stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבירה התלמית
איגרת אריסטאס

תיאורה המפורט ביותר של מצודת הבירה התלמית נמצא באיגרת אריסטיאס, יצירה המתעדת את תולדות תרגום השבעים. האיגרת מתארת את יציאתה של משלחת מטעמו של תלמי השני לארץ ישראל, משלחת אשר כללה בין היתר גם חברים מן הקהילה היהודית באלכסנדריה. לאחר תיאורו את בית המקדש והפולחן המתקיים בו, מזכיר מחבר האיגרת את הזכות הגדולה שניתנה בידיו לבקר במצודה הסמוכה למקדש:
למען דעת הכל עלינו לבירה אשר על-יד העיר וסקרנוה, היא יושבת במקום הגבוה ביותר ומחוזקת במגדלים רבים, העשויים אבני בנין גדולות עד ראשיהם להגן, כמו שנודע לנו, על המקומות שעל-יד בית המקדש. ואם תקרה מהפכה או מרד או התפרצות אויבים, לא יוכלו לפרוץ את החומות אשר מסביב לבית. על מגדלי הבירה ערוכים קלעים ומכונות שונות, וגם מקום זה גבוה מן החומות הנזכרות. המגדלים נשמרים בידי אנשים הנאמנים ביותר ואשר נתנו לארץ מולדת אותות גדולים על נאמנותם; אלה אין להם רשות לצאת מן הבירה זולתי בחגים, ואף אז רק חלקים חלקים, ואין רשות להביא כל איש. וזהירות גדולה ינהגו בזה, אף אם העומד בראש נתן רשות להביא אדם לשם ראיה, כדבר הזה היה גם בנו: בקושי ובלי כל נשק הביאו אותנו שנינו לראות בהבאת קרבנות; הם אמרו שהתחייבו בזה בשבועה, ובאמת נשבעו כולם, והם חמש מאות איש לבלתי הביא לבירה יותר מחמשה אנשים בבת אחת. ועל כרחם ינהגו כולם בשעת השבועה. במשפט אלהי; כי כל שמירת המקדש הוא הבירה ומיסדה חיזקה ככה לביטחון המקומות האמורים.
התיאור אינו מבהיר היכן בדיוק הייתה ממוקמת בירה זו (חקרא במקור היווני), אולם מעצם הציון כי "עלינו לבירה" (לאחר תיאור מתחם בית המקדש עצמו), כמו גם הציון כי "היא יושבת במקום הגבוה ביותר" ניתן להבין כי היא נמצאה מעל הר הבית. מאחר שעל פי התיאור המצודה ישבה בצמוד להר הבית עצמו ולא על אחד ההרים הסובבים את ירושלים, כגון הר הזיתים, המיקום היחיד המתאים למציאות הטופוגרפית הוא מצפון לבית המקדש. במקום זה עומד מצוק עליו עתיד היה הורדוס להקים את מצודת האנטוניה ואשר עליו יושב כיום בית הספר אל עומריה.
מיקום זה, הזהה למיקומה של המצודה הפרסית, נמצא הרחק מהאוכלוסייה הירושלמית שבתקופה ההלניסטית התרכזה בעיר דוד. דבר זה מלמד כי מטרתה הייתה בראש ובראשונה להגן על ירושלים ומתחם הר הבית מפני אויב חיצוני. האזור מצפון לבית המקדש הוא האזור הנגיש ביותר לאויב המבקש לצור על העיר. לראיה, בדיוק מנקודה זו פרץ אל העיר פומפיוס הגדול בעת כיבושהּ בשנת 63 לפנה"ס, ובדיוק מנקודה זו, תוך השתלטות על מצודת האנטוניה, פרצו חייליו של טיטוס אל בית המקדש בשנת 70 לספירה.
תאריך חיבורה של איגרת אריסטאס אינו ידוע, אם כי ברור כי לא נכתבה בתקופה אותה היא מתיימרת לתאר. הדעות לגבי תאריך חיבורה המדויק מגוונות, אולם הדעה הרווחת מצביעה על אמצע המאה ה-2 לפנה"ס. אם אכן כך הדבר, ההשראה לסיפור אינה אחת המצודות האחרות שעמדו בצפון הר הבית בשנים מאוחרות יותר, הבירה החשמונאית או מצודת האנטוניה. לאור התיאור האידילי של שומרי המצודה, נאמנותם למקדש ולחגי ישראל, ולאור העובדה כי האיגרת נכתבה על ידי יהודי, ייתכן כי מצודה זו מתוארת כאנטיתזה לחקרא הסלאוקית. זו הייתה שנואה על יהודי ירושלים ונמצאה בעימות עם אוכלוסיית העיר במהלך מרבית שנות קיומה. לחלופין, למרות שנכתבה עשרות שנים לאחר סיום השלטון התלמי בירושלים, ייתכן והאיגרת אכן משמרת זיכרון היסטורי על אודות מצודה תלמית מצפון לבית המקדש.
גורלה של הבירה התלמית

ספר מקבים ב' כולל התייחסות ל"סוסטראטוס, נציב האקרופוליס" (מקור המילה "חקרא" – מצודה – במילה אקרופוליס) שנים ספורות לפני מרד המכבים, אולם במהלך כל המרד אין ולו אזכור אחד למצודה כלשהי מצפון למתחם בית המקדש והיא נעדרת מכל תיאור מאוחר יותר. יש הסוברים כי הדבר רומז על כך כי הבירה התלמית והחקרא הסלאוקית הן למעשה אותה המצודה, אולם כל תאוריה של מצודת החקרא הסלאוקית מתארכים את בנייתה רק לערב תקופת המרד. כמו כן, מקובל כיום למקם מצודה זו מדרום להר הבית. גורלה של הבירה התלמית, אם כן, הוא בגדר תעלומה. תאוריה אחת מייחסת את הריסתה לאנטיוכוס הרביעי, כאשר זה עלה על ירושלים והחריבה בשנת 168 לפנה"ס. טענה זו גורסת כי אנטיוכוס, אשר היה זקוק למצודה על מנת לדכא את האוכלוסייה היהודית, בנה את החקרא בעיר דוד והעביר לתוכה את חיל המצב הסלאוקי. עתה, משלא הזדקק למצודת הבירה, החריב גם אותה.
הערות שוליים

1 2  בהט ד. 1982. לתולדות מצודת אנטוניה. קרדום 21–23, עמ' 97–101.
↑  Carter, C. E. (1999). The Emergence of Yehud in the Persian Period. Sheffield Academic Press.
↑  בר-כוכבא, ב' (2007). "המלחמות הסוריות" – מלחמת מאה השנים בין המעצמות הגדולות על גורל דרום סוריה וארץ ישראל: 301–200 לפנה"ס. בתוך: זירת קרב – קרבות הכרעה בארץ ישראל, עמ' 61–85, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים יב: 133, 138.
↑  דוד פלוסר, ירושלים בימי בית שני, מחניים נ"ח; וראו גם: איגרת אריסטאס, פסוקים 100–104, בתוך: כהנא, א' (1956). הספרים החיצוניים לתורה לנביאים לכתובים ושאר ספרים חיצוניים. מסדה, תל אביב.
↑  Honigman S. (2003). The Septuagint and Homeric Scholarship in Alexandria. Routledge, London. pp. 128-130.
1 2  Wightman G. J. (1990). Temple Fortresses in Jerusalem Part I: The Ptolemaic and Seleucid Akras. Bulletin of the Anglo-Israeli Archaeological Society 9, pp. 29-40.
↑  לוריא, ב"צ (1981). מקומה של החקרה – בצפון הר הבית. קתדרה 21, עמ' 31–40.
↑  Bar-Kochva. 1989. Judas Maccabeus, pp. 445 – 465. Cambridge.
↑  בן-דב, מ' (1981). החקרה הסלאוקית – מדרום להר הבית. קתדרה 18, עמ' 22–35.
↑  Dequeker L. (1985). The City of David and the Seleucid Acra in Jerusalem. in: Lipinski, E (ed). The Land of Israel: Cross-roads of Civilization. Leuven. pp. 193-210.
היפספיסט

איור מודרני של היפספיסט
היפספיסטים (מיוונית: Ὑπασπιστής - נושא מגן) או כפי שהם היו מוכרים לאחר מותו של אלכסנדר הגדול ארגרספידים (מיוונית: Ἀργυράσπιδες - מגני הכסף) היו יחידת עלית בחיל הרגלים של הצבא המוקדוני. סביר להניח שפיליפוס השני יסד את היחידה זמן מה לאחר שנת 356 לפנה"ס. בקרב הוצבו בדרך כלל באגף הימני היוקרתי של הפלנקס. כמו כן, השתתפו בתמרונים מורכבים שדרשו מסעות ארוכים ומוזכרים תדיר על ידי אריאנוס בהקשר למעשי אומץ עילאי בקרב.
היפספיסטים גויסו מקרב האיכרים המוקדונים, אך בניגוד לפזיטיירוי ששירתו בפלנקס וגויסו על בסיס אזורי, כלומר, בני אותו אזור שירתו באותה חטיבה, היפספטים גויסו מכל רחבי המדינה לשירות ביחידה אחת. בתקופתו של אלכסנדר היחידה מנתה 3,000 לוחמים מחולקים ל-3 חטיבות בנות 1,000 איש כל אחת בשם כיליארכיה. כל כילארכיה חולקה לגדוד (פנטכוסיארכיה) בן 500 חיילים.
מקובל לחשוב שחימושם היה קל יותר מפזיטיירוי ששירתו בפלנקס, אך ייתכן שהניידות הרבה של היחידה נבעה ממשמעת טובה, אימון ותכונות אחרות. אם זה נכון, חימושם היה ככל הנראה דומה לחימוש ההופליטים היוונים בני התקופה: מגן אספיס גדול, חנית דורי, קסדה וחרב קצרה (קופיס). סביר שלא עטו שריון גוף.
בתחילת מסעו של אלכסנדר הגדול הפיקוד על היחידה נמסר לניקנור, בנו של פרמניון. עם מותו של ניקנור בשנת 330 לפנה"ס, נמסר הפיקוד לסלאוקוס, לימים השליט הראשון של הממלכה הסלאוקית.
לקריאה נוספת

Edward M. Anson, Alexander's Hypaspists and the Argyraspids, Historia: Zeitschrift für Alte Geschichte, Bd. 30, H. 1 (1st Qtr., 1981), pp. 117 - 120
R. D. Milns, The Hypaspists of Alexander III: Some Problems, Historia: Zeitschrift für Alte Geschichte, Bd. 20, H. 2/3 (2nd Qtr., 1971), pp. 186 - 195
הערות שוליים

↑  לזיהוי של הארגרספידים עם ההיפספיסטים ראו: Edward M. Anson, Alexander's Hypaspists and the Argyraspids, Historia: Zeitschrift für Alte Geschichte, Bd. 30, H. 1 (1st Qtr., 1981), pp. 117 - 120
↑  R. D. Milns, The Hypaspists of Alexander III: Some Problems, Historia: Zeitschrift für Alte Geschichte, Bd. 20, H. 2/3 (2nd Qtr., 1971), p. 186
↑  R. D. Milns, The Hypaspists of Alexander III: Some Problems, Historia: Zeitschrift für Alte Geschichte, Bd. 20, H. 2/3 (2nd Qtr., 1971), p. 186
↑  R. D. Milns, The Hypaspists of Alexander III: Some Problems, Historia: Zeitschrift für Alte Geschichte, Bd. 20, H. 2/3 (2nd Qtr., 1971), p. 188
האגן הקדוש

מבט על עמק יהושפט, ציור מהמאה ה-19 של תומאס סידון
מבט על האגן הקדוש מהר הצופים
האגן הקדוש או האגן ההיסטורי הוא כינוי חדיש לאזור גאוגרפי בירושלים הכולל את העיר העתיקה וסביבתה המיידית. שם זה הוטבע בדור האחרון בשיח הפוליטי-עיוני כדי להתייחס לאזור בו מרוכזים האתרים ההיסטוריים והקדושים בירושלים.
המונח "האגן הקדוש" לקוח מתחום המחקר הגאוגרפי ומשמש במחקרים גאו-פוליטיים עכשוויים העוסקים בתכנון עירוני, כגון תוכניות מתאר ובמחקרים הדנים בעתידה המדיני של העיר.
רקע

האגן הקדוש הוא – הלכה למעשה – ירושלים, באזור גאוגרפי קטן מרוכזות אלפי שנות היסטוריה ומאות מקומות קדושים – חלקם במשותף ליהדות, לנצרות ולאסלאם, וחלקם באופן ייחודי לאחת משלוש הדתות.
יצחק טישלר סבור שדוד בן-גוריון טען ש: ”ירושלים איננה שועפת, בית חנינא או צור באחר, וגם לא אבו דיס, אלא דווקא האגן הקדוש – הר הבית והעיר העתיקה” והוסיף כי הצעתו של בן-גוריון להרוס את חומות העיר העתיקה לאחר איחוד העיר נועדה למחוק את הגבול בין האגן הקדוש לעיר החדשה.
במחקר מקיף המתייחס לאגן הקדוש פותחת פרופסור רות לפידות בדוגמה מתוך נאומו הראשון, בכנסת הראשונה, של המשורר אורי צבי גרינברג. בנאום זה, אותו הקדיש המשורר ל"ירושלים המחולקת" ולכיסופים לעיר העתיקה שמעבר לגבול, הדגיש כי השם ירושלים מכוון רק לירושלים שבתוך החומות, "שבה הר הבית", וכל אשר נבנה בעת החדשה – מעבר לתחומי האגן הקדוש, הוא לא יותר מ"עיבורה של ירושלים".
גאוגרפיה

תחומי אזור האגן הקדוש אינם מוגדרים באופן מוחלט וגבולות האזור אינם מוסכמים על כל הגאוגרפים העוסקים בחקר ירושלים. גרסה מצומצמת רואה רק בתחומי העיר העתיקה המוקפת על ידי חומת ירושלים את האגן הקדוש, גרסה מורחבת יותר רואה כחלק מהאגן גם את הר הזיתים, הר ציון ועיר דוד.
גאוגרפיה > גבולות

במחקר שנערך עבור מכון ירושלים לחקר ישראל משרטטים החוקרים קובי מיכאל וד"ר משה הירש גבולות מדויקים של האגן כדלקמן:
ליבת האזור: ממערב – לאורך חומת העיר העתיקה עד הפינה הדרומית מערבית. מדרום – לאורך ערוץ גיא בן הינום, דרך דרום החומה המקיפה את מנזר חקל דמא משם צפונה לגדר המזרחית של כנסיית פטרוס אין גליקנטו, משם לחומה הדרומית של העיר העתיקה עד חפירות הכותל הדרומי (גן העופל), משם לעמק יהושפט עד לכביש ראס אל-עמוד כולל בית קברות הר הזיתים.
ממזרח – לאורך חלקות הקבורה היהודית של הר הזיתים עד לקטע החומה של הכנסייה הרוסית כנסיית העלייה, עד בית החולים אל מקאסד, לאורך הגדר של כנסיית וירי-גלילאי. מצפון – מכנסיית וירי-גלילאי, לפינה הצפון מזרחית של חומת העיר העיר העתיקה ולאורך החומה עד מתחם בית הספר שמידט, ולאורך החומה עד פינתה ברחוב יפו. סך הכל 2,012 דונם.
על פי המחקר, האזור עשוי לכלול בגרסה מורחבת יותר את עיר דוד (194 דונם), את אזור סילוואן – הר המשחה (הר המשחית) (41 דונם), וגיא בן הינום (מתחם סנט ג'ורג) 57 דונם. עם תוספות אלו שטחו הכולל של ה"אגן" הוא 2,502 דונם.
גאוגרפיה > אוכלוסייה

על פי נתוני מכון ירושלים לחקר ישראל, בסוף 2003 התגוררו בעיר העתיקה 35,400 תושבים, ובאגן הקדוש כולו כ-40 אלף. 73% מתושבי העיר העתיקה היו מוסלמים, 18% נוצרים ו-9% יהודים.
מתוך 900 הדונם שעליהם יושבת העיר העתיקה, כ-210 דונם בבעלות הוואקף (24%) (רובו בהר הבית, ששטחו כ-144 דונם); כ-270 דונם בבעלות נוצרית של כנסיות ומנזרים (30%); כ-250 דונם בבעלות פרטית ערבית (28%), וכ-170 דונם בבעלות המדינה (18%).
מ-6,000 משפחות שמתגוררות בעיר העתיקה, 68% הן מוסלמיות, 24% נוצריות ו-8% יהודיות.
כמחצית משטח העיר העתיקה משמשת למגורים, 280 דונם משמשים למוסדות דת וחינוך, ו-80 דונם למסחר. אתרים ארכאולוגיים לא מבונים משתרעים על פני 50 דונם, ויש גם 40 דונם שאינם בשימוש.
מחלוקת גאו-פוליטית

האגן הקדוש נמצא לא רק במרכז ירושלים אלא גם בלב הסכסוך הישראלי-ערבי, וכל מחלוקת זניחה עלולה להפוך לתקרית בינלאומית. הדוגמה האחרונה לתקרית הייתה המהומה שקמה סביב חפירות ההצלה ליד שער המוגרבים בתחילת 2007, אירוע המצטרף לשורת אירועים, שחלקם גבו קורבנות בנפש.
בשנת 2006 ערך צוות של מכון ירושלים לחקר ישראל, בראשות רות לפידות, מחקר בנושא חלופות לריבונות באגן הקדוש. על פי מחקר זה קיימים חמישה פתרונות לאזור האגן הקדוש:
החלופה הראשונה מציעה ריבונות ושליטה מלאה של ישראל בכל רחבי האגן, תוך מתן אוטונומיה מסוימת לתושבים הפלסטינים. המשמעות של ההצעה הזאת היא למעשה מיסוד המצב הקיים, שבו מנהלים אנשי דת המוסלמים ונוצרים את מוסדותיהם באופן אוטונומי.
החלופה השנייה שונה בתכלית – ריבונות ושליטה מלאה של הפלסטינים בכל רחבי האגן, עם אוטונומיה לתושבים היהודים.
החלופה השלישית מציעה חלוקה טריטוריאלית בין הצדדים עם פיקוח בינלאומי.
חלופה רביעית מציעה ניהול משותף, וחלוקת סמכויות בין שני הצדדים עם גיבוי בינלאומי.
החלופה החמישית: ניהול האגן הקדוש על ידי גוף בינלאומי כיחידה אחת. הגוף הבינלאומי יחזיק בידיו לא רק סמכויות פיקוח ובקרה, אלא יהיה אחראי גם על ניהול האגן הקדוש, ויהווה את מקור הסמכות והשליטה בו.
החוקרים קובי מיכאל וד"ר משה הירש הציגו מחקר לפיו האופציה הישימה ביותר היא מודל המבוסס על ברלין המערבית – שטח המתנהל כישות אוטונומית תחת פיקוח רב-לאומי המוסכם על כל הצדדים.
לקריאה נוספת

משה הירש וקובי מיכאל, מעורבות בין-לאומית ב"אגן הקדוש" בירושלים: רקע ומשמעויות, מכון ירושלים לחקר ישראל, 2003.
משה הירש וקובי מיכאל, מעורבות בין-לאומית ב"אגן הקדוש" בירושלים: חלופות אפשריות, מכון ירושלים לחקר ישראל, 2003.
אמנון רמון, האגן ההיסטורי של ירושלים – בעיות וחלופות לפתרונן, מכון ירושלים לחקר ישראל, 2007.
מרדכי נאור, ברוך גיאן, ירושלים עיר נושקת אור, הוצאת ידיעות אחרונות, 2007.
הערות שוליים

1 2 3  דליה שחורי, המודל הרצוי הוא מערב ברלין, באתר הארץ, 18 בינואר 2004
↑  יצחק טישלר, ‏תפשת מרובה לא תפשת: אשליות ועובדות בירושלים השלמה, באתר גלובס, 28 במאי 2006
↑  אמנון רמון, האגן ההיסטורי של ירושלים – בעיות וחלופות לפתרונן, באתר מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2007
↑  אמנון רמון, האגן ההיסטורי של ירושלים – בעיות וחלופות לפתרונן, באתר מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2007
↑  אלוף בן, אהוד אולמרט כמעט עשה היסטוריה: וויתור ישראלי על האגן הקדוש, באתר הארץ, 26 ביוני 2009
האסכולה הג'רירית

האסכולה הג'רירית או המד'הב הג'רירי (בערבית: المذهب الجريري) הוא השם שניתן לאחת מאסכולות ההלכה האסלאמיות הקדומות, שנשענו על עבודותיו של האימאם מוחמד אבן ג'ריר א-טברי. למרות שהאסכולה הזאת כבר אינה קיימת, היא פרחה ושגשגה באסלאם הסוני במשך כמאתיים שנה לאחר מותו של א-טברי.
ראו גם

האסכולה הג'עפרית
האסכולה החנפית
האסכולה המאלכית
האסכולה השאפעית
האסכולה החנבלית
האסכולה הט'אהרית
פיקה
הערות שוליים

↑  Jariri - definition - Encyclo, www.encyclo.co.uk
ערך זה הוא קצרמרבנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
היומנים של יוסף נחמני

| --- | --- |
 בימוי:  דליה קרפל
 הופק בידי:  מרק רוזנבאום, דליה קרפל, איתי תמיר
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  2005
 משך הקרנה:  60 דקות
 שפת הסרט:  עברית, ערבית
 סוגה:  סרט תיעודי 
 
"היומנים של יוסף נחמני" הוא סרט תעודה ישראלי, בבימויה של דליה קרפל, שיצא לאקרנים בשנת 2005, והוקרן בערוץ הראשון בשנת 2007.
תקציר העלילה

הסרט עוקב אחרי ראשיתה של הציונות בארץ ישראל ומאמצי ההתיישבות בארץ מנקודת מבטו של אחד הפעילים ברכישת הקרקעות מטעם הקק"ל באמצעות חשיפת יומניו של סוכן קרקעות של הקק"ל שרכש אדמות בגליל בשנות ה-40. היומנים הנחשפים לראשונה בסרט, מציגים את העימות שבין היהודים והערבים בתקופה זו בשל ניסיונות רכישת הקרקעות באזור הגליל וטבריה.
היום שלפני האושר

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ארי דה לוקה
 שפת המקור:  איטלקית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2009
 מספר עמודים:  137
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת הקיבוץ המאוחד
 תאריך:  2010
 תרגום:  מרים שוסטרמן-פדובאנו
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002813671
היום שלפני האושר (באיטלקית: Il giorno prima della felicità) הוא רומן של הסופר האיטלקי ארי דה לוקה. זהו סיפור התבגרותו של יתום בנאפולי בזמן מלחמת העולם השנייה ואחריה המסופר בגוף ראשון. נוסף להיותו רומן התבגרות, "היום שלפני האושר" מצייר תמונה של נאפולי בשנות ה-40 ובשנות ה-50 של המאה ה-20, מספר על היסטוריה, על אהבה ועל חינוך.
היפקרוזאורוס

| היפקרוזאורוס |
| --- | --- |
 
תקופה
קרטיקון עליון, 75–67 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי עוף
תת־סדרה:: צרפודה
משפחה:: הדרוזאוריים
סוג:: היפקרוזאורוס
מינים
 Hypacrosaurus altispinus  Hypacrosaurus stebingeri
שם מדעי
 Hypacrosaurus ‏בראון, 1913

איור של היפקרוזאורוס
היפקרוזאורוס (שם מדעי: Hypacrosaurus; מילולית: "כמעט הלטאה הגבוהה ביותר") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת ההדרוזאוריים.
מאפיינים

מאובניו נמצאו לראשונה בידי החוקר ברנום בראון ב-1913 אשר השתייך למין Hypacrosaurus altispinus . החוקרים ג'ק הורנר ופיליפ קורי מצאו מין נוסף מהסוג ב-1994, Hypacrosaurus altispinus. המאובנים שלו נמצאו במונגוליה ובאלברטה, קנדה בסמוך לפארק הפרובינציאלי דינוזאור, בו נמצאה כמות גדולה של ביצים, קנים וצעירים של הדינוזאור - מהרבים שבצעירי ההדרוזאורים שנמצאו בעולם. דבר זה מעיד על כך שחיו בעדרים ושטיפלו בצאצאיהם.
ההיפקרוזאורוס קיבל את שמו עקב גובהו שכמעט הגיע לזה של הטירנוזאורוס. הוא היה קרוב משפחה של הלאמבאוזאורוס והקוריתוזאורוס שהיו בעל כרבולת עצם ארוכה מאחורי ראשם. הוא הגיע לאורך 9 מטר ולמשקל 4 טון והיה בעל שורת חוליות מחודדות לאורך גבו. מעל ראשו הייתה כיפה" גבוהה והוא היה בעל לסתות גדולות דמויות מקור-ברווז ששימשו ללעיסת צמחייה.
עדרי ההיפקרוזאורוס נדדו בסוף הקרטיקון לפני 67–75 מיליון שנה בקנדה ובמונגוליה בחיפוש מזון ומשכו אחריהם טורפים כמו טירנוזאוריים שונים. על פני כמה פרטים נמצאו סימני נשיכות של טירנואורוסים. דינוזאורים נוספים שנמצאו נהרגו ככל הנראה מחנק מאפר וולקני.
בתרבות

דינוזאור זה הופיע בסדרה הדינוזאורים! ובמשחק המחשב פארק היורה 3: בניית פארק.
דיפ פרפל

ערך זה עוסק בלהקת רוק בריטית. אם התכוונתם לאלבומה השלישי של הלהקה, ראו .
.
| --- | --- |

דיפ פרפל ב-2004 מימין לשמאל: סטיב מורס, דון איירי, איאן גילן, איאן פייס ורוג'ר גלובר
 מקום הקמה:  הממלכה המאוחדת לונדון, הממלכה המאוחדת
 תקופת הפעילות:  1968–1976 1984
 סוגה:  רוק פסיכדלי (מוקדם), הארד רוק, רוק מתקדם, בלוז רוק, הבי מטאל
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  Edel Records
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של הרוק אנד רול (2016) 
 deeppurple.com
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 איאן גילן רוג'ר גלובר דון איירי איאן פייס סיימון מקברייד
 חברים לשעבר
 סטיב מורס ריצ'י בלקמור רוד אוונס טומי בולין ג'ון לורד ג'ו סטריאני ניק סימפר דייוויד קוברדייל גלן יוז
 
דיפ פרפל (Deep Purple, סגול עמוק; מכונה בעברית לעיתים גם סגול כהה) היא להקת הארד רוק בריטית שנוסדה בשנת 1968 בלונדון בידי ריצ'י בלקמור, איאן פייס, ג'ון לורד וניק סימפר. מנעד יצירותיה נע בין הארד רוק, רוק מתקדם, בלוז רוק והבי מטאל. בתחילת דרכה, הלהקה ניגנה בעיקר רוק פסיכדלי מתקדם עם השפעות מוזיקה קלאסית, אך המאפיינים של הארד רוק קיימים בכל אלבומיה.
דיפ פרפל נחשבת לאחת מלהקות הרוק הגדולות בכל הזמנים. בנוסף, יחד עם להקות כמו בלאק סבאת' ולד זפלין, הלהקה נחשבת לאחת החלוצות של ז'אנר ההבי מטאל. הלהקה בתחילה הייתה פעילה מאז הקמתה ועד שהתפרקה בשנת 1976. בשנת 1984 התאחדה הלהקה והיא פעילה עד היום. בשנת 2016 נכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוק אנד רול. במשך שנות פעילותה מכרה הלהקה למעלה ממאה מיליון עותקים של אלבומיה.
היסטוריה > ההתחלה

להקת דיפ פרפל נוסדה רשמית בשנת 1968, באנגליה, על ידי חמישה חברים: הקלידן ג'ון לורד, הגיטריסט ריצ'י בלקמור, הסולן רוד אוונס, הבסיסט ניק סימפר, והמתופף איאן פייס. שמה הקודם של הלהקה, Roundabout, הוחלף לשם Deep Purple, על שם שיר של פיטר דה רוז, שידוע בביצוע לארי קלינטון והיה אהוב על סבתו של בלקמור.
בתחילת דרכה התמקדה הלהקה לרוב בגרסאות כיסוי (קאברים) לשירים אחרים. בשלושת אלבומיה הראשונים: "Shades of Deep Purple",‏ "The Book of Taliesyn", ו-"Deep Purple", הצליחה הלהקה להגיע למצעדי הלהיטים בארצות הברית, אך לא הייתה לה כמעט הצלחה בבריטניה, מולדתם של חבריה. הכיוון המוזיקלי של הלהקה התבסס בתקופה זו על נגינת הקלידן ג'ון לורד, שהתמחותו המקורית הייתה מוזיקה קלאסית. הרכב הלהקה השתנה עם עזיבתם של אוונס וסימפר, כאשר את מקומם תפסו הסולן איאן גילן והבסיסט רוג'ר גלובר. שניהם היו מכרים של בלקמור, וחברים בלהקה בשם Episode Six, לפני שהצטרפו לדיפ פרפל.
היסטוריה > ההרכב השני

בהרכב חדש זה, הקליטו חברי הלהקה בשנת 1969 את התקליטון "Black Night", כשבצידו השני הוקלט השיר "הללויה" ואת ה-Concerto for Group and Orchestra, הופעה ראשונה מסוגה באותה התקופה, בה הוקלטו יצירות בשילוב תזמורת פילהרמונית ולהקת רוק בהופעה חיה באלברט הול. היצירה הולחנה על ידי קלידן הלהקה ג'ון לורד בעזרתו של המלחין הבריטי מלקולם ארנולד. לורד, שניסה לגשר בין המוזיקה הקלאסית עליה גדל לבין הרוק הכבד שאת שורשיו הוביל באותה התקופה, היה למעשה היחיד בלהקה שהתעניין בנושא, למרות התשבחות בעיתונות, האלבום התקבל בקרב קהל השומעים בקרירות רבה. לורד ודיפ פרפל, חזרו שנה לאחר מכן לנגן ביצירה נוספת בה שולבה הלהקה עם תזמורת ושנקראה Gemini Suite, אך מעריצי הלהקה והלהקה עצמה בחרה שלא לשוב עוד לז'אנר הייחודי, ופנתה להתעמק ברוק הכבד. אותה הקלטה נדירה של דיפ פרפל עם התזמורת מבצעים את Gemini Suite יצאה באופן רשמי על דיסק בחברת RPM.
לאחר יציאת האלבום, תפס בלקמור את הפיקוד על הלהקה. הסיבה ללקיחת המנהיגות שלו מתוארת היטב בציטוט הבא: ”פשוט הבנתי שאם לא אעשה משהו, נצטרך לנגן עם תזמורות לנצח!”[דרוש מקור]. כך יצא האלבום "In Rock" - אלבום מחוספס וכבד מאוד ביחס לאותה התקופה. האלבום נמכר ביותר ממיליון עותקים, והלהקה הצליחה בארצות הברית ולראשונה גם בבריטניה עצמה. הסינגל "Black Night" הגיע למקום השני במצעד הבריטי, המקום הגבוה ביותר אליו הגיעה הלהקה אי פעם.
בקיץ 1971 יצא האלבום "Fireball". גם אלבום זה היה להיט, אך מעט פחות מקודמו. הסינגל "Strange Kind of Woman" הגיע אף הוא למקומות גבוהים במצעד. הלהקה תכננה עוד אלבום, ורצתה להקליט אותו בקזינו במונטרה, שווייץ. במהלך הופעה של פרנק זאפה ירה אלמוני אקדח זיקוקים לעבר הגג ושרף את הקזינו. האירוע השפיע על הלהקה, וכך נוצר השיר "Smoke on the Water".
חברי הלהקה שמו לב לסאונד מיוחד המתקבל בנגינה במסדרונות בית המלון בו הם שהו. הם החליטו להקליט את כל האלבום החדש שלהם במסדרונות בית המלון. תוצאת ההקלטות, האלבום "Machine Head" קיבל פלטינה משולשת.
היסטוריה > ההרכב השלישי

לאחר הוצאת אלבום הופעה חיה "Made in Japan" והוצאת האלבום "Who Do We Think We Are", החלו המחלוקות הפנימיות לבלוט. את חוסר ההסכמה שהתגלע בין גילן לבלקמור ניתן לשמוע באלבום "Who Do We Think We Are", בו יש ירידה מוזיקלית ניכרת. ב-1974 פרש איאן גילן מחברותו בלהקה. לאחר מכן פוטר ממנה גם הבסיסט רוג'ר גלובר.
באותה שנה בחרו החברים שנותרו בסולן חדש, זבן בבוטיק אופנה ובנם של בעלי פאב, דויד קוברדיל, וגם בבסיסט והזמר חבר להקת טרפיז - האמריקאי הראשון שחבר ללהקה, גלן יוז. בהרכבה החדש הקליטה דיפ פרפל אלבום פלטינה נוסף, "Burn". האלבום לימד על שינוי כיוון מוזיקלי של הלהקה לתחום חדש לגמרי: רוק כבד בלוזי עם אלמנטים פאנקיים בהשפעת הבסיסט גלן יוז. הרכב זה הקליט שני אלבומים עד שלבלקמור נמאס מכיוון הפאנק ששאר חברי הלהקה משכו אליו ולכן רצה לפרוש. הקש ששבר את גב הגמל היה הסירוב בו נתקל כשרצה להקליט גרסה ל"הכבשה השחורה של המשפחה" (במקור של להקת Quatermass). לאחר קבלת הסירוב, עזב בלקמור את הלהקה והקים את להקת ריינבו עם רוני ג'יימס דיו.
היסטוריה > ההרכב הרביעי

חבריה החדשים של הלהקה שטעמו מעוצמת הקונצרטים לפני עשרות ומאות אלפי המעריצים, התחננו בפני הקלידן ג'ון לורד והמתופף איאן פייס להותיר את ההרכב על כנו, ולאחר מאמצים למצוא מחליף שיכנס לנעליו הגדולות של ריצ'י בלקמור, נמצא הגיטריסט האמריקאי המוכשר טומי בולין כמחליף לגיטריסט הפורש. הלהקה הוציאה אלבום אחד בשנת 1975. אבל בולין לא יכול היה להיכנס לנעלי בלקמור משתי סיבות: ראשית הוא לא הגיע ליכולותיו המוזיקליות ושנית בולין סבל מחרדת במה נוראית ונהג לאבד את ראשו לחלוטין על הבמה. התופעות האלו החריפו בעיה נוספת של בולין, לראשונה בדיפ פרפל היו חברי הלהקה - בולין ויוז, צרכני סמים. לא לקח זמן רב עד שלורד ופייס מאסו באורח החיים של יוז ובולין והודיעו על חוסר רצונם בהמשך פעילותה. לבסוף טומי בולין מת ממנת יתר שהטביעה אותו בבריכה והלהקה הודיעה על התפרקותה.
היסטוריה > הזיוף

בשנת 1980 החליט רוד אוונס, שהיה סולן הלהקה בשלושת אלבומי האולפן הראשונים, לעשות קצת כסף על חשבון מוניטין הלהקה. ייתכן שאוונס סבר שהעובדה שהלהקה הייתה מפורקת, כמו גם העובדה שהוא היה הסולן המקורי, תעזור לו במהלכו זה. ואכן, בעצת אמרגנו, הוא הקים הרכב והחל להופיע בארצות הברית, קנדה ומקסיקו תחת השם "דיפ פרפל", כשהפוסטרים שפרסמו את ההופעות לא רמזו במאומה כי אין מדובר בדבר האמיתי.
התוצאות היו רחוקות מלהשביע רצון: אוונס לא הצליח לשיר טוב את השירים שהושרו במקור על ידי איאן גילן ודייוויד קוברדייל, והקהל, שמלכתחילה היה אמביוולנטי כלפי הרעיון, קלט מהר מאוד מה ניסו למכור לו, והצביע ברגליים.
מהבחינה החוקית, השם "דיפ פרפל" שייך לחברי הלהקה המייסדים האחרים, ולפיכך, בתוך זמן קצר מאוד הגישו חברי הלהקה תביעה משפטית כנגד אוונס, ובה אסרו עליו להשתמש בשם ובמוניטין שלהם, שבנו בלעדיו. חברי הלהקה ניצחו במשפט, ובעקבות הניצחון גם נשללו מאוונס כל התמלוגים על מכירות של שלושת אלבומי הלהקה הראשונים, להם היה שותף.
היסטוריה > האיחוד

ב-1984, לאחר שמונה שנים של פעילויות בהרכבים שונים, החליטו חברי ההרכב השני, גילן, בלקמור, פייס, גלובר, ולורד על איחוד מחדש. הלהקה הוציאה אלבום מוצלח מאוד בשם "Perfect Strangers". מיד אחריו יצאה למסע הופעות ארוך, בסיומו הקליטה את האלבום "The House of Blue Light" שיצא לאור ב-1987. בינתיים התברר כי הדמויות הבולטות שמאחרי הלהקה, גילן ובלקמור אינם מסתדרים יחד.
היסטוריה > ההרכב החמישי

עקב חילוקי הדעות בין חברי הלהקה החליט גילן לפרוש בשנית ובמקומו הצטרף ללהקה ב-1990 הסולן ג'ו לין טרנר, שעבד עם בלקמור ב"ריינבו". הרכב זה הופיע בין השאר בישראל.
ההרכב הופיע 3 שנים עד שגילן החליט לחזור.
היסטוריה > ההרכב השישי

לאחר שינויים נוספים בהרכב הלהקה פרש הגיטריסט בלקמור שהלך לכיוון המוזיקלי ה"בריטי העתיק" והחל לנגן על כלים אתניים כמו לאוטה ועוד. במקומו, הלהקה גייסה לשירותיה את הגיטריסט ג'ו סטריאני. סטריאני שהיה מחויב גם לחברת תקליטים שונה היה חייב להפסיק את חברותו בלהקה לאחר זמן קצר.
בהרכב זה הלהקה לא הוציאה אף אלבום.
היסטוריה > ההרכב השביעי

פרישתו של סטריאני גרמה לגיוסו של סטיב מורס, מנהיג להקת Dixie Dregs, ווירטואוז גיטרה בפני עצמו. מאז כניסתו של מורס להרכב הלהקה היא החלה במסעי הופעות חובקי עולם והחזירה לעצמה את ההוד המפורסם שאפף את הופעותיה.