stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק רווה
ועדות בענייני מקרקעין

בעשור הראשון של מדינת ישראל היה רווה חבר בוועדה בראשות השופט משה לנדוי שהכינה טיוטה לחוק המקרקעין. בשנים 1965-1969 עמד בראש ועדה ציבורית לבדיקת חוקי הגנת הדייר. הוועדה הוקמה במאי 1965 על ידי שר השיכון יוסף אלמוגי ובאישור הממשלה במטרה לבחון את הסדרי דמי מפתח והגנת הדייר, לאור תלונות בעלי בתים על שכירות נמוכה מדי ותלונות על הזנחת הדירות המושכרות. השר אלמוגי ביקש לקבוע מסגרת של מספר חודשים לעבודת הוועדה אולם ויתר על הבקשה לאור דרישתו של רווה שעבודת הוועדה לא תוגבל בזמן. תחילה עסקה הוועדה בהעלאת שכר הדירה ובסוף שנת 1965 המליצה הוועדה על העלאת שכר הדירה בחוק הגנת הדייר ב-80-120%, המלצות שאושרו על ידי הממשלה והכנסת. באמצע שנת 1966 המליצה הוועדה בהמלצת ביניים, לפטור מחוק הגנת הדייר את הדירות הפנויות ואת אלו שיתפנו בעתיד, כדי לאפשר השכרתן של אלפי דירות שעמדו ריקות ובעליהן נמנעו מלהשכירן מחשש שהדיירים יתקעו בהם בדמי שכירות נמוכים. המלצות אלו הוקפאו על ידי שר השיכון, מרדכי בנטוב, אשר הודיע שידון בהמלצות אלו לאחר מתן ההמלצות הסופיות. בספטמבר 1967 המליצה הוועדה להפוך לקבוע את הפטור הזמני שניתן מחוק הגנת הדייר לבניינים שנבנו משנת 1953. כן הומלץ לפטור מהחוק דירות בהן הגיע המשכיר והשוכר להסכמה לגבי פינוי הדירה. הוועדה לא התייחסה בהחלטותיה לחדרים שאינם מהווים דירה ורווה סירב לשוב לדון בנושא בוועדה בגלל העומס על הוועדה. המלצות הוועדה אושרו על ידי הממשלה בנובמבר 1967 ועברו בכנסת באוגוסט 1968.
בהמלצות הסופיות המליצה הוועדה לבטל את שיעורי המקסימום של דמי שכירות על בתי-עסק. המלצות הוועדה הוגשו לכנסת על ידי הממשלה רק לאחר שנתיים, לאחר שעברו קיצוץ ולאחר דיון בכנסת היו הבסיס לחוק הגנת הדייר, תשל"ב–1972.
לאחר פרישתו לגמלאות כיהן במשך שנות ה-80 כיו"ר ועדת ערר לעניין מס שבח מקרקעין.
הערות שוליים

↑  במשמרות כפר סבא, דבר, 10 ביוני 1934
1 2  השופט יצחק רווה, דבר, 16 ביוני 1961
↑  יוסף לפיד, השופט רווה חדל להרגיש, מעריב, 27 בפברואר 1961
↑  נאשם ברצח נרצח בבית המשפט, דבר, 17 במרץ 1971
↑  מונו שלושת שופטיו של א. אייכמן, דבר, 27 בפברואר 1961
↑  שלמה נקדימון, "יום השנה לקארל שיינפלד": ניחוח של הנסתר, באתר הארץ, 14 במרץ 2012
↑  העיתונאים מייצגים את הציבור בבית המשפט, מעריב, 17 במרץ 1971
↑  יצחק רווה באתר חברה קדישא ת"א–יפו
↑  יוסף חריף, ועדת שרים תבדוק את תביעות בעלי הבתים להעלאת שכר הדירה, מעריב, 12 באפריל 1965
↑  תוצע ועדה לשינויים בחוק הגנת הדייר, דבר, 23 במרץ 1965
↑  הוקמה ועדה לבדיקת חוקי הגנת הדייר, דבר, 19 במאי 1965
↑  75-100 אחוז העלאה לחנויות, דבר, 24 בדצמבר 1965
ועדת רווה המליצה על העלאות ניכרות, מעריב, 7 בינואר 1966
↑  הסתייגות בכנסת מהמלצות ועדת רווה בויכוח על משרד השיכון, דבר, 22 ביוני 1966
אושרה העלאת שכר דירה לפי המלצות ועדת רווה, דבר, 25 ביולי 1966
↑  יהושע ביצור, הומתקה הגלולה המרה של העלאת שכר הדירה, מעריב, 28 ביולי 1966
↑  ועדת רווה המליצה לשחרר דירות פנויות מחוק הגנת הדייר, דבר, 26 ביוני 1966
↑  המלצות ועדת רווה - לביצוע או לגניזה?, דבר, 3 בינואר 1967
↑  יעוכבו המלצות ביניים של ועדת רווה, דבר, 3 בפברואר 1967
↑  ועדת רווה ממליצה לבטל חוק הגנת הדייר על בניינים חדשים, דבר, 14 בספטמבר 1967
↑  יהושע משולח, המלצות ועדת רווה אושרו, דבר, 1 בדצמבר 1967
↑  י. שדמי, מרוץ עם הזמן על שכר הדירה, מעריב, 23 ביולי 1968; המשך
יהושע ביצור, אושרו מסקנות ועדת הכספים על הדו"ח של מבקר המדינה, מעריב, 13 באוגוסט 1968
↑  המאבק על שכר הדירה, מעריב, 31 בינואר 1971
↑  הודעה בדבר מינוי ועדות ערר, 31 במרץ 1982, ילקוט הפרסומים 2812, עמ' 1691
הודעה על מינוי יושבי ראש לוועדות ערר, 30 במרץ 1984, ילקוט הפרסומים 3059, עמ' 2563
הודעה על מינוי יושבי ראש לוועדות ערר, 29 במרץ 1985, ילקוט הפרסומים 3190, עמ' 2101
מינוי ועדת ערר, 27 במרץ 1987, ילקוט הפרסומים 3450, 22 במאי 1987, עמ' 1630
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1028920644  ISNI: 0000 0003 9193 8266  RERO: 02-A020064646  VIAF: 285863209   WorldCat (עם VIAF): 285863209
ילדי הוסאק

גוסטב הוסאק (במרכז) בביקור במזרח גרמניה, 1971.
פירמידת האוכלוסייה של צ'כיה בשנת 2007. "ילדי הוסאק" מייצגים את הקטגוריה המאוכלסת ביותר.
ילדי הוסאק (בצ'כית: Husákovy děti, בסלובקית: Husákove deti) הוא מונח המשמש לתיאור דור של אנשים שנולדו בצ'כוסלובקיה בתקופת בייבי בום שהחלה בראשית שנות ה-70, בתקופת ה"נורמליזציה". הדור נקרא על שמו של הנשיא והמנהיג הקומוניסטי של צ'כוסלובקיה, גוסטב הוסאק.
מדיניות פרו-אוכלוסייה ממלכתית בשנות ה-70

הבייבי בום המשמעותי ביותר לאחר המלחמה בצ'כוסלובקיה הגיע לשיאו בשנת 1974. לאחר אירועי האביב של פראג בשנת 1968 ושיקום התנאים ששררו לפני תקופת הרפורמה, צ'כוסלובקים רבים נכנעו לגורלם והיו מודאגים מהמצב הפוליטי במדינה. בתגובה, המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית הגיעה עם גרסה משלה לגולאש קומוניזם, שהוצגה בתפיסה חדשה: מדיניות פרו-אוכלוסייה ממלכתית. משך חופשת הלידה הוארך, קצבת הילדים גדלה והזוגות הטריים סובסדו בהלוואות מדינה אטרקטיביות. עם זאת, המדיניות הממלכתית "הנדיבה" הגיעה במהרה לגבולותיה. בסוף שנות ה-70, עתודות הכספים הממלכתיות המיועדות לתמיכה במדיניות הפרו-אוכלוסייה היו מוגבלות והבייבי בום הסתיים. השפעתה של מדיניות הפרו-אוכלוסייה הממלכתית הוטלה בספק בעבר. גידול האוכלוסייה החל להתגבר בשנת 1969. הסבסוד הכספי הממלכתי אושר בשנת 1973 והבייבי בום הגיע לשיאו בשנת 1974. לאחר העלייה החדה הראשונית, שיעור הילודה החל לרדת. שורשי התפוצצות האוכלוסין יוצאת הדופן יכולים להיות קשורים לתקופה שלאחר המלחמה ולא ל"הנדסה החברתית" של המשטר הקומוניסטי.
המאה ה-21

החל משנות האלפיים, דור ילדי הוסאק מהווה מרכיב חשוב בחברה הצ'כית. דור הבייבי בום של שנות ה-70 גרם לגידול משמעותי נוסף באוכלוסייה בשנים המאוחרות יותר של העשור. ילדי הוסאק הפכו גם למטרה של "פלישת רטרו" שיווקית וכלכלית בשוק הצ'כי. לאחר נפילת מסך הברזל, שאחריה באה תקופת הקסמה כמעט לכל מוצר מערבי, החברה הצ'כית הפנתה את תשומת לבה בהדרגה למותגים הצ'כיים המסורתיים. מסעות השיווק של החברות החלו להתמקד בדור היצרני ובנוסטלגיה שלו לילדותו. בשוק הצ'כי הופיעו שוב עיצובי רטרו של מוצרים ומותגים שהיו ידועים בשנות ה-70 וה-80.
המונח ילדי הוסאק הופיע במילים של השיר 1970 של להקת צ'ינאסקי הצ'כית:
הזמן דוהר, הזמן טס, קשה להחזיר את השנים האחרונות,
וכך הגיעו ילדי הוסאק לשנות המשיח
המקור באנגלית
Time gallops, time flies, it's hard to bring the past years back,
and so Husák's children have come to Christ years
ראו גם

דור ה-X
לקריאה נוספת

Roberts, Andrew Lawrence (2005). From Good King Wenceslas to the Good Soldier Švejk: a Dictionary of Czech Popular Culture. Central European University Press. ISBN 978-963-7326-26-4.
הערות שוליים

↑  O'Connor, Coilin. "Sharp rise in Czech property prices (Business News)". Czech Radio. נבדק ב-9 באוקטובר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Roberts (2005), p. 61
1 2 3  Suchá, Veronika (2007-09-20). "Baby boom and immigration prop up Czech population". Aktuálně.cz. נבדק ב-9 באוקטובר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Maňák, Vratislav (blog) (2009-07-15). "Retro-invaze na Husákovy děti". ČT24 (בצ׳כית). Czech Television. נבדק ב-9 באוקטובר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Gustáv Husák prosadil zvýšení dětských přídavků a zavedení novomanželské půjčky" (בצ׳כית). Nezapomeňte.cz. נבדק ב-9 באוקטובר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Špačková, Iva (2008-05-25). "Husákovy děti spustily velký byznys. Soukromé školky hlásí plno". iDNES.cz (בצ׳כית). Mladá fronta DNES. נבדק ב-9 באוקטובר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lazarova, Daniela (2008-08-23). "Magazine - Radio Prague". Radio Prague. נבדק ב-9 באוקטובר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
יעל בן-ברוך

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 ביוני 1950 (בת 74) ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  סופרת
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת בר-אילן, היברו יוניון קולג' 
 שפות היצירה:  עברית
 מספר צאצאים:  5
 
יעל בן-ברוך (נולדה ב-6 ביוני 1950) היא סופרת ילדים ונוער ישראלית. ב-1978 החלה לפרסם שירים וסיפורים בעיתוני ילדים בעידודו של הסופר אהוד בן עזר.
הסופר חיים באר עודד אותה לכתוב את "תעלומת הפמוט האבוד" המבוסס על זיכרונות אביה מפרשת גירוש היהודים על ידי הטורקים מארץ-ישראל במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה

יעל בן-ברוך נולדה ברמת גן. למדה בתיכון בסמינר הקבוצים ובוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים בחינוך מיוחד והיסטוריה של עם ישראל.
עבדה כמורה במסגרות שונות של החינוך המיוחד. בין השנים 1983–1985 שהתה בארצות הברית לצורך השתלמות בן זוגה. למדה בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי אוהיו וסיימה לימודי תואר שני בתנ"ך.
בשנים 1991–1996 עבדה כמרצה ומדריכה פדגוגית במכללות למורים. משנת 1996 יעל עסקה בהדרכת מורים בחינוך המיוחד. ב-2001 סיימה תואר שני בהצטינות, בספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן.
יעל בן-ברוך יצאה לגמלאות בשנת 2012.
נשואה לגלעד בן ברוך ואמא לחמישה ילדים. מתגוררת ברמת גן.
ביוגרפיה > פרסים

ב-2002 קבלה ציון לשבח מטעם פרס זאב לספר "שחרר אותו ילד" בהוצאת ספרית הפועלים.
ביוני 2004 קבלה ציון לשבח בתחרות סיפורים ע"ש אוריאל אופק מטעם המרכז לטכנולוגיה חינוכית.
ספריה

ילדה גדולה (תל אביב: עם עובד, תשמ"ח 1988)
ריז'יק (תל אביב: עם עובד, תשנ"ב 1991)
תעלומת הפמוט האבוד (אור יהודה: ספרית מעריב, תשנ"ד 1994)
הצב שרצה לחצות את הכביש (תל אביב: יסוד, תשנ"ד 1994)
ילד חמוץ-מתוק (ראשון לציון: מסדה, 1994)
אי נהדר ושמו אפשר (נשר: מגאסון הולדינגס, 1994)
בגלל הבית שעל העץ (חולון: מסדה, 1995)
גם אורה רוצה להתחתן: מתי הוא שלנו (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1996)
כפתורים (קרית-גת: דני ספרים, תשנ"ז 1997)
רוצה את אמא (תל אביב: עם עובד, תשנ"ח 1997)
שימג (תל אביב: ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 1998)
מה שחשוב באמת (תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ט 1999)
בלי ידיים: שבעה ספורים (נתניה: עמיחי, תש"ס)
שחרר אותו, ילד! (בני ברק: ספרית פועלים, תשס"ב 2001)
צעד וחצי (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2002)
דניאלה שמחה בשקט (תל אביב: עם עובד, תשס"ג 2003)
דרושים (בני-ברק: ספרית פועלים, תשס"ו 2006)
מותר להתנשק בשביל הראשי (בני ברק: ספרית פועלים, תשס"ח 2008)
מיוחדים (בני-ברק: ספרית פועלים, תשע"א 2011)
מִשְׁפָּחָה מְיֻחֶדֶת בְּמִינָהּ (ישראל: בטן הוצאה לאור, 2016)
רוצה את אמא (תל אביב: גוונים, 2018)
ואז הכול התהפך (בני ברק: ספרית פועלים, 2019)
הערות שוליים

1 2  יעל בן-ברוך, באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305518305171  LCCN: no2006065693  VIAF: 97354597   WorldCat (עם VIAF): 97354597 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יעל בן-ברוך".
יעקב סורוביץ

אין תמונה חופשית
יעקב סוּרוֹביץ (סוּרוֹביץ'; Surowicz)‏ (13 בנובמבר 1888 – 3 במאי 1970) היה כנר יהודי פולני ואחר כך ישראלי, מראשוני התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
חייו

יעקב סורוביץ נולד בשנת 1888 בעיר ורשה שבפולין. למד בגימנסיה פולנית ובקונסרבטוריון של ורשה. בשנת 1910 זכה בפרס הראשון לכנרים בקונסרבטוריון. במשך 27 שנה, משנת 1909 ועד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1936 ניגן בתזמורת הפילהרמונית של ורשה. בשנת 1928 קיבל מממשלת פולין עיטור כבוד על תרומתו למוזיקה במדינה, ובשנת 1930 הוענק לו צלב יוזף פילסודסקי.
בשנת 1935 פנה אליו הכנר ברוניסלב הוברמן בבקשה לארגן כנרים יהודים מן התזמורת הוורשאית למבחני נגינה לתזמורת שביקש להקים בארץ ישראל. וכך כתבה אידה איבקו, מזכירתו של הוברמן, לסורוביץ: ”אתה שואל אם גם נגנים ממדרגה ראשונה יכולים להציג את מועמדותם. שאלתך העלתה חיוך על שפתיו של מר הוברמן: תשובתו: לא "גם" אלא "אך ורק". הוא לא בא הנה לייסד עוד תזמורת. זו נועדה להיות אחת משתיים-שלוש התזמורות הטובות ביותר של אירופה”.
לבסוף עלו לארץ ישראל והצטרפו לתזמורת כ-20 כנרים יוצאי פולין. יעקב סורוביץ עלה עמם והיה למפקח התזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית, תפקיד שבו התמיד כל שנותיו בפילהרמונית, עד לפרישתו כעבור 25 שנה, ב-1961 (במקומו מונה היינריך חיים שיפר שהיה סגנו שנים רבות). עקב תפקידו כמפקח, הוא ניגן בקבוצת הכינור השני.
יעקב סורוביץ נישא לאסתר זְלוֹטוֹבְּרוֹדָה והיה אב לשתי בנות ובן. משפחתו היא משפחת מוזיקאים ישראלית: בנו, מוריס סורוביץ, היה נגן בסון בפילהרמונית; חתנו, לאו ווֹלֵה, היה נגן קונטרבס בתזמורת הפילהרמונית, וכך גם נכדו, גבריאל וולה, המנגן בקונטרבס בשורות התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
סורוביץ נפטר בשנת 1970, בן 82 במותו. רעייתו אסתר נפטרה כעבור שלוש שנים, ב-1973, ונקברה לצדו בבית הקברות נחלת יצחק.
הערות שוליים

↑  תאריך הפטירה המדויק על פי דף הנפטר באתר חברה קדישא תל אביב יפו והמחוז.
↑  מיכאל אוהד, "הפילהרמונית", עמ' 21.
יידוי אבנים

יידוי אבנים בבלעין, 2011
יידוי אבנים הוא ניסיון לפגוע פיזית בבני אדם או בכלי רכב על ידי זריקת אבנים בגדלים שונים. יידוי האבנים נעשה על ידי אדם בודד או על ידי קבוצה של בני אדם. האבן המושלכת עלולה לגרום נזק, לפצוע ואף להרוג את מי שהיא מושלכת עליו. בנסיבות אלה, יידוי אבנים נחשב לעיתים לפעולת טרור.
כאשר יידוי האבנים נעשה לעבר כלי רכב הנוסעים בכביש במהירות גבוהה סכנתו גוברת.
יידוי אבנים נעשה בדרך כלל ללא אמצעי עזר. לעיתים משמש קלע ליידוי אבנים במהירות גבוהה (גם אמצעי זה מגביר את הסכנה שביידוי אבנים).
להגנת שוטרים הנדרשים להתמודד עם מיידי אבנים משמשים מגינים. להגנת כלי רכב משמשים אמצעי מיגון, כגון חלונות מזכוכית משוריינת.
בישראל > תופעה לפי מיידים > יידוי אבנים על ידי פלסטינים וערבים ישראלים

בכבישי יהודה והשומרון נפוץ יידוי אבנים על ידי פלסטינים לעבר כלי רכב של יהודים וצה"ל. כמו כן מיידים פלסטינים אבנים על חיילי צה"ל המסיירים באופן רגלי באזור זה. יידוי אבנים היה אחד המאפיינים הבולטים של שנותיה הראשונות של האינתיפאדה הראשונה (שאף כונתה "אינתיפאדת האבנים"), אך התקיים גם קודם לה. יידוי האבנים נמשך גם בעשורים לאחר מכן, אך נלוו אליו אמצעי טרור נוספים. על פי נתוני צה"ל בין 2004 ל־2011 דווחו בכל שנה בממוצע 4,066 מקרים של יידוי אבנים. בעשור הראשון של המאה ה־21 התפשטו יידויי האבנים ומספרם גבר גם בקרב ערביי ישראל בגליל ובנגב. ב־2011 דווח על תופעה חדשה של זריקת אבנים על ידי פלסטינים מרכב חולף, דבר שמגביר את סכנת הפגיעה ועוצמתה. לעיתים הנפגעים מיידוי אבנים משיבים בירי. בפברואר 2017 דיווח מנהל רשות המיסים, משה אשר, שמדי שנה מטפל משרדו ב־10,000 מקרי ידויי אבנים.
בישראל > תופעה לפי מיידים > יידוי אבנים על ידי יהודים

מפעם לפעם גם יהודים מיידים אבנים לעבר ערבים בתחומי ישראל או ביהודה ושומרון ולעבר חיילי צה"ל.
ביולי 2013 יידו 16 אנשים, כשהם רעולי פנים, עשרות אבנים וסלעים לעבר שני כלי רכב משטרתיים בכביש המוביל להתנחלות יצהר. שישה ממיידי האבנים נלכדו והועמדו לדין, ושני הבוגרים שבהם הורשעו. פסק הדין ציין, בפרט בעקבות עדותו של מפקד חטיבת שומרון, אל"ם יואב ירום, את "ריבוי התנכלויות באמצעות יידוי אבנים על כלי רכב משטרתיים וצבאיים שנעו על צירי תנועה באזור השומרון על ידי צעירים יהודים".
בישראל > תופעה לפי מיידים > יידוי אבנים על ידי חרדים

בישראל מרבים פלגים קיצוניים ביהדות החרדית (בעיקר אנשי העדה החרדית) להפגין נגד מה שמהווה לשיטתם חילול קודשי הדת, כמו חילול שבת וחילול קברים. במסגרת פעולות מחאה אלו יידו חלק ממפגינים אלו אבנים בהפגנות השונות, בעיקר על השוטרים, בין השאר במאבקי השבת בירושלים – בכיכר השבת וברחוב בר־אילן, ובמאבקי אתרא קדישא בפעילות ארכאולוגית ובעבודות בנייה וסלילה בטוענם לחילול כבוד המת והפרת האיסור לפינוי קברים.
זריקת אבנים מזוהה אומנם עם אנשי העדה החרדית, אבל על פי פסק הלכה שפורסם על ידי בד"ץ העדה החרדית, זריקת אבנים אסורה. יתרה מזאת, טלטול אבנים בשבת אסור על פי ההלכה.
בישראל > תופעה לפי מיידים > יידוי אבנים ביום הכיפורים

ביום הכיפורים מושבתת כמעט כל תנועת כלי הרכב בישראל. במהלך השנים התפתחה תופעה של יידוי אבנים על כלי רכב שנוסעים ביום זה, ובכלל זה אמבולנסים.
בישראל > ענישה

ענישת מיידי אבנים מתבססת על סעיף 332 לחוק העונשין. בסעיף נאמר בעבר: ”העושה אחת מאלה, בכוונה לפגוע בנוסע בנתיב תחבורה או כלי תחבורה או לסכן את בטיחותו, דינו – מאסר עשרים שנים: ... (3) יורה או זורק דבר אל אדם שעל נתיב התחבורה או כלי התחבורה או אל חפץ שעליהם או גורם שהדבר יגע בהם”.
למרות העונש המרבי, המגיע ל־20 שנות מאסר, בתי המשפט לא נהגו לפסוק יותר משנה או שנתיים מאסר על מיידי אבנים, ובמקרים רבים העונשים אף קלים יותר, בין היתר משום שלא תמיד הוכחה כוונה לפגיעה.
בעקבות התגברות יידוי האבנים ורמת הענישה החלה ממשלת ישראל השלושים ושלוש בשנת 2014 בחקיקת תיקון לחוק במטרה להחמיר בענישה גם ללא שהוכחה כוונה לפגיעה. התיקון אושר בכנסת ב־20 ביולי 2015, ובמסגרתו בוטלה פסקה (3) הנ"ל ונוספו שני סעיפים:
אחד הקשיים בענישת זורקי האבנים שנתפסים היא העובדה שרבים מהם קטינים והשופטים משתדלים להימנע מגזירת מאסר בפועל על קטינים. לעיתים נדירות מרשיעים בתי המשפט מיידי אבנים ברצח. כך קרה באפריל 2013, כאשר הורשע פלסטיני שיידה אבנים באופן שיטתי ממכונית נוסעת לעבר יהודים שנסעו גם הם במכוניות, ובאחד המקרים גרם לרציחתם של אב ובנו התינוק. עם זאת, בית המשפט קבע, כמו בפסיקות נוספות, שלא כל זריקת אבן היא ניסיון רצח.
ב־2 בנובמבר 2015 אישרה הכנסת כהוראת שעה את הצעת החוק של ראש הממשלה בנימין נתניהו ושרת המשפטים איילת שקד המטילה עונשי מינימום על מיידי אבנים ומאפשרת לשלול קצבאות של הביטוח הלאומי מהורים שילדיהם הורשעו ביידוי אבנים וחפצים מסוכנים.
בעולם

המהומות בצרפת בשנת 2005, שפרצו בפרוורי פריז והתפשטו לרחבי צרפת וערים נוספות באירופה, כללו בין השאר יידוי אבנים על ידי המתפרעים.
המהומות ביוון בשנת 2008 כללו יידוי אבנים ושימוש בבקבוקי תבערה.
במהומות בממלכה המאוחדת בשנת 2011 הושלכו אבנים ונופצו חלונות ראווה של חנויות לצורך ביזה.
בספרות

ברומן "הכנסת כלה", המתרחש בשנת 1820, מתאר ש"י עגנון את מסעם של ר' יודיל חסיד ונטע העגלון:
וכך היו נוסעים דרומית מערבית בין יערות מעוטפים באילנות ומשובשים בגזלנים ופסחו על כפרי הגויים הוטניק וקוזמיר וכן על כפר גיה סמולנסק. יצאו גויים קטנים והתחילו מרגמים אותם באבנים. אמר לו נטע לרבי יודיל, רבי יודיל הכנס את ראשך לתוך העגלה שלא יסקלוך. אמר לו רבי יודיל, איני מתיירא מהם, שכבר התפללתי תפילת הדרך.
ראו גם

סקילה (עונש מוות)
הערות שוליים

↑  למשל: יוסף צוריאל, תושבי בית אל חסמו הכניסה לאל בירה, מעריב, 11 במאי 1979 
 צבי זינגר, ירושלים של אבנים, מעריב, 6 במאי 1980
↑  חיים לוינסון, מספר שיא של תקריות יידוי אבנים בגדה בספטמבר, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2011
↑  הודעה לעיתונות מטעם הנהלת בתי המשפט, בארכיון האינטרנט
יונת אטלס, תופעה: כלי־רכב בנגב הפכו מטרה למיידי אבנים, באתר ynet, 11 באוקטובר 2007
שרון רופא־אופיר, המשטרה: זינוק בתקריות יידוי אבנים בצפון, באתר ynet, 12 בפברואר 2008
↑  דני דיין ועמיחי אתאלי, האם צה"ל והמשטרה שיקרו כדי למנוע מהומות?, באתר "רשת", 26 בספטמבר 2011
↑  ראו למשל: ע"פ 1579/09 מוחמד קבועה נ' מדינת ישראל
↑  אליצפן רוזנברג, מנהל ר' המסים: מטפלים ב־10,000 מקרי ידויי אבנים בשנה, באתר ynet, 8 בפברואר 2017
↑  ענת רואה, 4 חדשי מאסר לנער יהודי שיידה אבנים על ערבים, באתר ynet, 6 בנובמבר 2000
↑  אמרי לוי סדן‏, תיעוד: עשרות מתנחלים נכנסים לכפר ומיידים אבנים לעבר פלסטינים, באתר וואלה, 13 בדצמבר 2017
↑  טל לב-רם, ‏באלימות ויידוי אבנים: מתנחלים תקפו חיילים בשומרון שהגיבו בירי באוויר, באתר מעריב אונליין, 15 באפריל 2018
↑  ת"פ (מרכז) 38705-07-13 מדינת ישראל נגד ראובן מאיר כהן ואחרים, ניתן ב-7 בינואר 2016
↑  דוד כהן, ‏תשובת 'העדה' לסיקריקים: בחורים שיפגינו - לדין תורה, באתר כיכר השבת, 13 ביולי 2010
↑  זריקת אבנים בשבת, עולם היהדות והקבלה
↑  שבתון מלא ביום הכפור - מכוניות נרגמו בת"א, הַבֹּקֶר, 25 בספטמבר 1958
אפרת וייס ושרון רופא, כרגיל: תאונות וידויי אבנים ביום כיפור, באתר ynet, 27 בספטמבר 2001
מאירועי כיפור באשדוד: צוות אמבולנס יילד אישה, אשדודנט, 28 בספטמבר 2009
סיכום יום הכיפורים תשע"א בחיפה והקריות, ידיעות הקריות
יום כיפור: 3 טבעו למוות, 93 התעלפו עקב הצום, באתר ynet, 18 בספטמבר 2010
יאיר קראוס, יום כיפור: יידוי אבנים, שריפות ותאונות אופניים, באתר nrg‏, 23 בספטמבר 2015
↑  ראו למשל: ע"פ 411/09 אברהים גדיר נ' מדינת ישראל, ע"פ 1713/11 מחמד אבו דבוס נ' מדינת ישראל, ע"פ 1777/11 פלוני נ' מדינת ישראל
↑  יהונתן ליס וברק רביד, הממשלה אישרה: 10 שנות מאסר למיידי אבנים על מכוניות מבלי להוכיח כוונה לפגוע, באתר הארץ, 2 בנובמבר 2014
↑  חוק העונשין (תיקון מס' 119), התשע"ה־2015, ס"ח 2496 מיום 29 ביולי 2015
↑  ע"פ 180/09 פלוני נ' מדינת ישראל
↑  איתמר פליישמן, הורשע הפלסטיני שרצח את אשר פלמר ובנו, באתר ynet, 2 באפריל 2013
↑  חזקי עזרא, אושר סופית: תוחמר הענישה על מיידי אבנים, באתר ערוץ 7, 2 בנובמבר 2015.
יידוי אבנים באמצעות קלע בבלעין, 2011
רכב ישראלי מגוש עציון לאחר שנרגם בידי תושבי בית אומר. שמשות הרכב היו ממוגנות, 2012
ישעיהו פורדר

ישעיהו (הרברט) פורדֶר (לעיתים פֶרדֶר; בגרמנית: Foerder;‏ 25 במרץ 1901 – 9 ביוני 1970) היה איש ציבור, כלכלן ובנקאי ישראלי, חבר הכנסת מטעם המפלגה הפרוגרסיבית ומנכ"ל ויו"ר מועצת המנהלים של בנק לאומי.
קורות חיים

פורדר נולד בשנת 1901 בשרלוטנבורג שבברלין בירת גרמניה. למד באוניברסיטאות פרייבורג, היידלברג וקניגסברג, בהן השלים תארים בכלכלה ובשנת 1923 קיבל תואר דוקטור למשפטים. משנת 1926 עבד לפרנסתו כעורך דין, לצד ראשית פעילותו הציבורית כמזכיר המדיני של ההסתדרות הציונית בגרמניה וחבר נשיאות התאחדות עולי גרמניה (1932–1935).
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה פורדר לארץ ישראל. נמנה בין מייסדי חברת "רסקו" ושימש כמנהלה. בשנת 1944 נבחר מטעם מפלגת עלייה חדשה, מייסודה של התאחדות עולי גרמניה, לחבר באספת הנבחרים הרביעית והיה חבר הוועד הלאומי.
עם קום המדינה מונה פורדר למפקח על המזונות בממשלה הזמנית ועם עריכת הבחירות לאספה המכוננת התמודד אליה מטעם המפלגה הפרוגרסיבית.  נבחר לכנסת הראשונה. לכנסת השנייה נכנס לאחר פרישתו של אברהם גרנות, והמשיך עד הכנסת השלישית בשנת 1957 כדי לעמוד בראש בנק לאומי לישראל. היה חבר ועדת הכספים וועדת הכלכלה.
משנת 1957, עמד פורדר בראש בנק לאומי לישראל.
משנת 1926 היה נשוי לגרטרוד לבית סימון. היה אב לבת, מרים.
נפטר בשנת 1970 מסרטן.
לאחר מותו נקראו על שמו מכון למחקר כלכלי באוניברסיטת תל אביב והמדרשה הליברלית בתל אביב.
הערות שוליים

↑  מינויים בהנהלת הבאנק הלאומי, הצופה, 3 ביולי 1957
| חברי הכנסת הראשונה |
| --- | --- | --- |
| מפא"י | דוד בן-גוריון • משה שרת • אליעזר קפלן • (דוד רמז) • יוסף שפרינצק* • גולדה מאיר • יצחק בן-צבי • זלמן שזר • דב יוסף • חיים בן אשר • אברהם הרצפלד • עדה מימון • שלמה לביא • שמואל דיין • יוסף ברץ • יחיאל דובדבני • בבה אידלסון • פרץ נפתלי • פנחס לבון • זלמן ארן • בן-ציון דינור • אליהו הכרמלי • נטע הרפז • (יהודית שמחוני) • (אבא חושי) • יזהר סמילנסקי • ראובן שרי • יונה כסה • אפרים תבורי • (יוסף מיכאל לם) • (אריה שפטל) • (אברהם טביב) • צבי יהודה • עקיבא גוברין • יוסף אפרתי • אריה בהיר • חסיה דרורי • אליעזר ליבנה • דוד הכהן • ישראל גורי • עמי אסף • מאיר ארגוב • דבורה נצר • שרגא גורן • השל פרומקין • דוד בר-רב-האי • (יצחק קנב) • (הרצל ברגר) • (ז'ניה טברסקי) • (ישראל ישעיהו-שרעבי) • (ברוך אזניה) • (מנחם כהן) • (רפאל בש) |  |
| מפ"ם | (יצחק טבנקין) • מאיר יערי • יעקב חזן • נחום ניר-רפאלקס • אהרן ציזלינג • מרדכי בנטוב • ישראל גלילי • יעקב ריפתין • משה סנה • ברל רפטור • אליעזר פרי • משה ארם • חנה למדן • חנן רובין • ישראל בר-יהודה • מנחם בדר • פייגה אילנית • יצחק בן-אהרן • (דב בר-ניר) • (מנחם רצון) • (דוד ליבשיץ) |  |
| החזית הדתית המאוחדת | יהודה לייב פישמן מימון • יצחק מאיר לוין • חיים משה שפירא • משה אונא • בנימין מינץ • דוד צבי פנקס • מאיר דוד לוונשטיין • זרח ורהפטיג • אליהו-משה גנחובסקי • קלמן כהנא • מרדכי נורוק • יוסף בורג • אהרן-יעקב גרינברג • אברהם יהודה גולדראט • אברהם-חיים שאג • (משה קלמר) • (אליהו מזור) |  |
| תנועת החירות | מנחם בגין • אורי צבי גרינברג • יעקב מרידור • אריה בן-אליעזר • אברהם רקנאטי • יוחנן בדר • הלל קוק • חיים לנדאו • שמואל מרלין • חיים כהן-מגורי • אליהו לנקין • שמואל כץ • ערי ז'בוטינסקי • אסתר רזיאל-נאור |  |
| הציונים הכלליים | פרץ ברנשטיין • ישראל רוקח • שושנה פרסיץ • יוסף ספיר • יעקב קליבנוב • יעקב גיל • יוסף סרלין |  |
| המפלגה הפרוגרסיבית | פנחס רוזן • אברהם גרנות • אידוב כהן • יזהר הררי • ישעיהו פורדר |  |
| ספרדים ועדות מזרח | בכור-שלום שטרית • אליהו אלישר • אברהם אלמליח • משה בן-עמי |  |
| מק"י | שמואל מיקוניס • תופיק טובי • אליעזר פרמינגר • מאיר וילנר |  |
| הרשימה הדמוקרטית של נצרת | סיף א-דין א-זועבי, אמין-סלים ג'רג'ורה |  |
| מפלגת הלוחמים | נתן ילין-מור |  |
| ויצו | רחל כהן-כגן |  |
| התאחדות התימנים בישראל | זכריה גלוסקא |  |
בסוגריים - כהונה חלקית, * יו"ר הכנסת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007515105405171  GND: 12523757X  ISNI: 0000 0000 1860 7098  VIAF: 28026472   WorldCat (עם VIAF): 28026472 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יחסי מוזמביק–ספרד

| יחסי מוזמביק–ספרד |
| --- | --- |
מוזמביק: ספרד


מוזמביק: ספרד
שטח (בקילומטר רבוע)
799,380: 505,370
אוכלוסייה
34,881,116: 47,905,341
תמ"ג (במיליוני דולרים)
20,625: 1,580,695
תמ"ג לנפש (בדולרים)
591: 32,996
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

יחסי מוזמביק–ספרד הם היחסים הבילטרליים והדיפלומטיים בין מוזמביק וספרד.
יחסים דיפלומטיים

היחסים המדיניים הדו-צדדיים טובים. לאחר ביקורו הרשמי של הנשיא ארמנדו גבוזה בספרד בשנת 2010, נסע מזכיר המדינה לענייני חוץ (הסמכות השנייה בחשיבותה במשרד החוץ הספרדי) למפוטו בינואר 2015 כדי להשתתף בהשבעה של הנשיא פיליפה ניוסי והעביר לו הזמנה בעל פה לביקור בספרד.
יחסים דו-צדדיים היוו באופן מסורתי ליבם של פעילויות שיתוף הפעולה בפיתוח. מוזמביק היא למעשה אחת המדינות העדיפות של שיתוף הפעולה הספרדי. מאז 1990 קיים משרד לשיתוף פעולה טכני במפוטו ושש עמלות מעורבות נערכו עד מרץ 2016. ספרד ומוזמביק חתמו ב-27 בנובמבר 2014 במפוטו על מסגרת התאחדות המדינה (MAP) לתקופת 2014–2016: הפעילויות התרכזו בשלושה תחומים: פיתוח כפרי, ממשל תקין ובריאות, והמחוז העדיף הוא קאבו דלגאדו. MAP קבע מסגרת פיננסית התייחסותית של 46.5 מיליון אירו כתרומה באמצעות סיוע תקציבי, שהוא אופן הביצוע המועדף על ידי הרשויות במוזמביק, סיוע פרוגרמטי, מימון משותף של ONGD, תוכנית המרת החוב ופרויקטים באמצעות ארגונים בינלאומיים. מאז 2009 ה-ODA הספרדי למוזמביק חרג מ-190 מיליון אירו: מוזמביק המקבלת העיקרית לסיוע ספרדי באפריקה שמדרום לסהרה מאז 2011.
יחסים כלכליים

למרות חוסר הוודאות, הצמיחה הכלכלית של מוזמביק ופרויקטים גדולים הקשורים לגז מציעים נקודות מבט מעניינות עבור חברות ספרדיות לנצל הזדמנויות עסקיות והשקעות במדינה. הפרופיל הטכנולוגי הגבוה של חברות ספרדיות בתחום ההנדסה, התשתית או הטלקומוניקציה, המפתח להתפתחות המדינה, הוא יתרון יחסי. עניין מעניין גם חדירת העסקים הספרדית בפורטוגל, שם יש לחברות ספרדיות רבות סניפים, אשר נהנים מפטורים ממס הנגזרים מההסכם כדי למנוע מיסוי כפול בין פורטוגל למוזמביק. כוחן של חברות ספרדיות במדינות אפריקאיות אחרות, למשל אנגולה, מודל נוסף לכלכלת מיצוי, מהווה תמריץ לפעול במוזמביק. היצוא הספרדי למוזמביק נשאר ברמות נמוכות מאוד.