stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
א-רביע בן אבי אל-חקיק

א-רביע בן אבי אל-חֻקַיְק (בערבית: ٱلرَّبِيع ٱبْن أَبِي ٱلْحُقَيْق) היה משורר יהודי משבט בני נצ'יר באל-מדינה שבחצי האי ערב, ששגשג זמן קצר לפני ההג'רה (622 לספירה).
משפחתו הייתה הבעלים של מבצר קאמוס (القموص), הממוקם ליד נווה המדבר הפורה ח'ייבר בחצי האי-ערב. כמו רוב יהודי אל-מדינה, הוא לקח חלק בסכסוך בין שני השבטים הערביים המרכזים בעיר, בני אוס ובני ח'זרג', והנהיג ופיקד על השבט בקרב השוחה (קרב ח'ייבר) שהתרחש בשטח שבט בני קוריט'ה בשנת 617, בו בני השבט כרתו ברית עם בני ח'זרג'.
א-רביע היה משורר בולט. הוא השתתף בתחרות עם המשורר הערבי הנודע א-נג'יבע, כאשר האחד מספק המיסטיך (חצי שורה), והשני צריך לספק לה המשך תוך שמירה על המשקל ומציאת חרוז מתאים. אחד מהשירים שכתב הוקרא רבות על ידי עבון, בנו של הכ'ליף עות'מאן בן עפאן. מכיוון שהשיר המדובר מתאר את הפגמים בעם הערבי, ניתן להניח שהוא נכתב לאחר היכנעות שבט בני קוריט'ה והנצ'יר היהודים לשבטים הערבים.
שלושת בניו של א-רביע (א-רביע בן א-רביע, כנאנה בן א-רביע (אנ'), וסאלאם בן א-רביע) היו מהאויבים המושבעים הרציניים ביותר של הנביא מוחמד. כנאנה הנהיג את שבט בני נצ'יר במאה ה-7 לספירה, והוא נהרג באכזריות באחד מהקרבות הראשונים בין השבט היהודי והמוסלמים הראשונים. מוחמד לקח את אשתו של כנאנה, צפייה, כשלל לאחר ציווי על מותו בעינויים של כנאנה ושל אחיו סאלאם.
תיעוד של א-רביע נמצא בספרו של המשורר היהודי-ספרדי הדגול משה אבן עזרא, "כתאב אל-מחצ'ארה ואל-מד'אכרה", בפרק אודות משוררים יהודים-ערבים.
הערות שוליים

↑  Madain Project, al-Qamus Fort, ‏30 בדצמבר 2019
↑  Hartwig Hirschfeld, Richard Gottheil, AL-RABI IBN ABU AL-ḤUḲAIḲ, ‏1906
א-סאעקה

| --- | --- |

 מדינה:  הרשות הפלסטינית, סוריה ולבנון
 תקופת הפעילות:  ספטמבר 1966 – הווה (כ־58 שנים)
 אידאולוגיות:  לאומיות פלסטינית פאן-ערביות בעת'יזם
 מטה:  דמשק 
 ארגונים בינלאומיים:  בעת'
 צבעים רשמיים:  צבעי הלאומיות הכלל-ערבית
 
אַ-סַּאעִקַה (בערבית: منظمة الصاعقة – ארגון "הרעם", "הסערה"; תעתיק מדויק: מנט'מת אלצאעקה), הנקרא גם חלוצי מלחמת השחרור העממית (طلائع حرب التحرير الشعبية), הוא ארגון פלסטיני צבאי ופוליטי הפועל בסוריה ומשמש הזרוע הפלסטינית של מפלגת הבעת' הסורית. הארגון חבר רשמית באש"ף אך אינו פעיל בו.
הקמת הארגון

א-סאעקה הוקם בדמשק על ידי מפלגת הבעת' בספטמבר 1966, אך פעל לראשונה רק בדצמבר 1968, אז ניסתה סוריה להשתמש בו כחלופה למנהיגותו של יאסר ערפאת, שתפס את ראשות הפת"ח.
עלייתו של אסד והטיהור

ארגון א-סאעקה שימש את מפלגת הבעת' גם במאבקו של הנשיא סלאח ג'דיד על השלטון בסוריה, נגד שאיפותיו של שר ההגנה חאפז אל-אסד. כאשר תפס אסד את השלטון ב-1970, הוא פירק את הארגון, ותומכיו של אסד החליפו את ההנהגה בו (אף שתומכיו של ג'דיד המשיכו לפעול במסגרת א-סאעקה ממחנות הפליטים הפלסטינים בירדן עד שנעצרו ב-1971). אסד מינה את זוהייר מוחסן למזכ"ל הארגון, ואף ניסה להציג את מועמדתו לראשות אש"ף, במקומו של ערפאת, אך ללא הצלחה.
היחסים עם פת"ח בלבנון

א-סאעקה הפך לגורם כוח משמעותי במחנות הפליטים בסוריה ובלבנון, שהייתה תחת השפעה סורית. במהלך מלחמת האזרחים בלבנון חיזקה סוריה את הארגון והפכה אותו לאחד הכוחות הפלסטיניים העיקריים בלחימה, אך במקביל אילצה את פעיליה להשתתף במהלכים צבאיים סוריים כנגד אש"ף, עם הידרדרות היחסים בין אסד לערפאת. הדבר הביא לגירוש א-סאעקה משורות אש"ף ב-1976, אך בדצמבר אותה שנה, לאחר שנרגעו הרוחות, התקבל הארגון בחזרה.
חיסול המנהיג ודעיכתו של הארגון

ב-1979 חוסל זוהייר מוחסן על ידי המוסד הישראלי. חיסולו בקיץ 1979 לא היה מורכב במיוחד ולא דרש איסוף מודיעיני נרחב. מוחסן, שלא נקט אמצעי ביטחון בסיסיים, נורה ב-25 ביולי 1979 בידי שני מתנקשים מיחידת "כידון" של "קיסריה" בלובי של בית הדירות שלו בעיירה קאן שבריביירה הצרפתית. הוא נפצע באורח אנוש ומת למחרת בבית החולים על שם לואי פסטר בעיר ניס. משטרת צרפת הודיעה כי הנרצח הגיע לצרפת עם דרכון דיפלומטי סורי, שבו הוצג כיליד דמשק. תפקוד א-סאעקה נפגע באופן משמעותי בעקבות מותו, ובסופו של דבר חדל הארגון לפעול. בשנת 1980, במבצע מתח גבוה, פשט כוח שייטת 13, בפיקוד עמי אילון, על בסיס הארגון בדרום לבנון, ממנו עמדו לצאת מחבלים לפיגוע מיקוח בישראל. הכוח הרג כעשרים מחבלים והשמיד את הבסיס.
לתפקיד המזכ"ל נכנס אסלאם אל-קאדי. בשנים 1984–1985 לחם הארגון לצד הסורים, תנועת אמל וארגון פתח אל-אינתיפאדה של אבו מוסא כנגד אש"ף ב"מלחמת מחנות הפליטים", ועד לסיומה של המלחמה ב-1990. מדיניות זו הובילה לעריקת פעילים רבים משורות א-סאעקה לצדם של הפלסטינים ("הם היו אבו מוסא בבקאע, אבל אבו כלום בהרי השוף, ואבו עמאר (ערפאת) כשהגיעו לביירות" צוטט פעיל מתנועת אמל). במקומם של פעילים אלה מילאו הסורים את שורות הארגון באנשי צבא סוריים, כך שבתום המלחמה לא נותרה לו השפעה אלא בתחומי סוריה.
הארגון כיום

לאחר חתימת הסכם אוסלו א' ב-1993 לא נותרה לארגון תועלת עבור סוריה, והיא צמצמה משמעותית את התמיכה בו. כיום אין לארגון כמעט כל קיום מחוץ לסוריה, אף על פי שהוא בעל נוכחות גם בלבנון (נוכחות שמעמדה מוטל בספק מאז נסיגת הכוחות הסוריים מהמדינה ב-2005). הארגון חלש במיוחד בתחומי יהודה ושומרון ולא היה פעיל כלל במסגרת האינתיפאדה השנייה. א-סאעקה אינו מכיר בסמכותה של הרשות הפלסטינית מחד, אך אינו זוכה עוד לתמיכה סורית מאידך, מכיוון שסוריה שינתה את מדיניותה ועברה לתמוך בארגונים הפלסטיניים האסלאמיים - חמאס והג'יהאד האסלאמי.
לאחר נפילת משטר אסד בשלהי 2024, דרשה ממשלת המעבר הסורית מכל הארגוני הטרור הפלסטינים בסוריה להתפרק מנשקן, לפרק את מערכי הצבא שלהן, ובמקום זאת להתמקד בפעילות פוליטית. נציגי הממשלה החדשה פשטו גם על משרדי א-סאעקה, החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית ופתח אל-אינתיפאדה, והחרימו מסמכים, ציוד וכלי נשק.
הערות שוליים

↑  אהרון קליין, "חשבון פתוח - מדיניות החיסולים של ישראל", הוצאת ידיעות ספרים, 2006, עמוד 7
↑  אריאל בולשטיין, "מה מייחד את הביון שלנו? 'מודיעין יהודי'", באתר ישראל היום, 21 במאי 2020
↑  מייק אלדר, "שייטת 13", ספריית מעריב, 1993, עמודים 578–572
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1348712821
נאג'את אל-סעיד

אין תמונה חופשית
נאג'את אל-סעיד (בערבית: نجاة السعيد, תעתיק מדויק: נג'את אלסעיד; כתיב חלופי, על פי כללי התעתיק הרגילים מערבית: נג'את א-סעיד) היא חוקרת וכתבת מאבו דאבי, נכון לשנת 2023, היא הראשונה והיחידה שבמקביל כותבת בעיתון יומי ישראלי.
ביוגרפיה

נאג'את אל-סעיד נולדה וגדלה בערב הסעודית.
אל-סעיד למדה באוניברסיטה בארצות הברית, ובשנת 2013 סיימה דוקטורט בלימודי תקשורת באוניברסיטת וסטמינסטר. התזה שלה נכתבה תחת הכותרת "יוזמות פיתוח בתוכניות טלוויזיה בערוצי לוויין פרטיים בערבית וכיצד הן מתקבלות בקרב נשים סעודיות מוחלשות".
לאחר מכן עבדה בבנק הפיתוח האסלאמי (IDB) ובארגון הבריאות "Pan American Health Organization" (אנ').
בשנת 2014 החלה לכהן כמרצה וכחוקרת בבית הספר לתקשורת ומדיה באוניברסיטת זייד בדובאי.
כיום היא חוקרת "במרכז האמירויות למחקרים אסטרטגיים ומחקר" (ECSSR), משמשת כתבת בעיתון "אל-איתיחאד" המופץ באיחוד האמירויות, והחל מינואר 2021 בעלת טור דעה בעיתון "ישראל היום".
ראו גם

אמג'ד טאהא
הערות שוליים

↑  ד"ר נאג'את אל-סעיד מאיחוד האמירויות תכתוב מאמרי דעה וטור שבועי בעיתון, באתר ערוץ 7, 10 בינואר 2021
אל-קאע

| --- | --- |
 מדינה:  לבנון לבנון
 מחוז:  בעלבכ-אלהרמל
 נפה:  בעלבכ
 שטח:  12.91 קמ"ר
 גובה:  657 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  12,000
 קואורדינטות:  34°20′37″N 36°28′32″E﻿ / ﻿34.343611111111°N 36.475555555556°E﻿ / 34.343611111111; 36.475555555556 
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןאל-קאע(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןאל-קאע  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אל-קַאע (בערבית: القاع, נקרא גם: קאע) הוא כפר לבנוני נוצרי בנפת בעלבכ שבמחוז בעלבכ-אלהרמל בלבנון.
אטימולוגיה

שמו המלא של הכפר הוא "קאע בּוּעיון" (قاع بعيون), ובחלק מהמפות הוא מופיע בשם זה. לדעת החוקר אניס פריחה, השם "קאע בּוּעיון" הוא שיבוש של שם ארוך יותר, "בקאע אבו עיון" (بقاع أبو عيون), שפירושו "בקעה בעלת מעיינות".
גאוגרפיה

הכפר אל-קאע ממוקם בגובה של כ-657 מטרים מעל פני הים, במרחק של כחמישים קילומטר צפונית-מזרחית לבעלבכ וכ-11 קילומטר ממזרח להרמל. ממזרח ומצפון לכפר – הרים בגובה של כ-1,500 מטר מעל פני הים ועליהם נמצא הגבול עם סוריה. קאע הוא היישוב הנוצרי המזרחי ביותר בלבנון. ליד הכפר עובר הכביש הלבנוני מספר 4 שמגיע מבעלבכ בדרום והוא מתחבר לכביש המהיר, הסורי, מספר 5, המגיע לעיר הסורית חומס – בצפון. בשנת 2001 שונה שם הכביש ל"שדרות הנשיא חאפז אל-אסד".
אוכלוסייה

בשנת 2014 התגוררו בכפר 588 מבוגרים,[דרושה הבהרה] בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני, כולם נוצרים שמשתייכים לכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית.
ארכאולוגיה

בסביבת אל-קאע וכן במקנה (ער') התגלו להבי צור מהתקופה הנאוליתית.
הכפר מכיל את שרידי "מצודת אל-קעא" (قلعة القاع) שנבנתה בתקופת שלטונו של האמיר פח'ר א-דין השני, בסביבות שנת 1640.
היסטוריה

ב-28 ביוני 1978, חמושים לא מזוהים הרגו 26 מתושבי אל-קאע וכפרים סמוכים. על פי אחת ההערכות, הרציחות קשורות להרג של 34 בני אדם, וביניהם טוני פרנג'יה, כשבועיים קודם לכן, ב-13 ביוני. על פי הערכה אחרת, הרצח בוצע על ידי המשטר הסורי, בניסיון להעמיק את הקרע בין פלגים נוצריים בלבנון.
ב-11 באוקטובר 2012, צבא סוריה ירה ארבעה פגזים לכיוון אל-קאע. תקריות קודמות מסוג זה גרמו למות אזרחים לבנונים, אך צבא לבנון לא הגיב. הועלתה אפשרות שמדובר בזליגת מלחמת האזרחים בסוריה ללבנון.
ב-1 בספטמבר 2012 כוח צבאי סורי חטף חקלאי מהכפר.
ב-27 ביוני 2016 נהרגו חמישה בני אדם באל-קאע ושלושה עשר נוספים נפצעו בהתקפה של ארבעה מחבלים מתאבדים. גם אירוע זה התפרש כזליגת מלחמת האזרחים בסוריה ללבנון.
אתרים

ביישוב אל-קאע יש מספר כנסיות ומנזרים, כמו:
הקפלה של תרזה הקדושה (كابيلا القديسة تريزا): בנויה על צלע ההר ממזרח לאל-קאע ויש בה מזבח ואגן טבילה שנחצבו בסלע אחד.
מנזר מרואן אל-עאסי הקדוש (دير مار مروان العاصي) : מערה בסלע על יד נהר אורונטס. במאה החמישית התגוררו בה תלמידיו של הקדוש מרון כדי להימלט מרדיפות. המסדר המרוני שיקם את המקום ובכל יום ראשון בשעה 12 בצהריים מתקיימת בו מיסה.
כנסיית סנט אליאס (كنيسة مار الياس): אחת הכנסיות הגדולות בלבנון שבנייתה החלה בשנת 1954. הכנסייה ממוקמת ליד כביש מספר 4 (לכיוון חומס בסוריה) והיא מושכת את תשומת לבם של כל העוברים בין לבנון לסוריה. הבנייה עדיין נמשכת.
כנסיית סנט ג'ורג' (كنيسة مار جاورجيوس): סנט ג'ורג' נחשב לקדוש הפטרון של אל-קאע, והכנסייה העתיקה ביותר ביישוב נושאת את שמו, היא נבנתה לפני מאות שנים מלבני בוץ ובשנת 1970 חודשה ונבנתה מאבן, תוך שמירה על צורתה הגאומטרית.
כנסיית שרבל הקדוש (كنيسة مار شربل)
האירועים החשובים ביותר בכפר הם חג ג'ורג' הקדוש שחל ב-23 באפריל, וחג רוממות הצלב שחל ב-14 בספטמבר.
הערות שוליים

↑  أسماء العائلات في بلدة القاع، قضاء بعلبك، محافظة البقاع في لبنان, إعْرَفْ لبنان (בער)
↑  "LEBANESE CHRISTIANS ARE SLAIN BY GUNMEN". The New York Times. 29 יוני 1978. נבדק ב-2024-03-13.
↑  خير الله خير الله, القاع... انتحاريو 2016 امتداد لمجزرة 1978, alarabiya, 29 יוני 2016:
↑  "Syrian Civil War spillover in Lebanon". fandom.com. נבדק ב-2024-03-13.
↑  "Lebanon: Christian village hit by multiple suicide attacks". BBC. 27 יוני 2016. נבדק ב-2024-03-13.
↑  القاع لبنان, elqaa-lebanon.com
פאוזי אל-אסמר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1937 חיפה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  19 בספטמבר 2013 (בגיל 76 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אקסטר 
 שפות היצירה:  ערבית, עברית, אנגלית 
 
פאוזי אל-אסמר (מערבית: فوزي الأسمر,‏ 1937 - 19 בספטמבר 2013) היה סופר, משורר ועיתונאי ערבי-ישראלי שהתגורר בארצות הברית.
ביוגרפיה

אל-אסמר נולד בחיפה למשפחה ערבית נוצרית וגדל בלוד. הוא עבר לתל אביב וניסה להשתלב בקרב חוגי הספרות היהודיים. הוא פרסם שירים שזכו להצלחה ברחוב הערבי ובעיתונות העברית. היה חבר מערכת העיתון אלפג'ר, ביטאון מפ"ם בערבית, וכן חבר מערכת במגזין "העולם הזה". הוא אף ניהל הוצאת ספרים פרטית קטנה של ספרים בערבית.
בשנת 1969 הוא נעצר בחשד שקיים קשרים עם ארגוני חבלה ונכלא במעצר מנהלי על פי תקנות ההגנה לשעת חירום. כמחאה על מעצרו של אל-אסמר, קיימה תנועת שי"ח כינוס משותף של סופרים יהודים וערבים המתנגדים למעצרים מנהליים, בבית סוקולוב בתל אביב. לאחר 15 חודשים שוחרר כאשר החשדות נגדו התבדו, אך תנועותיו הוגבלו ונאסר עליו לצאת את העיר לוד בה התגוררו הוריו.
ב-1975 פרסם ספר אוטוביוגרפי בעברית, שכותרתו הייתה 'להיות ערבי בישראל'. הוא תיאר בו את חיי היומיום של אזרח ערבי במדינת ישראל. הספר היה בין הספרים הראשונים שנכתבו על המצב הפוליטי בישראל על ידי ערבי-ישראלי.
בשנת 1986 יצא בלונדון ספרו Through the Hebrew Looking Glass: Arab Stereotypes in Children's Literature, בו הוא בוחן סיפורי ילדים ישראלים כמו חסמבה ודנידין ומאשים אותם בגזענות ודעות קדומות כלפי הערבים.
הוא למד היסטוריה ומדעי המדינה בארצות הברית וקיבל דוקטורט ב-1981 מ-אוניברסיטת אקסטר בבריטניה. באותה שנה הפך לאזרח אמריקאי. שימש כעורך האחראי של העיתון הערבי "א-שרק אל-אווסט". כותב כיום בעבור היומון הסעודי אל-ריאד ועובד בעבור סוכנות החדשות של איחוד האמירויות בארצות הברית (UAE News Agency).
החל משנת 1996 הוא לימד באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די. סי.. סיפור חייו הומחז בידי סוהיל חדאד למחזה בשם "להיות ערבי בישראל", שהוצג בתיאטרונטו ב-2001.
נפטר ב-19 בספטמבר 2013.
מספריו

להיות ערבי בישראל, הוצאת ישראל שחק, 1975
Wind-Driven Reed and Other Poems, Three Continents Press, 1979
Through the Hebrew Looking Glass: Arab Stereotypes in Children's Literature
Towards a Socialist Republic of Palestine, (as co-editor, with  with Uri Davis and Naim Khader) (1978) ISBN 0-903729-30-X
Debate on Palestine, (as co-editor, with Uri Davis and Naim Khader) (1981) ISBN 0-903729-64-4
פריד אל-אטרש

| --- | --- |

 לידה:  העשור השני של המאה ה-20 אל-קורייא (אנ'), האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  26 בדצמבר 1974 ביירות, לבנון
 שם לידה:  فريد فهد فرحان إسماعيل الأطرش 
 מוקד פעילות:  מצרים
 תקופת הפעילות:  שנות ה-30 – 1974
 עיסוק:  זמר, מלחין, שחקן ומוזיקאי
 סוגה:  מוזיקה ערבית ומצרית קלאסית
 שפה מועדפת:  ערבית 
 כלי נגינה:  עוד
 פרסים והוקרה:  מסדר הנילוס 
 www.farid-el-atrache.com
 פרופיל ב-IMDb
 
פריד אל-אטרש (בערבית: فريد الأطرش; העשור השני של המאה ה-20 – 26 בדצמבר 1974) היה זמר, מלחין, נגן עוד וירטואוז ושחקן מצרי-דרוזי פופולרי. נחשב לאחד היוצרים הבולטים במוזיקה הערבית במאה ה-20.
קורות חיים

אל-אטרש נולד בכפר אל-קורייא (القريا) שבהר הדרוזים (אז באימפריה העות'מאנית, כיום בסוריה) למשפחה דרוזית. קיימות גרסאות שונות לגבי תאריך הולדתו המדויק. לפי גרסה אחת הוא נולד בחג הקורבן בשנת 1915 (19 באוקטובר). לפי גרסה אחרת הוא נולד ב-1910, אך סביר שגרסה זו אינה נכונה משום שהוריו התחתנו זמן קצר לפני כן, ולפריד היה לפחות אח בוגר אחד. גרסאות אחרות מציינות את השנים 1917 או 1912.
באמצע שנות ה-20 עברה משפחתו למצרים, כבריחה מהכיבוש הצרפתי. מאוחר יותר, קיבלה המשפחה אזרחות מצרית. אמו שרה וניגנה בעוּד, דבר שגרם לו להתעניין במוזיקה בגיל צעיר.
אל-אטרש החל לשיר באירועי בית הספר. הוא למד באקדמיה למוזיקה, והפך לעוזרו של המחבר המפורסם ריאד סאנבטי. בשנות ה-30 התחיל אל-אטרש את קריירת השירה המקצועית שלו כאשר עבד עבור תחנות רדיו פרטיות במצרים. אחר כך קיבל משרת נגן עוּד בתחנת הרדיו הממלכתית, ומאוחר יותר אף החל לעבוד כזמר בתחנה.
הקריירה המוזיקלית שלו נמשכה לאורך ארבעה עשורים וכללה את הלהיטים "עלשאן מליש ע'יירכ" ו"יא עואזל פלפלו". הוא הלחין מבחר מגוון של שירים וזכה להערכה רבה כמלחין, זמר ונגן. הוא טען כי אף שבחלק מיצירותיו ניכרת השפעה מוזיקלית מערבית, הוא נותר תמיד נאמן לעקרונות המוזיקה הערבית. אף שרוב יצירותיו רומנטיות באופיין, הוא הלחין מספר שירים דתיים ולאומניים.
הוא השתתף ב-31 סרטים ערביים, בעיקר מוזיקליים, מ-1941 ועד מותו ב-1974. אל-אטרש זכה להערצה רבה בעולם הערבי, והוא נחשב לאחד מ"ענקי הזמר הערבי", אך הוא הרגיש שהוא אינו זוכה להערכה מספקת. הוא זכה להערצה רבה מחוץ למצרים, בעולם הערבי וגם בישראל. בשנת 1962 ניסה מעריץ תושב דלית אל כרמל לחצות את הגבול במטרה לפגוש את אל-אטרש. הוא נתפס וריצה שתי שנות מאסר וחצי בכלא בקהיר. ב-1962 הוקרן בירושלים הסרט בכיכובו, "לחן אל־חלוד", וזכה לקהל רב, למגינת ליבם של מבקרי התרבות בתקשורת הישראלית.
אל-אטרש הלחין וכתב את מאות שיריו.
גם אחותו הצעירה אמאל שנולדה ב-1912, הייתה זמרת מפורסמת, אסמהאן, וזמן מה הם עבדו יחדיו, עד מותה בשנת 1944, לאחר שמכוניתה התדרדרה לנהר הנילוס. בשנת 1941 הם כיכבו בסרטם הראשון, ופריד הלחין את הפסקול לסרט.
אל-אטרש סבל מבעיות לב ב-30 שנות חייו האחרונות. בשנותיו האחרונות הוא רזה באופן קיצוני. ב-26 בדצמבר 1974 נפטר אל-אטרש מדום לב בביירות. הוא נקבר בקהיר, לצד אחיו ואחותו.
פריד אל-אטרש מעולם לא נישא. במהלך השנים ניהל רומנים עם נרימן צאדק, מלכת מצרים האחרונה, ורקדנית הבטן המצרית סאמיה גמאל. בינו לבין הזמרת הישראלית מאיה קזביאנקה היה רומן שנמשך כארבע שנים עד סמוך למותו, ורומן זה עומד במרכז ספרה האוטוביוגרפי "אני והוא".
עיבודים לעברית

לרבים מלחניו של אל-אטרש הותאמו שירים ופיוטים עבריים. הפיוט "מול אלי וגדלו", שכתב הרב ניסים בן הרב יצחק הלוי, נכתב לפי מנגינת השיר יא עואזל פלפלו, שהלחין וביצע אל-אטרש. יצחק סונה כתב שירים עבריים ללחנים של אטרש (אל גליל ללחן "יא ג'מיל" ושמח בני בחלקך ללחן "אנא ואינתא לווחדינא"). אהוד מנור כתב את מילות השיר "דמיון מזרחי", שביצעה ירדנה ארזי, ללחן של אל-אטרש. משה גיאת כתב מילים בעברית לשיר של אל-אטרש ("נורה נורה"). פרץ-דרור בנאי כתב את השיר "שיגע בנו כבודו" לפי מנגינת "אדי אלרביע" של אטרש.
הערות שוליים

↑  Sherifa Zuhur, "Musical Stardom and Male Romance: Farid al-Atrash", in Colors of Enchantment: Theater, Dance, Music, and the Visual Arts of the Middle East, edited by Sherifa Zuhur, (American University of Cairo Press: 2010), p. 280
↑  Farid al-Atrash: Biography, IMDb
↑  "Prominent Egyptians – Egyptian Government State Information Service". Sis.gov.eg. December 26, 1974. Archived from the original on February 11, 2012.
↑  Joel Gordon, Atrash, Farid al-, Oxford Dictionary of African Biography, edited by Henry Louis Gates, Emmanuel Akyeampong, and Steven J. Niven, 2012
↑  גוגל יצרה דודל לכבוד 110 שנים להולדת אל-אטרש ב-19 באוקטובר 2020, בהסתמך על גרסה זו. Farid al-Atrash’s 110th Birthday, Doodle Archive.
1 2 3 4   איל שגיא ביזאוי, 40 שנה למותו של גדול זמרי ערב: מדוע פריד אל־אטרש לא קיבל את הכבוד המגיע לו?, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2014
↑  Sherifa Zuhur, "Musical Stardom and Male Romance: Farid al-Atrash", in Colors of Enchantment: Theater, Dance, Music, and the Visual Arts of the Middle East, edited by Sherifa Zuhur, (American University of Cairo Press: 2010), p. 280 n. 195
↑  Today: the birthday of the king of the oud, Farid al-Atrash - Why did the sources differ about his birth?, Middle East 24
↑  Sami M. Moubayed, Steel & Silk: Men and Women who Shaped Syria 1900-2000 (Cune Press: 2006), p. 526;
Ilan Pappé, The Modern Middle East (Psychology Press: 2005), p. 172
↑  Samia Gamal Interview, July 22 2021;
Sami M. Moubayed, Steel & Silk: Men and Women who Shaped Syria 1900-2000 (Cune Press: 2006), p. 525;
Emmanuel Kwaku Akyeampong and Henry Louis Gates (Jr.), Dictionary of African Biography, Volumes 1-6, (Oxford University Press: 2012), p. 289
↑  דפנה לוי, שלך לכל החיים, פריד, באתר הארץ, 12 בספטמבר 2001
↑   אינס אליאס, למה שכחנו את מאיה קזביאנקה, באתר הארץ, 9 בינואר 2019
↑  עוזיאל סבתו, מפיירוז אל סעודה שלישית, באתר ערוץ 7, 30 ביולי 2021
↑  מול אלי וגדלו, באתר הפיוט והתפילה מבית סנונית (הספרייה הלאומית)
↑  מנחשים? אלו שירי השבת האהובים בצה"ל, באתר "סרוגים", 17 בינואר 2019
↑  יעקב בר-און, ‏משה גיאת: "מזוהר ארגוב אפשר היה לצפות להכל. סרט מתח וסיפור עצוב", באתר מעריב אונליין, 23 במאי 2019
↑  שרון דינר, שפרה פרץ נגנית העוד מבאר שבע לא מפחדת לשיר פיוטים אנדלוסיים שרק גברים נהגו לשיר אותם בארץ, באתר באר שבע נט, ‏16 בפברואר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511356805171  BNE: XX5622422  BnF: cb138936188 (data)  GND: 119080834  ICCU: UBOV693448  ISNI: 0000 0001 2320 9139  LCCN: n91011930  MusicBrainz: 810c7829-2e33-4dd9-876b-77a3d0ce1c2d  NTA: 312809255  SELIBR: 252538  SUDOC: 076130894  VIAF: 64191605   WorldCat (עם VIAF): 64191605
אל-מניא

| --- | --- |
סמל אל-מניאסמל אל-מניא

תחנת רכבת בעיר
 מדינה:  מצרים מצרים
 מחוז:  אל-מניא
 שטח:  15 קמ"ר
 גובה:  47 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  298,021 (1 ביולי 2023)
  ‑ צפיפות:  19,895 נפש לקמ"ר (1 ביולי 2023)
 קואורדינטות:  28°05′00″N 30°45′00″E﻿ / ﻿28.083333333333°N 30.75°E﻿ / 28.083333333333; 30.75 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מצרים מוגדלת) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםאל-מניא(למפת מצרים רגילה) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםאל-מניא  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אל-מִניא (בערבית:  المنيا) היא עיר במצרים התיכונה ובירת המחוז הקרוי על שמה. העיר ממוקמת על גדתו המערבית של הנילוס, כ-220 ק"מ דרום-מערבית לבירה קהיר. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 298,021 בני אדם.
היסטוריה

ההתיישבות באזור החלה עוד במאה ה-31 לפנה"ס ובהמשך צורפה למצרים העתיקה. במאות השנים שלאחר מכן התבססה אל-מניא כמרכז מסחרי חשוב ובשלב מסוים נקראה על שמו של ח'ופו ששלט במאה ה-26 לפנה"ס. שגשוגה של העיר נמשך גם עוד מאות שנים, הויא נחשבה לעיר עשירה מאוד ובתקופה זו היא התנהלה באופן אוטונומי. אוטונומיה זו נחלשה עם תחילת האלף ה-2 לפנה"ס. באל-מניא נמצאו עדויות למקדשים לאל תחות.
הקיסר הרומי אדריאנוס בנה בעיר מבנה לזכרו של מאהבו היווני אנטינואוס. אל-מניא הייתה אף מרכז אדמיניסטרטיבי גם בתקופה ההלניסטית והביזנטית. העיר התפתחה מאוד בתקופת בית עבאס. בשנת 1326 ביקר בעיר החוקר הידוע אבן בטוטה. השליטים מוחמד עלי ואסמאעיל פאשא ראו בעיר כחשובה מאוד מבחינה כלכלית וחקלאית ולכן פיתחו אותה. בשנת 1870 פאשא בנה באל-מניא ארמון ובשנת 1873 נבנתה תעלת מים שסיפקה מים לחקלאות המקומית. פיתוח הכלכלה והחקלאות המקומיות גרמו גם לצמיחה דמוגרפית.
בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית עלה הביקוש לכותנה המקומית, וכתוצאה מכך התפתחה מאוד הכלכלה המקומית. בתחילת המאה ה-20 נבנתה באל-מניא מערכת רכבות. בתקופה זו הקימה הממלכה המאוחדת קונסוליה ובשנת 1907 נפתח סניף של בנק עותומן. בשנת 1927 נפתח בית משפט, בשנת 1931 נפתחה תחנת כיבוי אש ובשנת 1937 נחנכה עירייה חדשה.
לאחר מהפכת הקצינים החופשיים ב-1952, מלחמת סיני ב-1956 והלאמת תעשיות רבות ב-1957, עזבו תושבים ארמנים ויוונים רבים את אל-מניא. הגירה שלילית זו הביאה להידרדרות במצב העיר. גורם נוסף להידרדרות היה הצפיפות בתוך העיר ותשתיות לקויות. לשם פתרון משברי הדיור, נבנה בשנות ה-60 דיור ציבורי.
ב-26 במאי 2017 התרחש באל-מניא פיגוע ירי, כאשר חמושים מארגון המדינה האסלאמית פתחו באש לעבר נוצרים קופטים שנסעו באוטובוס. בפיגוע נרצחו 29 אנשים, מרביתם ילדים. כ-25 בני אדם נוספים נפצעו.
מבין התושבים הידועים בעיר ניתן למנות את טה חוסיין והודא שעראווי.
כלכלה

המגזר הדומיננטי הוא המגזר הציבורי. המוצרים הנפוצים שמיוצרים על ידי הייצור התעשייתי בעיר הם מלט, מוצרי מזון, רהיטים, מתכת, נגרות, כימיקלים, כרייה, דשנים ותעשיות חקלאיות. למרות עברה ההיסטורי של העיר, התיירות המקומית אינה מפותחת.
ערים תאומות

גרמניה הילדסהיים, סקסוניה התחתונה, גרמניה (מ־1979)
הערות שוליים

↑  Egypt: Governorates, Major Cities & Towns - Population Statistics, Maps, Charts, Weather and Web Information, citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550310005171  GND: 4475108-4  LCCN: n80067749  VIAF: 130182990   WorldCat (עם VIAF): 130182990
סטיב איוקי

| --- | --- |

סטיב איוקי בהופעה בקלגרי, קנדה ב-2008
 לידה:  30 בנובמבר 1977 (בן 47) מיאמי, פלורידה, ארצות הברית
 שם לידה:  סטיבן הירויוקי איוקי
 מוקד פעילות:  ניופורט ביץ', קליפורניה
 תקופת הפעילות:  מ-1996
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, תיכון ניו פורט הארבור 
 עיסוק:  תקליטן, מפיק מוזיקלי
 סוגה:  אלקטרו-האוס
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  modular synthesizer 
 חברת תקליטים:  Dim Mak, Ultra Music
 steveaoki.com
 פרופיל ב-IMDb
 
סטיבן הירויוקי "סטיב" איוקי (באנגלית: Steven Hiroyuki "Steve" Aoki,‏ Aoki נהגה אֵיוקי; נולד ב-30 בנובמבר 1977) הוא תקליטן, מפיק מוזיקלי בסגנון אלקטרו-האוס, מועמד לפרס גראמי בעבר ומייסד חברת ההקלטות Dim Mak Records. איוקי ידוע היטב בהופעות הייחודיות שלו והפעלולים שהוא מבצע על הבמה כגון זריקת עוגות על הקהל, "רכיבה" על רפסודות גומי שנמצאות על הקהל, השפרצת בקבוקי שמפניה, "צלילת במה" (Stage Dive) וכדומה.