stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק האזרחות והכניסה לישראל
הערות שוליים

↑  חוק האזרחות והכניסה לישראל (הוראת שעה), התשס"ג-2003, ס"ח 1901 מ-6 באוגוסט 2003 - הנוסח המקורי של החוק
↑  צו האזרחות והכניסה לישראל (הוראת שעה) (הארכת תוקף החוק), התש"ף-2020, קובץ התקנות 8593, 11 ביוני 2020
↑  בהתאם לסעיף 38 לחוק יסוד: הכנסת הוארך התוקף עד 5 ביולי 2021
↑  הודעת מזכיר הממשלה בתום ישיבת הממשלה מיום 16 בינואר 2011, אתר משרד ראש הממשלה
↑  נוסח תיקון מס' 2 לחוק(הקישור אינו פעיל, 22.10.2021)
↑  דנה ויילר-פולק, הממשלה אישרה את הצעת שר הפנים להאריך את הוראת השעה לגבי חוק האזרחות והכניסה לישראל, באתר הארץ, 19 ביולי 2009
↑  מורן אזולאי, דרמה בכנסת עד אור הבוקר: הפסד לקואליציה - חוק האזרחות לא עבר, באתר ynet, 6 ביולי 2021
↑  אמיר אטינגר, ‏אחרי 8 חודשים: חוק האזרחות עבר סופית, באתר "סרוגים", 10 במרץ 2022
↑   מיכאל האוזר טוב, נעה שפיגל וג'קי חורי, חוק האזרחות אושר בכנסת בקריאה שנייה ושלישית, מרצ ורע"ם התנגדו, באתר הארץ, 10 במרץ 2022
↑  תגובת מרכז עדאלה לאישור חוק האזרחות, באתר עדאלה, ‏10 במרץ 2022
↑  בנימין ברגר, ‏אחרי דרמה פוליטית: חוק האזרחות אושר סופית במליאת הכנסת, באתר JDN‏, ז' באדר ב' ה'תשפ"ב
↑  צו האזרחות והכניסה לישראל (הוראת שעה) (הארכת תוקף החוק), התשפ"ג-2023, קובץ התקנות 10587, 12 במרץ 2023
↑  הצעת חוק האזרחות והכניסה לישראל (הוראת שעה), התשס"ג-2003, ה"ח הממשלה 31 מ-4 ביוני 2003
↑  מימוש בפועל של "תביעת השיבה"(הקישור אינו פעיל, 22.10.2021)
↑  ראו לדוגמה את דבריו של ניסן סלומיאנסקי בפרוטוקול מס' 47 מישיבת ועדת הפנים ואיכות הסביבה של הכנסת מיום 14.7.2003
1 2 3  'משפט מסוכן: האם שכח בג"ץ את צביוננו?', עו"ד אילן ציאון, אתר nrg
↑  יפה זילברשץ ונמרה גורן-אמיתי, שיבת פליטים פלסטינים לתחומי מדינת ישראל, עמוד 11
↑  עע"ם 1621/08 מדינת ישראל-משרד הפנים נ' זיאד חטיב, ניתן ב־30 בינואר 2011
↑  בג"ץ 7052/03 עדאלה ואחרים נ' שר הפנים ואחרים, ניתן ב־14 במאי 2006
↑  Yoav Peled, “Citizenship
Betrayed: Israel’s Emerging Immigration and Citizenship Regime,” Theoretical Inquiries in Law,
8:2, 2007, pp. 333-358.
↑  תומר זרחין, ג'קי חורי, יהונתן ליס, בג"ץ דחה עתירות נגד חוק האזרחות, באתר הארץ, 11 בינואר 2012
↑  Yoav Peled, The Challenge of Ethnic Democracy: The
State and Minority Groups in Israel, Poland and Northern Ireland
(Routledge, 2014), p. 142.
↑  עדנה אדטו, בג"ץ דחה העתירות נגד חוק האזרחות, באתר ישראל היום, 12 במרץ 2012
↑   רויטל חובל, אנשי שב"כ הדריכו שופטים כיצד ליישם את חוק המאבק בטרור, באתר הארץ, 16 בדצמבר 2018
וייפאאוט

| --- | --- |

לוגו התוכנית
 סוגה:  שעשועון טלוויזיה, קומדיה
 יוצרים:  מאט קוניץ, סקוט לארסן
 בימוי:  ג'יי רופרט תומפסון
 מנחים:  ג'ון אנדרסון, ג'ון הנסן, ג'יל וגנר
 פרסים:  50 אלף דולר ומי שנוגע בטבעת בשלב השלישי יכול לזכות ב-1,000 דולר
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  7
 מספר פרקים:  130
 הפקה
 מפיקים בפועל:  מאט קוניץ, סקוט לארסן
 חברת הפקה:  אנדמול, פולס קרייאטיב
 הפצה:  Shine Group 
 אתר צילומים:  סנטה קלריטה, קליפורניה
 אורך פרק:  43 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ABC
 רשת שידור בישראל:  yes stars Next
 תקופת שידור מקורית:  24 ביוני 2008 – 7 בספטמבר 2014
 קישורים חיצוניים
 אתר התוכנית
 דף התוכנית ב-IMDb
 
| --- | --- |

לוגו התוכנית
 סוגה:  שעשועון טלוויזיה, קומדיה
 יוצרים:  מאט קוניץ 
 בימוי:  ג'יי רופרט תומפסון 
 מנחים:  טל ברמן, אביעד קיסוס, דנה גרוצקי
 פרסים:  50 אלף ש"ח, עם אפשרות לזכות בבונוס בסך 5,000 ש"ח
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  148 
 הפקה
 מפיקים בפועל:  יואב גרוס ובני מנשה
 חברת הפקה:  יואב גרוס הפקות
 הפצה:  Shine Group 
 עורכים:  אודי אידלסון
 אתר צילומים:  ארגנטינה בואנוס איירס, ארגנטינה
 אורך פרק:  45 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 10
 תקופת שידור מקורית:  10 במאי 2011 – הווה
 קישורים חיצוניים
 אתר התוכנית
 דף התוכנית ב-IMDb
 
ווייפאאוט (באנגלית: Wipeout) היה שעשועון טלוויזיה קומי אמריקני, בו המשתתפים התחרו במסלול מכשולים, במטרה לזכות בפרס כספי. את התוכנית הנחו ג'ון אנדרסון וג'ון הנסן, בשיתוף עם ג'יל וגנר, המשמשת כ"כתבת שטח".
התוכנית הופקה על ידי חברת אנדמול ושודרה ברשת ABC החל מיוני 2008. בישראל התוכנית שודרה בערוץ yes stars next של yes (וגם בפורמט HDTV).
הגרסה הישראלית של התוכנית, וייפאאוט ישראל שודרה בערוץ 10, החל מה-10 במאי 2011.
את התוכנית הנחו אביעד קיסוס וטל ברמן, דנה גרוצקי היא "כתבת השטח".
שלבים

בתוכנית ארבעה שלבים, שאותם יש לעבור בזמן הקצר ביותר כדי לזכות בפרס על סך 50 אלף דולר, או 50 אלף שקלים בישראל.
שלבים > שלב ראשון (הקוליפייר)

בשלב הראשון מתמודדים 24 אנשים על צליחת מסלול מכשולים שמשתנה מתוכנית לתוכנית. כאשר הם נופלים אל בריכת הבוץ או למים, עליהם לשחות אל המכשול הבא. אל השלב הבא עוברים 12 המתמודדים שצלחו את המסלול בזמן הכי קצר.
שלבים > שלב שני (שלב הבונוס)

קיימות מספר גרסאות לשלב זה:
בראשונה, על המתמודדים לעמוד על עמוד שגובהו 3 מטרים, ולקפוץ, מבלי ליפול, מעל מוט אדום שמסתובב סביבם. ששת המתמודדים שמצליחים להישאר על העמדות עולים לשלב הבא. האחרון שמצליח להחזיק מעמד זוכה בפרס הבונוס, כאלף דולר.
בשנייה, הנקראת "מלך ההר", נדרשים המתמודדים לקפוץ מעמוד גבוה ולהגיע למרכז זרוע שמסתובבת סביבם. ששת הראשונים שיצלחו את המסלול עוברים לשלב הבא.
בשלישית, שנקראת "הצלב הכפול", המתמודדים צריכים לעלות על שלושה משטחים ירוקים, ולבסוף להגיע אל המשטח הרביעי האדום, תוך כדי שהם נזהרים מ-4 זרועות המסתובבות לכיוון הנגדי שלהם. כאשר המתמודדים מגיעים למשטח האדום, הם צריכים לבחור באחד המכשולים הבאים; כדור הריסה קטן, "בננה" מתנדנדת, או משטח שנוטה בכל 9 שניות לכיוון המים. כאשר הם עוברים את המכשול ומגיעים אל נקודת הסיום, הם עוברים לשלב הבא.
שלבים > שלב שלישי

שלב זה מבוצע ארבע פעמים. בכל פעם עובר המתמודד הראשון שצלח את המסלול. בעונה השלישית נוסף אלמנט חדש בשלב הזה: טבעת קטנה וזהובה, שהנוגע בה זוכה בבונוס בסך 1,000 דולר.
שלבים > השלב הרביעי (הווייפאאוט זון)

בשלב זה המתמודדים גולשים ממגלשה ענקית או משוגרים מקטפולטה. לאחר מכן עליהם לעבור מתקן מתקן.
בעונה הראשונה המתקן היה חביות שהמתמודדים היו צריכים לקפוץ מעליהם. בעונה השנייה – לרוץ על מדרגות מול מפל מים של עד 3,700 ליטר. בעונה השלישית המתמודדים רצו אל תוף גדול מלא בקצף. בהמשך, המתמודדים עוברים דרך קורה, קפיצות אל עבר משטחים רחוקים ועוד, והמתמודד שמגיע בזמן הקצר ביותר, זוכה ב-50 אלף דולר.
התוכנית בישראל

"וייפאאוט (ישראל)" היא הגרסה הישראלית לשעשועון, שעלה לאוויר ב-10 במאי 2011 ערב יום העצמאות בערוץ 10, על ידי חברת ההפקות "יואב גרוס".
את התוכנית הנחו אביעד קיסוס וטל ברמן, ודנה גרוצקי שימשה כ"כתבת השטח".
כמו שאר הגרסאות הזרות, גם את הגרסה הישראלית צילמו באתר הצילומים המקורי, בארגנטינה.
בגרסה הישראלית פרס הזכייה היה 50 אלף שקלים מתנת פאנטה, והמתמודד שזוכה בתואר "בומבילת הזהב" זכה ב-5,000 שקלים נוספים. הפרס הזה הוענק על ידי המנחים למתמודד שנפילתו למים הייתה המצחיקה או המוזרה ביותר.
בעונה הראשונה של התוכנית, שודרו ארבעה פרקי ספיישל. בראשון התמודדו כפילים של ידוענים. בשני התמודדו פליטי תוכניות מציאות. בשלישי התמודדו ידוענים וברביעי התקיים "ספיישל אולסטארס" הזדמנות שנייה (עבור מתמודדים שנכשלו בעבר).
שטיריה

שטיריה (בגרמנית: Steiermark) היא אחת מתשע המדינות הפדרליות של אוסטריה והשנייה בגודלה ביניהן בשטחה, לאחר אוסטריה תחתית, עם שטח של 16,392 קמ"ר. היא גובלת במזרח עם בורגנלנד, בצפון עם אוסטריה עילית ואוסטריה תחתית, במערב עם זלצבורג ובדרום עם סלובניה. אוכלוסייתה מונה 1,210,971 נכון ל-2013, ובירתה היא גראץ.
האוסטרים נוהגים לחלק את אדמתם לכמה אזורים:
שטיריה עילית (Obersteiermark) - כולל את המחוזות: לייצן, מוראו, מורטל, לאובן, ברוק-מירצצושלאג;
שטיריה מערבית (Weststeiermark) - כולל את המחוזות: פויטסברג, דויטשלאנסברג והחלק המערבי של מחוז לייבניץ;
שטיריה מזרחית (Oststeiermark) - וייץ, הרטברג-פורשטנפלד וזידאוסט-שטיירמארק. חלקים מערביים ומזרחיים של מחוז גראץ ובהתאמה החלק הדרומי של דוכסות שטיריה ששייך לסלובניה מאז 1918 נקראו בעבר (ולפעמים נקראים באופן הדיבור לא רשמית) שטיריה תחתית (Untersteiermark).
שטיריה היא אזור תעשייתי, בעקבות תהליך התיעוש שהתרחש באוסטריה במאה ה-19. בשנת 2004 נהנתה שטיריה מצמיחה כלכלית גבוהה של 3.8%, בעיקר הודות לאזור גראץ, שראה צמיחה כלכלית גדולה ומאז גדלה אוכלוסייתו וכלכלתו.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הוכללה שטיריה באזור הכיבוש הבריטי.
חלוקה מנהלית

שטיריה מחולקת ל 12 מחוזות ועיר אוטונומית אחת (גראץ).
מחוזות:
| --- | --- |
 ברוק-מירצצושלאג  דויטשלנדסברג  מחוז גראץ  הרטברג-פורשטנפלד  לייבניץ  ליאובן:  לייצן  מוראו  מורטל  זידאוסט-שטיירמארק  פויטסברג  וייץ
הערות שוליים

↑  אוסטריה חולקה בין 4 המעצמות, הצופה, 27 ביוני 1945
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554829005171  BNE: XX4802343  BnF: cb119414032 (data)  GND: 4057092-7  ISNI: 0000 0004 0521 0031  LCCN: n50012303  MusicBrainz: 7500e764-604e-4576-b51c-5504f0db66a8  NKC: ge131557  NLG: 289369  NSK: 000149405  SUDOC: 027353923  VcBA: 497/2825  VIAF: 154251299   WorldCat (עם VIAF): 154251299
המרוץ לדראג: אולסטארס

| --- | --- |

 מבוסס על:  המרוץ לדראג של רו פול 
 סוגה:  תוכנית מציאות, שעשועון
 יוצרים:  רופול 
 מנחים:  רופול 
 שופטים:  רופול מישל ויסאז' רוס מת'יוס קרסון קרסלי טי-אס מדיסון
 שחקנים:  רופול  קרסון קרסלי  טודריק הול  מישל ויסאז'  סנטינו רייס  רוס מת'יוס 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  9 
 מספר פרקים:  77
 תוכנית מקור:  המרוץ לדראג של רו פול
 הפקה
 חברת הפקה:  World of Wonder 
 הפצה:  נטפליקס 
 טכניקת צילום:  מערך מרובה מצלמות
 שידור
 רשת שידור:  לוגו, VH1 פרמאונט+
 רשת שידור בישראל:  יס, הוט
 תקופת שידור מקורית:  22 באוקטובר 2012 – הווה 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
המרוץ לדראג: אולסטארס (באנגלית: RuPaul's Drag Race: All Stars) היא תוכנית מציאות אמריקאית בהפקת World of Wonder ששודרה בארצות הברית במקור בערוץ הטלוויזיה לוגו. החל מהעונה השנייה היא שודרה בערוץ VH1. העונה החמישית שודרה בערוץ שואוטיים. מהעונה השישית הסדרה שודרה בפרמאונט+.
עד כה, לתוכנית היו שמונה עונות. התוכנית היא בין הנצפות ביותר של ערוץ לוגו ו-VH1 והיא משודרת ברחבי העולם, לרבות באוסטרליה, קנדה, בריטניה וישראל.
פורמט

התוכנית היא ספין אוף לסדרה המרוץ לדראג של רו פול ומבוססת על אותו הפורמט. רופול מזמין מלכות דראג אהובות מהעונות הקודמות להתחרות במשימות ונותן להן הזדמנות שנייה לזכות בכתר. רופול הוא המנחה, המנטור והשופט הראשי. בתוכנית, הוא מופיע בדראג בעיקר במעמד השיפוט, וללא דראג בעת המשימות של המתחרות. בתוכנית מופיע פאנל של שופטים, הכולל את רופול, מישל ויסאג', רוס מת'יוס, קרסון קרסלי, טי-אס מדיסון ועוד שורה ארוכה של שופטים אורחים, המעבירים ביקורת על התקדמותן של המתמודדות לאורך כל התחרות.
פורמט > וראיציות הפורמט

ההבדלים העיקריים בפורמט לתוכנית המקורית הם כדלקמן:
עונה 1: בעונת אולסטארס הראשונה המלכות התמודדו בזוגות שנבחרו על ידי המתמודדות. שתי החברות בזוג המפסיד יודחו בכל שבוע. שני הצוותים בתחתית בחרו מלכה אחת שתתמודד בליפ סינק. החברה שלא משתתפת בליפ סינק יכלה ללחוץ על כפתור פאניקה ולהחליף את החברה שמתמודדת בליפ סינק. בגמר, נשארו שני זוגות ואז הזוגות התפרקו.
עונות 2-4: בעונה השנייה היה פורמט אינדיבידואלי כמו בעונות הרגילות. בעונה הזו הוצג הפורמט של ליפ סינק על המורשת, בו שתי המתמודדות שזכו באתגר התחרו בניהן בליפ סינק. הזוכה קיבלה פרס של 5,000 דולר ואת הכוח להדיח את אחת המלכות מהתחתית. הפורמט הזה חזר בעונות השלישית והרביעית.
עונות 5-6,8: בעונה החמישית נעשה שינוי קל לפורמט מעונות 2–4. בכל תוכנית יש רק זוכה אחת והיא מתחרה במתנקשת ליפ סינק. היא בוחרת מלכה מהתחתית להדחה ושאר המלכות גם בוחרות מלכה להדחה מהתחתית. אם הזוכה באתגר מנצחת בליפ סינק, היא בוחרת במלכה שתודח. אם מתנקשת הליפ סינק מנצחת בליפ סינק, המלכות בוחרות במלכה שתודח. אם המלכה הזוכה מנצחת בליפ סינק היא זוכה ב-10,000 דולר, אבל אם היא מפסידה, הסכום עובר לשבוע הבא וכן הלאה. הפורמט חזר בעונות השישית והשמינית.
עונה 7: בעונה השביעית השתתפו מלכות שזכו בעבר בתוכנית. אף מלכה לא הודחה לפני הפרק האחרון של העונה. שתי המלכות בפסגה זוכות בכוכב אגדה אגדי ומתחרות בליפ סינק. המנצחת מקבלת 10,000 דולר ובוחרת איזו מלכה לחסום מלקבל כוכב אגדה אגדי בפרק הבא. המלכות עם הכי הרבה כוכבים בסוף העונה מתחרות בקרב ליפ סינק כדי לבחור בזוכה.
פורמט > פאנל השופטים

| שופט/ת | עונה> 1 | עונה> 2 | עונה> 3 | עונה> 4 | עונה> 5 | עונה> 6 | עונה> 7 | עונה> 8 |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| רופול | ראשי | ראשי | ראשי | ראשי | ראשי | ראשי | ראשי | ראשי |  |
| מישל ויסאז' | ראשי | ראשי | ראשי | ראשי | ראשי | ראשי | ראשי | ראשי |  |
| סנטינו רייס | ראשי |  |  |  |  |  |  |  |  |
| קרסון קרסלי |  | ראשי | ראשי | ראשי | ראשי | ראשי | ראשי | ראשי |  |
| טודריק הול |  | ראשי | אורח | אורח | אורח | ‏ | ‏ | ‏ |  |
| רוס מת'יוס | אורח | אורח | ראשי | ראשי | ראשי | ראשי | ראשי | ראשי |  |
| טי-אס מדיסון | ‏ | ‏ | ‏ | ‏ | ‏ | ‏ | ‏ | ראשית |  |
פורמט > "רופול: הכול בחוץ"

כמו בהמרוץ לדראג של רו פול, לפרקים בעונה הראשונה של אולסטארס נלוותה התוכנית "רופול: הכול בחוץ", שהייתה הצצה למאחורי הקלעים של התחרות. בעונות השנייה, השלישית והרביעית לא היה "רופול: הכול בחוץ". בעונות החמישית, השישית, השביעית והשמינית היה "רופול: הכול בחוץ".
עונות

| עונה | תאריך הבכורה | הזוכה | מקום 2 |
| --- | --- | --- | --- |
| אולסטארס 1 | 22 באוקטובר 2012 | צ'אד מייקלס | רייבן |
| אולסטארס 2 | 25 באוגוסט 2016 | אלסקה | דיטוקס קטיה |
| אולסטארס 3 | 25 בינואר 2018 | טריקסי מאטל | קנדי דוונפורט |
| אולסטארס 4 | 14 בדצמבר 2018 | מונה אקס צ'יינג טריניטי דה טאק | - |
| אולסטארס 5 | 5 ביוני 2020 | שיי קוליי | ג'וג'ובי מיז קרקר |
| אולסטארס 6 | 24 ביוני 2021 | קיילי סוניק לאב | יוריקה! ג'ינג'ר מינג' ראג'ה אוהרה |
| אולסטארס 7 | 20 במאי 2022 | ג'ינקס מונסון | מונה אקס צ'יינג' |
| אולסטארס 8 | 12 במאי 2023 | ג'ימבו | קנדי מיוז |
קריית משה

ערך זה עוסק בשכונה במערב ירושלים. אם התכוונתם לשכונה ברחובות, ראו .
| --- | --- |

גשר המיתרים מכיוון רחוב הרב צבי יהודה בלילה
 מידע
 עיר:  ירושלים
 תאריך ייסוד:  1925
 על שם:  משה מונטיפיורי
 אוכלוסייה:  10,080 (2023)
 קואורדינטות:  31°47′12″N 35°11′44″E﻿ / ﻿31.786734°N 35.195475°E﻿ / 31.786734; 35.195475
 שכונות נוספות בירושלים
  (למפת ירושלים מוגדלת) קריית משה(למפת ירושלים רגילה) קריית משה(למפת הרי ירושלים רגילה) קריית משה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) קריית משה
 
קריית משה היא שכונה במערב ירושלים, הוקמה בשנת 1925 בסיועה של קרן "מזכרת משה מונטיפיורי" ונקראת על שמו. נמצאת בגובה של 820 מטרים מעל פני הים, היא בין השכונות הגבוהות בירושלים, מתגוררים בה כ-10,080 תושבים.
השכונה מתוחמת בשדרות ויצמן מצפון, רחובות בית שערים, העילוי, ימין אבות ויהושע פרבשטיין ושכונת גבעת שאול ממערב, שכונת בית הכרם מדרום, ורחוב שדרות הרצל וממזרח.
תוכננה על ידי האדריכל ריכרד קאופמן כשכונת גנים עצמאית, אופי זה השתנה לאחר התפתחות שכונות קטנות ומתחמי מגורים סביבה אשר התמזגו לתוכה (השכונות "מימון" ו״שושנת ציון״, בתי ״בן ציון״, המקשר, שיכוני ההסתדרות ברחוב גת) וסיפוחה לירושלים אשר הקנה לה אופי עירוני.
במשך השנים נבנו בה מוסדות רבים, בהם בית חינוך עיוורים, מוסד הרב קוק, מכון מאיר, וישיבת מרכז הרב, שהולידה מתוכה את ישיבת ירושלים לצעירים ומורשה השוכנים גם הם בשכונה ובסביבתה. בעקבות כך גדל מספרם של התושבים הדתיים והיא נהייתה מוקד מרכזי עבור החברה הדתית לאומית. היא נחשבת למרכזית לציבור הדתי לאומי ויש אף המחשיבים אותה כמרכזית ביותר, אולם, עדיין מתגוררות בה משפחות של חילונים, מסורתיים, חרדים וסטודנטים וניתן לראות בה תושבים ירושלמים ותיקים לצד צעירים ומשפחות מרובות ילדים ובני נוער.
בשנת 2011 נחנך הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים העובר בגבולה המזרחי, הרכבת שיפרה את הנגישות ממרכז העיר לשכונה, כתוצאה מכך חלה עלייה בשווי הנדל"ן והיא נהייתה מבוקשת לפרויקטים של התחדשות עירונית ופינוי בינוי, דבר שהוביל לשימור נרחב.
היסטוריה > הקמת השכונה

קריית משה הוקמה בין השנים 1925–1927 על ידי אנשים מסורתיים שרצו לגור לצד הוריהם הדתיים בירושלים, בהקמתה סייעה קרן "מזכרת משה מונטיפיורי", קרן צדקה הנושאת את שמו של השר משה מונטיפיורי שסייעה קודם לכן בהקמת השכונות ימין משה, מזכרת משה, אהל משה וזיכרון משה. קריית משה הייתה השכונה האחרונה שנבנתה בסיוע הקרן, ולכן יש שכינוה "מונטיפיורי החדשה". שם השכונה המופיע במפות מיסודה ועד אמצע שנות החמישים של המאה העשרים הוא "שכונת מונטפיורי"
בשנת 1924 רכש בא-כוחה של הקרן בארץ ישראל, הפרופסור דוד ילין, את אדמת השכונה - 112.5 דונם - במחיר של מאה לירות ארץ ישראלית. תקנות השכונה מעידות על האופי המסורתי שביקשו מייסדיה להנהיג:
"מטרות החברה:

א) לייסד שכונה עברית בקרבת ירושלם.

ב) לקנות, או להשיג באפן אחר, קרקעות ולחלק אותן כנגד תשלום בין החברים בשביל בנין בתים.

ג) לסלול, לתקן ולהחזיק כבישים, דרכים, שרות עגלות, מכוניות וחשמליות, מכון הספקת מים, חנויות ומחסנים. ובכלל לעשות את כל הנחוץ להתיישבות מסודרת בשכונה, כגון: להקים ולהחזיק בתי כנסת, בתי חינוך לאומי גנים, אולמים צבוריים וכדומה".
בשנת 1936 הקימו אנשי הפועל המזרחי (ציונות דתית) בסמוך לקריית משה את "שכונת הפועל המזרחי", ששמה הוסב לאחר מכן ל"שכונת מימון", על שם הרב יהודה לייב פישמן מימון, ממנהיגי הציונות הדתית וממייסדי השכונה. כיום נבלעה שכונת מימון בתוך קריית משה וכמעט שאין מבחינים בין השתיים. המיזוג בין שתי השכונות השפיע על אופייה הדתי לאומי של השכונה כיום.
בשנת 1939 התגוררו בקריית משה 79 משפחות, לכל משפחה בית אבן משלה. בשנת 1941 שלחו התושבים מכתב לראש עיריית ירושלים בבקשה להסתפח לעיר ירושלים (כזכור, בתקנות השכונה נכתב: "ליסד שכונה עברית בקרבת ירושלם"), משום שהשכונה הייתה מרוחקת ממרכזה של העיר החדשה. התושבים פירטו במכתב זה את מראה שכונתם ומציינים את ההקפדה על הניקיון וההיגיינה בשכונה. וכך כתבו:
"עם גידול מספר הדיירים בשכונה - שחלק ניכר מהם אינם חברים - באנו לידי מסקנה כי האופי של אגודה הדדית אינו הולם יותר את צרכי השכונה וברור לנו כי מתאים לה יותר אופי של מועצה או סיפוח לעירייה. מכיוון ששכונתנו קרובה ביותר לגבול המערבי הנוכחי של העירייה ואין כל שכונות מפסיקות בינן - הננו סבורים כי יש הגיון ונחיצות בספוחה לעירייה".
היסטוריה > לאחר הקמת המדינה

במלחמת העצמאות נחתו מספר פגזים על השכונה.[דרוש מקור] זהות המפגיזים שנויה במחלוקת: יש אומרים שאלו המצרים, ויש טוענים שהיו אלה כוחות ישראלים שהתכוונו להפגיז את דיר יאסין (גבעת שאול של היום), וטעו בטיווח.
השכונה סופחה לירושלים לאחר הקמת המדינה. באפריל 1953 חדרו מסתננים לדירה בשכונה (כיום רחוב המאירי 17, המבנה המקורי נהרס מאוחר יותר), ורצחו שניים מדיירי הבית.
החל משנות ה-50 החל צביונה המקורי של השכונה להשתנות. כבר בסוף שנות ה-30, הוקמה שכונת "המקשר", שבה התגוררו חברי קואופרטיב התחבורה הירושלמי. לידה הוקם בתחילת שנות ה-50 "שיכון קריית משה" (ובשמה המלא - מעונות עובדים בקרית משה אגודה שיתופית לשיכון בירושלים בע"מ), שיכון ראשון לבני ירושלים ובהם זוגות צעירים ומשתכנים לראשונה. בלט בו בלוק מס 4 (היום - הבניין ברח' הרב צבי יהודה 7) אשר כונה בפי כל "בלוק המורים", שבו התגוררו, בין כלל הדיירים, שר החינוך והתרבות, פרופ' בן-ציון דינור, מנהל הגימנסיה העברית רחביה, זבולון תוחמן, המשורר יצחק שלו (ובנו מאיר שלו), וד"ר שלום לוין שנבחר אז למזכיר הסתדרות המורים ולימים שימש כנשיא הסתדרות המורים וכחבר הכנסת. בקצה רחוב שושנה פוליאקוב התגורר הגאוגרף פרופ׳ מנשה הראל, פלמ"חניק וחתן פרס ישראל לחקר ארץ ישראל. ברחוב אליעזר הלוי, סמוך לרחוב קריית משה, התגורר הגאוגרף אברהם יעקב ברור ובהמשך בנו עורך האטלסים משה ברוור. לאט לאט תפסו בנייני מגורים רב קומתיים בקריית משה הוותיקה את מקומם של הבתים החד-קומתיים. בשנת 1957 קיבלו כל מספר רחובות בשכונה שמות, הרחוב הראשי בשכונה קיבל את השם רחוב קריית משה, השדרה הניצבת לו את השם "שדרות המאירי" על שם הרב משה המאירי.
בשנת 1964 עברה לשכונה ישיבת מרכז הרב, שמאוחר יותר הולידה מתוכה את מכון מאיר השוכן אף הוא בשכונה. בעקבות כך גדל מספרם של התושבים הדתיים בשכונה, והיא נהייתה מוקד מרכזי עבור החברה הדתית לאומית, היא נחשבת לשכונה מרכזית לציבור הדתי לאומי ויש אף המחשיבים אותה כמרכזית ביותר, אולם, עדיין יש בשכונה מספר משפחות של חילונים, מסורתיים וגם חרדים רבים המתגוררים בשכונה, וניתן לראות בה תושבים ותיקים לצד זוגות צעירים ומשפחות מרובות ילדים ובני נוער.
היסטוריה > בשנות ה-2000

בשנת 2008 אירע בשכונה הפיגוע בישיבת מרכז הרב בו נרצחו שמונה מתלמידי הישיבה.
בפברואר 2008 נמכר מגרש של 2.1 דונמים ברחוב דגל ראובן, שהיה עתודת הקרקע האחרונה לבינוי בשכונה, תמורת כ-5.2 מיליון דולר.
בשנת 2011 נחנך הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים העובר בגבולה המזרחי של השכונה. הרכבת הקלה שיפרה את הנגישות ממרכזה של העיר החדשה לשכונה. כתוצאה מכך חלה עלייה בשווי הנדל"ן. השכונה נחשבת למרכזית, בהיותה ממוקמת על צומת דרכים בכניסה לעיר, ובשל קרבתה לגבעת רם, לבנייני האומה ולתחנה המרכזית.
בנובמבר 2017, ניתן היתר הבנייה לפרויקט פינוי בינוי בשכונה, ב"מתחם המקשר", שממוקם בין שדרות הרצל לבין רחובות קריית משה וחיים פיק. הפרויקט, שקודם על ידי עיריית ירושלים והמנהלת להתחדשות עירונית בחברת מוריה, כולל שני מגדלים בני 25 קומות כל אחד, שבהם 230 יחידות דיור, אשר הוקמו במקום שישה בניינים קיימים שנהרסו. הריסת הבניינים הקיימים החלה ביוני 2018.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 תהליכי התחדשות עירונית בשכונה צברו תאוצה, ובתחילת שנת 2024 עיריית ירושלים כללה את השכונה בשלמותה ברשימת השכונות לשימור של העיר בזכות הערך שנוצר מהעמדת המבנים, המרווח ביניהם והצמחייה סביבם. עם זאת, ההכרזה לא מונעת מיזמים ומקבלנים לבצע שינויים מודרניים
תכנון

השכונה תוכננה כעיר גנים. תכנונה הופקד בידי האדריכל ריכרד קאופמן, שתכנן שכונות גנים נוספות כגון תלפיות (1921), בית הכרם (1921), רחביה (1922) ובית וגן (1925). על פי עקרון התכנון הסטנדרטי של עיר גנים, הייתה שדרה מרכזית שחצתה את השכונה מצפון לדרום, ובקצה עמד מבנה ציבור. השדרה היא שדרות המאירי של היום, ומבנה הציבור שבסופה הוא "בית הכנסת אוהל יצחק", בתכנונם של האדריכלים אליעזר ילין ווילהלם הקר.
האדריכלים ילין והקר חברו לריכרד קאופמן בתכנון השדרה המרכזית (שדרות המאירי), ונקבע כי לכל אורכה יינטעו עצי ברוש. ראשיתה של שדרה זו בפינת הרחובות הרב צבי יהודה (לשעבר בן-דור)-העילוי-ימין אבות-המאירי, וסופה בהצטלבות עם רחוב קוסובסקי, שם עומד המבנה הציבורי - בית הכנסת. כיום רציפותה של השדרה נקטעת בהצטלבות עם רחוב קריית משה בשל קיוסקים שנבנו על השדרה.
בית הכנסת תוכנן כמבנה אבן מרובע, שעליו בסיס מתומן וכיפה עגולה, מאפייני סגנון בנייה מזרחי-מסורתי. עם זאת, שולבו בתכנון המבנה גם מאפייני הסגנון הבינלאומי שרווח בשנות ה-30: צמדי חלונות ארוכים וצרים. מהתבוננות בחזית הקדמית של המבנה קשה לזהות את התכנון המקורי של הקר וילין, שכן לאורך השנים נוספו בקדמת המבנה חדרי תפילה קטנים ששינו את המראה הקדמי של הבניין כמעט עד לבלי הכר.
ילין והקר אף תכננו את בתי המגורים בשכונה. בתים אלו תוכננו כבתים חד-קומתיים פשוטים ובעלי גגות רעפים, ששיוו לשכונה מראה כפרי. בתים אלה, שהיו בתיהם של מייסדי השכונה וראשוניה, נהרסו ברבות השנים ובמקומם נבנו בתי דירות, עדיין ניתן למצוא בשכונה בתים מקוריים אחדים שהשתמרו.
רבנות השכונה

רב השכונה הראשון היה הרב מרדכי אוסטרובסקי אחיו של הרב משה המאירי.
בשנת תשכ"ו מונה לרב השכונה הרב מרדכי יהודה ליב זק"ש, לאחר תקופת כהונה קצרה בה נאלץ לנסוע מחוץ לישראל לצורך טיפול רפואי באחד מבני משפחתו שחלה, הופסקה כהונתו והוא מונה לרבה של שכונת זיכרון משה.
בסוף תשכ"ט נבחר לתפקיד רב בית הכנסת אוהל יצחק, בית הכנסת המרכזי בשכונה, הרב שילה רפאל. בשכונה, שבה גדל ובה גם התגורר סבו המנוח, היו שהתנגדו למינוי רב שלא שירת בצבא. הוא החליט להתגייס על אף שהיה פטור, ושירת כשלושה חודשים.
לאחר פטירת הרב שילה רפאל, החל לכהן חתנו, הרב יוסף אליהו מובשוביץ.
דיירים בולטים

במהלך השנים גרו בשכונה אנשי ציבור רבים אשר השפיעו על פרסומה וצביונה של השכונה, בהם בן-ציון דינור, יצחק יעקב ילין, יפה מגנס, זבולון תוחמן, שלום לוין, יהודה ליבס, אברהם אבן-שושן, חנה טאו, דוד שפירא, עזרא ברנע, אהרן כהן, מתילדה כהן-סראנו, גדליה נגאל, צבי פישמן, אלי שוסהיים, אברהם יעקב ברור, משה ברור, הסופרים יצחק שלו ומאיר שלו, שכתב על השכונה בספרו ״בביתו במדבר״, רבנים אשר השפיעו רבות על הציונות הדתית, בהם: הרב מרדכי אליהו והרבנית צביה אליהו, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, הרב איתן איזמן, הרב דב ביגון, הרב יהושע בכרך, הרב יוסף ברמסון, הרב אורי שרקי, בנו העיתונאי יאיר שרקי, זמרים כדוגמת אביתר בנאי וישי ריבו, ובנוסף לכך דמויות מהסדרות ״סרוגים״ ו״עספור״ התגוררו בשכונה ולכן חלק מהצילומים התקיימו בה.
ראו גם

המקשר
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, אדריכלות המדינה שבדרך בראי יצירתם של הקר-ילין, כתר הוצאה לאור, 2006
תמר הירדני, רחוב שושנה בקרית משה, ירושלים, סגולה, 102, דצמבר 2018
שבתי זכריה, ירושלים של מעלה - שכונות ירושלים וסיפוריהן, אריאל, 2005.
יוחאי רודיק ונאווה כהן ברוזובסקי (עורכים), קריית משה: תולדות שכונת קריית משה ובית הכנסת אהל יצחק בירושלים, ירושלים: מוסד הרב קוק, 2008