stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סביליה
היסטוריה > ימי הביניים > שלטון השושלת העבאדית על סביליה

ניסיונות נוספים של פלישה נוצרית, נבלמו על ידי המפקד הצבאי מחמד אבן אבי עאמר המכונה אל-מנצור, שהצליח להדוף את הפולשים, ולהשיב את השקט לתקופה נוספת. בנו של המפקד, עבד א-רחמן סנג'ול, שירש את אביו בשנת 1009, הכריז על עצמו בתעוזה רבה כיורש החליף הסורי. הכרזה זו זעזעה את האימפריה המוסלמית, ובעקבות כך החלו ניסיונות הפיכה רבים של מושלים מוסלמים מקומיים, ששאפו להקים ישויות עצמאיות. הקאדי מחמד אבן עבאד, ניצל את ההזדמנות והפך עצמו לשליטה של סביליה, ובכך השיב את עצמאות העיר בשנית. זאת הוא ביצע בעורמה, תוך טענה כי הח'ליפות האומיית נפלה ומינתה אותו לשלטון. השלטון המוסלמי בספרד החל לקרוס, ואנדלוסיה התחלקה לממלכות קטנות אשר כונו טָאִיפוֹת. המוסלמים שנחלשו לא היו עוד לשליטיה הבלעדיים של ספרד, וכל אחד מחלקיה היה תחת שלטון שונה; הברברים שלטו בדרום האי, הסלאבים במזרח, הערבים המקוריים שלטו בדרום-מערב, והנוצרים בצפון. הנוצרים שהלכו והתחזקו למול היחלשות המוסלמים, החלו לגבות מיסים משליטי הממלכות המוסלמיות של ספרד.
בדור השני לשושלת העבאדית, תחת בנו של הקאדי, אבו עמרו עבאד (שידוע יותר בשם אל-מתעאצד), סביליה הייתה לעיר השנייה בחוזקה בספרד אחרי טולדו. אבו עמרו עבאד היה שליט תקיף ושאפתן, אכזרי ביותר, אשר ביצע מעשי זוועה במתנגדיו ונודע כשתיין ונהנתן. הוא מת בשנת 1069, בנסיבות לא ברורות. בנו אבו אל-קאסם מחמד, המכונה אל-מעתמד, המשיך את השלטון של השושלת העבאדית בסביליה. בשונה מאביו, אל-מעתמד היה מלומד ואיש תרבות. הנוצרים שהלכו והתעצמו, החלו להוות איום על הממלכה בסביליה. אל-מעתמד הצליח להשיג שקט של כמה שנים נוספות בזכות העובדה שחיתן את ביתו זאידה עם אלפונסו השישי, שליטה הנוצרי של קסטיליה.
היסטוריה > ימי הביניים > נפילת השושלת העבאדית ועליית אל-מוראביטון ואל-מֻוַואחִידוּן

לאחר נפילת טולדו בידי אלפונסו השישי בשנת 1085, אל-מעתמד שיתף פעולה עם טאיפות אחרות כדי לבלום את הכיבוש הנוצרי של האזור. שליטת העבאדים הגיעה לסופה עם עליית אל-מוראביטון, אשר הגיעו מצפון אפריקה באמצע המאה האחת-עשרה בהזמנת מלכי הטאיפות, שביקשו לחזק את הגבולות אל מול האיום הנוצרי של המלך אלפונסו השישי. בשנת 1091 הח'ליף אבו יעקוב יוסוף, מנהיג אל-מוראביטון, סיפח את סביליה וכל אנדלוסיה תחת האימפריה שהקים. הוא הביא לסיום שלטונו בן העשרים ושבע שנים של האמיר אל-מעתמד, שהוגלה לאפריקה ומת שם בשנת 1095. פחות מחצי מאה מאוחר יותר השלטון של אל-מוראביטון פינה את מקומו לעלייתם של אל-מֻוַואחִידוּן, אשר סיפחו את סביליה לאימפריה שהקימו בשנת 1146.
אל-מֻוַואחִידוּן הוציאו לפועל מפעל ארכיטקטורי מכובד אשר במרכזו בניית מסגד הגירלדה, אחד מגורדי השחקים המרשימים ביותר שנבנו בימי הביניים, אשר נבנה על חורבות המסגד שהוחרב על ידי הנורמנים. מלבד הבנייה המרשימה, אל-מֻוַואחִידוּן הפכו את סביליה למחוז המוסלמי החזק ביותר במערב, על ידי שיפור הכלכלה והמסחר. אבו יעקוב יוסוף, היה הראשון אשר יצר מעבר משורת סירות צמודות אשר עליהם ניתן היה לחצות את נהר הגואדלקוויויר. הגשר תרם רבות לעמידותה של סביליה, משום שאיפשר תקשורת רציפה עם מוקדי התמיכה והאספקה של העיר מהעבר השני של הגדה. שליטת אל-מֻוַואחִידוּן לא נמשכה יותר משבעים שנה.
היסטוריה > ימי הביניים > נפילת השלטון המוסלמי על ידי הנוצרים

בשנת 1212 החלו הנוצרים תחת אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה לתקוף את החליפות, והביאו להטיית הכף לטובתם בקרב לאס נאבאס דה טולוסה, בו ניצחו את החליף א-נאצר. הייתה זאת תחילת שקיעתו של שלטון אל-מֻוַואחִידוּן. א-נאסר שמר על שלטונו שבע שנים, שאחריהם ירש אותו בנו, אבו יוסוף יעקוב אל-מוסטאנסר, אשר שלט למשך ארבע שנים נוספות. בשנים-עשר בדצמבר לשנת 1248, לאחר מצור שנמשך חמישה-עשר חודשים, פרננדו השלישי, מלך קסטיליה השתלט על העיר. בכך הביא לסיום השליטה המוסלמית על סביליה לאחר 536 שנה.
היסטוריה > העת החדשה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
סביליה שימשה שער לטריטוריות הספרדיות באמריקה במשך המאות ה-16 וה-17. מנהלת השלטון הקימה בה מוסדות פיקוח וניהול על מסעות המסחר והגילוי ועל האוצרות שהובאו ממושבות האימפריה באמריקה. בתקופה זו הוקמו רבים מהבניינים המרשימים בעיר, והעיר הפכה למרכז המסחרי הגדול בספרד. במאה ה 17 לאור משברים אירופאים ומקומיים ולאור קשיי השיט בנהר, מרכז הסחר עם האמריקות עבר לקאדיס, וסביליה ירדה מגדולתה.
יהודי סביליה

יהודים ישבו בעיר בתקופה הוויזיגותית. במחצית הראשונה של המאה ה-10 מוזכרת העיר בין הקהילות החשובות, באיגרת רבינו סעדיה גאון אל יהודי דרום ספרד. בעקבות השגשוג במאה ה-11 התעשרה הקהילה היהודית ורבים היגרו אליה. לקראת סוף המאה ה-11 העניקה הקהילה מחסה לפליטי גרנדה ור' יצחק אלביליה נתמנה לתוכן החצר ולנשיא הקהילה. גם בימי המורביטון שגשגה הקהילה. אך בזמן האל-מוואחידון השתנה המצב, רבים היגרו לצפון אפריקה ואחרים הפכו אנוסים.
פרדיננד ה-3 כבש את סביליה מידי המוסלמים ב-1248, עד היום שמור בקתדראלה המקומית מפתח מעוטר, מתנת היהודים, עם כיבושה של העיר, הכתובת בעברית "מלך המלכים יפתח, מלך כל הארץ יבוא". יהודים רבים קיבלו שדות וכרמים בתנאי שישבו בעיר ישיבת-קבע. ביניהם היו דון טודרוס בן יוסף הלוי אבולעפיה ובנו יוסף.
באמצע המאה ה-14 התקיימה בעיר קהילה יהודית משגשגת. בין האישים היהודיים שישבו בה, במרוצת הדורות, היו בני משפחות אברבנאל ואבן תבון. קודם לכן ישבו שם אבון בן שרדא, המשורר יהודה אבן בלעם, ר' יוסף אבן מיגאש, הריטב"א, ר' משה הלוי אבולעפיא ששימש רופא למלך סיביליה, המשורר יהודה שמואל עבאס, ר' דוד אבודרהם, ר' יהודה אלשקר, ר' דוד בן שלמה אבן יעיש, דון משה בן סעדיה פיגה ור' יהודה אבן וירגה, מחבר "שבט יהודה".
בשנת 1341 חוקקו נגד היהודים חוקים רבים: אחד החוקים היה כי רוצח יהודי חייב רק בעונש כספי. הכומר פראן מרטינז הסית נגד היהודים ללא הרף ודרש בפומבי להרוג את היהודים. ההמון נשמע לו ובראש חודש תמוז שנת קנ"א (6 יוני 1391) פשט המון מוסת על בתי הג'ודריה. פרעות קנ"א נערכו ביהודי העיר ובמהלכן נהרגו כארבעת אלפים יהודים, והנשארים המירו את דתם. בין הנהרגים היה ר' יצחק בן שושן. מקצתם התאבדו, על קדוש השם, ביניהם ר' יהודה בן אשר, הוא, אשתו וחמותו, אשת ר' יעקב בן הרא"ש.
רבי חסדאי קרשקש שחי בזמן הגזרה איבד בה את בנו, וכך כתב על התקופה: "יום ר"ח תמוז קנ"א המר והנמהר, דרך ה' קשתות האויב על קהילת סבילייא רבתי עם, שהיו בה כמו שישה או שבעה אלפים בעלי בתים. והציתו באש שעריה והרגו בה עם רב, אך רובם המירו. ומהם מכרו לישמעלים מהטף ומהנשים. והיו מסילות היהודים יושבים בדד, ורבים מתו על קדושת השם, ורבים חללו ברית קודש".
הקהילה לא התאוששה מן הפרעות, אם כי קלטה כמה אנוסים שנמלטו לעיר מקורדובה, בשנת 1473. ב-1 בינואר 1481 החלה האינקוויזיציה את פעולותיה בעיר. בשנת 1483 הוכרז בה על גירוש כל יהודי אנדלוסיה. בשנת 1492 הייתה סביליה לנמל יציאה עבור יהודים שגורשו מספרד בכוח הצו. בראשית המאה העשרים התחדש יישוב יהודי קטן על ידי מתיישבים מצפון אפריקה. בראשית שנות השלושים נוספו כמה פליטים מגרמניה הנאצית.
בשנת 2023 נתגלו בקרבת סביליה שרידי בית כנסת מהמאה הארבע עשרה.
אתרים בעיר

בין האתרים החשובים בעיר:
מגדל החירלדה
ארמון אלקסר
הקתדרלה
ארכיון איי הודו
טורה דל אורו
כיכר אספניה
המוזיאון לאומנויות היפות
מטרופול פרסול: מבנה חדשני רב תכליתי המשלב שוק עירוני, מוזיאון ארכאולוגי וטיילת עילית שצופה אל גגות העיר.
קאסה דה פילאטוס: ארמון בנוי בשילוב סגנונות של הרנסאנס האיטלקי והמודחאר הספרדי
נמל התעופה של סביליה שפעיל החל משנת 1919.
גלריה

חותם של הקהילה היהודית העתיקה בסביליה
כיכר אספניה
טורה דל אורו
ראו גם

תור הזהב של יהדות ספרד
סבילינס
פרנסס פישר

| --- | --- |

 לידה:  11 במאי 1952 (בת 72) מילפורד על המים, אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Frances Louise Fisher 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1976 
 מקום לימודים:  West Orange-Stark High School 
 בן או בת זוג:  קלינט איסטווד (1990–1994) 
 צאצאים:  פרנצ'סקה איסטווד 
 מספר צאצאים:  1 
 פרופיל ב-IMDb
 
פישר, 2007
פרנסס פישר (באנגלית: Frances Fisher; נולדה ב-11 במאי 1952) היא שחקנית קולנוע אמריקאית-בריטית ממוצא יהודי. פישר מוכרת גם כבת זוגו לשעבר של השחקן ובמאי הקולנוע קלינט איסטווד.
ביוגרפיה

פישר נולדה בכפר מילפורד שבהמפשייר שבאנגליה להורים אמריקאים. אימה אולגה רוזין, עקרת בית ממשפחה נוצרית. אביה ויליאם אירווינג "ביל" פישר, מפקח במפעל לזיקוק נפט ממשפחה יהודית. עקב עבודת אביה עברה המשפחה בין מספר מקומות. כאשר סיימה את לימודיה ב"תיכון אורנג'" שבטקסס עבדה בתור מזכירה עד שעברה לווירג'יניה, שם הופיעה ב"תיאטרון בארטר".
פישר נישאה לבילי מאק המילטון, אולם הזוגיות החזיקה מעמד שנתיים בלבד.
היא בת זוגו לשעבר של שחקן ובמאי הקולנוע קלינט איסטווד, הזוג הכיר בשנת 1990 ונפרד 5 שנים לאחר מכן, ובמהלכה נולדה להם בת משותפת אחת, השחקנית פרנצ'סקה איסטווד.
קריירת משחק

את תפקידה הראשון בעולם המשחק קיבלה פישר באופרת הסבון "קצה הלילה" בשנת 1976. לאחר מכן שיחקה פישר באופרת הסבון "אור מנחה". לאחר הופעותיה בסדרות הטלוויזיה הופיעה במשך 10 שנים על בימות התיאטרון ברחבי ארצות הברית. ב-1991 גילמה את דמותה של שחקנית הקולנוע והתיאטרון לוסיל בול.
בשנת 1997 שיחקה בדרמת האסונות "טיטניק". בסרט גילמה פישר את דמותה של רות' דוויט בוקייטר, אמה של הדמות הראשית בסרט רוז דוויט בוקייטר (קייט וינסלט) הדוחפת אותה להינשא בניגוד לרצונה לבחור עשיר ורב מעמד בשם קאלדון הוקלי (בילי זיין).
בשנים שלאחר מכן הרבתה פישר לשחק בתפקידים קטנים, היא משחקת גם בתפקיד אורח בסדרה הבדיונית "אאוריקה".
פילמוגרפיה נבחרת > קולנוע

היא יכולה לאפות עוגת דובדבנים? (1983)
גברים קשוחים אינם רוקדים (1987)
לב (1987)
פטי הרסט (1988)
באם ראפ (1988)
מלאכים אבודים (1989)
הקדילק הורוד (1989)
רוקסי מסובבת את העיר (1990)
סיפורי אל.איי (1991)
להעליל (1991)
בלתי נסלח (1992)
קדחת תינוקות (1994)
מולי וג'ינה (1994)
להעליל 2: הכיסוי (1994)
הכוכבים נפלו על הנרייטה (1995)
סטייה נשית (1996)
סטריפטיז (1996)
עשה לי טובה (1997)
אמריקה הפרועה (1997)
טיטניק (1997)
פשע אמיתי (1999)
ההקנטה הגדולה (1999)
עקיצה בשישים שניות (2000)
המקום העולה (2001)
מכונית כחולה (2002)
בית של חול וערפל (2003)
על פי חוקי המשיכה (2004)
ליל המכנסיים הלבנים (2006)
סקס ומוות 101 (2007)
הממלכה (2007)
בעמק האלה (2007)
השנה הכי סקסית שלי (2007)
ג'ולין (2008)
אישה בודדה (2008)
המשחק המושלם (2009)
ג'אני ג'ונס (2010)
גולף בממלכה (2011)
השותפה (2011)
סדונה (2011)
סנגור במבחן (2011)
The Silent Thief‏ (2012)
יום יבוא (2012)
הצ'יוואווה מבוורלי הילס 3 (2012)
תגמול (2012)
גוף מארח (2013)
פלאש (2013)
כנף אדומה (2013)
כמו שאת (2014)
האישה בזהב (2015)
פושעים ומלאכים (2016)
סיפורה של נערה אמריקאית - מלודיה 1963: האהבה צריכה לנצח (2016)
חתונה מסוג אחר (2017)
לרוץ את המירוץ (2018)
התעוררות (2020)
הולידייט (2020)
ערים ‏(2021)
This Is Not a War Story‏ (2021)
רפטייל (2023)
Desert Road ‏ (2024)
ראסט (TBA)
The Potters ‏(TBA) - דיבוב
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

קצה הלילה (1981-1976)
אור מנחה (1985)
המשווה (1987-1986)
נדרים שבורים (1987) - סרט טלוויזיה
רוזאן (1988)
ניוהארט (1989)
מטלוק (1989)
כחום הלילה (1989)
סאדי וסימפסון (1990) - סרט טלוויזיה
הרוכבים הצעירים (1991)
חוק וסדר (1993)
מזל משונה (1996-1995)
בגבולות המסתורין (1999)
בקר (1999)
ג'קלין בובייה קנדי אונאסיס (2000) - סרט טלוויזיה
סיפורה של אודרי הפבורן (2000) - סרט טלוויזיה
תיקים באפלה (2001)
טיטוס (2002)
ימי התהילה (2002)
מאורת האריות (2003)
בוסטון ליגל (2004)
גברת האריס (2005) - סרט טלוויזיה
ER‏ (2005)
מדיום (2005)
האנטומיה של גריי (2006)
להציל את גרייס (2007)
חזרה לשורשים (2008)
המגן (2008)
לאהוב ולמות (2008) - סרט טלוויזיה
פשע מן העבר (2008)
אאוריקה (2008)
המנטליסט (2009)
שני גברים וחצי (2010)
מרפאה פרטית (2010)
החבר'ה הטובים (2010)
ילדי האנרכיה (2010)
חתונה בחצר האחורית (2010) - סרט טלוויזיה
ימי חיינו (2011)
טורצ'ווד (2011)
CSI: זירת הפשע (2011)
איש מחונן (2012)
ילדי בית החולים (2012)
מגע (2013)
The Makeover‏ (2013) - סרט טלוויזיה של ABC
קאסל (2014)
התיקון (2014)
ההריגה (2014)
תחיית המתים (2015-2014)
הסקס של מאסטרס (2016-2015)
המרחב (2016)
מחשבות פליליות (2016)
פארגו (2017)
השומרים (2019-הווה)
החוטאים (2021)
קפטן פוֹל (אנ') (2023) - דיבוב
אחשוורוש

ערך זה עוסק במלך במגילת אסתר. אם התכוונתם לאחשוורוש, היהודי הנודד, ראו .
| --- | --- |

אסתר ניצבת בפני אחשוורוש, ציור מאת טינטורטו
 לידה:  הממלכה האחמנית
 בת זוג:  ושתי, אסתר
 תקופה:  הממלכה האחמנית
 בתנ"ך:  מגילת אסתר
זעמו של אחשוורוש. היצירה מתארת את הרגע שבו אסתר המלכה מתוודה בפני אחשוורוש על יהדותה ומאשימה את המן במזימתו. יאן סטין, 1668
במגילת אסתר, אֲחַשְׁוֵרוֹשׁ הוא מלך פרס. המגילה מתארת כיצד הרג את אשתו ושתי ונשא במקומה את אסתר, שניצלה את מעמדה כמלכת פרס כדי לסכל את מזימתו של המן, משריו של אחשוורוש, להשמיד את היהודים בממלכת פרס. המלך חשיארש הראשון (מבוטא "חְשַׁיָארְשָׁה"), ששלט בממלכת פרס האחמנית בשנים 485–465 לפני הספירה, מוזכר לרוב כהשראה אפשרית לדמותו של אחשורוש.
אחשוורוש בתנ"ך

לפי מגילת אסתר, אחשוורוש שלט באימפריה שהשתרעה "מהודו ועד כוש", ולפי הסיפור אימפריה זו כללה 127 מדינות. אולם, אחשוורוש התעניין בעיקר בנעשה בארמונו. לאורך המגילה הוא מארגן מספר רב של משתאות בארמון. בנוסף הוא אוסף את כל נערות הממלכה כדי לבחור מהן את אשתו (לבסוף נבחרת אסתר), ומקים "בית נשים" ו"בית פילגשים". הוא גם עסוק במינויים: הוא ממנה את המן לראש השרים, אולם בעקבות האירועים המתוארים במגילה המן נתלה ומרדכי היהודי ממונה במקומו. בסוף המגילה מסופר גם על פעולות אחרות של אחשוורוש מחוץ לתחומי שושן הבירה, כגון הטלת מיסים.
בבחינה שטחית נדמה כי אחשוורוש הוא הדמות הראשית במגילה - הוא נזכר בה כמאתיים פעם (כ-30 פעמים בשמו, ובשאר האזכורים בכינויים כגון 'המלך', 'אליו' וכולי). אך עיון בסיפור מגלה כי זוהי אשליה. דמותו של אחשוורוש היא דמות נלעגת של מלך טיפש, הפכפך וחלש אופי הנשלט בידי יועציו. הוא מכנס את שריו הבכירים להתייעצויות דחופות כדי להחליט בעניינים של מה בכך, ואילו החלטות הרות גורל מתקבלות אצלו בקפריזה של רגע, ולעיתים מתוך שכרות. עם זאת, פרשנים רבים מסכימים כי אחשוורוש איננו מצטייר כמלך רשע. אמנם, מרשיעה לכאורה הסצנה שבה הוא מסמיך את המן לעשות ליהודים כטוב בעיניו; חמת זעמו המלודרמטית בעת "גילוי" הקנוניה שהוא עצמו השתתף ברקיחתה מציגה אותו באור מגוחך. חלק מהפרשנים דנים את אחשוורוש לכף זכות, ומניחים שלא היה מודע למלוא משמעותם של דברי המן: יש הסבורים כי היה שיכור לחלוטין בשעה שאישר את הגזירה. סנדרה בת' ברג מצביעה על כך שבדברי המן לאחשוורוש מופיע הנוסח המקוצר: "ייכתב לאבדם", לעומת הנוסח שאינו משתמע לשתי פנים בצו המלכותי עצמו: "להשמיד להרוג ולאבד...". ברג מעלה את הסברה שהמן הטעה את אחשוורוש במתכוון: מדבריו ניתן היה להבין שהוא מבקש למכור את היהודים לעבדות, וזו התוכנית שאחשוורוש הסכים לה. והשוו לדברי המן: "ועשרת אלפים כיכר כסף אשקול...", ולדברי אסתר: "ואילו לעבדים ולשפחות נמכרנו...". בנוסף, המן לא הזכיר במפורש כי העם ה"בעייתי" הוא העם היהודי, וייתכן שלו ידע זאת אחשוורוש היה פועל אחרת.
אחשוורוש נזכר גם בספר עזרא: "וּבְמַלְכוּת אֲחַשְׁוֵרוֹשׁ בִּתְחִלַּת מַלְכוּתוֹ כָּתְבוּ שִׂטְנָה עַל יֹשְׁבֵי יְהוּדָה וִירוּשָׁלָ‍ִם". אולם קיים ספק אם מדובר באותו מלך.
דמותו במסורות חז"ל

אופי המלך שנוי במחלוקת בתלמוד הבבלי. מחלוקת בין רב לשמואל עוסקת בשאלה האם היה מלך טיפש שנגרר אחרי המן, או שמא מלך ערמומי. מקריאה במגילה עולות ראיות לשני הצדדים, ויש הבוחרים לקבוע שהיה מלך הפכפך, ותמרן את כולם לרצונו בלא אידיאלים מסוימים. לעומת זאת יש הטוענים שהוא היה חסר דעה משל עצמו.
באותו הדף, ישנה מחלוקת נוספת לגבי ייחוסו. יש אומרים שהיה הבן של כורש ויש אומרים שהיה פקיד פשוט שקנה את המלוכה בכסף. על פי המדרש שם (מגילה דף יב עמוד ב), כשביקש מושתי לבוא למשתה כדי להראות את יופיה, ושתי סירבה באומרה שהוא היה לא יותר מאשר שומר הסוסים של אביה (בלשאצר).
לדברי רבי יצחק עראמה, אחשוורוש היה ממוצא אפריקאי.
דמותו במסורות חז"ל > במדרש אבא גוריון

במדרש אבא גוריון אחשוורוש מוצג כשונא ישראל, ועם זאת כאדם חכם הלומד מן ההיסטוריה. בתגובה לבקשת המן להשמיד את היהודים, מספר לו אחשוורוש על הישועות שעשה להם האל מימי פרעה ועד תקופת השופטים. המלך מתואר כבקיא בהיסטוריה של עם ישראל, ותשובתו נשענת על ציטוטים ועל הפניות למקרא ולמסורות אגדיות. חלק זה במדרש בא על-מנת להרחיב את תיאור דברי הקטרוג על עם ישראל, שבמגילה המקורית הם קצרים וסתומים, ורב המרחק ביניהם לבין הגזירה הקיצונית של השמדת היהודים כליל (וראו "גם כך לא כתוב בתנ"ך", יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן, פרק כ"ט).
זיהוי היסטורי

חוקרי המקרא רואים באחשוורוש דמות ספרותית סטראוטיפית, שאיננה משקפת את דמותו ההיסטורית של מלך כלשהו אך קיבלה השראה ממלכים אמיתיים - כשם שדמותו של הנרי השמיני במחזהו של שייקספיר איננה משקפת את דמותו ההיסטורית של מלך זה.
זיהוי היסטורי > חשיארש הראשון

רוב החוקרים מזהים את המלך חשיארש הראשון כהשראה לדמותו של אחשורוש.  חשיארש (מבוטא "חְשַׁיָארְשָׁה", ומוכר גם בצורה היוונית של שמו, כסרכסס או קסרקסס) שלט בממלכה האחמנית בשנים 486–465 לפני הספירה. הזיהוי הזה מבוסס על שלוש סיבות:
מקובל במחקר כי "אחשור[ו]ש" (פעם אחת גם: "אחשרש") הוא תעתיק מקורב לעברית של השם חשיארש. הכוונה לשלד האותיות המקראי, הניקוד הוא מאוחר. לדעת המזרחן הנס היינריך שיידר (אנ'), הצורה "אחשורוש" היא מאוחרת ומבוססת על תעתיק בבלי.
ההיסטוריון היווני הרודוטוס מתאר את חשיארש כשטוף בתאוות נשים ויין, דבר שמתאים מאוד לתיאור אחשוורוש במגילה. הרודוטוס אף מציין שחשיארש ישב בשושן, בארמון מפואר, ומלך מהודו ועד כוש, שוב דמיון רב לכתוב במגילה. עוד בכתבי הרודוטוס, מוזכרת אשתו של כסרכסס - חשיארש, אמיסתריס או אמסוריס, ששמה מזכיר במידת מה את אסתר (אם כי היא מתוארת כבתו של אחד מאצילי פרס וכמלכה אכזרית ונקמנית, ולכן לא מסתבר שהיא ההשראה לדמותה של אסתר בסיפור המגילה, אולי למעט שמה)
בספר עזרא מופיע תיאור שיש המפרשים אותו כמתייחס לגזירות המן: "וַיְהִי עַם הָאָרֶץ מְרַפִּים יְדֵי עַם יְהוּדָה ומבלהים [קרי: וּמְבַהֲלִים] אוֹתָם לִבְנוֹת. וְסֹכְרִים עֲלֵיהֶם יוֹעֲצִים לְהָפֵר עֲצָתָם כָּל יְמֵי כּוֹרֶשׁ מֶלֶךְ פָּרַס וְעַד מַלְכוּת דָּרְיָוֶשׁ מֶלֶךְ פָּרָס. וּבְמַלְכוּת אֲחַשְׁוֵרוֹשׁ בִּתְחִלַּת מַלְכוּתוֹ כָּתְבוּ שִׂטְנָה עַל יֹשְׁבֵי יְהוּדָה וִירוּשָׁלִָם. וּבִימֵי אַרְתַּחְשַׁשְׂתָּא כָּתַב..." (ספר עזרא, פרק ד', פסוקים ד'–ז'). יש שטוענים שזוהי התייחסות מסודרת לשושלת האחמנית באותה תקופה: כורש (השני - "הגדול") – דריווש (הראשון) – אחשוורוש – ארתחשסתא (הראשון) (למעט אמנם כנבוזי השני, שמלך בין כורש השני לדריווש הראשון). אם אמנם כך, אזי ברור שאחשוורוש הוא אמנם חשיארש.
זיהוי היסטורי > ארתחשסתא הראשון

מקורות יהודיים ומסורתיים מזהים את אחשוורוש דווקא עם בנו של חשיארש ויורשו במלוכה, ארתחשסתא הראשון. כך למשל תרגום השבעים, יוסף בן מתתיהו וגם חז"ל, במדרש ויקרא רבה, פרשה י"ג, פיסקה ה', שם נאמר שדריווש השני היה בנם של אסתר ואחשוורוש, וידוע שאביו של דריווש השני היה ארתחשסתא הראשון. הדבר גם מתיישב אולי עם המסופר בספר עזרא, פרק ז', בנוגע לסכום כסף עצום שנתן ארתחששתא הראשון לשיקום בית המקדש. גם האמור בספר דניאל, פרק ט', פסוק א' - "בִּשְׁנַת אַחַת לְדָרְיָוֶשׁ בֶּן אֲחַשְׁוֵרוֹשׁ מִזֶּרַע מָדָי אֲשֶׁר הָמְלַךְ עַל מַלְכוּת כַּשְׂדִּים", תומך בגרסה זו, כשהכוונה היא, שוב, לדריווש השני בן ארתחששתא הראשון. כמו כן, הגישה המקובלת כיום היא לזהות את אחשוורוש המוזכר בספר עזרא, דווקא עם ארתחשסתא הראשון וזאת לכאורה בלי קשר לשאלה אם זהו אותו אחשוורוש הנזכר במגילת אסתר אם לאו, אבל בעצם תוך תמיכה ברורה בגרסה השנייה, שאחשוורוש של המגילה הוא ארתחששתא הראשון.
באסתר רבה (וילנא) פרשה א מובא ששמו של אחשוורוש היה ארתחחששתא:"אחשוורוש ר' לוי ורבנן, ר' לוי אמר אחשוורוש הוא ארתחששתא, ורבנן אמרי אחשוורוש שכל מי שזוכרו חושש את ראשו, למה קראו הכתוב ארתחששתא שהיה מרתיח"
ישנם גם זיהויים אחרים של אחשוורוש, המגיעים אפילו עד ארתחשסתא השלישי, אחד המלכים האחרונים לשושלת האחמנית.[דרוש מקור] הפרטים במגילה אינם מספיקים כדי לאפשר זיהוי ודאי שלו.
ראו גם

השנים החסרות
לקריאה נוספת

מרדכי וורמברנד, הערך: אחשוורוש, לכסיקון מקראי, (עורכים: מנחם סוליאלי, משה ברכוז), א-ב, תל אביב: הוצאת דביר, תשכ"ה-1965, עמ' 37.
תמר עילם גינדין, מגילת אסתר: מאחורי המסכה, מהדורה מורחבת, [כפר סבא], תשע"ה. ('אחשוורוש', 28-25).
הערות שוליים

↑  "פורים" מתוך האנציקלופדיה זמן יהודי חדש, באתר כותר
↑  Sandra Beth Berg, The Book of Esther: Motifs, Themes and Structure (Society of Biblical Literature Dissertation Series 44), Missoula, MT: Scholars Press, 1979, pp. 100-103
↑  פרק ד', פסוק ו'
↑  תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף י"ב, עמוד א'
↑  עקידת יצחק (הובא כאן).
↑  ד"ר תמר עילם גינדין, מגילת אסתר, מאחורי המסכה, עמ' 19-20
↑  בגרסת הכתיב במגילת אסתר, פרק י', פסוק א'
↑  יעקב ליוור, "לבעיית סדר מלכי פרס בספרי עזרא ונחמיה", הערה 13; בתוך: חקרי מקרא ומגילת מדבר יהודה, ספר סגל, ירושלים תשכ"ה.
↑  כתבי הרודוטוס ז,61; שם 114; ט,109-112.
↑  מגילת אסתר - רקע היסטורי ד"ר מנחם צוקר
↑  הרב יונתן גרוסמן, זמנה של המגילה: בין בית המלך לבית המקדש
| פורים |
| --- | --- | --- |
| מצוות החג | מקרא מגילה • מתנות לאביונים • משלוח מנות • סעודת פורים ושתיית יין בפורים • פרסום הנס |  |
| מנהגים | משנכנס אדר מרבין בשמחה • זכר למחצית השקל • אוזן המן • התחפשות  • רעשן • בובת המן |  |
| מגילת אסתר | אישים במגילה: אחשוורוש • ושתי • ממוכן • המן • עשרת בני המן • זרש • בגתן ותרש • מרדכי היהודי • אסתר • חרבונה • אבגתא • התך • הגי תוספות למגילת אסתר • חלום מרדכי • תרגומי מגילת אסתר לארמית • היעדרותו של אלוהים ממגילת אסתר • מדרש אבא גוריון |  |
| תפילות ופיוטים | למנצח על אילת השחר • על הנסים • ברכת הרב את ריבנו • אשר הניא • ויאהב אומן ("קרובץ לפורים") • מי כמוך ואין כמוך • קוראי מגילה |  |
| שירים | ליהודים הייתה אורה ושמחה וששון ויקר • חג פורים (שיר) • אני פורים • ליצן קטן נחמד • תן כתף • ככלות ייני • רשימת שירים ופיוטים לפורים • פיוטים ושירים נוספים |  |
| שמחת פורים | פורים שפיל • רב פורים • עדלאידע • ליל שיכורים • פרודיות לפורים |  |
| מאכלים | אוזן המן • פזואלוס • פלודן • קרפלך • מקרוט • ספרא (מאפה) |  |
| שונות | עיר מוקפת חומה מימות יהושע בן נון • בן עיר שהלך לכרך ובן כרך שהלך לעיר • פורים משולש • פורים קטן • תענית אסתר • פרשת זכור • מצוות זכירת מעשה עמלק • מחיית זכר עמלק • מסכת מגילה • סעודת אסתר • פורים שני • קבר אסתר ומרדכי |  |
חגי ישראל ומועדיו
אחשוורוש, ציור קיר בבית הכנסת בדורה אירופוס מהמאה ה-3
אחשוורוש ממליך את אסתר כמלכתו. פאולו ורונזה, 1556
אסתר ניצבת בפני אחשוורוש, ציור מאת ארטמיזיה ג'נטילסקי
התמונה "אחשוורוש", מאת הצייר היהודי פולני מאוריצי גוטליב. הצייר בחר לתארו כבחור צעיר מאוד, הנראה מנומנם עייף ולא מרוכז.
דמותו של חשיארש הראשון, מלך פרס, חקוקה באבן בעתיקות פרספוליס, אירן.
יוסיף סטלין

.
יוסיף ויסריונוביץ' סטלין (ברוסית: Иосиф Виссарионович Cталин, ‏האזנהקובץ:Ru-Stalin.ogg‏Ⓘ‏; בגאורגית: იოსებ ბესარიონის ძე ჯუღაშვილი, יוסיף ויסריונוביץ' ג'וגאשוילי;‏ 18 בדצמבר 1878‏ – 5 במרץ 1953) היה מנהיג ומדינאי סובייטי ממוצא גאורגי ושליטה השני של ברית המועצות. סטלין נבחר כמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ב-1922. מאז מות לנין ב-1924 ועד סוף שנות ה-20 חיזק סטלין בהדרגה את מעמדו כשליט יחיד של ברית המועצות, והנהיג את המפלגה הקומוניסטית ואת המדינה הסובייטית עצמה עד מותו.
סטלין תואר בתקשורת המערבית כאחד מגדולי העריצים של המאה העשרים ואחד מרוצחי ההמונים הגדולים בהיסטוריה, האחראי למותם של מיליונים. בעיני רבים מהרוסים ומהגיאורגים הוא נחשב למייסדה של ברית המועצות ונתפס כמדינאי דגול. סטלין הנהיג שלטון טרור רודני שהתבסס על פולחן אישיות רדיקלי ואופיין ברצף של חיסולי מתנגדים וכאלה שנחשדו כמתנגדים ("טיהורים"), כליאת מיליוני אנשים במחנות של עבודת כפייה ובמדיניות של קולקטיביזציה כפויה שהביאה למותם של מיליונים ברעב (מה שכונה "הולודומור"). בשיטות אלה הוא קידם תהליך של תיעוש בברית המועצות והפך אותה למעצמת-על קומוניסטית.
ב-1939 חתם סטלין על הסכם אי-התקפה עם גרמניה הנאצית, שעל פיו חולקה מזרח אירופה בין שתי המעצמות. לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941, הוא הנהיג את ברית המועצות בנחישות עד להשגת הניצחון הסופי על הנאצים. למרות אחריותו לתבוסות הנוראות שספג הצבא האדום בשלבים הראשונים של המלחמה בחזית המזרחית, מילא סטלין תפקיד מרכזי בגיוס משאביה של ברית המועצות לשם הבסת גרמניה הנאצית, ובניהול המלחמה נגדה. בעקבות הניצחון במלחמת העולם השנייה התקבע מעמדה של ברית המועצות, בהנהגתו, כאחת משתי מעצמות-העל המובילות בעולם בתקופת המלחמה הקרה.
נעוריו

סטלין נולד בעיר גורי שבגאורגיה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, בשם יוסיף ויסריונוביץ' ג'וגאשוילי. אביו, וִיסָריוֹן ג'וגאשוילי, שהיה סנדלר, נולד גם הוא בגורי למשפחה גאורגית שהייתה ידועה בשורשיה המרדניים. אמו, יקטרינה (קֶקֶה) גוולאדזה, נולדה למעמד הצמיתים ועבדה למחייתה כעוזרת בית. בילדותו נהגה האם לקרוא לו "סוֹסוֹ" (המקבילה הגאורגית ל"יוסי"). יוסיף היה הילד השלישי במשפחה, שני אחיו הראשונים מתו בינקותם ממחלות. עם הולדתו החליטה אמו לייעדו לכמורה כהוקרה לאלוהים על ששרד, ובילדותו היה נער מקהלה במסגרת הכנסייה האורתודוקסית-הרוסית (הכנסייה הפרבוסלבית).
אביו היה אלכוהוליסט, נהג להכות אותו ואת אמו, ובאחת הפעמים הטיח סטלין האב את בנו על הרצפה; כתוצאה מהחבלות סבל יוסיף מהפרשת דם בשתן במשך מספר ימים. מצבו של האב השיכור הידרדר, עד שאמו החלה להיאבק בו, ולבסוף אולץ האב לעזוב את הבית תוך שנפגע מעמדו (שכן החברה בגאורגיה היא פטריארכלית). האב חזר פעם אחת לעיירה, אך לא הצליח לשקם את מעמדו, ולאחר בריחה נוספת לא חזר עוד.
בילדותו הנהיג יוסיף ג'וגאשווילי חבורת ילדים מהעיר התחתית, שהתחרו עם ילדי העשירים מהעיר העילית. למרות כוחו הפיזי הדל ומחלות שונות (הוא חלה בילדותו באבעבועות שחורות והחלים, ידו השמאלית הייתה קצרה מהימנית, סבל מצליעה עקב תאונה שעבר בגיל 12, ועוד), הוא הצליח לגבש סביבו חבורת בריונים שסרו למשמעתו. בחבורה היו לו שלושה חברים קרובים במיוחד שביצעו בנאמנות את פקודותיו, ולהם המשיך לדאוג גם כעבור שנים, כשעלה לשלטון.
נותרו מכתבים רבים שכתב סטלין לאמו בלשון חמה ואוהבת.
הוא למד בבית ספר מקומי, סיים כראשון במחזור, וב-1894 היה לפרח כמורה של הסמינר הרוחני של טביליסי. בזמן לימודיו חווה כמה חוויות קשות, העיקרית שבהן הייתה לחזות בהוצאה להורג. המוסר הנוצרי האדוק הלך ונעשה לו זר, עד כדי תחושת אי נוחות.