stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בנות המלך
רקע

צרפת החדשה (בצרפתית: Nouvelle-France) היה השם שניתן על ידי הצרפתים לטריטוריה רחבת ידיים שנשלטה על ידי צרפת בצפון אמריקה. בשנים 1534–1542 ערך חוקר הארצות הצרפתי ז'אק קרטייה מספר מסעות מחקר לצפון מזרח יבשת אמריקה בתקווה לגלות מעבר לאסיה כשבין השאר גילה את נהר  סנט לורנס. כמו כן ביקר ביישובים של התושבים המקומיים שהפכו מאוחר יותר לערים קוויבק סיטי ומונטריאול.
ב-1557 הקימו צרפתים את ישוב הקבע הראשון באזור ועסקו בדייג ובצייד פרוות. ההתיישבות הצרפתית נמשכה ואף התחזקה בתחילת המאה ה-17 כשממלכת צרפת הכריזה בעלות רשמית על השטחים שגילה קרטייה. סמואל דה שמפלן מונה להוביל את ההתיישבות והוא אף יזם את הקמת קוויבק סיטי.
לצערם דה שמפלן ושלטונות צרפת קצב הגידול של המושבות הצרפתיות היה נמוך בהשוואה לגידול האוכלוסין במושבות הבריטיות באזור. כך למשל ב-1640 מנו המתיישבים הצרפתים 360 נפשות וב-1663 מנו כ-3,000 מתיישבים וזאת מול כ-100,000 מתיישבים בריטים. בהתאם לגידול אוכלוסין נמוך זה השתמשו הצרפתים רק ב-1% מהאדמות לגביהן טענו לבעלות. פער זה הביא ניסיונות של הבריטים לדחוק את רגליהם של הצרפתים ממושבותיהם ואף לכיבוש קוויבק סיטי ב-1629.
במקביל לאיום הבריטי עמדו המושבות הצרפתיות גם תחת איום של שבטי אינדיאנים מקומיים ושני איומים אלו העמידו את כלל ההתיישבות הצרפתית בצפון מזרח אמריקה בסכנה. בעקבות זאת הכריז מלך צרפת  לואי הארבעה עשר, ב-1663, על צרפת החדשה כמושבת כתר צרפתית ואף שלח חיל מצב מצרפת להגן על המושבות, דבר שסייע להתפתחותן.
תוכנית תגבור המושבות

אחת המטרות שהציב השלטון הצרפתי במסגרת תמיכתו בצרפת החדשה הייתה להרחיב את היקף המתיישבים ולחזק בכך את היישובים. ההתיישבות הצרפתית בצפון אמריקה הובלה על ידי חברות מסחריות ואוכלוסייתה הורכבה, בעיקר, מגברים וזאת כנגזרת מאופי הפעילות המסחרית (דייג וצייד), מהסיכונים בפניהם עמדו המתיישבים ומההסתכלות המסחרית של החברות המיישבות שראו בנשים וילדים גורמים לא רווחיים שיש להאכיל. חוסר איזון זה גרם לכך שגידול האוכלוסייה נבע בעיקר מהגעת מהגרים גברים חדשים ומפעילות אנשי דת לנצר את התושבים המקומיים כשהגידול כתוצאה מילודה היה מינורי.
כדי לשנות את המאזן הדמוגרפי הוחלט לקדם הקמת חוות חקלאיות והקמת משפחות במושבות. בהתאם לכך גיבש מפקד צרפת החדשה (אנ'), ז'אן טלון (אנ'), תוכנית לעודד הגירה של נשים צעירות רווקות לצרפת החדשה כדי להתחתן עם המתיישבים ולהקים משפחות. ההצעה הוגשה למלך צרפת לואי הארבעה עשר וזכתה ממנו לברכת הדרך כשהמלך אף הסכים לממן את נסיעתן של הנשים וכן להעניק להן נדוניה.
עם אישור המלך החל טלון למיין את הנשים שנענו להצעה. בניגוד לתוכנית המקורית שלו לשלח 500 נשים, נשלחו בפועל כ-800 נשים בין השנים 1663 ל-1673. המועמדות נבחנו הן מבחינת רמת המוסר שלהן והן מבחינת עמידותן לתנאים המאתגרים במושבות. ברשומות דווח שהנהלת המושבות החזירה לצרפת נערות שלא עמדו ברף שהציב המלך.
רוב הנערות שאושרו להגירה היו מפריז וסביבתה ורובן הפליגו לאמריקה דרך נמלי דייפ ולה רושל. רובן של הנערות היו עניות ממעמד חברתי וכלכלי נמוך ורק בודדות השתייכו למעמד גבוה כשמנהלי ההגירה הזו יעדו את הנערות מהמעמד הגבוה להינשא לקצינים ולמנהלים הבכירים במושבות. ההפלגה ארכה כחודשיים ועקב תנאי ההיגיינה הנחותים באוניות חלו רבות מהנערות במחלות זיהומיות (כמו דיזנטריה) והערכה היא שכ-60 מהנערות נפטרו במהלך ההפלגות.
מקור השם

ההערכה היא שהשם "בנות המלך" ניתן לקבוצת הנשים, לראשונה, על ידי הנזירה מרגריט בורז'ואה (אנ'). בורז'ואה, שהצטרפה למושבות בקנדה מספר שנים קודם לכן, חזרה לצרפת והייתה בין מקבלי הפנים של הנערות. השם, שתיאר את הפטרונות שהטיל המלך על הנערות, הפך לשם הרשמי של קבוצת נערות זו.
הנישואין של בנות המלך

"בנות המלך" הראשונות נחתו בחופי "צרפת החדשה" ב-22 בספטמבר 1663. לנערות הייתה הזכות לבחון את הבעלים הפוטנציאלים ולבחור את האחד המתאים להן. החוזה שחתמו עליו סיפק להן הגנה בפני בעלים לא מתאימים ואיפשר להן להתגרש מהם. סך הכל תועדו 737 טקסי נישואין כשהזמן שעבר בין הגעת הנשים לבין נישואיהן נע בין מספר חודשים למספר שנים.
במושבות הצרפתיות תפסה הדת הקתולית מקום מרכזי כך שהרוב הגדול של טקסי הנישואין היו במסגרת הכנסייה ונעשו על ידי כמרים.
כפי שצוין לעיל אחת מהמטרות של משלוח הנשים היה המעבר מעיסוק של גברים בלבד בדיג וצייד לעיסוק של משפחות בחוות חקלאיות משפחתיות. אחת מהבעיות שהתעוררו ביישום מטרה זו נבעה היותן של רוב הצעירות בנות עיר וחסרות ניסיון בעבודה חקלאית דבר שהאט את השינוי שתוכנן.
סיכום הפרשה

הגירת "בנות המלך" נחשבת לסיפור הצלחה כשכבר ב-1671 דווח על לידת כ-700 תינוקות למהגרות אלו. ממוצע ההולדה של הנשים היה 6.4 ילדים לאשה והמלך אף הציע בונוס כספי לנשים שיולידו 10 ילדים ומעלה. הצלחה זו של המיזם הביאה את טלון לפנות למלך צרפת בהצעה לסיים את התמיכה הממלכתית בהגירת נשים לצרפת החדשה. המלך קיבל את ההצעה וזרם הנשים הצטמצם בהדרגה. אחת ההערכות לסיבה להסכמתו של המלך להפסקת המיזם קשורה לפתיחתה של מלחמת הולנד–צרפת ב-1672 שדרשה הקצאת משאבים של צרפת.
הגירת הנערות, הלידות והגעתם של מתיישבים נוספים הגדילה את מספר המתיישבים בצרפת החדשה מ-3,200 ב-1663 ל-6,700 ב-1672 ובכך הוסר האיום מעל האחיזה הצרפתית בצפון מזרח אמריקה.
האחרונה מבין "בנות המלך" שהאריכה חיים הייתה אן רבאדי שנפטרה ב-4 בספטמבר 1747 כשהיא בת 93.
מורשת

חוקרים מעריכים שרוב תושבי המחוזות הצרפתיים של קנדה כיום מוצאם מילדיהן של "בנות המלך". בין הצאצאים הידועים ניתן למנות את הילרי קלינטון, אנג'לינה ג'ולי, מדונה, קלואי סביני ועוד.
שמועות

מאז תחילתו של מיזם "בנות המלך" נפוצו בצרפת שמועות, חסרות בסיס כנראה, על כך שהנערות המהגרות היו בעצם יצאניות שקיוו לפתוח חיים חדשים ולקבל בכך מחילה על חטאיהן. מקור השמועה היה כנראה בתפיסת המושבות הצרפתיות כמושבות שנועדו לקליטת פושעים מגורשים מצרפת ולכן היוו מקומות עם "מוסר נמוך".
השמועה הזו על הנערות תאמה לכן לראייה של המושבות כמקומות לאנשים לא ישרים. השמועות האלו הופצו, בין השאר, גם על ידי מספר צרפתים "ידוענים" שכתבו את רשמי ביקורם במושבות ותמכו בשמועות.
מבין כל "בנות המלך" ידוע רק על נערה אחת מ"בנות המלך" שהיגרה לצרפת החדשה, התחתנה ולאחר גירושיה הואשמה בזנות.
הנצחה

ב-2013 ייסדה מועצת העיר מונטריאול את פארק "מרגריט בורז'ואה" (אנ') ושילבה בשביליו לוחות הנצחה לזכר 36 הנשים הראשונות שהגיעו מצרפת למונטריאול
לוח הנצחה שהוצב בנמל דייפ (במערב צרפת) ממנו הפליגו רבות מ"בנות המלך"
לוח הנצחה המוצב בקוויבק סיטי המנציח את הגעתן של "בנות המלך"
ביאורים

↑  כך למשל הרגו האינדיאנים ב-1660 את כל משתתפיו של סיור של צבא צרפת שפעל במחוז
↑  התשלום נעשה לחברת הודו המזרחית הצרפתית שהובילה את הנוסעות
↑  הרישומים על "נשות המלך" אינם שלמים כך שהיסטוריונים נוקבים במספרים הנעים בין 770 ל-850 נשים
↑  יכולת בחירה זו לא הייתה טרוויאלית ולא התאפשרה לנשים בצרפת שם סודרו הנישואין בהסכם של ההורים/אפוטרופסים
↑  כך למשל דווח שחלק גדול מהנישואין שנערכו בשנים 1669–1671 הסתיימו בגירושין
↑  ב-1673 אישר המלך תמיכה בהגירתן של עוד 60 נערות לפי בקשתו של מושל המושבות לואי דה בואדה דה פרונטנק (אנ')
↑  קיים אומנם בסיס עובדתי לכך שמספר פושעים הוגלו למושבות אך היו אלו מהגרים בודדים ואין קשר לפרשה זו ולנערות
לקריאה נוספת

King's Daughters and Founding Mothers: The Filles du Roi, 1663-1673, Peter J. Gagné, 2 volumes, Quintin, 2000
King's Daughters, The, Joy Reisinger and Elmer Courteau (Sparta, 1988)
Alone in an Untamed Land: The Filles du Roi Diary of Hélène St.Onge, Maxine Trottier (fiction)
Bride of New France, Suzanne Desrochers (fiction)
Promised to the Crown, Aimie K. Runyan, Kensington Publishing Corp. (fiction)
Duty to the Crown, Aimie K. Runyan, Kensington Publishing Corp. (fiction)
Beaudoin, Marie-Louise; Sévigny, Jeannine (1996). "Les premières et les filles du roi à Ville-Marie". Montreal: Maison Saint-Gabriel. {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)
Lanctot, Gustave (1952). "Filles de joie ou filles du roi". Montreal: Les Éditions Chantecler Ltée. {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)
Landry, Yves (1992). "Orphelines en France pionnières au Canada: Les filles du roi au XVIIe siècle". Montreal: Leméac Éditeur Inc. {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)
הערות שוליים

↑  "בנות המלך", באתר whitepinepictures.com
1 2 3  "בנות המלך", באתר thesutrolibrary.wordpress.com
↑  בנות המלך, בנות ארונות, פרוצות, באתר gallica.bnf.fr
↑  פארק " מרגריט בורז'ואה" במונטריאול, באתר tfcg.ca
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566650005171  LCCN: sh2008007304
אדולף אייכמן
ביוגרפיה > ראשית חייו

אדולף אייכמן נולד כבן הבכור לאדולף קארל ומריה בזוֹלִינגֶן שבחבל הריין במשפחה בת שישה ילדים. אביו היה רואה חשבון.
בשנת 1914 עבר עם משפחתו ללינץ שבאוסטריה. אימו מתה באוגוסט 1916.
במהלך לימודיו בתיכון הכיר את ארנסט קלטנברונר, לימים מפקדו הישיר. הוא לא סיים תיכון, וב-1921 החל הכשרה מקצועית כמכונאי, שגם אותה לא סיים. עד אביב 1933 עבד בעיסוקים שונים, בין השאר כסוכן מכירות וכנציג מכירות אזורי של חברת הנפט "וקואום אויל" (.Vacuum Oil Co; כיום חלק מאקסון מוביל).
אביו התאזרח באוסטריה (לאחר 1924) וכך הפכו כל ילדיו לאוסטרים, למעט אדולף, שכבר היה בעת ההיא בוגר ולכן נותר רק עם אזרחותו הגרמנית.
בשנת 1932 נפצע קשה בתאונת אופנוע במהלך עבודתו. בשנת 1935 נשא לאשה את ורה ליבל, ילידת בוהמיה ממוצא גרמני.
בשנת 1927 הצטרף לארגון "לוחמי החזית" (Frontkämpfervereinigung Deutsch-Österreichs) הלאומני-אוסטרי ובאפריל 1932 הצטרף למפלגה הנאצית בהשפעת חברו, ארנסט קלטנברונר. בנובמבר אותה שנה התקבל לשורות האס אס. ביוני 1933 נאסרה פעילות המפלגה הנאצית באוסטריה, ואייכמן עבר לבוואריה שבגרמניה, שם הצטרף ל"לגיון האוסטרי" (Österreichische Legion) ועבר הכשרה צבאית בת 14 חודשים בשורות האס אס.
באוקטובר 1934 הגיש בקשה להצטרף לשורות האס דה. בנובמבר אושרה בקשתו והוא עבר לאס דה. שם עסק כפקיד באיסוף והקמת מאגר מידע על הבונים החופשיים.
ביוגרפיה > "מומחה לענייני יהודים"

בשנת 1935 זכה לקידום בדרגה וביוני עבר למדור לענייני יהודים (Juden-Referat) שזה עתה הוקם וב-1939 הוכפף למשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA), בפיקודו של ריינהרד היידריך, שהיה כפוף להיינריך הימלר. תפקידו של אייכמן היה לפעול להגירה הכפויה של היהודים מגרמניה.
מכאן ואילך בכל התקופה שעד פרוץ מלחמת העולם השנייה ובמהלכה עסק בשאלת היהודים ברייך השלישי, בשטחים שכבש או סיפח, או היו לפרוטקטוראט או גנרלגוברנמן, ובמדינות שהיו בעלות בריתו.
אייכמן ניסה ללמוד עברית בכוחות עצמו והיה מסוגל לקרוא ולהבין עיתונים ביידיש ברמה טובה.
אייכמן ביקר בארץ ישראל באוקטובר 1937 לצד מפקדו הרברט האגן, לאחר פגישתם בברלין עם איש ההגנה, פייבל פולקס, כדי לבדוק את חלופת ההגירה של יהודים לארץ ישראל. הביקור השתבש מכיוון ששלטונות המנדט סירבו להעניק להם אשרת ביקור. השניים שהו בחיפה למשך כ-6 שעות בלבד, במהלכן סיירו במושבה הגרמנית ובחלקים היהודיים של העיר, שהרשימו אותם לטובה[דרוש מקור]. לאחר מכן המשיכו לקהיר. אייכמן הגיע למסקנה שאין לעודד הגירה המונית לארץ ישראל, מאחר שהקמת מדינה יהודית שם אינה עולה בקנה אחד לא עם האינטרסים של הרייך השלישי ולא עם האינטרסים הבריטים. בסוף שנת 1937 צוין אייכמן לטובה בדוח האישי שהכין הממונה עליו, דיטר ויסליצני, ועל כן הועלה לדרגת קצין (אונטרשטורמפיהרר).
באביב 1938, בעקבות "האנשלוס" (סיפוח אוסטריה), עבר לווינה, קודם לדרגת אוברשטורמפיהרר ומונה לראש המחלקה היהודית באוסטריה (SS-Oberabschnitt Donau). שם הקים באוגוסט, יחד עם עוזרו אלויס ברונר, את הלשכה להגירה יהודית, שבעזרתה החרים את רכוש המהגרים, כפה את גירושם והשאיר בידם אך ורק אשרת כניסה לארץ ההגירה המיועדת. בווינה פיתח את שיטתו המיוחדת שכללה שלושה שלבים:
ערעור הבסיס הכלכלי (על ידי החרמת רכושם);
הפחדתם באמצעות אלימות;
השתלטות על מוסדות יהודיים ואילוץ מנהיגיהם לשתף עמו פעולה.
המטה של אייכמן בווינה שכן באחד מאגפי הארמון של משפחת רוטשילד. בתוקף תפקידו, נועד בין היתר עם נציגי היהודים באוסטריה וגם עם פעילים ציונים. אחד מהם היה טדי קולק, שביקר בלשכתו של אייכמן באביב 1939. אייכמן אישר את בקשתו להתיר לצעירים יהודים שהיו עבורם אשרות כניסה לאנגליה, לצאת מאוסטריה. קולק סיפר לימים: "הוא עשה עלי רושם של פקיד זוטר, לא תוקפני, לא קולני, לא חסר נימוס... הוא היה ענייני לחלוטין". במרץ 1939 הקים אייכמן בפראג לשכה להגירה יהודית על פי הדגם הווינאי, ושיטתו התקבלה במשרדי הרייך כנוהל רשמי לכל הרייך בענייני הגירה יהודית.
בספטמבר 1939 הקים היינריך הימלר את המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA) ואייכמן נקרא לשוב לברלין. באוקטובר נתמנה למנהל הלשכה המרכזית להגירת יהודים בברלין, שבראשה עמד ריינהרד היידריך, ובדצמבר מונה כראש המחלקה היהודית בגסטפו (Referat IV B4) תחת ראש הגסטפו, היינריך מילר. עקב כך, התרחבו סמכויותיו והשפעתו ברייך עלתה.
ביוגרפיה > קומנדו אייכמן - שואת יהודי הונגריה

במרץ 1944, לאחר השתלטות הנאצים על הונגריה, הגיע אייכמן בראש צוות מיוחד של האס אס (Sondereinsatzkommando Eichmann, SEK) לבודפשט והוציא לפועל את השמדת יהודי הונגריה. המטרה הרשמית לשמה הגיעו הייתה "להוציא את יהודי הונגריה מן הפעילות הציבורית, לרכזם, ולגרשם להשמדה, למעט יחידים הכשירים לעבודה." צוותו של אייכמן כלל בין 150 ל-200 עובדים, הבכירים שבהם היו: דיטר ויסליצני, תיאודור דנקר, זיגפריד זיידל, פרנץ נובאק, אוטו הונשה ופרנץ אברומייט. סגנו של אייכמן בצוות המיוחד היה הרמן קרומיי. למעשה ממונה על קומנדו אייכמן שנשלח לבודפשט היה אס אס אוברפיהרר (מקביל לקולונל) הנס-אולריך גשקה, מפקד משטרת הביטחון וה-SD בהונגריה, אך אנשי אייכמן פעלו במידה רבה ללא תלות בו.
בתקופה הקצרה שבין מאי ליולי גירש אייכמן כ-440,000 יהודים מכל רחבי הונגריה בעיקר למחנה ההשמדה אושוויץ. השלטונות ההונגרים שיתפו פעולה עמו במבצע זה. ב-9 באוגוסט הפסיקו ההונגרים את הגירוש, אולם אייכמן ניסה במרמה לגרש עוד כמה אלפי יהודים מבודפשט. בתקופה זו היה פעיל במשא ומתן עם ועדת העזרה וההצלה בבודפשט, שניסו ללא הועיל להציל חלק מיהודי הונגריה מהשמדה, בעסקה שכונתה "סחורה תמורת דם". באוקטובר אותה שנה שלח כ-76,000 יהודים בצעדות מוות לכיוון אוסטריה, כיוון שקווי הרכבת לפולין לא פעלו יותר ופעילות תאי הגזים במחנות ההשמדה נפסקה עם התקרבות הצבא האדום. ב-23 בדצמבר, ערב חג המולד, עם תחילת המערכה הסובייטית לשחרור בודפשט עזב אייכמן את הונגריה וחזר לאוסטריה.
אייכמן התערב בכמה מקרים לסיכול תוכניות שחרור יהודים על ידי ארגונים ומדינות שונות.
ביוגרפיה > לקראת תום המלחמה

באוסטריה התבקש אייכמן על ידי היטלר ב-1945 לרכז יהודים מכובדים מגטו טרזיינשטט בטירול, כדי שאלה ישמשו מעין "קלף מיקוח" במשא ומתן עם האמריקאים והבריטים, אולם ראש המחוז המקומי התעלם מפניותיו של אייכמן. משימתו האחרונה של אייכמן כבעל דרגת קצין מילואים בוואפן אס אס הייתה לארגן יחידה ללוחמת גרילה באלפים. ליחידה זו הצטרף גם הפשיסט הרומני הוריה סימה. היחידה לא עשתה רבות, עקב סיום המלחמה. ימים ספורים לפני תום המלחמה, ניסה אייכמן להיפרד מחברו הוותיק קלטנברונר, אולם הלה סירב לראותו מתוך ידיעה שבארצות הברית שואפים לתפוס אותו ו"אין לו סיכוי". לפני ירידתו למחתרת נפרד ממשפחתו והשאיר להם כמוסות ציאניד, למקרה שיפלו בידי הצבא האדום.
ביוגרפיה > לאחר מלחמת העולם השנייה

עם תום המלחמה נתפס אייכמן על ידי האמריקאים ונכלא במחנה מעצר בשם הבדוי אוטו אקמן. ב-3 בינואר 1946 נתן דיטר ויסליצני בנירנברג עדות על היקף פעולותיו של אייכמן. אייכמן הצליח לברוח ממחנה המעצר בינואר 1946, לפני שגילו את זהותו, עבר בכמה מקומות והתיישב לבסוף בכפר קטן צפונית לצלה, באזור הכיבוש הבריטי. הוא נרשם ברשות המקומית בשם אוטו הנינגר. ראשית עבד כחוטב עצים, אולם לאחר שהחברה שבה עבד פשטה רגל נאלץ להתקיים מעבודות מזדמנות.
בשנת 1950 נסע לאיטליה דרך דרום טירול, שם סייעו לו גורמים בוותיקן (ביניהם ההגמון אלויס הודאל) לקבל תעודת מעבר של הצלב האדום תחת השם הבדוי "ריקרדו קלמנט". הוא הגיע באניה לבואנוס איירס שבארגנטינה ביוני 1950. עם הגיעו קיבל את פניו קרלוס פולדנר, קצין אס אס וסוכן של המודיעין הגרמני, שארגן לו דירה ודאג להנפקת תעודת זיהוי ארגנטינאית. בתחילת אוקטובר עבר למחוז טוקומאן, בצפון ארגנטינה, שם התגורר בחווה גדולה ועבד כראש צוות עבור חברת "קאפרי" שייסד פולדנר. חברה זו עסקה באיסוף נתונים לצורך הקמת תחנות כוח הידרו-אלקטריות והעסיקה כמה מאות אנשי אס אס לאחר הגעתם לארגנטינה. מארגנטינה יצר אייכמן קשר מכתבים עם אשתו וארגן את הגעת המשפחה אליו. אשתו וילדיו עזבו במפתיע את אוסטריה ביולי 1952 והגיעו גם הם לארגנטינה.
בקיץ 1953, בעקבות המשבר הכלכלי בארגנטינה, נאלץ אייכמן למצוא לו תעסוקה אחרת ולכן עברה המשפחה לדירה שכורה בשכונת אוליבוס שבצפון בואנוס איירס. בעל הדירה היה אוסטרי בשם פרנציסקו שמיט. בעקבות המעבר הורע מצבם הכלכלי, אייכמן ניסה את מזלו ללא הצלחה יתירה בהנהלת מכבסה, כבעל חנות הלבשה ולבסוף כמנהל חוות ארנבות בעיר קטנה כ-70 קילומטרים ממקום מגוריו.
ב-1956 שלח אייכמן מכתב ממחבואו בארגנטינה לקנצלר גרמניה המערבית קונראד אדנאואר, ובו הציג עצמו בשמו וביקש לשוב לגרמניה. הוא כתב שהוא צופה שיישפט בגרמניה על חלקו במלחמה, אך אינו סבור שיישלח לתקופת מאסר ממושכת. לא ידוע האם אדנאואר השיב על המכתב. באותה שנה החל אייכמן לכתוב את זכרונותיו.
ב-1960 לאחר מעצרו של אייכמן, פרסם המגזין "לייף" ריאיון שערך וילם סאסן, עיתונאי נאצי הולנדי, עם אייכמן שנתיים קודם לכן.
ביוגרפיה > החיפושים אחריו

כבר בשנת 1946 ארגן אשר בן נתן קבוצת צעירים בווינה, ביניהם טוביה פרידמן, שניסתה להתחקות על עקבותיו של אייכמן. כיוון שאייכמן נמנע מלהצטלם בפומבי, אפילו תמונה לא הייתה בידיהם. הקבוצה תחקרה את אשתו ואת אביו, שהיה בעל בית מסחר סיטונאי למוצרי חשמל, אולם העלתה חרס. לבסוף נשלח סוכן רומנטי לאשה שהייתה ידועה כאחת המאהבות של אייכמן (לפי מידע שאספה הקבוצה היה אייכמן במהלך המלחמה בקשרים אינטימיים עם כמה נשים) וכך הצליחה הקבוצה להשיג תמונה עדכנית שלו.
בעיתונות בארץ ישראל עוררו על הצורך לתפוס את אייכמן ואף פרסמו בשנת 1947 את תמונתו. פורסמו השערות שונות לגבי מקום מחבואו, ביניהן שהוא מנצל את ידיעותיו בעברית ומסתתר במסווה של פליט יהודי או שהוא נמלט לאחת מארצות ערב.
שירות המודיעין של מערב גרמניה ידע כבר בשנת 1952 שאייכמן נמצא בארגנטינה, אולם החיפושים אחריו התנהלו בעצלתיים. משטרת גרמניה המערבית סירבה לפנות לאינטרפול כדי לחפש אחריו ושגרירות מערב גרמניה בארגנטינה נוהלה על ידי נאצי לשעבר והתחמקה מסיוע.
בקיץ 1953 גילה שמעון ויזנטל מאספן בולים עמית, קצין מודיעין אוסטרי, שאייכמן מתגורר בסמוך לבואנוס איירס. המידע הגיע מחבר שלו, קצין לשעבר בוורמאכט, שעבר להתגורר בבואנוס איירס ופגש באייכמן. מידע דומה קיבל גם מפקיד מדינה אוסטרי בכיר. ויזנטל העריך מידע זה כמהימן והעביר אותו לקונסול ישראל באוסטריה ובמכתב לראש הקונגרס הציוני העולמי, נחום גולדמן במרץ 1954.
בשנת 1956 החל טוביה פרידמן בלחצים על ממשלת ישראל ומערב גרמניה לחפש אחריו והציע לקצוב פרס של 10,000 דולר על ראשו של אייכמן, שעל פי הערכתו היה בדרום אמריקה. בעיתונות התפרסמו באותן שנים שמועות על כך שאייכמן נמצא במצרים או בארצות ערב אחרות, שמועות שככל הנראה היו חסרות בסיס.
בספטמבר 1957 פריץ באואר, התובע הכללי היהודי של מדינת הסן שבגרמניה המערבית, גילה לד"ר פליקס שנער, ראש משלחת השילומים בגרמניה, שאייכמן יושב בבואנוס איירס. הוא פנה לנציג הישראלי משום שחשש שבצינורות הגרמניים מישהו עלול להכשיל את הסגרתו. מקור המידע היה לותר הרמן (Lothar Herrmann), גרמני (חצי יהודי), שנכלא בדכאו ועזב לארגנטינה ב-1938. הרמן התגורר בשנת 1955 בבואנוס איירס ובתו יצאה עם בנו הבכור של אייכמן, קלאוס, שהשתמש בשם משפחתו האמיתי.
איסר הראל, ראש המוסד, שלח מישהו לבדוק את המידע, אך לא הצליח לאתר את אייכמן. כעבור שנתיים, בעקבות מידע שמסר גרהרד קלאמר, גרמני ששהה זמן רב בארגנטינה פנה באואר שוב אל המוסד, הפעם עם שם וכתובת. סוכני המוסד הגיעו אל הכתובת שהתקבלה מבאואר, אולם השכנים סיפרו שהמשפחה עברה דירה ומישהו מהם סיפר שהיא עברה לסביבת רחוב גריבלדי.
באוקטובר 1959 התפרסם בעיתונות בישראל מכתב שקיבל טוביה פרידמן מתובע במערב גרמניה שהודיע לו שאייכמן נמצא בכווית. הידיעה עוררה גל של תגובות בישראל, ובדצמבר טען התובע הכללי של מדינת-המחוז הסן במערב גרמניה שהוכח שאייכמן בכווית. במקביל, בנובמבר 1959 התפרסמה שמועה שאייכמן בתימן. באותו זמן, עסק המוסד בבירורים ראשונים של מידע שהצביע על מסתורו האמיתי של אייכמן בארגנטינה. לדברי כלתו של אייכמן, הוא אמר לילדיו פעם שהוא עייף מחייו כנמלט, ושיער מה צפוי לקרות לו.
ביוגרפיה > לכידתו

ב-1960 נלכד אייכמן במקום מגוריו בבואנוס איירס על ידי "המוסד", בפעולה שתוכננה ובוצעה בפיקודו של ראש "המוסד", איסר הראל. בפעולה השתתפו, בין השאר, רפי איתן, אברהם שלום (סגן מפקד המבצע), צבי מלחין, יהודית נסיהו, צבי אהרוני, יעקב גת ויונה אליאן, שהיה הרופא המרדים שהרדים את אייכמן. אייכמן נחטף ב-11 במאי, והובא לישראל בחשאי ב-21 במאי.
ב-23 במאי הודיע דוד בן-גוריון בכנסת:
עלי להודיע בכנסת, כי לפני זמן מה נתגלה על ידי שירותי הביטחון הישראליים אחד מגדולי פושעי הנאצים, אדולף אייכמן, האחראי – יחד עם ראשי הנאצים – למה שהם קראו 'הפתרון הסופי של בעיית היהודים', כלומר השמדת שישה מיליונים מיהדות אירופה. אדולף אייכמן כבר נמצא במעצר בארץ, ויעמוד בקרוב למשפט בישראל בהתאם לחוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם תש"י-1950.
לאחר שנחטף לישראל, הוצא נגדו צו מעצר שהוארך מדי פעם עד לסיום שלבי החקירה, שארכה כתשעה חודשים. בעת שהותו בכלא הישראלי פחדו כי ינסה להתאבד ולכן נשמר 24 שעות ביממה. בסיום החקירה הוגש נגדו כתב אישום הכולל 15 סעיפים וביניהם פשעים נגד העם היהודי, פשעים נגד האנושות, פשעי מלחמה, וחברות בארגונים עוינים (ס"ס, ס"ד ודומיהם, שהוכרזו כארגונים עוינים במשפטי נירנברג). בנוסף כלל כתב האישום גם פשעים שביצע נגד עמים אחרים, כגון גירושים המוניים של פולנים וסלובנים, רציחת עשרות אלפי צוענים ועוד.
ביוגרפיה > משפטו

משפטו של אדולף אייכמן נערך בבית המשפט המחוזי בירושלים, בפני השופטים משה לנדוי, ד"ר בנימין הלוי ויצחק רווה. בראש התביעה עמד היועץ המשפטי לממשלה, גדעון האוזנר. ועל הנאשם הגן עורך הדין הגרמני ד"ר רוברט סרווציוס, שהגן גם על נאשמים אחדים במשפטי נירנברג. הדיון הראשון נערך ב-11 באפריל 1961. עם תחילת המשפט ניסה הסניגור לחלוק על סמכות בית המשפט לשפוט את אייכמן, בהתבססו על ארבע טענות:
השופטים הם יהודים ויש חשש שלא יהיו אובייקטיביים.
חקיקה אקס-טריטוריאלית: אין לקיים את המשפט מאחר שהנאשם נחטף מביתו שלא בארץ.
תחולה פלילית רטרואקטיבית: החוק (החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, תש"י-1950) שעליו מתבסס כתב האישום הוא משנת 1950 ולכן רטרואקטיבי למעשים שנעשו במהלך המלחמה ולא מקובל שחוקים פליליים יהיו רטרואקטיביים.
העבירות נעברו מחוץ לשטח מדינת ישראל, ובמועדים בהם בוצעו מדינת ישראל לא הייתה קיימת.
בית המשפט דחה טענות אלה.
אחרי דחיית טענות אלה השיב הנאשם על כל כתב האישום בצורה דומה: "במובנו של כתב האישום – לא אשם" (Im Sinne der Anklage – nicht schuldig). העדויות במשפט כללו 121 עדים ו-1,600 מסמכים, מהם בחתימת אייכמן עצמו. התביעה הראתה את חלקו הפעיל של אייכמן בגירוש והשמדת היהודים בכל רחבי אירופה; החזקתם בתנאים מחפירים תת-אנושיים ורציחתם בשיטתיות במטרה להשמיד את העם היהודי כולו. הסניגוריה לא ניסתה כמעט לטעון להפרכת האירועים אלא ניסתה לצמצם את מעורבות אייכמן במקרים אלה לכדי 'בורג קטן במערכת'. הסניגוריה טענה כי אייכמן רק ציית לפקודות הממשל הנאצי שלא יכול היה להפר בהיותו פקיד נמוך דרג, וכי האשם העיקרי במאורעות השואה היה הממשל הגרמני ולא מערך הפקידות שלו. טענות אלו נדחו על ידי השופטים. בפסק הדין נקבע, כי ניתן היה לסכל את ביצוען של הפקודות ואף לפרוש מהמנגנון הנאצי, וכי לאייכמן, גם אם היה רק פקיד צייתן, אסור היה לבצע פקודות של רצח.
בפסק הדין הוכח כי אייכמן היה בעל תפקיד מרכזי במנגנון ההשמדה. סמכויותיו היו רחבות. הוא יזם ועודד בעצמו חלק מפעולות הגרוש ודבק בקנאות ובברוטליות בהליך זה מתוך דבקות באדולף היטלר ובמשנתו האנטישמית. הוא לא ויתר על השמדתו של אף יהודי גם כשנתבקש לכך מגורמים שונים[דרוש מקור] ולא עצר מפעילותו כשקיבל הוראה מהממונים עליו לקראת סוף המלחמה. אומנם אייכמן לא היה הבכיר ביותר בהליך ההשמדה ואנשי מנגנון נוספים עמדו מעליו (כדוגמת היידריך והימלר), אולם השופטים קבעו כי אין זה גורע מהתפקיד אותו ביצע ומאחריותו למאורעות השואה.
ב-15 בדצמבר 1961 נמצא אייכמן אשם ונידון למוות. ב-29 במאי 1962 דחה בית המשפט העליון את הערעור של אייכמן, ואישר את פסק הדין של המשפט הראשון. אייכמן, אשתו ורה (ורוניקה), חמשת אחיו ומספר אנשי רוח ישראלים שלחו בקשות חנינה לנשיא המדינה, יצחק בן-צבי, שפרטיהן פורסמו בשנת 2016. הנשיא דחה את הבקשה, וכתב בכתב ידו על גבי מסמך הבקשה את דברי הנביא שמואל לאגג מלך עמלק: ”כַּאֲשֶׁר שִׁכְּלָה נָשִׁים חַרְבֶּךָ, כֵּן-תִּשְׁכַּל מִנָּשִׁים אִמֶּךָ” (ספר שמואל א', פרק ט"ו, פסוק ל"ג. פירוש: כשם שחרבך הפכה נשים לשכולות, כך תהפוך כעת אימך לשכולה).
ביוגרפיה > הוצאתו להורג

ב-31 במאי, לאחר סירוב הנשיא לחנינה, הוצא אייכמן להורג בתלייה בשעה 23:58. גופתו נשרפה בחצר כלא רמלה ואפרו פוזר בים מחוץ למים הטריטוריאליים של מדינת ישראל. גזר הדין בוצע על ידי שלום נגר.
זו הייתה הפעם היחידה בתולדות מדינת ישראל שגזר דין מוות, שנגזר על נאשם במשפט פלילי בהליך תקין, הוצא לפועל (מאיר טוביאנסקי הוצא להורג בישראל במשפט שדה ועמד במרכז פרשת טוביאנסקי שנושאת את שמו). לפני תלייתו, קרא אייכמן: "תחי גרמניה! תחי ארגנטינה! תחי אוסטריה! לעולם לא אשכח אתכן!".
שעה ורבע לאחר שהרופא בכלא רמלה קבע את מותו של אייכמן, הופיעה הידיעה על תלייתו בכל עיתוני לונדון וסוכנות הידיעות רויטרס עידכנה את האירוע במבזקים שוטפים. ה-BBC שידר את הידיעה בכל השפות המרובות בהן משדר השירות העולמי שלו. הניו יורק הראלד טריביון כתב למחרת במאמר ראשי: "מבחינת הצדק האנושי, מוצדק בהחלט הדבר שאייכמן – אחרי משפט הוגן, מלא וקפדני, ייתלה כפושע רגיל, בארץ שקרובי תושביה נהרגו בצורה כה אכזרית על ידיו ונרצחו על ידי חבריו".
מסמכים על אייכמן, בהם טופס טביעות האצבע שלו שנתנו למשטרת ישראל, נמצאים בידי יד ושם. גדעון האוזנר סיפר בספרו על משפט אייכמן, כי בזמן שבתו בכלא, כתב אייכמן אוטוביוגרפיה. לדברי האוזנר, הוא טען בפני ראש הממשלה בן-גוריון כי ספרו של אייכמן מיועד להתחרות בפסק הדין של בית המשפט ואם יפורסם, עלול לעורר ספקות בעולם לגבי פסק הדין. עוד טען האוזנר, כי אייכמן כבר אמר את דברו במהלך המשפט ומדינת ישראל אינה חייבת לאפשר לו פרסום נוסף. בן-גוריון הורה לגנוז את כתב היד.