stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טיפה צ'ן
ביוגרפיה > ראשית חייה

צ'ן נולדה ב-30 באוקטובר 1989 למשפחה צבאית בנאנג'ינג, ג'יאנגסו. היא התחלה לעסוק במוזיקה כאשר הייתה בחטיבת הביניים. היא למדה הפקה מוזיקלית באקדמיה למוזיקה עכשווית בייג'ינג (סי').
ב-2009, היא השתתפה בעונה הרביעית של תוכנית הטלוויזיה Super Girl (אנ').
ב-2011, לאחר שהיא למדה שנתיים באקדמיה למוזיקה, היא הוחתמה על ידי סוכנות קוריאנית, והחליטה לנשור מהאקדמיה למשך שנתיים.
ב-2013, היא הוחתמה אצל סטון מיוזיק אנטרטיינמנט (אנ'), ועברה הכשרה מקצועית תחת חברת התקליטים. באותה שנה, היא השתתפה בתוכנית הריאליטי הסינית, Super Star China (סי').
ב-28 במאי 2014, היא הוחתמה אצל CJ E&M ו-Beijing Century Music Media Company.
ב-11 ביוני 2014, היא הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, Last Shot. בהמשך השנה, היא השתתפה בתוכנית הטלוויזיה הקוריאנית, אם קאונטדאון.
ב-2015, היא השתתפה בעונה הרביעית של The Voice of China (אנ'). היא הגיעה עד לגמר תחת השופט ג'אי צ'ו (אנ'), והגיעה למקום השני.
ב-16 בדצמבר 2016, נודע כי היא השתתפה בסרט Blood of Youth.
ב-23 במרץ 2018, נודע כי היא השתתפה בסרט Pacific Rim 2.
ביולי 2018, היא התאחרה בתוכנית הטלוויזיה הסינית, The Rap of China (סי').
ב-12 בדצמבר 2019, היא התארחה בסינגל "Billboard" של המפיק המוזיקלי הבריטי, ג'ונאס בלו.
ב-20 בדצמבר 2019, היא הוציאה את אלבום האולפן הראשון שלה, Tifa Chen Zi Tong.
ב-2021, היא השתתפה בעונה השנייה תוכנית הריאליטי הסיני, Sisters Who Make Waves (אנ').
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2019: Tifa Chen Zi Tong
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2014: Last Shot
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | עבודה מועמדת | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2015 | NetEase People with Attitude Ceremony | הזמרת העולה הטובה ביותר | עצמה | זכייה |
| 2016 | פסטיבל המוזיקה הסיני העולמי בקינגסונג | אמן עולה | עצמה | זכייה |
| 2017 | פרסי ניו סאונד אסמבלינג נאמבר | אמן עולה | עצמה | זכייה |
| 2017 | פרסי ניו סאונד אסמבלינג נאמבר | הזמרת העולה הטובה ביותר | עצמה | זכייה |
| 2017 | פרסי ניו סאונד אסמבלינג נאמבר | סינגל השנה | "Guanyin Pavilion" | זכייה |
| 2018 | פסטיבל הפופ השנתי | אמן עולה | עצמה | זכייה |
| 2018 | הפסטיבל המוזיקלי המזרחי של הבילבורד | אמן עולה | עצמה | זכייה |
יהודה דהן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   משטרת ישראל
 דרגה:    תת ניצב
 תפקידים בשירות
 מפקד פלוגה במג"ב איו"ש  קצין אג"ם של יחידת אתג"ר  מפקד מרחב אילת  מפקד מרחב איילון  מפקד מרחב ירקון  ראש מטה המנהלת לחברה הערבית
 
יהודה דהן הוא קצין משטרה ישראלי בדרגת תת-ניצב, מכהן כראש מטה המנהלת לחברה הערבית במשטרת ישראל.
ביוגרפיה

דהן שירת בצה"ל כקצין בחיל התותחנים ושימש סגן מפקד גדוד. ב-1991 התגייס למשטרת ישראל, החל שירותו ביחידת הגדעונים, יחידת מסתערבים של מחוז ירושלים. הוא שירת בה בתפקידים שונים ושימש סגן מפקד היחידה. ב-1998 מונה להקים את יחידת רותם, ימ"ג במג"ב דרום שפעלה נגד הפשיעה במגזר הבדואי. לאחר מכן יצא ללימודים בקורס פיקוד ומטה של המשטרה ופיקד על פלוגה במג"ב איו"ש. ב-2002 מונה לקצין אג"ם של יחידת אתג"ר וב-2004 מונה להקים את מפלג בילוש ומבצעים ביחידה הארצית לחקירות בינלאומיות. בשנים 2006 עד 2008 פיקד על מרחב אילת. באוגוסט 2009 מונה למפקד מרחב איילון במחוז תל אביב ובספטמבר 2013 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב ירקון.. בתקופה זו נתפס מספר פעמים על נהיגה במהירות מופרזת, אך הודעות הקנס וכתבי האישום בוטלו על ידי ראש אגף התנועה, על כך נמתחה ביקורת על המשטרה בדוח מבקר המדינה.
ביולי 2017 מונה לראש מטה המנהלת לחברה הערבית. בפברואר 2020 נקבע כי בתפקידו הבא ישמש נציג המשטרה באגף לוט"ר ביטחון פנים ועורף שבמטה לביטחון לאומי.
דהן הוא בעל תואר שני בחינוך.
הערות שוליים

↑  חילופי מפקדים במרחבי איילון וירקון, אתר משטרת ישראל, 11 בספטמבר 2013
↑  דנה ירקצי‏, לכם אסור, לשוטרים מותר: כך הועלמו מאות דוחות תנועה לניידות משטרה, באתר וואלה, 24 בפברואר 2016
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יהודה דהן".
טרינידד (אי)

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  הים הקריבי 
 קואורדינטות:  10°27′38″N 61°14′55″W﻿ / ﻿10.460555555556°N 61.248611111111°W﻿ / 10.460555555556; -61.248611111111
 שטח:  4,768 קילומטר רבוע
 אורך:  140 קילומטר
 רוחב:  97 קילומטר
 גובה מרבי:  El Cerro del Aripo
 נתונים מדיניים
 מדינה:  טרינידד וטובגו 
 אוכלוסייה:  1,267,145
 אזור זמן:  UTC-4
 על שם:  השילוש הקדוש 
  (למפת טרינידד וטובגו מוגדלת) פורט אוף ספיין פוינט פורטין סן פרננדו סנגרה גראנדה סקרבורו האוקיינוס האטלנטי  הים הקריבי ונצואלהטרינידד(למפת טרינידד וטובגו רגילה) פורט אוף ספיין פוינט פורטין סן פרננדו סנגרה גראנדה סקרבורו האוקיינוס האטלנטי  הים הקריבי ונצואלהטרינידד
 
טרינידד (Trinidad משמעות השם: 'שילוש', מתוך הביטוי הנוצרי השילוש הקדוש) הוא האי הגדול והמאוכלס ביותר מבין 23 איים המרכיבים את מדינת טרינידד וטובגו. האי טרינידד הוא הדרומי מבין האיים הקריביים, וממוקם כ-11 קילומטרים מחופה הצפוני של ונצואלה. שטחו של האי טרינידד הוא 4,768 קמ"ר.
היסטוריה

בני האדם התיישבו באי לראשונה, ככל הנראה, בשנת 3000 לפני הספירה. האי, הקרוב יחסית לחופים הצפוניים של דרום אמריקה (אזור ונצואלה של ימינו), ידע כמה גלי הגירה או פלישות של קבוצות אינדיאנים מאזור ונצואלה. האחרונים שבהם, בני ארווק ובני קאריב, התיישבו בו בסביבות שנת 1300. האירופאי הראשון שגילה את האי היה כריסטופר קולומבוס, במסעו השלישי בשנת 1498. הספרדים נתנו לאי את השם טרינידד, "השילוש", על-שם השילוש הקדוש לנצרות.
טרינידד היה תחת שליטה ספרדית עד 1797 (הבריטים תקפו את האי, וכתוצאה מכך היה בשליטתם החל משנת 1802), אך יושב בעיקר על ידי צרפתים ועבדיהם האפריקניים.
הגן הבוטני המלכותי הוקם בפורט אוף ספיין, שנוסדה בשנת 1818.
הערות שוליים

↑  "Railroad Map of Trinidad". World Digital Library. 1925. נבדק ב-2013-10-25.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548026305171  GND: 4060906-6  LCCN: n81008541  MusicBrainz: 9323f0b4-369e-4b38-b19e-b1a78e3e6349  NARA: 10044716  SELIBR: 159734  VIAF: 157635668   WorldCat (עם VIAF): 157635668 
ערך זה הוא קצרמרבנושא איים ובנושא גאוגרפיה של הקריביים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חוג פטרשבסקי

חוג פטרשבסקי הוא כינוי לקבוצת אינטלקטואלים פרוגרסיבית, שהתקיימה בשנות ה-40 של המאה ה-19 בסנקט פטרסבורג, רוסיה. הקבוצה אורגנה על ידי ונקראה על שמו של מיכאיל פטרשבסקי, מחסידי הסוציאליזם האוטופי, על-פי תורת שארל פורייה. חברי החוג היו משכילים, סופרים ואנשי ממשל, בעלי דעות פוליטיות שונות, אך לרוב מתנגדי השלטון הטוטליטרי באימפריה הרוסית ולשיטת הצמיתות שנהגה בה.
בדומה לקבוצות אחרות שקדמו לה, קודם למרד הדקבריסטים, מטרת הקבוצה הייתה עיסוק בפילוסופיה וספרות מערבית שהעיון בה נאסר תחת שלטון ניקולאי הראשון.
בין חברי הקבוצה הבולטים ניתן למנות את הסופרים דוסטויבסקי, סלטיקוב-שצ'דרין, המשורר שבצ'נקו ואחרים.
הצאר ניקולאי לאחר מהפכת 1848 ראה בקבוצות מעין אלו סכנה, וב-1849 נאסרו חברי הקבוצה. חברי הקבוצה הובלו להוצאה להורג, אך בעומדם מחכים לביצוע גזר דינם, הגיעה הודעה על המתקת עונשם לעונשי מאסר.
טריני וודול

| --- | --- |

 לידה:  8 בפברואר 1964 (בת 60) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  בית הספר קווינס גייט 
 תקופת הפעילות:  מ-1994 
 trinnylondon.com/uk/
 
שרה-ג'יין דנקנסון "טריני" וודול (באנגלית: Sarah-Jane Duncanson "Trinny" Woodall; נולדה ב-8 בפברואר 1964) היא עיתונאית, מגישת טלוויזיה ואשת אופנה בריטית.
ביוגרפיה

וודול נולדה בשכונת מרילבון בלונדון, בנעוריה למדה במספר פנימיות.
היא החלה ב-1996 לשתף פעולה עם אשת האופנה סוזנה קונסטנטין וביחד הן כתבו את מדריך הסטייל השבועי "Ready to Wear" שפורסם בדיילי טלגרף, מיד לאחר מכן הן קיבלו הצעה להנחות תוכנית קניות בטלוויזיה. החל ב-2001 הצמד "טריני וסוזנה" זכו לפרסום כשהגישו ב-BBC את התוכנית "What Not to Wear" במשך חמש עונות. הן גם שימשו כמומחיות לאופנה בתוכנית המופע של אופרה וינפרי ופרסמו ספרי אופנה שזכו להצלחה. טריני וסוזנה הגישו תוכניות אופנה במספר מדינות בהן עסקו באופנה המקומית וביצעו מהפך בתושבי המקום, בישראל הן הגישו את התוכנית "טריני וסוזנה עושות את ישראל".
ב-2017 הוציאה קו איפור משלה בשם "TRINNY LONDON".
ב-1999 התחתנה עם המוזיקאי ג'וני אליכאוף. ב-2009 השניים התגרשו.
טיפה (שיר)

"טיפה" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית שירי מימון. השיר יצא לאור ב-25 באפריל 2021, על ידי חברות התקליטים הליקון מיוזיק, טריולה ופופ ארט, כסינגל שלא מתוך אלבום וכסינגל הראשון של מימון בשנת 2021 (האחרון היה "בוא אל החגיגה" שהוציאה בשנת 2020).
השיר הגיע למקום השלישי במצעד הרשמי של מדיה פורסט.
רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי איתי שמעוני ושירי מימון והופק על ידי ינון יהל. בסמוך להוצאת השיר, הצהירה מימון כי: "היום, כשאני בת 40 אוטוטו, מרגיש לי הכי שלם ומדויק לחזור להתחלה ולעשות מה שתמיד רציתי ולא יכולתי והעזתי" והוסיפה ש-"Live & Party (המופע) זו אני - מאז ועד היום, ועכשיו אני מזמינה אתכם להצטרף למסיבה שלי".
במסגרת הוצאת השיר התראיינה מימון למספר גופי תקשורת, תוך שדיברה עליו ועל המופע שהעלתה במקביל.
הלחן של פזמון השיר מבוסס על הלהיט הברזילאי "Tic, Tic Tac" (אנ') של להקת קרפיצ'ו (אנ') משנת 1996.
וידאו קליפ

הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-25 באפריל 2021, ביום יציאתו של "טיפה" כסינגל. בתחילת הקליפ ניתן לראות את מימון עומדת באמצע אולם ספורט, כשרקדניות מקיפות אותו. ישנן סצנות שצולמו בלילה, בעוד שחלקן צולמו בשחור-לבן. בסוף הקליפ, רוקדות כולן בתוך בריכת שחייה ריקה.
נכון ליולי 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-1.7 מיליון צפיות.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2021)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2021)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2021)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2021)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 3 |  |
היסטוריית יציאות לאור

| מדינה | תאריך יציאה | פורמט | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| עולם | 25 באפריל 2021 | הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטלית | הליקון • טריולה • פופ ארט |  |
הערות שוליים

↑  ינון יהל, שירי מימון, איתי שמעוני, לימה דה אוזייר ברייוליון
1 2 3 4  טיפה, נבדק ב-2021-05-02
↑  בוא אל החגיגה, נבדק ב-2021-05-02
↑  niv the tool, המצעד השבועי של מדיה פורסט, באתר mediaforest-group
↑  חוגגת 40 כמו שרק היא יודעת: שירי מימון מציגה את "טיפה", באתר ‏מאקו‏, 25 באפריל 2021
↑  שירי מימון: "אני לא נראית או מרגישה בת 40", באתר ynet, 25 באפריל 2021
↑  שירי מימון חוגגת 40 בפרויקט גדול ובשיר חדש בשם "טיפה", באתר וואלה, 25 באפריל 2021
↑  עומרי פיינשטיין, חדש מול ישן: שירי מימון מרימה, סטפן לגר עוקץ, באתר Time Out תל אביב, ‏26 באפריל 2021
1 2 3  Shiri Maimon - Tipa (Prod. By Yinon Yahel) שירי מימון - טיפה, נבדק ב-2021-05-02
יהודה גרליץ

אלתר ישראל יהודה גרליץ (נולד בשנת 1958) הוא עסקן ציבור חרדי, לשעבר ראש מועצת ביתר עילית.
ביוגרפיה

גרליץ נולד בבני ברק לשולמית ויחיאל-משה גרליץ, מחנך, חסיד נדבורנה. למד בישיבת נדבורנה ובישיבת בית מאיר. שירת בצה"ל כנהג תאג"ד. היה מראשוני המתיישבים בביתר עילית. במשך כחמש עשרה שנה התנדב במד"א כחובש וכנהג אמבולנס וכבאי, והיה מהגרעין הראשון של ארגון הצלה בביתר עילית.
פעילות ציבורית

בשנת 1996 נבחר לראשות המועצה בביתר עילית כנציג אגודת ישראל. כיהן בתפקידו עד שנת 2001, אז הפסיד בבחירות לנציג דגל התורה יצחק פינדרוס.
לאחר סיום כהונתו בביתר עילית מונה לסגן יו"ר המועצה הדתית בירושלים. בשנת 2008, לאחר בחירת מאיר רובינשטיין לראשות עיריית ביתר עילית, נבחר גרליץ למנכ"ל עיריית ביתר עילית. בשנת 2010 מונה גם לגזבר העירייה.
גרליץ הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים ומורה מוסמך. אחיו הוא הסופר החרדי מרדכי גרליץ.
ב-ה' באייר תשע"ח נפטרה אשתו עדית לאחר מחלה.
הערות שוליים

↑  אלי רובין, ‏מלחמה בעיר התורה (והחסידות): ההתמודדות שקרעה את היהדות החרדית, באתר JDN‏, 3 באוקטובר 2023
↑  משה ויסברג, לאחר מחלה קשה: מרת עדית גרליץ ע"ה מביתר, באתר בחדרי חרדים, 20 באפריל 2018
חילוף דורות

חילוף דורות – הופעת דור כתוצאה מרבייה מינית והופעת דור כתוצאה מרבייה אל-מינית, לסירוגין.
במחזור חייו של כל צמח מהפשוט ביותר ועד למורכב ביותר יש שני דורות שונים: דור שתאיו הפלואידיים גמטופיט מתחלף בדור שתאיו דיפלואידיים ספורופיט.
חוג פרודון

חוג פרודון (בצרפתית: Cercle Proudhon) היה חוג אידאולוגי-פוליטי-מהפכני בצרפת ערב מלחמת העולם הראשונה (נוסד ב-1911 מתוך תנועת אקסיון פראנסז) שהשפעתו נודעה עד שנות השלושים. החוג איגד זרמים שונים, מימין ומשמאל, שהתנגדו לערכי המהפכה הצרפתית, לליברליזם, לקפיטליזם, לדמוקרטיה ולסוציאל-דמוקרטיה בפרט ובזו לשמרנות ולמלוכנות וקרא לסינתזה לאומנית של זרמים אלה. חוקרים רואים בחוג זה את ראשיתו של הפשיזם הצרפתי.
החוג נקרא על שמו של ההוגה האנרכו-סינדיקליסט פייר-ז'וזף פרודון, אך הושפע בעיקר מתורתו של ז'ורז' סורל. אידאולוגיית החוג הייתה אנטישמית מובהקת. יסוד האנטישמיות לא היה שנאת יהודים סתם, אלא עקרון פוליטי ונוסחה לאיחוד שדרות הלאום. היהודי (הקפיטליסט, הקוסמופוליטי) נתפס כמי שמתסיס, זורע פירוד ומפלג את ההמון ואנטישמיות הייתה הגרעין סביבו יכל להתגבש הרגש הלאומי. מי שייצג בעבורו את כל השנוא והבזוי בעיניו היה המדינאי היהודי הסוציאל-דמוקרט (ולימים ראש ממשלת צרפת), לאון בלום.
מנהיגי החוג, ז'ורז' ולואה ואדוארד בארת כתבו ב"הצהרה" מ-1912 ש"הדמוקרטיה היא המשגה החמור ביותר של המאה הקודמת" וקראו ליצירת סדר מדיני חדש שיהרוס את מוסדות הדמוקרטיה הבורגנית-ליברלית ויכונן תחתם עולם של גבורה גברית של לוחמים מוסריים, עולם פוריטני של אליטה פרולטרית הבאה בברית עם הנוער המשכיל והלאומני, הצמא לפעולה ונסמכת על ההמון (ושואבת בכך מהגותו של גוסטב לה בון). זאת בניגוד ל"ברית הרפובליקנית" המנוונת של הסוציאליזם המתון עם הבורגנות הליברלית שכוננה בצרפת עם סיום פרשת דרייפוס. לפי "הסינתזה" שהציג סורל, הפרשה הוכיחה שוב כי הבורגנות מנצלת את הכוחות המהפכניים של הפרולטריון לצרכה (כמו במהפכה הצרפתית, במהפכת יולי 1830 ובייסוד הרפובליקה הצרפתית השנייה ב-1848). הדמוקרטיה היא כוחה והמצאתה של הבורגנות ולפיכך, על מנת לשבור את הבורגנות יש לשבור את הדמוקרטיה, שהיא אויבתו של הסוציאליזם האידיאלי. הסוציאליזם האידיאלי אינו רואה עוד את המעמד כנושא בשורת המהפכה שלו אלא את האומה. מכאן נובעת התפיסה של "הדרך השלישית", המאמצת את העקרונות הסוציאליסטיים המוסריים משמאל ואת הלאומנות מימין ככוח מניע למהפכה (זאת בניגוד לסוציאל-דמוקרטיה שהמירה את הלהט המהפכני בברית בורגנית עם הליברלים).
הערות שוליים

↑  זאב שטרנהל, לא ימין ולא שמאל, עם עובד, ספריית אופקים 1988 עמ' 36-38
↑  זאב שטרנהל, לא ימין ולא שמאל, עם עובד, ספריית אופקים 1988, עמ' 80-82
↑  זאב שטרנהל, לא ימין ולא שמאל, עם עובד, ספריית אופקים 1988 עמ' 45,48
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb121248157 (data)  SUDOC: 029674557  VIAF: 158296284   WorldCat (עם VIAF): 158296284
טוב (מחוז)

טוב (במונגולית: Төв аймаг) הוא אחד מ-21 האיימאגים (מחוזות) של מונגוליה. האיימאג ממוקם במרכז המדינה ובירתו היא זונמוד. פירוש השם: "המרכזי". בירת מונגוליה, אולן בטור, נמצאת במרכז המחוז, אך היא בעלת מעמד מיוחד ואינה שייכת אליו. בגלל הקרבה לאולן בטור, שהיא גם העיר הגדולה והמפותחת במונגוליה, נחשב מחוז זה כבעל תשתיות מפותחות יחסית.
סומים (תת מחוזות)

אלטנבולג (Altanbulag)
ארגלנט (Argalant)
ארחוסט (Arhust)
בטסומבר (Batsümber)
ביין (Bayan)
ביינצ'נדמני (Bayanchandmanĭ)
ביינדלגר (Bayandelger)
ביינחנגאי (Bayanhangay)
ביינג'רגלן (Bayanjargalan)
ביין-אונג'ול (Bayan-Önjüül)
ביינצגן (Bayantsagaan)
ביינצוגט (Bayantsogt)
בורנור (Bornuur)
בורן (Büren)
דלגרחן (Delgerhaan)
ארדנה (Erdene)
ארדנסנט (Erdenesant)
ג'רגלנט (Jargalant)
לון (Lün)
מונגונמוריט (Möngönmorĭt)
אונדורשירט (Öndörshireet)
סרגלן (Sergelen)
סומבר (Sümber)
צל (Tseel)
אוגטל (Ugtaal)
זמר (Zaamar)
זונמוד (Zuunmod)
טטיאנה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה

הנסיכה טטיאנה תמונה מ-1906
טטיאנה לבושה במדי חיל הפרשים הרוסי. תמונה מ-1912
הנסיכות אולגה וטטיאנה. תמונה מ-1913
טטיאנה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (ברוסית Великая Княжна Татьяна Николаевна‏; 10 ביוני 1897 – 17 ביולי 1918) הייתה דוכסית גדולה של רוסיה, בתם של ניקולאי השני, אחרון קיסרי רוסיה, ושל אלכסנדרה, נסיכת הסן. טטיאנה נרצחה על ידי הצ'קה יחד עם כל משפחתה במהלך רצח משפחת הצאר.
ביוגרפיה > ילדות ואופי

טטיאנה נולדה בארמון פטרהוף שבסנקט פטרבורג ב-10 ביוני 1897. היא הייתה הבת השנייה של ניקולאי השני, קיסר רוסיה ואלכסנדרה, נסיכת הסן. הייתה לה אחות גדולה בשם אולגה, שתי אחיות קטנות: מריה ואנסטסיה ואח בשם אלכסיי. היא נקראה "טטיאנה" על שם הדמות טטיאנה ברומן המפורסם של אלכסנדר פושקין, "יבגני אונייגין". הצאר נהנה מאוד מכך שיש לו שתי בנות שנקראות אולגה ואנסטסיה כמו האחיות ברומן המפורסם.
ילדי הצאר גדלו בצורה פשוטה ביותר. הם ישנו במיטות מחנה קשות ללא כריות למעט כשהיו חולים, בבוקר התרחצו באמבטיה קרה והיו אמורים לסדר בעצמם את חדריהם. כאשר הם לא היו עסוקים בדבר מה אחר, היה עליהם להכין מעשי רקמה שנמכרו באירועי צדקה שונים. רוב בני הבית, כולל המשרתים, לרוב פנו אל הנסיכה בשמה הפרטי, או בשמות החיבה "טניה" או "טאטיה" או "טטיאונצ'קה". היא הייתה קשורה במיוחד לאחותה אולגה. הן חלקו חדר ונהגו ללבוש את אותן בגדים. בשל כך הן כונו בארמון "הזוג הגדול" בעוד מריה ואנסטסיה כונו "הזוג הקטן". טטיאנה העריצה את אולגה, וכאשר אולגה חלתה בטיפוס, טטיאנה פרצה בבכי כשראתה אותה ולקח לאומנת שלה זמן רב לשכנע אותה שהיא תחלים. במראה החיצוני, היא דמתה מאוד לאמה, ונחשבה ליפה ביותר מבין ארבע בנותיו של הקיסר. היא הייתה רגילה שפונים אליה בשמה הפרטי, ונלחצה כאשר פנו אליה כאל "הוד רוממותך". היא הייתה מעשית וסמכותית מאוד, והיה לה כישרון מנהיגות טבעי. אחיותיה העניקו לה את הכינוי "האומנת", ואפילו אולגה המבוגרת לא התנגדה להעניק לה סמכות. האחיות נהגו לשלוח אותה כנציגתן כאשר רצו להשיג מהוריהן דבר מה. היא גם הייתה קרובה מאוד לאמה, ונחשבה לבת המועדפת על הצארינה. היא הקפידה מאוד על לבושה ותסרוקתה, ועקבה באדיקות אחר האופנה. כמו אמה היא גם הייתה דתייה מאוד, וקראה בקביעות בתנ"ך. בתור נערה צעירה היא קיבלה דרגת כבוד של קולונל ברגימנט פרשים ונהגה לצאת בקביעות לסקור את מסדריו.
ביוגרפיה > החברות עם רספוטין

הקיסרית אלכסנדרה והצאר ניקולאי היו בקשר הדוק עם הנזיר גריגורי רספוטין שנודע כבעל כוחות מיסטיים. קשר זה נבע בעיקרו מהתקווה שרספוטין יצליח לרפא את מחלתו של אחיה הצעיר של טטיאנה, נסיך הכתר אלכסיי. בעידוד הוריהם, למדו עד מהרה הנסיכות לחבב ולהעריך את רספוטין. הם חשו בנוח בחברתו, ולעיתים אף נפגשו עמו כשהן לבושות בכותנות הלילה שלהן. הנסיכות נהגו להתייחס אליו כאל "ידידנו" או "החבר שלנו". היחסים החמים של משפחת המלוכה עם רספוטין המשיכו עד רציחתו של זה האחרון ב-30 בדצמבר 1916. על פי תיאורי עדי ראייה, הנסיכות כעסו מאוד כששמעו על הרצח, והיו קודרות מאוד זמן רב לאחר מכן. לאחר מותן התגלה כי ארבע הנסיכות ענדו קמעות עם תמונתו של רספוטין.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

במהלך מלחמת העולם הראשונה, התבלטה טטיאנה בדעותיה הפטריוטיות, ופעם התבטאה בגנות הגרמנים בנוכחות אמה שהייתה גרמנייה בעצמה. אמה נפגעה, וטטיאנה שלחה לה מכתב התנצלות והסבירה ששכחה כי אמה היא ממוצא גרמני והתייחסה אליה כאל רוסייה בלבד. אלכסנדרה ענתה לה שהיא אכן מרגישה רוסייה לכל דבר, והיא לא נפגעה מדבריה של טטיאנה אלא מהרכילות על קשריה עם הגרמנים, וממעשיהם של בני ארצה לשעבר. טטיאנה ואולגה שימשו כאחיות בצלב האדום וטיפלו בפצועי מלחמה. טטיאנה התמסרה לעבודה והצטערה שבגלל נעוריה נמנעים ממנה המקרים הקשים באמת. החוויה הייתה ייחודית עבור האחיות כיוון שהן נהנו מחופש תנועה גדול יותר מזה שהיה להן בארמון, ויכלו לדבר עם נשים אחרות פשוטות עם. באחת הפעמים הן אף ניסו לצאת לקניות, אולם עד מהרה גילו שהן לא יודעות להשתמש בכסף. עם הזאת, הקרבה הרבה לחיילים פצועים וגוססים, גבתה בסופו של דבר את מחירה מעצביה של אולגה. היא הפכה לדיכאונית ועצבנית, ובכמה הזדמנויות ניפצה שמשות והרסה מלתחות. בשל כך, היא הועברה מתפקיד אחות לעבודה משרדית בבית חולים. טטיאנה הייתה גם פטרונית של ארגון סיוע לפצועי מלחמה שכונה "ועדת טטיאנה" על שמה. טטיאנה הכירה באחריות שמוטלת על כתפיה כנסיכה, והופיעה בפומבי פעמים רבות כדי להעלות את המורל הלאומי. היא הפכה למפורסמת יותר משלוש אחיותיה. היא גם נהגה לעיתים קרובות באי-רשמיות, ולאנשים שלא זיהו אותה הזדהתה כ"טטיאנה ניקולייבנה" ללא תואר נוסף.
ביוגרפיה > המוות

בשנת 1917 אביה הודח משלטונו במהפכת פברואר, ומשפחת המלוכה הושמה במעצר בית בפושקין. לפי עדותו של אלכסנדר קרנסקי קיבלה ממשלת המעבר בקשות רבות של אזרחים להוציא להורג את הצאר המודח. באוגוסט 1917 הועברה משפחת הצאר לטובולסק. הכוונה הייתה להעביר אותה למקום מרוחק ממסילת רכבת כדי להקשות על הבריחה. לאחר מהפכת אוקטובר הוחלט להעביר את משפחת רומנוב למוסקבה ולהעמיד את הצאר לדין. באביב נפל אלכסיי, ובגלל מחלתו לקה בשיתוק ברגליו. בשל כך עברה המשפחה ליקטרינבורג בשני שלבים. ב-22 באפריל הגיעו ליקטרינבורג ניקולאי, אלכסנדרה ובתם מריה, וב-23 במאי הגיעו יתר בני המשפחה עם משרתים.
המשפחה שוכנה ב"בית איפטייב". מבנה שהיה שייך לפני כן לקצין הנדסה ונהרס בשנות ה-70 של המאה ה-20. חוץ ממשפחת המלוכה גרו בבית חמישה משרתים, ובהם רופא המשפחה. כמה פעמים הוצע למשרתים לעזוב את המשפחה אך הם העדיפו להישאר למרות הסכנות. המשפחה התגוררה בבית איפטייב 78 ימים. בני המשפחה סבלו מפחד ומחוסר וודאות. הבנות תפרו את תכשיטיהן לתוך בגדיהן בתקווה למנוע את החרמתם. הן ואמן המציאו שמות קוד עבור כל אחד מפריטי הערך שלהם כדי להסתיר אותם (חלקם הוחרמו מיד עם הגיעם ליקטרינבורג).
בלילה שבין 17-16 ביולי 1918, נלקחו בני המשפחה ומעגל המשרתים המצומצם שלהם למרתף בטענה שהבית נמצא בסכנת התקפה של אנרכיסטים. כשירדו העצורים למרתף הבית והתאספו באחד החדרים, ביקשה הקיסרית שני כיסאות עבורה ועבור אלכסיי. הכיסאות הובאו, ולאחר מכן הודיע להם המפקד הבולשביקי שהם מוצאים להורג. הצאר רק הספיק להגיד "מה?" לפני שפתחו החיילים באש והרגו את כולם.
שרידי הגופות נמצאו במהלך חפירות שבוצעו בשנת 1979. לפי הוראת שלטונות ברית המועצות הוחזרו השרידים למקום מוצאם. בשנת 1991 חודשו החפירות ונקבע שהן גופותיהן של אלכסנדרה ובנותיה. זיהו את הגופות בעיקר בעזרת DNA. בעזרת דגימת דם מהנסיך פיליפ דוכס אדינבורו, צאצא של המלכה ויקטוריה ולפיכך בן-דודה של אלכסנדרה, זיהו את אלכסנדרה ובנותיה על ידי הגנים המיטוכונדריים שלהן. שיטת זיהוי נוספת הייתה בשיטה חדשה של השוואה בין צילומים לגולגולות. כמה גורמים ברוסיה, ובייחוד הכנסייה האורתודוקסית, טענו כי הגופות אינן של המשפחה המלכותית, אך לאחר סדרה ארוכה של עיכובים ביורוקרטיים ופוליטיים, שאריות המשפחה נקברו מחדש באחוזת הקבר של משפחת רומנוב בקתדרלת פיוטר ופאבל ב-1998, בטקס רב רושם, ביום השנה להוצאה להורג.
לקריאה נוספת

Bokhanov, Alexander; Knodt, Manfred; Oustimenko, Vladimir; Peregudova, Zinaida; Tyutynnik, Lyubov (1993). The Romanovs: Love, Power, and Tragedy. London: Leppi Publications. ISBN 0-9521644-0-X
Christopher, Peter; Kurth, Peter; Radzinsky, Edvard (1995). Tsar: The Lost World of Nicholas and Alexandra. Boston: Little Brown and Co. ISBN 0-316-50787-3
Dehn, Lili (1922). The Real Tsaritsa. alexanderpalace.org.
Eagar, Margaret (1906). Six Years at the Russian Court. alexanderpalace.org.
Gilliard, Pierre. Thirteen Years at the Russian Court alexanderpalace.org.
King, Greg; Wilson, Penny (2003). The Fate of the Romanovs. Hoboken, New Jersey: John Wiley and Sons, Inc. ISBN 0-471-20768-3
Kurth, Peter (1983). Anastasia: The Riddle of Anna Anderson. Boston: Back Bay Books. ISBN 0-316-50717-2
Lovell, James Blair (1991). Anastasia: The Lost Princess. Washington, D.C.: Regnery Gateway. ISBN 0-89526-536-2
Mager, Hugo (1998). Elizabeth: Grand Duchess of Russia. New York: Carroll and Graf Publishers, Inc. ISBN 0-7867-0678-3
Massie, Robert K. (1967). Nicholas and Alexandra. New York: Dell Publishing Co. ISBN 0-440-16358-7
Massie, Robert K. (1995). The Romanovs: The Final Chapter. New York: Random House. ISBN 0-394-58048-6
Maylunas, Andrei; Mironenko, Sergei (eds), Galy, Darya (translator) (1997). A Lifelong Passion, Nicholas and Alexandra: Their Own Story. New York: Doubleday. ISBN 0-385-48673-1
Occleshaw, Michael (1993). The Romanov Conspiracies: The Romanovs and the House of Windsor. London: Orion Publishing Group Ltd. ISBN 1-85592-518-4
Rappaport, Helen (2008). The Last Days of the Romanovs. New York: St. Martin's Griffin. ISBN 978-0-312-60347-2
Radzinsky, Edvard (1992). The Last Tsar. New York: Doubleday. ISBN 0-385-42371-3
Radzinsky, Edvard (2000). The Rasputin File. New York: Doubleday. ISBN 0-385-48909-9
Sams, Ed. "Victoria's Dark Secrets". curiouschapbooks.com.
Shevchenko, Maxim. "The Glorification of the Royal Family". Nezavisemaya Gazeta, May 31, 2000.
Vorres, Ian (1965). The Last Grand Duchess. New York: Scribner. ASIN B-0007-E0JK-0
Vorres, Ian (1985). The Last Grand Duchess. London: Finedawn Press (3rd edition)
Vyrubova, Anna. Memories of the Russian Court. alexanderpalace.org.
Zeepvat, Charlotte (2004). The Camera and the Tsars: A Romanov Family Album. Stroud: Sutton Publishing. ISBN 0-7509-3049-7
יהודה דב זינגר

אין תמונה חופשית
הרב יהודה דב זינגר (י' באלול תרס"ז, 20 באוגוסט 1907 – י"ט בשבט תשל"א, 14 בפברואר 1971) היה רב חרדי, מראשי הקהילה החרדית בבודפשט לפני השואה, רבן של קהילת וויצן בהונגריה בשנות ה-40 של המאה ה-20 ומושב בית מאיר וגבעת שמואל.
ביוגרפיה

נולד בבודפשט שבהונגריה לרב יעקב יוסף, רבה של פראונקירכן, וליטל בתו של הרב משה שמעון הלוי, שהיה מרבני רומניה. אמו נפטרה בגיל צעיר והוא גדל אצל סבו.
נישא לחנה, בתו של הרב מרדכי קוהן, שהיה השו"ב והמוהל של קהילת יהודי בודפשט. לאחר נישואיו התגורר בבודפשט, שם ניהל את התלמוד תורה המרכזי של הקהילה "תורת אמת", ובהמשך מונה לכהן כרב בית הכנסת ביקור חולים בעיר. לאחר מכן עבר להתגורר בעיירה וייצן, שם כיהן בהמשך כרב הקהילה החרדית. במסגרת תפקידו היה מרבה לבקר לאסירים יהודים שהיו כלואים בבית הכלא שהיה בסמיכות לעיירה ודואג לצורכיהם.
עלה ארצה ב-1950 וזמן קצר לאחר מכן התמנה לרב המושב בית מאיר הסמוך לירושלים.
בשנת ה'תשי"ג (1953) נבחר לכהן כרבה של גבעת שמואל, בתפקיד זה כיהן עד לפטירתו במשך 18 שנים.
נפטר בי"ט בשבט תשל"א ונקבר בהר הזיתים בירושלים. לאחר פטירתו מונה בנו הרב יעקב יוסף זינגר לרבה של גבעת שמואל.
כולל אברכים "זיו התורה" הוקם על שמו בגבעת שמואל.