stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יונה וולך
ייצוגיה בתרבות > בתיאטרון

וולך כתבה מחזה שלם אחד בלבד "ולדימיר ושולמית". עותק שלו נמצא בספריית התיאטרון של אוניברסיטת ת"א. היא כתבה גם מחזה משובץ שירים בשם "אור זרוע" שבו מסופר על פיראט אנטישמי שהופך לאוהב יהודים (יגאל סרנה, ביוגרפיה); המחזה נגנז. היא החלה לכתוב כמה תמונות למחזה בשם "אנדרטה של צרעת". הצגה מבוססת על תמונות אלו הועלה בפסטיבל תל אביב לשירה 2019. נוסף לאלה, היא כתבה מספר מערכונים, שגנוזים ב"מכון גנזים" בספריית בית אריאלה ת"א.
מספריה

דברים, הוצאת עכשיו, 1966
שני גנים, הוצאת דגה, 1969
שירה, תל אביב: הוצאת ספרי סימן קריאה: מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, 1976 – אוסף המכיל את 'דברים' ו'שני גנים', ושירים חדשים
אור פרא, הוצאת איכות, 1983
צורות, תל אביב: הוצאת ספרי סימן קריאה, 1985
מופע, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1985
רציתי יותר – לקט שירים שראה אור אחרי מותה מעזבונה בשער בשם זה כפרק בקובץ שיריה: תת הכרה נפתחת כמו מניפה, (עורכת: הלית ישורון), תל אביב : הספריה החדשה לשירה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1992 – בקובץ כונס מבחר משיריה שנלקטו מספריה, ושירים נוספים שפורסמו בכתבי עת וחדשים מן העיזבון.
שירים אחרונים, הוצאת 'ספרים, הוצאה לאור', 2007 – הספר כולל את ספרה "אור פרא", את שיריה שפורסמו ב"פיוט", ושישה שירים נוספים שטרם פורסמו.
זאת היונה, הוצאת הקיבוץ המאוחד/מודן, 2013. ספר שפורסם בעקבות סרטו של יאיר קדר. הספר מאגד שירים נבחרים מכל התקופות, תמונות, וקטעים מיומנה של וולך. כמו כן כולל הספר שירים שכתבה על ערש דווי במיטת יצועיה בבית החולים.
אנדרטה של צרעת: כל המחזות, הוצאת הבה לאור 2021, בעריכת עודד כרמלי ושני פוקר. הספר מקבץ לראשונה את שלושת חלקי הטרילוגיה: "אנדרטה של צרעת 1", "אנדרטה של צרעת 2: יצחק ודבורה" ו"אנדרטה של צרעת 3: וולדימיר ושולמית". המחזות נכתבו בין השנים 1965–1985 וכוללים גרסאות מוקדמות של כמה משיריה המפורסמים ביותר של וולך, בהם "לעולם לא אשמע את קולו המתוק של אלוהים", "תותים" ו"אתה חברה שלי". שירים נוספים שובצו במחזות ולא פורסמו מעולם.
יונה וולך: השירים שמחוץ לספרים, הוצאת הבה להבא בשיתוף הספריה החדשה, 2023, בעריכת עודד כרמלי ושני פוקר.
לקריאה נוספת

דורית זילברמן, העברית היא אישה מתרחצת, תל אביב: הוצאת ירון גולן, 1993. (הספר בקטלוג ULI)
יגאל סרנה, יונה וולך: ביוגרפיה, ירושלים: הוצאת כתר, 2009. (הספר בקטלוג ULI)
לילי רתוק, מלאך האש: על שירת יונה וולך, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1997. (הספר בקטלוג ULI)
גבריאל מוקד, ‏ארבעה משוררים - דברים על יהודה עמיחי, נתן זך, דוד אבידן ויונה וולך, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2006. (הספר בקטלוג ULI)
צפרירה לידובסקי כהן, שחררי את חרצובות לשונך אשה: כיסוי וגילוי בשירת יונה וולך, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009. (הספר בקטלוג ULI)
שירה סתיו, אבא אני כובשת: אבות ובנות בשירה העברית החדשה, הוצאת דביר ומכון הקשרים, 2014. (הספר בקטלוג ULI)
נורית צדרבוים, "בטרם היות הפנים להכרה", מסע פרשני בינתחומי מיונה וולך אלַי, מה שבינינו, וחוזר חלילה, כתב העת בגלל - 3 חלקים, גיליון 2, אוקטובר 2012גיליון 3, דצמבר 2012, גיליון 4, מרץ 2013
נורית צדרבוים, "השירה כמוה כציור - האמנם?", המסדרון - כתב עת לשירה ופרוזה, תרבות ואמנות, גיליון מס' 1, אוקטובר 2014, הוצאת "חדרים".
יונה וולך בשיחה עם סטודנטים (1977), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ז', 2016.
הלית ישורון, איך עשית את זה? – ראיונות 'חדרים', הוצאת הקיבוץ המאוחד/ספרי סימן קריאה, 2016, עמ' 67–86, ראיון עם יונה וולך מאפריל 1984.
דנה אולמרט ושירה סתיו (עורכות), ספר יונה וולך, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2023. כינוס מאמרים, מסות ורשימות שנכתבו על יונה וולך, וראיונות שהתקיימו איתה.
יובל גלעד, על 'יונה וולך - השירים שמחוץ לספרים', עתון 77, גיליון 435, עמ' 34, מרץ 2024.
הערות שוליים

↑  יגאל סרנה, יונה וולך (מהדורה חדשה), ירושלים: כתר, 2009, עמ' 14–16
↑  יגאל סרנה, יונה וולך (מהדורה חדשה), ירושלים: כתר, 2009, עמ' 22
↑  עוז אלמוג, ממצ'ואיזם לפמיניזם, באתר אנשים ישראל - המדריך לחברה הישראלית, ‏30 במרץ 2016
↑  קרוי על שם המושג התלמודי פשיטא
↑  ⁨פרם חולו!לספרות יפה לים,מיכאל ויונה וולד ⁩ | ⁨דבר⁩ | 17 ינואר 1978 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  המשוררת יונה וולך מתה ממחלה ממארת, מעריב, 1 באוקטובר 1985
↑  מירב קריסטל, כותבת כפייתית, באתר ynet, 22 בפברואר 2007
↑  מיה סלע, מאחורי התצלום השערורייתי של יונה וולך, באתר הארץ, 7 ביוני 2012
↑  תחייה ברק, שתיקת היונה, הקהילה התרבותית בארץ זועמת על החלטתו של יובל ריבלין שלא לאפשר שימוש ביצירות יונה וולך שברשותו, באתר "עיתון תל אביב". (האתר לא פעיל; הקישור מארכיון האינטרנט)
↑  גואל פינטו, יובל ריבלין התיר להשתמש ביצירות של יונה וולך, באתר הארץ, 4 ביולי 2005
↑  יגאל סרנה, יונה וולך (מהדורה חדשה), ירושלים: כתר, 2009, עמ' 366-365
↑  יגאל סרנה, יונה וולך (מהדורה חדשה), ירושלים: כתר, 2009, עמ' 367-366
↑  
שגיאות פרמטריות בתבנית:יוטיוב 
פרמטרים [ מבצע ] לא מופיעים בהגדרת התבנית  שיר (אילה), סרטון  באתר יוטיוב
↑   היהודים באים עונה 4 | יונה וולך - פרק 10, סרטון בערוץ "כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 03:17)
↑   גילי איזקוביץ, המחזה היחיד שכתבה יונה וולך עולה לראשונה על הבמה, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2019
↑  יונה וולך, סצנה מתוך "אנדרטה של צרעת", בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, פברואר 2021
↑   אמיר אוריין, "אנדרטה של צרעת" של יונה וולך מספק הצצה לנפשה המסוכסכת של משוררת גדולה, באתר הארץ, 24 במאי 2021
↑   אלי אליהו, הצצה לנפשה של משוררת גדולה, באתר הארץ, 13 בפברואר 2024
↑   אלון רג'ואן, "ספר יונה וולך" היה חסר לנו על המדפים כי נחוץ סיכום לטלטלה שהיא עוררה, באתר הארץ, 31 באוקטובר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269517405171  PLWABN: 9811263857005606  BnF: cb13339546k (data)  CANTIC: a19927162  GND: 119280914  ISNI: 0000 0001 0882 2306  LCCN: n83319679  MusicBrainz: b2e48239-7da3-4831-b9a2-c61bf47025bd  NSK: 000339817  NTA: 185446752  SNAC: w66h73xv  SUDOC: 077152573  VIAF: 27214116   WorldCat (עם VIAF): 27214116 
הקדשה בגן הפסלים ע"ש יונה וולך בקריית אונו
מראה כללי של גן הפסלים ע"ש יונה וולך בקריית אונו
השיר "תשלח לי שקט" בגן הפסלים ע"ש יונה וולך בקריית אונו
השיר "אדם צובר זיכרונות" בגן הפסלים ע"ש יונה וולך בקריית אונו
סרגיי סבטוסלבסקי

| --- | --- |

 לידה:  1 בדצמבר 1857 (יוליאני) קייב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  19 בספטמבר 1931 (בגיל 73) קייב, ברה"מ 
 שם לידה:  Сергѣй Іоанновичъ Свѣтославскій 
 מקום קבורה:  Lukianivske Cemetery 
 מקום לימודים:  בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה 
 
סרגיי סבטוסלבסקי (ברוסית: Сергей Светославский;‏  6 באוקטובר 1857 – 19 בספטמבר 1931 צייר רוסי אוקראיני, ידוע בנופי העיר שצייר.
ביוגרפיה

סבטוסלבסקי נולד בקייב. בין השנים 1875–1883 למד ציור בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה אצל אלכסיי סווראסוב.  משנת 1884 השתתף בתערוכות של קבוצת הנודדים - תנועה ריאליסטית באמנות רוסית, והצטרף רשמית לקבוצה בשנת 1891. פאבל טרטיאקוב, אספן אמנות שהקים מאוחר יותר את גלריית טרטיאקוב במוסקבה, קנה את הציור הראשון של סבטוסלבסקי ב-1879. ב-1889 עשה סבטוסלבסקי מסע למרכז אסיה. בין השנים 1890–1894 היה נשוי והתגורר במוסקבה. לאחר גירושיו, הוא השתקע בקייב, וחי עם אמו.
הנופים המוקדמים של סבטוסלבסקי, נופים עירוניים, עשויים בעיקר בצבעי אפור וחום, כפי שהיה אופייני לתנועת הנודדים. לאחר שובו לאוקראינה, החלו להתרבות בציוריו צבעים בהירים יותר. הוא התעניין בעיקר בנופי העיר של קייב ובנופים הכפריים של סביבת העיר. אחד הנושאים האהובים עליו היה הדנייפר.
מאז 1910 סבטוסלבסקי סבל ממחלת עיניים שבסופו של דבר אילצה אותו להפסיק לצייר. בין השנים 1911 עד 1914 סבטוסלבסקי היה חבר הנהלה בוועדה להקמת האנדרטה לטאראס שבצ'נקו בקייב.
במשך שנים רבות, סבטוסלבסקי היה תומך פעיל בגן החיות של קייב. בשנת 1909 שכנע סבטוסלבסקי את ידידו ותומך האמנות פאבל טרטיאקוב לתרום תרומה גדולה עבור גן החיות החדש שהוקם. ב-1910 מכר סבטוסלבסקי את אחוזתו וארגן משלחת גדולה (בה גם השתתף) למרכז אסיה כדי לתפוס בעלי חיים לגן החיות של קייב. עד מהרה חלק משמעותי מאוסף גן החיות היו בעלי חיים שנתפסו על ידי המשלחת של סבטוסלבסקי.
ויקטור ואסנצוב השתמש בסבטוסלבסקי כמודל לדמותו של משה בקתדרלת ולדימיר הקדוש בקייב.
הערות שוליים

↑  Светославский Сергей Иванович | это... Что такое Светославский Сергей Иванович?, Словари и энциклопедии на Академике (ברוסית)
↑  Lastochkina, Sofia. Призвание — быть гражданином (in Russian).
1 2 3  Жбанкова, Ольга (24 October 2003). Свет Сергея Светославского (in Russian). Zerkalo Nedeli Ukraina
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5454 5197  LCCN: nr91017166  RKD: 351009  ULAN: 500055587  VIAF: 7245562   WorldCat (עם VIAF): 7245562
סיימון הולוסי

| --- | --- |

 לידה:  2 בפברואר 1857 סיגט, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  8 במאי 1918 (בגיל 61) טיאצ'יב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן 
 זרם באמנות:  נטורליזם, מושבת האמנים של באיה מארה 
 הושפע על ידי:  ברטלאן סקיי, לודוויג פון לפץ, Alois Gabl, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
שימון הולושי, (בהונגרית: Hollósy Simon;‏ 2; בפברואר 1857 – 8 במאי 1918) היה צייר הונגרי. הוא נחשב לאחד מגדולי הנציגים ההונגרים של הנטורליזם והריאליזם של המאה ה-19.
הולושי לא היה פרודוקטיבי כאמן והיה חשוב יותר כמורה משפיע, שהשפיע על ציירי מושבת האמנים נגיבניה. יחד, הם היו משמעותיים באמנות ההונגרית של סוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים. ב-1966 הוצגה בגלריה הלאומית של ההונגריה תערוכה גדולה של עבודות המושבה: אמנות נאג'באניה. תערוכת מאה שנה לחגיגת מושבת האמנים של באיה מארה.
ביוגרפיה

שימון הולושי נולד ב-1857 בהונגריה, הוריו היו ארמנים שהיגרו להונגריה. הוא הראה בגיל צעיר כישרון ועניין באמנות.
בצעירותו הוא נסע למינכן ללמוד, וכך גם אמנים רבים מהונגריה כי לא הייתה שם אקדמיה לאמנויות יפות. הולוסי מתח ביקורת על ההכשרה באקדמיה של מינכן, שהתבססה מאוד על העתקת מודלים קלאסיים. הוא הקים בית ספר פרטי שבו נתן שיעורים בחינם, ומשך אליו כישרונות צעירים שהתעניינו בהצגה המציאות. הוא פתח את הדרך לסגנונות חדשים על ידי הסתמכות על אישיותו ועל ידי הצבעה על היתרונות של ציירים צרפתים, כמו גוסטב קורבה, שהציג בעיר. הוא נטש את הסגנון האקדמי כדי לעקוב אחר מגמות חדשות בציור הצרפתי, כולל אימפרסיוניזם. הוא גם "העריץ את ז'ול ברטן, ז'ול בסטיאן-לפאג' וקרא את זולא, מורגר, טולסטוי ודוסטויבסקי".
הוא היה חשוב יותר כמורה מאשר כצייר. הנופים שלו שצוירו ב-Técső כוללים נוף עם ערימות תבואה ושקיעה עם עלומות, שבהן הוא יישם אלמנטים של ציור באוויר הפתוח ואימפרסיוניזם. הדיוקן העצמי שלו (1916), מוחזק על ידי הגלריה הלאומית ההונגרית, נחשב לאחת התמונות המעניינות ביותר שלו.
בעידוד אישטוואן רטי ויאנוש טורמה, תלמידיו וחבריו, בילה הולוסי את קיץ 1896 בנגיבניה (באיה מארה, רומניה) עם בית הספר שלו. האירוע נחשב להקמתה של מושבת האמנים נגיבניה, שהצייר קארולי פרנצי היה חבר חשוב נוסף בה. המיקום הכפרי סיפק הזדמנויות רבות לציור בחוץ. אמנים אלה וחסידיהם מילאו תפקיד חשוב בהחדרת האימפרסיוניזם והפוסט-אימפרסיוניזם לציור ההונגרי.
הולושי התיישב בנאג'באניה (באיה מארה). עם סגנונו הנטורליסטי והדגש על טכניקות מרחב פתוח, בית הספר שלו השפיע הרבה על הציור ההונגרי במשך עשרות שנים.
הולושי עזב את מושבת האמנים של באיה מארה בשנת 1901. בשנה שלאחר מכן, הוא החל לבלות את הקיץ באוקראינה, באזור Maramureș ההיסטורי. במהלך החורפים חזר הולוסי למינכן כדי לנהל שם את בית הספר שלו.
הערות שוליים

↑  Gudenus János József:Örmény eredetű magyar nemesi családok genealógiája
↑  Valerie Majoros, "Lajos Tihanyi and his friends in the Paris of the nineteen-thirties", French Cultural Studies, 2000, Vol. 11:387, Footnote, p. 388, Sage Publications,
↑  Julia Szabo, "European Art Centers and Hungarian Art (1890-1919)", Hungarian Studies, 1994, Vol.19, No.1-2, p.42,
↑  Standing in the Storm: The Hungarian Avant-Garde from 1908-1930, Hungarian Studies, Vol. 19, No. 1-2, 1994,
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb169838829 (data)  GND: 131711830  ISNI: 0000 0000 7873 0434  LCCN: nb2008019303  NTA: 171659163  RKD: 39208  SUDOC: 252876725  ULAN: 500030515  VIAF: 15910542   WorldCat (עם VIAF): 15910542 
דיוקן עצמי, 1916
אחרי הקציר, 1912
צפית (מוסד חינוכי)

| --- | --- |


רחבת הספרייה בתיכון צפית
 בית ספר תיכון
 תקופת הפעילות:  1957–הווה (כ־67 שנים)
 שכבות לימוד:  ז'-י"ב
 בעלי תפקידים
 מנהלת:  נטע פרץ
 תלמידים
 :  1148 (תשע"ט)
 מיקום
 מיקום:  קיבוץ כפר מנחם
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°43′47″N 34°49′59″E﻿ / ﻿31.7298°N 34.833019444444°E﻿ / 31.7298; 34.833019444444
 https://zafit.org/
  (למפת השפלה מוגדלת) מקיף צפית(למפת השפלה רגילה) מקיף צפית(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מקיף צפית(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מקיף צפית
 
חדר האוכל של צפית
צפית הוא מוסד חינוכי הנמצא בקיבוץ כפר מנחם ומשתייך לתנועת השומר הצעיר.
היסטוריה

צפית הוקם על ידי תנועת השומר הצעיר בשנת 1955 בקיבוץ כפר מנחם בשם "מוסד כפר מנחם". אז למדו רק ילדים מהקיבוץ ובית הספר תפקד כבית ילדים: החניכים ישנו במוסד כל השבוע ולמשך כל השנה.
לאחר מכן הצטרפו הקיבוצים: רבדים, נגבה, נחשון, חצור (1971), גת (1972), גלאון (1972),בית ניר (1972), הראל (1977), שדה יואב.
בתחילה הוקמו בתי פנימייה ומבנה חדר האוכל.
בית הספר נפתח בשנת 1992 למושבים והמועצות האזוריות לכיש ומטה יהודה (היה קודם ניסיון חד פעמי של שילוב תלמידי מושבים ממטה יהודה בשנתון שסיים ב-1982), הורחב והוקמו בו עוד 3 בתי כיתות, מבנה מעבדה, אודיטוריום ובניין ספרייה.
כיום יש במוסד פנימייה של חברת הנעורים צפית ופעילה בה תלמידים מכיתות י'-י"ב יכולים להישאר לישון שלוש פעמים בשבוע. זוהי אחת מ-3 הפנימיות הפעילות של השומר הצעיר כיום.
ההמנון הרשמי של פנימיית צפית הוא השיר חלומות של רוחמה רז.
בשנת 2004 נכלל צפית ברשימת 10 בתי הספר הכי טובים במוסף "הכי טובים" של מעריב.[דרוש מקור]
הכיתות והשכבות בצפית

בצפית נהוג לתת לכל כיתה כינוי ביום הראשון של הלימודים בתחילת כיתה ז' ובתחילת כיתה י' (כאשר נבנות הכיתות מחדש). בכל שנה נבחר נושא אחר לשכבה, ועל הכיתות לבחור שמות לכיתה לפי נושא.
בשל כמות התלמידים שגדלה באופן קבוע משנה לשנה ישנה צפיפות רבה בצפית, ולכן נהרסו שלושה מבתי הפנימייה ונבנו בתי כיתות חדשים במקומם. כמו כן נבנה מבנה מדעים חדש ובניין מנהלה.
היישובים שלומדים בצפית

מועצה אזורית יואב: כפר מנחם, כפר הרי"ף, רבדים, שדה יואב, נגבה, סגולה, ורדון, גת, נחלה, גלאון, בית ניר, בית גוברין
מועצה אזורית מטה יהודה: הראל, נחשון, נווה שלום
מועצה אזורית באר טוביה: חצור
בנוסף מגיעים חניכים אחדים מגן יבנה, בני עי"ש, גדרה, באר טוביה, לכיש, קריית גת, וקריית מלאכי.
קרב סמולנסק (1941)

המערכה באזור סמולנסק הייתה סדרה של קרבות בין הצבא הגרמני והצבא האדום, שהתנהלו באזור העיר סמולנסק שברוסיה, בשלבי הפתיחה של הפלישה הגרמנית לברית המועצות, בין 10 ביולי ל-10 בספטמבר 1941 במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה. היא התנהלה לאורך חזית רחבה, ממחוז פסקוב בצפון ועד לסביבות העיר צ'רניגוב בדרום. במהלך המערכה, שהסתיימה ללא הכרעה, ספג הצבא האדום אבדות כבדות ביותר, כולל מאות אלפי שבויים, אך הצליח לבלום את התקדמות הצבא הגרמני לכיוון מוסקבה למשך כחודשיים וחצי. לעיכוב זה הייתה השפעה רבה על כישלון התוכנית הגרמנית להכנעת ברית המועצות ב-1941 (מבצע ברברוסה).
המערכה באזור סמולנסק כללה מספר קרבות עיקריים:
קרב ההגנה על פולוצק - 2 - 16 ביולי 1941
הקרב סביב סמולנסק - 16 ביולי - 5 באוגוסט 1941
קרב בוברויסק - 13 - 30 ביולי 1941
הקרב על מוהילב - 3 -26 ביולי 1941
הקרב על הומל - 24 - 30 באוגוסט 1941
הקרב על מבלט ילניה -30 באוגוסט - 8 בספטמבר 1941
מבצע דוחובשצ'ינה 8 באוגוסט - 10 בספטמבר 1941
מבצע רוסלבל -30 באוגוסט - 10 בספטמבר 1941
קרב וליקיה לוקי
הצדדים היריבים > הצבא הגרמני

לאחר השמדת רוב כוחות החזית המערבית הסובייטית במסגרת קרב ביאליסטוק-מינסק, הגיעו כוחות השריון של קבוצת ארמיות מרכז לגדה של נהר הדבינה המערבית באזור ויטבסק ולגדת הדנייפר באזור אורשה ומוהילב. הפיקוד הגרמני תכנן להמשיך במתקפה לכיוון מוסקבה, תוך כיתור וחיסול כוחות הצבא האדום במרחב פולוצק, סמולנסק ומוהילב.
הכוחות התוקפים כללו את:
ארמיית הפאנצר השלישית בפיקוד הרמן הות
ארמיית הפאנצר השנייה בפיקוד היינץ גודריאן
הארמייה הרביעית בפיקוד גינטר פון קלוגה
הארמייה התשיעית בפיקוד אדולף שטראוס
הצדדים היריבים > הצבא האדום

לאחר התבוסה המוחצת שספג במהלך קרב ביאליסטוק-מינסק, תכנן הפיקוד הסובייטי לייצב את החזית ולהקים קו הגנה חדש, תוך הזרמת תגבורות חזקות לכוחות הצבא האדום, שהגנו על דרכי הגישה למוסקבה, וביצוע שורת התקפות נגד על ראשי החץ הגרמניים. כמעט כל העתודה האסטרטגית שעמדה לרשות הפיקוד העליון הסובייטי ערב מבצע ברברוסה (6 ארמיות), הועברה למרחב סמולנסק כדי להקים מחדש את החזית המערבית (שכוחותיה המקוריים הושמדו כמעט לחלוטין בשבועיים הראשונים של הפלישה הגרמנית), ולבלום את המשך ההתקדמות הגרמנית בציר מינסק-סמולנסק-מוסקבה. הפיקוד העליון על הגזרה המרכזית של החזית ("הכיוון האסטרטגי המערבי") הוטל על סמיון טימושנקו.
בשלבים השונים של קרב סמולנסק השתתפו יחידות מ-4 קבוצות ארמיות ("חזיתות") סובייטיות:
החזית המערבית תחת פיקוד אנדריי יריומנקו (מ-19 ביולי), וסמיון טימושנקו (החל ב-30 ביולי), כללה את :
הארמייה ה-22
הארמייה ה-29
הארמייה ה-30
הארמייה ה-19 (איוואן קונייב)
הארמייה ה-16 (קונסטנטין רוקוסובסקי)
הארמייה ה-20
החזית המרכזית (פיודור קוזנצוב) (הוקמה ב-24 ביולי ופורקה ב-26 באוגוסט 1941), כללה את :
הארמייה ה-13
הארמייה ה-21
הארמייה ה-3 (החל מ-1 באוגוסט)
חזית בריאנסק בפיקוד אנדריי יריומנקו (הוקמה ב-14 באוגוסט), כללה את :
הארמייה ה-13
הארמייה ה-50
הארמיות של החזית המרכזית לאחר פירוקה של האחרונה.
חזית העתודה בפיקוד גאורגי ז'וקוב (הוקמה ב-30 ביולי) כללה את :
הארמייה ה-24
הארמייה ה-31
הארמייה ה-32
הארמייה ה-33
הארמייה ה-34
הארמייה ה-43
הארמייה ה-49
מהלך הקרבות > השלב הראשון (10-20 ביולי)

קרב סמולנסק נפתח ב-10 ביולי, כאשר שתי קבוצות הפאנצר של קבוצת ארמיות מרכז החלו במתקפה מתואמת לכיוון העיר סמולנסק. יחידות של קבוצת הפאנצר השלישית בפיקוד הרמן הות, היוו את הזרוע הצפונית של תנועת המלקחיים הגרמנית. הם תקפו מראשי גשר מעבר לנהרות ברזינה ודווינה, כבשו ב-13 ביולי את העיר ויטבסק לאחר קרבות קשים, והמשיכו להתקדם דרום-מזרחה לכיוון סמולנסק. באגף הימני תקפו יחידות של קבוצת הפאנצר השנייה, שחצו את הדנייפר בין אורשה למוהילב, לכיוון צפון-מזרח, והתקדמו לאזור סמולנסק-יאלניה. ב-16 ביולי כבשו יחידות מקורפוס הפאנצר ה-47 (של גודריאן) את סמולנסק, ובמקביל הגיעו יחידות מקורפוס הפאנצר ה-39 (של הות) לאזור יארצבו, מצפון מזרח לסמולנסק. התקדמות הכוחות הניידים הגרמניים איימה לכתר את הארמיות הסובייטיות ה-16, ה-19 וה-20 (כ-25 דיוויזיות) במרחב סמולנסק. בין שתי זרועות המלקחיים הגרמניות הפריד עתה מרחק קצר בלבד, והכוחות הסובייטיים נאבקו נואשות, כדי למנוע מהגרמנים לסגור את צוואר הבקבוק, ולהשלים את כיתור כוחותיהם בכיס סמולנסק, שהקשר עימם נשמר דרך גשר יחיד על הדנייפר.
במקביל הדפו הגרמנים מתקפת נגד רחבת היקף (בה נטלו חלק יחידות מהארמיות הסובייטיות ה-4, ה-13 וה-21) על האגף הימני של קבוצת ארמיות מרכז באזור בוברויסק-רוגאצ'ב, שהחלה ב-13 ביולי. מיד לאחר מכן חידשה קבוצת הפאנצר ה-2 את התקדמותה באגף הימני, וכיתרה את הארמייה ה-13 ואת שרידי הקורפוס הממוכן ה-20 בכיס מסביב לעיר מוהילב.
באגף הצפוני של החזית המרכזית התחוללו קרבות סביב העיר פולוצק. נוכח ההתנגדות העזה של הארמייה ה-22 באזור, עקפו יחידות השריון הגרמניות את העיר וכיתרו את יחידות הארמייה. לקראת סוף יולי הצליחו רוב כוחות הארמייה לפרוץ את טבעת הכיתור הגרמנית ולחבור לכוח העיקרי של הצבא האדום.
מהלך הקרבות > השלב השני (21 ביולי-3 באוגוסט)

החל מ-16 ביולי החלו להגיע לאזור יחידות רגלים מהארמיות הרביעית והתשיעית, כדי לסייע לפעולות הכוחות הניידים של קבוצת ארמיות מרכז (קבוצות הפאנצר השנייה והשלישית). הפיקוד הגרמני העריך, שניתן יהיה להמשיך בהתקדמות מזרחה גם ללא תמיכת כוחות השריון. בהתאם לכך, סוכם להפנות דרומה את קבוצת הפאנצר השנייה בפיקוד היינץ גודריאן ולהמשיך בהתקדמות לכיוון מוסקבה באמצעות כוחות הארמיות השנייה והתשיעית.
הצבא האדום לאור הכישלונות בקרב החל בהקמת חזית עתודה והכנסתו של יחידותיו לקרב. ב-19 ביולי הגרמנים כבשו את העיר וליקיה לוקי במחוז פסקוב, אך כבר ב-21 ביולי עזבו את העיר. ב-21 ביולי פרנץ הלדר כתב ביומנו שלאחר הסתבכות באזור העיר סיכויי הצלחה אסטרטגית במבצע פחתו.
ב-21 ביולי הצבא האדום החל המתקפה לכיוון סמולנסק במטרה לשחרר את הארמיות המכותרות באזור. אומנם מתקפה הוכנה בחופזה, לא היה תאום בין היחידות המתקיפות ולכן לא היה ניתן להגיע לפרברי העיר.
יחידות ורמאכט נוספות שהגיעו לאזור לאחר כיבוש מינסק הכריעו את המערכה. במהלך 4 - 5 באוגוסט חלק מהכוחות המכותרות יצאו מהכיתור אך סמולנסק נותרה בידי הגרמנים.
ב-17 ביולי החלו קרבות סביב מוהילב וגרמנים החלו במתקפה כוללת על העיר. תוך זמן קצר יחידות הארמייה ה-13 היו מכותרים בתוך העיר. לצורך אספקת תחמושת החל לפעול גשר אווירי, אך לאור עליונות של הלופטוואפה היקף האספקה היה מוגבל. סטבקה דרשה ממפקד האזור לעמוד במתקפה ולא לעזוב את העיר. ב-23 ביולי החלו קרבות רחוב בתוך העיר וליחידות הארמייה ה-13 בתוך העיר לא היה קשר עם המטה של הארמייה. מתקפה של הצבא האדום שמטרתה היה לפרוץ את המצור מבחוץ לא צלחה. ב-26 ביולי מפקדי היחידות המכותרות סוכמו על עזיבת העיר. סטבקה הגיבה על ההחלטה והמפקד הבכיר שהיה נוכח בישיבה הודח מתפקידו, גם מפקד הארמייה ה-13 הודח. הכוחות שניסו לפרוץ את הכיתור לא הצליחו במשימה. הם התפצלו ליחידות קטנות ורוב החיילים והקצינים נפלו לשבי. יחידות גרמניות שלחמו סביב העיר הועברו מייד לחלקים אחרים של החזית.
הסובייטים ראו את התמונה בחיוב - למרות הנסיגה הם הצליחו לייצב את החזית ולעכב התקדמות גרמנית.
הגרמנים היו מודעים לעיכוב מסוים בהתקדמות. בהתחשב בנפילה לשבי של 300 אלף חיילים סובייטים, תפישת כ-3,000 טנקים ומספר דומה של תותחים הם ראו בהתקדמות קבוצת ארמיות מרכז הצלחה. לאחר הערכת מצב מחודשת סוכם להעביר את היחידות השריון לטובת מתקפה בצפון ובדרום ולהמשיך לכיוון מוסקבה על ידי ארמיות רגלים בלבד. לדעת מפקדים גרמנים החלטה זו הייתה טעות אסטרטגית שהביאה להאטה להתקדמות לכיוון מוסקבה ובסופו של דבר לקריסת הצבא הגרמני במהלך המלחמה.
מהלך הקרבות > השלב השלישי ( 21-3 באוגוסט)

החל מסוף יולי 1941 קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית עברה למגננה בחלק המרכזי של המערכה. באגף הדרומי סוכם על מתקפה מוגבלת באזור רוגצ'וב ובהמשך לכיוון הומל. המתקפה הייתה מוצלחת וב-19 באוגוסט הומל נכבש על ידי הצבא הגרמני. יחידות שריון של גודריאן קיבלו פקודה להמשיך דרומה לטובת קבוצת ארמיות דרום.
בחלק הצפוני הגרמנים התכוננו למתקפה מחודשת בסביבות העיר וליקיה לוקי. המתקפה לא צלחה והעיר נותרה בידי הצבא האדום.
ב-8 באוגוסט הצבא האדום החל במתקפת נגד במרכז המערכה בשטחי מחוז סמולנסק. המתקפה לא הביאה לתוצאות הרצויות אך החלה להדאיג את הגרמנים. פרנץ הלדר כתב ביומנו שלמרות התבוסות ואבדות קשות בנפש ובציוד לצבא האדום יש עוד יכולת לייצר מתקפות נגד ולהילחם.
לאור הארכות החזית סטבקה החליטה להקים חזית חדשה - חזית בריאנסק תוך העברת יחידות מחזית המרכז. המטרה הייתה לשפר יכולות פיקוד ושליטה על הכוחות הלוחמות.
מהלך הקרבות > השלב הרביעי (22 באוגוסט-3 בספטמבר)

ב-22 באוגוסט סטבקה נתנה פקודה לכוחות להמשיך במתקפה שהחלה עוד ב-16 באוגוסט אך ללא הצלחה של ממש. המטרה הייתה לייצר לחץ על וורמאכט ולא לתת להפנות את הכוחות לטובת קבוצת ארמיות דרום הגרמני. במסגרת זו חזית המרכז פורקה באופן סופי ויחידותיה הועברו לטובת חזית בריאנסק. על אנדריי יריומנקו הוטלה משימה לנהל את המתקפה שבמידה והייתה מצליחה יכולת לשנות את המצב בחזית כולו. אומנם הצבא האדום לא הצליח במטלה ולא הייתה התקדמות של ממש.
בחלק הצפוני של החזית הגרמנים המשיכו ללחוץ באזור וליקיה לוקי וב-25 באוגוסט כבשו את העיר תוך כיתור חלק משמעותי של הארמייה ה-25 הסובייטית.
ב-10 בספטמבר פעולות התקפיות של שני הצדדים הופסקו והחזית התייצבה לתקופה מסוימת.
השלכות המערכה

קרב סמולנסק היווה נקודת מפנה חשובה במלחמה בחזית הגרמנית-סובייטית. למרות שהצבא האדום ספג במהלכו אבדות כבדות שהגיעו לכ-760 אלף הרוגים, פצועים שבויים ונעדרים, הוא הצליח, בפעם הראשונה מאז פתיחת מבצע ברברוסה, לבלום את הבליצקריג הגרמני, ולעצור את התקדמות הצבא הגרמני לכיוון מוסקבה למשך כחודשיים וחצי. לעיכוב זה הייתה השפעה מכריעה על כישלון התוכנית הגרמנית לכבוש את מוסקבה ולהכריע את המלחמה נגד ברית המועצות בשנת 1941 לפני תחילת "החורף הרוסי"
התקפות הנגד שהנחיתו ארמיות העתודה הסובייטיות במהלך הקרב על כוחות קבוצת ארמיות מרכז נכשלו ברובן, ועלו לצבא האדום במחיר אבדות כבדות. הן לא היו מתוכננות כראוי, נערכו ללא תמיכה מספקת של שריון, חיל אוויר וארטילריה, ונוהלו בצורה כושלת. אך הן גרמו לגרמנים אבדות ניכרות, ריתקו את כוחותיהם, והפריעו לגרמנים לרכז את הכוחות הדרושים לחידוש המתקפה לכיוון מוסקבה. חיסול מבלט ילאניה הגרמני וכיבושה מחדש של העיר ילאניה על ידי כוחות הצבא האדום בשלבים האחרונים של המערכה, קיבלה תהודה רחבה בתעמולה הסובייטית של אותם הימים, שניפחה הצלחה טקטית מקומית של הצבא האדום והפכה אותה לסמל. הייתה זו הפעם הראשונה במהלך המלחמה, שהצבא הגרמני נסוג משטח משמעותי שנכבש על ידו. בסתיו 1941 החליטה הסטבקה להתחיל להעניק תואר "יחידת משמר" ליחידות המצטיינות, שהוכיחו עצמן בשדה הקרב. בהתאם לצו מ-18 בספטמבר קיבלו 4 דיוויזיות חיל רגלים, שלחמו באזור סמולנסק, את התואר "דיוויזיית חיל רגלים של המשמר" (гвардейская стрелковая дивизия).
לדעת ההיסטוריון הצבאי דייוויד גלאנץ, שכתב מחקר עדכני ומעמיק על קרב סמולנסק, האבדות הכבדות שספגה קבוצת ארמיות מרכז במהלך המערכה במרחב סמולנסק, ובמיוחד האבדות שספגו הכוחות הניידים, שפעלו תחת פיקודה החלישו מאוד את כוחה, והיה להם השפעה ניכרת על הכישלון הסופי של מבצע ברברוסה, ועל תבוסת קבוצת ארמיות מרכז במהלך מתקפת הנגד הסובייטית באזור מוסקבה. גלאנץ אף כותב במסקנות המחקר שלו, שהתקפות הנגד הסובייטיות באזור סמולנסק, באוגוסט ובמיוחד בראשית ספטמבר 1941, גרמו לגרמנים נזק הרבה יותר משמעותי ממה שהעריכו מחקרים קודמים, שעסקו בקרב סמולנסק.
לאחר השמדת הכוחות הסובייטיים במרחב קייב חידש וורמאכט את המתקפה לכיוון מוסקבה בסוף ספטמבר 1941, ורוב הכוחות הסובייטיים שלחמו באזור סמולנסק הושמדו בשלבי הפתיחה של מבצע טייפון. אולם למרות זאת, קרב סמולנסק מילא, בסופו של דבר, תפקיד חשוב בניצחון הסובייטי בקרב מוסקבה ובכישלון מבצע ברברוסה.