stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שפה טבעית
היווצרות השפות הטבעיות > היכחדות של שפות

מעריכים כי כיום[דרושה הבהרה] קיימות כ־6,800 שפות ייחודיות. אולם, גורמים חברתיים, דמוגרפיים ופוליטיים תורמים להיעלמותן המהירה של שפות רבות, משום שחברות קטנות מתבוללות לתוך תרבויות עולמיות ובין-לאומיות.
במהלך ההיסטוריה של האדם נכחדו שפות טבעיות רבות בתהליך שניכר גם כיום. כ־3,000 מן השפות הטבעיות הולכות ונכחדות, בעיקר עקב מעבר של דובריהן הילידיים לדיבור בשפות נפוצות יותר. עקב ההגמוניה הרב־תחומית של ארצות מסוימות, והתרחבות השימוש באמצעי תקשורת המוניים, משתלטת שפתן על קהילות רבות, שמאבדות את שפותיהן הייחודית לטובת השפה ההגמונית. תהליך זה גורם להכחדת שפותיהן ותרבויותיהן של קהילות המיעוטים. עם זאת, תועדה גם היווצרות של שפות חדשות, אם בהתפצלות של שפות קיימות לשפות נפרדות חדשות, או במגע בין קהילות לשוניות שהביא ליצירת שפה חדשה ששימשה בתחילה מעין "גשר" לשוני בין הקהילות.
מיון השפות

נהוג לחלק את השפות למשפחות ותת־משפחות שהן קבוצות של שפות הדומות בתכונותיהן. למשל, השפות עברית, ערבית וארמית נכללות במשפחת שפות אחת – משפחת השפות השמיות, שהיא הענף המזרחי של משפחת השפות האפרו־אסיאתיות. אחת התאוריות הבלשניות הנפוצות גורסת כי כל משפחת שפות נוצרה משפה אחת קדומה שהתפצלה במהלך הדורות לשפות אחדות.
בעבר נהגו לכנות משפחות של שפות לפי המסורת המקראית המחלקת את עמי העולם לצאצאי בניו של נח – שם, חם ויפת. כשנתגלה קשר בין השפות השמיות לקבוצה של שפות המדוברות באפריקה, קראו להן ביחד "משפחת השפות השמיות־חמיות". כיום מקובל יותר לכנות משפחות של שפות על פי אזורים גאוגרפיים שבהם הן מדוברות בהווה או היו מדוברות בעבר, ולפיכך השם המקובל הוא: "השפות האפרו־אסיאתיות". משפחות אחרות הקרויות על שם אזורים גאוגרפיים הן: השפות ההודו־אירופיות, השפות הקווקזיות הצפון-מערביות, השפות האוּרליות, השפות הסינו־טיבטיות.
רכישת שפה טבעית

ילדים שנחשפים לשפה טבעית כלשהי, רוכשים אותה בלי צורך בהדרכה. ילדים מגיבים לשפת אמם בצורה מיוחדת כבר בגיל כמה שבועות. ילד בריא מגיע לשליטה טובה בשפת אמו עד גיל 3, ולשליטה מלאה עד גיל 6. רכישת שפה בלא הדרכה אפשרית עד תחילת גיל ההתבגרות. לא ידוע על מקרה שבו מתבגר או מבוגר רכשו שפה חדשה, כפי שילד רוכש שפה, כלומר בלי כל הוראה או הדרכה.[דרוש מקור] ילד יכול לרכוש יותר משפה טבעית אחת עד תחילת גיל ההתבגרות, אם הוא נחשף לכמה שפות.
שפות מתוכננות והתפתחותן לשפות טבעיות

שפות מתוכננות הן חיקויים מלאכותיים של שפות טבעיות, שיצרו אותם לצורך תקשורת בין-לאומית, לצרכים אמנותיים או לצורכי מחקר בלשני. אחת הדוגמאות לשפות כאלה היא שפת האספרנטו שמיוחדת בכך שבמשך הזמן קהילות קטנות בעולם אימצו אותה וילדים רכשו אותה באופן טבעי, ולפיכך ניתן להחשיב אותה כיום לשפה טבעית.
השפות הנפוצות ביותר

השפות הנפוצות ביותר הן:[דרוש מקור]
מנדרינית, 900 מיליון דוברים כשפת אם ו־1.35 מיליארד דוברים
אנגלית, הערכה בין 450 מיליון דוברי שפת אם ו־1.8 מיליארד דוברים.
ערבית, 420 מיליון דוברים
הינדית, 250 מיליון דוברים[דרושה הבהרה].
ספרדית, 352 מיליון דוברים.
רוסית, 204 מיליון דוברים.
בנגלית, 187 מיליון דוברים.
מלאית, 180 מיליון דוברים.
פורטוגזית, 175 מיליון דוברים.
אינדונזית, 145 מיליון דוברים.
גרמנית, 128 מיליון דוברים[דרושה הבהרה].
צרפתית, 128 מיליון דוברים[דרושה הבהרה].
יפנית, 126 מיליון דוברים.
ראו גם

שפת אם
רכישת שפה
ניסויים בלשניים בקופי אדם
היפותזת ספיר-וורף
שפה בסכנת הכחדה
משלב
שעשועי לשון
אמרת כנף
פתגם
ניב (ביטוי)
לשון סגי נהור
הערות שוליים

↑  פרידמן, א. (1984). לכסיקון המחשב. תל אביב: ספריית אנשים ומחשבים.
↑  בתקופות שונות בעבר, מספר השפות הטבעיות גדול או קטן ממספר זה באופן ניכר. בתקופות בהן יש אוכלוסיות מבודדות רבות, מספר השפות גדל. בתקופות של הגירות גדולות או שיפור בתחבורה ובתקשורת הבין לאומית, המספר קטן.
↑  5 השפות המדוברות ביותר בעולם, באתר טקסטולוגיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph1002032
עמרי רוזנקרנץ

| --- | --- |

רוזנקרנץ, 2024
 לידה:  1983 (בן 42 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
  מפקד גדוד רותם   מפקד יחידת דובדבן   מפקד חטיבת כרמלי   מפקד עוצבת ברעם
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה השנייה    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן
 
עמרי רוזנקרנץ הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד עוצבת ברעם. קודם לכן שימש כמפקד חטיבת כרמלי ויחידת דובדבן.
ביוגרפיה

עמרי נולד במושב סתריה ליד רחובות. בתום לימודיו ולאחר מכינה קדם צבאית עם גיוסו לצה"ל התנדב עמרי ליחידת דובדבן. ביחידה עבר מסלול הכשרה כלוחם. עם תום המסלול יצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב ליחידת דובדבן כמפקד צוות לוחמים והוביל אותו בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. בשנים 2014–2016 שימש כמפקד מגמה בבא"ח גבעתי בקציעות ובשנים 2018–2020 שימש מפקד גדוד רותם. בשנים 2020 - 2022 פיקד על יחידת דובדבן, בתקופת פיקודו על היחידה הוענק ליחידה פרס ראש הממשלה יחד עם יחידת הימ״מ. בספטמבר 2022 מונה למפקד חטיבת כרמלי. במהלך תפקידו הוביל את החטיבה במלחמת חרבות ברזל. החטיבה בפיקודו ביצעה קרב הגנה בגזרה המערבית בחזית לבנון ולאחר מכן ביצעה משימת תמרון ברצועת עזה תחת אוגדה 99. ב-5 בספטמבר 2024 מונה למפקד עוצבת ברעם בעוצבת הגליל. במבצע ׳חיצי הצפון׳ פיקד על החטיבה ותוך משימת הגנה ביצעה החטיבה מבצעי פשיטה כחלק מקרב ההגנה.
רוזנקרנץ נשוי ואב לאחד.
הערות שוליים

↑   רשימת המפקדים החדשים בצה"ל, באתר צה"ל, 4 במרץ 2024
↑   נועם אמיר, ‏הערכות במערכת הביטחון: המציאות הפוליטית מרחיקה את ההסדרה מול חמאס, בעיתון מקור ראשון, 10 באוקטובר 2019.
↑   רשימת המפקדים החדשים בצה"ל, באתר צה"ל, 22 בנובמבר 2021
↑   אל"ם עמרי רוזנקרנץ נכנס לתפקיד מפקד עוצבת "ברעם", באתר צה"ל, 5 בספטמבר 2024
ערבית מצרית

| --- | --- |
 מדינות:  מצרים
 אזורים:  המזרח התיכון
 דוברים:  77.5 מיליון
 שפת אם:  44.5 מיליון
 כתב:  אלפבית ערבי (אין כתיב אחיד)
 משפחה:  אפרו אסיאתית  שמית  שמית תיכונה  שמית תיכונה דרומית  ערבית  ערבית מצרית
 לאום:  מצרים
 מוסד:  לא מפוקחת על ידי אף גוף
 קוד שפה:  arz 
 קוד ISO 639-3:  arz 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
תפוצת הערבית המצרית
ערבית מצרית (العَرَبى المَصرى, אֶל-עַרַבִּי אל-מַסְרִי; גם اللهجه المصريه, אֶל-לַהְגַה אל-מַסרֶיַּה) הוא הלהג הערבי המדובר בצפון עמק הנילוס, כלומר באזור בירת מצרים קהיר ומצפון לה – בדלתה של הנילוס, בעיר אלכסנדריה וסביבתה. מדריך השפות "אתנולוג" מעריך את מספר דוברי הערבית המצרית ב-54 מיליון נפש בערך (נכון ל-2006), אולם סביר להניח כי כל 77.5 מיליון תושבי מצרים מדברים ערבית מצרית ולו במידה מעטה.
זהו הלהג העיקרי המדובר במצרים, כך שגם תושבי אזורים אחרים של מצרים מסוגלים בדרך-כלל להתבטא בו. מלבד הערבית הספרותית, זהו הלהג הערבי המוכר ביותר בעולם הערבי, זאת בשל השפעתה התרבותית הרבה של מצרים. הערבית המצרית היא השפה המשמשת בדיאלוגים בסרטים, במחזות ובתוכניות טלוויזיה המופקים במצרים, ומופצים בקהילות ערביות ברחבי העולם. כמו כן, מצרים הייתה במשך שנים רבות מרכז ההשכלה הגבוהה בעולם הערבי – תושבי ארצות ערב יצאו ללמוד במצרים, ומורים מצרים יצאו ללמד בקהילות ערביות מחוץ למצרים. לפיכך, ערבים רבים מבינים ערבית מצרית ולפעמים אף מסוגלים להתבטא בה, גם במקרים שבהם הלהג שהם משתמשים בו בחיי היומיום שונה במידה ניכרת.
סיווג

הערבית המצרית נחשבת לאחד הלהגים המזרחיים של השפה הערבית. אף שהיא שונה במידה ניכרת מן הלהגים המדוברים בלבנט ובעיראק וכן מהלהגים הבדואיים המדוברים בסיני, בנגב, בחצי האי ערב ובאזור המפרץ הפרסי, היא דומה להם יותר מאשר ללהגים המדוברים בצפון-מערב אפריקה (הלהגים המערביים). המאפיין המובהק ביותר המבדיל בין הלהגים המזרחיים למערביים הוא אופן הנטייה של צורת העתיד בגוף ראשון (אני/אנחנו) – אכתב/נכתב בלהגים המזרחיים, לעומת נכתב/נכתבו במערביים. מבחינה זאת שייכת הערבית המצרית ללא ספק ללהגים המזרחיים.
פונולוגיה

המאפיין הבולט ביותר של הערבית המצרית הוא אופן הגיית העיצור המסומן באות ج. בערבית מצרית עיצור זה נהגה [ɡ] (כמו האות גימ"ל בעברית), בעוד בשאר הלהגים הערביים הוא נהגה [dʒ] או [ʒ] (כמו ג' בשם ג'ורג', או כמו ז' בשם ז'אק). הבדל זה בהגייה ניכר גם כשדוברי ערבית מצרית מדברים ערבית ספרותית, כך שאפשר לזהות את מוצאו המצרי של הדובר אפילו בנסיבות שבהן מקפידים לדבר בערבית ספרותית בלבד.
העיצור המסומן באות ق נהגה כ-/ʔ/ ("סותם סדקי", כמו אל"ף במילה "קופאים"), אולם במילים השאולות מערבית ספרותית הוא נהגה כ-/q/. מבחינה זו דומה הערבית המצרית ללהגים הערביים המדוברים בערים הגדולות של הלבנט.
תחביר ומורפולוגיה

המאפיין התחבירי המובהק ביותר של הערבית המצרית הוא מיקומן של מילות השאלה במשפט. בערבית מצרית מילות השאלה נשארות במקומן (in situ) ואינן נעות לתחילת המשפט. תכונה זו ירשה הערבית המצרית מן השפה הקופטית שדוברה בצפון מצרים עד ראשית המאה ה-12, ובדרום מצרים אף מאוחר יותר.

לדוגמה:
| בכתב ערבי | בתעתיק | תרגום מילולי | תרגום |
| --- | --- | --- | --- |
| راح مصر إمتى؟ | רַאח מַס'ר אֶ֫מְתַא?[ˈɾɑːħ ˈmɑsˤɾ(e ˈʔ)emtæ] | הולך מצרים מתי? | מתי (אתה) נוסע למצרים? |
| راح مصر الخميس. | רַאח מַס'ר אֶל-חַ'מִ֫יס.[ˈɾɑːħ ˈmɑsˤɾ elxæˈmiːs] | הולך מצרים יום-חמישי. | (אני) נוסע למצרים ביום חמישי. |
המילה "אֶמְתַא" (מתי) שמחליפה בשאלה את תיאור הזמן "אֶל-חַ'מִ֫יס" (= ביום חמישי), נשארת במקום שבו מופיע תיאור הזמן ואינה נעה לתחילת המשפט, כפי שקורה בעברית, בשפות אירופיות, וכן ברוב הלהגים האחרים של ערבית. במשפט השאלה: مين راح مصر؟ [ˈmiːn ˈɾɑːħ ˈmɑsˤɾ] (מִין רַאח מַס'ר? = מי נוסע למצרים?) מילת השאלה מופיעה בתחילת המשפט, כיוון שהיא מחליפה את הנושא של המשפט, שממילא אמור להופיע בתחילת המשפט. השוו לתשובה: نورى راح مصر, [ˈnuːɾi ˈɾɑːħ ˈmɑsˤɾ]. (נ֫וּרִי רַאח מַס'ר. = נורי נוסע למצרים.)
בערבית מצרית נפוצה מאוד התחילית "חַ-" [ħæ~ħɑ] (נהגית גם "הַ-" [hæ~hɑ], ונכתבת حـَ או هـَ) לציון פעולה שתתרחש בעתיד. התחילית הזאת מתפקדת באופן דומה לתחילית "סַ-" (سـَ) בערבית ספרותית, ומשערים שהיא קיצור של המילה راح ("ראח"=הולך) שמציינת זמן עתיד בלהגים ערביים אחרים. לדוגמה:
| בכתב ערבי | בתעתיק | תרגום מילולי | תרגום |
| --- | --- | --- | --- |
| استنا وشوف هيقول ليك ايه. | אֶסְתַ֫נַּא וּש֫וּף הַיְא֫וּל לִיכּ אֵ֫יה.[esˈtænnæ wˈʃuːf hæjˈʔuːl ˈliːk ˈʔeː] | חכה וראה ה-יגיד לך מה. | חכה וראה מה (הוא) יגיד לך. |
כינויי הרמז בערבית מצרית מופיעים אחרי שם-העצם, ולא לפניו כמקובל בלהגים אחרים של ערבית. לדוגמה:
الراجل ده, [eɾˈɾɑːgel ˈdæ] (אֶ-רַּ֫אגֶל דַ֫ה = האיש הזה)
الست دى, [esˈsett(e) ˈdi] (אֶ-סֶּ֫תֶּ-דִ֫י = האישה הזאת)
לעומת המקובל בניבים של הלבנט: هذا الرجل (הַ֫אדַ'א-רַּ֫גֻ'ל = האיש הזה), هذي المرة (הַ֫אדִ'י-לְ-מַ֫רַה = האישה הזאת).
ראו גם

ערבית פלסטינית
ערבית לבנטינית
ערבית דרוזית
ערבית לבנונית
ערבית ירדנית(ער')(אנ')
ערבית-סורית(ער')(אנ')
הערות שוליים

↑  Egyptian Arabic at Ethnologue (17th ed., 2013)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4112460-1
נאום הדגל

| --- | --- |

 תאריך:  3 באפריל 1945
 שפה:  עברית
 נואם:  משה שרת, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית
 מקום:  בריזיגלה באיטליה, החזית האיטלקית בסוף מלחמת העולם השנייה
 קהל:  לוחמי הבריגדה היהודית
נאום הדגל הוא נאום שנשא משה שרת, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ב-3 באפריל 1945, בפני לוחמי הבריגדה היהודית בחזית באיטליה בסופה של מלחמת העולם השנייה.
ב-3 באפריל 1945, שביעי של פסח, ביקרו משה שרת, שהיה ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, והשחקנית חנה רובינא את חיילי הבריגדה היהודית באיטליה. שרת נשא נאום בפני חיילי הבריגדה, המוכר כיום כ"נאום הדגל". המפגש התקיים במחנה העקורים בריזיגלה, צפון איטליה, בחזית האיטלקית, הלוחמים היו בעמדות הקרב, עמדו על המשמר. שרת הגיע למפגש מלווה בדגל עברי, דגל יהודי, דגל שמייצג את ההתיישבות היהודית בארץ ישראל ומסמל את החיילים הארץ ישראלים (דגל שהפך לדגל ישראל) והוא סיים את הביקור בהנפת הדגל ונשיאת נאום, שהדגיש את יצר הנקמה בגרמנים ואת הזיקה לארץ ישראל, ובא לתת ללוחמים את התחושה כי ניצב מאחוריהם עורף המודע להימצאם בחזית ושואב מכך סיפוק וגאווה.
ארבע שנים לאחר מכן, ב-1949, נסע משה שרת, שהיה שר החוץ של ממשלת ישראל הראשונה, לניו-יורק לרגל קבלת מדינת ישראל כחברה באו"ם. ברחבת מטה האומות המאוחדות נשא שרת, ב-12 במאי 1949, "נאום דגל" נוסף, המבוסס על נאום הדגל הראשון שנשא בפני לוחמי הבריגדה.
נאום זה זכה להנצחה על שטר 20 ש"ח של מדינת ישראל, סדרות א ו-ב של השקל החדש מהנפקתו ב-1985 ועד היום.
נאום הדגל הראשון

שרת, שלא חדל מדאגתו לחיילים הארצישראליים בצבא הבריטי, יזם בתוקף תפקידו כראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, "משרד החוץ של הסוכנות היהודית", מסע לאיטליה ויוון באפריל 1945, מטרת המסע: עידוד אנשי החטיבה היהודית הלוחמת. שרת ביקר בכל העמדות ולא חסך עמל ומאמצים לבוא במגע עם כל היחידות בבריגדה.
הוא סיפר לחיילים על הנעשה ביישוב, ענה על שאלותיהם וטענותיהם ומסר דרישות שלום ממשפחותיהם בארץ. את רוב מאמציו ופעולותיו השקיע שרת בהשתדלות להעברת גופות חללי הבריגדה לארץ ישראל משום שחברי הבריגדה רצו להיות בטוחים שאם נופלים במערכה ינוחו בארץ שלמענה לחמו.
מהקמתה של הבריגדה שאפו הלוחמים להניף דגל לאומי אשר יילחמו עבורו. גם לאחר קבלת האישור מהבריטים לדגל, לא התבצע הדבר, עד יום שישי של פסח, 3 באפריל 1945, במטה הבריגדה, מכל יחידה נשלחו שני נציגים. תחת כיפת השמים נתכנסו לחגיגה כ-500 קצינים וחיילים, עזבו את קווי האש והגיעו. השמועה על טקס שיכלול הנפת דגל התפשטה, אין חייל בכל החטיבה שלא היה עושה הכל על מנת להשתתף בשמחת הנפת דגלו.
האורחים הסתדרו בצורת חי"ת, במרכז עמד שרת, אשר נאם במילים מועטות וקלות למאורע הגדול, נאום ציוני, המדגיש את יצר הנקמה בגרמנים, הזיקה לארץ ישראל, כדי לתת ללוחמים את התחושה כי ניצב מאחוריהם עורף המודע להימצאם בחזית ושואב מכך סיפוק וגאווה. במהלך הנאום והטקס כולו, הונף הדגל, הדגל העברי, שהיה בעל ערך מדיני לאומי וחינוכי עממי אשר איחד את החטיבה תחת לאום עם הכרה רשמית - מקור גאוות יחידה.
נאום הדגל הראשון > הרקע לנאום > הקמת הבריגדה

משה שרת היה מבכירי מפא"י. לאחר הירצחו של חיים ארלוזורוב, ב-1933, מונה שרת לראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, עם פרוץ המלחמה הציע נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, חיים ויצמן, לממשלת בריטניה שיתוף-פעולה מלא מצד היישוב היהודי בארץ ישראל במאמצי המלחמה, והחל במשא-ומתן על הקמת כוח יהודי לוחם במסגרת הצבא הבריטי. אחד מיוזמי הקמתו היה שרת. המחלקה המדינית ומחלקת העלייה של הסוכנות היהודית ביצעו מאמצים דיפלומטיים בלתי נלאים, במטרה להקים את הכוח היהודי הלוחם, זו תהיה חטיבה אשר כל חייליה ומפקדיה יהיו אנשי היישוב היהודי בארץ ישראל, עם רוח עברית וסמלים ציוניים, אשר תלחם נגד גרמניה הנאצית. תחילה לא נטו הבריטים להיענות להצעה, משיקולים רבים, אחד השיקולים היה חשש מחוסר נאמנות מצד חיילים שאינם בריטיים, בנוסף ליהודים אין כישורים מיוחדים ומספקים בלחימה, יתרה מזו הבריטים רצו לשמור על המצב בארץ ישראל, שהייתה בשליטתם בתוקף המנדט הבריטי. תחילה לא גייסו יהודים מארץ ישראל כדי לא להרגיז את ערביי ארץ ישראל, אך בקיץ 1940 החלו לשנות את דעתם.
ניתן להסיק כי שינויים שונים במצב המלחמתי גרמו לתפנית, בקיץ 1940 החל הבליץ על לונדון. הבריטים קיוו שהקמת כוח יהודי תגדיל את התמיכה והסיוע שקיבלו מהאמריקאים בני בריתם. במהלך ההפצצות על ערי בריטניה, באוקטובר 1940 החליט קבינט המלחמה הבריטי להקים כוח לוחם המורכב מדיוויזיה אחת בלבד. תחילה גויסו היהודים הארצישראליים לפלוגות עזר צבאיות - ושימשו כתומכי לחימה - חפרים, מובילי מים, ממלאי דלק - לא תפקידי לוחמה, אם כי יהודים אחדים שירתו כלוחמים ביחידות השונות. כל שנה גויסו יהודים נוספים מארץ ישראל על מנת להחליף את הלוחמים שנפלו בעת שירותם ולהחזיק את הכוח מתפקד. ביולי 1942 הגיעה לשיאה מערכת הגיוס, זאת בעת שכוחות גרמניים הגיעו למצרים ונראה היה כי הבריטים במזרח התיכון עומדים להתמוטט. ב-6 באוגוסט 1942 הכריזו הבריטים על הקמת רגימנט ארץ-ישראלי ובו שלושה גדודים יהודיים ואחד ערבי, הכרזה זו נעשתה תחת הלחץ האמריקאי ודעת הקהל המקומית. הוקמה רק דיוויזיה ורגימנט ארץ ישראלי אחד אך ב-3 ביולי 1944 החליט קבינט המלחמה הבריטי שעל אף שהקמת דיוויזיה יהודית אינה בת ביצוע נוכח סיבות מעשיות, הקמת חטיבה תיבחן מיד בחיוב. שלושת גדודי הרגלים של הבריגדה היהודית רוכזו ואומנו בקרבת אלכסנדריה ובראשית נובמבר הפליגו לאיטליה.
נאום הדגל הראשון > הרקע לנאום > השתלבות במאמץ המלחמתי

הבריגדה נטלה חלק בשלבים הראשונים של המתקפה האחרונה של בעלות-הברית באיטליה ב-אפריל 1945, ואחרי-כן הועבר לעורף לשם התארגנות מחודשת.
בעלות הברית החלו בפלישה לאירופה הכבושה. מטרת בעלות הברית הייתה להתקדם מ"הבוהן של איטליה" (סיציליה) עד ברלין ולסיים את המלחמה, מנגד (מהצפון) פלש הצבא הגרמני, ונפתחה הזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה, המערכה בין בעלות הברית לנאצים באזור המכונה - "הקו הגותי". במערכה נלחמו גם חיילים יהודים מארץ ישראל, לחמו כחטיבה יהודית לוחמת - הבריגדה היהודית. הבריגדה נטלה חלק בשלבים הראשונים של המתקפה האחרונה של בעלות הברית באיטליה באפריל 1945. 57 מחיילי הבריגדה נפלו בחזית וכ-200 נפצעו. הבריגדה הייתה הכוח היחיד והראשון שלחם במלחמת העולם השנייה בדגל יהודי שהוכר כמייצג את העם היהודי.
דאגתו של שרת ללוחמים הארץ ישראליים הובילה אותו למסעו המרגש ליוון ואיטליה ב-1945. בחטיבה הוא השקיע את מלוא המרץ והפעילות, הוא ראה את הלוחמים כ"ילדיו".
מתחילת הפעילות המבצעית של הבריגדה קיוו החיילים להניף דגל לאומי אשר יילחמו עבורו אך הבריטיים אסרו עליהם והדבר לא נעשה, אך גם לאחר שאושר להם הדבר לא נעשה עד ביקורו של שרת (שרתוק) לקווי החזית והביא איתו מארץ ישראל דגל.
נאום הדגל הראשון > תוכן נאום הדגל הראשון

בריגדור בנימין, קצינים, סמלים וחיילים! זהו רגע גדול בתולדות תנועת ההתנדבות בארץ; זהו רגע גדול בחיי העם העברי; זהו רגע גדול בחייו האישיים של כל אחד ואחד מכם — הרגע בו זכינו להניף את דגל העם היהודי, דגל תנועת השחרור הציונית שלנו בחזית שחרור אירופה במלחמה העולמית הזאת מידי צורר עמנו עוכר העולם — בחזית מלחמתנו על תקומת ישראל. כל אחד ואחד מכם המביט כאן, כל אחד מאלה שנשארו בקו החזית, כל אחד מחבריכם הפזורים ברחבי הזירה הזאת ובמזרח התיכון, נשא את נפשו, בהתנדבו לצבא, לראות את הדגל הזה מתנוסס מעל לראשו ומלווהו לקראת קרב. כל אחד מכם במשך חמש שנות המלחמה הצדיע בלבו כלפי הדגל הזה, ראה אותו תמיד בעיני רוחו מתנופף לפניו. היום הזה זכינו להוציא את דגלנו מבית הגנזים ולהניפו רם ונישא לעיני השמש. בשבילנו — הדגל הזה — דגלה של החטיבה היהודית הלוחמת, טבול בדמם של חמישה מיליונים יהודים באירופה שהובלו כשיות לטבח. הוא טבול בדמם של לוחמי מלחמת ייאוש וגבורה מעל חומת הגטו — הן אותו, את הדגל הזה, הם הניפו ברגעי ההתפרצות האחרונה, הנואשת. הקדושה. הוא טבול בדם קרבנות ההגנה שלנו בארץ, שנפלו על שדות המולדת. אנו מניפים אותו כנס נקמתנו באויב, כסמל לגאולת כבודם של אחינו השחוטים שלא יכלו להשיב מלחמה שערה, אנו מניפים אותו כמופת לתקומתנו — כסמל המפעל אשר בשמו ולשמו התנדבתם ויצאתם למערכה: מפעל תקומת עמנו בארצו והחזרת הממלכתיות הישראלית על כנה. בשמם של מיליון לוחמי ישראל בכל צבאות הברית; בשם רבבות המתנדבים מארץ ישראל הפזורים בפלוגותיהם; בשם אחינו העומדים על המשמר בארץ; לקידוש שמם של מיליוני הקרבנות, להאדרת שם ארצנו קבל העולם כולו, כנס לקיבוץ גלויות, כאות אזעקה לעליה ולהעפלה לארץ, כנס בשורת הדרור והתקומה, כאות שבועתנו הנחרצה לא לשקוט ולא לנוח עד ישוב ישראל וגאל אדמתו השדודה — אנו מרימים היום את הדגל הזה שנשלח לכם, אנשי החטיבה היהודית הלוחמת, כמתנת ההסתדרות הציונית העולמית והישוב העברי בארץ. יחי נס מלחמת ישראל בחזית! יחי נס הגאולה של העם העברי בארצו!
הנאום הוא נאום ציוני, מטרתו היא לעלות את המורל ולתת מוטיבציה ללוחמים, הנאום הדגיש את יצר הנקמה בגרמנים, הזיקה לארץ ישראל, המטרה היא לתת ללוחמים את התחושה כי ניצב מאחוריהם עורף המודע להימצאם בחזית ושואב מכך סיפוק וגאווה.
נאום הדגל השני

משה שרת, שר החוץ הראשון של מדינת ישראל, נשלח לראשונה לנאום באו"ם לאחר הצטרפותה של ישראל בשנת 1949. למחרת היום הגדול שבו נתקבלה ישראל כחברה מן המניין באו"ם, זכו חברי המשלחת הישראלית לחזות בהנפת דגל מדינתם, דגל ציון. אותה שעה ביקשו מהנציג הישראלי שהשתתף באירוע, משה שרת, להשמיע פסוקים אחדים לכבוד המאורע. הדברים נאמרו ללא הכנה והם ניתרגמו לעברית כאמירתם, האירוע התרחש ב-12 במאי 1949, כ-4 שנים לאחר נאום הדגל.
יהודי ניו יורק ציפו לדבריו של שרת, ובאותו אירוע ספונטני זכו לשמוע "נאום דגל שני" בתולדותיו. בנאום הקצר והנרגש אמר שרת : " דגל זה, אליו נזעקו כל הכוחות העם היהודי שנאבקו על גאולתו בארץ אבות, מבטא היום הזה את קוממיותנו השלמה בהיותו מתנופף בגאון כדגל החמישים ותשעה במעגל הגדול הזה, המסמל את אחדותה ואת מיטב שאיפותיה של האנושות כולה", שני הנאומים דומים מאוד בתוכנם, וניתן להסיק כי הנאום אשר נשא משה שרת ברחבת האו"ם, הנאום הלא מתוכנן, הוא בעצם חזרה על נאום הדגל - על הרעיון המרכזי שלו. שרת, בשני נאומיו תיאר בדבריו את סמליותו ההיסטורית של הדגל תכלת-לבן על המגן-דוד שבו, את הכמיהה התמידית של העם היהודי מראשיתו לדגל לאום אשר ייצג אותם. ובכל הזדמנות גם הזכיר את הרגעים הדרמטיים ביותר, שרת בשני נאומיו התייחס לשואה ולגבורה, ציון הקורבנות בנאום הראשון וציון מרד גטו ורשה בנאום השני.
נאום הדגל השני > הרקע לנאום

ב-14 במאי 1948 התקיימה הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, ומדינת ישראל החלה לתפקד כמדינה ריבונית. האו"ם פעל רבות להשגת הסכמי הפסקת אש כדי להפסיק את מלחמת העצמאות, ובמקביל להגיע להסדר הולם בקשר לירושלים. לאחר שקיבלה הממשלה את הדו"ח של מועצת הביטחון בנוגע לניסיונות ההסדר בקשר למלחמת העצמאות, ציינה מועצת הביטחון שבקשר לבקשת ישראל להצטרף לאו"ם, הרי שלפי דעתה, ישראל היא מדינה שוחרת ־ שלום, מסוגלת ונכונה למלא את ההתחייבויות הכלולות במגילת האו"ם. מועצת הביטחון המליצה לפני האספה הכללית לקבל את ישראל כחברה באו"ם, וכמו כן גם את ההצהרה שנמסרה על ידי מדינת ישראל שבה היא ״מקבלת, ללא הסתייגויות, את ההתחייבויות הנובעות ממגילת האו"ם ומקבלת על עצמה לכבדן מן היום, שבו תהיה לחברה באו"ם״. בהצהרה מוזכרות החלטות האו"ם מ־29 בנובמבר 1947 (תוכנית החלוקה), ומ־11 בדצמבר 1948 - החלטה 194 שמשמעותה המעשית היה הכרה במדינת ישראל. ישראל התקבלה לאו"ם כחברה ה-59 בהחלטה 273 ב־11 במאי 1949, ולמחרת הניפו שר החוץ משה שרת והשגריר הראשון באו"ם אבא אבן את דגל ישראל שההחלטה הסופית לגביו התקבלה ב-28 באוקטובר 1948 בפתח הבניין, במעמד זה נשא שרת את נאום הדגל השני.
נאום הדגל השני > תוכן נאום הדגל השני

מגן-דוד זה, אשר נשאנו עמנו באלפי שנות הגלות, הפיזור והייסורים; מגן-דוד זה, אשר היה לנו לנס בכל נדודינו; מגן-דוד זה, אשר נהפך בידי עושקינו לאות קלון; דגל תכלת-לבן זה, אשר נישא בידינו בכל חבלי ההתאחזות בארצנו, ארץ-ישראל; אשר ליווה את חלוצינו בצאתם לחרוש לראשונה אדמת שממה; אשר הונף ברמה בידי לוחמינו לחרות בשדה קרב במלחמת-העולם האחרונה; אשר ניפרשׂ מעל חומות גטו ורשה במרד הנואש; דגל זה, אליו ניזעקו כל כוחות העם היהודי שנאבקו על גאולתו בארץ אבות – מבטא היום הזה את קוממיותנו השלמה בהיותו מתנופף בגאון כדגל החמישים ותשעה במעגל הגדול הזה, המסמל את אחדותה ואת מיטב שאיפותיה של האנושית כולה. מה גדול היום הזה! הנני תפילה כי נזכה להיות ראויים לכבוד המוחזר לנו, יאים לאחריות אשר מעמד חדש זה מטיל עלינו. ליבי לאשר נפלו חלל בחרפם נפשם במלחמה על עתיד עמם, לכל אשר קורבנם העליון הביאנו עד הלום. יהי רצון וכל אלה ששכלו את יקיריהם במערכה המכרעת הזאת ימצאו נוחם בהכרה, כי קורבנם לא היה לשווא; כי הללו מסרו את נפשם למען החיים, החרות והשוויון של עמם בקרב משפחת העמים, למען מלוא חופש היצירה של גאון האומה הישראלית!
הנצחת נאומי הדגל

על גבי שטר ה-20 החדש שיצא לאור בשנת 1999 מופיע נאומו השני של משה שרת, השטר שייך לסדרת ב' של השקל החדש. בחזית השטר מופיע דיוקנו של שרת. ברקע ניתן לראות את טקס הנפת דגל ישראל בחזיתו של מטה האומות המאוחדות בניו-יורק. במהלך טקס ההנפה של הדגל הישראלי, נשא שרת נאום היסטורי, שקטע ממנו מופיע על שטר "עשרים שקלים חדשים", משמאל לדיוקן משה שרת, באותיות קטנות.
לאירוע - הנאום, מוקדשת פינת הנצחה במוזיאון בית הגדודים, ויתרה מזו הנאום זכה לייצוג ואזכור בתערוכה "נאום תשובה לרב חובל איטלקי", במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב.
לקריאה נוספת

יעקב גיל, ספר הבריגדה היהודית, 1950
גבריאל שפר, משה שרת ביוגרפיה פוליטית, הוצאת כרמל, 2015
משה שרת, בשער האומות, הוצאת עם עובד, 1958
יעקב שרת, שוחר שלום - היבטים ומבטים על משה שרת, 2008
יואב גלבר, תולדות התנדבות, המאבק לצבא עברי, יד יצחק בן -צבי, 1981