stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כריסטיאן וולף
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
וולף נולד בעיר אוסנבריק שבסקסוניה תחתית. הוא נבחר לנשיאות גרמניה לאחר פרישתו של הנשיא הורסט קלר.
הוא שימש כראש ממשלת מדינת סקסוניה תחתית שבצפון-מערב גרמניה משנת 2003 ועד תחילת כהונתו כנשיא גרמניה בשנת 2010.
ביוגרפיה > התפטרותו מכהונת הנשיא

בפברואר 2012 הגיש וולף את התפטרותו בעקבות פרשת קבלת הלוואה מוטבת מאיש עסקים המקורב למשפחתו, בעת שכיהן כראש ממשלת מדינת סקסוניה תחתית.
הטענות נגד וולף, שמונה לתפקידו בתמיכתה המלאה של הקנצלרית אנגלה מרקל, נחשפו בדצמבר 2011, כאשר התברר שוולף קיבל הלוואה מאיש עסקים בסך 500,000 אירו, בריבית נמוכה למדי. נוסף לכך נקשר שמו בפרשות שחיתות נוספות, שכללו גם מימון נסיעות לחו"ל ומלונות יוקרה מצד אנשי עסקים שהיו עמו בקשר בתקופה בה כיהן כראש ממשלת סקסוניה תחתית.
בפברואר 2014 זיכה אותו בית המשפט בהאנובר מההאשמות שבגינן התפטר.
הערות שוליים

↑  סוכנויות הידיעות, נשיא גרמניה התפטר, בעקבות פרשת ההלוואה, באתר ynet, 17 בפברואר 2012
↑  עופר אדרת, נשיא גרמניה לשעבר זוכה בפרשת השחיתות שאילצה אותו להתפטר, באתר הארץ, 27 בפברואר 2014
| נשיאי גרמניה |
| --- | --- | --- |
| רפובליקת ויימאר | פרידריך אברט • פאול פון הינדנבורג |  |
| גרמניה הנאצית | אדולף היטלר (כפיהרר) • קרל דניץ |  |
| גרמניה המערבית (במקביל לגרמניה המזרחית) | תיאודור הויס • היינריך ליבקה • גוסטב היינמן • ולטר של • קרל קרסטנס • ריכרד פון וייצזקר |  |
| גרמניה המזרחית (במקביל לגרמניה המערבית) | וילהלם פיק |  |
| גרמניה אחרי האיחוד | רומן הרצוג • יוהאנס ראו • הורסט קלר • כריסטיאן וולף • יואכים גאוק • פרנק-ואלטר שטיינמאייר |  |
פורטל גרמניה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810607923405606  GND: 124295533  ISNI: 0000 0001 2209 5600  LCCN: n2003110185  NKC: xx0124912  RERO: 02-A003987958  SUDOC: 148168620  VIAF: 25532766   WorldCat (עם VIAF): 25532766 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גרמנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יעקב אבן צור

| --- | --- |

 לידה:  1673 כ"ז באייר ה'תל"ג פאס מרוקו,
 פטירה:  1753 (בגיל 80 בערך) ב' בטבת ה'תקי"ג פאס, מרוקו
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בפאס 
 מדינה:   מרוקו
 מקום מגורים:  פאס, מקנס
 תקופת הפעילות:  המאה ה-18
 השתייכות:  אחרונים
 תחומי עיסוק:  תלמוד, הלכה, שירה
 תפקידים נוספים:  אב בית דין 
 רבותיו:  אביו רבי ראובן אבן צור, רבי יהודה בן עטר, רבי רבי וידאל הצרפתי ורבי מנחם סירירו.
 תלמידיו:  רבי רפאל עובד אבן צור, רבי שאול אבן דנאן, רבי אליהו הצרפתי, רבי משה אבן זמרא ורבי מתתיה סרירו.
 בני דורו:  החיד"א, רבי אליהו ישראל, מהרי"ט אלגאזי
 חיבוריו:  שו"ת "משפט וצדקה ביעקב", "עת לכל חפץ" (שירה, פיוטים וקינות), "לשון לימודים" (אגרות)
 שם השושלת:  אבן צור
 צאצאים:  רפאל עובד אבן צור 
 אב בית דין
 רב
 חתימה:  
 
רבי יעקב בן ראובן אבן צור (מכונה: יעב"ץ, מוהריב"ץ; 1673, כ"ז באייר ה'תל"ג – 1752, ב' בטבת ה'תקי"ג) היה רב, פוסק, מקובל, דרשן, משורר ופייטן. אב בית דין ומרא דאתרא ביהדות פאס, ומגדולי חכמי מרוקו במאה ה-18.
קורות חיים

רבי יעקב אבן צור נולד במקנס. בילדותו למד תורה מאביו, רבי ראובן. כבר בגיל צעיר התבלט בכישרונו בהעתקת כתבי יד נדירים. הפירוש "מנחת יהודה" לרבי יהודה בן עטר נדפס על פי עותק שהכין רבי יעקב בגיל חמש עשרה. נשא לאשה את בתו של רבי יהודה עוזיאל. חייו האישיים היו קשים. נפטרו לו שישה עשר ילדים בחייו, ונותר רק בנו רפאל עובד.
בגיל עשרים מונה לסופר בית הדין בפאס. לאור ניסיונו בתפקיד זה כתב את הספר עט סופר. בספר זה  נוסחאות של שטרות שונים והדינים הקשורים אליהם. אחת עשרה שנה לאחר מכן התמנה לדיין בבית הדין לצד רבי יהודה בן עטר ורבי שמואל הצרפתי. באותן שנים למד רבי יעקב תורה מרבי יהודה בן עטר, רבי וידאל הצרפתי ורבי מנחם סירירו.
לאחר מותו של רבי יהודה בן עטר ירש אותו רבי יעקב כאב בית הדין וכרבה של העיר פאס, כאשר לצדו משמש כדיין גם הרב שמואל בן אלבאז. בתפקידו זה הוכר כגדול הפוסקים מקרב רבני מרוקו באותה העת. התשובות שהופנו אליו קובצו על ידו בספר בשם משפט וצדקה ביעקב. כשהנהיג את קהילת פאס תיקן תקנות רבות. בין השאר, דאג שהמיסים בקהילה ייגבו באופן פרוגרסיבי, קרי העשירים ישלמו יותר והעניים ישלמו פחות.
לאחר כשלושים ואחת שנים של דיינות בפאס, עבר לשמש ברבנות בקהילת מקנס. ישנה מסורת שסיבת העזיבה הייתה סכסוך כספי עם פרנסי הקהילה. שהותו במקנס ארכה כאחת עשרה שנה. במקנס פעל לצד רבי משה בירדוגו ורבי משה אדהאן. לאחר שרעב פשה בעיר מקנס עזב עם חבריו הרבנים לתיטואן והתקבל בכבוד אצל אב בית הדין המקומי רבי יעקב אבן מלכא, שנתן לו את הכבוד לחתום ראשון על כל פסק דין. בתיטואן הקים בית כנסת ושהה בה שנים אחדות. בערוב ימיו חזר לעיר פאס ובה נקבר. קברו בבית הקברות היהודי בפאס, הוא אתר עלייה לרגל בקרב יהודים המבקרים במרוקו.
רבי יעקב נודע כמשורר מפורסם, ושיריו התפרסמו בכל רחבי מרוקו. כמו כן הוסיף בתים לפיוט "אל חי יפתח אוצרות שמים" הנאמר בתיקון הגשם, תוספות אלו התקבלו בכל עדת מרוקו. כמו כן אישיותו הפיוטית והספרותית באה לידי ביטוי בקובץ מכתביו שנשלחו לרבנים שונים, הנושאים בתוכנם קינות אישיות.
לפי דוד קורקוס כותב הערך על פאס באנציקלופדיה העברית, עם מותו של רבי יעקב אבן צור הגיע לקצו מעמד הבכורה לה זכתה קהילת יהודי פאס בקרב הקהילות היהודיות במרוקו.
תלמידיו

רבי יעקב סמך חמישה תלמידים: בנו רבי רפאל עובד אבן צור, רבי שאול אבן דנאן, רבי אליהו הצרפתי, רבי משה אבן זמרא ורבי מתתיה סרירו. יש המונים את רבי אפרים מונסונייגו כתלמיד החמישי שנסמך. לימים, נקראו חמשת הרבנים אלו "בית דין של חמש".
חיבוריו

משפט וצדקה ביעקב - שו"ת
עט סופר - דיני שטרות
לשון לימודים - מכתבים ומליצות
עת לכל חפץ - ספר שירים, תפילות, קינות ופיוטים
הגהות לעץ חיים - כתב יד
ויקרא יעב"ץ - דרושים
כמו כן, העתיק וכתב את הספר מנחת יהודה, דרשות על התורה, של רבו הרב יהודה בן עטר.
לקריאה נוספת

בנימין בר-תקוה, פיוטי רבי יעקב אבן צור, הוצאת המכון לחקר יהדות ספרד והמזרח, ירושלים, תשמ"ח.
הרב יוסף בן נאים, מלכי רבנן, ירושלים תרצ"א, אות יו"ד, עמ' סד–סה, באתר היברובוקס.
יוחנן מאלי

אין תמונה חופשית
יוחנן אברהם מאלי (נולד בד' באייר ה'תשמ"ו, 13 במאי 1986) הוא מנהל ישראלי המשמש מנכ"ל משרד הנגב והגליל והחוסן הלאומי.
ביוגרפיה

יוחנן מאלי נולד בחיספין לרב יהודה, מרצה לתנ"ך במכללת בית וגן וממייסדי עמותת אלע"ד, וד"ר יעל, חוקרת אמנות ומרצה לתולדות האמנות במכללת אפרתה. למד בישיבה התיכונית חיספין ובישיבת ההסדר עתניאל. בעל תואר ראשון בלימודי מחשבת ישראל, האסלאם והמזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית, ותואר שני במדיניות ציבורית עם התמחות בתכנון אסטרטגי באוניברסיטת תל אביב (2014–2016) ולמד במכללה למדינאות.
עבד בחברת שגרירי רוטשילד וכמדריך במכינת אדרת, עד 2014 בארגון "אחריי – נוער מוביל שינוי" בתחום החברה החרדית, עד 2016 במשרד הכלכלה והתעשייה באגף להכשרת חרדים, ועד 2018 שימש כראש המטה של מנכ"ל רשות הטבע והגנים שאול גולדשטיין. בין השנים 2018–2022 שימש ראש המטה של עליזה בלוך, ראש עיריית בית שמש, ובין השנים 2022–2024 מנכ"ל העירייה.
ביולי 2024 מונה מאלי למנכ"ל משרד הנגב והגליל והחוסן הלאומי, בראשות השר יצחק וסרלאוף.
ביוגרפיה > חיים אישיים

נשוי להדר חיות ואב לשלושה. החל משנת 2014 מתגורר בקבוצת יבנה.
בין אחיו ד"ר מתניה מאלי, חוקר שירה ותאולוגיה, וד"ר הלל מאלי, מרצה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן. דודו הוא הרב אליהו מאלי, ראש ישיבת שירת משה ביפו.
הערות שוליים

↑  רויטל שנור, עיר בה דוידל'ה חנה, באתר ערוץ 7, 11 במרץ 2004
↑  רבקי גולדפינגר, עניין אישי והפעם עם יעל מאלי, באתר ערוץ 7, 27 ביולי 2016
↑  הקהילה, באתר המכללה למדינאות
↑  מכינת אדרת | אודות
↑  חילופי גברי בעיריית בית שמש: יוחנן מאלי ימונה למנכ"ל העירייה - 418 - חדשות בית שמש החרדית, באתר 418 - חדשות בית שמש החרדית, ‏27 בדצמבר 2021
↑  יוחנן מאלי מונה למנכ"ל משרד הנגב, הגליל והחוסן הלאומי, באתר משרד הנגב, הגליל והחוסן הלאומי
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1980

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1980 היו מערכת הבחירות הנשיאותית ה-49 בתולדות ארצות הברית, ונערכו ב-4 בנובמבר 1980. בבחירות ניצח המועמד הרפובליקני רונלד רייגן את הנשיא המכהן הדמוקרטי ג'ימי קרטר. ניצחונו של רייגן הוביל לעליית התנועה השמרנית בארצות הברית, ומערכת הבחירות נחשבת להתחלת "מהפכת רייגן".
למרות כינון היחסים עם סין והסכם השלום בין ישראל למצרים קרטר איבד את אהדת הציבור וטד קנדי, הסנאטור ואחיו הקטן של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, התייצב מולו בבחירות המקדימות במפלגתו. קרטר ניצח את קנדי ברוב מערכות הבחירות המקדימות, אולם קנדי נשאר במירוץ עד להיבחרו של קרטר בוועידה הדמוקרטית הלאומית. בתוך המפלגה הרפובליקנית התמודד רייגן, מושל קליפורניה לשעבר, מול חבר הקונגרס לשעבר ג'ורג' הרברט ווקר בוש מטקסס, חבר הקונגרס ג'ון אנדרסון ממישיגן ומועמדים אחרים, כשכולם פרשו לפני סוף מערכת הבחירות. רייגן ובוש נבחרו להיות המועמדים הרפובליקניים, ואילו אנדרסון נכנס למירוץ כמועמד עצמאי, כשהמושל הדמוקרטי לשעבר פטריק לוסי הוא סגנו.
רייגן תמך בהעלאת תקציב הביטחון, בכלכלת צד-היצע ובתקציב מאוזן. הוא זכה לסיוע עקב חוסר השביעות הדמוקרטית כלפי קרטר, משבר בני הערובה באיראן ועקב הכלכלה המידרדרת בתוך המדינה, שסבלה מאבטלה ואינפלציה. קרטר תקף את רייגן וטען שהוא ימני-רדיקלי מסוכן, והזהיר שרייגן יפגע במדיקר ובביטוח הלאומי.
תחזיות מוקדמות ומאמרי פרשנות בעיתונות האמריקאית טענו שהמירוץ של רייגן "חסר טעם" ועליו לפרוש מהמירוץ כי הסיכוי שייבחר אינו גבוה. כמו כן הוסיפו הפרשנים שמעולם לא נבחר לנשיאות אדם כה מבוגר (רייגן היה בן 69 כשהחל את הקמפיין).
למרבה ההפתעה רייגן ניצח בבחירות בקלות ואף זכה לרוב גדול מצד האלקטורים ול-50.7% מהקולות.
רייגן שבר שיא כשזכה בבחירות במספר האלקטורים הגדול ביותר עבור מועמד שאינו נשיא מכהן והפך לנשיא ה-40 של ארצות הברית, וכן גם שיא בניצחון סוחף ביותר על נשיא מכהן באותו זמן (קרטר) מבחינת כמות האלקטורים שקיבל עליו .
רקע

במהלך שנות ה-70 של המאה העשרים, ארצות הברית סבלה מצמיחה כלכלית נמוכה לעומת אינפלציה גבוהה ("סטגפלציה"), שיעורי ריבית גבוהים ומשבר במקורות האנרגיה. באוקטובר 1978 עברה איראן, שהייתה ספקית נפט מרכזית לארצות הברית, מהומות שפגעו בייצור הנפט שלה. בינואר 1979, לאחר הדחת השאה האיראני מוחמד רזא שאה פהלווי, האייתוללה רוחאללה ח'ומייני חזר למדינה לאחר ארבע עשרה שנים והפך אותה לרפובליקה אסלאמית עוינת לאמריקה. באביב ובקיץ 1979 האינפלציה עלתה ונוצר מחסור חמור באנרגיה בחלקים של ארצות הברית.
לאחר שהשתרכו תורים ארוכים בתחנות הדלק, מראה שלא נראה באמריקה מאז מלחמת יום הכיפורים, סבל קרטר מפגיעה בפופולריות שלו. הוא תכנן לנאום (בפעם החמישית) על חיסכון בדלק, אולם הרגיש שהעם כבר לא מקשיב לו, ונסע לקמפ דייוויד. הוא קרא לאנשי קונגרס, מושלים, מנהיגי פועלים, אקדמאים ואישי דת לבוא לפסגה. רבים טענו שמאז הרצח של ג'ון ורוברט קנדי, הירצחו של מרטין לותר קינג, מלחמת וייטנאם ופרשת ווטרגייט, העם האמריקני סבל ממשבר אמון.. קרטר נאם על כך ב-15 ביולי 1979. הנאום נודע כ"נאום החולי" (The "Malaise" Speech).
רבים ציפו שהסנאטור טד קנדי ידיח את קרטר מהנהגת המפלגה. כבר בנובמבר הכריז קנדי על מועמדותו, אולם ריאיון כמה ימים לפני ההכרזה השתבש. קנדי לא נתן תשובה ברורה בנוגע לסיבות התמודדותו, והסקרים, שהראו ש-58% מהדמוקרטים תמכו בו (לעומת 25% שתמכו בקרטר) התהפכו, וכעת הוא הוביל עם 49% לעומת 39% לקרטר.
בינתיים, קרטר קיבל הזדמנות פוליטית כשמשטרו של ח'ומייני קיבל עוד תשומת לב, במהלך משבר בני הערובה באיראן. סטודנטים אסלאמיסטים חטפו חמישים ושניים בני ערובה בשגרירות ארצות הברית בטהראן ב-4 בנובמבר. קרטר ניגש אל המשבר ברוגע, וגישתו גרמה לכך ששיעורי האהדה כלפיו טיפסו ל-60%.
המשבר הארוך, שנמשך אל תוך הבחירות, העלה את התחושה של משבר לאומי. ב-25 באפריל, הניסיון הכושל של קרטר לחלץ את בני הערובה הסתיים באסון ובמותם של שמונה חיילים, ופגע בו אף יותר.
לאחר ניסיון החילוץ הכושל, קרטר הואשם במשבר, שבו תומכיו של חומייני שרפו דגלים אמריקניים וקראו קריאות נגד אמריקה, הצעידו את בני הערובה האמריקניים בציבור, ושרפו תמונות של קרטר. מבקריו של קרטר ראו אותו כמנהיג לא מוצלח שלא הצליח לפתור את הבעיות הכלכליות בבית. תומכיו אמרו שהוא אדם עם כוונות טובות, ושהבסיס למשברים הונח עוד לפניו.
עוד נושא חשוב היה החרם על אולימפיאדת הקיץ במוסקבה. מעט לאחר שברית המועצות פלשה לאפגניסטן, דרש קרטר נסיגה סובייטית אחרת יחרים את אולימפיאדת הקיץ במוסקבה. ברית המועצות נשארה באפגניסטן במשך עשור. אמנם רבים תמכו במאבקו של קרטר למען אפגניסטן, אולם אחרים טענו שהפך את האולימפיאדה לפוליטית. בעלות ברית רבות הצטרפו אל ארצות הברית, והעיתונות התמקדה במשברים הבינלאומיים.
בתגובה לכך, החרימו מדינות הגוש המזרחי את אולימפיאדת לוס אנג'לס כעבור ארבע שנים.
מועמדים > מועמדים דמוקרטיים

ג'ימי קרטר, נשיא ארצות הברית מג'ורג'יה
טד קנדי, סנאטור ממסצ'וסטס
ג'רי בראון, מושל קליפורניה
קליף פינץ', מושל מיסיסיפי לשעבר
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | 23 | 24 | 25 | 26 | 27 | 28 | 29 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מועמדים דמוקרטיים, 1980
| ג'ימי קרטר | וולטר מונדייל |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| לנשיאות | לסגנות |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |

| נשיא ארצות הברית ה-39 (1977–1981) | סגן נשיא ארצות הברית ה-42 (1977–1981) |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |


שלושת המועמדים הדמוקרטיים המובילים בתחילת 1980 היו ג'ימי קרטר הנשיא המכהן, הסנאטור טד קנדי ממסצ'וסטס והמושל ג'רי בראון מקליפורניה. בראון פרש ב-2 באפריל. קרטר וקנדי התמודדו ב-34 מערכות בחירות. הייתה זאת מערכת הבחירות המקדימות הכי מתוחה מאז שהנשיא טאפט ניסה להתמודד ב-1912.
בקיץ 1980, נחשבה תנועת "גייסו את מאסקי" לאלטרנטיבה במקרה שהוועידה לא תוכל להחליט. סקרים הראו שמזכיר המדינה, אדמונד מאסקי, היה חלופה פופולרית יותר מקנדי לנשיא קרטר, ונרמז שהסיבה שקנדי זכה לתמיכה היא שהוא לא קרטר. הסקרים הראו על שוויון בין מאסקי לרייגן, ואילו קרטר פיגר בשבעה אחוזים מול רייגן. אף על פי שהניסיון לא צלח, הוא השאיר רושם רב על הציבור.
לאחר שניצח את קנדי ב-24 מתוך 34 מערכות בחירות מקדימות, הגיע הנשיא קרטר לוועידה הדמוקרטית הלאומית בניו יורק באוגוסט עם 60% מהצירים. למרות זאת, קנדי סירב לפרוש, והוועידה הייתה סוערת. קנדי ניסה לדרוש הצבעה חופשית לצירים, אולם בסופו של דבר, קרטר ניצח את קנדי עם 2,129 צירים לעומת 1,146. סגן הנשיא וולטר מונדייל גם הועמד שוב לבחירה. בנאום קבלת המועמדות שלו, קרטר הזהיר ששמרנותו של רייגן היא איום לשלום העולמי ולתוכניות הרווחה החברתית המתקדמות כמו הניו דיל ותוכנית "החברה הגדולה".
מועמדים > מועמדים רפובליקניים

רונלד רייגן, מושל קליפורניה לשעבר
ג'ורג' הרברט ווקר בוש, ראש ה-CIA לשעבר וחבר הקונגרס מטקסס
ג'ון אנדרסון, חבר קונגרס מאילינוי
הווארד ביקר, מנהיג המיעוט בסנאט מטנסי
פיל קריין, חבר קונגרס מאילינוי
ג'ון קונלי, מושל טקסס לשעבר
בוב דול, סנאטור מקנזס
בן פרננדז, השגריר המיוחד בפרגוואי לשעבר מקליפורניה
הרולד סטאסן, מושל מינסוטה לשעבר
הסנאטור לארי פרסלר מדקוטה הדרומית.
לוואל וייקר, סנאטור מקונטיקט
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | 23 | 24 | 25 | 26 | 27 | 28 | 29 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מועמדים רפובליקניים, 1980
| רונלד רייגן | ג'ורג' הרברט ווקר בוש |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| לנשיאות | לסגנות |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |

| מושל קליפורניה ה-33 (1967–1975) | ראש ה-CIA ה-11 (1976–1977) |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |


מושל קליפורניה לשעבר רונלד רייגן כמעט ניצח את הנשיא ג'רלד פורד בבחירות המקדימות ב-1976. רייגן ניצח ברוב מערכות הבחירות המקדימות והדיח בקלות מהמירוץ את הווארד בייקר, מנהיג המיעוט בסנאט מטנסי, את ג'ון קונלי, מושל טקסס לשעבר, את הסנאטור בוב דול מקנזס, את חבר הקונגרס פיל קריין מאילינוי ואת ג'ון אנדרסון, חבר הקונגרס מאילינוי, שהחליט לפרוש מהמירוץ ולהתמודד כעצמאי. ג'ורג' בוש מטקסס היה המועמד היחיד שיכול היה לנצח את רייגן והוא ניצח אותו בפנסילבניה ובמישיגן, אולם לא הצליח לשנות את המצב. רייגן זכה במועמדות בסיבוב הראשון של הוועידה הרפובליקנית הלאומית בדטרויט ביולי, ואז בחר בג'ורג' הרברט ווקר בוש, יריבו הראשי, כעמיתו למירוץ.
מועמדים > מועמדים אחרים

ג'ון אנדרסון, שנוצח בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית, נכנס לבחירות הכלליות בתור מועמד עצמאי, ואמר שהוא אלטרנטיבה רפובליקנית מתונה לשמרנות של רייגן. למרות זאת, מסע הבחירות שלו משך בעיקר מצביעי אנטי-קרטר כועסים. התמיכה שלו ירדה בהדרגה כשתומכיו עברו אל שני המועמדים המובילים. עמיתו למירוץ היה פטריק לוסי, מושל דמוקרטי לשעבר מוויסקונסין ושגריר במקסיקו שמונה בידי קרטר.
המפלגה הליברטריאנית בחרה באדוארד קלארק כמועמד הנשיאותי ובדייוויד קוק להיות סגנו. הם קיבלו כמעט מיליון קולות מכל המדינות ובמחוז קולומביה. קוק, הבעלים של תעשיות קוק, תרם חלק מהונו למסע הבחירות. מצע המפלגה היה היחיד שתמך בשוויון זכויות להומוסקסואלים וגם המצע היחידי שתמך במתן חנינה גורפת לכל השוהים הבלתי חוקיים במדינה. המצע גם תמך בביטול חוק יחסי העבודה הלאומית וכל חוקי הזכות לעבודה במדינות. קלארק תמך בסיום תוכנית המלחמה בסמים. הוא קידם את התנגדותו לגיוס ולמלחמות ברירה.
קלארק וקוק השיגו 921,128 קולות (1.1%). היה זה המספר הרב ביותר של תומכים אותם השיג מועמד ליברטריאני עד ל-2012, כשגארי ג'ונסון וג'יימס גריי השיגו יותר ממיליון קולות, אולם אחוז קולות קטן יותר. רק ב-2016 הצליח ג'ונסון להשיג יותר משלושה אחוזי תמיכה. קלארק השיג תמיכה טובה באלסקה, והגיע למקום השלישי עם 11.7% מהקולות, יותר מאנדרסון וחצי ממה שקרטר השיג.
המפלגה הסוציאליסטית בחרה בדייוויד מק'ריינולדס בתור המועמד לנשיאות ובאחות דיאן דרופנברוק כמועמדת לתפקיד סגנית הנשיא. מק'ריינולדס הוא ההומוסקסואל הגלוי הראשון שרץ לנשיאות, ודרופנברוק היא הנזירה הראשונה שרצה לתפקיד בממשל.
מפלגת האזרחים בחרה בברי קומונר, ביולוג, להיות המועמד לנשיאות ובלדונה האריס, פעילה למען האינדיאנים, כעמיתתו. הם התמודדו בעשרים ותשע מדינות ובמחוז קולומביה.
המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית בחרה בגאס הול לנשיאות ובאנג'לה דייוויס לסגנית.
המפלגה האמריקנית בחרה בפרסי גריבס ג'וניור לנשיאות ובפרנק ורנום לסגנות.
כוכב הרוק ג'ו וולש ניסה להעלות מודעות לבחירות והריץ קמפיין ציני. הוא הבטיח להפוך את השיר שלו "Life's Been Good" להמנון הלאומי והבטיח "דלק בחינם לכולם", אף על פי שהיה רק בן 33 ולא מבוגר מספיק כדי להיות נשיא.
בחירות כלליות > מסע הבחירות

תחת חוקי הבחירות הפדרליים, קיבלו קרטר ורייגן כל אחד 29.4 מיליון דולרים, ואנדרסון קיבל 18.5 מיליון דולרים ורשות לגיוס תרומות פרטיות. הם לא הורשו להוציא כסף אחר. קרטר ורייגן הוציאו 15 מיליון דולרים על תשדירים בטלוויזיה, לעומת פחות משני מיליון לאנדרסון. רייגן הוציא 29.2 מיליון דולר במהלך מערכת הבחירות, קרטר 29.4 מיליון, ואנדרסון 17.6 מיליון – מכיוון שלא קיבל את הכסף מוועדת הבחירות עד אחרי הבחירות.
הבחירות ב-1980 נחשבות לבחירות שסימלו שינוי בחברה, זאת לראשונה מאז 1932. תומכיו של רייגן שיבחו אותו על מסע הבחירות האופטימי שלו. לעומתו, ניהל קרטר מסע בחירות פסימי ומיואש, שפגע בו. קרטר הדגיש שהצליח להביא שלום למדינות, וטען כי בחירה ברייגן תסכן את זכויות האזרח ותוכניות הרווחה. מצעו של רייגן הדגיש את חשיבות השלום אך גם את הצורך בהגנה עצמית.
מיד לאחר סיום הבחירות המקדימות, הראו הסקרים שרייגן מוביל, וש-58% מהמצביעים לא היו מרוצים מקרטר. ניתוחים מסוימים הראו חוסר שביעות רצון משני המועמדים המובילים. אף על פי שקרטר, רייגן ואנדרסון כולם היו נוצרים מאמינים, קרטר זכה לתמיכה הרחבה ביותר בקרב הנוצרים האוונגליסטיים[דרושה הבהרה]. בסופו של דבר, בזכות תמיכה מצד ג'רי פולוול, זכה רייגן לתמיכה של שני שלישים מהאוונגליסטיים. קרטר טען שהאוונגליסטים השקיעו עשרה מיליון דולרים בתשדירים בדרום כדי להציג אותו כבוגד.
הבחירות היו נקודת מפנה בפוליטיקה האמריקנית, וסימלו את כוחם של הפרוורים והחגורה הספרדית. הצלחתו של רייגן כשמרן שינתה את המפלגות, כשהרפובליקנים הליברלים והדמוקרטים השמרנים החליפו מפלגות וגרמו לקיטוב אידאולוגי עמוק בין המפלגות. לעומת בארי גולדווטר ב-1964, שרק 30% מהציבור האמינו באזהרותיו לגבי ממשלה חזקה מדי, ב-1980 רוב האמריקנים האמינו שהממשלה חזקה מדי.
בחירות כלליות > הבטחות בבחירות

רייגן הבטיח את שיקום הכוח הצבאי, בזמן שבו 60% מהאמריקנים האמינו שתקציב הביטחון היה נמוך מדי. רייגן הבטיח גם לסיים את שליטת הממשלה בכלכלה ולהחזיר את הצמיחה באמצעות תמריצים לייצור וכלכלת צד-היצע. רייגן הבטיח תקציב מאוזן בתוך שלוש שנים שיחסל את האינפלציה, והפחתה של 30% במיסים באותן שנים. בנוגע לכלכלה, ציטוט מפורסם של רייגן היה "מיתון הוא כשהשכן שלך מאבד את עבודתו. שפל כלכלי הוא כשאתה מאבד את עבודתך. התאוששות היא כשג'ימי קרטר מאבד את שלו". רייגן גם תקף את קרטר על המיסים שהטיל על הציבור בנושא הגז והבטיח לבטל את המס. המס לא היה מס על רווחים אלא על ההפרש בין המחיר המפוקח ומחיר השוק.
בנושא של זכויות נשים, היו מחלוקות. פמיניסטיות רבות התנגדו לקרטר, אף על פי שהיה המועמד היחיד שתמך בתיקון לשוויון זכויות. בתוך המפלגה הרפובליקנית היה מאבק, שבסופו נטשה המפלגה את תמיכתה, לראשונה מזה ארבעים שנים, בתיקון. אולם רייגן הבטיח שהוא מחויב לזכויות נשים, והבטיח למנות אישה לקבינט ולבית המשפט העליון. הוא הבטיח למנוע אפליה כלפי נשים בכל המדינות ולעבוד עם כל המושלים לצורך מציאת חלופה לתיקון. הוא גם נאם בעד זכויות נשים בנאום קבלת המועמדות שלו.
מתנגדיו של קרטר תקפו אותו על חוסר בתוכנית כלכלית, ובחוסר בהבטחות בחירות. קרטר תקף לעיתים קרובות את התוכנית הכלכלית של רייגן, אולם לא הציע אחת משל עצמו.
בחירות כלליות > אירועים במסע הבחירות

באוגוסט, נאם רייגן במיסיסיפי לכבוד יריד שבו נרצחו שלושה פעילי זכויות אזרח ב-1964. הוא היה המועמד הנשיאותי הראשון שהגיע ליריד. רייגן הכריז שהחינוך הוא עניינן הבלעדי של המדינות, וטען כי הוא תומך בזכויות המדינות. בנוסף טען שהממשלה השיגה זכויות שלא ניתנו לה בחוקה. הוא הבטיח להחזיר את הכוח למדינות. קרטר תקף את רייגן על המילים הללו וטען כי זכויות המדינות הן שם קוד לשנאה ולגזענות.
יומיים לאחר מכן, נאם רייגן בניו יורק וטען כי הוא מחויב לזכויות האזרח של השחורים ולאכיפתן, והבטיח לעזור לערים.
התקשורת ביקרה את רייגן על שגיאותיו. כשקרטר החל את מסע הבחירות שלו בעיר קטנה באלבמה, טען רייגן (בהתייחסו לדרום כולו) שקרטר בחר להתחיל את מסע הבחירות שלו במקום הקמתו של הקו קלוקס קלאן. הרמיזה של רייגן כאילו הקלאן מייצג את הדרום גרמה להתנגדות המושלים הדרומיים. הדמוקרטים לעגו לטענתו של רייגן שעצים מזהמים, אף על פי שרייגן טען כי לא ציטטו אותו נכון.
בינתיים, קרטר נפגע ממשבר בני הערובה, הכלכלה החלשה, האינפלציה, הריבית, והאבטלה שהמשיכו להתרחש. כל אלו סימלו בעיני הבוחרים רפיון אמריקני בשנותיו של קרטר. ג'ון אנדרסון פגע בקרטר יותר מרייגן ומשך ליברלים, בעיקר במסצ'וסטס ובניו יורק.
בחירות כלליות > תומכים

בספטמבר 1980, הוכרז שלאון ג'ורסקי, תובע מפרשת ווטרגייט, עובד באיגוד הדמוקרטים למען רייגן. זאת אף על פי שחמישה חודשים קודם לכן טען שרייגן "קיצוני". הוא טען שהוא מעדיף קיצוני מוכשר מאשר מתון בינוני.
הסנאטור הדמוקרטי לשעבר יוג'ין מקארתי ממינסוטה (שהתמודד ב-1968 מול לינדון ג'ונסון בתוך המפלגה הדמוקרטית) תמך ברייגן.
שלושה ימים לפני מערכת הבחירות, הכריז איגוד הרובאים הלאומי על תמיכה פוליטית ראשונה מסוגה ברייגן. רייגן עצמו קיבל את פרס ההצטיינות מטעם האיגוד בקליפורניה, ואילו קרטר תמך באיסורים על ציד ומינה תומכת בשליטה על נשק למשרת שופטת.