stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זבד הודי
מיון

בסוג ארבעה מינים:
זבד הודי ענק (Viverra zibetha) - הגחן הגדול ביותר באסיה
זבד מנומר ענק (Viverra megaspila) - מצוי בסכנה
זבד הודי מלברי (Viverra civettina) - מצוי בסכנת הכחדה חמורה בטבע.
זבד מלאי (Viverra tangalunga)
זבד ליקיי (Viverra leakeyi) - נכחד
הוקו גדול

| הוקו גדול |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: הוקיים
סוג:: הוקו
מין:: הוקו גדול
שם מדעי
 Crax rubra ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


הוקו גדול (שם מדעי: Crax rubra) הוא מין של תרנגולאי דרום אמריקני בעל נוצות שחורות. הוא המין הגדול ביותר במשפחת ההוקיים ומבין העופות הגדולים ביותר בדרום אמריקה.
תיאור

ההוקו הוא עוף גדול ומרשים שאורכו 78-100 ס"מ ומשקלו 3.1-4.8 ק"ג. הוא המין הגדול ביותר במשפחתו.
הזכר בעל נוצות שחורות במרבית גופו למעט המקור הקטן והצהוב ועל ראשו ציצות נוצות שחורות פרועות מעט, במיוחד מעל עיניו. תחתית הגוף לבנה וכמו אצל רוב התרנגולאים ההוקו הזכר גדול מהנקבה. צבעי הנקבה הם תערובת של חום, אפור ושחור. לשני המינים זנב ארוך. הם מסוגלים לעוף אך מבלים את מרבית זמנם בהליכה על קרקע היער.
אקולוגיה

ההוקו חי בטבע ביערות דרום ומרכז אמריקה ממקסיקו לאורך אמריקה המרכזית ועד לאקוודור וקולומביה וכן באיים הקאריביים. זהו עוף שוכן קרקע הניזון בעיקר מפירות שונים כמו התאנה. לעיתים הוא יגוון גם ביצורים קטנים עיקר חרקים שימצא בין העלים.
הם אוכלים בחבורות ונשמרים מטורפים גדולים כמו היגואר, הטאירה או האנקונדה. בעת סכנה הם רצים במהירות לבין סבכי היער ונעלמים. הם יכולים גם לעוף אבל משתמשים בזה כאמצעי אחרון.
ההוקו נמצא במצב שימור פגיע עקב פגיעה ביערות בהם הוא חי.
הערות שוליים

↑  הוקו גדול באתר הרשימה האדומה של IUCN
הרמטיה אילוסנס

| הרמטיה אילוסנס |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
על־מחלקה:: שש-רגלים
מחלקה:: חרקים
על־סדרה:: בעלי גלגול מלא
סדרה:: זבובאים
תת־סדרה:: זבובים
משפחה:: אסטרטיוניים
סוג:: Hermetia
מין:: הרמטיה אילוסנס
שם מדעי
 Hermetia illucens ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


הרמטיה אילוסנס (שם מדעי: Hermetia illucens), הוא זבוב בעל תפוצה עולמית שמוצאו ביבשת אמריקה. רימת הזבוב אוכלת שאריות, והיא מצויה לרוב בחומרים אורגניים נרקבים שאינם מוטמנים, כמו פגרים או ערימות קומפוסט. בישראל הזבוב הוא מין פולש, כנראה מתחילת שנות ה-2000, והוא נפוץ בכל חלקי הארץ. הזבוב הוא בעל גלגול מלא.
ניתן להשתמש ברימת הזבוב לצמצום מכוון של אוכלוסיית זבוב הבית, להפחתת פסולת אורגנית (בכללה גם צואה) וכמזון לבעלי חיים. רימת הזבוב מכילה כמויות גדולות של סידן וחלבון ומשמשת מזון מעולה לדגי נוי, זוחלים ועופות כגון תרנגולות.
מחזור חיים

נקבת הזבוב מטילה את ביציה בחריצים וסדקים הממוקמים מעל למצבור פסולת אורגנית או פגרים. כעבור ארבעה ימים בוקעות הרימות ונושרות אל ערימת הפסולת. הרימה ניזונה במרץ מכל חומר אורגני שהחל בו תהליך ריקבון. במהרה לובשת הרימה צורת האקורדיון האופיינית לה וצבעה משתנה מלבן בהיר לאפור כהה. משתכהה, תנטוש הרימה את ערימת הפסולת ותמצא מחבוא מוגן להתגלם בו. כעבור מספר ימים נוספים יבקעו הזבובים הבוגרים. בניגוד גמור לרימה, לזבוב הבוגר אין אברי פה והוא אינו ניזון. את ימיהם כבוגרים מבלים הזבובים בהזדווגות והטלת ביצים ומסיימים את חייהם כעבור חמישה עד שמונה ימים. בשל כך ובשל העובדה שזבוב החייל השחור אינו נמשך לחומר אורגני טרי, הם אינם מהווים מטרד לאדם כזבוב הבית.
יתרונות גידול זבוב החייל השחור

אוכלוסייה מבוססת של רימות זבוב החייל השחור, תתמודד במהירות עם כל סוג של חומר אורגני, בכללו שום, בצל, קליפות הדרים, בשר וצואה, למעט תאית.
בשל התרבותו המהירה זבוב החייל השחור מדיר ממקום מושבו זבובים אחרים ובכך גורם להפחתה משמעותית בכמות זבובי הבית באזורו.
זבוב החייל השחור אינו נמשך למקומות מגורים ואינו מהווה מטרד לבני אדם.
זבוב החייל השחור אינו בא במגע עם חומר אורגני, טרי או רקוב, ולכן לא מעביר מחלות.
רימת הזבוב מכילה כמות גדולה של שומן וסידן ולכן משמשת להאכלת חיות מחמד, כדגי נוי, זוחלים עופות ודו-חיים.
זבוב החייל השחור מנטרל חיידקים, כגון אי קולי וסלמונלה בפגרים.
לגידול זבוב החייל השחור ערך חינוכי - ניתן ללמוד מגידולו על מחזור החיים בטבע.
זבוב החייל השחור בעת הזדווגות
רימות זבוב החייל השחור
רימה לפני שלב הגולם
דררה אדומת חזה

| דררה אדומת חזה |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תוכאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: דרראים
סוג:: דררה
מין:: דררה אדומת חזה
שם מדעי
 Psittacula alexandri ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


דְּרָרָה אֲדֻמַּת חָזֶה (שם מדעי: Psittacula alexandri) הוא מין תוכי ממשפחת הדרראים ומהסוג דררה החי בטבע בדרום-מזרח אסיה והודו בטווח שבין דרום סין ודרום ההימלאיה עד האי ג'אווה שבאינדונזיה. המשמעות של שם המין הוא: תוכי אלכסנדר הגדול, אשר צבאותיו הביאו את התוכי ליוון לראשונה.
מאפיינים

אורכה של הדררה 33–35 ס"מ והיא דומה במראה לדררה מצויה אך בעלת גוונים צבעוניים יותר. הנוצות שלה ירוקות עם עורף ירוק עז, ראשה וחזה סגולים, ומקורה אדום. לדררה פס שחור דק בין העיניים, ופס שחור עבה מתחת למקור. הבטן בעלת גוון של אפרסק והזנב ירוק עם קצוות כחולים. הכנפיים ירוקות עם מרכז צהוב מבחוץ.
תפוצת התוכי בטבע במטעים, הרים נמוכים ויערות לחים עד גובה 3,000 מטר. הוא ניזון מפירות, אגוזים וזרעים שונים ומשתמש במקורו כדי לפצח אגוזים קשים. בכמה אזורים תוכים אלה מזיקים מאוד לחקלאות והם ניצודים על ידי החקלאים. במספר ערים כמו במומביי הם חיים בלהקות גדולות.
התוכי מצוי בסיכון קטן עקב סחר לחיית מחמד. מספר תוכים שוחררו לחופשי באזורים בהם הם לא חיים בטבע כעופות פולשים מזיקים.
תת-מינים

לדררה זו ישנם 8 תת-מינים:
Psittacula alexandri abbotti
Psittacula alexandri alexandri
Psittacula alexandri cala
Psittacula alexandri dammermani
Psittacula alexandri fasciata
Psittacula alexandri kangeanensis
Psittacula alexandri major
Psittacula alexandri perionca
גלריה

דררות באסאם, הודו
הערות שוליים

↑  דררה אדומת חזה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  דררה אדומת חזה במילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
הידרה (ביולוגיה)

| הידרה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: צורבים
מחלקה:: הידרתים
סדרה:: הידרתאים
תת־סדרה:: Capitata
משפחה:: הידרתיים
סוג:: הידרה
שם מדעי
 Hydra ‏לינאוס, 1758

הידרה (שם מדעי: Hydra) הוא בעל חיים רב-תאי המשתייך למערכת הצורבים, וחי במים מתוקים. מבנה ההידרה הוא גוף דמוי גליל מוארך באורך 1 ס"מ. להידרה ראש בצד האחד של הגליל ורגל אחת בצד השני. ההידרה מורכבת מכ-10,000 תאים, המורכבים מעשרה סוגים. ההידרה היא מודל מחקר פופולרי אצל הביולוגים, עקב יכולת הרגנרציה, רבייה א-מינית, גודלה הקטן, ומורכבות פיזיולוגית נמוכה. מקור שמה של ההידרה הוא במפלצת המיתולוגית הידרה שהייתה בעלת יכולת רגנרציה להצמיח איברים חדשים במקום אלה שנגדעו.
מאפיינים

ההידרה היא טורפת הנפוצה ברוב מקווי המים המתוקים הבלתי מזוהמים באזורי אקלים ממוזג ואקלים טרופי. להידרה שתי שכבות תאים בגוף. השכבה החיצונית (ectoderm) משמשת להגנה והשכבה הפנימית (endoderm) משמשת לעיכול המזון. מיצי העיכול מופרשים מתאי השכבה הפנימית בכל פעם שמזון חודר לגוף. החלקים שלא נעכלו מופרשים אל מחוץ לגוף דרך הפה. הנשימה נעשית בכל חלקי גופה. ההידרה ניזונה מיצורים מימיים קטנים, בעיקר שטרגליים ודפניה.
רגל ההידרה מפרישה ריר דביק המאפשר להידרה החומה להיצמד לגבעולים וסלעים. באופן כללי ההידרה משתדלת לא לנוע ממקומה, והיא לוכדת את מזונה רק כשהוא חולף בסמוך לפתח הפה. אולם כאשר יש מחסור במזון, היא ניתקת ממקומה ומשעינה את כל כובד גופה על זרועות הציד, וכך היא מתקדמת. להידרה יכולת לנוע במהירות של כ-10 סנטימטרים ליום.
ההידרה מתרבה ברבייה אל-זוויגית וברבייה מינית. חלק מהמינים של ההידרה הם הרמאפרודיטים ואחרים הם בעלי זכרים ונקבות נפרדים. הדיווחים החד משמעיים הראשונים של רבייה אל-זוויגית היו תאורים של ההידרה, למשל התיאור של אנטוני ואן לוונהוק משנת 1702.
רגנרציה בהידרה

להידרה יכולת רגנרציה מהירה המתבצעת בעזרת השלד החלבוני התוך תאי. מכיוון שגוף ההידרה עשוי משכבות של עור, השלד החלבוני ימצא בכל שכבה ושכבה. בכל שכבה השלד החלבוני מופיע כשכבות קליפתיות שעשויות משכבות של רקמות תאים צפופות המרפדות את השלד עצמו. השלד החלבוני עצמו בנוי מחוטים דקים ושריגים חלבוניים המחברים בין התאים ונותנים לגוף השלם את צורתו ואת יכולתו לבצע רגנרציה. לדוגמה כאשר נחתכת הידרה לשני חלקים הצד בעל הרגל יגדל ראש ולהפך בהתאמה. ההידרה מסוגלת להתפתח מרקמה קטנה (1-5% מהידרה בוגרת). תהליך הרגנרציה מתחיל מחתיכת רקמה, שהופכת לכדור פחוס וחלול (ספרואיד) תוך כמה שעות אחדות שמתפתח להידרה שלמה ובוגרת תוך כמה ימים.
מינים

להידרה מספר מינים הנבדלים בצבעם ובדרכי רבייתם. אחד המינים השכיחים ביותר הוא הידרה חומה.
הערות שוליים

↑  Graham Bell, The masterpiece of nature , CUP Archive, 1982, page 172
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533632605171  GND: 4183999-7  LCCN: sh85063360  NDL: 00563140
דרקון (סוג)

| דרקון |
| --- | --- |
 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: דמויי איגואנה
משפחה:: חרדוניים
סוג:: דרקון
שם מדעי
 Draco ‏קארולוס ליניאוס, 1758

דְּרָקוֹן (שם מדעי: Draco) הוא סוג במשפחת החרדוניים.
מאפיינים

הדרקון הדואה הוא לטאה מטפסת הניזונה מחרקים. ביכולתו ליצור מגופו כנפיים אווירודינמיות, על ידי מתיחה והרחבה של צלעותיו ביחד עם הקרום המחבר ביניהן. למרות העדר יכולת תעופה עצמית, הם מסוגלים להתרומם במהלך דאייתם. הדרקונים הדואים מסוגלים לדאות למרחקים ארוכים, ומבלי לאבד גובה רב (הדאייה המתועדת הארוכה ביותר ארכה 60 מטר, ובמהלכה הנמיכה הלטאה את גובהה בעשרה מטרים בלבד).
מאפיינים > רבייה

הזכרים בסוג הדרקון הדואה נמנעים מלרדת אל הקרקע, בעוד שהנקבות יורדות לעיתים רחוקות, במטרה להטיל את ביציהן. בכל הטלה, יורדת הנקבה אל הקרקע ופוערת בור באדמה על ידי התחפרות בעפר באמצעות ראשה. לאחר מכן היא מטילה 2-5 ביצים, מכסה אותן באדמה ודוגרת עליהן. בתום 24 שעות דגירה נוטשת האם את ביציה. פרט להטלה ולדגירה הקצרה, אין לנקבות הדרקונים הדואים קשר עם הצאצאים.
מינים

Draco abbreviatus
Draco affinis
Draco beccarii
Draco biaro
Draco bimaculatus
Draco blanfordii
Draco boschmai
Draco bourouniensis
Draco caerulhians
Draco cornutus
Draco cristatellus
Draco cyanopterus
Draco dussumieri
Draco fimbriatus
Draco formosus
Draco guentheri
Draco haematopogon
Draco indochinensis
Draco iskandari
Draco jareckii
Draco lineatus
Draco maculatus
Draco maximus
Draco melanopogon
Draco mindanensis
Draco modiglianii
Draco norvillii
Draco obscurus
Draco ornatus
Draco palawanensis
Draco quadrasi
Draco quinquefasciatus
Draco reticulatus
Draco rhytisma
Draco spilonotus
Draco spilopterus
Draco sumatranus
Draco supriatnai
Draco taeniopterus
Draco timoriensis
דרקון דואה (Draco volans)
Draco walkeri
הערות שוליים

↑  מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
דלעת-נחש מצויה

| דלעת-נחש מצויה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: דלועאים
משפחה:: דלועיים
סוג:: דלעת-נחש
מין:: דלעת-נחש מצויה
שם מדעי
 .Bryonia cretica L ‏לינאוס, 1753
דְּלַעַת-נָחָשׁ מְצוּיָה (שם מדעי: Bryonia cretica, שם עממי: Cretan bryony) היא צמח עשבוני רב-שנתי (בן חלוף בקיץ) או דו-שנתי, מטפס באמצעות קנוקנות, גאופיט בעל ציצת שורשים מעובים (פקעת), מאוחה עלי כותרת ובעל שחלה תחתית. הפרחים חד-מיניים ובדרך כלל בכל פרט ישנם פרחים זכריים או פרחים נקביים בלבד (צמח דו-ביתי), לעיתים (במקרים מועטים בישראל, ראה תמונה) לפרט ישנם פרחים זכריים ופרחים נקביים כאחד (צמח חד-ביתי).
פרט חד-ביתי - פרח זכרי יחד עם פרי (דהיינו פרחים נקביים)
בסוג דלעת-נחש נמנים עשרה מינים, שניים מהם גדלים בר בישראל: דלעת-נחש מצויה ודלעת-נחש סורית. לאחרונה, עלים כמעט שלמים ולכל היותר בעלת חמש אונות קצרות ורחבות, אבל לעולם אינם מחולקים לחמש עד שבע אונות עמוקות. בסוף שנת 2022 נמצא מין נוסף ונדיר בחרמון - דלעת-נחש רחבת עלים (Bryonia multiflora). מין זה גדל בר בטורקיה, באיראן, בעיראק, בלבנון (?) ובסוריה. החרמון מהווה עבור דלעת-נחש רחבת עלים את גבול תפוצתה הדרומי בעולם.
דלעת-נחש מצויה מכילה את האלקלואיד בריונין, הנמצאים גם בשורשיו, והם והפירות רעילים מאוד. בעבר היה מקובל כצמח מרפא, וגידלו אותו למטרה זו במיוחד.
מורפולוגיה

הגבעולים רכים, מצולעים (מחומש), קירחים, ארוכים ומשתרעים למרחק רב עד שהם מוצאים על מה לטפס. הקנוקנות דמויות קפיץ מסתלסל, הן יוצאות מן המפרק מצדו השני של העלה ואילו עוקץ התפרחת יוצא מחיק העלה. הקנוקנת מסובב בניצן כסליל, אך עם צמיחתה היא מתיישרת וממשיכה להתארך, כאשר היא מגעת לעצם יציב היא נכרכת סביבו. כיוון סיבוב הקנוקנת וההתפתלות משתנה, פעם עם כיוון השעון ופעם נגד כיוון השעון או להפך.
העלים מסורגים, פשוטים, ללא לוואים ובעלי פטוטרת ארוכה וקירחת. העלים בעלי מתווה עגול שסועים עמוקות (מפורצים), ל-5 עד 7 אונות (בשונה מדלעת-נחש סורית שעליה כמעט שלמים ולכל היותר בעלי 5 אונות קצרות ורחבות). העלים קירחים, לא חלקים, אלא מגובששים, שפתם אינה משוננת אלא תמימה. בכל אונה עובר עורק עבה שמסתעף בה.
התפרחות חיקיות. הפרחים הנקביים והפירות ערוכים באשכולות דלי פרחים בחיק העלים (בשונה מדלעת-נחש סורית שפרחיה הנקביים ערוכים אחד אחד בחיקי העלים). הפרחים הזכריים ערוכים באשכולות הנישאים על עוקצים ארוכים שעולים באורכם על העלים שמחיקם הם יוצאים. בכל אשכול יש 3 עד 15 פרחים.
הפרחים חד-מיניים, נכונים, בעלי עטיף כפול, וצבעם צהוב או קרם-ירקרק. העורקים של הכותרת מסועפים ושקועים וצבעם ירוק כהה. לרוב הצמח דו-ביתי, היינו כל פרט נושא פרחים נקביים או פרחים זכריים. פרחי הזכר של דלעת-הנחש מקדימים בפריחה את פרחי הנקבה והם גדולים יותר.
הגביע קצר, דמוי פעמון, מעורה בשחלה ומסתיים ב-5 אונות.
הכותרת גלגלית, צינור הכותרת מאוחה עלים ואוגן פרוש מחולק ל-5 אונות.
בפרח הזכר 5 אבקנים שמאבקיהם של כל זוג אבקנים מאוחה ועל כן מספר המאבקים הוא 3 למראית עין. הזירים דמויי יתד וחופשיים על פי רוב. המאבקים נפתחים בסדק ארוך.
הפרח הנקבי בעל שחלה תחתית, ובין עלי הכותרת הצהובים 3 עד 5 סטמינודים (אבקנים מנוונים) הסדורים לסירוגין עם אונות הכותרת.
השחלה תחתית בעלת מגורה אחת, 3 עלי שחלה, 3 שליות דופניות.
עמוד השחלה שסוע ל-3 צלקות. לעיתים קרובות לכל צלקת 2 אונות.
הצופן מהווה טבעת על פני המצעית בין האבקנים ועמודי השחלה.
הפרי דמויי ענבה כדורית קטנה, בשרנית, אדומה, קוטרה 1 ס"מ או פחות מזה. הפרי בלתי נפתח ומרובה זרעים.
הזרע חסר אנדוספרם, והמזון נאגר בפסיגים.
הנצר העל יבשתי מתייבש בעונת הקיץ, וצומח במהירות עם תחילת הגשמים לכדי מטרים אחדים. הפרחים מאובקים בידי דבורי דבש, זבובים, נמלים, ודבורים קטנות.
דלעת-נחש מצויה פורחת באביב, מסוף פברואר עד תחילת יוני.
בית גידול

דלעת-נחש מצויה גדלה בבתי גידול מגוונים מאוד בדרך כלל הוא גדל בבתי-גידול טבעיים בלבד: צל חורש, יער, בתה, צומח עשבוני, משוכות או גדות נחלים. דרישות הצמח למים רבות יותר מדרישות דלעת-נחש סורית, ולפיכך הוא שכיח יותר במפנים צפוניים ובאזורים גבוהים ולחים. היא גדלה מחוף הים ועד גובה 500 מ'. אם כי נמצאו פרטים מאזור תל-דן ועד נווה-אטיב ברום 1050 מטר. דלעת- נחש רבת-פרחים גדלה מרום 700מ' ועד 2300.
תפוצה

התפוצה העולמית משתרעת מאירופה ועד צפון אפריקה ומרכז אסיה (קזחסטן, טדז'יקיסטן, אוזבקיסטן). דלעת-נחש מצויה מונה 4 תת-מינים. התת-מין הגדל בישראל גדל באופן טבעי בקפריסין, באיים במזרח יום האגאי, בכריתים, במצרים, בלוב, ביוון, בטורקיה בלבנון-סוריה, בירדן ובישראל.
בישראל הוא נפוץ בבקעת כנרות; מצוי בגולן, בגליל העליון, בגליל התחתון, בכרמל, בבקעת בית שאן, בשרון, בערבות הירדן, בהרי יהודה ובגלעד; נדיר בשומרון, בשפלה, ובאדום; נדיר מאוד בחרמון, בבקעת חולה, בעמק יזרעאל, בגלבוע, ובדרום מישור החוף.
תמונות

גבעול מצולע (מחומש)
עלה אופייני
פרח זכרי
קנוקנת נאחזת בסדק
עלווה ופרחים
הערות שוליים

1 2  א. שמידע, ח. יחיאלי, דלעת-נחש רבת-פרחים – צמח חרמון חדש לצמחיית ישראל, באתר כלנית כתב עת לצמחי ישראל, ‏24-4-2023
↑  .Bryonia multiflora Boiss. & Heldr, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
1 2 3 4 5 6  מיכה לבנה, דוד הלר, החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 11, רמת גן: משרד הבטחון ההוצאה לאור, 1983, עמ' 121-122
1 2 3 4  מיכאלי זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1998, עמ' 313-314
↑  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 653-654
1 2 3 4  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 432-433
↑  א. פאהן, אנטומיה של הצמח, מהדורה שניה, מורחבת ומעודכנת, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987, עמ' 531
1 2  דלעת-נחש מצויה, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  Bryonia cretica subsp. cretica, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
התפתלות של דלעת-נחש מצויה
נוף הצמח של דלעת-נחש מצויה
2 זוגות אבקנים מאוחים ואבקן בודד
פרי אדום ועלים של דלעת-נחש סורית
זאב אירואסייתי

| זאב אירואסייתי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: כלביים
סוג:: כלב
מין:: זאב מצוי
תת־מין:: זאב אירואסייתי
שם מדעי
 Canis lupus lupus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה
 תפוצת הזאב האירואסייתי בכתום

זאב אירואסייתי (שם מדעי: Canis lupus lupus) הוא תת-מין של זאב מצוי מהסוג כלב החי ביבשת אירופה ביערות ובאזורי ערבה.
מאפיינים

תת-מין זה הוא הגדול ביותר בין זאבי העולם הישן ויכול לשקול 39 ק"ג, אך נמצאו גם זאבים ששקלו גם 70–80 ק"ג. אורכם מגיע לאורך 110–148 ס"מ. הפרווה שלהם קצרה וגסה עם גב חום, שערות מעט אדמדמות לאורך צידי הגוף והזנב ופנים אפורות עם לחיים וגרונות לבנים. זאבים אלה נוטים ליילל לזמן ממושך יותר מזאבי אמריקה.
הזאבים של אירופה ואסיה ניזונים מיצורים החיים במשכנות האדם או מפסולת, עקב הפעילות האנושית הצפופה. עם זאת ביערות ואזורים נוספים הם יכולים לצוד מיני פרסתנים כמו אייל קורא, אייל אדום, אייל הכרמל וחזיר בר. טרף זה מצוי בעיקר באזורים הררים במזרח אירופה. בנוסף הם ניזונים מאייל הצפון, מופלון, ביזון אירופי, יעל, צפיר אלפיני, עז הבר, יחמור אירופי ואייל מושק.
הזאבים צדים בלהקות חברתיות ומתואמות העוזרות להפיל חיות הגדולות מהזאב וכן לחסום נתיבי בריחה. הם יכולים לרוץ לאורך קילומטרים רבים ללא הפסקה במהירות. הם קורעים את טרפם בניביהם הגדולים והורגים בנשיכה בגרון או טורפים אותו חי.
כיום הזאבים יותר נדירים מבעבר והם נפוצים בעיקר במזרח אירופה ובערבות אסיה וכן בשמורות באירופה.
ראו גם

זאב טיבטי
הידרנג'אה

| הידרנג'אה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: Cornales
משפחה:: Hydrangeaceae
סוג:: הידרנג'אה
שם מדעי
 Hydrangea ‏לינאוס, 1753
הידרנג'אה (שם מדעי: Hydrangea) או הורטנזיה (Hortensia) הוא סוג של צמחים רב-שנתיים, שהפריחה שלהם נראית ככדור בעל פריחה שופעת. צבע הפרח תלוי בחומציות הקרקע: לבן, כחול, אדום, ורוד וסגול. יופיו של הצמח מתבטא בגודש הפריחה שלו. הוא צמח עמיד וחזק. הצמח פורח מתחילת האביב ועד לסוף הסתיו. הוא גדל בתור אשכול פרחים או בתור תפרחת בקצה הענף. ברוב המינים יש בראש התפרחת שני סוגי פרחים: קטנים פוריים במרכז ופרחים גדולים ומעוקרים מסביב. יש מינים שכל הפרחים פוריים ובאותו הגודל.
מקור הצמח

הסוג הידרנג'אה (הורטנזיה) בטבע כולל 70 - 75 מינים. הם גדלים באופן טבעי בדרום ובמזרח אסיה, מיפן ועד סין ומהרי ההימליה עד איי אינדונזיה, וכן בדרום אמריקה ובמרכז אמריקה. הפרחים נפוצים מאוד באיים האזוריים השייכים לפורטוגל ובייחוד באי פאיאל (Faial Island), המכונה אי התכלת בשל מספרם הרב של פרחי הידרנג'אה הפורחים בו. מבחינים בכ-600 מינים מתורבתים.
גידול וטיפול

אם הצמח גדל בבית יש לבחור עבורו מקום מואר. בגמר הפריחה אפשר להעביר את העציץ למקום מוצל וכך אנו עשויים לקבל פריחה גם בעונה הבאה. הצמח אוהב מים. יש לשמור על קרקע לחה. בגן, יש למקם אותו במקום עם אור, אך ללא שמש ישירה.
ברוב המינים הפרחים הם לבנים. אצל אחרים הצבעים נעים בין : כחול, אדום,
ורוד וסגול. צבע הפרח תלוי ברמת ה-pH בקרקע: קרקע חומצית גורמת ליצירת פרחים כחולים, קרקע נטרלית - עלי כותרות חיוורים וקרקע בסיסית - ורוד או סגול. הצמח הוא אחד היחידים הצובר אשלגן. כאשר הוא משתחרר נוצרים הפרחים הכחולים.
רעילות

לצמח ההידרנג'אה (הורטנזיה) יש רעילות מסוימת כיוון שהוא מכיל גליקוזידים ציאנוגנים. ולכן אין לטעום ממנו. אך הרעלה מתרחשת רק לעיתים נדירות שכן הפרח נחשב לאינו טעים למאכל. בקוריאה המין שנקרא "Hydrangea serrata" משמש להכנת חליטות (herbal tea) ומכונה "Sansugug".
גלריית תמונות

מהגן הבוטני בסטרזה (Stresa) שעל גדות אגם מאג'ורה, איטליה - יוני 2007
שמחה לוצאטו

| --- | --- |
 לידה:  1583 
 פטירה:  6 בינואר 1663 (בגיל 80 בערך) 
 מקום פעילות:  הרפובליקה של ונציה ונציה, הרפובליקה של ונציה
 תקופת הפעילות:  ? – 6 בינואר 1663 
 
הרב שמחה (סימון) לוצאטו (ה'שמ"ב, 1582 – כ"ז בטבת ה'תכ"ג, 6 בינואר 1663; ונציה) היה הוגה דעות, ראש הישיבה ורבה הראשי של וונציה.
קורותיו

נולד למשפחה עשירה, ולמד ב"ישיבה הכללית" של ונציה - מוסד הרבנות הרשמי של הקהילה, שראשיו שמשו כוועד הרבנים של העיר. לוצאטו מזכיר כרבותיו את הרבנים יעקב היילפרון, שמואל יהודה קצנלבוגן, אביגדור ציוידאל, בן ציון צרפתי ולייב סרוואל - כולם היו ראשי הישיבה באיטליה בסוף המאה השש עשרה ותחילת המאה השבע עשרה. אך לוצאטו למד בעיקר מתוך ספרים מהם קנה השכלה גם בספרות הכללית ובחכמות חיצוניות. בגיל עשרים וארבע הוא הוכתר כאחד משבעת רבני קהילת ונציה, ומאז ועד מותו שימש במשרה רבנית בעיר, כאשר מיום פטירתו של רבי יהודה אריה מודינא בשנת ת"ח (1648), היה לראשון מבין הרבנים בעיר - "ריש מתא וריש מתיבתא" (בארמית: ראש העיר וראש הישיבה).
הרב לוצאטו ישב רוב שנותיו בוונציה, ולא עזבה אלא לזמן קצר. הוא התרכז בעיקר בפעולות הקשורות בתפקידו כראש הישיבה הכללית, אך עסק גם בעניינים ציבוריים שחרגו ממסגרת תפקידו, ביניהם השתתפות בהנהלת בית הכנסת הגדול, ויסוד ה"תלמוד תורה ארץ ישראל" - מעין בית מדרש שסביבו התרכזו בני ארץ ישראל ושאר ארצות המזרח שהיו רבים מהם באותו הדור בוונציה. הוא גם סייע במפעל הציבורי של יהודי ונציה - "חברת פדיון שבויים". לא ברור מה היו בדיוק מקורות פרנסתו, שכן ראשות הישיבה הכללית הייתה משרה בלא שכר, וכשנישאה בתו גילה (Ghele), הקציב לה נדוניה סבה, יצחק. לוצאטו כתב תשובות רבות בענייני הלכה הפזורים בקבצים שונים ומזמנים שונים. רבנים מקהילות שונות היו שואלים לחוות דעתו על פסקים שכתבו, וניכר כי סמכותו בדורו הייתה רבה.
לוצאטו נפטר ונקבר בבית הקברות של קהילת וניציה על הלידו.
המאמר על יהודי ונציה

לוצאטו פרסם ב-1638 חוברת אפולוגטיקה בשם "מאמר על יהודי ונציה" באיטלקית (תורגמה לעברית בשנת תשי"א), בה ניסה לשכנע את הקורא כמה טוב למדינה שיהודים יושבים בה.
הוא פירט בחיבורו יתרונות שונים שמקנה ישיבת יהודים בעיר. בין היתרונות שציין: פריחת המסחר, פיתוח ענפי כלכלה חדשים, היהודים אינם קונים נכסי דלא-ניידי ואינם רודפי שררה.
כתביו

בין חיבוריו הספר "מאמר על מצב היהודים" (הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"א), שהיה מכוון לקוראים נוצרים בתקופתו. כמו כן כתב תשובות רבות בענייני הלכה, וביניהן "משען מים" - תשובה מקיפה אודות המקווה ברוויגו, שנושא כשרותו היה למחלוקת בין רבני איטליה במשך כעשרים שנה. ספר נוסף שכתב עסק בסוקרטס ונקרא "socrate- overo dell'humano Sapere". הספר נכתב באיטלקית, ועסק בבעיית הידיעה האנושית.
לקריאה נוספת

מאמר על יהודי ויניציה, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"א. תרגם מהמקור האיטלקי דן לאטס, עם מבואות מאת ריקארדו בנימין באקי ומשה אביגדור שולוואס, בעריכת א"ז אשכולי
ולריאן רפואי

| ולריאן רפואי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
סדרה:: שלמונאים
משפחה:: ולריניים
סוג:: ולריינה
מין:: ולריאן רפואי
שם מדעי
 Valeriana officinalis ‏לינאוס, 1753
ולריאן רפואי או ולריאנה רפואית (שם מדעי: Valeriana officinalis) הוא צמח רב-שנתי ממשפחת הוולריניים עם פרחים ורודים או לבנים, בעלי ריח מתוק, הפורחים בחודשי הקיץ. מוצאו של הצמח באירופה ובחלקים של אסיה, אך הוא בוית גם בצפון אמריקה. תמציות בריח פרחי ולריאן שימשו כבושם במאה השש עשרה.
חומצת האמינו ולין קרויה על שמו.
טיפול תרופתי

בפרמקולוגיה ובהרבליזם "ולריאן" הוא גם שמה של תמצית העשויה משורשי הצמח, שנמכרת באריזות (בדרך כלל בכמוסות) לאחר שאלה רוככו (באמצעות השריה), נכתשו ויובשו. הולריאן משווק כטיפול בבעיות רבות כגון נדודי שינה, חרדה, דיכאון, תסמונת קדם-וסתית, סימפטומים של מנופוז וכאבי ראש, זאת למרות שלא נעשו די מחקרים המאוששים טענות טיפוליות אלו. האקדמיה האמריקאית לרפואת שינה ממליצה שלא להשתמש בולריאן כטיפול לנדודי שינה כרוניים במבוגרים. תופעות לוואי של ולריאן כוללות כאבי ראש, כאבי בטן, אי נוחות, בעיות לב וגם נדודי שינה.
ראו גם

נפית
הערות שוליים

1 2 3  Valerian, NCCIH (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531703005171  NKC: ph867747 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וינקה

| פלורנסין |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: גנציינאים
משפחה:: הרדופיים
סוג:: וינקה
שם מדעי
 Vinca ‏לינאוס, 1753
וינקה (שם מדעי: Vinca) היא סוג צמח במשפחת ההרדופיים הכולל 5 מינים. המין וִינְקָה עֶשְׂבּוֹנִית (שם מדעי: Vinca herbacea) הוא היחיד שגדל בר בארץ. המינים פלורה גדולה (Flora major) ופלורה קטנה (Flora minor) הם צמחי תרבות נפוצים.
תיאור ותפוצה

הווינקה היא לרוב צמח עשבוני משתרע ולעיתים בן שיח ירוק עד רב שנתי ומקורה באירופה, צפון-מערב אפריקה ודרום-מערב אסיה. שני מינים, בהם הווינקה העשבונית, הם בני חלוף (החלק שמעל הקרקע מת בחורף).
גבעולי הווינקה דקים ומשתרעים באורך של מטר עד שניים ומסתעפים לשלוחות של 20 עד 70 סנטימטרים.
העלים מנוגדים, אזמליים עד ביצתיים בצורתם, שפתם תמימה, 9–1 סנטימטרים באורכם, 6–0.5 סנטימטרים ברוחבם.
הפריחה מופיעה ברוב ימות השנה, פשוטה בצורתה, ברוחב של 7–2.5 סנטימטרים. חמשת עלי הכותרת, לרוב סגולים (ולעיתים לבנים) מחוברים בבסיסם ויוצרים מעין צינור.
המפוחית (הפרי) מכילה זוג זרעים. כאשר המפוחית בשלה היא נפתחת לאורך התפר המצוי בצד אחד לשם פליטת הזרעים. בעקבות השבחה קיימים זנים רבים של וינקה גדולה וקטנה בצבעי פריחה ועלווה שונים.
הווינקה צומחת בתנאי שמש מלאה עד צל מלא, עמידה ביובש ובקור ואינה רגישה לעודף השקיה.
ניתן להרבות את הווינקה על ידי ייחורים המשרישים בקלות במים.
המינים וינקה גדולה ווינקה קטנה נחשבים באזורים רבים, אליהם הובאה הווינקה כצמח נוי, כעשבים שוטים וכצמח פולש. זאת בשל הצמיחה וההתפשטות המהירה החונקת לעיתים צמחי-בר מקומיים. המדובר בעיקר בחלקים מאוסטרליה, ניו זילנד ובחוף קליפורניה שבארצות הברית.
במקרים אחרים נחשבת הווינקה כאמצעי יעיל לעיכוב שריפות.