stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טלומר
גילויו

אליזבת בלקברן וג'וזף גאל, שני מדענים שעבדו באוניברסיטת ייל באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, הם שגילו את הטלומר, וב-1978 הם פרסמו את תגליתם זו ברבים. ב-2009 הוענק פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, בשלושה חלקים שווים, לאליזבת בלקברן, באותה עת כבר מאוניברסיטת קליפורניה, קרול גריידר מבית הספר לרפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבלטימור, וג'ק שוסטק מבית החולים הכללי בבוסטון ומרכז האווארד יוז, על גילוי הטלומר והטלומראז הבונה אותו.
תפקידיו

הטלומר מאפשר הכפלה שלמה של הכרומוזום או ה-DNA, החומר התורשתי שבתוכו. בכל פעם שהכרומוזום משוכפל, לקראת חלוקת התא, האנזים המשכפל DNA פולימראז מפסיק את פעולתו כמה מאות נוקלאוטידים לפני הסוף. לולא הטלומרים, המתקצרים במקום הכרומוזום עצמו, ההתקצרות הייתה מובילה לאיבוד של מידע גנטי חיוני. רצף הטלומר באדם כולל בין 3 ל-20 אלף נוקלאוטידים, וישנם עוד 30 עד 100 אלף נוקלאוטידים שאינם חלק מהקוד הגנטי עצמו, בין הטלומר לכרומוזום.
כתוצאה מכך, יש אמנם קיצור של הכרומוזום מידי חלוקה של התא, אבל החלק שהלך לאיבוד איננו חלק מהגנים, אלא חלק מהטלומר, רצף נוקלאוטידים חסר משמעות וחשיבות גנטית.
לטלומרים תפקידים חשובים נוספים:
מניעת איחוי כרומוזום עם קצוות של כרומוזומים אחרים.
סיום שכפול של כרומוזום.
צימוד כרומוזומים הומולוגיים במיוזה.
הרכבו

הטלומרים מכילים רצף DNA בן כמה בסיסים, החוזר על עצמו מאות ואף אלפי פעמים. בדרך כלל מדובר בכ-15,000 זוגות בסיסים או נוקלאוטידים. הרצפים החוזרים עשירים בדרך-כלל ב-GC (כלומר, הנוקלאוטידים הנפוצים בהם הם גואנין וציטוזין). רצף הטלומר הוא רצף שהשתמר מאוד, אבולוציונית. בסוג של סנדלית, למשל, הרצף הוא GGGGTT ובאדם הרצף הוא TTAGGG. השימור של הרצף מעיד על החשיבות הרבה של טלומרים לקיומו של האורגניזם. בטלומר של כל כרומוזום ישנו רצף אופייני לו באורכו המשמש בשיטת היברידיזציה פלואורסצנטית באתר להבדלה בין הכרומוזומים השונים.
הארכתו וקיצורו

הטלומרים מוארכים בין היתר על ידי האנזים טלומראז, שהוא בעל פעילות של רוורס טרנסקריפטאז המעורב בסינתזה של טלומרים ברוב האורגניזמים. טלומראזים נחשבים לסוג מעניין מאוד של DNA פולימראז, מפני שהם נושאים מקטע RNA בתוכם, מקטע המהווה תבנית לסינתזת הטלומר. לאחרונה נמצאו עדויות שקיים מנגנון נוסף (ALT-alternative lengthening of telomeres), שטיבו אינו ידוע, המאריך את הטלומרים לפחות במקרים נדירים.[דרוש מקור]
ברוב האיקריוטים טלומראז פעיל רק בתאי גזע. לפי תאוריות מסוימות ההתקצרות של הטלומר מדי הכפלה של התא בתאי גוף עשויה להיות מעורבת בסרטן ובזקנה. זה נובע מכך שהטלומר פועל כ"פתיל השהייה", שבסופו של דבר נגמר אחרי מספר הכפלות של התא. כתוצאה מהתקצרותו במקום התקצרות הכרומוזום עצמו, נמנע אובדן של מידע גנטי חיוני מהכרומוזום, אולם כשהטלומרים מתקצרים יותר מדי הם מפסיקים לספק הגנה לכרומוזום. התא מזהה זאת כנזק ל-DNA ונכנס לעצירה במחזור התא. במקרה שבו ה-DNA ניזוק התא נכנס לאפופטוזה (מוות תאי מבוקר). תופעות רבות של הזיקנה קשורות בהתקצרות הטלומרים. האיברים מתפוררים ויותר ויותר מתאיהם מתים או נכנסים לעצירה בגידול התא. אנשים החולים במחלת הפרוגריה (Progeria) נראים זקנים כבר מגיל צעיר; לחולים במחלה יש טלומרים קצרים.
תומכי האנטי אייג'ינג מקדמים את הרעיון שהארכת הטלומר באמצעות ריפוי גנטי עשויה להציל תאים מהזדקנות ולהאריך את תוחלת החיים האנושית. נכון להיום דעה זו שנויה במחלוקת. מתנגדיהם טוענים שקיצור הטלומרים התפתח, כפי הנראה, כמנגנון שתפקידו למנוע סרטן. לפי התאוריה הזו, התא צובר מוטציות במהלך חייו, העלולות לגרום לסרטן אם הן פוגעות בגנים סרטניים. לפיכך, הגוף מעדיף להפטר מתאים מבוגרים בטרם יהפכו לסרטניים. לפי התאוריה, תאים מזדקנים "מוקרבים" על מנת להגן על כלל הגוף.
ההשפעה על ההזדקנות והסרטן - המחקר של רונלד דה פיניו

ב-2010, פרופ' רונלד דה פיניו וקבוצת מדענים נוספת גידלו במעבדתם באוניברסיטת הרווארד עכברים בעלי טלומרים קצרים. העכברים קצרי הטלומרים הראו מאפיינים רבים של זיקנה כבר בצעירותם. הקבוצה הצליחה לגרום לעכברים הללו לייצר את האנזים טלומראז המאריך את הטלומרים ולהראות כי כתוצאה מהארכת הטלומרים על ידי הטלומראז נעלמו מאפייני הזיקנה הללו. בין השאר הצליחו דה פיניו וחבריו לגרום להתחדשות תאי עצב של העכברים, לשיפור בפוריות שלהם ולהבראת איברים שנפגעו בתהליך ההזדקנות, ובהם הכבד, המעיים והטחול.
לדברי דה פיניו בשיחה עם "כלכליסט" הישראלי:
"רקמות ישנות שהתבלו יכולות לחזור אחורה בזמן. זה אומר שכבד שנהרס יכול לחזור לימיו הטובים ושעור מקומט יכול להימתח שוב. יש לנו בגוף יכולת מובנית להתחדש שוב ושוב, אם רק נסיר את המנגנון הספציפי שגורם לגוף שלנו להפסיק לעשות את זה... זו הפעם הראשונה שהגיל הושב לאחור ביצור חי... אני מאמין שהתגלית הנוכחית תאפשר בעתיד... להוריד את שיעור המתים מסרטן, מסוכרת, מאלצהיימר ומעוד מחלות שאופייניות לבני 60 ומעלה. במקום להילחם במחלות הללו אנחנו יכולים למנוע את התהליך... אם נצליח למנוע את הסרטן מראש ולשחק עם הטלומרים כרצוננו, נוכל להאריך את החיים שלנו באופן דרמטי".
לובסטר ובעלי חיים נדירים נוספים

לובסטר הוא בעל חיים, מהבודדים שנמצא כי לכאורה אינם מזדקנים כלל.[דרושה הבהרה][דרוש מקור] דומים לו ככל הנראה סוגים מסוימים של צבים ואולי גם יסעורון אטלנטי. ישנם חוקרים המייחסים את העדר ההזדקנות לכאורה, אצל בעלי חיים אלה, לקיומו של טלומראז בכל תאיהם, בניגוד למצב אצל כמעט כל בעלי החיים האחרים ובהם האדם. לפי הטענה הזו, הטלומראז מונע מהטלומרים בתאיהם להתקצר ובכך מונע מהם להזדקן.
התארכות טלומר בחלל

בשנת 2015 ערכה נאס"א מחקר שמטרתו לבדוק את השפעת השהות באי גרביטציה על התקצרות הטלומר. כדי לוודא שהמחקר יהיה אמין נאס"א ביצעו אותו על שני תאומים בעלי DNA זהה כאשר תאום אחד נשלח לחלל, ואילו התאום השני נשאר בכדור הארץ. לאחר חזרתו של התאום מהחלל התגלה שבזמן שהותו בחלל הטלומרים בתאי הדם הלבנים התארכו, בניגוד לתאום שנשאר בכדור הארץ. עם זאת, זמן קצר לאחר ששב לכדור הארץ חזרו הטלומרים למצבם הרגיל. תוצאות המחקר הפתיעו את החוקרים משום שהשערת המחקר הייתה שהטלומרים יתקצרו עקב הפחתת הפעילות הגופנית והמאמץ בחלל.
ראו גם

גבול הייפליק
רונלד דה פיניו
סינתיה קניון
תאי גזע
חיי נצח
רפמיצין
תאוריית הגדיל הנצחי
הערות שוליים

↑  דיאנה בחור ניר, תתחדשו, באתר כלכליסט, 9 בדצמבר 2010
↑  איתן בייגל, ‏צפו: מה עשו 340 ימים רצופים בחלל לגופו של סקוט קלי?, באתר גלובס, 14 במרץ 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546884105171  GND: 4310952-4  LCCN: sh94005630  NKC: ph966298
דאו דה ג'ינג

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  לאו דזה 
 סוגה:  כתבי קודש 
 נושא:  פילוסופיה סינית, דאואיזם 
 מהדורות נוספות
 פרשנים:  ואנג בי
 
דאו דה ג'ינג (בסינית: 道德經, פיניין: Dàodéjīng) הוא חיבור המיוחס לחכם הסיני לאו דזה והכולל 81 שירים קצרים. הדאו דה ג'ינג הוא החיבור המוקדם ביותר בהגות הדאואיסטית ונחשב על-פי רוב לחיבור החשוב והמשפיע ביותר בתחום. השפעתו נודעה לא רק על התפיסה הדאואיסטית אלא על הפילוסופיה הסינית בכלל.
שם הספר

פירוש השם "דאו דה ג'ינג" הוא, בתרגום גס, "ספר הדרך והסגולה". שמו המקורי של הספר היה "לאו דזה", כשמו של מחבר הספר, ורק מאוחר יותר הוא שונה לשם הנוכחי.
הספר

דאו  דה ג'ינג הוא הספר  החשוב ביותר של הדאואיזם. הדאו דה ג'ינג תורגם לשפות רבות, ונחשב לאחד החיבורים הנפוצים ביותר בעולם. אף ספר, אולי למעט התנ"ך, לא זכה למספר כה רב של תרגומים
. באופן מסורתי חיבורו מתוארך למאה ה-6 לפנה"ס, אם כי יש חוקרים המאחרים את תאריך חיבורו עד למאה ה-4 לפנה"ס. חוקרים משערים כי צורתו הנוכחית נקבעה במאה ה-3 לפנה"ס.
חיבור הספר מיוחס ללאו דזה (בסינית: 老子, "החכם"), אבי תורת הדאואיזם ומגדולי הפילוסופים הסינים. עצם קיומו ושאלת מעורבותו בכתיבת החיבור שנויה במחלוקת. יש החושבים שמי שחיבר את הספר הוא לאו טאן. אחרים חושבים שהיו מספר כותבים שתרמו לכתיבת הספר.
הספר > גרסאות של הספר

מבנה הספר ותכני הספר אינם זהים למבנה הספר ולתכני הספר כשנכתב לראשונה. השינויים בספר נובעים מכך שכתיבתו הייתה תהליך מתמשך. גורם נוסף לשינויים הם גילויים של טקסטים שעשויים להיות חלק מהספר ונמצאו בחפירות ארכאולוגיות. כך למשל, יש כאלה המצרפים לספר את היצירה הקצרה "האחד הגדול", שהתגלתה ב-1993 בחפירות הארכאולוגיות באתר גְווֹ-דְייֵן, לצד העותק הקדום של ה"לאו-דזה".
שינויים בין גרסאות נובעים גם מפרשנויות שונות של הטקסט.

בתחילת המאה השלישית כתב הפילוסוף וָאנְג בִּי פרשנות קאנונית לדאו דה ג'ינג, תוך שהוא משלב בה מונחים קונפוציאניים, והפך את הדַאוֹאיזם, מתורה לעולם שאין בו כלום והכול בו חסר משמעות וטעם, לתורה שהיא רלוונטית לחיים. נוסח הדאו דה ג'ינג שהופיע בפרשנותו של וַּואנג בִּי נחשב למדויק ולאמין ביותר, עד לגילוי הטקסטים בחפירות מאואנג דווי (Mǎwángduī, 马王堆) בשנת 1973 בתוך קבר שתוארך לשנת 168 לפנה"ס, ומאוחר יותר הטקסטים שנמצאו בשנת 1993 בקבר בקרבת גְווֹ-דְייֵן (Guodian, 郭店), שהם כיום הגרסה העתיקה ביותר של הספר ומתוארכים לזמן כלשהו לפני שנת 300 לפנה"ס.
הספר > מבנה הספר

הספר מורכב משירים. יש בו כ-5,000 תווים. מבנה הספר הוא במידה רבה מאוד לא קוהרנטי, בשונה מכל הספרים האחרים מתקופת שושלת ג'ואו. ניכר שהמחבר לא השקיע מאמץ משמעותי  ליצירת מבנה מסודר. החלוקה לפרקים קצרים, שכל אחד מהם מכיל שיר נעשתה כנראה בתקופה יותר מאוחרת.
בספר יש 81 פרקים.
הספר > מבנה הספר > תרגומים לעברית

ההבדלים בפרשנויות של הטקסט גורמים לשוני גדול בין תרגומים שונים לשפות זרות. השוני עשוי להיות כל כך גדול עד כדי כך שהם בקושי נראים כתרגומים של אותו טקסט. מה שנכון לתרגומים של הספר הזה באופן כללי, נכון גם לגבי תרגומים לעברית.
הספר תורגם לעברית לראשונה בשנת 1973 על ידי יורי גראוזה וחנוך קלעי, ונדפס בהוצאת מוסד ביאליק. מאז תורגם לעברית מספר פעמים נוספות. התרגום של דן דאור ויואב אריאל בשנת 2007 (הוצאת חרגול, עם עובד), הוא תרגום מהמקורות הסיניים וכולל הערות מבוא ונספחים. ספרם כולל את הפרשנות של ואנג בי (Wang Bi, 王弼), אחד מגדולי הפרשנים, ושלושה טקסטים קצרים: "המעשה הפנימי", "האחד הגדול" ו"לרדת אל מקורות הדרך".

להלן רשימת תרגומים לעברית:
דאו דה צ'ינג, לאו צה, תרגמו מסינית: יורי גראוזה וחנוך קלעי, מוסד ביאליק, 1973
טאו טה צ'ינג, לאו טסה, תרגום ודברי פתיחה: שלמה קאלו, הוצאת דע"ת, 1981.
ספר הטאו, לאו דזה, תרגם מאנגלית ניסים אמון, הוצאת אבן החושן, 2001
ספר הדאו, ספר הדרך והסגולה, כוונתו הנעלמת של הלאו דזה, "המעשה הפנימי", "האחד והגדול", "לרדת אל מקור הדרך", תרגום מסינית דן דאור ויואב אריאל, הוצאת מודן-חרגול, 2007
טאו טה צ'ינג, טימותי פריק, נכתב בסיוע האגודה הטאואיסטית של סין. הוצאת אור עם.
תוכן הספר

הטקסט הקצר משלב סגנון פיוטי ורעיונות פילוסופיים, שחוללו מהפכה אינטלקטואלית. לאו דזה הסיק כי דרך הטבע טומנת עקרונות של שוויון, היעדר פעלתנות מופרזת, מינימליזם, ספונטניות וּויתור. הטקסט אינו חד-משמעי מבחינה רעיונית ולכן היו מספר רב של פרשנויות. זהו הספר הראשון בהגות הסינית שההמלצות שלו מבוססות באופן שיטתי על אמיתות מטפיזיות ולא על הסקת מסקנות מהעבר, כפי שהיה מקובל קודם לכן. המונח המרכזי ה"דאו" הוא מעין "חוק טבע" התקף ברמות שונות: ברמה הקוסמית, ברמה החברתית וברמת הפרט.

מהות ה"דאו" חמקמקה ואינה ניתנת להגדרה.
השירים מתארים את צורת ההתנהגות הראויה על-פי התפיסה הדאואיסטית; זו שואפת לאזן בין היסודות השונים והמנוגדים של הקיום, ולהגיע להרמוניה עם דרכו הטבעית של הקיום, על ידי חיי פשטות ומתינות, גישת הדאואיזם דוגלת בהתערבות מזערית ככל הניתן על-מנת להשפיע על סביבתו. משמעותם של חלק מהשירים סתומה ונתונה לפרשנויות שונות, התערבות מזערית אין פירושה ויתור על פעילות. הוויתור הוא רק על פעילויות המנסות להתנגד לטבע.
תוכן הספר > תפיסה מערבית לעומת התפיסה בספר

לאנשים שגדלו בתרבות מערבית של חשיבה לוגית כמעט בלתי אפשרי להבין את התפיסה בספר ואת חוסר ההגדרה של מושג הדאו.
התפיסה אינה מגדירה טוב או רע ואינה מתייחסת לשכר ועונש על מעשים שמבצעים או על מחשבות שחושבים.
למרות השוני המהותי בין החשיבה המערבית לבין התפיסה המוצגת בדאו דה ג'ינג, עשויים גם פילוסופים או חוקרי תודעה מערביים אחרים, לעלות רעיונות התואמים את התפיסה הזו.
ריימונד סמוליאן מביא בספרו קטע מכתביו של הפסיכולוג והפילוסוף האמריקאי ויליאם ג'יימס המציג תפיסה כזו.
ראו גם

צִ'ינְגְגִ'ינְג גִ'ינְג
ג'ואנג דזה
ג'ואנג דזה (ספר)
יין-יאנג
מידות טובות
לקריאה נוספת

ספר הדרך והסגולה, מסינית קלאסית: אורי קפלן, פרפנצ'ה הוצאה לאור, 2024.
"ספר הדאו", תרגום מסינית דן דאור ויואב אריאל, חרגול/עם עובד 2007
דאו דה צ'ינג בתרגום של דימה וסתיו מונסקי https://archive.org/details/Dao-De-Ching-Hebrew
"ספר הטאו" תרגום והערות ניסים אמון הוצאת אבן חושן 2001
"שתיקת הטאו - מתמטיקאי ופילוסוף מערבי מתבונן בטאו ובחיים בכלל", ריימונד סמוליאן, תרגום מאנגלית: עופר שור, בעריכת דן דאור, מודן 1997
CH'U TA-KAO . Tao Te Ching , 1970. Mandala Books
Lionel Giles Forward to CH'U TA-KAO. Tao Te Ching , 1970. Mandala Books, ,, P. 5- 6
הערות שוליים

1 2 3 4 5  יורי פינס, הדרך שניתן לדבר עליה, באתר הארץ, 26 ביוני 2007
↑  Lionel Giles Forward to CH'U TA-KAO.  Tao Te Ching , 1970. Mandala Books, ,, P. 5- 6
1 2 3 4  Lionel Giles Forward to CH'U TA-KAO.  Tao Te Ching , 1970. Mandala Books, ,, P. 5- 6
↑  John J. Emerson THE AUTHORSHIP OF THE TAO TE CHING
↑  CH'U TA-KAO . Tao Te Ching , 1970. Mandala Books
↑  לא ברור מי תרגם מאנגלית לעברית ומתי יצא הספר
↑  יורי פינס וגדעון שלח, 9, עלייתה ונפילתה של הקיסרות הסינית, כרך א', האוניברסיטה הפתוחה, תש"ע, 2009, עמ' 233
1 2  "שתיקת הטאו - מתמטיקאי ופילוסוף מערבי מתבונן בטאו ובחיים בכלל", ריימונד סמוליאן, תרגום מאנגלית: עופר שור, בעריכת דן דאור,מודן 1997
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590420305171  BnF: cb12231883c (data)  LCCN: n83171856  MusicBrainz work: b4327c63-49d2-4ddd-83cc-661e2a378341  NDL: 00648033  SUDOC: 031020178  VIAF: 953149068437265730004   WorldCat (עם VIAF): 953149068437265730004 
טקסט חלקי של הדאו דה ג'ינג שנמצא במקדש דאי ג'ינג דיאן בווּהאן
דאו דה ג'ינג עם גרסה של ואנג בי
אסי דיין

| --- | --- |

אסי דיין, 2012
 לידה:  23 בנובמבר 1945 י"ח בכסלו ה'תש"ו המנדט הבריטי נהלל, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  1 במאי 2014 (בגיל 68) א' באייר ה'תשע"ד ישראל תל אביב-יפו, ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות בנהלל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1959–2014 (כ־55 שנים)
 עיסוק:  במאי קולנוע, משורר, תסריטאי ושחקן
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 בת זוג:  קרוליין לנגפורד אהרונה מלקין סמדר קילצ'ינסקי
 צאצאים:  ליאור דיין, עמליה דיין 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר על מפעל חיים   פרס אופיר על בימוי   3 פרסי אופיר על תסריט   2 פרסי אופיר על משחק ראשי   פרס אופיר על משחק משני   2 פרסי אקדמיה לטלוויזיה על משחק ראשי
 פרופיל ב-IMDb
 
משמאל לימין: אסי דיין, אהרונה לבית מלקין, יעל דיין ואל"ם דב שיאון (במדים), בבית דיין בצהלה, יולי 1967
אסף (אסי) דיין (23 בנובמבר 1945, י"ח בכסלו ה'תש"ו – 1 במאי 2014, א' באייר ה'תשע"ד) היה במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק, שחקן, סופר, משורר, פזמונאי, צייר, עיתונאי ופובליציסט ישראלי.
דיין היה בנו של השר והרמטכ"ל לשעבר משה דיין. אסי דיין זכה לפרסום ושבחים מאז סוף שנות השישים, והפך לאחד מאנשי הקולנוע הישראלים המשמעותיים, וכן לאחד מהשחקנים הבולטים בקולנוע ובטלוויזיה בישראל.
בין הסרטים שכתב וביים דיין נמנים: קומדיות הקאלט: "יופי של צרות!", "גבעת חלפון אינה עונה" ו"שלאגר" והטרילוגיה המקברית שלו משנות ה-90: "החיים על פי אגפא", אשר העבירה ביקורת על החברה הישראלית ואלימות, "שמיכה חשמלית ושמה משה" ו"מר באום".
דיין זכה בפרסים רבים על סרטיו, ומחזיק בשיא הזכיות בפרס אופיר – שמונה פרסים: 3 לתסריט, 1 לבימוי, 2 לשחקן ראשי, 1 לשחקן משנה ו-1 למפעל חיים. הוא זכה גם בשני פרסי אקדמיה לטלוויזיה על משחק ראשי בדרמת הטלוויזיה "בטיפול".
ביוגרפיה > תחילת דרכו

אסף דיין נולד בשנת 1945 בנהלל, לרות ומשה דיין. בגיל 14 פרסם שירה ברבעון "קשת" של אהרן אמיר. בגיל 15 הוציא את ספר השירה הראשון שלו, "אוטוביוגרפיה זמנית", בהוצאת עקד. בשנת 1962 נעצר בקפריסין ונדון לחודש מאסר על שנשא אקדח (שלקח מאביו), ודרכון מזויף של אחיו הגדול, יחד עם חברו משה הורביץ שנשא דרכון מזויף. הם ישבו בכלא בניקוסיה, וכעבור שבועיים שוחררו.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לסיירת מטכ"ל, אך במהרה נשר ממסלול ההכשרה ועבר לצנחנים.‏ הוא שובץ בגדוד 890‏. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, השתתף באימונים ובפעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, ועבר קורס מ"כים חי"ר. בהמשך שירותו הצבאי עבר לשרת בנ"מ, בגדוד 883, עבר קורס מכ"ם, והפך למגלילן (אחראי על מטרות מוטסות לאימון סוללות תותחי נ"מ). לאחר שחרורו מצה"ל, למד במשך שנתיים פילוסופיה וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים. את הקריירה הקולנועית שלו החל ב-1964, כשאחותו, יעל, הזמינה אותו לחזות בתהליך צילום הסרט "זורבה היווני", שבוים על ידי בן זוגה באותה עת, מייקל קקויאניס, בכרתים. במהלך הצילומים לוהק אסי דיין לתפקיד ניצב בסרט (ללא מזכה).
דיין נחשב אוטודידקט בתחומו, כאשר ללא הכשרה כלשהי נמנה עם השחקנים והבמאים המובילים בישראל. את דרכו הקולנועית החל דיין כשחקן בסרטים מהז'אנר הלאומי הרואי, בתפקיד הצבר, יפה התואר והמעלות. הוא שיחק את לוחם הפלמ"ח אורי בסרט "הוא הלך בשדות" (1967), סרט שנעשה על פי ספרו של משה שמיר ונחשב לאחד הסרטים המשמעותיים בז'אנר. הכריזמה והייחוס של דיין, והפופולריות של ישראל אחרי מלחמת ששת הימים, זימנו לו גם תפקידים ראשיים בסרטים זרים, בהם "נאהבים לנצח" (1969) של ג'ון יוסטון. דיין כיכב בסרט לצד בתו של יוסטון, אנג'ליקה, בתפקידה הראשון בקולנוע. ב-1970 כיכב בסרט "הבטחה עם שחר" (אנ') בבימויו של ז'ול דאסן, בתפקיד רומן גארי.
ביוגרפיה > שנות השבעים

ב-10 בפברואר 1970 היה נוכח במתקפת הטרור בשדה התעופה של מינכן: דיין היה בין נוסעי מטוס אל-על שהיו בדרכם מלוד ללונדון, ועצרו בחניית הביניים במינכן. בהיותם באוטובוס שהוביל אותם מבית הנתיבות למטוס, תקפו שלושה מחבלים את האוטובוס, בנשק אוטומטי ורימוני יד. הקברניט, אורי כהן, הסתער על המחבלים ומנע אסון גדול בהרבה. בפיגוע נהרג אריה קצנשטיין ונפצעו 11 אנשים, ביניהם השחקנית חנה מרון. במלחמת יום הכיפורים לחם כאיש מילואים בגדוד מרגמות 332, אשר היה גדוד מילואים בחטיבת הצנחנים הסדירה. דיין לחם בקרבות בחזית הדרום, בין היתר בראס סודר כנגד כוחות הארמייה המצרית השלישית.
מתוך המשחק, הגיע דיין לכתיבה ולהפקה ובהמשך לכיסא הבמאי. סרטו הראשון "הזמנה לרצח" (1973), סרט משטרה תל אביבי ומעט סוריאליסטי, היה סרט חריג בזמנו, ובו נמצאים כמה מהמאפיינים של אסי דיין הבמאי המאוחר, וכך גם סרטו הבא, "חגיגה לעיניים" (1975), סיפור קיומי על משורר המחליט להתאבד. לאחר מכן פנה דיין לז'אנר הבורקס הפופולרי וביים את הקומדיות "יופי של צרות" (1976), "גבעת חלפון אינה עונה" (1976), "שלאגר" (1979) ו"מלך ליום אחד" (1980). בסרטים אלה ניכרת יכולת הכתיבה של דיין, המשלבת גבוה בנמוך ומפרקת מוסכמות תרבותיות באמצעות אבסורדים מילוליים (משפטים כמו "שום צבא בעולם לא יעצור אותי מלעשות פרצלציה מהפרצוף של הקונצרטינה הזה", מתוך "גבעת חלפון אינה עונה"). בסרטים אלה ניכרים אזכורים תרבותיים רבים, מאפיין מרכזי ביצירתו של דיין (לדוגמה, ב"שלאגר", מנחם זילברמן החנון לוקח את עופרה חזה לסרט שנקרא "רוקמת הגטקס", פרפרזה על סרט האיכות "רוקמת התחרה", או כאשר סרג'יו קונסטנצה הרומני מ"גבעת חלפון אינה עונה", ששם משפחתו הוא שם עיר ברומניה, שואל את ויקטור חסון "איזה חוב", ויקטור עונה לו "איזה חוב, חוב השנהב"). "גבעת חלפון אינה עונה" (שם הסרט הוא פרפרזה על "גבעה 24 אינה עונה", סרט ציוני משנת 1955), בהשתתפות שלישיית הגשש החיוור, קומדיה של טעויות הממוקמת בבסיס צבאי שעל הגבול המצרי, שבה מתחיל אסי דיין לבוא חשבון עם המורשת של אביו, משה דיין, הפך עם חלוף הזמן לסרט פולחן.
ביוגרפיה > שנות השמונים והתשעים

בשנות השמונים המשיך דיין עם קומדיה פוליטית, "עם ישראל חי" (1981), דרמת נעורים, "בחינת בגרות" (1983) וקומדיית פשע, "הטוב, הרע והלא נורא" (1986).
ב-1992 יצא סרטו של אסי דיין "החיים על פי אגפא". סרט זה נחשב לסרטו הטוב ביותר של דיין, ולאחד הסרטים המשמעותיים בתולדות הקולנוע הישראלי. הסרט מתאר לילה בפאב תל אביבי שהוא מיקרוקוסמוס של החברה הישראלית. הדמויות המבקרות בפאב, המנוהל בידי דמותה של גילה אלמגור, מייצגות לא רק את החברה הישראלית אלא את רפרטואר הדימויים והסטריאוטיפים של הקולנוע הישראלי, החל מהחייל האמיץ, עבור במזרחי הדפוק, עד הערבי האכזר. הסרט הופך את המוסכמות הללו על פניהן באופן בוטה ומלאכותי, היפר קולנועי. בסרט זה מתבטא במלואו החשבון של דיין עם המורשת המיליטנטית של אביו ועם הדמויות שהוא עצמו גילם בסרטים כמו "הוא הלך בשדות" ו"מבצע יונתן" (1977). הסרט מצולם בשחור לבן, ומסתיים בצבע, והוא נחשב לסרט המסיים תקופה בקולנוע הישראלי ופותח תקופה חדשה, שהחלה בשנות התשעים ונמשכת עד היום.
ב-1995 ביים דיין את הסרט "שמיכה חשמלית ושמה משה" (שוב פרפרזה, הפעם על "חשמלית ושמה תשוקה"), שהוא מעין סרט המשך ל"החיים על פי אגפא", הפעם קומדיה קיומית העוסקת בשלוש מדמויות המשנה ב"אגפא" – לוי, מלכה ומשה. ב-1997 דיין ביים את "מר באום" וגם מככב בתפקיד הראשי, סרט על אדם שנשארו לו 92 דקות לחיות, וכזה אורכו של הסרט. שלושת הסרטים האלה מוכרים גם כ"טרילוגיה של דיין", והם ממקמים אותו כאחד הבמאים הבולטים והמשמעותיים בקולנוע הישראלי.
דיין פרסם ב-1989 את הספר "תוכן העניינים" שניבא את הירצחו של מאיר כהנא, וכן את ספר השירים "שם של ספר שירים" ואת "כותב שורות אלו", שבו קיבץ מבחר ממאמרים שפרסם במהלך השנים בעיתונות הכתובה. במאמרים כתב דיין באופן שנון ומשעשע חוויות מחייו הפרטיים, את עמדותיו הבלתי מחמיאות כלפי אישים ואושיות בתרבות הישראלית, וגם את סיפור התמכרותו לקוקאין. הרומן, על-אף שזכה לביקורות מרשימות[דרוש מקור], נמכר בעותקים ספורים והורד מהמדפים. גם מהדורתו השנייה לא זכתה להצלחה מסחרית.
ביוגרפיה > העשור הראשון של המאה ה-21

ב-2004 דיין ביים את "הבשורה על פי אלוהים", הממשיך את הכיוון הביקורתי והקיומי של הטרילוגיה, אך באופן פחות חד. בסרט לקח על עצמו דיין לגלם את דמותו של אלוהים, המנסה להביא את בשורת הגאולה באמצעות ישו בסוף המילניום. הסרט לא זכה להצלחה גדולה, וירד בתוך זמן קצר מהאקרנים.
במשך השנים המשיך דיין לשחק בתפקידים רבים בסרטים (ביניהם "מאחורי הסורגים", "ההסדר", "מדורת השבט"), סדרות ותוכניות טלוויזיה (ביניהן "בנות בראון", "בטיפול" ו"קרוב לוודאי"). בסרט הטלוויזיה "שתיקת הצופרים", שעסק במלחמת יום הכיפורים, גילם אסי דיין את דמותו של אביו, משה דיין.
דיין כתב כאמור גם פזמונים רבים, ששימשו בעיקר שירי נושא לסרטיו והפכו ללהיטים גדולים ברבות השנים, ובהם "שיר הפרחה" (שלאגר), ו"במקום הזה" (החיים על אגפא).
ב-1 ביוני 2006 אושפז דיין במצב קל בבית החולים "איכילוב" בתל אביב לאחר שהזריק לעצמו מנת יתר של קוקאין בדירת בנו, ליאור, עמו התגורר באותה תקופה. זאת לאחר חרושת שמועות ארוכת-טווח בדבר היותו צרכן-סמים. באותו החודש הצטרף לתוכנית הרצועה בתפקיד אורח.
דיין זכה בפרסים רבים על עשייתו הקולנועית, בין היתר בפרס הבמאי והתסריטאי על "החיים על פי אגפא" (1992), כשהסרט עצמו גורף את מרבית פרסי אופיר, ובכלל זה את פרס הסרט הטוב ביותר, בפרס התסריטאי על "שמיכה חשמלית ושמה משה" (1994), בפרס התסריטאי והשחקן על "מר באום" (1997), ובפרס שחקן המשנה על "בקרוב יקרה לך משהו טוב" (2005).
בספטמבר 2006 זכה דיין פעמיים בתוך יומיים רצופים בפרס השחקן הטוב ביותר; מהאקדמיה לטלוויזיה על תפקידו בסדרה "בטיפול" בה הוא מגלם את דמותו של הפסיכולוג ראובן דגן, ויום לאחר מכן, מהאקדמיה לקולנוע על תפקידו בסרט "הדברים שמאחורי השמש". הוא זכה לשבחים רבים גם על משחקו בעונה השנייה של "בטיפול" שעלתה בראשית 2008, ושעליה קיבל שוב את פרס השחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה דרמטית, ועל משחקו בסרט "חופשת קיץ", שבו גילם רב קנאי הנאלץ להתמודד עם מות בנו בתאונה טראגית ועם משבר האמונה שבא בעקבותיו.
ביולי 2006 השתתף בצילומי תוכנית המציאות "פעם בחיים" (שעלתה באוקטובר) יחד עם בנו ליאור, שבה שהו יותר משבוע בחוות בריאות בגליל.
דיין כתב תסריט עבור סרט המשך ל"גבעת חלפון אינה עונה", אך פטירתו של ישראל פוליאקוב בסוף אוקטובר 2007, כחודשיים לפני מועד תחילת הצילומים, מנעה באופן מעשי את יצירתו של הסרט. על אף שהצהיר עם מותו של פולי כי התסריט ייגנז ולא יצא לפועל, אמר דיין מספר חודשים לאחר מכן כי אין הוא פוסל את האפשרות כי הסרט יופק לבסוף. ב-2007 יצא הסרט "רק כלבים רצים חופשי" שארנון צדוק ביים לפי תסריט ישן של דיין שעובד על ידי צדוק, המדמה את החברה הישראלית כחברה אפוקליפטית ואלימה.
ב-2009 זכה בפרס אופיר על מפעל חיים.
ביוגרפיה > העשור השני של המאה ה-21

קיבל פרס הוקרה על תרומתו לקולנוע הישראלי בפסטיבל חיפה 2011.
ב-2011 הצטלם דיין לסרטו של ויקטור בראון, "פיניטה לה קומדיה", אודות המלחין לודוויג ואן בטהובן. הסרט יצא לבתי הקולנוע באוקטובר 2018.
בפברואר 2012 יצא לבתי הקולנוע הסרט "ד"ר פומרנץ" בכיכובו ובבימויו של דיין, אשר הפך לסרטו האחרון.
בדצמבר 2012 שודרה בערוץ 8 הסדרה האוטוביוגרפית התיעודית של דיין, "החיים כשמועה", בת 3 פרקים. הסדרה שודרה בראשית 2013 גם בערוץ 10, אשר היה שותף בהפקתה. הסדרה, אותה גם מקריין דיין, זכתה לשבחי הביקורות.
בשנת 2012 יצא לאור ספר שיריו השלישי "...אבל אהבה!", בהוצאת אבן חושן.
ב-1 במאי 2014 הלך לעולמו בגיל 68, לאחר שנים שבהן סבל מבעיות בריאות, בהן השמנת יתר, אי ספיקת לב וכליות, והתמכרויות לסמים, סיגריות ותרופות. באותו היום צולם סרטו האחרון, סרט קצר שכתב לפרויקט "מכתב אהבה לקולנוע", דיין היה אמור להגיע להצטלם לסרט באותו היום, לבסוף הוחלט להמשיך ולצלם את הסרט.
הובא למנוחות בבית העלמין במושב נהלל. הוא נטמן לא רחוק מקברו של אביו, משה דיין.
מעט לפני מותו, תועד דיין על ידי בנו ליאור דיין במסגרת העונה השנייה של סדרת הדוקו-ריאליטי "מחוברים+", אשר עלתה לשידור בהוט 3 בנובמבר 2014. כמו כן, התראיין דיין לסדרה התיעודית "חגיגה לעיניים – סיפורו של הקולנוע הישראלי" בערוץ הראשון, אשר נקראת על שם סרטו מ-1975 ועלתה לשידור ביוני 2015.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לבית בו התגורר אסי דיין בשנותיו האחרונות, בשדרות נורדאו 81.
בשנת 2018 יצא לאור בהוצאת אבן חושן הספר "משורר לשעבר מנסה לשחזר" – פואמה שכתב דיין והובאה לדפוס בידי יורם כסלו.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
תערוכות ציור

מספר תערוכות היו לאסי דיין, תערוכה ראשונה התקיימה במועדון של רפי שאולי בתל אביב "המועדון". אחרי 15 שנה לערך התקיימה התערוכה השנייה במועדון לילה בתל אביב בשם "ברקפסט". התערוכה הרביעית התקיימה בשנת 2010 בעין הוד והתערוכה החמישית התקיימה בשנת 2012 בגלריה בתל אביב בשם "ארסוף".
פלילים

בחודש מרץ 2009 נעצר דיין על ידי המשטרה בחשד שתקף את בת זוגו קרן אלן, ובתחילת מאי החליט בית המשפט לשחררו למעצר בית בחוותו של כושי רימון. לאחר פחות מיממה, עצרה אותו המשטרה שנית בחשד שהפר את הצו וניסה ליצור קשר עם בת זוגו לשעבר. בספטמבר אותה שנה החליט בית המשפט לסיים את מעצר הבית. ב-11 באוקטובר נגזרה על דיין שנת מאסר על תנאי, לאחר שהורשע בתקיפה ואיומים.