ראלף קמרון
ביוגרפיה > הסנאט האמריקאי

עם כניסתו לתפקיד, קמרון שובץ בוועדת הסנאט של ארצות הברית לענייני האינדיאנים, הכוחות המזוינים, השקיה וטיוב, ומחוז קולומביה. זמן קצר לאחר שנכנס לתפקיד, קמרון התמודד עם כמה אתגרים משפטיים. ראשית, גבר מבוסטון הגיש תביעה של 100,000 דולר נגד קמרון בטענה לפגיעה בנישואיו ב-27 במרץ 1921. קמרון פגש את האיש במקרה ברכבת ב-1913 ואשתו עזבה אותו ב-1916. קמרון הכחיש את ההאשמות והבטיח "להילחם בתביעה הזו בשני האגרופים, ללא פחד ובאופן גלוי". כאשר החוק באריזונה קבע חוק התיישנות של ארבע שנים על תביעות מסוג זה, התיק נדחה בשקט. לאחר מכן הוגש נגדו כתב אישום באשמת עדות שקר ב-24 באוקטובר 1921.
ההאשמות נגד הסנאטור טענו שהוא לא דיווח כראוי על תרומות שקיבל במהלך המירוץ שלו לסנאט ב-1920. עורך דינו של קמרון ציין במהלך דיון מקדים ב-11 במאי 1922, כי בעוד שחוקי מימון הקמפיין באותה עת דרשו דיווח על הוצאות, לא הייתה חובה לדווח על תרומות שהתקבלו. השופט המפקח על התיק הסכים עם עורכי הדין של קמרון ודחה את האישומים ב-17 במאי.
עם שובו לסנאט, קמרון הצביע בעד תעריף פורדני-מקמבר. הוא לא הצליח במאמצים לקבוע מכס על יבוא כותנה. הוא הצביע בעד הצעת חוק הבונוס אך מאוחר יותר הצביע נגד ביטול הווטו של הנשיא הרדינג. כאשר הצעת חוק הבונוס עלתה ב-1924, קמרון הצביע שוב בעד החקיקה ותמך בביטול הווטו של הנשיא קולידג'.
קמרון החל במאמצים להדיח את סטיבן מאת'ר כמנהל שירות הפארקים הלאומיים זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד. מאת'ר היה מחובר היטב מבחינה פוליטית והצליח לשמור על מעמדו. כאשר התברר לקמרון שהוא לא יכול להדיח את מאת'ר, הוא פנה למנות מינויים חיוביים למטרתו למשרד הקרקעות בפיניקס, למפקח הכללי של אריזונה ולבית המשפט המחוזי של ארצות הברית למחוז אריזונה. לאחר שגיסו של קמרון, ל. ל. פרול, מונה למנהל הדואר של הגרנד קניון, שומרי הפארק החלו להתלונן שהדואר שלהם נפתח לפני שקיבלו אותו. כדי להתמודד עם האיום הנתפס, פקידי הפארק החלו לשלוח הודעות רשמיות בקוד ושהדואר שלהם יופנה לנשותיהם או לחבריהם.
מושבו בסנאט אפשר לקמרון לפגוע בשירות הפארקים באמצעות המימון שלהם. בפברואר 1922, הוא טען שמימון לפיתוח הפארק הלאומי גרנד קניון יביא לאתרי קמפינג עבור "שלושים או ארבעים מיליונרים בלבד" והצליח להסיר את ההקצאה מהצעת החוק למימון מחלקת הפנים. נציגי הקונגרס האחרים של אריזונה, קרל היידן והנרי פ. אשורסט, נלחמו כדי להחזיר את המימון אך קמרון הצליח לחסום את המאמצים למשך מספר חודשים. בסופו של דבר הסנאט אישר 75,000 דולר עבור הפארק הלאומי גרנד קניון, ירידה מ-100,000 דולר ב-1921.
קמרון השתמש בנוסף בעמדתו הפוליטית כדי לנסות להחזיר את השליטה על שביל ה-Bright Angel, שהוא עדיין טען שבבעלותו. במאי 1922 הוא הציע לשלם למחוז קוקונינו 1,875 דולר לשנה עבור חוזה שכירות לחמש שנים על השביל. זה יאפשר לקמרון להמשיך לגבות ממשתמשי השביל 1.00 דולר עבור כל סוס או פרד שמשתמשים במסלול. המחוז דחה את הצעתו של הסנאטור לאחר שמסילת הרכבת של סנטה פה הגישה הצעה גבוהה יותר. במרץ 1923, היידן וחבר הקונגרס לואי קרמטון ממישיגן נפגשו עם נציגי המחוז, שירות הפארקים וחברת פרד הארווי כדי לדון ברכישת השביל. ההצעה שהוסכמה בפגישה קראה להקצאה של 100,000 דולר לבניית דרך גישה לעפר מתחנת רכבת לקניון. לאחר שנודע על ההצעה, קמרון פעל נגד התוכנית של הממשלה הפדרלית לרכוש את השביל. לשם כך הוא טען כי מאחר שהממשלה הפדרלית מחזיקה ב-75% או יותר מהקרקע במחוז קוקונינו, ובכך הופכת את הקרקע ללא מס על ידי המחוז, 7-8,000 דולר של הכנסות מאגרה שיצר השביל היו חיוניים למחוז. חבר הקונגרס קרמטון התנגד לטענותיו של הסנאטור והאשים את קמרון בשמירה על אינטרסים בלתי חוקיים במסלול באמצעות טענות הכרייה שלו. הושגה פשרה בסוף מרץ 1924 שבה הוראה המחייבת את מצביעי המחוז לאשר את המכירה אושרה על ידי הקונגרס. בשלב זה, ה-Coconino Sun, שבאופן מסורתי היה תומך קמרון, האשים את הסנאטור בשימוש במחוז ככלי במאמצים לשמור על השליטה על השביל והפציר בבוחרים לאשר את המכירה. מצביעי המחוז דחו את המכירה 1,247 ל-755.
הצלחתו החקיקתית הגדולה ביותר של קמרון הגיעה בשנת 1924 כאשר הוא וקרל היידן השיגו הקצאה של 5,500,000 דולר לבניית סכר קולידג'. השנה הביאה גם את הראשון מבין כמה כישלונות משפטיים. באוגוסט 1924, תביעה משפטית שניסתה לאלץ את קמרון לסלק עובדים ולבנות לאורך שביל ברייט אנג'ל, הביאה להגשת כתב אישום נגד הסנאטור. עורכי דינו של קמרון לא הצליחו במאמצים להעלים את האישום בשימוע ב-15 בספטמבר, אך כן השיגו דחייה של שבועיים. האישום בוטל לאחר שקמרון הורה לעובדיו להתרחק מהשביל. בשנת 1925, הממשל הפדרלי הגיש תביעה לפסילת תביעות כרייה בקניון גרנד קניון ובולדר בבעלות חברת פלטינום של ארצות הברית, חברה בבעלות קמרון ומספר שותפים נוספים, על בסיס שללא אתרי התביעה לא היו ריכוזים שניתנים לחילוץ של פלטינה. פסק דין מ-16 בדצמבר 1925 פסל את הטענות. תביעות כרייה אחרות ערערו גם הן, אך האתגרים עוכבו על ידי גיסו של קמרון, ל. ל. פרול, שהיה אז רשם משרד הקרקעות הכללי בפיניקס. הנציב של משרד הקרקעות הכללי, ויליאם ספריי, דחה את פרול בינואר 1926 וביטל את תביעות הכרייה האחרות של קמרון. הסנאטור הגיב בכך שהעביר הצעת חוק שיצרה ועדה קונגרסית המוסמכת לחקור את מחלקות החקלאות והפנים. קמרון מונה ליושב ראש הוועדה ומיקד את עיקר תשומת הלב של הוועדה במנהל שירות הפארקים הלאומיים.
ההפסדים המשפטיים החלו להשפיע על הונו הפוליטי של קמרון, כאשר הבוחרים החלו לראות בו כמי שמשרת את עצמו. כדי להתמודד עם זה, הוא הציג מספר יוזמות חקיקה שנועדו לסייע לבוחריו. בינואר 1925, הסנאטור זכה בהקצאה של 200,000 דולר עבור מערכת השקיה חדשה ליד יומה. זה המשיך בחודש לאחר מכן עם הקצאה של 650,000 דולר לתחזוקה של המערכת. קמרון ניסה לקבוע מכס של 6¢ לפאונד על יבוא נחושת, בטענה שהמס "יתיר לכורה הנחושת [האמריקאי] להמריץ מחדש את תעשיית הנחושת הגוססת של מולדתו", אך לא הצליח במאמציו. מאמציו להסיר את כל עמלות המרעה באדמות הפדרליות הביאו להפחתה של 50% בעמלות שנגבו. קמרון היה גם מוביל במאמציה של אריזונה למנוע את בניית סכר בולדר.
במהלך הבחירות של 1926, קמרון קיבל את תמיכתם של מנהיגים רפובליקנים, אך רק תמיכה פושרת מאנשי השורה. לעומת זאת, למתמודד מולו, חבר הקונגרס קרל היידן, היה בתורו מפלגה מאוחדת, תמיכה בעבודה ותמיכת איגוד המתינות הנוצרי של האישה. קמרון ערך קמפיין על מסר המדגיש את הצלחותיו במהלך הקדנציה הראשונה שלו. הדמוקרטים התנגדו בטענה שהצלחותיו היו מאמצים רפובליקנים ודמוקרטיים משותפים ושחוסר יכולתו לזכות בתעריף כותנה הראה שהוא לא יעיל. סדרה של שישה מאמרים שנכתבו על ידי תומך היידן ויל ארווין פורסמה על ידי הלוס אנג'לס טיימס באמצע 1926. מאמרים אלה בחנו את ההיסטוריה של קמרון עם הגרנד קניון וטענו שהוא ניפח מספר טענות בקניון כדי לשלוט באתרים יקרי הערך. קמרון גינה את טענות המאמרים כ"בדיות זדוניות", אך הנזק הפוליטי כבר נגרם. היידן ניצח בבחירות בהצבעה של 44,591 מול 31,845. ההפסד בבחירות בשילוב עם תבוסותיו המשפטיות סיים את השפעתו של קמרון בגרנד קניון.