stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאיר ויזל
ביוגרפיה

ויזל נולד בשנת 1942 בקזבלנקה, שבמרוקו (בשמו הפרטי הנרי מקס), לניצולי השואה דבורה ויעקב, ובשנת 1944 עלה לארץ ישראל. לאחר עלייתו ארצה הוא גר והתחנך בתל אביב. בד בבד עם לימודיו התיכוניים למד גם באקדמיה למוסיקה בתל אביב במחלקה לפסנתר, אצל הגב' רבקה בורשטיין-ארבר, וסיים את לימודיו באקדמיה בהצטיינות בשנת 1961. את שירותו הצבאי התחיל בתזמורת צה"ל כנגן טובה. לאחר מכן שרת בחיל השריון, ובמלחמת ששת הימים לחם כחייל מילואים כקשר בגדוד חרמ"ש בחטיבה 7. תוך כדי שירותו בתזמורת צה"ל הוא למד ניצוח באקדמיה למוסיקה אצל גארי ברתיני. בשנת 1963 השתתף ויזל בתחרות מארש צה"ל, וזכה שם במקום השני. הוא זכה במלגות קרן שרת בניצוח ובפסנתר, ולאחר מכן החל בלימודי מתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים תואר ראשון בשנת 1967. בשלב זה החליט לשוב אל המוזיקה, והתקבל ללימודי ניצוח בבית הספר ג'וליארד (Juilliard School of Music) בניו יורק. עם סיום לימודיו בג'וליארד הוא החל ללמד את תאוריית המוזיקה בבית הספר מנהטן למוזיקה (Manhattan School of Music) בניו יורק, וניצח על תזמורות שונות, ביניהן The Westchester Symphony ו-The New York Community Orchestra. בנוסף הוא כיהן כעוזר-מנצח ללאון ברזן (Leon Barzin) ועם תזמורתו – The National Orchestral Association (NOA) הופיע בין השאר גם בפסטיבל "שני העולמות" בספולטו, איטליה. בד בבד המשיך את לימודיו לתואר Ph.D במוזיקה, ב-City University Graduate Center, אותם סיים בשנת 1976. את עבודת הדוקטורט כתב בנושא אחדות תמטית ביצירות סונטה מוקדמות של לודוויג ואן בטהובן.
לאחר תשע שנות לימודים, עבודה והופעות בניו יורק, שב מאיר ויזל לארץ בשנת 1976, התיישב עם משפחתו באילת, שם הקים וניהל את הקונסרבטוריון למוזיקה העירוני. כמו כן כיהן כמרצה בחוג למוזיקולוגיה ובאקדמיה למוסיקה ע"ש רובין באוניברסיטת תל אביב, ובמדרשה למוזיקה במכללת לוינסקי. שני מאמרים מפרי עטו בנושא אחדות תמטית יצאו לאור בביטאון Orbis Musicae מטעם אוניברסיטת תל אביב. בשנת 1980 הוא מונה כמנהל רשת הקונצרטים ב"אמנות לעם", ובנוסף יזם והקים את "ימי מוזיקה וטבע" במועצה אזורית משגב. בד בבד פיתח והפיק תוכניות לנוער ולמשפחה והופיע בהן כמנצח עם התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, הסינפונייטה הישראלית באר שבע והתזמורת הסימפונית חיפה. במסגרות אלו שילב ועבד עם אמנים כעזרא דגן, גדעון שמר, שלמה גרוניך, אלכס אנסקי, תלמה אליגון רוז, אלי גורנשטיין ואחרים.
בשנת 1983 הוזמן ויזל לכהן כמנכ"ל עמותת "נוער מוסיקלי בישראל". במסגרת תפקידו יזם והקים פרויקטים חדשים, שכללו: פעילות רצופה של מחנות מוזיקה לילדים ונוער, שמהם התפתחו "קשת אילון" וכיתות האמן לפסנתרנים תל חי; תזמורת הנוער הערבי-יהודי, עם המנצחים ויסאם ג'ובראן ותייסיר אליאס; פרויקט "יש מ.צ.ב." – מוזיקאים צעירים בקהילה. כמו כן קיבע ויזל את המשך התחרות ע"ש פאול בן חיים וניהל אותה אחת לשנתיים. ויזל גם ייצג את ישראל בארגון הנוער המוזיקלי הבינלאומי – Jeunesses Musicales International, שם היה חבר הנהלת הארגון משנת 1990. בשנת 1997 נבחר לכהן בנשיא הארגון, תפקיד בו שימש עד 1999. בדצמבר 2012 פרש מתפקידו כמנכ"ל עמותת נוער מוסיקלי בישראל.
בשנת 2008 הפיק ויזל קונצרט מיוחד בשם "וריאציות גולדברג במבט אחר", בו ביצע כסולן את היצירה כולה בשילוב קטעי וידאו שיצרה האמנית ליליאנה קדישבסקי. ויזל חבר לפסנתרן ברט ברמן, ויחדיו הופיעו כדואו בקונצרטים רבים. בשנת 2014 הקים את רביעיית הפסנתרנים אוקטופוס, שמופיעה בישראל ומחוצה לה ברפרטואר בלתי שגרתי המשלב עיבודים עם יצירות מקוריות להרכב זה.
פעילות ציבורית

במהלך השנים שימש ויזל בתפקידים ציבוריים שונים. הוא היה חבר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות של משרד התרבות והספורט; חבר הוועד הישראלי לאונסק"ו: חבר ועדת פרס ראש הממשלה למלחינים; חבר הנהלת סימפונט רעננה; חבר הנהלת התזמורת הקאמרית הישראלית; חבר ועדת פרס לנדאו במוזיקה וועדת קלאסילייק מטעם מועצת הפיס לתרבות ולאמנות; וחבר ועדת המוזיקה של סל תרבות ארצי משנת 2015.
חיים אישיים

בשנת 1971 התחתן ויזל עם יעל לבית אדלר, לימים אוצרת המוזיאון לתרבות הפלשתים ע"ש קורין ממן באשדוד, ולהם שלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  חיים אברהם‏, תזמורת הנוער הערבי-יהודי תופיע בגרמניה, באתר וואלה, 5 באוקטובר 2008
↑  תזמורת הנוער היהודי-ערבי באתר הבמה
↑  נעם בן זאב, לחלום ולבצע, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2003
↑  נוער מוסיקלי בישראל באתר העמותה
↑  נוער מוסיקלי בישראל באתר יוטיוב
↑  נעם בן זאב, מבט אחר על באך, באתר הארץ, 27 במאי 2008
↑  The Israel Pianists Quartet "Octopus" hosts oud player Taiseer Elias and actor Alex Ansky באתר diplomacy
↑  במפתיע הלכה לעולמה יעל ויזל באתר חברה עירונית לתרבות אשדוד
↑  טרגדיה: אוצרת המוזיאון הוותיקה באשדוד, יעל ויזל, הלכה לעולמה באתר אשדוד 10, 6 בפברואר 2019
היסטוריה של הטנקים

הטנק המבצעי הראשון בעולם תוצרת בריטניה
דגם הטנק שתכנן לאונרדו דה וינצ'י
היסטוריה של הטנקים היא תקופת הזמן שהחלה בהמצאתו של הטנק וממשיכה בהתפתחותו הטכנולוגית לאורך הזמן וההיסטוריה הצבאית.
הטנק נוצר בתחילה על מנת לתת מענה לבעיה שעמדה לפני הפיקוד הגבוה במהלך מלחמת העולם הראשונה. המצאת רובה המחסנית ואחר כך המצאת הנשק האוטומטי, הגדילו בהרבה את הפגיעות של החיילים הרגלים בשדה הפתוח. במיוחד, קצב האש הגבוה של התותחים והנשק קל גבה קורבנות גדולים מהצד התוקף, אשר בדרך כלל סבל מנחיתות בהשוואה לצד המגן, אם זה היה מחופר בעמדות מוכנות מראש. הדבר בלט במיוחד בקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. היה צורך להביא לשדה הקרב מכונה, אשר תשא על גבה כלי נשק מסייעים לחיל רגלים המסתער ותדכא בכח האש שלה את מקורות הירי של האויב שלא הושמדו בהרעשה ארטילרית. לטנק היו אבות רבים, ביניהם איש האשכולות מתקופת הרנסאנס, לאונרדו דה וינצ'י, הרבה אחריו, ה. ג'. ולס, אשר העלה אותו בספרו "ספינות קרב יבשתיות" ואחרים. למרות חזונות אלו, רק פריצת דרך טכנולוגית אפשרה את פיתוח הטנק אחרי שיפור הידע בעבודה עם מתכות והמצאת מנוע בעירה פנימית.
טרום מלחמת העולם הראשונה

ב-1903 הוקם בצרפת פרויקט לבבסו (אנ') שתכנן טנק או תותח מתנייע עם תותח 75 מ"מ מודל 1897, אולם הפרויקט לא אושר על ידי ועדת התותחנים הצרפתית שהעדיפה לנייד את התותחים באמצעות סוסים. התכנון של הפרויקט היה בסיס לטנקים סן שאמון ושניידר CA1.
ב-1905 בנתה חברת דיימלר האוסטרית (אנ') אב טיפוס של רכב 4X4 משוריין, שנועד להגן על החיילים הנמצאים בו ולאפשר ניודם במהירות, אולם רכב זה היה בעל 4 גלגלים בעלי צמיגי גומי מוצק ולכן לא היה מתאים לנסיעה בשטחים בוציים.
ב-1911, אחרי 8 שנות פיתוח, הציע קצין אוסטרי בשם גונתר בורשטיין דגם של רכב זחלילי משוריין נושא תותח, אולם הצעתו לא אומצה על ידי הצבא האוסטרי או הצבא הגרמני. הטנק של בורשטיין היה הראשון שענה על תכונות שאחר כך הפכו לתקן בבניית טנקים: מנוע בעירה פנימית, שריון, הנעת זחל וצריח עם תותח, בעל אפשרויות צידוד. לטנק של בורשטיין היו זרועות מתכווננות מלפנים ומאחור שאפשרו לטנק להתגבר על תעלות ומחפורות. הטנק הראשון שיוצר על פי הרעיונות של בורשטיין היה הרנו FT-17.
ב-1912 הציע ממציא אוסטרלי-בריטי בשם לנסלוט דה-מול למשרד המלחמה הצרפתי תוכנית לרכב זחלי משוריין במלואו שנגנזה.
במלחמת העולם הראשונה > פיתוח

בסתיו 1914 שקלו ראשי המטות של בעלות הברית לראשונה כיצד ניתן להשתמש בנשק ממונע וממוגן כדי להתגבר על הקיפאון שנוצר בחזית. ב-1915, אל מול הקיפאון בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, הציע לנסלוט דה-מול את הצעתו פעם נוספת וזו נדחתה בשנית.
בבריטניה היה זה דווקא הצי הבריטי שקידם את פיתוחו של הטנק בעוד שהקצונה הבכירה בחיל היבשה התנגדה לרעיון. בין התומכים ביצור הטנק היה וינסטון צ'רצ'יל, שראה בו אמצעי להכריע את המלחמה וכינה אותו "ספינת יבשה", וכך הצליח להכניס את המיזם תחת חסות הצי המלכותי. על-פי התכנון, היה על הטנק לנוע במהירות של ארבעה מיילים לשעה (כ-6 קמ"ש) לכל הפחות. בנוסף הוא תוכנן להיות בעל יכולת טיפוס עד מטר וחצי ובעל יכולת לחצות חפירה בעומק של מטר וחצי. כמו כן ציפו מהטנק להיות מוגן מאש מנשק קל כגון: רובים, מקלעים. הטנק חומש בשני מקלעים, וצוותו אמור היה למנות עשרה אנשים.
ארנסט סווינטון(אנ') תכנן טנק על סמך דגמי טרקטורים של חברת הולט(אנ'), תוכניותיו נדחו על ידי המטה הכללי הבריטי ושר המלחמה, לורד הוריישו קיצ'נר.
בצרפת, קצין התותחנים ז'אן בפטיסט אסטיין(אנ') הגיע למסקנה שהקרב יוכרע על ידי מי שיצליח לנייד את התותחים שלו בצורה היעילה והמהירה ביותר. ב-23 באוגוסט 1915 הכריז כי הניצחון במלחמה זו יהיה שייך למי שיהיה הראשון להניח תותח של 75 מ"מ על רכב בעל יכולת ניידות בכל השטח. אסטיין שמע על פיתוח הסן שאמון במפעלי שניידר וכתב לקראת סוף 1915 לז'וזף ז'ופר על רעיונותיו לשימוש בכלי שפותח. אסטיין הצליח לשכנע את המפקד העליון לתמוך בתוכנית ולמנות אותו כמפקד כוח הטנקים הצרפתי והוא זה שהפנה את מאמצי הפיתוח והייצור הצרפתים לייצור טנקים. כך, הצרפתים, שעד אז התמקדו יותר בשיפור הארטילריה, החלו לייצר טנקים ככוח ארטילריה נייד, כפורצי גדרות תיל וככלי עזר לחיל הפרשים. בהתחלה טנקים כבדים מדגמי סן שאמון ושניידר CA1, ואחר כך טנקים קלים מדגם רנו FT-17, שהיה הטנק הראשון עם צריח שאפשר לצודד.
אב טיפוס של טנק שפותח על ידי וולטר גורדון וילסון(אנ') וויליאם טריטון(אנ'), נוסה לראשונה על ידי הצבא הבריטי ב-6 בספטמבר 1915. השימוש הקרבי הראשון בטנק מסוג סימן 1 נעשה ב-15 בספטמבר 1916 בקרב על הסום עם 16 טנקים, אך התוצאות היו עלובות. חסרונו הגדול היה ששקע בחפירות ובבוץ יותר מהצפוי. גם תנאי הצוות היו רחוקים מלהיות מושלמים, והחום גרם ליושבי הטנק לחוש מחנק.
הגרמנים פיתחו טנק רק אחרי שנוכחו ביכולותיהם של הטנקים של מדינות ההסכמה בקרב על הסום, שהיה בשלב מאוחר יחסית במלחמה. המשימה הוטלה על יוסף וולמר(אנ') שתכנן וייצר את ה-A7V. בגלל מחסור בחומרי גלם, מחסור שנבע מהמצור הימי על גרמניה, יוצרו רק מספר מועט של טנקים ממודל זה.
ארצות הברית קנתה מרנו את הזיכיון לטנק הרנו FT-17 ויצרה אותם בשם המסחרי M1917‏(אנ').
ברוסיה נעשו מספר ניסיונות לייצר טנק. וסילי מנדלייב תכנן בשנים 1911–1915 טנק כבד בפרויקט מנדלייב(אנ'), אולם טנק זה לא מומש. במקביל תוכננו הוצ'קהוד(אנ'), רכב שטח משוריין שהרוסים מציגים כטנק הרוסי הראשון וטנק הצאר(אנ') רכב משוריין עם גלגלי ענק שסבל מבעיות עבירות וגם הוא לא נכנס לייצור.
למרות הפוטנציאל הגדול הטמון בו, לא השכילו מדינות ההסכמה או מעצמות המרכז לנצל את הטנק. הן שלחו לקרב רק טנקים בודדים וכך איבדו את אפקט ההפתעה הטמון במתקפת טנקים מסיבית. רק לקראת סוף המלחמה הן השתמשו בטנק כראוי וניצלו את יתרונותיו.
במלחמת העולם הראשונה > שימוש

הקרב הראשון בו הוטלו מספר טנקים למערכה היה ב-15 בספטמבר 1916 בקרב פְלֶר קוּרְסֶלֶט(אנ'), חלק מהקרב על הסום. מתוך 49 הטנקים שהיו זמינים לצבא הבריטי ב-15 בספטמבר, רק 32 הגיעו לחזית, ורק 21 מתוכם הצליחו להשתתף בקרב עצמו. תקלות מכניות היו נפוצות, וטנקים רבים טבעו או ננטשו במכתשים הגדולים שנוצרו מפגיעת פגזים בקרקע, כך שבסיום הקרב נותרו לכוחות הבריטיים רק 10 טנקים שמישים.
הקרב השני בו השתתפו טנקים היה הקרב השני על האן ב-16 באפריל 1917, כאשר 19 אוגדות צרפתיות תקפו את הקו הגרמני בסיוע טנקים. אולם כמחצית מ-400 הטנקים הצרפתים הושמדו או התקלקלו בשדה הקרב, בעיקר מדגמי סן שאמון ושניידר. תוצאת קרב זה גרמה לכך שאסטיין פנה לרנו והזמין אצלם טנקים קלים וזריזים לשני אנשים מדגם רנו FT-17.
השימוש הממשי הראשון בטנק על מלוא אפשרויותיו היה בקרב קמברה, ב־20 בנובמבר 1917. הטנקים הצליחו להבקיע את החזית הגרמנית, והכוחות של בעלות הברית לקחו בשבי עשרת אלפים חיילים גרמנים, 123 תותחים, ו־281 מכונות ירייה ואף להתקדם כשמונה ק"מ - הצלחה כבירה באותם הימים כאשר התקדמות של קילומטר או שניים נחשבה ל"פריצת דרך". אולם הבריטים לא השכילו לנצל את ההצלחה ולהניע כוחות רגלים לשטח שנכבש, וזאת בניגוד לתוכנית המבצע הראשונית. כמו כן, הבריטים נכנסו עם הטנקים לשטחים בנויים, שם אבדו רבים מיתרונותיהם. כתוצאה מכך הצליחו הגרמנים לקדם תותחי שדה ולהשמיד את רוב הטנקים הבריטיים, ועשרה ימים מאוחר יותר החזירו לידיהם בהתקפת נגד נוספת את רוב השטח. אף על פי כן, השימוש המוצלח בטנק בקמברה הגדיל את האמונה בכוחו ובאפשרויות שהוא צופן בחובו, וגם הצבא האמריקאי התחיל לפתח טנק משלו. הגרמנים שעד אותו זמן היססו, החלו אף הם לפתח דגמים בעצמם.
קרב השריון בשריון הראשון נערך באפריל 1918 בצרפת כחלק מקרבות מבצע מיכאל. בקרב גברו שלושה טנקים בריטיים על שלושה טנקים גרמנים.
ב־4 ביולי 1918, במהלך קרב המל, ניצח הגנרל האוסטרלי ממוצא יהודי, ג'ון מונש, על התקפה מתואמת של טנקים, תותחים ומטוסים שנועדה לפנות דרך להתקדמות חיל הרגלים. מונש לא ראה טעם בהסתערות ישירה של חיל הרגלים על מכונות הירייה של האויב וטען שבראש חיל הרגלים צריכים לנוע הטנקים.
ב-8 באוגוסט 1918, כחלק מהקרב השני על המארן הגיע השימוש בטנקים לשיא של מלחמת העולם הראשונה, כאשר 604 טנקים של מדינות ההסכמה ליוו את חיל הרגלים המתקדם לאורך 20 מיילים (כ-35 ק"מ) בחזית המערבית.
בין שתי מלחמות העולם

מסקנות שהוסקו אחרי מלחמת העולם הראשונה היו שלטנקים תהייה חשיבות בשדה קרב עתידי. בין המסקנות שהוסקו מניסיון קרבי:
צורך בטנק עם יותר כוח, פחות תקלות מכניות, שריון כבד יותר, טווח פעולה ארוך יותר ואוורור טוב יותר
צורך באימונים משולבים של טנקים עם גופים קרבים אחרים, בעיקר חיל הרגלים
צורך באמצעי תקשורת משופרים בין הטנקים לבין עצמם, בין הטנקים למפקדות ובתוך הטנק עצמו
צורך במערכת אספקה משופרת, במיוחד לדלק ותחמושת
בין שתי מלחמות העולם פותחו טנקים רבים ברחבי העולם. ארצות הברית, בריטניה, צרפת, ברית המועצות ואחרות ייצרו טנקים בעלי שריון טוב יותר ובעלי עוצמת אש גדולה יותר. אולם רק מדינה אחת פיתחה ואימצה תורת לחימה שכללה שימוש בכוח משוריין וממוכן ברמה האסטרטגית. הייתה זו גרמניה. ההבדל העיקרי בין תורת הלחימה הגרמנית כפי שפיתח אותה היינץ גודריאן, לזו של שאר הצבאות היה איחוד הטנקים בדיוויזיות עצמאיות ומאוחר יותר אף בארמיות, בעוד שיתר המדינות פיזרו את הטנקים שלהם בין דיוויזיות החי"ר או הפרשים עם כמה בריגדות עצמאיות.
בין שתי מלחמות העולם > שיתוף הפעולה בין גרמניה לברית המועצות

ב-1917 שלחו צרפת ובריטניה מספר טנקים לרוסיה, במטרה לסייע לדיכוי המהפכה הרוסית, אולם טנקים אלו נפלו בידי הצבא האדום ושימשו בסיס לחיל השריון הסובייטי. הרוסים ניסו לפתח טנקים אבל נתקלו בבעיות טכניות שלא הצליחו לפתור.
על פי חוזה ורסאי, היה אסור לגרמניה לפתח ולבנות טנקים, כך שהיינץ גודריאן הציע לרוסים סיוע ביידע, בניסיון ובמימון גרמני לבניית טנקים בתמורה לקבלת מרחב תמרון לטנקים הגרמניים בתוך רוסיה. האזור שנבחר היה אזור קאזאן, שם הוקם בית הספר לשריון בקאזאן שבו פעלו ברית המועצות וגרמניה יד לבניית טנקים מבצעיים.
במטרה לשמירת החשאיות של תחנת הניסויים בקאזאן, נתנו לה את שם הקוד קאמא (KAMA). בקיץ 1929 הגיעו הטנקים הגרמנים הראשונים לקאזאן. אלו היו חמישה טנקים בינוניים מדגם גרוסטרקטור(אנ') שלא הוכיחו את עצמם. במקביל נעשו ניסויים בטנקים זעירים (טנקט) מסוג קרדן לויד(אנ') שחלקם נרכשו באנגליה וחלקם יוצרו במקום ובטנקים נוספים. ב-1933 היטלר הורה להפסיק את שיתוף הפעולה והגרמנים עזבו את קאמא.
בין שתי מלחמות העולם > פיתוח טנקים בברית המועצות

אחרי ביטול שיתוף הפעולה עם גרמניה, לצורך המשך פיתוח של טנקים, הרוסים רכשו בארצות הברית אבטיפוס של טנק (M1931) שתוכנן על ידי  ג'ון וולטר כריסטי(אנ') שצבא ארצות הברית החליט לא לרכוש. טנק זה עשה שימוש במתלים מסוג מזקו"ם כריסטי(אנ') שאומצו מאוחר יותר לבניית הטנק BT2 ואחריו כל סדרת טנקי ה-BT ולאחר מכן לבניית ה-T-34. במקביל, פותחו הטנק הקל T-18‏(אנ') שהיה העתק של הטנק הצרפתי רנו FT-17, הT-26 על בסיס טנק ויקרס 6 טון(אנ') בריטי והטנק הקל T-27 על בסיס הקארדן-לויד הבריטי. בנוסף פותחו מספר טנקים אמפיביים, כדוגמת ה-T-37A(אנ') המבוסס על טנק הויקרס הבריטי ויורשו, ה-T-38(אנ'). בהשראת הטנק הבריטי הכבד ויקרס A1E1, פותח ה-T-28 בעל שלושה צריחים.
מלחמת האזרחים בספרד הוכיחה כי הטנקים הסובייטים אינם ממוגנים דיים, חדירים לנשק הגרמני וכי מנועי הבנזין נוטים להתלקח. לכן פותחו ה-T34 בעל מנוע דיזל לא מתלקח ושריון נטוי - כך שפגזים יינתזו ממנו במקום לחדור פנימה. פיתוח ה-T-34 הושלם ב-1939 וכן פותח הטנק הכבד KV.
בין שתי מלחמות העולם > פיתוח טנקים בגרמניה

הגנרל אריך לודנדורף מהפיקוד העליון הגרמני קבע את עדיפות הטנקים של בעלות הברית כגורם העיקרי בתבוסת גרמניה. היינץ גודריאן שמונה לעמוד בראש כוח השריון הגרמני חשב אף הוא כך, ולכן, בתמיכת היטלר, יזם את שיתוף הפעולה עם ברית המועצות בפרויקט "קאמא" (ראו לעיל). אחרי הפסקת שיתוף הפעולה המשיכו הגרמנים לפתח טנקים קלים, והראשון שיוצר במספרים משמעותיים היה הפאנצר סימן 1 בעל שני מקלעים, שהתבסס חלקית על הטנק הקל קרדן לויד(אנ'), על מנת להשיג מהירות השתמשו הגרמנים בלוחות שריון דקים. לאחר מכן יוצר טנק סיור קל ה-פאנצר סימן 2 בעל שריון מעט יותר עבה והמקלעים הוחלפו בתותח. בכל הטנקים הגרמניים הותקנו מכשירי קשר, על פי חזונו של גודריאן. בהמשך פותחו טנקים בינוניים, הפאנצר סימן 3, שנועד בעיקר ללוחמה נגד טנקים והפאנצר סימן 4 שייצורו נמשך לכל אורכה של המלחמה והם החליפו את הפאנצרים 1 ו-2 במהלך מלחמת העולם.
בין שתי מלחמות העולם > פיתוח טנקים בבריטניה

פולר שנחשב כאבי תורת השריון הבריטית, פרסם בסוף 1918 את תוכנית 1919, בה המליץ להקים חיל שריון עצמאי ולהתבסס עליו במלחמה עתידית.
הבריטים החליטו לפתח שלוש משפחות טנקים, כל אחד נועד לתחום פעילות אחר. טנקי שיוט כמו טנק שיוט סימן 1 (A9) וטנק שיוט סימן 2 (A10) ובמקביל סדרת טנקי A-13(אנ') (החל בטנק שיוט סימן 3 וכלה בקובננטר) והקרוסיידר שהתבססו על מערכת המזקו"ם של כריסטי. טנקים אלו נועדו לסיורים ולגיחות קרב קצרות. טנקי חי"ר(אנ') כדוגמת המטילדה סימן 2 לתמיכה בחי"ר. וטנקים קלים לסיור, ליווי וביטחון פנים. צוותי הטנק הבריטיים הוכשרו לירות תוך כדי תנועה.
במפעלי ויקרס-ארמסטרונג(אנ') פיתחו את הויקרס 6 טון(אנ') שלא הוזמן על ידי הצבא הבריטי אבל היווה בסיס לטנקים של מדינות אחרות. ואחריו את הויקרס סימן 2(אנ') ששילב מסקנות ממלחמת העולם כמו גם מפיתוחים מאוחרים יותר. לטנק זה היה צריח מסתובב בדומה לטנקי ה-FT, תותח 47 מ"מ מדגם תותח 3 ליברות(אנ'), מקלע, עמדת תותחן קדמית, שריון משופע ומכשיר קשר. פיתוח משמעותי נוסף היה הטנק הכבד ויקרס A1E1(אנ') שפותח ב-1925. היו לו צריח ראשי וארבעה צריחים קטנים, עיצוב זה הועתק אחר כך לטנקים הסובייטים T-28, T-35 ולטנק הגרמני נאובאופארצוג (אנ').
בין שתי מלחמות העולם > פיתוח טנקים בארצות הברית

במהלך מלחמת העולם הראשונה, צבא ארצות הברית עשה שימוש מועט בטנקים אבל הוכח שלטנק תהייה חשיבות מכרעת בשדה קרב עתידי ולכן הושקעו מאמצים בפיתוח דגמי טנקים חדשים. חוק ההגנה הלאומי של ארצות הברית 1920(אנ') העמיד את חיל הטנקים תחת חיל הרגלים. ג'ורג' פטון העדיף חיל שריון עצמאי. אבל הפיקוד העדיף שהטנקים יהיו אחת מהזרועות המסורתיות, פטון העדיף שהשריון יהיה כפוף לפרשים, כי לדעתו פיתוח טנקים הפועלים עם פרשים יתמקד בניידות, בעוד טנקים הכפופים לחיל הרגלים ידגישו את כוח האש.
העובדה שכוח השריון הוכפף לחי"ר ותפקידם נתפש כסיוע לחי"ר להתקדם ללא הפרעה, גרמה לכך שעיקר הפיתוח היה לטנקים קלים, שמשקלם לא עובר 5 טון, על מנת שאפשר יהיה לנייד אותם במשאיות. טנקים כבדים יותר הוגבלו ל-15 טון, על מנת שיוכלו לעבור על גשרים, בעיקר גשרים שנבנו על ידי חיל ההנדסה ושאפשר יהיה לנייד אותם ברכבות. לשם כך פותחה סדרת הטנקים T1 Light Tank, אבל הם לא הוכיחו את עצמם כעונים לדרישות.
כריסטי המשיך לפתח דגמי טנקים, שנפסלו על ידי צבא ארצות הברית כי לא עמדו במגבלות של 5 טון ו-15 טון. אבל התכנונים שלו שימשו אחר כך בטנקים אחרים.
בין שתי מלחמות העולם > פיתוח טנקים בצרפת

הצרפתים ראו בטנק כלי עזר לחיל הרגלים, לשם כך הם פיתחו סדרת טנקים קלים וזריזים הכפופים לפיקוד החי"ר, שיוכלו לסייע לכוחות החי"ר בהתקדמותם. טנקים אלו היו זולים יחסית וקלים יחסית לייצור ולכן בסוף שנות ה-20, צרפת הייתה בעלת מספר הטנקים הגדול ביותר.
ב-1931 החליטו הצרפתים שעליהם להוסיף גם טנקים כבדים שנועדו ליצור "חזית הלם" ולפרוץ קדימה מקווי ההגנה, לשם כך פותחו השאר B1 מתוצרת רנו ואחריו הטנק הכבד FCM F1(אנ') שנכנס לשירות רק ב-1940. ל-B1 היו שני תותחים, האחד בצריח והשני בתובה, שנתנו לו כוח אש כפול, הא היה בעל שריון עבה, אבל היה איטי מאוד וצרך כמויות גדולות של דלק.
ערב מלחמת העולם השנייה היו לצבא צרפת טנקים שנועדו לתמיכה בחי"ר, הטנק הקל העיקרי מסוג זה היה ה-רנו R-35 וכן היו מספר טנקים מסוג FCM 36(אנ'). טנקי פריצה בינוניים מהסוגים שאר D1‏(אנ'), ‏שאר D2‏(אנ'). טנקים כבדים מהדגם הוותיק שאר 2C‏(אנ') והטנק "שאר B1" ששימש גם ללוחמה נגד טנקים. חיל הפרשים הפעיל את טנקי השיוט המהירים H39 הוצ'קיס, AMC 34(אנ'), AMC 35‏(אנ') והסומואה בנוסף היו טנקים בעלי חימוש הדומה לזה של טנקי החי"ר כמו AMR 33(אנ') ויורשו AMR 35(אנ').
בין שתי מלחמות העולם > מלחמת האזרחים בספרד

מלחמת האזרחים בספרד הציבה את הפאנצר 1 מול ה-BT הכבד יותר וה-T26.
ב-30 באוקטובר 1936 התרחש עימות ראשון בין טנקים מתוצרת גרמניה לבין טנקים מתוצרת ברית המועצות. הטנקים משני הסוגים היו חדירים לירי ורוב הטנקים הסובייטים הושמדו.
המסקנות שהגיעו אליהן גם הגרמנים וגם הסובייטים היו צורך בעמידות בירי, פרופיל נמוך, יכולת התגנבות, וחיסכון במשקל. מסקנות אלו הביאו את הגרמנים לפתח את הטיגר.
בתקופת המלחמה הקרה

עם תום מלחמת העולם השנייה ותחילת המלחמה הקרה בין הגוש הקומוניסטי למערב, היו שני הצדדים חמושים בטנקים ממלחמת העולם השנייה. אצל האמריקאים היו אלה בעיקר שרמנים וגם טנקים מסוג M26 פרשינג, שיוצרו לקראת סוף המלחמה. אצל הסובייטים כלל המלאי את טנקי ה-T-34 האמינים שיוצרו בעשרות אלפים, ולצידם טנקים כבדים מטיפוס IS.
צבא ארצות הברית החליט להפסיק לפתח ולייצר טנקים. כי הפיקוד העליון הגיע למסקנה שטנק לא יכול להתמודד עם פצצת אטום, שהוכחה כנשק קטלני.
הרוסים המשיכו בפיתוח טנקים, לפחות עד 29 באוגוסט 1949 שאז בוצע הניסוי המוצלח בפצצת ביקוע גרעיני.
ב-25 ביוני 1950 פתחו כוחות קוריאה הצפונית במתקפה נרחבת על קוריאה הדרומית. כחלק מהמתקפה פלשו 225 טנקים צפון קוריאנים, רובם T-34 תוצרת ברית המועצות, אל שטח דרום קוריאה. ארצות הברית שלחה כוחות צבא לעזרת קוריאה הדרומית הכוח הצבאי כלל טנקי פרשינג מהדגמים M26 ו-M46, שרובם הספיקו להשתתף במלחמת העולם.
מסקנות הקרבות של מלחמת קוריאה הביאו לעליית מעמדם של הטנקים. בניסיונותיהם לייצר טנק שיתמזגו בו גם השריון והחימוש הכבד של הטנקים הכבדים, וגם המהירות ויכולת התמרון של הטנקים הבינוניים, הגיעו שני הצדדים לאותן מסקנות ופיתחו את טנק המערכה. טנק זה, שהראשונים מסוגו היו הצנטוריון, ה-T54 והפטון משלב בתוכו מהירות, שריון וחימוש, המתפשרות זו עם זו. כך נוצר טנק שממלא את תפקיד כל סוגי הטנקים שקדמו לו (פרט לטנק הקל).
אחרי הקמת ברית ורשה פיתחו הרוסים את ה-T-55 על בסיס ה-T-54. לטנק זה הייתה מערכת PAZ שיועדה לאפשר עמידות במתקפה אטומית.
אחרי הקמת חומת ברלין אפשרו מפקדי נאט"ו לגרמנים לפתח טנק מערכה, והתוצאה הייתה לאופרד 1.
המזרח התיכון שימש כשדה ניסויים חשוב עבור המעצמות. נשק סובייטי ניתן למדינות ערב ואילו ישראל הצטיידה בנשק מערבי (בהתחלה בריטי וצרפתי, ואחרי מלחמת ששת הימים - אמריקאי). קרבות טנקים גדולים התרחשו במלחמות ישראל, בעיקר במבצע קדש, במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים, שבה נערכו קרבות טנקים השניים בגודלם רק לאלה שנערכו במלחמת העולם השנייה,
קרב השריון של ה-14 באוקטובר הוא קרב השריון השני בגודלו בהיסטוריה עם יותר מ-2,000 טנקים נלחמים בשני הצדדים. ברוב הקרבות יצא חיל השריון הישראלי כשידו על העליונה. אלפי טנקים סובייטים הושמדו או נלקחו שלל מידי מדינות ערב ושודרגו על ידי ישראל.
בין המסקנות שהסיקו הסובייטים מתוצאות קרבות השריון בין צה"ל לצבאות ערב, היה הצורך בטנק בעל יכולת לשגר טילי נ"ט מהקנה, ולשם כך פותח ה-T-72.
טנקי המערכה ממלאים תפקיד מרכזי בצבאות הגדולים, וכנראה ימשיכו למלא אותו גם בעתיד, ולו רק בשל יכולתם להטיל מורא באויב ולהפגין עוצמה. לטנק יש יתרון חשוב - במיגון הכבד שלו ובאמצעי התצפית המתקדמים הוא מהווה בפועל מוצב נייד. הפיתוחים הטכנולוגיים מהשנים שאחרי המלחמה ניכרים בטנק היטב. מערכות ממוחשבות החליפו את האמצעים הפשוטים של העבר. תנאי הצוות השתפרו ללא הכר. שריון מתוחכם נוסף על שריון הפלדה הישן והסטנדרטי.
סוגיות צבאיות וחברתיות > לחימה נמוכת עצימות

בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלה מגמה של מעבר ממלחמות של צבא סדיר בצבא סדיר לעימותים א-סימטריים כנגד ארגוני טרור וגרילה, שלהם לא היו טנקים אך כן היה נשק נ"ט רב. עוד במלחמת יום הכיפורים, גרמו טילי הסאגר ורקטות ה-RPG-7 לאבדות רבות בקרב חיל השריון הישראלי. מלחמה זו סימנה ירידה בכוחו של הטנק במערכה היבשתית.
במבצע שלום הגליל (1982) הראה צה"ל כי לחיל השריון יש מענה כנגד נשק הנ"ט. שריון משופר, מיגון ריאקטיבי והפעלה נכונה הפחיתו באופן ניכר את אבדות הטנקים במלחמה זו. כמו כן, טנקי המרכבה סימן 1 החדשים רשמו טבילת אש מבצעית והביסו בקרבות חטיבות שריון סוריות של טנקי T-55 ו-T-72. במלחמה זו נעשה לראשונה שימוש נרחב במסוקי קרב כדי לפגוע בטנקים וברכב קרבי משוריין.
במלחמת המפרץ (1991) ומלחמת עיראק (2003) בה נלחמו מדינות הקואליציה בראשות ארצות הברית כנגד צבא עיראק, התגלה חיל השריון העיראקי כיריב נחות וטנקי ה-T-55 וה-T-72 המשונמכים שלו הושמדו בקלות. אף על פי שלכאורה הייתה זו מלחמת שריון בשריון של צבאות סדירים, למעשה נפגעו רוב הטנקים העיראקים מירי ממסוקי הקרב ומנגמ"שי הבראדלי. קרבות הטנקים של מלחמת עיראק היו קרב השריון האחרון בהיסטוריה עד למלחמת אוקראינה–רוסיה.
במלחמת לבנון השנייה הסבו טילי הנ"ט המתקדמים של חזבאללה, שכללו גם קורנט, אבדות לצוותי הטנקים וחדרו גם את טנקי המרכבה סימן 4 החדישים ביותר. על צורת הלחימה של צה"ל ושל חיל השריון הישראלי נמתחה ביקורת רבה, אך צוין גם ששריון הטנקים העניק הגנה טובה יותר לצוותים ויחסית לעימותים אחרים, פחות טנקים נחדרו ונפגעו מירי נ"ט. גם בעיראק שאחרי הפלישה, איבדו כוחות הקואליציה טנקים כתוצאה ממטעני גחון וירי רקטות נ"ט מדגמי RPG-7 ו-RPG-29, אך ברוב המקרים סיפק שריון הטנק הגנה טובה לאנשי צוותו ורוב הטנקים שנפגעו תוקנו והוחזרו לשימוש.
מנגד, חל שיפור גדול בביצועי ויכולות הטנקים: תותחי הטנק גדלו לקליבר 120 מ"מ במדינות המערב (כולל ישראל) ועד 125 מ"מ במדינות הגוש המזרחי. מערכת בקרת הירי השתפרה באופן ניכר והתפתחה ממחשב בליסטי פשוט למערכת דיגיטלית מתוחכמת בעלת יכולות משופרות, כגון מעקב אחרי מטרה וירי על מסוקים. מיגון הטנקים שוכלל וכלל לצד שריון הפלדה הסטנדרטי גם שריון מרוכב, מיגון ריאקטיבי ובעשור הראשון של המאה ה-20 גם מערכת הגנה אקטיבית. המנועים התחזקו ועברו את רף 1000 כוחות הסוס ואפשרו לנייד טנקים ששקלו למעלה מ-60 טון במהירויות של למעלה מ-50 קמ"ש.
במבצע צוק איתן שנערך בקיץ 2014 הופעלו לראשונה בקנה מידה גדול טנקים עם מערכת הגנה אקטיבית. חיל השריון של צה"ל שלח לקרב חטיבה שלמה של טנקי מרכבה סימן 4מ המצוידים במערכת הגנה אקטיבית "מעיל רוח", במערכת ניהול קרב דיגיטלי צי"ד ובתחמושת מתקדמת נגד מבנים - פגזי הכלנית והחצב. חטיבה 401, שהפעילה את הטנקים המתקדמים, השמידה מאות מטרות טרור, הרגה למעלה מ-120 מחבלים ובמהלך הלחימה אף טנק לא נפגע.
הטנקים המרכזיים והמתקדמים ביותר של המאה ה-21 (נכון ל-2014) הםX אברהמס האמריקאי, הלאופרד 2 ופנטר הגרמנים (הדגמים המודרניים הם ה-A5 וה-A6), המרכבה סימן 4 ברק הישראלי (הדור הרביעי בסדרת המרכבה), הצ'אלנג'ר 3 הבריטי' ה-T-90 הרוסי וה-T-14 ארמטה הרוסי, שפותח כלקח מהשמדת הטנקים הסובייטיים בעיראק ובגרוזני.