סרגיי פרוקופייב
קורות חייו

פרוקופייב נולד בסונצובקה שבאוקראינה, שהייתה חלק מרוסיה הצארית. כבר בגיל חמש הראה כישרון מוזיקלי יוצא דופן. החיבור הראשון שלו לפסנתר (שנכתב בידי אימו, לפי הנחיותיו) כונה ”גאלופ הודי“, והוא בסולם פה מז׳ור, אך בלי סי־במול – סרגיי הקטן לא אהב ללחוץ על הקלידים השחורים. בגיל שבע למד גם לשחק שחמט, עיסוק שימשיך להלהיב אותו לכל אורך חייו, כמו המוזיקה. במשך השנים התוודע פרוקופייב אל אלופי העולם חוזה ראול קפבלנקה ומיכאל בוטביניק.
בגיל תשע חיבר ילד הפלא את האופרה הראשונה שלו, "הענק", אוברטורה ועוד יצירות אחרות. בשנת 1902, כשהחל לקבל שיעורים פרטיים בהלחנה מריינהולד גליאר, כבר נרשמו לזכותו כמה יצירות חדשניות. ברגע שהיה ברשותו הידע התאורטי ההכרחי, החל לערוך ניסויים בהלחנה ולגבש את סגנונו המוזיקלי האישי.
פרוקופייב הרגיש שהבידוד של סונצובקה ממרכזי המוזיקה מעכב את התפתחותו המוזיקלית. הוריו של סרגיי לא ששו לשלחו מן הבית כדי שיפתח בקריירה של מוזיקאי, אך בשנת 1904 הוא עבר לסנקט פטרבורג ונרשם לקונסרבטוריון שם. עד אז הספיק להלחין עוד שתי אופרות, ”איים במדבר“ ו”המשתה בזמן המגפה“, ועבד על אופרה רביעית, ”אונדין“. הוא עבר בהצלחה את בחינות הכניסה והחל ללמוד הלחנה, צעיר בשנים אחדות מיתר הסטודנטים. פרוקופייב נחשב לשחצן ולתימהוני, ולא פעם ביטא את מורת הרוח שחש כלפי חלק ניכר מתוכנית הלימודים, ששיעממו אותו. עם מוריו בתקופה זו נמנה המלחין ניקולאי רימסקי־קורסקוב. שנים אחר כך הביע פרוקופייב צער על שהחמיץ ההזדמנות ללמוד עוד ממנו. בתקופה זו גם קשר קשרי ידידות עם בוריס אספייב וניקולאי מיאסקובסקי.
בחוגי המוזיקה בסנקט פטרבורג הצטייר פרוקופייב בדמות ”הילד הנורא“ (L'enfant terrible) מצד אחד, אך בד בבד גם ראו בו מלחין מבריק ומקורי. את יצירותיו ניגן בעצמו בפסנתר. בשנת 1909 סיים פרוקופייב את לימודי ההלחנה בקונסרבטוריון, אך ציוניו לא היו מרשימים ביותר. הוא המשיך ללמוד במוסד, אך התרכז מעתה בנגינה בפסנתר ובניצוח. שיעורי הפסנתר שלו לא התנהלו על מי מנוחות, אבל שיעורי ההלחנה הטביעו בו את חותמם. מוריו עודדו את התנסויותיו המוזיקליות, ויצירותיו מתקופה זו מראות עוצמה וריכוז בשיעור ניכר יותר לעומת קודמותיהן.
בשנת 1910 מת אביו של פרוקופייב, והתמיכה הכספית שקיבל נעצרה. למזלו, בתקופה זו הוא כבר היה מלחין בעל שם, הגם שלעיתים קרובות חולל שערוריות בעת נגינת יצירותיו, שהיו מתקדמות לגבי זמנן. שני הקונצ׳רטי הראשונים שלו לפסנתר הולחנו באותה תקופה. הוא ערך את מסעו הראשון מחוץ לגבולות רוסיה בשנת 1913, לפריז וללונדון, ושם התוודע בפעם הראשונה ל־Ballets russes של סרגיי דיאגילב.
ב־1914 זכה פרוקופייב, שהיה פסנתרן וירטואוז, בפרס על שם אנטון רובינשטיין, אחרי שניגן את הקונצ'רטו הראשון שלו לפסנתר.
ב־1918 עזב פרוקופייב את רוסיה בשל המהומה שהטילה בה מהפכת אוקטובר, ויצא למסע קונצרטים ברחבי העולם, בנגינה בפסנתר וגם בניצוח על יצירותיו. בתוך כך המשיך להלחין ולפתח את סגנונו, ולעיתים ניסה להתאימו לטעמו של הקהל המקומי – למשל את הסימפוניה השנייה (אופ' 40, ברה מינור), הזנוחה מכל הסימפוניות שהלחין, ניסה פרוקופייב להתאים לטעם הפריזאי המודרניסטי של אותה תקופה (אמצע שנות העשרים). היצירה לא התקבלה יפה בנגינת הבכורה, ופרוקופייב עצמו אמר לאחריה שגם הוא, כמו הקהל, לא "הבין" את אשר שמע. לקראת סוף חייו תכנן פרוקופייב לשכתב את הסימפוניה השנייה, ואף הקצה לשכתוב המתוכנן מספר אופוס חדש (אופ' 136), אך מת בטרם החל במלאכה.
פרוקופייב שב לברית המועצות ב־1935, לאחר שבביקורו הקודם קיבל אותו המשטר החדש בזרועות פתוחות. הוא נשאר בברית המועצות עד סוף חייו, אך בשלב מסוים החליט יוסיף סטלין, שליטה הכל־יכול של ברית המועצות, לראות בפרוקופייב (ובמלחינים סובייטים בולטים אחרים) מתנגד משטר, וחייו היו למסכת רדיפות ואימה. אשתו, לינה לוברה הספרדייה, שנשא לאישה בשנת 1923 ועזב בשנת 1941, נשלחה לסיביר – והשלטונות הכריזו על נישואיהם נישואים לא־חוקיים. לינה פרוקופייב שוחררה רק בשנת 1956, ובשנת 1974 עזבה את ברית המועצות והצטרפה לשני בניהם, שערקו לבריטניה כמה שנים קודם. פרוקופייב התחתן בשנית – עם מירה מנדלסון, שהייתה צעירה ממנו ביותר מעשרים שנה – אך מעולם לא התגרש רשמית מלינה.
בדירה בסמטת קמרגרסקי בה הוא התגורר בשנים 1947–1953 נפתח בשנת 2008 מוזיאון לזכרו.