stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת הדיאדוכים הראשונה
המלחמה > הקרע של פרדיקס עם אנטיפטרוס

בהדרגה התחוור לשאר הדיאדוכים כי פרדיקס נושא את עיניו ליותר מאשר מעמד של עוצר, והוא שואף להיות מלך. פרדיקס חשש יותר מכל מאנטיפטרוס, מצביא ותיק וזקן, אשר היה מוערך מאוד בקרב הצבא והאצולה. אנטיפטרוס מצדו לא יכול היה להיענות לגישושיו של פרדיקס, כיוון שהיה שקוע בדיכוי מרד שפרץ ביוון (מלחמת לאמיה). בשנת 322 לפנה"ס, לאחר שפרדיקס דיכא מרידה שפרצה בקפדוקיה ומינה כשליט שלה את בן בריתו הפוליטי הנאמן אאומנס, היה פרדיקס חזק מתמיד, וכעת היה זה אנטיפטרוס שגישש אחר ברית. אנטיפטרוס הציע לפרדיקס להינשא לבתו ניקיאה. בו זמנית, גם אמו של אלכסנדר, אולימפיאס, הציעה לו את בתה קלאופטרה. קלאופטרה אף נמלטה ממוקדון ועברה לגור בסרדיס, כדי להיות קרובה יותר לפרדיקס ולהתחמק מפיקוחו של אנטיפטרוס. כל אחת מן הנערות טמנה אפשרויות רבות עבור פרדיקס: נישואים לניקיאה יקרבו אותו אל אנטיפטרוס כפי שרצה, אולם נישואים לאחותו של אלכסנדר יבצרו את מעמדו בעיני כל שכבות האוכלוסייה במוקדון. הבחירה לא הייתה קלה.
בסופו של דבר החליט פרדיקס להינשא לניקיאה, אולם לא דחה לחלוטין את קלאופטרה והמשיך לרקום מזימות. מושל פריגיה, אנטיגונוס, סירב להוראתו של פרדיקס לדכא מחוזות מתמרדים באזור שתחת שלטונו, והיה ברור לו שפרדיקס רק מחפש תירוץ להדיח אותו. הוא לא המתין לכך, אלא נמלט אל אנטיפטרוס יחד עם בנו דמטריוס. אנטיגונוס סיפר לאנטיפטרוס שלמעשה אין לפרדיקס כל כוונה לשאת את בתו לאשה, אלא הוא רק מנסה להרוויח זמן עד שיוכל להיפטר מאנטיפטרוס ולשאת את קלאופטרה.
המלחמה > הקרע של פרדיקס עם תלמי

אנטיפטרוס האמין לדבריו של אנטיגונוס, ועד מהרה החל לארגן קואליציה ששמה לה למטרה להדיח את פרדיקס מתפקיד העוצר. לצדו התייצבו אנטיגונוס, וכן ליסימכוס. קרטרוס הצטרף אל הברית ככל הנראה משום שכעס על פרדיקס על כך שהתעלם ממנו בעת חלוקת הירושה. אל אנטיפטרוס הצטרף עוד בעל ברית רב ערך: תלמי שליט מצרים. בניגוד לפרדיקס, שניסה בכל מאודו לשמור על האימפריה של אלכסנדר שלמה, ולשאר הדיאדוכים שלפחות העמידו פנים שהם מנסים לעשות זאת, תלמי דרש בגלוי להפוך למלך נפרד בארץ נפרדת. הוא דרש וקיבל לידיו, במסגרת הסכמי בבל, את השליטה על מצרים, האזור החשוב ביותר והעשיר ביותר בכל האימפריה שהקים אלכסנדר. תלמי היה דיאדוך ערמומי שנמנע פעמים רבות מקרבות הכרעה ישירים ובחר בדיפלומטיה במקום, או שלח אחרים להילחם את מלחמותיו. תלמי לא שקט על שמריו, אלא ביצר במשך השנתיים שחלפו מאז הסכמי בבל את נחלתו החדשה. הוא התריס לראשונה כנגד סמכותו של פרדיקס כאשר חטף את גופתו של אלכסנדר ממוקדון וקבר אותה במצרים. לא ברור היכן אלכסנדר ביקש להיקבר, אולם המעשה כשלעצמו היה מחוצף ומתריס.
הקואליציה חוזקה בנישואים. קרטרוס כבר היה נשוי לפילה, בתו של אנטיפטרוס, בת אחרת של אנטיפטרוס אורידיקה ניתנה לתלמי, וניקיאה "הועברה" מפרדיקס לליסימכוס. פרדיקס מצדו הצליח למצוא לו רק בן ברית אחד: אאומנס, אשר היה גזברו של אלכסנדר ומונה למושל קפדוקיה. פרדיקס קיווה לתת לגיטימיות למערכה שלו על ידי כך שכינה את הצבאות שנלחמו כנגדו "מורדים".
המלחמה > מסע פרדיקס במצרים

פרדיקס שלח את אאומנס עם מתנות לקלאופטרה, והודיע לה שהוא מוכן לשאתה לאשה במקום ניקיאה. בכך נפתחה המלחמה בצורה גלויה, ופרדיקס מצא את עצמו מותקף משלוש חזיתות בו זמנית. נאמניו של פרדיקס יעצו לו, משיקולים צבאיים, לפנות קודם כל כנגד אנטיפטרוס. עם זאת, לפרדיקס היה קל יותר להציג כמורד את תלמי, המצביא הצעיר שזה מקרוב בא, מאשר את אנטיפטרוס הוותיק והמוערך, נאמנם של שלושה ממלכי מוקדון. לפיכך, החליט לתקוף קודם כל את מצרים, בתקווה שהדברתו של תלמי תרתיע את אנטיפטרוס ותגרום לו לבקש שלום. הוא הפקיד את כוחותיו באסיה הקטנה בידי אאומנס והורה לו לדכא את התקפותיהם של קרטרוס ואנטיגונוס שם. את ציו שלח לפקח על פעולותיו של אנטיפטרוס, ועודד את האיטולים למרוד בשלטונו.
מסעו של פרדיקס מפסידיה למצרים עבר ללא תקלות. כאשר הגיע לנילוס עם צבאו, החליט לחכות לשעת ערביים ואז לחצות, על מנת לנסות ולהפתיע את תלמי. עם זאת, על פי פוליאינוס, תלמי היה מוכן לקראת בואו של פרדיקס, וכאשר האחרון הופיע בראש צבא על גדות הנהר הסמוך לממפיס, החליט תלמי לקשור עיזים, חזירים ושוורים יחדיו והורה לרועי הצאן להנהיגם בעודם רכובים על סוסים על מנת להטעות את פרדיקס בנוגע לצבאו של תלמי. תחבולה זו הצליחה, וצבאו של פרדיקס נתקף בהלה, נסוג וחלקו נלקח בשבי. דיודורוס מספק תיאור נוסף למאבק, לפיו כוחותיו של תלמי הופיעו באמצע צליחת הנהר ומנעו מצבאו של פרדיקס לבסס ראש גשר בצדו השני של הנהר, וכך, על אף מאמצים הירואיים מצד חייליו של פרדיקס, הצליח להדוף את פרדיקס בחזרה לצדו השני של הנילוס, ופרדיקס נאלץ להורות על נסיגה כללית. ניסיון חציית הנילוס לווה באבדות כבדות לצבאו של פרדיקס. באותו לילה, הוביל המצביא פאיתון מרד כנגד פרדיקס, ופרדיקס עצמו נרצח.
המלחמה > המלחמה בנאמני פרדיקס

בעוד פרדיקס נלחם במצרים, התנגש כוחם המשותף של אאומנס ואלקטס - אחיו של פרדיקס, בכוחם של קרטרוס ונאופטלמוס בקרב ההלספונט. הכוחות בקרב היו שקולים פחות או יותר והיתרון ההתחלתי עמד לטובת קרטרוס, המצביא המנוסה. עם זאת, פרשיו של אאומנס באגפים הרגו את קרטרוס, וכך גרמו להתפזרות פרשיו. אאומנס הרג את נאופטלמוס בדו-קרב, וחיל הרגלים שלו כותר ונאלץ להיכנע. אאומנס ניסה לשכנע אותם לעבור לצד שלו, אולם הם נמלטו והצטרפו לאנטיפטרוס.
בשנת 321 לפנה"ס, חתמו הדיאדוכים המנצחים על הסכם טריפרדיסוס, אשר במסגרתו נקבע שאנטיפטרוס יהיה העוצר החדש, ונחלותיו של פרדיקס חולקו בין שאר הדיאדוכים. את מלאכת הכרעתם של אאומנס ואלקטס, הפקידו בידי אנטיגונוס. בהמשך אותה שנה הוכרז אאומנס כבוגד והוצא נגדו גזר-דין מוות. עקב מחסור במשאבים, נאלץ אאומנס לפטר את רוב שׂכיריו ולשלח את רוב חייליו המוקדונים. הוא הסתגר במבצר נוֹרָה והדף בהצלחה את ניסיונותיו של אנטיגונוס להעלותו בחכה. אנטיגונוס פנה לחסל את אלקטס, והם התנגשו בקרב על רכס הרים בפסידיה. אלקטס ארב לאנטיגונוס, התקיף אותו וכמעט שחיסל את צבאו לחלוטין, אולם אנטיגונוס עם 6,000 פרשים מובחרים הצליח להבקיע את מחנה האויב ולהביס את צבא אלקטס. זה האחרון נמלט עם כמה מנאמניו משדה הקרב. הוא הגיע אל טרמסוס ונרצח בידי זקני העיר.
השלום לא האריך ימים. בשנת 319 לפנה"ס מת אנטיפטרוס, ועל ירושתו פרצה מלחמת הדיאדוכים השנייה.
לקריאה נוספת

דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ג (מהדורה ראשונה) תשמ"ז (מהדורה שנייה).
Diodorus Siculus. Library of History. Translated by C.H. Oldfather, R.M. Geer, C.L. Sherman, F.R. Walton and C.B. Welles. Loeb Classical Library. Cambridge, MA, Harvard University Press; London, William Heinemann, 1933–1967.
Edward M. Anson, Craterus and the Prostasia, Classical Philology, Vol. 87, No. 1 (Jan., 1992), pp. 38-43
Hermann Bengtson, Die Diadochen: Die Nachfolger Alexanders des Groβen, München, 1987. (Perdikkas: 15-36, 39, 61, 76, 120, 203)
Richard A. Billows, Antigonos the One-eyed and the Creation of the Hellenistic State, Berkeley, 1997. (Perdiccas: somatophylax of Alexander, 8n, 11n, 17n, 36n, 48, 69-74, 79, 176, 206, 225, 248, 318-319; at Babylon conference, 52-57; attack on Egypt and death, 67, 71, 85n, 130, 163-164; plans to marry Kleopatra, 61-64, 320n; as regent of the empire, 53, 54-67)
Albert Brian Bosworth, "Perdiccas and the Kings", in The Classical Quarterly, Vol. 43, No. 2, 1993, 420-427.
R. M. Errington, Bias in Ptolemy's History of Alexander, The Classical Quarterly, Vol. 19, No. 2 (Nov., 1969), pp. 233-242
Errington, "From Babylon to Triparadeisos: 323-320 B.C.", in The Journal of Hellenic Studies, Vol. 90, 1970, 49-77.
N. G. L. Hammond, "Aspects of Alexander's Journal and Ring in His Last Days", in The American Journal of Philology, Vol. 110, No. 1, 1989, 155-160.
Waldemer Heckel, The Marshals of Alexander's Empire, 1992, Routledge
Waldemar Heckel, Who is Who in the Age of Alexander the Great Prosopography of Alexanders' Empire, Blackwell publishing, 2006
Anson, Edward. 2004. Eumenes of Cardia: A Greek among Macedonians(הקישור אינו פעיל). Leiden: Brill.
הערות שוליים

↑  גולן, עמ' 59.
↑  חוקיותה של הכתרה זו אינה ברורה, השוו: Edward M. Anson, Macedonia's Alleged Constitutionalism, The Classical Journal, Vol. 80, No. 4 (Apr. - May, 1985), pp. 303-316
↑  דיודורוס, ספר שמונה עשר, 23.
1 2  Heckel (1992), p. 141
↑  .Bosworth, p. 425
1 2  גולן, עמ' 66.
1 2 3  גולן, עמ' 67.
↑  ביוגרפיה של קרטרוס באתר ליוויוס
↑  Heckel (1992), p. 148
↑  ביוגרפיה של אנטיפטרוס באתר ליוויוס
↑  דיודורוס, ספר שמונה עשר, 36.
↑  דיודורוס, ספר שמונה עשר, 44.
↑  דיודורוס, ספר שמונה עשר, 46-45.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph779392
שחמט (שיר)

| --- | --- |

 סינגל בביצוע חוה אלברשטיין
 מתוך האלבום את ואני והמלחמה הבאה
 יצא לאור:  1968 
 סוגה:  שיר אנטי מלחמתי 
 שפה:  עברית 
 אורך:  3.42 דק' 
 כתיבה:  חנוך לוין 
 לחן:  אלכס כגן 
 עיבוד:  אלכס וייס
 
שחמט הוא שיר אנטי-מלחמתי עברי מאת חנוך לוין. השיר הולחן בידי אלכס כגן ונכלל בקברט הסאטירי "את ואני והמלחמה הבאה", שהוצג לראשונה באוגוסט 1968, כשנה לאחר מלחמת ששת הימים. בכל כתבי חנוך לוין נכלל השיר בקובץ "מה אכפת לציפור", שנדפס לראשונה ב-1987. השיר התפרסם בביצועה של חוה אלברשטיין, ולאחר מכן זכה לביצועים נוספים.
אודות השיר

השיר מדבר לכאורה על משחק השחמט, שבו ”חַיָּל שָׁחֹר מַכֶּה חַיָּל לָבָן” ו”חַיָּל לָבָן מַכֶּה חַיָּל שָׁחֹר” (שורות החוזרות בכל אחד משלושת בתיו הראשונים של השיר) אך למעשה מותח ביקורת על השליטים השולחים את החיילים לקרב תוך שהם אדישים לגורלם - בזמן הקרב ”הַמֶּלֶךְ מְשַׂחֵק עִם הַמַּלְכָּה” (שורה זו מסיימת כל אחד משלושת בתיו הראשונים של השיר).
הבית הרביעי והאחרון מציג את סופו הטרגי של הקרב:
לְאָן הָלַךְ יַלְדִּי, יַלְדִּי הַטּוֹב לְאָן?

נָפְלוּ חַיָּל שָׁחֹר, חַיָּל לָבָן.

לֹא יַחֲזֹר אָבִי, אָבִי לֹא יַחֲזֹר.

וְאֵין חַיָּל לָבָן וְאֵין שָׁחֹר.

בְּכִי בַּחֲדָרִים וּבַגַּנִּים שְׁתִיקָה;

עַל לוּחַ רֵיק רַק מֶלֶךְ וּמַלְכָּה.
חוקרת הספרות זהבה כספי ציינה שבשיר זה לוין לא ערער עדיין על צדקת המלחמה, אלא יצא נגד הגלוריפיקציה של מלחמות בכלל: "הבנים מקוננים על אבותיהם המתים, האמהות מקוננות על בניהן שנפלו, ורק המלך והמלכה ממשיכים לשחק על לוח ריק. אין כאן צדק, טוב או רע. צבעיהם של כלי המשחק בשחמט — הלבן והשחור — אינם מסמלים ערכים מנוגדים של טוב ורע."
ביצועים מוזיקליים

הביצוע המקורי של השיר היה בידי משתתפי "את ואני והמלחמה הבאה": שפרה מילשטיין, רמי פלג, בת-שבע צייזלר וגד קינר. בשנת 1970 התפרסם השיר בלחן זהה לזה ששימש בקברט, בביצועה של חוה אלברשטיין, באלבומה משירי ארץ אהבתי.
כעשרים שנה מאוחר יותר, בשנת 1989, שר אבי טולדנו את השיר בלחן שהוא חיבר ובעיבוד של אילן וירצברג, באלבומו "אבי טולדנו שר חנוך לוין". בסוף 2013 יצא השיר כסינגל עם לחנו וביצועו של יהודה פוליקר, ובשנת 2014 נכלל השיר באלבומו של פוליקר, "מוזיאון החלומות". באותה שנה נכלל השיר, בביצועה של דניאלה ספקטור ובלחן המקורי, גם באלבום "שרות חוה אלברשטיין". השיר זכה לביצועים נוספים, בהם של רונה קינן וגלית מור.
הערות שוליים

↑  זהבה כספי, ‏הפטריוט בשירותה של מלכת אמבטיה: מלחמת ששת הימים ביצירתו של חנוך לוין, ישראל 13, 2008, עמ' 255
↑  שחמט - שחזור של הביצוע המקורי, באתר YouTube
↑  "שחמט" בביצועו של אבי טולדנו, בערוץ YouTube של אבי טולדנו
↑  יהודה פוליקר מעדכן את חנוך לוין בסינגל חדש, באתר nrg‏, 18 בנובמבר 2013
↑  "שחמט" בביצועו של יהודה פוליקר, בערוץ YouTube של יהודה פוליקר
↑  "שחמט" בביצועה של דניאלה ספקטור, בערוץ YouTube של "עבודה עברית"
| חוה אלברשטיין |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | "האבן מיר א ניגונדל" • "שירי עם ביידיש" • "בשירים עבריים" • "צעצועיה של אסנת" • "מות הפרפר" • "שירי רחל" • "אנדנדינו" • "מארגאריטקעלעך" • "מירדף" • "משירי ארץ אהבתי" • "לאט, לאט, לאט..." • "חוה ועודד בארץ הקסמים" • "לו יהי" • "חוה אלברשטיין והפלטינה" • "כמו צמח בר" • "טיקיליטון" • "צוללת צברית" • "הלילה הוא שירים" • "קרוסלה" • "התבהרות" • "קרוסלה 2" • "קרסולה לחגים" • "מה קרה בארץ מי" • "אני הולכת אליי" • "חוה זינגט יידיש" • "שיר במתנה" • "קולות" • "שירו אחרי" • "נמל בית" • "מהגרים" • "עוד שירים ביידיש" • "הצורך במילה, הצורך בשתיקה" • "לונדון" • "האהבה מאלתרת" • The Man I Love • "מארגאריטקעלעך" • "דירה אחת" • "יונת האהבה" • The Well‏ • Foreign letters • "מוצאי חג" • "קוקוס" • "לעמעלע" • "שביל החלב – שירי ערש" • "טבע האדם" • "ברוך הבא" • "ילדת טבע" • "ואיך אצלך" • "סרנדה" • "בוא המורה" • "ערב אחר" |  |
| מיני-אלבומים | "התגלית החדשה בשירי נחום היימן" • "אין יידישע פאלקס-לידער" • "צעצועיה של אסנת" • "ירושלים של זהב" • "טוביה ושבע בנותיו" • "הבובה ימימה" |  |
| אלבומי אוסף | "להיטי זהב" • "משירי ארץ אהבתי – האוסף הראשון" • "החיטה צומחת שוב – האוסף השני" • "אדבר איתך" • Crazy Flower: A Collection‏ • Yiddish Songs • "תיכף אשוב" • "סיפור אינטימי" • "עץ הכוכבים" • "סיפור חיים – אנתולוגיית שירי משוררים" |  |
| אלבומי הופעה | "בתכנית יחיד – חלק א'" • "בתכנית יחיד – חלק ב'" • "חוה והגיטרה – הופעה חיה בצוותא" • "בהופעה חיה – מבחר שירים מתוך המופע "לונדון"" • "בהופעה" • "חוה שרה ושלומי מנגן – בהופעה (Live)" |  |
| מארזי תקליטורים | "האוסף" • "חוה אלברשטיין שרה לילדים" • "השנים הראשונות" |  |
| חוה אלברשטיין – סינגלים |
| --- | --- | --- |
| שנות ה-1960 | "בא אלי נער" |  |
| שנות ה-1970 | "מירדף" • "עץ הכוכבים" • "משירי ארץ אהבתי" • "שחמט" • "אליעזר בן-יהודה" • "שבע" |  |
שנות ה-1980: 
שנות ה-1990: 
שנות ה-2000: 
שנות ה-2010: 
שנות ה-2020: 
| סינגלים אחרים | "נחל התנינים" • "נשים רוקדות" • "ליידי גודייבה" • "הנביא" • "שיר לאוהבים הנבונים" • "לא ידע איש מי היא" • "נפט" • "אמא אל תהיי עצובה" • "לו ידעת" • "ספינתנו" • "תרגיל בהתעוררות" • "אין לך זכות חנינה בעולם" |  |
| שירים | "רבנו תם" • "מקהלה עליזה" • "פרח הלילך" • "כנרת" • "פנס בודד" • "פרחי זהב" • "מה שיש לי לומר לך" • "ירושלים של זהב" • "מות הפרפר" • "חיוכים" • "כפל" • "בשביל אל הבריכות" • "רק על עצמי" • "בגני נטעתיך" • "עקרה" • "אני" • "זמר נוגה" • "אל ארצי" • "מתי" • "ספר שירי" • "שי" • "הבובה ימימה" • "ילדי איננו ילד עוד" • "אישה באבטיח" |  |
בית אהרנסון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון להיסטוריה
 כתובת:  מזכרת בתיה 
 מיקום:  זכרון יעקב 
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  רבקה אהרנסון 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1956
 תאריך פתיחה רשמי:  1956 
 קואורדינטות:  32°34′21″N 34°57′17″E﻿ / ﻿32.5725°N 34.954722222222°E﻿ / 32.5725; 34.954722222222
 www.nili-museum.org.il
  (למפת הכרמל מוגדלת) בית אהרנסון(למפת הכרמל רגילה) בית אהרנסון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית אהרנסון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית אהרנסון
 
מנהרת מילוט מתחת לבית אהרנסון
בית אהרנסון הוא ביתה של משפחת אהרנסון במושבה זכרון יעקב, ובו שוכן מוזיאון ניל"י מאז 1956. הבית שוכן ברחוב המייסדים 40 בזכרון יעקב.
המבנה

האתר כולל שלושה חלקים:
מוזיאון ניל"י - בקומת הקרקע נמצאת תערוכה קבועה על תולדות מחתרת ניל"י מעת הקמתה עד כניסת גנרל אלנבי לירושלים. המוזיאון, הצמוד לבית המשפחה, הוקם ללא תמיכה ממשלתית, התחדש בשנת 1998 ונוספו לו תצוגות של תעודות ותמונות מתולדות מחתרת ניל"י, שחלקם מוצגים באמצעים אורקוליים המוצגים באולם הקרנה בקומה התחתונה. הוא כולל ספרייה וארכיון מסמכים של משפחת אהרנסון ושל חברי המחתרת ומשפחותיהם, ודברי זיכרונות ומחקרים שנכתבו אודותיהם.
בית משפחת אהרנסון - בה התגוררה המשפחה ובמשך הזמן התגוררה בו רבקה אהרנסון עד למותה ב-1981. לאחר מותה הוא נפתח לביקורי קהל בו מוצגים חדרים מרוהטים, חדר אוכל עם שולחן ערוך ועוד.
בית אהרן אהרנסון - המשפחה בנתה לו בית נפרד כי היה הבן המבוגר והמפורסם. בבית מוצגים רהיטי עץ יוקרתיים משובצי צדפים בסגנון דמשקאי וחלק מספרייתו הגדולה שרובה הושמדה על ידי הטורקים. בבית זה התאבדה שרה אהרנסון, ממנהיגי מחתרת ניל"י, לאחר שעונתה על ידי השלטונות העות'מאניים, כאשר התגלתה המחתרת בשלהי מלחמת העולם הראשונה. אפשר לראות את הסליק הקטן במשקוף החדר משם לקחה את האקדח, נכנסה לחדר האמבטיה וירתה בתוך פיה.
ב-2015 נפתחה לביקורים מנהרת מילוט מתחת לבית אהרנסון המוליכה מהבית לצד הצפוני של המושבה שהיה אז מוסתר ובלתי מיושב.
מזימות בירושלים

| --- | --- |
 בימוי:  פיטר קולינסון 
 תסריט:  מארי סמית' 
 שחקנים ראשיים:  אוליבר ריד סם וונמייקר ולדק שיבל גייל הניקאט ריצ'רד וידמרק אסי דיין 
 מוזיקה:  קולין פרצ'טר 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, איטליה, ישראל, ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר 
 הקרנת בכורה:  14 במאי 1976 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ריגול, סרט דרמה, סרט מתח 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מזימות בירושלים (באנגלית נקרא The Sell Out), הוא סרט מתח, קופרודוקציה אמריקאית-בריטית-איטלקית-ישראלית, משנת 1976 בבימויו של פיטר קולינסון ובכיכובם של אוליבר ריד, ריצ'רד ווידמרק וג'יל האניקאט. הסרט צולם בישראל והשתתפו בו גם שחקנים ישראלים, בהם אסי דיין, שמואל רודנסקי ואורי לוי.
עלילה

ה- CIA, ה-ק.ג.ב. והמוסד רוקחים ביחד מזימה לחסל את גבריאל לי, סוכן CIA לשעבר שערק לגוש הסובייטי אך עזב את מזרח אירופה כדי לנסוע לישראל. הוא מחפש עזרה מהמורה הוותיק שלו סם לוקאס. לוקאס מנהל כעת חנות עתיקות בירושלים עם המאהבת שלו דבורה שהייתה אהובתו לשעבר של גבריאל.
שחקנים

אוליבר ריד בתפקיד גבריאל לי
ריצ'רד ווידמרק בתפקיד סם לוקאס
גייל הניקאט בתפקיד דבורה
סם וואנמייקר בתפקיד הארי סיקלס
שמואל רודנסקי בתפקיד זפרון
ולאדק שייבל בתפקיד הולנדי
פיטר פריי בתפקיד קאסיאן
אורי לוי בתפקיד סרן בנימין
אסי דיין בתפקיד סגן אלן
תלמה רובי בתפקיד מורה
יוסי גרבר בתפקיד פתולוג
יוסי וירז'נסקי בתפקיד נהג
פאני לוביץ' בתפקיד אשתו של זפרון
יואל שר בתפקיד שוטר
ביקורות

הסרט זכה לביקרות מעורבות.
השבועון "העולם הזה" כתב על הסרט:” העובדה שיש מפיקים המוכנים לצלם בארץ סירטי־מתח מן המניין, ראויה בהחלט לשבח. אבל אין בעובדה זו כדי להאציל על הסרט מעלות כלשהן, ובמיוחד לא כאשר מדובר במעשייה חטרת־שחר כמו מזימות בירושלים. כבר מבראשית, קשה להאמין במה שמתרחש בסרט”.
נתן גרוס כתב ב"על המשמר":”זהו סרט בעל איכות גבוהה, טוב יותר מסרטים רבים מסוג זה. יש בו גם שתי דמויות מצויינות ונשמה אנושית לצד הציניות המקצוענית. הנימה הפסימיסטית שלו מדרבנת למחשבה, על מה שיש בו ומה שאין בו...”.
מדריך הסרטים של המגזין "רדיו טיימס" העניק לסרט 2 כוכבים מתוך 5, וכתב:”לפני מותו בטרם עת ב-1980, הבמאי הבריטי פיטר קולינסון זכה לשמצה מסוימת עם שלל הרפתקאות אקשן כמו זה, המתרחשת ומצולמת בישראל. זה לא מפתיע למצוא את אוליבר ריד וג'יל האניקאט בהישג יד, מכיוון שהם נטו להשתתף בקו-פרודוקציות בינלאומיות במקומות אטרקטיביים, אבל עצוב לראות את ריצ'רד ווידמרק משפיל את עצמו. מותחן זה על מרגלים לא מחמיא לאיש מהם, והקצב של הסרט איטי להחריד”.
הערות שוליים

↑  מותחן מפוקפק - "מזימות בירושלים" (ארצות הברית-ישראל), "העולם הזה", גיליון 2016 מ-20 באפריל 1976, עמוד 28
↑  נתן גרוס, בקולנוע - המרגלים עייפים - "מזימות בירושלים" — (בקולנוע "בן"יהודה" ת"א, "הדר" גבעתיים, "אשל" באר"שבע "אמפי'" חיפה), על המשמר, 23 באפריל 1976
↑  Radio Times Guide to Films (18th ed.). London: Immediate Media Company. 2017. p. 818. ISBN 9780992936440.
זוהי יפו

| --- | --- |
 סינגל בביצוע אבי טולדנו
 יצא לאור:  1966 
 שפה:  עברית 
 כתיבה:  יוסי גמזו 
 לחן:  משה וילנסקי 
 
"זוהי יפו" הוא שיר שנכתב על ידי יוסי גמזו והולחן על ידי משה וילנסקי. ידוע ביצועו של אבי טולדנו לשיר.
רקע לכתיבת השיר

השיר "זוהי יפו" הביא לטולדנו את פרסומו כזמר. השיר נכתב לסרט תיעודי על העיר יפו שצילם ברוך דינר בשנת 1966. הפנייה הראשונה נעשתה ליהורם גאון ששהה באותה עת בסיבוב הופעות בחו"ל. וילנסקי שהאזין לתוכנית "תשואות ראשונות", שמע זמר צעיר, עולה חדש ממרוקו. טולדנו, שהיה בן 16, שר את השיר כשלפניו מונחות המילים באותיות לטיניות כי לא ידע עברית. טולדנו שר את השיר כשברקע בית קפה ביפו. השיר יצא לראשונה בשנת 1968 והופיע באלבום "אבי טולדנו עם דוד קריבושי ותזמורתו".
קיימות שתי גרסאות לשיר משנת 1968: ביידיש אותה מבצע דוד עשת ובצרפתית, אותה מבצע טולדנו.
הערות שוליים

↑   זוהי יפו - מתוך סרט תיירותי של ברוך דינר על יפו, סרטון בערוץ "אבי טולדנו", באתר יוטיוב (אורך: 02:05)
↑  דודי פטימר, ‏צלילים ראשונים: שירי הבכורה הישראלים הטובים בכל הזמנים | חלק א', באתר מעריב אונליין, 26 במאי 2023
↑  זוהי יפו – מילים וביצועים | וילנסקי, משה, 1910-1997 מלחין | מוזיקה | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑   דוד עשת זוהי יפו ביידיש 1968 מעלה דודי פטימר, סרטון בערוץ "דודי פטימר", באתר יוטיוב (אורך: 02:51)
↑   אבי טולדנו -זוהי יפו -בצרפתית 1968 מעלה דודי פטימר, סרטון בערוץ "דודי פטימר", באתר יוטיוב (אורך: 02:56)
אה"מ וייג'ר (1739)

| --- | --- |

היטרפות אה"מ "וייג'ר", ציור מאת צ'ארלס ברוקינג, 1744
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית סוחר חמושה (1734—1739) אוניית קו מדרגה שישית (1739—1741)
 צי:  הצי המלכותי הבריטי (1739—1741)
 דגל הצי:   
 חברת ספנות:  חברת הודו המזרחית הבריטית (1734–1739), בעלי האונייה: יוּ ריימונד
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Boxton, רות'רהיית'
 הושקה:  12 במרץ 1734
 תקופת הפעילות:  1734–1741 (כ־7 שנים)
 אחריתה:  טבעה
 מיקום:  חופי צ'ילי
 מידות
 תפוסה:  551 טון
 אורך:  37.5 מ' בגובה סיפון התותחים
 רוחב:  9.8 מ'
 עומק הספנה:  4.4 מ'
 נתונים טכניים
 גודל הצוות:  160 איש
 מספר תרנים:  3
 סוג המעטה:  מעטה רוחבי שלם
 אמצעי לחימה
 חימוש:  28 תותחים
אוניית הוד מלכותו "וייג'ר" (באנגלית: HMS Wager) הייתה אונייה מדרגה שישית של הצי המלכותי הבריטי, נושאת 28 תותחים. היא הייתה במקורה אוניית סוחר חמושה של חברת הודו המזרחית הבריטית, ונרכשה על ידי הצי המלכותי ב-1739. האונייה הייתה חלק משייטת בפיקודו של קומודור ג'ורג' אנסון, ונטרפה ב-14 במאי 1741 אל חופה הדרומי של צ'ילה. טביעת האונייה התפרסמה בשל התלאות הרבות שפקדו את ניצוליה, שנותרו מבודדים באי בעיצומו של החורף בפטגוניה, ובמיוחד בשל המרד שפרץ בעקבות האסון.
שירותה בחברת הודו המזרחית הבריטית

"וייג'ר" הייתה אוניית הודו המזרחית, אוניית סוחר חמושה לסחר עם הודו, בבעלות יו ריימונד. היא הייתה חמושה ב-30 תותחים להגנתה וצוותה מנה 98 איש.
היא הפליגה ב-13 בפברואר 1735 מהדאונס בפיקודו של קפטן צ'ארלס ריימונד, הגיעה אל מדרס ב-18 ביולי, ושבה לאנגליה דרך סנט הלנה ביולי 1736. את הפלגתה השנייה והאחרונה להודו בשירות החברה ערכה ב-1738. היא הפליגה דרך כף התקווה הטובה אל מדרס ובנגל, ושבה אל הדאונס ב-27 באוגוסט 1739.
רכישתה על ידי הצי המלכותי

האדמירליות רכשה את "וייג'ר" מידי מר יוּ ריימונד (Hugh Raymond) ב-21 בנובמבר 1739, הותירה את שמה המקורי, והיא דורגה כאונייה מדרגה שישית נושאת 28 תותחים. היא נועדה להיות חלק מן השייטת בפיקודו של קומודור ג'ורג' אנסון שמשימתה תקיפת אינטרסים ספרדיים בחוף המערבי הפסיפי של דרום אמריקה. התפקיד שהוטל על "וייג'ר" היה לשאת אפסניה של רובים ואקדחים, כדורים ואבק שרפה לשימוש צוותי פשיטה על החופים. שם האונייה היה במקרה כשמו של אדמירל סר צ'ארלס וייג'ר, הלורד הראשון של האדמירליות באותו זמן ומיוזמי ההפלגה.
האונייה הוסבה לייעודה המלחמתי במספנת הצי המלכותי דפטפורד בין 23 בנובמבר 1739 ל-23 במאי 1740 בעלות של 7,096 ליש"ט, ונרשמה ב-22 באפריל 1740 כאונייה מדרגה שישית הנושאת 28 תותחים ולה צוות של 120 איש.
הפלגת אנסון מסביב לעולם

צי המשלוח של אנסון לאוקיינוס השקט באוגוסט 1740 כלל שש אוניות מלחמה ושתי אוניות משא, ובהן 1854 איש סך הכל. הפיקוד על "וייג'ר" נמסר לידי קפטן דנדי קיד (Dandy Kid), אך הלה נפטר עוד קודם שהגיעה האונייה לכף הורן; את מקומו מילא לפטננט דייוויד צ'יפ (Cheap), שהועלה לדרגת קפטן (בפועל). השייטת הקיפה את כף הורן בים סוער במיוחד ואוניותיה התפזרו. "וייג'ר" נותקה משאר האוניות ועשתה דרכה אל נקודת המפגש שנקבעה מראש למקרים שכאלה. לרוע המזל היא פנתה צפונה לפני שהתרחקה מספיק מערבה, ולכן התקרבה במזג האוויר הסוער אל חופה של צ'ילה של ימינו.
היטרפות האונייה

ב-13 במאי 1741 ב-9:00 בבוקר יצא הנגר לחרטום לבדוק את חבלי התורן הקדמי; תוך כדי עבודתו נדמה היה לו שראה בחטף יבשה במערב. לפטננט ביינס שהיה לידו לא ראה דבר, והאירוע לא דווח. איש לא היה מודע לכך שהאונייה נכנסה למפרץ גדול שלא היה מסומן במפות.
ב-2:00 בצהריים נראתה בבירור יבשה בכיוון מערב וצפון-מערב, והצוות הוזעק לכוון מפרשים ולסובב את האונייה לכוון דרום-מערב. תוך כדי כך נפל קפטן צ'יפ מגרם המדרגות של סיפון האחרה, נקע את כתפו והורד לתאו. מצבה הרעוע של האונייה מנע כל מאמץ להרחיקה מהמפרץ, וב-4:30 בבוקר שלמחרת היא נחבטה שוב ושוב אל הסלעים; לוח ההגה שלה נשבר והיא התמלאה במים, אך עדיין הוסיפה לצוף. אנשי צוות חולים ששכבו בבטן האונייה ולא יכלו לרדת מערסליהם - טבעו. הצוות הוסיף לנהוג את האונייה באמצעות המפרשים בלבד לכיוון היבשה, אך בשעות המאוחרות של הבוקר היא נתקעה שוב על סלעים, הפעם מבלי יכולת להיחלץ.
המקום בו עלתה "וייג'ר" על החוף נקרא לימים Wager Island, בנ"צ 47°40′43″S 75°02′57″W. אחדים מהמלחים פרצו אל מחסן השיכר והשתכרו, וכשהם חמושים ברובים ואקדחים החלו שודדים את הקצינים, מפשיטים אותם מבגדיהם ונאבקים זה בזה. כ-140 הנותרים, קצינים ומלחים, הורידו את סירות האונייה והגיעו בשלום לחוף. ביום שלמחרת, יום שישי 15 במאי, נבקעה האונייה באמצעיתה, ורבים מאנשי הצוות השיכורים שעדיין נמצאו בה טבעו.
מרד "וייג'ר"

בצי המלכותי של שנת 1741 היה פיקודם של הקצינים בתוקף רק באונייה אליה הוצבו. אובדן האונייה משמעו היה גם אובדן סמכות פיקודית רשמית כלשהי. זאת ועוד, תשלום שכרם של המלחים הופסק ביום בו אבדה אונייתם. גורמים אלה, יחד עם התנאים האיומים והמאבקים האלימים בין הקצינים והמלחים, גרמו להתערערות המשמעת. הצוות נחלק לשתי קבוצות: 81 איש בהנהגתו של התותחן מר בלקלי ירדו לסירות מתוך כוונה לשוב לאנגליה דרך החוף המזרחי של דרום אמריקה, ו-20 איש נשארו על האי וייג'ר, וביניהם קפטן צ'יפ. לאחר למעלה מחמש שנות תלאות וייסורים שבו לאנגליה שישה איש מקבוצתו של בלקלי וארבעה מקבוצתו של קפטן צ'יפ.
טרופת האונייה

לאחר אובדן האונייה שיגרו הספרדים כמה משלחות כדי למשות את תותחיה ולקבוע "דריסת רגל" באזור. מפות ספרדיות מאמצע המאה השמונה-עשרה מראות את המיקום המקורב של טרופת האנייה, מהן עולה כי היה מוכר היטב באותו זמן לעילית המקומית.
בשלהי 2006 חיפשה "החברה לחקר מדעי" (Scientific Exploration Society) אחר האונייה הטרופה, ומצאה חלקים מגוף העץ (כמה צלעות ולוחות דופן) שתוארכו בבדיקת פחמן 14 לזמנה של "וייג'ר". ב-2007 צללה לאתר "משלחת טרנס-פטגוניה" (Transpatagonia Expedition) וזיהתה שרידים נוספים.