stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרקי יומן
תוכן הספר > יומן טיולים

הספר כולל רשמים מטיולים ומסעות שערך בשנים 1949–1952, בעודו נער ותלמיד בית הספר עין-חרוד, אותם כתב הר-ציון ביומנו לאחר ששב מהם.
באביב 1949 ירד הר־ציון עם אחותו שושנה לנהר הירדן באזור גשר שייח' חוסיין המפוצץ, שם ישבו לאכול ארוחת צהריים בקרבת מחנה צבאי של הלגיון הירדני ו"מחנות עצומים של אוהלים שחורים, כנראה של פליטים ערביים", עד שצעקות ויריות הבריחו אותם משם. בפסח 1950 יצא הר-ציון למסע הגדנ"ע למצדה ובקיץ יצא עם חבר לטיול שבו הסתננו לאילת ללא רישיון שניתן אז לטיולים מאורגנים בלבד. בסוכות יצא עם שני חברים למסע בגליל, מחוקוק ועד אזור נהריה. בסוכות 1951, נתפס ונאסר עם שושנה בידי חיילים סורים, לאחר שחצה את הגבול לסוריה. ב-1951 יצא לטיול נוסף של הגדנ"ע, לערבה, שבמהלכו עזב את המחנה ויצא לטיולים עצמאיים. בפסח יצא לטיול עם חברו וסייר במכתש הגדול והמכתש הקטן, הגיע שוב למצדה, סייר בנחל ערוגות ובנחל דוד שבמדבר יהודה ורחץ לראשונה בים המלח, שבו שטו המטיילים בסירה לעין גדי, מאחר שעדיין לא הייתה קיימת דרך ביבשה. בטיול זה אף עברו הר-ציון וחברו את הגבול עם ירדן במדבר יהודה במספר קילומטרים. מכיוון שיצאו לטיול הזה במרמה, הוחלט בבית ספר שבמשך שנה שלמה הר־ציון וחברו לא יצא לטיולים. בקיץ יצא עם שושנה לטיול בגליל בקרבת גבול לבנון. לאחר שנתפסו בכביש צבאי ונאלצו לחזור לביתם, יצאו שוב באותו הלילה לאותו מסלול בדיוק, כאשר הם נזהרים ממכוניות משטרה. לאחר שעברו בהריסות כפר ערבי עזוב, נתפסו בכפר תרביחא על ידי תושביו, עולים מתימן, ונשארו ללון בו. בהמשך הטיול למחרת, בזמן שנחו ליד מעיינות, קיבלו את הזמנתם של קבוצת רועים ערבים להתכבד בשתיית חלב עזים וכבשים. למחרת, לאחר שמצאו בור מים, נפלה מימייתם לתוכו והר-ציון שלשל לתוכו את אחותו בעזרת חגורות וחבלים והיא העלתה את המימיה.
הר־ציון מספר על הפעם הראשונה שיצא למרעה, כרועה בראש עדר כבשים, ועל התהליך שעבר עד שהללו נשמעו לו: "כמה הן קשובות עכשיו, וכל תנועה שלי, כל קריאה שקטה מלווה בתגובה. אני עומד ביניהן ומשתפך בשירה שקטה. טוב לי עכשיו. כל־כך נעים!...גם להן טוב. אני מביט בהן באהבה. כמה חמודים יצורים אלה! אני אוהב אותן עכשיו, אהבה כנה, את הכל אני אוהב ברגע זה".
בחופשת פסח 1952 יצא הר־ציון עם שושנה וחבר נוסף לטיול לדרום, במהלכו הוזהרו יותר מפעם אחת על ידי אנשים שפגשו בדרכם, כי האזור בו רצו לטייל מסוכן מאוד וקרו בו מספר מקרי רצח של יהודים. השלושה המשיכו ליעדם למרות האזהרות.
תוכן הספר > דו־שיח בחצות הלילה

בהמשך השיחה עם נעמי פרנקל, מספר מאיר הר־ציון על שירותו ביחידה 101 ואף מתודה לגבי האווירה ששררה בה: "מחמת רגשי העליונות שהפרזנו בהם לא מעט, הרשינו לעצמנו לפעמים דברים שכיום השתיקה יפה להם". הר־ציון מסביר את אופיין של פעולות התגמול שבוצעו על ידי היחידה: "פעולותינו לא היו מלוות שנאה לערבים או שנאה כלשהי. בכל שנתבענו לעשות ראינו הכרח של הגנה על הקיום. אם עשו מאיתנו אחר־כך מיני נוקמים וזועמים, אין זה נכון. זיוף גדול".
הר־ציון נשאל בשיחה על תגובתו להירצחה של שושנה אחותו בסוף 1954 והסביר את פעולת הנקמה שלו ב-5 במרץ 1955 על רקע פעולות התגמול:
”שושנה נרצחה ולא נרגעתי...ניקר במוחי שעלי לעשות משהו. משהו דומה למעשים שלנו אז. מחשבה אחת הציקה לי כל הימים - אתה דואג כל הזמן לזה שרוצחים יבואו על עונשם ולרצח אחותך אין גמול. לא יכולתי לנהוג אחרת. הרי כל מחשבתנו הלכה אז בכיוון זה, שדמנו לא יינקה.”
תוכן הספר > יומן צבאי

בצנחנים שימש הר-ציון כמפקד פלוגה א' שהפכה לסיירת צנחנים. בהמלצת הרמטכ"ל משה דיין, הוסמך הר־ציון לקצונה ללא קורס קצינים - מקרה נדיר והיחיד בתקופת דיין.
בחלקו השני של הספר מתארים פרקי יומנו של הר-ציון את חוויותיו בצה"ל כסייר ולוחם ביחידה 101 ולאחר מכן עם מיזוג היחידה לגדוד הצנחנים 890, בתקופת פעולות התגמול.
ב-30 ביולי 1952 התגייס מאיר הר־ציון לצה"ל. לאחר חודשי טירונות קשים ניצל את ההזדמנויות לטיולים ברחבי הארץ, אולם אלה הפכו לפחות ופחות אטרקטיביים בעיניו: "אפילו נוף עין־גדי הפלאי נעשה תפל, כשאלפי אנשים ממלאים את שביליו וכשאנו פוגשים זוג יהודים מתמקח בענייני בורסה ומחירים תחת למפל...אבד, אבד הקסם של כל אלה". אובדן הקסם הוליד את מסעותיו הבאים של הר־ציון, מעבר לגבול בשטח ממלכת ירדן.
תוכן הספר > יומן צבאי > המסע לפטרה

בשנת 1952 ערך הר־ציון מסע לעיר הקדומה פטרה שבירדן. הוא שמע עליה לראשונה כמה שנים לפני כן, בעת שעמד מול סלעי החול בנחל תמנע והמדריך אמר ש"זהו אפס קצהו של אותה עיר נפלאה בסלעי אדום". לאחר מכן שמע עליה עוד ועוד עד ש"התקבלה אגדת פלאים הטמונה רחוק־רחוק...אגדה ולא יותר". אולם בחלוף השנים, "בלתי־אפשרי הפך בכל זאת לאפשרי" ו"החלום הישן" התעורר. הוא החליט להגשימו ולצורך זה מצא "שותפה לדבר עבירה" - רחל סבוראי. השניים יצאו למסע מצוידים במצפן, בסטן, במזון לשני לילות ויום אחד ובארבע מימיות ומספר קופסאות מיץ. הם יצאו בלילה ואת הבדיקות במפה עשו לאור גפרור מוסתר בכאפייה. המפה שבידם הייתה בקנה מידה 1:250,000 בלבד, "שאיננה נותנת אפילו מושג ממבנה השטח". כעבור מספר שעות של הליכה, נתברר להם שלא הצליחו למצוא את השביל הרחב המסומן במפות ועל כן נאלצו לבחור את אחד הנחלים היורדים ב"חומת ההרים" שסגרה עליהם ממזרח, ופנו לתוכו. הטעויות בניווט גרמו לכך שהשניים הגיעו לפטרה רק בבוקר היום השני והמסע נמשך 4 ימים במקום יומיים. הם נכנסו "לאור היום, לתוך תוכה של בירת הנבטים...לתוך תוכו של חלום מאות ואלפים שעדיין לא זכו להגשימו". לאחר שהספיקו לסייר בעיר זמן מה, נקלעו לאזור מגורים ומצאו מסתור במערה צבעונית במעלה "ערוץ נסתר", בה ישנו עד "שעת ערביים", אז המשיכו בסיורם בעיר. בלילה עזבו את פטרה והחלו לחזור ב"אפילה גמורה... ללא סימן של שביל, של דרך, של מקום שבכלל אפשר לעבור בו", כאשר בדרך כמעט ונתקלו במבריחים ערבים חמושים ואחד מהם עצר לעשות את צרכיו מספר מטרים ממקום מחבואם. ביום למחרת שוב עברו בקרבתם ערבים, אחד מהם חמוש ואף נשמע "קול יריות קרוב רועם בוואדי". לאחר 4 לילות ו-3 ימים של שהיה בממלכת ירדן, בעודם תשושים מעייפות, מאובקים, מיובשים ורעבים לאחר שאזל מזונם, חזרו השניים לשטח מדינת ישראל.
תוכן הספר > יומן צבאי > הטיולים ליריחו ולגרש

בפסח 1956 יצא הר־ציון לבדו לטיול ליריחו, חמוש בתת-מקלע ורימונים. עם החושך חצה את הגבול דרך שדה מוקשים, עבר ליד שועפאט, חצה את כביש רמאללה-ירושלים ההומה, וסמוך לכפר ענאתא עשה דרכו אל ואדי קלט. במשך היום ישן במערה בוואדי ובלילה השני המשיך במסעו, שבמהלכו עבר מול קבוצות בדואים ונאלץ להחליף איתם מילים. את דרכו חזרה עשה דרך כביש ירושלים-יריחו והכפר אל עזרייה, מצפון לאבו דיס, שם מצא עצמו בתוך מאהל של הלגיון הירדני. לאחר שנתגלה על ידי שני שומרים שכיוונו עליו את נשקם, ירה צרור לכיוונם ואלה פתחו באש. הוא הצליח לברוח, אך נתקל בשני שומרים נוספים, מהמשמר הלאומי, החליף איתם כמה משפטים ואז הופיעו שני אנשים נוספים. הוא החליט לירות, אבל הנשק פלט כדור בודד ונעצר. כל הארבעה המטירו אש, אך הוא הצליח לחזור בשלום לירושלים ולאחר מכן התברר לו שאחד הלגיונרים נהרג מהירי שלו.
ביוני 1956 יצא לטיול עם מיכה בן-ארי־קפוסטה ומאיר יעקבי (מפקד מבצע צרצר, שנהרג מאוחר יותר במבצע קדש) לעיר הקדומה גרש, שבעבר הירדן המזרחי. הר־ציון תוהה לגבי מטרת הטיול: "ייתכן והמטרה היא שוב לחוש במתיחות הבלתי מודעת, שוב לעמוד בסכנות, לחתור לקראת מטרה רחוקה וקשה, לעמוד במבחן - ולנצח...להגיע לבסוף לאותה הרגשה עילאית של ניצחון. למה? לא ברור. משהו בפנים לוחץ לעשות זאת... למה לא? החוק? אין דבר, ניזהר...". עם החושך יצאו לדרכם בשדות עמק בית שאן וחצו את הירדן לכיוון הכפר עג'לון. שני אנשים הבחינו בהם בדרך ושניהם קיבלו תשובה סמכותית בערבית שהשלושה הם חיילים. במשך היום ישנו בנקיק בין צוקים ועם רדת הערב המשיכו דרך עג'לון אל היערות העבותים של הגלעד ברמת עבר הירדן. לאחר שסיירו בגרש, יצאו לדרכם בחזרה לישראל, כשבדרך נקלעו לאימוני גדוד של הלגיון, עברו מול קבוצת נשים ולאחר מכן גם מול שני פלאחים, שאחד מהם צעק פתאום "יהוד" והחל לרוץ לכפרו.
תוכן הספר > אחוזת שושנה ופעולות התגמול

ב-11 בספטמבר 1956, במהלך פעולת התגמול על משטרת א-רהווה (שאינה מתוארת בספר), נפצע הר-ציון בצווארו. חייו ניצלו הודות לתושייתו של הרופא הגדודי ד"ר משה אגמון (מוריס אנקלביץ'), שערך להר-ציון ניתוח שדה תחת אש וזכה על כך בעיטור העוז. בשלהי שנות החמישים, לאחר שהתאושש מפציעתו, עזר הר-ציון לאברהם ארנן להקים ולאמן את סיירת מטכ"ל ושימש קצין הדרכה (כאזרח עובד צה"ל) בשנותיה הראשונות של היחידה.
למהדורה השביעית[דרושה הבהרה] של "פרקי יומן", התווסף פרק אודות "אחוזת שושנה", שנכתב על ידי הסופרת והעיתונאית סמדר בת אדם[דרושה הבהרה], כמעט יובל[דרוש מקור] לאחר שקבע את ביתו על הר הטרשים והפך את האחוזה למשק בקר מצליח. הר־ציון ואשתו, רותי, הקימו את ביתם באחוזה שנקראה על שם שושנה, אחותו של הר־ציון, באתר "כוכב הרוחות" שמצפון לבית שאן ושם נולדו ילדיהם: הבכורה שגית, הבן סלע ולאחריהם שני ילדים נוספים. כשהייתה שגית בת 3 חודשים, נשרף הצריף בו התגוררה המשפחה ואיתו כל רכושה, מלבד ארון כבד אותו הצליחה רותי להציל בעזרת בחור שחי איתם באחוזה. בתוך הארון היו גם היומנים של הר־ציון. שני הילדים הגדולים חונכו בבית גם כשהגיעו לגיל הגן, מה שלדעת הר־ציון השפיע על התפתחות אישיותם: "כשגדלים יחד עשרים ילדים, קם ביניהם גם מנהיג המכוון את כולם, ושאר הילדים נגררים אחריו ומאבדים הרבה מאישיותם העצמית. אבל כאן, בבדידות המקום, לשני ילדים אין מנהיג. הילדים מפתחים כל אחד אישיותו העצמית ואין דבר המדכא אותם. כל אחד יוזם ואין מנהיג מעליהם....הם מתחסנים בפני הכרח להצטרף אל עדר־אדם ולהיגרר אחרי מנהיג".
הר ציון מציג את העדר כמשל, כאשר הנמשל הוא ניצחון ההתמדה.
כאפילוג מובאת בספר הרצאה שנשא הרמטכ"ל משה דיין בשנת 1955 בנושא פעולות התגמול.
על הספר

עם השנים היה הספר לרב-מכר והיה אהוד מאוד על חניכי תנועות נוער וצעירים בטרם גיוסם לצבא. כמו כן היה הספר פופולרי בקרב לוחמי חטיבת הצנחנים, חניכים בקורס מ"כים חי"ר וצוערי קורס קצינים בצה"ל. בין האישים שסיפרו על השפעתו עליהם הרמטכ"ל הרצי הלוי, האלופים אלעזר שטרן ושי אביטל. הספר ניתן בצה"ל כשי לבוגרי קורס קציני חי"ר.
לקריאה נוספת

מאיר הר־ציון, פרקי יומן, בעריכת נעמי פרנקל (בספר גם כלולים ראיונות שערכה פרנקל עם הר-ציון), הוצאת א. לוין אפשטיין, תל אביב, 1968
רפאל פנחסי

רפאל פנחסי בביקור בלוד, עם ראש העיר מקסים לוי, ראשית שנות ה־90
רפאל פנחסי (נולד ב-1 בינואר 1940) הוא איש ציבור ופוליטיקאי חרדי-ספרדי, ממייסדי תנועת ש"ס, מטעמה שימש כחבר הכנסת, שר וסגן שר. בשנת 1997 הורשע בגין העברת כספים שלא כדין, ונגזרו עליו 12 חודשי מאסר על תנאי וקנס.
ביוגרפיה

פנחסי נולד בקאבול באפגניסטן לאברהם ושפרה פנחסי (במקור זרקיוף), שהיגרו מבוכרה לאפגניסטן בשנות ה-30. בשנת 1952 הוריו עלו לארץ וקבעו את מושבם בבני ברק. הוא למד בתלמוד תורה רבי עקיבא בבני ברק, בישיבת היכל התלמוד בתל אביב ובכולל חזון איש בבני ברק.
שירת בצה"ל כסמל דת במחנה צריפין, עד שהשתחרר בדרגת סמל.
פנחסי ניהל חברה לעיבוד יהלומים והיה מקורב לרב חיים שאול גריינימן. בבחירות למועצת עיריית בני ברק בשנת 1973 הוא התמודד במקום השני ברשימת "נאמני תורה - עדות המזרח" שזכתה בשני מנדטים מתוך 15 במועצה. בבחירות למועצת עיריית בני ברק בשנת 1978 הוא רץ במשותף עם אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל ברשימת "למען בני ברק התורתית", הוצב במקום הרביעי, ונבחר לכהן במועצת העיר. לקראת הבחירות בשנת 1983 הוא התמודד בראש רשימת "נאמני תורה - עדות המזרח" שקיבלה שלושה מנדטים מתוך 21 מקומות במועצה וכיהן כסגן ראש העיר.
בשנת 1984 היה פנחסי בין מייסדי מפלגת ש"ס, שהוקמה לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה, כאיחוד בין רשימת "נאמני תורה - עדות המזרח" בבני ברק לרשימת ש"ס שכבר רצה בבחירות לעיריית ירושלים שנה קודם, פנחסי הוצב במקום השני ברשימה. ש"ס קיבלה ארבעה מנדטים ופנחסי נכנס לראשונה לכנסת. ש"ס נכנסה לקואליציה בראשות שמעון פרס ופנחסי כיהן חבר בוועדת הכספים. בנובמבר 1985 מונה לסגן שר משרד העבודה והרווחה, תחת השר משה קצב. לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה הוצב שוב במקום השני ברשימה.
באפריל 1987 התפרסמה כתבה בעיתון מעריב לפיה פנחסי נטל לעצמו כספים של עיריית בני ברק, שהיו מיועדים לנזקקים. לטענתו נטל את הכסף בגלל חוב גדול יותר שחבה לו סיעתו בעירייה.
בכנסת ה-12 היה סגן יו"ר הכנסת ובכנסת ה-14 כיהן כיו"ר ועדת הכנסת וסיעת ש"ס.
בממשלות ה-21 וה-22 כיהן כסגן שר העבודה והרווחה, בממשלה ה-23 היה סגן שר הפנים, בממשלה ה-24 היה שר התקשורת ובממשלת יצחק רבין כיהן תחילה כסגן שר האוצר ואחר כך כסגן שר הדתות.
כשר התקשורת עורר סערה כשניסה למנות את עקיבא אטון, בנו של חבר מועצת החכמים של ש"ס שבתי אטון לתפקיד יושב ראש חברת התקשורת הממשלתית "בזק". המינוי עורר תרעומת והיועץ המשפטי, יוסף חריש, סירב לאשרו. השופט בדימוס, שאול אלוני, נקרא לעמוד בראש ועדה שתבחן את מינויו של אטון מחדש וזו פסלה את מינויו עקב חוסר התאמה לתפקיד.
הרשעתו בפלילים

במהלך 1990 ערכה מבקרת המדינה, מרים בן פורת, ביקורת על השימוש של מפלגות בכספי חוק מימון מפלגות, בשנתיים שקדמו לביקורת. במפלגת ש"ס חשפה אי-סדרים חמורים כולל צ'קים בסך כולל של מיליון שקל שנפדו במזומן ושימוש בכספים לצורך מימון קניית מכוניות פרטיות. הכספים ניתנו למפלגה לקראת מערכת הבחירות לכנסת ה-12 שהתקיימו בנובמבר 1988 ובבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו בפברואר 1989. פנחסי שימש באותה עת כגזבר ש"ס ויו"ר ועדת הכספים שלה. באוקטובר 1990 נחקר פנחסי לראשונה בפרשה. בדצמבר 1990 נחקר במשטרה גם בחשד לשימוש בכספי הקצאות של משרד הפנים כשוחד בחירות.
ב-26 בדצמבר 1990 מבקרת המדינה הגישה ליו״ר הכנסת דו״ח חמור על השימוש של ש"ס בכספי מימון המפלגות, בו עלה חשדות פליליים חמורים נגד בכירי תנועת ש״ס, ובעיקר נגד פנחסי. על פי הדו"ח סיעת ש״ס הטעתה, תוך שימוש בהצהרות כוזבות, את מבקרת המדינה, והסתירה פעילות כספית אסורה בהיקפים גדולים. עם מסירת הדו"ח אמרה: זהו הדו״ח החמור ביותר שהגשתי בכל תקופת כהונתי כמבקרת המדינה. בעקבות הדו"ח המליצה המשטרה להעמיד לדין את פנחסי בעבירות של מירמה, זיוף והפרת אמונים.
בתחילת 1993 פנה היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, לכנסת בבקשה להסיר את חסינותו של פנחסי. הכנסת קיבלה את הבקשה ביום 17 במרץ, אך פנחסי עתר לבג"ץ והביא לביטול ההחלטה, שכן לא הוצג בפני חברי הכנסת במליאת הכנסת כתב האישום המפורט, וכן לא הוצגו בפניהם פרוטוקול הדיונים בוועדת הכנסת בנוסף ופרוטוקול הדיונים במליאה, ורבים מהמצביעים במליאה לא היו נוכחים בכל מהלך הדיון בנושא שנערך בה. לכן נקבע שיש לחזור על הדיון במליאה ועל ההצבעה בה.
ב-29 ביולי 1993 דנה הכנסת פעם נוספת בנושא והחליטה לא ליטול את חסינותו. עתירות נגד ההחלטה נדחו, אך עתירה להפסקת תפקידו כסגן שר התקבלה ב-8 בספטמבר (יחד עם עתירה דומה נגד אריה דרעי, שיצרו את הלכת דרעי-פנחסי). פנחסי התפטר מתפקידו כסגן שר ב-14 בספטמבר, עם פרישת ש"ס מהממשלה.
ב-29 באוקטובר 1996 החליטה ועדת הכנסת להסיר את חסינותו של פנחסי, על פי בקשתו, כדי לאפשר ליועץ המשפטי לממשלה להעמיד אותו לדין, זאת לאחר שבג"ץ דחה שבוע קודם את עתירתו של פנחסי, אשר טען, כי הוועדה איננה מוסמכת לחזור ולדון בהסרת החסינות, בעקבות ההחלטה בכנסת הקודמת שלא להסיר את חסינותו.
בדצמבר 1997 הרשיע בית משפט השלום, במסגרת עסקת טיעון את פנחסי בגין העברת כספים שלא כדין, וגזר עליו 12 חודשי מאסר על-תנאי וקנס של 20 אלף שקל.
ב-20 באוקטובר 1998, דחה בג"ץ את עתירת התנועה למען איכות השלטון בישראל כנגד היועץ המשפטי לממשלה, אשר ביקשה להעביר את פנחסי מכהונתו כיו"ר ועדת הכנסת, עקב הרשעתו של פנחסי בעבירות שיש עימן קלון. הרכב של 7 שופטים הסכים פה אחד, כי על פי החוק, פנחסי כשיר להמשיך ולכהן כחבר כנסת וכיו"ר ועדת הכנסת. בג"ץ קבע, כי החוק בעניין זה ברור, וכי הפסקת כהונתו של חבר כנסת יכולה להיעשות רק אם הוטל עליו מאסר בפועל בשל עבירות שיש עימן קלון.
בינואר 2013 הורשע בעבירות תכנון ובנייה, על שימוש בבניין ללא היתר. פנחסי הודה בעבירה בהסדר טיעון, שבמסגרתו נמחקה מכתב האישום עבירה של בנייה ללא היתר. נגד פנחסי גם הוגשה תביעה אזרחית, על סך 1.3 מיליון שקל, על שהקים את ביתו, תוך חריגות בנייה, ובנה אולם שמחות ללא רישיונות בלב בני ברק.
חיים אישיים

לפנחסי תשעה אחים, מהם הרב בצלאל פנחסי - ראש ישיבת ברכת אפרים, הרב ישראל פנחסי - כיהן כראש כולל האר"י בבני ברק ומרבני הקהילה הבוכרית (נפטר בתשפ"א), והרב לוי פנחסי, ראש ישיבת אור אברהם.
מתגורר בבני ברק.
הערות שוליים

↑  שלילת כהונה של חבר כנסת כתוצאה מאישום בפלילים - parliaments, באתר www.idi.org.il
1 2 3  אריה דיין, המעיין המתגבר : סיפורה של תנועת ש"ס, כתר הוצאה לאור, 1999, עמוד 90
↑  ילקוט הפרסומים 1987, 3 בפברואר 1974, עמוד 809
↑  ילקוט הפרסומים, 1 בדצמבר 1978, עמוד 303
↑  ילקוט הפרסומים, 29 בנובמבר 1983, עמוד 586
↑  אריה דיין, מורה נבוכים, כותרת ראשית, 11 ביולי 1984
↑  מדד "חדשות" בוועדת הכספים, חדשות, 21 בדצמבר 1984
↑  אמנון לוי, מתקדמים בחיים, חדשות, 28 בנובמבר 1985
יהושע ביצור, אנשי  אגו"י רותחים על ש"ס: "הרצחתם וגם ירשתם", מעריב, 3 בדצמבר 1985
↑  אמנון לוי, סוכמו שלושת המקומות הראשונים ברשימת ש״ס, חדשות, 30 באוגוסט 1988
↑  גדעון מרון, חבר מועצת עיריית בני ברק נטל כסף שיועד לעניים לפסח, מעריב, 12 באפריל 1987
↑  שוקי לבנון, דניאל אביב, חריש מעכב מינוי בנו של אחד מחכמי ש״ס ליו" ר בזק, חדשות, 1 במאי 1991
↑  טל שחף, כספי מימון מפלגות של ש"ס שימשו לקניית מכוניות פרטיות, מעריב, 12 בספטמבר 1990
↑  השר פנחסי ייחקר, חדשות, 5 באוקטובר 1990
↑  דורון מאירי, בכירים בש״ס ובמשרד הפנים נחקרו בחשד לשוחד בחירות, חדשות, 4 בדצמבר 1990
בוקי נאה, השר פנחסי ייחקר, החשד: ש"ס לקחה מכספי עמותות, חדשות, 5 באוקטובר 1990
מיכל קדם, ארבע פרשות ש׳ס, חדשות, 31 בדצמבר 1990
↑  בוקי נאה, 50 חוקרים מנסים לברר לאן נעלמו המיליונים, חדשות, 27 בדצמבר 1990
↑  משה פרל, בן פורת: הדו"ח על ש״ס – החמור ביותר שהגשתי, חדשות, 27 בדצמבר 1990
↑  יוסי לוי וברוך מאירי, המשטרה: השר פנחסי - לדין, מעריב, 28 בדצמבר 1990
↑  אמנון לוי, רפאל פנחסי נשלח לעמוד בפני בית משפט של גויים, חדשות, 18 במרץ 1993
↑  רותי זוטא, בג״ץ ביטל את הסרת חסינותו של פנחסי:: ההליכים היו פגומים, חדשות, 19 ביולי 1993
↑  אמנון לוי, פנחסי הרוויח מקסימום שבועיים, חדשות, 19 ביולי 1993
↑  בג"ץ 4287/93 אמיתי - אזרחים למען מינהל תקין וטוהר המידות נ' יצחק רבין, ראש ממשלת ישראל, פ"ד מז (5), ניתן ב-8 בספטמבר 1993
↑  צבי לביא, ‏ועדת הכנסת הסירה את חסינותו של רפאל פנחסי על פי בקשתו, באתר גלובס, 29 באוקטובר 1996
↑  יצחק דנון, ‏אושרה עיסקת הטיעון: מאסר על תנאי וקנס של 20 אלף שקל הוטלו על ח"כ רפאל פנחסי, באתר גלובס, 17 בדצמבר 1997
יצחק דנון, ‏רפאל פנחסי ויחזקאל אסחייק מש"ס הורשעו בהצהרה כוזבת על פי חוק מימון מפלגות, באתר גלובס, 11 בדצמבר 1997
↑  שמואל דקלו, ‏7 שופטי בג"ץ: ח"כ פנחסי יכול להמשיך לכהן כיו"ר ועדת הכנסת, באתר גלובס, 20 באוקטובר 1998
↑  יובל יועז, ‏רפאל פנחסי מסתבך שוב: הורשע בעבירות תכנון ובנייה, באתר גלובס, 3 בפברואר 2013
↑  עתי"ם, תובעים את פנחסי ב־1.3 מיליון, חדשות, 3 במאי 1991
מעריב, ‏בני זוג מבני-ברק תובעים מח"כ פנחסי יותר ממיליון שקל, באתר גלובס, 15 בדצמבר 1996
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007412280705171  VIAF: 27153237748629211249   WorldCat (עם VIAF): 27153237748629211249
מונדיאל 2026

| --- | --- |

 מארחת:  ארצות הברית ארצות הברית מקסיקו מקסיקו קנדה קנדה
 תקופת התחרות:  11 ביוני 2026 – 19 ביולי 2026 (39 ימים)
 מספר משתתפות:  48
 מספר משחקים:  104
 → קטר 2022ספרד, פורטוגל ומרוקו 2030 ←
מונדיאל 2026 (באנגלית: 2026 FIFA World Cup; בספרדית: Copa Mundial de la FIFA de 2026; בצרפתית: Coupe du monde de la FIFA de 2026) יהיה טורניר גביע העולם בכדורגל לנבחרות גברים של פיפ"א ה-23, שעתיד להתקיים בקיץ 2026. הטורניר יתקיים ב-16 ערים בשלוש מדינות באמריקה הצפונית: ארצות הברית, מקסיקו וקנדה, כאשר רבע הגמר, חצי הגמר והגמר, יתקיימו בארצות הברית בלבד. טורניר זה יהיה הראשון לכלול 48 נבחרות.
הצעתן של ארצות הברית, מקסיקו וקנדה גברה על הצעה של מרוקו במהלך הצבעה בקונגרס ה-68 של פיפ"א שנערך במוסקבה. זהו המונדיאל הראשון מאז מונדיאל 2002 שנערך ביותר ממדינה אחת, והראשון אי פעם שנערך בלמעלה משתי מדינות. מקסיקו, שאירחה בעבר את מונדיאל 1970 ומונדיאל 1986, תהפוך למדינה הראשונה שמארחת את המונדיאל שלוש פעמים. ארצות הברית אירחה בעבר את מונדיאל 1994.
ב-18 במאי 2023 פורסם הלוגו הרשמי של הטורניר, שעוצב על ידי לוסיו בוסקרדין.
מבנה הטורניר

באוקטובר 2013 הציע מישל פלאטיני, נשיא אופ"א, להרחיב את המונדיאל ל-40 נבחרות. במרץ 2016 הציע ג'אני אינפנטינו, נשיא פיפ"א, הצעה דומה, ובהמשך אף הציע הרחבה ל-48 נבחרות. ב-4 באוקטובר 2016 הכריזה פיפ"א על רצונה להגדיל את מספר המשתתפות במונדיאל שעמד על 32 נבחרות. נשקלו ארבע אפשרויות להרחבה:
40 נבחרות (8 בתים של 5 נבחרות, השתיים הטובות ביותר בכל בית מעפילות לשלב הבא) – 80 משחקים
40 נבחרות (10 בתים של 4 נבחרות) – 76 משחקים
40 נבחרות (סבב ראשון של 20 משחקים אחת על אחת, סבב שני 4 בתים של 5 נבחרות, השתיים הטובות ביותר מכל בית מעפילות לנוקאאוט)
48 נבחרות (שלב פלייאוף של 32 קבוצות) – 80 משחקים
48 נבחרות (16 בתים של 3 נבחרות) – 80 משחקים
ב-10 בינואר 2017 מועצת פיפ"א בחרה באפשרות הרביעית והצביעה פה אחד על הרחבת המונדיאל ל-48 נבחרות, הפורמט המבטיח ביותר מבחינה כלכלית. הטורניר ייפתח בשלב בתים המורכב מ-16 בתים בני שלוש נבחרות כל אחד, כאשר 2 הנבחרות המובילות יעפילו לשלב הנוקאאוט, שיכלול חמישה שלבים (במקום ארבעה). מספר המשחקים יגדל מ-64 ל-80, אך הנבחרות שיסיימו בארבעת המקומות הראשונים ישחקו שבעה משחקים, כמו בטורנירים קודמים (משחק נוקאאוט נוסף במקום משחק אחד פחות בשלב הבתים). הטורניר יושלם בתוך 32 ימים, כמו במונדיאל בן 32 הנבחרות.
↑  לפי הצעה זו 16 הנבחרות המדורגות הטובות ביותר יעפילו לשלב הבתים, ו-32 הנבחרות הנותרות יתמודדו זו מול זו בשלב הפלייאוף כאשר המנצחות מעפילות לשלב הבתים, שייערך עם 32 נבחרות, כמו בטורנירים הקודמים.
מבנה הטורניר > ביקורת

השימוש בבתים בני שלוש נבחרות בלבד כאשר שתיים מתוכן עולות לשלב הבא, ספג ביקורת משום שהוא מגביר את הסיכון לקנוניה בין שתי נבחרות, דבר שקרה בעבר במשחקי גביע העולם, כגון חרפת חיחון. כדורגלן העבר מרקו ואן באסטן הציע למנוע את האפשרות של תיקו בשלב הבתים על ידי הכרעת משחקים אלו בדו-קרב בעיטות עונשין.
מבנה הטורניר > שינוי מבנה הטורניר לאור הביקורת

ב-14 במרץ 2023 ולאור הביקורת על המבנה המקורי אישרה מועצת פיפ"א פורמט מתוקן הכולל שנים עשר בתים של ארבע נבחרות כל אחד. הפורמט המחודש נבע כאמור מהחשש לאפשרות של חוסר ספורטיביות או מניפולציות במשחק המכריע בפורמט של בית המונה שלוש נבחרות בלבד, בו אין אפשרות לקיים שני משחקים במקביל. לפי הפורמט המתוקן, מספר המשחקים הכולל יגדל מ-64 משחקים כפי שהיה במונדיאלים 1998–2022 ו-80 כפי שהיה מתוכנן בפורמט המקורי ל-104 משחקים. ומספר המשחקים שישחקו הנבחרות שיגיעו לגמר יגדל משבעה לשמונה. משך הטורניר יוארך מ-32 ל-39 ימים. כאשר כל נבחרת תשחק שלושה משחקים בשלב הבתים. בסך הכל יעפילו לשלב הנוק אאוט 32 נבחרות, שתי הקבוצות שיסיימו במקומות הראשון והשני בכל אחד משנים עשר הבתים, יחד עם שמונה הנבחרות הטובות ביותר שיסיימו במקום השלישי בביתן.
בחירת המארחת

תהליך בחירת המארחת היה אמור להתחיל כבר ב־2015, אך בעקבות פרשיית השחיתות בפיפ"א, שבעקבותיה התפטר הנשיא ספ בלאטר, ההצבעה נדחתה ל־2020. לפי תקנות פיפ"א, המונדיאל אינו יכול להתקיים בשתי היבשות שאירחו את שני גביעי העולם שקדמו לו, ובמרץ 2017 אישר ג'אני אינפנטינו, נשיא פיפ"א, כי נבחרות מאירופה (אופ"א) ומאסיה (AFC) לא הורשו להגיש הצעות לאירוח המונדיאל ב־2026, לאחר שרוסיה אירחה ב־2018 וקטר ב־2022. לפיכך ההצעות לאירוח המונדיאל אפשריות רק מארבע היבשות הבאות: אמריקה הצפונית (CONCACAF; אירחה לאחרונה בארצות הברית ב־1994), אפריקה (CAF; אירחה לאחרונה בדרום אפריקה ב־2010), אמריקה הדרומית (CONMEBOL; אירחה לאחרונה בברזיל ב־2014) ואוקיאניה (OFC; לא אירחה מעולם). למרות זאת, פיפ"א אישרה כי אם לא תהיה הצעה העומדת בתנאי האירוח, אירופה עשויה לארח את הטורניר.
אירוח משותף, שנאסר על ידי פיפ"א לאחר מונדיאל 2002, אושר למונדיאל 2026. קנדה, מקסיקו וארצות הברית, ששקלו שלושתן להגיש הצעה לארח את הטורניר בנפרד, הגישו את הצעתן המשותפת ב־10 באפריל 2017, בעידודו של נשיא ארצות הברית דאז דונלד טראמפ. ב־11 באוגוסט 2017 הגישה מרוקו, שהתחרתה על אירוח המונדיאל גם ב־1994, 1998, 2006, ו־2010, את הצעתה לאירוח המונדיאל, הצעה הכוללת השקעה של 15.8 מיליארד דולר בבנייה ושיפוץ של 14 אצטדיונים.
בחירת המארחת > הצבעה

ההצבעה התקיימה ב־13 ביוני 2018 במהלך הקונגרס השנתי של פיפ"א שנערך במוסקבה. ההצעה הצפון־אמריקאית קיבלה 134 קולות, בעוד ההצעה המרוקנית קיבלה 65 קולות בלבד. עם הבחירה, קנדה הפכה למדינה החמישית שמארחת את גביע העולם בכדורגל לגברים ולנשים, לאחר שאירחה את מונדיאל הנשים ב־2015. מקסיקו הפכה למדינה הראשונה שמארחת את גביע העולם בפעם השלישית, לאחר שאירחה אותו ב־1970 וב־1986. ארצות הברית הפכה למדינה הראשונה שמארחת את גביע העולם לנשים ולגברים פעמיים כל אחד, לאחר שאירחה את המונדיאל ב־1994 ואת מונדיאל הנשים ב־1999 וב־2003.
| הצעה | קולות> סיבוב 1 |
| --- | --- |
ארצות הברית ארצות הברית, מקסיקו מקסיקו, קנדה קנדה: 134
מרוקו מרוקו: 65
אף הצעה: 1
נמנע: 3
סך הכל קולות: 200
העפלה > חלוקת המקומות

ב-30 במרץ 2017, הלשכה של מועצת פיפ"א (המורכבת מנשיא פיפ"א ונשיאי ששת הקונפדרציות החברות בפיפ"א) הגישה לאשרור בפני מועצת פיפ"א המלצה להקצאת המקומות במונדיאל. ב-9 במאי 2017, יומיים לפני קונגרס פיפ"א ה-67, אישרה מועצת פיפ"א את ההצעה בישיבה שנערכה במנאמה, בחריין. ההצעה כוללת טורניר פלייאוף בן שש נבחרות שיכריע את שתי הנבחרות האחרונות שיעפילו למונדיאל. אופ"א דרשה וקיבלה 16 מקומות ואוקיאניה קיבלה לראשונה מקום מובטח.
| קונפדרציה | נבחרות | מקומות במונדיאל (כולל מארחים ומקומות בפלייאוף) | אחוז המקומות | מקומות ב־2006–2022 (לא כולל מארחים, כולל מקומות בפלייאוף) | שינוי באחוז המקומות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| AFC | 46 | 81⁄3 | 18.1% | 4.5 | 85.2% |
| CAF | 54 | 91⁄3 | 17.3% | 5 | 86.7% |
| CONCACAF (מארחת) | 35 | 62⁄3 | 19.1% | 3.5 | 90.4% |
| CONMEBOL | 10 | 61⁄3 | 63.3% | 4.5 | 40.7% |
| OFC | 11 | 11⁄3 | 12.1% | 0.5 | 166.7% |
| UEFA | 55 | 16 | 29.1% | 13 | 23.1% |
| סך הכל | 211+1 | 48 | 22.7% | 31+1 (מארחת) | 50% |
על אף שסוגיית האירוח המשולב בכמה מדינות הוחלט ביוני 2018 רק ב־14 בפברואר 2023 הוחלט שכל המארחות יעפילו אוטומטית לתחרות.
מבנה העפלה זה מבטיח, לראשונה בתולדות גביע העולם, מקום מובטח לקונפדרציית הכדורגל של אוקיאניה. מונדיאל 2026 צפוי להיות הראשון בו כל שש הקונפדרציות הבטיחו מקום אחד לפחות.
העפלה > טורניר הפלייאוף

טורניר פלייאוף שיכלול שש נבחרות יתקיים על מנת להכריע את שני הכרטיסים האחרונים למונדיאל. נבחרת אחת מכל קונפדרציה (למעט אופ"א) תשתתף בו, ונבחרת נוספת מהקונפדרציה המארחת (CONCACAF). שש הנבחרות ידורגו לפי הדירוג העולמי של פיפ"א, ארבע הנבחרות החלשות ישחקו בשני משחקים, ושתי המנצחות ישחקו כנגד שתי הנבחרות המדורגות על העפלה למונדיאל. הטורניר יתקיים באחת או יותר מהמדינות המארחות בנובמבר 2025 או במרץ 2026.
העפלה > הנבחרות המעפילות

| נבחרת | קונפדרציה | סיבת העפלה | תאריך העפלה | מספר הופעות בטורניר | הופעה אחרונה בטורניר | הישג שיא (עד תחילת הטורניר) | דירוג פיפ"א |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  קנדה | CONCACAF | מארחת | 14 בפברואר 2023 | 2 | 2022 | שלב הבתים (1986, 2022) |  |
|  מקסיקו | CONCACAF | מארחת | 14 בפברואר 2023 | 17 | 2022 | רבע הגמר (1970, 1986) |  |
|  ארצות הברית | CONCACAF | מארחת | 14 בפברואר 2023 | 11 | 2022 | חצי הגמר (1930) |  |