בוב הוק
נשיא מועצת האיגודים המקצועיים

זמן קצר לאחר תחילת עבודות במועצה, קיבל הוק על עצמו את האחריות להצגת הבקשה השנתית להעלאת השכר למוסד הבוררות הארצי. ב-1959 הוא מונה להיות היועץ המשפטי של המועצה. הבקשה השנתית של 1958 הניבה תוספת של חמישה שילינג בלבד. הבקשה של 1959 הניבה 15 שילינג ונחשבה לניצחון אישי של הוק. הוא המשיך לקצור הצלחות כאלה ובלט בתפקידו כיועץ המשפטי של המועצה, עד שב-1969 הומלץ לו להתמודד על תפקיד נשיא מועצת האיגודים המקצועיים, אף על פי שהוא מעולם לא כיהן כנבחר ציבור בשום איגוד מקצועי.
בחירתו של הוק הייתה על בסיס מצע של מודרניזציה והוא נבחר ברוב נמוך יחסית של 399 תומכים מול 350 מתנגדים, בתמיכת האגף השמאלי של תנועת האיגודים המקצועיים, כולל כמה כאלה שהיו קשורים למפלגה הקומוניסטית. מאוחר יותר הוא זקף את הצלחתו להיבחר בעיקר לריי גיצלט, המזכיר הכללי של ארגון העובדים הכלליים (FMWU).
הוק הכריז בפומבי ש"המונח סוציאליסט הוא לא משהו שיכול לתאר אותו", וגישתו כלפי הממשלה הייתה פרגמטית. הוא העסיק את עצמו יותר בהשגת שיפורים בתנאי העובדים במשרדי הממשלה, ופחות בתאוריות אידאולוגיות. הוא התנגד למעורבותה של אוסטרליה במלחמת וייטנאם, אך היה חסיד נלהב של שיתוף הפעולה עם ארצות הברית והיה תומך נלהב של ישראל. הייתה זו מחויבותו למען אסירי ציון שגרמה לניסיון ההתנקשות בו על ידי פעיל החזית העממית לשחרור פלסטין, מוניף מוחמד אבו ריש.
ב-1971, יחד עם חברים אחרים של מועצת האיגודים המקצועיים, ביקש הוק שדרום אפריקה תשלח את נבחרת הרוגבי שלה בהרכב שיהיה ללא הפרדה גזעית, מתוך כוונה שחברי האיגודים המקצועיים לא יתנו שירותים לנבחרת בביקורה באוסטרליה. קודם להגעת הנבחרת, הודיעו סניף אוסטרליה המערבית של איגוד עובדי התחבורה ואיגוד המוזגים, כי חבריו יעניקו שירותים לנבחרת, ובכך התאפשר לקבוצה הדרום אפריקנית לנחות בפרת'. הסיור של הנבחרת החל ב-26 ביוני והיה מלווה בהפגנות מחאה נגד האפרטהייד ששיבשו את מהלך המשחקים. הוק ובני משפחתו קיבלו מכתבי ושיחות איום בטלפון מאנשים שטענו שאין לערב בין ספורט לפוליטיקה. הטרדתו של הוק המשיכה גם מצדם של גורמים אנטישמים על רקע תמיכתו של הוק בישראל. הוק נשאר מחויב לאיסור על הגעתם של נבחרות בלתי-מעורבות דרום אפריקאיות ובאותה שנה, נאסר על נבחרת הקריקט של דרום אפריקה להגיע לאוסטרליה ומאז לא אושר לשום נבחרת בלתי-מעורבת של דרום אפריקה להגיע לאוסטרליה. מחויבותו זו של הוק לשוויון בין הגזעים בדרום אפריקה הקנתה לו את הכבוד והידידות שרחש לו נלסון מנדלה.
בתחום יחסי העבודה, המשיך הוק להפגין מיומנות ראויה לציון במשא ומתן שניהל ובאופן כללי זכה לכבוד ולהערכה הן מצדם של המעסיקים והן מצדם של האיגודים המקצועיים שאותם הוא ייצג. ב-1972 נפוצו שמועות שהוא שואף לקריירה פרלמנטרית ובסופו של דבר יתמודד על תפקיד מנהיג מפלגת הלייבור. אך בעוד שהקריירה המקצועית שלו המשיכה להיות מוצלחת, הרגלי השתייה שלו ורדיפת הנשים הידועה לשמצה שלו, גרמו למתחים קשים בחיי המשפחה שלו.
ב-1973 נבחר הוק להיות הנשיא הפדרלי של מפלגת הלייבור. שנתיים לאחר מכן, כאשר הודחה ממשלת ויטלם על ידי המושל הכללי, החל הוק להביע התעניינות בכניסה לפרלמנט ושקל להציג את מועמדותו בבחירות הקרובות. הארי ג'נקינס, נציג הלייבור במחוז הבחירה של סקאלין, היה נתון ללחצים לפנות את מקומו כדי לאפשר להוק להיבחר במקומו, אך הוא עמד בלחצים בתקיפות. בסופו של דבר החליט הוק להשהות את כניסתו לפרלמנט, החלטה שעד מהרה הוא יתחרט עליה. לאחר תבוסת הלייבור בבחירות של 1975, הציע גוף ויטלם להוק בתחילה לקבל את תפקיד מנהיג המפלגה, אף על פי שלויטלם לא הייתה את היכולת להחליט מי יירש אותו. אף על פי שהוק לא קיבל את ההצעה, הוא המשיך להשפיע ולקחת תפקידי מפתח בסיכול ניסיונות שביתה כללית. על המתחים של תקופה זו שילם הוק מחיר יקר וב-1979 הוא סבל מקריסה פיזית.
זעזוע זה גרם להוק לקחת על עצמו מאמץ, שבסופו של דבר הצליח, להתגבר על האלכוהוליזם שלו. את ההשראה לצעד זה הוא לקח מג'ון קרטין, כמו שעשה במקרים רבים אחרים. הוא קיבל סיוע רב בתקופה זו באמצעות מערכת היחסים שלו עם הסופרת בלאנש ד'אפוז'ה (Blanche d'Alpuget), שב-1982 פרסמה ביוגרפיה חיובית על הוק. האהדה הציבורית כלפיו לא הושפעה מתקופה קשה זו וסקרי דעת הקהל הראו שהוא זוכה לפופולריות רבה יותר מאשר מנהיג מפלגת הלייבור אז, ביל היידן, או מראש הממשלה מטעם המפלגה הליברלית, מלקולם פרייזר.