stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לורן פביוס
שר

במקביל לקריירה במישור המקומי ובלי לנטוש את בסיסו האלקטורלי פיתח פביוס קריירה לא פחות מוצלחת גם במישור הארצי. ב-3 באפריל 1978, בגיל 32 הוא נבחר לראשונה לפרלמנט - האספה הלאומית (צרפת), מטעם המפלגה הסוציאליסטית והפך לבן חסותו של פרנסואה מיטראן מנהיג המפלגה. ב-10 במאי 1981 ניצח מיטראן את הנשיא המכהן ולרי ז'יסקר ד'אסטן בבחירות לנשיאות צרפת, ב-17 במאי הוא נכנס לתפקידו כנשיא וב-22 במאי 1981 הוא מינה את פביוס לשר במשרד האוצר והכלכלה (לא שר האוצר) בממשלתו הראשונה, תחת ראש הממשלה פייר מורואה. בעקבות זאת, התפטר פביוס ב-23 ביולי מחברותו בפרלמנט, שלוש שנים אחרי שנבחר אליו לראשונה. הוא יחזור לאספה הלאומית חמש שנים מאוחר יותר. פביוס כיהן בתפקידו הזוטר בממשלת מורואה במשך שנתיים ואז הוחלפו תפקידיו וב-22 במרץ 1983 הוא קודם למשרת שר התעשייה והמחקר.
ראש הממשלה

ב-17 ביולי 1984 הדיח מיטראן את ראש ממשלתו הראשון ומינה תחתיו את פביוס בן ה-37, לראש ממשלה. בכך היה פביוס לראש הממשלה הצעיר ביותר שכיהן בראשות ממשלת צרפת בתקופת הרפובליקה החמישית, וראש הממשלה הצרפתי השישי שהיה יהודי במוצאו. קדמו לו אלכסנדר מילראן (1920), לאון בלום (1936–1937, 1938, 1945), רנה מאייר (1953), פייר מנדס פראנס (1954–1955) ומישל דברה (1959–1962) וכיום, החל ממאי 2022 מכהנת אליזבת בורן.
ממשלתו של פביוס נקטה מדיניות שהגדילה את שיעור האבטלה במדינה ובעיקר את חוסר השוויון בין העשירים לעניים[דרוש מקור], אך ככל הנראה הייתה שמאלית מדי לטעמם של הבוחרים הצרפתים. כתוצאה מכך, בבחירות לאספה הלאומית ב-16 במרץ 1986 נחלה המפלגה הסוציאליסטית תבוסה, ומיטראן נאלץ למנות ב-20 במרץ את ז'אק שיראק, איש הימין, לראש ממשלתו במקום פביוס.
יו"ר האספה הלאומית ומנהיג המפלגה הסוציאליסטית

פביוס, המודח מתפקידו כראש ממשלה, נבחר מחדש ב-2 באפריל 1986 לאספה הלאומית. הוא יכהן בה ברציפות 14 שנה עד שנת 2000. ב-1988, שנתיים לאחר חזרתו לאספה הלאומית הוא נבחר ליו"ר, והוא רק בן 41, גיל השווה לגילו של הנבחר הצעיר ביותר עד כה, שכיהן בתפקיד זה. שנה אחר כך הוא נבחר לכהן גם כציר בפרלמנט האירופי (25 ביולי 1989 - 2 באפריל 1992). הוא כיהן בשני תפקידים אלה עד 1992 ואז התפטר משניהם (תוך שמירת חברותו באספה הלאומית), משנבחר לתפקיד המזכיר הראשון של מפלגתו הסוציאליסטית.
פביוס כיהן כמנהיג מפלגתו שנה אחת בלבד. המפלגה הסוציאליסטית בראשותו הובסה בבחירות 1993 לאספה הלאומית והוא קיבל על עצמו את האחריות לכך והתפטר.
ב-1997 חזר ונבחר לתפקיד יו"ר האספה הלאומית וכיהן בתפקיד זה שלוש שנים נוספות, עד 2000, עת מינהו ליונל ז'וספן, ראש הממשלה הסוציאליסטי שמשל תחת הנשיא שיראק הימני, לשר האוצר והכלכלה בממשלתו והוא התפטר ב-27 באפריל 2000 מחברותו באספה הלאומית. פביוס כיהן כשר האוצר במשך כשנתיים (27 במרץ 2000 – 5 במאי 2002).
הקצנה לשמאל

בבחירות 2002 הפסיד השמאל בצרפת, שיראק נבחר מחדש לנשיאות ופביוס חזר ונבחר ב-1 ביוני 2002 לכהן באספה הלאומית והוא מכהן בה עד היום. הוא החל באותה עת להביע דעות יותר ויותר שמאליות, עד כי הפך למנהיג הפלג השמאלי של המפלגה הסוציאליסטית ואיבד כתוצאה מכך הרבה מכוחו והשפעתו. הוא הודח מהוועד הפועל המרכזי של המפלגה ובבחירות המקדימות הפנימיות שנערכו בה, לקראת בחירות 2007 לנשיאות צרפת, הוא הגיע למקום השלישי אחרי סגולן רויאל, שהייתה למועמדת השמאל והפסידה לניקולה סרקוזי ואחרי דומיניק סטראוס-קאהן, שהפך ליורשה בראשות המפלגה אחרי תבוסתה. פביוס עצמו אמנם נבחר ב-2007, שוב, לאספה הלאומית, אך השפעתו באותה עת כבר הייתה קטנה יותר.
שר החוץ והפיתוח הבינלאומי

עם כניסתו של הנשיא פרנסואה הולנד לתפקידו (2012) מונה פביוס לתפקיד שר החוץ והפיתוח הבינלאומי של צרפת, במקומו של אלן ז'ופה ושימש בתפקיד זה גם בממשלת צרפת השלושים ושבע, בראשותו של מנואל ואלס.
ב-10 בפברואר 2016 הודיע במפתיע על התפטרותו מתפקידו.
ספריו

La France inégale (1975)
Le Cœur du futur (1985)
C’est en allant vers la mer (1990)
Les Blessures de la vérité (1995) : prix du livre politique en 1996
Cela commence par une balade (2003)
Une certaine idée de l’Europe (2004)
La reconstruction de la gauche ?, יחד עם אלן פינקלקראוט, Forum Libération de Grenoble, sur CD audio (2008)
Le Cabinet des douze (2010) - Prix Montaigne de Bordeaux 2011
ראו גם

יהדות צרפת
לקריאה נוספת

Les Brûlures d’une ambition, de Jean-Gabriel Frédet, Hachette Littérature, 2002.
L’Homme qui voulait être président, de Jean-Michel Helvig, Robert Laffont, 2006.
הערות שוליים

↑  האחרים היו: אלכסנדר מילראן (1920), לאון בלום (1936–1937, 1938, 1945), רנה מאייר (1953), פייר מנדס פראנס (1954-1955), מישל דברה (1959–1962) ואליזבת בורן - ראש ממשלת צרפת המכהנת החל ממאי-2022.
| ראשי ממשלת צרפת |
| --- | --- | --- |
| צרפת של וישי | אנרי פיליפ פטן • פייר לאוואל • פרנאן דה ברינון | דגל צרפת |
| הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית | שארל דה גול • פליקס גואן • ז'ורז' בידו • לאון בלום | דגל צרפת |
| הרפובליקה הצרפתית הרביעית | פול רמדיה • רובר שומאן • אנדרה מארי • רובר שומאן • אנרי קווה • ז'ורז' בידו • אנרי קווה • רנה פלוון • אנרי קווה • רנה פלוון • אדגר פור • אנטואן פינה • רנה מאייר • ז'וזף לניאל • פייר מנדס פראנס • אדגר פור • גי מולה • מוריס בורז'ס-מונורי • פליקס גאיאר • פייר פלימלי • שארל דה גול | דגל צרפת |
| הרפובליקה הצרפתית החמישית | שארל דה גול • מישל דברה • ז'ורז' פומפידו • מוריס קוב דה מירוויל • ז'אק שבאן-דלמאס • פייר מסמר • ז'אק שיראק • ריימון באר • פייר מורואה • לורן פביוס • ז'אק שיראק • מישל רוקאר • אדית קרסון • פייר ברגואה • אדואר בלדור • אלן ז'ופה • ליונל ז'וספן • ז'אן-פייר רפרן • דומיניק דה וילפן • פרנסואה פיון • ז'אן-מארק ארו • מנואל ואלס  • ברנאר קזנב • אדואר פיליפ • ז'אן קסטקס • אליזבת בורן • גבריאל אטאל • מישל ברנייה | דגל צרפת |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277942605171  PLWABN: 9810642425405606  BnF: cb11902095v (data)  CiNii: DA03451185  GND: 118928325  ISNI: 0000 0001 0913 4636  LCCN: n84076246  NKC: jo2015895470  NTA: 131596446  RERO: 02-A003228074  SUDOC: 026856050  VIAF: 71390811   WorldCat (עם VIAF): 71390811 
לורן פביוס - 2007
מאי שידיאק

| --- | --- |

 לידה:  20 ביולי 1963 (בת 61) ביירות, לבנון 
 מדינה:  לבנון 
 השכלה:  האוניברסיטה הלבנונית 
 פרסים והוקרה
 פרס האומץ בעיתונות (2006)  גיבורי חופש העיתונות העולמיים של מכון העיתונות הבין-לאומי (2010)  פרס חופש העיתונות ע"ש גילרמו קאנו של אונסק"ו (2006)  אבירה בלגיון הצרפתי 
 
מאי שידיאק (ערבית: مي شدياق; נולדה ב-20 ביולי 1964) היא עיתונאית ופוליטיקאית מרונית לבנונית.
שידיאק היא עיתונאית ומגישה בערוץ הטלוויזיה הלבנוני LBC(אנ') מאז תחילת שידוריו בשנת 1985. 
ב-25 בספטמבר 2005 נעשה ניסיון להתנקש בחייה על ידי פצצה שהונחה במכוניתה כשהייתה בג'וניה. שידיאק נפצעה באורח קשה, רגלה השמאלית נקטעה מתחת לברך וידה השמאלית סבלה מפגיעות חמורות. ההתנקשות באה לאחר שורה של התנקשויות באנשי ציבור לבנונים אנטי-סורים, בכללם סמיר קסיר, ג'ורג' חאווי וג'בראן תווייני. היא הועברה לפריז לקבל טיפול רפואי וחזרה ללבנון ב-12 ביולי 2006.
בשנת 2007 פרסמה ספר ביוגרפי, Le ciel m'attendra (בצרפתית: "השמיים יחכו לי"), בו היא מספרת על חייה ועל ניסיון ההתנקשות.
על עבודתה העיתונאית היא קיבלה פרסים רבים, בהם פרס אונסק"ו לעיתונות חופשית, ואת אות לגיון הכבוד הצרפתי מהנשיא ז'אק שיראק, שכינה אותה "סמל לחופש הדיבור בלבנון".
כיום שידיאק חברה במפגלת הכוחות הלבנוניים הנוצרית. ב-2018 מונתה לתפקיד השרה לענייני פיתוח מנהלי, ובאוקטובר 2019 פרשה עם שאר חברי מפלגתה מהקבינט הלבנוני על רקע המחאות נגד המצב הכלכלי במדינה.
ב-2019 עוררה סערה בעקבות דבריה כי חזבאללה הופך לארגון מכובד.
מוטי חביב

| --- | --- |

מוטי חביב בעמדת השידור בבלומפילד
 לידה:  17 ביוני 1952 (בן 72)
 מדינה:  ישראל ישראל
 פרסים והוקרה:  יקיר בת ים (2023) 
 
מרדכי "מוטי" חביב (נולד ב-17 ביוני 1952) הוא עיתונאי ושדרן ספורט ישראלי.
קורות חייו

חביב החל את דרכו ככתב בעיתון "חדשות הספורט", שהיה עיתון הספורט הנפוץ ביותר בישראל בשנות ה-70 וה-80, ומשם הגיע לרדיו. באמצע שנות ה-70 אף התגורר בחיפה לצורך שידור משחקי הבית של הפועל ומכבי חיפה.
חביב היה מהשדרים הבכירים של תוכנית הספורט הפופולרית ברשת ב' של קול ישראל, "שירים ושערים", יותר מ-30 שנה. המעבר לטלוויזיה התרחש ב-1998, כשהחל לשדר בערוץ המזרח התיכון את משחקיה של מכבי חיפה בגביע אופ"א, והנחה מדי מוצ"ש את תוכנית האולפן "מפגש מחזור". החל משנת 2004 משדר את הליגה גם בטלוויזיה, בערוצי הספורט של צ'רלטון. חביב שידר לרדיו משני מונדיאלים (איטליה 1990 וארצות הברית 1994), מאולימפיאדת סיאול (1988) ומעוד עשרות משחקי נבחרת ישראל בארץ ובעולם. במהלך שידוריו סיגל לעצמו את ה'ריש' המתגלגלת שהפכה לסימן ההיכר שלו לאורך השנים. מילים כגון: "ארררבע דקות" או "ארררבע אפס" הפכו להיות חלק ממנו ואף קיבלו דגש מיוחד בחיקוי שקיבל בתוכנית הספורט "בובה של לילה".
במקביל לשידוריו ברדיו, שימש במשך שנים רבות כעורך מדור הספורט של העיתון "על המשמר" עד לסגירתו ב-1995.
בתחילת שנות ה-90 היה ממקימי מחלקת הספורט ב"מת"ב", שם הגיש וערך תוכנית ספורט שבועית ואת מהדורת החדשות לסירוגין עם מיקי חיימוביץ'. במשך 13 שנה ניהל את מחלקת הספורט ובד בבד שידר וערך את משחקי הקבוצות השונות בכדורגל, כדורסל, כדוריד וכדורעף באזור השידור של החברה (חולון-בת ים, נתניה-חדרה, חיפה והגליל העליון).
חביב ערך את השבועון "שבועספורט" לבני נוער ואת השבועון "לעניין" שיצא באזור המרכז. מתחילת שנות ה-90 עובד כעיתונאי ספורט ברשת המקומונים של "ידיעות תקשורת" באזור השפלה, חולון-בת ים ורמלה-לוד, וכן בחינמון "ישראל פוסט" מיום הקמתו ב-2007.
בשנת 2002 לוהק לסרט הקולנוע הישראלי "בית"ר פרובנס" שביים אורי ענבר, על פי תסריט של יובל פרידמן. חביב שיחק בתפקיד עצמו, כלומר שדר הספורט שמשדר את המשחק הגורלי בין בית"ר גבעת צורים הצנועה למכבי תל אביב במסגרת גביע המדינה.
בתחילת עונת המשחקים של 2019/20 החל להגיש את התוכנית הפרלמנט של ספורט1 אשר שודרה בחבילת הערוצים של ספורט1 בבעלות צ'רלטון בכל יום שישי בשעה 17:00 יחד צוות הפאנל הכולל את יעקב בוזגלו, שייע פייגנבוים וג'ימי טורק.
בספטמבר 2023 זכה בתואר יקיר העיר בת ים על פועלו לאורך השנים בתחום התקשורת והעשייה למען העיר.
הערות שוליים

↑  כבוד: אלו 13 יקירי העיר בת-ים לשנת 2023, באתר השקמה בת ים, ‏2023-09-26
מוטי חביב מקבל מידיו של ראש עיריית בת ים צביקה ברוט את תואר יקיר העיר לשנת 2023
ליאונה הלמסלי

| --- | --- |

ליאונה הלמסלי עם מעצרה ב-1988
 לידה:  4 ביולי 1920 מארבלטאון, ארצות הברית 
 פטירה:  20 באוגוסט 2007 (בגיל 87) גריניץ', ארצות הברית 
 שם לידה:  Leona Mindy Rosenthal 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות סליפי הולו 
 השכלה:  בית ספר ע"ש אברהם לינקולן 
 בן או בת זוג:  הארי הלמסלי (8 באפריל 1972–4 בינואר 1997) 
 
ליאונה הלמסלי (באנגלית: Leona Mindy Roberts Helmsley; ‏4 ביולי 1920 – 20 באוגוסט 2007) הייתה אשת עסקים יהודיה אמריקאית, שנודעה בכינוי "מלכת הרוע" (Queen of Mean). בשנות ה-80 הפכה הלמסלי לסמל לתאוות בצע בעקבות הסתבכותה בפרשת העלמת מס, בגינה ריצתה עונש מאסר, ובשל האמירה "רק האנשים הקטנים משלמים מיסים", שיוחסה לה במהלך משפטה.
קורות חיים

הלמסלי נולדה כלנה רוזנטל במארבלטאון, ניו יורק, למהגרים יהודים מפולין. בהיותה ילדה עברה המשפחה לברוקלין ובהמשך למנהטן. בנעוריה נשרה מבית הספר התיכון ושינתה את שמה מספר פעמים, עד שהחליטה להיקרא ליאונה רוברטס. בגיל 21 נישאה לעורך הדין לאו פנזירר, ממנו התגרשה ב-1952, ושנה לאחר מכן התחתנה עם איש העסקים ג'וזף לובין, נישואים שהחזיקו מעמד שבע שנים. ב-1968 פגשה ליאונה, שעבדה כמתווכת נדל"ן, את איל הנדל"ן הארי הלמסלי, שהיה אז נשוי, והחלה לעבוד כסגנית נשיא באחת החברות שבבעלותו. בהמשך התגרש הלמסלי מאשתו, וב-1972 התחתן עם ליאונה. השניים הקימו אימפריית נדל"ן, וניהלו בין היתר את בניין אמפייר סטייט.
ב-1980 מונתה הלמסלי לנשיאת רשת המלונות הלמסלי, והפכה לבעלת השליטה בעשרות מלונות ברחבי ארצות הברית. היא נודעה כמעבידה רודנית, שלא היססה לפטר עובדים ולהשפילם גם בשל הטעויות הקלות ביותר ונהגה לנסות להתחמק מתשלום חובותיה. אישיותה, יחד עם מודעות הפרסומת לבתי המלון שלה, בהן הוצגה כמלכה, זיכו אותה בכינוי "מלכת הרוע". ב-1982 מת בנה היחיד של הלמסלי מבעלה הראשון, ג'יי פנזירר, מהתקף לב. זמן קצר לאחר מכן קיבלה אלמנתו, מימי, צו פינוי מביתה, שהיה שייך להלמסלי. בנוסף, תבעה הלמסלי את עיזבונו של בנה עבור כספים ונכסים שלדבריה לווה ממנה, וזכתה בכ-146 אלף דולר. מימי סיפרה מאוחר יותר כי ההוצאות המשפטיות במאבק מול הלמסלי פגעו בה קשות.
קורות חיים > פרשת העלמת המס

ב-1983 רכשה הלמסלי בית קיץ בגריניץ', קונטיקט, והחלה בשיפוצו. לאחר שלא קיבלו את התשלום המגיע להם, פנו כמה קבלנים שעסקו בשיפוץ הבית לבית המשפט, שם התגלה כי ההוצאות הכרוכות בשיפוץ הבית (בין היתר, בניית רחבת ריקודים עשויה שיש בשווי מיליון דולר) נרשמו באופן בלתי חוקי כהוצאות עסקיות עבור רשת המלונות. סדרת כתבות שפרסם ניו יורק פוסט ב-1987 הובילה לפתיחת חקירה פדרלית נגד בני הזוג, ושנה מאוחר יותר הגיש פרקליט המדינה רודי ג'וליאני כתב אישום נגד בני הזוג בגין שורת עבירות מס וסחיטה. בעקבות מצב בריאותו הוכרז הארי הלמסלי כבלתי כשיר לעמוד לדין, וליאונה נאלצה להתמודד עם האישומים לבדה.
אליזבת באום, לשעבר מנהלת משק הבית של הלמסלי, העידה במהלך המשפט כי הלמסלי אמרה לה "אנחנו לא משלמים מיסים. רק האנשים הקטנים משלמים מיסים". למרות שהלמסלי הכחישה כי אמרה זאת, המשפט הפך מזוהה עמה. כמו כן, העידו במשפט עובדים לשעבר של הלמסלי שסיפרו כי השליטה טרור בבתיה ובמלונות שבבעלותה.
באוגוסט 1989 הורשעה הלמסלי ב-33 סעיפי אישום הנוגעים לעבירות מס והונאה וזוכתה מאשמת הסחיטה. השופט תיאר אותה כמי שפעלה לא מתוך צורך כספי אמיתי, אלא מתוך "חמדנות טהורה". היא נידונה לארבע שנות מאסר, אך לאחר מאבק שניהל עבורה עורך דינה אלן דרשוביץ הוסרו כמה מסעיפי האישום ועונשה הופחת. בסופו של דבר ריצתה 18 חודשי מאסר בכלא פדרלי והשתחררה בינואר 1994.
קורות חיים > מותה וצוואתה

הלמסלי מתה מדום לב בבית הקיץ שלה בגריניץ', כעשר שנים לאחר שהתאלמנה מבעלה הארי. בצוואתה הורישה את רוב הונה, שנאמד בלמעלה מארבעה מיליארד דולר, לקרן הצדקה שהקימה עם בעלה, והורתה להפנות את כספי הקרן לרווחתם של כלבים חסרי בית, אך בית המשפט פסק כי הקרן אינה חייבת לציית להוראה זו. בנוסף קבעה הלמסלי כי 12 מיליון דולר יופנו לטיפול בכלבתה טראבל, אך מאוחר יותר נקבע כי הלמסלי לא הייתה כשירה בעת שכתבה את הצוואה והסכום הופחת לשני מיליון דולר. עם מותה של טראבל ב-2010 הועברה יתרת הסכום לקרן הצדקה המשפחתית. לאחיה אלווין רוזנטל הורישה 15 מיליון דולר. שניים מנכדיה, דייוויד ווולטר, ירשו כל אחד חמישה מיליון דולר במזומן וחמישה מיליון דולר נוספים בקרן נאמנות, זאת בתנאי שיבקרו לפחות פעם אחת בכל שנה קלנדרית בקברו של סבם. לשני נכדיה הנוספים, מיגן וקרייג, לא הורישה דבר, "מסיבות הידועות להם".
הקרן על שם ליאונה הלמסלי תרמה 25 מיליון שקל לאוניברסיטת חיפה, וכן מיליוני דולרים לארגונים חברתיים בישראל, ולמוסדות בריאות המסייעים במאבק עם התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
הערות שוליים

↑  כלכליסט, לא רק רק לכלבה: קרן הלמסלי תרמה 25 מיליון שקל לאוניברסיטת חיפה, באתר כלכליסט, 28 בינואר 2014
↑   גיא רולניק, נתניהו, לאן נעלמו 13 מיליארד שקל מהמס שאמור היה לשלם מונופול הגז?, באתר TheMarker‏, 17 ביולי 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007330625805171  GND: 133444678  LCCN: n88194908  VIAF: 23329346   WorldCat (עם VIAF): 23329346
לחמניות סהר

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  לחמנייה 
 מוצא:  אוסטריה 
 מרכיבים עיקריים:  קמח חיטה 
 גבינות
 צורה:  סהר 
 
לחמניות סהר (בהונגרית: Kifli) ובשמות שונים נוספים קיפליצה, קיפלי או קיפרל היא לחמניית שמרים מסורתית שמגולגלת ומיוצרת בצורת סהר לפני האפייה.
מאפיינים

זהו סוג נפוץ של לחמנייה בכל רחבי מרכז אירופה והמדינות הסמוכות, שם היא נקראת בשמות שונים. היא נחשבת כשואבת השראה מצורת הקרואסון הצרפתי, שיש לו צורה מאוד דומה, אבל עשוי עם סוג אחר של בצק (בצק עלים). לחמניות הסהר הן לחמניות לא מתוקות והן מאפה לכל דבר לרבות לצריכה בארוחות בוקר ולהכנת כריכים.
שמות

הלחמנייה הזו או המאפה הזה נקרא בשמות שונים לפי המיקום:
קיפלי במטבח ההונגרי
kipfl בגרמנית דוברת דרום טירול איטליה
קיפרל בגרמנית אוסטרית
קיפל או גליל Meidlinger בווינה
kifla או кифла (ברבים קיפלה או kiflice ) בקרואטית, בוסנית וסרבית.
кифла או kifla בבולגרית
קיפלָה-кифла במקדונית
קיפל באלבנית
גיפל בדנית ובשוודית
rogal או rogalik (קרן קטנה) בפולנית
rohlík בצ'כית
רוז'וק בסלובקית
рогалик/ rogalik ברוסית
рогалик/ rohalyk באוקראינית
rogljiček או kifelc בסלובנית
cornuleț ברומנית
horn (קרן) בנורווגית
Hörnchen (קרן קטנה) בגרמניה בגרמנית
בנוסף לכך:
בגרמנית עילית עתיקה, פירושו של Kipfa הוא "עמוד כרכרה" והתייחס למעמדים או ל"קרניים" של עגלה.
במאה ה-13, השימוש הזה התייחס לצורת לחם ממוצא פגני.
השמות הצ'כיים, הסלובקיים, הפולניים, הסלובניים, האוקראיניים והרוסים נובעים כהקטנה של המילה הסלאבית rogal או rohel ("קרניים").
כמה שפות אחרות משתמשות בתרגום פשוט ("קרן", "קורנולט").
הדמיון של המילים "rohalyk" או "rohlík" עם המילה האנגלית "roll" הוא מקרי, המילים אינן קשורות במקורן.
השורש הסלאבי "רוג" יכול להיות קשור באופן היפותטי עם הפועל הגרמני "ragen" ("לבלוט").
רוגלך במטבח ישראלי
רקע

קיפלי הם לחם שמרים מסורתי מגולגל לצורת סהר. הקיפרל האוסטרי היא גלילת חיטה קטנה עם קצוות מחודדים. הנזיר האוסטרי בן המאה ה-17, אברהם א-סנקטה קלרה (אנ'), תיאר את הגליל בצורת סהר, כתב "הירח ברבע הראשון זורח כמו קיפל" וציין שיש קיפלי בצורות שונות: ("קיפל ארוך, קצר, עקום וישר").
מאמינים כי לחמים או מאפים בצורת סהר הוגשו בימי קדם כמנחה לאלת הירח, סלנה. הצורה מזכירה גם קרניים; שניהם קשורים לסמליות עתיקה ונחשבים לצורת המאפה העתיקה ביותר ששרד. רשימת מאכלים שנאכלו במנזר מהמאה ה-10 כוללת panis lunatis, לחם ירח, המתואר כגליל קטן בצורת סהר הנאכל לעיתים קרובות במהלך צום.
הכנה

באופן מסורתי, קיפלי מיוצרים על ידי חיתוך יריעות בצק שמרים רך לטריזים משולשים, גלגולם לצורות סהר ואפייתם. שלא כמו הקרואסון הצרפתי (סהר), קיפלי עשוי מבצק רגיל דמוי לחם והוא דומה יותר לרולדה מאשר למאפה שטוח או של גוש אחד. קיפלי גם דק יותר וארוך יותר מהקרואסון. קיפלי מיוצרים בגדלים שונים.
גלריה

קיפלי ממטבחים שונים
רוליק
רוגאל
רוז'וק
ברטיסלבסקי רוז'וק
Pozsonyi kifli
לופאצ'יק
הרנשן
ייצור מסחרי של רוליק בצ'כיה
כיכרות בצק לפני החיוך לפיסות
חתיכות קטנות של בצק
הבצק לפני הכנסתו למכונת רוליק
הכנסת הבצק למכונה שמגלגלת רוליק באופן אוטומטי
רוליק מגולגל לפני האפייה
וריאציות יצירתיות
התפחה לפני האפייה
הברשה של הרוליק במים
מפזרים פרג
וריציה של מלח וזרעי קימל
רוליק מול תנור הקיטור
ראו גם

רוגלך, מאפה סהר שהיה פופולרי בקהילות היהודיות בפולין
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Grimm, Jacob; Grimm, Wilhelm. "Kipfel". Deutsches Wörterbuch. ארכיון מ-1 בינואר 2020. נבדק ב-1 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Kifla in English, translation, Serbo Croatian-English Dictionary". Glosbe (באנגלית). ארכיון מ-24 בדצמבר 2019. נבדק ב-1 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Giffel in English, translation, Danish-English Dictionary". Glosbe (באנגלית). ארכיון מ-24 בדצמבר 2019. נבדק ב-1 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Czech Rohlik (Roll) Baked in Oven Recipe - Food.com". www.food.com. ארכיון מ-1 בינואר 2020. נבדק ב-1 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Rožok in English, translation, Slovak-English Dictionary". Glosbe (באנגלית). ארכיון מ-24 בדצמבר 2019. נבדק ב-1 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
בסרביה ובצפון מקדוניה מכינים לפעמים קיפלי עם גבינה ושומשום
קיפלי כוסמין ביתי, ממולאת בגבינת כבשים ומעליה שומשום, עשויה לחג המולד הסרבי (7 בינואר)
מוזיאו רוזנבאך

| --- | --- |

 מקום הקמה:  בורדיגרה 
 תקופת הפעילות:  מ-1971 
 סוגה:  רוק מתקדם 
 חברת תקליטים:  מיוזיאה 
 אתר רשמי
 
מוזיאו רוזנבאך היא להקת רוק פרוגרסיבי איטלקי אשר אלבומה 'זרתוסטרא', למרות הצלחתו החלקית בשנות ה-70 של המאה ה-20, כיום נחשב לאבן פינה בז'אנר זה.
היסטוריה

הלהקה הוקמה במהלך שנת 1971, בשם Inaugurazione del Museo Rosenbach (חניכת מוזיאון רוזנבאך באיטלקית, משילובן של שתי להקות שניגנו בעיקר גרסאות כיסוי במחצית השנייה של שנות ה-60, La Quinta Strada (הדרך החמישית) וIl Sistema (המערכת). להקות אלה נגנו גרסאות כיסוי של ג'ימי הנדריקס ולהקות רוק כמו הקינקס, החיות ו סטפנוולף, אך גם רית'ם ובלוז: כוכבים כמו אוטיס רדינג ו ווילסון פיקט. הלהקה בחרה את שמה בתגובה לשתי להקות פרוגרסיביות אחרות שבלטו באותה תקופה בסצנת הפרוג האיטלקי - פי-אף-אם (PFM) אשר התבססה על מימון של מאפייה ; באנקו דל מוטואו סוקורסו, לעומת זאת התבססה על מימון של בנק; לכן החליטו חברי הלהקה, ברגע של הומור, להתבסס על מוזיאון בדיוני שיוקדש למו"ל הגרמני אוטו רוזנבאך (שם המשפחה בגרמנית = פלג ורדים).אחרים טוענים כי הכוונה כאן היא לאוסף התרבותי אשר נמצא בפילדלפיה. בזכות הצלחותיהן המסחריות של באנקו ופי-אף-אם, פנתה אליהם חברת "ריקורדי" וביקשה שיקליטו אלבום פרוג במהירות.
שנות ה-70

הלהקה הושפעה, בין השאר, על ידי פינק פלויד ובנקו, וכך הזיחה את סגנונה לצליל פרוגרסיבי יציב, והוציאה אלבום שהוא עבודתה המפורסמת ביותר: זרתוסטרא שיצא באפריל 1973.
השירים הציגו השפעה קלאסית בשילוב כבד של קלידים, מלוטרון וקטעי האמונד, במיטב מסורת הפרוג האיטלקי. למרות זאת, השפעתו על סצנת הרוק המתקדם באיטליה הייתה גדולה.
הסולן סטפנו גאליפי הופיע בקולו המחוספס והדרמטי, והקלידן פיט קוראדי הוסיף נגיעות יצירתיות בעבודת הלהקה. האלבום קרוי על שם גיבור ספרו של הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה.
יש באלבום זה הדגמה טובה ביותר לסגנון האיטלקי-סימפוני הכולל בתוכו צליל מלוטרון חם החולש על מרבית היצירה ומעברים אלימים. הלהקה נתקלה בבעיות שנגעו כביכול לעמדותיהם הימניות, עד כדי פשיסטיות עקב הצגת תמונה של מוסוליני על כל צדו האחורי של תקליט הLP, כמו גם הבחירה במילים בהשראת פרידריך ניטשה.
[[קובץ:Zarathustra.jpg|שמאל|ממוזער|250px|"זרתוסטרא" (1973)(אורכב 05.01.2011 בארכיון Wayback Machine)]
ההרכב הראשון היה קצר חיים, והתפרק במהרה, מיד לאחר האלבום וכמה הופעות חיות ב-1973. היחיד מחברי ההרכב שהצליח ביותר לאחר הפרישה, הוא המתופף ג'נקארלו גולצי, שהצטרף במהרה ללהקת פופ מצליחה.
החזרה ופעילות נוכחית

אלבום חדש, יציאה, יצא לאור רק בשנת 2000 והציג אופי מסחרי יותר של הלהקה. הרכב הלהקה בעת יציאת האלבום החדש כולל רק שניים מחברי ההרכב המקורי:אלברטו מורנו וגולצי. ב-2002 מוזיאו רוזנבאך קיבלה את הצעת המגזין הפיני קולוסוס לקחת חלק בתרגום ועיבוד הפואמה הנורדית קאלוואלה ליצירת רוק. כך נוצרה יצירה תחת השם "פרח הנקמה", מעשייה אפלה וקודרת המספרת על קנאה השוררת בין שני אחים. זוהי היצירה היחידה של הלהקה שנכתבה באנגלית.
חברי הלהקה > הרכב מקורי

סטפאנו גאליפי - סולן
אנצו מרונו - גיטרה, קולות
פיט קוראדי - קלידים
אלברטו מורנו - בס, פסנתר, מלוטרון
ג'נקארלו גולצי - תופים, כלי הקשה, קולות
חברי הלהקה > הרכב נוכחי

אלברטו מורנו - בס ומלוטרון
ג'יאנקרלו גולצי - תופים
מרקו באלבו - גיטרה קלאסית ומובילה
אנדריאה ביאנקרי - סולן
מאריולוצ'ה באריונה - קלידים
דיסקוגרפיה

זרתוסטרא (1973)
הופעה חיה '72 (1992 - הופעה חיה)
Rare and Unreleased ‏(1992 - דמואים וכמה קטעים שלא פורסמו קודם לכן)
Exit ‏(2000)
"פרח הנקמה" שיר ב קאלוואלה (2003).
ליאוני ריזאנק

| --- | --- |

 לידה:  14 בנובמבר 1926 וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 פטירה:  7 במרץ 1998 (בגיל 71) וינה, אוסטריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 מוקד פעילות:  אוסטריה 
 סוגה:  אופרה 
 סוג קול:  סופרן 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 פרסים והוקרה:  טבעת הכבוד של העיר וינה  מדליית הזהב הגדולה להוקרה על שירות הרפובליקה האוסטרית  מפקד מסדר האמנויות והספרות 
 פרופיל ב-IMDb
 
ליאופולדינה "ליאוני" ריזאנק (בגרמנית: Leopoldine "Leonie" Rysanek;‏ 14 בנובמבר 1926 - 7 במרץ 1998) הייתה זמרת סופרן אוסטרית.
ריזאנק נולדה בווינה והופיעה לראשונה באופרה באינסברוק, בשנת 1949. הופעת הבכורה שלה במטרופוליטן אופרה בניו יורק הייתה בשנת 1959, בתפקיד ליידי מקבת' של ורדי כמחליפה למריה קאלאס, שפוטרה מן ההפקה. היא נפרדה מן המטרופוליטן כרוזנת ב"דאם פיק" של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי בינואר 1996. הופעתה האחרונה הייתה בפסטיבל זלצבורג באוגוסט 1996, בתפקיד קליטמנסטרה' ב"אלקטרה" של ריכרד שטראוס. במהלך הקריירה הארוכה שלה שרה ב-299 הופעות של 24 תפקידים במטרופוליטן וכיכבה בהצגות בכורה בבית האופרה הזה של מקבת ו"נאבוקו" של ורדי, "אריאדאנה בנקסוס" ו"האישה ללא צל" של ריכרד שטראוס ו"קטיה קאבאנובה" של לאוש יאנאצ'ק.
ב-1951 הייתה זיגלינדה הראשונה של פסטיבל ביירוית החדש בהוולקירה בניצוח הרברט פון קאראיין.
ריזאנק מונתה לאוצרת פסטיבל וינה חודשים אחדים לאחר פרישתה ובמשרה זו החזיקה עד מותה בגיל 71 בווינה (בתקופת הופעותיה האחרונות במטרופוליטן אובחנה כחולה בסרטן העצמות).