stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף אל-ח'אלידי
הערות שוליים

↑  על פי מקור אחר נולד אל-ח'אלידי בשנת 1829 ונפטר בשנת 1907
1 2 3 4  עמוס אילון, הרצל, עמ' 343–344.
↑  בכרוניקה של מנדל קרמר, "השקפה", שנה ז', גיליון כ"ט.
| ירושלים ראשי עיריית ירושלים (החל מ-1878) |
| --- | --- | --- |
| האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית | יוסף אל-ח'אלידי (1878–1879) • סלים אל-חוסייני (1882–1897) • פיידי אל-עלמי (1906–1909) • חוסיין אל-חוסייני (1909–1917) |  |
| המנדט הבריטי המנדט הבריטי | עארף א-דג'אני (1917–1918) • מוסא כאזם אל-חוסייני (1918–1920) • ראע'ב נשאשיבי (1920–1934) • חוסיין אל-ח'אלידי (1934–1937) • דניאל אוסטר (1937–1938) • מוסטפא אל-ח'אלידי (1938–1944) • דניאל אוסטר (1944–1945) • ועדה מנדטורית (1945–1949) |  |
| ירדן ראשי העיר המזרחית | אנואר אל-ח'טיב (1948–1950) • עארף אל-עארף (1950–1951) • חנא עטאללה (1951–1952) • עומר וואעארי (1952–1955) • ועדה עירונית (1955–1957) • רוחי אל-ח'טיב (1957–1967) |  |
| ישראל ראשי העיר המערבית | דניאל אוסטר (1949–1950) • שלמה זלמן שרגאי (1951–1952) • יצחק קריב (1952–1955) • גרשון אגרון (1955–1959) • מרדכי איש-שלום (1959–1965) • טדי קולק (1965–1967) |  |
| ישראל ראשי עיריית ירושלים המאוחדת | טדי קולק (1967–1993) • אהוד אולמרט (1993–2003) • אורי לופוליאנסקי (2003–2008) • ניר ברקת (2008–2018) • משה ליאון (2018 ואילך) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257069105171  TDVİA: yusuf-ziya-el-halidi  VIAF: 96958152   WorldCat (עם VIAF): 96958152
אדריאן ריילנט

| --- | --- |
HUA-106197-Portret van Adriaan Reland geboren 1676 hoogleraar in de oosters
 לידה:  17 ביולי 1676 דה ריפ, הולנד 
 פטירה:  5 בפברואר 1718 (בגיל 41) אוטרכט, הולנד 
 ענף מדעי:  מזרחנות, מדעי היהדות
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ליידן
 מוסדות:  אוניברסיטת אוטרכט (21 בפברואר 1701–2 בפברואר 1713)  אוניברסיטת הרדרווייק 
 
אדריאן ריילנט (בהולנדית: Adriaan Reland או Reelant; בלטינית: Hadrianus Relandus, אדריאנוס רלאנדוס, במקורות בעברית נכתב גם אדריאן רלנד; ‏17 ביולי 1676 – 5 בפברואר 1718) היה מלומד הולנדי שעסק בקרטוגרפיה, מזרחנות ופילולוגיה. ריילנט נחשב לאחד האירופאים הראשונים שעסקו במזרחנות.
קורות חייו

ריילנט נולד בכפר דה רייפּ (אנ') בצפון הולנד. אביו היה כומר פרוטסטנטי ואחיו היה עורך דין רב השפעה בעיר הארלם. תחילה למד באמסטרדם ואחר מכן עבר לאוניברסיטת אוטרכט, שבה היה פרופסור לשפות המזרח, ובכללן עברית. שלח ידו גם בשירה לשמהּ.
ריילנט מת בגיל 41 כתוצאה ממחלת אבעבועות שחורות.
מחקריו

כבר בגיל 11 החל ללמוד לטינית. מאוחר יותר, למד גם עברית, סורית, ערבית ושפות שמיות נוספות. למד באוניברסיטת ליידן. ב-1699 החל ללמד באוניברסיטת הרדרווייק (אנ'), וב-1701 נתמנה למשרת פרופסור לשפות המזרח באוניברסיטת אוטרכט. ומ-1713 לימד גם על העברים בעת העתיקה.
ב-1705 פרסם את הספר De religione Mohammedica libri duo ("על דת מוחמד"), שהיה החיבור האירופי הראשון שתיאר את דת האסלאם מתוך גישה מדעית, הסתמך על מקורות כתובים בערבית וביקר השקפות מוטעות ביחס לאסלאם.
ב-1708 פרסם ספר בלטינית על המקדשים של היהודים בעת העתיקה, בשם Antiquitates sacrae veterum Hebraeorum.
ב-1714 פרסם את ספרו Palaestina ex monumentis veteribus illustrata ("ארץ ישראל מתוארת על-פי התעודות הקדומות"), שהיה סקירה ממצה של ארץ ישראל בתקופת המקרא על פי כתבים עתיקים, ולצורך חיבורו נעזר בעיקר בתלמוד. הספר כולל שלשה חלקים: א. גאוגרפיה פיזית והיסטורית כללית של הארץ, ב. דרכי הארץ והמרחקים בין המקומות השונים על סמך ספרי המסע הקדומים, ג. רשימת הערים והמקומות בארץ לפי האלפבית הלטיני. הארכאולוג יוחנן אהרוני ציין שריילנט הניח "את הבסיס למחקר שיטתי וביקורתי – – –" והוא שיצר את "הקורפוס הראשון של הידיעות, המקורות והכתובות על האתרים העתיקים". למרות עניינו הרב של ריילנט בגאוגרפיה, לא ידוע על מסע כלשהו שערך מחוץ להולנד, ומחקרו על ארץ ישראל נעשה ללא היכרות ישירה עם השטח.
לקריאה נוספת

"רלנד, אדריאן", האנציקלופדיה העברית (כרך לא), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשל"ט, עמ' 150
הערות שוליים

↑  ריילנט על האסלאם, מהדורת 1705
↑  ‏מהדורה מקוצרת, משנת 1708, באתר גוגל ספרים

‏מהדורה מלאה, כרך א', משנת 1708, באתר גוגל ספרים
↑  מהדורת 1714, כרך ראשון, כרך שני
↑  יוחנן אהרוני, ארץ ישראל בתקופת המקרא: גאוגרפיה היסטורית, מהדורה מורחבת בעריכת ישראל אפעל, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 1987, עמ' 65–66
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266950605171  PLWABN: 9810579119405606  BIBSYS: 90122058  BNE: XX1576833  BnF: cb153511556 (data)  BPN: 13162472  CANTIC: a11025803  CiNii: DA15460230  DSI: 12397  GND: 10031760X  ISNI: 0000 0001 0904 6732  LCCN: nr89009049  NKC: ola2005298285  NLA: 35392678  NLG: 168649  NTA: 070049343  RERO: 02-A024962238  SELIBR: 86582  SNAC: w6ks78v6  SUDOC: 10801956X  Trove: 936733  VcBA: 495/240201  VIAF: 56913917   WorldCat (עם VIAF): 56913917 
שער ספרו של ריילנט על ארץ ישראל
צ'ארלס סקוט (מושל)

צ'ארלס סקוט (באנגלית: Charles Scott; אפריל 1739 – 22 באוקטובר 1813) היה איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל הרביעי של קהיליית קנטקי. באוקטובר 1755, בעשור השני לחייו, התגייס לרגימנט "וירג'יניה" כסייר, המתלווה למסעותיו בעת מלחמת הצרפתים והאינדיאנים. במרוצת השנים עלה סקוט במהירות לדרגת הקפטן. לאחר המלחמה התחתן ועסק בעבודה חקלאית בנחלות אביו, עד שנת 1775, בעיצומה של המהפכה האמריקאית, שבה חזר לקריירה הצבאית שלו. באוגוסט 1776 הושבע לתפקיד הקולונל, והחל לפקד על הרגימנט החמישי של וירג'יניה. אחר כך הצטרף ללחימה לצד ג'ורג' וושינגטון בניו ג'רזי, ומונה לשלישו בעת המערכה על פילדלפיה. סקוט פיקד על חיל הרגלים הקל בראשותו של וושינגטון, ובשלהי 1778 מונה לראש אגף המודיעין שלו. לאחר סיום המערכה על פילדלפיה חזר סקוט במרץ 1779 לשירותו הסדיר בקרוליינה הדרומית, ונצטווה לסייע לגנרל בנג'מין לינקולן. בהגעתו לנקודת המפגש המשותפת עם לינקולן בעיר צ'ארלסטון, החל בהנהגתו של הנרי קלינטון מצור על האזור. סקוט נלקח כשבוי מלחמה. במרץ 1781 שוחרר מיד הבריטים במסגרת חילופי שבויים.
בשנת 1785 נסע סקוט לגבולה המערבי של קרוליינה הדרומית, והחל לבצע הכנות לקראת מעברו לעיר ורסאי, קנטקי. בשנת 1790 גייס מספר קלגסים מאומנים ממחוזו, ויחד עימם הצטרף לג'וזייה הרמר בלחימה נגד האינדיאנים. לאחר תבוסתו של הרמר הורה הנשיא וושינגטון לארתור סנט קלייר להתכונן לפלישה לאדמות האינדיאנים בטריטוריה הצפון-מערבית. בד בבד ערך סקוט, יחד עם המיליציה שגייס, כמה פלישות קטנות ומבוקרות על מנת ללמוד את חוזקות האויב. ביולי 1791 הוביל קלייר אחדות מהפשיטות המוצלחות ביותר במערכה, דוגמת הפלישה לכפר אוייטנון. בשנת 1792, זמן קצר אחר עצמאותה של קנטקי וכניסתה לרשימת מדינות ארצות הברית, הזמינה האספה הכללית המדינית את סקוט כמייג'ור גנרל, ומינתה אותו לפקד על האוגדה השנייה של המיליציה בקנטקי. אוגדתו של סקוט שיתפה פעולה עם הלגיון של ארצות הברית בפיקודו של אנתוני ויין למשך שארית הלחימה מול האינדיאנים.
לאחר כהונתו בבית הנבחרים של וירג'יניה התמודד סקוט הקשיש על תפקיד מושל קנטקי. את קמפיין הבחירות שלו הוא החל בשנת 1808, וחודשים ספורים לאחר מכן גבר על יריביו ג'ון אלן וגרין קליי וזכה בהצבעה. במרוצת כהונתו דאג מהסלמת היחסים בין האומה האמריקנית לאימפריה הבריטית, שהובילה למלחמת 1812. בעקבות זאת מינה את ויליאם הנרי הריסון למייג'ור גנרל של המיליציה האזרחית. מחוז סקוט בקנטקי ובאינדיאנה נקראו על שמו, כמו גם העיר סקוטסוויל.
ראשית חייו

סקוט נולד במחוז גוצ'לנד (אנ') שבקולוניית וירג'יניה, באפריל 1739. סקוט היה בנו השני של סמואל, בעל אדמות מבוסס וחבר בוועדת המחוקקים של קולוניית וירג'יניה. אמו, ששמה אינו ידוע, נפטרה בשנת 1745 בקירוב. בניגוד לחבריו, שלמדו והתחנכו במיטב בתי הספר במחוז, גדל בבית ספר כפרי בפרוורי וירג'יניה, על מנת שימשיך את מורשת אביו כעובד אדמה ובעל ידע בחקלאות. בשנת 1755 נפטר אביו סמואל, והוא נאלץ לפרוש מלימודיו האקדמיים לטובת נגרות, שתשמש כמקור פרנסתו. אביו של סקוט נהג ללמד אותו נגרות עוד כשהיה צעיר, ולאחר שנפטר, סקוט ירש את הנגרייה המשפחתית ועבד בה. מרבית הכנסתם של בני המשפחה מאדמותיהם החקלאיות הושקעה בכלכולם ובשיפוצים שערכו במשכנם.
בשלהי יולי אותה השנה תכנן בית המשפט המקומי להציבו תחת אפוטרופוס. אולם באוקטובר, בטרם אושר צו בית המשפט, התגייס סקוט לרגימנט וירג'יניה, יחידה צבאית בחסות צבא האימפריה הבריטית. הוא הוצב בפלוגתו של דייוויד בל. בחלקה הראשון של מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, שימש כסייר וזכה לשבחים ממפקדיו הבכירים. רוב עמיתיו החיילים סירבו להישמע לפקודת המצביאים, דבר שאפשר לסקוט להתבלט לטובה ולעלות במהירות לדרגת קורפורל (רב־טוראי). ביוני 1756 הושבע לתפקיד הסמל.
תחת דגל אמריקה הבריטית, הצטרף סקוט אל משלחת בראדוק, בפיקודו של ג'ורג' וושינגטון. מטרת המשלחת הייתה ללכוד כמה צרפתים ואינדיאנים שהתבססו בצפון-מזרח ארצות הברית. צבא האימפריה הבריטי, שפיקד על הרגימנטים והמיליציות האמריקניות, נחל כישלון מוחץ, והצרפתים צלחו בשמירת הריבונות על פורט דוקנסה. באפריל 1757, כחלק ממצוקות כלכליות שפקדו אותו, פוטר דייוויד בל מפלוגתו. בחודשים אוגוסט וספטמבר אותה השנה שלח וושינגטון את סקוט, שפיקד על פלוגת סיור קטנה, לחקור את שטח פורט דוקנסה, לקראת הפלישה המחודשת. בנובמבר הצטרף אל המשלחת הצבאית "פורבס", וכבש את המבצר. בשלהי 1757 הוצב בפורט לודון, שם קודם לתפקיד הסרג'נט (סמל).
בשנת 1759 הופקד סקוט על כמה משימות סיור ובניית כבישים ומבצרים, שישרתו את הכוחות. בתקופה זו ויליאם בירד השלישי החל לפקד על רגימנט וירג'יניה. ביולי 1760 מונה סקוט לאחד מחמשת שלישיו של בירד בלחימה נגד הצ'רוקים. האמריקנים ניצחו במערכה, ובפברואר 1762, בהוראת מושל וירג'יניה פרנסיס פוקייר, פוזרו הכוחות לבתיהם. אולם, מסיבה לא ידועה שב סקוט לביתו בשלהי 1761, טרם פיזור הכוחות הרשמי. מרבית הביוגרפים שלו טוענים כי סקוט חזר לביתו כדי להישאר לצד אחיו הגדול בימיו האחרונים – ג'ון אחיו נפטר בשנת 1762. בצוואתו השאיר לסקוט את נחלת אביהם בסמוך לנהר ג'יימס. סקוט התיישב בחווה המשפחתית, וב־25 בפברואר 1762 נישא לפרנסיס סוויני. במרוצת השנים נולדו לזוג ארבעה בנים וחמש בנות. לסיוע בתחזוקת החווה ושאר אדמותיו החקלאיות, קנה סקוט עשרה עבדים לעבודות שונות, דוגמת גידול טבק וטחינת קמח. ביולי 1766 מונה לקפטן המיליציה המקומית.
המהפכה האמריקנית

עם הסלמת המהפכה האמריקאית בשנת 1775, גייס סקוט פלוגת מתנדבים במחוז קמברלנד, שלימים נחשבה לפלוגה הראשונה שהוקמה מדרום לנהר ג'יימס ושהשתתפה בלחימה. היא התייצבה לסייע לפטריק הנרי בעימות הצפוי עם לורד דנמור בוויליאמסבורג, וירג'יניה. לאחר מאבק בין הכוחות נטש דנמור את העיר, והמתנדבים, בפיקודו של סקוט, הצטרפו ליחידות מהמחוזות הסמוכים. לאחר חתימת אמנת וירג'יניה הוקמו שני רגימנטים של כוחות המדינה, האחד בפיקודו של פטריק הנרי, והשני תחת ויליאם וודפורד (אנ'). כשיצאו לכיוון ויליאמסבורג, הכירו המצביאים בסקוט כמפקד הראשי של כוח המתנדבים שגייס באזור. ב־17 באוגוסט 1775 מונה ללוטננט קולונל ברגימנט השני של וירג'יניה, תחת פיקודו של וודפורד. אחיו הצעיר, ג'וזף, מונה ללוטננט. בדצמבר, תחת הוראתו של וודפורד, הוצב סקוט יחד עם 150 חיילים בגרייט ברידג', כדי להגן על נקודת המעבר של נהר אליזבת'. כוח הגנה זה מלא תפקיד מפתח ב־9 בדצמבר, בקרב מול הכוחות הבריטיים, שם נפל הקפטן צ'ארלס פורדיס. בזכות הניצחון בקרב זה, הצליח הכוח האמריקני הקולוניאלי לכבוש את העיר נורפוק, ולורד דנמור נסוג למאחורי גבולות המדינה.
ב־13 בפברואר 1776 הפך הרגימנט השני לחלק מהצבא הקונטיננטלי. ב־12 באוגוסט אותה השנה, לאחר שבילה את עונת החורף עם חלק מהיחידה בסופוק, מונה סקוט על ידי הקונגרס הקונטיננטלי השני לקולונל הרגימנט החמישי, והחליף את קודמו בתפקיד, ויליאם פיצ'י. עד חודש אוקטובר, הוא הוצב בערים המפטון ופורטסמות'. אחר כך קיבל הוראה ממפקדיו להצטרף לג'ורג' וושינגטון בניו ג'רזי.
המהפכה האמריקנית > שירות בזירה הדרומית של המהפכה האמריקנית

במרץ 1779 כתב וושינגטון מכתב לסקוט, שנמצא בחופשה בווירג'יניה. במכתבו הורה לו לגייס כוח מתנדבים, ולהצטוות אליו במידלברוק, ב־1 במאי. סקוט התעכב מעט בשל הקושי לגייס כוח מתנדבים חדש. במהלך עיכובו הורה וושינגטון לחייליו להצטרף לבנג'מין לינקולן (אנ'), שהיה מפקד כוחות המיליציה בקרוליינה הדרומית. דיווחים שקיבל מסוכניו על תנועת הכוחות הבריטיים ביססו את טענותיהם כי בכוונת האויב לפלוש מדרום המדינה.
זמן קצר לאחר שפקודותיו של וושינגטון נמסרו ליעדם הגיעו לווירג'יניה יחידות פשיטה בריטית, בפיקודם של אדוארד מתיו וג'ורג' קולייר. מטרת היחידה הייתה להשמיד את התוצרים של חיל האספקה האמריקני, שעתידים היו להישלח לקרוליינה הדרומית כחבילת סיוע. כעת נאלץ סקוט לסגת מפקודותיו של וושינגטון, ולהישמע לצווים של בית הנבחרים המדיני בווירג'יניה, שעל פיהם, הוא נצטווה לאלתר מערך הגנה נגד הפשיטה בריטית העתידית. לאחר שהתבהרה מטרת הפשיטה הבריטית האמיתית, שכן איננה מיועדת להריסת המחנה האמריקני, הסיקו וושינגטון והמחוקקים כי המיליציה המקומית מסוגלת להגן על עצמה, וכי סקוט צריך להמשיך ולגושש מתנדבים שיצטרפו למערכה הדרומית. לטובת המשימה קיבל מהממשל האמריקני סוס, נשק חדש, ו־500 לירות שטרלינג.
מאמצי הגיוסים של סקוט בווירג'יניה נמשכו. לבסוף, באוקטובר 1779, הוא שלח את החיילים שקיבל מהזירה הצפונית לקרוליינה הדרומית, ומילא את משימתו. הוא שמר את הרגימנט של אברהן בופורד לצדו בווירג'יניה, שישמש לו לשליש אם הבריטים יפשטו שוב על המחנה. בפברואר 1780 הגיעו למחנו בפטרבורג כ־750 מתנדבים שנשלחו על ידי וושינגטון. ממשלת המדינה, שחששה שמא הכוחות הבריטיים בדרום, תחת הגנרל הנרי קלינטון, יפנו צפונה לכיוון וירג'יניה, עכבה את וודפורד וסקוט מהיציאה לקרוליינה הדרומית. קלינטון כלל לא התעניין במחנה הנידח, אלא בעמדתו של לינקולן בצ'ארלסטון. משכך, אישרה הרשות המדינתית את המסע המתוכנן של וודפורד וסקוט לזירה הדרומית.
ב־30 במרץ 1780 הגיע סקוט לצ'ארלסטון, בדיוק באותה העת שהוטל עליה מצור בריטי, בהנהגתו של קלינטון. הוא נתפס ב־12 במאי כשהכוחות האמריקניים נכנעו, והוחזק כשבוי מלחמה בהר פלזנט, סמוך לעיר. על אף שהיה אסיר, ניתן לו חופש תנועה ברדיוס של שישה קילומטרים מהכלא, והוא אף הורשה להתכתב ולסחור עם מכרים מווירג'יניה. עם מותו של וודפורד ב־13 בנובמבר, הפך לאחראי רווחת הכוחות האמריקנים בהר פלזנט. הוא ביקש את שחרורו מהשבי הבריטי ב־30 בינואר 1781, לאחר שטען כי מצבו הבריאותי מדרדר. בשלהי חודש מרץ אותה השנה נענה צ'ארלז קורנווילס לבקשה.
ביולי 1782 הוא שוחרר במסגרת עסקת חילופי שבויים, וסיים את תקופתו בשבי. לאחר שמצבו הבריאותי השתפר, חזר לתפקידו, וקיבל הוראה מוושינגטון לסייע במאמצי גיוס המתנדבים של פטר מוהלנברג, ולדווח לנתנאל גרין על התקדמות. הכוחות המעטים שהצליחו השניים לגייס נשלחו ללינה בוויצ'סטר, וירג'יניה. במרץ 1783, כשהחלו לגדול ניצני שלום בין ארצות הברית והממלכה המאוחדת, הופסקו מסעות הגיוס לחלוטין. ב־30 בספטמבר 1783 הושבע לדרגת מייג'ור גנרל, רגע לפני שחרורו מהזרוע היבשתית.
מעברו לקנטקי וראשית הקריירה הפוליטית

באוקטובר 1783 אישר בית הנבחרים של וירג'יניה לסקוט לשכור מפקחים ומודדים, על מנת לסקור את האדמות שניתנו לחיילים על שירותם במלחמת המהפכה. השמועות על קנטקי, שכן אופיינה באדמות פוריות, עוררו את חיבתו של סקוט כלפי האזור. חברו, ג'יימס וילקינסון, בנה לו בקתה בסמוך לנהר קנטקי. הוא ביקר לראשונה בקנטקי בשנת 1785. בנסיעות עם פייטון שורט (אנ'), שותפו העסקי של וילקינסון, הוא סקר את קרקעות המדינה. מחמת תפקידו בצבא ארצות הברית, רשאי היה לתבוע זכות על כל קרקע פנויה שמצא. תחילה, הוא סקר את העיר מייסווייל, שבנויה בסמוך לנהרות מונוגאהלה ואוהיו. אולם לא שבע רצון מהשטח ההררי. לכן, חזר עם שורט לנהר קנטקי, שם מצא כמה פיסות אדמה שאהב. שהותו של סקוט בקנטקי הייתה קצרה, והוא חזר לווירג'יניה בספטמבר אותה השנה.
בשובו לווירג'יניה העסיק סקוט את אדוארד קרינגטון, לוטננט קולונל לשעבר בצבא הקונטיננטלי, לסידור ענייניו הכספיים לקראת המעבר לקנטקי. קרינגטון רכש את חוותו של סקוט בווירג'יניה בשנת 1785, אך אפשר לו ולמשפחתו להתגורר שם עד שהסתיים תהליך מעבר הדירה. בשנת 1787 עבר לוורסאי שבקנטקי. לאחר שירותו הצבאי בזרועה היבשתית, זוכה בשטחים בשני מחוזות במדינה, פייט ובורבון, המונים יחדיו כ־21,035 דונם. הוא בנה בקרקעות אלו בקתת עץ דו־קומתית, מחסן וחממת טבק. ביוני אותה השנה לוחמי שבט השאוני (Shawnee) רצחו וקרקפו את סמואל, אחד מבניו של סקוט, בעת שטייל בנהר אוהיו בקאנו. סקוט, שנכח במקום בעת הרצח, התבונן בבנו חסר אונים מגדת הנהר. אף שחבורה קטנה של לוחמים רדפה אחריהם במורד הנהר, ידם של השאונים הייתה על העליונה, והם הצליחו להימלט. בכרכו השלישי של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט The Winning of the West, הוא קבע שסקוט אהד ותמך בלחימה של האמריקנים נגד העמים הילדים, בייחוד לאחר מות בנו.
בניסיון להתמודד על אובדן בנו, התמקד סקוט בפיתוח מקום מחייתו. הוא מונה למפקח הטבק באזור לזמן קצר. בנוסף, הוא החל למכור אדמות בפרוורי העיר ורסאי לידועי־שם רבים דוגמת כריסטופר גרינאפ והשופט ג'ורג' מוטר.
סקוט נמנה בין 37 הגברים שהקימו את החברה לקידום ידע של קנטקי בשנת 1787. באופן עקרוני, תמך בהיפרדותה של קנטקי משלטונות וירג'יניה, והפיכתה למדינה עצמאית, על אף שנבצר ממנו להגיע לעשרת הכינוסים הממלכתיים בהם כוננו את חוקתה. כאשר הוקם מחוז וודפורד על שטחו של סקוט, מאן להתחיל ולכהן כסגן המחוז החדש. עם זאת, הוא הסכים לייצג אותו בבית הנבחרים של וירג'יניה. במרוצת כהונתו היה חבר במספר ועדות בנושא זכויות אזרחיות, כולל אחת שהמליצה לנשיא וושינגטון לספק כוח צבאי ל"ביג בון ליק" (אנ'), כדי להקל על הקמת מפעל המלח (אנ') החדש בפארק.
מלחמות האינדיאנים בטריטוריה הצפון־מערבית של ארצות הברית

מתיחות גוברת בין העמים הילידים באזור הטריטוריה הצפון-מערבית לבין האמריקנים הכריחה את הנשיא וושינגטון לאשר פעולות צבאיות משותפות של הכוחות הפדרליים והמיליציה של קנטקי. האינדיאנים התיישבו בעיקרם בשמורתם (Indian Reserve (1763)), על גבולות קנטקי עם מדינות אוהיו ואינדיאנה, והתנגדו לכוח האמריקני הכובש. באפריל 1790 גייס סקוט כוח מתנדבים ממחוזות בורבון ופייט, על מנת להצטרף לג'וזייה הרמר בפשיטה נגד הקונפדרציה המערבית, לאורך נהר הסקיוטו. לימים, פשיטה זו תחשב לניצנים הראשונים בכינונה של אוהיו כמדינה עצמאית. הכוח המשולב של המתנדבים והמיליציה הקיימת יצא לדרכו מליימסטון ב־18 באפריל 1790, חצה את נהר אוהיו וצעד לגשש אחר נקודת לינה פוטנציאלית. משם פנה דרומה, לעבר העיר פורטסמות', שם גילו מחנה אינדיאני נטוש. בסריקת המחנה גילה סקוט טביעות רגליים טריות של לוחמי שבט השאוני, ביניהם מפקד ידוע־שם שלקה בקלאב פוט. הוא החליט לפצל את הכוח לשניים; החלק הראשון, ימשיך להתקדם לג'וזייה הרבר שמחכה בנקודת מפגש שנקבע מראש, והחלק השני יתלווה לסקוט לחיפוש אחר האינדיאנים הנמלטים, ולהמיתם. הם הרגו ארבעה שאונים. ב־27 באוגוסט 1790 עלתה יחידה זו על מסלולה המקורי, לעבר הפשיטה המתוכננת.
ביוני 1790 הוציא ארתור סנט קלייר צו, בדרישה להוביל משלחת נוספת נגד האינדיאנים. ג'וזייה הרמר רצה בכל מעודו ששלושת האישים הצבאיים הגדולים ביותר בקנטקי, סקוט, אייזק שלבי או כריסטופר גרינאפ, יתגייסו למשימה, אולם הם סירבו. סקוט כיהן באותה התקופה באספה הכללית של וירג'יניה, ומגבלות המעוגנות בחוקת המדינה לא אפשרו לו להמשיך בקריירה הצבאית שלו. הוא האמין שאנשי המיליציה האזרחית יעדיפו לשרת תחת רוברט טרוטר. בסכומו של דבר מונה ג'ון ברדין לתפקיד, וכפי שניבא סקוט, מיליציות רבות סירבו להצטרף למערכה העתידית. בנו של סקוט, מריט, שהצטרף למשלחת הסיור, נהרג בעת הלחימה בידי העמים הילידיים באזור. המערכה נחלה כישלון, שביסס את חוסר האמון של אנשי המיליציה בהרמר; רבים אף נשבעו שיחדלו להילחם לצדו.
סקוט כיהן בבית המחוקקים המדינתי של וירג'יניה, בעת המערכה הכושלת של הרמר. בתקופה כהונתו מונה לחבר בוועדת הזכויות והבחירות, ובוועדת פניות הציבור. ב־30 בדצמבר 1790 מינה מושל וירג'יניה בוורלי רנדולף, ככל הנראה בהמלצת הנשיא וושינגטון, את בריגדיר גנרל סקוט למפקד מיליציית קנטקי, שטרם קיבלה את עצמאותה מווירג'יניה. הוא ניהל 18 מחנות צבא של הכוחות המזוינים האמריקניים לאורך נהר אוהיו. בינואר 1791 נענה הנשיא וושינגטון להצעתו של הסנאטור ג'ון בראון לכונן מועצת מלחמה במחוז קנטקי, המורכבת מבראון עצמו, סקוט, אייזק שלבי, הנרי אינס ובנג'מין לוגן. הוועדה קיבלה סמכות לגייס את המיליציה המקומית, ולפעול יחדיו נגד האינדיאנים. הם המליצו לגשש אחר מתנדבים, ולאתר ולהרוס מאחזים אינדיאנים מצפון לנהר אוהיו. מאוחר יותר באותו החודש אישר הנשיא וושינגטון את בקשת סקוט לפלוש למרכזי הבסיסים של האויב, בעיקר בסמוך לסינסינטי. הוא נבחר לשרת תחת פיקודו של ארתור סנט קלייר. בחירתו של וושינגטון בקלייר עוררה מחלוקת בקרב אזרחי המחוז קנטקי, שמא כישלונו במערכה הקודמת יחזור שנית.
מלחמות האינדיאנים בטריטוריה הצפון־מערבית של ארצות הברית > מערכת בלאקברי

בשנת 1791 הורה וושינגטון לערוך סדרה של פשיטות ריגול מתוכננות, שיספקו מידע על כוחו הצבאי של האויב. בד בבד ביקש מארתור סנט קלייר להרכיב את כוח הפלישה העיקרי, שעתיד היה לצאת לתקיפה במקום. אייזק שלבי ובנג'מין לוגן קיוו להוביל את המבצע במקום סנט קלייר. בנוסף, הם מאנו לשרת תחת פיקודו של סנט קלייר כי דרגתם הייתה דומה לשלו. לוגן, בניגוד לשלבי שצידד בהחלטתו של וושינגטון, התנגד למבצע המתכונן, שלטענתו יכול להסלים את היחסים בין האמריקנים לאינדיאנים והבריטים. סקוט החל לגייס מתנדבים שיתלוו אליו למסעות הריגול וביקש מהם להתכנס בעיר פרנקפורט, ב־15 במאי 1791. ההיענות הייתה גבוהה מתמיד; על אף שגודל כוח המתנדבים הוגבל ל־750, סקוט הצליח לגייס 852 גברים, ביניהם הסנאטור ג'ון בראון. ב־24 במאי עזבה יחידת הריגול, בפיקודו של סקוט, את וושינגטון הבירה ויצאה לדרכה. המיליציה חצתה את נהר אוהיו לעבר מושבו של שבט המיאמי, אחד מהעמים הילידים באזור. סקוט חפץ לסיים את הקרב שהתרחש שם נגד הכוחות האמריקניים. משם הם הלכו במשך שמונה ימים בשטח הררי, בעל מזג אוויר סוער עם סופות תכופות, לאינדיאנה. תנאי מזג האוויר הקשים אילצו את החיילים לעצור בשדה פתוח, וללקט לעצמם פירות יער כצידה לדרך. מסיבה זו, כונתה המערכה של המשלחת האמריקנית נגד הילידים באזור "מערכת בלאקברי".
ב־1 ביוני הגיעו אנשיו של סקוט לשטח ערבה גדול סמוך לפורט אוויאטנון, ונצפו על ידי יחידת סיור של האויב. האינדיאנים שישבו בקרבתם היו למטרתם העיקרית; הם קיוו לתקוף בהצלחה את מושבותיהם ולהרגם. בהגיעם למאחזים הם הבחינו בנמלטים אינדיאנים, ששטו לאורך נהר ובאש. הוא היה עמוק מכדי לחצות אותו, לכן סקוט שלח את מחלקתו של ג'יימס וילקינסון בכיוון אחד ואת מחלקתו של תומאס ברבי בכיוון אחר, כדי לאתר מקום בו הנהר הופך לרדוד מעט. וילקינסון כשל במשימתו, אך חסל קבוצה קטנה של אינדיאנים שראה בדרך. ברבי הצליח לאתר מעבר, והניח את ידו על השייטים. למחרת בבוקר השלים הכוח את משימתו העיקרית, לשרוף את כפריהם ויבוליהם של האינדיאנים.
סקוט סיים את המערכה בהצלחה יתרה, ללא הרוגים מהכוח האמריקני. אולם שני חיילים מפלוגתו מתו בשגגה כשטבעו בנהר וייט, אינדיאנה. חמישה נוספים נפצעו, אך שרדו לאחר שקיבלו טיפול רפואי קל. הם קפחו את חייהם של 38 אינדיאנים, ולקחו 57 בשבי. ב־16 ביוני המשלחת הגיעה ללואיוויל, שם פרקו את מחסניהם ושבו לבתיהם.
מלחמות האינדיאנים בטריטוריה הצפון־מערבית של ארצות הברית > משלחתו של ארתור סנט קלייר

סקוט היטיב בפיקוד המערכה הקודמת בלאקברי, והרחיב את המוניטין שלו בקנטקי ובממשל האמריקני של וושינגטון. ב־24 ביוני 1791 עודד ארתור סנט קלייר את מועצת המלחמה המדינתית לארגן משלחת נוספת לאזור נהר ובאש, כדי לפורר את מאחזיהם, ולהשאיר שם כמה חיילים אמריקניים לקראת פלישה גדולה עתידית. סקוט הטיל ספק בהצעתו של סנט קלייר; תחילה טען כי מספר החיילים הנדרשים למסע הלחימה (על פי סנט קלייר) הוא זעום מכדי לנצח במערכה. אחר כך פקפק ביעילות עקירת המוצבים, ושכנע את חבריו למועצת המלחמה להשאיר על כנם מוצב אחד ב"ביג בון ליק" ושני בשמירה על מפעלי הברזל בפתחו של נהר קנטקי. האינסטינקטים שלו התגלו מאוחר יותר כנכונים; כחודש לאחר מכן, ניסו לוחמים אינדיאניים למנוע מהמתיישבים גישה למקורות מלח תוך כיבוש "ביג בון ליק", אך הם נהדפו על ידי המיליציה שהוצבה במוצב זה.
ביולי אישר סקוט לתושב מחוז בורון ג'ון אדוארדס להוביל כ־300 חיילים נגד קבוצת אינדיאנים, החשודים בגניבת סוסים מאורוות מקומיות בקנטקי. אדוארס גשש אחר האינדיאנים האלו, אך לצערו מצא כפרים נטושים. החיילים טענו שהם מסתתרים כמה קילומטרים ממקום מגוריהם. לאחר שאדוארדס מאן להמשיך במסע, המתנדבים לעגו לו ואף כינו אותו "פחדן". סקוט, שנמצא בתקופה בה בריאותו איננה יציבה, סירב להוביל את המשלחת שהציע סנט קלייר. במקום זאת, מסר את התפקיד לג'יימס וילקינסון. המשלחת יצאה לדרכה ב־1 באוגוסט. הם הרסו ובזזו כמה כפרים אסטרטגיים לאינדיאנים דוגמת כפר קיקיה, אויטנון וקיקאפו. הם שבו למחוז קנטקי ב־21 באוגוסט 1791. שבטי הוויז והקיקאפו, שהובסו בשתי מערכות רצופות הן בפיקודו של ג'יימס ויליקנסון והן בפיקודו של סקוט, חתמו על הסכם שלום עם הכוחות האמריקניים בשנת 1792, והיגרו לאילינוי ומיזורי.
לאחר המערכה המשיך סנט קלייר בהכנות לפלישה הגדולה שתכנן לכיוון הצפון־מערבי במדינה, חרף מצבו הבריאותי הרעוע. בדומה לג'וזייה הרמר, לקלייר לא היה מוניטין רחב במחוז קנטקי, לכן סקוט נאלץ להכין עבורו את דרישותיו הצבאיות למערכה העתידית. הוא ורוב הקצינים האחרים בצבא האמריקני סירבו להוביל את החיילים, כיוון שמצבם הבריאותי לא אפשר זאת. אולם רבים חששו בסתר לאבד את כבודם בקֵרב אזרחי קנטקי כשיסייעו לקלייר. הקולונל ויליאם אולדהם היה איש הצבא היחידי שהסכים לפקד על המערכה.
המשלחת של קלייר עזבה את פורט וושינגטון ב־1 באוקטובר 1792. ב־3 בנובמבר הוא הורה לאנשיו להקים מחנה על יובל קטן של נהר ובאש, שם ילוּנו למשך כמה ימים כדי להתאמן על טקטיקות צבאיות חדשות כנגד האינדיאנים. אולם לפני זריחת החמה תקפה קבוצה מהקונפדרציה הצפון־מערבית את המחנה, והצליחה ללכוד כמה מהתותחנים הבכירים ולגנוב את אספקתם. כוחו של קלייר, שמנה כ־1,400 איש, איבד כ־600 חיילים שנהרגו במהלך הפשיטה וכ־300 גברים שנחטפו. קלייר נסוג לפורט וושינגטון, וב־24 בנובמבר הצטרף אליו סקוט, לצד 200 מתנדבים, שמא האינדיאנים החליטו לרדוף אחריו ולפלוש לקנטקי. כשהתברר כי האינדיאנים אינם מתכננים לפלוש, הם שבו הביתה. כתוצאה מהמערכה, שבטים שהיו בעבר נייטרלים (דלאוורס ולנאפי) הפכו לבני ברית של הקונפדרציה הצפון־מערבית.