stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תוכנית מרשל
משא ומתן

לאחר הגישושים הראשונים נפגשו בפריז נציגי 16 מדינות כדי להחליט איזו צורה ילבש הסיוע האמריקאי וכיצד יחולק ביניהן. המשא ומתן התארך והיה מורכב למדי, כאשר לכל מדינה היו האינטרסים שלה. דאגתה העיקרית של צרפת הייתה שגרמניה לא תשוקם חזרה לדרגת כוחה הרב שהיה קודם למלחמה. ארצות השפלה (הולנד, בלגיה ולוקסמבורג), למרות הסבל שעברו תחת הכיבוש הנאצי, היו קרובות מאוד לכלכלה הגרמנית וחשו כי השפע והצמיחה בהן תלויים בשיקומה של גרמניה. מדינות סקנדינביה, במיוחד שוודיה, דרשו כי יחסי המסחר שלהן עם מזרח אירופה לא ייפגעו וכי הנייטרליות שלהן לא תופר. בריטניה ביקשה מעמד מיוחד, מכיוון שעל-פי הקריטריונים שהתייחסו בהם אל יתר המדינות ההרוסות היא לא הייתה מקבלת סיוע משום שלא הייתה תחת כיבוש נאצי.
האמריקאים מצידם הדגישו את חשיבותו של הסחר החופשי וכן את החשיבות של יצירת חומה כנגד התפשטות הקומוניזם, בהתאם לדוקטרינת טרומן. ממשל טרומן, שיוצג על ידי ויליאם קלייטון (אנ'), הבטיח לאירופאים כי הם יכולים לתכנן את התוכנית בעצמם, אך הזכיר להם כי לפני ביצועה של התוכנית עליה לעבור את אישור הקונגרס. רוב חברי הקונגרס תמכו בשיטת המסחר החופשי והשילוב האירופי, אך היססו לגבי השקעה גדולה מדי בגרמניה.
לבסוף הגיעו המדינות להסכם ושלחו את תוכניתן להחלטת הקונגרס האמריקאי. האירופים ביקשו סיוע בסך 22 מיליארד דולר; הנשיא טרומן קיצץ סכום זה ל-17 מיליארד דולר לפני הגשת התוכנית לקונגרס. התוכנית זכתה להתנגדות עזה, בעיקר מכיוון המפלגה הרפובליקנית, שהיוותה רוב בקונגרס ודרשה מדיניות יותר בדלנית.
ההחלטה עברה בסופו של דבר בקונגרס עקב ההלם מנפילת הממשלה הדמוקרטית בצ'כוסלובקיה בפברואר 1948, וזה אישר סכום של כ־12.4 מיליארד דולר. הנשיא הארי טרומן אישר סופית את התוכנית ב־3 באפריל 1948, ולשם ביצועה הקים סוכנות נפרדת בממשל האמריקאי - המִנהל לשיתוף פעולה כלכלי (ECA - Economic Cooperation Agency). באותה שנה חתמו המדינות המשתתפות על הסכם המקים את "הארגון לשיתוף פעולה כלכלי אירופי" (OEEC), שלימים הפך ל־OECD. מטרת הארגון הייתה להוציא את תוכנית מרשל לפועל תוך תיאום וניהול משותף.
יישום

המטרה הרשמית של התוכנית הייתה לתת דחיפה לכלכלה האירופית: לעודד את הייצור, לחזק את המטבע, ולקדם את המסחר הבינלאומי (בעיקר עם ארצות הברית אשר לכלכלתה היה צורך במשק אירופאי חזק מספיק שייבא מוצרים אמריקאים).
כספי התוכנית הועברו לממשלות המדינות שהשתתפו בתוכנית ונוהלו ופוקחו על ידי השלטונות האזוריים וה־ECA. בכל בירה אירופאית שהה שליח מטעם ה־ECA, בדרך כלל איש עסקים אמריקאי מצליח שיכול היה לסייע ולייעץ בתהליך. חלוקתם של הכספים נעשתה על ידי ועדות שבהן פקידי ממשל, אנשי עסקים ומנהיגי עובדים התכנסו כדי לבחון את כלכלת האזור ולהחליט כיצד לחלק את הסיוע.
במקביל לתוכנית הוקמו קרנות בהן הופקדו כספי התוכנית במטבע המקומי. חוקי ה־ECA דרשו ש-60% מכספי הקרנות הללו יושקעו בתעשייה. ב־40% הנותרים של הקרנות הללו השתמשו כדי לכסות חובות, לייצב את המטבע ולהשקיע בפרויקטים לא מתועשים. השקעת כספי הקרנות בתעשייה הייתה משמעותית בגרמניה, בה הקרנות בניהול הממשלה שימשו בעיקרן להלוואות למפעלים פרטיים לצורך בנייה מחדש. כספים אלו מילאו תפקיד מרכזי בתהליך התיעוש מחדש של גרמניה. בשנים 1949–1950, לדוגמה, 40% מההשקעות בתעשיית הפחם הגרמנית נעשו מקרנות אלו. החברות הגרמניות חויבו להחזיר את ההלוואות לממשלה, אשר השתמשה בכספים כדי לתת הלוואות לחברות אחרות.
בכספי התוכנית עצמה השתמשו בעיקר כדי לקנות סחורות מארצות הברית. מדינות אירופה מיצו לחלוטין את יתרות מטבע החוץ שלהן בזמן המלחמה, לכן האמצעי היחיד בו יכלו לייבא היה כספי תוכנית מרשל. בתחילת הדרך הופנו המשאבים בעיקר לרכישת מצרכים בסיסיים, כמו מזון ודלק, אולם מאוחר יותר הופנו כספי התוכנית לעבר צורכי השיקום שעבורם יועדו מלכתחילה. בשנים הבאות, תחת לחץ הקונגרס האמריקאי ועל רקע פרוץ מלחמת קוריאה, הופנו סכומים גדולים למטרות שיקום צבאותיהן של מדינות מערב אירופה.
יוזמה משמעותית נוספת של ה־ECA, אך יקרה הרבה פחות, הייתה בהפעלתה של תוכנית לעזרה טכנית. תוכנית זו מימנה קבוצות של תעשיינים וטכנאים אירופאים לבוא לארצות הברית ולסייר במכרות, במפעלים ובכורי היתוך לצורכי לימוד והעתקת השיטה האמריקאית לאירופה. במקביל נשלחו מאות יועצים טכניים אמריקאים לאירופה.
יישום > חלוקת הכספים

העזרה שניתנה במסגרת תוכנית מרשל חולקה בין המדינות המשתתפות בהתבסס על מספר תושביהן. סכומים גדולים יותר ניתנו למעצמות התעשייתיות הגדולות, על בסיס הדעה הרווחת שהתחדשותן חיונית לתחיית כלכלת היבשת. עזרה בהיקף גדול יותר יחסית הועברה לאומות שנמנו עם בנות-הברית, ובהיקף קטן יותר למדינות שהיו חברות בציר או שנותרו נייטרליות. הטבלה שלהלן מציגה את העזרה שניתנה במסגרת התוכנית לפי מדינה ושנה (במיליוני דולרים). הטבלה מבוססת על ספרו של מרטין שאיין (The Marshall plan: Fifty Years After), אך אין הסכמה מוחלטת על הסכומים המדויקים, בשל מחלוקת בין החוקרים ביחס לשאלה אילו אמצעי סיוע אמריקאי צריכים להיחשב כחלק מהתוכנית.
| המדינה | 1948/49 | 1949/50 | 1950/51 | סך הכול |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  אוסטריה | 232 | 166 | 70 | 488 |
|  בלגיה ו־ לוקסמבורג | 195 | 222 | 360 | 777 |
|  דנמרק | 103 | 87 | 195 | 385 |
|  צרפת | 1,085 | 691 | 520 | 2,296 |
|  גרמניה | 510 | 438 | 500 | 1,448 |
|  יוון | 175 | 156 | 45 | 366 |
|  איסלנד | 6 | 22 | 15 | 43 |
|  אירלנד | 88 | 45 | – | 133 |
|  איטליה וטריאסטה | 594 | 405 | 205 | 1,204 |
|  הולנד | 471 | 302 | 355 | 1,128 |
|  נורווגיה | 82 | 90 | 200 | 372 |
|  פורטוגל | – | – | 70 | 70 |
|  שוודיה | 39 | 48 | 260 | 347 |
|  שווייץ | – | – | 250 | 250 |
|  טורקיה | 28 | 59 | 50 | 137 |
|  הממלכה המאוחדת | 1,316 | 921 | 1,060 | 3,297 |
ארגון ה-OEEC היה אחראי על הקצאת הכספים וה-ECA ארגן את העברת הסחורות. הספקים האמריקאים קיבלו תשלום בדולרים, אשר באו מאותו סכום אשר הוקצב למדינה לה סופקו הסחורות. למעשה, ממשלת ארצות הברית היא זו ששילמה על הסחורות לספקים בעוד שהאירופאים אשר קיבלו אותן העבירו תשלום במטבע המקומי שלהם לקרן ממשלתית. התשלום עצמו לא נעשה בבת אחת אלא במספר תשלומים, זאת בהתחשבות במשאבים הכספיים של הקונים האירופאים. הכסף בקרנות אלו שימש את המדינות להשקעות במיזמים נוספים, במטרה לקדם את התאוששות.
רוב הממשלות שהשתתפו בתוכנית ידעו מראש כי לא תצטרכנה להחזיר את הכסף אשר צברו בקרנות. בסופו של דבר, הממון השתלב במסגרת התקציב השוטף של הממשלות והסכום פשוט "נעלם". גרמניה הייתה מקרה מיוחד, שכן בתחילה דרשו ממנה לשלם בחזרה את כל הכספים שהושקעו, אך לאחר הסכמים שונים בנוגע לתשלום החובות גרמניה שילמה רק חלק קטן מסכום ההשקעה האמריקאית בה. עד 1953 גרמניה לא ידעה למעשה מה יהיה גודל ההחזר שיהיה עליה לשאת.
השלכות

תוכנית מרשל הסתיימה, כמתוכנן, ב־1951. ניסיונות אחדים להמשיכה כשלו על רקע העלות ההולכת וגדלה של מלחמת קוריאה, ההוצאה שנדרשה על חימושה מחדש של ארצות הברית והתחזקותה של המפלגה הרפובליקנית, שהתנגדה לתוכנית. עם זאת, סיוע אמריקאי לאירופה המשיך להגיע בצורות רבות ומגוונות.
בשנים 1948–1952 עברה אירופה את ההתפתחות והצמיחה המהירות ביותר אי פעם. התוצרת התעשייתית גדלה ב־35% והייצור החקלאי עלה על זה שלפני המלחמה. העוני והרעב שרווחו על פני היבשת מיד לאחר המלחמה, שככו. מערב אירופה נכנסה לתקופה בת שני עשורים של צמיחה כלכלית ועלייה משמעותית ברמת החיים. ההיסטוריונים חלוקים בדעתם באשר לחלקה של תוכנית מרשל בצמיחה מרשימה זו. רובם מתנגדים להשקפה כי תוכנית מרשל לבדה הביאה להתפתחות הזו ולראייה מציגים את התחלתה של הצמיחה באירופה עוד לפני תחילת יישומה של התוכנית. מרביתם מאמינים כי התוכנית האיצה את השיקום, אך לא גרמה בלעדית את התרחשותו.
השלכות > השלכות פוליטיות

בזכות ההתאוששות ביבשת הופסקו הצנע והקיצוב במערב אירופה ומורת הרוח מתפקוד הממשלות ירדה באופן דרמטי, עובדה שסייעה ליציבות פוליטית. יחסי המסחר, שקיבלו תמיכה משמעותית בתוכנית מרשל, חיזקו ועיצבו את הברית הצפון אטלנטית, שתעמוד איתנה במהלך המלחמה הקרה.
אי השתתפותן של מדינות מזרח אירופה בתוכנית הייתה סימן ברור לכך שהיבשת מחולקת לשני מחנות. בהיבט של יחסי ארצות הברית-ברית המועצות, משמעות התוכנית הייתה החרפה ביחסים. בשנת הקמת התוכנית הוקם ארגון פוליטי קומוניסטי במזרח אירופה בשם הקומינפורם ושנה לאחר מכן הוקם גם ארגון כלכלי בשם הקומקון.
תוכנית מרשל נתנה דחיפה לאיחוד המדינות באירופה. הן האמריקאים והן האירופאים חשו כי האיחוד חשוב למען השמירה על השלום והשגשוג האירופי וראו בתוכנית מרשל קו מנחה לעידודו. במובנים מסוימים כשלו מאמצים אלו, שכן ה־OEEC לא הפך מעולם להיות יותר מארגון של שיתוף פעולה כלכלי, על אף שיחד עם הסכם ברטון וודס היא העניקה מנדט לסחר חופשי באזור. תרומתו של ארגון ה־OEEC לאיחוד הסתכמה בהיותו ניסוי ראשוני בשיתוף פעולה.
מדינות ללא תוכנית מרשל

אזורים נרחבים בעולם שנהרסו במהלך מלחמת העולם השנייה לא נהנו מתוכנית מרשל. המדינה היחידה במערב אירופה שלא השתתפה בתוכנית הייתה ספרד, שלא השתתפה במלחמה אך סייעה במהלכה לגרמניה הנאצית. תחת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו הונהגה מדיניות כלכלית של סיפוק עצמי של הצרכים הכלכליים, הגנה על המטבע ומכסי מגן, אך זו נשאה הצלחה מוגבלת בלבד. עם הסלמתה של המלחמה הקרה שקלה ארצות הברית מחדש את יחסיה עם ספרד וב־1951 הפכה להיות בעלת בריתה. במשך העשור הבא הגיעה עזרה כלכלית ניכרת מארצות הברית לספרד, אך לא כמו שכנותיה תחת תוכנית מרשל.
מדינות ללא תוכנית מרשל > ברית המועצות ומדינות חסותה

בעוד החלק המערבי של הגוש הסובייטי נפגע קשות במהלך המלחמה, נשאר החלק המזרחי של האימפריה ללא פגע ברובו ואף עבר תהליך תיעוש מהיר בזמן המלחמה. הסובייטים הטילו תשלומי פיצויים גדולים על מדינות הציר שהיו תחת השפעתם; פינלנד, הונגריה, רומניה ובעיקר מזרח גרמניה אולצו לשלם סכומי עתק ולשלוח כמויות ענק של אספקה לברית המועצות. משמעותם של תשלומי פיצויים אלו הייתה שברית המועצות קיבלה "תמיכה" כלכלית כמעט כמו מדינות מערב אירופה (ולעיתים אף יותר).
מזרח אירופה לא קיבלה כספים במסגרת תוכנית מרשל ורק סיוע קטן מברית המועצות. הסובייטים הקימו ארגון כלכלי בשם "קומקון" בתגובה לתוכנית מרשל, אך זה היה הרבה פחות נדיב. השיקום הכלכלי במזרח היה איטי מזה שבמערב ויש האומרים כי מדינות מזרח אירופה לא השתקמו לחלוטין בתקופה הסובייטית. ממשלות שונות במדינות אלה חיזקו את מדיניות הצנע וקיצוב המזון תוך הקצאת המשאבים שנחסכו לעבר השיקום הכלכלי. רק מדינה אחת ממזרח אירופה, יוגוסלביה, זכתה לסיוע כלכלי מארצות הברית בתקופה זו, אך סיוע זה לא נחשב חלק מתוכנית מרשל.
מדינות ללא תוכנית מרשל > קנדה

קנדה, כמו ארצות הברית, נפגעה רק במידה מועטה בזמן מלחמת העולם ה־2 ובסיומה הייתה אחת מן הכלכלות החזקות בעולם. עם זאת, הכלכלה הקנדית הייתה תלויה במיוחד בסחר עם מדינות אירופה ולאחר המלחמה נראו בקנדה סימנים של האטה כלכלית. לכן, על אף ההגבלה על סחר עם מדינות אחרות, הוסכם כי מדינות אירופה תוכלנה להשתמש בכספי תוכנית מרשל כדי לסחור עם קנדה. להחלטה זו הייתה השפעה מרחיקת לכת על כלכלת קנדה.[דרוש מקור]
ביקורת על התוכנית

החוקרים הראשונים של תוכנית מרשל ראו בה הצלחה חסרת תקדים של הנדיבות האמריקאית. ביקורת בולטת על התוכנית החלה להישמע בקרב היסטוריונים רוויזיוניסטים בשנות ה-60 וה-70. לטענתם, תוכנית מרשל היא ביטוי לאימפריאליזם הכלכלי של ארצות הברית ומשקפת ניסיון להשיג שליטה במערב אירופה באופן דומה לשליטת הסובייטים במזרח היבשת. התוכנית, לשיטתם, היא אמצעי להשגת יעדים פוליטיים ולא ביטוי של נדיבות לב.[דרוש מקור]
היסטוריונים אחרים מדגישים את התועלת שבתוכנית לתעשיית ארצות הברית. אחת התוצאות של ההרס באירופה בעקבות שתי מלחמות העולם הייתה שלחקלאות ולתעשייה האמריקאים הייתה עליונות עולמית. אך עקב הרס הכלכלה האירופאית המגזר היצרני האמריקאי לא יכול היה למכור את מוצריו. על כן הוא נזקק לפתיחת שווקים חדשים ולהנהגת מדיניות סחר חופשי - דברים אותם סיפקה התוכנית. גורמים אחרים, כמו קרן המטבע הבינלאומית, לא יכלו להתמודד עם הגירעונות בכלכלה האירופאית, על כן התוכנית הייתה נחוצה ביותר.[דרוש מקור]
בשנות ה-80 התפתחה אסכולה חדשה של היסטוריונים הטוענים כי לתוכנית מרשל לא היה תפקיד כה מרכזי בשיקום האירופי כפי שהוצג עד אז. המבקרים מאסכולה זו הצביעו על העובדה שצמיחה כלכלית הופיעה באחדות ממדינות מערב אירופה עוד לפני הסיוע הגדול מארצות הברית, ושהצמיחה הייתה מהירה יותר במדינות שקיבלו פחות סיוע כלכלי. אף שאין להתכחש להקלה המיידית שהביאה התוכנית להחלמתם של מגזרי מפתח, הצמיחה שבאה אחרי נקודת השפל הייתה בעיקרה תהליך עצמאי. סוציאליסטים אירופאים טוענים כי משאבי סיוע בהיקף דומה יכלו להגיע מהלאמת רכוש של מספר אירופאים עשירים במיוחד, אשר רובם הפקידו את כספם בבנקים בארצות הברית במהלך המלחמה.[דרוש מקור]
גישת אמצע רווחת גורסת כי ארצות הברית פעלה, אכן, מתוך האינטרסים הפוליטיים, הכלכליים והאסטרטגיים שלה עצמה בהפעלת תוכנית מרשל, ובכל זאת הביאה התוכנית לתועלת ולתוצאות חיוביות גם על כלכלת מערב אירופה.
ראו גם

הנס הכלכלי
ג'ורג' מרשל, נושא הנאום
הדף הראשון של התוכנית
מפת אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה; המדינות בירוק קיבלו את הסיוע מתוכנית מרשל והעמודות הכחולות מייצגות את כמות הכסף שהושקעה בהן
"בכל מזג-אוויר, עלינו לנוע ביחד". אחד הכרוזים שהופצו באירופה כדי לקדם את תוכנית מרשל
Impressions Games

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 סוג:  חברה סגורה
 מייסדים:  David Lester
 תקופת הפעילות:  1989 – אפריל 2004 (כ־15 שנים)
 חברת אם:  Sierra Entertainment 
 מיקום המטה:  קיימברידג' 
 משרד ראשי:  קיימברידג', מסצ'וסטס, ארצות הברית
 ענפי תעשייה:  משחקי מחשב
 מוצרים עיקריים:  סדרת Caesar   סדרת Lords of the Realm   ועוד
  
 www.impressionsgames.com
 
Impressions Games (אימפרשנס גיימס) הייתה חברת משחקי וידאו שהוקמה על ידי דייוויד לסטר בקיימברידג' שבמסצ'וסטס בארצות הברית. הוא מכר את החברה לחברת Sierra, שגם היא נקנתה על ידי "צנדנט" ולבסוף על ידי "ויונדי יוניברסל".
החברה הוציאה מספר משחקי אסטרטגיה מצליחים, והיא ידועה בעיקר בזכות סדרת משחקי "בניית עיר", הכוללת את המשחקים: קיסר, פרעה ואדון האולימפוס זאוס.
רשימת משחקים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Acropolis  Air Bucks  Air Force Commander  The Blue and the Gray  Breach 2  Breach 3  Caesar  Caesar II  Caesar III  Caesar: Platinum Edition  Casino De Luxe  Cleopatra: Queen of the Nile  Cohort: Fighting For Rome  Cohort II  Conquest of Japan  Crime City |  Detroit  Emperor: Rise of the Middle Kingdom  The Final Conflict  Front Lines  Global Domination  Grant-Lee-Sherman: Civil War 2: Generals  High Seas Trader  Lords of Magic  Lords of Magic: Legends of Urak  Lords of Magic: Special Edition  Lords of the Realm  Lords of the Realm II  Lords of the Realm II: Siege Pack  Lords of the Realm III  Lords: Royal Collection  Merchant Colony |  Paladin  Paladin II  Pharaoh  Powerhouse  The Rise & Rule of Ancient Empires  Robert E. Lee: Civil War General  Rules of Engagement 2  Spacebucks  Twenty Wargame Classics  Ultimate Soccer Manager  When Two Worlds War  WW2 Air Force Commander  Zeus Official Expansion: Poseidon  Master of Olympus - Zeus |
חג ההתגלות

.
| --- | --- |

ילדים לבושים כשלושת חכמי קדם, אחד ממנהגי החג הבולטים
 שמות נוספים:  חג ההתגלות, חג המלכים, חג הטבילה, הלילה השנים עשר, אפיפניה
 סוג:  חג דתי נוצרי
 סיבה:  טבילת ישו, סגידת האמגושים בפני ישו הילד, התגלות אלוהים בגוף אנושי ונס היין בחתונה בקנה
 סמלים:  כוכב בית לחם, עוגת המלך
 חוגגים:  נוצרים
 חגיגות:  טבילה סמלית, חיפוש אחרי הצלב האמיתי, מתנות, תהלוכות, ארוחות משפחתיות
 מתקשר עם:  עונת חג המולד, הציפייה, חג מילת ישו
 מועד
 תאריך:  6 בינואר בכנסיות מערביות 18 בינואר בכנסיות מזרחיות (בגלל הלוח היוליאני) יום שני הראשון שאחרי חודש ינואר בכנסייה הקתולית-הרפורמיסטית
חג ההתגלות או הלילה השנים עשר הוא חג נוצרי שחל ב-6 בינואר (במערב לפי הלוח הגרגוריאני ובמזרח לפי הלוח היוליאני). ליל החג הוא הלילה השנים עשר שאחרי יום חג המולד, יום היוולדו של ישו על פי המסורת הנוצרית, ומכאן שמו. מקור החג בנצרות האורתודוקסית. הוא מציין בכנסיות המזרחיות את טבילת ישו ובכנסיות המערביות את התגלותו של אלוהים בצורת אדם, בדמותו של ישו, בפני שלושת האמגושים.
שמות החג

שמו של החג ברוב שפות העולם מגיע מהמילה היוונית אפיפניה (επιφάνεια), שמשמעותה "התגלות". עם זאת, בחלק ממדינות המערב נהוג לכנות את החג גם כ"יום המלכים", "חג ביקור המלכים" ו"חג שלושת המלכים".
בכנסיות המזרחיות

אצל הנוצרים במזרח נחגג החג על פי הלוח היוליאני, שחל במאה ה-21 ב-19 בינואר. בכנסיות האורתודוקסיות ואצל הקתולים המזרחיים מסמל החג את ירידת רוח הקודש בצורת יונה ביום טבילת ישו בידי יוחנן המטביל והכרזת קול משמיים כי הוא בנו של אלוהים, ולכן נוהגים המאמינים להיטבל בחג באופן טקסי ולהפריח יונים.
וַיְהִי כַּאֲשֶׁר נִטְבַּל יֵשׁוּעַ וַיְמַהֵר וַיַּעַל מִן־הַמָּיִם וְהִנֵּה הַשָׁמַיִם נִפְתְּחוּ־לוֹ וַיַּרְא אֶת־רוּחַ אֱלֹהִים יוֹרֶדֶת כְּיוֹנָה וְנָחָה עָלָיו׃ וְהִנֵּה קוֹל מִן־הַשָׁמַיִם אוֹמֵר זֶה בְּנִי יְדִידִי אֲשֶׁר־רָצִיתִי בּוֹ.
במדינות סלביות אורתודוקסיות נוהגים לזרוק בתקופת החג צלב לתוך מקור מים, והמוצא אותו זוכה לחסד לשנה הבא.
בכנסיות המערביות

בכנסייה הקתולית ובכנסיות הפרוטסטנטיות, מסמל החג את סגידת שלושת האמגושים בפני ישו הילד.
מקור החג בפרק ב' בבשורה על-פי מתי:
בְּעֵת שֶׁנּוֹלַד יֵשׁוּעַ בְּבֵית לֶחֶם יְהוּדָה, בִּימֵי הוֹרְדוֹס הַמֶּלֶךְ, בָּאוּ לִירוּשָׁלַיִם חֲכָמִים מִן הַמִּזְרָח. שָׁאֲלוּ: "הֵיכָן מֶלֶךְ הַיְּהוּדִים אֲשֶׁר נוֹלָד? כִּי רָאִינוּ אֶת כּוֹכָבוֹ בַּמִּזְרָח וּבָאנוּ לְהִשְׁתַּחֲווֹת לוֹ." ....וְהִנֵּה הַכּוֹכָב שֶׁרָאוּ בַּמִּזְרָח הִתְקַדֵּם לִפְנֵיהֶם עַד אֲשֶׁר בָּא וְנֶעֱמַד מֵעַל לַמָּקוֹם שֶׁהָיָה שָׁם הַיֶּלֶד. כִּרְאוֹתָם אֶת הַכּוֹכָב שָׂמְחוּ שִׂמְחָה גְּדוֹלָה עַד מְאֹד. הֵם נִכְנְסוּ לַבַּיִת וְרָאוּ אֶת הַיֶּלֶד עִם מִרְיָם אִמּוֹ. נָפְלוּ עַל פְּנֵיהֶם וְהִשְׁתַּחֲווּ לוֹ, וּפָתְחוּ אֶת צְרוֹרוֹתֵיהֶם וְהִגִּישׁוּ לוֹ מַתָּנוֹת: זָהָב וּלְבוֹנָה וָמוֹר.
החג חל ב-6 בינואר וערב החג, מכונה לעיתים "הלילה השנים עשר", כמספר הימים מחג המולד. החג נחוג בארוחות משפחתיות, השתתפות במיסה, הענקת מתנות ותהלוכות שבהן נישא כוכב, סמל לכוכב בית לחם. במדינות שונות כגון איטליה ישנה אמונה כי מכשפה ששמה בפנה מחלקת מתנות בדומה לסנטה קלאוס בתרבות האנגלו-אמריקאית. בצרפת ובמדינות שונות במערב אירופה או בעלות השפעה אירופית חזקה כלבנון נוהגים להכין עוגות מלכים שעליהן כתרים המסמלים את שלושת האמגושים ובתוכן מחביאים בובה מיניאטורית אשר המוצא אותה זוכה להיות מלך ליום אחד.
בארץ ישראל

בארץ ישראל נוהגים האורתודוקסים לחגוג את האירוע בטבילה בנהר הירדן, ליד המקום בו הוטבל ישו על ידי יוחנן המטביל באזור קאסר אל יהוד. האירוע נערך ב-19 בינואר לפי לוח השנה המקובל, שהוא ה-6 בינואר לפי לוח השנה היוליאני הנהוג בכנסייה האורתודוקסית.
עד המאה ה-6 נהגו בארץ ישראל לחגוג את חג המולד ביום חג ההתגלות. אחרי ועידת כלקדון, במסגרת המאבק במונופיזיטיזם, רצו להדגיש כי לישו שני טבעים. בחג המולד חגגו את היוולדו בשר ודם ובחג ההתגלות את הוולדו כאל. כנסיית ירושלים, בה היו מונופיזיטיסים ואוריגניסטים המשיכה לחגוג את חג המולד ב-6 בינואר עד אחרי שנת 560. ב-560 קבע יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית כי את חג המולד יש לחגוג ב-25 בדצמבר, אולם חלפו שנים מספר עד שהשינוי הוטמע.
ראו גם

טמקת
כוכב בית לחם
סגידת הרועים
חג מילת ישו
תהלוכת המאמינים בחג ההתגלות, ממנזר יוחנן אל מקום הטבילה בירדן
עוגת המלך בגרסה קטלונית
פרס הרב מימון

| --- | --- |
 תיאור:  פרס לספרות תורנית
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  מוסד הרב קוק 
 תקופת הפרס:  1968–הווה (כ־57 שנים) 
 נקרא על שם:  יהודה לייב פישמן מימון 
 
פרס הרב מימון לספרות ומחקר תורניים הוא פרס הניתן בתחום הספרות התורנית על ידי "יד הרב מימון" (בתוך מוסד הרב קוק), על שם הרב יהודה לייב פישמן מימון (שר הדתות הראשון של מדינת ישראל, ממקימי תנועת המזרחי). הפרס מוענק מדי שנה ביום הזיכרון לפטירתו והוענק לראשונה ביום ה' בתמוז תשכ"ח. הפרס נועד לעודד מחברים שהשקיעו את זמנם ומרצם במחקר התורני. "עתידה בת קול להיות מפוצצת בראש ההרים ולומר: כל מי שפעל עם אל יבוא ויקבל שכרו...אחד מהם ודאי יהיה הרב מימון שעל שמו וביום פטירתו אנו מעניקים היום את הפרס".
הזוכים בפרס

בין זוכי הפרס במהלך השנים: הרב שלמה יוסף זוין - על מפעל האנציקלופדיה התלמודית (תשכ"ח), פרופ' שרגא אברמסון על חיבורו "רב ניסים גאון" (תשכ"ט), הרב דוד כהן (הנזיר) - על "מפעליו בתחום המחקר והקבלה", על עריכת אורות הקודש ועל קול הנבואה (תש"ל), הרב יוסף קאפח - על תרגומו למורה הנבוכים (תשל"ב), הרב איסר יהודה אונטרמן על ספרו "שבט מיהודה" (תשל"ג), הרב שאול ישראלי על ספריו "ארץ חמדה" ו"פרקים במחשבת ישראל" (תשל"ד), הרב אליעזר יהודה ולדינברג על ספרו ציץ אליעזר (תשל"ה), הרב עובדיה יוסף (תשל"ו), הרב שמואל ברוך ורנר על ספרו "משפטי שמואל" (תשל"ח), הרב חיים דוב שעוועל (תשל"ט), הרב שמואל תנחום רובינשטיין והרב עזרא בצרי (תשמ"ו), הרב ד"ר מרדכי ברויאר ופרופ' אהרן מירסקי (תשמ"ט), הרב אליהו בקשי דורון ופרופ' נחום רקובר (תש"ן), יהודה קיל (תשנ"א), הרב יהושע מאמאן, פרופ' יהודה רצהבי ומכון מאיר (תשנ"ב), פרופ' זאב לב על מחקריו בפיזיקה והלכה ויונה עמנואל על עריכת המעיין ועל ספריו "ברכת הארץ" ו"יסופר לדור" (תשנ"ו), הרב מרדכי אלון על סדרת "תכלת מרדכי" (תשס"ב), הרב שמואל טל על סדרת ספרי "טל חיים" (תשס"ז), הרב יצחק ידידיה פרנקל, והרב שלמה גורן.
הערות שוליים

↑  מוסף מיוחד מוקדש לעצרת הזיכרון וחלוקת פרס הרב מימון בט' תמוז תשכ"ח, הצופה, 19 ביולי 1968
↑  מתוך פרס הרב מימון לספרות ומחקר תורניים יד הרב מימון, 1991, עמ' 20
↑  על פרסים ומקבליהם, הצופה, 19 ביולי 1968
↑  "פרס הרב מימון" לספרות ומחקרים תורניים הוענק בטקס חגיגי לפרום' ש. אברמסון, הצופה, 26 ביוני 1969
↑  פרס מיימון - ל"נזיר", מעריב, 14 ביולי 1970
↑  פרס הרב מימון לרב יוסף קאפח, דבר, 23 ביוני 1972
↑  פרס מימון לרב אונטרמן, מעריב, 9 ביולי 1973
↑  הזמנה לטקס חלוקת הפרס, מעריב, 30 ביוני 1974
↑  הענקת פרס לספרות ומחקר תורניים על שם הרב י. ל. הכהן מימון ז"ל, מעריב, 16 ביוני 1975
↑  פרס הרב מימון - לראשון לציון, דבר, 29 ביוני 1976
↑  הרב שמואל תנחום רובינשטיין והרב עזרא בצרי חתני פרס יד הרב מימון לספרות ומחקר תורניים, ברקאי, תשמ"ז, באתר היברובוקס
↑  מעמד הענקת הפרס לספרות ומחקר תורניים, מעריב, 29 ביוני 1990
לראות אותה היום

| --- | --- |

 סינגל בביצוע תיסלם
 מתוך האלבום רדיו חזק
 יצא לאור:  1981
 שפה:  עברית
 אורך:  4:35
 חברת תקליטים:  CBS ישראל
 כתיבה:  תיסלם
 לחן:  יזהר אשדות
 עיבוד:  יזהר אשדות ויאיר ניצני
"לראות אותה היום" הוא שיר של להקת הרוק הישראלית תיסלם שסוגר את אלבום הבכורה "רדיו חזק", אשר יצא ב-1981.
השיר זכה בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת ה'תשמ"א ששודר בתוכנית מקום בצמרת, ותיסלם זכתה בתואר "להקת השנה".
רקע

בגיל 16 הלחין יזהר אשדות שיר שנקרא "מאומה לא קרה" למילים שלו ושל אמו.
בשנת 1977, התגייס אשדות לגלי צה"ל, שם עבד כעורך מוזיקלי. במקביל המשיך לעבוד על המוזיקה שלו, והקליט באותה שנה באולפן ההקלטות "קוליפון" בכיכר השעון ביפו, עם להקת בית של מוזיקאים מהסביבה את השיר "מאומה לא קרה".
בתחילת 1980 החלו אשדות ויאיר ניצני להקליט אלבום באנגלית, לאחר ששירם "תנו לי רוקנ'רול" תורגם לאנגלית וזכה לביקורות חיוביות בפסטיבל המוזיקה "מידאם" בקאן שבצרפת. באוגוסט של אותה שנה הושלמה בארצות הברית הפקת האלבום של תיסלם באנגלית. בנובמבר 1980 יצא לרדיו השיר “רדיו חזק“, עם מילים בעברית שכתב דורי בן זאב, וזכה להצלחה. עקב כך החליטו חברי הלהקה להקליט אלבום בעברית על הפלייבקים של התקליט באנגלית. תיסלם סיימו להקליט את רוב שירי האלבום, אך היו חסרות מילים ללחן של אשדות ל"מאומה לא קרה", שאותו הקליט כמה שנים לפני שהלהקה התגבשה. בתוך כמה שעות הם כתבו את המילים לשיר, שלימים הפך ל"לראות אותה היום".
ב־1990, השנה שבה התאחדה תיסלם בראשונה, יצאה לרדיו גרסה של השיר בהופעה חיה.
גרסות כיסוי

אמנים שונים ביצעו גרסת כיסוי לשיר, בהם ליאור נרקיס, ארקדי דוכין, לירן דנינו, אורי פיינמן ועוד.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1981)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1981)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1981)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1981)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | רשת ג' | 1 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1981)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1981)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1981)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1981)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | רשת ג' | 1 |  |
עטיפתו של תקליט השדרים לגרסה בביצוע אורי פיינמן
נס הנשיא (גרמניה)

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל רשמי או רגיל, בצדו הקדמי
 יחס אורך/גובה:  1:1
 הונף לראשונה:  1921
 מוטיבים עיצוביים:  דגל מרובע בצבע זהב, מסגרת אדומה, במרכז עיט שחור עם טלפיים ומקור אדום.
נס הנשיא או הנס של נשיא האיחוד (גרמנית: Die Standarte des Bundespräsidenten) הוא דגלו האישי של נשיא גרמניה. הדגל מרובע ביחס 1:1 צבוע בצבעים הלאומיים של גרמניה שחור-אדום-זהב. שדה הדגל צבוע זהב עם גבול אדום ובמרכז עיט שחור בעל טלפיים ומקור אדומים.
הדגל הונף לראשונה עם כינון משרת נשיא הרייך בשנת 1921 בימיה של רפובליקת ויימאר. הדגל היה בשימוש בעיצובו הנוכחי בין 1921 ועד עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 אז שונה עיצובו של הדגל והגבול האדום הוחלף בגבול משולש בצבעי שחור-לבן-אדום, כצבעי הטריקולור האימפריאלי. עם ההאחדה בין משרד נשיא הרייך ולבין משרד הקאנצלר, בוטל למעשה דגל נשיא גרמניה והוחלף בדגלו האישי של אדולף היטלר.
עם הקמתה של הרפובליקה הפדרלית של מערב גרמניה, כונן מחדש מוסד הנשיאות והדגל הישן מתקופת הרפובליקה הוחזר לשימוש כדגל נשיא גרמניה המערבית, והחל משנת 1991 של נשיא גרמניה המאוחדת.