stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דון האן
הערות שוליים

↑  Top Lifetime Grosses, Box Office Mojo
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007352645905171  PLWABN: 9810635154805606  BIBSYS: 9059412  BNE: XX1260869  BnF: cb16699032p (data)  CiNii: DA13897894  GND: 108169209X  ISNI: 0000 0000 3592 7667  LCCN: n95110283  NKC: utb2010557551  NTA: 375524568  SUDOC: 174439083  ULAN: 500486608  VIAF: 46017814   WorldCat (עם VIAF): 46017814
דוקו-דרמה

דּוֹקוּ-דְרָמָה (על פי הצעת האקדמיה ללשון העברית: דְּרָמָה תִּעוּדִית) היא סיפור עלילה מגובש המכיל הן יסודות תיעודיים ברורים והן יסודות בדיוניים ברורים, באופן היוצר גבול לא ברור בין מציאות לבדיה.
הגבול – עד כמה מותר ליוצרי הסדרה לשנות את הסיפור המקורי – מטושטש. המחזאי מוטי לרנר טען כי יש הצדקה לשינוי פרטים בסיפור כאשר אלו יכולים ללמד את הצופים על המציאות טוב יותר מאשר המציאות המקורית.
לצד זאת, לעיתים יש אילוצים לשינוי הפרטים בסיפור המקורי מתוך עצם הפיכתו ליצירה דרמטית. למשל, כתיבת הדמויות בסדרות אלו לעיתים מבוססת על דמויות אמיתיות אשר עליהן ישנו רק מידע חלקי ו"חיצוני" לגבי הופעתה והתנהגותה, אולם כדי לעבד את הדמות ליצירה דרמטית יש לצקת בה את עולמה הפנימי – רצונותיה, כוונותיה ואף חולשותיה – וזה לעיתים יכול להתבסס אך ורק על ההערכות וההחלטות שמביאים היוצרים מפרי דמיונם. תוספת זו של העולם הפנימי חיונית ליצירה הדרמטית, מכיוון שדרכה יכולים הן היוצרים והשחקנים, והן הצופים, להתחבר לדמות – נדבך משמעותי ביותר בדרמה. בנוסף, כחלק מיצירה דרמטית יש להסביר כל פעולה באמצעים דרמטיים, וכך לעיתים על היוצרים להמציא סיבות וגורמים אשר התרחשו לפני פעולה כלשהי, כדי למקם אותה טוב יותר ברצף העלילתי, וכך משתנה בהדרגה הסיפור המקורי.
ראו גם

דרמה היסטורית
הערות שוליים

1 2 3  דן אוריין, דרמה טלוויזיונית (עמ' 119-116), הוצאת מכון מופ"ת, ‏תשס"ד
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות ובנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
די ולטבינה

מהדורת ה"וולטבינה" שיצאה לאור ב-12 במרץ 1929. מאמר המערכת נכתב על ידי קרל פון אוסייצקי והשבועון כולל מאמר מאת אריך קסטנר
די וֶלְטְבִּינֶה (גרמנית: Die Weltbühne, הגייה: [di ˈvɛltˌbyːnə] – "במת העולם") היה שבועון גרמני שעסק בפוליטיקה, אמנות, וכלכלה. נוסד ב-1905 והופעתו נאסרה בידי הנאצים במרץ 1933. לאחר מכן הופיע בפראג ובפריז עד קיץ 1939.
השבועון נוסד שוב ב-1946 במזרח ברלין והופיע עד יולי 1993.
היסטוריה

ה"וולטבינה" נוסד בברלין ב-7 בספטמבר 1905 בידי זיגפריד יעקבזון. בתחילה נקרא "די שאובינה" (Die Schaubühne), שפירושו "הבמה", ועסק אך ורק בענייני תיאטרון. שמו של השבועון שונה ל"וולטבינה" ("במת העולם") ב-4 באפריל 1918. בימי רפובליקת ויימאר נקט העיתון קו שמאלי וליברלי. לאחר מותו של יעקבזון בדצמבר 1926, מונה קורט טוכולסקי לעורך השבועון, אך מכיוון שהדבר חייב מגורים בברלין ובאותה התקופה הדבר לא תאם את מזגו של טוכולסקי, נותר טוכולסקי כעורך בצוותא, ועריכת העיתון נמסרה לעיתונאי קרל פון אוסייצקי במאי 1927.
תחת הנהגתו של אוסייצקי פרסם העיתון שורת כתבות שנויות במחלוקת, ובין היתר חשף את עובדת חימושה המחודש של גרמניה, בניגוד להסכם ורסאי, בכתבה משנת 1929, שגילתה כי בשיתוף פעולה עם ברית המועצות הולך הרייכסווהר ומקים חיל אוויר. ב-1931 הועמד אוסייצקי לדין בגין בגידה וריגול, ונשלח לשמונה עשר חודשי מאסר. בעודו בכלא הועמד לדין על פרסום מאמר של טוכולסקי שקבע כי "חיילים הם רוצחים". מאשמה זו זוכה. בשנת 1935 זכה אוסייצקי בפרס נובל לשלום בשל מאבקו לחופש הדיבור.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בסוף ינואר 1933, אסרו הנאצים על הופעת העיתון, ומהדורתו האחרונה הופיעה ב-7 במרץ 1933. השבועון המשיך להופיע בגלות תחת הכותרת "הוולטבינה החדש" (Die neue Weltbühne). לאחר מלחמת העולם השנייה שב השבועון והופיע במזרח ברלין תחת שמו הקודם. גלגול זה של השבועון החזיק מעמד עד לשנת 1993.
בשיא השפעתו יצא השבועון ב-15,000 עותקים בלבד. הוא הופיע כחוברת קטנה וכרוכה באדום, והיה לפורום המרכזי לאינטלקטואלים שמאלים וסוציאליסטים במהלך תקופת רפובליקת ויימאר. יותר מ-2,600 כותבים תרמו לשבועון בין 1905 ו-1933, ובהם, בנוסף ליעקבזון, טוכולסקי ואוסייצקי, גם כותבים ידועים כאריך קסטנר, אלפרד פולגר, ארנולד צווייג, ליון פויכטוונגר, אלזה לסקר-שילר ורבים אחרים.
די גאלדענע קייט

כתב העת "די גאלדענע קייט"
די גאָלדענע קייט (יידיש: "שרשרת הזהב") היה כתב עת ביידיש אשר יצא לאור בישראל בשנים 1948–1995 על ידי ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל. עורכו של כתב העת לאורך כל שנות קיומו היה אברהם סוצקבר.
מקור שמו של כתב העת הוא במחזה בשם זה שכתב י"ל פרץ.
כותרת המשנה של כתב העת הייתה: "פערטל-יארשריפט פאר ליטעראטור און געזעלשאפטלעכע פראבלעמען", כלומר רבעון לענייני ספרות וחברה. יוסף שפרינצק, מזכיר ההסתדרות באותה העת, היה מן היוזמים מצד ההסתדרות. אברהם סוצקבר הצליח לשכנע את ראשי מפא"י בחשיבות הקמת הרבעון, מה שמלמד כי הטענות אודות אי-סובלנות בוטה שלכאורה שררה אז בארץ כלפי לשון היידיש מוגזמת, גם אם ללא ספק היו יהודים בארץ ישראל, שבהמשך לרוח מלחמת הלשונות, גילו כלפי השפה הזו עוינות.
"די גאלדענע קייט" היה במשך שנים רבות הרבעון הייצוגי של תרבות היידיש בישראל ובעולם, לאחר השואה ומלחמת העולם השנייה. הרבעון יצא לאור בתל אביב, בעריכתו של המשורר אברהם סוצקבר (סוצקעווער). אברהם סוצקבר היה בין מייסדי הרבעון, יחד עם אברהם לוינסון, בשנת 1949, ועורכו עד שנת 1995. המשנה לעורך היה אליעזר פינס, בתחילת שנות ה-20 מזכיר סיעת המפלגה המאוחדת (מפלגה יהודית-סוציאליסטית) במועצת הפועלים בפולין. הרבעון שימש במשך שנים ארוכות האכסניה המרכזית וכמעט היחידה של שרידי תרבות היידיש וסופריה, וסביבו נתרכזו מיטב יוצרי היידיש במשך קרוב לחמישים שנה. בסך הכל יצאו לאור 141 גליונות, שחלקם הקיפו למעלה מ-200 עמודים.
כתב העת התייחד, בין השאר, גם בכך, שהביא לראשונה תרגומים ליידיש של שירה וסיפורת עברית מהספרות העברית החדשה.
ליד מערכת כתב העת הייתה במשך שנים רבות גם הוצאת ספרים קטנה לספרי יידיש.
הערות שוליים

↑  רחל רוז'נסקי, אהובה ודחויה, ירושלים, מאגנס 2024
↑  יוסף קרוק, תחת דגלן של שלוש מהפכות - כרך ב', תל אביב, מחברות לספרות, 1970, עמ' 359.
האסקדרילה הלבנה

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  ממלכת רומניה ממלכת רומניה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  25 ביוני 1940 – 1945 (כ־4 שנים) 
 מלחמות:  המצור על אודסה, קרב סטלינגרד 
 
העמסת פצועים למטוס של האסקדרילה הלבנה במהלך מלחמת העולם השנייה
האסקדרילה הלבנה (ברומנית: Escadrila Albă) המכונה גם האסקדרילה הסניטרית, הייתה יחידת תעופה צבאית רומנית מופעלת בידי טייסות רומניות, שעסקה בהעברת פצועים במהלך מלחמת העולם השנייה ושימשה כשירות אמבולנסים אוויריים.
האסקדרילה הלבנה הורכבה ממטוסים קטנים, בעיקר מסוג RWD-13 מתוצרת פולין. המטוסים היו צבועים בלבן עם צלב אדום ומכאן כינוי היחידה, שהומצא על ידי קורציו מלפרטה. כל הטייסים היו נשים ובאותה תקופה הייתה יחידה במינה בין חילות האוויר. היחידה הורכבה ב-1939 לפי מודל הארגון הצבאי למחצה הפיני Lotta Svärd. ב-1942 היחידה שינתה שמה ל-Escadrila 108 Transport Uşor (אסקדרילה 108 תובלה קלה) והוצבה באזור סטלינגרד, בשדה התעופה קוטלניקובו. בשלב זה הצטרפו לאסקדרילה טייסות נוספות, בהן גם סמאראנדה בראסקו.
למרות סימון המטוסים עם הצלב האדום, הם הותקפו על ידי מטוסים סובייטיים, לכן, מסוף 1941, נצבעו המטוסים בצבעי הסוואה.
לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 ועליית הקומוניסטים לשלטון ברומניה פורקה האסקדרילה והטייסות הגיעו לבתי כלא או במקרים הטובים יותר סולקו מחיל האוויר והודרי.
דומבובאר

דּוֹמְבּוּבַאר (בהונגרית: Dombóvár) היא עיר בדרום מערב הונגריה, בחבל דרום טרנסדנוביה. היא נמצאת במחוז טוֹלְנָה וגובלת במחוז שׁוֹמוֹג' ממזרח ובמחוז בַּארַאנְיָה מצפון. דומבובאר הוכרזה כעיר בשנת 1970, והיא השלישית בגודלה במחוז אחרי סֵקְסַארְד ופָּקְשׁ.
היסטוריה

המקום היה מיושב כבר בתקופה הנאוליתית ובתקופת הברונזה. 
אזור טרנסדנוביה בו נמצאת דומבובאר נכבש על ידי הקלטים במאה ה-4 לפנה"ס ועל ידי הרומאים במאה ה-8 לפנה"ס, ואף סופח עד ידם. נוכחותם של הרומאים במקום הוכחה במספר רב של ממצאים ארכאולוגיים. קיומה של דומבובאר כמקום ישוב נזקף לזכות מיקומה הנוח בחבל הארץ פׇּאנוֹנְיַה, שאף היה לפרובינקיה רומית: בתקופת הרומאים, דרכים חשובות עברו בה מסוֹפִּיאַני (כיום פֵּץ') אל אָרָבּוֹנָה (כיום גִיוֹר) ואקווינקום (כיום אוֹבּוּדָה). בתקופת רומא נקראה העיירה ״מעבר נהר קאפוס״ (Pons Sociorum Mansuectina) אך עבר בה רק גשר אחד, וייתכן ששימש את המבצר הצבאי הגדול (על שטח של 210 דונם, עם חומות באורך כולל של 1879 מטרים) שפעל בכפר הסמוך אַלְסּוֹהֶטֶנִי (Alsóhetény, כיום קָאפּוֹסְפּוּלָה(אנ')).
במאה ה-12 נבנה במקום מבצר. ב-1313 תועד במסמכים קיומו של מבצר נוסף שנבנה על ידי משפחת האצילים דומבאי שנתנה את השם ליישוב הנוכחי. הנציג האחרון של המשפחה, אישטוואן דומבאי, נפטר ללא צאצאים ומכיוון שאשתו הייתה בתו של האציל אישטוואן ורבצי, האחוזה עברה בירושה למשפחת ורבצי. במאה ה-16, בימי הכיבוש העות'מאני חי במקום המשורר-המוזיקאי ההונגרי שבשטיין טינודי לאנטוש שכתב את יצירתו "יאסון ומדיאה" בעיירה. בתחילת המאה ה-18 נהרסה הטירה על ידי הכוחות של הקיסר ההבסבורגי. האחוזה עברה בהמשך לידי משפחת האצילים אסטרהאזי. בשנת 1725 נבנתה ביישוב כנסייה רומית-קתולית בארוקית.
בשנת 1872 נבנתה מסילת ברזל שהפכה את העיירה לצומת תחבורה חשוב, דבר שעודד את התפתחותה.
היסטוריה > במלחמת העולם השנייה

בשנת 1944 מנתה האוכלוסייה המקומית 6,688 איש, מתוכם 602 יהודים. התושבים התפרנסו ממסחר, מלאכה וחקלאות. רוב היהודים שהתגוררו בעיירה בתקופה זו היו בעלי מלאכה וסוחרים שעסקו בשיווק תוצרתה החקלאית של העיירה.
ב-19 במרץ 1944 נכבשה העיירה על ידי גרמניה הנאצית ביחד עם שאר הערים בהונגריה, במסגרת מבצע מרגרטה, ועקב כך 602 היהודים שהתגוררו בה עברו לגור בגטו העיירה.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה

בשנת 1970 היישוב זכה למעמד של עיר. החל משנת 1973 התחילו לפעול בעיירה מרחצאות ואתרי קיט.
קהילה יהודית

משפחה יהודית ראשונה הגיעה למקום בשנת 1727. כבר במחצית השנייה של המאה ה-18 החלה התיישבות של יותר יהודים בעיירה. היהודים חיו בחסותם של המגנאטים לבית אסטרהאזי, משפחת אצולה הונגרית ידועה. יהודי דומבובאר היו בעלי זיכיון לשיווק תבואה באחוזות. ב-1870, בעקבות פתיחת קו הרכבת מבודפשט לים האדריאטי, דומבובאר הפכה למרכז תחבורה עיקרי, דבר שעודד התיישבות יהודים במקום.
במחצית השנייה של המאה ה-18 הייתה הקהילה היהודית בדומבובאר תחת שלטון קהילת מאגוץ' הסמוכה, ועד שנת 1886 הייתה כפופה להו'ג'אס האורתודוקסית. לאחר מכן הפכה הקהילה היהודית לקהילה ניאולוגית עצמאית. היא כונתה בשם זה בשל היותה קהילה יהודית גדולה ביהדות הונגריה. העיסוקים העיקריים של יהודי העיירה היו במסחר, בקמעונאות ובסיטונאות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, נפלו בחזית 26 מיהודי דומבובאר, שלחמו למען הונגריה. באוגוסט 1919, במהלך פרעות ימי "הטרור הלבן" הכו אנשי יחידות צבאיות של צבא הונגריה והונגרים קומוניסטים את היהודים ואף רצחו שלושה יהודים.
קהילה יהודית > בתקופת השואה

באפריל 1944 נכנסו הגרמנים להונגריה וכבשו את העיירה דומבובאר. רחוב בית הכנסת שכלל בין היתר גם את משרדי קהילה וכ־20 בתים נוספים הוגדרו כגטו שם רוכזו יהודי דומבובאר וכן יהודי העיירות השכנות: טומאסי (Tamási) ומסקסרד (Szekszard). מספר היהודים בגטו הגיע ל-1,100 נפשות, לפיכך היו תנאי המחיה בו קשים: בכל חדר הצטופפו בממוצע כ-16 איש. היהודים נצטוו לסמן את בתי הגטו במגן דוד צהוב. על הגטו הופקד משמר כבד אשר לו ניתנה הוראה לירות בכל אדם שייכנס או שיצא מהגטו ללא רשות. לעיתים אנשי המשמר היו מקומיים, ולעיתים שוטרים שהובאו מבחוץ. כשהשומרים על הגטו היו מאנשי האוכלוסייה המקומית הגניבו נוצרים מאנשי האזור מוצרי מזון לגטו.
למרות התנאים הקשים ארגנו היהודים בגטו מטבח משותף. המזון נקנה מידיי האוכלוסייה המקומית לאחר שעות הקנייה המקובלות ובליווי משמר. המים הובאו מחוץ לגטו וחולקו ליהודים שחיכו בתורים ארוכים. בתחילת יוני 1944 הגיעו לדומבובאר בלשים שעצרו ותחקרו בעינויים את היהודים בעלי האמצעים ששהו בגטו תוך ניסיונות סחיטת פרטים אודות חפצי ערך מוסתרים. בבוקר 30 ביוני 1944 נלקחו יהודי הגטו לאצטדיון דומבובאר ומשם הועברו לתחנת הרכבת בקבוצות של 50 איש. ב־2 ביולי נשלחו היהודים למחנה ההשמדה באושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו לדומבובאר 89 ניצולים מהאזור ביחד עם 28 ניצולים מאזורים אחרים. השורדים ארגנו את הקהילה מחדש, טיהרו את בית הכנסת ואת בית העלמין ומינו את קראוס ח' לרב העיירה. בנוסף, הקימו הסתדרות ציונית כיוון שרובם שאפו לעלות ארצה.
ב־1947 הוקם בדומבובאר גלעד, ועליו נחרטו שמות 731 הנספים. ב־1949 עלו עשרה מיהודי דומבובאר לישראל. יתר היהודים נשארו בעיירה ולא הצליחו להגשים שאיפה זו. לאחר שהמפעלים שהיו בבעלות יהודית הועברו לבעלות ממשלתית נלקחה מהם פרנסתם והם עברו לבודפשט. בחודשים אוקטובר ונובמבר 1965 לאחר המרד ההונגרי בבודפשט עזבו רב היהודים את המקום, ולא נותרו בו אלא בודדים.
קהילה יהודית > חינוך יהודי

בדומבובאר לא היו בתי ספר יהודיים, והילדים רכשו את השכלתם בשיעורים שהעבירו מורים פרטיים בלבד. רק בשנת 1871 נוסד בית הספר הראשון בקרבת בית הכנסת. בתחילה הוא כלל ארבע כיתות בלבד ובהמשך הוא הורחב לשש כיתות. הלימוד התקיים בשפה ההונגרית למעט מקצוע התנ"ך שנלמד בגרמנית. בשנת 1887 החלו ללמד גם את התנ"ך בהונגרית. היו גם ילדים נוצרים קתוליים שלמדו בבית הספר היהודי.
רק בשנת 1929 נבחר רב קבוע לקהילה היהודית בדומבובאר - ד"ר הלל פרידמן, שפעל רבות לקידום החינוך היהודי בקהילה.
קהילה יהודית > בית הכנסת

בתחילת המאה ה-19 הוקם בדומבובאר בית הכנסת הראשון. החלקה שעליה הוקם בית הכנסת התקבלה כתרומה מידי הנסיך האסטארהאזי, שהיה בן למשפחת אצולה הונגרית. בשנת 1868 הוקם בית כנסת חדש בדומבובר.
אישים בני העיר

ישראל גולדשמיד (1849-1924) - כיהן כרב בעיירה אופאנבאך. תרגם מהונגרית לגרמנית משיריו של המשורר שנדור פטפי.
ד"ר הלל פרידמן - כיהן כרב בדומבובאר משנת 1929 ועד לשואה. פרידמן פעל רבות לחינוך יהודי בדומבובאר. נספה בשואה.
זולטאן טילדי הבן (אנ') (1917–1994) - מוציא לאור, סופר וצלם. בנו של ראש הממשלה ואח״כ נשיא הונגריה זולטאן טילדי. נפטר בסגד.
פרניו ולאשיץ' (1766-1840) - פוליטיקאי וגנרל קרואטי, באן קרואטיה בשנים 1832–1840.
יאן גוליאן (1906-1945) - גנרל סלובקי, ממנהיגי המרד הסלובקי בנאצים.
שאנדור ואריאש (במקור וייס) (1885-1939) – פילוסוף יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, אחיו של אלמר ואריאש.
אלמר ואריאש (במקור וייס) (1890-1937) – קומוניסט יהודי-הונגרי מומחה לקואופרציה, הוצא להורג במשפטי הראווה של סטלין.
אימרה מאנדי (במקור מאנדל) (1916-1945) -מתאגרף יהודי-הונגרי. נספה בשואה.
פרנץ פטאקי (1921-2017) - גאון חישוב יהודי-הונגרי.
זולטאן הירש (״הליצן זוֹלי״) (1885-1944) - אמן (ליצן) יהודי-הונגרי בינלאומי. נספה באושוויץ.
גזה דומבובארי (במקור שולהוף; השם ״דומבובארי״ (״מדומבובאר״) ניתן כתואר אצולה) (1918-1848) - עורך דין וסוציולוג יהודי-הונגרי, מחברם של ספרי משפטים.
שרולטה פציי (Péczely Sarolta), אשתו השנייה של המלחין ההונגרי המפורסם זולטאן קודאי, הייתה ילידת דומבובאר. קודאי עצמו מונצח בעיר.
העיירה כיום

כיום מתגוררים בדומבובאר כ-20,000 איש, רק שניים מהם יהודים. בדומבובאר ישנם נציגים ממדינות אירופיות למען שיפור היחסים הבין לאומיים בין מדינות אירופה. העיירה פועלת רבות למציאת פתרונות לשיפור תנאי החיים ולהתאימם לתנאי מזג האוויר הקשה.
ערים תאומות

גרמניה קרנן (אנ'), גרמניה
קרואטיה אוגולין, קרואטיה
קרואטיה ויר (קר'), קרואטיה
שוודיה הגנס (אנ'), שוודיה
הערות שוליים

↑  השם ״אַקוִוינְקוֹם״ פירושו ״עיר המים״; אוֹבּוּדָה היא העתיקה משלוש הערים היוצרות כיום את בּוּדַפֶּשְׁט.
↑  ייתכן שליד המבצר שכנה העיר איוביה(הו'), ש"נעלמה" במאה ה-5. על פי מחקר ארכאולוגי עדכני, איוביה הייתה ממוקמת מעט יותר צפונה, כ-7 קילומטרים מאלסוהטני, על הגבול בין סָץ׳(אנ') ופֵאשׁוּלֵפֶּרְד (אנ').
1 2 3 4 5 6  פנקס הקהילות, יד ושם, ירושלים
↑  ייתכן שנולד בגרמניה.
1 2  Dombovar, אתר עירוני של דומבובאר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564736505171  GND: 4085455-3  LCCN: n85137419  MusicBrainz: d37463b9-3625-41e0-8fea-3b55283b1d4c  NKC: ge1099839  VIAF: 159511627   WorldCat (עם VIAF): 159511627
די טאגסצייטונג

| --- | --- |


 סוג:  יומי
 תדירות:  יומון 
 סוגה:  חדשות
 פורמט:  ברלינר
 מו"ל:  Taz, die tageszeitung Verlagsgenossenschaft eG 
 מייסד:  האנס-כריסטיאן סטרובל, ז'אן-מרסל בוגרו, אכים מאייר 
 בעלים:  Tageszeitung Verlagsgenossenschaft
 עורך ראשי:  ברברה יונגה, אולריקה וינקלמן
 תאריכי הופעה:  1978–הווה (כ־46 שנים)
 שפה:  גרמנית
 מערכת:  רודי דוצ'קה 25, ברלין, גרמניה
 תפוצה:  כ-55,000
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 ISSN:  0931-9085
 עמוד ראשון:  עמוד ראשון מהיום
 www.taz.de
 
משרדי העיתון "די טאגסצייטונג" בבית רודי דוצ'קה ברחוב רודי דוצ'קה 25 ברובע קרייצברג בברלין
די טאגסצייטונג (בגרמנית: Die Tageszeitung, "היומון") הידוע גם על ידי ראשי התיבות taz ("טאץ"), הוא עיתון יומי גרמני המאורגן כקואופרטיב והמופיע החל משנת 1978 בברלין (עד 1990 ברלין המערבית). העיתון מנוהל על ידי עובדיו. הוא יוסד בימי גל התנועה הפוליטית של השמאל החדש ששטפה בשנות ה-1970 את גרמניה המערבית והתמקד בעיקר בפוליטיקה השוטפת ובסוגיות חברתיות כמו אי שוויון והמשברים הסביבתיים המקומיים ובחו"ל שכוסו פחות בדיווחים של העיתונות המסורתית והשמרנית של התקופה. העיתון תמך לעיתים קרובות במפלגת הירוקים, אולם היה בקורתי כלפי ממשלות הקואליציה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והירוקים בשנים 1998–2005.
היסטוריה

העיתון קם בשנת 1978. מלכתחילה הוא ראה עצמו כעיתון אלטרנטיבי מול עיתונות "מיינסטרים": "חסר יראת כבוד, עצמאי כלכלית, אינטליגנטי ומבדר". עד שנת 1991 כל עובדיו קיבלו משכורות אחידות. בימינו אלו המכהנים בתפקידים אחראיים בכירים מקבלים בונוסים.
העיתון ווכנצייטונג יחד עם טאגסצייטונג מוציאים לאור כמוספים מהדורה גרמנית של כתב העת הצרפתי "לה מונד דיפלומטיק".
החל משנת 1992 בעלי העיתון היו ה-13,500 חברים מאוגדים. העיתון נפוץ ב-60,000 עותקים, מתוכם 50,000 במסגרת מנויים. בשנת 1995 היה ה-taz העיתון הלאומי הגרמני הראשון שפרסם את כל תכניו באינטרנט.
בשנים 2009–2015 העורכת הראשית של העיתון הייתה אינס פוהל. היא הוחלפה בשנת 2015 על ידי גאורג לוויש. מטה בעיתון כולל כעת כ-250 משתתפים.
"די טאגסצייטונג" הופיע מלכתחילה בגיליון כל-גרמני ובמהדורה ברלינאית מקומית. במהלך השנים התווספו מהדורות מקומיות במדינת נורדריין-וסטפאליה, בהמבורג ובברמן. שתי האחרונות מוזגו לבסוף ב-"taz-צפון" וביולי 2007 המהדורה בנורדריין-וסטפאליה נסגרה.
בבחירות בשנת 2013 תמך העיתון במפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
האבסינת

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  אדגר דגה
 תאריך יצירה:  1876
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  680 מ"מ 
 גובה:  920 מ"מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  אימפרסיוניזם 
 מספר יצירה:  RF 1984 (מוזיאון ד'אורסה) 
 מיקום:  מוזיאון ד'אורסה, פריז
 
האבסינת (בצרפתית: L'Absinthe) הוא ציור משנת 1876 מאת הצייר האימפרסיוניסטי הצרפתי אדגר דגה, הנחשב לדוגמה מובהקת של סגנון האימפרסיוניזם באמנות. בעת יצירתו נקרא הציור "שרטוט של בית קפה צרפתי", מאוחר יותר שוּנה שמו ל"דמויות בבית קפה", ורק בשנת 1893 קיבל את שמו הנוכחי. הוא מוצג במוזיאון ד'אורסה שבפריז.
תיאור היצירה

בציור מתוארות שתי דמויות – גבר ואישה. האישה יושבת במרכז התמונה, והגבר יושב לשמאלה ומביט שמאלה – אל מחוץ לתמונה. האישה בוהה קדימה, מבטה אינו ממוקד בדבר, ולפניה כוס ובה אבסינת שהוא משקה ירוק חריף.
כל אחת מהדמויות שקועה בעצמה, והיצירה מבטאת את הניכור והבדידות החברתית שנפוצה בפריז הגדלה והולכת של שנות ה-1870.
האישה היא השחקנית אלן אנדרה (אנ') ששימשה מודל לאמנים, והגבר הוא הצייר והפסל מרסלן דבוטן (אנ')– שתי דמויות בוהמייניות ידועות באותה עת. בית הקפה שבו יושבים השניים הוא קפה דה לה נובל אתנה (אנ') בכיכר פיגאל שבפריז, ששימש מקום מפגש מקובל לאמנים (נהרס בשרפה ב-2004).
הקומפוזיציה של הציור משקפת את השפעת הצילום על האמנות המודרנית בקיטוע של הקומפוזיציה ובנקודת המבט של הצייר. הדמויות ממוקמות בשולי הפורמט, ואת החלל המרכזי של הציור תופשים השולחנות הריקים של בית הקפה, המסודרים בזווית היוצרת עומק פרספקטיבי בחלל.
ביקורת

כשהוצגה לראשונה בשנת 1876, זכתה היצירה לביקורות שליליות ביותר. המבקרים כינו את היצירה "מכוערת" ו"מעוררת דחייה" והיא לא הוצגה שוב עד שנת 1892, עת הוסרה מהתצוגה בשל קריאות הבוז של הצופים. בין השאר תקפו המבקרים את התמונה בשל מה שנראה כ"חוסר איזון" – הדמויות אינן במרכז התמונה או בחזיתה, והדמות הימנית "חתוכה".
בפעם השלישית הוצגה היצירה בשנת 1893 באנגליה, שם עוררה שיח ציבורי ער. רבים ראו בה מסר בלתי מוסרי בשל תיאור דמויות "מנוונות", משולי החברה; בעיני רבים אימתה התמונה את חשדם של הוויקטוריאנים כלפי האמנות בצרפת וכלפי הצרפתים בכלל. מאידך, רבים אחרים ראו בה מעין תמרור אזהרה מפני הידרדרות מוסרית, ועל כן הותרה הצגתה. הסופר ג'ורג' מור (אנ') אמר על הדמות הנשית בתמונה "איזו זנזונת!" והוסיף, "זה אינו סיפור נעים, אבל הוא מהווה לקח".
דוקו (נוזקה)

דוקו (Duqu) היא נוזקה, שהתגלתה בספטמבר 2011, ונחשבת כקשורה לנוזקה סטוקסנט. מעבדת הקריפטוגרפיה ואבטחת מערכות של אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה בהונגריה גילתה את הנוזקה, ניתחה אותה ופרסמה דו"ח בן 60 עמודים, בו קראה לנוזקה בשם "דוקו", שנגזר מהתחילית "DQ~", אותו היא נותנת לקבצים שהיא יוצרת. דוקו מפיצה עצמה כתולעת מחשב, אוספת מידע במחשב שבו היא מותקנת, ומוחקת קבצים.
הקשר לסטוקסנט

מומחים בחנו את התכונות הדומות בין דוקו לסטוקסנט, ומצאו מתוכן 3 מעניינות:
היוצר מנצל פגיעוּת יום אפס של חלונות.
הרכיבים חתומים עם מפתחות דיגיטליים גנובים.
דוקו וסטוקסנט מאוד ממוקדי מטרות הקשורות בתוכנית הגרעין האיראנית.
מטרה

דוקו תר אחר מידע, שיכול להועיל בהתקפה על מערכות בקרה תעשייתית. המטרה שלו היא לא להרוס, אלא לאסוף מידע. אולם, בהתבסס על המבנה המודולרי של דוקו, ניתן להשתמש במטענים ייעודיים[דרושה הבהרה] כנגד כל סוג של מערכת מחשבים. כלומר, התקפת סייבר המבוססת על דוקו יכולה להיות אפשרית. נמצא כי בשימוש במערכת מחשב פרטית, דוקו מוחק כל מידע על כניסה למערכת, ובחלק מהמקרים גורם למחיקה של כל הדיסק הקשיח. תקשורת פנימית של דוקו נותחה על ידי חברת סימנטק, אך לא ידוע עדיין במלואו, כיצד בדיוק הוא משכפל את עצמו בתוך מערכת מותקפת. דוקו משתמש בקובץ תמונה jpeg בגודל 54×54 פיקסלים ובתיקיות-דמה מוצפנות בתור מכלים (סוג של מבנה נתונים מופשט) להברחת מידע למרכז השליטה והבקרה שלו. מומחי אבטחה עדיין מנתחים את הקוד כדי לקבוע את סוג המידע שהתקשורת כוללת. מחקר ראשוני מעיד כי הנוזקה הראשונית מוחקת את עצמה באופן אוטומטי לאחר 36 ימים, דבר המקשה על האיתור שלה.
ראו גם

סטוקסנט
להבה (נוזקה)
דוקו 2 - תוכנת ריגול שהתגלתה בשנת 2015
דנדרובטיס חקיין

| דנדרובטיס חקיין |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: דו-חיים
סדרה:: חסרי זנב
תת־סדרה:: ניאובטרכיה
משפחה:: דנדרובטיים
סוג:: Ranitomeya
מין:: דנדרובטיס חקיין
שם מדעי
 Ranitomeya imitator

דנדרובטיס חקיין (שם מדעי: Ranitomeya imitator) הוא מין של צפרדע ממשפחת הדנדרובטיים החי ביערות של מזרח פרו. צפרדע זו נפוצה יחסית, אם כי לעיתים נפגעת מבירוא יערות ומסחר לחיות מחמד.
תיאור

זוהי צפרדע קטנה יחסית באורך של 20 מ"מ והיא בעלת רגליים כחולות וגוף צהוב עז בעל פסים או כתמים שחורים עבים לאורך הגוף. הצפרדע  רעילה מאוד, כנראה עקב אכילת מספר אקריות רעילות בעצמם או מחיפושיות מהסוג Choresine.
הצפרדע קיבלה את שמה עקב החקיינות של כמה ממופעיה (ישנם 4 מופעים שונים שלה) לכמה מיני צפרדעים מסוגה: R. variabilis ,R. fantastica ו-R. summersi. החקיינות עוזרת לצפרדע להתאים את הצבעי האזהרה המשותפים לה ולצפרדעים אחרות, כדי להגדיל את יכולת ההרתעה. בעבר מופעים אלה נחשבו לתת-מינים שונים, אך הדבר לא אושר לאחר בדיקות מולקולריות ונראה שמספר צפרדעים מחקות ביעילות יותר צפרדעים הנפוצות יותר בסביבתם.
צפרדעים אלה חיות ביערות גשם טרופיים עד לגובה 1,000 מטר מפני הים והם מתרבות לרוב סביב עלי ברומליים לחים, בהם הם מגדלים את ראשניהם. הזכר שומר על צאצאיו מטורפים או יריבים ולהאכלת הראשן הוא מקרקר לנקבה, המגיעה כדי להטיל ביצים לא מופרות למאכל הראשנים. עקב דאגתם לצעירים הצפרדעים יכולות לגדל בין 1 ל-4 צעירים לעונת רבייה, כאשר כל אחד מוטל בעלה אחר.
הערות שוליים

↑  דנדרובטיס חקיין באתר הרשימה האדומה של IUCN
די די ראמון

| --- | --- |

 לידה:  18 בספטמבר 1951 פורט-לי, ארצות הברית 
 פטירה:  5 ביוני 2002 (בגיל 50) הוליווד, ארצות הברית 
 שם לידה:  Douglas Glenn Colvin 
 שם במה:  D D Ramone 
 מקום קבורה:  בית הקברות הוליווד פוראבר 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1966–1989 (כ־23 שנים) 
 סוגה:  פאנק רוק, מוזיקת היפ הופ 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה בס, גיטרה 
 חברת תקליטים:  סייר רקורדס, Wanker Records 
 www.deedeeramone.com
 פרופיל ב-IMDb
 
דאגלס קולווין (באנגלית: Douglas Glenn Colvin;‏ 18 בספטמבר 1951 – 5 ביוני 2002) נודע יותר בכינוי די די ראמון (Dee Dee Ramone) היה הבאסיסט של להקת הפאנק רוק ראמונס, בין השנים 1974 (הקמת הלהקה) ועד שנת 1989 (הוחלף על ידי סי. ג'יי. ראמון).
ביוגרפיה

הוא נולד בפורט-לי שבוירג'יניה, וגדל בברלין.
בשנת 1974 הוא התחבר עם ג'ון קמינגס (ג'וני ראמון) וטום ארדליי (טומי ראמון), ומאוחר יותר גם עם ג'פרי היימן (ג'ואי ראמון), וביחד הם הקימו את להקת ראמונס.
קולווין היה מכור לסמים, בעיקר להרואין. הוא החל להשתמש בסמים כמתבגר, והמשיך להשתמש בסמים רוב חייו. קולווין נגמל מסמים בשנות ה-90 המוקדמות ושמר על עצמו "נקי" קרוב לעשור.
קולווין היה כותב השירים והמילים העיקרי של הלהקה, כגון: 53rd & 3rd, Commando, Rockaway Beach ו-Poison Heart.
בערב 5 ביוני 2002 מצאה אותו אשתו ברברה מת בדירתו שבהוליווד, ממנת יתר של הרואין. קולווין נקבר בבית-הקברות Hollywood Forever Cemetery, לא רחוק מהמקום שכיום נמצאת מצבת הזיכרון של חברו ללהקה, ג'וני ראמון.
דן בלומברג

| --- | --- |

 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה של אריזונה 
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1 בינואר 1996)  אוניברסיטת המדינה של אריזונה (1 בינואר 1990–1 בינואר 1996)  Lamont–Doherty Earth Observatory (2004–2005)  ישראל (2022) 
 
דן בלומברג הוא פרופסור וסגן הנשיא לפיתוח אזורי ותעשייתי באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ראש המעבדה לחישה מרחוק והדמאות פלנטריות, ויו"ר סוכנות החלל הישראלית החל מיולי 2022.
ביוגרפיה

סיים לימודי דוקטורט במדעים פלנטריים באוניברסיטת המדינה של אריזונה בשנת 1993. במסגרת מחקרו עבד בקבוצת הגאולוגיה הפלנטרית, במימון נאס"א, שבה התמקד בתופעות פיזור חול על כדור הארץ, מאדים ונוגה, ושימוש בחישה מרחוק מכ"מית לצלם את פני כוכבי הלכת. במהלך הדוקטורט השתמש בנותנים של מכ"ם מפתח סינתטי במסגרת משימת מעבורת החלל אנדוור STS-59 וSTS-68.
חבר סגל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב החל משנת 1995. בין השנים 2006 ל-2010 היה ראש החלקה לגאוגרפיה ומשנת 2008 קיבל מינוי של פרופסור במחלקה לגאוגרפיה ופיתוח סביבתי באוניברסיטה.
בלומברג מכהן כסגן נשיא לפיתוח אזורי ותעשייתי באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. עמד בראש הצוות אשר פיתח את לווין BGUSAT, לווין קיובסאט לחישה מרחוק.
משמש כראש המעבדה לחישה מרחוק והדמאה פלנטרית.
משנת 2016 משמש בוועד המייעץ של חברת UTILIS, אשר מגלה דליפות וזיהום סביבתי תוך שימוש בתצלומי חישה מרחוק.
ביולי 2022 מונה ליו"ר סוכנות החלל הישראלית.