stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסק דין אדרס
עובדות המקרה > עובדות המקרה והכרעת הערכאה הראשונה

חברת אדרס הישראלית וחברת הרלו הגרמנית כרתו ביניהן חוזה בספטמבר 1973, במסגרתו התחייבה הרלו לספק לאדרס כ-7000 טון ברזל תמורת מחיר של 620 מארק לטון. פרוץ מלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1973 גרמה לעיכוב בביצוע החוזה והרלו החלה לשלוח את הברזל לנמל חיפה בפועל רק בינואר 1974. עד חודש אפריל 1974 סיפקה הרלו לאדרס כ-5000 טון ברזל מתוך ה-7000 שלהם התחייבה בחוזה. יתרת הברזל, כ-2000 טון, לא סופקו לבסוף על ידי הרלו.
בשנת 1976 הגישה אדרס תביעה אזרחית בבית המשפט המחוזי בחיפה ובה טענה אדרס כי יתרת הברזל לא סופקה על ידי הרלו מכיוון שהיא נמכרה לחברה שלישית תמורת מחיר גבוה יותר של כ-900 מארק לטון. אדרס טענה כי נאלצה לקנות את יתרת הברזל לו נזקקה ממקור אחר באותו מחיר (שהיה גבוה יותר מהמחיר אותו הייתה אמורה לשלם להרלו על פי החוזה).
אדרס תבעה כי בית המשפט יורה להרלו לפצות אותה מכוח דיני התרופות על הנזק שנגרם לה עקב הפרת החוזה. הנזק שנגרם לה על פי טענתה היה המחיר הגבוה אותו נאלצה לשלם עבור יתרת הברזל לאחר שהרלו לא סיפקה ברזל תמורת המחיר החוזי.
לחלופין דרשה אדרס פיצוי במסגרת דיני עשיית עושר ולא במשפט. על פי טענה זו על הרלו לשלם לאדרס את הרווחים אותה הפיקה על חשבון אדרס עקב הפרת החוזה (יתרת המחיר בו מכרה את הברזל לחברה השלישית פחות המחיר החוזי בו התחייבה למכור לאדרס).
הרלו טענה כהגנה כי החוזה סוכל בשל נסיבות מלחמת יום הכיפורים שלא אפשרו לבצע את המשלוח לארץ.
בית המשפט המחוזי קיבל את תביעתה של אדרס. בית המשפט הכריע במישור העובדתי כי החוזה לא סוכל ובניגוד לטענת הרלו ניתן היה לבצע את המשלוח לארץ חרף מלחמת יום כיפור. בית המשפט הגיע למסקנה כי הרלו לא ביצעה את המשלוח בגלל שעקב עליית מחירי הברזל נקרתה בפניה הזדמנות למכור את הברזל לצד שלישי ולהרוויח יותר. בכך, קבע בית המשפט, הפרה הרלו את החוזה ולאדרס הייתה הזכות לבטל את החוזה. לבסוף קבע בית המשפט כי אכן אדרס ביטלה את החוזה בהתנהגותה.
במישור המשפטי קבע בית המשפט כי על הנסיבות חל סעיף 84(א) לחוק המכר (מכר טובין בין-לאומי) והפיצוי המגיע לאדרס הוא הפרש המחירים בין מחיר הברזל ביום בו מכרה הרלו את הברזל לצד השלישי (ובכך בעצם הופר החוזה ובוטל על ידי אדרס) ובין המחיר שנקבע בחוזה. בהתאם לכך, בית המשפט העמיד את הפיצוי על ההפרש האמור כפול מספר הטונות אותם נמנעה מלספק הרלו.
עובדות המקרה > דיון בערכאה השנייה

הרלו ערערה לבית המשפט העליון וערעורה התקבל. בית המשפט העליון הפך את החלטת המחוזי וקבע כי מרבית הקביעות העובדתיות מהערכאה הראשונה אמנם נכונות אך החוזה לא בוטל על ידי אדרס. בית המשפט דחה את הטענה כי אדרס ביטלה את החוזה על ידי התנהגות (על ידי ביטול קו האשראי הדוקומנטרי שנפתח על ידיה לצורך העסקה) וקבע לפיכך כי סעיף 84(א) לחוק המכר הבינלאומי כלל לא חל על העסקה. בנוסף קבע בית המשפט כי אדרס אינה זכאית לפיצוי בגין נזק מכיוון שטענת אדרס על קנית ברזל ממקורות אחרים לא נתמכה בראיות, ובכל מקרה מחיר הברזל בשוק העולמי חזר בינתיים לתקנו, ולא הוכח שהוא עלה בעת הרלוונטית על המחיר המוסכם בחוזה. טענתה של אדרס לפיצוי בגין דיני עשיית עושר נדחתה על בית המשפט. בהקשר זה כתבה השופטת מרים בן-פורת:
דיני עושר ולא במשפט חלים מאז ומתמיד רק מקום שאין חוזה בין הצדדים, כך עתה לפי סעיף 6(א) לחוק עשיית עושר ולא במשפט, תשל"ט- 1979 וכך גם לפי הדין שקדם לו
אדרס עתרה לבית המשפט שוב בבקשה לקיים דיון נוסף. נשיא בית המשפט העליון השופט יצחק כהן קיבל חלקית את הבקשה וקבע כי ייערך דיון נוסף אך הוא יצומצם לדיון בשאלות האם דיני עשיית עושר חלים גם על מערכת יחסים חוזית ומה המשמעות האופרטיבית של הקביעה לגבי הסכסוך בין אדרס והרלו.
השפעת פסק הדין

פסק הדין עורר תהודה רבה במשפט הישראלי בשל החריגה המשמעותית של בית המשפט מהגישה שהייתה מקובלת במשפט הישראלי. גם בעולם עורר פסק הדין עניין רב מאחר שפסק הדין הוא היחיד בעולם שהכיר בצורה כל כך רחבה בסעד של נטילת רווחי המפר. מאמרים רבים נכתבו בארץ ובעולם אודות פסק הדין המנתחים אותו ומפרטים את השלכותיו.
משמעות פסק הדין חורגת מהתוצאה הספציפית בעניין הנידון וכן חורגת מההלכה הכללית שנקבעה בו. שירלי רנר כתבה על פסק הדין כי הוא מבטא את מגמת בית המשפט העליון בישראל להקשיח את היציאה מהחבות החוזית וזאת על ידי הכבדת נטל הפיצויים על מפרי חוזים. בהקשר זה כתבה רנר כי :
העמדה, כי המדיניות השיפוטית מאחורי הלכת הרלו אנד ג'ונס עניינה הרחבת ההגנה על ערך קיום החוזה, עולה בבירור מעמדות השופטים בפסק הדין. התפישה, כי אל לו למפר להפר את חוזהו וכי יש לעודד קיום חוזים ולהרתיע מפני הפרתם, מוצאת את ביטויה המפורש בדברי כל שופטי הרוב בפסק דין זה
פרופסור מנחם מאוטנר בספרו 'ירידת הפורמליזם ועליית הערכים במשפט הישראלי' מציג את פסק הדין כהוכחה נוספת לטענתו כי בבית המשפט הישראלי ירד קרנו של הפורמליזם המשפטי ועלה קרנם של הערכים הכלליים המאפשרים לבית המשפט גמישות רבה בדרך לתוצאה הצודקת בעיניו. לטענתו, הפורמליזם המשפטי חותר ליצירת קטגוריות משפטיות טכניות המנותקות מעקרונות על החלים על הסוגיה. בית המשפט נרתע מגישה פורמליסטית זו ועל פי מאוטנר פסק דין אדרס משמש כ”דוגמא טובה למגמה של טשטוש קווי הגבול המבחינים בין קטגוריות משפטיות שונות”.
פרופסור אייל זמיר כתב במאמר מפורט הדן בהלכת אדרס כי בפועל ההלכה אינה מיושמת בבתי המשפט בישראל. לטענתו פסק הדין מצוטט בהקשרים רבים למשל, חשיבות ערך קיום החוזה במשפט הישראלי, דחיית הגישה הכלכלית למשפט ועוד, אך כמעט ולא ניתן למצוא פסיקה המתבססת על הלכת אדרס לשם נטילת רווחי המפר. לטענת זמיר המשמעות בפועל של הלכת אדרס היא בעיקר תאורטית ופסק הדין לא שינה בפועל את הדין הישראלי בסוגיה. עוד כותב זמיר כי פסק הדין השפיע על ניסוחו של הריסטייטמנט השלישי בארצות הברית שהרחיב את ההכרה באינטרס של נטילת רווחים מהמפר בנסיבות מסוימות.
ביקורת על פסק הדין

פסק הדין עורר ביקורות קשות בשיח האקדמי.
הביקורת הבולטת ביותר היא על העובדה כי פסק הדין מבטא את דחיית הגישה הכלכלית למשפט על ידי בית המשפט העליון. הגישה הכלכלית למשפט מכירה בכך שבנסיבות מסוימות עדיף מבחינה כלכלית שהחוזה יופר. כך למשל כאשר ניתן להפר את החוזה ולמכור את מושא החוזה תמורת מחיר גבוה יותר לצד שלישי הגישה הכלכלית תצדד בהפרת החוזה. כך גם אם המפר יפצה את הנפגע מההפרה פיצויי קיום (יעמיד אותו במצב בו היה לו החוזה קוים) עדיין תישאר יתרת הרווח בידו והתשואה המצרפית תגדל. מצב זה נקרא "הפרה יעילה". הלכת אדרס בעצם שוללת את התמריץ של צדדים לחוזה לבצע הפרה יעילה מכיוון שגם אם ימצאו צד שמוכן לשלם להם יותר תמורת החוזה, הם יאלצו למסור בכל מקרה את הרווח לנפגע ולכן אין להם אינטרס לעשות זאת.
אמירותיהם הנחרצות של שופטי הרוב בדבר הערך החשוב שיש לקיום החוזה מבטאות רתיעה מסוימת מגישה תועלתנית כלכלית שתצדד בהפרה יעילה. בנוסף השופט שלמה לוין מתייחס במפורש לדחיית הגישה הכלכלית למשפט בכותבו על הגישה ביסוד הלכת אדרס כי:
יש בה כדי להרתיע צד לחוזה מלהפר את התחייבויותיו על פיו; יש בה כדי להשתלב בתחושת הצדק הרווחת בחברה הישראלית, שעל-פיה לא יצא החוטא נשכר. היא אמנם מנוגדת לאסכולה הכלכלית של המשפט, אך תפיסתה של אסכולה זו מתעלמת, לענייננו, מהעובדה, שמדובר בבני אדם בעלי תחושה מוסרית ולא ברובוטים
לטענת פרופסור חנוך דגן, גישה זו בה נקט בית המשפט בעניין אדרס היא שגויה וכי ראוי שבחוזים מסחריים כדוגמת החוזה בעניין אדרס, שיקולי יעילות יהיו רלוונטיים בקביעת הדין. בנוסף, לטענתו, שיקולי היעילות בחוזים מסחריים מחייבים את שלילתה של הלכת אדרס מכיוון שהצדדים המסחריים הטיפוסיים בכל מקרה יתנו עליה ויגבילו את הפיצויים לגובה פיצויי הקיום והתניה זו גוררת עליה בעלות העסקה (עקב הצורך להתנות ולשנות את הדין הדיספוזיטיבי). טיעון זה של פרופסור חנוך דגן מתבסס על קשיי ההוכחה של רווחי המפר. לעומת פיצויי קיום הניתנים להוכחה (שהרי הנפגע יודע מה הוא התכוון להפיק מהחוזה) קשה להוכיח אילו רווחים הפיק המפר מההפרה. מידע זה מצוי אצל המפר ואין סיבה להניח שהוא יאות למסור את המידע לנפגע. מאחר שבכל מקרה יהיה יקר להוכיח את רווחי המפר יעדיפו הצדדים להגביל את הפיצויים לגובה פיצויי הקיום.
פרופסור אייל זמיר לעומת זאת מוכיח כי קשה לטעון שהלכת אדרס שוללת בוודאות הפרות יעילות. לעומת זאת הוא מציע הנמקה שונה לכך שהלכת אדרס לא יעילה ולכן גם לא מיושמת בפועל. זמיר טוען בהתבסס על תורת הערך כי הסיבה לחוסר האפקטיביות של הלכת אדרס היא שנאת ההפסד של האנשים. תורת הערך שפותחה על ידי דניאל כהנמן ועמוס טברסקי טוענת כי אנשים לא מודדים תוצאות על בסיס ערכים מוחלטים אלא על בסיס יחסי. כלומר אנשים ימדדו את מצבם לא על בסיס של עושר או עוני אלא על בסיס של רווח או הפסד ביחס לנקודת ייחוס כלשהי. בנוסף, טוענת תורת הערך כי אנשים הם שונאי הפסד – כלומר הגריעה ברווחה של אדם כאשר הוא מפסיד גדולה מהעלייה ברווחה שלו כאשר הוא מרוויח.
על פי זמיר נושים חוזיים אינם תופסים את רווחיו של מפר החוזה כמשהו שנלקח מהם (כלומר כהפסד). לכן, השארת רווחים אלו בידי המפר לא פוגעת בנושה כמו הפגיעה שהוא יפגע לו לא יקבל את התמורה שהעביר כבר למפר (השבה במובן הצר) או שלא יקבל פיצוי על הוצאותיו בהסתמך על החוזה (פיצויי הסתמכות), או שלא יקבל את הרווחים שציפה להפיק מהחוזה (פיצויי קיום). לפיכך לדעת זמיר טבעי שנפגעים בהפרות חוזה לא מרבים לתבוע את רווחי המפר ומאותה סיבה בתי המשפט גם לא נוהגים להעניק את רווחי המפר.
לקריאה נוספת

דניאל פרידמן דיני עשיית עושר ולא במשפט כרך א 493-478 (מהדורה שנייה, 1998)
אייל זמיר, "שנאת הפסד ונטילת רווחי המפר בעקבות הלכת אדרס", ספר שלמה לוין 323 (אשר גרוניס, אליעזר ריבלין, מיכאיל קרייני עורכים, 2013)
גבריאלה שלו ויהודה אדר, דיני חוזים – התרופות : לקראת קודיפיקציה של המשפט האזרחי (2009).
שירלי רנר, "דיני חוזים – מגמות והערכה" משפטים כא 33 (1991).
יצחק אנגלרד, "כנפי הנשר הדורסני: דיני עשיית עושר ולא במשפט" ספר זיכרון לגד טדסקי – מסות במשפט אזרחי 37 (יצחק אנגלרד, אהרן ברק, מרדכי א' ראבילו וגבריאלה שלו עורכים, 1995)
הערות שוליים

↑  הדיון הראשון: ע"א 815/80 הרלו נגד אדרס
↑  F.H. 20/82 Adras Ltd. v. Harlow & Jones G.M.B.H, 42(1) P.D. 221 (1988), translated in 3 RESTITUTION L. REV. 235 (1995).
1 2 3  אייל זמיר, "שנאת הפסד ונטילת רווחי המפר בעקבות הלכת אדרס" ספר שלמה לוין 323 (אשר גרוניס, אליעזר ריבלין, מיכאיל קרייני עורכים, 2013)
↑  Lon L. Fuller & William R. Perdue, Jr., The Reliance Interest in Contract Damages:1, 46 YALE L.J. 52 (1936)
↑  גבריאלה שלו ויהודה אדר, דיני חוזים – התרופות : לקראת קודיפיקציה של המשפט האזרחי 63 (2009)
↑  סעיף 12 לחוק החוזים (תרופות)
↑  חוק המכר הבינלאומי הוחלף בינתיים בחוק המכר (מכר טובין בין-לאומי), התש"ס-1999
↑  שירלי רנר "דיני חוזים – מגמות והערכה" משפטים כא 33 (1991)
↑  מנחם מאוטנר ירידת הפורמליזם ועליית הערכים במשפט הישראלי (1993)
↑  חנוך דגן "הזכות לפירות ההפרה: אנטומיה של חקיקה שיפוטית" עיוני משפט כ 601 (1997)
פרנץ שאש

שאש (שורה שנייה, שני מצד ימין) במדי בוקה ג'וניורס בזכייתה בתואר הליגה ב-1940
פרנץ שאש (בהונגרית: Sas Ferenc; נולד ב-16 באוגוסט 1915 – 3 בספטמבר 1988) נולד בשם פרנץ שון ובארגנטינה ידוע כפרנסיסקו "שאש" שון, היה כדורגלן יהודי-הונגרי, ששיחק בעמדת הכנף ימני. היה לכדורגלן היהודי הראשון, והיחיד עד כה, לשחק בגמר גביע העולם.
ביוגרפיה

פרנץ שון נולד ב-16 באוגוסט 1915 בדווצ'ר שבהונגריה ושינה את שמו לאחר מכן. אביו ליאופולד נפטר במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא עבר ב-1934 למ.ט.ק הונגריה ממועדון החובבים של בודפשט, אלקטרומוס, ושיחק בעמדת הכנף ימני. במדי הקבוצה הצליח שאש לשכנע בזכות המהירות והמיומנויות הטכניות שהיו לו ויחד איתו, פאל טיטקוש, וודי מולר והמאמן אלפרד שאפר הם זכו פעמיים בליגה ההונגרית ב-1936 ו-1937.
שאש עבר להתגורר בארגנטינה ב-1938 ושיחק במועדון בוקה ג'וניורס. הוא עבר לשם מהונגריה יחד עם ארוסתו, ארזבט בוזי, איתה התחתן ונולד להם בן. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו שם בדצמבר אותה שנה וב-1939 כבש 9 שערים ב-24 משחקי ליגה, ובכך היה למלך השערים בקבוצה יחד עם עוד שני שחקנים נוספים. ב-1940 זכה עימה בליגה הארגנטינאית אך שיחק רק ארבעה משחקים עקב התחרות הקשה שהייתה לו. שנה אחר כך עשה את משחקו האחרון בה במשחק ידידות. משנת 1943 שיחק שאש בארחנטינוס ג'וניורס מהליגה השנייה וכבש בה 12 שערים ב-74 הופעות.
ביוגרפיה > נבחרת הונגריה

כדי לייצג את הונגריה התבקש שאש לשנות את שמו לשם הונגרי. הוא בחר לשנות את שמו משון לשאש – משמעותו נשר בהונגרית ותחת שם זה הוא מופיע ברישומי משחקים בינלאומיים. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ההונגרית באפריל 1936 בניצחון 3–5 על אוסטריה כששיחק בצד הימני של ההתקפה לצד ינה וינצ'ה. מספר ימים אחר כך כבש את שערו הראשון בה נגד אירלנד. שאש היה שותף במשחקי נבחרתו במונדיאל 1938 אז אומן תחת אלפרד שאפר מאמנו במ.ט.ק הונגריה. בחצי הגמר כבש נגד שוודיה ובמשחק הגמר בו הפסידה נבחרתו 4–2 לאיטליה היה לשחקן היהודי הראשון והיחיד עד כה ששיחק במשחק הגמר של טורניר זה. הופעתו בגמר הייתה ה-17 והאחרונה במדים הלאומיים בסך הכל.
תארים

אליפות הונגריה (2): 1936, 1937
אליפות ארגנטינה: 1940
סגנית גביע העולם: 1938
הערות שוליים

↑  רישום הלידה של פרנץ שון
| נבחרת הונגריה – מונדיאל 1938 (מקום שני) |
| --- | --- | --- |
|  1 באלוך •  2 מיהאי בירו •  3 שנדור בירו •  4 צ'ה •  5 דודס •  6 הדה •  7 קוהוט •  8 קוראניי •  9 לזאר •  10 פלינקאס •   11 פולגאר •  12 בלה שארושי • 13 ג'רג' שארושי •  14 שאש • 15 סאבו • 16 סלאי • 17 סוץ' • 18 ז'נגלר • 19 טיטקוש • 20 טולדי • 21 טוראי • 22 וינצה • מאמן: שאפר |  1 באלוך •  2 מיהאי בירו •  3 שנדור בירו •  4 צ'ה •  5 דודס •  6 הדה •  7 קוהוט •  8 קוראניי •  9 לזאר •  10 פלינקאס •   11 פולגאר •  12 בלה שארושי • 13 ג'רג' שארושי •  14 שאש • 15 סאבו • 16 סלאי • 17 סוץ' • 18 ז'נגלר • 19 טיטקוש • 20 טולדי • 21 טוראי • 22 וינצה • מאמן: שאפר | הונגריה |
פרוויס שורט

| --- | --- |
 לידה:  2 ביולי 1957 (בן 67) הטיסבורג שבמיסיסיפי, ארצות הברית
 עמדה:  סמול פורוורד
 גובה:  2.01 מטרים
 מכללה:  אוניברסיטת המדינה של ג'קסון
 דראפט:  בחירה חמישית, 1978 גולדן סטייט ווריורס
 קבוצות כשחקן
 1987-1978   1989-1987  1990-1989  1992-1991:  גולדן סטייט ווריורס   יוסטון רוקטס   ניו ג'רזי נטס   הפועל תל אביב
פרוויס שורט (באנגלית: Purvis Short; נולד ב-2 ביולי 1957) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA ובהפועל תל אביב מליגת העל הישראלית. גובהו 2.01 מטר.
ראשית הקריירה

שורט נולד בהטיסבורג, מיסיסיפי בארצות הברית והחל את קריירת הכדורסל שלו בתיכון בלייר. בגיל 18 הצטרף למכללת ג'קסון סטייט בשורותיה שיחק 4 עונות והעמיד ממוצע של 23.4 נקודות למשחק כאשר בעונתו האחרונה במכללה הגיע שורט לממוצע נקודות של 29.5 למשחק ויותר מ-10 ריבאונדים. נתונים אלו איפשרו לשורט להיבחר במקום ה-5 בדראפט ה-NBA על ידי קבוצת גולדן סטייט ווריורס וזאת על אף שקבוצתו מעולם לא העפילה לטורניר המכללות הארצי (NCAA).
קריירת ה-NBA

בגולדן סטייט שיחק פרוויס שורט במשך 9 עונות ובסופן הועבר בטרייד לקבוצת יוסטון רוקטס בה שיחק במשך שנתיים בעונות 1987-1989. בעונת 1989-1990 שיחק שורט בקבוצת ניו ג'רזי נטס. שורט, אשר שיחק במהלך הקריירה בעמדת הסמול פורוורד, נחשב לקלעי מצוין אשר העמיד במהלך הקריירה ממוצע של 17.3 נקודות למשחק, במשך 12 עונות בהן שיחק ב-NBA. לשיאו הגיע שורט בעונת 1984-1985 בה רשם ממוצעים מרשימים מאוד של 28.4 למשחק אשר היוו את הממוצע הרביעי בטבלת מלך הסלים ב-NBA באותה העונה. ב-17 בנובמבר 1984 קלע שורט את שיא הנקודות בקריירה שלו כאשר קלע 59 נק' במשחק נגד הניו-ג'רזי נטס.
שורט נחשב גם שחקן הגנה מצוין ואת משחק השיא שלו בתחום רשם בשנת 1981 כאשר הצליח לעצור את כוכב ה-NBA לארי בירד על 0 נקודות במשחק. הישג אותו לא השווה איש מעולם. בנוסף העמיד שורט ממוצע קריירה של 4.3 ריבאונדים ו2.5 אסיסטים למשחק. על-אף הצטיינותו לא נבחר שורט מעולם למשחק האולסטאר של ה-NBA.
סה"כ השתתף שורט ב-NBA ב-842 משחקי עונה סדירה וב-18 משחקי פלייאוף, וקלע 14,792 נקודות.
קריירה בישראל

לאחר עונת מנוחה (1990-1991) חזר פרוויס שורט למגרשים במדי הפועל תל אביב מהליגה הישראלית, אשר החתימה אותו ואת השחקן האמריקאי דייוויד ת'רדקיל כמחליפים של ויין קמפבל וגוראן גרבוביץ', אשר לא הרשימו במשחקי ההכנה לעונת 1991-1992. שורט הוביל את הפועל תל אביב לגמר הפלייאוף הישראלי שם הפסידה הקבוצה ליריבתה העירונית מכבי תל אביב. סך-הכל שיחק שורט 18 משחקים במדי הפועל תל אביב (15 בליגה ו-3 משחקים בגביע קוראץ' האירופאי) בהם רשם ממוצעים של 24.4 נקודות בליגה, 4.6 ריבאונדים ו-4 אסיסטים למשחק. שורט נחשב לאחד משחקני ה-NBA הגדולים שנחתו בישראל עד היום. בסיום העונה בהפועל תל אביב פרש שורט מכדורסל פעיל.
אחרי הפרישה

לאחר פרישתו בגיל 35 מכדורסל פעיל עבד שורט עבור ארגון שחקני ה-NBA ושימש כמנהל פיתוח וקידום שחקנים בארגון.
פרנץ שטנגל

| --- | --- |

 לידה:  26 במרץ 1908 אוסטריה אלטמינסטר, אוסטריה 
 פטירה:  28 ביוני 1971 (בגיל 63) גרמניה דיסלדורף, גרמניה 
 מדינה:  אוסטריה אוסטריה
 תקופת הפעילות:  מ-1931 
 מעסיק:  גסטפו 
 תפקיד:  מפקד מחנה ריכוז נאצי 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 השקפה דתית:  כפירה בנצרות הקתולית 
 
פרנץ פאול שטנגל (גרמנית: Franz Paul Stangl;‏ 26 במרץ 1908 – 28 ביוני 1971) היה פושע מלחמה נאצי וקצין באס אס בדרגת האופטשטורמפיהרר, מפקד מחנות ההשמדה סוביבור וטרבלינקה שבפולין, שאחראי למותם של מאות אלפי יהודים. הורשע בגרמניה בעוון פשע מלחמה, ומת מהתקף לב מספר חודשים לאחר תחילת מאסרו בכלא.
ביוגרפיה

שטנגל נולד באלטמינסטר שבאוסטריה.
בשנת 1923 סיים את הכשרתו המקצועית כאורג.
בתחילת 1931 התקבל למשטרה האוסטרית והחל בהכשרה בת שנתיים כשוטר.
בעקבות גילוי מחסן נשק של הנאצים זכה לעיטור וקודם באוקטובר 1935 לתפקיד מפקח במדור הפוליטי בעיר ולס.
במרץ 1938 הצטרף למפלגה הנאצית ולאס אס. המדור הפוליטי שבו שירת הפך לחלק מן הגסטפו והועבר ללינץ, והוא קיבל שם תפקיד במחלקה לענייני יהודים.
בנובמבר 1940 מונה למפקח הכללי של המשטרה של מכון האותנסיה במצודת הרטהיים, במסגרת תוכנית T4 - אותנסיה שבמסגרתה הוציאו הנאצים להורג אנשים מוגבלים, חולים במחלות קשות וחולי נפש. במבצע זה שיתף פעולה עם הרמן מישל. ממרץ 1942 היה מפקד מחנה המוות סוביבור בפולין, ומספטמבר 1942 עד אוגוסט 1943 היה מפקד מחנה ההשמדה טרבלינקה.
בספטמבר 1943, לאחר מרד האסירים בטרבלינקה, הועבר שטנגל כמו רוב אנשי מבצע ריינהרד לאזור המבצעי החוף האדריאטי. הוא עמד תחת פיקודו של כריסטיאן וירט ופיקד על יחידות באודינה וברייקה שפעלו נגד פרטיזנים ויהודים. לקראת סוף המלחמה שב עם יחידתו לגרמניה.
ביוגרפיה > לאחר מלחמת העולם השנייה

בשל השתייכותו לאס אס הוא הוחזק על ידי הצבא האמריקני במחנה שבויים, מבלי שאלו ידעו דבר על פעילותו בתוכנית ההשמדה. לאחר כשנתיים וחצי שוחרר ונשלח בשנת 1947 לאוסטריה. שם הוחזק בלינץ במעצר על מעורבותו בתוכנית האותנסיה. בשנת 1948 החל המשפט נגד מבצעי התוכנית, ובעקבות הפצרותיה של אשתו נמלט שטנגל ב-30 במאי עם סגנו לשעבר, גוסטב וגנר, דרך פירנצה לרומא. לאחר מכן, בסיוע הגמון מהוותיקן בשם אלויס הודאל, שארגן לו דרכון של הצלב האדום, ברח לסוריה. שם השתקע בדמשק ועבד כאורג. במאי 1949 הצטרפה אליו משפחתו.
בשנת 1951 היגר עם משפחתו לברזיל והשתקע בסאו פאולו. תחילה עבד כאורג ומאוחר יותר כמהנדס. בפברואר 1967 נתגלה עם בני משפחתו בברזיל הודות למאמציו של צייד הנאצים שמעון ויזנטל. נאצי אחר הסגיר אותו לידי ויזנטל תמורת כסף. הוא נאסר והוסגר לגרמניה.
בדצמבר 1970 נידון למאסר עולם באשמת שותפות באחריות לרצח 900,000 יהודים, בעת שהיה בטרבלינקה. כעבור חצי שנה, ב-28 ביוני 1971, מת בכלא מהתקף לב. בעקבות הרשעתו וראיון שהעניק, נחשף בברזיל גם סגנו, גוסטב וגנר.
ההיסטוריונית הבריטית גיטה סרני כתבה את ספרה "אל תוך האפילה" (Into That Darkness) בעקבות ראיון שערכה עם שטנגל בכלא. בראיון נשאל שטנגל בין היתר איך התייחס אל היהודים שהגיעו למחנה. שטנגל השיב שלא התייחס לקורבנות שהגיעו להשמדה כאל בני אדם יחידים אלא כאל מסה, שאותה נדרש לחסל.
לקריאה נוספת

מיכאל בר-זוהר, הנוקמים, לוין אפשטיין, תל אביב, 1969; עמ' 189
הערות שוליים

↑  קרומאי והונשמן - עוזרי אייכמן, מעריב, 23 במרץ 1967
↑  מפקד מחנה ההשמדה טרבלינקה יועמד למשפט בדיסלדורף, מעריב, 13 במרץ 1970
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278535605171  PLWABN: 9810677845305606  BNE: XX927466  BnF: cb119254206 (data)  GND: 118752693  ISNI: 0000 0001 1469 7142  LCCN: n82073950  NDL: 01030168  NKC: jx20110222030  NTA: 238710599  RERO: 02-A018347593  SUDOC: 027147207  VIAF: 27866909   WorldCat (עם VIAF): 27866909
פגאסוס נוחת

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  ג'יימס לי ברק 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מתח, רומן
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2006 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  אריה ניר
 תאריך:  2008
 תרגום:  אינגה מיכאלי
 מספר עמודים:  336
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002647379
 
פגאסוס נוחת (באנגלית: Pegasus Descending) הוא הספר החמישה-עשר בסדרת הספרים של הסופר האמריקני ג'יימס לי ברק אודות דייב רובישו, אשר יצא לאור בשנת 2008.
עלילה

עלילת הספר נפתחת בשנות השמונים כאשר בלש המשטרה רובישו היה מסופח למשטרת מחוד זייד שבפלורידה. רובישו שירת בצבא ארצות הברית כלוטננט בחיל הרגלים ולחם במלחמת וייטנאם, סובל בעקבות המלחמה מתסמונת פוסט טראומה ומהתמכרות לאלכוהול והימורים. חברו לשתייה ולהימורים הוא דאלאס קליין, טייס מסוקים לשעבר שלחם אף הוא בווייטנאם ועוטר על גבורתו בלב הארגמן וכוכב הכסף. קליין נרצח מול עיניו של רובישו במהלך שוד בנק. עשירים וחמש שנים לאחר מכן נדרש רובישו לחקור מספר פרשיות במקביל: התאבדות של צעירה בשם איבון, מותו של אלמוני שגופתו התגלתה בשולי הכביש וחקירה בגין שטרות מסומנים, שמקורם בבנק המקושר למאפיה, שמפיצה טריש, בתו של קליין. נראה שלכל הפרשיות יש מכנה משותף שאותו מנסה רובישו לגלות.
הערות שוליים

↑  בועז כהן, ‏חדשים, באתר גלובס, 18 באוגוסט 2008.
↑  ג'יימס לי ברק, "פגאסוס נוחת", אריה ניר, 2008, עמוד 184.
↑  ג'יימס לי ברק, "פגאסוס נוחת", אריה ניר, 2008, עמוד 229.
↑  ג'יימס לי ברק, "פגאסוס נוחת", אריה ניר, 2008, עמוד 10.
פרס הכבוד של הספרות הקטלאנית

פרס הכבוד של הספרות הקטלאנית, (בקטלונית: Premi d'Honor de les Lletres Catalanes הוא פרס שהוענק משנת 1969 עבור יצירה ספרותית או מדעית שנכתבה בשפה הקטלאנית. הפרס מוענק על ידי Òmnium Cultural ובהענקת הפרס מתחשבים גם בתרומת היצירה לתרבות בארצות דוברי קטלאנית.
הפר מוענק על בסיס שנתי ולא ניתן לחלק אותו בין מספר זוכים. הזוכה מקבל 30 אלף אירו. צוות השופטים כולל תשעה אנשי תרבות וכל שנה מתחדש שליש מהשופטים.
טקס הענקה מתקיים בחודש יוני בפלאו דה לה מוזיקה קטלנה.
זוכי הפרס

1972 - סלוודור אספריו
1975 - ז'ואן פוסטר אי אורטלס
1979 - מנואל דה פדרולו
1980 - מרסה רודורדה
1982 - ז'וזפ מריה ליומפרט
1984 - ז'ואן קורומינס
1987 - אנריק ולור אי ויווס
1991 - מיקל מרטי אי פול
1993 - טומאס גרסס
2005 - פליו פורמוזה
2008 - מונסראט אביו אי סולר
2018 - קים מונזו
2019 - מרתה פסרודונה
פרס הילודה

מכתב של ראש הממשלה משה שרת לאישה ערבייה המעניק לה 100 לירות
פרס הילודה היה מענק של 100 לא"י שהוענק על ידי מדינת ישראל בשנים הראשונות שלאחר הקמתה לאימהות לעשרה ילדים או יותר, לשם עידוד הילודה. הפרס מזוהה ביותר עם דוד בן-גוריון, שביקש בפרס להדגיש את חשיבות ריבוי האוכלוסייה היהודית במדינת ישראל, אך הוענק גם על ידי משה שרת בהיותו ראש ממשלה.
בנובמבר 1949 עלתה דרישה בשם השוויון להעניק את הפרס גם לאשה ערבייה שילדה עשרה ילדים. דרישה זו הביאה לוויכוח ציבורי: היו שטענו שהפרס נועד לעודד ילודה בעם היהודי, שסבל מהשואה והריבוי הטבעי שלו קטן יותר מזה של הערבים; אחרים טענו שערך השוויון גובר על שיקולים אחרים וכי יש להעניק את הפרס גם לאם ערבייה, שממילא רק למעטות מהן יש עשרה ילדים. בפועל הממשלה נענתה לדרישה והעניקה את הפרס גם לנשים ערביות שילדו עשרה ילדים.
הפרס עורר תדהמה במזרח אסיה, שבה נעשו מאמצים רבים דווקא להקטין את הילודה.
היו שיצאו נגד פרס הילודה כמעודד נשים להרוס את בריאותן בלידות רבות. מנהל קופת חולים כללית לשעבר, הרופא ד"ר יוסף מאיר, יצא נגד פרס הילודה במאמר תחת הכותרת: "הגברת הילודה או ריבוי הילדים" בכותבו שאין עניין לעודד משפחות עניות מיוצאות המזרח להביא עשרה ילדים, אלא יש לעודד את כל בית ישראל ובמיוחד האליטה האינטלקטואלית, להביא 3–5 ילדים.
הפזמונאי יהושע סובול כתב שיר מחאה על נושא זה ילדים זה שמחה, אם כי לא כל השומע אותו הבין שמדובר במחאה.
בשנת 1959 החלה המדינה להעניק קצבאות ילדים, ופרס הילודה בוטל.
הערות שוליים

↑  "מתחרה" לפרס הילודה, מעריב, 29 ביולי 1959
↑  ח. ש., הפרס - למי?, דבר, 14 בנובמבר 1949
↑  א. שרון, פרס הילודה, דבר, 8 בדצמבר 1949
↑  מ. א., פרס ילודה, דבר, 22 בנובמבר 1949
↑  עכו - פרסי ילודה, דבר, 20 בנובמבר 1953
↑  מרים שיר, קונגרס נשים בציילון, דבר, 30 באוגוסט 1955
↑  אירמה פולאק, בעיות אנוש, דבר, 2 ביולי 1951
↑  שחלב סטולר-ליס, כך אגדל תינוק ציוני, עיונים בתקומת ישראל, 2003 (כרך 13), עמ' 277–293.
עת"מ יוהנס למה באיו נגד משרד הפנים

עת"מ (י-ם) 8717/08 יוהנס למה באיו נ' משרד הפנים הוא פסק דין, שניתן בשנת 2009. העתירה הוגשה על ידי מי שמוכר כפליט במדינת ישראל, במטרה לשמור על מעמדו ועל רישיונה של בת זוגו לישיבה בישראל ועל זכויותיהם לחיי משפחה בישראל מבלי לפגוע בפרטיותם ובחייהם האישיים. פסק הדין קובע כי יש לתת מעמד תושבות ארעי לבת זוגו של העותר הנובע ממעמדו המיוחד של העותר כפליט בישראל וחשיבותו של פסק דין זה נובעת משינויי מדיניות שקרו בעקבותיו.
הרקע לפסק הדין והעותרים

העותר, יוהנס באיו, הוא יליד אתיופיה שהוכר כפליט בהגיעו לישראל, והוענק לו מעמד של תושב ארעי. את העותרת, אזרחית ליכטנשטיין, הכיר במסגרת עבודתם והשניים הפכו לבני זוג. בני הזוג פנו למשרד הפנים בבקשת מתן מעמד בישראל לעותרת מכוח זוגיותה עם העותר. בקשתם הראשונה נדחתה מפני חשש להשתקעות, סירוב שגרם להגשת העתירה.
לאחר הגשת העתירה הודיע משרד הפנים כי יסכים להעניק לעותרת מעמד תושבות ארעי, אותו ניתן יהיה לחדש מדי שנה, בהתאם לקיומו של הקשר בין בני הזוג והוכחת כנותו. כל זאת עד שבני הזוג יעמדו בתנאים המאפשרים לעותר לקבל אשרה ולעבור לליכטנשטיין, מעבר המחייב מגורים משותפים של בני הזוג במשך חמש שנים. אם בתום התקופה ירצו העותרים להמשיך להתגורר בישראל יהיה עליהם להוכיח, שוב, את כנות הקשר הזוגי וכי אין באפשרותם לעבור לליכטנשטיין.
הדיון > טענות באיו (העותר)

העותרת זכאית לקבל מעמד בישראל כל עוד העותר (בן זוגה) נהנה ממעמדו כפליט בישראל. העותרת זכאית לקבלת מעמד זה על פי האמנה הבין-לאומית משנת 1951 בדבר מעמדם של הפליטים.
אחרי תקופת שהות ארוכה של באיו בישראל, דרישת משרד הפנים כי יעזוב את ישראל בשל סירוב המשרד להמשיך לתת מעמד לבת זוגו, אם עדיין ייהנה מהגנה על פי אמנת הפליטים, אינה סבירה ועומדת בניגוד לסעיף 34 לאמנת הפליטים.
משרד הפנים מנצל את זוגיותו של באיו לצורך הפסקת ההגנה שהוא זכאי לה מתוקף מעמדו כפליט ופוגעת באופן חמור בתחושת הביטחון והיציבות לה הוא זכאי.
יכולתם של באיו וזוגתו לעקור מישראל לליכטנשטיין הוא שיקול זר ובלתי רלוונטי ולפיכך המשיב אינו רשאי להביאו במניין שיקוליו, גם לאחר שימלאו 5 שנים לקשר הזוגי שבין העותרים.