stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המשלחת הכלל-גרמנית
הישגים ספורטיביים > אולימפיאדת טוקיו (1964)

האולימפיאדה האחרונה שבה השתתפה המשלחת הכלל-גרמנית, אולימפיאדת טוקיו (1964), הייתה אף היא מוצלחת מבחינתה. הספורטאים הגרמנים זכו ב-50 מדליות, מהן 10 מדליות זהב, שדירגו אותה גם הפעם במקום הרביעי, אחרי ארצות הברית, ברית המועצות, והמארחת, יפן, שזכתה בפחות מדליות ממנה, אך ביותר מדליות זהב. אולימפיאדה זו הייתה היחידה שבה נושא הדגל היה ספורטאי מזרח-גרמני - הקופצת למים אינגריד קרמר.
באתלטיקה זכו הגרמנים ב-10 מדליות. בקרב עשר זכה ויל הולדורף במדליית הזהב, והאנס-יואכים ואלדה זכה במדליית הארד. גם בקפיצה במוט עמדו שני גרמנים על הפודיום: וולפגנג ריינהרדט זכה במדליית כסף וקלאוס להנרץ זכה במדליית ארד. הראלד נורפות זכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר ודיטר לינדנר רשם הישג דומה בהליכה ל-20 ק"מ. ביידוי פטיש, זכה אווה באייר במדליית ארד. אצל הנשים בלטה קארין בלצר שזכתה במדליית זהב בריצת 80 מטר משוכות. רנטה צולמברגר זכתה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל ואינגריד לוץ זכתה במדליית כסף בזריקת דיסקוס.
ברכיבה זכו הגרמנים בשתי מדליות מכל סוג. נבחרת הדרסאז' זכתה במדליית זהב, והארי בולדט זכה גם במדליית כסף בתחרות היחידים. נבחרת הקפיצות זכתה אף היא במדליית זהב, והרמן שרידה זכה גם במדליית כסף אישית. באיוונטינג, זכה פריץ ליגס בשתי מדליות ארד, אישית וקבוצתית. הקיאקיסטיות רוזוויטה אסר ואנמריה צימרמן זכו במדליית זהב במקצה הזוגות ל-500 מטר. רביעיית החותרים זכתה במדליית כסף במקצה ל-1,000 מטר והיינת ביקר והולגר צנדר זכו במדליית ארד במקצה היחידים לאותו המרחק. חותר הקאנו יורגן אשרט זכה במדליית זהב במקצה היחידים ל-1,000 מטר. רביעיית החותרים עם הגאי זכתה במדליית זהב, אכים היל זכה במדליית כסף שנייה ברציפות במקצה היחידים, שמיניית החותרים זכתה אף היא במדליית כסף, והצמד וולפגנג הוטרנוט ומיכאל שוואן זכה במדליית ארד. אינגריד קרמר שמרה על תוארה בקפיצה למים מ-3 מטר, ובקפיצה מ-10 מטר איבדה את תוארה וזכתה במדליית כסף. השייט וילהלם קוויידה זכה במדליית זהב בדגם פין וצוות הדרגון זכה במדליית כסף. נבחרת רוכבי האופניים הגרמנית זכתה במדליית זהב במרוץ המרדף וצמד הרוכבים וילי פוגרר וקלאוס קובוש זכו במדליית ארד במרוץ אופני טנדם.
בשחייה זכו הגרמנים ב-6 מדליות. פרנק ויגנד זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי, הנס-יואכים קליין זכה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי וגרהרד הץ זכה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי. בשלושת משחי השליחים זכו הגרמנים במדליות כסף. במשחה ל-100X4 מטר מעורב התחרה קליין, במשחה ל-100X4 מטר מעורב התחרה לצדו גם ויגנד, ובמשחה ל-200X4 מטר חופשי התחרו שלושתם.
המתאגרף הנס הובר זכה במדליית כסף, לאחר שנוצח בקרב הגמר בידי ג'ו פרייז'ר. אמיל שולץ זכה אף הוא במדליית כסף והיינץ שולץ זכה במדליית ארד. המתאבק קלאוס רוסט זכה במדליית כסף, ושלושה מתאבקים נוספים זכו במדליות ארד: לותר מץ, היינץ קיל ווילפריד דיטריך, לו הייתה זו מדליה אולימפית רביעית. סייפת הרומח הלגה מס זכתה במדליית כסף אישית ובמדליית ארד עם הנבחרת בתחרות הקבוצתית. המתעמלת בירגיט רדוכלה חלקה עם לאריסה לטינינה את מדליית הכסף בקפיצות, ונבחרת הגברים זכתה במדליית ארד. הג'ודוקא וולפגנג הופמן זכה במדליית כסף, וקלאוס גלאהן זכה במדליית ארד.
נבחרת הכדורגל זכתה במדליית הארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר 2-1 לצ'כוסלובקיה, וגברה 1-3 על הרפובליקה הערבית המאוחדת במשחק על המקום השלישי. נבחרת ההוקי שדה סיימה במקום החמישי ונבחרת הכדורמים במקום השישי.
הישגים ספורטיביים > אולימפיאדות החורף

באולימפיאדות החורף זכתה המשלחת הכלל-גרמנית ב-19 מדליות, מהן 8 מדליות זהב. הישג זה ממקם אותה במקום ה-21 בטבלת המדליות האולימפיות של כל הזמנים.
באולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956) רשמה המשלחת הישגים צנועים יחסית. גולשת הסקי האלפיני אוסי רייכרט זכתה במדליית זהב בסלאלום, וקופץ הסקי הארי גלאס זכה במדליית ארד בקפיצה מגבעה גבוהה. בהוקי קרח, העפילה הנבחרת לבית הגמר, אך סיימה במקום השישי והאחרון.
באולימפיאדת סקוו ואלי (1960) השתפרו הישגיה של המשלחת באופן משמעותי, והסתכמו ב-8 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, שהקנו לה את המקום השני בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות. בסקי אלפיני זכתה היידי ביבל במדליית זהב בגלישה במורד, הנס-פטר לאניג זכה במדליית כסף בתחרות המקבילה לגברים, וברברה הנברגר זכתה במדליית ארד בסלאלום. בהחלקה מהירה זכתה הלגה האזה במדליית זהב במרוץ ל-500 מטר ובמדליית כסף במרוץ ל-1,000 מטר. הלמוט רקאנגל זכה במדליית זהב בקפיצות סקי וגאורג תומה זכה במדליית זהב בסקי נורדי משולב. צמד המחליקים האמנותיים מריקה קיליוס והנס-יורגן באומלר זכה במדליית כסף. נבחרת ההוקי קרח שוב סיימה במקום השישי.
באולימפיאדת אינסברוק (1964) זכו הגרמנים ב-9 מדליות, 3 מכל סוג, ודורגו במקום השישי בטבלת המדליות. גולשי הלוז' זכו בחמש מהמדליות. בתחרות הגברים כל זוכי המדליות היו גרמנים, תומאס קלר, קלאוס בונזאק והנס פלנק. בתחרות הנשים זכתה אורטרון אנדרליין במדליית הזהב, ואילזה גייסלר זכתה במדליית הכסף. מנפרד שנלדורפר זכה במדליית הזהב השלישית, בהחלקה אמנותית, ומריקה קיליוס והנס-יורגן באומלר זכו במדליית כסף שנייה ברציפות. גאורג תומה איבד את תוארו בסקי נורדי משולב וזכה במדליית ארד, ובמדליית ארד נוספת גולש הסקי האלפיני וולפגנג ברטלס, בגלישה במורד. נבחרת ההוקי קרח סיימה במקום השביעי.
מדליות

| --- | --- |
 :  ראו גם – מדליות במשחקים האולימפיים
ראו גם

גרמניה במשחקים האולימפיים
גרמניה המזרחית במשחקים האולימפיים
גרמניה המערבית במשחקים האולימפיים
הערות שוליים

1 2  "Medals by Games" [מדליות לפי משחקים]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-18 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
1 2  "Medals by Sports" [מדליות לפי ענפי ספורט]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-18 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
הרוכב הנס גינתר וינקלר, שזכה בשתי מדליות זהב במלבורן, ובשבע מדליות אולימפיות בין 1956 ל-1976
נבחרת השליחים הגרמנית שזכתה במרוץ השליחים ל-100X4 מטר ברומא. משמאל: ארמין הארי, שניצח גם בריצת 100 מטר
הקופצת למים אינגריד קרמר (במרכז) עם אחת ממדליות הזהב בהן זכתה ברומא
חותר הקאנו יורגן אשרט (במרכז) על דוכן המדליות בטוקיו
המחליקה המהירה הלגה האזה, שזכתה בשתי מדליות בסקוו ואלי
חסקה

ערך זה עוסק בכלי שיט. אם התכוונתם לשיר של להקת חיל הים, ראו .
חסקה בחוף אשקלון
בונה החסקה, המציל שלמה אלחסוב בצד שמאל. לידו עומד בצד ימין המציל דוד ארליך שהגה את הרעיון. חוף תל אביב
חַסַקֶה או חֲסָקָה היא כלי שיט חלול, עשוי עץ או פיברגלס, ללא סיפון, מעקה או מפרש. הכלי משמש מצילים בארץ ישראל לפחות מתחילת שנות ה־30.
לפי דוריאן פסקוביץ, שהיה הראשון שהביא גלשנים לישראל, הייתה החסקה במקורה כלי שיט שטוח ששימש את הדייגים הערביים. מקור אפשרי אחר לכלי, הדומה לגלשן, הוא כי הוא נבנה כווריאציה על הגלשן החלול שהמציא תום בלייק בשנת 1926.
בשנות השלושים, שלמה אלחסוף, מציל חירש, שהיה גם נגר בהכשרתו, החליט בהשראת חברו דויד ארליך לבנות סירה שתתאים לצורכי המצילים. בניסיון הראשון, שהושפע מסירות דיג ערביות שטוחות, בנה ע״פ שרטוט של ארליך, סירה עם חרטום וירכתיים. כדי לחזור לחוף היה צורך לסובב את הסירה במים. בניסיונות הבאים בנה סירה עם חרטום בשני הצדדים, כך שהמציל יכול היה לסובב את גופו ולחתור לצד השני במהירות. אלחסוף וארליך קבעו את מידות הסירה: 4.75 מטר אורך, 1.25 מטר רוחב במרכז, וגובהה באמצעיתה 25 ס"מ. בחסקה חותרים עם משוט שאורכו 3.45 מטר, עובי המוט 38 מ"מ, רוחב הכף 18–20 ס"מ ואורך הכף 25 ס"מ.
הסירה, העשויה עץ ודיקט, הפכה במהרה ללהיט בקרב מצילים בחופי הארץ. ברבות השנים בנו את החסקה מפיברגלס, אבל המידות של אלחסוף וארליך תקפות עד היום.
בשנת 1950 שמואל צייטלין ערך מסע ימי, ביחד עם שמאי קנצנופולסקי, בחסקה מתל אביב לחיפה..
בינואר 1973, במבצע משותף למחלקת כושר קרבי בצה"ל ולחיל הים, הפליג איתמר לויטין, אדריכל מתל אביב ואיש מילואים של מחלקת כושר קרבי, מאילת לשארם א־שייח' על גבי חסקה. המסע, שאורכו כ־250 קילומטרים וארך 5 ימים, תועד בכתבה פרי עטו של לויטין בשבועון צה"ל "במחנה" בפברואר 1973. ככל הידוע, זהו המרחק הגדול ביותר שנחצה בחסקה.
בתרבות הישראלית התפרסמה החסקה בזכות השיר באותו השם (של יורם טהרלב) שחוזר על המילים ”חסקה, חסקה, בלי סיפון ומעקה, שנחיה ושנזכה רק לשוט בחסקה”. השיר הולחן על ידי משה וילנסקי עבור להקת חיל הים בשנת 1972. בהמשך קיבל השיר גרסת כיסוי של להקת "אתניקס", שסולנה זאב נחמה שירת בעברו בחיל הים.
ראו גם

סאפ
הערות שוליים

↑  סרט מ־1936 המתעד שימוש רווח בחסקה נמצא כאן: http://switch3.castup.net/cunet/gm.asp?ai=148&ar=20041215-19
↑  http://www.topsea.co.il/history.htm. לפי המילון הערבי־עברי של איילון־שנער , אחד הפירושים של המילה حسكة הוא "מין סירת תחרות קלה".
↑  ראו: ג. ישראל, "עשרים שעות בלב-ים על סירה קטנטונת", 'על המשמר, 9 במאי 1950 וגם: יצאו לדרך בחורים, באתר ארכיון הפועל
| אמצעי תחבורה |
| --- | --- | --- |
| חלליים | מעבורת חלל • חללית • רכב הנחיתה הירחי • רכב הנדידה הירחי • תרמיל ריחוף |  |
| אוויריים | אוויריים |  |
| ממונעים | מטוס (מטוס סילון · מטוס קרב · מטוס מנהלים · מטוס מטען · מטוס קל · מטוס דו-כנפי) •  מסוק • ספינת אוויר • צפלין • תרמיל ריחוף |  |
| לא ממונעים | כדור פורח • דאון  • מצנח רחיפה • גלשן אוויר |  |
| ימיים | ימיים |  |
| ממונעים | אונייה (מכלית · מכלית נפט · אוניית צובר · אוניית נוסעים · משחתת · נושאת מטוסים) • סירת מנוע • אופנוע ים • יאכטה  • צוללת (צוללת גרעינית) • מעבורת (נחתת) • רחפת • ואפורטו |  |
| לא ממונעים | מפרשית (דאו) • גלשן רוח • סירה (סירת הצלה · קיאק · קאנו · גונדולה) • רפסודה • חסקה • אַרְבָּה • בוצית • ג'ונקה • אוניית מפרשים • אוניית קיטור |  |
| יבשתיים | יבשתיים |  |
| מכוניות | מכונית מיקרו •  מכונית מיני •  סופרמיני •  משפחתית •  משפחתית גדולה •  מונית • ניידת משטרה • גראן טוריסמו • מכונית משוריינת  • מיניוואן • אמבולנס • קרון מתים • קלנועית • מכונית ספורט • רודסטר • קבריולה • מכונית-על • מעונוע |  |
| רכבות | רכבת מהירה • רכבת פרוורית • רכבת בין-עירונית • רכבת נוסעים דו-קומתית • רכבת קלה • רכבת תחתית • מונורייל • פוניקולר • רכבל • חשמלית • גונדולה • קטר • קרון |  |
| אוטובוסים | אוטובוס מפרקי • אוטובוס קומתיים • אוטובוס נמוך-רצפה • מיניבוס • אוטובוס תלמידים • טרוליבוס • מערכת אוטובוסים מהירה |  |
| דו-גלגלי ממונע | אופנוע • קורקינט ממונע • קטנוע  • רכינוע |  |
| רכבי שטח | טרקטור • ג'יפ • SUV • טרקטורון • באגי • תומקאר • גארדיום • אוונגרד • רכבי שלג (אופנוע שלג · חתול שלג · מפלסת שלג) • רכב קרבי משוריין (טנק · נגמ"ש · שריונית · זחל"ם) • ציוד מכני הנדסי (דחפור · מחפר · יעה אופני · מיני-מעמיס · מחפרון · מפלסת) |  |
| משאיות | טנדר (מטענית) • מסחרית (ואן) • טיולית • כבאית • משאית עפר • משאית סמי-טריילר • פול-טריילר • רכבת כבישים |  |
| מונעים בכוח אדם | אופניים (אופני טנדם · חד-אופן · אופנוח · תלת-אופן) • קורקינט • גלגיליות • סקייטבורד  • אפריון • ריקשה • מגלשיים • עגלת תינוק |  |
| מונעים בכוח בהמה | כרכרה • מרכבה • מזחלת •  קוודריגה •  דיליז'נס • עגלה • קרון |  |
חורבן סדום ועמורה (ג'ון מרטין)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  ג'ון מרטין 
 תאריך יצירה:  1852 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  212.3 ס״מ 
 גובה:  136.3 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 משקל:  46 ק"ג 
 מספר יצירה:  C6975 (Laing Art Gallery) 
 מיקום:  Laing Art Gallery
 
"חורבן סדום ועמורה" (באנגלית: The Destruction of Sodom and Gomorrah) הוא ציור מאת האמן הבריטי ג'ון מרטין. היצירה מציגה את חורבן הערים סדום ועמורה כעונש על חטאי תושביהן, כפי שמתואר בסיפור המקראי. רק לוט ובנותיו, הנראים נמלטים מהעיר, ניצלו מהאסון. אשת לוט, שהתעלמה מהאזהרה שלא להביט לאחור, הופכת לנציב מלח. הציור מאופיין בגוונים אדומים עזים, המייצגים את האש והחורבן, וכן בסערה מסתחררת בשמיים – מוטיב חוזר ביצירותיו של מרטין.
סגנון ומאפיינים

ג'ון מרטין היה ידוע בציוריו הדרמטיים, שעסקו לרוב בהרס אפוקליפטי ובנקמת האל. ציור זה משקף את הנטייה שלו לתאר חורבן בקנה מידה עצום, תוך שימוש בצבעים עזים ותאורה דרמטית. מרטין לא דבק בדיוק היסטורי או ארכאולוגי בציוריו; הוא האמין כי יש להעצים את האפקטים החזותיים כדי להשיג רושם עוצמתי יותר.
רקע ויצירת הציור

מרטין נולד בשנת 1789 בצפון-מזרח אנגליה והגיע מרקע צנוע. בתחילת דרכו עסק בצביעת מרכבות וכלי חרס, אך בהמשך זכה להצלחה כאמן. ב-1827 הוכרז כאחד הציירים הפופולריים באנגליה, וזכה להערכת הציבור על ציוריו רחבי ההיקף, שתיארו חורבן עולמי ותמונות תנ"כיות עוצמתיות.
השפעות וביקורת

ציוריו של מרטין זכו לאהדת הציבור, אך זכו גם לביקורות מצד מבקרי האמנות בני זמנו. מבקרים כגון ויליאם תאקרי ראו בהם יצירות מוגזמות ומצועצעות, ואילו אחרים החשיבו אותו כאמן חשוב המסוגל להעביר דרמה חזותית יוצאת דופן. עם השנים דעכה הפופולריות שלו, אך במאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 חלה התעניינות מחודשת ביצירתו.
עוד כמה מציוריו של מרטין מכילים נטיות אפוקליפטיות, כולל נפילת בבל (1831), נפילת נינוה, נקמה אלוהית, פנדמוניום (1841) וערב המבול (1840).
נפילת בבל, 1831
"המבול" (The Deluge), 1834, מרכז ייל לאמנות בריטית
ערב המבול, 1840, האוסף המלכותי, טירת וינדזור
Pandemonium, 1841, הלובר
רקע והקבלה לסגנונו של מרטין

ציור זה משתלב בסדרת יצירותיו של מרטין, שהתמקדו בסצנות תנ"כיות של חורבן ואסון, בהן נפילת בבל. מרטין לא הקפיד על דיוק היסטורי או ארכאולוגי, אלא שם דגש על אפקטים דרמטיים ותיאורים מוגזמים, בהתאם לגישתו האמנותית.
הערות שוליים

↑  The Destruction of Sodom and Gomorrah, www.europeana.eu (באנגלית בריטית)
1 2 3 4  John Martin: the Laing Gallery, Newcastle, The Telegraph, ‏2011-03-15 (באנגלית)
↑  "John Martin: the Laing Gallery, Newcastle". Telegraph.co.uk. 15 במרץ 2011. נבדק ב-3 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "How John Martin saw the end of the world – TLS". the-tls.co.uk. נבדק ב-3 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
אבי דהן

| --- | --- |

 לידה:  1975 (בן 50 בערך) חיפה, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1993–2018 (כ־25 שנים)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד פלחה"ן נח"ל  סגן מפקד יחידת דובדבן  מפקד גדוד 931  מפקד גדוד גפן  נספח צה"ל במארינס  מפקד חטיבת שועלי מרום  ראש מחלקת הדרכה בזרוע היבשה  מפקד חטיבת אילת  סגן מפקד אוגדת איו"ש  ראש מחלקת כושר קרבי בזרוע היבשה
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן
 
אבי דהן (נולד בשנת 1975) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, המשמש ראש מחלקת כושר קרבי בזרוע היבשה. קודם לכן שימש סגן מפקד אוגדת איו"ש, מפקד חטיבת אילת ומפקד חטיבת שועלי מרום.
קורות חייו

אבי דהן נולד בחיפה. בצעירותו שיחק בקבוצת הכדורגל מכבי חיפה.
שירותו הצבאי

התגייס לצה"ל בשנת 1993, ושובץ בגדוד דוכיפת. עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לגדוד ומונה למפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד פלוגת החוד בגדוד 931. לאחר מכן מונה למפקד פלחה"ן נח"ל. במהלך תפקידו כמפקד הפלחה"ן, שימש בשנת 2000 כמפקדו האחרון של מוצב הבופור, ופיקד על פינוי ופיצוץ המוצב בעת הנסיגה מלבנון. לאחר מכן מונה לסגן מפקד יחידת דובדבן.
בשנת 2005 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 931, ופיקד עליו במהלך פינוי חומש כחלק מתוכנית ההתנתקות. במלחמת לבנון השנייה הוביל את הגדוד בין היתר בקרבות כנגד החזבאללה בכפרים א-טייבה וחולא, בקרב על הסלוקי ובלחימה בכפר ע'נדוריה, את תפקידו סיים בשנת 2007. לאחר מכן מונה למפקד גדוד בבה"ד 1 בין השנים 2007–2008, ופיקד עליו במבצע עופרת יצוקה. בהמשך שימש כמפקד גדוד גפן בין השנים 2008–2009. לאחר מכן מונה לנספח צה"ל במארינס בין השנים 2009–2011.
לאחר שובו לישראל, הועלה לדרגת אל"ם ומונה במאי 2011 למפקד חטיבת שועלי מרום, ובמקביל לראש מחלקת הדרכה בזרוע היבשה, הוא פיקד על החטיבה בין היתר במהלך מבצע עמוד ענן, בתפקידיו אלו שימש עד אוגוסט 2013. ב-9 באוקטובר 2013 מונה למפקד חטיבת אילת, ושימש בתפקיד עד 26 באוגוסט 2015. לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ג (2016-2015). באוגוסט 2016 מונה לסגן מפקד אוגדת איו"ש וביולי 2017 מונה במקביל לראש מחלקת כושר קרבי בזרוע היבשה. בשנת 2018 סיים את תפקידו כסגן מפקד אוגדת איו"ש ופרש מצה"ל, תוך שהוא ממשיך בתפקיד ראש מחלקת כושר קרבי, בתור אזרח עובד צה"ל.
דהן נשוי ללימור ואב לארבעה.
לקריאה נוספת

עמוס הראל ואבי יששכרוף, קורי עכביש, הוצאת ידיעות ספרים, 2008
עפר שלח ויואב לימור, שבויים בלבנון, הוצאת ידיעות אחרונות, 2007
אלישיב שמשי, "עוד ניצחון כזה... על רוח לחימה במלחמת לבנון השנייה", הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2013
הערות שוליים

↑  אמיר בוחבוט‏, "ברמה האסטרטגית, קשה להילחם מול דאעש": ריאיון עם מח"ט אילת, באתר וואלה, 1 באוקטובר 2015
↑  קובי פינקלר, אייל היה אגדה עוד בחייו, באתר ערוץ 7, 17 בפברואר 2007
↑  רון לשם, "אם יש גן עדן", הוצאת זמורה ביתן, 2005, עמוד 317
↑  אפרת וייס וחנן גרינברג, צה"ל נערך לפינוי נצרים, עימותים בשומרון, באתר ynet, 21 באוגוסט 2005
↑  עמוס הראל ואבי יששכרוף, קורי עכביש, הוצאת ידיעות ספרים, 2008, עמוד 352
↑  איתי אנגל, ‏כך נראה קרב אמיתי, באתר ‏מאקו‏, 24 בנובמבר 2006
↑  עמוס הראל ואבי יששכרוף, גבורת הלוחמים לא חיפתה על כישלון הפיקוד בסלוקי, באתר הארץ, 29 בינואר 2008
↑  יותם קניספל, "להיות תמיד ראשון", אתר מז"י, 18 בפברואר 2009
↑  עלומה ראם, מצמצמים את אי הודאות, אתר מז"י, 18 בדצמבר 2011
↑  רביד חרובי ואבישי חורי, "חיילים התעקשו להגיע ולהילחם", במחנה, 20 בדצמבר 2012, כפי שהועלה באתר פרש
↑  מערכת אתר צה"ל, מפקד חדש לחטיבת אילת: אל"ם אבי דהן, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 9 באוקטובר 2013
↑  שורת מינויים בדרגות אל"ם וסא"ל; תקן מפקד יהל"ם הועלה מסא"ל לאל"ם, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 19 בינואר 2015
↑  ארן הרשלג, ספורטאי השבוע של שוונג לקראת מרוץ אייל, באתר שוונג, ‏14/10/2022
אולימפיאדת בייג'ינג (2008)

| --- | --- |
 
 עיר מארחת:  בייג'ינג, סין
 מדינות משתתפות:  204
 ספורטאים משתתפים:  10,942 (6,305 גברים, 4,637 נשים)
 תחרויות:  302 ב-28 ענפים
 טקס הפתיחה:  8 באוגוסט 2008
 טקס הנעילה:  24 באוגוסט 2008
 נפתח רשמית על ידי:  חו ג'ינטאו
 השביע את המשתתפים:  זנג ינינג
 הדליק את הלפיד האולימפי:  לי נינג
 האצטדיון הראשי:  האצטדיון הלאומי בייג'ינג
 
 → אולימפיאדת אתונה (2004) אולימפיאדת לונדון (2012) ← 
אולימפיאדת בייג'ינג (2008) הייתה תחרות הספורט הגדולה בעולם בשנת 2008. האולימפיאדה נפתחה רשמית ב-8 באוגוסט 2008 וננעלה ב-24 באוגוסט. המשחקים נערכו ברובם במתחם האולימפי שבעיר בייג'ינג בירת סין. באולימפיאדה השתתפו 204 משלחות ממדינות שונות ו-10,942 ספורטאים. סלוגן התחרות היה "עולם אחד - חלום אחד".
המכרז האולימפי

ההצבעה על קיום המשחקים נערכה בישיבה ה-112 של הוועד האולימפי הבינלאומי במוסקבה. על הזכות לארח התמודדו 5 ערים: טורונטו, פריז, איסטנבול אוסקה ובייג'ינג. תוצאות ההצבעה בטבלה:
| תוצאות מכרז אולימפיאדת הקיץ 2008 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| עיר | מדינה | סיבוב 1 | סיבוב 2 |  |  |  |
| בייג'ינג | הרפובליקה העממית של סין סין | 44 | 56 |  |  |  |
| טורונטו | קנדה קנדה | 20 | 22 |  |  |  |
| פריז | צרפת צרפת | 15 | 18 |  |  |  |
| איסטנבול | טורקיה טורקיה | 17 | 9 |  |  |  |
| אוסקה | יפן יפן | 6 | — |  |  |  |
המתקנים

עבור התחרויות נבנה הפארק האולימפי. טקס הפתיחה וטקס הסיום וכן תחרויות האתלטיקה נערכו באצטדיון הלאומי בייג'ינג, שהוקם בשנת 2003 במרכז הפארק האולימפי. אצטדיון זה מכיל 91,000 מושבים. הספורטאים, המאמנים וחברי המשלחות האחרים שוכנו בכפר האולימפי שבפארק ותחרויות ענפי ספורט המים נערכו במרכז ענפי ספורט המים הלאומי בייג'ינג, אשר נמצא אף הוא בפארק.
חלק מהתחרויות התקיימו מחוץ לעיר בייג'ינג: תחרויות הרכיבה התקיימו בהונג קונג; תחרויות הכדורגל התקיימו במספר ערים: שנגחאי, טיינג'ין, צ'ינהואנגדאו, שן-יאנג; תחרויות השיט התקיימו בצ'ינגדאו.
שנים עשר מתקנים חדשים ושמונה מתקנים זמניים נבנו במיוחד עבור התחרויות. עלות הקמת מתקני הספורט שנבנו במיוחד לאולימפיאדה מוערכת בכ-1.9 מיליארד דולר.
תחרויות

אולימפיאדת בייג'ינג הייתה דומה במתכונתה לזו שהתקיימה באתונה בשנת 2004. היא כללה 302 תחרויות (165 לגברים, 127 לנשים ו-10 תחרויות מעורבות) ב-28 ענפי ספורט, תוספת של תחרות אחת לעומת אולימפיאדת אתונה (2004). בסך הכול נוספו 9 תחרויות חדשות במקום 8 שהוצאו מהתוכנית.
לראשונה התקיימו תחרויות בשחייה במים פתוחים (10 ק"מ), ריצת 3000 מ' מכשולים לנשים, אופני BMX ותחרות קבוצתית בטניס שולחן.
לעומת זאת הוצאו מהתוכנית שתי תחרויות בקליעה, תחרויות נגד השעון באופני מסלול, וזוגות בטניס שולחן.
בסיוף החליפו תחרויות קבוצתיות ברומח וחרב לנשים את התחרויות ברומח לגברים ודקר לנשים.
מועד פתיחת ונעילת המשחקים > טקס הפתיחה

טקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים נערך באצטדיון הלאומי בייג'ינג ב-8 באוגוסט 2008, והחל בשעה שמונה ושמונה דקות בערב, שעון בייג'ינג (כך שהתאריך והשעה יכולים להיכתב בצורה הסמלית 08/08/08 08:08). בתחילה תוכננו המשחקים להיפתח בשבוע האחרון של יולי, אולם עם זכייתם של הסינים בזכות לארח את המשחקים, ביקשו מהוועד האולימפי לדחות אותם בשבועיים. כך, הועברו המשחקים לתאריך שניתן לרשום אותו כך: 08/08/08, שכן ה-מספר 8 מסמל הצלחה וביטחון על-פי המסורת הסינית. את שיר הנושא הרשמי של האולימפיאדה, "You and Me", ביצעו בתחילת הטקס ליו הואן (אנ') ושרה ברייטמן.
הדעה המקובלת היא, שהטקס היה מרשים ביותר, ובשיאו הודלק הלפיד האולימפי על ידי המתעמל הסיני לי נינג, אשר ריחף בגובה רב באמצעות חבלים מעל האצטדיון.
לאחר מספר ימים התברר, שחלקים מהשידור הטלוויזיוני שהועבר לכל העולם, לא היו אותנטיים:
חלק מהזיקוקים שהופיעו כביכול בשידור חי, היו יצירי הנפשה ממוחשבת.
הילדה שנראתה כביכול שרה שיר הלל לסין, ביצעה ליפ סינק להקלטה. הקול שהושמע שייך לילדה אחרת, שלפי טענת מארגני הטקס, הייתה פחות נאה, ולכן לא הופיעה בטקס.
מעצב האפקטים המיוחדים בטקס הפתיחה ובטקס הנעילה היה אמן סיני צאי גוו-צ'יאנג.
מועד פתיחת ונעילת המשחקים > טקס הנעילה

טקס הסיום של המשחקים האולימפיים נערך באצטדיון הלאומי בייג'ינג ב-24 באוגוסט 2008, בשעה 20:00, שעון בייג'ינג. באופן מסורתי הונפו דגל הארץ המארחת, הדגל האולימפי, דגל יוון (שם החלו המשחקים האולימפיים בעת העתיקה) ודגל הארץ שעתידה לארח את המשחקים הבאים - בריטניה. לאחר כניסה של ספורטאים נושאי דגלי המדינות המשתתפות, נכנסו הספורטאים ואחריהם 40 אלף ממיליון המתנדבים שסייעו לאולימפיאדה. ראש עיריית בייג'ינג וראש הוועד האולימפי הבינלאומי נשאו נאומים. לאחר הורדת הדגל האולימפי הוא נמסר למשמרת לראש עיריית לונדון, והלפיד האולימפי כובה. בטקס הופיעו שחקן הכדורגל דייוויד בקהאם, אשר בעט כדורגל לעבר הקהל, ג'ימי פייג' (נגן לד זפלין) והזמרת הבריטית ליאונה לואיס. שלושת המופיעים הללו סימלו את המעבר של המשחקים האולימפיים לאולימפיאדת לונדון (2012).
משתתפות

בבייג'ינג השתתפו 204 משלחות. המשלחת הגדולה ביותר הייתה של סין, בת 639 ספורטאים. שלוש מדינות שלחו לראשונה משלחות למשחקים האולימפיים: מונטנגרו (לאחר שהתפרקה מסרביה), איי מרשל וטובאלו. בנוסף, אישר הוועד האולימפי לקוסובו לשלוח משלחת למשחקים, אך בשל איחור במועד ההרשמה, היא לא השתתפה לבסוף במשחקים.
ב-24 ביולי החליט הוועד האולימפי הבינלאומי להרחיק את המשלחת מעיראק בשל התערבות הממשלה בספורט במדינה. ב-29 ביולי חזר הוועד האולימפי הבינלאומי מהחלטתו ואישר את השתתפות עיראק באולימפיאדה.
מדליות

87 מתוך 204 המשלחות זכו במדליות. המארחת סין זכתה במספר הגדול ביותר של מדליות זהב, אך ארצות הברית זכתה במספר הכולל הגדול ביותר של מדליות. חמש המדינות אפגניסטן, טג'יקיסטן, טוגו, מאוריציוס וסודאן זכו במשחקים במדליות ראשונות בתולדותיהן, כשמדינה שישית שזכתה לראשונה במדליה, בחריין, איבדה אותה בעקבות תוצאות בדיקת סמים, שנה לאחר האולימפיאדה. סרביה זכתה לראשונה במדליות תחת שם זה, לאחר פרידתה ממונטנגרו. מונגוליה ופנמה זכו לראשונה במדליות זהב.
עשר המדינות המובילות במדליות שזכו ספורטאיהן:
| מיקום | מדינה | זהב | כסף | ארד | סה"כ | ספורטאים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | הרפובליקה העממית של סין סין | 51 | 21 | 28 | 100 | 639 |
| 2 | ארצות הברית ארצות הברית | 36 | 38 | 36 | 110 | 596 |
| 3 | רוסיה רוסיה | 23 | 21 | 29 | 73 | 467 |
| 4 | הממלכה המאוחדת בריטניה | 19 | 13 | 15 | 47 | 312 |
| 5 | גרמניה גרמניה | 16 | 10 | 15 | 41 | 463 |
| 6 | אוסטרליה אוסטרליה | 14 | 15 | 17 | 46 | 433 |
| 7 | קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית | 13 | 10 | 8 | 31 | 267 |
| 8 | יפן יפן | 9 | 6 | 10 | 25 | 351 |
| 9 | איטליה איטליה | 8 | 9 | 10 | 27 | 344 |
| 10 | צרפת צרפת | 7 | 16 | 18 | 41 | 323 |
| סך הכול | סך הכול | 196 | 160 | 184 | 540 | 4,195 |
המשלחת הישראלית

אולימפיאדת בייג'ינג הייתה אולימפיאדת הקיץ ה-14 בה נטלה חלק ישראל. המשלחת הישראלית לאולימפיאדה זו הייתה הגדולה ביותר עד אולימפיאדת טוקיו (2020) ומנתה 43 ספורטאים. החותר מיכאל קולגנוב נשא את דגל ישראל בטקס הפתיחה.
ההישגים הבולטים של המשלחת היו:
מדליית ארד לשחר צוברי בשיט בגלשן ניל פרייד RS:X.
מקום רביעי לשייטות ה-470, ורד בוסקילה וניקה קורניצקי.
מקום חמישי של הג'ודוקא גל יקותיאל.
לראשונה בתולדותיה ייצגה את ישראל נבחרת בהתעמלות אומנותית, עלתה לגמר וסיימה במקום השישי.
מקום שמיני בגמר תרגילי הקרקע של המתעמל אלכס שטילוב, ההישג הטוב ביותר של ספורטאי ישראלי בהתעמלות מכשירים עד לאולימפיאדה זו (ההישג נשבר באולימפיאדת טוקיו 2020, בה זכה ארטיום דולגופיאט במדליית זהב)
אירה ריסנזון עלתה לגמר בתחרות האישית בהתעמלות אמנותית, וסיימה במקום התשיעי.
שלושה שחיינים העפילו לחצי הגמר במשחים שבהם התחרו: גל נבו ב-200 מטר מעורב אישי (מקום 13), נמרוד שפירא בר אור ב-200 מטר חופשי (מקום 15) וגיא ברנע ב-100 מטר גב (מקום 16). גל נבו דורג גם במקום 11 במוקדמות ב-400 מטר מעורב.
מקום עשירי למעיין דוידוביץ', הגולשת בדגם ניל פרייד RS:X.
סיקור המשחקים

האולימפיאדה בבייג'ינג היא הראשונה ששודרה באיכות HDTV (טלוויזיה באיכות גבוהה). על פי מדד נילסן כ-4.7 מיליארד בני אדם צפו בחלק כלשהו של שידור המשחקים האולימפיים. הערכות הצפייה בטקס הפתיחה ברחבי העולם, נעו בין מסביב למיליארד ל-4 מיליארד, כאשר התקשורת הישראלית העמידה את מספר הצופים בטקס הפתיחה ברחבי העולם בכמעל ל-2 מיליארד. בישראל מספר הצופים שצפה בטקס הפתיחה נאמד על ידי רשות השידור בכמיליון וחצי איש.
סיקור המשחקים > זכויות שידור בטלוויזיה

בהתאם לחוקי הוועד האולימפי הבינלאומי חייבת רשות השידור הממלכתית של כל מדינה לשדר את המשחקים באופן חופשי.
בישראל: המשחקים שודרו בערוץ הראשון ובערוץ הספורט.
באירופה: את המשחקים שידרו בכל מדינה באירופה תחנות החברות באיגוד השידור האירופי. את זכויות השידור לכלל אירופה רכש גם ערוץ יורוספורט ששידר גם בחברות הכבלים והלוויין בישראל.
צפון אמריקה: בארצות הברית שידרה רשת NBC את המשחקים. בקנדה שידרה רשת CBC את המשחקים.
אסיה: בסין שידרה את המשחקים רשת CCTV. ביפן העבירה את השידורים רשת NHK.