stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וחטנג השישי
תקופת שלטונו

וחטנג נשאר בפרס שבע שנים לפני שהורשה לחזור לארצו בשנת 1719. דאגתו הראשונה הייתה לשים קץ לפלישות התמידיות מצפון הקווקז, במיוחד של שבטים לזגינים מדאגסטן. וחטנג היה בהכנות להנחתת המכה המוחצת על הלזגינים כאשר השלטון הפרסי התערב כדי למנוע ממנו לעשות זאת. פעולה זו סיימה את הנאמנות קצרת הימים של וחטנג לשאה. הוא יצר קשר סודי עם הצאר הרוסי, פיוטר הגדול, וקיבל ממנו הבטחה על הגעה עתידית של הרוסים לקווקז. לאחר מספר דחיות, ביולי 1722, החל פיוטר בראש כוח צבאי את המערכה בחופי הים הכספי. באותה תקופה הייתה האימפריה הפרסית של האימפריה הספווית בתקופה של כאוס כאשר בירתה אספהאן הייתה מכותרת על ידי מורדים אפגנים. כווסאל פרסי וכמפקד, הפטר אחיו של וחטנג, רוסטום, במהלך המצור והשאה מינה את בכר, בנו של וחטנג, כממונה על הגנת הבירה.
למרות זאת סירב וחטנג לבוא לעזרת אספהאן. באותו זמן, הציעו לו העות'מאנים ברית כנגד פרס, אבל וחטנג העדיף להמתין להגעת הרוסים. הבטחתו של פיוטר הגדול, לספק תמיכה צבאית לנוצרים של הקווקז כדי לשים קץ לעול הפרסים המוסלמים, עוררה אופוריה בקרב הגאורגים והארמנים. בספטמבר של אותה שנה, חנו בגנג'ה צבא של 50,000 חיילים גאורגים וארמנים, כדי להצטרף למשלחת הרוסית המתקדמת, אליהם הצטרפו 10,000 לוחמים חמושים ומאומנים נוספים מקרבאך והרריים ארמנים על פי גרסה אחרת היו בסך הכל רק 40,000 חיילים). וחטנג קיווה כי מעבר לשאיפתו של פיוטר הגדול להשיג רווים עבור רוסיה, הוא גם יגן על הממלכות הנוצריות גאורגיה וארמניה מפני האימפריות המוסלמיות, העות'מאנים והפרסים. אולם רצונו של וחטנג לא התממש, ופיוטר קטע את מסעו זמן קצר לאחר שהחל אותו ולא התעמת בסופו של דבר עם העות'מאנים שכבר התכוננו לקחת את השליטה על הקווקז מידי הפרסים הספווים.
בנובמבר של אותה שנה, לאחר שננטש על ידי בעל בריתו, חזר לטביליסי. השאה נקם בו על ידי כך שהתיר למלך המוסלמי קונסטנטין השני, מלך קאחתי להשתלט על ממלכת כארתלי, ובמאי 1723, צעדו קונסטנטין השני והפרסים לאדמת כארתלי. וחטנג עוד הגן על עצמו זמן מה בטביליסי, אולם, בסופו של דבר, גורש. וחטנג ברח לכארתלי הפנימית (בחלק הצפוני של כארתלי), המקום שממנו הוא ניסה לקבל תמיכה מהכוחות העות'מאנים המתקדמים ונכנע למרותו של הסולטאן. אולם הטורקים, לאחר שכבשו את הממלכה, נתנו את כס המלוכה ליסה אחיו, שהתאסלם שוב.
במהלך הפלישות והמלחמות בין העות'מאנים, הפרסים, הדאגסטנים והאפגנים נהרגו שלושת-רבעי האוכלוסייה הגאורגית; ווחמטנג, לאחר שנדד בהרים זמן רב עם אנשיו הנאמנים ביותר, ביקש שוב את עזרת פיוטר הגדול, שהזמין אותו לרוסיה. ביולי 1724, הוא חצה את הקווקז, יחד עם משפחתו, חבריו לנשק וכ-1,200 מלווים נוספים. פיוטר נפטר בינואר 1725, והיורשת שלו, יקטרינה הראשונה, לא עזרה לו למעשה בכלל, אולם איפשרה לווחטנג להתיישב ברוסיה והעניקה לו פנסיה ואחוזות.
וחטנג התגורר ברוסיה עד לשנת 1734, שנה בה היה נחוש בדעתו להחזיר את שליטתו בכארתלי על ידי שיתוף פעולה עם השאה הפרסי. אנה, קיסרית רוסיה, הסכימה לתוכניתו של וחטנג אולם נתנה לו הנחיות כיצד לפעול בפרס, ובאיזה אופן הוא צריך לשכנע את הגאורגים ואנשי ההרים בקווקז, שיצטרפו לחסותה של רוסיה. וחטנג החל במסעו הדיפלומטי, יחד עם גנרל רוסי, אולם ב-26 במרץ 1737 הוא חלה ונפטר באסטרחן. הוא נקבר בכנסיית עליית מרים שבעיר. רבים ממלוויו נותרו ברוסיה ושרתו מאוחר יותר בצבא הרוסי, פיוטר בגרטיון, היה כנראה המפורסם שבהם.
פעילות למען התרבות וההשכלה

אף על פי שהחלטותיו הפוליטיות של וחטנג הפכו למושא לביקורת, הוכתרה, פעילותו למען התרבות וההשכלה, כגולת-הכותרת של תקופת שלטונו. הוא אכן היה אחד מהמונרכים המשכילים של אותה תקופה. הוא חיבר וערך מספר רב של פרויקטים תרבותיים וחינוכיים במטרה להחיות את חיי ההשכלה בממלכה. הוא היה זה שסייע, בשנת 1712, לארכיבישוף מוולאכיה, אנטים האיברי, להדפיס את בית הדפוס הראשון בגאורגיה ובכל הקווקז.
בתקופת שלטונו הראשון כעוצר כארתלי הוא אסף יחד ספרי חוק ופרסם את "ספר החוקים", ספר חוקים מפורט עם התייחסויות לקבוצות אתניות שונות כמו ארמנים, יהודים ויוונים.
בשנת 1709 הוא ייסד את בית הדפוס הראשון בגאורגיה. מבין הספרים שפרסם ב"טיפוגרפיה של וחטנג" בטביליסי היה גרסה מודרנית האפוס הלאומי הגאורגי מהמאה ה-12, עוטה עור הנמר של שותא רוסתוולי, שפורסם ב-1712. הספר היה מלווה בפרשנות מלומדת של המלך עצמו. זה השרה גל חדש של התעניינות במשורר הימי ביינימי, והשפיע רבות על הדור החדש של משוררים גאורגיים במאה ה-18, שנחשב בדרך כלל לרנסאנס של הספרות הגאורגית.
בנוסף נטל על עצמו וחטנג את הדפסת הביבליה, שעל פי הסברה תורגם מיוונית לגאורגית במאה ה-5 ותוקן במאה ה-11 על ידי נזירים במנזר הגאורגי בהר אתוס, מנזר איווירון. בית הדפוס שלו הדפיס גם ספרי בשורות, ספרי מעשי השליחים, ספרי תהילים ומספר ליטורגיות וספרי תפילה, שגרמו לחוסר שביעות רצון בחצר הפרסית, שהבחינו כי וחטנג שהתאסלם לכאורה מקדם את הנצרות במקום הקוראן.
וחטנג היה מבקר ומתרגם הבולט שחיבר בעצמו פואמות ליריות פטריטיות. הוא עצמו עמד בראש ועדה מיוחדת שהתכנסה כדי לערוך ולעבד את קובץ הרשומות הגאורגיות שכיסו את התקופה מחשכת ימי הביניים לתחילת העת החדשה.
משפחה

וחטנג נשא לאישה באימרתי בשנת 1696 את רוסודן, נסיכה צ'רקסית (מצ'רקסיה, נפטרה ב-30 בדצמבר 1740 במוסקבה). ילדיו במסגרת הנישואין היו:
הנסיך בכר
הנסיך גיאורגי
הנסיכה תמר (1697-1746) שנישאה בשנת 1712 לנסיך תאימורז השני, מלך קאחתי לעתיד
הנסיכה אנה (אנוקה) (1698-1746) שנישאה בשנת 1712 לנסיך וחושטי אבשידזה
בנוסף היו לווחטנג מספר ילדים מחוץ לנישואין, ביניהם:
הנסיך וחושטי - גאוגרף, היסטוריון וכרטוגרף
הנסיך פאטא
הערות שוליים

↑  ‏דסטורלמלי (დასტურლამალი) בוויקיפדיה הגאורגית
↑  מגדל הפעמונים של קתדרלת סיוני המאה ה-18, (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 90670768  BnF: cb10228997j (data)  GND: 119109611  ISNI: 0000 0003 9327 2031  LCCN: no88004540  NTA: 244762740  SUDOC: 178588806  VcBA: 495/81631  VIAF: 287515361   WorldCat (עם VIAF): 287515361 
דיגלו של וחטנג השישי
מגדל הפעמונים של קתדרלת סיוני. נבנה על ידי וחטנג השישי
מונוגרמה של וחטנג השישי, 1707
התקוממות (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ג'ון אבנט 
 הופק בידי:  ג'ורדן קרנר ג'ון אבנט
 תסריט:  פול בריקמן, ג'ון אבנט 
 עריכה:  סברינה פילסקו 
 שחקנים ראשיים:  לילי סובייסקי האנק עזריה דייוויד שווימר ג'ון ווייט דונלד סאת'רלנד
 מוזיקה:  מוריס ז'אר 
 צילום:  דניס לנואר 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  NBC
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  2001 
 משך הקרנה:  177 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית גרמנית
 סוגה:  סרט מלחמה, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
התקוממות (באנגלית: Uprising) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי משנת 2001, המבוסס על סיפורו האמיתי של מרד גטו ורשה בתקופת השואה. מגולם בכיכובם של לילי סובייסקי, האנק עזריה, ודייוויד שווימר. הוקרן לראשונה כמיני-סדרה בת שני חלקים ברשת NBC.
פסקול הסרט היה יצירתו האחרונה של המלחין הצרפתי, מוריס ז'אר. הסרט בוים על ידי הבמאי האמריקאי-יהודי, ג'ון אבנט(אנ').
עלילה

לאחר כיבושה של פולין בידי גרמניה הנאצית רוכזו יהודי העיר ורשה באזור מיוחד המיועד למגורי יהודים, הוא גטו ורשה. כבכל הגטאות, מונה לגטו יודנראט, מועצה של יהודים אשר היו אחראים כלפי השלטון הגרמני. הסרט מגולל את הדילמות המוסריות עמן נאלץ להתמודד אדם צ'רניאקוב, ראש היודנראט בוורשה, שעליו הוטל ביצוע הוראות השלטונות הגרמנים שכללו שליחת היהודים ל"מחנות עבודה במזרח". חברי תנועות הנוער בעלות הגוון הסוציאליסטי מחליטים למרוד בגרמנים ולא לתת יד לרצח אחיהם. הם מתחילים לארגן את אנשיהם במטרה להגן על כבוד העם היהודי, אולם אדם צ'רניאקוב כמנהיג היודנראט מתנגד לפעילות זו. הסרט ממחיש את הדילמות המוסריות של חברי המחתרת בזמן ההכנות למרד: ”איך להישאר מוסריים, בחברה לא מוסרית?”.
במהלך ההכנות למרד, מוברח אנטק צוקרמן לחלק הארי של ורשה במטרה לאסוף נשק עבור המחתרת היהודית על ידי שיתוף פעולה עם המחתרת הפולנית. עם קבלת ההחלטה על חיסולו של הגטו, כמתנת יום הולדת להיטלר, פותחת המחתרת היהודית באש וגורמת לנסיגתם של הגרמנים. לאחר קרבות ממושכים, עוברים הלוחמים אל הבונקר במילא 18, הגרמנים מגלים מקום מסתור זה, סוגרים את יציאותיו, ומזרימים גז רעיל אל הבונקר. רוב חברי המחתרת נהרגים והניצולים היחידים הם אלו שהצליחו לברוח אל מערכת הביוב.
צוות השחקנים

| הדמות | השחקן |
| --- | --- |
טוסיה אלטמן: לילי סובייסקי
מרדכי אנילביץ': האנק עזריה
יצחק צוקרמן: דייוויד שווימר
יירגן שטרופ: ג'ון ווייט
אדם צ'רניאקוב: דונלד סאת'רלנד
שמחה רותם: סטיבן מוייר
מארק אדלמן: ג'ון איילס
צביה לובטקין: סיידי פרוסט
מירה פוכרר: ראדה מיטשל
פרניה ביטוס: אלכסנדרה הולדן
אריה וילנר: אריק לייבלי
זכריה ארטנשטיין: לוק מאבלי

יאנוש קורצ'אק: פאלה גרדינצקי
פריץ היפלר: קרי אלווס
זיגמונט פרידיך: עדו גולדברג
דבורה בארון: מילי אביטל
ראו גם

הארגון היהודי הלוחם
מרד גטו ורשה
הקורפוס ה-15 (האימפריה העות'מאנית)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית  טורקיה טורקיה
 שיוך:   צבא האימפריה העות'מאנית טורקיה הצבא הטורקי
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1915–2005 (כ־90 שנה)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 
הקורפוס ה-15 של האימפריה העות'מאנית (בטורקית: 15'inci Kolordu או On Beşinci Kolordu) היה אחד מגייסות הצבא העות'מאני. הוא הוקם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
480 חיילי הקורפוס, שלחמו בחזית גליציה ומתו, קבורים בבית הקברות הטורקי בבודפשט בתוך בית הקברות הציבורי החדש בבודפשט, הונגריה. אחד עשר קברים הם של חיילים לא ידועים.
מלחמת העולם הראשונה > החזית המזרחית

הקורפוס ה-15 נלחם בכמה חזיתות. התנסותו הקרבית הראשונה הייתה ב-2 בספטמבר 1916. ב-16/17 בספטמבר תקפו הרוסים את הקורפוס בדגש על הרגימנט ה-61, אך נסוגו מפני מתקפת נגד של העות'מאנים. הנפגעים העות'מאניים ביומיים אלו מנו 7,000 ואילו ההרוגים הרוסים הסתכמו ב-15,000–20,000, דבר שייצב את חלק החזית של הקורפוס בשבועיים הקרובים. ב-30 בספטמבר פתחו הרוסים במתקפה נוספת, אך נהדפו שוב; מספר הנפגעים הטורקים היה 5,000 בעוד שההרוגים הרוסים לא היו ידועים אך ככל הנראה גבוהים בהרבה (10,000+). ב-5/6 באוקטובר חידשו הרוסים את המתקפה במתקפה של 13 רגימנטים על החלק הדרומי של הקו העות'מאני; הם כבשו את גבעת סבטבי אחרי הפסדים כבדים, אך במהרה נסוגו שוב. הנפגעים העות'מאנים ביומיים אלה היו 3,000 לעומת 12,000 הרוגים רוסים. נובמבר ודצמבר 1916 חלפו ללא קרבות רציניים עם הרוסים.
בתחילת נובמבר, המצב הטקטי במגזר הטורקי בחזית היה כה נוח עד שהגרמנים משכו את כוחותיהם בלדאבור. התקפות רוסיות רחבות היקף התרחשו במהלך כל חודש דצמבר, אך הטורקים דחו אותן ללא אובדן שטח. הנפגעים העות'מאנים היו בסביבות 3,000 בנובמבר ודצמבר. סך ההפסדים בשנת 1916 היו 18,000: 5,000 הרוגים, 10,000 פצועים ו-3,000 שבויים.
לאחר שספג אבדות כבדות בספטמבר-דצמבר 1916, תוגבר הקורפוס בכוחות טריים מטורקיה בתחילת 1917. כוחו של הקורפוס עלה ל-27,031 איש עם 5,668 איש נוספים שהתאמנו במחנות רגימנטים עד סוף ינואר. הקורפוס זכה לחיזוק משמעותי גם ביחידות חדשות שהגבירו את יעילות הלחימה שלו, כגון סוללות ארטילריה, יחידות מודיעין ועבודה, פלוגת מטוסים, מחלקת בלונים, חברת מאפיות שדה, יחידות הובלה ובית חולים וטרינרי. ב-22 בינואר עוטרו מפקדים וחיילים טורקים מוצלחים בצלב הברזל הגרמני. ב-4 בפברואר, בהפגנת סולידריות, ביקר בריגדיר סבט פאשה לביקור אצל הקייזר וילהלם עצמו.
בבוקר ה-5 במרץ 1917 הקדימו הרוסים מתקפה של שלוש דיוויזיות על חלק מהקו הטורקי בהפגזות תותחים כבדות. עם זאת, הרוסים פתחו במתקפה בזמן שהקורפוס כבש את הקרקע הגבוהה ביותר להגנה המשקיפה על עמק נהר זלוטלפיה והדף את הרוסים. התקפה דומה נדחתה באפריל 1917. מאי חלף ללא תקריות נוספות, אך לקראת סוף יוני חידשו הרוסים את המתקפה. הלחימה המשיכה להתעצם וב-1 ביולי הרוסים ניסו לעקור את הטורקים באמצעות פגזי גז. עד 11 ביולי נרגעו הקרבות בעיקר. ההפסדים הרוסים במתקפה של יוני-יולי היו 30,000, בעוד שההפסדים הטורקים דווחו כ-2,550 מ-29 ביוני עד 2 ביולי 1917 בלבד. ההפסדים הרוסים בהתקפות מרץ ואפריל אינם ידועים.
בתחילת אוגוסט 1917 המטה הכללי הטורקי החליט להעביר את הקורפוס מגליציה לארץ ישראל, וב-26 בספטמבר 1917 היחידות הראשונות של הקורפוס הועברו לקונסטנטינופול. באותו זמן, הקורפוס גרם יותר מ-72,000 נפגעים לכוחות הרוסים היריבים והדף בגזרת הקו שלהם נגד לפחות חמש התקפות גדולות, בעוד שכוחות אוסטרו-הונגרים בגודל דומה נכנעו להתקפות דומות בערך באותו זמן אפילו עם גיבוי גרמני. הגנרל הגרמני אריך פון פאלקנהיין טען בזיכרונותיו כי הטורקים הם "נכס בעל ערך נדיר לארמיית הדרום", ואפשר לגרמנים לגייס חיילים במקומות אחרים בהתאם למשימת הכוח שלהם. עם זאת, אוטו לימן פון זאנדרס טען כי הכוחות המנוסים והמאובזרים של הקורפוס היו יכולים לשמש טוב יותר במערכה המזרח תיכונית. באותה תקופה שבה השיג הקורפוס את הצלחותיו בגליציה, העות'מאנים ספגו סדרה של תבוסות קטסטרופליות נגד הרוסים והבריטים בחזרה בשטח שלהם, ואיבדו את ארזינג'אן בקווקז ועזה בארץ ישראל.
הקורפוס העות'מאני ה-15 ספג הפסדים כולל של כ-25,000 בגליציה.
מלחמת העולם הראשונה > סדר הכוחות, אפריל 1915

באפריל 1915 נבנה הקורפוס כדלקמן:
הקורפוס ה-15 (גליפולי)
הדיוויזיה ה-3, הדיוויזיה ה-11
מלחמת העולם הראשונה > סדר הכוחות, אוגוסט 1916

באוגוסט 1916 נבנה הקורפוס כדלקמן:
הקורפוס ה-15 (גליציה, מפקד: מירלאי יאקאפ Şevki ביי)
הדיוויזיה ה-19 (מפקד: Kaymakam Şefik ביי, הרמטכ"ל: Binbaşı Lütfü ביי)
הדיוויזיה ה-20 (מפקד: קיימקאם יאסין הילמי ביי, הרמטכ"ל: סרן İsmail Hakkı)
מלחמת העולם הראשונה > סדר הכוחות, דצמבר 1916

בדצמבר 1916 נבנה הקורפוס כדלקמן:
הקורפוס ה-15 (גליציה, מפקד: מירליבה סבט פשה )
הדיוויזיה ה-19 (מפקד: קיימקם סדט ביי)
הדיוויזיה ה-20 (מפקד: קיימקאם יאסין הילמי ביי)
מלחמת העולם הראשונה > סדר הכוחות, אוגוסט 1917

באוגוסט 1917 נבנה הקורפוס כדלקמן:
הקורפוס ה-15 (סוריה)
הדיוויזיה ה-19, הדיוויזיה ה-20
מלחמת העולם הראשונה > סדר הכוחות, ינואר 1918, יוני 1918

בינואר, יוני 1918, הקורפוס נבנה כך:
הקורפוס ה-15 (אנטוליה)
ללא כוחות
מלחמת העולם הראשונה > סדר הכוחות, ספטמבר 1918

בספטמבר 1918 נבנה הקורפוס כדלקמן:
הקורפוס ה-15 (אנטוליה)
הדיוויזיה ה-41, הדיוויזיה ה-44
אחרי מודרוס > סדר הכוחות, נובמבר 1918

בנובמבר 1918 נבנה הקורפוס כדלקמן:
הקורפוס ה-15 (אנטוליה)
הדיוויזיה ה-41, הדיוויזיה ה-44
אחרי מודרוס > סדר הכוחות, ינואר 1919

בינואר 1919 נבנה הקורפוס כדלקמן:
הקורפוס ה-15 (קווקז, ארזורום)
הדיוויזיה ה-3 (טורטום)
הדיוויזיה ה-12 (ארזורום)
האוגדה הקווקזית התשיעית (הסנקאלה; כיום: פסינלר)
הדיוויזיה ה-11 הקווקזית (ואן)
אחרי המלחמה

לאחר שירות בערים ובמשימות שונות בתקופת הרפובליקה הטורקית, הקורפוס ה-15 התפרק והפך לדיוויזיה ה-15 בשנת 2005.
הערות שוליים

↑  "Budapeşte hakkında bilgiler" [Information about Budapest] (בטורקית). Dışişleri Bakanlığı. 15 ביוני 2012. נבדק ב-30 בספטמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Turkey In The First World War: Galicia.
↑  Erickson 2001, p. 139-142
↑  Erickson 2001, p. 239
1 2  Erickson 2001, p. 141
↑  Erickson 2001, p. 142: "the XV Corps lost 6 officers; in addition, two hundred and forty-two soldiers were killed, 15 officers and 1,012 soldiers were wounded, and 1,275 men were missing".
1 2  Erickson 2001, p. 142
↑  Atlı, Altay (25 בספטמבר 2008). "Campaigns, Galicia". turkesywar.com. אורכב מ-המקור ב-20 ביולי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Edward J. Erickson, Order to Die: A History of the Ottoman Army in the First World War, Greenwood Press, 2001, ISBN 0-313-31516-7, p. 87.
↑  Edward J. Erickson, Order to Die: A History of the Ottoman Army in the First World War, Greenwood Press, 2001, ISBN 0-313-31516-7, p. 134.
↑  Edward J. Erickson, Order to Die: A History of the Ottoman Army in the First World War, Greenwood Press, 2001, ISBN 0-313-31516-7, p. 154.
↑  Edward J. Erickson, Order to Die: A History of the Ottoman Army in the First World War, Greenwood Press, 2001, ISBN 0-313-31516-7, p. 170.
↑  Edward J. Erickson, Order to Die: A History of the Ottoman Army in the First World War, Greenwood Press, 2001, ISBN 0-313-31516-7, p. 181, 188.
↑  Edward J. Erickson, Order to Die: A History of the Ottoman Army in the First World War, Greenwood Press, 2001, ISBN 0-313-31516-7, p. 197.
↑  Edward J. Erickson, Order to Die: A History of the Ottoman Army in the First World War, Greenwood Press, 2001, ISBN 0-313-31516-7, p. 202.
↑  Edward J. Erickson, Order to Die: A History of the Ottoman Army in the First World War, Greenwood Press, 2001, ISBN 0-313-31516-7, p. 209.
↑  Zekeriya Türkmen, Mütareke Döneminde Ordunun Durumu ve Yeniden Yapılanması (1918–1920), Türk Tarih Kurumu Basımevi, 2001, ISBN 975-16-1372-8, p. 326.
מפקד חיל החמישה עשר (לימים החזית המזרחית של צבא האספה הלאומית הגדולה) מירלייב קזם קראבקיר פאשה בשנת 1919
ולדימיר צינקלר

ולדימיר צינקלר (ברוסית: Владимир Борисович Цинклер ברומנית:Vladimir Țincler;‏ 9 בספטמבר 1937 – 22 במרץ 2016) היה כדורגלן ומאמן סובייטי-מולדובי יהודי.
נולד בשם וועלוועל צינקלר במשפחה יהודית בכפר צ'אגה בדרום בסרביה (אז בממלכת רומניה, כיום זהו כפר פטרובקה במחוז אודסה של אוקראינה). כשהיה בן שנתיים עברה המשפחה לקישינב. בשנת 1940 עברה העיר לשליטת ברית המועצות. בקיץ 1941 נכלא צינקלר יחד עם הוריו בגטו קישינב ובהמשך גורשה משפחתו למחנה ריכוז פצ'ורה בטרנסניסטריה. לאחר שחרור האזור על ידי הצבא האדום בקיץ 1944, שבה משפחתו לקישינב.
קריירה

בכל שנות הקריירה שלו ככדורגלן שיחק צינקלר במועדון זימברו קישינב. בגיל 14 החל לשחק בקבוצת הנערים של המועדון ובגיל 19 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון. שיחק בעמדת חלוץ. בשנים 1956 - 1964 שיחק עם קבוצתו בליגת העל הסובייטית, בשנת 1964 ירדה הקבוצה לליגה הסובייטית הראשונה. צינקלר שימש כקפטן הקבוצה בשנים 1963 - 1966. בסוף עונת 1966 פרש מכדורגל.
לאחר פרישה ממשחק פעיל הצטרף אל צוות המאמנים של קבוצתו זימברו קישינב. בשנים 1969 - 1970 היה המאמן הראשי של הקבוצה. בהמשך אימן תקופה קצרה את קבוצת קולחתי מגאורגיה. אימן קבוצות מהליגה המולדובית, בשנותיו האחרונות ניהל את מוזיאון של המועדון זימברו קישינב.
התגורר בקישינב, שם נפטר במרץ 2016.
וולסיי

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  הים הצפוני 
 קואורדינטות:  60°22′N 0°58′W﻿ / ﻿60.36°N 0.97°W﻿ / 60.36; -0.97
 שטח:  19.70 קילומטר רבוע
 אורך:  8 קילומטר
 רוחב:  3 קילומטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 אוכלוסייה:  1,061
 אזור זמן:  UTC+0
 עיר ראשית:  סימביסטר 
  (למפת סקוטלנד מוגדלת) אדינבורו גלאזגו אברדין פייזלי אייר פרת' אינוורנס לוכגילפהד דנדי איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים  אנגליה צפון אירלנד  אירלנד האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני וולסיי(למפת סקוטלנד רגילה) אדינבורו גלאזגו אברדין פייזלי אייר פרת' אינוורנס לוכגילפהד דנדי איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים  אנגליה צפון אירלנד  אירלנד האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני וולסיי
 
האי ואלסיי
ואלסיי (באנגלית: Whalsay) הוא אי באיי שטלנד שבסקוטלנד. האי הוא האי השישי בגודלו בסקוטלנד. שטחו של האי כ-20 קמ"ר, ומתגוררים בו כ-1,060 תושבים.
גאוגרפיה

האי פורה, ואוכלוסייתו, הצפופה באופן יחסי לאיים אחרים באזור, מתפרנסת בעיקר מהדיג והחקלאות.
היישוב העיקרי באי הוא הכפר סימביסטר (Symbister) בו שוכן צי הדיג של האי, וממנו מפליגות מעבורות לאי מיינלנד. יישובים נוספים באי הם הכפרים קלייט (Clate), איסביסטר (Isbister), סנדוויק (Sandwick), סולטנס (Saltness), צ'ליסטר (Challister), נורת' פארק (North Park) וסקו (Skaw) בצפון האי, שבקרבתו מצוי משטח נחיתה למטוסים. בכפר סקו מצוי מרכז ספורט הכולל מגרש גולף בן 18 חורים (הצפוני ביותר בממלכה המאוחדת).
מקור שמו של האי בנורדית עתיקה במילה Hvals-øy שמשמעה "אי הלווייתנים". באי התגלו שרידי מבנים מתקופת הברונזה.
האי מכונה "האי היפה" ("The Bonnie Isle").
הריסון ברגרון

"הריסון ברגרון" (באנגלית: Harrison Bergeron) הוא סיפור מדע בדיוני דיסטופי מאת הסופר האמריקני קורט וונגוט, שפורסם לראשונה באוקטובר 1961 במגזין הפנטזיה והמדע הבדיוני. הסיפור פורסם מחדש באוסף ברוכים הבאים לבית הקופים של המחבר ב-1968.
עלילה

בשנת 2081, החוקה קובעת שכל האמריקאים שווים לחלוטין ואסור להם להיות חכמים יותר מהשאר, נראים טוב יותר או מסוגלים פיזית יותר מכל אחד אחר. סוכני הגנרל השולט אוכפים את חוקי השוויון, מאלצים את האזרחים ללבוש "מוגבלויות שונות" כגון מסכות לאישה יפה מדי, מכשירי רדיו לאינטליגנטים שמשדרים רעשים חזקים שנועדו לשבש מחשבות ומשקולות כבדות לאנשים חזקים או לאתלטיים.
לג'ורג' ולהייזל ברגרון יש בן בן 14 בשם הריסון. הוא דואג לאביו ושהוא אינטליגנטי וחזק פיזית. הממשלה לוקחת את הריסון מביתו.
ג'ורג' והייזל צופים בבלט בטלוויזיה. כמה רקדנים נראים כאילו נכפה עליהם לנטרל את חינניותם ושהם הוכרחו לעטות מסכות כדי להסתיר את האטרקטיביות שלהם. מחשבותיו של ג'ורג' נקטעות ללא הרף על ידי הרעשים השונים הנפלטים מרדיו הנכים שלו. הייזל דוחקת בג'ורג' לשכב ולהניח את "תיק הנכים" שלו, המכיל משקולות נעולות סביב צווארו. היא מציעה להוציא כמה מהמשקולות מהתיק, אבל ג'ורג' מתנגד כי זה מנוגד לחוק.
כתב הטלוויזיה נאבק לקרוא עלון ומוסר אותו לבלרינה הלובשת את המסכה הגרוטסקית ביותר ואת המשקולות הכבדות ביותר. היא מתחילה לקרוא בקולה הטבעי והיפה לפני שהיא עוברת לקול פחות נעים. בהודעתה מוכרזת על בריחתו של הריסון מהכלא, ומוצגת תצלום מלא שלו.
ג'ורג' מזהה את בנו לרגע, לפני שמחשבתו חוסלה על ידי אות הרדיו הממשלתי. הריסון מסתער על אולפן הטלוויזיה בניסיון להפיל את הממשלה. הוא מכריז על עצמו כקיסר ומסיר מעצמו גם את המוגבלות שלו וגם את אלה של הבלרינה שקראה בעבר את עלון החדשות.
הגנרל נכנסת לאולפן והורגת את הריסון באמצעות רובה ציד. היא מאיימת על המוזיקאים באיומי אקדח ללבוש מחדש את הנכות שלהם שוב. הטלוויזיה מתחשכת. ג'ורג', שעזב לשתות בירה וחזר, שואל את הייזל למה היא בוכה, והיא משיבה שמשהו עצוב קרה בטלוויזיה אבל שהיא לא זוכרת אותו.
דמויות

הריסון ברגרון הוא בנם בן הארבע עשרה של ג'ורג' ברגרון והייזל ברגרון, שגובהו 7 רגל (2.1 מטרים) גבוה, גאון, ואדם נאה במיוחד, אתלטי, חזק ואמיץ.
ג'ורג' ברגרון הוא אביו של הריסון ובעלה של הייזל. דמות חכמה ורגישה מאוד, הוא נכה באופן מלאכותי על ידי הממשלה.
הייזל ברגרון היא אמו של הריסון ואשתו של ג'ורג'. להזל יש מה שמתואר כאינטליגנציה ממוצעת לחלוטין, מה שאומר שהיא לא יכולה לחשוב לעומק על שום דבר.
הבלרינה, רקדנית יפהפייה עליה הועמסו מסיכה מכוערת במיוחד ומשקולות מוגזמות, שכן היא היפה והחיננית מבין הרקדנים.
דיאנה מון גלמפרס היא הגנרלית הנכאית. וונגוט השתמש מחדש בשם עבור דמות ב-God Bless You, Mr. Rosewater .
גרסאות ועיבודים

הסיפור עובד למסך לפחות ארבע פעמים.
רשת PBS עיבדה את הסיפור ב-Between Time and Timbuktu (1972), עם אבינד הארום בתפקיד הראשי.
בשנת 1995, הפיקה חברת שואוטיים עיבוד באורך מלא המיועד לטלוויזיה בשם האריסון ברגרון, בכיכובו של שון אסטין כדמות הכותרת וכריסטופר פלאמר כג'ון קלקסון. העיבוד חרג מהעלילה המקורית במידה ניכרת והרחיב אותה. בעיבוד זה האריסון שגויס על ידי מרכז המינהל הלאומי, חבורה סודית של גאונים בתוך הממשלה שמבטיחה שאמריקה תמשיך לפעול. כשהוא עובד בחטיבת הטלוויזיה, הריסון הופך לא מרוצה מהסטטוס קוו ומנסה להתחיל מהפכה על ידי השתלטות על שידורי הטלוויזיה. הוא משדר סרטים ומוזיקה ישנים ומטיף לאי-מוגבלות. גם בעיבוד זה הוא נורה לבסוף.
ב-2006 יצא לאקרנים סרט קצר בשם האריסון ברגרון.
ב-2009, סרט קצר נוסף בשם 2081 התבסס על הסיפור המקורי ובכיכבו של ארמי האמר בתפקיד האריסון ברגרון. ג'ו קרואו, העורך הראשי של המגזין המקוון Revolution Science Fiction, תיאר את הסרט כ"מסעיר ודרמטי" ואמר שהוא "מגיע בדיוק לנקודה, ומסמר את העיבוד תוך כ-25 דקות".
בשנת 2024 הופק עיבוד אקוסטי של האריסון ברגרון עבור קהלי רדיו וסטרימינג על ידי מפיק האודיו והתיעוד, גרג בארון. הוא פורסם באתר sounddawg.net, תוך הקפדה על טקסט הסיפור המקורי כדי ליצור חווית סיפור חדשה המותאמת למדיות האודיו.
התייחסויות תרבותיות

בשנת 2005, הסיפור צוטט על ידי עורכי דין בקצרה בפני בית המשפט העליון בקנזס. וונגוט צוטט כאומר שאמנם לא אכפת לו שהסיפור שימש בתביעה, אבל הוא לא הסכים עם הפרשנות של עורכי הדין לגביו. הפילוסוף והפסיכולוג הקנדי, ג'ורדן פיטרסון רואה את הסיפור כאזהרה נגד השוויון הכפוי, כמו שנעשה במדינות קומוניסטיות שונות. שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, אנטונין סקאליה, ציטט את הסיפור ב-PGA Tour, Inc. v. Martin . מאמר אקדמי משנת 2013 המבקר את מדיניות ההיפראנדרוגניזם החדשה של איגוד האתלטיקה הבינלאומי והוועד האולימפי הבינלאומי נקרא "אולימפיאדת הריסון ברגרון" ולכמה חוקרים חוץ אקדמאים היו ביקורות דומות.
ראו גם

מנטליות של סרטנים
מטומטם
חוק הג'אנטה
פרוקרוסטס
מסדרון מואר הכוכבים
תסמונת פרג גבוה
לקריאה נוספת

קלינקוביץ, ג'רום (1998): Vonnegut למעשה. דובר הציבור של הסיפורת האישית. קולומביה: הוצאת אוניברסיטת דרום קרוליינה
לידס, מארק (1995): האנציקלופדיה של וונגוט. קומפנדיום מורשה. ווסטפורט, לונדון: Greenwood Press
לידס, מארק; ריד, פיטר ג'יי (1996): The Vonnegut Chronicles. ראיונות ומאמרים. ווסטפורט, לונדון: Greenwood Press
Petterson, Bo (1994): העולם על פי קורט וונגוט. פרדוקס מוסרי וצורה סיפורית. אובו: אוניברסיטת אובו.
הערות שוליים

↑  "2081" by Jow Crowe, Revolution Science Fiction, retrieved January 29, 2010
↑  A streaming collection of news and feature audio storytelling and public radio history Homepage, Sounddawg.net (באנגלית אמריקאית)
↑  A Dire Warning From Kurt Vonnegut
↑  Bier, Daniel (15 בפברואר 2016). "Scalia's Greatest Dissent: "What Is Golf"". FEE Stories. נבדק ב-20 במרץ 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Yoked, Unequally (7 באוקטובר 2014). "Harrison Bergeron-ing a Too-Exceptional Sprinter". Unequally Yoked (באנגלית). נבדק ב-25 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Evans, Lauren (18 ביוני 2018). "Caster Semenya Is Fighting New Track and Field Testosterone Rules". Jezebel (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-25 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 779c399d-387b-49b7-812b-fd8ed83b7b38