stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולדיסלב שיקורסקי
קורות חיים > בממשלה ובאופוזיציה

באפריל 1921 ירש שיקורסקי את פילסודסקי כמפקד עליון על הצבא הפולני של הרפובליקה הפולנית השנייה. בין 1922–1925 הוא אחז במשרות ממשלתיות רמות. לאחר רצח הנשיא הפולני גבריאל נרוטוביץ' מינה המרשל של הסיים (הפרלמנט הפולני) את שיקורסקי לראש ממשלה. מ-18 בדצמבר 1922 עד ל-26 במאי 1923 שירת שיקורסקי כראש ממשלה, וכן כשר החוץ. בתקופה זו הוא הפך לפופולרי בשורות העם הפולני, וביצע רפורמות חשובות בנוסף למדיניות חוץ אשר חתרה להשתלבות פולנית בחבר הלאומים. הוא השיג את ההכרה של בריטניה, צרפת וארצות הברית בגבולותיה המזרחיים של פולין. בין 1923 ו-1924 שימש כמפקח ראשי על הכוחות המזוינים. תחת שלטון ראש הממשלה ולדיסלב גרבסקי היה לשר לעניינים צבאיים החל מפברואר 1924. בתפקידו זה הסתכסך שוב עם פילסודסקי, כאשר הציע להגביר את סמכויות השר לעניינים צבאיים על חשבון תפקיד "המפקח על הכוחות המזוינים". מ-1925 עד 1928 פיקד שיקורסקי על הקורפוס הפולני שחנה בלבוב.
במהלך "הפיכת מאי" ב-1926, שבה השתלט פילסודסקי על פולין, שמר שיקורסקי על נייטרליות, על אף היותו דמוקרט ותומך בסיים. כאשר הסתבר כי המשטר החדש הוא גרסה פולנית לדיקטטורה צבאית, הצטרף שיקורסקי לאופוזיציה למשטרו של פילסודסקי. ב-1928 פוטר שיקורסקי ממשרתו, והוצב בכוחות המילואים. הציב עצמו באופוזיציה למשטר, וכתב מספר ספרים על אמנות הלחימה ועל יחסי החוץ של פולין.
ב-1935 מת פילסודסקי. ב-1936, ביחד עם כמה פוליטיקאים בולטים אחרים, הצטרף שיקורסקי לחזית פוליטית ששימשה כאופוזיציה למשטר, אך ברוב הזמן פרש מן הפוליטיקה, ובילה את זמנו בפריז, בעבודה אקדמית באקדמיה הצבאית. בהסתמך על ניסיונו במלחמה הפולנית-סובייטית כתב ספר על עתידה של מלחמת התנועה, "מלחמה עתידית: אופייה, אפשרויותיה, והשאלות העולות בהקשר של הגנה לאומית". הספר שפורסם בפולנית, בצרפתית ובאנגלית, חזה את מלחמת הבזק הגרמנית, ברוח רעיונות שהועלו על ידי הוגים צבאיים נוספים בתקופה זו ובהם הגרמני היינץ גודריאן, הצרפתי שארל דה גול והבריטי לידל הארט. במהלך תקופה זו כתב מספר ספרים נוספים וכן מאמרים רבים, שבהם חזה את חימושה של גרמניה, ואת האפקט ההרסני של מדיניות ה"פייסנות" המערבית. כאשר החל המצב להידרדר ונראה כי המלחמה קרובה, שב שיקורסקי לפולין בשנת 1938 בתקווה להיות פעיל יותר בשירות מולדתו.
הטבח ביער קאטין, ואסון התרסקות המטוס

ב-1943 הגיעו היחסים השבירים בין הממשלה הפולנית הגולה ובין ברית המועצות לנקודת השבירה, כאשר ב-13 באפריל הכריז שר התעמולה הגרמני יוזף גבלס על גילוים של קברים המוניים ובהם גופותיהם של 4,000 קצינים פולנים אשר נרצחו על ידי הרוסים בשנת 1940 ביער קאטין שליד העיר סמולנסק. לאחר התמוטטותה של ברית המועצות בשנת 1989 נחשף כי אכן נרצחו כ-22,000 קצינים ואזרחים פולנים, בהוראתו של סטלין, בשנת 1940, אך בעת שהחלו הגרמנים לחשוף את שרידיו הטבח, טען סטלין כי הגופות אינן גופות של קצינים פולנים כי אם של פועלי בניין שנרצחו על ידי הגרמנים, ולאחר מכן טען כי אם אכן הגופות הן של השבויים הפולנים, כי אזי השבויים נרצחו בידי הגרמנים ב-1941 ולא בידי הרוסים ב-1940. טענות אלו נראו קלושות, ושיקורסקי דרש כי הצלב האדום יחקור את האחריות לביצוע הטבח. לכך לא יכול היה סטלין להסכים, כל עוד השטח לא היה מצוי בשליטה רוסית, שתאפשר בקרה על החקירה. ככל שהייתה כוונתו של גבלס לתקוע טריז בין בעלות הברית, הרי שזו הצליחה אף מעבר למשוער. ב-26 באפריל שלח שר החוץ הרוסי ויאצ'סלב מולוטוב מכתב לשגריר פולין ברוסיה, רומר, ובו הודיע על ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
צעד זה לא בא בהפתעה. פרט לגורלם של נטבחי קאטין, היה ברור כי הרוסים מקווים לנגוס בחלק גדול מפולין לאחר סיום המלחמה, וכי בכוונתם אף להשליט בה ממשלה משלהם, מכיוון שאיש בממשלה הפולנית בלונדון, ובמיוחד הגנרל שיקורסקי, לא יכול היה להסכים לוויתורים טריטוריאליים מסדר הגודל עליו חשב סטלין.
במאי 1941 הוקמה בברית המועצות "דיוויזיית תדיאוש קושצ'ושקו", אשר כללה קומוניסטים פולנים בהנהגת הפעילה הקומוניסטית ואנדה וסילייבסקה, והגנרל זיגמונט ברלינג, והיוותה את הגרעין להקמת ממשלה פולנית מתחרה לזו שבראשה עמד שיקורסקי. סטלין החל עתה במסע דיפלומטי שמטרתו להביא להכרת בעלות הברית בממשלת הבובות שבראשו עמדה וסילייבסקה, ולשלול את הלגיטימציה מן הממשלה "הפרו-פשיסטית" (על פי התעמולה הרוסית) של שיקורסקי.
ב-4 ביולי 1943, בעת ששיקורסקי שב מביקור אצל החיילים הפולנים המוצבים במזרח התיכון, הוא נהרג בעת שמטוסו, מסוג B-24 ליברייטור, התרסק בים 16 שניות לאחר המראתו מגיברלטר בשעת לילה מאוחרת. הוא נקבר בחלקה הצבאית הפולנית בבית הקברות בניוארק שעל הטרנט שבאנגליה, אך ב-17 בספטמבר 1993 נטמנו שרידיו מחדש במתחם הקבורה המלכותי בקתדרלת ואוול בקרקוב.
תוצאות מותו של שיקורסקי

נאמר כי לאחר התרסקות המטוס מלמל לעצמו קצין פולני שצפה במטוס המתרסק אל תוך הים, "זהו סופה של פולין, זהו סופה של פולין". שיקורסקי היה המנהיג רב היוקרה ביותר של הגולים הפולנים, ומותו היה מהלומה קשה למאבק הלאומי הפולני, וללא ספק אירוע נוח מאוד מבחינתו של סטלין. במידה מסוימת הביא מותו של שיקורסקי רווחה מסוימת אף למנהיגי בעלות הברית המערביות, שכן עמידתו הגאה של שיקורסקי אל מול תביעותיו של סטלין הייתה לגורם מתסיס ביחסים המתוחים ממילא בין בעלות הברית. בשיחות סודיות עם רוזוולט הודה צ'רצ'יל כי יהיה על הפולנים לוותר ויתורים טריטוריאליים משמעותיים על מנת לפייס את סטלין. לו היה שיקורסקי בחיים הייתה קבלת ויתורים אלו קשה מאוד, וזאת בשלב בו חשיבותה של פולין, בת ברית חיונית בתחילת המלחמה, הייתה שולית למאבקם הגדול של בעלות הברית, שהשתרע מערבות אוקראינה ועד למדבר המערבי, ובו היו עתה מעורבות המעצמות התעשייתיות הגדולות, ברית המועצות וארצות הברית.
נסיבות מותו של שיקורסקי עוררו תאוריות קשר רבות, שכן מותו בא בעיתוי המושלם הן למנהיגי המערב והן לסטלין. עם זאת, מעולם לא נמצא ביסוס כלשהו לתאוריות אלו, והעובדה כי היסטוריונים "רוויזיוניסטים" כדייוויד אירווינג עסקו בהן הרחיקה רבים מן הניסיונות לרדת לחקר האמת.
לאחר שיקורסקי לא היה עוד מנהיג פולני שיכול היה לעמוד מול מנהיגי בעלות הברית כשווה מול שווה. בעלות הברית המערביות לא איפשרו לממשיכו סטניסלב מיקולאיצ'יק להתנהג באופן שיסכן את בריתן עם סטלין. על אף שהערבות לשלמותה הטריטוריאלית של פולין הייתה לכאורה הסיבה שמדינות המערב נכנסו למלחמה מלכתחילה, לא יוצגה פולין בוועידת טהראן, בוועידת יאלטה ואף בוועידת פוטסדאם, על אף שבוועידות אלו הוחלט על גורלן של מדינות מזרח אירופה, ובהן פולין.
כאשר החלו הרוסים לשחרר את פולין משלטון הנאצים בשנת 1944 הם הקימו "ועד לשחרור לאומי" בחלקים שאותם כבשו, וזאת כביכול בשל העובדה שהם "מכבדים את ריבונות פולין" ואינם חפצים להקים בה משטר כיבוש. חברי הוועד היו אנשי ממשלת הבובות הפולנית של ואנדה וסילייבסקה, אשר כינו את הממשלה בלונדון "ממשלה בלתי חוקית ופשיסטית". בפולין עצמה פעלה ה"ארמייה קריובה" ("צבא המולדת") – הזרוע הצבאית של ממשלת לונדון הגולה. בצעד ציני איפשר סטלין לנאצים להשמיד את אנשי הארמייה קריובה, אשר התמרדו כנגדם במרד ורשה, בטרם "ישחרר" את העיר וייתן אותה לאנשי שלומו.
בוועידת פוטסדאם ב-1945 סוכמו הפרטים הסופיים באשר לממשל בפולין. לאנשי הממשלה הפולנית הגולה ניתנה אך השפעה מועטה ביותר בממשלה שהוקמה על ידי הרוסים על אדמת פולין. במשך למעלה מארבעה עשורים של שליטה קומוניסטית בפולין גונה שיקורסקי בידי המשטר, ופועלו ההיסטורי עוּות. כאשר מונה לך ואלנסה לנשיאה הראשון של פולין הפוסט-קומוניסטית, כממשיכה של הממשלה הפולנית הגולה בלונדון בעת המלחמה, הכירו הפולנים בפועלה של ממשלתו של שיקורסקי, וניתנה לגיטימציה לפועלו.
הלווית שיקורסקי
אוסקר קוקושקה

| --- | --- |

 לידה:  1 במרץ 1886 פוכלרן, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  22 בפברואר 1980 (בגיל 93) מונטרה, שווייץ 
 מקום קבורה:  Cemetery of Clarens 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות שימושיות בווינה 
 תחום יצירה:  ציור, ספרות, אמנות חזותית, תיאטרון 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם 
 הושפע על ידי:  ג'ורג' מין 
 יצירות ידועות:  Prometheus, כלת הרוח, Self-Portrait of a Degenerate Artist 
 פרסים והוקרה:  פרס ארסמוס (1960)  פרס לוביס קורינת (1976)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  Lichtwark Prize 
 בן או בת זוג:  Olda Kokoschka 
 חתימה:   
 
אוסקר קוקושקה, 1963
אוסקר קוקושקה (Oskar Kokoschka; ‏1 במרץ 1886, פשלארן שבאוסטריה – 22 בפברואר 1980, וילנב, שווייץ) היה צייר וסופר אוסטרי ממוצא צ'כי מן הזרם האקספרסיוניסטי, חבר הזצסיון הווינאי.
חייו

בשנים 1903–1909 למד קוקושקה בבית הספר לאמנות (Kunstgewerbeschule) בווינה. בין מוריו היה הצייר גוסטב קלימט. קוקושקה דחה את סגנון היוגנדסטיל השליט, וכתוצאה מכך זכו עבודותיו המוקדמות, שהביעו רגש עז, להערכה מועטה. מסיבה זו עבר בשנת 1910 לברלין, אך שב לווינה כעבור שנה.
החל משנת 1912 היה בן זוגה לחיים של אלמה מאהלר, אשת החברה הווינאית רבת המאהבים והמחזרים, שבה התאהב בצורה פתאומית ונואשת. הרומן ביניהם, שנמשך שלוש שנים, לווה בקנאה עזה וחולנית של קוקושקה לאהובתו, שהייתה גם המקור ליצירתו באותה התקופה, וכן לכארבע מאות מכתבי אהבה שכתב לה. סגנון ציורו השתנה במהלך התקופה הזו. בשנת 1914 התקבל ל"זצסיון החופשי" בברלין. בשנת 1915 נפצע קשה במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1917 עבר לדרזדן, שם הרצה באקדמיה בשנים 1919–1924. לאחר עזיבתו הפתאומית את האקדמיה יצא למסעות ארוכים, שבהם יצר ציורים רבים של נוף עירוני וכפרי. החל בשנת 1933 התגורר בווינה. לאחר מות אמו נמלט מסיבות פוליטיות לפראג, שם פגש גם את מי שהייתה לאשתו, אולדה פלקובסקה.
חייו > אגודת אוסקר קוקושקה

בשנת 1937 הוקמה בפראג אגודת אוסקר קוקושקה, במטרה לאזן, ולו במעט, את טעמם של הנאצים באמנות. בין ראשיה היו תיאו בלדן, היינץ ורנר וקורט לאדה. האגודה נפגשה מדי שבועיים וארגנה תערוכות וירידים. הדגש היה על הצגת מה שהנאצים כינו "אמנות מנוונת", וכן תערוכות משותפות של אמנים צ'כים מחבל הסודטים, גרמנים במוצאם, שוב כתשובה לאידאולוגיה הנאצית. בקיץ 1938 ארגנה האגודה בפריז תערוכה של "אמנות גרמנית חופשית" בשיתוף "עמותת האמנים הגרמנים" של אמנים גרמנים שגלו בפריז.
תחת לחץ גובר והולך, הודיעה צ'כוסלובקיה בשנת 1938 על גיוס כללי, בהסתמך על ידיעות על מתקפה גרמנית קרובה. קוקושקה נמלט לבריטניה, משום שעבודותיו סווגו על ידי הנאצים כאמנות מנוונת. בשנת 1941 נישא לאולדה פלקובסקה במקלט תת-קרקעי בלונדון.
חייו > לאחר המלחמה

בשנת 1953 הקים את אקדמיית-הקיץ הבינלאומית לאמנות חזותית בזלצבורג, ביחד עם פרידריך ולץ. באותה שנה עבר להתגורר בעיר וילנב (Villeneuve) בשווייץ.
לאחר מותו, בשנת 1980, הוכרז על פרס על שם אוסקר קוקושקה להישגים בתחום האמנות החזותית.
מבחר מיצירותיו > ציורים

"האופרה הממלכתית של וינה", שנה לא ידועה
"דיוקן הרוואת ולדן", 1910, הגלריה של שטוטגרט
כלת הרוח, 1913, מוזיאון האמנות של בזל
"דיוקן עצמי", 1918
"כוחה של המוזיקה", 1918, איינדהובן
"דרזדן-נוישטט", 1922, המבורג
"פראג: גשר קרל", 1934, הגלריה הלאומית, פראג
"דיוקן פרופ' ד"ר תיאודור הויס", 1950, מוזיאון העיר קלן
"נמל המבורג", המוזיאון לאמנות מודרנית, 1951, ניו יורק
"האחיות פיילשנפלד", 1952, בבעלות פרטית
"תרמופיליי", טריפטיכון, 1954, המבורג
עיצוב הבמה והתלבושות של חליל הקסם, 1955, לפסטיבל זלצבורג
"נוף העיר קלן ממגדל התערוכות", 1956, קלן
"דיוקן קונראד אדנאואר", 1966
מבחר מיצירותיו > כתביו

קוקושקה כתב מסות ושירים, וכן את האוטוביוגרפיה "חיי" (1971). מכתביו ראו אור בשנת 1984. המחזות שכתב זכו לתחייה מחודשת בשנות התשעים.
"הסנה הבוער", מחזה, 1911
"רוצחים, תקוותן של הנשים", מחזה, 1916
"איוב", מחזה, 1917
"אורפאוס ואוורידיקה", מחזה, 1919
עליו ועל יצירתו בעברית

קוקושקה, מאת לודוויג גולדשיידר, עורך: חיים גמזו, מגרמנית: י. בולסלבסקי, רביבים, תל אביב, 1976.
הבית בו קוקושקה נולד בפשלארן שבאוסטריה
מילדרד פירס (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  הנובלה "מילדרד פירס" של ג'יימס אם. קיין
 בימוי:  מייקל קורטיז
 הופק בידי:  ג'רי וואלד
 תסריט:  רנדל מקדונלד
 עריכה:  דייוויד וייסברט
 שחקנים ראשיים:  ג'ואן קרופורד   אן בליית'   ג'ק כרסון   זכריה סקוט   איב ארדן
 מוזיקה:  מקס שטיינר
 צילום:  ארנסט הלר
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  האחים וורנר, Warner Bros. Pictures 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  24 בספטמבר 1945
 משך הקרנה:  111 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, פילם נואר, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  לוס אנג'לס 
 תקציב:  $1,453,000
 הכנסות:  $5,638,000
 פרסים:  פרס המבקרים של ניו יורק   פרס אוסקר
 דף הסרט ב־IMDb
 
מילדרד פירס (באנגלית: Mildred Pierce) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1945 בבימויו של מייקל קורטיז. תסריט הסרט נכתב על ידי רנדל מקדונלד ומבוסס על נובלה בעלת אותו שם של ג'יימס אם. קיין משנת 1941. בסרט משחקים ג'ואן קרופורד, אן בליית', ג'ק כרסון, זכריה סקוט ואיב ארדן.
זהו סרטה הראשון של קרופורד באולפני "האחים וורנר" לאחר עזיבתה את אולפני "מטרו גולדווין מאייר". בסרט זה היא זכתה בפרס האוסקר הראשון שלה.
הפקה

בתסריט במקור לא היה רצח, אך בעקבות ההצלחה של הסרט "ביטוח חיים כפול" (1944) החליטו להוסיף קטע זה. השחקניות וירג'יניה ווידלר, אהן רוטרפורד ושירלי טמפל נבחנו לתפקיד ויידה פירס. אך לבסוף ליהקו את אן בליית' שלושה שבועות לפני התחלת צילומי הסרט. אן שרידן וברברה סטנוויק היו הבחירות העדיפות של הבמאי מייקל קורטיז לתפקיד מילדרד פירס. אך לבסוף הוא בחר בג'ואן קרופורד.
קרופורד לא נכחה בטקס האוסקר שנערך באותה שנה עקב מחלה. ברם לאחר שנודע לה על זכייתה בפרס היא מיהרה לקיים מסיבת עיתונאים.
צוות שחקנים

ג'ואן קרופורד - מילדרד פירס
ג'ק כרסון - וולי פיי
זכריה סקוט - מונטי ברגון
איב ארדן - אידה קרווין
אן בליית' - ויידה פירס
באטרפליי מק'ווין - לואטי
ברוס בנט - אלברט פירס
פרסים ומועמדויות > זכיות

פרס המבקרים של ניו יורק לשחקנית הטובה ביותר (ג'ואן קרופורד)
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (ג'ואן קרופורד)
פרסים ומועמדויות > מועמדויות

פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (איב ארדן)
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (אן בלית')
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר (ארנסט הלר)
פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (רנדל מקדונלד)
פרסים ומועמדויות > הכרה ומעמד הסרט

הסרט היה מועמד לשלוש רשימות של מכון הסרטים האמריקאי: "הסרטים הטובים ביותר - הגרסה המעודכנת", "הנבלים הטובים ביותר" (אן בלית' בתור ויידה פירס) ו"הציטוטים הטובים ביותר" ("Personally, Veda's convinced me that alligators have the right idea. They eat their young.‎" שנאמר על ידי אידה קרווין).
ב-1996, נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס עקב תרומתו לקולנוע.
עיבודים נוספים

במרץ 2011 יצאה מיני סדרת טלוויזיה בעלת אותו שם של רשת "HBO". בסדרה שיחקו קייט וינסלט, גאי פירס, אוון רייצ'ל ווד ומייר וינינגהם. תסריט הסדרה שונה במקצת מזה של הסרט. הסדרה זכתה לרייטינג גבוה. בנוסף, הסדרה זכתה בפרס גלובוס הזהב, פרס גילדת שחקני המסך וחמישה פרסי אמי.
בת רב חסדא

בת רב חסדא הייתה בתו של רב חסדא (אמורא מסוף הדור השני) ואשתו של האמורא רמי בר חמא, לאחר פטירתו נישאה לרבא (שניהם אמוראים מן הדור השלישי). היא מוזכרת עשר פעמים בגמרא בכינוי "בת רב חסדא", ושמה הפרטי אינו ידוע.
ייחוסה

בת רב חסדא הייתה צאצאית של גדולי תורה. אביה היה רב חסדא, ואמה, אשת רב חסדא, הייתה בתו של רב חנן בר רבה (יש מקומות בגמרא שנקרא רב חנן בר אבא או רב חנן בר רבא), חתנו של רב, בתודעה הציבורית היא משויכת לאביה רב חסדא, ואף אחרי שהתחתנה עם רבא, המשיכה להיקרא "בת רב חסדא" ולא "אשת רבא", ואף רבא עצמו קרא לה "בת רב חסדא".
דמותה ופועלה

בגמרא מסופר כיצד חזתה בצעירותה את נישואיה לשני תלמידי אביה:
מיום שחרב בית המקדש ניטלה נבואה מן הנביאים ונתנה לתינוקות, כגן מה?, כגון מעשה שישבה בת רב חסדא בצד אביה וישבו לפניו שתי תלמידיו רבא ורמי בר חמא, אמר לה אביה, איזה מהם את רוצה? אמרה לו שניהם, אמר רבא ואני האחרון
"נבואת" בת רב חסדא התקיימה, ולאחר מות רמי בר חמא נישאה לרבא, אם כי מאז שנתאלמנה ועד שנשאה רבא עברו כעשר שנים (באותן שנים היה נשוי לאחרת), אך היא העידה על עצמה שבשנים אלו היה בדעתה להינשא לרבא.
רב חסדא לימד את בנותיו חוכמה והנהגות ראויות. בגמרא מובא הנהגות שאמר לבנותיו כיצד לנהוג בחיי נישואין, וגם בת רב חסדא אמרה לרבא כמה ממנהגי אביה.
מסופר עליה בתלמוד שהייתה לה בקיאות מיוחדת בהלכות שחיטה וניקור (הסרת חלקים אסורים באכילה מן הבהמה). עוד סופר עליה שהיא הרחיקה מהעיר מחוזא "אישה קטלנית" כי שלא תינשא ותסכן אנשים. עוד מתואר בגמרא כיצד השתדלה להרחיק מרבא מזיקים.
בגמרא מתואר שרבא, מצדו, העריך את בת רב חסדא, ואף החזיק אותה לצדקנית ודוברת אמת, עד כדי שהייתה עדותה נאמנת בפניו יותר מעדותו של רב פפא.
לקריאה נוספת

ליאת סובולב־מנדלבאום, ייצוגה של בת רב חסדא כ'אישה האידיאלית' בתלמוד הבבלי, חמדעת, יא תשע"ט,
הערות שוליים

↑  בבלי, בבא בתרא יב ע"ב; יבמות לד ע"ב; ברכות ס"ב ע"א; כתובות לט ע"ב; חגיגה ה ע"א; חולין מד ע"ב; שבת קכט ע"א; עירובין סה ע"א.
↑  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף ס"ג, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף צ"ה, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ל"ט, עמוד ב'
↑  תוספות, מסכת יבמות, דף ל"ד, עמוד ב', ד"ה דעתאי עלך הואי
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ק"מ, עמוד ב' וברש"י שם.
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ק"מ, עמוד ב'
↑  עייין תלמוד בבלי חולין מד,ב
↑  תלמוד בבלי חגיגה, עמ' ה,א
↑  תלמוד בבלי כתובות, עמ' לד,ב
↑  תלמוד בבלי ברכות, עמ' סב,א
↑  תלמוד בבבלי כתובות, עמ' פה,א
תארים רבניים

לרבנים שונים ניתנו תארים שונים, לעיתים התואר מורה על דרגה שונה (בדומה לדרגות בפרופסורה) ולעיתים משמעות התואר דומה והשינוי הוא רק בשם המקובל.
תארים רבניים בעבר

"גדול מרבן – שמו" – קריאת הרב בשמו הפרטי, כגון דורות הזוגות שלפני התנאים, שמואל הקטן, הלל הזקן וכדומה. המושג מציין כי גדלותו של הרב עולה על התארים האפשריים ואין תואר נוסף לכן יקרא בשמו בלבד. לא בכל פעם שמוזכר שם של חכם ללא תואר כבוד נובעת העובדה מגדלותו המיוחדת של החכם, כמו במקרה של שמעון בן עזאי או שמעון התימני בו הזכרת שמם ללא תואר כבוד נובעת מכך שהם לא הוסמכו על ידי קודמיהם.
רבן – נשיא הסנהדרין, בעיקר אלו שהם מצאצאי הלל. רבן גמליאל, רבן יוחנן בן זכאי וכדומה.
רבי – תואר המקובל לתנא או אמורא שחי ופעל בארץ ישראל. רבי ישמעאל, רבי יוחנן וכדומה.
רב – אמורא שחי ופעל בבבל. רב יהודה, רב אשי וכדומה.
אבא – תואר מקובל לתנא או אמורא, לעיתים כחלק משמו הפרטי, ייתכן לחלוקת כבוד לזקנתו.
מר – אמורא שחי ופעל בבבל, לרוב תואר זה מובא בתלמוד כפתיחה לתיאור סתמי (בלי הזכרת שם אומרו) של פירוש לקטע תנאי ("אמר מר"). כמו כן מהווה התואר כינוי במקרה בו פונה אמורא לרבו בתגובה על מימרה שאמר האחרון.
רבנא – ממשפחת ראש הגולה בבבל. בדומה ל"רבן".
גאון – תואר שניתן לראשי ישיבות סורא ופומבדיתא בתקופת הגאונים. עם זאת הרב היה נקרא בתוספת התואר "רב" לפני שמו (לדוגמה, רס"ג – רב סעדיה גאון). השם "גאון" הוא קיצור של "ראש ישיבת גאון יעקב", והתואר ניתן לראשי שתי הישיבות החשובות בבבל (ישיבת סורא וישיבת פומבדיתא), שהיוו את מרכז התורה העולמי באותה תקופה. הסבר דרשני לשם גאון הוא שהגימטריה של השם (60) באה לרמז שהגאון שולט בששים מסכתות הש"ס.
חבר – תואר שניתן בתקופת המשנה למקפידים על תרומות ומעשרות ועל טומאה וטהרה. בתקופת הגאונים ניתן התואר על ידי ישיבת ארץ ישראל למי שנסמך לדיינות; כמן כן ניתן התואר גם לתומכי הישיבה המובהקים בארצות השונות.
אלוף – תואר שניתן על ידי ישיבות סורא ופומבדיתא בתקופת הגאונים למי שנסמך לרבנות ולתומכי הישיבה המובהקים, מקביל לתואר "חבר" שניתן על ידי ישיבות ארץ ישראל.
ראש כלה – ראש שורה. הישיבות בבבל היו סדורות שורות שורות, ולכל שורה היה ראש אשר כונה "ראש כלה".
ראש סדר – בארמית "ריש סידרא". כינוי לראש ישיבה בבבל ובארצות הים התיכון, מראשית תקופת האמוראים ועד אמצע תקופת הראשונים.
ההבדל בין תוארי אמוראי ארץ ישראל ואמוראי בבל נעוץ בכך שהסמיכה לא עברה לבבל. על עובדה זו, וכן על תנאים ואמוראים שנזכרו בלא תואר, נאמר בתשובות הגאונים: "גדול מרב רבי, גדול מרבי רבן, גדול מרבן שמו". כלומר התואר 'רב' שייך לתלמיד חכם שאינו סמוך, התואר 'רבי' לחכם סמוך, 'רבן' לנשיא הסנהדרין, ומי שלא ניתן לו תואר גדול מכולם.
ביהדות גרמניה הייתה הקפדה על סוג התואר בעליה לתורה: סתם נשוי נקרא רֵבּ, אדם מבוגר ותורני נקרא חבר (נהגה "חוֹבֵר" במלעיל), ותלמיד חכם או רב הקהילה נקרא (מורה) מורנו הרב רבי. המהרש"ל מתייחס להקפדה זו וכותב: ”האידנא בארץ אשכנז שמקבלים הסמיכות חבר ומורנו מן הזקנים והגדולים המסמיכים, וזולת זה לא יקרא בשם זה, אם כן אם כתב מורנו על החבר או החבר על מורנו הוי כשינה שמו ממש, ובודאי יאמרו שאיש אחר הוא, ויש לחוש שהגט פסול.” (ים של שלמה גיטין פ"ד סי' י"ז.).
לקריאה נוספת

הרב אברהם אורנשטיין, אנציקלופדיה לתוארי כבוד בישראל, תל אביב: הוצאת נצח, 1960
אבי שילון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1975 (בן 50 בערך) 
 מדינה:  ישראל ישראל, תל אביב-יפו
 ידוע בשל:  ספריו ומאמריו
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב (תואר שני)
 מקצוע:  היסטוריון, עיתונאי, סופר
 
אבי שילון (נולד ב-16 במאי 1975) הוא היסטוריון, סופר ופובליציסט, עורך סדרת ספריית אופקים של עם עובד, מרצה בכיר במכללת תל חי. שילון כותב מאמרים רבים לכתבי עת שונים, שעוסקים בהיסטוריה, חברה, ספורט, תרבות ופוליטיקה.
ביוגרפיה

שילון בוגר אוניברסיטת תל אביב בפילוסופיה והיסטוריה של עם ישראל ומוסמך אותה אוניברסיטה בהיסטוריה של עם ישראל. את עבודת הדוקטורט שלו, בנושא "יחסם של מנהיגי התנועה הרוויזיוניסטית לדת היהודית, 1925-2005", הוא כתב במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
היה עמית פוסט-דוקטורנט באוניברסיטת ניו-יורק, אוניברסיטת צינגהואה ובאוניברסיטת בן-גוריון בישראל. הוא לימד באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת "רטגרס" בניו יורק. בין השנים 2019–2023 היה חוקר-אורח במרכז טאוב ללימודי ישראל ב-NYU. מאז שנת 2023 משמש מרצה במכללה האקדמית תל חי. באותה שנה החליף את אלי שאלתיאל כעורך ספרית אפקים של עם עובד.
שילון הוא מחבר הביוגרפיה של מנחם בגין, "מנחם בגין, 1913-1992 ("עם עובד", 2008), ומונוגרפיה על שנותיו האחרונות של בן-גוריון, "בן-גוריון, אפילוג" ("עם עובד", 2013). ספרו "תוגת השמאל" (כנרת-זמורה-ביתן-דביר, 2019) משתמש בארכיונו של יוסי ביילין לדיון על דעיכת השמאל הישראלי. הגרסה האנגלית של הביוגרפיה על בגין, Menachem Begin A:Life יצאה לאור מטעם Yale University Press וזכתה במקום השני בתחרות של ה-Jewish Book Council. בעבר היה שילון עיתונאי ב"מעריב", "גלובס", "העיר", "וואלה", "שם המשחק", וערך את מדור הדעות ב"ישראל היום" אך סיים את תפקידו בעיתונים אלו.
שילון נשוי ואב לשניים. מתגורר בתל אביב.
ספריו

אבי שילון, תוגת השמאל, כנרת זמורה דביר, דצמבר 2017 - חייו ופעילותו של יוסי ביילין, ומי שבהיותו סגן שר החוץ בממשלת רבין השנייה היה אחראי להובלת תהליך אוסלו.
אבי שילון, בן-גוריון, אפילוג, עם עובד, 2013 - סיפור התמודדותו של דוד בן-גוריון במשך השנים: כיצד הוא בחן את יצירת כפיו לאחר שכונן את הממסד בישראל ונותק ממנו, הספר זכה בפרס נשיא המדינה וראש הממשלה לחקר מורשתו של בן-גוריון.
אבי שילון, בגין 1913-1992, עם עובד, 2007 - דפוסי האישיות והמנהיגות הייחודית של מנחם בגין
הערות שוליים

1 2  בן-גוריון, אפילוג - אבי שילון, באתר www.e-vrit.co.il
↑  שילון אבי, באתר www.am-oved.co.il
↑  דוד אברהם‏, בתום 5 שנים: אבי שילון עוזב את "ישראל היום", באתר וואלה, 31 ביולי 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007491632805171  PLWABN: 9810538231805606  BIBSYS: 13001753  BnF: cb158547632 (data)  GND: 1029212899  ISNI: 0000 0000 4651 6951  LCCN: no2008025200  NTA: 363241922  RERO: 02-A023094535  SUDOC: 170948048  VIAF: 42176042   WorldCat (עם VIAF): 42176042
הרמן ברוך

| --- | --- |

 לידה:  1 בנובמבר 1886 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  30 במאי 1951 (בגיל 64) ניו הייבן, ארצות הברית 
 מדינה:  אוסטריה, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה 
 שפות היצירה:  גרמנית, אנגלית 
 יצירות בולטות:  מות וירגיל
 בן או בת זוג:  אה פון אלש  אנמארי מאייר-גראפה 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1940, 1941) 
 
הרמן ברוך על גבי כריכת ספר ביוגרפיה אודותיו
הרמן בְּרוֹך (Hermann Broch; ‏1886–1951) היה סופר יהודי-אוסטרי, הנחשב לאחד מגדולי המודרניזם ספרותי. בצעירותו המיר את דתו לנצרות קתולית, אך לעת זקנתו התחרט על כך.
ביוגרפיה

ברוך נולד ב-1 בנובמבר 1886 ליוהנה ויוזף ברוך, משפחה וינאית יהודייה אמידה. בתחילה התחנך ברוך באופן פרטי ולאחר מכן למד במספר בתי ספר, כשבמקביל עבד במפעל הטקסטיל המשפחתי ואף ניהל אותו במשך 20 שנה, בין השנים 1907 ו-1927. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת בצלב האדום האוסטרי.
בשנת 1927 החליט לנטוש את עבודתו הישנה, ולהתמסר לכתיבה. ברוך מכר את המפעל, למד במשך 4 שנים מתמטיקה, פילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת וינה ואף התנצר. במשך שנות לימודיו התוודע לסופרים אוסטרים מהשורה הראשונה, ביניהם רוברט מוזיל, ריינר מריה רילקה, אליאס קאנטי ופרנץ בליי, ואלה השפיעו עמוקות על כתיבתו. בווינה פגש גם בעיתונאית אה פון אלש (Ea von Allesch), ולטובתה התגרש מאשתו הראשונה. הודות לסיוע של פון אלש זכה ברוך במשרת מבקר בעיתון "מודרנה ולט" ("עולם מודרני"). בשנת 1932, בהיותו בן 45, פרסם את ספרו הראשון, "הסהרורים".
באותה שנה בה פרסם את ספרו הראשון, עם התפשטות הפשיזם באוסטריה (האוסטרופשיזם), עצר ברוך את עבודתו הספרותית ולחם נגד הפשיזם. עם סיפוח אוסטריה לגרמניה על ידי הנאצים בשנת 1938 נעצר ברוך, אך הודות לסיועם של ידידיו, ובהם ג'יימס ג'ויס, השתחרר והיגר לבריטניה, משם לסקוטלנד ולאחר מכן לארצות הברית.
ברוך נפטר ב-30 במאי 1951 מהתקף לב בניו הייבן, קונטיקט, ארצות הברית, מעט לפני שתכנן לבקר באירופה. על אף שבצעירותו המיר את דתו, תכנן לפני מותו לשוב ליהדותו.[דרוש מקור]
יצירות נבחרות

מיצירותיו הנבחרות של ברוך:
הסהרורים (Die Schlafwandler) - יצא לאור בשנת 1932
מותו של ורגיליוס (Der Tod des Vergil) - יצא בשנת 1945
ספריו של ברוך בעברית

"מות וירגיל", תרגמו עזריאל אוכמני ויעקב גוטשלק, תל אביב 1984.
"הסהרורים", תרגם גבריאל צורן, תל אביב 1988.
לקריאה נוספת

"ספרות על תקופה וספרות על ספרות" : הרמן ברוך, ולדימיר נאבוקוב ושאול טשרניחובסקי, מאת אורי אלטר, הספרות ג' 1971.
"המסך" מאת מילן קונדרה. יצא בעברית בהוצאת כנרת-זמורה-ביתן, 2007.
עטיפת הספר "הסהרורים"
בני ציון (תלמוד תורה)

בני ציון היה תלמוד תורה ליוצאי עדות המזרח ששכן בשכונת הבוכרים בירושלים, רבים מרבני עדות המזרח למדו בתלמוד תורה זה.