stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יפנה
היסטוריה > ימי בית שני והמרידות ברומא

גופנא נזכרת רבות בכתביו של יוסף בן מתתיהו. תחילה, נזכרת העיר בתיאור קרבותיו של יהודה המכבי. לאחר מכן נזכרת העיר בהקשר למכירתה בידי הרומאים לעבדים, ופדיונה לאחר שלא עמדה בעול המיסים שהוטל עליה על ידי קסיוס, טרם תקופתו של הורדוס.
גופנא הייתה בירה אזורית בפרובינקיה יהודה תחת האימפריה הרומית. בתיאור פרובינקיה יהודה מציין יוספוס את גופנה כמחוז השני בסדר המחוזות (טופארכיות) לאחר ירושלים. הסופר הרומי פליניוס הזקן גם הוא מציין את גופנא כבירת טופארכיה ביהודה.
יוספוס מספר בקדמוניות היהודים כי בסביבות שנת 50 לפנה"ס מכר הגנרל הרומי גאיוס קסיוס לונגינוס את האוכלוסייה של גופנא (וכן של עמאוס, לוד ותמנה) לעבדות, בשל אי תשלום מיסים. הם שוחררו, עם זאת, על ידי מרקוס אנטוניוס זמן קצר לאחר עלייתו בזמן הטריומווירט השני.
יוספוס מזכיר את גופנא מספר פעמים בספרו מלחמת היהודים, המתאר את אירועי המרד הגדול. בכתביו, נזכר יוחנן בן חנניה כמי שהתמנה למפקד המורדים במחוז גופנה ובמחוז עקרבת. בהמשך, יוספוס מתאר כיצד נפלו העיר והמחוז שלה בידי גייסותיו של אספסיאנוס בשנת 68 לסה"נ, ומוזכר כי הנ"ל הותיר בה חיל מצב רומי. לאחר מכן, מתאר יוספוס כי טיטוס עבר בגופנה הכבושה בדרכו לכיבוש ירושלים. כמה נכבדים ערקו אל המחנה הרומי בזמן המצור על ירושלים, וטיטוס קיבלם בסבר פנים יפות ושלח אותם לגופנה, תוך כדי שהוא נותן להם הבטחה כי לאחר המלחמה יוכלו לקבל חזרה את נחלותיהם. לאחר שנפוצה שמועה שטיטוס הרגם, הוא החזיר אותם מגופנא והציג אותם לפני הנצורים בירושלים, כדי לעודד עריקים יהודים נוספים לצאת אליו.
נראה שגם לאחר כישלון המרד הגדול המשיכה העיר להתקיים כיישוב יהודי. בתלמוד הירושלמי נזכר בית כנסת שבנו בני גופנה בציפורי, המכונה "כנישתא דגופנא דציפורין", ויש המשערים שהיו אלו בני גופנה שהוגלו לגליל לאחר דיכוי מרד בר כוכבא..
בשנת 1995 נחשפה בצפון ג'יפנה מערת קבורה במהלך עבודות עפר. הממצא הקרמי במערה כלל שרידים משלוש תקופות עיקריות: התקופה החשמונאית, התקופה ההרודיאנית, והתקופה הרומית המוקדמת. תקופת מרד בר כוכבא מייצגת את תקופת השימוש האחרונה בקבר. בנוסף התגלו באתר מספר מטבעות שחוקים מהמאה הרביעית לספירה, שכנראה שייכים לשודדים שביקרו בקבר בתקופה קדומה. בסביבות ג'יפנה התגלו גם מספר גלוסקמאות וסרקופגים משלהי תקופת בית שני, ועליהם כתובות בעברית, ארמית ויוונית. כתובת אחת, קטועה, כוללת את האותיות [--]לגה, וסוקניק הציע לקשר אותה למשמרת הכהנים בילגה. בנוסף, על אחת מהגלוסקמאות מופיע השם "יועזר בר יהוחנן הסופר", כאשר השם יועזר מזוהה בכתבי יוספוס עם הכהונה.
העדות האחרונה לנוכחות יהודית במקום הוא חוזה נישואין כתוב ביוונית שנתגלה במערה בואדי מורבעת ומתוארך לשנת 124 לספירה. בחוזה זה מוזכר יישוב בשם "בית ארדה גופנא" כמקום מגוריהם של בני זוג בשם אליאס בן סימון וסלומה בת ואנוס גלגולה. היישוב היהודי במקום חדל ככל הנראה בעקבות מרד בר כוכבא..
במאה ה-20 הוצע לזהות את ג'יפנה עם העיר המקראית עפני. אולם זיהוי זה הוא אינו ודאי.
היסטוריה > שלהי העת העתיקה

ג'יפנה מופיעה במפת מידבא. אוסביוס מקיסריה מתאר את גופנא כנמצאת במרחק חמישה-עשר מיל מירושלים, סמוך לדרך המובילה לשכם. גופנא מצוינת במפת פויטינגר במרחק שישה-עשר מיל מירושלים, נתון פחות מדויק מזה של אוסביוס.
מהתקופה הרומית המאוחרת בגופנא התגלו מצבת קבורה בשפה היוונית, סרקופג מעוטר בדמויות מהמיתולוגיה היוונית, בהם ארוטס ומדוזה, וסרקופג נוסף שעשוי להעיד על מקור שומרוני. לפי איתן קליין, הממצאים הללו מעידים על כך שלאחר מרד בר כוכבא, התיישבו בגופנא תושבים פגאניים בני התרבות ההלניסטית או הרומית. הוא מציע כי אלו תושבים מבני המעמד הגבוה, אולי משוחררי הלגיון ואנשי המנהל הרומי שקיבלו אדמות בסביבת הכפר. מקורו של ארון הקבורה 'השומרוני' אינו ברור: ייתכן שהוא שימש אוכלוסייה שומרונית שהתגוררה במקום במהלך התקופה הרומית המאוחרת (מה שעשוי להתכתב עם האמרה בתלמוד הירושלמי על תוצאות מרד בר כוכבא: "שלש עשרה עיירות נשתקעו בכותיים בימי השמד", יבמות ח, ג), או שמא שימש תושבים פגניים שרכשו את הסרקופג בבית מלאכה באזור ניאפוליס במהלך המאה השלישית לספירה.
תחת השלטון הביזנטי במאה ה-6 לספירה, נבנתה בגופנה כנסייה המוקדשת לגאורגיוס הקדוש (סנט ג'ורג'), מה שמעיד על כך שגופנה הייתה כעת יישוב נוצרי.
היסטוריה > ימי הביניים

לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל דעכה חשיבותה הפוליטית של ג'פנה, אך היא נותרה מרכז סחר אזורי בשל מיקומה על הדרך שהובילה מירושלים לנצרת. במקורות בני התקופה היא נזכרת בשם גפנייה.
בעשורים הראשונים לאחר הכיבוש הערבי, מצבה של כנסיית גאורגיוס הקדוש הדרדר והיא נדרשה לתיקון, אך הנסיבות באותה העת לא היטיבו עם האוכלוסייה הנוצרית ביישוב ושיפוצה נמנע. לאחר שהצלבנים כבשו את האזור ב-1099, הם בנו מחדש את הכנסייה באופן חלקי באמצעות שימוש חוזר בחומרים קיימים.
הכנסייה חרבה שוב לאחר שהצלבנים גורשו על ידי האיובים. מסמך משנת 1182 ועליו חתום אדם בשם רימונודס די ג'פנייה עשוי להעיד על נוכחות נוצרית באותה התקופה.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית

בתקופת השליטה העות'מאנית בארץ ישראל, הפך מגדל של שריד מבנה רומי עתיק בכפר לבית כלא.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בג'יפנה בשנת 1863, וכתב כי ”זה כפר קטן היושב בעמק שפר נטוע גפנים ועצי תאנה, זית ומשמש. רואים שם גם עצים אחדים שממעטים לגדלם בארץ ישראל: תפוח, אגס ואגוז”. הוא דיווח כי מספר תושבי הכפר קטן מ-300 נפש, כולל 240 יוונים אורתודוקסים ו-60 קתולים לטינים. בביקור שני שערך במקום בשנת 1870, הוא ציין כי מספר הקתולים בכפר עלה ל-80 נפש.
בשנת 1882, חוקרי הקרן לחקר ארץ ישראל ביקרו בג'יפנה במסגרת סקר ארץ ישראל המערבית, ותיארו את המקום ככפר נוצרי חשוב, עם כנסייה לטינית ומנזר. בנוסף, בשנות ה-80 של המאה ה-19, דווח כי תושבי המקום סובלים ממיסוי תכוף מצד הרשויות העות'מאניות, וכן מעוני וממחסור. במהלך סכסוך אלים עם תושבי הכפר הנוצרי הסמוך, ביר זית, נהרגו חמישה מתושביו. כנקמה, תושבי ביר זית עקרו ושרפו 125 עצי זית בג'יפנה.
היסטוריה > המנדט הבריטי

במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בג'יפנה 155 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 676 תושבים, 169 מוסלמים והשאר נוצרים.
כנסית יוסף הקדוש

בשנת 1855 שלחו אנשי ג'יפנה מכתב לפטריארכיה בבקשה לשלוח כומר לטיני לכפרם, כשנה לאחר מכן הגיע האב יוסף קודירכּ (يوسف كوديرك). הוא החל לבנות את הכנסייה, לאחר שנרפא ממחלה כתוצאה מתפילותיו ל "סנט יוסף" ולכן, כך נקבע שם הכנסייה.
ראו גם

עפני
פלסטינים נוצרים
דוד דרוק

| --- | --- |

 לידה:  1883
 פטירה:  17 ביוני 1943 (בגיל 60 בערך) 
 תחום כתיבה:  עיתונאות ותרגום
 
דוד דרוק (1883 – 17 ביוני 1943) היה עיתונאי, סופר, מתרגם והיסטוריוגרף. כתב את ההיסטוריוגרפיה הראשונה לעיתונות היהודית ברוסיה.
ביוגרפיה

נולד בקרייצבורג שבאימפריה הרוסית, כיום ליטא. למד בחדר, לאחר מכן בישיבות שונות ומאוחר יותר קיבל חינוך כללי.
עבודתו הספרותית הראשונה הייתה תרגום של מאמרו של לודוויג קשיוויצקיס "התהוותם של היהודים". מאמר זה נדפס בעיתון "דאס יידישע ווארט" (1904).
בשנת 1905 הגיע דרוק לוורשה ועבד כאיש מערכת בעיתון של צבי פרילוצקי ,"דער וועג", שהיה העיתון הראשון ביידיש בוורשה. כשנה מאוחר יותר, בשנת 1906 עבר לכתוב בעיתון של נחום סוקולוב, "דער טלגרף". בשנת 1907, חזר דרוק לליטא והחל לכתוב בעיתון "נציונאל צייטונג" בריגה. שנתיים אחר כך, בשנת 1909, חזר דוד דרוק לוורשה, והיה חבר מערכת העיתון "אונזער לעבן", שיצא בעריכת מרדכי ספקטור. בין השנים 1910–1920 עבד דרוק כחבר מערכת בעיתון "דער מאמענט".
בשנת 1920, היגר דוד דרוק לארצות הברית, והפך לכתב האמריקאי של העיתון דער מאמענט הוורשאי. החל משנת 1921, עבד בעיתונים היהודיים באמריקה: "דער מארגען זשורנאל", ו"אמריקאנער". בשנים אלה פרסם את סדרת הכתבות על מנדל בייליס. החל משנות השלושים הדפיס מאמרים בעיתונות אמריקנית יהודית. נפטר בניו יורק. א. אלמי כתב עליו: "הוא היה ידען גדול, מלא וגדוש בידע, בכל הנוגע למילים ואנין טעם בכל הנוגע לאומנות. הוא היה אדם צנוע, שחי בשקט אולם הגיע עמוק. הוא נפטר בשקט."
ביוגרפיה > סדרת כתבות במארגן זורנאל

ההיסטוריה של מנדל בייליס,
הברון אדמונד רוטשילד בארץ ישראל,
משה מונטיפיורי,
לימודים ומדעים יהודיים באמריקה. ורבים אחרים.
ספריו

צו דער געשיכטע פון דער יידישער פרעסע, דפוס הצפירה ורשה 1920, 147 עמודים,
די מפרשים פון דער תורה, חלק ראשון, ורשה 1936, חלק שני, ורשה 1937, חלק שלישי, ניו יורק 1941,
תרגומים ליידיש

"מבט לאחור" של אדוארד בלאמי, וורשה 1905, "הזכויות הכלליות במערכת הבחירות במערב אירופה", ורשה ,1905.
עיתונות יידיש

בשנת 1905 הגיע לוורשה, כשצבי פרילוצקי הדפיס את העיתון הראשון בפולין: "דער וועג", שם עבד דרוק כאיש מערכת. ב־1906, עבר לעבוד בעיתונו של נחום סוקולוב, "דער טלגרף". ב-1907, חזר לריגה ועבד בעיתון היהודי הראשון בליטא, "דער נאציונאל".
ב-1909 שב לוורשה, ועבד זמן קצר בעיתונו של מרדכי ספקטור : "אונדזער לעבן". בין השנים 1910 – 1920, היה חבר מערכת העיתון "דער מאמענט".
ערך את העיתון "שול און דערציאונג" (בתי ספר וחינוך),יחד עם ד"ר שמואל ויינברג בוורשה.
לקריאה נוספת

אברהם רייזן, עפיזאדן פון מיין לעבן, וילנה 1929.
אליהו חיים אלמי מאמענטן פון א לעבן :זכרונות, בילדער און עפיזאדן, בואיינוס איירס 1948.
הערות שוליים

↑  צו דער געשיכטע פון דער יודישער פרעסע,דפוס הצפירה ורשה .1920
↑  סוציולוג פולני ידוע, נולד בפלוצק.
↑  א. אלמי הוא אליהו חיים אלמי
↑  עבודתו על הברון רוטשילד תורגמה לאנגלית ולצרפתית. תחת הפסבדונים: דיזראלי, ומארשל.
↑  הביוגרפיה של משה מונטיפיורי תורגמה גם לאנגלית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303159405171  PLWABN: 9810620833205606  GND: 1053385404  ISNI: 0000 0001 1999 1850  LCCN: no2006101038  SELIBR: 246739  VIAF: 69350797   WorldCat (עם VIAF): 69350797
הערוך הקצר

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 סוגה:  ספרות תורנית, מילון עברי 
 
ספר הערוך הקצר (או ספר ערוך הקצור) הוא שמו של חיבור שנדפס לראשונה במאה ה-16. זהו חיבור מילוני המתרגם את המילים הלועזיות (היווניות והלטיניות) המוזכרות בחיבורי חז"ל; התלמודים והמדרשים, והוא מהווה מעין גרסה מקוצרת לספר הערוך שחובר במאה ה-12, ובהשראת חיבור זה הוא קיבל את שמו. ספר זה הודפס בעילום שם, אולם המחבר מציין את שמו באקרוסטיכון הפותח את החיבור (הושמט בחלק מהמהדורות המאוחרות) "אליה" (אליהו).
הפעם הראשונה שהוא בא בדפוס הייתה בשנת 1511, באיסטנבול (קונסטנטינופול לשעבר) שתחת שלטון האימפריה העות'מאנית. הספר נדפס תחת השם ספר הערוך הקצר, ללא ציון שם המחבר, אולם באקרוסטיכון הפותח את החיבור מוטבע שם המחבר "אליה" (אליהו). הספר הודפס על ידי האחים שמואל ודוד אבן נחמיאס, מייסדי בית הדפוס הראשון באיסטנבול, ”תחת ממשלת אדונינו המלך שולטן ביזיט (באיזיט השני) ירום הודו”.
מהדורה נוספת נדפסה בקרקוב בשנת 1592 (ה'שנ"ב) ב"דפוס יצחק פרוסטיץ", וכעשרים וחמש שנים לאחר מכן, בשנת שע"ט (1619) הוציאו בני המדפיס מהדורה חוזרת. בשנת 1707, כמאתיים שנה לאחר צאת הדפוס הראשון, נדפס ספר זה פעם נוספת בפראג, ”תחת ממשלת אדונינו המיוחס מאוד, הקיסר יאזיפוס (Joseph I), השם ירום הודו ותנשא מלכותו מעלה מעלה, אכי"ר!”. מהדורה זו מבוססת על המהדורה המקורית שהודפסה באיסטנבול בשנת 1511, ולדברי המדפיס זוהי הדפסה שלישית של חיבור זה. כמו כן הוא שילב במהדורה זו תוספות שמצא בכתב יד של החיבור. מהדורה מוערת ומורחבת פורסמה בשנת 1863.
כתבי יד

ערוך הקצר, (ערכים "פח"-"צרב"). כתב יד בית המדרש לרבנים האטלקי (רומא) 17. מס' סרט במכון לכתבי יד שעל ידי הספרייה הלאומית: F 42901. (המאה ה-17, כתיבה איטלקית)
מהדורות מודפסות

ספר הערוך הקצר, קושטנטין (איסטנבול), תמוז ה'רע"א 1511, (מחבר לא ידוע, באקרוסטיכון שבראש החיבור מצוין השם "אליה"), (127 עמודים).
ספר ערוך הקצר, (דפוס יצחק פרוסטיץ), קראקא (קרקוב), ה'שנ"ב 1592, (146 עמודים).
ספר קצור ערוך, (מוציא לאור: ה"ר אביגדור ש"ץ דק"ק קראקא, דפוס בני יצחק מדפיס מפרוסטיץ) קראקא (קרקוב), ה'שע"ט 1619.
ספר ערוך הקצור, (מבוסס על מהדורת קושטא 1511, הוציא לאור: צבי הירש ליברליש, דפוס נכדי יהודא ב"ק), פראג ה'תס"ז 1707, (88 עמודים).
ספר ערוך הקצור, הגיה לדפוס: מאיר קהאן ביסטריטץ, וינה (וויען), ה'תרכ"ד 1863, (412 עמודים).
ספר ערוך הקצר, (יצא לאור על ידי השותפים: מנחם מנדל זעגיל ומרדכי ראבינשטיין) (אדר תרל"א, זאלקווא)
(מוציא לאור: שמואל דוד קרויז, דפוס האחים גרויס), ברוקלין תשל"ו. (99 עמודים)
הוצאת המסורה, ירושלים תשמ"ה. (100 עמודים)
האקרוסטיכון בשער החיבור הטובע את שם המחבר: אליה. (מהדורת קושטנטין (איסטנבול), תמוז ה'רע"א 1511)
הקולופון בסוף החיבור המתאר את פרטי המדפיסים ואת תאריך ההדפסה. (מהדורת קושטנטין (איסטנבול), תמוז ה'רע"א 1511)
הסטה קוגניטיבית

הסטה קוגניטיבית (או שִיפְטִינְג) מתייחסת לתהליך מנטלי שבו האדם מעביר באופן מודע את הקשב שלו ממוקד אחד לאחר. זאת להבדיל ממעבר בלתי מודע של מוקד תשומת הלב, המכונה החלפת משימות (Task switching). שני תהליכים אלו הם צורות שונות של גמישות קוגניטיבית.
בזיכרון העבודה קיים מנגנון ניתוב מרכזי המסוגל לטפל בכל מידע כמעט, אך הוא גם דורש מאמץ מנטלי כדי להפנות את הקשב לגירויים החשובים ולטפל בהם נכון כדי שיקודדו בזיכרון לטווח הארוך.
היכולת לשנות את מוקד תשומת הלב באופן מודע היא חלק מהתפקודים הניהוליים והיא יכולה לסייע לאדם להסתגל למצבים חדשים.
כאשר חל שינוי בסיטואציה או בתנאים הסביבתיים, יכול לחול שינוי גם באוסף החוקים והתגובות ההולמים את הסיטואציה החדשה.
ההסטה הקוגניטבית כוללת זניחה של סט מנטלי בלתי רלוונטי לטובת שפעול של מטלה או סט מנטלי חדשים ורלוונטיים יותר.
מבחינה נוירולוגית, קליפת המוח הקדם-מצחית משמשת כמרכז של השליטה הקוגניטיבית והתפקודים הניהוליים. בהתאם לכך, היא זו שמאפשרת את הפניית הקשב לאירועים רלוונטיים להתנהגות.
במסגרת הכללית של טיפול קוגניטיבי, הסטה קוגניטיבית מתייחסת לבחירה מודעת בלקיחת אחריות על הרגלים מנטליים והפנייה מחדש של תשומת הלב, בכיוונים מועילים ומוצלחים יותר.
אנשים עם הפרעת קשב, עלולים להתקשות בהסטה קוגניטיבית של מוקד תשומת הלב שלהם בהתאם לצורך.
ראו גם

רולו מאי
תפיסה
זרימה (פסיכולוגיה)
עיבוד מלמטה-למעלה ומלמעלה-למטה
מיקוד יתר (היפר-פוקוס)
הערות שוליים

↑  אלעד, א' (2005). הפסיכולוגיה של השקר ושיטות לחשיפתו. רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
1 2  Benedek, M., Jauk, E., Sommer, M., Arendasy, M., & Neubauer, A. C. (2014). Intelligence, creativity, and cognitive control: The common and differential involvement of executive functions in intelligence and creativity. Intelligence, 46, 73-83.
1 2  Ranganath, A., & Jacob, S. N. (2016). Doping the mind: dopaminergic modulation of prefrontal cortical cognition. The Neuroscientist, 22(6), 593-603.
↑  Brown, T. E. (2005). Attention deficit disorder: The unfocused mind in children and adults. Yale University Press.
וסלה

אליף עם וסלה
וַסְלַה (בערבית: وصلة; "וצלה" בתעתיק מדויק) הוא אחד מסימני התשכיל. הוא מסומן כצאד מעל אליף ומסמן שהאליף אינה מבוטאת – לא בתור מאריכה לפתחה ולא בתור כיסא להמזה – במקרה זה האליף היא אות שותקת. אליף עם וסלה מכונה אליף אלְוַצְל (أَلِفُ ٱلْوَصْلِ). אליף אלוצל מופיעה בעיקר במילים המתחילות באליף כשמתווספת להן אל הידיעה. בחלק מהגופנים צורת הווסלה זהה לצורת הדמּה הכפולה, שבתנווין הדומה לאות צאד, שלפעמים נמצאת מעל האות אליף בתחילת המילה (ٱ). בדרך כלל, גם בכתיבה עם תשכיל תושמט הווסלה.
דוגמאות

وَٱسْمُ ٱبْنَتِهِ هِنْدُ – בתעתיק: וַאסְמֻ אבְנַתִהִ הִנְדֻ (ושמה של בתו הוא הינד) – נהגה: וַסְמֻ בְנַתִהִ הִנְדֻ.
يُرِيدُ أَنْ يَقْرَأَ لإِحْدَى ٱبْنَتَيْهِ – בתעתיק: יֻרִידֻ אַנְ יַקְרַאַ לִאִחְדַא אבְנַתַיְהִ (הוא רוצה להקריא לאחת משתי בנותיו) – נהגה: יֻרִידֻ אַנְ יַקְרַאַ לִאִחְדַא בְנַתַיְהִ.
הערות שוליים

↑  Alhonen, Miikka-Markus. "Proposal for encoding the combining diacritic Arabic wasla" (PDF). unicode.org. נבדק ב-25 במרץ 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Price, James M. "Helping Vowels and the Elidable Hamza". Arabic Language Lessons: All The Arabic You Never Learned The First Time Around. נבדק ב-25 במרץ 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
אילוף כלבים

אימון כלב לאיתור והצלה
אילוף גור קאנה קורסו
אילוף כלבים, או אימון כלבים הוא תחום עיסוק בכלבים מההיבט ההתנהגותי, לרבות הקניית הרגלים, שיקום התנהגותי ורגשי של כלבים ולימוד/אימון התנהגויות למטרות שונות. העוסקים במקצוע נקראים: מאלפים, מאמנים, מטפלים התנהגותיים, פסיכולוגים של כלבים או נוֹהַגים (הנדלרים). מאלף כלבים יכול, אבל לא חייב להיות כלבן העוסק בגידול כלבים כמקצוע. חלק מהכלבנים עוסקים גם בטיפוח זני כלבים.
תחום אילוף הכלבים והכלבנות אינו מקצוע על פי הגדרתו החוקית ואינו דורש רישיון.
וטרינרים התנהגותיים מטפלים בבעיות רגשיות והתנהגותיות של כלבים וחיות מחמד אחרות, ומערבים בדרך כלל גם טיפול תרופתי. לרוב הם אינם עוסקים באימון המעשי אלא עובדים בשיתוף עם מאמן או מאמנת לפרקטיקה עם בעלי הכלבים.
תחום האילוף מתאפיין בשונות גדולה בין אסכולות שונות, הן בהנחות היסוד הנוגעות להתנהגות הכלב והן בטכניקות האימון הנגזרות מהנחות אלה.
באופן גס ניתן לחלק את האסכולות ל"מסורתית" ול"מודרנית" המכונה גם "גישה חיובית" ו-"FORCE FREE".
האסכולה המסורתית מתמקדת בראיית הכלב כחיית להקה, שמה במרכז את נושא ה"מנהיגות" ו"מבנה הלהקה" ומתאפיינת בשימוש בטכניקות הכוללות גם ענישה ושימוש מוצהר בחיזוקים שליליים, המכונים בפי המאלפים המסורתיים "תיקונים". אסכולה זאת אינה שוללת שימוש באביזרים מבוססי הכאבה וגרימת אי נוחות מכוונת, כגון קולרי חנק, דוקרנים, קולרים חשמליים וכדומה.
האסכולה המודרנית נשענת הן על מחקר עדכני והן על עקרונות אתיים המערערים על נקודת המוצא שכל התנהגות הכלב מתבססת על הזדקקותו למבנה להקה יציב ומנהיגות חזקה, ועל נחיצות השימוש בכפייה לצורך אימון ושיקום התנהגותי. עקרון הבסיס של הגישה הוא התמקדות בהתנהגות הרצויה, הקשבה לבעל החיים הלומד, שימוש בטכניקות המבוססות על חיזוקים חיוביים ומיעוט ככל הניתן (עד כדי אי שימוש) בטכניקות לא נעימות, מכאיבות או מאיימות. באנגלית מכונה העיקרון בראשי התיבות LIMA - least intrusive minimally aversive.
הבסיס הפסיכולוגי לאילוף

הבסיס לעבודת המאלף הוא הבנת הפסיכולוגיה של הכלב — מה מניע אותו ומה מונע ממנו לעשות דבר מה.

ניתן לחלק זאת לשלושה עיקרים:
הבנת ההיסטוריה של כלבי הבית והשוני ביניהם לבין מיני כלביים אחרים. (ראה לעיל)
הבנת המניעים הפסיכו-אבולוציוניים של משפחת הכלביים בכללה.
הכרת הבסיס הפסיכולוגי המשותף לכל בעלי החיים לרבות גורמי הנעה, תפישה, זיכרון וכיוצא בזה הכוללים, לא באופן מפתיע, ילדים אנושיים.
הבסיס הפסיכולוגי לאילוף > מניעים של משפחת הכלביים - על פי האסכולה המסורתית

לכל חבר במשפחת הכלביים (ובכלל זה כלבי הבית) יש מערך של יצרים בסיסיים, אוניברסליים, איתם הוא נולד. הם נועדו לשמר את המין בכלל ואת פרטיו בפרט ומניעים את התנהגותו של הכלב בכל דבר ועניין.
בין היצרים המרכזיים ניתן למנות:
יצרי שימור הלהקה: נהיגות (קבלת מנהיגות), הגנת הלהקה, משחק, הבאה וסימון טריטוריה.
יצרי שימור הפרט: רבייה, מעמד בלהקה, הגנת הפרט ולהקתיות (השתייכות ללהקה).
יצרי הציד המשויכים גם ללהקה וגם לפרט: מרדף, גישוש (הרחה על פני הקרקע) רחרוח (באוויר) וקרב.
היצרים קיימים תמיד, וכאשר הם באים לידי ביטוי, הם נקראים דחפים. אלו ניתנים להשפעה באמצעות התניה, הטכניקה החשובה ביותר באמתחתו של המאלף, המאפשרת לעצב את הפרט ולהקנות לו מנהגים מתאימים במסגרת היצרים הבסיסיים.
הבסיס הפסיכולוגי לאילוף > בסיס פסיכולוגי אוניברסלי

יש צורך להבין מה מניע את הפרט, כיצד יש ללמדו דברים חדשים, וכיצד הוא תופש את הסביבה בחושיו. 
כל אלו הם תחום עיסוקה של הפסיכולוגיה ועקרונותיה זהים בין אם הפרט הולך על שתיים או על ארבע, בתנאי שהשימוש בכלים העומדים לרשותנו הוא במסגרת המגבלות שהפרט הנחקר מציב בפנינו. במילים אחרות, על החוקר/מאלף להימנע מלבצע האנשה של הסובייקט ולזהות רגשות, תחושות ומאוויים אנושיים אצל בעלי החיים, אם אלה לא נחווים על ידי בעלי חיים אלו.
עם זאת, יש להזהר גם מביטול השפעות רגשיות וייחוס תכונות המשותפות לכלבים ולבני אדם. בעבר נהגו מדענים ומאמני כלבים לבטל רגשות כגון קנאה או אהבה, אולם בעשור האחרון הפך חקר הרגשות של בעלי חיים בכלל ושל כלבים בפרט, לגיטימי ואף פופולרי בחוגים האתולוגיים.
גישות מובילות בתחום > אימון בגישה חיובית

גישה זאת מתייחסת הן להיבט ההתנהגותי והן להיבט הרגשי של הכלב, ומתמקדת בלימוד הכלב כיצד להשיג את מבוקשו בדרך המקובלת על המשפחה האנושית איתה הוא חי. הגישה מתבססת על לימוד התנהגויות רצויות באמצעות חיזוקים חיוביים, ויצירת שליטה עצמית של הכלב מתוך בחירתו בהתנהגות הרצויה. כל זאת תוך הימנעות מענישה חיובית ושימוש בחיזוקים שליליים. הגישה שמה דגש על "הקשבה" לכלב, דהיינו, שימת לב לרמת המתח בה הוא נמצא, המוטיבציות השונות שלו, ומתן מענה לצרכיו. הגישה מתייחסת גם להתנהגויות תוקפניות אשר באופן מסורתי מטופלות בהשגת שליטה על ידי ענישה והכנעה.
חיזוק חיובי משמעו הוספת גירוי בו הכלב מעוניין בעקבות התנהגות רצויה. לדוגמה, מתן חטיף, צעצוע או אפילו גישה למקום או פעולה בה הכלב מעוניין. יש לשים לב כי חיזוק חיובי שונה מ"פרס". "פרס" הוא גירוי שנחשב בעל ערך בעיני הנותן. בעוד "חיזוק חיובי" הוא בעל ערך בעיני המקבל. כאשר מעניק הפרס נותן פרס ראוי בעיני מקבל הפרס, הפרס הוא אכן חיזוק חיובי. אולם, אם מקבל הפרס לא מוצא בו ערך, או מוצא בו ערך שלילי, הרי שאין מדובר בחיזוק חיובי. כך למשל, ליטוף על הראש עלול להתפרש על ידי המלטף כ"פרס" בעוד הכלב עלול לחוות אותו כגירוי בלתי נעים, ולכן יהווה עבור הכלב עונש.
ענישה שלילית היא הסרת גירוי רצוי לכלב בעקבות התנהגות לא רצויה. (P-). כך למשל, אם הכלב שוגה וקופץ במקום לשבת, הוא אינו מקבל חטיף. מאמנים בגישה חיובית יתמקדו ביצירת הצלחות ללומד, כך שיחווה רמה קטנה מאוד של תסכול כאשר הוא שוגה או בוחר להתנהג באופן לא רצוי, ומתן הזדמנויות רבות להצליח להשיג את מבוקשו בדרך נאותה.
יש לשים לב כי ענישה, תכליתה הפחתה של התנהגות (עד הכחדתה) בעוד חיזוק מגביר שכיחות של התנהגות, מעצים אותה, מאריך את משכה ו/או משמר אותה. השימוש במילים "חיובי" או "שלילי" דומה לשימוש מעולם הרפואה. "חיובי" פירושו הוספה של גירוי שלא היה קודם בעוד "שלילי" פירושו הסרת גירוי. כך, חיזוק חיובי (R+) מתאפיין במתן גירוי נעים לכלב בעקבות התנהגות רצויה, אשר יכול להתרגם לתחושת "סיפוק". חיזוק שלילי (R-) מתאפיין בהסרה של גירוי לא נעים/מכאיב בעקבות התנהגות רצויה, אשר יכול להתרגם לתחושת "אנחת רווחה". ענישה שלילית (P-) מתאפיינת בהשמטה של גירוי רצוי ונעים לכלב בעקבות התנהגות לא רצויה, אשר יכול להתרגם לתחושת "החמצה". ענישה חיובית (P+) מתאפיינת בהוספת גירוי לא נעים/מכאיב בעקבות התנהגות לא רצויה, אשר יכול להתרגם לתחושת "פחד"/"אוי לא".
מאמנים בגישה חיובית יתמקדו בהפחתת מתח, לימוד תקשורת כלבית ושימוש בה בקרב בני הבית, בשימת דגש על זיהוי סימני מתח, מתן סימני הרגעה ותגובה נכונה לסימנים אלו, תוך יצירת גבולות באמצעות חיזוק התנהגויות רצויות וניהול הסביבה. טכניקות העבודה שלהם יהיו מוכוונות ליצירת הצלחות לכלל המשתתפים בתהליך, כלבים ואנשים כאחד. מאמנים אלו לא ישימו דגש על מונחים כגון "מבנה להקה", "דומיננטיות", "היררכיה" ו"מנהיגות" ויימנעו משימוש באביזרים מבוססי הכאבה וגרימת אי נוחות מכוונת כגון קולרי חנק, דוקרנים, קולרים חשמליים וכדומה.
גישות מובילות בתחום > שיטות הימנעותיות

למידת הימנעות עושה שימוש בחיזוק שלילי משולב עם גירוי מבחין. למעשה הכלב לומד להימנע מהגירוי המכאיב או הלא נעים, כמו משיכה בקולר, זרם חשמלי או מכה באמצעות לגירוי מקדים המכונה לרוב "פקודה".
גישות מובילות בתחום > השוואה בין השיטות והגישות

מאז ראשית המאה ה-21 החלה הגישה החיובית להתגבש ולאתגר את המוסכמות שהיו נהוגות בקרב קהל המאלפים המסורתי. חקר התנהגות הכלבים קיבל לגיטימציה ובעקבות התפתחויות טכנולוגיות ניתן כיום לבחון אספקטים שונים של התנהגות בעלי חיים ורגשותיהם. בין מהמאמנים המסורתיים, המשתמשים בשיטות הימנעותיות ומסבירים את התנהגות הכלב במונחים הלקוחים מעולם הלהקה לבין המאמנים הדבקים בגישה חיובית, המכונה גם FORCE FREE, ניטש לא פעם ויכוח במישור המקצועי/תועלתני וכן במישור האתי.
כך למשל עולות שאלות בנוגע ליעילות אימון כלבי עבודה למיניהם בטכניקות ובגישות שונות. בעוד המאלפים המסורתיים טוענים כי לא ניתן להגיע לרמת אימון גבוהה ללא כפייה, מאמנים מהגישה החיובית טוענים כי דבקות בגישה חיובית ואימון מבוסס חיזוקים חיוביים בלבד מביא לתוצאות עדיפות. קיימים מספר מרכזי אילוף והכשרת כלבי נחיה ברחבי העולם אשר אימצו את טכניקת האימון החיובית בשיטת ה"קליקר" אשר קיצרו את משך הכלבים במחצית כמעט בעקבות שינוי טכניקת האימון. אימון כלבי הרחה לזיהוי גידולים סרטניים ומחלות נוספות מתבצע אך ורק באמצעות גישה חיובית, אך השימוש בו עדיין בפיתוח ומחקר ולא מיושם באופן מסחרי.
בכל הנוגע לאימון, טיפול ואילוף כלבי בית, עולות שאלות אתיות באשר לסגנון האימון והשפעתו על מערכת היחסים בין בני המשפחה האנושיים לכלב, וכן השפעתו על מצבו הבריאותי והרגשי של הכלב.
מחקרים רבים נערכו בניסיון לבחון את השפעת השיטות על ביצועי הכלבים וכן על מצבם הרגשי והבריאותי. בשנה האחרונה (2021) פורסם מחקר חדש הבוחן את הסוגיה באמצעות מדדים אובייקטיביים. המחקר השווה את רמת הסטרס בקרב כלבי משפחה שאומנו באמצעות חיזוקים חיוביים וענישה שלילית (על בסיס הגישה החיובית) לעומת כלבי משפחה שאומנו באמצעים אוורסיביים של חיזוקים שליליים וענישה חיובית (על בסיס הגישה המסורתית). זהו המחקר הראשון שבחן את ההשפעה לא רק באמצעות תצפיות על התנהגות נגלית, כגון הלחתה, ליקוק שפתיים, פיהוקים ומגוון סימני לחץ המוכרים מהתקשורת הכלבית, אלא גם באמצעות מדדים פיזיולוגיים אובייקטיביים לחלוטין שהתבססו על רמת הקורטיזול ברוק הכלבים מקבוצות הניסוי השונות. מהממצאים עולה כי הכלבים בקבוצה שאומנה בטכניקות אווריסיביות הראו סימני מתח גבוהים לעומת רמת המתח הבסיסית שלהם בטרם האימון, בעוד בקרב הכלבים שאומנו בגישה חיובית לא נצפתה עליה ברמת המתח לאחר האימון בהשוואה לרמת הבסיס.
המחקר בחן גם את ההשפעה ארוכת הטווח של טכניקת האימון על מידת האופטימיות או הפסימיות של הכלבים בכל אחת מהקבוצות במצבים חסרי וודאות. מהמחקר עולה כי הכלבים שאומנו באמצעות חיזוקים חיוביים הפגינו אופטימיות רבה יותר במטלה קוגניטיבית לעומת הכלבים שאומנו בטכניקות אוורסיביות שכללו שימוש בחיזוקים חיוביים וענישה חיובית. כמו כן, הכלבים שאומנו באמצעות חיזוקים חיוביים למדו לפתור את המטלות הקוגניטיביות מהר יותר תוך עשיית פחות טעויות לעומת הקבוצה השנייה. זהו המחקר הראשון שהציג תוצאות המתייחסות להשפעה ארוכת הטווח של שיטות האימון על הבריאות הנפשית ותפקודם הקוגניטיבי של כלבים.