stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לפאייט (לואיזיאנה)
היסטוריה

הראשונים שיישבו את האזור בו נמצאת העיר היום היו בני שבט האטקפה.
במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים באמצע המאה ה-18 אזור אקדיה (בקנדה של היום) עבר משליטת צרפת לשליטת בריטניה. הבריטים גירשו את המתיישבים ממוצא צרפתי באקדיה ואקדיאנים רבים עברו לאחר מכן לאזור מדינת לואיזיאנה של היום ובפרט לאזור לפאייט העתידית. גם כיום יש בלפאייט אוכלוסיית קייג'ון גדולה.
ב-1821 ז'אן מוטון, אחד מצאצאי האקדיאנים, הקים את העיר תחת השם "סן ז'אן די ורמיליונוויל" (St. Jean du Vermilionville) שקוצר בהמשך לוורמיליונוויל. כעבור שנתיים נוצר מחוז לפאייט שוורמיליונוויל נבחרה לבירתו. המחוז נקרא על שמו של המרקיז דה לה פאייט, מפקד הכוחות הצרפתים שסייעו לאמריקאים במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הייתה תוכנית לשנות גם את שם העיר ללפאייט, אך השם היה תפוס על ידי פרוור של העיר ניו אורלינס. ב-1884 הפרוור סופח לשטחי ניו אורלינס וורמיליונוויל קיבלה את השם שהתפנה.
כלכלת העיר התבססה בעיקר על חקלאות עד שבשנות ה-40 של המאה ה-20 התגלו בקרבתה מצבורי נפט וגז טבעי.
חינוך

בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת לואיזיאנה בלפאייט.
תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה האזורי לפאייט, הנמצא במרחק של 4 קילומטרים דרום-מזרחית לעיר.
בעיר עוברים הכבישים הבין-מדינתיים 10, המקשר בין ג'קסונוויל בפלורידה וסנטה מוניקה בקליפורניה, ו-49, המקשר בין לפאייט לעיר שריבפורט בצפון לואיזיאנה.
ערים תאומות

צרפת לה קנה (אנ'), צרפת
קנדה לונגיי (אנ'), קוויבק, קנדה
קנדה מונקטון, ניו ברנזוויק, קנדה
צרפת פואטייה, צרפת
בלגיה נאמור, בלגיה
חוף השנהב אניבילקרו (אנ'), חוף השנהב
הערות שוליים

1 2  אתר American FactFinder של לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
1 2  אוכלוסייה במטרופולינים לפי מפקד 2010 והערכות אוכלוסייה ב-2011, לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
| דגל לואיזיאנה מדינת לואיזיאנה |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | באטון רוז' |  |
| אזורים גאוגרפיים | המטרופולין של ניו אורלינס • אכדיאנה |  |
| היישובים הגדולים ביותר | ניו אורלינס • באטון רוז' • שריבפורט • לפאייט • לייק צ'ארלס • קנר • בוסייר סיטי • מונרו • אלכסנדריה • הומה • ניו איבריה • סלידל • סנטרל • רסטון • סולפור • האמונד • גרטנה • אופלוסאס • זאקרי • ת'יבודו |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות לואיזיאנה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562385105171  GND: 4386816-2  LCCN: n84069225  MusicBrainz: 522c53ef-5013-4cdb-8203-0b74ced3abde  NARA: 10045832  NKC: ge1046492  VIAF: 158908381   WorldCat (עם VIAF): 158908381
מדרון אנדרייבסקי

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  אנדראס הקדוש 
 אורך:  735 מטר
 רוחב:  10 מ' 
 מיקום
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 עיר:  קייב
 קואורדינטות:  50°27′35″N 30°30′55″E﻿ / ﻿50.45986111°N 30.51513889°E﻿ / 50.45986111; 30.51513889
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קייב מוגדלת) מדרון אנדרייבסקי(למפת קייב רגילה) מדרון אנדרייבסקי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מדרון אנדרייבסקי (באוקראינית: Андріївський узвіз) הוא אחד השבילים העתיקים בקייב המחבר את העיר העליונה, חלקה המרכזי, עם פודיל המסחרי.
מדרון אנדרייבסקי היא אחת האטרקציות התיירותיות העיקריות בקייב.
גלריה

כנסיית אנדריי הקדוש
תיאטרון בפודיל (רו')
מבנים היסטוריים במדרון אנדרייבסקי
תיאטרון "קולסו" (רו')
טירת ריצ'רד (רו')
מבט על מדרון אנדרייבסקי
הערות שוליים

↑  https://peopletravel.by/strany/ukraina/dostoprimechatelnosti/andreevskii-spusk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556685905171  LCCN: sh99013213  NKC: ge1150216 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אוקראינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מוסטפא הראשון

מוסטפא הראשון (בטורקית: I. Mustafa; בטורקית עות'מאנית: مصطفى اول, ‏1592 – 20 בינואר 1639) היה פעמיים סולטאן האימפריה העות'מאנית; בפעם הראשונה בין השנים 1617 ועד 1618 ופעם שנייה בין 1622 ועד 1623. מוסטפא היה אחיו של אהמט הראשון. מוסטפא נחשב למפגר או לכל הפחות לנוירוטי, הודח ונכלא ל-16 שנים בקפס.
ביוגרפיה

המנהג באימפריה העות'מאנית היה כי עם עלייתו לשלטון של סולטאן חדש יוצאו להורג כל אחיו, במטרה למנוע תביעות נוספות לכתר (אביו של מוסטפא, מהמט השלישי, הוציא להורג עם עלייתו לשלטון את 19 אחיו). אולם אהמט הראשון כשמונה לסולטאן בגיל 13, חס על חייו של אחיו בן ה-12 מוסטפא.
הסיבה לכך היא כי בעת עלייתו לשלטון, לא היו לאהמט ילדים, כך שמוסטפא היה יורשו היחיד. אולם גם לאחר שלאהמט נולדו מספר בנים, מוסטפא נשאר בחיים, ככל הנראה בשל בעיותיו הנפשיות הברורות. סיבה נוספת אפשרית היא השפעתה הרבה של קסם סולטאן, אשתו האחרונה של אהמט, שרצתה למנוע את שלטונו של בנו הבכור (מאישה אחרת), עות'מאן.
במשך כל שלטונו של אחיו היה מוסטפא כלוא בקפס, עובדה שייתכן והשפיעה על בריאותו הנפשית אף יותר.
מגילת ישעיהו

מגילת ישעיהו הגדולה
מגילת ישעיהו (1Qlsaa; נקראת גם "מגילת ישעיהו הגדולה" או "מגילת ישעיהו השלֵמה", להבדיל מהמגילה הקטנה יותר, שנתגלתה גם היא באותה מערה) היא אחת משבע מגילות מדבר יהודה שנתגלו בשנת 1947. מגילה זו היא מהארוכות במגילות שנמצאו: אורכה 734 ס"מ. זו המגילה היחידה שנשתמרה כמעט בשלמותה. המגילה מכילה את כל פרקי ספר ישעיהו. זמנה מתוארך לסביבות שנת 125 לפני הספירה. היא מכילה את כל 66 פרקי ספר ישעיהו המוכרים לנו מנוסח המסורה העברי.
גילויה

המגילה היא אחת משבע המגילות הראשונות שנתגלו במערה שלימים תכונה "מערה מס' 1", סמוך לחורבת קומראן, והיא השלמה מן השתיים. מגילות אלו הובאו לידי אליעזר סוקניק, שהספיק לרכוש שלוש מהן ובהן "מגילת ישעיהו הקטנה". מגילת ישעיהו הגדולה ושלוש מגילות אחרות הוברחו לארצות הברית על ידי המטרופוליט הסורי מר סמואל, ונקנו בהמשך בעסקה סיבובית בידי יגאל ידין והובאו לישראל.
שבע המגילות מוצגות עד היום בהיכל הספר, שנבנה במיוחד להצגתן. העתק שלם של מגילת ישעיהו מוצג במרכז ההיכל.
זמנה

כתיבת המגילה מתוארכת למאה הראשונה לפני הספירה, אך לדעת פרופ' יחזקאל קוטשר במגילה מתבטאת שיטת הכתיבה של מתבודדי מערות קומראן בשִלהי ימי בית המקדש השני. בדיקות שנערכו העלו כי נוסח המסורה קודם לזה שבמגילה וזאת על סמך אוצר המילים, הכתיב והלשון, המתאימים לסוף ימי בית שני.
תהליך כתיבתה

מגילת ישעיהו נבחרה בשנת 2021 לעמוד במוקד בדיקה חלוצית בה נותח הטקסט של המגילה בטכניקה חדשנית של ניתוח כתב באמצעות למידת מכונה, ועל פי מסקנות הניתוח, מגילה זו נכתבה על ידי שני סופרים עיקריים, שסגנון כתיבתם דומה אולם מכיל הבדלים קטנים וחוזרים על עצמם שמוינו על ידי האלגוריתם.
לקריאה נוספת

יחזקאל קוטשר, הלשון והרקע הלשוני של מגילת ישעיהו השלמה ממגילות ים המלח, הוצאת מאגנס, ירושלים, תשי"ט
הערות שוליים

↑  מסיבות של שימור לא ניתן להציג את כל המגילה המקורית בזמן רצוף ועל כן מה שמוצג הוא העתק מדויק. בשאר המגילות יש תצוגה של קטעים מקוריים חלקיים מהמגילות, וקטעים אלה מוחלפים אחת לכמה חודשים.
↑  גרשון ברין, עולם התנ"ך: ישעיהו, תל אביב, דוידזון עתי, 1996, עמ' 18.
↑  Mladen Popović  ,Maruf A. Dhali ,Lambert Schomaker, Artificial intelligence based writer identification generates new evidence for the unknown scribes of the Dead Sea Scrolls exemplified by the Great Isaiah Scroll (1QIsaa), Plos One, ‏April 21, 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007408776005171 
העתק המגילה במרכז היכל הספר
מבצע משרוע 110

היערכות צה"ל והצבא הסורי בגולן, 6 באוקטובר 1973 בשעה 14:00 - מלחמת יום הכיפורים
תוכנית המתקפה הסורית - מלחמת יום הכיפורים
משרוע 110 הוא שמה של התוכנית הסורית היזומה לכיבוש רמת הגולן מישראל והשמדת כוחות צה"ל שהיו ערוכים בה. תוכנית זו פתחה את מלחמת יום הכיפורים. השיטה העיקרית של התוכנית הייתה הטלת כוח צבאי גדול של שלוש דיוויזיות חי"ר שישטפו את רמת הגולן בתנועה רציפה, ויגיעו אל נהר הירדן בתוך יום אחד, בטרם יספיק צה"ל לגייס מילואים. שתי דיוויזיות שריון נוספות היו בעתודה מדרום לדמשק.
המתקפה הסורית, שהחלה ב-6 באוקטובר 1973, לא התנהלה בהתאם לתוכנית המבצע. היא שובשה, כבר בשלב הראשון שלה, כאשר כוחות צבא סדירים של צה"ל, שהיו ערוכים בדלילות לאורך החזית, הצליחו לעכב את הכוחות התוקפים, להגביל את החדירה הסורית לעומק שטח רמת הגולן, ולגרום להם אבדות כבדות. ב-10 באוקטובר, לאחר חמישה ימי לחימה, הצליח הצבא הישראלי להדוף את הכוחות הסוריים חזרה לנקודת הפתיחה של המתקפה.
התוכנית

לפי תוכנית המבצע, המתקפה הסורית נועדה להתבצע בשלושה שלבים:
שלב א' תוכנן להימשך 3 שעות. תחילתו בהרעשה ארטילרית על יעדים טקטיים לאורך כל החזית, התקפה אווירית על יעדים צבאיים איכותיים, הכשרת מעברים וגישור מעל תעלות הנ"ט לאורך החזית, הכשרת מעברים בשדות המוקשים הישראלים, חדירה של כוחות קרקעיים אל תוך רמת הגולן עד לעומק של 6-8 ק"מ, כיבוש מוצב החרמון הישראלי על ידי כוחות קומנדו מוטס וצנחנים, כיתור מוצבי הבט"ש של צה"ל בקו המגע והשמדת כוחות צה"ל המחזיקים בקו ההגנה הראשון. המתקפה תוכננה להתבצע על ידי שתי חטיבות הדרג הראשון של כל אחת משלוש דיוויזיות החי"ר: דיוויזיה 7 בצפון רמת הגולן, דיוויזיה 9 במרכז רמת הגולן ודיוויזיה 5 בדרום רמת הגולן.
שלב ב' תוכנן גם הוא להימשך 3 שעות ולהתבצע על ידי חטיבות השריון והחטיבות הממוכנות, שנכללו בדרג השני של שלוש הדיוויזיות התוקפות. בשלב זה תוכננה השמדה של כוחות העתודה הטקטיות של צה"ל ברמת הגולן והרחבת השטח בשליטה סורית ברמת הגולן לעומק 12-15 ק"מ, עד קו זעורה-וסט-נפח-אל-על. כוחות גדודיים קדמיים נועדו להשתלט על הצמתים העיקריים של הצירים היורדים לנהר הירדן, כדי לאבטח את המשך תנועת הכוחות הסוריים מערבה.
שלב ג' תוכנן להימשך בשעות הלילה ועד לאחר עלות השחר. בשלב זה יושלם כיבוש רמת הגולן מישראל. הכוחות הסוריים יתארגנו לאורך הירדן ויערכו להתקפת נגד של צה"ל לאחר גיוס אוגדות המילואים.
יישום התוכנית

לקראת המבצע תיגבר המטכ"ל הסורי את שלוש דיוויזיות החי"ר בחטיבות שריון עצמאיות: חטיבה 81 בצפון, חטיבה 51 במרכז וחטיבה 47 בדרום. לאחר התגבור היו בדיוויזיה 7: 250 טנקים, בדיוויזיה 9: 270 טנקים, בדיוויזיה 5: 310 טנקים, ובנוסף 237 טנקים בכל אחת מהדיוויזיות שבקו השני. סך הכל נערך בחזית רמת הגולן בפרוץ הקרבות כוח גדול של 1,300 טנקים.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ניצול הצלחה

סוריה נערכה לניצול הצלחה לאחר כיבוש שטח רמת הגולן מישראל. אחת העדויות לתוכניות לניצול הצלחה נמצא במפת שלל שנתפסה במלחמה באחד הגדודים בחטיבת טנקים 46 בדיוויזיה 5 הסורית. על פי המפה היה אמור הגדוד לאחר הצלחת המבצע לחבור לכוח קומנדו שיונחת במסוקים ולהתבסס במושב אלמגור ממערב לנהר הירדן. עדויות נוספות הצביעו על תנועה מתוכננת לכיוון העיר נצרת.[דרוש מקור]
ראו גם

מבצע בדר - התוכנית המצרית היזומה לפתיחת מלחמת יום הכיפורים בגזרתה.
לקריאה נוספת

אלחנן אורן, תולדות מלחמת יום הכיפורים, המחלקה להיסטוריה של צה"ל, 2013, עמ' 86-88.
עמוס גלבוע, הצבא הסורי במלחמת יום הכיפורים, מלחמת יום הכיפורים - קתדרת מפקדים וחוקרים, עורכים: בני מיכלסון, אפי מלצר, 2013, עמ' 251–263
אל"ם (דימ') יהודה וגמן, "על חוט השערה" - לסוגיית הכישלון הסורי במלחמת יום הכיפורים, 6 -7 אוקטובר 1973, מרץ 2022, באתר המרכז למלחמת יום הכיפורים
פסח מלובני, "שעת נעילה": כך נראתה המלחמה בגולן בעיניים סוריות, אתר IsraelDefense, תאריך 10.12.20
תוכנית המלחמה הסורית, כפי שהגיעה לידי אמ"ן מהמוסד ב-27.4.1973
מוזיאון ויט

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון טבע
 על שם:  תומאס ג'. ויט 
 כתובת:  Zoologische Staatssammlung München (ZSM), Münchhausenstraße 21, 81247 München 
 מדינה:  גרמניה 
 מייסדים:  תומאס ג'. ויט 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1980
 תאריך פתיחה רשמי:  1980 
 קואורדינטות:  48°09′53″N 11°28′56″E﻿ / ﻿48.164666666667°N 11.482166666667°E﻿ / 48.164666666667; 11.482166666667
 www.insecta-web.org/MWM/
  (למפת מינכן מוגדלת) מוזיאון ויט(למפת מינכן רגילה) מוזיאון ויט
 
תומאס ויט
מוזיאון ויט (בגרמנית: Museum Witt) הוא מוזיאון במינכן שבגרמניה, המציג אוסף של חרקי עש. ברשות המוזיאון נמצא האוסף הגדול ביותר בעולם של חרקים אלו – כ-3.5 מיליון דגימות מכל רחבי העולם.
המוזיאון נוסד בשנת 1980 על ידי תומאס ויט, בן למשפחת ויט, משפחת יזמים ידועה בגרמניה.
מבצע נבחרת

מבצע נבחרת (באנגלית: Operation Varsity) היה מבצע מוטס של בעלות הברית לקראת סוף מלחמת העולם השנייה באזור הריין התחתון. הוא בוצע ב-24 במרץ 1945 כתמיכה במבצע ביזה. מטרת המבצע הייתה לתפוס בהפתעה ראש גשר מזרחית לריין מצפון לווזל (Wesel), על מנת לתמוך בהתקדמות יחידות דיוויזיית הרגלים הסקוטית ה-15, שחצו את הריין ליד ביסליך (Bislich) לילה קודם לכן.
תכנון > בעלות הברית

מבצע נבחרת מכונה לעיתים קרובות כמבצע האווירי הרציף הגדול ביותר של מלחמת העולם השנייה שנערך ביום אחד. במבצע היו מעורבים הדיוויזיה הבריטית המוטסת ה-6 והדיוויזיה המוטסת ה-17 של ארצות הברית (כחלק מהקורפוס המוטס ה-18), נעשה שימוש ב-1,590 מטוסי תובלה וגרירה ו-1,346 דאונים. הדיוויזיה הבריטית המוטסת ה-6 כללה את חטיבות הצנחנים ה-3 וה-5 והחטיבה המוטסת ה-6, וכן יחידות תמיכה רבות. חיילי חטיבת הצנחנים הבריטית ה-3 כללו גם את גדוד הצנחנים הקנדי ה-1.
הדיוויזיה המוטסת ה-17 כללה את רגימנט הצנחנים ה-507, רגימנט הצנחנים ה-513, רגימנט הרגלים המוטס ה-194, יחידות צניחה וארטילריה מוטסת ויחידות תמיכה שונות. על שתי הדיוויזיות המוטסות הייתה המשימה לכבוש את הגשרים על האייסל (IJssel), שהיו חשובים להמשך ההתקדמות. גשרים אלו היו אמורים להיות מוחזקים גם נגד התקפות נגד של הגרמנים. בנוסף, היה צורך לכבוש את אזור יער דירספורדט (Diersfordt), יער המשקיף על הריין, כולל דרך המקשרת בין כמה עיירות. מעל הכל, היה צורך לחסל את עמדות הארטילריה של הגרמנים באזור היער שאיימו על התקדמות חיילי הקרקע מהריין והגשר המתוכנן מעל הריין. בנוסף, היה צורך להעביר את צומת האמינקלן (Hamminkeln) לשליטת בעלות הברית.
תכנון > הכוחות הגרמנים

בשלב הזה של המלחמה, מספר הדיוויזיות הגרמניות שנותרו בחזית המערבית ירד במהירות, הן בכמות והן באיכות, מה שפעל לטובת בעלות הברית. בליל 23 במרץ, היו למונטגומרי כמות המקבילה ליותר מ-30 דיוויזיות בפיקודו, בעוד שהגרמנים החזיקו מולו כ-10 דיוויזיות, כולן חלשות מלחימה מתמדת. המערך הגרמני הטוב ביותר שכוחות בעלות הברית היו אמורים להתמודד מולו היה ארמיית הצנחנים הראשונה, אף על פי שאפילו מערך זה נחלש מהאבדות שספג בלחימה מוקדמת יותר, בייחוד כאשר התמודד עם כוחות בעלות הברית ביער רייכסוואלד (Reichswald) בפברואר. לארמיית הצנחנים הראשונה היו שלושה קורפוסים תחת פיקודה שהוצבו לאורך הנהר; קורפוס הצנחנים ה-2 מצפון, הקורפוס ה-86 במרכז והקורפוס ה-63 בדרום. מבין היחידות הללו, לקורפוס הצנחנים השני ולקורפוס ה-86 היה גבול משותף שעבר דרך אזורי הנחיתה המוצעים עבור הדיוויזיות המוטסות של בעלות הברית, כלומר, הכוחות המובילים של כל קורפוס - אלו הם דיוויזיית הצנחנים ה-7 ודיוויזיית הרגלים ה-84 - יתמודד עם התקיפה המוטסת. לאחר נסיגתם אל הריין שתי הדיוויזיות היו מתחת התקן ולא מנו יותר מ-4,000 איש כל אחת, כאשר דיוויזיית הרגלים ה-84 נתמכה רק על ידי כ-50 כלי ארטילריה בינוניים בלבד.
לשבע הדיוויזיות שיצרו את ארמיית הצנחנים הראשונה היה מחסור בכוח אדם ותחמושת, ואף על פי שחוות וכפרים היו ערוכים היטב למטרות הגנה, היו מעט עתודות ניידות, מה שהעניק למגינים אפשרויות מוגבלות לרכז את כוחותיהם נגד ראש הגשר של בעלות הברית. העתודות הניידות שאכן עמדו לרשות הגרמנים כללו כ-150 כלי רכב משוריינים תחת פיקודה של ארמיית הצנחנים הראשונה, שרובם השתייכו לקורפוס הפאנצר ה-47. המודיעין של בעלות הברית האמין כי מבין שתי הדיוויזיות שנכללו בקורפוס הפאנצר ה-47, דיוויזיית הפאנצר ה-116 כללה עד 70 טנקים, ואילו דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15 כללה 15 טנקים ובין 20–30 תותחי סער. המודיעין הצביע גם על אפשרות שמוצב באזור גדוד נ"ט כבד. כמו כן, לגרמנים היה מספר רב של כלי נשק נגד מטוסים; ב-17 במרץ המודיעין של בעלות הברית העריך כי לגרמנים היו 103 תותחי נ"מ כבדים ו-153 נ"מ קלים, מספר שעודכן באופן דרסטי שבוע לאחר מכן ל-114 תותחים כבדים ו-712 נ"מ קלים. מצבם של המגינים הגרמנים, ויכולתם להתמודד עם כל תקיפה ביעילות, הוחמר כאשר בעלות הברית פתחו במתקפה אווירית רחבת היקף שבוע לפני מבצע נבחרת. המתקפה האווירית כללה יותר מ-10,000 גיחות של בעלות הברית והתרכזה בעיקר בשדות תעופה של הלופטוואפה ומערכת התחבורה הגרמנית. למגינים הגרמנים הפריעה גם העובדה שלא היה להם מידע מודיעיני מהימן היכן תתבצע ההתקפה בפועל; אף על פי שהכוחות הגרמניים לאורך הריין הוזעקו לגבי האפשרות הכללית של מתקפה מוטסת של בעלות הברית, רק כשהמהנדסים הבריטים החלו להקים מחוללי עשן מול אמריך אם ריין (Emmerich am Rhein) והחלו ליצור מסך עשן באורך 60 מייל (97 ק"מ), הבינו הגרמנים היכן הולכת להתרחש התקיפה.
המבצע

הדיוויזיה הבריטית המוטסת ה-6 המריאה משדות תעופה באנגליה, ואילו הדיוויזיה המוטסת ה-17 המריאה מאזור פריז רבתי בצרפת. סך של 7,220 חיילים בריטים ו-9,739 חיילים אמריקאים היו אמורים לנחות ממזרח לנהר הריין. בנוסף היו 2,692 טייסי דאונים בריטים ואמריקאים, אשר גם הם היו חמושים וסופקו למשימות ספציפיות על הקרקע.
הפעולה המוטסת החלה ביום שבת, 24 במרץ 1945 בסביבות השעה 9:50 בבוקר עם צניחת רגימנט הצנחנים ה-507 מעל אזור הנחיתה W ליד פלירן (Flüren) ובמקרה - ליד דירספורדט. כמעט במקביל, צנחו חיילי חטיבת הצנחנים הבריטית ה-3 באזור הנחיתה A, בין ברגרפורט (Bergerfurth) למרהוג (Mehrhoog), מצפון ליער דירספורדט. לאחר מכן צנחה חטיבת הצנחנים הבריטית ה-5 מעל אזור הנחיתה B, צפונית-מזרחית ליער דירספורדט בפרוורים הילסהורסט (Hülshorst), ליכטנהולץ (Lichtenholz) וקסלדורף (Kesseldorf) שסביב האמינקלן. רגימנט הצנחנים האמריקני ה-513 החטיא את אזור הנחיתה שלו X ונחת קצת יותר צפון מערבה באזורי הנחיתה P ו-R שהיו מיועדים לדאונים בריטיים. לבסוף נחתה החטיבה המוטסת הבריטית ה-6 ליד האמינקלן עם דאונים על אזורי הנחיתה O‏, U‏, R ו-P. הם גם נחתו מזרחית לווזל, באזורים בלומנקאמפ (Blumenkamp), לקהאוזן (Lackhausen) ואובריגהופן (Obrighoven). הרגימנט המוטס ה-194 נחת על אזור נחיתה S בדאונים. חיילי תמיכה של הדיוויזיה המוטסת ה-17 נחתו בדאונים על אזור נחיתה N בהיידרוט (Heiderott) שליד האמניקלן ובבוטנפלד (Butenfeld), וכך גם גדוד ההנדסה המוטס האמריקאי ה-139. מספר קרבות שנמשכו כמה שעות התפתחו עד אחר הצהריים של 24 במרץ, כאשר התוקפים שברו את ההתנגדות הגרמנית על האזור המוטס ומסביבו. בגזרה הצפונית של השטח נערכו התקפות נגד גרמניות בודדות וקטנות יותר עד הבוקר של 25 במרץ, אך אלו נהדפו במהירות. יחידות של דיוויזיית הצנחנים הגרמנית ה-7 הקימו עמדות הגנה באזור זה לפני הנחיתה המוטסת.
סיכום

מבצע נבחרת נחשב להצלחה טקטית עבור בעלות הברית מכיוון שהשיג את כל מטרותיו במהירות ובהתאם לתוכנית. הכוחות המוטסים נפרסו לאורך האייסל וסביב יער דירספורדט. הם ניתקו את היחידות הגרמניות שנפרסו שם מעורפם ונלחמו בהם.
דיוויזיית הרגלים החלשה ה-84 אשר נפרסה בצד הגרמני נמחצה בלחימה, ואילו יחידות דיוויזיית הצנחנים הגרמנית ה-7 שנפרסו באזור נדחקו לאחור מזרחה וצפונה. התקדמותה של דיוויזיית הרגלים הסקוטית ה-15 מהריין התאפשרה על ידי המבצע המוטס. כבר בשעות אחר הצהריים של 24 במרץ פגשו יחידות סקוטיות צנחנים בריטים וקנדים ברחוב רייכסשטראסה 8 ליד ברגרפורט. צנחנים אמריקאים הצליחו ליצור קשר עם חיילי הקומנדו הבריטים שחצו את הריין ליד וזל בלילה הקודם וכבשו את העיר. גשרי האייסל בקצה המזרחי של השטח המוטס נתפסו והוחזקו, כעת ניתן היה להשתמש בהם להתקדמות נוספת של בעלות הברית.
עם זאת, המבצע גם ספג ביקורת, שכן הנחיתה באור יום בלב שטח האויב ועמדות הנ"מ והארטילריה של הגרמנים גבו אבדות רבות, בעיקר בקרב הכוחות המוטסים, שהונחתו בדאונים. ההיסטוריון הצבאי האמריקני צ'ארלס ב. מקדונלד (Charles B. MacDonald) משער שהיעדים שנקבעו היו יכולים להיות מושגים גם על ידי כוחות קרקע, עם אבדות נסבלות, במסגרת זמן סבירה - וללא תמיכה של נחיתת כוחות מוטסים. אבל הערכה זו מבוססת על ידע אחר שעדיין לא היה זמין באביב 1945. במקום זאת, הלחימה על הגדה השמאלית של הריין בפברואר ובתחילת מרץ 1945 הראתה לבעלות הברית שהגרמנים עדיין מסוגלים לגלות התנגדות ארוכת טווח ועזה. בנוסף, לבעלות הברית היה ניסיון ממבצע מרקט גארדן בסתיו 1944 בהולנד, אשר עלה בחייהם של כוחות בעלות הברית, אך לא זכה להצלחה המיוחלת. ייתכן שכל זה שכנע את פילדמרשל ברנרד מונטגומרי להסתמך על עליונות מוחלטת ולתמוך בחציית הריין התחתון עם נחיתה מוטסת בקנה מידה גדול.
מפה של אזורי הנחיתה (אפור) ממזרח וממערב ליער דירספורדט (ירוק)
מטוסי C-47 דקוטה אמריקאים מוכנים לגרור דאוני מטען Waco CG-4 (אנ') אל הריין
צנחנים אמריקאים צונחים בווזל
חיילים מוטסים אמריקאים ורחפני Waco באזור הנחיתה N
כוחות מוטסים בריטים ברחוב רינגנברגר (Ringenberger Strasse) בהאמינקלן, 25 במרץ 1945
לקיאנובה

לזגינים חוזרים מפשיטה. שנות ה-70 של המאה ה-19
לֶקיאנוֹבָּה (בגאורגית: ლეკიანობა) הוא השם שניתן לפשיטות ביזה ספורדיות שביצעו שבטים דאגסטנים מהמאה ה-16 ועד למאה ה-19.
מקור השם

מקור השם הוא מהמילה "לֶקי", השם בו כינו הגאורגים את הדאגסטנים, בתוספת מילת ייחוס, "אנוֹבָּה".
רקע

ההתקפות מדאגסטן החלו עם התפוררות הממלכה הגאורגית המאוחדת, והירידה בכוחם של הממלכות שקמו אחריה עקב מלחמת ההגנה הבלתי פוסקת מול האימפריה הפרסית והאימפריה העות'מאנית בגבולותיהן הדרומיים. בסוף המאה ה-16 נתן, עבאס הראשון (شاه عباس بزرگ) חלק מאזורי הספר של גאורגיה, בתחומי סאינגילו שהייתה באותם ימים חלק מממלכת קאחתי, לברית של קבוצת שבטים דאגסטנים שבמקור התארגנו לצורך הגנה מפני פולשים.
אף על פי שהפשיטות היו בקנה-מידה קטן, היו התקיפות תכופות והרסניות למדי לממלכה המחולקת. אנשי השבטים היו משוטטים, תופסים בני ערובה ובוזזים את אזורי הספר. מאותו זמן התפתחו התקיפות למבצע צבאי גדול בהשתתפות אלפי חיילים שהנהיגו מצביאים דגאסטניים פאודלים, ולעיתים קרובות גם בברית עם הפרסים או העות'מאנים. הממלכות שסבלו מרוב הפשיטות היו הממלכות המזרח גאורגיות, ממלכת קאחתי וממלכת כארתלי. למרות שלפעמים הפתיעו הגאורגים, הם נכשלו בבנית מנגנון הגנה אפקטיבית כנגד הלאיקנובה והיו עסוקות בעיקר במלחמות הפנימיות התדירות, ואף יתרה מזו הפושטים הדאגסטנים נעזרו תכופות במלכים והנסיכים גאורגים שנאבקו אחד בשני.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-18 חיזק המלך הגאורגי וחטנג השישי את מאמציו כנגד הפולשים הדאגסטנים. בספטמבר 1722, יצא לדרך צבא גאורגי-ארמני משותף של 50,000 איש מטביליסי לגנג'ה, אליהם הצטרפו 10,000 לוחמים חמושים ומאומנים מקרבאך והרריים ארמנים, במטרה להצטרף, לכוחות הצאר הרוסי, פיוטר הגדול. פיוטר שהבטיח להגיע למלחמה כנגד הדאגסטנים ובעלת בריתם העיקרית, האימפריה הפרסית, הפר את הבטחתו וחתם על הסכם שלום עם הפרסים. אי הגעתו של הצבא הרוסי הכריחה את וחטנג להסיג את חייליו. תוך זמן קצר התמוטטה העצמאות שנמשכה מעל שתי מאות תחת הלחץ העות'מאני והפרסי ובכך התאפשרו הזדמנויות נוספות לפשיטות דאגסטניות.
בשנת 1744, תאימורז השני ובנו ארקלה השני השיבו לתחייה את הממלכות הגאורגית בקאחתי ובכארתלי וצירפו את כוחותיהם להסתערות על הפושטים הדאגסטנים. משנת 1750 ועד 1755, הם הצליחו להדוף שלוש פעמים ברציפות קואליציה גדולה של שבטים דאגסטנים שהונהגו על ידי האווארי, חאן נורסאל בק. בשנת 1774, יוצר ארקלה השני כוח צבאי מיוחד ששימשו בתחילה כאמצעי יעל כנגד הפושטים הדאגסטנים. אולם תוך זמן קצר הוא נאלץ להתמודד מול משבר פנימי בממלכתו, והוא לא הצליח לחסל סופית את האיום מההרריים הקווקזיים. בשנת 1785 ו-1787 החאן האווארי, עומר, תקף פעמיים את קאחתי והותיר מספר כפרים בגבוליה חרבות. בתחילת 1801, עם סיפוח הממלכה הגאורגית, כארתלי-קאחתי לאימפריה הרוסית, נחלשו הפולשים משמעותית בעקבות מלחמת הקווקז. בשנת 1854 פלש האימאם שאמיל לגבולות קאחתי ותקף בתקיפה הנחשבת לתקיפה האחרונה של הלקיאנובה.
הערות שוליים

↑  קרבאך: ההתקוממות הארמנית של שנות ה-20 של המאה ה-18, armenian-history.com, (באנגלית)
לינדה קרטר

| --- | --- |

קרטר, 2012
 לידה:  24 ביולי 1951 (בת 73) פיניקס, אריזונה, ארצות הברית
 שם לידה:  לינדה ג'ין קורדובה קרטר
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1968
 עיסוק:  זמרת ומלחינה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה של אריזונה  Arcadia High School 
 בן או בת זוג:  Robert A. Altman (29 בינואר 1984–19 במאי 2021)  Ron Samuels (28 במאי 1977–1982)   מישל פולנארף 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 http://www.LyndaCarter.com
 פרופיל ב-IMDb
 
לינדה קרטר (באנגלית: Lynda Carter; נולדה ב־24 ביולי 1951) היא שחקנית, זמרת, מלחינה ומלכת יופי אמריקאית. היא הוכתרה כמיס עולם אמריקה (Miss World America) ב-1972, וידועה בשל תפקיד וונדר וומן בסדרה אשת חיל ששודרה בין 1975 ל-1979.
רקע

נולדה בשם לינדה ג'ין קורדובה קרטר (באנגלית: Linda Jean Córdova Carter) בפיניקס, אריזונה שבארצות הברית. הוריה הם חואניטה (לבית קורדובה) וקולבי קרטר. הופעתה הראשונה של קרטר בטלוויזיה הייתה בגיל חמש בתוכנית כישרונות.
בתיכון הייתה קרטר בלהקה, שהוחתמה כאקט פותח במלון-קזינו סהרה בלאס וגאס. למדה באוניברסיטת אריזונה סטייט, אך עזבה את הלימודים כדי לפתח קריירה מוזיקלית. לאחר שלא נחלה הצלחה מרובה בסן פרנסיסקו, שם שרה עם להקתה, היא חזרה לאריזונה ב-1972.
קריירה

ב-1972 קרטר זכתה בתחרות יופי מקומית, ובעקבות זאת לפרסום כלל ארצי כאשר המשיכה וזכתה בתואר מיס עולם אמריקה וייצגה את ארצות הברית בתחרות מיס עולם שבה הגיעה לשלב חצי הגמר.
לאחר שלמדה מספר קורסים במשחק בניו יורק, שיחקה בהופעת הבכורה המקצועית שלה בתפקיד אורחת בסדרת בלשים ב-1974, דבר שהוביל לשורת תפקידים בסדרות המוכרות של התקופה, כמו "סטארסקי והאץ'" וכן בתפקידים בבי מוביז.
קריירה > וונדר וומן

הקריירה של קרטר התרוממה בשנות השבעים כאשר קיבלה את התפקיד הראשי בסדרה הטלוויזיונית "אשת חיל" שרצה בין השנים 1975–1979, במשך שלוש עונות. ההזדמנות הגיעה בדיוק בזמן, שכן כספה אזל והיה בכוונתה לחזור לאריזונה. הופעתה בסדרה זכתה לאהדה מצד מבקרים והקהל ועם הזמן הדמות בגילומה הפכה לאיקונית.
הסדרה שודרה במשך שלוש עונות. לקראת סופה של העונה השלישית סיפרה קרטר בריאיון ל-"US Magazine" שהיא לא אהבה את האופן שבו היא שווקה על ידי חברת ההפקה כסמל מין:
מעולם לא התכוונתי להיות אובייקט מיני [...] לא תיארתי כיצד תמונות שלי יתלו בשירותי גברים. אני שונאת איך שגברים מסתכלים עלי וכשהם חושבים את מה שהם חושבים. ואני יודעת מה הם חושבים. הם כותבים לי ומספרים לי.
היה לה מה לומר גם על שיווק המוצרים הנלווים לסדרה, בעיקר בובת וונדר וומן שהוציאה חברת האחים וורנר בשיתוף עם יצרנית הצעצועים Mego. בהופעה בתוכנית האירוח של ג'ואן ריברס, ב-1987, היא אמרה:
אני חושבת שאת מכירה את הבעיה שקיימת בהוליווד, כיצד משווקים אותך, ומנצלים אותך. יצקו מסכה מהפנים שלי, והדביקו אותה על הבובה, ושווקו אותה עם שמי בתחילת הדרך. ואז, פשוט הורידו את שמי, ואז אמרו לי שהם לא חייבים לי פרוטה. זה מסוג הדברים האלה, שיכולים כל כך לנצל אותך בתעשייה הזו. אני לא מרוויחה דבר. אפילו לא מהשידורים החוזרים של הסדרה. אף פעם אל תסתפקי ברווחים נטו. קוראים לזה "הנהלת חשבונות יצירתית".
ב-1985,‏ DC קומיקס חלקו לה כבוד במהדורת ציון 50 שנה לחברה, כאחת מ"החמישים שעשו את DC לגדולה". ב-2007 חברת הצעצועים DC Direct יצאה במהדורה מוגבלת של בובת הדמות וונדר וומן של לינדה קרטר, שיצאה במהדורה שנייה ב-2010. באותה שנה גם יצאה מהדורת פסלון של לינדה קרטר כוונדר וומן לחגיגות ה-75 ל-DC קומיקס.