stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חצי האי רוקאוויי
תחבורה ציבורית > מעבורות

לאחר שבאוקטובר 2012 הוריקן סנדי הרס חלק ניכר מקו IND Rockaway (קו A ו-S בתחום חצי האי רוקאוויי), החלה מפעילת המעבורות SeaStreak להפעיל שירות מעבורות מסובסד עירוני בין רציף המעבורת ברחוב ביץ' 108th וב-ביץ' Channel Drive ב-Rokaway Park לבין Pier 11/Wall Street ב-מנהטן תחתית. לאחר מכן הקו המשיך אל רציף המעבורת של רחוב 34 מזרח במנהטן. באוגוסט 2013 נוספה עצירה בטרמינל הצבאי בברוקלין (בפורט המילטון). השירות הוארך מספר פעמים, והסתיים לבסוף ב-31 באוקטובר 2014. ב-1 במאי 2017, נתיב Rockaway של NYC Ferry החל לפעול בין Pier 11/Wall Street ברובע הפיננסי של מנהטן לבין רחוב ביץ' 108th ב-Rokaway Park, עם עצירה בטרמינל הצבאי של ברוקלין.
ראו גם

מפרץ ג'מייקה
ביאורים

↑  לצפייה במפת תצלום של חצי האי עם סימון השכונות הרשומות מטה, ראו כאן.
↑  על כך ניתן לקרוא בהרחבה במאמר בעיתון הארץ, שהוקדש לרוברט מוזס ופועלו לחיוב ולשלילה. ראו כאן.
↑  קו A של הרכבת התחתית של ניו יורק  חוצה את מפרץ ג'מייקה, ומגיע עד פאר רוקאוויי במזרח, ותחנות רחובות ביץ' 67, 60 ו-44 סמוכות מאד לחלק המזרחי של הטיילת. אך גם לחלק המערבי של הטיילת יש גישה באמצעות החלפת רכבת בתחנת ברוד צ'אנל שבמרכז המפרץ, לרכבת שאטל S, שאיתה ניתן להגיע לתחנות רחובות ביץ' 105 ו-116 (תחנה סופית), שסמוכות מאד למרכז טיילת רוקאוויי. ראו את כל הפרטים הללו במפה שבביאור שבסוף הפתיח לערך.
↑  עובדה זו מסבירה את קיום המסעדה הקיימת בתחנה זו, שאינה אופיינית לתחנות הרכבת התחתית. המסעדה ממוקמת בצד השמאלי של בניין התחנה הנראה כאן.
↑  הנסיעה מתבצעת (ראו במפה בראש הערך) בין Hamilton Beach Park, לתחנת קו A בשם Broad Channel Station ולאורך הקו המסומן במפה. הגשר שרואים בסרטון במהופך, הוא גשר חוצה המפרץ - Cross Bay Bridge.
מאריב

ערך זה עוסק בעיר בתימן. אם התכוונתם למחוז בתימן שזו בירתו, ראו .
מַ֫אְרִיבּ או מַ֫אְרֶבּ (בערבית: مَأْرِب, תעתיק מדויק: מַאְרִבּ; ביוונית: Μαρίαβα (מאריאבה), בלטינית: Mariba (מאריבה)) היא בירת מחוז מאריב בתימן. היא שוכנת כ-170 קילומטרים מזרחית לצנעא באזור הרי סרוואת (אנ'). העיר הייתה בימי קדם בירת ממלכת סבא (המזוהה עם שבא המקראית) מאז המאה ה-8 לפני הספירה. בשנת 2005 היו בה 16,794 תושבים. עם זאת, נכון לשנת 2021 היא קלטה קרוב למיליון פליטים שנמלטו ממלחמת האזרחים בתימן. זוהי הבירה דה פקטו של ממשלת תימן שזוכה להכרה בין-לאומית.
היסטוריה

העיר העתיקה שכנה על מישור בדלתה היבשה של ואדי אד'נה, בגובה של כ-1,200 מטרים.
מאז האלף ה-3 לפני הספירה היה במאריב יישוב מבוצר, והמקום חווה פריחה משמעותית עם הקמת דרך הבשמים. במאה ה-8 לפני הספירה הוקמה במקום העיר מאריב כבירת ממלכת סבא. במאריב היה אקרופוליס, שעליו היו ממוקמים הארמונות והמקדשים של השליטים, בעוד שהעיר עצמה הייתה מוקפת בחומה באורך 4.2 קילומטרים. היו מספר מקדשים שהוקדשו לאל הראשי אלמקה (אל הירח), והחשוב ביותר היה מקדש אוואם.
מעריכים שעד 50,000 אנשים חיו פעם במאריב בתוך האזור המוקף חומה בשטח של 1,100 דונם, מה שהופך את מאריב לעיר הגדולה ביותר בדרום חצי האי ערב בתקופה הקדומה. הבסיס לאוכלוסייה גדולה זו היה החקלאות המשגשגת שהתאפשרה על ידי סכר מאריב. השטח המושקה באופן מלאכותי היה כ-96 קילומטרים רבועים. בשנת 24 לפני הספירה צרו הרומאים בפיקודו של אליוס גאלוס (אנ') על העיר לשווא. התקפה זו מוזכרת בתיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי של הקיסר הרומי אוגוסטוס תחת מספר 26.
דעיכת מאריב החלה בסופו של דבר עם הירידה במסחר בדרך הבשמים לאחר שהשליטים לבית תלמי והרומאים פיתחו את הנתיב הימי דרך ים סוף, ובכך נמנעו מהמכסים והמיסים הגבוהים של הנתיב היבשתי. לאחר שהיו מספר כשלים בסכר מאז המאה ה-4 ומאריב איבדה גם את מעמדה כבירה לאחר שנכבשה על ידי ממלכת חמיר, העיר ננטשה לאחר שהסכר נפרץ שוב בשנת 572.
היסטוריה > המחקר הארכאולוגי

בעידן המודרני, הייתה מאריב האגדית יעד למספר משלחות מחקר. הצרפתי ז'וזף ארנו (Joseph Arnaud) היה הראשון שהגיע לעיר ההרוסה בשנת 1843. מחקר ארכאולוגי של העיר לא היה אפשרי במשך זמן רב בגלל היחס השלילי של השבטים. החפירות הראשונות התרחשו בשנת 1952 תחת ונדל פיליפס (אנ'), אך עד מהרה נאלצו להפסיק שוב. לאחר שמאריב נפתחה שוב לתיירים ולחוקרים מאז 1975, מתקיימות בה חפירות על ידי משלחת גרמנית.
מאריב בתקופה המודרנית > העיר העתיקה

האתר של מאריב הקדומה ננטש ברובו במהלך המאה ה-20. אף על פי שנשאר כפר קטן, הבניינים הרב-קומתיים מלבני בוץ של העיר ההיסטורית הרוסים ברובם. העיירה המודרנית מאריב נמצאת כ-3.5 קילומטרים מצפון למרכז העיר העתיקה.
מאריב בתקופה המודרנית > סכר מאריב החדש

ב-1982 פקדו שיטפונות את המדינה. בתגובה, מימן נשיא איחוד האמירויות הערביות, השייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן, את בניית הסכר הנוכחי של מאריב ב-1984. על פי הדיווחים, השייח' עצמו היה צאצא של אנשים שהיגרו מאזור מאריב למה שהוא כיום איחוד האמירויות הערביות.
מאריב בתקופה המודרנית > בתי הזיקוק

"חברת זיקוק הנפט של תימן" פתחה ב-1986 בית זיקוק לנפט במאריב, שזיקק 10,000 חביות נפט ביום (2009). בנובמבר 2009, החברה הודיעה על הסכם עם שינהאן הקוריאנית להרחבת ושדרוג בית הזיקוק לייצור 25,000 חביות ליום.
מאריב היא ההתחלה של צינור הנפט של מאריב-ראס עיסא (אנ') (438 קילומטרים), עם קיבולת של 200,000 חביות ליום.
אקלים

האקלים של מאריב הוא אקלים מדברי חם (BWh בשיטת קפן)
אתר מורשת עולמית בסיכון

מאריב הייתה אחת מחמש ערים בתימן ברשימת המועמדות לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. ההתמקדות היא במאריב הישנה הארכאולוגית וההיסטורית.
בשל ההתערבות הצבאית בתימן מאז 2015, מנכ"לית אונסק"ו אירינה בוקובה גינתה את התקיפות האוויריות של הברית הצבאית בראשות ערב הסעודית בתמיכת ארצות הברית ובריטניה על העיר העתיקה מאריב וסכר מאריב. הסכר, הנחשב ל"פלא של הנדסה טכנית" ו"אחד מהפלאים ההנדסיים הגדולים בעולם העתיק", ניזוק בתקיפה אווירית בליל 31 במאי 2015, על פי דיווח מקומי, דיווחי חדשות ומומחים לארכאולוגיה.
ב-25 בינואר 2023, ועדת המורשת העולמית קבעה שבעה אתרים ארכאולוגיים במאריב העתיקה ובסביבה כאתר המורשת העולמית "אתרי ממלכת סבא העתיקה", ובמקביל הכניסה את האתר לרשימה האדומה שלה של אתרי מורשת עולמית בסיכון.
הערות שוליים

↑  UNESCO Executive Summary
1 2  Robert D. Burrowes (2010). Historical Dictionary of Yemen. Rowman & Littlefield. pp. 234–319. ISBN 978-0810855281.
1 2  Yemen's Marib: The city at the heart of a dirty war
↑  Salama, S. (1 בדצמבר 2015). "UAE playing a historic role in Yemen". Gulf News. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Al-Qalisi, M.; Vela, J. (30 בספטמבר 2015). "The dam that Sheikh Zayed built". The National. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Middle East Pipelines map – Crude Oil (petroleum) pipelines – Natural Gas pipelines – Products pipelines". Theodora.com/pipelines.
1 2  Almasmari, H. (7 בספטמבר 2015). "Why Marib province is crucial to coalition victory in Yemen". The National. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Arab coalition mops up Houthi pockets in Yemen's Marib". aljazeera.com. 13 באוקטובר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Naylor, H. (14 בפברואר 2015). "Houthi rebels in Yemen eye oil-rich province, sparking fears of all-out civil war". The Washington Post. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Yemen crisis: UAE launches fresh Yemen attacks". BBC News. 5 בספטמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gray, Melissa (5 בספטמבר 2015). "Saudi-led coalition strikes back after deadly Houthi attack". CNN. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Yemen's president says military needs to be on high alert following attack". Reuters. 19 בינואר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "8 killed in Houthi attack on Yemen's army chief". Arab News. 27 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Looming battle for Yemen's Marib city risks humanitarian disaster". BBC News (באנגלית בריטית). 25 בפברואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Landmarks of Ancient Kingdom of Saba, Marib (Yemen) added to UNESCO's World Heritage List
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4037534-1  VIAF: 243424814   WorldCat (עם VIAF): 243424814 
מקדש בראן, שריד מתקופת ממלכת סבא
רקונקיסטה

ערך זה עוסק בתקופה היסטורית בספרד. אם התכוונתם לעיר בארגנטינה, ראו .
שלבי הרקונקיסטה
רֶקוֹנְקִיסְטָה (מספרדית: Reconquista, תרגום: כיבוש מחדש) היא כינויו של תהליך הכיבוש-מחדש של חצי האי האיברי על ידי הממלכות הספרדיות הנוצריות מידי הממלכות המוסלמיות לאורך פרק זמן שארך כ-700 שנים ונמשך מסוף המאה השמינית ועד לסוף המאה החמש-עשרה. נהוג לראות בניצחון הנוצרי בקרב קובאדונגה בשנת 722 את תחילת הרקונקיסטה, ובכיבוש ממלכת גרנדה וסילוק המוסלמים מספרד בשנת 1492 את סיומה.
קיים ויכוח מחקרי סביב שאלת מהותה של הרקונקיסטה: האם יש לראות בה התפשטות צבאית וטריטוריאלית של הממלכות הנוצריות, או שמא מלחמת קודש נוצרית, מעין דגם מוקדם של מסעי הצלב.
רקע

חצי האי האיברי היווה זירת התנגחות בין האסלם לנצרות מאמצע ימי הבינים ועד לסופם. זירה זו מדגימה את המאבק ההיסטורי בין הישויות הדתיות. ב-711 פלשו האימפריה המוסלמית, שהייתה באותה עת תחת שלטון בית אומיה לחצי האי האיברי כשבראשם טארק אבן זיאד. המוסלמים השתלטו על רוב חצי האי בהביסם את הנוצרים הוויזיגותים. הם כינו את השטח הכבוש בשם אל-אנדלוס והכריזו על העיר קורדובה כבירתו. עם הזמן, התנערו המוסלמים בחצי האי האיברי מהשלטון המרכזי בבגדאד הרחוקה וב-929 יסד האמיר עבד א-רחמן השלישי את החליפות האומיית העצמאית של קורדובה. באזור הצפוני שנותר תחת שליטה נוצרית קמו, בין המאה השמינית למאה האחת-עשרה, חמש ממלכות נוצריות: אסטוריאס, שהתרחבה במאה העשירית והפכה לממלכת לאון; רוזנות קסטיליה; ממלכת נווארה; ממלכת אראגון ורוזנות ברצלונה.
הרקונקיסטה

במשך כשלוש מאות שנה נשמרו יחסי כוחות מאוזנים בין הנוצרים למוסלמים בחצי האי. חליפות קורדובה היוותה כוח משמעותי, חזק ובעל עליונות ביחס לממלכות הנוצריות הקטנות, שלא היוו איום של ממש על המוסלמים. שינוי בסטטוס וביחסי הכוחות הגיע עם התפרקותה של חליפות קורדובה ב-1031 עקב מתחים פנימיים. האזור המוסלמי בחצי האי התחלק ל-36 טאיפות - נסיכויות קטנות ועצמאיות. הממלכות הנוצריות ניצלו את היחלשות המוסלמים וב-1085 הצליחה ממלכת קסטיליה-לאון לכבוש את העיר טולדו וסביבתה. המוסלמים המאוימים ביקשו את עזרת כוחות המוראביטון שהשיגו ניצחונות צבאיים מול הנוצרים בתקופה מסוימת, אך לא הצליחו לכבוש את טולדו ולשנות את המומנטום החיובי הנוצרי שהלך והתחזק. עד מחצית המאה השלוש-עשרה הצליחו הנוצרים לגבור על כוח העזר המוסלמי והחלו בפלישה נרחבת ללב הארץ. בשלב זה הצליחו הנוצרים לכבוש מחדש את רוב חצי האי האיברי, מלבד ממלכת גרנדה שבדרום. הכיבוש הנוצרי הושלם  עם נפילתה של גרנדה המוסלמית בידי צבאם של המלכה איזבלה והמלך פרדיננד ב-1492.
תאריכים ואירועים מרכזיים

711-716: כיבוש מוסלמי של כמעט כל חצי האי האיברי. רכס קנטבריה וחבל הבסקים לא נכבשו מעולם על ידי המוסלמים.
722: קרב קובאדונגה - כיבוש העיר קובאדונגה על ידי המלך פלגיוס, הניצחון הנוצרי המשמעותי הראשון על המוסלמים ותחילת תקופת הרקונקיסטה.
851-859: המרטירים (קדושים מעונים) של קורדובה - הליכה מרצון של קבוצת נוצרים לשטח המוסלמי בעיר קורדובה בבזותם את הנביא מוחמד, תוך קבלת עונש מוות מידי המוסלמים. האירוע השפיע עמוקות על תודעת הנוצרים בחצי האי האיברי (במיוחד על אלפונסו השלישי, מלך אסטוריאס 911-866) והוא מוצג בכרוניקות מסוימות כמאבק של כריסטוס באנטי-כריסטוס.
1031: נפילת החליפות האומיית בחצי האי האיברי.
1085: כיבוש טולדו וסביבתה על ידי ממלכות קסטיליה ולאון.
1212: ניצחון הנוצרים על המוסלמים בקרב לאס נאבס דה טולוסה (Las Navas de Tolosa).
1492: כיבוש ממלכת גרנדה על ידי צבאות איזבלה ופרדיננד. סוף תקופת הרקונקיסטה, השלמת השתלטות הנוצרים על כל חצי האי האיברי וסילוק הנוכחות השלטונית המוסלמית לחלוטין. שרידי המוסלמים, ה"מוריסקוס" תחת שלטון נוצרי, גורשו בשנת 1509.
אידאולוגיה ומניעים

הרקונקיסטה היא אמנם כותרת לתקופה מסוימת, אך אינה מתארת תופעה אחידה מבחינת האידאולוגיות, המניעים והמטרות הכלולים בביטוי. קיימות גישות שונות, מההנחה שהרקונקיסטה - כרעיון הכיבוש מחדש - התנהלה כאירוע אחד ואחיד שהתמשך על פני המאות, ועד להנחה הרואה בה רעיון בסיסי, שעלה במאה השמינית ואשר פותח לכיוונים שונים במהלך הדורות, עם השינויים החברתיים והמבניים בחצי האי האיברי. המניעים המרכזיים נעים על הציר שבין אידאולוגיה דתית טהורה לבין תפיסת שייכות טריטוריאלית.
המניע הטריטוריאלי מתבסס על תחושת הזדהות והמשכיות לממלכה הנוצרית הוויזיגותית הקדומה, מה שיוצר תפיסה הרואה בכל חצי האי האיברי שטח השייך לנוצרים. הטענה לשייכות מתייחסת לדיוקסיה החופפת לאזור זה - כלומר כל שטח חצי האי האיברי ואף אזורים מסוימים בצפון אפריקה. הדגשת הקשר שבין הממלכה הוויזיגותית הקדומה לנוצרים הנלחמים במוסלמים בולטת בהפיכתו של פלגיוס הראשון, מלך אסטוריאס, לסמל בעיני הנוצרים בספרד. פלגיוס נחשב לאחיין רחוק של רודריק, המלך האחרון של הממלכה הוויזיגותית, והוא זה שהנחיל את התבוסה המשמעותית הראשונה למוסלמים בכיבוש העיר קובדונגה ב-722.
היעדר מניע דתי מובהק ורעיון מלחמת הקודש מצוי בכרוניקות שנכתבו במאה ה-8: במקורות אלו לא מוזכרים המוסלמים כאויב ואין כל ביטוי לרעיון הרקונקיסטה (הכיבוש מחדש) כאקט דתי חיוני. לעומת זאת, בכרוניקות של המאה התשיעית (כגון הכרוניקה של המלך אלפונסו השלישי) כבר ניתן למצוא יסודות של מוטיבים דתיים בתפיסת הרקונקיסטה – מה שיתעצב כאידאולוגיה של ממש רק בסוף המאה האחת-עשרה, במקביל לגיבוש רעיון מסעות הצלב.
בחינת הכרוניקות הנוצריות השונות מהמאה השמינית ועד לרבע הראשון של המאה האחת-עשרה מצביעה על התפתחות בראיית המוסלמים בעיני הנוצרים והעצמת העוינות הנוצרית כלפיהם. בנוסף, הדימוי העצמי של הנוצרים מתחזק, מתבסס ומתאחד עם צמיחת רעיון התפתחות הממלכות. מסוף המאה האחת-עשרה, לצד היחלשות המוסלמים, התעצמות הממלכות הנוצריות בחצי האי וחיבור מחדש למוסד האפיפיורי ולממלכת הפרנקים, כיבושי הנוצרים קיבלו אופי של מסע צלב דתי ולא רק של כיבוש שטחים על בסיס זכות השייכות הקודמת. המסגרת הדתית כולה עוברת סטנדרטיזציה בחסות האפיפיוריות המערבית וישנה הצפה של מהגרים, צליינים ומבקרים נוצרים מערביים. הגידול באוכלוסייה הנוצרית בחצי האי האיברי היווה תגבור ככוח עזר צבאי וחיזוק רוחני - בהיאחזו בבשורת מסעי הצלב וגאולת הקרקעות מידי הכופרים המוסלמים. הכרוניקות הנוצריות המאוחרות נוקטות כבר בביטויים המרמזים על תפיסה אידאית ורוחנית של מעשה הכיבוש הצבאי. בולטת במיוחד הדגשת הפולחן סביב קברו של יעקב הקדוש (סנטיאגו) בקומפוסטלה שבגליסיה, שנחשב למי שיביא לנוצרים את הניצחון בחצי האי האיברי משמיים. הקדוש אף נודע בכינויו Santiago Matamoros ("הורג המוסלמים"). פולחן יעקב הקדוש נוצר כבר במאה התשיעית, אך התעצם במהלך המאות האחת עשרה והשתים עשרה.
דוגמאות למעורבות הרשמית של האפיפיורות במאבק במוסלמים בחצי האי האיברי והתפתחות המימד הדתי של מאבק זה, ניתן למצוא במעשי האפיפיורים עצמם. האפיפיור אלכסנדר השני הבטיח מחילת חטאים ללוחמים פרנקים שיעזרו במערכה כנגד המוסלמים בעיר ברבסטרו (אנ') שבאראגון; הוא אף הציג את הקרב כצודק ומשקף את רצונו של האל. האפיפיור אורבנוס השני הכריז ב-1089 כי מי שיסייע באכלוס מחדש ובהגנת העיר טרגונה שמדרום לברצלונה, יזכה באינדולגנציה ובמחילת חטאים. למתגייסים עצמם היו כמובן מניעים נוספים, מלבד המניע הדתי, כהתעשרות כספית או קרקעית, או מילוי מחויבות פיאודלית לשליטיהם בחצי האי האיברי.
יחסי נוצרים – מוסלמים

למרות מאמץ הלחימה הממושך, בין הנוצרים למוסלמים תושבי האי האיברי לא היה נתק מוחלט בתקופת הרקונקיסטה; האוכלוסייה הנוצרית התחלקה למספר ממלכות נפרדות, מה שגרם למתחים פנימיים ביניהם ולמאבקי כוח ומעמד. בנוסף, התפרקות החליפות האומיית ב-1031 והקמתם של מוקדי שליטה מוסלמים עצמאיים רבים, עוררה יריבויות עזות בתוך האוכלוסייה המוסלמית הכללית. היריבים מבית נעזרו לעיתים בגורמים מהמחנה הנגדי ("האויב") כדי לצבור יתרון על יריביהם: מוסלמים נעזרו בנוצרים ונוצרים נעזרו במוסלמים.
הערות שוליים

↑  HAWKLEY, ETHAN P. Reviving the Reconquista in Southeast Asia: Moros and the Making of the Philippines, 1565–1662. Northeastern: Journal of World History. Jun-Sep2014, Vol. 25 Issue 2/3. P. 286.
↑  Bonch-Bruevich, Xenia. IDEOLOGIES OF THE SPANISH RECONQUEST AND ISIDORE’S POLITICAL THOUGHT. Manchester University Press. 2008, Vol. 17 Issue 1. P. 27.
↑  Mcmanner, John. The oxford history of Christianity. New York: oxford university press. 2002 (1990), p. 721.
1 2 3 4 5  איריס שגריר, מסעי הצלב - היסטוריה והיסטוריוגרפיה, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2014, עמ' 46-45
↑  Joseph, F. O'Callaghan. Reconquest and Crusade in Medieval Spain. Philadelphia: University of Pennsylvania press. 2014, p. xi of preface
↑  Joseph, F. O'Callaghan. Reconquest and Crusade in Medieval Spain. Philadelphia: University of Pennsylvania press. 2014, p. 1
↑  Joseph, F. O'Callaghan. Reconquest and Crusade in Medieval Spain. Philadelphia: University of Pennsylvania press. 2014, p. 1-3.
↑  כל התאריכים והשנים לקוחים מ: Mcmanner, John. The oxford history of Christianity. New York: oxford university press. 2002 (1990), p. 717-721.
↑  ברקאי, רון. דימוי עצמי ודימוי אויב אצל הנוצרים ואצל מוסלמים בחצי האי האיברי בתקופת הרקונקיסטה (מאות ח'-י"ג). חיבור לשם קבלת תואר דוקטור לפילוסופיה. האוניברסיטה העברית. תשל"ט, עמ' 59-60.
↑  שם, עמ' 3.
↑  שם, עמ' 4-5.
↑  ברקאי, רון. דימוי עצמי ודימוי אויב אצל הנוצרים ואצל מוסלמים בחצי האי האיברי בתקופת הרקונקיסטה (מאות ח'-י"ג). חיבור לשם קבלת תואר דוקטור לפילוסופיה. האוניברסיטה העברית. תשל"ט, עמ' 31.
↑  ברקאי, עמ' 58.
↑  ברקאי, עמ' 56.
↑  Joseph, F. O'Callaghan. Reconquest and Crusade in Medieval Spain. Philadelphia: University of Pennsylvania press. 2014, p. 24
↑  ברקאי, רון. דימוי עצמי ודימוי אויב אצל הנוצרים ואצל מוסלמים בחצי האי האיברי בתקופת הרקונקיסטה (מאות ח'-י"ג). חיבור לשם קבלת תואר דוקטור לפילוסופיה. האוניברסיטה העברית. תשל"ט, עמ' 174
↑  שם, עמ' 129.
↑  Joseph, F. O'Callaghan. Reconquest and Crusade in Medieval Spain. Philadelphia: University of Pennsylvania press. 2014, p.24.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563376205171  BnF: cb13318883z (data)  GND: 4177285-4  LCCN: sh85126074  NDL: 001128617  NKC: ph1015787
יוחנן השישי קנטקוזנוס, קיסר האימפריה הביזנטית

יוחנן השישי קַנְטַקוּזֶנוֹס (ביוונית ביזנטית: Ἰωάννης Ἄγγελος Παλαιολόγος Καντακουζηνός, (יואנס אנגלוס פלאולוגוס קנטקוזנוס), בלטינית: Johannes Cantacuzenus;‏ 1118 – 12 בספטמבר 1185) היה אציל יווני ביזנטי, מדינאי ומצביא. הוא שימש כמגאס דומסטיקוס (אנ') (מפקד הצבא) תחת אנדרוניקוס השלישי פלאולוגוס וכעוצר של יוחנן החמישי פלאולוגוס לפני שמלך כקיסר האימפריה הביזנטית בכבודו ובעצמו בשנים 1347–1354. הודח על ידי בן חסותו, ונאלץ לפרוש למנזר תחת השם יואסף כריסטודולוס ובילה את שארית חייו כנזיר והיסטוריון. כאשר מת מוות טבעי בגיל 90 או 91, הוא היה המבוגר ביותר מבין הקיסרים הרומאים.
תחילת חייו

יוחנן קנטקוזנוס נולד בקונסטנטינופול, היה בנו של מיכאל קנטקוזנוס (אנ'), מושל מוראה; ההיסטוריון דונלד ניקול (אנ') משער שייתכן שהוא נולד לאחר מות אביו וגדל כבן יחיד. דרך אימו תאודורה פלאולוגינה אנגלינה, הוא היה קרוב משפחה של בית פלאולוגוס (אנ') ששלט אז באימפריה. הוא היה קשור גם לשושלת הקיסרית באמצעות אשתו אירנה אסנינה (אנ'), בת דודתו השנייה של הקיסר אנדרוניקוס השלישי פלאולוגוס. קנטאקוזינוס הפך לחבר קרוב לאנדרוניקוס השלישי והיה אחד מתומכיו העיקריים במאבקו של אנדרוניקוס נגד סבו, אנדרוניקוס השני פלאולוגוס. עם עלייתו של אנדרוניקוס השלישי לשלטון בשנת 1328, הוא הופקד על הממשל העליון של ענייני האימפריה ושימש כמגאס דומסטיקוס (אנ') (מפקד הצבא) לאורך שלטונו. הוא מונה לעוצר של יורשו של אנדרוניקוס, יוחנן החמישי בן ה-9, עם מותו של הקיסר ביוני 1341.
קנטקוזנוס החל כנראה ללא שאיפות לכס הקיסר משלו, לאחר שסירב מספר פעמים להיות מוכתר כקיסר שותף על ידי אנדרוניקוס השלישי. לאחר מותו של הקיסר, קנטקוזנוס סירב שוב לעלות על כס המלכות, והתעקש על הלגיטימיות של תביעתו של יוחנן החמישי והסתפק בפיקוח על ניהול האימפריה עד שהילד הגיע לבגרות: על פי ההיסטוריה שכתב יוחנן השישי בעצמו. לא ניתן לדעת אם הוא היה נשאר נאמן, אך למרות מסירותו המוצהרת ליוחנן החמישי ולאימו, אנה מסבויה (אנ'), היא החלה לחשוד בו בבגידה. ידידותו הקרובה עם הקיסר המנוח והשלטון על יורשו עוררו את קנאתם של בני חסותו לשעבר, הפטריארך יוחנן ה-14 מקונסטנטינופול (אנ') ואלכסיוס אפוקאוקוס (אנ'); לאחר סדרה של ניסיונות כושלים, הם הצליחו לבטל את מעמד העוצרות שלו בספטמבר 1341 בזמן שהיה מחוץ לבירה והכין צבא נגד הנסיכויות הצלבניות שעדיין החזיקו בחלקים מהפלופונסוס. הוא ניסה לנהל משא ומתן עם תופסי השלטון, אך הם סירבו וצבאו קיבל הוראה להתפרק. יתר על כן, קרוביו בקונסטנטינופול גורשו לגלות או נכלאו, כאשר רכושם הוחרם על ידי העוצרים החדשים. אימו, תאודורה מתה עקב התעללות שספגה בזמן שהייתה במעצר בית. צבאו התעלם מהפקודות של העוצרים החדשים והכריז כקיסר קנטקוזנוס בדידימוטיכון בתראקיה בתור יוחנן השישי. הוא קיבל זאת, תוך שהוא ממשיך למצב את עצמו כשליט זוטר של יוחנן החמישי.
מלחמת האזרחים

מלחמת אזרחים שפרצה לאחר מכן (אנ') נמשכה שש שנים; כששני הצדדים קראו לבעלי ברית זרים ושכירי חרב מכל מקום. שני הצדדים שיבשו לחלוטין וכמעט הרסו את האימפריה. בתחילה צעד יוחנן השישי לסלוניקי, אותה תכננו המשפחות השלטות למסור לידיו. אפוקאוקוס צפה את המהלך הזה ושלח צי לתגבר את העיר, מה שחייב את ג'ון לברוח לממלכת סרביה, שם הגן עליו סטפן דושאן והעניק לו תמיכה צבאית, שהתבררה ברובה כבלתי יעילה, ורק התערבותו של חברו הוותיק של יוחנן ובעל בריתו עומור מאיידין (אנ') שברה את המצור של העוצרים על המפקדה שלו בדידימוטיכון.
במהלך ניסיון נוסף לכבוש את סלוניקי בשנה שלאחר מכן, הסרבים החליפו צד כדי לתמוך בעוצרים, והותירו את יוחנן נטוש פעם נוספת לפני אותה עיר. שוב, עומור נחלץ לעזרתו, וכוחותיהם המשולבים פרצו ממקדוניה כדי לחזור לדידימוטיכון. המלחמה נמשכה עוד ארבע שנים מכיוון שאף צד לא הצליח לעקור את השני, אף על פי שהזמן היה לצדו של יוחנן השישי. הוא עשה עסקה עם הטורקים העות'מאנים, נתן לאורהן ביי את בתו, תאודורה קנטקוזנה (אנ'), עבור ההרמון שלו והתיר לו לקחת נוצרים יוונים לעבדים. הכוח היווני-טורקי ניצח ויוחנן השישי נכנס לקונסטנטינופול כמנצח ב-8 בפברואר 1347. הקיסרית אנה ויוחנן השישי הסכימו שהאחרון ישלוט כקיסר בכיר במשך עשר שנים, ולאחר מכן ישלוט יוחנן החמישי. להגיע לבגרות ולחלוק כוח כשווה לקנטקוזנוס. ההכתרה הרשמית של יוחנן השישי התקיימה ב-21 במאי.
תקופת השלטון

בתקופת שלטונו של יוחנן, האימפריה - שכבר הייתה מפוצלת, מרוששת ומוחלשת - המשיכה להיות מותקפת מכל עבר.
הג'נובזים, החלו לבצר ולחמש את גלאטה תוך התעלמות מתנאי ההסכם (אנ') שהתיר להם להקים מושבה זו בסמוך לקונסטנטינופול. דמי המכס שגבו פגעו בהכנסות האימפריה הביזנטית וגרמו לכך שעד 87% מההכנסות מהשליטה בבוספורוס הלכו אליהם במקום לאימפריה. יוחנן השישי ניסה לבנות מחדש את הצי הביזנטי המרוסק כהכנה למלחמה שציפה לנהל בעקבות הפחתת דמי המכס של קונסטנטינופול עצמה. הוא הצליח ללוות מספיק כדי לבנות 9 ספינות בגודל נאה וכ-100 קטנות יותר לפני שהוריד את התעריפים והחל לשאוב את הכנסותיה של ג'נובה. אולם כאשר הג'נובזים הכריזו מלחמה (אנ'), הם הצליחו להטביע או לשבות את הצי שלו עד תחילת 1349. הג'נובים נאלצו לנהל משא ומתן לאחר שאזורים מרכזיים בגלאטה נשרפו, כולל מזחיה ומחסניה, אך האימפריה הביזנטית נאלצה מכאן ואילך לפנות לברית עם הרפובליקה של ונציה להגנה ימית. זה הוביל למעורבותם במלחמתה של ונציה ב-1350 נגד ג'נובה (אנ'), אך מפקד הצי של ג'נובה פגנינו דוריה (אנ') הצליח לאלץ את יוחנן השישי (ואת שתים עשרה הספינות שהעמיד) להסתלק מהמלחמה כתוצאה מניצחון פירוס מול קונסטנטינופול שנה אחר כך.
בשנת 1351 פיקח קנטקוזנוס על הוועידה החמישית של קונסטנטינופול (אנ'), שבה הוכרזה התאולוגיה ההסיכסטית המיסטית של גרגוריוס פלמאס אורתודוקסית על רקע התנגדותם של ברלם מסמינרה (אנ') ופילוסופים ביזנטיים אחרים.
בשלב זה, כבר כבש סטפן דושאן את אלבניה, מקדוניה ואפירוס. יוחנן השישי השיג עזרה מפני פלישות נוספות בכך שהתחבר שוב עם הטורקים. בעקבות רעידת אדמה, הם סיפחו את קליפוליס (גליפולי) - דריסת הרגל הראשונה שלהם באירופה - כתשלום חלקי של חובותיו הרבים ב-1354.
הוא הפך את בנו, מתאוס קנטקוזנוס, לקיסר שותף נוסף ב-1353, אך ניסיונותיו של יוחנן השישי להרחיב את המיסוי כדי למממן את חובות הממשלה הכעיסו את העם במשך תקופה ארוכה. תוך זמן קצר הוא סולק מהשלטון על ידי יוחנן החמישי, והפך לנזיר ב-10 בדצמבר 1354.
פרישה

קנטקוזנוס פרש למנזר, שם קיבל את השם יואסף כריסטודולוס (Ιωάσαφ Χριστόδουλος) והעסיק את עצמו בעבודות ספרותיות, אשר כונו רהוטות. 4 הכרכים שלו "היסטוריה" של השנים 1320–1356 שימשו כהתנצלות על מעשיו. לכן הם לא תמיד אמינים, כולל פגמים בעניינים שבהם הוא לא היה מעורב באופן אישי, אלא מתווספים ליצירתו מאותה תקופה של ההיסטוריון היווני ניקפורוס גרגוראס (אנ'). עם זאת, יצירה זו יוצאת דופן בהיותה הדיווח היחיד שנשמר שבו מתאר קיסר ביזנטי את שלטונו שלו.
בשנת 1367 מונה יואסף לנציג הכנסייה האורתודוקסית המזרחית לנהל משא ומתן עם פאולוס (אנ'), הפטריארך הלטיני של קונסטנטינופול (אנ'), כדי לנסות להביא לפיוס בין הכנסיות האורתודוקסיות המזרחיות והכנסייה הקתולית. הם הסכימו לקרוא לוועידה אקומנית גדולה שבה ישתתפו האפיפיור וכל הפטריארכים, הארכיבישופים והבישופים של הכנסייה המזרחית והמערבית כאחד. האפיפיור אורבנוס החמישי סירב לתוכנית זו, ובסופו של דבר לא יצא ממנה דבר.
קנטקוזנוס מת בפלופונסוס ונקבר על ידי בניו במיסטרס שבלאקוניה.
משפחתו

מאשתו אירנה אסנינה (אנ'), בתו של אנדרוניקוס אסן (בנו של איוואן אסן השלישי, קיסר בולגריה מאירנה פלאולוגינה, קיסרית בולגריה (אנ'), בעצמה בתו של מיכאל השמיני פלאולוגוס), היו ליוחנן השישי קנטקוזנוס כמה ילדים, בהם:
מתאוס קנטקוזנוס, קיסר שותף 1353–1357, מאוחר יותר דספוט של דספוטט מוראה
מנואל קנטקוזנוס, דספוט מוראה
אנדרוניקוס קנטקוזנוס (מת מדבר הבלוטות (ספציפית המוות השחור) ב-1347
מריה קנטקוזנה נישאה לניקפורוס השני אורסיני (אנ') מאפירוס
תאודורה קנטקוזנה (אנ') נישאה לסולטאן אורהן הראשון מהאימפריה העות'מאנית
הלנה קנטקוזנה (אנ') נישאה ליוחנן החמישי פלאולוגוס
כתביו

ה"היסטוריה" בת ארבעת הכרכים של קנטקוזנוס יצאה לאור על ידי י. פונטנוס (J. Pontanus) בשנת 1603. הוא נכללה על ידי לודוויג שופן (אנ') בבון כחלק מ-"Corpus Scriptorum Historiae Byzantinae" ("גוף כתבי ההיסטוריה הביזנטית"; סביב 1830); ועל ידי ז'אק פול מין (אנ') בפריז. הוא גם כתב פרשנות לחמשת הספרים הראשונים של האתיקה של אריסטו וכמה חיבורים תאולוגיים שנויים במחלוקת, כולל הגנה על הסיכאזם וחיבור "נגד המוחמדניזם" שמין הוציא לאור בפריז.