stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבי סנונית
משפחה

סבו של סנונית (אבי אביו), מקס ליכטנשטיין (1860–1942), היה גם הוא דוקטור למשפטים ועורך דין. כיהן מ-1894 במשך שנים כחבר מועצת העיר קניגסברג, זמן קצר שימש בתפקיד נשיא מועצת העיר וכן כיהן כחבר הלנדטאג של פרוסיה (אנ') (לנדטאג, אספת נבחרים) במשך חודשים אחדים מ-1912 עד 1913. הוא היה ממנהיגי הקהילה היהודית בעיר, נשיא הלשכה המקומית של "בני ברית" ונשא בתפקידים ציבוריים נוספים, והיה המנהיג השמאלי-ליברלי הבולט ביותר בתקופה הווילהלמינית (אנ') (מפנה המאה). נספה בטרזיינשטט.
גיסו שלו היה המשפטן והפוליטיקאי היהודי-גרמני הסוציאליסט הוגו האזה (Haase) (אנ'), יו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה (אנ') (שהתפצלה מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה) ויושב ראש משותף של הממשלה הגרמנית הזמנית בעקבות המהפכה ב-1918.
דודו של סנונית (אחי אביו), היינץ ליכטנשטיין (1904–1990), היה פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי אמריקאי, מההוגים הבולטים בתאוריה של זהות.
יצירות בולטות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
פרסומים

מרים וצבי סנונית, בילא ברטוק: משורר העם, תל אביב: מ' ניומן, תשי"ז.
ממאמריו:
"מצבת זיכרון למחנך דגול"", תצליל, ו (תשכ"ו), עמ' 56–57. (על אלכסנדר אוריה בוסקוביץ')
ספר זיכרון

בנימין עומר, יעקב פדן (עורכים), רשימות, שירים, לחנים: מכתבים על בעיות חברה, ספרות, תיאטרון, מוזיקה מביכורי עטו של צבי סנונית בשנות חינוכו במשמר-העמק (1946-50), עיטורים: גיורא דיאמנט, משמר העמק: (מרחביה: דפוס השומר הצעיר), תשכ"ט.
לקריאה נוספת

משה גורלי, "צבי סנונית איננו", תצליל, ז (תשכ"ז), עמ' 136.
הערות שוליים

1 2 3  "Lichtenstein, Erwin," in: Werner Röder, Herbert A. Strauss (eds.), Biographisches Handbuch der deutschsprachigen Emigration nach 1933, vol. 1, München: K.G. Saur, 1980, pp. 442–443, on Google Books; Guide to the Papers of Erwin Lichtenstein (1901- ): 1926-1989, The Leo Baeck Institute; וראו גם תיק ההגירה של אביו בממשלת המנדט, בארכיון המדינה.
↑  א. מ., לזכרו של צבי, למרחב, 4 בנובמבר 1966.
↑  צבי סנונית באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  ארכיון צבי סנונית: רשומה בקטלוג הספרייה הלאומית.
↑  In memoriam Zvi Snunit: für Bariton und sieben Instrumente (בזל: : פרטי היצירה באתר המוקדש לקלאוס הובר.
↑  "Lichtenstein, Max, Dr. jur.," in: Joseph Walk, Kurzbiographien zur Geschichte der Juden: 1918–1945, herausgegeben vom Leo Baeck Institute, Jerusalem, Munich: K.G.Saur, 1988, p. 234; Peter Pulzer, Jews and the German State: The Political History of M minority, 1848–1933, Detroit: Wayne State University Press, 2003, p. 134; Ernest Hamburger, Juden im öffentlichen Leben Deutschlands. Regierungsmitglieder, Beamte und Parlamentarier in der monarchischen Zeit 1848–1918 (Schriftenreihe wissenschaftlicher Abhandlungen des Leo Baeck Instituts, 19), Tübingen: Mohr (Siebeck), 1968, pp. 376–377.
↑  Norman H. Holland, "Heinz Lichtenstein (1904–1990)," The International Journal of Psycho-Analysis, 71 (1990), pp. 527–529.
↑  רפאל ענבר, חוברת לזכר המלחין-המורה צבי סנונית ז"ל, על המשמר, 6 במאי 1969.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308927105171  ISNI: 0000 0000 4953 3407  LCCN: nr96012096  VIAF: 56507498   WorldCat (עם VIAF): 56507498
עמק איילון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  עמק, מישור 
 על שם:  איילון 
 נתונים ומידות
 גובה:  בין 140 ל-200 מטרים מעל פני הים
 שטח:  כ–40 קילומטרים רבועים
 מיקום
 מיקום:  השפלה
 נתיבי מים:  נחל איילון
 קואורדינטות:  31°52′03″N 34°57′34″E﻿ / ﻿31.8675°N 34.959444444444°E﻿ / 31.8675; 34.959444444444
 
  (למפת גוש דן מוגדלת) עמק איילון(למפת גוש דן רגילה) עמק איילון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עמק איילון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עמק איילון
 
מנזר השתקנים
שרידי הכנסיות באמאוס ניקופוליס
אנדרטה לזכר חטיבת אלכסנדרוני שלחמה בלטרון
אתר ההנצחה "יד לשריון"
עמק איילון הוא עמק השוכן בדרך שבין ירושלים לתל אביב. לכל אורך הדורות שימש ציר תנועה חשוב לירושלים. בשל מיקומו נערכו קרבות רבים על השליטה בו. שם העמק נגזר משמה של העיר איילון שהייתה בנחלת שבט דן לפני נדידת השבט צפונה.
גאוגרפיה

מיקומו של עמק איילון בין הרי ירושלים במזרח, גבעות השפלה מדרום והרי בנימין מצפון. גובהו של העמק נע בין 140 ל-200 מטרים מעל פני הים, שטחו כ–40 קילומטרים רבועים וקרקעותיו פוריות. מימיו של העמק מתנקזים לנחל איילון שמוצאו בהרי יהודה וסופו בנהר הירקון. בעמק שוכן פארק איילון-קנדה וניטע יער קק"ל - יער עזרא.
יישובים הנמצאים באזור העמק הם כפר בן נון, נוף איילון, שעלבים ומשמר איילון השייכים למועצה אזורית גזר; נחשון השייך למועצה אזורית מטה יהודה, מבוא חורון השייך למועצה אזורית מטה בנימין והעיר מודיעין הנמצאת בצפון העמק.
בעמק עוברים כביש 1, כביש 424 וכביש 3 - המובילים כולם מהשפלה לכיוון הרי יהודה, וחוצה אותו גשר הרכבת של קו הרכבת המהיר לירושלים, המכונה גם גשר 6.
היסטוריה > תקופת הברונזה המאוחרת

בתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל היישוב הגדול באזור היה יאלו שבמזרח העמק, המוזכר במכתבי אל עמארנה (המתוארכים לאמצע המאה ה-14 לפנה"ס) כיישוב החולש על צומת הדרכים הראשית בין השפלה להר. מקורו של שם העמק "אילון" הוא בשם היישוב "יאלו".
היסטוריה > תקופת הברזל

בתקופת הברזל בארץ ישראל המשיך העמק להיות צומת דרכים חשוב. העמק מוזכר בתנ"ך כמקום קרב מלחמת מלכי הדרום נגד מלכי האמורי.
אָז יְדַבֵּר יְהוֹשֻׁעַ לַיהוָה בְּיוֹם תֵּת יְהוָה אֶת הָאֱמֹרִי לִפְנֵי בְּנֵי יִשְׂרָאֵל וַיֹּאמֶר לְעֵינֵי יִשְׂרָאֵל שֶׁמֶשׁ בְּגִבְעוֹן דּוֹם וְיָרֵחַ בְּעֵמֶק אַיָּלוֹן
היסטוריה > התקופה ההלניסטית והרומית

בתקופה ההלניסטית בארץ ישראל (במאה השנייה לפנה"ס) הקים המושל והמצביא הבכיר של הממלכה הסלאוקית בקכידס את ביצורי העיר אמאוס ניקופוליס. בזמן מרד החשמונאים, בשנת 165 לפנה"ס, התרחש במקום קרב אמאוס בין החשמונאים וההממלכה הסלאוקית. בתקופה הרומית נקבעה אמאוס כבירת פלך. בזמן המרד הגדול הקים בה אספסיאנוס את מחנה הלגיון החמישי (המקדוני) (באמאוס התגלו 5 כתובות שמעידות על נוכחותו של הלגיון). בתקופה זו נודעה אמאוס בבית המרחץ הגדול שהוקם בה, ואמת מים הוליכה אליו ממעיינות הנמצאים כיום בתחומי פארק קנדה. לפי יוסף בן מתתיהו, לאחר דיכוי המרד הקים אספסיאנוס קולוניה באמאוס, יישב בה שמונה מאות חיילים משוחררים, פטורים מעבודות הצבא, ושינה את שמה לניקופוליס, היינו "עיר הניצחון".
היסטוריה > התקופה הביזנטית והתקופה המוסלמית המוקדמת

בתקופה הביזנטית בארץ ישראל, בשנת 220, חודש היישוב בניקופוליס על ידי הקיסר אלאגבאלוס, ובמקום התגוררו נוצרים לצד עובדי אלילים ושומרונים. על נוכחות האחרונים מעידות כתובות שנמצאו באתר, ואשר בהן מופיעים נוסחים שומרונים של פסוקים מהתורה. על הנוכחות השומרונית הרבה בעיר מעידים גם תיאורי-אגב בתלמוד ירושלמי.
בעיר התגורר ההיסטוריון הרומי סקסטוס יוליוס אפריקנוס, שככל הנראה שימש כמושל היישוב. במאה ה-4 התפתחה נוכחות דומיננטית נוצרית בעיר. הבישוף הראשון של ניקופוליס, אשר נשא את השם פטרוס, השתתף בוועידת ניקאה בשנת 325; והבישוף שלאחריו, שכונה רופוס או פריסקיאנוס, השתתף בוועידת קונסטנטינופול הראשונה בשנת 381. בתקופה זו החלה ניקופוליס להיות מזוהה עם אמאוס שבה פגש ישו שניים מתלמידיו מייד לאחר שקם לתחייה. כך קבעו הן אוסביוס באונומסטיקון והן הירונימוס לאחריו. העיר החלה לשמש יעד לצליינות והוקמה בה כנסייה גדולה. החל במאה ה-5 יוחסו תכונות מרפא למעיין בקרבת ניקופוליס, שבו לכאורה רחץ ישו את רגליו. באותה עת פעל "השודד" קריאקוס בסביבות העיר. קריאקוס היה נוצרי, אך הוא עמד בראשה של כנופיה שכללה נוצרים, יהודים ושומרונים.
בתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל נכבש האזור בידי ההאימפריה המוסלמית בשנת 638, והעיר אמאוס נבחרה לבירת מחוז פלסטין, כפי שמציין מוקדסי שהיא שימשה "קצבה" (עיר בירה, או עיר ראשית) של המוסלמים בראשית הכיבוש. שנה לאחר מכן פרצה בעיר מגפת דבר שנודעה בשם מגפת הדבר באמאוס (בערבית: "טאעון עמואס", כלומר "מגפת עמאוס"), שהפילה חללים רבים בקרב תושביה ובקרב החיילים המוסלמים. בין היתר מצא מפקד הכוח המוסלמי, שייח' עוביד, את מותו במגפה, ובערבית נקרא האתר על-שמו. בעקבות המגפה ננטשה העיר לחלוטין והמוסלמים העבירו את בירתם לרמלה.
היסטוריה > תקופת הצלבנים

בתקופת ממלכת ירושלים החשיבו הצלבנים את עמק איילון כנכס אסטרטגי והקימו בו את מבצר לטרון ("לה טורון דה שבלייה" - מגדל האבירים בצרפתית), ששמו שובש ללטרון על ידי התושבים המקומיים. באזור לטרון נערכו קרבות רבים בין הצלבנים למוסלמים. בלטרון נבנה מבצר שהוחזק על ידי מסדר הטמפלרים וננטש בשנת 1187. המבצר בלטרון הוקם כדי לתת מענה לבעיית חוסר הביטחון בתנועה בדרכים העולות לירושלים. רובו של המבצר נהרס לחלוטין בידי המוסלמים.
היסטוריה > במדינת ישראל

בעמק נערכו קרבות רבים בין כוחות צה"ל וחילות הלגיון הירדני בעיקר על הרכס לטרון בשל שליטתו על הדרך לירושלים. במלחמת העצמאות לא נכבש לטרון והיה ללשון ירדנית מוקפת בשלושה עברים בשטח ישראלי. חלקים נכבדים מעמק איילון היו לשטח הפקר בין ישראל וממלכת ירדן. מספר שנים לאחר המלחמה החלו חקלאים ירדנים לעבד חלקות אדמה קטנות בתוך העמק. עם הזמן התרחב היקף השטח המעובד על ידי הירדנים וישראל נכנסה מהצד הדרום מערבי עם כלים חקלאיים כבדים לעבד שטחים בצד שלה, אירוע זה קיבל את השם "מלחמת הטרקטורים". מנזר השתקנים החכיר את אדמותיו לקיבוץ נחשון לעיבוד.
במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את העמק מידי הירדנים וסיפחה אותו לשטחה. לאחר מלחמת ששת-הימים הורחב עיבוד שטחי העמק בידי היישובים הישראליים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הפכה תחנת המשטרה בלטרון לאתר הנצחה של חיל השריון ולמוזיאון בעל אוסף גדול ומרשים של טנקים ורק"ם בשם "יד לשריון". כמו כן, חוברו כבישי העמק לכביש 1 שמחבר בין תל אביב לירושלים.
אתרים בעמק איילון

לטרון, משטרת לטרון ("יד לשריון"), פארק עוצבות השריון
מנזר לטרון ("מנזר השתקנים")
אמאוס ניקופוליס, בית השלום והמבצר הצלבני העתיק
מיני ישראל
פארק איילון - קנדה ותל איילון
גבעת אבני חמשת המלכים
גשר הרכבת מעל עמק איילון
לקריאה נוספת

אריה יצחקי, עמק איילון ואתריו, הוצאת מודן, תל אביב 1990
דברים שרואים מכאן - עמק איילון ומורדות הרי יהודה, מבוא חורון, 2008
הערות שוליים

1 2 3 4  צבי אילן, קדמוניות עמק אילון, דבר, 24 בספטמבר 1976
↑  P. M. Séjourné, Nouvelles de Jérusalem, RB 6, 1897, p. 131 ; E. Michon, Inscription d'Amwas, RB 7, 1898, p. 269-271; J. H. Landau, Two Inscribed Tombstones, Atiqot, vol. XI, Jerusalem, 1976
↑  F. Hiittenmeister — G. Reeg, Die antiken Synagogen in Israel. I, Wiesbaden 1977, pp. 603.
↑  יהושע שוורץ, אזור יהודה והחוף הדרומי, בתוך: ארץ ישראל מחורבן בית שני ועד הכיבוש המוסלמי, א', עמוד 188.
↑  נ ' לוז, "עמואס של המגפה - דיון גאוגרפי-היסטורי במיקומה ובמצבה של עמואס בתקופה הערבית הקדומה", עבודה סמינריונית, החוג לגאוגרפיה, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1993
↑  שפי גבאי, קונפליקטים בעמק השקט, דבר, 17 ביוני 1964
עמק איילון ומעליו גשר הרכבת
עמק איילון מיער המגינים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463867405171 
רכבת חשמלית חולפת על גשר הרכבת מעל עמק איילון
מוסיה ארד

מוסיה ארד
מוסיה ארד (נולדה בשנת 1945) היא משפטנית ישראלית. ארד כיהנה כנשיאת בית המשפט המחוזי בירושלים משנת 2005 ועד פרישתה ב-2012.
ביוגרפיה

נולדה בישראל לאליהו מני ולצפורה גמזו, אחותו של ד"ר חיים גמזו. למדה בגימנסיה העברית בירושלים. בשנות ה-60 למדה משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן הוסמכה כעורכת דין. בשנת 1970 החלה לעבוד במשרד המשפטים בתפקידים שונים, בין השאר הייתה עוזרת בכירה ליועצים המשפטיים מאיר שמגר ואהרן ברק. בסוף שנות ה-70 החלה לעבוד בפרקליטות המדינה והתמנתה כעוזרת בכירה לפרקליט המדינה גבריאל בך.
בשנת 1982 מונתה לשופטת בית משפט השלום בירושלים, וב-1990 מונתה לשופטת של בית המשפט המחוזי בירושלים. בשנת 2001 מונתה לסגן נשיא של בית המשפט המחוזי בירושלים, וכעבור ארבע שנים, ביולי 2005, מונתה לנשיאתו וכיהנה בתפקיד זה עד נובמבר 2012. פרשה לגמלאות ב-3 ביוני 2013.
נשואה לפרופ' אילן ארד, מנהל מחלקת ילודים ופגים בבית החולים הדסה הר הצופים בירושלים. למוסיה ולאילן ארד שלושה בנים, והם מתגוררים בשכונת רמות בירושלים.
משפטים בולטים

בשנת 1999 ישבה ארד בהרכב שהרשיע את אריה דרעי בקבלת שוחד.
בשנת 2002 פרסמה פסק דין תקדימי שבו הורתה למדינה לשחרר 35 סינים שנכלאו והוצאו נגדם צווי גירוש, ודרשה לעשות מאמץ למצוא להם מקומות עבודה ולאפשר להם לעבוד בישראל לפחות למספר חודשים.
בשנת 2007 ישבה בהרכב בית הדין למשמעת של שופטים שדן בעניינה של שופטת בית המשפט לעניינים מקומיים בחיפה הילה כהן, שהואשמה שערכה פרוטוקולים של דיונים שכלל לא התקיימו. ארד הייתה בדעת מיעוט וסברה שעל כהן לסיים את תפקידה כשופטת.
באותה שנה עלה שמה של ארד לכותרות לאחר שהתערבה בשחרורה של עובדת זרה מן הפיליפינים שטיפלה בעבר בהוריה ונעצרה בידי משטרת ההגירה. במשטרה טענו שארד ניצלה את מעמדה כדי להגן על העובדת ואף הטיחה בנציג משטרת ההגירה דברים שאינם הולמים את תפקידה. ארד טענה כי מילאה את חובתה להגן על החלש והכחישה את הטענה על התבטאויות שאינן הולמות.
ארד הייתה שופטת בהרכב שזיכה את אהוד אולמרט בפרשת מעטפות הכסף, אבל בית המשפט העליון הרשיע את אולמרט בפרשה.
אוריאל רפפורט

| --- | --- |

אוריאל רפפורט
 לידה:  1935 תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  20 בדצמבר 2019 (בגיל 84 בערך)
 ענף מדעי:  תולדות ישראל
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה 
 
אוריאל רפפורט (1935 – 20 בדצמבר 2019) היה פרופסור לתולדות ישראל באוניברסיטת חיפה, שכיהן כרקטור האוניברסיטה, כחבר המועצה להשכלה גבוהה.
חייו האקדמיים

אוריאל רפפורט נולד בתל אביב וגדל בנתניה. למד לתואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל ובהיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית, בשנת 1962 סיים תואר שני באוניברסיטה העברית ולימד במשרה חלקית בבית הספר הריאלי בחיפה ובשלוחת האוניברסיטה העברית בחיפה. למד לימודי תואר שלישי באוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופסור אברהם שליט, והגיש את עבודת הדוקטור שלו בשנת תשכ"ה 1965, בנושא: "תעמולה דתית של יהודים ותנועת ההתגיירות בימי הבית השני". השתלם בבתר-דוקטורט ב-École Pratique des Hautes Études פריז אצל החוקרים לואי רובר, מומחה לאפיגרפיה יוונית וג'ורג' לה רידר, מומחה בנומיסמטיקה הלניסטית.
היה מראשוני המורים של אוניברסיטת חיפה, עוד מהימים בהם הייתה שלוחה של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1972 נבחר לדיקן השני (אחרי פרופסור עקיבא גלבוע) של הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת חיפה. בשנים 1983–1986 כיהן כרקטור של אוניברסיטת חיפה. שהה בשבתונים ובחל"ת כפרופסור אורח באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה, באוניברסיטת אוקספורד (בוולפסון קולג' ובמרכז ללימודים עבריים מתקדמים) ובמכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית. יצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנת 2003.
הוציא לאור בשנת 1963 ביחד עם פרופסור ישראל שצמן ובעריכתו של פרופסור צבי יעבץ ספר לימוד בהיסטוריה לכיתות ט' ששב ונדפס פעמים רבות.
היה נשוי לבתיה ולהם שלושה ילדים. נפטר בדצמבר 2019 ונקבר בקיבוץ נווה ים.
תפקידיו השונים

בנוסף לתפקידים שמילא באוניברסיטת חיפה כיהן כחבר המועצה להשכלה גבוהה בשנים 1987 עד 1989 וכן בשנים 1998 עד 2001. השתתף בפיתוח תוכניות לימוד לבתי ספר ועמד גם בראש הוועדה למדעי הרוח של הקרן למחקר בסיסי באקדמיה הלאומית למדעים. בשנים 1992 עד 1994 היה חבר בוועדה להוראת מדעי היהדות במערכת החינוך הממלכתי (ועדת שנהר) ובוועדה להוראת ההיסטוריה לכיתות ו'-ט'.
עמד בראש שתי ועדות משנה של המועצה להשכלה גבוהה להכרה במכללות של תל אביב-יפו ועמק יזרעאל. היה חבר בוועדות להכרה במכללות ללימודי היהדות של טורו קולג' ושל היברו יוניון קולג'. היה יושב ראש ועדת המינויים העליונה למדעי הרוח והחינוך במכללות. בשנים 2002–2006 כיהן כנשיא המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן.
עבודתו > תיאור מחקריו

רפפורט היה היסטוריון של תקופת הבית השני (משיבת ציון ועד למרד בר כוכבא).
רפפורט ראה ביחסים בין היהודים לנוכרים בארץ ישראל בעלי חשיבות רבה להבנת ההיסטוריה היהודית של התקופה.
במאמרים אחדים הוא דן באוכלוסיות אלה וביחסים ובזיקה ביניהן לבין היהודים.
הוא דן גם בקבוצות שונות של אוכלוסייה זו וביניהם השומרונים, האדומים ותושבי הערים ההלניסטיות בארץ-ישראל.
הוא בחן גם את השפעת העולם ההלניסטי על המדינה החשמונאית והחברה היהודית באותה תקופה
רפפורט ראה את מערכת היחסים המתוחה שבין היהודים ללא יהודים כגורם מרכזי למרד הגדול של שנת 66.
עבודתו > ספריו > יוחנן מגוש חלב: מהרי הגליל אל חומות ירושלים

הספר מתאר ומנתח את הידוע על יוחנן מגוש חלב, כיצד הפך מנכבד מקומי למנהיג מרד נגד רומא ובאיזו מידה משקפים תולדות חייו את מצב החברה היהודית ערב המרד ובמהלכו. רפפורט סבר כי יוחנן היה מנהיג מקומי שהפך בהדרגה לאחד מראשי המורדים בירושלים ושהתהליך שעבר עליו משקף תהליך כללי יותר בחברה היהודית שבו הצטרפו קבוצות נוספות למחנה המורדים.
הספר זיכה את רפפורט בפרס בהט לספר העיון מצטיין.
עבודתו > ספריו > דניאל, באנציקלופדיה עולם התנ"ך

תל אביב: רביבים, תשמ"ג-1996. הפירוש והמבוא עוסקים בין היתר במשמעות של האמונות בקץ הימים (אסכטולוגיה) ובתחיית המתים המופיעות בספר דניאל וכן בחשיבות ראייתו כמקור ילידי את תופעת הכיבוש והשליטה היוונית על המזרח.
עבודתו > ספריו > ספר מקבים א': מבוא, תרגום ופירוש

הספר הוא כרך בסדרה "בין מקרא למשנה – ספריית דוד וימימה יסלזון". הוא כולל תרגום מן הנוסח היווני ששרד, פירוש מפורט ומבוא לספר זה, שהוא המקור החשוב ביותר לפרשת כינונה של מדינת החשמונאים לאחר כישלון גזירות הדת בימי המלך הסלאוקי אנטיוכוס הרביעי אפיפאנס. בספר בא לידי ביטוי המחקר העדכני של התקופה לא רק בתחום היהודי אלא גם במה שנוגע לחקר העולם הים-תיכוני באותן שנים, כלומר האימפריות של בית סלאוקוס ובית תלמי ושל רומא. רפפורט זכה על ספרו בפרס יצחק בן-צבי.
עבודתו > ספריו > אלף שנות היסטוריה יהודית במצרים: תולדות יהודי מצריים מכיבושה על ידי אלכסנדר מוקדון ועד כיבושה בידי הערבים (תרגום)

כתב אביגדור צ'ריקובר; תרגם מאנגלית: אוריאל רפפורט. תל אביב: הוצאת בצלאל צ'ריקובר, 1974. זה תרגום המבוא שכתב פרופ' א' צ'ריקובר לאוסף הפפירוסים היהודיים ממצרים, שהוא המקור החשוב ביותר להכרת פזורה יהודית זו בתקופה ההלניסטית והרומית.
חיבוריו - ביבליוגרפיה

הרשימה מסודרת מן החדש אל הישן.
בית חשמונאי: עם ישראל בארץ ישראל בימי החשמונאים, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשע"ג 2013.
יוחנן מגוש חלב: מהרי הגליל אל חומות ירושלים, מרכז זלמן שזר, ירושלים, תשס"ז 2006.
מכורש עד אלכסנדר: תולדות ישראל בשלטון פרס, בהשתתפות שלומית ירון (עריכה וריכוז הפיתוח: ישראל רונן), האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, תשס"ה 2004.
ספר מקבים א': מבוא, תרגום ופירוש, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשס"ד 2004.
יהודה ורומא: מירידת בית חשמונאי עד רבי יהודה הנשיא, (ראש צוות הקורס), מהדורה ב', האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, תשנ"ח 1998 - תשנ"ט 1999.
מגלות לקוממיות: מגלות בבל עד ירידת בית חשמונאי (מהדורה ב', 12 יחידות לימוד), האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, תש"ן - תשנ"ב.
האנציקלופדיה לתולדות ארץ ישראל: מאורעות, מונחים, מקומות ואישים מהתקופה הפרהיסטורית ועד מלחמת העולם הראשונה (1914), בהשתתפות יואל רפל, הוצאת מודן, תל אביב, 1986.
תולדות ישראל בתקופת הבית השני, ספר עזר לתלמידי הכיתות העליונות של בית הספר התיכון, לנבחנים בבחינות-בגרות חיצוניות, לסטודנטים, למורים ולקורא המשכיל, מהדורה ג', מעובדת ומסודרת מחדש. הוצאת עמיחי, תל אביב, 1984 (מהדורה ראשונה יצאה לאור בתשכ"ז).
דניאל, סדרת "עולם התנ"ך", בהשתתפות פרופ' יצחק אבישור, הוצאת רביבים, תל אביב, תשמ"ג 1983.
יהודה ורומא, סדרת "ההיסטוריה של עם ישראל", הוצאת עם עובד, תל אביב, תשמ"ב.
אלף שנות היסטוריה יהודית במצרים: תולדות יהודי מצריים מכיבושה על ידי אלכסנדר מאקדון ועד כיבושה בידי הערבים, מאת אביגדור צ'ריקובר; תרגם מאנגלית: אוריאל רפפורט. הוצאת צ'ריקובר, תל אביב, 1974.
חיבוריו - ביבליוגרפיה > מאמרי ביקורת והערכת ספריו

אריה כשר, "יוסף בן מתתיהו - היסטוריון של ארץ-ישראל בתקופה ההלניסטית והרומית", עורך אוריאל רפפורט, נדפס בתוך ציון, מ'ט, א', תשמ'ד 1984.
ישראל שצמן, אוריאל רפפורט, (מהדיר), "ספר מקבים א; מבוא, תרגום ופירוש" (תשסד); דניאל שוורץ (מהדיר), "ספר מקבים ב; מבוא, תרגום ופירוש", נדפס בתוך ציון, ע'א, ג', תשס'ו 2006.
חיבוריו - ביבליוגרפיה > ספר יובל לכבודו

עם צאתו לגמלאות הוצא לכבודו קובץ מאמרים:
מנחם מור, ג'ק פסטור, ישראל רונן, יעקב אשכנזי (עורכים), לאוריאל; מחקרים בתולדות ישראל בעת העתיקה מוגשים לאוריאל רפפורט, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים תשס"ו 2005. כ-830 עמודים בעברית ובלועזית.
לקריאה נוספת

"אוריאל רפפורט – היסטוריון של תקופת הבית השני", בתוך: מנחם מור, ג'ק פסטור, ישראל רונן, יעקב אשכנזי (עורכים), לאוריאל; מחקרים בתולדות ישראל בעת העתיקה מוגשים לאוריאל רפפורט, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים תשס"ו, עמ' 11–16.
הערות שוליים

↑  רשימת מקבלי התארים, דבר, 23 ביוני 1966
↑  פרופ' אוריאל (אורי) רפפורט ז"ל באתר "אבלים"
↑  "היהודים ושכניהם בארץ-ישראל בתקופה הפרסית-הלניסטית-רומית", מיכאל, מחקרים לכבוד מ' הלצר (עורכים: י' אבישור ור' דויטש), תל אביב תשנ"ט, עמ' 127–141
↑  "כת השומרונים בתקופה ההלניסטית", ציון נה (תש"ן), עמ' 373–396
↑  "הערים ההלניסטיות וייהודה של ארץ-ישראל בתקופת החשמונאים", דורון, לפרופ' ב"צ כץ ליום הולדתו השישים (עורכים: ש' פרלמן, ב' שימרון), תל אביב 1967, עמ' 219–230. נדפס מחדש ב"התקופה הסלאוקית בארץ-ישראל" (עורך: ב' בר-כוכבא), תל אביב 1980, עמ' 263–275 ובמדינת החשמונאים (עורכים א' רפפורט וי' רונן), תל אביב וירושלים 1993, עמ' 242-231
↑  "על 'התייוונותם של החשמונאים", תרביץ ס (תשנ"א), עמ' 477–503. נדפס מחדש במדינת החשמונאים (עורכים: א' רפפורט וי' רונן), ירושלים ותל אביב תשנ"ד.
↑  "יחסי יהודים ולא-יהודים בארץ-ישראל והמרד הגדול ברומי", תרביץ מז (תשל"ח), עמ' 1–14, נדפס מחדש בהמרד הגדול (עורך א' כשר), ירושלים תשמ"ג, עמ' 172–159
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266793205171  BIBSYS: 90641105  BnF: cb12763820f (data)  CiNii: DA07635372  GND: 1055805052  ISNI: 0000 0000 8096 7115  LCCN: n82074116  NLA: 35442485  NTA: 069849013  RERO: 02-A003727682  SUDOC: 077744985  VIAF: 17348281   WorldCat (עם VIAF): 17348281
נחל תלם

| --- | --- |

חיילים מאבטחים טיול בנחל תלם
 מידע כללי
 שפך:  נחל גוברין 
 מדינות באגן הניקוז:  מדינה פלסטינית, ישראל 
  (למפת הר חברון מוגדלת) נחל תלם(למפת הר חברון רגילה) נחל תלם(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל תלם(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל תלם
 
נחל תלם (נקרא גם: נַחַל נְצִיב) הוא ואדי היורד מהרי חלחול לכיוון מערב, אחד מיובליו של נחל גוברין, המתחבר בהמשך לנחל לכיש.
שמו הרשמי של הנחל הוא "נחל נציב", על שם העיר המקראית נציב, המזוהה עם "ח'רבת נציב" הסמוכה למוצא הנחל. השם "נחל תלם" הוא על שם היישוב היהודי הקרוב ביותר, תלם.
הירידה לנחל היא מכביש חברון-חלחול (הסגור היום לתנועת ישראלים) או מהתנחלות תלם, בדרום הרי חברון על כביש "חוצה יהודה". הנחל ידוע במעיינות שבו המקיימים זרימת-חורף בחלק מהערוץ ובבוסתני הפירות. ניתן לצפות בו בשרידי חורש ים-תיכוני ובעצי חרוב. לאורך הערוץ טרסות נטועות עצי זית וכרמי גפנים. בוואדי מצויה "שמורת יער אל קוף" ולאחריה "מערת טור-צפא", הגדולה ביותר מבין המערות במורדות המערביים של ההר בישראל.
מוצאו של הנחל בחלקה הדרומי של העיירה חלחול, והוא תחום מצפון על ידי אגן הניקוז של נחל האלה, ומדרום על ידי אגן הניקוז של נחל גוברין. על השלוחה המפרידה בין נחל תלם לנחל גוברין עובר כביש 35. נחל תלם נשפך לנחל גוברין מערבית לתרקומיא.
ב-28 בדצמבר 2007 התרחש בנחל פיגוע בו נרצחו שני חיילי צה"ל ששהו בחופשה.
שמורת יער אל קוף

הוואדי מתחבר אל "ואדי אל-קוף", היורד מאלוני ממרא מצפון לחברון. בדרך קולט נחלים נוספים. בהמשכו מכונה הנחל "נחל גוברין", שהוא אחד מיובלי נחל לכיש. המשכו של הוואדי עובר ב"שמורת יער אל קוף". השמורה ניטעה בשנת 1927 בתקופת המנדט הבריטי על ידי מחלקת הנטיעות הממשלתית. השטח המקורי של היער היה 1,000 דונם. מחלקת הייעור של ממשלת ירדן הרחיבה את היער, ובשנת 1966 נטעה בצפונו עוד 900 דונם. בתחומי המשתלה נובעים שני מעיינות קטנים וכן ריכוז נדיר של צמחי חלמונית גדולה.
השמורה חוצה את כביש חברון-בית גוברין, שסלול על תוואי הדרך הרומית העתיקה מחברון לאשקלון. יש המכנים קטע כביש זה בשם "שער הגיא החברוני"
בקצה המזרחי של "שמורת יער אל קוף" נמצא המעיין "עין אל-קוף". מי המעיין זורמים לבריכת בטון קטנה וממנה בצינור אל משתלה של עצי יער. המשתלה נוהלה על די מחלקת הייעור של ממשלת ירדן ואחרי מלחמת ששת הימים עברה לאחריות המנהל האזרחי. ליד הבריכה עצי צפצפה גדולים ונאים.
מערת טור-צפא

באזור מצויה "מערת טור-צפא", מערה טבעית, הגדולה ביותר מבין המערות במורדות המערביים של ההר בישראל. המערה נחקרה על ידי דוד עמית מרשות העתיקות ועמוס פרומקין מהאוניברסיטה העברית בירושלים. המערה נמצאת במצוק תלול מעל הגדה המערבית של ואדי איצחה (נ"צ 1102/1540).
האזור שבו נמצאה המערה קרוב למרכז שפלת יהודה, אזור שבו נמצא ריכוז צפוף של יישובים מתקופת בר כוכבא. ריכוז בולט של מערות כאלה נמצא ליד לכיש במערות חזן. מכאן גם עלתה ההשערה כי היא שימשה כמערת מפלט בימי מרד בר כוכבא. על פי עדויות שודדים נמצאו במקום מטבעות מזמן מרד בר-כוכבא (132–135): ההערכה של החוקרים היא כי לקראת סוף המרד שימשה חלקה התחתון של המערה כמקום מקלט ומחבוא לאחרוני המורדים, אשר ניצלו את קושי הנגישות אל האגף הנסתר במערה (למרות הקרבה לדרך הרומית החשובה בין חברון לבית גוברין)[דרוש מקור].
אורכה הכולל של המערה 441 מטר. כיוונה הכללי: מערב - צפון מערב. המערה היא בשיפוע של 20 מעלות, כנטיית שכבות הסלעים שבתוכה היא נמצאת. המערה מורכבת משני מפלסים עיקריים: העליון בעל אולמות גדולים והתחתון מורכב ממחילה צרה וחדרונים קטנים. בקרקעית המערה העליונה הצטבר מילוי עפר, גואנו (הפרשות עטלפים) ואבנים עד לגובה של 2 מטר ויותר. סמוך לפתח נמצאו ממצאים פרהיסטוריים: שברי כלים ופסולת כלי צור האופייניים לתרבות המוסטרית, המעידים על פעילות במקום בתקופה הפלאוליתית התיכונה - 50–200 אלף שנה קודם זמננו.
במפלס העליון של המערה נצפו בשנים 1974–1988 מאות עד אלפי עטלפי פירות ומעט עטלפי חרקים.
ראו גם

מערת כבארה
הפיגוע בנחל תלם