stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שוגר ריי רובינסון
חייו האישיים

רובינסון הכיר את אשתו השנייה, עדנה מאי הולי, רקדנית ידועה שהופיעה במועדון הכותנה וסיירה באירופה עם דיוק אלינגטון וקאב קאלווי, ב-1940.
רובינסון מספר שהוא פגש בה בבריכה מקומית אותה פקד לעיתים קרובות לאחר אימוני האגרוף שלו. בניסיון ללכוד את תשומת לבה, הוא הופיע במועדון לילה בו היא רקדה והציג את עצמו. כעבור זמן קצר הם החלו לצאת ונישאו ב-1943. הם הביאו לעולם ילד אחד, ריי רובינסון הבן, והתגרשו ב-1960. באפריל 1959, הלכה לעולמה מארי, אחותו הבכורה של רובינסון, בגיל 41.
ב-1965 נשא רובינסון לאישה את מילי ויגינס ברוס, והזוג השתקע בלוס אנג'לס.
כאשר רובינסון היה חולה במחלות שונות, האשים בנו את אשתו של רובינסון בכך שהיא החזיקה אותו תחת השפעת תרופות על מנת לתמרן אותו. לפי ריי רובינסון הבן, כשאימו של שוגר ריי הלכה לעולמה, שוגר ריי לא היה יכול ליטול חלק בהלויית אימו מכיוון שמילי סיממה אותו ושלטה בו.
ברם, רובינסון אושפז יום לפני מותה של אימו בשל התרגשות שגרמה ללחץ דמו לעלות. רובינסון הבן ועדנה מאי אף טענו שמילי הרחיקה אותם מרובינסון בשנים האחרונות לחייו.
סגנון האגרוף

רובינסון היה מתאגרף טבעי, בעל סנוקרת מהירה ומכת נוקאאוט חזקה. הוא היה רבגוני ביותר בביצועיו - לפי פרשן האגרוף ברט סוגר, "רובינסון היה מסוגל להלום בנוקאאוט תוך כדי כך שהוא צועד אחורנית."
רובינסון היה יעיל בשתי הידיים, והוא הפגין מגוון אגרופים אפקטיביים - לפי מאמר בכתב העת טיים ב-1951, "אם נדון ברפרטואר של רובינסון, הוא היה מסוגל להכות באותה המהירות והעוצמה בכל אחת מהידיים, ולהשתמש בכל אגרוף מקובל החל בבולו וכלה בוו - וכמה מהם הוא שלף בהבזק של רגע."
רובינסון ציין פעם שברגע שמתאגרף הגיע לרמה מסוימת, הטכניקות והתגובות שלו נעשות כמעט רפלקסיביות. "אתה לא חושב. הכול אינסטינקט. אם אתה נעצר בשביל לחשוב, אתה נעלם."
מורשתו

מקובל לחשוב שרובינסון היה המתאגרף הגדול ביותר בהיסטוריה, כתבי ספורט, עמיתיו המתאגרפים ומאמנים דירגו אותו כמתאגרף הגדול ביותר בכל הזמנים.
כתבי ספורט יצרו עבור רובינסון את המונח "פאונד לעומת פאונד" (pound for pound) במהלך הקריירה שלו כדרך להשוות בין מתאגרפים ללא קשר למשקלם.
מתאגרפים שנכנסו ל"היכל התהילה" כמו מוחמד עלי, ג'ו לואיס, ושוגר ריי לאונרד דירגו את רובינסון כמתאגרף הטוב ביותר בהיסטוריה לפי פאונד לעומת פאונד.
ב-1997 דירג אותו המגזין "הזירה" כמתאגרף הטוב ביותר בהיסטוריה לפי פאונד לעומת פאונד, וב-1999 הכתירה אותו Associated Press כ"מתאגרף המשקל החצי-בינוני הטוב במאה" וכ"מתאגרף המשקל הבינוני הטוב במאה".
ב-2007, אתר ESPN.com הכניס אותו לרשימת "50 המתאגרפים הטובים ביותר בכל הזמנים", בה הוא בחר את רובינסון כמתאגרף הטוב ביותר בהיסטוריה.
ב-2003, מגזין "הזירה" דירג אותו במקום ה-11 ברשימת "המתאגרפים הגדולים ביותר בכל הזמנים" (לא רשימת פאונד לעומת פאונד, אלא רשימה המשווה בין מתאגרפים בקטגוריות ותחומי אגרוף שונים).
רובינסון היה אחד מהאפרו-אמריקאים הראשונים שביסס לעצמו מעמד של כוכב מחוץ לספורט. הוא נטל חלק בסצנה החברתית של העיר ניו יורק בשנות הארבעים ובשנות החמישים.
מסעדתו המפוארת אירחה כוכבים כמו פרנק סינטרה, ג'קי גליסון, נט קינג קול, ג'ו לואיס ולנה הורן.
רובינסון נודע כבעל אישיות צבעונית שחי חיים ראוותניים מחוץ לזירה. הדבר התבטא בהופעה אטרקטיבית, בתוספת כריזמה ונופך של דרמטיות: הוא נהג בקדילק ורודה דמוית פלמינגו, והיה זמר ורקדן מוכשר, שניסה את מזלו בעסקי השעשועים.
רון פלאטר, כתב ה-ESPN.com, כותב: "הוא היה חלוץ בענף האגרוף בכך שהרכיב לעצמו פמליה ענקית, הכוללת ספר, מעסה, חבורת מאמנים, אישה יפה, דמותג ומאמנו ג'ורג' גיינפורד, שליווה אותו לכל אורך הקריירה.
כאשר רובינסון שב לפריז בשנת 1962 - שם הוא עדיין היה גיבור לאומי - על מנת שיחצה את האוקיינוס, היה על הצרפתים לספק לו מסז'יסט, ספר, בחור ששרק כשהוא התאמן, ואת הקאדילק שלו.
אישיותו הגדולה מן החיים הפכה אותו לאלילם של מיליוני בני נוער אפרו-אמריקאים בשנות החמישים. רובינסון עורר השראה במספר מתאגרפים שכמחווה לו ששאלו ממנו את הכינוי "שוגר", בין אלה היו שוגר ריי לאונרד, ושוגר שיין מוסלי. הוא גם הונצח בבול שהנפיק שירות הדואר של ארצות הברית ב-2006, שלפי הדיווחים הונפק במחזור של למעלה ממאה מיליון.
לקריאה נוספת

Robinson, Sugar Ray, and Dave Anderson. Sugar Ray, London: Da Capo Press, 1994 ISBN 030680574X
Boyd, Herb, and Robinson, Ray II. Pound for Pound: A Biography of Sugar Ray Robinson, New York: HarperCollins, 2005 ISBN 0060188766
Fitzgerald, Mike H., and Hudson, Dabid L. Boxing's Most Wanted: The Top Ten Book of Champs, Chumps and Punch-drunk Palookas, Virginia: Brassey's, 2004 ISBN 1574887149
Sammons, Jeffrey Thomas. Beyond the Ring: The Role of Boxing in American Society, Urbana: University of Illinois Press, 1998 ISBN 0252061454
Hauser, Thomas. The Black Lights: Inside the World of Professional Boxing, Fayetteville: University of Arkansas Press, 2000 ISBN 1557285977
אולימפיאדת לונדון (1948)

| --- | --- |

 עיר מארחת:  לונדון, הממלכה המאוחדת
 מדינות משתתפות:  59
 ספורטאים משתתפים:  4,104 (3,714 גברים, 390 נשים)
 תחרויות:  136 תחרויות ב-19 ענפים
 טקס הפתיחה:  29 ביולי 1948
 טקס הנעילה:  14 באוגוסט 1948
 נפתח רשמית על ידי:  ג'ורג' השישי, מלך בריטניה
 השביע את המשתתפים:  דונלד פינלי
 הדליק את הלפיד האולימפי:  ג'ון מארק
 האצטדיון הראשי:  אצטדיון ומבלי
 → אולימפיאדת ברלין (1936) אולימפיאדת הלסינקי ← 
אולימפיאדת לונדון (1948) היא האולימפיאדה ה-14 בעת החדשה. היא נמשכה 15 ימים, מ-29 ביולי ועד 14 באוגוסט 1948. 4,104 ספורטאים ממספר שיא של 59 מדינות התחרו ב-19 ענפי ספורט. הייתה זו הפעם השנייה בה התקיימו המשחקים בלונדון, לאחר שגם האולימפיאדה הרביעית נערכה בה, ב-1908. בכך הייתה לעיר השנייה בהיסטוריה שמארחת את המשחקים פעמיים, אחרי פריז.
רקע

שתי האולימפיאדות שהיו אמורות להיערך ב-1940 וב-1944 בוטלו בשל מלחמת העולם השנייה, ואולימפיאדת לונדון הייתה הראשונה שנערכה מזה 12 שנים, מאז אולימפיאדת ברלין. לונדון נבחרה לארח את אולימפיאדת הקיץ 1944, שבוטלה בסופו של דבר, ולאחר סיום המלחמה נבחרה שוב לארח את המשחקים.
לונדון עצמה לא הייתה מוכנה למשחקים: האווירה הייתה קשה בתום המלחמה, לונדון עדיין הייתה הרוסה כתוצאה מהפצצות הגרמנים (הבליץ) וכן היה חשש כי הנטל הכלכלי הכרוך באירוח המשחקים יהיה כבד מדי. עקב החשש הועלתה אף האפשרות להעביר את המשחקים לארצות הברית, אך המלך ג'ורג' השישי סבר כי המשחקים דווקא עשויים לסייע בשיקומה של העיר.
המשחקים בלונדון היו הראשונים שנערכו לאחר מותו של הברון פייר דה קוברטן, מחדש המשחקים האולימפיים בעת החדשה. במשחקים אלו נערכו בפעם האחרונה תחרויות בתחומי האומנות.
המכרז האולימפי

ביוני 1939, טרם המלחמה, החליט הוועד האולימפי הבינלאומי כי לונדון תארח את משחקי 1944. העיר הועדפה על רומא, דטרויט ולוזאן. לאחר שלא התקיימו המשחקים ב-1944, נקבע, ללא הצבעה, כי לונדון תארח את המשחקים מתוך הערים שנשקלו: בולטימור, פילדלפיה, לוס אנג'לס, מיניאפוליס ולוזאן.
השתתפות

מספר שיא של 59 מדינות השתתפו במשחקים. 14 מהן השתתפו לראשונה: איראן, בורמה, גיאנה הבריטית, ג'מייקה, ונצואלה, טרינידד וטובגו, לבנון, סוריה, סינגפור, עיראק, פוארטו ריקו, פקיסטן, ציילון וקוריאה. הודו, שהשתתפה במשחקים בעבר כמושבה בריטית, שלחה לראשונה משלחת כמדינה עצמאית. ישראל, אשר הכרזת עצמאותה הייתה חודשיים וחצי בלבד לפני המשחקים, והיה רצון לשלוח שתי ספורטאיות מהאתלטיקה הקלה, אך וועד האולימפי הישראלי טרם הוכר, ונקבע כי זה אינו יורש אוטומטי של הוועד האולימפי הארצישראלי, אשר הוזמן אומנם למשחקים, כבר ב-1947.
גרמניה ויפן, שתיים ממדינות הציר שנלחמו נגד בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, לא הורשו להשתתף במשחקים. המדינה השלישית, איטליה, עברה להילחם לצדן של בעלות הברית לקראת סוף המלחמה, והשתתפותה אושרה.
4,104 ספורטאים השתתפו במשחקים. המשלחות הגדולות ביותר היו מבריטניה (398), צרפת (316), ארצות הברית (300), איטליה (213) וארגנטינה (199).
טבלת מדליות

עשר המדינות שגרפו את מרב המדליות:
| מיקום | מדינה | זהב | כסף | ארד | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | ארצות הברית ארצות הברית | 38 | 27 | 19 | 84 |
| 2 | שוודיה שוודיה | 16 | 11 | 17 | 44 |
| 3 | צרפת צרפת | 10 | 6 | 13 | 29 |
| 4 | הונגריה (1946–1949, 1956–1957) הונגריה | 10 | 5 | 12 | 27 |
| 5 | איטליה איטליה | 8 | 11 | 8 | 27 |
| 6 | פינלנד פינלנד | 8 | 7 | 5 | 20 |
| 7 | טורקיה טורקיה | 6 | 4 | 2 | 12 |
| 8 | צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה | 6 | 2 | 3 | 11 |
| 9 | שווייץ שווייץ | 5 | 10 | 5 | 20 |
| 10 | דנמרק דנמרק | 5 | 7 | 8 | 20 |
| 12 | הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת (מארחת) | 3 | 14 | 6 | 23 |
אירועים מרכזיים > מרוץ הלפיד

הלפיד הודלק באופן המסורתי על ידי אור השמש באולימפיה ב-17 ביולי. מיוון יצא הלפיד לאורך איטליה, שווייץ, לוקסמבורג, בלגיה וצרפת, הועבר מעל תעלת למאנש לדובר ומשם ללונדון.
אירועים מרכזיים > טקס הפתיחה

המשחקים נפתחו בנוכחות מכובדת של ראשי הממלכה באצטדיון ומבלי: ג'ורג' השישי ויורשת העצר אליזבת, הנסיכה מרגרט, המלכה האם מרי וראש ממשלת בריטניה, קלמנט אטלי. המשחקים נפתחו בטקס חגיגי: הלפיד הודלק, 7,000 יוני דואר שוחררו בשמי לונדון ונורו 21 מטחי כבוד. בשעה 4 אחר הצהריים, עם צלצול הביג בן, הונף הדגל האולימפי ודונלד פינלי, מפקד להק בחיל האוויר המלכותי שהשתתף באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) ובאולימפיאדת ברלין (1936), השביע את המשתתפים. טקס הפתיחה שודר ברשת ה-BBC, ששילמה 1000 לירות שטרלינג עבור זכויות השידור.
הישגים ספורטיביים

במהלך המשחקים נערכו תחרויות ב-19 ענפי ספורט: אופניים, אגרוף, אתלטיקה, הוקי שדה, היאבקות, הרמת משקולות, התעמלות, חתירה, כדורגל, כדורמים, כדורסל, סיף, קאנו/קיאק, קליעה, קפיצה למים, קרב חמש מודרני, רכיבה, שחייה ושיט.
כן נערכו תחרויות ראווה בלקרוס ותחרויות אמנות (אדריכלות, מוזיקה, ספרות, פיסול וציור).
הישגים ספורטיביים > אתלטיקה

במהלך המשחקים לא נשבר אף שיא עולם, אך נקבעו תשעה שיאים אולימפיים חדשים.
פאני בלנקרס-קואן, עקרת בית הולנדית בת 30 ואם לשני ילדים, זכתה ב-4 מדליות זהב: בריצת 100 מטר, בריצת 200 מטר, בריצת 80 מטר משוכות ובריצת שליחות 4X100 מטר. אנדרטה עם פסלה של האצנית הוקמה בעיר הולדתה, רוטרדם, והיא כונתה "עקרת הבית המעופפת". האתלטית הצרפתייה מישלין אוסטרמייה זכתה ב-3 מדליות מהן 2 זהב, בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס.
מספר אצנים אמריקנים זכו ביותר ממדליה אחת. האצנים האמריקנים הריסון דילארד, מל פטון ורוי קוקרן זכו כל אחד בשתי מדליות זהב, אחת אישית ואחת בריצת שליחים. דילארד זכה בריצת 100 מטר, פטון זכה בריצת 200 מטר וקוקרן זכה בריצת 400 מטר משוכות. אתלט אמריקני נוסף, מל ויטפילד, זכה ב-3 מדליות, מהן 2 מדליות זהב בריצת 800 מטר ובריצת שליחים 4x400 מטר. חברם למשלחת בארני איוול זכה ב-3 מדליות, מדליית זהב אחת בריצת שליחים 4x100 מטר ושתי מדליות כסף בריצות ל-100 ול-200 מטר. זכייתם של האמריקנים במירוץ השליחים הייתה לאחר שנפסלו בתחילה בשל חילוף בלתי חוקי, אך המדליה הוענקה להם לאחר שערעורם התקבל.
אמיל זטופק, שכונה "הקטר הצ'כי", זכה במדליית הזהב בריצת 10000 מטר ובמדליית הכסף בריצת 5000 מטר. לאחר ניצחונו קודם זטופק, וקיבל דרגת רב-סרן בצבא צ'כוסלובקיה. עם האתלטים הנוספים שבלטו בלונדון נמנים האמריקני בוב מתיאס, שזכה בתחרות הקרב עשר בגיל 17, והיה צעיר הזוכים במדליית זהב, והג'מייקני ארתור וינט, שזכה בשתי מדליות, מדליית זהב בריצת 400 מטר ומדליית כסף בריצת 800 מטר.
בריצת המרתון התחוללה דרמה, לאחר שהבלגי אטיין גלי, שהוביל לאורך רוב המירוץ, נכנס ראשון לאצטדיון, אך התמוטט, והארגנטינאי דלפו קבררה והבריטי טום ריצ'רדס עקפו אותו. בשארית כוחותיו ובעידוד הקהל השלים גלי את המרוץ וזכה במדליית ארד, אך הובהל לבית חולים ולא נשאר לטקס חלוקת המדליות.
הישגים ספורטיביים > שחייה

בתחרויות השחייה נשבר שיא עולם אחד, במשחה ל-200X4 מטר חופשי. את השיא קבעה הנבחרת האמריקנית, שהשלימה את המשחה בתוצאה 8:46.0 דקות. כן נקבעו שישה שיאים אולימפיים.
בתחרויות הגברים, זכו האמריקאים בכל מדליות הזהב. ג'יימס מקליין זכה ב-3 מדליות מהן 2 זהב. וולטר ריס וביל סמית' זכו כל אחד בשתי מדליות זהב. ריס זכה במשחה ל-100 מטר חופשי.
השחייניות הבולטות בתחרות היו אן קרטיס מארצות הברית, שזכתה ב-3 מדליות מהן 2 זהב. השחיינית הדנית קארן הארופ זכתה ב-3 מדליות, מהן אחת זהב, וחברתה למשלחת גרטה אנדרסן זכתה בשתי מדליות, בהן מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי.
הישגים ספורטיביים > ענפים קבוצתיים

נבחרת ארצות הברית בכדורסל זכתה בתואר האולימפי בפעם השנייה ברציפות, לאחר שהביסה במשחק הגמר את נבחרת צרפת 21-65. הנבחרת האמריקאית הייתה דומיננטית במיוחד במהלך הטורניר, וניצחה את יריבותיה בתוצאה הממוצעת 32–65. ניצחונה הגדול ביותר היה על נבחרת שווייץ, בשלב הבתים - 21-86.
נבחרת שוודיה בכדורגל זכתה בתואר האולימפי הראשון והיחיד שלה, לאחר שגברה במשחק הגמר 1–3 על נבחרת יוגוסלביה. כובשי השערים הבולטים במהלך הטורניר היו השוודי גונאר נורדאהל והדני יון האנסן, שכבשו כל אחד שבעה שערים.
בכדורמים זכתה בתואר נבחרת איטליה, לראשונה בתולדותיה, לאחר שסיימה במקום הראשון בבית הגמר. סגניתה הייתה נבחרת הונגריה, שהייתה המנצחת בשתי האולימפיאדות הקודמות.
נבחרת הודו בהוקי שדה זכתה בתואר האולימפי בפעם הרביעית ברציפות, לאחר שגברה במשחק הגמר 0–4 על נבחרת בריטניה.
הישגים ספורטיביים > ענפים נוספים

המשלחת האמריקנית חלשה על ענף הקפיצה למים, וזכתה בכל המדליות פרט ל-2 מדליות ארד. ויקי דרייבס זכתה בשתי מדליות הזהב בתחרויות הנשים. בהרמת משקולות חלקו במדליות הזהב ארבעה אמריקאים ושני מצרים. בהיאבקות בלטו במיוחד הטורקים (11 מדליות, מהן 6 מדליות זהב) והשוודים (13 מדליות, מהן 5 מדליות זהב). בתחרויות הסיף, אילונה אלק יהודייה מהונגריה הגנה על תוארה מברלין 1936 בתחרות רומח אישי והסייפים אלדר גרביץ' מהונגריה (חרב) וז'אן בואן מצרפת (רומח) זכו כל אחד בשתי מדליות זהב, אישית וקבוצתית.
ראו גם

יהודים באולימפיאדת לונדון
הערות שוליים

↑  PAST OLYMPIC HOST CITY ELECTION RESULTS, gamesbids.com
↑  דבר, ‏23 ביולי 1948
| ההיסטוריה של לונדון |
| --- | --- | --- |
| תחומי העיר בתקופות היסטוריות | לונדיניום •  הסיטי של לונדון והסיטי של וסטמינסטר • מחוז מידלסקס • מחוז לונדון • לונדון רבתי |  |
| היסטוריה של השלטון המקומי | מועצת מחוז לונדון • מועצת לונדון רבתי • רשות לונדון רבתי • אספת לונדון • ראש העיר של לונדון |  |
| אירועים היסטוריים | מרד האיכרים • המגפה הגדולה של לונדון • השרפה הגדולה של לונדון • מגפת הכולרה של 1854 • הסירחון הגדול • התערוכה הגדולה • אולימפיאדת לונדון (1908) • הבליץ • אולימפיאדת לונדון (1948) • פסטיבל בריטניה • הערפיח הגדול • פיגועי 7 ביולי 2005 • אולימפיאדת לונדון (2012) |  |
| מבנים היסטוריים | מצודת לונדון • קתדרלת סנט פול • ארמון וייטהול • ארמון וסטמינסטר • גשר לונדון • מנזר וסטמינסטר • האנדרטה לשריפה הגדולה של לונדון |  |
| תשתיות | נמל לונדון • הרכבת התחתית של לונדון • מערכת הביוב של לונדון |  |
ערכים נוספים על ההיסטוריה של לונדון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011427061205171  GND: 5183339-6  LCCN: n92087238  NKC: xx0046990  VIAF: 140392389   WorldCat (עם VIAF): 140392389 
המדינות שהשתתפו במשחקים
בכחול: מדינות שהשתתפו לראשונה
בירוק: מדינות שהשתתפו בעבר
רץ המרתון הארגנטינאי דלפו קבררה חוצה את קו הסיום
השחיין האמריקאי וולטר ריס
משחק חצי הגמר בכדורגל, בין נבחרות שוודיה ודנמרק
מרימי המשקולות בקטגוריית המשקל של עד 60 ק"ג עומדים על הפודיום. מימין: ג'פאר סלמאסי (איראן), מחמוד פיאד (מצרים) ורודני וילקס (טרינידד וטובגו)
רביעיית החותרים האמריקאית בטקס חלוקת המדליות
המכביה השלישית

| --- | --- |

סמל המכביה השלישית
 עיר מארחת:  תל אביב, ישראל
 מדינות משתתפות:  20
 ספורטאים משתתפים:  800
 טקס הפתיחה:  27 בספטמבר 1950
 טקס הנעילה:  8 באוקטובר 1950
 נפתח רשמית על ידי:  יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק
 השביע את המשתתפים:  יהודה גבאי
 הדליק את הלפיד האולימפי:  אריך פוייר
 האצטדיון הראשי:  אצטדיון רמת גן
 → המכביה השנייה (1935) מכביית החורף השנייה (1936) המכביה הרביעית ← 
המכביה השלישית, המכונה גם מכביית ראשית הגאולה, התקיימה בתקופת חג סוכות תשי"א, מ-27 בספטמבר ועד 8 באוקטובר 1950.
היה זה מפגן הספורט הבינלאומי הראשון שנערך במדינת ישראל. הייתה זו גם המכביה הראשונה שנערכה במדינת ישראל, מדינה יהודית ועצמאית. מפגשם של הספורטאים היהודים המצטיינים מכל העולם וחידוש מפעל המכביה לאחר 15 שנות הפסקה, היו ציון דרך משמעותי בחיי העם היהודי, לאחר מוראות השואה והקזת הדם במלחמת העצמאות. במכביה זו בלטו בהיעדרם הספורטאים היהודים ממדינות מזרח אירופה - רובם נרצחו בשואה, ועל הנותרים נאסרה ההשתתפות על ידי המשטרים הקומוניסטיים בארצותיהם.
למכביה השלישית, כמו ליתר המכביות, הייתה תרומה למפעל הציוני, חיזוק הקשר של הספורטאים היהודים והמלווים שלהם למדינת ישראל והזדמנות להכירה. במהלך השנים רבים מהספורטאים שבאו להתחרות במכביה עלו לישראל.
ההכנות והרקע

המכביה השלישית הייתה אמורה להתקיים שלוש שנים לאחר המכביה השנייה, כלומר ב-1938. ההכנות למכביה כבר החלו, למשל פתיחת התחרות לציור הכרזה, ואורחים נכבדים, דוגמת הרב הראשי של יהדות רומניה, יעקב יצחק נימירובר, הגיעו לארץ לשם כך, אך קיום האירוע לא התאפשר בגלל האווירה בארץ ישראל המנדטורית, בתקופת המרד הערבי הגדול. המכביה לא התקיימה גם בשנים הבאות בשל מלחמת העולם השנייה, ובהמשך בשל המאבק בשלטונות הבריטיים ומלחמת העצמאות.
בדצמבר 1948, בתקופת מלחמת העצמאות, התנהל בתל אביב הקונגרס העולמי העשירי של "מכבי", ובמהלכו נקבע מועדה של המכביה השלישית. באותו כינוס הוחלט גם שהתחרויות לא ייערכו בימי שבת וחג.
מדינת ישראל שאך זה קמה ורק סיימה את מלחמת העצמאות, הייתה נתונה בשנת 1950 בקשיים כלכליים ועסוקה בקליטת העלייה ההמונית. ממשלת ישראל התגייסה לתמיכה במפעל המכביה, ותקצבה את המכביה השלישית ב-25,000 לירות ישראליות; משרד החוץ הורה לקונסוליות להקל ככל האפשר על באי המכביה ולפטור את הספורטאים מתשלום עבור ויזה; משרד האוצר פטר מתשלום מכס את הציוד הספורטיבי, שהובא לצורכי המכביה. משרד האספקה והקיצוב סיפק מזון נוסף עבור הספורטאים (פעמיים ביום בשר ועוד), חריגה משמעותית ממדיניות הקיצוב. במחנה יונה שבתל אביב אורגן מקום אכסון לספורטאים הזרים ולישראלים הגרים רחוק, והמקום קיבל את השם "כפר המכביה".
באירוח התחרויות לקחו חלק הערים ירושלים, תל אביב, חיפה, רמת גן, רחובות, פתח תקווה, ראשון לציון ונתניה. הביטוח הרפואי אורגן על ידי קופת חולים מכבי. הקריקטוריסט יוסף בס לקח על עצמו להכין ספר קריקטורות של הספורטאים המתחרים במכביה. לקראת פתיחת התחרויות הופק "מדריך המכביה" כרך א', חוברת עם תוכנית כל הופעות המכביה והסברים על מבנה השלטון בישראל ועל המוסדות הספורטיביים.
המכביה השלישית הייתה גם מקור משיכה למבקרים רמי מעלה, דוגמת קאמיל הויסמנס, לשעבר ראש ממשלת בלגיה ומראשי התנועה הסוציאל-דמוקרטית.
התכנסות הספורטאים היהודים מכל העולם היוותה הזדמנות למחות נגד סירוב הוועד האולימפי הבינלאומי לאפשר את השתתפותה של ישראל באולימפיאדת הלסינקי בשנת 1952.
פתיחת המכביה

לקראת כינוס המכביה השלישית נבנה אצטדיון רמת גן, ובו התקיים טקס הפתיחה של המכביה השלישית ב-27 בספטמבר 1950 בנוכחות ארבעים וחמישה אלף צופים, מחציתם ישבו ביציעים ומחציתם על הדשא. המנון המכביה, שחיבר יגאל כספי, נוגן בטקס הפתיחה בעיבודו של מרק לברי, ואברהם ברוידס חיבר לו מילים.
טקס הפתיחה של המכביה השלישית התחיל בתהלוכה של משתתפיה. פרופ' ברודצקי, נשיא ההסתדרות העולמית "מכבי", נשא ברכה, וממלא מקום נשיא המדינה, יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק, הכריז על פתיחת אירועי המכביה. במכביה זו הונף לראשונה דגל המכביה, תרומת יהודית ויוסף יקותיאלי (הוגה רעיון המכביה ומגשימו), לזכר בנם אמנון, מפקד כיתה בפלמ"ח, שנפל במלחמת העצמאות. אות פתיחת הטקס ניתן ב-12 יריות תותחים והפרחת 500 יונים. בהמשך הושבעו הספורטאים על ידי האצן יהודה גבאי ונכנס לאצטדיון רץ, שהביא לפיד בוער שהודלק יום קודם לכן בסמוך לקברות המכבים. נערך טקס יזכור לחללי מלחמת העצמאות ואחרי כן הוצג קטע התעמלות המונית של חברי מכבי הצעיר. הטקס הסתיים במפקד סיום.
לכבוד פתיחת המכביה השלישית השיק דואר ישראל, ב-1 באוקטובר 1950, סדרת בולים בנושא.
המשלחות

למכביה זו הגיעו משלחות מכ-20 ארצות, שכללו שמונה מאות ספורטאים. הארצות מהן הגיעו המשלחות, וגודל המשלחות, נתנו ביטוי לשינוי הדרסטי שחל בעולם היהודי בעקבות השואה. הגיעו משלחות מאוסטרליה, הודו, דרום אפריקה, טורקיה, לוב, אוסטריה, הממלכה המאוחדת, אירלנד, שווייץ, ארצות הברית, ארגנטינה, קנדה, צרפת, הולנד, בלגיה, דנמרק, פינלנד, צ'ילה, ברזיל, חבל הסאר וישראל. עבור המשלחות מארגנטינה, קנדה, הודו, לוב ושוודיה הייתה זו השתתפות ראשונה במשחקי המכביה. המשלחת הישראלית כללה 240 ספורטאים, שנבחרו על ידי ועדה פריטטית והמרכז שלהם היה קורט מרקס. קביעת הרכב המשלחת הישראלית נדחתה עד הרגע האחרון כמעט, בגלל מחלוקות בין מרכזי הפועל ומכבי. מתוך 15 ענפי ספורט, רק על שניים, כדורעף ושחייה, הושגה הסכמה מוקדמת. על 12 ענפים נוספים הושגה הסכמה רק שבוע לפני התחרויות, ועל הענף האחרון, הכדורגל, ההסכמה הושגה רק יומיים לפני פתיחת המכביה. עיכוב קביעת הנבחרות מנע אימונים משותפים וכך הגיעו הנבחרות הישראליות למכביה, כשהספורטאים לא הוכנו כראוי. מחוץ לארץ הגיעו כ-400 ספורטאים וכ-3,000 אורחים. במשלחות שהגיעו מחו"ל, שולבו ספורטאים יהודים מפורסמים, שהחזיקו בשיאים של מדינותיהם ואף בתארים אולימפיים. במשלחת של יהדות ארצות הברית השתתפו האצן איירה קפלן (Ira Kaplan), המתאבק הכבד הנרי ויטנברג ומרים המשקולות פרנק ספלמן, שני האחרונים בעלי מדליות זהב מאולימפיאדת לונדון (1948). במשלחת של יהדות דרום אפריקה בלטו הטניסאים סיד לוי, השלישי בדירוגו בדרום אפריקה וחבר נבחרת הדייוויס שלה ונביל קאצן בן ה-16, שהגיע לחצי הגמר של תחרויות הנוער בווימבלדון. בראש משלחת יהדות קנדה הגיע המתאבק פרד אוברלנדר, שהיה אלוף בריטניה, אך שנתיים לפני המכביה היגר לקנדה והקים שם שלוחה של מכבי. במשלחת הבריטית שותף גם האצן היהודי שחור העור מטרינידאד, פרינס אלברט ג'ייקובס.
במכביה השלישית שותפו לראשונה ספורטאים יהודים, שלא היו חברי מכבי (חברי הפועל, בית"ר ואליצור), לאחר שהוחלט לאפשר השתתפות לכל ספורטאי יהודי מתאים. היריבות הישנה בין הפועל למכבי לא נעלמה לגמרי, והיה צורך במאמצים מיוחדים כדי להתגבר על תקריות שנבעו ממנה.
המתחרים והזוכים > אופניים

במרוץ האופניים לאורך חמישים קילומטרים, שנערך בדרום הארץ, הייתה תחרות צמודה בין הרוכבים הישראלים והרוכבים מהולנד ומאנגליה. בסיום המרוץ, שהשתתפו בו 9 רוכבי אופניים, ניצח ההולנדי מרטין ואן-כלדר(אנ') בתוצאה של 1:20.35 שעות, לפני הישראלי משה וישגרודסקי (1:20.40 שעות).
המתחרים והזוכים > אגרוף

בתחרות האגרוף התחרו ספורטאים מישראל, אנגליה, אירלנד, קנדה, דרום אפריקה, הודו והולנד. הישראלים בלטו וניצחו ב-5 תחרויות.
| תחרות | זוכה | מדינה |
| --- | --- | --- |
| זבוב | נפתלי פיבקו | ישראל ישראל |
| נוצה | מרדכי עובד | ישראל ישראל |
| תרנגול | ג'ורג' קליין | ישראל ישראל |
| קל | גולד | בריטניה בריטניה |
| חצי בינוני | סידני | קנדה (1921-1957) קנדה |
| בינוני | ל. חץ | דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה |
| חצי כבד | אליעזר נזרוב | ישראל ישראל |
| כבד | גורודנצ'יק | ישראל ישראל |
המתחרים והזוכים > אתלטיקה קלה

בתחרות האתלטיקה התמודדו 56 ישראלים (40 גברים ו-16 נשים), 17 בריטים (15 גברים ושתי נשים), 10 אמריקאים, 7 אוסטרים, 7 דרום אפריקאים (6 אתלטים ו-1 אתלטית), 6 שווייצרים, 4 בלגים, 2 שוודים ומתחרים יחידים מטורקיה, ארגנטינה והולנד (אתלטית). אתלטים אלה התחרו ב-29 תחומים של גברים ו-8 תחומים של נשים.
האתלטים מישראל זכו במרב מדליות הזהב (10), אך לעומתם בלטו באיכותם האתלטים מארצות הברית, שזכו ב-9 מדליות זהב וקבעו 7 שיאים ישראליים בינלאומיים חדשים, וגם ששת האתלטים מדרום אפריקה שזכו ב-9 מדליות זהב ושברו 3 שיאים ישראליים בינלאומיים.
המתחרים והזוכים > אתלטיקה קלה > האתלטים המנצחים מארצות הברית

בריצת 100 מטר ניצח איירה קפלן מניו יורק בתוצאה של 10.6 שניות ולמקום השני הגיע דייב סנדלר מדרום אפריקה בתוצאה של 10.7 שניות, צ'רנוק בריצת 200 מטר משוכות, בהקדימו בעשירית השנייה את ספילקין מדרום אפריקה, סטן למפרט בזריקת דיסקוס ובהדיפת כדור ברזל, מרטין קוריק בקפיצה במוט ובקרב עשר, תוך כדי כך קבע בקפיצה במוט שיא מכביה ושיא ישראלי בינלאומי חדש בתוצאה של 4 מטר לפני זאב כספי מישראל, הנרי לסקאו בהליכה תחרותית שהמשיך וזכה במכביות נוספות, בריצת שליחים 4x100 מטר בשיא ישראלי בינלאומי ושיא מכביה חדש של 43.3 שניות, ובריצת שליחים 4x400 מטר.
המתחרים והזוכים > אתלטיקה קלה > האתלטים המנצחים מדרום אפריקה

דייב סנדלר בריצת 200 מטר, אחיו, סול סנדלר, בריצת 400 מטר ובריצת 800 מטר, לוינסון בריצת 1500 מטר, מייק רובינוביץ' בריצת 5000 מטר ובריצת 10000 מטר, ספילקין בריצת 110 מטר משוכות ובקפיצה משולשת ועדנה פרידמן בריצת 60 מטר משוכות.
המתחרים והזוכים > אתלטיקה קלה > האתלטים המנצחים מישראל

יעקב קובלנץ בקפיצה לרוחק ובקפיצה לגובה, זאב כספי בהטלת כידון, פנחס פולונסקי ביידוי פטיש, רות הרשלר בריצת 80 מטר משוכות, אהובה קריביצקי בקפיצה לגובה, לאה זמרי (הורביץ) בקפיצה לרוחק, פרידה ליכטבלאו בזריקת דיסקוס ורעיה ברונשטיין בהטלת כידון ובהדיפת כדור ברזל.
איירין לדרמן מבריטניה ניצחה בריצת 100 מטר לפני עדנה פרידמן מדרום אפריקה. לדרמן ניצחה במקצוע זה גם במכביה הרביעית.
המתחרים והזוכים > אתלטיקה קלה > שיאים ישראלים שהושגו במכביה

רות הרשלר קבעה בריצת 80 מטר משוכות שיא ישראלי חדש של 13.8 שניות.
א. האקר קבע בריצת 5000 מטר שיא ישראלי חדש של 16:13.4 דקות.
צבי ינובר קבע בקפיצה במוט שיא ישראלי חדש של 3.42 מטר.
המתחרים והזוכים > אתלטיקה קלה > נשים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
 התחרות:  
| ריצת 60 מטר | עדנה פרידמן  דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה | 8.2 שניות | איירין לדרמן   בריטניה בריטניה | 8.3 שניות | ון דר שטאם   הולנד הולנד | 8.3 שניות |
| ריצת 100 מטר | איירין לדרמן   בריטניה בריטניה | 12.8 שניות | עדנה פרידמן  דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה | 12.8 שניות | לאה הורביץ   ישראל ישראל | 13.3 שניות |
| ריצת 80 מטר משוכות | רות איילון   ישראל ישראל | 13.8 שניות | שרה מזרחי   ישראל ישראל | 15.4 שניות | איירין לדרמן   בריטניה בריטניה | 15.6 שניות |
| קפיצה לגובה | אהובה קריביצקי   ישראל ישראל | 1.45 מטר | תמר מיטל-שומכר   ישראל ישראל | 1.40 מטר | נפרסטק   ישראל ישראל | 1.35 מטר |
| קפיצה לרוחק | לאה הורביץ   ישראל ישראל | 4.99 מטר | מרים טפר   ישראל ישראל | 4.92 מטר | שושני   ישראל ישראל | 4.88 מטר |
| זריקת דיסקוס | פרידה ליכטבלאו   ישראל ישראל | 33.28 מטר | עטרה פולונסקי   ישראל ישראל | 32.68 מטר | מרים גולדפיין   ישראל ישראל | 28.52 מטר |
| הדיפת כדור ברזל | רעיה ברונשטיין   ישראל ישראל | 10.27 מטר | אולגה וינטנברג   ישראל ישראל | 10.15 מטר | עטרה פולונסקי   ישראל ישראל | 9.86 מטר |
| הטלת כידון | רעיה ברונשטיין   ישראל ישראל | 28.25 מטר | עטרה פולונסקי   ישראל ישראל | 27.48 מטר | הדרה   ישראל ישראל | 26.99 מטר |
המתחרים והזוכים > הוקי שדה

בטורניר ההוקי שדה השתתפו רק שתי נבחרות, ישראל והודו. ישראל ניצחה את הנבחרת ההודית בשני משחקים, בתוצאות 3 - 2 ו-3 - 0.