stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טל ברדה
ביוגרפיה

טל נולדה לאם אמריקאית ולאב צרפתי וגדלה בירושלים. היא למדה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב משנת 2009 עד לשנת 2012. בנוסף למדה תולדות האמנות ותקשורת באוניברסיטת לה־מירל בצרפת.
בשנת 2013 זכתה במענק תוכנית הסרטים של גרינהאוס בשיתוף פסטיבל הסרטים טרייבקה.
סרטה "משפחה בטרנס" זכה בפסטיבל דוקאביב לשנת 2018 בקטגוריית הסרט הטוב ביותר.
בשנת 2021 הגיעה ברדה לגמר התחרות SIMA לסרטים דוקומנטריים עם הסרט "משפחה בטרנס" אך לא זכתה. ברדה עבדה עם גופי שידור בינלאומיים ביניהם: HBO, ARTE, BBC, CBC, ZDF, IKON.
ברדה היא אחותה של ד״ר יעל ברדה והמעצבת תמר ברדה.
פילמוגרפיה > יוצרת ומפיקה

2022- לשדוד את סבתא
פילמוגרפיה > כמפיקה

2013 - הבריחה
2016 - הממלכה המופלאה של פאפא אלאייב
2018 - משפחה בטרנס
2019 - מאה מיליון צפיות
2021 - אשת חיל
2022- לשדוד את סבתא
2022 - תיק 512
פילמוגרפיה > כבמאית

2015 - במרחק פעימה
2016 - הממלכה המופלאה של פאפא אלאייב
2019 - לוחמי הדממה
2022 - תיק 512
פילמוגרפיה > מנהלת הפקה

2014- אפולוניה
הערות שוליים

↑   טל ברדה, ברשת החברתית LinkedIn
↑  Tal Barda, docsbarcelona.com
↑  a Development Program for Documentary Filmmakers, a Development Program for Documentary Filmmakers - Tribeca Film Institute - 2013 Award, a Development Program for Documentary Filmmakers (באנגלית)
↑  וואלה! תרבות‏, אלה הזוכים בפסטיבל דוקאביב 2018, באתר וואלה, 23 במאי 2018
↑  2021 FINALISTS – SIMA AWARDS (באנגלית)
1 2 3 4 5  Tal Barda, Kinorium (באנגלית)
1 2 3  Tal Barda, Jerusalem Film Festival (באנגלית)
↑  100 Million Views (באנגלית), נבדק ב-2022-10-16
↑  לוחמי הדממה | סרטה של טל ברדה, באתר חדשות 13, 19 במאי 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 8166233937896041345   WorldCat (עם VIAF): 8166233937896041345 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלונה סרוסי

| --- | --- |

 לידה:  25 בפברואר 1971 (בת 53) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש 
 מספר צאצאים:  3 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלונה סרוסי ריגר (נולדה ב-25 בפברואר 1971) היא במאית טלוויזיה וסרטים דוקומנטריים ותסריטאית ישראלית.
אודות

גדלה בתל אביב לאב מהנדס ולאם עפרה בן צבי סרוסי, רקדנית ומורה לבלט. שירתה בצבא כחוקרת מצ"ח. בוגרת תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (1997) ותואר שני מעשי (MFA) בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (2005).
בשנת 1992 פרסמה שירים בעיתון "דבר". בשנת 1993, הייתה מועמדת בתחרות פרסי אופיר על כתיבת שיר נושא לסרט "שלג באוגוסט" של חגי לוי. המוזיקה לסרט נכתבה על ידי פרנק חיים אילפמן.
בשנת 1996 כתבה וביימה סרט קיץ עלילתי בשם "בוקר טוב מאיה". הסרט זכה בקרן הסרט הקצר של משרד המסחר והתעשייה לשנת 1996.
בשנים 1999–2008 ביימה קליפים וסרטונים לטלוויזיה ולאינטרנט, בהם וידאו-קליפ ללהקת כנסיית השכל לשיר "לא מרגיש כלום" (מועמד לווידאו-קליפ השנה 2001 פרסי תמוז), יחד עם יעל לייבוביץ, שאף ערכה. וּוידאו קליפ לשיר "תתחיל מאפס" (מועמד לווידאו-קליפ השנה 2003) של ירמי קפלן יחד עם יובל כהן, שאף ערך. וידאו-קליפ זה הופק על ידי ערוץ המוזיקה ושודר בימיו הראשונים של הערוץ.
בשנת 2005, הייתה יוצרת ובמאית ראשית בסדרה התיעודית "הנבחרת" בהנחיית עינת פישביין, על נשים ודרכן להצלחה. סדרה זו הופקה ושודרה בערוץ yes דוקו ב-yes. הסדרה הייתה מועמדת בשנת 2005 בתחרות אופיר בקטגוריה הסדרה הדוקומנטרית.
בשנת 2006 ביימה את הסרט התיעודי "מחיר הגוף", יחד עם קרן יחזקאלי-גולדשטיין, על נפגעות טרור שמשתתפות בסדנת "גאגא" של הרקדן והכוריאוגרף אוהד נהרין. הסרט הוקרן בפסטיבל דוקאביב והשתתף בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים. הסרט שודר בכ-20 תחנות טלוויזיה ברחבי העולם וזכה בפרס "הבמאיות המבטיחות" בהפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות. בארץ הסרט הוקרן בערוץ 10 ב-2008–2009 .
מאז ואילך עובדת כבמאית פרילאנס ובייעוץ תוכן, ועוסקת בכתיבה.
בשנת 2009 הופיע סיפור קצר שכתבה בספר "מאה אימהות" בעריכת ענת הררי, הוצאת בבל.
ב-2015–2016 כתבה מחזה בשם "ג'ז" שאורכו הוא כ-50 דקות.
חיה בתל אביב, נשואה לשאול ריגר ואם לשלושה ילדים.
עטרה אופק

| --- | --- |

 לידה:  21 במרץ 1953 (בת 71) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  תרגום, עריכה לשונית
 שפות היצירה:  עברית
 
עטרה אופק בשבוע הספר בתל אביב. צילם: עדו פרץ
עטרה אופק (נולדה ב-21 במרץ 1953) היא מתרגמת, עורכת, לשונאית, סופרת ואשת תקשורת ישראלית.
ביוגרפיה

עטרה אופק נולדה בשנת 1953 לסופרים בינה ואוריאל אופק, אחות בוגרת לאמירה חכמוביץ סופרת במגזר החרדי. גדלה בנוף ים. כילדה גרה עם משפחתה 3 שנים בטורונטו, קנדה, שם השלים אביה את הדוקטורט שלו בספרות ילדים. את שנות התיכון עשתה בתיכון חדש בתל אביב, מחזור 1970. בצבא שירתה בגלי צה"ל כמנהלת הסרטייה ועוזרת הפקה בתוכניות מיוחדות. בתום השירות הצבאי למדה באוניברסיטת תל אביב לתואר בלשון עברית ובקולנוע (במחזור הראשון של החוג) במשך שנתיים בלא שסיימה. בין השנים 1970-1974 עבדה עם דן בן אמוץ על כתביו וספריו כעורכת ומגיהה. בד בבד שימשה כנערת תסריט בסרט "עיניים גדולות" (אורי זוהר) ומאוחר יותר גם בסרט "דיזנגוף 99" (אבי נשר). בין השנים 1975-1978 שהתה בהאג, הולנד לצורך לימודי אנימציה באקדמיה החופשית בהאג, אך בסופו של דבר למדה שם בעיקר הולנדית. בין לבין עסקה גם בתרגום ובאיור ספרי ילדים.
בשובה ארצה כיהנה שנים אחדות כסגנית עורך בעיתוני הילדים "משמר לילדים" ו"כולנו". בין השנים 1986-1985 שימשה כעורכת ראשית בהוצאת ענבל לספרי ילדים. בשנים 1988-1987 ערכה בשבועון "העיר" את מוסף "הצרכניה", וב-1989 עברה לעיתון "חדשות" (עד סגירתו ב-1993), שם ייסדה טור צרכנות אישי-הומוריסטי תחת שם העט עפרה לביא, וכן טור סקס בשם העט זהר ליבליך, לצד טורי ביקורת תרבות. בהמשך כתבה טורים דומים בעיתונים "העיר", "הארץ" ו"הד החינוך". ב-1991 ערכה יחד עם דודו גבע את גיליון "הדינוזאורים" המיוחד למקומון "זמן ת"א" של "מעריב" בחסות רוברט מקסוול.
בשנות ה-90 החלה לעבוד בטלוויזיה: ב-1994 ערכה את מגזין הצרכנות והפנאי לנוער "בזבוזים" (חינוכית 2), ובשנים 1999-1995 הופיעה בשעשועון לנוער "תיק-תק" כשופטת הלשונית, לצד יואל גבע כשופט החשבון, בנוסף לכתיבת החידות והתסריטים לתוכנית. ב-1997 יצרה את תוכנית הנוער "הבקבוק" (6 פרקים) לערוץ הילדים, ובשנים 1999-1998 יצרה וערכה סדרת דרמה בת 60 פרקים לגיל הרך בשם "סיפורי מישמיש" לערוץ 2 (קשת). בשנים 1999-1997 הייתה עורכת ראשית וכותבת של השעשועון "מלך הטריוויה" בערוץ 3 בכבלים (98 תוכניות). בשנים 2000-1997 הגישה פינת צרכנות שבועית בתוכנית הבוקר של גבי גזית ורבקה מיכאלי (קשת). בשנות האלפיים המשיכה לערוך שעשועוני טלוויזיה נוספים וכן יצרה את השעשועון "צהבת" (2005) לערוץ הבידור הישראלי בכבלים. ב-2012 הופיעה כיו"ר חבר השופטים בתחרות "אלוף העברית" של טדי הפקות וקשת, שבה שימשה גם כעורכת ויוצרת התוכן. אופק משמשת גם כיועצת פינת הלשון בתוכנית "קותי בחדר האחות" (ערוץ 24).
במשך כל אותן שנים המשיכה לעסוק בתרגום ובעריכה להוצאות ספרים שונות.
מאז 2010 כותבת המלצה שבועית על ספרים לילדים ולמבוגרים באתר "מרמלדה".
חיים אישיים

אופק היא אם לשתיים, ומתגוררת בקציר.
בין עבודותיה > כתיבה

"סיפורי התורה" (הוצאת ידיעות ספרים, 1990)
טף-טף – יומן אלבומי לתינוק ולתינוקת (1994)
סיפורי הרשלה (8 ספרים, הוצאת ענבל 1986/ אלומות 1991/ הוצאת קוראים 2001-2)
קוקו! (ספר משחק), הוצאת אורנית 2002
ספרי "השמיניה" (עם גיורא חמיצר, הוצאת ידיעות אחרונות):
"השמיניה ותעלומת המסכה הבורמזית", 2005
"השמיניה בעקבות הקרדינל המוזהב", 2006
"השמיניה ומזימת ליל הסמוראים", 2007
"לא נפגשנו מעולם", 2013
"חידת הניצוץ", 2014
בין עבודותיה > תרגום

בן המלך והעני (1976)
המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד + השד בבקבוק (1977 + 2011)
לגוף סיבות משלו (1979)
ספרי סוזן פוליס-שוץ (6 ספרים, 1981-1985: "בוא אל ההרים, חבר", "הנה אצחק, הנה אבכה", "למצוא אושר בכל דבר", "כל אהבתי לך", "לאהוב, לחיות, ביחד, שלך אם תבקש")
בחזרה ליער מאה העצים (2009)
זה לא ארגז (2010)
יומנים מחדר המיטות (2011)
חלקיק של הירח (חידת האהבה) (2011)
יצירת הפאר של הפיל המצייר (2012)
הרפתקאותיה של אליס בארץ הפלאות (2012)
סדרת אייבי ובין (2012–2013)
סיפורו של דוקטור דוליטל (2013)
הרוח בערבי נחל (2018)
סדרת ספרים איזדורה מון
בין עבודותיה > איור

אז מה כדאי להיות? (1970)
הפנטום של השכונה שלנו (1971)
יונה לבנה (1973)
איפה טמונות התמונות (1973)
הנגן העיוור (1973)
אני צמחתי מן היער (1973)
ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד + השד בבקבוק (1977 + 2011)
איפה טמונות התמונות (1978)
בין עבודותיה > עריכה

ספריה של דבורה עומר שיצאו בהוצאת שרברק בשנות ה-70 וה-80
ספרי ביו-אנרגיה של רפי רוזן, הוצאת תמוז, שנות ה-90
ברכות והספדים (2005) ורוב ספריו של מאיר אריאל
הספר הרטוב (2008)
תהיו בקשר (2008)
איך בוטלה המתמטיקה (2010)
קבלו את לולה (2012)
בראש של מרק (2012)
מאושר בחלקו (2012)
היוצר פינת החופר (2013)
עלילות הרשלה (2015) - עריכה משותפת עם ריבה בן-נר
הערות שוליים

↑  אסתי סגל, ‏ספר ההמשך החדש לפו הדוב עומד לצאת לאור בישראל, באתר גלובס, 14 באוקטובר 2009
יהודה אטלס, חיבוק דוב | "בחזרה ליער מאה העצים", באתר הארץ, 11 בנובמבר 2009
↑  שהם סמיט, "זה לא ארגז" מאת אנטואנט פורטיס | קרטון ביצוע, באתר הארץ, 25 באוגוסט 2010
↑  ירון פריד, למה זוגות מפסיקים לעשות סקס? הסקסולוגית בטינה ארנדט ממש מאוכזבת, באתר הארץ, 24 ביוני 2011
↑  שפרה הורן, אלף שאנטי ושאנטי, באתר הארץ, 5 באוקטובר 2011
↑  דוד רפ, "יצירת הפאר של הפיל המצייר": מסע בעקבות התהליך היצירתי, באתר הארץ, 5 באוגוסט 2012
↑  ורד לי, מורשת אליס, באתר הארץ, 9 באוקטובר 2012
↑   מאשה צור-גלוזמן, הווטרינר האהוב בעולם, באתר הארץ, 23 בדצמבר 2013
↑  שלי פלדמן, ספרי ילדים: הספרים שיעשו לכם את החודש, באתר הארץ, 6 בפברואר 2018
↑  מאיר בראלי, ספר של אב ובתו, דבר, 5 באוגוסט 1970
↑  מאיר בראלי, ספר לילד - שלושה דורות, דבר, 20 במרץ 1974
↑  צביה בן שלום, תנו להם ספרים - סקירת ספרי ילדים, על המשמר, 6 ביולי 1973
↑  יעל דר, שורום-זורום-זורום-רים, באתר הארץ, 17 ביוני 2008
↑  מור פוגלמן-דבורקין, עכבר העיר, ספרי ילדים: האם באמת כדאי לחיות לנצח?, באתר הארץ, 19 בינואר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297242905171  BnF: cb15899903s (data)  GND: 1099481899  ISNI: 0000 0000 6667 6565  LCCN: n83027281  MusicBrainz: 88b65ccd-d2f2-4d27-a632-b106f784cd63  VIAF: 54484911   WorldCat (עם VIAF): 54484911
יחסי טאיוואן–ישראל

| יחסי טאיוואן–ישראל |
| --- | --- |
טאיוואן: ישראל
   לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה   

טאיוואן: ישראל
שטח (בקילומטר רבוע)
35,980: 22,072
אוכלוסייה
23,162,907: 10,023,983
תמ"ג (במיליוני דולרים)
: 509,901
תמ"ג לנפש (בדולרים)
: 50,868
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: דמוקרטיה פרלמנטרית

ביקור ראש אמ"ן שלמה גזית בטאיוואן
נשיא טאיוואן מא יינג-ג'יו לוחץ את ידו של כרמל שאמה הכהן שהגיע כחלק ממשלחת חברי כנסת לטאיוואן, 2011
בין טאיוואן ומדינת ישראל לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים לאור מעמדה הבינלאומי של טאיוואן, אם כי שתי המדינות מקיימות יחסים כלכליים ומסחריים, ולישראל יש משרד ייצוגי בטאיוואן, שנפתח בשנת 1993.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 לישראל היו יחסים דיפלומטיים רק עם שבע מתוך עשרים ושמונה מדינות אסיה. המדינות שלא קיימו יחסים כלשהם עם ישראל היו מדינות מוסלמיות או קומוניסטיות ועליהן נוספה טאיוואן. בחודש מאי 1993 נפתח בתל אביב-יפו "משרד הכלכלה והסחר של טאיפיי" ובחודש אוגוסט של אותה השנה פתחה ישראל בטאיפיי את "משרד הכלכלה והסחר של ישראל", ובכך קיבלו יחסי המסחר בין שתי המדינות גושפנקה.
היחסים הבלתי-רשמיים בין שתי המדינות מתבטאים בעיקר בתחום המדע, המסחר והתעשייה.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת

עוד לפני ניצחונם של הקומוניסטים במלחמת האזרחים הסינית היה מאבקה של המפלגה הלאומית הסינית (קוומינטנג) במפלגה הקומוניסטית הסינית שהונהגה על ידי מאו דזה-דונג בבחינת שאלה קיומית. לפיכך, הרפובליקה הסינית הסתייגה מישראל ונמנעה מלהכיר בה או לקיים עמה קשרים בתקווה שתשמור לצדה את ארצות ערב שנוכחותן באומות המאוחדות הלכה וגדלה.
ב-15 במאי 1948 ישראל הגישה בקשה להתקבל לארגון האומות המאוחדות (או"ם). בדיון שנערך במועצת הביטחון של האו"ם, נציג הרפובליקה הסינית נמנע יחד עם חמש חברות נוספות. לאור זאת בקשת ישראל לא קיבלה את מרב הקולות הדרוש, ורק עם קבלת החלטה 273 של העצרת הכללית של האו"ם ב-11 במאי 1949 ישראל הייתה לחברה באומות המאוחדות. בגלל התנהגות זו טען ולטר איתן, אז מנכ"ל משרד החוץ, כי לישראל לא הייתה שום סיבה להכיר תודה לרפובליקה הסינית. עם זאת, לאבא אבן היה יחס חיובי וחם יותר כלפי טאיוואן. לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות בין ישראל לארבע מדינות ערב הגובלות בה ולפני ניצחון הקומוניסטים במלחמת האזרחים בסין הכירה הרפובליקנית הסינית בישראל.
בשנת 1950 הכירה ישראל ברפובליקה העממית של סין, שבינתיים השתלטה על כל המדינה. עקב כך נותקו כל הקשרים שעוד היו קיימים בין ישראל וטאיוואן. טאיוואן אף סירבה להעניק אשרות שהייה לישראלים. למרות כל זאת, ישראל סירבה לתמוך בהצעות שהועלו לאומות המאוחדות שקראו לקבל את סין העממית כחברה באו"ם במקומה של טאיוואן, ונמנעה בהצבעות על עניין זה. באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 ישראל הצביעה בְּפֵירוּשׁ נגד הוצאת טאיוואן מהאומות המאוחדות. בתמורה, ככל הנראה, התרככות בנוקשתה של טאיוואן נגד ישראל. בשנים אלו נוצר אז שיתוף פעולה עקיף בתחום אחד - מכירה תת-מקלעים מסוג עוזי על ידי בית החרושת הבלגי שייצר אותם ברישיון ישראלי. ישראל לא התנגדה לביצוע עסקה זו.
היסטוריה > משנות השבעים עד לשנות התשעים

ישראל הבהירה את מדיניותה כלפי טאיוואן בתשובה של שר החוץ אבא אבן לשאילתה שהועלתה במליאת הכנסת על ידי חבר הכנסת זבולון המר ב-25 בנובמבר 1970. אבן אישר שבשטחים שונים קיימים קשרים עסקיים ומסחריים בין אזרחים ומוסדות בישראל לבין טאיוואן במישור שאינו ממשלתי. במישור הממשלתי, לדבריו, מתקיימים מפעם לפעם מגעים מצומצמים בעיקר באומות המאוחדות. אין לישראל קשרים דיפלומטים עם טאיוואן, זאת לאחר שישראל הכירה בסין העממית ב-1950. אבן הוסיף ואמר כי אין מניעה להמשך הקשרים העסקיים בין שתי המדינות אך עניין כינונם של יחסים דיפלומטיים עם טאיוואן אינו עומד על הפרק.
טאיוואן המשיכה במאמציה לרכוש מישראל ציוד צבאי. בשנת 1971 ברצונה של ממשלת טאיוואן היה לרכוש בישראל טילים מסוג גבריאל, שהוא טיל נגד ספינות. לשם כך היא רצתה לשגר משלחת רשמית לישראל. מנכ"ל משרד החוץ, גדעון רפאל, התנגד לעסקה זו ולביקור המשלחת בטענה שרפובליקה העממית של סין תראה בכך פרובוקציה חמורה ומיותרת. רפאל האמין שעל ישראל להתרכז בניסיון לכונן יחסים דיפלומטיים עם סין העממית על אף שהסיכויים אז לעשות כן היו קלושים. שר החוץ אבא אבן קיבל את דעתו של רפאל וביקש מראשת ממשלת ישראל גולדה מאיר ומשר הביטחון משה דיין שיעכבו כל פעולה בנוגעת לטאיוואן עד להתייעצות נוספת.
בחודש אוקטובר 1971 כתב יעקב שמעוני, סגן המנהל הכללי של משרד החוץ לענייני אסיה ואפריקה לשגריר ישראל בוושינגטון, יצחק רבין, והסביר לו את מהות היחסים בין ישראל וטאיוואן:
"ממשלת טאיוואן לא ביקשה מעולם להקים יחסים רשמיים עם ישראל ואף נקטה, בדרך כלל, קו עוין לישראל בהופעותיה ובהצבעותיה באו"ם בזירה הבינ"ל. נכון שבשנים האחרונות גילתה יתר עניין בהקמתם של קשרים בלתי רשמיים ומעשיים בשטחים שונים - אם כי עתה היא עושה זאת 'מתחת לשולחן' ומבלי להסיר את כל הקשרים הפורמליים, למשל בקשרי מסחר.
בשנים האחרונות נענתה ישראל בצורה די מרחיקה לכת לרצונה של טאיוואן להקים קשרים לא-רשמיים. יושב בארץ נציג רשמי למחצה של מערכת ההסברה הטאיוואנית שהיה קשור, כנראה, גם למערכת המודיעין שלה... יש קשרי מסחר מסוימים; יש מכירות בשטח הביטחוני; יש ביקורים של אישים.
אין לישראל בשלב זה עניין להגביר מערכת יחסים זו עד כדי הפיכתה למערכת רשמית יותר, אם כי אין התנגדות להגברת המסחר ולהמשכת שיפור הקשרים הבלתי רשמיים".
ב-25 באוקטובר 1971 תמכה ישראל
בהחלטה 2758 של העצרת הכללית של האו"ם שהביאה לסילוקם של נציגי טאיוואן מהאומות המאוחדות.
חרף היעדרם של יחסים דיפלומטיים ועל אף מכשולים שונים שהציבה ממשלת טאיוואן, נמשכו מאמצים, בייחוד של אנשי עסקים מישראל לקשור קשרי מסחר עם טאיוואן, שחשיבותה הכלכלית הלכה וגברה משנות ה-70 של המאה ה-20 ואילך. ב-1971 ביקרה בטאיוואן משלחת ישראלית במסגרת מסע במדינות אסיה שונות. במרוצת השנים התפתח שיתוף פעולה בתחום הטכנולוגיה בין שתי המדינות. בשנת 1977 נחתם הסכם בין טאיוואן לישראל אשר לפיו הורשתה טאיוואן לייצר לשימושה נשק ישראלי, טילי גבריאל. לפי פרסומים שונים שהתפרסמו אז באמצעי תקשורת בעולם, נודע כי ישראל רצתה למכור לטאיוואן ארבעים מטוסי כפיר. העסקה לא התבצעה בסופו של דבר הן משום התנגדותה של ארצות הברית שכן המטוס מכיל רכיבים אמריקאיים והן בשל התנגדותו של משרד החוץ הישראלי.
ניסיון נוסף למכירת מטוסי כפיר לטאיוואן שנעשה בקיץ 1991 נכשל גם הוא. כמו כן, התפרסמו אז ידיעות על סירות פטרולים מהירות וטילים תוצרת ישראל שנמכרו לטאיוואן. תזוזות בקשרים בין שתי המדינות ניכרו גם בתחומים אחרים: בטאיוואן נפתחה נציגות חברת הספנות "צים". בקיץ 1990 הוסכם בין ישראל וטאיוואן על הקלות במתן אשרות וישראל הוצאה מרשימת המדינות המופלות לרעה בשיעור המכס.
היסטוריה > שנות התשעים > פתיחת המשרדים מטעם שתי המדינות

בסופו של דבר, בחודש מאי 1993, נפתח בתל אביב-יפו "משרד הכלכלה והסחר של טאיפיי". בחודש אוגוסט של אותה השנה פתחה ישראל בטאיפיי את "משרד הכלכלה והסחר של ישראל". בכך קיבלו יחסי המסחר של ישראל וטאיוואן גושפנקה רשמית. בחודש ספטמבר 1995 שונה שם המשרדים - כדי להלום את מאפייני פעולתם - והם נקראים מאז "משרד הכלכלה והתרבות" ולא "משרד הכלכלה והסחר". בשני המשרדים יושבים דיפלומטים מקצועיים ממשרדי החוץ של שתי המדינות.
מאז ואילך קיימת תנועה רבה של משלחות תיירות ומשלחות אחרות, לרבות כלכליות משני הצדדים. כמו כן, השתתפו במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 כמה משתלמים טאיוואנים בקורסים שונים בישראל.
לקריאה נוספת

משה יגר, המסע הארוך לאסיה: פרק בתולדות הדיפלומטיה של ישראל, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 2004.
Roie Yellinek, Taiwan and Israel: Don’t Recognize, but Collaborate, BESA Center Perspectives Paper No. 1,480, March 12, 2020.
ג'יל דמתי-פיינגולד

| --- | --- |
 לידה:  שנות ה־60 של המאה ה־20 
 מדינה:  ארצות הברית, ישראל 
 מקום לימודים:  אהל שם (בית ספר)  אוניברסיטת תל אביב 
 בן או בת זוג:  אמנון דמתי 
 https://jillandamnon.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'יל דמתי-פיינגולד היא רקדנית, שחקנית ומנחה ישראלית.
ביוגרפיה > ארצות הברית

דמתי-פיינגולד נולדה ב-פורטלנד (אורגון) ,ארצות הברית לפיליפ, כימאי במקצועו, ונעמי לב-ים (ריטה פיינגולד) שהייתה מתכננת ערים. לדמתי-פיינגולד 5 אחיות: ויוי, דבי, וונדי, בטסי, מגי, ואח: צ'אק. סבה, השופט לואיס גרינברג, היה שופט עליון, של מדינת ניו-יורק, היהודי הראשון שמונה לתפקיד.
כשהייתה בת מספר חודשים עברה המשפחה ל-סן פרנסיסקו. ההורים עלו למדינת ישראל מספר פעמים, לראשונה בשנת 1963, התגוררו בקיבוץ בית העמק, חזרו לארצות הברית, עלו פעם שנייה בשנת 1968, התגוררו בקיבוץ גבעת ברנר מספר שנים וחזרו לארצות הברית.
ביוגרפיה > ישראל

דמתי-פיינגולד עלתה לישראל בשנת 1976 והתגוררה ב-רמת גן, ובהמשך בכרמיאל, שם סיימה את תיכון "אורט הורוביץ".
בנעוריה עסקה דמתי-פיינגולד בהתעמלות מכשירים, בלט מים עם דולפינים, וג'אז
דמתי-פיינגולד שירתה בצה"ל משנת 1979 בתפקיד מ"פ של נוער במצוקה, בבה"ד 12 בדרגת סגן.
לאחר שחרורה מצה"ל בשנת 1981 הייתה מדריכת "חבורות רחוב" (קידום נוער), בדרום תל אביב, במסגרת עיריית תל אביב, בנוסף לעבודתה במשרדי תחנת הרדיו "קול השלום" של אייבי נתן
דמתי-פיינגולד למדה קולנוע וטלוויזיה ב-אוניברסיטת תל אביב, והייתה מהמייסדות של פסטיבל סרטי הסטודנטים הראשון.
דמתי-פיינגולד הצטרפה ללהקתו של בעלה לעתיד אמנון דמתי "חושישי", ובנתה איתו את המופע "שני עולמות"
הזוג דמתי מעבירים סדנאות, עושים כוריוגראפיות וזאת במשך שנים רבות: למורים לתנועה, לילדים חרשים, מקהלות בשפת הסימנים, פרויקטים
של בתי-ספר למשחק, כוריוגראפיות מחזמרים.
בשנת 1989 הופיעו דמתי-פיינגולד ובעלה הרקדן, כנציגי ישראל בבית הלבן בפני נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש
בשנת 2015 יצרו הזוג דמתי את הכוריאוגרפיה של המחזה "תשמע קולי" שהוצג בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער בהשתתפותה של עידית טפרסון.
דמתי-פיינגולד בנתה עם אמנון דמתי את המופע "שני עולמות" אמנון דמתי עם רעייתו ג'יל דמתי-פינגולד. במופע הרקדנים שניהם משתפים את הקהל בדו-שיח ובתנועה על הבמה.
בשנת 1995 דמתי-פיינגולד השתתפה בסרט "ווסרמן" – הפקה גרמנית- אמריקאית על פי יורם קניוק, ·בסדרה "טיפול נמרץ",·בהצגות ילדים – בתיאטרון ילדים ונוער. ·
דמתי-פיינגולד הנחתה מופעי מחול שונים (ג'אז פלוס, בלט פאנוב), ·הגישה פינת תרבות בערוץ 2 (בהנחיית יונה אליאן) ·
דמתי-פיינגולד הגישה פינת תרבות - בערוץ ישראלי בארצות הברית
ב-22 במאי 2007 הקרין ערוץ 2 סרט תיעודי שצולם במשך 4 שנים על חייהם של "אמנון וג'יל"
דמתי-פיינגולד ובעלה היו חלק פעיל בסרט "בדרך חד סטרית", על ילדי תימן האבודים. מלבד קטעי רקוד אמנותיים שלהם ששולבו בסרט, דמתי-פיינגולד עבדה כעוזרת במאי וכתבה שיר נושא לסרט שרמי קליינשטיין הלחין וביצע.
בשנת 2016 בני הזוג דמתי הקימו בקליפורניה, ארצות הברית עמותה בשם: "2 עולמות ריקוד" (two worlds dance) שמגשר בין חירשים לשומעים דרך תנועה ומחול. לפרויקט הוזמנו בני נוער הלוקים בחירשות, ועוד מוגבלויות כולל אוטיזם (מאות בני נוער), בשילוב עם בני נוער שומעים תוך התבוננות בצרכים המיוחדים של כל ילד
בני הזוג דמתי ערכו סדנה בבית הספר היסודי "אלקוט" בסן דייגו בהשתתפות 50 ילדים חירשים ובעלי צרכים מיוחדים בגילאי 3–11 שנה.
בשנת 2018 משרד החוץ הישראלי הגדיר את הזוג דמתי כ"שגרירי תרבות וקבלת האחר של ישראל בעולם". הזוג נשלח על ידי החטיבה לתרבות דיפלומטית של משרד החוץ ל: הודו, טורקיה, רוסיה, אוגנדה, קניה, גאנה, סנגאל
פרסים

דמתי-פיינגולד זכתה בשותפות עם אמנון דמתי ב"פרס הצילינדר הנודד" במסגרת אמנות לעם לשנים 1988–1989.
משפחה

ב-1990 נישאה דמתי-פיינגולד במצפה מודיעין ל-אמנון דמתי.
בגלל חרשותו של בעלה, דמתי-פיינגולד שולטת בשפת הסימנים.
הערות שוליים

↑  "ג'יל דמתי-פיינגולד" jillandamnon.com/dancers
↑  ג'יל ואמנון דמתי jewishnewsva.org/jill-and-amnon-damti
↑  שני עולמות : אמנון וג'יל דמתי - מופע מחול של בני זוג חירש ושומעת, באתר וואלה, 24 במרץ 2015
↑  ג'יל ואמנון דמתי "איחוד עולמות דרך ריקוד" ג'רוסלם פוסט, אביגיל קלין לייכמן, 10 בדצמבר 2015
↑  תשמע קולי מוזיאון תל אביב לאומנות
↑  התשמע קולי תיאטרון השעה הישראלי
↑  ג'יל ואמנון דמתי ב"שני עולמות" ג'יל ואמנון שני עולמות - מופע מפגש מחול - Two Worlds - a dance
↑  סרט דוקומנטרי "אמנון וג'יל" ערוץ 2, 22 במאי 2007, וואלה פורומים, 17 באפריל 2007
↑  שני עולמות ריקוד (twoworldsdance) twoworldsdance
↑  פרס הצילינדר הנודד - הוא על שם זאב יוסיפון (יוסקוביץ') מייסד תל"ם והמנכ"ל הראשון שלה. הפרס מוענק מדי שנה לפעילים, יחידים ומוסדיים, על ידי העמותה עבור קידום התרבות והאמנות בפריפריה
↑  ג'יל פינגולד סל תרבות ארצי
דנה לרר

| --- | --- |

 לידה:  27 באפריל 1985 (בת 39) נס ציונה, ישראל 
 מדינה:  ישראל
 עיסוק:  במאית, תסריטאית ושחקנית
 מקום לימודים:  סטודיו למשחק ניסן נתיב, אוניברסיטת תל אביב
 יצירות בולטות:  "גבולות", "מתי בפעם האחרונה"
 http://danalerer.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
דנה לרר (נולדה ב-27 באפריל 1985) היא במאית, תסריטאית, ושחקנית ישראלית. מועמדת לפרס אופיר לשנת 2016 על סרטה "גבולות".
ביוגרפיה

דנה לרר נולדה בנס ציונה. סבא רבא שלה ראובן לרר ייסד את נס ציונה בשנת 1883. אביה משה (מונה) לרר מהנדס ואיש עסקים ואמה מיקרוביולוגית. יש לה שתי אחיות גדולות. כישוריי המשחק והשירה שלה התגלו כבר בגיל צעיר ובשנים 1996–2003 היא לקחה חלק מרכזי בלהקת השירה הייצוגית של נס ציונה בניצוחו של פיני שפיגלר וליאור וידושינסקי, ובמכינת הנוער של ניסן נתיב.
שירתה בצה"ל כמדריכת מוזיאון במוזיאון ההגנה.
סיימה את לימודיה בסטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב בשנת 2008, וב-2010 החלה בלימודי תואר ראשון בקולנוע (מגמת בימוי) באוניברסיטת תל אביב (היום בית הספר לקולנוע ע"ש סטיב טיש). היא סיימה את התואר בשנת 2015. באותה שנה גם יצא סרטה "גבולות" בכיכובה של נעמי לבוב.
כשחקנית שיחקה בתיאטרון בית ליסין, תיאטרון אורנה פורת ותיאטרון ארצי לנוער בעשרות הצגות ("הפי אנד" "לפול ברשת" "רעש לבן" "כשחלום מתעורר לחיים" "מחוברים") ובמשך חמש שנים הופיעה מעל ל-200 הצגות ברחבי הארץ עם הצגת היחיד "כמעט דוגמנית". בקולנוע וטלוויזיה השתתפה בסדרות "המדרשה" "מונא" "ויקי ואני" "ילדי הסתיו" "בקטע אחר" בקרוב אצלך".
דנה וסרטיה זכו בפרסים רבים בפסטיבלי הקולנוע ברחבי העולם. יו"ר חבר השופטים בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים, המפיק האגדי רוברט לנטוס העניק ל"גבולות" את הפרס הראשון וציין בהחלטתו כי:
״מדובר בבמאית עם כישורים יוצאי דופן ויד בטוחה. עבודתה כנה, שנונה, מלאת תובנה אנושית ומבוימת ללא דופי. דנה לרר היא במאית בעלת סגנון, שליטה וחן, אנו סמוכים שעוד נשמע עלייה בעתיד״.
בשנת 2018 לקחה חלק בחממה הבינלאומית לקולנוע ירושלים לשם הגישה תסריט לסרט עתידי בשם "וונדי" שאותו כתבה עם התסריטאי טל מילר. הסרט קיבל גם פיתוח מקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
בשנת 2019 לקחה חלק ב Talent Village Les Arcs שם זכתה בפרס הראשון על תסריט סרטה העתידי "אושר כפול" (שם זמני).
משמשת גם כמרצה לתסריטאות ומנחת סדנאות כתיבה לילדים ומבוגרים, יצרה את הסדנה "ממציאים סיפור".
פילמוגרפיה נבחרת

מבחן בד (2012)
אלה מתחתנת (2014)
גבולות (2016)
מתי בפעם האחרונה (2018)
שירלי מושיוף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בספטמבר 1976 (בת 48) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה (2008)  פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה (2014) 
 פרופיל ב-IMDb
 
שירלי מושיוף (נולדה ב-12 בספטמבר 1976) היא עיתונאית, תסריטאית ויוצרת טלוויזיה ישראלית, זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה, וחברת הנהלת איגוד התסריטאים.
ביוגרפיה

מושיוף בוגרת מגמת התסריטאות של החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. במשך שנים כתבה מושיוף במוסף "7 ימים" של עיתון "ידיעות אחרונות". בשנת 2004 ערכה את תוכנית הטלוויזיה "הבלוג" של "yes הטלוויזיה בלוויין". בשנת 2007 ערכה את תסריטי הטלנובלה של "הוט" ו"דרסט הפקות", "בובות".
בסוף אותה שנה נחשפה מושיוף לראשונה כיוצרת ותסריטאית, בסדרת הטלוויזיה הדרמטית של "הוט", "להוציא את הכלב", שיצרה יחד עם ניר ברגמן (במאי הסדרה), המתארת יממה בחיי ארבעה זוגות, בכיכובם של מוני מושונוב, אורלי זילברשץ ורמי הויברגר, וזכתה לשבחים רבים. בשנת 2008 יצרה וכתבה את הסדרה "תעשה לי ילד" עבור "הוט", אותה ביים יובל שפרמן, בהשתתפותם של חברי "מרסדס בנד", העוקבת אחר להקת רוק. יצרה וכתבה את עונתה השלישית של "האלופה". היא שימשה כעורכת תסריט בסדרת הדרמה שמשודרת בערוץ 10 "אלנבי", פרי עטם של התסריטאים ארז קו-אל וגדי טאוב, המבוססת על ספרו של טאוב.
ב-2014 עלתה בהוט סדרת הטלוויזיה "איש חשוב מאוד" אותה יצרה, כתבה וביימה מושיוף, בכיכובם של יהודה לוי ואלמה דישי. בסוף שנת 2018 עלתה העונה השנייה של הסדרה.
ב-2015 כתבה את התסריט של הסרט "גאליס קונקט", סרט שני המבוסס על הסדרה המצליחה "גאליס". הסרט, בכיכובם של תובל שפיר, אליאנה תדהר ועופר שכטר, עלה לאקרנים באפריל 2016.
מושיוף היא אם לשלוש בנות.