stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אילן תורן
ביוגרפיה > קריירה בתיאטרון

ב-1965 שיחק במחזה "יחפים בפארק" מאת ניל סיימון, בהפקתו של גיורא גודיק ובבימויה של נולה צ'לטון.
בשנים 1966–1969 שיחק ב"הבימה" אחר כך הצטרף לקבוצת התיאטרון "במת השחקנים" אולם בדצמבר 1969 עברו כמה מחבריה הבולטים, בהם עודד קוטלר, להתגורר בחיפה ולפעול במסגרת תיאטרון חיפה ותורן עבר עימם. מאז במשך למעלה משלושים שנה שיחק וביים בתיאטרון חיפה.
ב-1972 שיחק במחזה "חפץ מאת חנוך לוין.
ב-1975 שיחק במחזה "קרום" מאת חנוך לוין, במחזה "גן הדובדבנים" מאת אנטון צ'כוב ובמחזה "אכזר מכול המלך מאת נסים אלוני.
ב-1978 שיחק במחזה שיחק במחזה "המטמורפוזה" מאת קפקא, בבימוי של איש התיאטרון הבריטי סטיבן ברקוף..
ב-1980 שיחק במחזה "מחול המוות" מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג.
ב-1983 שיחק במחזה "הלם קרב" מאת יוסי הדר.
ב-1984 שיחק בהפקה הראשונה של המחזה "גטו" מאת יהושוע סובול, בבימויו של גדליה בסר.
ב-1985 ביים את המחזה "אוסטרליה הדרומית" מאת יוסי הדר.
ב-1986 ביים את "האופסימיסט" מאת אמיל חביבי בעיבוד של מאזן גטאס ומוחמד בכרי, שגם שכיכב בהצגת היחיד.
ב-1990 ביים את המחזה "המעברה ליד חדרה נסגרת" מאת יוסי הדר. באותה שנה גם עיבד וביים את המחזה "תעתועון" שכתב יצחק בן-נר, במסגרת פסטיבל "תיאטרונטו" הראשון. במחזה שיחק רמי הויברגר והוא זכה בפרס הראשון בפסטיבל.
ב-1992 ביית את המחזה "אולם מס' 6", עיבוד של נוריאל טוביאס לסיפור מאת צ'כוב.
ב-1996 ביים את המחזה "עד הים" מאת ישראל המאירי ואת המחזה "תשובה" מאת נוריאל טוביאס.
ב-2001 פרש תורן מתיאטרון חיפה עקב תהליך הבראה, שבמסגרתו ביקש התיאטרון להשתחרר מחלק מעובדיו, בעקבות גירעונות כספיים שצבר. עם זאת המשיך לביים הצגות בחיפה שלא כעובד מן המניין. באותה שנה ביים מחזה שכתב יעקב איילי (בו גם שיחק איילי), "גלויות מעולם ישר יותר", שעלה בפסטיבל "תאטרונטו]".
ב-2002 ביים את המחזה "אב הבית" מאת הרולד פינטר.
ב-2003 ביים את המחזה "האגם המוזהב" מאת ארנסט תומפסון, שאת המוזיקה למחזה ערך דן תורן.
ב-2004 ביים בתיאטרון גשר את המחזה "כולם רוצים להוליווד" מאת מרטין מקדונה, ואת המחזה "האחרונה" בכיכובה של אליענה שכטר בפסטיבל תיאטרון קצר במועדון "צוותא".
ב-2005 ביים את המחזה "יעקב השקרן" מאת נוריאל טוביאס, על פי ספרו של יורק בקר.
ב-2007 ביים את הצגת היחיד "מישהו נפל" מאת חגי ליניק, בה שיחק אורי הוכמן במסגרת פסטיבל תיאטרונטו. באותה שנה גם עיבד וביים את ההצגה "צנורות" על פי הספר "צנורות" מאת אתגר קרת. ההצגה עלתה לראשונה בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב, ולאחר מכן בתיאטרון החאן.
ב-2012 ביים בתיאטרון תמונע את המחזה "דוהרים", בכיכובו של שמואל וולף, ואת "הקוף של קפקא" עיבוד לתיאטרון של קולין טיבן לסיפורו פרנץ קפקא "דין וחשבון לאקדמיה" בכיכובו של יוסף אבו ורדה.
ב-2022 החל לשחק במחזה "הכיסאות" מאת אז'ן יונסקו לצד דורותה ביאלס. בהפקת תיאטרון תמונע, בשיתוף תיאטרון הסטודיו חיפה. תורן גם עיבד וביים את המחזה.
ביוגרפיה > קריירה בקולנוע

ב-1968 שיחק בסרט הקצר "הצד השני" שביים אורי זוהר.
ב-1973 שיחק בסרט "מתנה משמיים" ובסרט "שלום, תפילת הדרך".
ב-1976 שיחק בסרט "קשר הדבש" שביים יעוד לבנון.
ב-1977 שיחק בסרט "פנטסיה על נושא רומנטי" שכתב חנוך לוין וביים ויטק טרץ'.
ב-1984 שיחק בסרט "עתליה" שביים עקיבא טבת.
ב-2003 שיחק בסרט "איים בחוף" בבימויו של יעוד לבנון.
ב-2007 שיחק בסרט "אסקימוסים בגליל".
הערות שוליים

1 2  יעקב בר-און, ‏אילן תורן: "התיאטרון נאלץ לשרוד תקציבית, וזה לא לטובת העניין", באתר מעריב אונליין, 22 באפריל 2019
↑  הבובה ה-17 ב"קאמרי", קול העם, 8 בנובמבר 1963
↑  מה אומר ד"ר  ח.גמזו על "יחפים בפארק'", מעריב, 4 בפברואר 1965
מלאכה הגונה -  "יחפים בפארק" בתיאטרון גודיק, למרחב, 22 בינואר 1965
יצחק אבינרי, "יחפים בפארק"  בתיאטרון גיורא גודיק, הַבֹּקֶר, 15 בינואר 1965
↑  שמואל האוזר, "במת השחקנים" תשולב בחיפה, על המשמר, 16 בדצמבר 1969; משה בן שאול, פרידה מ"במת השחקנים", מעריב, 18 בדצמבר 1969
↑  "מטמורפוזה" של קפקא עולה בחיפה, דבר, 17 באוקטובר 1978
↑  שוש אביגל, ביקורת תיאטרון - סימנים מן הכאב, כותרת ראשית, 12 באוקטובר 1983
↑  ביקורות:
דיאנה שואף, האנשים שמחקו את עצמם, חדשות, 13 באפריל 1984
שרית פוקס, תיאטרון בבית-קברות, מעריב, 19 באפריל 1984
שוש אביגל, במרחק היסטורי בטוח, כותרת ראשית, 23 במאי 1984
 אליקים ירון, רוויו בצל המוות, מעריב, 13 במאי 1984
↑  ביקורות:
שוש אביגל, תיאטרון-  אגם החולה מסרב להתייבש - 'אוסטרליה הדרומית' - מאת יוסי הדר, כותרת ראשית, 5 בפברואר 1986
אליקים ירון, אמש בתיאטרון - מלודרמה בקיבוץ, מעריב, 27 בינואר 1986
↑  ראובן שניר, האופסימיסט / על פי אמיל חביבי, ב"אתר התיאטרון הישראלי", החוג לאמנות התיאטרון, הפקולטה לאמנויות, אוניברסיטת תל אביב
↑  ביקורות:
שרית פוקס, שם התחנה, חדרה, מעריב, 23 בנובמבר 1990
הגר רם, כל האנשים הבודדים :, חדשות, 23 בנובמבר 1990
↑  חיים נגיד, הזוכה ב"תיאטרונטו" ־ רמי הויברגר, מעריב, 27 במרץ 1990
↑  עכבר העיר, תיאטרון חיפה יעלה בעונה הקרובה 11 הצגות, באתר הארץ, 16 באפריל 2001
↑  מיכאל הנדלזלץ, עניינים של אהבה, באתר הארץ, 10 בנובמבר 2001
↑  הארץ, אב הבית, באתר הארץ, 8 בינואר 2002
↑  מיכאל הנדלזלץ, קסם הילדות השנייה, באתר הארץ, 24 במרץ 2003
↑  ציפי שוחט, כולם רוצים להוליווד, באתר הארץ, 5 ביולי 2004
↑  מיכאל הנדלזלץ, הצגה עילגת, באתר הארץ, 7 במרץ 2005
↑  ציפי שוחט, לבד בעכו, באתר הארץ, 13 בינואר 2007
↑  ציפי שוחט, צינורות, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2007
↑  מיכאל הנדלזלץ, אתנחתא של שפיות, באתר הארץ, 19 בדצמבר 2007
↑  מחזה חדש של חגי ליניק בתמונע, באתר הבמה, 7 באוגוסט 2012
↑  טל פרי, ‏אילו הצגות ישתתפו השנה בפסטיבל התיאטרונטו?, באתר גלובס, 13 במרץ 2012
↑   ננו שבתאי, ביצוע אינטליגנטי, מלא כישרון ורגש ל"הכיסאות" של יונסקו, באתר הארץ, 9 במאי 2022
↑  זאב רב-נוף, מישגל  נסוג - בפוליטיקה, דבר, 31 בינואר 1977
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007438465505171  VIAF: 51148874335649620186   WorldCat (עם VIAF): 51148874335649620186
ג'ובאני בטיסטה ויוטי

| --- | --- |

 לידה:  12 במאי 1755 פוטנטו פו, איטליה 
 פטירה:  3 במרץ 1824 (בגיל 68) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 שם לידה:  Giovanni Battista Viotti 
 מוקד פעילות:  ממלכת סרדיניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1755 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  כינור, Viotti Stradivarius 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ובאני בטיסטה ויוטי (איטלקית: Giovanni Battista Viotti‏; 12 במאי 1755 – 3 במרץ 1824) היה מלחין וכנר איטלקי.
קריירה

ויוטי החל לנגן בכינור בצעירותו. היה תלמידו של גאיטאנו פוניאני. הוא החל קריירה מוצלחת באיטליה בתור כנר, וב־1782 עבר לצרפת, ושם המשיך בקריירה של כנר וירטואוז וכן היה מורה לכינור. הוא היה מקובל בחוגי האצולה הגבוהה בוורסאי. עם תלמידיו נמנה גם הכנר רודולף קרויצר, שבטהובן התרשם מנגינתו והקדיש לו את הסונטה התשיעית שלו לכינור ולפסנתר (הידועה בכינוי סונטת קרויצר).
ויוטי הקים בית אופרה והעלה בו הפקות של אופרות רבות, בעיקר מפרי עטו של ידידו לואיג'י כרוביני.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית נאלץ ויוטי להימלט ללונדון. גם שם הצליח בקריירה של כנר ושל מפיק אופרות. הוא ניסה כוחו גם במסחר ופתח בית מסחר ליינות, אך הפסיד בו את כל כספו.
בשנותיו האחרונות חזר לפריז וניהל שם את האקדמיה המלכותית למוזיקה.
ויוטי המלחין זכור כיום בעיקר בזכות 29 הקונצ'רטי שלו לכינור ולתזמורת. הידוע שבהם והמנוגן לפרקים גם בימינו הוא הקונצ'רטו מספר 22 בלה מינור (1792), שהיה אהוב מאוד על יוהנס ברהמס.
בכל שנה נערכת בעיר ורצ'לי בפימונטה, תחרות מוזיקה קלאסית על שם ויוטי. התחרות מתקיימת ברצף מ-1950, בעיקר בתחומי שירת אופרה, פסנתר ו-ויולה (ב-2024 למשל הוקדשה התחרות לויולה). חלק ממתחרי וזוכי התחרות הפכו למפורסמים, ונכנסו להיכל התהילה העולמי במוזיקה, דוגמת לוצ'יאנו פאברוטי, ודניאל בארנביום, שניהם במחצית הראשונה של שנות ה-50. בין שופטי התחרות לדורותיהם ניתן למצוא גם את שמו של יהודי מנוחין.
הערות שוליים

↑  Concorso Viotti | The competition (באנגלית בריטית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269572505171  PLWABN: 9810539287105606  BIBSYS: 2103301  BNE: XX1130707  BnF: cb12524531b (data)  CANTIC: a12230947  CiNii: DA06836889  GND: 119322366  ICCU: MUSV067634  ISNI: 0000 0001 2319 722X  LCCN: n81149945  LNB: 000155299  MusicBrainz: dada0453-44dd-43fa-a1c6-06d1e33b24af  NDL: 00527035  NKC: jn20000605441  NLA: 35425739  NLK: KAC199628862  NSK: 000329166  NTA: 073456330  RERO: 02-A000173179  SELIBR: 272383  SNAC: w61v5gcc  SUDOC: 086157043  Trove: 948247  VcBA: 495/320746  VIAF: 2581364   WorldCat (עם VIAF): 2581364
פרדריק השישי, מלך דנמרק

פרוטומה של פרדריק השישי מאת ברטל תורוואלסן
פרדריק השישי, מלך דנמרק (בדנית: Frederik VI;‏ 28 בינואר 1768 – 3 בדצמבר 1839) היה מלך דנמרק בשנים 1808–1839 ומלך נורווגיה בשנים 1808–1814. בנו היחיד של כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק וקרוליין מתילדה, נסיכת בריטניה. היה יורש העצר הדני בשנים 1784–1808, לאור מחלת הנפש של אביו. על שמו נקראה אוניברסיטת אוסלו.
ביוגרפיה > בצעירותו

נולד בארמון כריסטיאנסבורג שבקופנהגן. הוריו הם כריסטיאן השביעי וקרוליין מתילדה, נסיכת בריטניה. הוא נולד לאחר שהשניים היו נשואים במשך כ-15 חודשים, יום לפני יום הולדתו ה-19 של אביו, כאשר אמו הייתה בת 16. היה בנו הבכור של המלך, ועל כן בהיוולדו הוכר כיורש העצר של דנמרק.
בגלל מחלת הנפש של אביו, לא היה מסוגל כריסטיאן השביעי להיות שליטה של דנמרק. במקומו שלט דה פקטו יוהאן פרידריך שטרואנזה, רופאו האישי של המלך, שניצל את היחסים עם המלך כדי לצבור כוח בשלטון ולנסות להוביל שינויים ברוח עידן הנאורות. במקביל לשליטתו, היה שטרואנזה מאהבה של קרוליין מתילדה, והסברה היא שבתה השנייה, אחותו של פרדריק לואיזה אוגוסטה, נסיכת דנמרק, היא למעשה בתו של שטראנוזה ולא של כריסטיאן השביעי. בתקופה זו שהה פרדריק השישי בארמון הירשהולם צפונית לקופנהגן; היו לו שני חברים שאיתם שיחק ולמד, בהוראת שטרואנזה.
בשנת 1772 לאחר מפלתו של שטראנוזה, עלה לשלטון פרדריק דודו החורג של פרדריק השישי, בעוד שהלכה למעשה שלטה אמו של פרדריק יוליאנה מריה מבראונשווייג-וולפנביטל. בשנת 1784 הוכרז פרדריק ככשיר לשלטון, ולאחר מהפך בו נאבק על כס השלטון עם דודו, זכה פרדריק השישי והפך ליורש העצר. שימש כיורש העצר ושלט הלכה למעשה בדנמרק עד מות אביו, בשנת 1808, אז הוכתר פרדריק השישי למלך דנמרק.
פרדריק היה אמור להינשא לאשה פרוסיה, כפי שרצו יועציו, אך כדי להעיד על עצמאותו, בחר לעצמו לאישה את בת-דודתו מריה מהסן-קאסל. הם נישאו בטירת גוטורפ בשנת 1790. לשניים נולדו שמונה ילדים, אך אף אחד מבניו לא עבר את הגיל הרך, ועל כן יורשו היה בן-דודו, כריסטיאן השמיני. בתם הצעירה נישאה בהמשך לפרדריק השביעי.
ביוגרפיה > שלטונו

לאורך חלק ניכר משלטונו, קידם פרדריק השישי רפורמות ברוח ההשכלה וניסה להמשיך את דרכו של שטרואנזה. בשנת 1788 הוביל לביטול מעמד הצמיתות, ובכך קידם את מעמדם של האיכרים ופשוטי העם.
בתחילת המאה ה-19, בעת היותו יורש העצר ולפני המלכתו, נכנסה דנמרק לעימות דיפלומטי עם בריטניה בשל ניסיון שבירת עליונותה הימית של בריטניה. העימות הוביל לשתי התקפות על קופנהגן - קרב קופנהגן 1801 ו-קרב קופנהגן 1807. קונפליקט זה המשיך במהלך מלחמת גאנבואוט, בשנים 1807–1814, שנגמרה בעקבות הסכם קיל.
במרץ 1808, לאחר מות אביו, הוכרז כמלך דנמרק. בשנת 1809 ניסה גם להיבחר למלך שוודיה, אך לתפקיד זה נבחר גיסו קרל אוגוסט, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, ולאחר מכן מרשל ברנדוט. במהלך שלטונו התרחשו המלחמות הנפוליאוניות, ופרדריק ניהל מדיניות חברית עם הצרפתים. גם לאחר הפסד הצרפתים ברוסיה בשנת 1812, לא הסכים פרדריק לסגת מעמדותיו. היסטוריונים דנים טוענים כי היה עקשן והונע מנאמנות מוטעית אל נפוליאון; אחרים טוענים שנשאר נאמן לצרפת כדי להגן על דנמרק מפני שאיפות טריטוריאליות של השוודים.
לאחר ההפסד במלחמות הנפוליאוניות, פרדריק נסוג מהמדיניות הליברלית אותה הוביל בראשית לשלטונו. תקופה זו לוותה בצנזור רב של גורמים אופוזציונריים. בתקופה זו הידרדר מצבה הכלכלי של דנמרק, שהחל להשתפר רק בשנות ה-30 של המאה ה-19.
משפחתו

ב-31 ביולי 1790 התחתן פרדריק השישי עם מריה מהסן-קאסל, בתם של קרל, נסיך הסן-קאסל ולואיזה, נסיכת דנמרק, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
כריסטיאן, נסיך דנמרק (1791)
מריה לואיזה, נסיכת דנמרק (1792–1793)
קרולינה, נסיכת דנמרק (1793–1881), התחתנה עם פרדיננד, נסיך הכתר של דנמרק
לואיזה, נסיכת דנמרק (1795)
כריסטיאן, נסיך דנמרק (1797)
יוליאנה לואיזה, נסיכת דנמרק (1802)
פרדריקה מריה, נסיכת דנמרק (1805)
וילהלמינה מריה, נסיכת דנמרק (1808–1891), התחתנה עם פרדריק השביעי, מלך דנמרק, ולאחר מכן התחתנה בשנית עם קרל, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג
בנוסף, היה לפרדריק מפילגשו פרדריקה דאנמאנד 4 ילדים:
לואיזה, רוזנת דאנמאנד (1810–1888)
קרולינה, רוזנת דאנמאנד (1812–1844)
פרדריק, רוזן דאנמאנד (1813–1888)
ולדמאר, רוזן דאנמאנד (1819–1835)
דז'וואן

| --- | --- |

דז'וואן במהלך מופע בסנטיאגו, צ'ילה, ב-18 במאי 2008
 לידה:  27 בינואר 1949 (בן 75) מסייאו, ברזיל 
 שם לידה:  Djavan Caetano Viana 
 שם במה:  Djavan 
 מוקד פעילות:  ברזיל 
 תקופת הפעילות:  מ-1972 
 סוגה:  מוזיקה פופולרית ברזילאית, סמבה 
 שפה מועדפת:  פורטוגזית, פורטוגזית ברזילאית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 חברת תקליטים:  קולומביה רקורדס 
 מספר צאצאים:  7 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי הלטיני למפעל חיים (2015)  Prêmio da Música Brasileira 
 www.djavan.com.br
 פרופיל ב-IMDb
 
דז'וואן קייטאנו ויאנה (בפורטוגזית: Djavan Caetano Viana, נולד ב-27 בינואר 1949 באלגואס שבברזיל), הידוע כדז'וואן, הוא זמר ומלחין ברזילאי. דז'וואן משלב מקצבים דרום אמריקאיים מסורתיים עם מוזיקה פופולרית מארצות הברית, אירופה ואפריקה.
דז'וואן נולד במסייאו (Maceió, בירת מדינת אלגואס, צפון-מזרח ברזיל), למשפחה ענייה, בן לאם אפרו-ברזילאית ולאב הולנדי-ברזילאי. בנעוריו למד בעצמו לנגן בגיטרה והרבה לשחק כדורגל. בגיל 18, הקים את ההרכב "אור, קול, ממד" (בפורטוגזית: "Luz, Som, Dimensão" או "LSD"), אשר ניגן, בין היתר, סינגלים של הביטלס, בנשפים, במועדונים, בחופים ובכנסיות במסאיו. שנה לאחר מכן, נטש דז'וואן את הכדורגל והחל להקדיש את זמנו בעיקר למוזיקה. בשנת 1973, עבר דז'וואן לריו דה ז'ניירו והחל לשיר במועדוני לילה מקומיים. לאחר שהשתתף בפסטיבלים רבים, זכה לתשומת לב והקליט ב-1976 את האלבום "הקול, הגיטרה והאמנות של דז'וואן" (A Voz, o Violão e a Arte de Djavan). האלבום כלל את השיר "Flor de Lis" ("פרח חבצלת") שהפך לאחד מלהיטיו הזכורים ביותר. באלבומיו הבאים, בהם ניכרת השפעה של מוזיקה אפריקאית, להיטים כגון "Açaí", "Sina" ו-"Samurai". בין שיריו הנודעים, נמנים "Meu Bem Querer"‏, "Faltando um Pedaço"‏, "Pétala"‏, "Lilás"‏, "Esquinas"‏, "Seduzir"‏, "A Ilha"‏, "Fato Consumado"‏, "Álibi"‏, "Azul"‏, "Cigano" ו-"Serrado".
לחניו של דז'וואן הולקטו בידי מגוון אמנים בעולם, כגון אל ז'רה, כרמן מקריי, מנהטן טרנספר, לורדנה ברטה, אליאנה אליאס; בברזיל זכו יצירותיו של דז'וואן לביצועים של מוזיקאים כגון גל קוסטה, דורי קאימי ונאנה קאימי (בנו ובתו של דוריבאל קאיימי), לניני, ז'ואו בוסקו, שיקו בוארקי, דניאלה מרקורי, נאי מטוגרוסו, דומינגיניוס, קייטנו ולוזו, מריה בתאניה, ג'וני אלף, רוזה פאסוס ואחרים.
בשנת 1999 נמכרו 1.2 מיליון עותקים של אלבומו הכפול במופע חי, "Ao Vivo", ושירו "Acelerou" נבחר לשיר הברזילאי הטוב ביותר לשנת 2000 במסגרת פרסי גראמי הלטיני.
דיסקוגרפיה

1976 A Voz, O Violão, A Música de Djavan, Som Livre LP, CD
1978 Djavan, EMI/Odeon LP, CD
1980 Alumbramento, EMI/Odeon LP, CD
1981 Seduzir, EMI/Odeon LP, CD
1982 Luz, Sony Music LP, CD
1983 Para Viver Um Grande Amor, (film soundtrack), CBS, LP
1984 Lilás, CBS, LP, CD
1986 Meu Lado, CBS LP, CD
1987 Não é Azul Mas é Mar', CBS, LP, CD
1987 Bird of Paradise, Columbia, CD
1988 Brazilian Knights and a Lady (with Ivan Lins and Patti Austin), CD
1989 Djavan, CBS CD
1992 Coisa de Acender, Sony Music, CD
1994 Novena, Sony Music, CD
1996 Malásia, Sony Music, CD
1997 Songbook Djavan (3 volume set), Lumiar Discos, CD
1998 Bicho Solto O XIII, Sony Music, CD
1999 Ao Vivo (2-volume live concert set), Epic/Sony Music, CD, DVD
2001 Milagreiro, Epic/Sony Music, CD
2004 Vaidade, Luanda Records, CD
2005 Na Pista, Etc., Luanda Records, CD
2007 Matizes, Luanda Records, CD
פרסים ומועמדויות

| פרס | תאריך | קטגוריה | עבור | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס גראמי הלטיני | 2024 | האלבום הטוב ביותר של מוזיקת אפרו פורטוגזית-ברזילאית | D Ao Vivo Maceió | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑  2024 Latin GRAMMYs: See The Full Winners & Nominations List | GRAMMY.com, grammy.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 6080253  BnF: cb138933173 (data)  GND: 134359976  ISNI: 0000 0000 5515 1499  LCCN: n84044485  MusicBrainz: 751e517d-9663-4692-8c20-942e16d484c5  NTA: 073928275  SUDOC: 079838243  VIAF: 268489706   WorldCat (עם VIAF): 268489706
ח'אלד אבו עסבה

| --- | --- |

 לידה:  1955 (בן 69 בערך) ג'ת, ישראל 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה 
 מקום לימודים:  המכללה האקדמית בית ברל  אוניברסיטת בר-אילן 
 מוסדות:  מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל  מכון ון ליר בירושלים  האוניברסיטה הערבית-אמריקאית בג'נין 
 
ח'אלד אבו עסבה (בערבית: خالد ابو عصبة; נולד ב-1955) הוא סוציולוג ומומחה לתכנון ואסטרטגיות חינוכיות, תכנון וייעוץ חברתי. בעברו היה חוקר בכיר במכון ון ליר בירושלים. הוא שימש כחוקר בכיר במכון ברוקדייל.
ביוגרפיה

ח'אלד אבו עסבה, יליד כפר ג'ת במשולש, למד בתיכון בחדרה, דבר שלא היה נהוג בקרב האוכלוסייה הערבית. את התואר הראשון בחינוך קבל ממכללת בית ברל, את התואר השני בחינוך קבל מאוניברסיטת בר-אילן (1993) ואת הדוקטורט במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן שנת (2003). שימש כחוקר בכיר במכון ברוקדייל.
בשנים 1996–2002 עסק בהוראה בבית הספר לעובדי הוראה בכירים בירושלים. בהמשך הרצה בחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, בחוג למדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית. פרפ' אבו עסבה, עוסק בנושא חברה ואסטרטגיה חינוכית בקרב ערביי ישראל.
משנת 2002 הוא משמש מנהל מכון מסאר למחקר חברתי. בנוסף, הוא מרצה בכיר באוניברסיטה הערבית אמריקאית בתוכנית הדוקטורט.
פרסומים

אבו עסבה פרסם מבחר רב של ספרים בנושא חינוך, ובהם:
מרחבי עבודה משותפים: מה השפעתם על טיב היחסים בין ערבים ויהודים? (2020)
נשים ערביות אקדמאיות לא מועסקות בישראל: תמונת מצב 2018 והצעה למודל התערבות (2018)
ילדים ובני נוער בסיכון בחברה ערבית (2017)
השימוש בחומרים פסיכו-אקטיביים בקרב סטודנטים ערבים במוסדות אקדמאים בישראל (2017)
מערכת החינוך הערבית בישראל: דילמות של מיעוט לאומי (2007)
החינוך הערבי בישראל: דילמות של מיעוט לאומי (2007)
דילמות של חינוך ערכי בביה”ס הערבי בישראל (2002)
מבנה מערכת החינוך הערבי בישראל וחלופות ארגוניות (1997)
יהודים וערבים בישראל מול מציאות משתנה: בעיות, מגמות, תרחישים והמלצות (2004)
לקריאה נוספת

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
ח'אלד אבו עסבה, באתר גוגל סקולר
אבו-עסבה ח'אלד, באתר מחקרי פלורסהיימר
סוגיות בלתי פתורות במערכת החינוך הערבית
המלצות לשיפור מערכת החינוך הערבית בישראל
הפרטת מערכת החינוך הערבית והשפעותיה על הישגי התלמידים
השימוש במחקר לקידום ילדים ובני נוער ערבים בישראל
טיפול נפשי בחברה הערבית בישראל
החינוך הערבי בישראל: בין שיח הזהות המועד לבין הכישלון בהישגים
נשים ערביות אקדמאיות לא מועסקות בישראל – תמונת מצב 2018 והצעה למודל התערבות
אנשים בעלי מוגבלות שכלית התפתחותית באוכלוסייה הערבית בישראל: עמדות וסיכויי ההשתלבות בחברה
מרחבי עבודה משותפים: מה השפעת על טיב היחסים בין ערבים ויהודים?
הערות שוליים

↑  ד"ר ח'אלד אבו עסבה - סוציולוג ומומחה לתכנון ואסטרטגיות חינוכיות (באנגלית)
↑  שלמה חסון וחאלד אבו עסבה, יהודים וערבים בישראל במציאות משתנה, ירושלים: מכון פלורסהיימר, 2004
↑  ד"ר ח`אלד אבו עסבה - סוציולוג ומומחה לתכנון ואסטרטגיות חינוכיות (באנגלית)
↑  הקלוג המאוחד בישראל
↑  מרחבי עבודה משותפים: מה השפעתם על טיב היחסים בין ערבים ויהודים, באתר www.idi.org.il
↑  נשים ערביות אקדמאיות לא מועסקות בישראל – תמונת מצב 2018 והצעה למודל התערבות - דוחות מחקר | ביטוח לאומי, באתר www.btl.gov.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257480105171  LCCN: nr98014389  VIAF: 54061192   WorldCat (עם VIAF): 54061192
צבי גרונר

אין תמונה חופשית
ברוך צבי גרונר (22 בדצמבר 1938, כ"ט בכסלו ה'תרצ"ט - 15 במרץ 2012, כ"א באדר ה'תשע"ב) היה חוקר של ספרות הגאונים וההלכה, מרצה באוניברסיטת חיפה ובמכון לנדר.
ביוגרפיה

נולד ליעקב שלום ובתיה בריינדיל גרונר בכ"ט בכסלו תרצ"ט.
ב-1961 זכה בפרס מדעי היהדות ע"ש פרופ' שמחה אסף מהאוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1965 זכה בפרס ע"ש מרים גרונולד-מוזס על עבודת הגמר שלו ומ-1975 היה דוקטור לפילוסופיה בפקולטה למדעי הרוח מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הדוקטור שלו עסקה ברב האיי גאון ובדרכו בהלכה והיא נכתבה באוניברסיטה העברית בהדרכתו של פרופ' שרגא אברמסון. ספרו האנגלי של גרונר בנושא זה זכה להערכה בקרב החוקרים המובילים בתחום. גרונר עשה ניסיון ראשון ומרשים של רישום כל תשובותיו של רב האיי גאון. בנוסף לחיבוריו ומאמריו על תורת רב האיי גאון בפרט ותורת הגאונים בכלל, כתב גרונר גם ספר חשוב על ברכות שהיו נהוגות בזמנים שונים בהיסטוריה היהודית ואינן נהוגות כיום.
גרונר הוא אחיין של יהודה לייב גרונר, ממזכיריו של הרבי מלובביץ', היה נשוי לחוה זוננפלד נינת ר' יוסף חיים זוננפלד.
חיבוריו

רב האי גאון ודרכו בהלכה, חבור לשם קבלת התואר דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשל"ד.
The legal methodology of Hai Gaon, Chico: Scholars Press, 1985. מסת"ב 0891307486
"רשימת תשובות רב האי גאון", בתוך: עלי ספר, כרך י"ג (תשמ"ו). באופן חריג הגיליון כולו מכיל את רשימתו של גרונר. (השלמות לרשימה נזכרו להלן)
ברכות שנשתקעו. ירושלים : מוסד הרב קוק, תשס"ד.
המגרב וישיבות הגאונים בבבל בראי ספרות השאלות והתשובות (במאות הט'-הי"א), פעמים, גיליון 38, תשמ"ט
לקריאה נוספת

R. Brody, 'Groner's "The Legal Methodology of Hai Gaon"', JQR, 76 (1986), pp. 237-245
השלמות לרשימת תשובות רב האי גאון, מאת גרונר עצמו ושלמה זלמן הבלין
השלמות למפתח פירושי ר' האי גאון - לזכר פרופ' צבי גרונר ז"ל, מאת עזרא שבט
הערות שוליים

↑  הוענק הפרס ע"ש ש. אסף, על המשמר, 9 בנובמבר 1961
↑  הפרס ע"ש מרים גרונולד-מוזס, דבר, 18 במאי 1965
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262161305171  CiNii: DA1079777X  ISNI: 0000 0000 8446 9295  LCCN: n84056333  NTA: 072061340  RERO: 02-A003322069  VIAF: 43235873   WorldCat (עם VIAF): 43235873
סלאח אל-ברדוויל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 באוגוסט 1959 (בן 65) 
 מדינה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 השכלה:  אוניברסיטת קהיר 
 מפלגה:  חמאס חמאס
 
סלאח אל-ברדוויל (בערבית: صلاح البردويل, תעתיק מדויק: צלאח אל-ברדויל, נולד ב-24 באוגוסט 1959) הוא חבר בכיר בלשכה המדינית של חמאס דובר ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני וחבר מטעם החמאס במועצה המחוקקת הפלסטינית. משפחתו היגרה לארץ ישראל מימת ברדוויל.
אל-ברדוויל מצוטט לעיתים קרובות בתקשורת כמקור לדעות ולהתבטאויות של חמאס. ב-2005 אמר בריאיון לאל-ערביה הסביר כי מצע חמאס לקראת הבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית הוא מצע פרגמטי ליעדי ארבע השנים הקרובות, אך אינו סותר את העובדה כי הארגון שם דגש על חיסול מדינת ישראל ועל אי-הכרה בה.
במרץ 2018 הוא אמר לסוכנות הידיעות קודס כי חמאס מוכן להיכנס לדיאלוג עם ארצות הברית. הצהרה זו עוררה תגובות נזעמות מהרשות הפלסטינית ופת"ח, שמאמינים שחמאס רוצה להיתפס כנציג העיקרי של הפלסטינים בשנת 2017 הצהיר אל-ברדוויל כי מאמצי הפיוס הפלסטינים נכשלים עקב הלחץ האמריקאי.
במאי 2018, בעקבות ההחלטה של ארצות הברית להעביר את השגרירות בישראל מתל אביב לירושלים והרג של מפגינים פלסטינים לאחר מכן, צוטט אל-ברדוויל על ידי מקורות רבים בכך שטען כי 50 מתוך 62 הרוגים היו חברי חמאס. זאת בעקבות הצהרה של כוחות ישראליים לפיה 50 מתוך 62 הפלסטינים שנהרגו במהלך ההפגנות בגבול עזה היו פעילי חמאס, וההצהרה של הג'יהאד האסלאמי לפיה שלושה מתוך 62 ההרוגים היו חברים בזרוע הצבאית שלו.
באפריל 2019 בראיון לערוץ הטלוויזיה של החמאס, אל-אקצא התבטא אל-ברדוויל בעניין העימות עם ישראל ואמר כי חמאס אינו מעוניין במלחמה או בעימות צבאי עם ישראל, וכי יהודה ושומרון וירושלים בפרט, מצויות בסכנה גדולה בעקבות עסקת המאה של הנשיא טראמפ. בנוסף באותו הראיון הוא התבטא בנושא הסכסוך בין פתח לחמאס ואמר כי חמאס לא ילחם בממשלת הרשות הפלסטינית החדשה אך הוא אינו סבור שהיא לגיטימית.
באוקטובר 2019 במסגרת כינוס של חמאס לציון ליום השנה לעסקת שליט מול מטה הצלב האדום בעזה, צוטט אל-ברדוויל בהתייחס למרואן ברגותי ואחמד סעדאת, המרצים עונשי מאסר בישראל: "ארגוני המאבק התחייבו והם יבצעו, והכיבוש יאלץ להסכים לעסקה חדשה בסופו של דבר".
ביוני 2022 לאחר פרסום סרטון שבו נראה הישאם א-סייד, השבוי בעזה, אמר בריאיון לאל-ג'זירה שאין התקדמות בחילופי שבויים כי ממשלת ישראל לא יציבה, והוסיף שחמאס לא יספקו מידע בחינם על האסירים שבידיהם ולא ייכנעו לסחטנות הישראלית. עוד הוסיף ש"הגזענות שולטת בהתנהלות של ישראל עם האסירים שבידי ההתנגדות משום שאינם אשכנזים".
לקריאה נוספת

שלומי אלדר, להכיר את חמאס, כתר הוצאה לאור, 2012. לפי מפתח בעמ' 406
הערות שוליים

↑  יואב זיתון, בכיר חמאס: "50 מההרוגים במהומות - אנשי הארגון", באתר ynet, 16 במאי 2018
↑  מצוטט אצל: אלדר, להכיר את חמאס, להלן 'לקריאה נוספת'. עמ' 160
↑  null (2018-03-29). "Hamas says it's open to dialogue with US". Al-Monitor (באנגלית). נבדק ב-2018-05-16.
↑  "Hamas official claims reconciliation failing due to US pressure" (באנגלית). נבדק ב-2018-05-16.
↑  "Hamas official: 50 of the 62 Gazans killed in border violence were our members" (באנגלית). נבדק ב-2018-05-16.
↑  Harpin, Lee (16 במאי 2018). "Hamas: Majority of Gaza border deaths were our members". www.thejc.com (באנגלית). The Jewish Chronicle. ארכיון מ-17 במאי 2018. נבדק ב-7 ביוני 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Hamas Political Bureau Member Salah Al-Bardawil: 50 of the Martyrs Killed in Gaza were from Hamas, 12 Regular People". MEMRI (באנגלית). נבדק ב-2018-05-16.
↑  Khoury, Jack (2018-05-16). "50 of Dead in Gaza Protests Were Hamas Activists, Says Senior Hamas Official". Haaretz (באנגלית). נבדק ב-2018-05-16.
↑  נורית יוחנן ושמעון מיג'אן, בכיר חמאס: "לא מעוניינים במלחמה או עימות צבאי עם ישראל", באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 22 באפריל 2019
↑  דלית הלוי, חמאס: דורשים את שחרור ברגותי, באתר ערוץ 7, 22 באוקטובר 2019
↑  רן מאיר, בכיר בחמאס: "אין התקדמות בחילופי שבויים כי ממשלת ישראל לא יציבה", באתר חדשות 13, 28 ביוני 2022
אסטיאגס

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־7 לפנה״ס אחמתא, איראן 
 פטירה:  המאה ה־6 לפנה״ס Parthia Satrapy 
 ממלכה:  מדי
 עיסוק:  מלך
 דת:  דתות פרסיות עתיקות, טוב ורע - זורואסטריות
 בן או בת זוג:  אריאניס 
 מלך
 
אסטיאגס מורה להרפגוס לרצוח את כורש
אסטיאגס (ביוונית: Αστυάγης בפרסית: ایشتوویگو, אשתווגו; המאה ה-6 לפנה"ס) היה אחרון מלכי מדי העצמאיים. ממלכתו נכבשה בידי כורש הגדול.
ראו גם

מלכי מדי
הווחשתרא
מדי