stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התיאטרון הלאומי של בוקרשט

| --- | --- |

בניין התיאטרון הלאומי בבוקרשט בתחילת המאה ה-20
 מידע כללי
 סוג:  אולם תיאטרון 
 על שם:  יון לוקה קאראג'אלה 
 כתובת:  Bulevardul Nicolae Bălcescu 2, 010051 Bucureşti 
 מיקום:  בוקרשט 
 מדינה:  רומניה 
 בעלים:  משרד התרבות 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1973
 תאריך פתיחה רשמי:  1973 
 סגנון אדריכלי:  ברוטליזם 
 קואורדינטות:  44°26′12″N 26°06′13″E﻿ / ﻿44.43664444°N 26.10356944°E﻿ / 44.43664444; 26.10356944
  (למפת בוקרשט מוגדלת) התיאטרון הלאומי של בוקרשט(למפת בוקרשט רגילה) התיאטרון הלאומי של בוקרשט
 
התיאטרון הלאומי של בוקרשט כפי שנראה ב-1856 בצילום מאת לודוויג אנגרר
מרכז בוקרשט עם בניין התיאטרון הלאומי בגרסתו האחרונה מ-2015 משמאל, ככר האוניברסיטה עם בניין האוניברסיטה מימין ומראה בניין הפרלמנט מרחוק
התיאטרון הלאומי של בוקרשט על שם יון לוקה קאראג'אלה (ברומנית: Teatrul Național "Ion Luca Caragiale" București) הוא התיאטרון הלאומי של בירת רומניה, בוקרשט, השוכן בכיכר האוניברסיטה. הוא אחד התיאטראות הנושאים ברומניה את התואר "תיאטרון לאומי".
היסטוריה > הקמתו > החברה הפילהרמונית

באפריל 1836 הקימו הסופר והמשורר יון הליאדה רדולסקו והשר יון קמפיניאנו בבוקרשט, אז בירת נסיכות ולאכיה ("הארץ הרומנית" או מונטניה) את "החברה הפילהרמונית" (Societatea Filarmonică) ורכשו את הפונדק ("חאן") של קמפיניאנקה (Câmpinencii) על מנת להקים במקום את התיאטרון הלאומי. הם התחילו לאסוף כספים וחומרים למטרה זו. החברה הפילהרמונית מילאה גם תפקיד של קונסרבטוריון והוצגו במסגרתה מחזות מאת מולייר, וולטר ושל אוגוסט פון קוצבו, שהיה מאוד באופנה באותם הימים. המורה למשחק ולדקלום היה קוסטאקה אריסטיה.
היסטוריה > הקמתו > בחירת המקום

בשנת 1840 הציעה "האספה הכללית" (Obșteasca Adunare) לשליט אלכנסנדרו השני גיקה מיזם להקמת התיאטרון הלאומי במימון המדינה. המיזם אושר על ידיו ב-4 ביוני 1840. מאוחר יותר, השליט גאורגה ביבסקו הציע מיקום מרכזי יותר בקאליה ויקטוריאי, במקום החאן פילארט, שעמד להיהרס כליל אחרי שניזוק קשות ברעידת אדמה בשנת 1838. בדו"ח מ-13 באוגוסט 1843 של הוועדה האחראית להקמת התיאטרון נמסר כי רק 13,000 זהובים עמדו לרשות המיזם, ונדרשו עוד 20,300. השליט ביבסקו החליט לבצע את הבנייה באמצעות התקציב הקיים, ושבמקרה שלא יספיק הכסף, יפנה ל"מקורות המיוחדים של האוצר". הוא העריך שהבנייה הייתה לטובת כלל העם, והדבר ישפיע לטובה "על הקניית מנהגים טובים, על השתכללות השפה הלאומית ועל צמיחת הספרות הרומנית". בספטמבר 1843 יצרה הוועדה מגעים עם שלושה אדריכלים ידועים בפריז, בווינה ובמינכן לצורך תכנון הבנייה. לאדריכל מפריז שולמו 3,150 ליי, לזה בווינה - 2,523 ליי ולזה במינכן 120 זהובים.
היסטוריה > הקמתו > האדריכלים והאמנים

הוועדה בחרה תחילה בתוכנית האדריכל ק. רזנר ממינכן. אך בגלל אי שביעות רצונו של השליט, ב-1845 הוגשו בפניו תוכניות חדשות.
נבחרה זו של האדריכל הקטלאני קסבייה וילאקרוס, שלמד בצרפת, ושכיהן באותה תקופה כאדריכל הראשי של בוקרשט.
 התוכנית של וילאקרוס קיבלה גם את הסכמתו של האדריכל הווינאי א. הפט, שזומן גם הוא על ידי ועדה חדשה ב-1846.
לפי עדותו של הסופר פנטאזי גיקה, באתר הבנייה השתרעה ביצה גדולה, ירוקה-שחורה, שבה שרצו צפרדעים, בעוד שברווזים התפלשו חופשי בתעלות הרחבות שמצידי הרחוב העשוי עץ שכונה אז "גשר מוגושואיה". הגשר ייהפך לרחוב "קאליה ויקטוריאי" (דרך הניצחון) אחרי מלחמת העצמאות של רומניה בשנים 1878-1877.
היסטוריה > הקמתו > הבנייה

בסוף שנת 1847 השתנה שוב הרכב הוועדה והחל ממאי 1848 סוף סוף התחילו עבודות הבניה, אולם הן הופסקו מהר על ידי אירועי מהפכת 1848 בוולאכיה ביוני 1848. באוגוסט 1849, אחרי עלייתו לשלטון של השליט בארבו שטירביי, נעשה מכרז חדש לסיום הבנייה.
התקציב שהוקצה לא הספיק. בינואר 1852 דווח לשליט שהוצאו 1,518,675 ליי ושעד לסיום הבנייה היו נחוצים עוד 1,039,961 ליי. בסופו של דבר העלויות היו עוד יותר גדולות כשכל בקשותיו של האדריכל הפט אושרו. במהלך שנת 1852 גבר קצב הבנייה. את הקישוטים הפנימיים ביצע אמן בשם מיהלדרפר מגרמניה.
היסטוריה > חנוכתו

התיאטרון נחנך לבסוף בחג השנה החדשה, 31 בדצמבר 1852, בשם "Teatrul cel Mare din București (התיאטרון הגדול של בוקרשט) ומנהלו הראשון היה השחקן קוסטקה קאראג'אלה, שהיה גם אמרגן ומחזאי. האולם הכיל 1,000 מושבים ועמד לרשות שתי להקות: אחת רומנית, בניהולו של קוסטאקה קאראג'אלה, והשנייה - להקת אופרה איטלקית. המופע התיאטרוני הראשון שלו היה הוודוויל המתורגם "זויה או המאהב בהשאלה". התרגום נערך על ידי בובסקו, הלחנים נכתבו על ידי המלחין אדוארד ואכמן, ובתפקידים הראשיים שיחקו קוסטאקה קאראג'אלה עצמו ונינה ואלרי. הרפרטואר כלל גם מחזות רומניים בני התקופה" כמו "חינוך טוב" מאת קוסטאקה בֶּלֶצ'סקו ו"מסיבת ערב בפרבר" מאת מנהל התיאטרון עצמו.
אחרי איחוד הנסיכויות ולאכיה ומולדובה בשנת 1859 הפכה בוקרשט למרכז הראשי של חיי התיאטרון של המדינה המאוחדת. בתור מנהלים מונו לרוב אנשי ספרות ופוליטיקאים.
בשנת 1864, בימי שלטונו של אלכסנדרו יואן קוזה, שליט נסיכות רומניה (המאוחדת), הוכרז התיאטרון על ידי ראש הממשלה מיכאיל קוגלניצ'אנו לאחד המוסדות הלאומיים.
בשנת 1875, תחת שלטונו של השליט קרול, הוכרז התיאטרון באופן רשמי לתיאטרון לאומי, וניהולו הושם בחסות משרד התרבות הרומני.
בשנת 1877 התמנה ג'ורג'ה שטפנסקו, פרופסור לפיתוח קול ולמוזיקה בקונסרבטוריון למוזיקה בבוקרשט (כיום האוניברסיטה הלאומית למוזיקה), למנהל מוזיקלי ולמנצח תזמורת התיאטרון. הוא הרחיב את הרפרטואר לתחום המוזיקה האופראית ובסופו של דבר הקים בנפרד את האופרה של בוקרשט. באישור הפרלמנט אורגן התיאטרון הלאומי מחדש לפי הדגם של קומדי פראנסז בפריז

התיאטרון הפך לאחד משלושת התיאטראות הלאומיים המסובסדים על ידי הממשלה, לצד אלו ביאשי ובקראיובה.
היסטוריה > הסגנון האדריכלי

הבניין נבנה ברובו בסגנון נאו-בארוקי, עם 338 מושבים בקומת קרקע, שלוש שורות יציעים, פואייה מפואר עם מדרגות משיש של קרארה וגלריה גדולה שהייתה זמינה חינם לתלמידים ולסטודנטים. בסך הכל היו בתיאטרון אלף מושבים והוא נחשב בזמנו לשלישי באירופה לפי הגדול. האקוסטיקה שלו הייתה מצוינת. החזיתות הצדדיות נשקפו אל שני רחובות יורדים: מימין רחוב מאטיי מילו עד לרחוב ספנטול יוניקה, ומשמאל - רחוב קמפיניאניו עד לרחוב שטירביי וודה.
היסטוריה > במאה ה-19

בשנתיים הראשונות לקיומו הואר התיאטרון באמצעות נרות משומן בקר. החל מ-1854 השתמשו במנורות שמן קנולה. מאוחר יותר התיאטרון הואר בקרוסן ואחר כך באור חשמלי. בשנת 1875 התיאטרון הגדול החליף את שמו ל"התיאטרון הלאומי" תחת ניהולו של הסופר אלכסנדרו אודובסקו.
בתקופת ניהולו של הבמאי פאול גוסטי שלטה גישה נטורליסטית בהשראת אוטו ברהם ואחרים.
בשנים 1905–1908 ו-1912–1913 הנהיג המחזאי אלכסנדרו דאבילה רפורמות לכיוון מודרניזציה של התפאורות והבמה וקידם רפרטואר בן התקופה, כולל מחזות צרפתיים. בשלהי המאה ה-19 בלטו במשחקם על במת התיאטרון, כוכבים כמו גריגורה מנולסקו שגילם את המלט, אריסטיצה רומנסקו וקונסטנטין נוטארה. הרפרטואר כלל גם מחזות רומניים שהפכו קלאסיים, מאת מחזאים כמו יון לוקה קאראג'אלה, בארבו שטפנסקו-דלווראנצ'ה, בוגדן פטריצ'ייקו חאשדאו, וסילה אלכסנדרי ודאבילה עצמו.
בין מלחמות העולם התבלט משחקו של ג'ורג'ה קלבוריאנו.
בשנת 1946 הופק בתיאטרון המחזה "מקבת" בבימויו של יון סאווה.
היסטוריה > הפצצתו במלחמה

בימי מלחמת העולם השנייה, אחרי ש-23 באוגוסט רומניה עזבה את בת בריתה, גרמניה הנאצית, והצטרפה לכוחות הברית, נהרס בניין התיאטרון הלאומי על ידי הפצצה של הלופטוואפה ב-26 באוגוסט 1944. כנראה היעד המקורי של ההפצצה היה בניין "ארמון הטלפונים" והתיאטרון שנמצא ממול נהרס בטעות. בשנים הבאות הצגות התיאטרון התקיימו באולמות חלופיים "סטודיו" ו"קומדיה".
בימי השלטון הקומוניסטי חורבות התיאטרון פונו והמגרש נשאר ריק עד לשנות ה-90. אז, בימי המשטר הדמוקרטי החדש, נבנה בו המלון נובוטל. החלק הקדמי של חזית הבניין שנעלם ב-1944 שוחזר באופן מדויק וסמלי כפורטל כניסה אל חזית הזכוכית של המלון.
היסטוריה > הבניין משנת 1973

השלטון הקומוניסטי החליט לבנות מחדש את התיאטרון הלאומי לא במקום המקורי אלא בכיכר האוניברסיטה.
העבודות בניהולם של האדריכלים הוריה מייקו, רומאו בליה וניקולאיה קוקו, התחילו בשנת 1964 והסתיימו בימי שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו ב-1973. חוזק המבנה היה באחראיות המהנדס אלכסנדרו צ'ישמיג'יו. הבניין החדש כלל שלושה אולמות - האולם הגדול (Sala Mare) בגוף A, האולם הקטן (Sala Mică) והאולם סדנה בגוף C.
הוא נחנך מספר פעמים בין 20 בדצמבר 1973 ולשנת 1976. הבניין, בסגנון מודרניסטי של שנות ה-60 של המאה ה-20, לא נגמר בחוץ מכיוון שהנשיא צ'אושסקו לא אהב אף אחת מגרסאות ציורי הקיר על תולדות התיאטרון שהיו אמורים לכסות את הקירות בשלוש החזיתות, כנראה מכיוון שהוא לא צויר בהם. בהמשך הלבנים הגלויות באזור שנועד לציורים כוסו בלוחות שיש של רושקיצה. מעל הבניין נשארה מעין "מגבעת" אלגנטית מבטון מזוין שהפכה לסמל של הבניין. אולם כנראה, מכיוון שלא דמתה לגג של בית רגיל, היא לא מצאה חן בעיני צ'אושסקו, שדרש לעצב אותה מחדש.
היסטוריה > השינוי משנת 1983

בשנות ה-80 של המאה ה-20, לפי דרישת הדיקטטור צ'אושסקו, עיצב צוות בניהולו של האדריכל צ'זאר לזרסקו את הבניין מחדש - כולו בחוץ, וחלקית בפנים (נשמרו מרחבי הפואייה המקוריים). בפואייה של האולם הגדול ניתן לצפות עדיין בשתי יצירות גובלן גדולות, אולי היצירות החשובות ביותר בתחום האמנות הקישוטית ברומניה של אותה תקופה, ששרדו לדליקות משנות ה-70. יוצריהם הם שרבאן גאבריה ופלורין צ'ובטרו (הגובלן "תולדות התיאטרון") ויון ניקודים (גובלן עם מוטיבים מטאפיזיים בהשראת הפואמה "שירת האדם" מאת טודור ארגזי ומחווה ללאונרדו דה וינצ'י).
השריון של צ'זאר לזרסקו החליף את המורניזם של הבניין המקורי, שעוצב עם חמרים איכותיים, ביסודות שנבנו מחמרים דלים, פסאודו-קלאסיים, אופייניים לשנים שבהן נבנה ארמון הרפובליקה ושדרות ניצחון הסוציאליזם בבוקרשט ושבהן באירופה שלט הפוסט-מודרניזם ההיסטוריציסטי.
קיבולת האולמות הוגדלה בעזרת הצטופפות של המושבים, בדומה למה שנעשה ב"אולם ההיכל" (Sala Palatului) ונוצרו מרחבי ביניים עם גלריות אמנות ואחרים.
היסטוריה > השיפוץ האחרון

אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי ב-1989, בניין התיאטרון שופץ שוב בשנים 2010–2014 שיפוץ משמעותי ובגרסתו החדשה נחנך בסוף שנת 2014.
השינויים משנות ה-80 לא התאימו לתקנים מבחינה סטטית ומבחינת הגנה מפני רעידות אדמה, מבחינת חוזק החומרים.
את הפרויקט ניהל האדריכל רומאו בֶּליה (Belea). הוסרו התוספות מעידן צ'אושסקו (החזיתות שעוצבו על ידי צ'זר לזרסקו, שהסתירו את ה"מגבעת" שעיצב בעבר הוריה מייקו ושנחשבו כמגבירות סיכונים במקרה של רעידות אדמה
כעת הוא כולל שבעה אולמות, לרבות אולם גדול (Sala Mare) בעל 900 מושבים. המספר הכולל של המושבים הועלה מ-1,720 ל-2,880.
כעת אולמות התיאטרון הם:
האולם הגדול - (Sala Mare) (מסוג איטלקי) - 900 מושבים
האולם סטודיו (ורסטילי - יכול להפוך לסוג איטלקי, אליזבטני או לארנה) - 590 מושבים
האולם סדנה (תיאטרון ניסויי) - 250 מושבים
האולם "פּיקטורה" (Pictura) ("הציור") (ורסטילי - יכול לתפקד כאולם איטלקי, אליזבטני או כארנה) - 300 מושבים
האולם הקטן (Sala Mică) (ורסטילי - יכול לשמש כאולם איטלקי מצומצם, אליזבטני או כארנה) - 240 מושבים
האולם תחת כיפת השמיים (Sala în Aer Liber) -‏ 300 מושבים
האולם "מדיה" (רב-תכליתי - לתערוכות, רסיטלים, כנסים, הרצאות, הקרנות - עם שורות כיסאות) - 300 מושבים
עלות העיצוב החדש של הבניין הייתה 63.2 מיליון יורו (ברוטו) שמתוכם 28 מיליון יורו סופקו על ידי בנק הפיתוח של מועצת אירופה.
לפי החוזה הביצוע היה צריך להימשך שנתיים ו-4 חדשים אך בסופו של דבר העבודות נמשכו 4 שנים. החנוכה הרשמית של התיאטרון בגרסה החדשה התקיימה ב-10 בנובמבר 2014.
היסטוריה > מנהלי התיאטרון לדורותיו

1852–1853 - קוסטקה קאראג'אלה ויואן א. ואכמן
1853–1855 - קוסטאקה קאראג'אלה
1855–1859, 1861–1866, 1870–1871 - מאטיי מילו
1859–1860 - קונסטנטין א. רוסטי
1860–1861 - מנהלת ועדת התיאטראות
1866–1867 - קוסטאקה דימיטריאדה
1867–1868 - מיכאיל פסקאלי ומאטיי מילו
1868–1870 - גריגורה בנג'סקו
1871–1874, 1876–1877 - מיכאיל פסקאלי
1874–1875 - האגודה לדרמה
1875–1876 - אלכסנדרו אודובסקו
1877–1881 - יון גיקה
1881–1882 - קונסטנטין קורנסקו
1882–1887, 1889–1898 - גריגורה ק. קנטקוזינו
1887–1888 - קונסטנטין י. סטנצ'סקו
1888–1889 - יון לוקה קאראג'אלה
1898–1899 - גריגורה ק. קנטקוזינו ופטרה גרדישטיאנו
1899–1901 - סקרלט יון גיקה
1901–1905 - שטפאן סיחליאנו
1905–1908 - אלכסנדרו דאבילה
1908–1911 - פומפיליו אליאדה
1911–1912 - יון בקלבאשה
1912–1914 - ג'ורג'ה דיאמנדי, אלכסנדרו דאבילה, יון א. ברטסקו-ווינשט
1914–1915 - ג'ורג'ה דיאמנדי
1915–1916, 1922–1923, 1931–1933 - אלכסנדרו מברודי
(1917–1918 הכיבוש הגרמני )
1918–1919 - יון פרץ  וקונסטנטין רדולסקו-מוטרו
1919–1920 - יון פרץ וויקטור אפטימיו
1921–1920 - ויקטור אפטימיו
1921–1922 - ויקטור אפטימיו ,אלכסנדרו מברודי
1923–1924 - יון ולז'אן
1924–1925 - קורנליו מולדובנו, יון מינולסקו
1925–1927 - קורנליו מולדובנו, אלכסנדרו הודוש
1927–1928 - קורנליו מולדובנו
1928–1929 - קורנליו מולדובנו,  ליביו רבריאנו
1929–1930 - ליביו רבריאנו, ויקטור אפטימיו
1930–1931 - יון גריגורה פרייציאנו  ואלכסנדרו מברודי
1933–1934 - אלכסנדרו מברודי, פאול פרודן
1934–1937 - פאול פרודן
1937–1938 - פאול פרודן, יון מרין סדוביאנו
1938–1939 - יון מרין סדוביאנו, קמיל פטרסקו
1940–1941 - יון מרין סדוביאנו, הייק אקטריאן, ליביו רבריאנו
1941–1944 - ליביו רבריאנו
1944–1945 - ניקולאיה קרנדינו, ויקטור אפטימיו, טודור ויאנו
1945–1946 - יון פאס
1946–1947 - יון פאס, זכריה סטאנקו
1947–1952 - זכריה סטאנקו
1952–1953 - יואן פופה
1953–1956 - וסילה מולדוביאנו
1956–1959 - יון מרין סדוביאנו
1959–1969 - זכריה סטאנקו
1969–1990 - ראדו בליגן
1990–1993 - אנדריי שרבאן
1993–1996 - פנוש ניאגו
1996–2001 - יון קוז'אר
2001–2004 - דינו סרארו
2005–2021 - יון קאראמיטרו
2021–2022 - יואן אוניסיי (זמני)
2022–2023 - מירצ'ה רוסו (זמני)
2022 - ג'ורג'ה קלין (זמני)
לקריאה נוספת

Constantin C. Giurescu. Istoria Bucureştilor. Din cele mai vechi timpuri pînă în zilele noastre («History of Bucharest. From the oldest times to our days»), Ed. Pentru Literatură, Bucharest, 1966, p.128, 141.
George Potra. Din Bucureştii de altădată («In Old Bucharest»), ed. Ştiinţifică şi Enciclopedică, Bucharest, 1981.
1992 -ed) Martin Banham The Cambridge Guide to Theatre -Bogdan Mischiu - art.Rumania)
הערות שוליים

1 2 3  B.Mischiu
↑  Elena Grigoriu, Zorii teatrului cult în Țara Românească אלנה גריגוריו - המצטטת מארכיון המדינה, משרד העבודות הציבוריות ds. 46/1841
↑  [plimbare-de-o-zi-prin-bucurestii-anului-1943 טיול למשך יום בבוקרשט של שנת 1943]
↑  Cutia cu vechituri a lui Potra 1923- Teatrul național
↑  Elena Grigoriu, Zorii teatrului cult în Țara Românească
↑  Ghidul Bucureștilor, 1935 המדריך של בוקרשט
↑  Celac/Carabela/Marcus-Lapadat, București, arhitectură și modernitate, un ghid adnotat, ed. Simetria, 2005 - צ'לאק, קרבלה, מנרכוס-לפדאט - בוקרשט - אדריכלות ומודרניות, מדריך מבואר 2005
↑  www.cimec.ro
↑  Teatrul Național I. L. Caragiale București
↑  עם דגש בהברה הראשונה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ko20231191175 
המלון נובוטל עם פורטל הכניסה המשחזר בדיוק את החלק הקדמי של חזית התיאטרון הלאומי שנהרס בשנת 1944
ויין אדם פורד

| --- | --- |

 לידה:  3 בדצמבר 1961 (בן 62) פטלומה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 
ויין אדם פורד (באנגלית: Wayne Adam Ford, נולד ב-3 בדצמבר 1961) הוא רוצח סדרתי אמריקאי.
ראשית חייו

פורד נולד בפטלומה, קליפורניה. בן שני לאב אמריקאי ואמא גרמניה. כשפורד היה רק בן שנתיים, הוא נפל ממדרגה ונפגע בראשו. הוריו התגרשו כשהוא היה בן עשר, ואביו נישא לאישה אחרת. בנובמבר 1980, כשהוא היה בן שמונה עשרה, פורד נפגע על ידי נהג שיכור. הוא סבל מפגיעה בראשו, והחל לפתח הפרעות התנהגותיות, דבר שהוביל לאשפוזו מספר פעמים. מאוחר יותר, הוא אובחן כסובל מהפרעת אישיות גבולית. פורד נעצר מספר פעמים בחשד שהוא הכה זונות, התאכזר לבעלי חיים, וגם במקרה אחד של ניסיון לאונס. פורד נשר מהלימודים בבית הספר התיכון, ולאחר מכן התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית, שם הוא שרת במשך שש שנים, עד שהוא שוחרר ב-1985. פורד התחתן פעמיים, והתגרש פעמיים. מאשתו השנייה, נולד לו ילד בשם מקס. לאחר הגירושין מאשתו השנייה, החל פורד לצרוך שירותי זנות בתדירות גבוהה.
הרציחות

ב-14 באוקטובר 1997, פורד רצח את הקורבן הראשון שלו. הייתה זאת אישה, שזהותה מעולם לא התגלתה, אם כי מעריכים כי במותה הגיל שלה היה בין 18 ל-25. במאי 1998, פורד רצח את טינה רנה גיבס, אישה מלאס וגאס שעסקה בזנות. בספטמבר 1998, רצח פורד אישה נוספת, לנט דייון וייט, בת 25. הקורבן הרביעי של פורד הייתה פטריסיה אן תמז, בת 29. על פי המשטרה, פורד שילם לה בעבור שירותי מין, ואז חנק אותה למוות.
לאחר הרציחות

בנובמבר 1998, פורד הסגיר את עצמו למשטרה, והודה בארבעה מעשי רצח שהוא ביצע. ב-27 ביוני 2006, פורד הורשע בארבעה סעיפים של רצח, ובאוגוסט של אותה שנה נגזר עליו עונש מוות.
הערות שוליים

↑  Wayne Adam Ford Age, Wikipedia, Family, Height, Net Worth & Biography, Wiki Project, ‏2021-05-03 (באנגלית אמריקאית)
↑  Wayne Adam Ford, Criminal Minds Wiki (באנגלית)
↑  Jerry Brown, Murders of serial killer Wayne Adam Ford investigated on Evil Lives Here, Monsters and Critics, ‏2021-08-31 (באנגלית אמריקאית)
↑  Turner Entertainment, Turner Entertainment (באנגלית אמריקאית)
↑  Wayne Adam Ford, Academic
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2010129049  VIAF: 138798301   WorldCat (עם VIAF): 138798301
ולדימיר, שליט בולגריה

ולדימיר רָסַטֶה (בבולגרית: Владимир Расате) היה קניאז האימפריה הבולגרית הראשונה מ-889 ועד 893.
קורות חייו

ולדימיר עלה לשלטון לאחר פרישתו לחיי נזירות של אביו בוריס הראשון. בוריס ככל הנראה לא ויתר על תוארו קניאז בולגריה, אך העביר את רסן השלטון לבכורו. קיים אזכור לוולדימיר בכתבים ביזנטיים בהקשר להשתתפותו במסע המלחמה של בוריס הראשון נגד הסרבים. ב-892 כרת ולדימיר ברית צבאית עם ארנולף מקרינתיה מלך פרנקיה המזרחית כנגד נסיכות מוראביה. ברית זו פגעה באינטרסים של האימפריה הביזנטית באזור. במסגרת המהלכים נגד הביזנטים, פעל ולדימיר למיגור סמלי הנצרות האורתודוקסית שהונהגה בבולגריה על ידי אביו. פעולות אלו כללו רדיפת כמרים והחרבת כנסיות וכן החזרת סמלים פגניים.
מרבית חברי מעמד האצולה הבולגרי - הבויארים, חששו מתגובת הביזנטים, התנגדו למהלכיו של ולדימיר ופנו לבוריס הראשון כדי שיתערב בנעשה. לפי המתואר בכרוניקות, שב בוריס הראשון לפליסקה והצליח להדיח את בנו מכיסאו. בוריס עיוור את ולדימיר, כלא אותו בצינוק ושם ככל הנראה סיים את חייו. סימאון, בנו השלישי של בוריס הוכתר כקניאז בולגריה. בוצעו מהלכים משמעותיים נוספים כדי למצב את הממלכה הבולגרית כיישות סלאבית, ובכללם העברת בירת הממלכה מפליסקה לפרסלב, הכשרת כמרים בולגרים במקום הסתמכות על כמרים ביזנטיים, והנהגת הסלאבית הכנסייתית העתיקה כשפה הרשמית תחת היוונית הביזנטית. בנרטיב ההיסטורי הבולגרי, הועצמה משמעותה הדתית של הדחת ולדימיר אף על פי שמהלכיו היו פוליטיים בעיקרם וכוונו נגד האימפריה הביזנטית.
ונרה 3

| --- | --- |
בול שהוקדש למשימה של ונרה 3
בול שהוקדש למשימה של ונרה 3
 מידע כללי
 סוכנות חלל:  ברית המועצות
 מפעיל:  תאגיד הטילים והחלל אנרגיה 
 יצרן:  לאבוצ'קין 
 תאריך שיגור:  16 בנובמבר 1965
 משגר:  מולניה 
 משימה
 סוג משימה:  נחתת
 משך המשימה הכולל:  16 בנובמבר 1965 – הווה (105 ימים) 
 משך המשימה:  התרסקה בלי לשדר מידע
 מידע טכני
 משקל בשיגור:  960 ק"ג
 משקל:  960 ק"ג 
 קישורים חיצוניים
 מספר קטלוג לוויינים:  01733
 מאגר המידע הלאומי:  1965-092A
 
ונרה 3, הייתה גשושית סובייטית לחקר כוכב הלכת נוגה ששוגרה ב־16 בנובמבר 1965 מבייקונור שבקזחסטן במסגרת תוכנית ונרה. כמו שמרמז שמה היא הייתה השלישית מסוגה. משקלה היה 960 ק"ג והיא הונדסה באותו אופן כמו ונרה 2. כמו קודמותיה היא שוגרה בשני שלבים - הלוויין שנשא את הגשושית שיגר אותה לעבר נוגה מהחלל.
כשונרה 3 הייתה כבר במרחק של 13 מיליון ק"מ מכדור הארץ בדצמבר 1965 בוצע תיקון תוך מסלולי בדרכה של הגשושית לנוגה.
משימתה של הגשושית הייתה לנחות על פני השטח של נוגה. גוף הכניסה הכיל מערכת תקשורת רדיו, מכשירים מדעיים, מקורות כוח חשמליים ומדליונים שעליהם סמל ברית המועצות. היא התרסקה על נוגה ב־1 במרץ 1966 ובכך הפכה לגשושית הראשונה שהגיעה לפני השטח של כוכב לכת זר. בדרכה לנוגה נוצר איתה קשר 63 פעמים אך מערכות התקשורת שלה כשלו לפני שיכלה להחזיר מידע אודות כוכב הלכת.
ונרה 2

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוכנות חלל:  ברית המועצות
 מפעיל:  תאגיד הטילים והחלל אנרגיה 
 יצרן:  תאגיד הטילים והחלל אנרגיה 
 תאריך שיגור:  12 בנובמבר 1965
 משגר:  מולניה 
 אתר שיגור:  קוסמודרום בייקונור כן שיגור 31 
 משימה
 סוג משימה:  חקר כוכב הלכת נגה
 מסלול:  הליוצנטרי
 נטייה:  51.8 מעלה 
 זמן הקפה:  89.71 דק' 
 משך המשימה הכולל:  12 בנובמבר 1965 – הווה (105 ימים) 
 משך המשימה:  כשלה לפני תחילת המשימה
 מידע טכני
 משקל:  963 ק"ג
 קישורים חיצוניים
 מספר קטלוג לוויינים:  01730
 מאגר המידע הלאומי:  1965-091A
 
ונרה 2 הייתה הגשושית השנייה בתוכנית החלל הסובייטית ונרה שעסקה במחקר כוכב-הלכת נוגה. כמו קודמתה היא הוגדרה ברוסית כתחנה אוטומטית בין-כוכבית. קודמתה, ונרה 1 הגיעה להישגים חסרי תקדים בחקר החלל ובחקר כוכבי לכת בפרט.
החללית תוכננה במשרד תכנון בראשות סרגיי קורוליוב.  היא שוגרה ב-12 בנובמבר 1965 תוך שימוש במשגר לוויינים וחלליות מדגם מולניה. מסתה הייתה 963 ק"ג. היא נשאה מערכת טלוויזיה במעגל סגור ומכשירי מדידה מדעיים שונים.
ב-27 בפברואר 1966 הגשושית חלפה במרחק של 24,000 ק"מ מנוגה ונכנסה למסלול הקפה הליוצנטרי. מכשירי המדידה היו אמורים להתחיל לפעול ולאגור נתונים שהיו מתוכננים לעבור למרכז התקשרות לאחר חידוש הקשר עם החללית. הקשר לא חודש ככל הנראה בעקבות חימום יתר של הגשושית.
בדרכה לנוגה נוצר 26 פעמים קשר עם הגשושית. במהלך שידורים אלו נקלטו נתוני מדידות שונות. לפני שאפילו אחד מיעדי המשימה שקשורות עם חקר נוגה הושג או נאסף מידע כלשהו על סביבתה כשלו המערכות של הגשושית אחרי שבמהלך תעופתה נותק הקשר עם מערכות השליטה שלה.
ואצלב קראטוכוויל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בספטמבר 1903 נובה וסלי, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  6 בנובמבר 1988 (בגיל 85) פראג, צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה
 מקום קבורה:  Cemetery in Motol 
 מדינה:  צ'כוסלובקיה 
 השתייכות:   צבא צ'כוסלובקיה
 תקופת הפעילות:  1923–1961 (כ־38 שנים)
 דרגה:  גנרל-פולקובניק
 תפקידים בשירות
 ראש המטה הכללי
 
ואצלב קראטוכוויל (בצ'כית: Václav Kratochvíl‏; 24 בספטמבר 1903 – 6 בנובמבר 1988) היה גנרל צ'כוסלובקי אשר שימש כראש המטה הכללי של צבא צ'כוסלובקיה בין 1952–1958.
ביוגרפיה

קראטוכוויל נולד בנובה וסלי ב-24 בספטמבר 1903. הוא למד בגימנסיה בחרודים, וב-1923 התגייס לצבא צ'כוסלובקיה ולמד באקדמיה הצבאית הראניצה. הוא למד גם באקדמיה הצבאית בפראג והוכשר כקצין ארטילריה. בעקבות הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה במרץ 1939, עבר קראטוכוויל לשרת בצבא הממשלה - כוח הביטחון הרשמי של הפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה. במקביל, הוא הצטרף לארגון המחתרת "אובראנה נארודנה" ("הגנה על האומה"). בדצמבר 1940 הוא נלכד בידי הגסטאפו. הוא הוחזק במעצר במשך שנה, ולאחר מכן נידון בברלין לשש שנים במחנה עבודה.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, קראטוכוויל שוחרר ממאסר והתגייס מחדש לצבא הצ'כוסלובקי. הוא הוצב במטה הקורפוס ה-5 בברנו, וב-17 באוגוסט 1945 הועלה לדרגת מאיור. ב-15 בספטמבר של אותה שנה הוא מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-6. ב-22 באוקטובר 1946 הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק. בספטמבר 1947 הוא נסע למוסקבה במטרה להשלים את הכשרתו הצבאית. ב-18 באוקטובר 1948 הוא הועלה לדרגת פולקובניק. שנה לאחר מכן הוא חזר לצ'כוסלובקיה, ומילא תפקידים בכירים במטה הכללי. באפריל 1950 הוא מונה לסגן ראש המטה הכללי. ב-1 במאי של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור. ב-31 בינואר 1952 הוא מונה לראש המטה הכללי.
בתפקידו כראש המטה הכללי, המשיך קראטוכוויל במדיניות שהחלו בה קודמיו בתפקיד, דהיינו בנייה מחדש של הצבא הצ'כוסלובקי על פי המודל של הצבא האדום. ב-1 ביוני 1954 שונה שמו של הצבא הצ'כוסלובקי ל"צבא העם הצ'כוסלובקי". הוא סיים את תפקידו ב-28 ביוני 1958. לאחר מכן שימש כרקטור האקדמיה הצבאית בברנו. בינואר 1961 הוא פרש מהצבא. הוא נפטר בפראג ב-6 בנובמבר 1988.
ונרה 13

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוכנות חלל:  ברית המועצות
 יצרן:  לאבוצ'קין
 תאריך שיגור:  30 באוקטובר 1981
 משגר:  פרוטון K ובנוסף שלב עליון ושלב הימלטות
 אתר שיגור:  קוסמודרום בייקונור
 משימה
 סוג משימה:  טיסה על פני כוכב הלכת נגה ונחיתה
 משך המשימה הכולל:  30 באוקטובר 1981 – 25 באפריל 1983 (שנה) 
 מידע טכני
 משקל בשיגור:  4395 ק"ג
 משקל:  1633 ק"ג (יחידת נחיתה)
 קישורים חיצוניים
 מספר קטלוג לוויינים:  12927
 מאגר המידע הלאומי:  1981-106A
 
ונרה 13 (ברוסית: Венера-13), היא משימת חלל סובייטית בלתי מאוישת לחקר כוכב הלכת נוגה, כחלק מתוכנית ונרה. ונרה 13 שוגרה ב־30 באוקטובר 1981 מכן שיגור 200/39 בקוסמודרום בייקונור. הגשושית נבנתה במשרד לאבוצ'קין.
ב-22 בפברואר 1982 החל הליך של קירור יחידת הנחיתה. תהליך הקירור נמשך מספר ימים, ובסופו הטמפרטורה של תא מכשירי המדידה ביחידת הנחיתה הייתה 12 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
הגשושית התנתקה מפלטפורמת הטיסה ב-27 בפברואר 1982 ונכנסה לאטמוספירה של נוגה ב-1 במרץ. במהלך הירידה היא הפעילה בלימה אווירודינמית ולאחריה מצנח בלימה שהתנתק בגובה 47 ק"מ. בהמשך הגשושית נבלמה בעזרת מעצור אוויר. היא ביצעה נחיתה רכה מוצלחת.
יחידת הנחיתה נשאה ציוד לחקר הטמפרטורה והתרכובת הכימית של הקרקע ושל האטמוספירה. המכשיר "גרוזה-2" זיהה ברקים בנוגה. לאחר הנחיתה הועברו צילומים פנורמיים. בסך הכול בוצעו 14 צילומי צבע ו-8 צילומי שחור-לבן. בעזרת מקדח נלקחו דגימות קרקע. לאחר ניתוח הדגימות, התברר שהקרקע באזור הנחיתה היא בזלת. נתוני מדידת הטמפרטורה הראו 464 מעלות צלזיוס והלחץ היה 92 בר. על יחידת הנחיתה הותקן מיקרופון שהעביר רעש רקע של נוגה.
יחידת הנחיתה פעלה כ-127 דקות לעומת תכנון של 32 דקות בלבד.
יחידת הטיסה המשיכה להעביר נתוני מדידות של מכשירים שהותקנו בה. התשדורת האחרונה בוצעה ב-25 באפריל 1983.