stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בלניים
טקסונומיה

במשך שנים רבות לא היה ברור בוודאות למדענים כמה מינים נכללים במשפחת הבלניים והיו דעות חלוקות באשר לכך. לאחרונה הוכיח ניתוח פילוגנטי כי במשפחה נכללים ארבעה מינים, הנחלקים לשני סוגים שונים. בעוד האובלנה הצפון-אטלנטית, האובלנה הצפון-פסיפית והאובלנה הדרומית משתייכים כולם לסוג אובלנה (eubalaena), הרי שללווייתן הארקטי גדול הפה מאפיינים שונים מאשר לשלושת המינים האחרים, ולכן הוא מוין בסוג יחיד נפרד - בלנה (balaena). עם זאת, אין עדויות גנטיות רבות התומכות בחלוקה זו לשני סוגים שונים; אומנם קיימים הבדלים בן שלושת המינים לבין המין הרביעי, אך נראה כי בעתיד המדענים ימיינו את כל ארבעת המינים בסוג יחיד.
ביחס לסוג אובלנה (שכיום מוכללים בו שלושה מינים), היו הדעות חלוקות האם נכלל בו מין אחד, שניים או שלושה. בעת שציד הלווייתנים פרח, נטו לחשוב כי שלוש האוכלוסיות הן מין אחד. בתקופה מאוחרת יותר פרטים מורפולוגיים, כגון הבדלים קטנים בצורת הגולגולת של האוכלוסיות הדרומית והצפוניות, הביאו את החוקרים למסקנה כי הסוג אובלנה כולל לפחות שני מינים: האחד בחצי הכדור הצפוני והשני - באוקיינוס הדרומי.
מחקרים גנטיים הוכיחו כי שתי האוכלוסיות העיקריות - הדרומית והצפונית (שכיום נכללים בה שני מינים - צפון-אטלנטי וצפון-פסיפי) - לא התרבו זו עם זו לפני לפחות בין 3 ל-12 מיליון שנים, דבר שאישר את היותה של האובלנה הדרומית מין נפרד. יתרה מכך, במחקרים התגלו גם הבדלים באוכלוסייה הצפונית עצמה. לדוגמה, התגלה כי המין הפסיפי קרוב גנטית יותר לאובלנה הדרומית מאשר למין האטלנטי - דבר שאישש סופית את חלוקת האוכלוסייה הצפונית גם היא לשני מינים שונים.
טקסונומיה > מאובנים

בסך הכול, נמצאו חמישה מאובנים של לווייתנים בסוג בלנה באירופה ובצפון אמריקה. מאובנים אלו תוארכו בין תקופת המיוקן המאוחרת לבין תחילת הפליסטוקן. המאובנים כולם הם מינים שהיו בעבר בסוג בלנה ונכחדו, להוציא אחד שנראה שהוא הלווייתן הארקטי גדול הפה המוכר לנו כיום, או לפחות קרוב אליו.
טקסונומיה > שמות

מאחר שהבלניים היו בעל כורחם מטרה נוחה לציידי הלווייתנים במשך זמן רב, הם זכו למספר רב של שמות וכינויים. שמות אלו תיארו כל אחד את כל הבלניים ברחבי העולם - עובדה הממחישה את הדעה הרווחת באותם הימים, לפיה אוכלוסיות הבלניים ברחבי העולם הן מין אחד. ברומן מובי דיק של הרמן מלוויל מזכיר מלוויל את הבלניים בשמות "לווייתן גרינלנד", "לווייתן שחור", "לווייתן גדול", "הלוויתן האמיתי" ו"לווייתנים בלניים" סתם.
שמות מדעיים נרדפים:
הסוג אובלנה (Eubalaena ) :‏ Halibalaena (גריי, 1873) ו-Hunterius (גריי, 1866)
המין אובלנה דרומית (E. australis):‏  antarctica (לסון, 1828), antipodarum (גריי, 1843) ו-temminckii (גריי, 1864)
המין בלנה שחורה (E. glacialis):‏ biscayensis‏ (1860) ו-nordcaper‏ (1804)
המין אובלנה צפון-פסיפית (E. japonica) :‏sieboldii (גריי, 1864)
אנטומיה ומחזור חיים > מראה ואנטומיה

ניתן להבדיל בקלות בין הבלניים לבין לווייתנים גדולי ממדים אחרים בזכות ה"יבלות" הלבנות שעל ראשם, הגב העבה והחסר סנפיר גב ופה עצום-ממדים המתחיל סמוך לעיניים ומתעקל מעלה. צבעו של הגוף נע בין אפור כהה מאוד לשחור, בחלק מהבטן והראש העור מחוספס וצבעו לבן. הצבע הלבן אינו נובע ממחסור בפיגמנטים, אלא מהתיישבות גדולה של סרטנים-טפילים זעירים ממשפחת ה-Cyamidea (מכונים "כיני לווייתן") בתוך העור באזורים אלו. הבלניים נולדים אפוא עם שכבת עור מחוספסת; אך את צבע העור הלבן הם מקבלים רק מאוחר יותר.
אורך גופם של פרטים בוגרים נע בין 11 ל-18 מטרים (הממוצע נע בין 13 ל-16), ומשקלם נע בין 60 ל-80 טון. הגוף עבה וחסון במיוחד, כשבאזורים מסוימים היקפו כ-60% מאורך הגוף כולו. הזנב גם הוא רחב מאוד, ואורכו יכול להגיע עד ל-40% מאורך הגוף כולו. המין הצפון-פסיפי הוא בממוצע הגדול מבין שלושת מיני הבלניים שבסוג האובלנה; הפרטים הגדולים ביותר ממין זה יכולים להגיע למשקל של עד 100 טון.
ללווייתנים בני משפחת הבלניים בין 200 ל-300 "מזיפות שיניים" בכל צד של פיהם. המזיפות, המשמשות להם כשיניים, דקות מאוד ומכוסות בפלומת שערות דלילה. אורכן כשני מטרים בממוצע. המזיפות הן שמאפשרות ללווייתן לאכול את מזונו (ראו להלן בפסקה "התנהגות ותזונה"). האשכים של הבלניים הם ככל הנראה הגדולים משל כל בעלי החיים: כל אחד מהם שוקל כ-500 קילוגרם - כ-1% ממשקל הלווייתן כולו - ממדים גדולים מאוד אפילו בהתחשב בגופו גדול הממדים של הלווייתן. זרם המים שנושפים הבלניים מהחור שבצד העליון של גופם פורץ החוצה בשני קווים היוצרים צורה הדומה לאות האנגלית V; זרם זה יכול לטפס עד לגובה של 5 מטרים מעל פני הים.
אנטומיה ומחזור חיים > מחזור חיים

הנקבות מגיעות לבגרות מינית בין גיל 6 ל-12 שנים, והחל מגיל זה מתרבות כל 3–5 שנים. הן ההזדווגות והן ההמלטה מתרחשות בעת חודשי החורף. משקלם של הוולדות, שנולדים אחרי תקופת הריון של כשנה אחת מייד אחרי לידתם, הוא כ-1 טון, ואורכם נע בין 4 ל-6 מטרים. ולד הבלניים הצעיר גדל במהירות בשנת חייו הראשונה - בדרך כלל הוא מכפיל את אורכו בתקופה זו. הגמילה מחלב האם מתרחשת בין גיל 8 חודשים לשנה אחת, והיקף הגדילה בשנים שלאחר מכן אינו קבוע ומותנה במידה רבה אם הגור נשאר עם אימו גם בשנה השנייה שלאחר הגמילה.
מעט מאוד ידוע בנוגע לתוחלת החיים של הלווייתנים הבלניים, אך נראה כי הם חיים תקופה ארוכה מאוד, כמו בני אדם; אחת מהעדויות היחידות לאורך חייהם היא נקבת אובלנה שנצפתה יחד עם ולדה בשנת 1935, ולאחר מכן בשנת 1959, 1980, 1985 ו-1992; החוקרים משתמשים בתגיות קשיחות כדי לוודא שמדובר באותו הפרט. נקבה זו נצפתה בשנת 1995 כשהיא פצועה בראשה פציעה קטלנית ככל הנראה, אשר סביר כי נגרמה בשל התנגשות עם אונייה, כך שהייתה בגיל הקרוב ל-70 במותה. מחקר על המין לווייתן ארקטי גדול פה הראה כי גיל מופלג זה אינו חריג כלל, ויש פרטים המגיעים אף לגיל גבוה יותר.
הלווייתנים בני משפחת הבלניים הם שחיינים איטיים: מהירות השחייה שלהם יכולה להגיע ל-5 קשר (9 קילומטרים לשעה) בלבד, אך הם אקרובטיים להפליא ולעיתים קרובות מבצעים קפיצות מעל פני הים, הצלפות בזנבם ותרגילים נוספים.
התנהגות ותזונה

למרות גודלם העצום, תזונת הבלניים מתבססת בעיקרה על פלנקטון ואורגניזמים רבים מתוך תת-מערכת הסרטנים, כדוגמת שטרגל (Copepoda), קריל (Euphausiacea) ופרפרי-ים (Thecosomata). אף על פי כן הבלניים ינצלו הזדמנויות לאכול גם מזון אחר אם יגיע לידם. הם תופסים את מזונם על ידי פעירת הפה ושחייה דרך קבוצה גדולה של סרטנים או פלנקטון; הן מים והן טרף נכנסים לפה, אולם רק המים יכולים לעבור דרך מזיפות-הענק שבפה ומשם החוצה.
היצורים שאותם אוכלים הבלניים צריכים לענות על כמה קריטריונים: הם צריכים להיות בנמצא במספרים גדולים מספיק כך שיספקו את רעבו של הלווייתן (פרט בוגר אוכל מיליונים מדי יום); הם צריכים להיות גדולים מספיק כדי לא לעבור דרך המזיפות אל הים יחד עם המים; והם צריכים להיות קטנים מספיק כך שלא תהיה להם המהירות הנדרשת לבריחה. תהליך ציד הטרף - פעירת הפה ושחייה דרך האזור בו מתקבץ טרפם - מתרחש קרוב לפני המים, מתחת למים ואפילו על קרקע האוקיינוס; מדי פעם נמצא בגופות לווייתנים בוץ שנבלע כאשר הלווייתן ניסה לצוד את טרפו על קרקעית הים.
הצלילים שמפיקים הבלניים אינם משוכללים יחסית לצלילים שמפיקים לווייתנים אחרים. הבלניים גונחים, "מגהקים" ומבצעים קולות "פופס" הנעים בדרך כלל סביב 500 הרץ. מטרת הצלילים אינה ברורה למדענים, אך נראה כי הם משמשים לתקשורת בין חברי הקבוצה. כמו לווייתני מזיפות אחרים, הבלניים אינם חברתיים ביותר, ובדרך כלל קבוצה כוללת שני פרטים בלבד. נצפו גם קבוצות גדולות יותר של 10 עד 12 פרטים, אולם הן מתפרקות במהירות.
טורפי הבלניים הם לווייתני האורקה והאדם בלבד. בעת סכנה מתגודדים מספר לווייתנים יחדיו ומכים בזנבותיהם כלפי חוץ כדי להרתיע את הטורף. אמצעי הגנה זה לא תמיד נוחל הצלחה ולעיתים גורים מופרדים מאימהותיהם ונהרגים.
ציד

הבלניים נקראים באנגלית Right whale משום שהדייגים חשבו שנכון ועדיף לצוד אותם. 40% ממשקל גופם של הבלניים הוא שומן שצפיפותו נמוכה. כתוצאה מכך, ובניגוד למינים רבים אחרים של לווייתנים, גופות בלניים צפות לאחר מותן. עקב כך, ועקב איטיותם היחסית, קל היה לצוד אותם - הציידים נזקקו רק לסירות עץ פשוטות וצלצלים שנעשו בעבודת יד.
הבסקים היו הראשונים שצדו את הבלניים באופן מסחרי. הם החלו לעשות זאת בסביבות המאה ה-11 באזור מפרץ ביסקאיה. בתחילה ניצודו הלווייתנים בשל השומן שבגופם, אולם לאחר מכן, עם התפתחות טכניקות שימור הבשר, הם ניצודו גם בשל בשרם. כאשר בתקופה מאוחרת יותר עמדה אוכלוסיית הבלניים באזור על סף כליה, עברו ציידי הלווייתנים לצוד באזורים אחרים. הם הגיעו בחיפושיהם עד למזרח קנדה בשנת 1530 ולחופי באהיה שבברזיל בשנת 1602. תעשיית ציד הלווייתנים הבסקית הגיעה לשיאה במאה שלאחר מכן, כשבכל שנה ניצודו בין 300 ל-500 פרטים.
את ציידי הלווייתנים הבסקים החליפו ציידים מן המושבות האמריקאיות החדשות. הציידים, שבאו ממסצ'וסטס ולונג איילנד, הצליחו לצוד 100 לווייתנים בשנה טובה. בסביבות 1750 הצטמצמה מאוד אוכלוסיית האובלנה הצפון-אטלנטית, שאותה צדו, כך שלא הייתה יכולה לספק את צורכי הדיג התעשייתי. על כן, לקראת סוף המאה ה-18 העבירו הציידים האמריקאים את אזור הציד שלהם לדרום האוקיינוס האטלנטי. תחנת ציד ברזילאית דרומית נוסדה בשנת 1796 בעיר אימביטובה (Imbituba) שבדרום ברזיל. במשך מאה השנים שלאחר מכן, התפשטה תעשיית ציד הבלניים האמריקאית לתוך האוקיינוס השקט והדרומי, שם חלקו האמריקאים את מלאכת הציד עם ציים ממספר מדינות אירופיות וכן מיפן. בתחילת המאה ה-20 חלה התקדמות בטכניקות הציד ובאמצעים המשמשים לו, ומספרי הבלניים שניצודו צמח במהירות. בשנת 1937, על פי רישומי הציידים, ניצודו בדרום האוקיינוס האטלנטי 38,000 פרטים; בדרום האוקיינוס השקט ניצודו 39,000 פרטים; באוקיינוס ההודי ניצודו 1,300 פרטים; ואילו בצפון האוקיינוס השקט ניצודו 15,000 פרטים. על פי מקורות מהימנים יותר, נראה כי מספר הלווייתנים הניצודים היה מעט גבוה יותר.
עקב ההכרה שאוכלוסיית הבלניים נמצאה על סף כליה, נחתם בשנת 1937 חרם בין-לאומי על ציד בלניים. החרם נחל הצלחה במידה רבה, אם כי היו ציידים אשר המשיכו בציד מספר עשורים, למרות החרם; ציידים מאיי מדירה צדו בלניים בפעם האחרונה בשנת 1968, ואילו היפנים צדו 24 פרטים בשנות ה-40 ועוד מספר פרטים - תחת הרשאה מדעית - בשנות ה-60. ציד לא חוקי המשיך להתרחש לחופי ברזיל למשך שנים רבות, ותחנת הציד באימביטובה המשיכה לעבוד עד שנת 1973. כיום ידוע כי ברית המועצות צדה באופן לא חוקי אלפי פרטים (לפחות 3,212) של בלניים דרומיים בשנות ה-50 וה-60, אם כי דווח רק על 4 פרטים שניצודו.
תפוצה וגודל האוכלוסייה כיום

כיום מאכלסים שלושת מיני הבלניים שבסוג אובלנה (Eubalaena) שלושה אזורים עיקריים בכדור הארץ: האובלנה הצפון-אטלנטית במערב האוקיינוס האטלנטי; האובלנה הצפון-פסיפית בין יפן לאלסקה; והאובלנה הדרומית בכל התחומים הדרומיים של האוקיינוס הדרומי. הבלניים חיים רק באזורי טמפרטורות מתונות עד קרירות יחסית, בין מעלות הרוחב 20 ל-60, וכך מהווים המים החמים שבאזור קו המשווה מעין מחסום טבעי ומונעים מאוכלוסיות מיני הבלניים השונים להתערבב. אף על פי שהאובלנה הדרומית נוהגת לשחות אל האוקיינוס הפתוח כדי למצוא את מזונה, הבלניים לא נפוצים בדרך כלל באזורים פתוחים נרחבים של האוקיינוס. באופן כללי, הבלניים מעדיפים להישאר במים שבקרבת חצאי-איים, מפרצים או מדפים יבשתיים - אזורים אלה מוגנים יותר ומציעים שפע מהמזון המועדף עליהם.
ישנם כ-300 פרטים של אובלנה צפון-אטלנטית, וכמעט כולם חיים בצפון-מערב האוקיינוס האטלנטי. באביב, בקיץ ובסתיו, הם אוכלים לחופי קנדה והחוף המזרחי של ארצות הברית, מצפון קרוליינה ועד נובה סקוטיה. בחורף הם פונים דרומה לכיוון ג'ורג'יה ופלורידה כדי להזדווג, ושנה לאחר מכן - ללדת. מספר פרטים של אובלנה צפון-אטלנטית נראו בקרבת איסלנד בשנת 2003. הועלתה השערה כי פרטים אלו הם שריד לאוכלוסייה, אולי מין אחר שנכחד, אך מבדיקה ברישומי ציידי לווייתנים, שהעלתה שכבר נצפו פרטים באזור זה, נראה כי אלו פשוט אובלנות צפון-אטלנטיות שתעו בדרכן.
נראה כי כיום חיים רק כ-200 פרטים של אובלנה צפון-פסיפית; כך, שני מיני הבלניים הצפוניים - האובלנה הצפון-אטלנטית והאובלנה הצפון-פסיפית - הם המינים המצויים בסכנת ההכחדה הגדולה ביותר מכל הלווייתנים הגדולים. לפי הערכה שנעשתה על סמך גודל האוכלוסייה הנוכחית, צפיפותה וקצב ההתרבות והמוות בה, שני מינים אלו ייכחדו לחלוטין תוך כ-200 שנה. בעבר הייתה נפוצה האובלנה הצפון-פסיפית החל מדרום יפן, לאורך מצר ברינג ומטה - לאורך חופי צפון אמריקה - עד אזור קליפורניה. כיום צפייה באובלנה הצפון-פסיפית באזורים אלו היא מאורע נדיר מאוד ולרוב ניתן לצפות בהם רק באזורים לא נרחבים במזרח ים ברינג. אף על פי שמין זה, כמו השניים האחרים בסוגו, מרבה לנדוד ולא נשאר זמן רב מאוד באזור תחום, נתיבי הנדידה שלו אינם ידועים למדענים.
האובלנה הדרומית, ממנה נשארו כ-7,500 פרטים, מבלה את חודשי הקיץ באכילה מרובה באזור הדרומי של חצי הכדור הדרומי - ככל הנראה בקרבת אנטארקטיקה. בחורף הם נודדים צפונה כדי להתרבות ואז ניתן לצפות בהם בחופי צ'ילה, ארגנטינה, ברזיל, דרום אפריקה, מוזמביק, אוסטרליה וניו זילנד. מאז שציד האובלנה הדרומית נפסק מוערך הגידול באוכלוסייה בכ-7% מדי שנה. להקות האובלנה הדרומית השוחות בקרבת דרום אמריקה ואוסטרליה כמעט שאינן מתערבבות באוכלוסיות אחרות - אם בכלל. ככל הנראה, בקבוצות הללו הצעירים תלויים באמם לזמן רב יותר. הבלניים נאמנים מאוד לאתרי ההמלטה הקבועים שלהם והאימהות ממשיכות להעביר הלאה תכונות אלו לגוריהן.
שימור

גורם המוות מספר אחת כיום אצל האובלנה הצפון-אטלנטית, שנודדת בנתיבים המהווים צומתי מסחר ימי עיקריים בעולם, הוא התנגשות עם אוניות מסחר גדולות. לפחות 13 מקרי מוות כאלו דווחו בין השנים 1970 ל-1999, וככל הנראה עוד מקרים רבים לא דווחו. מתוך הבנה כי המצב הקיים עלול להביא את האובלנה הצפון-אטלנטית לסף הכחדה, החליטה ממשלת ארצות הברית לפתוח במדידות ובמחקר שיזהה את נתיבי הנדידה של הלווייתנים וימנע עד כמה שניתן מאוניות מסחר לעבור בהם. "תוכנית שיקום הלווייתן האטלנטי הגדול" (Atlantic Large Whale Take Reduction Plan) של מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי (National Oceanic and Atmospheric Administration - NOAA) הושקה בשנת 1997. פרט מפתח בתוכנית זו היה החלת חובת דיווח על צפייה בבלניים על אוניות מסחר העוברות בנתיבי הנדידה שלהם. דרישה זו נאכפה החל מיולי 1999.
פעילים סביבתיים תמכו בתוכנית וטענו כי היא נושאת תוצאות חיוביות, אך ביקשו מממשלת ארצות הברית להקדיש מאמצים נוספים לשימור הלווייתן. בייחוד דרשו הפעילים שספינות הנמצאות במרחק של עד 40 קילומטרים מנמל אמריקאי יאולצו להנמיך את מהירותן ללא יותר מ-12 קילומטרים לשעה, כשידוע שלווייתנים בלניים נמצאים באזור השיט שלהן. ממשלת ארצות הברית סירבה לכך בטענה כי הדבר יגרום לשיבוש מסיבי בתנועת הספינות. שלוש קבוצות שימור-טבע אמריקאיות הגישו תביעה נגד "שירות הדיג הימי הלאומי" (National Marine Fisheries Service -NMFS'; גוף המסועף למנהל הים והאטמוספירה) בספטמבר 2005 בטענה כי "נכשלה בהגנה על האובלנה הצפון-אטלנטית הנתונה לסכנת הכחדה חמורה, שהמחלקה מכירה כמין הלווייתן הנדיר ביותר...", וכי יש לבצע באופן מיידי מדידות ומחקר מסיבי יותר על נתיבי הנדידה של האובלנה הצפון-אטלנטית כדי להציל אותה מהכחדה. הן האובלנה הצפון-אטלנטית והן הצפון-פסיפית הוכרו כמין הנמצא ב"סיכון" על ידי CITES, IUCN וארצות הברית.
גורם המוות השני בשכיחותו בקרב האובלנה הצפון-אטלנטית הוא הסתבכות ברשתות דייגים. הבלניים מסננים את הפלנקטון אותו הם אוכלים בעזרת פתיחת הפה לרווחה והמזיפות דמויות השיניים המשמשות כמסננת, ובכך הם מסתכנים בהסתבכות ברשת דיג, בדרך כלל סביב הלסת העליונה, הסנפירים והזנב. רובם מצליחים לברוח עם פגיעות קלות בלבד, אך חלק מסתבכים מאוד ברשתות ולא מצליחים לברוח בכוחות עצמם. פרטים אלו מתים לרוב לאחר גסיסה ממושכת שעלולה להימשך חודשים.
האובלנה הדרומית (בלנה שחורה) הוגדרה כמין הנמצא ב"סיכון" על ידי ה-CITES וכנמצאת ב"סיכון נמוך יותר - שימור מותנה" על ידי ה-IUCN. האובלנה השחורה מוגנת במים הטריטוריאליים של כל המדינות שבקרבתן היא חיה, וידוע על אתרי רבייה גדולים בקרבת ארגנטינה, ברזיל, אוסטרליה, צ'ילה, ניו זילנד, דרום אפריקה ואורוגוואי. בברזיל, אזור מוגן המשתרע על 1,560 קילומטרים רבועים ו-130 קילומטרים של רצועות חוף הוקם במדינה הברזילאית סנטה קטרינה בשנת 2000, במטרה לשמר את אזור הרבייה העיקרי של האובלנה השחורה בברזיל ולאפשר צפייה בה.
ב-26 ביוני 2006 הציע מנהל הים והאטמוספירה של ארצות הברית את ה"אסטרטגיה לצמצום פגיעת האובלנה הצפון-אטלנטית מספינות" (Strategy to Reduce Ship Strikes to North Atlantic Right Whales). ההצעה, שזכתה להתנגדות מצד תעשיית הספנות, מבקשת להגביל מהירות אוניות שאורכן 20 מטרים או יותר העוברות באזורים מסוימים בעת עונת הרבייה של הבלניים, כך שמהירותן לא תעלה על 18.5 קילומטרים לשעה. התוכנית עודה נתונה לדיון ציבורי. על פי מנהל הים האטמוספירה, 25 מתוך 71 מקרי המוות הלא-טבעי המדווחים של לווייתנים בלניים מאז שנת 1970 נגרמו כתוצאה מהתנגשות עם ספינות.
הלווייתן הארקטי גדול הפה - בלנה גרינלנדית - אינו נתון בסכנת הכחדה.
צפייה

בלניים דרומיים הפכו את העיר הרמנוס (Hermanus) שבדרום אפריקה לאחד האתרים המרכזיים בעולם לצפייה בלווייתנים. במשך חודשי החורף של דרום אפריקה (יולי-אוקטובר) מתקרבים בלניים דרומיים מאוד לקו החוף, כך שהמבקרים יכולים לצפות בהם ממלונות וממצפים הממוקמים באתרים אסטרטגיים וכן מסירות שנועדו במיוחד למטרה זו.
בברזיל, העיר אימביטובה שבמדינת-המחוז סנטה קטרינה הוכרה כ"בירת הלווייתנים הבלניים"; בחודש ספטמבר מדי שנה - כאשר נקבות הבלניים ממליטות וניתן לצפות לעיתים בוולדות יחד עם אימהותיהם - נחגג שבוע מיוחד המוקדש לבלניים. תחנת הציד הישנה שעמדה שם כבר הפכה למוזיאון המתעד את ההיסטוריה של הבלניים בברזיל. בחצי האי ואלדס שבפטגוניה, ארגנטינה, מתארחת בחורף מדי שנה אוכלוסייה של כ-2,000 פרטים המגיעים לאזור כדי להתרבות. זהו אתר הרבייה הגדול ביותר של הבלניים, וגם שם ההתקהלות מושכת תיירים רבים הבאים לצפות במחזה.
לקריאה נוספת

Collins Gem : Whales and Dolphins, ISBN 0-00-472273-6
Carwardine, Mark. Whales, Dolphins and Porpoises, ISBN 0-7513-2781-6
NOAA: Northern Right Whale
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  Kenney, Robert D. (2002). North Atlantic, North Pacific and Southern Right Whales, William F. Perrin, Bernd Wursig and J. G. M. Thewissen The Encyclopedia of Marine Mammals. Academic Press, 806-813. ISBN 0-12-551340-2.
↑  J. Müller (1954). Observations of the orbital region of the skull of the Mystacoceti. Zoologische Mededelingen 32: 239–290.
↑  Katona, S. K. and S. D. Kraus (1999). Efforts to conserve the North Atlantic right whale, J. R. Twiss and R. R. Reeves Conservation and Management of Marine Mammals. Smithsonian Press, 311-331
↑  Tonnessen, J. N. and A. O. Johnsen (1982). The History of Modern Whaling. United Kingdom: C. Hurst & Co.. ISBN 0-905838-23-8.
↑  Reeves, Randall R., Brent S. Stewart, Phillip J. Clapham and James. A Powell (2002).National Audubon Society: Guide to Marine Mammals of the World. United States: Alfred A. Knopf, Inc. ISBN 0-375-41141-0
↑  Ross, Alison. "'Whale riders' reveal evolution." BBC News (20 September 2005).
↑  Northern Right Whales respond to emergency sirens
↑  Author not specified (1997). Atlantic Large Whale Take Reduction Plan. NOAA. NOAA. Retrieved on May 2, 2006.
↑  Author not specified (November 28, 2001). Right whales need extra protection. BBC News. BBC News. Retrieved on May 2, 2006.
↑  The Southeast United States Right Whale Recovery Plan Implementation Team and the Northeast Implementation Team (November 2005). NMFS and Coast Guard Inactions Bring Litigation. Right Whale News vol. 12. no. 4. NOAA. Retrieved on May 2, 2006(הקישור אינו פעיל, 15.04.2018)
↑  Petrobras, Projeto Baleia Franca. More information on Brazilian right whales is available in Portuguese.
↑  NOAA.Proposed Strategy to Reduce Ship Strikes to North Atlantic Right Whales.
↑  אתר "ברית האוקיינוס" ("Ocean Alliance")
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| משפחות בסדרת הלווייתנאים |
| --- | --- | --- |
| תת-סדרת לווייתני מזיפות | לווייתנים אפורים • לווייתני ענק • בלניים • בלניים מפותחים |  |
| תת-סדרת לווייתני שיניים | נהרתניים • דולפיניים • פוקניים • חדשיניים • ראשתניים • לווייתני מקור • איניים • ליפוטיים • פונטופוריים • ראשתנים ננסיים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284505405171  BnF: cb12508584g (data)  GND: 7691893-2  LCCN: sh85011106  NKC: ph205435 
אובלנה צפון-אטלנטית; ניתן להבחין בקלות ב"יבלת" הלבנה באזור הראש ובפה המעוקל.
בלניים דרומיים בעת הזדווגות; פנינסולה ולדס, פטגוניה.
איור של אובלנה צפון-פסיפית
זרם המים דמוי האות האנגלית V שמוציאים הבלניים מאזור גבם; זרם זה יכול להגיע עד לגובה של חמישה מטרים.
למרות גודלם הרב, תזונת הבלניים מבוססת בעיקר על יצורים זעירים - פלנקטון וסרטנים מזעריים. בתמונה פלנקטון מהמין היפריה מקרוספלה (Hyperia macrocephala)
"הבלנה" (La Baleine) משנת 1940 לערך; ציור זה מתאר ניסיון ציד בלניים לא מוצלח שנעשה בכלים פשוטים - סירות עץ וצלצלים ידניים
אובלנה צפון-אטלנטית על בול של איי פארו
נקבת אובלנה צפון-אטלנטית יחד עם גורה
גופת אובלנה צפון-אטלנטית לאחר שנתקלה במדחף של אוניה
אובלנה דרומית בקרבת ספינת תיירים המיועדת לצפייה בלווייתנים, חצי-האי ולדס, פטגוניה
משה ביטון

משה ביטון (נולד ב-18 בנובמבר 1982 בבת ים) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה

ביטון החל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי יפו ובגיל 15 עבר לקבוצת הנוער של מכבי פתח תקווה. בעונת 2001/2002 שיחק בקבוצת הבוגרים של מכבי פתח תקווה ולאחר מכן עבר לקבוצת בית"ר ירושלים, שם שיחק שנתיים, אך לא שותף במשחקים רבים.
בעונת 2005/2004 הוא עבר לקבוצת בני יהודה, שם הצטיין, ובתקופה זו ערך 4 הופעות בנבחרת ישראל.
לקראת עונת 2006/2007 הצטרף למכבי תל אביב. כעבור שנה חזר ביטון לבני יהודה, והיה מלך השערים של הקבוצה בעונת 2007/2008, ובכך עזר לה בהישארותה בליגה. ביוני 2011 חתם ביטון בהפועל חיפה.
בקיץ 2012 חזר ביטון לקבוצת נעוריו מכבי יפו מליגה א', במדיה שיחק עד אוקטובר 2013.
תקרית ליברטי

.
סמל אוניית הביון ליברטי
נזקי הירי על דופן אוניית הביון
נתיב אוניית הביון במהלך התקרית, 8 יוני 1967
תקרית ליברטי היא אירוע צבאי שבמהלכו הותקפה אוניית הביון USS Liberty של צי ארצות הברית על ידי צה"ל ב-8 ביוני 1967, ביומה הרביעי של מלחמת ששת הימים. בהתקפה נהרגו 34 מלחים אמריקאים ו-171 נפצעו.
מקור התקרית בשרשרת טעויות שנעשו בשני הצדדים. כדי להפריך את הודעת נאצר כי תקיפת שדות התעופה המצריים נעשתה על ידי מטוסים אמריקאיים, הצהירה ארצות הברית בעצרת האו"ם ב-6 ביוני כי אין כלי שיט אמריקאיים במרחק מאות מיילים מאזור הלחימה. בעת ההצהרה הייתה ליברטי בחלקו המערבי של הים התיכון. חמישה מברקים של סוכנות הביטחון האמריקאית NSA שהורו לאונייה שלא להתקרב לאזור הלחימה לא הגיעו אליה.
בלילה שבין ה-7 ל-8 ביוני הופגז כוח שריון בפיקוד ישראל גרנית שנע באזור רומני על ידי משחתת מצרית. במקביל ובלא קשר, נשמעו באזור אל-עריש סדרת התפוצצויות. מוצב הפיקוד העליון הורה לחיל הים לטפל במשחתת המפגיזה את החוף. כוח של שלוש טרפדות הוזעק מבסיס אשדוד. הנתונים הראשונים שגילו הטרפדות איששו את זיהוי כלי השיט האמריקאי כמשחתת מצרית. לאחר מכן, במהלך התקרית, זוהתה "ליברטי" כאונייה המצרית "אל-קוצייר", אוניית עזר חמושה של הצי המצרי, שהייתה בעלת צדודית דומה לזו של "ליברטי" אך קטנה ממנה. לאחר חקירות שניהלו ישראל וארצות הברית, פיצתה ישראל את האמריקאים בסכום של כ-13 מיליון דולר.
נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון קיבל את טענת ישראל, וזו הייתה עמדתה הרשמית של ממשלת ארצות הברית. עמדה זו מנעה משבר דרמטי ביחסים בין שתי המדינות. עם זאת, ניירות פנימיים שנחשפו בבית הלבן מראים שרבים מיועציו ושריו הבכירים של ג'ונסון, בהם ראש ה-CIA ריצ'רד הלמס, מזכיר ההגנה קלארק קליפורד ומזכיר המדינה דין ראסק, האמינו שהליברטי הותקפה בזדון. אנשי צוות ליברטי מצידם, משוכנעים כי ההתקפה הייתה מכוונת וכי ישראל ידעה שמדובר בספינה אמריקאית.
רקע

USS Liberty הייתה במקורה ספינת מטען אזרחית, מסוג ויקטורי, סדרה עוקבת לסדרת הליברטי המפורסמת, שנקראה Simmons Victory. הצי האמריקני רכש אותה, והסב אותה ל"ספינת מחקר טכני מסייע" (באנגלית: Auxiliary Technical Research Ship; ר"ת ATRS), ספינה המשמשת לאיסוף מידע מודיעיני. היא יצאה להפלגתה הראשונה ב-1965 ונשלחה לחוף המערבי של אפריקה. במשך השנים מילאה כמה משימות, וכשפרצה מלחמת ששת הימים, נשלחה לאסוף מידע מודיעיני במזרח הים התיכון.
ב-4 ביוני, יום לפני פרוץ המלחמה, פנתה ישראל לארצות הברית ושאלה אם היא מחזיקה בספינות באזור. ארצות הברית השיבה בשלילה, זאת מכיוון שבאותה שעה עשתה "ליברטי" את דרכה אל הים התיכון והייתה מרחק קצר ממצר גיברלטר. בנוסף, שלח הצי השישי חמש אזהרות ל"ליברטי", שלא להתקרב למרחק של פחות מ-100 מיילים מחופי חצי האי סיני, הודעות אלו לא נקלטו על ידי צוות הספינה.
ב-5 ביוני פרצה המלחמה. "ליברטי" שייטה באותה עת במזרח הים התיכון. קפטן הספינה ויליאם ל' מקגונאגל ביקש מהצי לשלוח משחתת שתלווה את "ליברטי" ותשמש לה מרכז תקשורת נוסף. למחרת הגיעה תשובתו של הצי השישי: "ליברטי היא ספינה אמריקנית מזוהה ששטה במים בין-לאומיים. היא אינה חלק מהסכסוך, ואין סיבה כי יתקוף אותה איש. הבקשה נדחית". עם זאת, הצי הבהיר בתשובתו כי במקרה הבלתי סביר של התקפה, ייחלצו לעזרתה מטוסי קרב אמריקניים בתוך עשר דקות בלבד.
לאחר התקיפה האווירית הישראלית של שדות התעופה המצריים עם פתיחת המלחמה (מבצע מוקד), פנו המצרים לסובייטים ודרשו את מעורבותם במלחמה. הטענה המצרית הייתה שהתקיפות האוויריות באו מכיוון הים, ובוצעו על ידי מטוסים של צי ארצות הברית. בתגובה, הודיע נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון, כי לארצות הברית אין אף כלי שיט בטווח טיסה מהחוף המצרי.
התפתחות התקרית > הגילוי המוקדם שאבד

בבוקר 8 ביוני, יום ההתקפה, חלפו מעל "ליברטי" מספר מטוסים. ישנה מחלוקת באשר למספרם המדויק. לפחות אחד מהם היה מטוס מטען מסוג נורד. כמו כן נצפה מטוס דקוטה ויש עדויות שגם מטוסי מיראז' 3 חלפו בקרבתה. ניצולים רבים העידו כי המטוסים חלפו קרוב מאוד ומנועיהם הרעידו את סיפון הספינה. עוד טענו שהטייסים נופפו להם לשלום והם השיבו להם חזרה.
האונייה אותרה על ידי סיור אוויר בבוקר לפני שהותקפה. סא"ל אורי מרץ, נציג המודיעין הימי במוצב הפיקוד המטכ"לי בקריה בתל אביב, קיבל את הדו"ח של סייר האוויר, ובכלל זה תיאור האונייה ומספר הדופן שלה. על סמך תחקור הסייר, ובעזרת השנתון Janes זיהה מרץ את הספינה כאוניית הביון האמריקאית "ליברטי". הוא העביר על כך דיווח לענף המודיעין הימי במפקדת חיל הים בחיפה, ואף הדגיש את הדמיון בין צללית האונייה לזו של אוניית העזר המצרית "אל קוצייר". הדיווח של מרץ הועבר לגורמי המבצעים והשליטה בחיל הים, אך כשהספינה התגלתה שוב, בצהריים, לא נעשה הקישור הנדרש, כי איתורה וזיהוייה הקודם נמחקו מהלוחות.
לפני הצהריים שינתה "ליברטי" כיוון דרומה, לעבר חצי האי סיני, לאחר ששטה בכיוון מזרח. הספינה הפליגה במהירות של 5 קשר מחוץ לגבול המים הטריטוריאליים שקבעו המצרים בסיני, מרחק של 21 קילומטרים מהחוף באל-עריש.
בשעות הצהריים הגיעה למפקדת חיל הים דרישה לטפל במשחתת מצרית המפגיזה את כוחות צה"ל באל-עריש. בחיל הים זכרו את הפגזת חיפה על ידי הספינה אבראהים אל-אוול במהלך מבצע קדש ושלחו מנמל אשדוד שלוש טרפדות ליירוט האונייה. הספינות התקרבו וקלטו במכ"ם מטרה מתרחקת. חישוב מהירות המטרה היה שגוי (מעל 28 קשר) וזה חיזק את ההערכה כי מדובר במשחתת.
מפקד הטרפדות העריך שלא יצליח להשיג את המשחתת המתרחקת וביקש סיוע אווירי. שיקול נוסף היה בהשוואת מערכות הנשק: באור יום היה למשחתת יתרון ברור על הטרפדות ולכן היה רצוי שתיפגע על ידי מטוסים ויכולתה הקרבית תקטן.