stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת האזרחים בדרום סודאן
תוצאות המלחמה

הרוגים: לפי ההערכות, כ-400,000 בני אדם נהרגו בלחימה עד אפריל 2018.
עקורים: למעלה מ-4 מיליון עקורים. כ-1.8 מיליון מהעקורים נותרו במדינתם, וכ-2.5 מיליון ברחו למדינות שכנות, במיוחד אוגנדה וסודאן.
רעב: הלחימה בלב החקלאי בדרום המדינה גרמה למספר האנשים הרעבים למזון לנסוק ל-6 מיליון.
קריסה של כלכלת המדינה: על פי קרן המטבע הבינלאומית באוקטובר 2017, ההכנסה הריאלית פחתה במחצית מאז 2013 והאינפילציה עלתה ליותר מ-300% לשנה.
מילארד שיטס

| --- | --- |

 לידה:  24 ביוני 1907 פומונה, ארצות הברית 
 פטירה:  31 במרץ 1989 (בגיל 81) Gualala, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות שונארד 
 
מילארד שיטס, באנגלית: Millard Sheets (24 ביוני 1907 - 31 במרץ 1989) היה אמן, מורה ומעצב אדריכלות אמריקאי. הוא היה מהראשונים מבין אמני הציור בקליפורניה, ועזר להגדיר את תנועת האמנות בה. רבים מפסיפסי הבניינים בקנה מידה גדול, שלו מאמצע המאה ה-20 עדיין קיימים בדרום קליפורניה. ציוריו נמצאים במוזיאון המטרופוליטן לאמנות ובמוזיאון וויטני בניו יורק, במכון לאמנות של שיקגו, בגלריה הלאומית בוושינגטון הבירה; ומוזיאון מחוז לוס אנג'לס.
ביוגרפיה

מילארד שיטס נולד ב-24 ביוני 1907 וגדל בעמק פומונה, מזרחית ללוס אנג'לס . הוא בנו של ג'ון שיטס. הוא למד במכון לאמנות צ'ואינארד ולמד עם הציירים פרנק טולה צ'מברלין וקלרנס הינקל. כשהיה עדיין נער, צבעי המים שלו התקבלו לתצוגה בתערוכת צבעי המים השנתית של קליפורניה. בגיל 19, הוא נבחר לחברות באגודת צבעי המים של קליפורניה. בשנה שלאחר מכן הוא נשכר ללמד ציור בצבעי מים עוד לפני סיום לימודיו בצ'ואינארד .
ביוגרפיה > קריירה

במאי 1927, שיטס הציג שנים-עשר ציורי שמן של נופי הים במועדון בפומונה. בשנת 1929 הוא זכה בפרס השני בתחרות של ציור פרחי בר בטקסס, והפרס הנדיב איפשר לשיטס לנסוע לאירופה למשך שנה כדי לקדם את השכלתו באמנות. בתחילת שנות ה-30 החל להשיג הכרה לאומית כאמן אמריקאי בולט. הוא הציג בפריז, ניו יורק, פיטסבורג, שיקגו, יוסטון, סנט לואיס, סן אנטוניו, סן פרנסיסקו, וושינגטון די.סי., בולטימור, וערים רבות אחרות ברחבי ארצות הברית. בלוס אנג'לס הוא הוכר כדמות המובילה והכוח המניע מאחורי תנועת צבעי המים בסגנון קליפורניה.
בין 1935 ל-1941, גדלו ההכרה בכישרונו, הפרסים שקיבל והתפוקה שלו. הוא זכה לאזכור חוזר ב-Art Digest ושחזור צבעוני של עבודתו בספר Eyes on America. בשנת 1935 בגיל 28, הוא היה נושא למונוגרפיה שפורסמה בלוס אנג'לס. בשנת 1943, הוא צייר ארבעה ציורי קיר בבניין בוושינגטון הבירה בנושא "תרומתו של הכושי בהתפתחות החברתית והתרבותית של אמריקה."
מכירות האמנות שלו אפשרו לו לנסוע שוב לאירופה, מרכז אמריקה והוואי, שם צייר את שראה וחווה, והפגין סגנון אישי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא היה כתב ואמן של חיל האוויר האמריקאי בהודו ובבורמה. רבות מיצירותיו מתקופה זו מתעדות את מראות הרעב, המלחמה והמוות שהיה עד להן. ניסיונו מימי המלחמה גם השפיע על אמנותו לאחר המלחמה במשך מספר שנים, כאשר בזמן שצייר בקליפורניה ובמקסיקו בשנות ה-40, עבודתו עקבה אחר גוונים כהים ונושאים מדכאים. לאחר שנות ה-50 הסגנון שלו עבר לכיוון של צבעים בהירים יותר ונושאים ממסעותיו ברחבי העולם.
במהלך השפל הגדול, הוא איחד כוחות עם אדוארד ברוס כדי לשכור אמנים לפרויקט יצירות אמנות ציבוריות, פרויקט האמנות הראשון של הניו דיל. ב-1946 כיהן כנשיא אגודת צבעי המים של קליפורניה. בשנים שלאחר מכן עבד כאדריכל, מאייר, צייר קיר, ליטוגרף ושופט בתערוכות אמנות.
מחוץ לקליפורניה, הוא קיבל על עצמו עבודות עבור הספרייה הציבורית של דטרויט, מרפאת מאיו, ספריית אוניברסיטת נוטרדאם, מלון הילטון בהונולולו והבנק הלאומי מרכנתיל בדאלאס.
ב-1953 מונה שיטס למנהל המכון לאמנות אוטיס. תחת הנהגתו, התוכנית האקדמית של בית הספר עברה מבנה מחדש כדי להציע תארים BFA ו-MFA, ונוצרה מחלקה לקרמיקה, בראשות פיטר וולקוס. במהלך אותה תקופה הושלמו בניין קרמיקה, גלריה, ספרייה ואגף סטודיו. עד ששיטס עזב את אוטיס ב-1962, הצורה והכיוון של המכללה השתנו באופן דרמטי.
ביוגרפיה > ציורי קיר פסיפס בסניפי בנק חיסכון בייתי

בסוף שנות ה-50 הוזמן שיטס על ידי הווארד פ. אהמנסון לעצב את סניפי Home Savings Bank ברחבי דרום קליפורניה שישמשו כנקודות ציון קהילתיות על ידי ביטוי "ערכי קהילה" או הצגת "גרסה חגיגית של היסטורית הקהילה". כדי להשיג מטרה זו, תכנן שיטס את בנייני הסניף שלו עם חזיתות חיצוניים המכילים עבודות פסיפס גדולות המתארות מורשת מקומית.
ההזמנות לעבודתו התרבו וכללו יותר מ-80 בנייני סניפים לאחר היצירה הראשונית ב-1955. שיטס התפטר מתפקיד ההוראה שלו בסקריפסקולג' והקים את סטודיו שיטס בקלרמונט, קליפורניה, והעסיק שורה של אמנים.
האולפנים שלו הפיקו פסיפסים חסרי כותרת כעבודות מסחריות הנחשבות לאמנות ציבורית רשמית, ובהיעדר כותרת רשמית הם נקראים לפי התמונות או הנושאים שלהם. אף שהם נהנים מהגנות מסוימות במסגרת חוק שימור האמנויות של קליפורניה, רבים מהם הושמדו.
ביוגרפיה > מוות

שיטס מת ב-31 במרץ 1989, בביתו באנקור ביי במחוז מנדוסינו, קליפורניה, לאחר מחלה ממושכת. טקס התקיים בביתו ובכנסייה האוניטרית הראשונה של סן דייגו .
היו לו ארבעה ילדים. בנו הצעיר, טוני שיטס, עבד בשחזור ציורי הקיר של אביו, כולל ציור הקיר בסן חוזה, קליפורניה.
הערות שוליים

1 2  Arenson, Adam (2018). Banking on Beauty: Millard Sheets and Midcentury Commercial Architecture in California. Austin, Texas: University of Texas Press. pp. 2, 131
↑  Millard Sheets | Smithsonian American Art Museum, americanart.si.edu (באנגלית)
↑  "In Love with Painting" - The Life and Art of Clarence Hinkle; essay by Janet Blake, www.tfaoi.org
↑  "Outing Spots In South Listed in Stage Line Book". Pomona, California: The Pomona Progress Bulletin. 14 Jun 1929. p. 21
↑  "Millard Owen Sheets". The Pomona Progress Bulletin. 1927-05-05. p. 15. נבדק ב-2024-03-22.
↑  "Wildflower Competitive Exhibitions"
↑  "Wildflower Competitive Exhibitions: Millard Sheets"
↑  Park, Marlene (1984). Democratic vistas : post offices and public art in the New Deal. Gerald E. Markowitz. Philadelphia: Temple University Press. p. 234.
↑  "Happy Birthday Millard Sheets: Top Ten Public Art Projects to See in Person"
↑  "Art Institute Instruction Plan Mapped"
↑  "Andres Andersen". Progress-Bulletin. Pomona, California. 11 Jan 1962. p. 4.
↑  "It's Sheets Week, Dedicated to the Man Who Made LA's Mosaicked Mid-Century Banks"
↑  "Back in the Day: Famous mid-century designer's murals can be seen in Riverside, Hemet"
↑  Untitled (Home Savings Bank) | Mural Conservancy of Los Angeles, www.themcla.org
↑  Millard Sheets and the Art of Banking - ProQuest, www.proquest.com (באנגלית)
↑  "Obituary". Independent Coast Observer. 1989-04-07. p. 16. נבדק ב-2024-03-22.
↑  Joe Rodriguez | Bay Area News Group, Millard Sheets’ son saves artist’s doomed mural at San Jose airport, The Mercury News, ‏2010-07-09 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012331294905171  PLWABN: 9810541293605606  GND: 119391090  ISNI: 0000 0001 1443 0333  LCCN: n80156614  LNB: 000252083  NLA: 35715570  NSK: 000785137  RKD: 72269  SNAC: w68g8nkn  SUDOC: 179913999  ULAN: 500023740  VIAF: 45110609   WorldCat (עם VIAF): 45110609 
פסיפס על סניף בנק מרכנתיל, גובה 10 מטר, 1959
פסיפס על בנק בקליפורניה - המערב הפרוע.
גן חיות לילדים, ציור קיר
מלחמת דואר

מלחמת דּוּאָר (באנגלית: Duar War) הייתה מלחמה בין הודו הבריטית לבין ממלכת בהוטן בין השנים 1864–1865.
בריטניה שלחה משלחת דיפלומטית לממלכת בהוטן בתחילת שנת 1864, לאחר סיום מלחמת האזרחים בממלכה. המשלחת ניסתה להגיע להסכם שלום עם בהוטן אך ניהלה משא ומתן עם צדדים יריבים בקרבות הפנימיים בממלכה. בתגובה ממלכת בהוטן דחתה את כל הצעות בריטניה להסכמי שלום וידידות. בריטניה הכריזה מלחמה בנובמבר 1864. לממלכת בהוטן לא היה צבא סדיר, הכוחות המאומנים במדינה כללו רק את שומרי הדזנוגים. שומרים אלו היו חמושים רק בכלי נשק מיושנים, כמו חרבות, קשתות וכדומה, אבל הם נלחמו נגד חיילים בריטים אשר צוידו ברובים.
לאחר שהבריטים כבשו את אסאם והפכו את האזור לחלק מהודו הבריטית (1826), החל סכסוך גבול ותיק עם מדינת בהוטן מצפון. בראשית שנות ה-60 של המאה ה-19 לקחו הבוטאנים מעברי הרים אסטרטגיים מגבול האסמים ולא התייחסו לדרישה הבריטית למסור את האדמות או לחלוק כבוד. בינואר 1865 פלש כוח בריטי קטן לבוטאן, אך הבוטנים התנגדו בהצלחה ופינו את חיל המצב הבריטי בדוונגירי. משלחת ענישה בהנהגת סר הנרי טומבס (1824-1874) דיכאה בהדרגה את הבוטאנים, שהסכימו לשלום ב-11 בנובמבר 1865 על פי הסכם סינצ'ולה. מלחמת הדואר נמשכה רק חמישה חודשים ולמרות שבהוטן ניצחה בחלק מהקרבות - הסתיימה בתבוסתה. בעקבות התבוסה בריטניה כבשה חלק מאדמת בהוטן והכריחה את הממלכה לסגת משטחים אחרים שהיו בכיבושה. המלחמה הסתיימה באופן רשמי כאשר נחתם הסכם סינצ'ולה ב-11 בנובמבר 1865. לפי תנאי ההסכם, בהוטן העבירה חלק מאדמותיה באזור הדוארים בדרום הממלכה לבריטניה בתמורה לתשלום שנתי בן 50,000 רופיות.
הסכם סינצ'ולה

ההסכם נחתם ביום 11 בנובמבר 1865 בין נציגי הממשל הבריטי בהודו לבין נציגי הראג'ה של בהוטן.
להלן סעיפי ההסכם:
1. מעתה והלאה ישררו שלום קבוע וידידות בין ממשלת בריטניה וממשלת בהוטן.
2. הואיל וכתוצאה מפעולות תוקפניות חוזרות ונשנות על ידי ממשלת בהוטן וסירוב ממשלה זו לתת פיצוי על פעולות אלו, ולאור היחס המשפיל שניתן לשליחי הוד מעלתו המושל הכללי בניסיונם להגיע לפתרון ידידותי של חילוקי הדעות הקיימים בין שתי המדינות, ממשלת בריטניה נאלצה לתפוס בכוח צבאי את כל שטחי הדואר ומספר מוצבים הרריים המגינים על המעברים לתוך בהוטן, והיות וממשלת בהוטן הביעה כעת את צערה על התנהגותה הבלתי הולמת והביעה את רצונה לבסס יחסים ידידותיים עם ממשלת בריטניה, מוסכם בזאת שכל השטח הידוע כ"שמונה עשר הדוארים" הגובלים באזורי ראנג'פור, קוץ'-ביהאר ואסאם, וכן אזורי הטאלו של אמבארי פאלקוטה וטריטוריית הגבעות מעל הגדה השמאלית של הטסטה עד הנקודות שייקבעו על יד הנציב הבריטי שימונה למטרה זו, יימסרו על ידי ממשלת בהוטן לממשלת בריטניה לנצח.
3. ממשלת בהוטן מסכימה בזאת למסור את כל הנתינים הבריטיים וכן את הנתינים של סיקים וקוץ'-ביהאר המוחזקים כעת בבהוטן בניגוד לרצונם, ולהימנע מכל הפרעה בעת חזרת אנשים אלו, כולם או חלקם, לטריטוריה בריטית.
4. בהתחשב בהחזרת כל השטחים המפורטים בסעיף 2 להסכם זה על ידי ממשלת בהוטן, ולאור הבעת הצער על ידי ממשלה זו על התנהגותה הבלתי הולמת בעבר, ולאור התחייבותה בזאת למנוע בעתיד מגורמים חורשי רע לבצע פשעים בטריטוריה הבריטית או בטריטוריות של הראג'ות של סיקים וקוץ' בהאר, וליישם טיפול מהיר ומלא בפשעים כאלו העלולים להיות מבוצעים בניגוד לחוק, ממשלת בריטניה מסכימה לתת לממשלת בהוטן הקצבה שנתית של עד 50000 רופיות שישולמו לקצינים שיהיו לפחות בדרגת יונגפאן, אשר ימונו בידי ממשלת בהוטן למטרה זו. כמו כן מוסכם בזאת שהתשלומים יבוצעו כמפורט להלן:
· עם יישום תנאי הסכם זה בידי ממשלת בהוטן: 25,000 רופיות.
· ביום 10 בינואר לאחר ביצוע התשלום הראשון: 35,000 רופיות.
· ביום 10 בינואר שלאחריו: 45,000 רופיות.
· בכל תאריך 10 בינואר בשנים הבאות: 50,000 רופיות.
לקריאה נוספת

ד"ר רני, Bhutan and the Duar War, לונדון 1866
הערות שוליים

↑  Duar War 1864-1865, ONWAR.COM
↑  Treaty of Sinchula – 1865, Bharatiya Gorkhali, ‏Nov. 11.1865 (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה צבאית ובנושא הממלכה המאוחדת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ממשלת גרינלנד

ממשלת גרינלנד (בגרינלנדית: Naalakkersuisut, בדנית: Grønlands Regering) היא הרשות המבצעת בגרינלנד, בכל הקשור לענייני הממשל הנוגעים לענייני הפנים של גרינלנד. חברי הממשלה ממונים על ידי ראש ממשלת גרינלנד, אך באופן רשמי מאושרים על ידי חברי הפרלמנט של גרינלנד (Inatsisartut). חברי הממשלה אינם בהכרח נבחרי ציבור, וניתן למנות לתפקידים השונים כל אדם.
הממשלה תכיל לרוב בסביבות 10 חברי ממשלה (כולל ראש הממשלה), הנקראים גם "שרים", וכל אחד מהם עומד בראש משרד ממשלתי וממונה על ידי ראש הממשלה.
ארגון יוצאי מרכז אירופה

| --- | --- |
לוגו הארגון
 מדינה:  ישראל 
 www.irgun-jeckes.org
 
ארגון יוצאי מרכז אירופה (בגרמנית: Vereinigung der Israelis mitteleuropäischer Herkunft) הוא עמותה ישראלית הפועלת למענם של יוצאי ארצות מרכז אירופה - גרמניה, אוסטריה, צ'כיה, שווייץ וצאצאיהם, אשר גרמנית היא שפתם ומורשת תרבותם. הארגון נוסד בשנת 1932 בשם "התאחדות עולי גרמניה".
פעילויות עיקריות > המפעל לעזרה הדדית

"המפעל לעזרה הדדית" - (מ.ע.ה.), הוקם בשנת 1941 לשם סיוע לנזקקים. המפעל מגייס כספים באמצעותם מתאפשר הסיוע. רבים מהנתמכים מבוגרים מאוד, ניצולי שואה, עריריים וחולים. הסיוע מתבצע על ידי תמיכה כספית חודשית קבועה, על ידי תמיכה כספית על פי צורך, או על ידי רכישת סעודי, מכשור רפואי, תרופות, ארוחות וכיוצא בזה. כמו כן, תומך המפעל לעזרה הדדית בקשישים הנמצאים בבתי ההורים של הארגון. המפעל עובד בשיתוף ועידת התביעות העולמית של הארגונים היהודיים ומוכר על ידה כארגון המטפל ומסייע ליוצאי אוסטריה בתביעות לפיצויים ממשלת אוסטריה.
פעילויות עיקריות > טיפול בקשישים

ארגון יוצאי מרכז אירופה היה הראשון לדאוג לחברי הקהילה המתבגרים והיה בין חלוצי הטיפול הגריאטרי המודרני בחברה הישראלית. באמצעות הארגון פועלים שלושה בתי הורים (חמ"ה - חברת מעונות הורים) בהם שוהים כ-דיירים[דרוש מקור]. בבתי ההורים דיור לדיירים עצמאיים, מחלקות תומכות לאוכלוסייה הזקוקה להשגחה מוגברת ומחלקות סעודיות.
פעילויות עיקריות > פעילות חברתית תרבותית

הארגון מפעיל כיום שני סניפים הפועלים בשתי הערים הגדולות, תל אביב וירושלים. בערים אלו מרכזים את עיקר פעילות הארגון בקהילה ומהווים את המרכז החברתי - תרבותי לחברי הארגון. פעילויות הסניפים כוללות בין השאר: פעילות התנדבותית כגון הפעלת "קו חם", איתור חברים הזקוקים לסיוע לסוגיו, חיבור לגורמים מתאימים מקצועיים ומתנדבים, מפגשים חברתיים-קהילתיים, ופעילות תרבות מגוונת - חוגים, טיולים והרצאות. בפעילות זו משתתפים מדי שנה אלפי משתתפים, מכל הגילים.
פעילויות עיקריות > "נוע"ם"

נוע"ם (נוער עולי מרכז אירופה), היא זרוע של ארגון יוצאי מרכז אירופה שהוקמה ב-1998 במטרה לתת מענה מתאים וסיוע בקליטה על פי המאפיינים הנדרשים לעולים חדשים מארצות מרכז אירופה דוברות גרמנית. בנוע"ם חברים כיום כ-800 עולים צעירים. פעילות נוע"ם מכוונת לקהל העולים החדשים יוצאי הארצות דוברות גרמנית וכן לשוהים בארץ באופן ארעי כסטודנטים, לבני משפחות העולים בקהילות בחו"ל ולמתעניינים בעליה.
פעילויות עיקריות > מלגות לימודים

הארגון, באמצעות המפעל לעזרה הדדית, מעניק מדי שנה מלגות לימודים לסטודנטים ותלמידי מחקר בני הדור השני והשלישי. בין השנים 2002–2012 העניק הארגון למעלה מ-200 מלגות בסכום כולל של כמיליון ורבע ש"ח.
פעילויות עיקריות > ביטאון 'MB-יקינתון' ועיתונים נוספים

הביטאון MB-יקינתון נוסד ב-1932 ומופיע מאז ספטמבר אותה השנה ברצף ללא הפסקה מאז ועד היום. בביטאון כתבות העוסקות בנושאי חברה ותרבות, בנושאי מורשת וסיפורים אישיים. כמו כן מקדם הביטאון טיפול בנושאים חברתיים, מעודד פעילות התנדבות, מספק מידע שוטף על פעילות הארגון.
מקור ראשי התיבות MB במילה MitteilungsBlatt (המילה הגרמנית ל"ידיעון"), שהיה שמו של העיתון עד 1985.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 הוציא הארגון כתב עת שנקרא "עמודים". עורכו היה דר' משה טאובר (לימים תבור).
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הוציא הארגון עיתון יומי בשפה העברית בשם "זמנים". עורכו של העיתון היה אורי אפשטיין, העיתון יצא באופן סדיר עד 1955 ואחרי תקופה בה הופיע באופן לא סדיר - נסגר.
פעילויות עיקריות > מורשת

ארגון יוצאי מרכז אירופה מקיים בשנים האחרונות פעילות נרחבת לשימור מורשת העלייה החמישית ולהנחלתה ומניח את היסודות להעמקת הפעולות בתחומים אלה. מתבצעת פעילות ענפה לסיפור פועלם של היהודים יוצאי ארצות מרכז אירופה בתחומים שונים בארץ ישראל והשפעתם על עיצוב צביונה ופיתוחה של מדינת ישראל.
במסגרת זו מתקיימת שותפות עם המוזיאון ליהדות דוברת גרמנית, בתפן בגליל המערבי; בשנת 2005 נחנך "המוזיאון ליהדות דוברת גרמנית – מרכז למורשת הייקים" במתכונתו הנוכחית המחודשת במסגרתה מסופר סיפור העלייה החמישית, כולל מצגות אינטראקטיביות, תערוכות מתחלפות, מרכז תיעוד וכן סמינרים וכנסים. במוזיאון הפתוח כמאה אלף מבקרים בשנה המקבלים הדרכה.
הארגון יוזם פעולות תיעוד ושימור ומסייע למימושן. ביניהן: ראיונות הצלה מוקלטים ומצולמים עם וותיקי העלייה החמישית, פרויקט "פנקס הייקים" - רישום העולים מימי העלייה החמישית ועד קום המדינה, וסיוע בקליטת ארכיונים פרטיים וניתובם למוסדות תיעוד ומחקר.
הארגון מתחזק את קבוצת הפייסבוק שלו -'הופה הופה רייטר Hoppe hoppe Reiter', המונה למעלה מ-12,000 חברים. החברים מעלים שאלות ומשתפים בנושאי מורשת מגוונים. 
בתחילת ספטמבר 2023, קיים הארגון אירוע קהילה גדול לצאצאי הייקים ורבים מקבוצת הפייסבוק הצטרפו והאו לביתה של יו"ר הפורום לצאצאי הייקים, ד"ר נאוה מיכאל צברי לבית משפחת שטראוס. באירוע נכחו מאות צאצאים והביעו עניין בהשתתפות באירועים עתידיים של הארגון.
כמו כן מקיים הארגון שיתופי פעולה פוריים עם גופים נוספים הקרובים לו או משיקים לתחומי פעילותו, כגון ייזום הקמת מכון ליאו בק על ידי יוצאי גרמניה, שיתוף פעולה באירועי תרבות עם משכנות שאננים, בית התפוצות, מכון גתה, מוסדות אקדמיים שונים, וכיוצא בזה.
הצלחות עיקריות

ארגון יוצאי מרכז אירופה מתייחד בכך שפועל על פני רצף של עשרות שנים תוך גילוי יכולת התאמה לנסיבות משתנות אולם בלי לוותר על עקרונות היסוד שלו. הארגון מצליח לסייע באופן משמעותי בהתמדה וברצף, לאלפי נזקקים.
הארגון מהווה מקום מפגש לאנשים מרקע סוציואקונומי מגוון, מערים מרכזיות ומהפריפריה ומתחומי השכלה ועיסוק מגוונים. המשותף לאנשים אלה הוא סולם הערכים של יוצאי מרכז אירופה ויישום ערכים אלה בפעילות התנדבותית, תוך הקפדה על סולידריות חברתית ושותפות במפעל הציוני כולו.
הארגון מעודד פעילות התנדבות, משמר ומפתח בהצלחה במשך עשרות רבות בשנים פעילות זו, כולל הנחלתה לדורות השני והשלישי. כמו כן מצליח הארגון לאורך עשרות שנים לגייס לפעילות התנדבות אנשים ידועים ובעלי השפעה מכל תחומי העשייה: הכלכלה והתעשייה, האמנות והתרבות, המשפט, המדע, האקדמיה והחינוך, הביטחון הדיפלומטיה והמנהל הציבורי, התקשורת וכיוצא בזה. הארגון מצליח להשפיע על עיצוב ויישום מדיניות וחקיקה ופועל בהצלחה למימוש זכויותיהם של ניצולי שואה ועולים ותיקים בארץ ובעולם. נציג מטעם הארגון הוא חבר קבוע ב"פורום הארגונים להשבת רכוש נפגעי השואה", שקידם את החקיקה העוסקת בהשבת רכוש נפגעי השואה.
הארגון מקיים פעילות בנושאי הנחלת מורשת עולי מרכז אירופה, בה משתתפים עשרות אלפי אנשים במסגרות השונות.
יו"ר נשיאות הארגון, ראובן מרחב, נבחר ליו"ר האקזקוטיבה של ועידת התביעות העולמית (ההתארגנות המרכזית של העם היהודי למימוש תביעות מממשלות וגופים באירופה לשם מתן סיוע וטיפול לניצולי השואה).
מיקום הפעילות

סניפי הארגון ומרבית המתנדבים בירושלים ובתל אביב והמרכז. 
מקבלי סיוע - בכל רחבי הארץ: בערים, ביישובי הפריפרייה, במושבים ובקיבוצים. 
פעילות לעידוד וקליטת עולים מתבצעת בישראל ומחוצה לה בקהילות בארצות דוברות גרמנית.
הנהלת הארגון

מאז תחילתו התמנה ד"ר תאודור זְלוֹציסטי כיו"ר הארגון וכיהן עד 1935 כשארנסט לוי נמצא לצידו.
ב-1935 על רקע ריצת ההתאחדות לבחירות עירוניות בעיריית תל אביב ופרישתו של זלוציסטי, קורט בלומנפלד נבחר לכהן כיו"ר הארגון, מקס קרויצברגר נהיה למזכ"לו וארנסט לוי התחיל לעסוק בתחום הסוציאלי של הארגון.
ב-1948 התמנה הנס טרמר למזכ"ל במקום מקס קרויצברגר שעזב.
נשיאת הארגון כיום היא דבורה הברפלד, מנכ"לית הארגון החל מחודש ספטמבר 2022 היא ליאורה שוהם פיטרס.
ספרות

חוברת "העלייה החמישית: 60 שנה לעליה ממרכז אירופה", ארגון עולי מרכז אירופה, תל אביב, תשנ"ד, 1993
הערות שוליים

↑  על פי פרסום עצמי של הארגון
↑  כתב העת עמודים של תנועת הקיבוץ הדתי התחיל לצאת רק אחרי סגירת כתב העת של היקים.
↑  "העלייה החמישית: 60 שנה לעליה ממרכז אירופה", ארגון עולי מרכז אירופה, תל אביב, תשנ"ד, 1993, עמ' 8-9
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007398934605171
פופיאה סבינה

| --- | --- |

 לידה:  30 פומפיי, איטליה 
 פטירה:  65 (בגיל 35 בערך) רומא, האימפריה הרומית 
 שם לידה:  Ollia T. f. 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 מקום קבורה:  מאוזוליאום אוגוסטוס 
 בן או בת זוג:  רופריוס קריספינוס אותו נירון קיסר (62 לספירה–65 לספירה) 
 
פופיאה סבינה (או פופאיה סבינה, בלטינית: Poppaea Sabina;‏ 30 לספירה – 65 לספירה), הידועה גם בשם אוליה (Ollia), הייתה קיסרית רומית, בהיותה אשתו השנייה של הקיסר נירון. היא הייתה גם אשתו של הקיסר לעתיד אותו.
ההיסטוריונים מהעת העתיקה מתארים אותה כאישה יפה שהשתמשה בתככים כדי להפוך לקיסרית.
וילה פופיאה (אנ') הגדולה באופלונטיס ליד פומפיי נושאת את שמה בגלל הממצאים הארכאולוגיים שם. היא נחפרה ברובה וניתן לבקר בה.
חייה המוקדמים > לידה

פופיאה סבינה הצעירה נולדה בפומפיי בשנת 30 לספירה כבתם של טיטוס אוליוס (אנ') ופופיאה סבינה הזקנה (אנ'). בלידתה ובמשך רוב ילדותה היא נקראה בשם הפטרונימי שלה "אוליה", כשייכת לנשים מבית האב של אביה, האוליים (אנ'), אבל בשלב מסוים, כנראה לפני נישואיה הראשונים, היא החליטה להתחיל להיקרא על שם אמה, אולי בשל חרפתו והתאבדותו של אביה.
סביר מאוד שמשפחתה של פופיאה הגיעה מפומפיי, והאמונה הרווחת היא שייתכן שהם היו הבעלים של בית מננדרוס (אנ') (באיטלקית: Casa del Menandro, בית בפומפיי על שם הציור של המחזאי היווני מננדרוס מהמאה ה-4 לפנה"ס, שנמצא שם). רוב העדויות המצביעות על כך שמוצאה של פופיאה מפומפיי מגיעות מחפירות מהמאה ה-20 של עיירה שנחרבה בהתפרצות הר הגעש וזוב בשנת 79 לספירה. וילה פופיאה המפוארת באופלונטיס ליד הרקולנאום נחשבת למקום מגוריה העיקרי מחוץ לרומא.
חייה המוקדמים > משפחתה

אביה, טיטוס אוליוס, היה קוואיסטור בתקופת שלטונו של הקיסר טיבריוס. ידידותו של אוליוס עם הפראיפקטוס הפראיטוריאני הידוע לשמצה, סיאנוס, הרסה את הקריירה שלו לפני שקיבל תפקיד ציבורי. טיטוס אוליוס היה מפיקנום (אנ') (כיום מארקה ואברוצו באיטליה) והוא היה דמות משנית לא ידועה בפוליטיקה האימפריאלית. הוא מת בשנת 31 לספירה.
אמה, פופיאה סבינה הזקנה, הייתה אישה מכובדת, שטקיטוס מתאר אותה כעשירה ומהלל אותה כאישה אשר "עלתה ביופיה על כל הנשים בנות זמנה". בשנת 47 לספירה היא התאבדה בהיותה קורבן תמים של תככיה של הקיסרית הרומית ולריה מסלינה, לאחר שהואשמה בניאוף עם הקונסול לשעבר דקימוס ולריוס אסיאטיקוס (אנ').
אביה של פופיאה סבינה הזקנה היה גאיוס פופיאוס סבינוס (אנ'), איש מרקע מעמדי פשוט, שהיה קונסול בשנת 9 לספירה ומושל מואסיה משנת 12 עד 35 לספירה. בתקופת כהונתו כקונסול הועבר הלקס פאפיה פופיאה (Lex Papia Poppaea), חוק שנועד לחזק ולעודד נישואים. סבינוס קיבל טריומף צבאי על סיום מרד בתראקיה בשנת 26 לספירה. משנת 15 לספירה ועד מותו, הוא כיהן כפרוקונסול (או מושל) הקיסרי של יוון ובפרובינקיות אחרות. מנהל מוכשר זה נהנה מידידותם של הקיסרים אוגוסטוס וטיבריוס. הוא מת בשלהי דצמבר של שנת 35 לספירה מסיבות טבעיות. לאחר מותו, פופיאה סבינה הצעירה קיבלה את שמו של סבה מצד אמה.
לאחר מותו של טיטוס אוליוס, נישאה אמה של פופיאה לפובליוס קורנליוס לנטולוס סקיפיו הזקן (אנ'), קונסול ספקטוס, בשנת 24 לספירה. בין אחיה היו האח החורג פובליוס קורנליוס לנטולוס סקיפיו הצעיר (אנ'), קונסול בשנת 56 לספירה, ואחיה למחצה פובליוס קורנליוס סקיפיו אסיאטיקוס (אנ'), קונסול ספקטוס בשנת 68 לספירה.
נישואיה הראשונים לרופריוס קריספינוס

נישואיה הראשונים של פופיאה היו לרופריוס קריספינוס (אנ'), איש מעמד הפרשים. הם נישאו בשנת 44 לספירה, כשפופיאה הייתה בת 14. הוא היה ראש המשמר הפרטוריאני במהלך 10 השנים הראשונות של שלטון הקיסר קלאודיוס עד שנת 51 לספירה, כאשר אשתו החדשה של קלאודיוס, אגריפינה הצעירה, הדיחה אותו מתפקיד זה. אגריפינה ראתה בו נאמן לזכרה של מסלינה המנוחה והחליפה אותו בסקסטוס אפראניוס בורוס (אנ'). מאוחר יותר, תחת נירון קיסר, הוא הוצא להורג. במהלך נישואיהם, ילדה פופיאה את בנם, רופריוס קריספינוס הצעיר, שלאחר מותה הוטבע על ידי נירון בזמן מסע דיג.
נישואיה השניים לאותו

פופיאה נישאה לאחר מכן לאותו, חבר טוב של הקיסר החדש נירון, שהיה צעיר ממנה בשבע שנים. לפי טקיטוס, פופיאה נישאה לאותו רק כדי להתקרב לנירון. נירון התאהב בפופיאה, והיא הפכה לפילגשו.
פופיאה התגרשה מאוחר יותר מאותו ומיקדה את תשומת לבה אך ורק בלהפוך לאשתו החדשה של נירון. אותו הורחק בכך שנצטווה לכהן כמושל לוסיטניה (עשור לאחר מכן, לאחר מותו של נירון, בשנת ארבעת הקיסרים, הפך אותו לקיסר לאחר גלבה). המקורות חלוקים לגבי מועד גירושיה של פופיאה מאותו: טקיטוס מתארך את הגירושים לשנת 58 לספירה, ואילו סווטוניוס מתארך אותם לאחר שנת 59 לספירה.
נישואיה לנירון והפיכתה לקיסרית רומא

טקיטוס מתאר את פופיאה כמי שהדיחה את נירון לרצוח את אמו, אגריפינה הצעירה, בשנת 59 לספירה, כדי שתוכל להינשא לו. אולם חוקרים מודרניים מטילים ספק באמינותו של סיפור זה, שכן נירון התחתן עם פופיאה רק בשנת 62 לספירה, ומצביעים על התיארוך של סווטוניוס את גירושיה מאותו.
לאחר מותה של אגריפינה, לחצה פופיאה על נירון להתגרש ולאחר מכן להוציא להורג את אשתו הראשונה ואחותו החורגת, קלאודיה אוקטביה (אנ'), כדי להינשא לה. במהלך שמונה שנות נישואיו לאוקטביה, נירון לא הוליד ילדים, אך בשנת 62 נכנסה פופיאה להריון. כשזה קרה, נירון התגרש מאוקטביה, טען שהיא עקרה, והתחתן עם פופיאה 12 ימים לאחר גירושיו. אוקטביה הוגלתה בתחילה לקמפניה ולאחר מכן נכלאה באי פנדטריה (אנ'), גזר דין נפוץ עבור בני המשפחה הקיסרית שסר חינם בגלל האשמה בניאוף. פופיאה ילדה לנירון בת אחת, קלאודיה אוגוסטה (אנ'), שנולדה ב-21 בינואר 63, שמתה בגיל ארבעה חודשים. עם לידתה של קלאודיה, כיבד נירון את האם והבת בתואר "אוגוסטה".
נישואיה לנירון והפיכתה לקיסרית רומא > סיועה בשחרור יהודים

טקיטוס וסווטוניוס מציגים את פופיאה כרוקמת מזימות שאפתנית וחסרת רחמים. אולם ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו משרטט תמונה אחרת.
הוא מספר כי בתקופת נציבותו של פסטוס ביהודה (60–62), בנה המלך אגריפס השני אולם־משתה בארמון החשמונאים בירושלים, ממנו היה משקיף על הנעשה בבית המקדש. בתגובה לכך, הקימו הכהנים חומה גבוהה בעזרה הפנימית, שחסמה את שדה הראייה מהאולם של אגריפס ואף מהסטיו המערבי של הר הבית, שם ערכו הרומאים את משמרותיהם. פסטוס ציווה עליהם להרוס את החומה, אך הרשה להם לשלוח על כך משלחת לנירון. יוסף מציין שפופיאה ביקשה מנירון לפסוק לטובת היהודים, משום שהייתה "יראת אלוהים". בכינוי זה התכוון יוסף ככל הנראה לרמוז לאהדתה ליהודים או ליהדות. נירון נענה לבקשתה, והרשה להותיר את החומה שבנו על כנה. פופיאה ציוותה על השליחים לחזור לירושלים, אך השאירה ברומא את הכהן הגדול ישמעאל בן פיאבי (השני) ואת שומר האוצר חלקיה כבני תערובות.
יוסף מספר גם כי בשנים 64–65 הוא עצמו שהה ברומא, כדי ללמד זכות על כמה כהנים ממקורביו, שהנציב אנטוניוס פליקס שלח אותם בתקופת כהונתו להישפט בפני הקיסר באשמה כלשהי. ברומא פגש יוסף שחקן תיאטרון ממוצא יהודי בשם אליטורוס, אשר היה אהוב על נירון, ובאמצעותו זכה יוסף לפגישה עם פופיאה, שנענתה לבקשתו לשחרר את הכוהנים האסורים ואף העניקה לו מתנות רבות.
עם זאת, בשנת 64 מינה נירון לנציב יהודה את גסיוס פלורוס, שנודע כאיש מושחת ואכזרי, שגרם לפרוץ המרד הגדול בשנת 66, ויוסף מציין כי הוא קיבל את התפקיד בזכות ידידותה של אשתו, ש"לא נבדלה ברשעותה בשום דבר מבעלה", עם פופיאה.