכחה נניח ללא הגבלת הכלליות שהצמתים של  KG_{n,k} הם תתי הקבוצות מגודל k של  X=\{x_{1},\ldots ,x_{n}\}. את קבוצת הצמתים נסמן ב- V. תהי  c צביעה של  KG_{n,k} ב-d צבעים  1,\ldots ,d.
לכל  x\in S^{d} נגדיר את  H(x) להיות ההמיספירה הפתוחה ש-x הוא הקוטב (במובן הגאוגרפי) שלה (באנלוגיה תלת-ממדית, ניתן לחשוב על זה כאילו השמש נמצאת בדיוק מעל הנקודה x,  H(x) היא ההמספירה המוארת). פורמלית:  H(x)=\{y\in S^{d}\mid \langle x,y\rangle >0\}. לכל  1\leq i\leq d נגדיר:
כלומר  A_{i} היא קבוצת הנקודות כך שבהמספירה  H(x) יש k נקודות של  X המגדירות צומת של הגרף שצבעו i. ברור ש- A_{i} קבוצה פתוחה כי  X קבוצה דיסקרטית ותזוזה קטנה מספיק של ההמספירה  H(x) לא תשנה את הנקודות מ-X שהיא מכילה.
נגדיר כעת:  A_{d+1}=S^{d}\setminus \bigcup _{i=1}^{d}A_{i}. זוהי קבוצת הנקודות שאין בהמיספרות שהן מגדירות k נקודות של X (שיגדירו צומת), ולא ניתן לשייכן לאף צבע. זוהי קבוצה סגורה (כמשלים של איחוד של קבוצות פתוחות). קיבלנו כיסוי של  S^{d} על ידי הקבוצות  A_{1},\ldots ,A_{d+1} שכולן פתוחות או סגורות, ולכן לפי משפט לוסטרניק-שנירלמן קיים  l כך ש- A_{l} מכילה זוג נקודות אנטיפודיות  -x^{*},x^{*}\in A_{l}.
אם  1\leq l\leq d אז קיים צומת  B^{+}\in V כך ש- B^{+}\subseteq H(x^{*}) וקיים צומת  B^{-}\in V כך ש- B^{-}\subseteq H(-x^{*}), ושניהם מקיימים  c(B^{+})=c(B^{-})=l. אולם  H(x^{*})\cap H(-x^{*})=\emptyset  (המיספרות הפוכות) ולכן   B^{+}\cap B^{-}=\emptyset , ויש ביניהם קשת, בסתירה לצביעה שלהם באותו הצבע.
מכאן ש- l=d+1. כלומר אין k נקודות של X בהמיספרות  H(x^{*}),H(-x^{*}). בכל המיספירה יש  k-1 נקודות לכל היותר וכל שאר הנקודות חייבות להימצא על העל-מישור שבין שתי ההמיספרות. קיבלנו שעל העל-מישור יש לפחות  n-2(k-1)=n-2k+2 נקודות. מצד שני מהמצב הכללי ידוע שעל העל-מישור יש לכל היותר  d נקודות. ולכן  n-2k+2\leq d=\chi (KG_{n,k}).
לקריאה נוספת

Matoušek, Jiří (2003). Using the Borsuk–Ulam theorem. Berlin: Springer Verlag. doi:10.1007/978-3-540-76649-0. ISBN 3-540-00362-2
הגרף  KG_{5,2} - ידוע כגרף פטרסן
תוכנית הפדרציה

תוכנית הפדרציה של המלך חוסיין, 15 במרץ 1972. לפי התוכנית ירדן תיקרא בשם "הממלכה הערבית המאוחדת", ויהיו בה שני מחוזות אוטנומיים: מחוז ירדן בגדה המזרחית ומחוז פלסטין בגדה המערבית
תוכנית הפדרציה (ערבית: المملكة العربية المتحدة, תרגום מילולי: הממלכה הערבית המאוחדת) הייתה תוכנית מדינית אשר הוצעה על ידי המלך חוסיין במהלך שידור רדיו ב-15 במרץ 1972. הרקע להכרזה על התוכנית היה ניסיונו של חוסיין להשיב לידיו את יהודה ושומרון לאחר שאבדו לירדן במלחמת ששת הימים, תוך שמירה על יחסים טובים עם הפלסטינים, שהתערערו בעקבות ספטמבר השחור. תוכנית הפדרציה קבעה כי בשטחי ירדן והגדה המערבית תוקם מסגרת פדרטיבית "ממלכה ערבית מאוחדת" שבה יהיו שני מחוזות אוטונומיים: עבר-הירדן ובירתה עמאן; ופלסטין שבירתה ירושלים. עמאן תשמש גם בתור הבירה של הממלכה כולה, שבראשה יעמוד המלך.
התוכנית התקבלה בהתנגדות רבה במישור הבינלאומי. ישראל התנגדה לתוכנית ובמיוחד כעסה על כך שחוסיין התעלם משליטתה בגדה המערבית כאשר ניסח את התוכנית. אש"ף וארגונים פלסטיניים אחרים התנגדו לתוכנית בטענה שהיא נוגדת את הזכות הריבונית של הפלסטינים. מדינות ערב גם הן יצאו נגד התוכנית, בטענה שמדובר בקנוניה סודית של חוסיין עם ישראל וברמיסת זכויותיהם של הפלסטינים. מצרים הרחיקה לכת וניתקה את קשריה עם ירדן בעקבות פרסום התוכנית. התגובות העוינות סיכלו אפשרות של מימוש התוכנית, וגם השיחות החשאיות בין חוסיין לישראל לא הובילו למימושה. לפיכך, השפעתה על הפוליטיקה במזרח התיכון הייתה זניחה. עם זאת, התוכנית מהווה תפנית חשובה ביחס הירדני כלפי הזהות הפלסטינית, ויש הטוענים כי היא זרעה את הניצנים לניתוק הזיקה בין ירדן לגדה המערבית ביולי 1988.
הגורמים להכרזה על התוכנית

בעקבות מלחמת ההתשה וחשיבותה הגאו-פוליטית של תעלת סואץ, המאמץ הבינלאומי להשכנת שלום במזרח התיכון התמקד באופן בלעדי ביחסים שבין ישראל למצרים. ירדן, שהייתה אחת הדומיננטיות בקידומה של החלטה 242 של האו"ם, נדחקה עתה לשוליים הפוליטיים. פעילותו של שליח האו"ם גונאר יארינג למזרח התיכון עסקה בגישור בין ישראל למצרים, והתעלמה מירדן. גם פעילות דיפלומטית שכללה את ירדן עלתה בתוהו. תוכנית רוג'רס של שר החוץ האמריקאי נדחתה בידי כל הצדדים. החשש של חוסיין היה שיירקם הסכם נפרד בין מצרים לישראל, ואילו ירדן תיוותר שסועה וללא תמיכה בינלאומית. הוא התרעם על כך שדווקא ממלכתו, שנקטה בקו פרו-מערבי ברור, נדחקה לשוליים, בעוד מצרים הפרו-סובייטית זוכה בהתייחסות אינטנסיבית. במצב זה, חוסיין חשב שפרסום תוכנית בדבר הסדר עתידי יכולה לשנות את המצב הדיפלומטי ולקדם את ירדן בחזרה לקדמת הבימה הבינלאומית. חוסיין עצמו היה צפוי לצאת לארצות הברית, וקיווה כי עיתוי נכון של יוזמת שלום ישכנע את האמריקאים לפעול להסדר בין ישראל לממלכה. ייתכן גם שחוסיין קיווה כי בעקבות פרסום התוכנית, יעלה הנושא הירדני בשיחות המתוכננות בסוף מאי 1972 בין נשיא ארצות-הברית ריצ'רד ניקסון לנשיא ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב.
מלבד המצב הבינלאומי, זיהה חוסיין גם שעת כושר בזירה הבין-ערבית. לאחר מותו של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר בספטמבר 1970 נותר ואקום פוליטי בהנהגה של העולם הערבי. מצרים תחת אנואר סאדאת נקלעה לבעיות כלכליות, ולא נתפסה עוד כדומיננטית בעבר. סכסוכים שסעו את כלל העולם הערבי: בין עיראק למדינות אחרות ובייחוד סוריה; בין ירדן למצרים על רקע ההסכמה המצרית החשאית לתוכנית רוג'רס. אפילו בתוך פדרציית הרפובליקות הערביות, שבה היו חברות מצרים, סוריה ולוב, התגלעו שסעים בולטים. במצב זה של פירוד בתוך מדינות ערב, חשש חוסיין שמדינות ערב עלולות להיות קלות על ההדק במתן עדיפות לאש"ף, ולכן רצה לדחוף לתוכנית שבה ירדן תהיה דומיננטית. כמו כן, חוסיין חשב שהפילוג יאפשר יוזמה מדינית ללא תגובה כלל-ערבית חריפה.
מטבע הדברים, היחסים עם הפלסטינים היוו את הגורם המכריע להכרזה על התוכנית. חוסיין קיווה שהצהרה על תוכנית שמכירה בייחודיות פלסטינית תתקבל בחיוב בקרב הפלסטינים תושבי הגדה המזרחית ותמעיט את האיבה כלפי השלטון לאור אירועי ספטמבר השחור. התנגדות זו למשטר ההאשמי הייתה עזה עוד יותר בקרב תושבי הגדה המערבית. החשש המרכזי של חוסיין היה עסקה מצרית עם אש"ף שבמסגרתה תקום מדינה פלסטינית שתכלול את הגדה המערבית, רצועת עזה וחלקים מירדן. כדי לטרפד אפשרות זו הוא ניסה להעלות את קרנו בקרב תושבי הגדה המערבית. בנוסף לכך בסוף שנת 1971 הכריזה ישראל על קיום בחירות מוניציפליות בעיריות הערביות ביהודה ושומרון בסוף מרץ 1972. חוסיין קיווה שפרסום תוכנית מבעוד מועד תסייע למועמדים פרו-האשמים להיבחר, ותמנע אפשרות לבחירתם של נציגים פוליטיים מהגדה המערבית שידונו על הסכמים עם ישראל במנותק מירדן.
ההכרזה על התוכנית

התוכנית נוסחה בידי ועדה מייעצת חשאית שבראשה עמד יורש העצר חסן, אחיו של המלך. ב-15 במרץ 1972 הכריז חוסיין על היוזמה החדשה בנאום שנשא בפרלמנט הירדני ושודר בשידור חי ברדיו. את נאומו פתח בסקירה היסטורית של ירדן, תוך שהוא מדגיש את ההסכמה לשותפות בין העבר-ירדנים ובין הפלסטינים. הוא ציין את החלטות יריחו מדצמבר 1948, שבהן כמה אלפי פלסטינים התכנסו ביריחו והביעו תמיכה בסיפוח ירדני של הגדה המערבית בידי המלך עבדאללה. בנוסף, חוסיין דימה את תושבי הגדה המזרחית והמערבית לאנצאר, תושבי מדינה ולמוהאג'רון ממכה, כאשר האנצאר קיבלו לחיקם את המוהג'רון לאחר ההִג'רה ושתי הקהילות הרכיבו בסולידריות משותפת את האומה המוסלמית. הוא התייחס לספטמבר השחור כאסון נורא, וקרא לאחות את הקרעים. בסוף דבריו הציג חוסיין את תוכניתו המדינית לשתי קהילות אלו. למחרת, ב-16 במרץ, תוכן הנאום התפרסם בעיתון הירדני הממלכתי א-דסתור
ההכרזה על התוכנית > עיקרי התוכנית

לפי תוכנית הפדרציה, הממלכה ההאשמית של ירדן תכונה מעתה "הממלכה הערבית המאוחדת". בגוף פוליטי זה יתקיימו שני מחוזות אוטונומיים:
"מחוז פלסטין" - המחוז המערבי של הממלכה, בירתו תהיה ירושלים המזרחית. המחוז יכלול את שטחי הגדה המערבית, וכן כל שטח אחר בפלסטין שישוחרר לאחר נסיגה ישראלית ותושביו הפלסטינים ירצו להצטרף לממלכה הערבית המאוחדת (למשל רצועת עזה).
"מחוז ירדן" - המחוז המזרחי של הממלכה, בירתו תהיה עמאן. מחוז זה יכלול את כל הגדה המזרחית ותושביו יהיו אנשי עבר-הירדן.
לפי תוכניתו של חוסיין, כל מחוז יעמיד לעצמו מושל ורשות מבצעת שיהיו האחראים הבלעדיים על ענייני הפנים של המחוז. לצידם תתקיים גם רשות מחוקקת מחוזית, שתיבחר בבחירות מחוזיות. עם זאת, ענייני חוץ, ביטחון וכלכלה לא יהיו בשליטה אוטונומית מחוזית אלא בשליטה פדרטיבית של הממשלה המרכזית. בירת הפדרציה כולה תהיה גם היא עמאן, ובראש הפדרציה יעמוד המלך שיהיה אחראי על הרשות המבצעת. המלך הוא גם שיעמוד בראש הצבא של הממלכה המאוחדת. הרשות המחוקקת הפדרטיבית תיקרא בשם "מועצת האומה", ובה יהיו מספר שווה של נציגים משני המחוזות של הפדרציה. כמו כן יהיה בית משפט עליון אחד לכל הממלכה.
ההכרזה על התוכנית > משמעות התוכנית

תוכנית הפדרציה של חוסיין יצרה שינוי תפיסתי במדיניות הירדנית כלפי הפלסטינים והגדה המערבית. מאז "איחוד שתי הגדות" בשנת 1950 ניסה השלטון הירדני לשוות אופי מונוליתי לממלכה, וטען הלוך ושוב כי "ירדן היא-היא פלסטין" וכי אין הבדל בין תושבי שני צידי נהר הירדן. המגמה הייתה ליצור מיזוג של שתי הגדות. החלפת המונחים "עבר הירדן" ו-"פלסטין" במינוח הנייטרלי של "הגדה המזרחית" ו-"הגדה המערבית" הייתה רק אחד הסימפטומים הבולטים למדיניות זו. תוכניתו של חוסיין הייתה בבחינת תיקון למצב זה. ראשית, היא הכירה בשוויון מוחלט בין שתי הגדות בענייני ניהול המדינה והעניקה אוטונומיה מרבית למחוז הפלסטיני בגדה המערבית. שנית, התוכנית הכירה בהבדלים המהותיים בין העבר-ירדניים ובין הפלסטינים. עתה הציע חוסיין שיתוף פעולה ללא שילוב ואינטגרציה. הוא הכיר בייחודיות הפלסטינית שממנה התעלם המלך עבדאללה בצורה הפגנתית. השם "הממלכה הערבית המאוחדת" היה שם נייטרלי שכלל לא התייחס לעליונות כלשהי של ההאשמים או של העבר-ירדנים. במסגרת התוכנית, חוסיין למעשה הכיר בייחודיות הפלסטינית ובזכותם להגדרת זהות נפרדת מזו של הירדנים.
התוכנית גם ביטאה שינוי מדיניות מוחלט בפוליטיקה הירדנית. לאחר אירועי ספטמבר השחור התגבשה סיעה דומיננטית בקרב הפוליטיקאים הבכירים בירדן שהייתה מוכנה לוותר על הקשר ההיסטורי בין הגדה המערבית לגדה המזרחית ולנתק לגמרי את הקשרים עם הפלסטינים. סיעה זו הונהגה בידי ראש ממשלת ירדן וצפי א-תל. הלה גם סירב בתוקף להכיר בזהות ייחודית פלסטינית מכל צורה שהיא, והדגיש חזור ושוב את הבלעדיות של ירדן בייצוג הפלסטינים כלפי העולם. הירצחו של א-תל ב-28 בנובמבר 1971, ארבעה חודשים בלבד לפני פרסום תוכנית הפדרציה בידי חוסיין, הביא למפנה במדיניות של בית המלוכה הירדני כלפי השאלה הפלסטינית. א-תל נרצח בידי ארגון ספטמבר השחור, זרוע ביצוע של אש"ף, והסיבות לרצח היו לאומניות באופן מובהק. בעקבות הרצח, המחנה של א-תל נחלש, ולראש ממשלה מונה אחמד א-לווזי, עושה דברו של המלך. מעתה המדיניות הייתה איחוי הקרעים של אירועי ספטמבר ולא ניתוק סופי. המלך חוסיין גם היה מוכן להכיר בייחודיות פלסטינית, שלא כמו א-תל ומחנהו.
התגובות לתוכנית > תגובת ישראל

ישראל הגיבה באופן שלילי לתוכנית הפדרציה, ודחתה לחלוטין את הצעותיו של חוסיין. ההנהגה הישראלית הביעה מורת רוח מכך שחוסיין התעלם לגמרי מהשליטה הישראלית בגדה המערבית למן מלחמת ששת הימים, ועל כך שחוסיין בתוכניתו לא הביע כל נכונות לשאת ולתת עם ישראל או לדון על הסכם שלום. למחרת פרסום התוכנית, ב-16 במרץ 1972, הכריזה ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר מעל בימת הכנסת על התנגדותה לתוכנית, ואמרה כי התוכנית היא מכשול לשלום, וכי רעיון הפדרציה אינו יכול לשמש כבסיס להסכם שלום עם ישראל. לאחר נאומה הכנסת קיבלה ברוב קולות ובתמיכת האופוזיציה החלטה התומכת במאיר ובהתנגדות לתוכנית חוסיין. להחלטה התנגדו מספר מועט של חברי כנסת ממפ"ם ומהמערך. ההתנגדות הגורפת לתוכנית, לפי צבי אל-פלג, נבעה לא רק מחוסר ההתייחסות לישראל בהצגת התוכנית, אלא גם מהביטחון המדיני של הצמרת הפוליטית בישראל לאור הפירוד במדינות ערב ולאור התמיכה האמריקאית בישראל.
עמדה שונה משל ראש הממשלה ושל הכנסת הביע סגן ראש הממשלה יגאל אלון. בריאיון לעיתון מעריב ב-24 במרץ טען אלון שההתנגדות לתוכנית הפדרציה של חוסיין נבעה מהתביעה הגורפת לחזור לגבולות 4 ביוני 1967. אולם, אלון טען, באופן עקרוני ובהסדרי גבול סבירים, ייתכן שהמסגרת הפדרטיבית תהיה הדרך הטובה ביותר לפתור את מה שמכונה הבעיה הפלסטינית. בכך הייתה נסיגה מסוימת של אלון מתוכניתו שלו. מכל מקום, דעתו של אלון לא התקבלה בציבור ובצמרת הפוליטית. בהמשך גם שיחק תפקיד שולי בשיחות החשאיות שהתנהלו עם חוסיין, ולכן לא היה יכול לבטא בפועל את אהדתו לתוכנית הירדנית.
גם במפ"ם הביעו אכזבה מהתגובה הישראלית וטענו שהתכנית מראה על רצון בשלום.
התגובות לתוכנית > תגובת העולם הערבי

אף שחוסיין הבהיר כי כל יישום של התוכנית יתבצע לאחר נסיגה ישראלית ובתיאום מלא עם הפלסטינים, בארצות ערב היו שראו את תוכנית הפדרציה כקנוניה ישראלית-ירדנית על חשבונם של הפלסטינים. לפיכך מנהיגים רבים במדינות ערב גינו את התוכנית בחריפות, מספר ימים לאחר ההכרזה עליה. אולם, התגובות ניכרו בחוסר אחידותן. לפי צבי אל-פלג, חלק ממדינות ערב ניסו לנצל לטובתן את המצב שנוצר, ולתגובתן לא היה בהכרח קשר לתוכנית כשלעצמה.
אלג'יריה גינתה את התוכנית וטענה שהדבר מעיד על המחדלים הכוללים במדינות ערב. יש הרואים בצעד זה ניסיון של שליטי אלג'יריה למנף את מעמד ארצם בעולם הערבי. עיתונים אלג'ירים גם הם תקפו את התוכנית, וטענו כי היא מהווה הוכחה לשיתוף הפעולה הבוגדני של חוסיין עם ישראל. בעיראק, שהייתה אז מבודדת בזירה הערבית, ראש הממשלה אחמד חסן אל-בכר קרא בעקבות התוכנית להפלת המשטר ההאשמי בירדן ותמך בגלוי באש"ף. גם קיצוניות זו מפורשת בתור צעד שנועד למטרותיה של עיראק וללא קשר לירדן. סוריה ולוב, אז חלק מפדרציה ערבית שכללה גם את מצרים, גינו גם הן את התוכנית.
הקיצונית ביותר בתגובתה הייתה מצרים. כבר למחרת פרסום התכנית נרמז בעיתון מצרי על כוונה לנתק את היחסים עם ממלכת ירדן בגלל התכנית. ב-6 באפריל 1972 הכריז נשיא מצרים אנואר סאדאת על ניתוק הקשרים הדיפלומטיים עם ירדן בעקבות פרסום התוכנית. בכך הצטרפה מצרים לאלג'יריה, לוב, עיראק וסוריה, אשר כבר ניתקו את קשריהן עם ירדן בעקבות ספטמבר השחור. הבידוד של ירדן בזירה הבין-ערבית רק הקצין עוד יותר. הקשרים עם מצרים חודשו רק בסוף ספטמבר 1973, לקראת פרוץ מלחמת יום כיפור.
מדינות ערביות אחרות, כמו ערב הסעודית, סודאן, תוניסיה וכווית, התבטאו בצורה יותר מהוססת ומתונה כלפי תוכנית הפדרציה, ותחילה לא דחו אותה על הסף. אולם לאחר זמן גם מדינות אלו החלו לגנות את התוכנית, חלקית בגלל חשש מהשפעת הסוגיה הפלסטינית על דעת הקהל המקומית. הגינוי של תוכנית הפדרציה הפך לבסוף למונוליתי בקרב כלל העולם הערבי.
התגובות לתוכנית > תגובות בינלאומיות

הזירה הבינלאומית התחמקה מתגובות באשר לתוכנית הפדרציה, זאת על מנת לא לברור צד בסכסוך. ארצות הברית אמרה כי מדובר בעניין ירדני פנימי שאין זה מן הראוי להגיב עליו, וכך נמנעה מלנקוט עמדה ולאבד תמיכה בעולם הערבי. במאמר שפרסם העיתונאי יוסף חריף במעריב, הוא טען ששתיקתה של ארצות הברית נבעה מדרישות ישראליות. ברית המועצות גם היא נמנעה להגיב לגבי התוכנית, משום רצונה להמשיך את ההתבססות במצרים ללא הגברת המתיחות. סיבה נוספת לחוסר-התגובה של שתי המעצמות הייתה הפגישה המתוכננת במאי 1972 בין הנשיא הסובייטי ליאוניד ברז'נייב לנשיא האמריקני ריצ'רד ניקסון. סין התנגדה לתוכנית. לעומת זאת, בריטניה ואיטליה לא פסלו את התוכנית על הסף, וראו בה "נקודת התחלה" בדרך להסכם אפשרי.