פסיקת הלכה
כללי פסיקה

ישנם מספר עקרונות המדריכים פוסקי הלכה כיצד לפסוק.
לא ניתן לחלוק "אחורה" – חכמים בתקופה מאוחרת לא יכולים לחלוק על חכמים בתקופה מוקדמת יותר: אחרונים לא יכולים לחלוק על ראשונים. ראשונים לא יכולים לחלוק על גאונים. גאונים לא יכולים לחלוק על אמוראים. כלל זה מבוסס על הקביעה כי ככל שדור החכמים מוקדם יותר, כך קרוב הוא יותר למעמד הר סיני, ולפיכך אוחז בהלכה בצורה המדויקת והמקורית יותר. וראה עוד בערך ירידת הדורות.
מותר לחלוק "אחורה" אם בדורות הקודמים עצמם לא הייתה הסכמה – לדוגמה, מותר לאחרון הנתקל במחלוקת ראשונים לפסוק כאחד מהם, על אף שבפסיקה זו יש מחלוקת על ראשונים אחרים שלא פסקו כמוהו.
דקדוק במילות הפוסקים – הכתיבה התורנית ובכלל, ופסיקת ההלכה בפרט, מתאפיינת בדקדוק במילים. מדקדוק במילים שנכתבו על ידי פוסקים מדורות קודמים, ניתן להסיק דעתם בסוגיות שונות. למשל, במקומות רבים בשולחן ערוך מופיעה הלכה בסתם, ולאחריה "יש אומרים". מהתנסחות זו ניתן ללמוד כי דעת מחבר השולחן הערוך היא כי ההלכה כסתם ולא כדעת ה-"יש אומרים". דוגמה נוספת לכך היא הספר בן זמננו ילקוט יוסף, שהתקבל ברוב קהילות הספרדים, המתאפיין בדקדוק רב בבחירת המילים בפסיקת ההלכה: לא רק "מותר" או "אסור", אלא קשת של מושגים מדויקים המגדירים את ההלכה היטב באופן כמו-משפטי, כגון "יש על מה שיסמוכו" (שמשמעותו אסור, אך מי שנוהג כך יש פוסקים שיוכל לסמוך עליהם), "בדיעבד יצא ידי חובה", "אין מוחין בידו" (שפירושו אסור, אך אין צריך להעיר לאדם העושה כן) וכן הלאה.
כללי פסיקה בשולחן ערוך – הספר שולחן ערוך יחד עם הגהות הרמ"א, התקבל בכלל תפוצות ישראל כפסיקת הלכה יסודית, מוכרת ומחייבת. פוסקי ההלכה נעזרים בהלכות המופיעות בספר, יחד עם כללי פסיקה ייעודיים לספר זה. הכלל "סתם ויש אומרים – הלכה כסתם", שתואר בסעיף הקודם, הוא דוגמה לכלל פסיקה בשולחן ערוך.
למי שמסוגל לכך – הכרעה מכוח ראיות.
עשה לך רב – על פי הכלל "עשה לך רב" המופיע במשנה במסכת אבות (פרק א' משנה ו'), על האדם היהודי לדבוק בדרך הלכתית אחת, ולא "לזגזג", כגון שלא לבחור לעצמו את הרב המיקל בכל שאלה הלכתית בנפרד. בהתאמה לכלל זה, רוב הספרדים נוהגים על פי ההלכה הפסוקה בשולחן ערוך, ספר הלכה יסודי שנכתב על ידי רבי יוסף קארו, בהתבסס על פסקיהם של שלושת "עמודי ההוראה": הרמב"ם, הרא"ש והרי"ף. האשכנזים נוהגים כדעת הרמ"א המובא גם הוא כהגהות בגוף הספר שולחן ערוך, הלכות שנפסקו בדרך כלל כדעת חכמי אשכנז המוקדמים, כמו: התוספות, המרדכי, הרא"ש, הטור, והמהרי"ל. על עיקרון זה מתבססים מחלוקות רבות בין השולחן ערוך לרמ"א. להלן דוגמאות נוספות ליישום הכלל "עשה לך רב":
קבלת הוראות מרן – בקרב הספרדים מפורסם הכלל שטבע הראשון לציון הרב עובדיה יוסף: "קיבלנו הוראות מרן", המתייחס למרן השולחן ערוך. בנו הרב יצחק יוסף מביא בספריו רשימת 138 גדולי הדורות הספרדים מאז ימי השולחן ערוך ועד ימינו, הנוקטים כלל זה.
אדמו"רים – בחסידויות נהוגה קבלה מוחלטת של דרכו של האדמו"ר ופסיקותיו.
מרא דאתרא – פסיקות רב המקום מחייבות את אנשי מקומו, בדור זה ולעיתים גם לדורות הבאים. עיין ערך מורחב: מרא דאתרא.
יחיד ורבים הלכה כרבים – כאשר ישנה מחלוקת בין חכם יחיד לחכמים רבים, בדרך כלל נפסקת הלכה כרבים, על פי הכלל "יחיד ורבים הלכה כרבים". ישנם מקרים שבהם נפסקת הלכה כדעת היחיד כנגד הרבים כאשר יש סניפים ושיקולים נוספים לפסיקה, כגון ההסתמכות על דעת יחיד בשעת הדחק, או במקרים בהם מעורבים שיקולים נוספים להיתר. סימוכין מהגמרא להסתמכות על פוסק יחיד בשעת הדחק הם המימרא המפורסמת: "כדאי הוא רבי שמעון לסמוך עליו בשעת הדחק" (תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף י"ט, עמוד א').
שלא לאסור את המותר – אין לו לפוסק ההלכה להחמיר מספק או חוסר ידיעה. החמרה שלא לצורך מעמיסה ומקשה על הציבור, ולעיתים אף מפסידה את ממונם (כגון פוסק הפוסל בשר מספק כשרות, ובעל הבשר נאלץ להשמידו, כאשר בבדיקה מעמיקה ניתן היה להתיר). הכלל מופיע במקורות שונים, ובהם: ספר הפרדס המיוחס לרש"י (דף קכז'), הש"ך (בפלפול בהנהגת הוראות איסור והיתר, סוף סימן רמב'). העניין שלא להפסיד ממונם של ישראל נלמד מהתורה, בפרשת נגע הבית (ויקרא יד', לו'), שם על הכהן לבקש הוצאת החפצים מהבית טרם בדיקת הנגע, שמא יוכרז טמא וייטמאו החפצים עמו.
משקל שונה לפוסקים שונים – בעת הכרעה במחלוקת, לעיתים יתן פוסק ההלכה משקל גדול יותר להכרעת פוסק גדול יותר בחכמה או במניין (המוביל ציבור רחב יותר), או שפסקיו התקבלו יותר, על פני פוסק קטן ממנו בעניינים אלו.
הלכה כבתראי – ישנם מקרים של מחלוקת בין פוסקים מאותה תקופה, שבהם מעדיפים את הפוסק המאוחר יותר דווקא. דוגמה לכלל 'הלכה כבתראי': מקובל בהלכה שבמחלוקות בתוך תקופת האמוראים, הלכה כאחרונים.
ספק דאורייתא לחומרא, ספק דרבנן לקולא – כאשר יש מחלוקת פוסקים בהלכה, הרי שיש לפנינו ספק. במצב של ספק על הפוסק להתחשב גם בכללים ספק דאורייתא לחומרא, ספק דרבנן לקולא, שמשמעותם בפסיקת הלכה היא כי בדין תורה הולכים אחר המחמיר, בדברי חכמים אפשר להקל.
עיקרו דאורייתא – איסור דרבנן שמקורו דאורייתא. לדוגמה: האיסור לאסור עוף בחלב הוא איסור דרבנן, אך שורשו באיסור דאורייתא של אכילת בשר בחלב. דוגמה נוספת: ספירת העומר בזמן הזה (לפי הדעות שבזמן הזה המצווה מדרבנן בלבד). יש פוסקים המחמירים במצוות דרבנן בהן מתקיים דין "עיקרו דאורייתא" יותר מאיסורי דרבנן רגילים. לדעת הרב יצחק יוסף, גם במצוות אלו – עדיין מדובר בדין דרבנן גמור.
מחלוקת – מותר לפוסק לחלוק, אפילו על גדול הדור, ובלבד שעושה כן במתינות, ביישוב הדעת, תוך הבאת סימוכין וראיות – על פי הכלל "כדרכה של תורה".
צירוף – צירוף דעות פוסקים בעניינים שונים, אשר בשילובם מתקבלת הלכה חדשה. לדוגמה: צירוף דעת אחד הפוסקים כי מעשה מסוים הוא איסור דרבנן בלבד ולא דאורייתא, עם דעתו של פוסק אחר כי מעשה זו הוא בגדר "פסיק רישא שלא אכפת ליה", מאפשר לפסוק כי המעשה מותר משום "פסיק רישא דרבנן דלא אכפת ליה".
ספר הזוהר ותורת הקבלה – כאשר ספר הזוהר איננו חולק על הפשט, כלומר על הגמרא, יש הפוסקים על פיו. בקרב הספרדים מקובל לנהוג על פי הקבלה בענייני נוסח התפילה, ובעניינים בהם הסוד אינו חולק על הפשט כאמור. המקובלים נוהגים בכל על פי הקבלה והסוד.
ענייני אמונה – כאשר ישנה מחלוקת בענייני אמונה שאינה נוגעת הלכה למעשה לא פוסקים הלכה כאף צד.