המיתוס של עשרת השבטים האבודים
גיבורי המיתוס

כיאה למיתוס, גם בסיפורי עשרת השבטים האבודים יש גיבורים. אך הגיבורים אינם עיקרו של הסיפור. עלילותיהם נועדו לרתק את השומעים או הקוראים, ליצור מתח ואמפתיה, אך גם להעביר ערכים ומסרים. הגיבורים הבולטים ביותר של המיתוס הם אלדד הדני ודוד הראובני. הם מוצגים כמי שהגיעו, בדרך כל שהיא, מארצם של השבטים אל העם היהודי המפוזר בגלות. אלדד הדני (המאה ה-9), שדמותו ומוצאו לוטים בערפל, נחשב בכל זאת כדמות היסטורית, אם כי סיפוריו בדיוניים בעיקרם. ההיסטוריון שלום בארון תיאר אותו כ"מספר סיפורים נודד" אלדד מציג עצמו כבן שבט דן שיצא מארצו כדי "להגיד לכל בני ישראל המפוזרים בגולה ענייניו ועניין ארצנו לבשר אותם נחמות ולדבר על לבם דברים טובים" מסעותיו של אלדד בין ארצות השבטים רצופים בעלילות מסמרות שיער, הכוללות הפלגה בים סוער ושבי בידי שבט של אוכלי אדם שכמעט שאכלוהו חי. סערות בים ומפגש עם קניבלים הם מוטיבים שחוזרים במיתוסים ובסיפורי נוסעים בעת העתיקה ובימי הביניים. אלדד נחלץ מהסכנות לאו דווקא הודות לגבורתו או תושייתו אלא בזכות עזרת האל.
גיבור נודע אחר, דוד הראובני, (1490 בערך – 1538) שמוצאו ואישיותו עדיין לא מפוענחים, מופיע באירופה בתקופה הקשה שלאחר גירוש ספרד ובזמן שאימת האינקוויזיציה מרחפת על יהודים ואנוסים. בשונה מאלדד הדני, הראובני הוא הגיבור של סיפורו. לאחר שהציג את עצמו כנצר לשושלת דוד ובנו של מלך המולך על השבטים במדבר חיבר, הוא בא להציע למלכים באירופה ולאפיפיור את עזרת צבאות השבטים כדי להילחם במוסלמים ולשחרר את ירושלים. הראובני היה דמות היסטורית, ועלילותיו מתרחשות בתוך מרחב גאוגרפי והיסטורי ריאלי. בסיפוריו, שחלקם בוודאי בדיוניים, הוא מתאר שפע תהפוכות, אירועים ותיסבוכות שקרו לו במסעותיו בין חצר הוותיקאן ברומא וחצרות מלכים ונסיכים באירופה. הוא נכנס לצרות ואף נחלץ מהם, וממשיך בנחישות לפעול כדי להגשים את "שליחותו". למרות כישלונו וסופו הטראגי סיפורו צורף לאתוס הלאומי של משיחיות וכיסופי גאולה.
במשך השנים נוספו למיתוס סיפורי גבורה על שליחים שיצאו לחפש את השבטים האבודים כדי לבקש עזרה לקהילות הנתונות במצוקה. אחד הסיפורים הנודעים מימי הביניים בגרמניה מספר על ר' מאיר, מחבר הפיוט אקדמות מלין, שעבר את הסמבטיון כדי להביא עזרה לקהילתו שמאיים עליה צורר אכזר. בסיפור זה יש שני גיבורים: ר' מאיר שיצא למסע המסוכן, והגיבור מהיהודים האדומיםשהגיע מארצות השבטים. על פי אחת הנוסחאות לסיפור זה ה"גיבור" מהשבטים היה איש קטן וחיגר, שרק בזכות חוכמתו ועזרת האל ניצח את הצורר.
סיפור נפוץ אחר היה סיפור משנת 1646 על השליח ר' ברוך גד מירושלים שהלך לערי פרס ומדי. בשובו סיפר על ההרפתקאות שעבר בדרך, כיצד נפל בידי שודדים, וכיצד הציל אותו "גיבור חיל, קומתו גבוה מאוד ורומח בידו...והוא מבני שבט נפתלי ושמו מלכיאל". אותו מלכיאל נתן בידיו איגרת מאת "המלך אחיטוב בן עזריה, הנשיא יהוצדק בן עוזא והזקן אוריאל בן אביסף" משבט בני משה ובה דברי עידוד ליושבי הגלות וסיפורים על חירותם של עשרת השבטים. נוסח איגרת זו נשלח על ידי רבני ירושלים ונפוץ בדפוס בקהילות רבות.
במאה ה-19 נפוצו סיפורים על מסעות של שד"רים ונוסעים שיצאו לחפש את השבטים במדבר ערב או בהרי איראן. אופייני למדי הוא הסיפור על השד"ר שיצא לתימן ופגש שם אדם משבט דן. הוא מתאר אותו בצבעוניות מיוחדת: "הדני הוא יפה תיאר ויפה מראה כביר כח ורב קומה, עיניו מפיקות אש אהבים זקנו יורד על פי גדותיו וקוצותיו ארוכות שחורות כעורב, יורדות על צוארו ועל גבו, בגדיו דומים לבגדי בני קדם, אך ממעל להם יחגור חגורה ארוכה ורחבת ידיים ועליה שזורים בכתב ולשון עברי אמרי קודש אלה "יהי דן נחש עלי דרך שפיפון עלי ארח" ועל ירכו מצומדת חרב גדולה ורחבה, לשונו הוא לשון עברית צחה, אך דבריו מעטים ובטרם יוציא הגה מפיו יחשוב מחשבות רגעים אחדים, מאכלו מעט מזער, ורק לחם ומים ושנתו שתים או שלש שעות מעת לעת פעמים רבות ביום הוא עמוק במחשבותיו ועיניו דלו למרום וכל רואהו אז במעמד הזה יאמין כי הוא דובר עם מלאכו ההולך אתו הליכות חלדו, רבות פעמים ביום הוא רוחץ בשרו במים, וכל תהלוכותיו ומעשיו נדמו לתהלוכות בני הנזירים נקובים בשם "איסים"... סיפורים דומים, המפליגים בהרפתקאות השליחים ובעלילות הגבורה שלהם היו פופולריים מאוד בקהילות רבות כמעט עד המאה ה-20.