stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Candle in the Wind
גרסת 1997 > נתוני מכירות

| מדינה | הסמכה | יחידות מאושרות / מכירות |
| --- | --- | --- |
| אוסטריה (IFPI אוסטריה) | פלטינה x‏6 | 300,000* |
| אוסטרליה (ARIA) | פלטינה x‏14 | 980,000^ |
| איטליה | – | 300,000 |
| ארצות הברית (RIAA) | יהלום | 11,000,000^ |
| בלגיה (BIA) | פלטינה x‏9 | 450,000* |
| ברזיל (Pro-Música Brasil) | פלטינה | 60,000* |
| הממלכה המאוחדת (BPI) | פלטינה x‏9 | 5,400,000^ |
| גרמניה (BVMI) | פלטינה x‏9 | 4,500,000^ |
| הולנד (NVPI) | פלטינה x‏6 | 450,000^ |
| יפן | פלטינה x‏2 | 200,000^ |
| נורווגיה (IFPI נורווגיה) | פלטינה x‏8 |  |
| ספרד (PROMUSICAE) | פלטינה x‏4 | 200,000^ |
| פולין (ZPAV) | פלטינה | 20,000* |
| פינלנד (Musiikkituottajat) | פלטינה | 54,225 |
| צ'כיה (IFPI צ'כיה) | פלטינה x‏7 | 28,000 |
| צרפת (SNEP) | יהלום | 2,029,000 |
| קנדה (Music Canada) | פלטינה x‏19 | 1,900,000^ |
| שוודיה (GLF) | פלטינה x‏7 | 210,000^ |
| שווייץ (IFPI שווייץ) | פלטינה x‏9 | 450,000^ |
סיכום
| בכל העולם | — | 33,000,000 |
^אומדן היחידות המופצות מבוסס על הסמכה בלבד *אומדן המכירות מבוסס על הסמכה בלבד
אליהו אליעזר מישקובסקי

| --- | --- |

הרב אליהו אליעזר מישקובסקי
 לידה:  19 בינואר 1917 כ"ה בטבת ה'תרע"ז
 פטירה:  27 בדצמבר 1980 (בגיל 63) כ' בטבת ה'תשמ"א
 כינוי:  רבי אֶלֶ'ה
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  כפר חסידים בני ברק, ישראל
 תקופת הפעילות:  ?–1980 
 השתייכות:  חרדים ליטאים 
 תחומי עיסוק:  מוסר, גמרא
 רבותיו:  שמעון שקופ, ברוך בר ליבוביץ 
 תלמידיו:  הרב זלמן מנחם קורן, הרב אליעזר בן פורת, הרב מרדכי שטרנברג
 בני דורו:  הרב יצחק הרצוג הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, הרב יעקב משה חרל"פ, הרב זלמן סורוצקין, והרב שבתי יגל
 חיבוריו:  משנת אליהו
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבת כנסת חזקיהו, ורב היישוב כפר חסידים
 
הכתרת הרב מישקובסקי לרב היישוב כפר חסידים, דצמבר 1945. הרב מישקובסקי חמישי משמאל
הרב רפאל אליהו אליעזר מישקובסקי (כונה רבי אֶלֶ'ה; כ"ה בטבת תרע"ז, 19 בינואר 1917 – כ' בטבת תשמ"א, 27 בדצמבר 1980) היה ראש ישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים ורב היישוב. כתביו נדפסו בספר משנת אליהו.
קורות חייו

נולד בפולין לרב חזקיהו יוסף מישקובסקי ולבריינה, בתו של רבי יצחק בלאזר. בשנת ה'תרפ"ט, בגיל שתים עשרה, עזב את ביתו והחל ללמוד בישיבת גרודנה, שם היה מתלמידיו של ראש הישיבה הרב שמעון שקופ. משם עבר לישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ, והיה מתלמידיו של ראש הישיבה הרב ברוך דב ליבוביץ. כעבור זמן עבר ללמוד בישיבת מיר.
בשנת תש"א (1941), בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, הצליח לעלות עם אביו לארץ ישראל והחל ללמוד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה. בשנת תש"ו (1945) נישא לשושנה, בתם של הרב מרדכי שמואל קרול, רבו של כפר חסידים, שנפטר כשנה קודם לכן, ורבקה, בתו של הרב מרדכי שלמה מובשוביץ, רבה של מלסטובקה. בסוף אוגוסט 1945 התארס ונקבע שימלא את מקום אבי ארוסתו כרבה של כפר חסידים. חתונתו של הרב מישקובסקי נערכה בדצמבר 1945 בכפר חסידים והייתה גם טקס הכתרתו כרב היישוב, והשתתפו בה חשובי הרבנים בארץ ישראל באותה תקופה, ובהם הרבנים הראשיים יצחק הרצוג ובן-ציון מאיר חי עוזיאל, הרב יעקב משה חרל"פ, הרב זלמן סורוצקין, הרב ראובן כץ והרב שבתי יגל. במשך למעלה משלושים שנה הוא כיהן כרב היישוב וכמנהיגו הרוחני. בשנת 1963 מונה גם לרב של רכסים.
בשנת ה'תשט"ו (1955) העתיקה ישיבת כנסת חזקיהו את משכנה מזכרון יעקב לכפר חסידים. בעקבות פטירתו הפתאומית של גיסו, מייסד וראש הישיבה הראשון הרב נח שימנוביץ, התמנה הרב מישקובסקי תחתיו לראש הישיבה. במשך עשרות שנים הייתה הישיבה אחת הישיבות המרכזיות בישראל, ורבים מתלמידיה היו בוגרי ישיבות תיכוניות. הרב מישקובסקי עמד בראשות הישיבה במשך למעלה מעשרים וחמש שנה, עד פטירתו בשנת ה'תשמ"א (1980).
בשנת ה'תש"ך (1960) חלה הרב מישקובסקי אנושות ונעדר מן הישיבה למשך מספר חודשים. בתקופת החגים הבריא ובחודש חשוון תשכ"א שב לישיבה. כסגולה נוסף לו השם 'רפאל', אותו נשא עד מותו. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
הרב מישקובסקי נודע בישיבה בכינויו "הרב", ולאחר מותו נקרא ברכסים רחוב על שמו: "דרך הרב".
משפחתו

אחיו חיים אריה מישקובסקי היה בעלה של המשוררת זלדה.
אחיו דוד מישקובסקי ניהל את ישיבת כנסת חזקיהו עד לפטירתו בשנת תשס"ו.
אחיו שלמה מישקובסקי בעל משרד רואי חשבון בחיפה (אביו של הרב חזקיהו מישקובסקי משגיח ישיבת אורחות תורה).
גיסיו הם הרב שלמה נח קרול, שהיה רב המושב חמד, הרב יעקב ניסן רוזנטל אב"ד חיפה, הרב יעקב אדלשטיין, רבה של רמת השרון.
חתניו הם הרב דוד יצחק מן, ראש ישיבת כנסת חזקיהו שבכפר חסידים, עד לפטירתו בשנת תשע"ב. הרב יעקב מאיר זוננפלד, הרב האשכנזי של היישוב רכסים. בתו טובה הייתה נשואה לרב שלמה כץ, ראש ישיבת חברון (נפטרה בשנת תשס"ג, בגיל 49). בנו מרדכי שמואל מישקובסקי נפטר בשנת תשמ"ח בגיל 42, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. בנו השני הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי חי בירושלים.
הערות שוליים

↑  ראו: תלמידי ישיבות פליטים, באתר ארכיון המדינה, עמ' 3
↑  מצבתה באתר "עדה המצבה"(הקישור אינו פעיל)
↑  אישים ומוסדות, הצופה, 4 בספטמבר 1945
↑  כפר חסידים חוגג את הכתרת רבו ונישואיו, הצופה, 13 בדצמבר 1945
↑  הרב מישקובסקי נבחר לרבה של עיירת העולים רכסים, הצופה, 21 במרץ 1963
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008554270205171  ISNI: 0000 0000 2574 7507  LCCN: n84042503  VIAF: 77709442   WorldCat (עם VIAF): 77709442
נפת ג'זין

| --- | --- |

 מדינה:  לבנון לבנון
 מחוז:  דרום לבנון
 בירת הנפה:  ג'זין
 שטח:  241 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בנפה:  31,575 (2017)
 קואורדינטות:  33°32′31″N 35°35′03″E﻿ / ﻿33.5419°N 35.5842°E﻿ / 33.5419; 35.5842 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
נפת ג'זין (בערבית: قضاء جزين) היא נפה מנהלתית במחוז הדרום בלבנון. בירת הנפה היא העיר ג'זין.
76% מהמצביעים הרשומים (59,642) במחוז הם נוצרים – 60% מרונים, 15% מלכיתים קתולים יוונים, והשאר מיעוטים (ארמנים-קתולים, אורתודוקסים, אוונגליסטים, פרוטסטנטים וכו'). ה-24% הנותרים כוללים 21% שיעים, והשאר סונים ודרוזים. זה מבדיל את המחוז משאר דרום לבנון, שהיא בעלת רוב מוסלמי גדול של כ-90%.
יישובים בנפה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
בכּאסין
ג'זין
ג'רנאיא
חומסייה
כפר חונה
כפר פאלוס
סוג'וד
עיישיה
אמיר עבאס הוויידא

אָמִיר עַבָּאס הוויידא (בפרסית: امیرعباس هویدا; 18 בפברואר 1919 – 7 באפריל 1979) היה כלכלן, מדינאי וראש ממשלת איראן במשך 13 שנה תחת שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי, שאה המדינה האמפריאלית של איראן, לכאורה, זמן רב יותר מכל קודמיו וממשיכי דרכו בתפקיד זה.
לאחר המהפכה האיראנית ועלייתו של רוחאללה ח'ומייני לשלטון, הואשם הוויידא בבית המשפט של המהפכה האסלאמית ב"הפצת שחיתות מעל הארץ" (שחיתות שלטונית), "ביטוי מלחמה באלוהים" (ביצוע מודרניזציה ופעולות נגד הפלג השמרני במדינה אשר הביאו לתופעת חילון), ועוד. על כן הוצא להורג.
ביוגרפיה > שנים ראשונות

אמיר עבאס הוויידא נולד ב-18 בפברואר 1919 בטהראן, שם קיבל את השכלתו הראשונית. הוא המשיך את לימודיו בביירות, בלבנון הגדולה דאז. בהמשך קיבל תואר שני במדעי המדינה ובכלכלה מהאוניברסיטה החופשית של בריסל ותואר דוקטור בהיסטוריה מאוניברסיטת סורבון בפריז.
עם שובו לאיראן החל את דרכו במשרד החוץ (1942). לפני שהפך לראש ממשלה, עבד בשגרירויות איראן בצרפת ובמערב גרמניה (1945-1947 ו-1947–1951, בהתאמה), שימש הנציב העליון של האו"ם לפליטים בז'נבה (1952-1956), שירת בשגרירות איראן באנקרה (1957), היה נציג חברת הנפט הלאומית האיראנית (1958-1964), וחבר משרד האוצר (1964).
עם הקמת מפלגת איראן החדשה ב-15 בדצמבר 1963 הפך הוויידא לסגן המזכ"ל הכללי שלה. מאוחר יותר החליף את המזכ"ל, חסן עלי מנצור, לאחר שהאחרון נרצח ב-21 בינואר 1965.
ביוגרפיה > ראש ממשלה

הוויידא היה ראש ממשלת איראן מ-27 בינואר 1965 עד 7 באוגוסט 1977. במהלך תקופה זו דגל ברפורמה בחוק המס, בייצוב מחירים ובכוח רב יותר לרשויות המחוזיות והמקומיות, כל זאת במסגרת המהפכה הלבנה אשר הנהיג השאה.
תחת ממשלתו הצטרפה איראן לארגון האמנה המרכזית (ברית בגדאד) וקיימה משא ומתן עם ברית המועצות בנושא "הקמת בית חרושת לפלדה וצינור גז טבעי בין המדינות, כמו גם ניצול מכרות ברזל ופחם".
בשנת 1975 הוחלפה המערכת הרב-מפלגתית על ידי מפלגה אחת, מפלגת התחייה (רסתאח'יז), והוויידא נקבע ישירות למזכ"ל המפלגה ובכך נותר ראש הממשלה. לאחר פיטוריו כראש ממשלה ב-7 באוגוסט 1977, הפך לשר של בית הדין המלכותי, תפקיד ממנו פוטר גם כן ב-9 בספטמבר 1978.
באשר לחייו האישיים, הוויידא היה נשוי למשך חמש שנים ולא נולדו לו ילדים. נאמר כי היה חרוץ ואהב לקרוא. בנוסף לפרסית, דיבר אנגלית, צרפתית, גרמנית וערבית בצורה שוטפת. הוא אהב לשחק גולף וטניס, ולגנן.
ביוגרפיה > משפטו והוצאתו להורג

ב-8 בנובמבר 1978 הורה השאה על מעצרו של הוויידא. לאחר נפילת המלוכה ב-11 בפברואר 1979, סוהריו שחררו אותו וברחו. הוא הסגיר את עצמו לרשויות החדשות של הרפובליקה האסלאמית לאחר המהפכה, והיה עצור כחודשיים.
המפגש הראשון במשפטו של הוויידא התקיים בבית המשפט של המהפכה האסלאמית, בארבעים וחמש דקות אחרי חצות ב-15 במרץ 1979. הרשויות לא הודיעו לו על תאריך ושעת המשפט. שישה שופטים ישבו על הספסל, יחד עם תובע אחד. הוויידא ביקש מהשופט היושב ראש, אייתוללה שדק כלקאלי, להסיר את התג הנושא את שמו שלו, שהוצמד לחולצתו בעזרת סיכת ביטחון, מכיוון שהיה ידוע בציבור. נשללה ממנו הזכות לקבל עורך דין. מפגש המשפט השני והאחרון התקיים בבית הדין המהפכני האסלאמי בשעה 14:30, ב-7 באפריל 1979 בנוכחותם של כמה עיתונאים.
בישיבת המשפט הראשונה קרא השופט הנשיא של בית הדין המהפכני לצדק האסלאמי את כתב האישום, והאשים את הוויידא בסעיפים הבאים:
הפצת שחיתות עלי אדמות. (שחיתות שלטונית)
מלחמה באלוהים, עם האלוהים וסגנו של האימאם. (פועל נגד מוסד הדת השיעי)
התקוממות נגד ביטחון המדינה וחירותה על ידי הקמת ארגונים שנבחרו על ידי ארצות הברית של אמריקה ובריטניה כדי לשמור על האינטרסים הקולוניאליסטיים שלהם. (מכירת אוצרות מדינה לגופים זרים)
פועל נגד הריבונות הלאומית; התערבות בבחירות במג'לס ומינוי שרים ומפקדים כמו גם פיטוריהם על פי רצונם של שגרירים זרים.
הקצאת המשאבים התת-קרקעיים של נפט, נחושת ואורניום לזרים. (שחיתות שלטונית ותמיכה בגורמי חוץ)
הרחבת השפעתם של האימפריאליסטים, אמריקה ובעלי בריתה האירופיים באיראן באמצעות השמדת משאבים מקומיים והפיכת איראן לשוק צרכני למוצרי חוץ.
העברת כספי הכנסות נפט לשאה, לשהבאנו פארה דיבה ולמדינות המזוהות עם המערב; קבלת הלוואות מארצות הברית וממשלות המערב בריבית גבוהה ובתנאים משעבדים. (תמיכה בשושלת פהלווי)
השמדת חקלאות וביעור יערות.
השתתפות ישירה בפעילות ריגול לטובת המערב והציונות. (ראו היסטוריה של יחסי איראן–ישראל)
שיתוף פעולה עם ברית בגדאד ונאט"ו לצורך דיכוי הרשות הפלסטינית, וייטנאם ואיראן.
חברות פעילה בארגון הבונים החופשיים בלגיון פורוגי, כתמיכה מתוך מסמכים קיימים ובהודאה של הנאשם.
השתתפות באיומים וטרור נגד אנשים חפים מפשע, וברצח, תקיפה שלהם והגבלת חירויותיהם באמצעות מעצר עיתונאים והפעלת צנזורה של העיתונות והספרות.
הקמת והחזקת הממשלה הכללית הראשונה של מפלגת התחייה (רסתאח'יז) הדיקטטורית של איראן.
הפצת שחיתות תרבותית ומוסרית, השתתפות בחיזוק דריסת הרגל הקולוניאליסטית ויצירת מערכת צדק מכוונת לטובת אזרחים אמריקאים.
השתתפות ישירה בהברחת הרואין לצרפת בחברתו של חסן עלי מנצור (ראש הממשלה לפניו)
דיווח שקרי באמצעות עיתונים שנבחרו ביד ומינוי עורכי עיתונים שנבחרו בידי הממשל. (בעזרת הסאוואכ)
על פי כתב האישום של התובע, הראיות שהוצגו נגד הוויידא היו כדלקמן: "פרוטוקולים מישיבות הקבינט והמועצה הכלכלית העליונה; עדותם של התובעים, כולל ד"ר עלי אסגר חאג' סייד ג'וואדי; מסמכים של הסאוואכ ומשרד ראש הממשלה; עדויותיהם של ד"ר מנוצ'הר אזמון, מחמוד ג'עפריאן, פרוויז ניכ-ח'אה, וקרובי הנאשם, וכן הודאתו שלו שהוא בונה חופשי."
באחר הצהריים של 7 באפריל 1979, בית הדין המהפכני האסלאמי, לאחר שעה של התלבטות, כינה את אמיר עבאס הוויידא "משחית עלי אדמות" ו"בוגד באומה" וגזר עליו גזר דין מוות. הוא הוצא להורג בירייה בצהרי אותו היום.
ראו גם

חסן עלי מנצור
מוחמד רזא שאה פהלווי
הערות שוליים

↑  הדיווח על מושב משפט זה מתייחס אך ורק לעדים ולראיות ללא הבהרה נוספת.
| ראשי ממשלת איראן |
| --- | --- | --- |
| פרס (1910-1925) המדינה הנשגבת של פרס | נסר אללה מושיר א-דוולה • סולטאן עלי וזיר-י אפח'אם • עלי אסגר אתאבכ • אחמד מושיר א-סלטנה • אבו אל-קאסם נאסר אל-מולכ • חוסיין-קולי נזאם א-סלטנה מאפי • אחמד מושיר א-סלטנה • כאמראן מירזא נאיב א-סלטנה • ג'וואד סעד א-דוולה • מוחמד ולי ח'אן תונכאבוני • חסן מוסתוופי אל-ממאלכ • מוחמד ולי ח'אן תונכאבוני • נג'ף קולי ח'אן בח'תיארי • מוחמד-עלי עלא א-סלטנה • חסן מוסתוופי אל-ממאלכ • חסן פירניא • עבד אל-מג'יד מירזא • חסן מוסתוופי אל-ממאלכ • עבד אל-חוסיין מירזא פרמאן-פרמא • מוחמד ולי ח'אן תונכאבוני • חסן ווסוק א-דוולה • מוחמד-עלי עלא א-סלטנה • עבד אל-מג'יד מירזא • חסן מוסתוופי אל-ממאלכ • נג'ף קולי ח'אן בח'תיארי • ווסוק א-דוולה • חסן פירניא • פתח אללה ח'אן אכבר  • זיא א-דין טבאטבאי • אחמד קוואם • חסן מוסתוופי אל-ממאלכ • חסן פירניא • רזא ח'אן |  |
| איראן (1964–1979)המדינה האימפריאלית של איראן | מוחמד עלי פורוע'י • חסן מוסתוופי אל-ממאלכ • מהדי קולי הדאית • מוחמד עלי פורוע'י • אחמד מתין דפתרי • עלי מנצור • מוחמד עלי פורוע'י • עלי סוהיילי • אחמד קוואם • עלי סוהיילי • מוחמד סאעד מראע'אי • מורתזא קולי ביאת • אבראהים חכימי • מוחסן סדר • אבראהים חכימי • אחמד קוואם • מוחמד רזא חכמת • אבראהים חכימי • עבד אל-חוסיין הז'יר • מוחמד סאעד מראע'אי • עלי מנצור • חאג' עלי רזמארא • חוסיין עלא • מוחמד מוסאדק • אחמד קוואם • מוחמד מוסאדק • פזל-אללה זאהדי • חוסיין עלא • מנוצ'הר אקבאל • ג'עפר שריף אמאמי • עלי אמיני • אסד אללה עלם • חסן עלי מנצור • אמיר עבאס הוויידא • ג'משיד אמוזגאר • ע'ולאם רזא אזהארי • שאפור בח'תיאר |  |
| איראןהרפובליקה האסלאמית של איראן | מהדי באזרגאן • מוחמד עלי רג'אי • מוחמד-ג'וואד באהונר • מוחמד-רזא מהדווי כני • מיר-חוסיין מוסאווי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007432614705171  GND: 119247364  ISNI: 0000 0000 6699 4184  LCCN: nr94006355  NTA: 24072884X  SELIBR: 172574  SNAC: w60f0zhm  SUDOC: 069284377  VIAF: 63887506   WorldCat (עם VIAF): 63887506
תאודורה השנייה, קיסרית האימפריה הביזנטית

| --- | --- |

 לידה:  815? פפלגוניה, האימפריה הביזנטית 
 פטירה:  867 (בגיל 52 בערך) קונסטנטינופול, האימפריה הביזנטית 
 מדינה:  האימפריה הביזנטית 
 מקום קבורה:  Metropolitan church of Panagia Spilaeotissa 
 תפקיד:  קיסרית ביזנטית (5 ביוני 830–20 בינואר 842)  עוצרת (21 בינואר 842–15 במרץ 856) 
 השקפה דתית:  נוצרי 
 בן או בת זוג:  תיאופילוס, קיסר האימפריה הביזנטית 
 
תאודורה השנייה הייתה קיסרית ביזנטית מן המאה התשיעית. הייתה אשתו של הקיסר תיאופילוס ולאחר מותו שלטה כעוצרת של בנה, מיכאל השלישי. תאודורה לבסוף פרשה מן השלטון למנזר ושם נשארה עד יום מותה. תאריך לידתה ופטירתה אינם ידועים במדויק, אך מוערך כי נולדה בערך בשנת 815 וכי נפטרה לא לפני 867.
חייה לפני עלייתה לשלטון > חייה המוקדמים

תאודורה נולדה בפפלגוניה שבצפון אנטוליה (טורקיה של היום). וככול הנראה הייתה ממוצא ארמני. אביה, מרינוס (Marinos) היה בעל קריירה צבאית ונפטר כאשר תאודורה הייתה ילדה קטנה (בזמן הכתרתה לקיסרית ב-830 אביה כבר לא היה בין החיים). אימה, פלורינה (Florina), ככל הנראה אימצה חיי הנזירות לאחר מותו המוקדם של בעלה. בסך הכול, למרינוס ופלורינה נולדו שישה ילדים, בניהם תאודורה היא הילדה הרביעית. בחיי הקדושים של תאודורה, הוריה מתוארים כאיקונופילים (מתנגדים לאיקונוקלזם) מסורים העוזרים רבות לאנשים הנרדפים בידי השלטונות האיקונוקלסטים. עם זאת, שתיים מאחיותיה של תאודורה נישאו לתומכים של הוועידה האיקונוקלסטית שהתרחשה ב-815. פלורינה, אמה של תאודורה, נפטרה כעשור לאחר הכתרתה כקיסרית. היא נקברה במנזר גסטריה (Gastria) בו חייה בשנותיה האחרונות.
חייה לפני עלייתה לשלטון > המועמדות לקיסרות

בצעירותה נלקחה תאודורה להשתתף בתחרות יופי, שמטרתה לבחור את הקיסרית העתידית. תאודורה הוצגה בפני קיסר האימפריה תיאופילוס וזה בחר בה לאשתו. זמן לא רב לאחר מכן, הוא הכתיר אותה כקיסרית. לתחרות היופי ישנם שני תיעודים סותרים:
התיעוד העיקרי, מופיע בחיי הקדושים של תאודורה הקיסרית. בתיעוד זה, הקיסר תיאופיליוס נתן לכל אחת מן המתמודדות תפוח. ביום המחרת, כאשר הקיסר מבקש את התפוחים בחזרה מסתבר כי כל שאר המתמודדות מלבד תאודורה אכלו את התפוח שלהן. יותר מכך, תאודורה מציגה בפני הקיסר שני תפוחים. התפוח הנוסף ניתן לה על ידי איש קדוש בשם ישעיהו (Isaiah), אותו פגשה במדבר. אותו איש קדוש, אף ניבא בפניה את הצלחתה בתחרות והפיכתה לקיסרית. תאודורה אמרה לקיסר כי שני התפוחים מסמלים את בתוליה ופוריותה, שתי תכונות חשובות לקיסרית עתידית שאמורה לספק צאצאים להמשך השושלת.
עם זאת, קיים תיעוד אחר, שכמעט ולא מציין את תאודורה עצמה. לפי תיעוד זה, הקיסר פנה קודם כל אל אישה בשם קסייה (Kassia). בעודו נפעם מיופייה של קסייה, פנה אליה הקיסר ואמר, כי נשים אחראיות לדברים רעים רבים שבאו לעולם. על זאת קסייה ענתה לו כי נשים הן גם המקור לישועה בעולם (כוונה היא ככל הנראה למריה אימו של ישו). לאחר חילופי הדברים האלו, הקיסר מתחרט וזונח את בקסייה. הוא ממשיך ובוחר בתאודורה, אם כי לא מתוארים חילופי דברים בין השניים.
לתאודורה ותיאופילוס נולדו שבע ילדים. חמש בנות- טקלה, אנה, אנסטסיאה, פולצ'ריה ומריה. ושני בנים- קונסטנטין ומיכאל השלישי. אף על פי שקונסטנטין נולד הבכור הוא איננו שרד עד לבגרות. לכן, מיכאל השלישי ירש את מקום אביו כקיסר. גם ביתה הרביעית של תאודורה, מריה, נפטרה בגיל צעיר, ככל הנראה בשנת 839
שלטונה של תאודורה כעוצרת > עלייתה לשלטון

ב-20 בינואר 842 נפטר הקיסר תיאופילויס בעודו בן 29. תאודורה באותו זמן בת 28 או 27 ובנה הזכר היחיד, מיכאל השלישי בן שנתיים. בנה הוכתר לקיסר כמעט ברגע לידתו וכמו כן, היא עצמה ואף בתה תקלה הוכתרו כקיסריות כבר יותר מעשור קודם לכן. דאגתה הראשונה של תאודורה היא להבטיח את הלגיטימציה השלטונית של בנה, עד שזה יתבגר ויוכל תשלוט בעצמו. לכן בין פעולותיה הראשונות, היא מנפיקה מטבעות המראים את בתה ובנה, תקלה ומיכאל, הקיסרים ואותה על הצד הנגדי.
כעוצרת של בנה מיכאל השלישי, תאודורה הופכת לשליטה בפועל של האימפריה הרומית המזרחית.
שלטונה של תאודורה כעוצרת > דת ואיקונות

הקיסרית תאודורה נחשבת איקונופילית נאמנה, זאת על אף אמונתו האיקונוקלסטית של בעלה. מסופר כי אף עזרה לשחרר מן הכלא את צייר האיקונות לזרוס. לא הרבה זמן לאחר תחילת שלטונה כעוצרת, תאודורה החזירה את פולחן האיקונות. ב-11 במרץ 843 (תאריך שעד היום נחגג בכנסיות האורתודוקסיות כיום ניצחון האורתודוקסיה), היא מחליטה לחזור להחלטת ועידת ניקיאה השנייה המתנגדת לאיקונוקלזם ומאשרת את פולחן האיקונות.
הקיסרית תאודורה מחזירה איקונופילים מן הגלות ומשחררת אותם ממאסר. היא מזמנת ועידה אשר מדיחה את הפטריארך האיקונוקלסטי של קונסטנטינופול, ג'ון גרמריאני (John the Grammarian) וממנה במקום את מתאודיוס (Methodios) לפטריארך במקומו.
ביום ראשון ה-11 במאי 843, יצאו הפטריארך מתאודיוס ואנשי הכמורה שלו לכיוון האיה סופיה. במקביל, יצאו מיכאל השלישי, אימו תאודורה ואנשי החצר מן הארמון בכדי לפגוש את אנשי הכמורה בכנסייה הגדולה. זאת כאשר הם כולם אוחזים באיקונות, נרות וצלבים. עד היום הזה חוגגות הכנסיות האורתודוקסיות בצורה זאת של תהלוכה עם איקונות, נרות וצלבים את ניצחון האורתודוקסיה.
עם זאת, בתיעוד אחר שהשתמר על ידי הנזירים ממנזר סטודיוס (Stoudios) מתואר כי דודה של הקיסרית, מנואל (Manuel), הוא זה שהתחנן בפניה להחזיר את פולחן האיקונות. תאודורה לעומת זאת נשארה נאמנה לאמונתו של בעלה. לפי גרסה זאת, הנזירים כפו את החזרת פולחן האיקונות בכך שנזירים מקהילות גדולות רבות הגיעו אל העיר קונסטנטינופול ב-11 במרץ 843 והצהירו על אמונתם.
בין אם החזרת פולחן האיקונות הייתה תוצאה של מדיניות שלטונית ובין אם הגיעה כלחץ של נזירים מלמטה, ניצחון האורתודוקסיה מסיים את הוויכוח האיקונוקלסטי שהתרחש בכמאה השנים שעברו מאז שלטונו של ליאון השלישי. האמונה האיקונופילית הוכרה כאמונה האורתודוקסית הרשמית בעוד האמונה האיקונוקלסטית הוגדרה סופית כמינות. בניגוד לועידת ניקאיה השנייה, אחר מאורעות אלו במרץ 843, פסקו סופית הניסיונות להחזיר את האיקונוקלזם אל מרכז האמונה הנוצרית האורתודוקסית.
שלטונה של תאודורה כעוצרת > הדחתה

ב-15 במרץ 856, הודחה הקיסרית תאודורה מהשלטון באופן רשמי על ידי בנה הקיסר מיכאל השלישי. זאת לאחר ששוכנע על ידי אחיה של תאודורה, ברדאס, כי היא זוממת נגדו. עם זאת, הקיסרית המודחת המשיכה להתגורר בארמון עד לשנת 858. אז היא נשלחה עם בנותיה למנזר גסטריה (Gastria).
לאחר הדחתה מהשלטון > החיים במנזר

לאחר כ-15 שנים בשלטון האימפריה כעוצרת תאודורה פורשת למנזר. הפרישה למנזר מתוארת כמעבר רגוע ושלוו. אם כי, יש טענה במחקר שתאודורה לא פרשה מן השלטון ברצון אלא נשלחה הכפייה כזאת או אחרת של בנה הקיסר מיכאל השלישי. חוקרים כיום מצביעים על העובדה כי תאודורה לא אימצה לעצמה חיי נזירות בזמן חייה במנזר בכדי להצביע על חוסר שביעות רצונה מן התרחשות האירועים.
לאחר הדחתה מהשלטון > מותה

תאודורה נפטרה ככל הנראה לאחר עלייתו לשלטון של בסיליוס הראשון (Basil I) ונקברה במנזר בו חייה בסוף ימיה.
תאודורה כקדושה

על אף מעמדה כקדושה, לא מתועד כי תאודורה ביצע ניסים או מעשים אל-טבעיים אחרים. בחיי הקדושים שלה מתוארים שני מאורעות אל-טבעיים, הנבואה על הפיכתה לקיסרית וההפסד של הצי הערבי, אך שני מאורעות אלו לא מיוחסים לתאודורה עצמה. כמו כן, אין אף אזכורים לניסים שבוצעו על הקבר שלה או לכת של מאמינים שהאמינה בה כקדושה. גם חיי הקדושים שלה כתובים באופן לא סטנדרטי, בכך שהם כתובים יותר ככרוניקה היסטורית ולא מתמקדים רבות על קדושה של תאודורה. תאודורה מוצגת לרוב כמי שמשחקת תפקיד פסיבי במאבק להחזרת האיקונות.
הערות שוליים

↑  Talbot, Alice-Mary Maffry, Byzantine defenders of images : eight saints' lives in English translation, Washington, D.C: Dumbarton Oaks, 1998, עמ' 353
1 2 3 4  Kazhdan, Alexander (ע), Oxford Dictionary of Byzantium, Oxford: Oxford University Press, 1991, עמ' 2037
↑  Herrin, Judith, Women in purple : rulers of Medieval Byzantium, Princeton, New Jersey ; Oxford: Princeton University Press, 2001, עמ' 187-189
↑  Herrin, Judith, Author., Women in Purple Rulers of Medieval Byzantium, Princeton, New Jersey ; Oxford: Princeton, New Jersey ; Oxford :, 2001, עמ' 190, ISBN 978-1-4008-4322-0
↑  Tripolitis, Antonía, Éditeur scientifique., Kassia : the legend, the woman, and her work, New York: Garland, 1992, עמ' xiv, ISBN 0-8240-2990-9
↑  Herrin, Judith, Author., Women in Purple Rulers of Medieval Byzantium, Princeton, New Jersey ; Oxford: Princeton University Press, 2001, עמ' 192, ISBN 978-1-4008-4322-0
↑  Herrin, Judith, Author., Women in Purple Rulers of Medieval Byzantium, Princeton, New Jersey ; Oxford: Princeton University Press, 2001, עמ' 201-202, ISBN 978-1-4008-4322-0
1 2  Herrin, Judith, Author., Women in Purple Rulers of Medieval Byzantium, Princeton, New Jersey ; Oxford: Princeton University Press, 2001, עמ' 207, ISBN 978-1-4008-4322-0
↑  Herrin, Judith, Author., Women in Purple Rulers of Medieval Byzantium, Princeton, New Jersey ; Oxford: Princeton University Press, 2001, עמ' 208-209, ISBN 978-1-4008-4322-0
1 2  Talbot, Alice-Mary Maffry., Byzantine defenders of images : eight saints' lives in English translation, Washington, D.C: Dumbarton Oaks Research Library and Collection, 1998, עמ' 354, ISBN 0-88402-259-5
↑  Talbot, Alice-Mary., Women and religious life in Byzantium, Aldershot: Ashgate, 2001, עמ' 4-5, ISBN 0-86078-873-3
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268799405171  BNE: XX1608027  GND: 124012701  ISNI: 0000 0004 0260 3526  LCCN: no2002004103  NKC: xx0031877  SUDOC: 060553901  VIAF: 298413267   WorldCat (עם VIAF): 298413267 
מטבע זהב הנושא את דמותה של תאודורה
איקונה המתארת את ניצחון האורתוקסיה. בחלק העליון מוצגת איקונה של ישו ואימו מריה. משמאלה תאודורה ובנה הקיסר מיכאל השלישי.
האיש מקלוניקוון

האיש מקלוניקוון
האיש מקלוניקוון היא גופת כבול אירית מתקופת הברזל שנמצאה בביצת כבול בקלוניקוון, במחוז מית' באירלנד, במרץ 2003. רק פלג גופו העליון והבטן התחתונה של האיש שרדו.
מותו

אפו נמצא מעוך, שיניו עקומות, והיה לו זקן דק. גופת האיש נמצאה במכונת קצירת כבול, וייתכן שהיא זו שאחראית לפגיעה בפלג גופו התחתון. על פי בדיקות השרידים, גובהו 157 ס"מ. בחינת הראיות בגופה על ידי משטרת אירלנד הובילה להשערה כי האיש נרצח: בגולגולתו יש פצע פתוח ועמוק שנעשה על ידי מכשיר חד, וחלקים ממוחו נמצאו בו. יש גם חתך גדול לאורך גשר האף ועד לעינו הימנית - ככל הנראה זו המכה שהרגה אותו. שתי הפציעות נגרמו על ידי אותו כלי חד, ככל הנראה גרזן. תיארוך פחמן-14 קבע את מותו בין השנים 392 לפנה"ס ל-201 לפנה"ס, במהלך תקופת הברזל של מערב אירופה. משמע ששרידיו בני כ-2,300 שנה.
מחקר מדעי על שיערו שפך אור על הדיאטה של האיש עד למותו. על פי המחקר, הדיאטה שלו הייתה עשירה בירקות וחלבונים, מה שייתכן מלמד שמותו אירע בחודשי הקיץ החמים של השנה, תקופה בה ירקות זמינים יותר. האיש היה צעיר למדי בעת מותו; ככל הנראה הוא מת בתחילת שנות העשרים שלו.
יש הגורסים כי מותו היה חלק מפולחן הקרבה. על פי מחקרים על הגופה ועל גופות כבול אחרות פיתח נד קלי, אוצר המוזיאון הלאומי של אירלנד תאוריה המסבירה מדוע גופות כה רבות נמצאו בגבולות של אזורים פוליטיים או גבולות ממלכה חשובים. לדבריו, באותה תקופה הוקרבו קורבנות אדם כדי לרצות את אלי הפריון להבטיח יבול טוב ברחבי הממלכה. הקורבנות נקברו באופן סמלי בגבולות הממלכה. לפיכך, הגופה הייתה חלק מתערוכה של המוזיאון הלאומי של אירלנד בדבלין בשם "מלכות והקרבה" בין השנים 2006-2007.
שיער

המאפיין הייחודי ביותר של האיש הוא שיערו, שתסרוקתו עוצבה בעזרתו של ג'ל לשיער: תערובת של שמן צמחי ושרף אורן שיובא מדרום-מערב צרפת או צפון ספרד. שאריות של שיער נמצאו גם על הגופה עצמה. עובדה זו יכולה להעיד על סחר בין אירלנד ודרום אירופה במאה הרביעית והשלישית לפני הספירה, טרם ההשפעה הרומית על הקלטים של איבריה. ייתכן שהדבר מלמד שהאיש היה עשיר, שהרי היו לו את האמצעים לרכוש קוסמטיקה מיובאת.
לקריאה נוספת

Iron Age 'bog bodies' unveiled,‏ 7 בינואר 2006, באתר BBC.
צאלח סלימאן

צאלח סלימאן (בערבית - صالح سليمان; ‏1888 – 24 בנובמבר 1980) היה חבר כנסת ואיש ציבור ערבי ישראלי.
סלימאן נולד בשנת 1888 בריינה.
במערכת הבחירות לכנסת השלישית מוקם במקום השני ברשימת קידמה ועבודה ונבחר מטעמה לכהן כחבר הכנסת. במהלך כהונתו היה חבר ועדת הפנים וממלא מקום בוועדת פנקס הבוחרים.