stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפארק הלאומי זיוראטקול
דרכי הגעה

הפארק הלאומי ממוקם באזור צ'ליאבינסק, אך ניתן להגיע אליו גם מהעיר אופה. משני הערים יש קווי אוטובוסים קבועים למרכז הכרייה הישן של העיר סאטקה. שם, ממוקמת הנהלת הפארק. אגם זיוראטקול שוכן במרחק 32 ק"מ מהעיר סאטקה. בנוסף ישנו קו של רכבת דרום אורל שעוצר בתחנות ברדיאוש וסולייה.
הדרך אל הפארק הרכב אפשרית באמצעות הכביש המהיר שמוביל לכביש צדדי, המוביל במשך עשרים ושלושה קילומטרים לכניסה אל הפארק הלאומי ואל חניה רחבה לשימוש כלי רכב.
הערות שוליים

↑  Левит, Александр Иосифович (2001). Южный Урал: География, экология, природопользование (PDF). Челябинск: Южно-Уральское книжное издательство. p. 54. ISBN 5-7688-0781-0.
ארתור בורמן

ארתור אינגרם בורמן באנגלית: Arthur Ingram Boreman;‏ 24 ביולי 1823 –  19 באפריל 1896) היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1855–1861, כמושל וירג'יניה המערבית הראשון בשנים 1863–1869, ולאחר מכן ועד 1875 כסנאטור מטעמה. בורמן כיהן כשופט במחוז ווד בשנים 1861–1863, כאשר היה חלק מווירג'יניה, ובשנים 1888–1896, כאשר הוא היה חלק ממדינת וירג'יניה המערבית, אותה הוא סייע להקים.
ראשית חייו

ארתור בורמן נולד בווינסבורג שבפנסילבניה, כבנם של קנר סיטון בורהאם ושל שרה (לבית אינגרם) בורהאם. אחי אמו, ארתור ב. אינגרם, היה חבר בית הנבחרים של וירג'יניה, ובהמשך היה חבר בית הנבחרים של טריטוריית ויסקונסין. כאשר היה בן ארבע, עברה המשפחה למידלבורן שבמחוז טיילר, אז חלק מווירג'יניה, וכיום חלק מווירג'יניה המערבית.
ב-1864 נשא בורמן לאישה את לורן טאנר בולוק, אלמנתו של חייל בצבא האיחוד ואם לשני בנים. לשניים נולדו שתי בנות.
קריירה

בורמן למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכת גיסו ג'יימס מקניל סטיבנסון, וב-1845 התקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה. בשנה שלאחר מכן הוא עבר לפרקרסבורג שבמחוז ווד. ב-1855 הוא נבחר כנציג המחוז בבית הנבחרים של וירג'יניה. הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות וכיהן בבית הנבחרים עד 1861. אף על פי שלא היה איש התנועה לביטול העבדות, ועם זאת תומך האיחוד, ניסה בורמן ללא הצלחה למנוע את פרישתה של וירג'יניה מהאיחוד באפריל 1861.
ב-4 ביוני 1861 בחרו משתתפי פגישה של תומכי האיחוד במחוז ווד בבורמן, בד"ר ג'ון מוס ובפיטר ג. ואן וינקל כנציגיהם לוועידת וילינג השנייה (אנ'). הוא נבחר כנשיא הוועידה. הוועידה הקימה את "הממשלה המוכרת של וירג'יניה" (Restored Government of Virginia), שבשנה שלאחר מכן הובילה את הקמת המדינה הנפרדת של וירג'יניה המערבית. אחיו הגדול, ויליאם בורמן ייצג את מחוזות דודרידג' וטיילר בוועידה, ואחיו הצעיר, ג'ייקוב ס. בורמן, שירת בצבא האיחוד לפני שעבר ליוטה והיה שם לשופט.
ב-1863 נבחר בורמן כמושל וירג'יניה המערבית הראשון. הוא כיהן בתפקיד עד 1869 לאחר שנבחר לתקופות כהונה נוספות ב-1864 ו-1866. במהלך תקופת כהונתו השלישית הוא ניצח בבחירות לסנאט של ארצות הברית כמחליפו של ואן וינקל, וכיהן בו עד 1875. הוא סייע להוביל את המאמצים להעברת התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית. כאשר השיגו הדמוקרטים את השליטה בווירג'יניה המערבית, הוא שב לעיסוקו בעריכת דין. הוא גם סייע במאמצי השיקום לאחר השיטפונות בנהר אוהיו ב-1884.
ב-1888 נבחר בורמן כשופט בסבב החמישי ובשנה שלאחר מכן החל לכהן על כס השיפוט. הוא כיהן כשופט עד מותו.
מותו והנצחתו

ארתור בורמן נפטר בפרקרסבורג ב-19 באפריל 1896. הוא נטמן בבית הקברות אולד פלוז שבעיר. העיירה בורמן שבווירג'יניה המערבית קרויה על שם משפחתו. אולם בורמן, שבמעונות הסטודנטים של אוניברסיטת וירג'יניה המערבית, קרוי על שמו. על שמו קרוי גם בית הספר היסודי ארתור א. בורמן שבמידלבורן, ובעבר נקראו על שמו שני בתי ספר יסודיים במחוז קנאווה ובמחוז ווד.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1691-1692
וארגה (יישוב)

| --- | --- |
 מדינה:  הונגריה הונגריה
 חבל:  דרום טרנסדנוביה
 מחוז:  באראניה באראניה
 נפה:  נפת הג'האט
 שטח:  8.36 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  91 (1 בינואר 2024)
 קואורדינטות:  46°14′52″N 18°08′33″E﻿ / ﻿46.247719444444°N 18.142588888889°E﻿ / 46.247719444444; 18.142588888889 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.varga.hu/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונגריה מוגדלת) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.וארגה(למפת הונגריה רגילה) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.וארגה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הכפר הקטן וארגה ממוקם במחוז באראניה, נפת הג'האט. כיום רק 88 תושבים.
מיקום

הכפר ממוקם כ-30 קילומטרים צפונית לעיר פץ', בשכנות דרום-מזרחית מהכפר הגדול שאשד. זהו יישוב קצה שאין ממנו מוצא, הדרך היחידה שמובילה אליו מתפצלת מכביש 66, לפני הקילומטר ה-27 שלו, כביש 65 מסתעף מזרחה לכביש צדדי מספר 189 שמוביל לכפר.
היסטוריה

שמו של היישוב וארגה הוזכר לראשונה בשנת 1542 במסמכים שנכתבו בצורה וורגה (Warga). שמו מתייחס לעיסוק. פעם חיו בכפר הרבה אנשי וארגה (בורסקאי שעוסק גם בהכנת נעליים פשוטות מעור).
הכפר בו חיו תמיד הונגרים היה פעם אחוזה של בישוף. במאה ה-18, הכפר היה מפורסם בבעלי המלאכה המיומנים שלו. בתחילת המאה ה-20 הוא היה שייך למחוז הג'האטי שבמחוז באראניה ולמשרד פקיד של הנפה בשאשד.
אוכלוסייה

במפקד האוכלוסין של 1910 היו בה 476 תושבים, מתוכם 474 רומאים קתולים.
144 במפקד של 2001, היו 141 ושל 2008 118. כיום האוכלוסייה הצטמצמה ל-88 תושבים בלבד.
התפתחות האוכלוסייה לפי נתוני השלטון המקומי :
אתרים בכלי עניין

קפלה - נבנתה בשנת 1887 בסגנון ניאו גותי.
בית הזיכרון של הסופר היהודי-הונגרי שאנדור שאשדי (1898–1992) שנולד במקום.
ערכי הטבע

עץ הטקסוס המעונב - עץ הטקסוס העתיק ביותר במחוז באראניה .
לקריאה נוספת

מדריך היישובים של הרפובליקה של הונגריה
יומן טרנסדנוביה
יעל לוי

| --- | --- |

יעל לוי בהופעה, מרכז ענב לתרבות ת"א, 2022
 לידה:  31 בדצמבר 1954 (בת 70) נהריה, ישראל
 שם לידה:  אורנה לוי
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1973
 עיסוק:  זמרת
 שפה מועדפת:  עברית 
 שיתופי פעולה בולטים:  ורד קלפטר, יצחק קלפטר
 
יעל לוי (נולדה ב-31 בדצמבר 1954) היא זמרת ישראלית.
ביוגרפיה

יעל לוי נולדה בנהריה בשם אורנה, ולאחר מכן החליטו הוריה לשנות את שמה ליעל. החלה את הקריירה כזמרת בלהקת חיל הים בתקופת מלחמת יום הכיפורים.
הופעתה הראשונה כזמרת סולנית הייתה ב-1977, במופע של יהונתן גפן ו"להקה טובה" "שיחות סלון" לצד יצחק קלפטר. בעקבות הצלחתו של המופע יצא תקליט שדרים ובו השיר "עד עולם אחכה", שלוי שרה בדואט עם קלפטר. בהמשך סיבוב ההופעות קלפטר פרש והוחלף על ידי דויד ברוזה. הוא גם עיבד והפיק מוזיקלית את האלבום "שיחות סלון", שיצא ב-1978. השירים בביצוע לוי הפכו מהר ללהיטים, בהם "אי ירוק בים", "שיר אהבה בדואי" (הוקלט בדואט עם קלפטר ומאוחר יותר עם ברוזה), "עד עולם אחכה" (גרסה עם ברוזה) וקטע הווקאליזה "תמונה" ("דבה דבה דה..."), שהתפרסם מאוחר יותר כאות של תוכנית הרדיו "ארבע אחרי הצהריים" בגלי צה"ל. לוי גם דיקלמה עם גפן את המערכון "סוף המסיבה".
לאחר שירד המופע לוי זכתה להכרה, ובסוף 1979 יצא שיר ראשון שלה לרדיו, "בלדה לנאיבית" (יהונתן גפן – יצחק קלפטר). מאוחר יותר השתתפה בהופעות קטנות של דני רובס. ב-1980 השתתפה ב"פסטיבל הזמר והפזמון" ושרה עם יצחק קלפטר את הדואט "בלילה" (טהרלב/קלפטר), שהגיע למקום החמישי וזכה להצלחה גדולה בקרב הקהל במשך השנים.
ב-1981 הוציאה לוי את אלבומה הראשון יעל לוי, שכלל את השירים שהקליטה במהלך השנים כמו "תמונה", "אי ירוק בים" ו"בלדה לנאיבית". ושירים נוספים כ"ניחושים של ים", ו"גשם הקשב לנשים" (מילים: תרצה אתר, לחן: נפתלי אלטר), שהפך ללהיט.
בשנת 1984 הוציאה את אלבומה השני, "אהבה צעצוע", שהוקלט בשנים 1983–1984. האלבום כלל שירים מתורגמים ונע בין ג'אז לבוסה נובה. הוא הופק מוזיקלית בידי עמיקם קימלמן, זכה לאהדה אמנותית על ידי מבקרי המוזיקה, אך נכשל מסחרית ולא הותיר אחריו להיטים. בעקבות זאת הקלטת האלבום השלישי של לוי התעכבה מספר שנים.
בקיץ 1989 ניסתה לחזור כשהקליטה בהפקה מוזיקלית של עובד אפרת את השיר "גבעול" (מילים: מאיר גולדברג, לחן: ורד קלפטר), עבור אלבומה השלישי. השיר לא הפך ללהיט וגרם לגניזת האלבום. "גבעול" כן נכלל באלבומה השלישי שיצא ב-1992, "אל תקנה לי ורד". את האלבום הפיק צוף פילוסוף. באלבום ניכר שיתוף פעולה עם ורד קלפטר, שהחל עוד בשיר "ניחושים של ים", אותו קלפטר הלחינה. השירים שזכו להצלחה הגדולה ביותר מהאלבום היו: "אל תקנה לי ורד" (מילים: תרצה אתר, לחן: ורד קלפטר), ו"לך לאן שתלך" (מילים: מאיר גולדברג, לחן: קובי אייזנמן). אלבום זה החזיר במקצת את ימי הזוהר של לוי. עם זאת, הקריירה שלה התקדמה באותן שנים בקצב איטי יחסית, מכיוון שהקדישה זמן למשפחתה.
האלבום "שוך הסערה" שיצא בשנת 1997 בהפקת ג'וני שועלי כלל לראשונה שירים אותם כתבה לוי. האלבום זכה להצלחה מתונה ובלט בו רק להיט אחד: "אל תאכזב אותי" (מילים: יעל לוי, לחן: ג'וני שועלי).
במרץ 2004 יצא אלבומה "חמש", ממנו הצליח במידה מועטה השיר "פלנקטון". כל שירי האלבום נכתבו והלחנו על ידי ורד קלפטר, למעט שני שירים שהולחנו למילותיה של תרצה אתר ("חמש" ו"סתיו"). קלפטר הפיקה מוזיקלית את שירי האלבום בשיתוף עם גיל סמטנה.
באפריל 2011 הוציאה לוי אלבום כפול ראשון בשם "אי ירוק בים". בתקליטור הראשון הופיעו חידושים ללהיטיה הגדולים – "אי ירוק בים", "אל תקנה לי ורד", "לך לאן שתלך" ו"בלדה לנאיבית". הדיסק השני הכיל שירים חדשים בשיתוף פעולה עם ורד קלפטר. העיבודים בחלק השני היו מינימליסטיים, והתבססו על שירה, גיטרה וקולות בלבד.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

1981: יעל לוי
1984: אהבה צעצוע
1992: אל תקנה לי ורד
1997: שוך הסערה
2004: חמש
2011: אי ירוק בים
הערות שוליים

↑  סטריאו ומונו, סטריאו ומונו, אתר הדיסקוגרפיה של המוסיקה הישראלית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298451405171  ISNI: 0000 0000 7037 6805  MusicBrainz: f7604a02-359f-4776-a155-a77724288eac  VIAF: 97378868   WorldCat (עם VIAF): 97378868
למראית עין

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  דני סירקין
 הופק בידי:  איילת אימברמן  יורם מנדל   מירית טובי
 תסריט:  נועה גרינברג נח סטולמן
 שחקנים ראשיים:  טלי שרון אסי דיין ישראל פוליאקוב סנדרה שדה
 מוזיקה:  רפי קדישזון
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  קרן הקולנוע הישראלי   אולפני הבירה ירושלים   HOT
 הקרנת בכורה:  2 במרץ 2006
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 פרסים:  שני פרסי אופיר
 דף הסרט ב־IMDb
 
למראית עין הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של דני סירקין. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2006. הסרט זכה בשני פרסי אופיר בקטגוריות הבימוי (דני סירקין) והצילום הטוב ביותר (גיורא ביח). הסרט זכה גם בפרס חביב הקהל בפסטיבל הקולנוע הישראלי בארצות הברית. בשנת 2010 הופקה גרסה אמריקאית של הסרט על ידי רשת הכבלים "לייף טיים".
עלילה

במרכז הסרט נמצאת יערה (טלי שרון), סטודנטית ישראלית עיוורת מלידה, המתגוררת בארצות הברית במסגרת לימודיה באוניברסיטת פרינסטון, החוזרת לישראל לאחר שנודע לה כי בת דודתה וחברתה הטובה, טליה (הדס ירון), התאבדה במפתיע.
במהלך הסרט נגלית מערכת היחסים המורכבת שהייתה לטליה ויערה (אביגיל הררי בתפקיד יערה הצעירה) בילדותן, עת היו בלתי נפרדות. טליה, ששימשה כעיניים ליערה, דרבנה אותה להאמין שעל אף עיוורונה, היא יכולה לחיות את חייה ככל אדם אחר. כאשר יערה חוזרת לישראל, היא מתאספת עם משפחתה וסובביה לשבעה של טליה, ומגלה עם הזמן סודות והליכים שעברו על טליה במהלך הזמן שחיו בנפרד, שהיו צריכים להיות גלויים לסובביה.
יערה פותחת בחקירת מותה המסתורי של טליה, ונכנסת למסע זיכרונות אל עבר התשובה, כאשר העיוורון הפיזי והפנימי נאבקים בדמותה, תוך חקירת הוריה של טליה (אסי דיין וסנדרה שדה) ושאר בני משפחתה, וגילוי עצמי כאשמה בעצמה.
שחקנים

| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
טלי שרון: יערה
הדס ירון: טליה
אביגיל הררי: יערה (ילדה)
אסי דיין: רפאל
סנדרה שדה: חנה
ישראל פוליאקוב: אוריה
כליל חורש פרחי דקל: דפנה
מיכאל אלוני: תומר
עירית שילה: תרצה
גיא לואל: גידי
הערות שוליים

↑  גואל פינטו, "איזה מקום נפלא" - הסרט הטוב של השנה, באתר הארץ, 21 בספטמבר 2005
↑  גואל פינטו, פרס לסרט "למראית עין" בפסטיבל הקולנוע הישראלי בארה"ב, באתר הארץ, 19 במרץ 2006
↑  לי-אור אברבך, ‏רשת הכבלים "לייף טיים" תשדר גרסה לסרט הישראלי "מראית עין", באתר גלובס, 24 ביוני 2010
קומק C-919

קומק C-919 (באנגלית: COMAC C-919) הוא מטוס נוסעים צר-גוף מסחרי שעתיד לשאת בין 168–190 נוסעים. המטוס מתוכנן על ידי חברת Comac הסינית והוא המטוס המסחרי הגדול ביותר שייוצר ברפובליקה העממית של סין מאז המטוס המסחרי שלא צלח שנגחאי Y-10. טיסת הבכורה של המטוס נערכה ב-5 במאי 2017, ותחילת ייצורו המסחרי צפויה בשנת 2022. בדצמבר 2022, צ'יינה איסטרן איירליינס ערכה טיסת ראווה קצרה של המטוס. ב-28 במאי 2023 נערכה הטיסה המסחרית הראשונה.
מטוס זה מהווה חלק מהמאמצים של הסינים לשבור את הדואופול של החברות בואינג ואיירבוס בשוק המטוסים האזרחיים הגדולים. מטוס זה מתוכנן להתחרות כנגד הבואינג 737 והאיירבוס 320.
רכישות ומסירות המטוס

בסלון האווירי זוהיי אשר התקיים בסין ב-2010 דיווחה חברת קומק כי שש חברות תעופה שונות הזמינו את מטוסה - סך הכל 66 מטוסים ועוד 45 אפשריים. בנובמבר 2016 הגיע מספר ההזמנות ל-570 מטוסים מ-23 חברות, מרביתן חברות סיניות.
ייצור

רוב הגוף מיוצר בסין, אך המנועים ומערכות הטיסה מיוצרים בארצות הברית. הכנפיים של המטוס חלקם מצרפת, וחלקם מארצות הברית. החלונות בריטים ועוד שלל מערכות מפותחות ומיוצרות על ידי חברות זרות.
הערות שוליים

↑  היסטוריה בסין: השיקה את מטוס הנוסעים שאמור להתחרות בבואינג ובאיירבוס, באתר כלכליסט, 5 במאי 2017
↑  AIRSHOW CHINA: Comac wins lessors' orders for 23 C919s, FlightGlobal, 1 NOVEMBER, 2016
טורה (יישוב)

טורה (בהונגרית: Tura) היא עיירה במחוז פשט, בנפת אסוד; היא היישוב המאוכלס ביותר בנפה.
מיקום

היישוב של אזור שיקווידק הוא 50 קילומטרים מבודפשט, לא הרחק מהמפגש של הרי המטרה, בקצה המזרחי של המחוז, בעמק גאלגה.
היישובים הגובלים ישירות הם: קרקהרסט מצפון, הטוון מצפון מזרח, בולדוג ממזרח (שלושתם כבר שייכים למחוז הווש), Jászfényszaru ממחוז יאס-נאג'קון-סולנוק ועוד.
מיקום > נגישות

על אף שקצה גבול היישוב נוגע גם כביש 3 בצפון לקטע קצר מאוד, ניתן להגיע למרכזו רק בכבישים צדדיים: כביש 3104 מ-גדלה-Vácszentlászló והטוון, כביש 3105 מאסוד - Galgahévíz וז'אמבק, וכביש 31 מבולדוג בכביש צדדי מספר 121; גם כביש 3106 נוגע בגבולו בדרום מזרח.
היסטוריה

תוואי תעלת צ'רס, שנבנה על ידי הסרמטים בין השנים 324–337 ומחבר את הדנובה לנהר הטיסה, עובר מדרום ליישוב.
האזכור הידוע הראשון שלו מתוארך לשנת 1220, בתעודת ה־Váradi regestrum, הוא מוזכר כ-Thwra (כנראה מבולבל עם נירטורה של היום). האזכור האמיתי הראשון שלו ידוע משנת 1394. זה היה רכוש אבות של משפחת אקוש, שנתרם למלך ההונגרי זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על ידי צאצא של המשפחה בתמורה לנכסים אחרים ב-1425. משנת 1438 הפך לנחלת משפחת רוזגוני.
ליישוב הייתה הזכות לגבות מכס, ועל אף שהוא מוזכר במקום אחד כעיר שוק, לא הייתה כזאת. בשנת 1544, לאחר נפילת הטוון, היא נפלה לידיים טורקיות, אך מעולם לא התרוקנה לחלוטין, והכנסייה שלה שרדה את התקופה העות'מאנית. על אף שההוסרים של שימון פוראגץ' הביסו את הצבא הטורקי שבא ב-1594, באו בעקבותיו מאה שנים של הגמוניה עות'מאנית. בשנים 1633–1634, במפקד המיסים הטורקי, הוא רשום בחלק פשט של סנדז'אק בודה.
שטח היישוב היה בבעלות משפחת אסטרהאזי עד שנת 1873, ממנה קנה אותו ז'יגמונד שוסברגר, שקיבל דרגת ברון. בשנת 1910 נרשמו 900 בתים ו-4759 תושבים.
היא קיבלה מעמד של עיר ב-2001.
ילידי המקום

אימרה היידו (במקור הירשלר, 1906 – 1977) היה רופא יהודי-הונגרי רדיולוג.
אתרים בעלי חשיבות

טירת בוטניק טורה - ידועה בעבר כטירת שוסברגר (תוכננה על ידי דיולה בוקוביץ'; נבנתה-1883). הבניין החד-קומתי עם תוכנית קומה מורכבת ניצב באמצע פארק בשטח של מאה דונם.
אסם בסגנון בארוק. נבנה בשנת 1808, זהו בניין בן שתי קומות עם גג גמלון, כיום בהריסות, ליד הטירה.
הכנסייה הרומית-קתולית. היא כמעט בת שבע מאות שנה ונבנתה מחדש מספר פעמים במהלך קיומה. (ניתן למצוא את השרידים הגותיים מתחת למקדש הנוכחי) האזכור הראשון של הכנסייה מתוארך לשנת 1320 (הפנקס של Váci Diocese). הוא נשרף במהלך מלחמת העצמאות של ראקוצי. מאז 1702, היא הוכחה כקהילה עצמאית. היא רכשה את צורתה הנוכחית ב-1911. בקצה הרחוק של סמטת ההקדשים עמד בית כנסת קטן עד מלחמת העולם השנייה.
מוזיאון הכפר. הוקם בבית חווה עם גג קש ב-1989.
אובליסק לכבוד קרב טורה ב-1849. גובה 8 מטר.
בית העירייה: נבנה בשנת 1902, בן שתי קומות.
שמורת מרעה טורהTurai legelő Természetvédelmi Terület, web.archive.org, ‏2009-06-25 : בשנת 1987 הוכרז בית הגידול של הרקפת בגבול המנהלי של טורה במישור הטוון כמוגן בשם שמורת מרעה טורה. הצמח המשמעותי שלו הוא הפרח החד-ראשי, הידוע גם בשמו הנוסף (מוכר יותר באזור) קפיץ אביבי (Bulbocodium vernum), שמופיע גם בסמל היישוב.
אתר איסוף פסולת סלקטיבי: מרכז ניצול הפסולת שנבנה בשנת 1999 בשיתוף פעולה של כמה יישובים.Metropol - Hírvilág, web.archive.org, ‏2009-06-25
לקריאה נוספת

ד"ר שמו בורובסקי : מונוגרפיה של מחוז פשט-פיליש-שולט-קישקון. בודפשט, 1910.
ז'לט ויראג: לקסיקון הטירה ההונגרית. טירות ואחוזות של מחוז פשט. פרויקט מושלם, בודפשט, 2000.
אישטוואן אסטלוש (עורך): סיפורה של טורה. טורה, 2000.Wayback Machine, web.archive.org, ‏2009-03-01
הערות שוליים

↑  "A Budapesti Múzeumok Majálisán többszörösen díjazták". אורכב מ-המקור ב-2009-06-26. נבדק ב-2009-06-21.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539182605171  GND: 7582056-0  VIAF: 150148114   WorldCat (עם VIAF): 150148114
בלט רוס

| --- | --- |

 מייסדים:  סרגיי דיאגילב, אלכסנדר בנואה, ליאון באקסט 
 תאריך הקמה:  1908 
 
בלט רוס בבלט קרנבל בציור משנת 1912 של אוגוסט מאקה
עיצוב תלבושות הרקדניות באופרה "חובנשצ'ינה"
בלט רוס היא להקת מחול שהקים וניהל האמרגן ואיש האמנות הרוסי סרגיי דיאגילב. הלהקה פעלה בצרפת החל משנת 1909 עד שנת 1929, שנת מותו של דיאגילב. בשנות פעילותה סיירה והופיעה הלהקה בדרום אמריקה, אנגליה וארצות הברית.
הלהקה נודעה בשל הצלחתה לשלב תחת שרביטו של דיאגילב יוצרים מתחומים שונים: מחול, ציור, מוזיקה, עיצוב, ספרות ושירה, שיחדיו העלו יצירות מופת שהשפיעו על עולם המחול והאומנות וחוללו את מהפכת המחול המודרני. דיאגילב נודע אף ביכולתו לזהות כישרונות גדולים בראשית דרכם ולתת במה לכישרונם. רוב רקדניה ויוצריה של הלהקה בתחילת דרכה היו רוסיים אך בהמשך פעלו בה גם יוצרים מארצות אחרות.
הלהקה רקדה ופיתחה סוגי מחול שונים מבלט קלאסי ורומנטי ועד מחול מודרני, תיאטרון מחול, ואוונגרד. בין יצירותיה המקוריות של הלהקה: רוח הורד, פטרושקה, פולחן האביב, ציפור האש, אחר הצהריים של פאון, שחרזאדה.
בין היוצרים הרבים והחשובים שפעלו בלהקה במהלך שנות פעילותה וחלקם הגדול התגלו בה: ואצלב ניז'ינסקי, לאוניד מאסין, סרז' ליפר, ג'ורג' בלנשין, נינט דה ולואה, מרי ראמבר (מחול), איגור סטרווינסקי (מוזיקה), ליאון באקסט (ציור), קוקו שאנל (עיצוב תלבושות), ז'אן קוקטו (ספרות ושירה).
פעילות הלהקה > הקמה ותחילת הדרך

בשנת 1907, לאחר שנות פעילות ענפה בעולם התרבות והאמנות הרוסי, החליט דיאגילב לחשוף בפני הקהל הפריזאי את המוזיקאים הרוסים ויצירתם (סרגיי רחמנינוב, רימסקי קורסקוב ואחרים). שנה לאחר מכן הגיע לפריז והביא עמו את האופרה הרוסית "בוריס גודונוב", עם כוכבה הגדול פיודור שאליאפין. בשנת 1909 הביא לפריז להקת בלט, היא הבלט רוס (בעברית, "הבלטים הרוסיים"), שאת רוב רקדניה ויוצריה אסף מהבלט האימפריאלי בסנקט פטרבורג, בין סולניה: ואצלב ניז'ינסקי אנה פבלובה, ותמרה קרסבינה.
המוזיקה, האופרה ועתה המחול זכו להצלחה מסחררת בקרב הקהל הפריזאי שהוקסם מן הצד האקזוטי והאקספרסיבי של היוצרים הרוסיים. סולן להקת הבלט רוס ואצלב ניז'ינסקי הצליח להפנט ולהקסים את הקהל הפריזאי בנוכחותו ובווירטואוזיות המרשימה שלו. בין היצירות שנרקדו בעונה הראשונה: הסילפידות, הנסיך איגור, וקלאופטרה, כולן על פי כוריאוגרפיה של מיכאל פוקין. לאור ההצלחה החליט דיאגילב להישאר בפריז ולרכז בה מעתה עם להקת הבלט את פעילותו האמנותית.
בעונה הבאה הועלו בין היצירות: ציפור האש, קרנבל, שחרזאדה. דיאגילב הבין שהמהפכה צריכה להתרחש גם בתחום המחול שקפא מעט על שמריו, למול ההתרחשויות המהפכניות באמנויות האחרות (למשל ציור ומוזיקה) בראשית המאה-העשרים. בעונה הבאה ב-1911 בחלק מן היצירות כבר הופיע יסוד חדשני ומהפכני שיהיה מעתה אופייני ללהקה: כגון, תפקיד מרכזי לגבר ותנועות גוף לא מתוך לקסיקון הבלט הקלאסי (רוח הורד), תיאטרון מחול (פטרושקה). גם את הכוריאוגרפיות ליצירות החדשניות בעונה זאת יצר מיכאל פוקין.
פעילות הלהקה > תקופתו של ניז'ינסקי ככוריאוגרף

ב-1912 קיבל ניז'ינסקי לראשונה את תפקיד הכוריאוגרף בלהקת הבלט ויצר את "אחר הצהריים של פאון" על פי פואמה של המשורר הצרפתי סטפן מלרמה ומוזיקה של קלוד דביסי, ריקוד אוונגרדי בעל תנועות חדות ושבורות בהשראת יוון העתיקה, המסתיים במעין סצנת אוננות של הפאון. "עד מהרה נפוצה השמועה כי מפקד המשטרה, על פי בקשתו של קלמט, הוציא צו מניעה נגד המשך המופע, במועדונים, בסלונים, בבתי-קפה ובמסדרונות בית הנבחרים לא דיבר איש על שום נושא אחר; לשעה קלה שבה ונחלקה פריז לשני מחנות. השגריר הרוסי, מ' איזוולסקי, ביקש לדעת אם לה פיגארו התכוון לתקוף את הברית הצרפתית-רוסית. ביום המחרת פרסם "לה מטן" מכתב מאת אוגוסט רודן, שיצא להגנת ניז'ינסקי על שהחזיר למחול את "חופש האינסטינקט והרגש האנושי", (ברברה טוכמן המגדל הגאה).
שנה לאחר מכן יצר ניז'ינסקי את הכוריאוגרפיה ל"פולחן האביב", תוך שיתוף פעולה עם איגור סטרווינסקי, והצליח שוב לעורר סנסציה. הקהל הפריזאי נסער מן המחול החדשני המתחקה אחר טקסים סלאבים פגאנים ומן המוזיקה האוונגרדית של סטרווינסקי, "סן סנס קם בשאט נפש ועזב את האולם; ראוול צעק "גאון!" הרקדנים התקשו לשמוע את המוזיקה מעוצם המהומה וניז'ינסקי, שהיה הכוריאוגרף של הבלט, עמד בצד הבמה והקיש את הקצב באגרופיו תוך שהוא צועק ביאוש " רס, דווה, טרי!" פייר מונטה שלח מבטים נואשים לעבר דיאגילב, שסימן לו להמשיך ולנגן וקרא לקהל לאפשר את שמיעת היצירה." תחילה תשמעו, אחר כך תשרקו!" קרא בזעמו גבריאל אסטרוק, מנהל ההפקה הצרפתי" (שם).
ניז'ינסקי, סולנה החשוב ביותר של הלהקה, בן-זוגו של דיאגילב והכוריאוגרף שיצר בלטים מהפכניים בלהקה פרש מן הלהקה ב-1913 עקב סכסוך עם דיאגילב ונישואיו לאחת מרקדניות הלהקה, רומולה דה פולסקי בעת מסע הופעות לבואנוס איירס. בהמשך הופיע עם הלהקה פעם אחת נוספת ב-1916 לבקשת הקהל האמריקאי בעת סיור הופעות בארצות הברית, ויצר יצירה חדשה, "טיל אוילנשפיגל", שזכתה להצלחה חלקית. ב-1917 הופיע בפעם האחרונה בפני קהל בעת סיור הופעות בדרום אמריקה. זמן קצר לאחר מכן שקע אל עולם הדמדומים ועד יום מותו כשלושים שנה לאחר מכן חי כחולה נפש. שנות פעילותו בלהקה היו מתקופותיה הפורות והחשובות.
בשנים הבאות תעלה הלהקה יצירות רבות ובהן: "פאראד", בלט קוביסטי בעיצובו של פבלו פיקאסו וכוריאוגרפיה של לאוניד מאסין, "הרכבת הכחולה" עם עיצוב ותלבושות של פיקאסו וקוקו שאנל, כלולות לכוריאוגרפיה של ברוניסלבה ניז'ינסקה אחותו של ניז'נסקי ומוזיקה מקורית של סטרווינסקי (ביצעה בעבר גם להקת בת-שבע), ועוד רבות אחרות. ידועה הייתה בקשתו של דיאגילב מיוצריו: "הפתיעו אותי".
פעילות הלהקה > התפרקות הלהקה

עם מותו של דיאגילב ב-1929 נעשו ניסיונות להמשיך את פעילות הלהקה בניהולם של רנה בלום ושל קולונל דה בזיל אך אלו זכו להצלחה חלקית בלבד והולידו סכסוכים שונים שהביאו לבסוף לפיצולה. אחת מן הלהקות הללו, בלט רוס דה מונטה קרלו נדדה והעבירה את פעילותה לארצות הברית בתמיכתו של סרגיי דנהם.
רקדני הלהקה המקורית ויוצריה נפוצו ברחבי העולם והקימו להקות מחול חשובות ובתי ספר לבלט, כניו יורק סיטי בלט (ג'ורג' בלנשין), הבלט המלכותי (נינט דה ולואה), בלט ראמבר (מארי ראמבר) ועוד, חלקם מהווים עד ימינו בסיס מרכזי למחול. אחרים תפסו מקומות חשובים כסולנים וכמנהלי להקות כסרגיי ליפר באופרה של פאריס ולאוניד מאסין בבלט רוס דה מונטה קרלו.
איגור סטרווינסקי, אחד מן המוזיקאים החשובים והמהפכניים במאה-העשרים, תגליתו של דיאגילב, שיתף פעולה עם ג'ורג' בלנשין שנים רבות אחר כך ולא שכח לדיאגילב את חסד הנעורים ובמותו 42 שנה לאחר מות דיאגילב נקבר לצידו בבית הקברות בוונציה.
ראו גם

לאון בקסט
מיכאיל פוקין
שחרזאדה
לקריאה נוספת

לין גראפולה, בלט רוס של דיאגילב, מאנגלית: ניב סבריאגו, הוצאת אסיה, תשע"ב 2012.
הערות שוליים

↑  https://kotar.cet.ac.il/KotarApp]/Viewer.aspx?nBookID=98038269#4.9860.6.default כותר, "בלט רוס של דיאגילב", לין גראפולה, תרגום ניב סבריאגו, פתח דבר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007605291205171  BIBSYS: 90516990  BnF: cb11931014d (data)  CANTIC: a11256229  GND: 16047158-8  ISNI: 0000 0001 2161 5459  LCCN: n83229395  NKC: kn20030218001  SELIBR: 341329  SUDOC: 027220729  VIAF: 132999491   WorldCat (עם VIAF): 132999491 
בול רוסי משנת 2000 לכבוד "בלט רוס"
ציקו (כפר)

| --- | --- |
סמל ציקוסמל ציקו

כנסיית השילוש הקדוש
 מדינה:  הונגריה הונגריה
 חבל:  דרום טרנסדנוביה
 מחוז:  טולנה (מחוז) טולנה
 נפה:  נפת בונהאד
 שטח:  43.71 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  857 (1 בינואר 2024)
 קואורדינטות:  46°15′34″N 18°33′41″E﻿ / ﻿46.259444444444°N 18.561388888889°E﻿ / 46.259444444444; 18.561388888889 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.cikó.hu/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונגריה מוגדלת) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.ציקו(למפת הונגריה רגילה) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.ציקו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ציקו (בהונגרית: Cikó בגרמנית: Zickau) הוא כפר בהונגריה במחוז טולנה, נפת בונהאד.
מיקום

היישוב ממוקם שישה קילומטרים דרומית מזרחית לבונהאד, בעמק סיפלקי.
מיקום > נגישות

ציקו הוא יישוב ללא מוצא והוא נגיש לכניסה וליציאה רק מכביש אחד מספר 5603 שמסתעף בדרום מזרח בונהאד מכביש 56 וכביש צדדי 102.
ניתן להגיע ברכבת מספר 50 של MAV דומבובאר–באטאסק, אשר עוצרת ביישוב. תחנת ציקו ממוקמת בין תחנת הרכבת הידאש-בונהאד לתחנת מצ'ני והיא נמצאת פיזית בקצה הצפוני של האזור הפנימי של הכפר.
היסטוריה

על פי עדויות ארכאולוגיות, המקום כבר היה מיושב בתקופות פרהיסטוריות. היישוב התרוקן לחלוטין מאוכלוסייה במשך כל תקופת הכיבוש הטורקי במאה ה-16 ובמאה ה-17 ואז החל להתפתח שוב בעקבות יישובם של גרמנים במקום. בתחילת המאה העשרים הפך לכפר הקטן והמשמעותי ביותר במחוז שהיה מיושב גרמנים. ב-30 באפריל 1939 קיים כאן הפולקסבונד ((Volksbund, השם המלא Volksbund der Deutschen in Ungarn, כלומר התאחדות הגרמנים בהונגריה) שהיה ארגון של המיעוט הגרמני בהונגריה)) את אספתו הלאומית והארגון המקומי הראשון שלו הוקם כאן. אחרי מלחמת העולם השנייה גורשו כמאתיים מתושבי הכפר לעבודות כפייה בשל שיתוף הפעולה שלהם עם גרמניה הנאצית ונעקרה מרבית האוכלוסייה הגרמנית. עד 1950 נותרו בכפר כשלושים משפחות מהאוכלוסייה הגרמנית הוותיקה. מאותה שנה היא הפכה למועצה עצמאית בנפת בונהאד.