פרץ אליהו
קורות חיים > פעילותו והקריירה בישראל

בשנת 1989 עלה אליהו עם אשתו ושני ילדיהם לישראל. הוא התיישב בפתח תקווה, שבה הקים הרכב למוזיקה מסורתית מזרחית.
לאחר מכן עבר לאריאל. לימד באריאל ובתיכון למוזיקה בנתניה והמשיך לימודיו לתואר שלישי באוניברסיטת בר-אילן ברמת גן ובאוניברסיטה העברית בירושלים. בהמשך היה למרצה לתאוריה מוזיקלית במרכז למוזיקה מסורתית של אוניברסיטת בר-אילן ובמרכז למוזיקה וריקודי המזרח בירושלים.
בשנת 2002 עבר פרץ אליהו לגור בערד והוביל מה שקרא "מסעות התבוננות" במדבר. אשתו היא מורה לפסנתר. בנו, מארק אליהו (נולד ב-1982), ממשיך את מסורת אביו ומנגן כינור, סאז וקמנצ'ה והשתלם במסורות של מוזיקה יוונית ומזרחית ביוון ובאזרבאיג'אן.
אליהו מופיע לעיתים יחד עם בנו בהרכבים מוזיקליים שונים למוזיקה לקול ולכלים מזרחיים.
את ה"דסטגה" (دستگاه) — מערכת מודלית של מוזיקה קלאסית במרחב האיראני של פעם — התחיל ללמוד אצל האמן רמיז אזיזוב באזרבייג'ן, ואת ה-Radif (אוסף מוטיבים ונעימות של המוזיקה פרסית קלאסית) למד דרך מחקר אישי.
בהלחנה התחיל לעסוק בגיל צעיר מאוד, בין המנחים שלו בקומפוזיציה היו אלכסנדר באקשי (רוסיה) וסרג'יו נטרא (ישראל).
במהלך השנים פיתח שפת קומפוזיציה ייחודית המבוססת על מקאם (סולמות המזרח) ואלמנטים של מוזיקה קלאסית מערבית.
יצירותיו לתזמורת, הרכבים קאמריים ומקהלות בוצעו על במות רבות בישראל ומחוצה לה, ביניהן: פסטיבל ישראל (אופרה אוריינטלית "הילולה לאם" 2015, "מדלג על ההרים" 2009, "תהלים" 2005, "פואמה צ'אהרגה" 2000, אופרה "לילי ומג'נון" 1999), פסטיבל העוד הבינלאומי ("ישקני מנשיקות פיהו" 2015, "ים, באהבתך" 2013), פסטיבל מוזיקה מקודשת ("רפסודיה לילית" במסגרת פרויקט של מארק אליהו "מקאם" 2015, אורטוריה "עד עדי עד" 2014, אורטוריה "לאדוני הארץ ומלואה" במסגרת פרויקט "מקאם ירושלים" וסוויטה "חולות" 2012), פסטיבל הפיוט ("שירת חיים" 2012, "שירת היהודים ההרריים" 2011, "אלוהי נשמתי" 2008), The Jewish Culture Festival in Krakow ("עד עדי עד" 2010), Vocalize ("חמישה שירי חתונה של היהודים ההרריים" 2004), פסטיבל Trialogo באיטליה ("מזמורים" 2006, 2007), Gibraltar World Music Festival (2013), Uplift Festival (2014), Colours of Ostrova Festival בצ'כיה (2015).
בין המבצעים של היצירות שלו: הזמר אלים קאסימוב, נגן הקמנצ'ה הביל אלייב, התזמורת הקאמרית רמת גן, תזמורת ירושלים החדשה, התזמורת האנדלוסית הישראלית, אנסמבל מוזיקה נובה, אנסמבל שש בש, אנסמבל מארק אליהו, מקהלת המיולה, אנסמבל סירנות, זמרת האופרה ברכה קול, הזמרת לובנה סלאמה, הזמרת חיה סמיר, הזמרת סוודה אליקפרזאדה, הזמרת אסתי קינן-עופרי, החזן הרב דוד מנחם, הפסנתרן והמנצח גיל שוחט, הזמרת דיקלה דורי, הזמר שי צברי, אנסמבל Mashregh Instrumental.
עוד מצעירותו, אליהו עסק באיסוף, מיון, תיעוד וניתח של רפרטוארים ענפים, משירת בית כנסת ועד שירת הנשים בשפה היהודית הטאטית (שפת יהודי דאגסטן ומזרח קווקז). עם בואו לישראל הוא השתלם במחקר אתנומוזיקולוגי ואתנוגרפי עם פרופ' אדווין סרוסי. למטרת המשך המחקר והוצאותו לאור זכה פרץ אליהו במימון מ-Memorial Foundation for Jewish Culture) 1992) והוציא ספר אנתולוגיה המלווה בדיסק (פרץ אליהו, "המוזיקה של היהודים ההרריים", מרכז לחקר המוזיקה היהודית, האוניברסיטה העברית ירושלים, 1998).
אליהו השתתף בכנסים מדעיים רבים, היה מוזמן ל-Word Public Forum Dialogue of Civilization ביוון, היה יועץ אקדמי בצילומי סרט Chant of Sands and Stars של Artline Films ‏(1996), יועץ ומלחין בסרטים דוקומנטריים "ממלכת הכוזרים" של יהוד יערי ו"העיירה האחרונה" של גיל לסניק וסוריל אליהו, שימש כמרצה ויועץ בוועדת ההיגוי בפסטיבל הבינלאומי "שיח ים תיכוני" בניהולו של פרופ' אדווין סרוסי (1998–2004) וכחבר מועצה לאמנויות הבמה של מפעל הפיס (2015).
פרץ אליהו היה למרצה בכיר באוניברסיטת בר-אילן, שם לימד על מוזיקת עמי מזרח התיכון בחוג למוזיקה (2002–2003). בנוסף על כך, התמנה כעמית הוראה (דרגת דוקטור) במכללה האקדמית ספיר - שם לימד את הקורסים "מוזיקה עמי מזרח ותיכון", "מוזיקה יהודית" וסדנת נגינה "כיתת ביצוע" במחלקה לאומנות הקול והמסך ובמחלקה לתרבות ויצירה (2004–2015). כיום הוא מנהל אקדמיה למוזיקה מן המזרח "מקאמאת" בצפת.
פרץ אליהו תורם גם בתחום החינוך המוזיקלי בישראל. יזם פתיחת מגמה למוזיקה שורשית בבית ספר לאמנויות "יד חריף" בקיבוץ צורעה (1996–1999), היה אחד ממייסדי מרכז למוזיקה מן המזרח בירושלים ובית הספר למוזיקה שורשית במרכז דהאן שליד אוניברסיטת בר-אילן (1996–2002), בנוסף פתח וניהל חוג למוזיקה שורשית ומוזיקה קלאסית מן המזרח במכללה האקדמית "הד" בתל אביב (2007–2010).
לפרץ אליהו תלמידים רבים בקרב האמנים הישראלים.