stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אהרן אמינוף

| --- | --- |

 לידה:  28 באוקטובר 1938 (בן 86) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית
 השתייכות:  מערכת בתי המשפט הישראלית
 תפקידים בולטים:  שופט בית משפט השלום בעפולה  שופט בית המשפט המחוזי בנצרת  סגן נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת
 בן או בת זוג:  עירית אמינוף 
 צאצאים:  הראל נוף
 
אהרן אמינוף (נולד ב-28 באוקטובר 1938) הוא שופט בדימוס שכיהן כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת.
כיהן כמזכיר של שלוש ועדות חקירה ממלכתיות: "ועדת עציוני", "ועדת ויתקון" ו"ועדת אגרנט".
ראשית דרכו

אהרן אמינוף נולד בירושלים בשנת 1938 להורים שעלו ארצה מאוזבקיסטן בקיץ 1936. הוריו יצאו בדרכם לארץ ברגל מסמרקנד בשנת 1933 והגיעו לארץ, בדרכי ההעפלה של יהודי בוכרה, בנדודים דרך אפגניסטן, איראן והודו. אמינוף גדל בשכונת הבוכרים בירושלים. עד גיל עשר למד בתלמוד תורה "נזר ישראל" ובתום מלחמת העצמאות עבר ללמוד בבית הספר היסודי "עירוני לבנים" בירושלים. בשנת 1953 החל את לימודיו התיכוניים בגימנסיה "כרמיה" בירושלים.
בשנת 1957 התגייס לצה"ל, תחילה במסגרת של"ת מוקדם בגרעין נח"ל של תנועת הנוער בית"ר ולאחר מכן שירת בנח"ל ובפיקוד המרכז. השתחרר מצה"ל בשנת 1960.
בין השנים 1962 ל-1966 למד בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים. בזמן לימודיו עבד במשרד הראשי של המוסד לביטוח לאומי בירושלים.
במהלך לימודיו, בשנת 1965, נשא לאשה את עירית מלברגר שנודעה לימים כמרצה, סופרת וחוקרת המקרא, התלמוד ומחשבת חז"ל. אהרן הוא אחיו של שחקן העבר בכדורגל יוסי אמינוף ויש לו אח נוסף בשם משה. בנו של אהרן הוא השחקן הראל נוף.
קריירה ספורטיבית

בצעירותו היה אהרן אמינוף כדורגלן - חלוץ מרכזי בקבוצת בית"ר ירושלים. הוא החל את דרכו כשחקן בקבוצת "מכבי ירושלים", בגיל 15 וחצי. לאחר שנתיים עבר לקבוצת בית"ר ירושלים תחת המאמן ארנסט "וורמש". נודע בבעיטותיו החזקות וכונה "המפציץ החום". אהרון אמינוף נמנה עם שחקני בית"ר המפורסמים במשך 17 שנה בין השנים 1955 ל-1972 ובאמתחתו 80 הופעות ולמעלה מ-150 שערים מתועדים במדי בית"ר.
בשנים 1971 ו-1972 אימן את קבוצת הכדורגל של המוסד לביטוח לאומי.
קריירה משפטית

עם סיום לימודיו בשנת 1966 התמחה אמינוף במוסד לביטוח לאומי וקיבל רישיון לעריכת דין בשנת 1968. בשנת 1969 התקבל לעבודה בהנהלת בתי המשפט בירושלים. הוא הקים את המחלקה לביקורת פנימית בהנהלת בתי המשפט ועמד בראשה. בתחום אחריותו היו כל בתי המשפט במדינה, לרבות המשרד הראשי של הנהלת בתי המשפט. בין השנים 1970 ל-1972 היה אחראי גם על הביקורת הפנימית של בתי המשפט הערביים באזור יהודה ושומרון, רצועת עזה וצפון סיני.
בשנת 1971 נתמנה ליועץ מקצועי ומזכיר של "ועדת עציוני", שהייתה ועדת חקירה ממלכתית לחקירת השחיתות בליגה הלאומית לכדורגל. בשנת 1972 נתמנה למזכיר "ועדת ויתקון", שהייתה ועדת חקירה ממלכתית לחקירת פרשת "נתיבי נפט". באותה שנה התפטר מעבודתו בהנהלת בתי המשפט והחל לפעול כעורך דין פרטי. ב-1 באוקטובר 1973 חזר לשירות המדינה וב-6 באוקטובר, יום פרוץ מלחמת יום הכיפורים, גויס לשירות מילואים. אחרי המלחמה מונה לסגן מזכיר "ועדת אגרנט", שהייתה ועדת חקירה ממלכתית לחקר מלחמת יום הכיפורים. עבודת הוועדה ארכה ארבעה עשר חודשים ברציפות. במקביל המשיך בעבודתו השוטפת כמנהל המחלקה לביקורת פנים בהנהלת בתי המשפט.
לאחר סיום עבודתו ב"ועדת אגרנט" יצא בשנת 1975 עם משפחתו לשליחות בת שנתיים מטעם מחלקת הנוער והחלוץ של הסוכנות היהודית לאוסטרליה. מגוריו היו במלבורן והוא פעל לאורך החוף המזרחי של אוסטרליה במדינות ויקטוריה, ניו סאות' ויילס, קווינסלנד, אוסטרליה הדרומית וכן בקנברה הבירה.
עם שובו לישראל, בשנת 1977, חזר לעבוד בהנהלת בתי המשפט ובדצמבר 1979 מונה לשופט בבית משפט השלום בעפולה, לשם עקר עם משפחתו מירושלים. בשנת 1983 נתמנה כשופט בפועל בבית המשפט המחוזי בנצרת, ולאחר מכן במינוי של קבע. בשנת 2002 נתמנה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת. הוא ביקר דרך קבע בבתי הכלא בצפון הארץ על מנת לבדוק את תנאי החזקת האסירים בהם. במשך חמש שנים שימש יושב ראש של ועדת השחרורים לאסירים. למעלה מעשר שנים שימש כראש ההרכב - אב בית דין - במשפטי פשעים חמורים.
כשופט עסק גם בתחום המשפט האזרחי, במשפטים מנהליים ומסחריים ובערעורים, כדן יחיד, על החלטות בית המשפט לענייני משפחה. הוא נודע כשופט חרוץ ודייקן המקפיד על מתן פסקי הדין שלו תוך המועד הקבוע בחוק.
במקביל למשרתו השיפוטית בבית המשפט כיהן כאב בית דין בבית דין צבאי בדרגת רב-סרן.
בנוסף לתפקידיו השיפוטיים שימש בין השנים 1982 ל-1991 כמרצה לענייני משפט באוניברסיטת חיפה ובמכללה האקדמית עמק יזרעאל. כמו כן שימש בהתנדבות כמרצה אורח במכללה האקדמית לחינוך אורנים, בבתי ספר, בקיבוצים ובמושבים.
בשנת 2006 עמד אמינוף במרכזה של פרשה משפטית שהסעירה את ישראל. הוא ישב על המדוכה יחד עם שתי שופטות, במשפט של אב שאנס במשך שנים את בתו המאומצת, וכתב בהכרעת הדין: "ייתכן שבמשך השנים, משהייתה המתלוננת לנערה, נעמו לה מעשי הנאשם, והיא חפצה בהם, על אף שבגרה והבינה כבר שהמעשים אסורים - ולכן היא לא התחמקה מן הנאשם וגם לא טרחה לספר על מעשי הנאשם ולגלותם, עד שנאלצה לעשות כן לאחר אירוסיה וכשעמדה להינשא, מפחד שלאחר נישואיה היה מתגלה שהיא איננה בתולה. אף שזו השערה ואפילו השערה הגיונית, אינני יכול לקבוע מסמרות בעניין זה". פסק דין זה זכה לכינוי "הנאנסת שנהנתה" ועורר ביקורת רבה כלפי אמינוף. לדבריו, לא היה בדבר מאום, ועמיתותיו ביקשו ממנו סליחה.
ב-28 באוקטובר 2008, במלאת לו שבעים שנה, פרש לגמלאות. אהרן אמינוף גר בעפולה, הוא אב לשני בנים ובת, בהם השחקן הראל נוף.
בסוף 2023 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "יושב על מִדִּין".
לקריאה נוספת

אהרן אמינוף, יושב על מִדִּין, 2023
הערות שוליים

1 2   יובל הימן, דו"ח אמינוף, באתר nrg‏, 9 בנובמבר 2008
↑  רון עמיקם, מאיר גבאי, רוני דיאון, אני אוהב אותך בית"ר - תולדות בית"ר ירושלים, פרק רביעי, אהרן אמינוף - החלוץ שהפך לשופט מחוזי, עמוד 67, הוצאת Media41LTD
↑  יובל הימן, דו"ח אמינוף, באתר nrg‏, 9 בנובמבר 2008
↑  רותי סיני, ארגונים חברתיים: להדיח השופטים שכתבו שייתכן כי אשה שנאנסה במשך שנים נהנתה מהמעשים, באתר הארץ, 25 ביוני 2006
↑  "יושב על מדין" – שלושים שנה על כס המשפט, באתר כתבה, ‏27 בנובמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012616042705171
האקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון

| --- | --- |


 בית ספר למשחק
 תקופת הפעילות:  1861–הווה (כ־164 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 קואורדינטות:  51°29′26″N 0°12′52″W﻿ / ﻿51.490556°N 0.214444°W﻿ / 51.490556; -0.214444
 lamda.ac.uk
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסהאקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסהאקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון(למפת רובע האמרסמית' ופולהאם רגילה) האקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון(למפת רובע האמרסמית' ופולהאם מוגדלת) האקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון
 
הכניסה הראשית לבית ספר "למדה"
האקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (באנגלית: London Academy of Music and Dramatic Art)‏ (בקיצור: LAMDA ובעברית 'למדה') הוא בית הספר למשחק המוביל במערב לונדון. נשיא 'למדה' הוא טימותי וסט, סגנית הנשיא היא ג'נט סוזמן והמנהלת הנוכחית שלו היא ג'ואנה ריד. ב-2011 חגג 'למדה' 150 שנה להיווסדו, והוא בית הספר לדרמה הוותיק ביותר בבריטניה ובאיים הבריטיים.
בין חברי המועצה המייעצת נמנים בריאן קוקס וסם מנדס.
מקום מושבה של האקדמיה של לונדון לאמנויות המוזיקה והדרמה הוא בית ספר למשחק שמקום מושבו ברובע האמרסמית' (אנ') שבלונדון.
במקרים רבים בוגרי האקדמיה מתקבלים לתיאטרונים הטובים בלונדון וכן להוליווד, לבי.בי.סי, לברודוויי ועוד.
בוגרי האקדמיה זכו בפרסים רבים ומגוונים ובכלל זה האוסקר, האמי ועוד.
הבחינות של 'למדה' בתחומים כמו לימודי שפה ודיבור, משחק, תקשורת, אמנויות הבמה, מבוצעות על ידי תלמידי חוץ ומוסדרות תקנית על ידי Ofqual, המשרד להסדרה של ההסמכה והבחינות באנגליה.
במתקני 'למדה' יש שלושה אולמות תיאטרון, מרחבים רבים לעריכת חזרות, וחדרי מפגשים. שלושת התיאטראות הן סיינסבורי, ואולפנאות למשחק קרנה ולינבורי.
היסטוריה

האקדמיה למוזיקה נוסדה ב-1861 בתור בית ספר למוזיקה בלבד.
בשנות השמונים של המאה ה-19 החלה האקדמיה להציע לקהל בחינות בדיבור ושפה. מאז שוכללו הבחינות והתפתחו למערכת מקיפה של הערכה בתחום אומניות הבמה.
בשנות מלחמת העולם השנייה העתיקה האקדמיה את מקום מושבה מחוץ ללונדון ונפתחה מחדש בשנת 1945, אך חדלה להציע הכשרה מוזיקלית. עם זאת, שירה נותרה חלק בלתי נפרד מהכשרת השחקנים של האקדמיה.
בוגרים ידועים

קלי רורבאך, ריצ'רד ארמיטאג', קולין בייקר, ג'יימי במבר, ג'ים ברודבנט, דלתה בורק, ג'יימס קליס, ג'ייסון קרטר, ג'וליאן שגרן, קים קטרל, איאן צ'ארלסון, סם קלאפלין, לואיס קולינס, דומיניק קופר, בריאן קוקס, בנדיקט קמברבאץ', בן דניאלס, ג'יימס ד'ארסי, דייזי דונובן, דיאנה דורס (אנ'), צ'ואיטל אג'יופור, מארק פוירשטיין, ג'ייסון פלמינג, זן גסנר, טוני גולדווין, ג'יניפר גודווין, אנסטסיה גריפית', ויקטוריה המילטון, מרינה הנדס, ריצ'רד האריס, אנטוני הד, אדוארד הרמן, קלייר היגינס, ויליאם הוטקינס, קליב הורנבי, לי אינגלבי, ג'ורג' איניס, איימי אירווינג, זליקו איבנק,‏ Dana Ivey, מרגרט ג'ון, רורי קיניר, רונאלד לאסי, אורן לביא, ג'ון לייט, ג'ון לית'גו, אנה מקסוול מרטין, בניטו מרטינז, נטשה מקאלהון, מייקל מוריאטי, סטיבן מוייר, הרמיוני נוריס, דייוויד אוילאו, נתניאל פרקר, קתרין פרקינסון, ג'וני פירסון, Nigel Planer, ג'מה רדגרייב, איוואן רהון, ג'יימס סקוט, רושאן סת, מרטין שו, דן שור, אלכסנדר סידיג, כרמן סילברה, קלייב סטאנדן, טובי סטיבנס, אד סטופרד, דייוויד סושה, טארה סאמרס, דונלד סאת'רלנד, ג'נט סוזמן, הארי טרדוויי, לוק טרדוויי, הרייט וולטר, יהודה אפרוני, דייוויד וורבק, שפרירה זכאי, יוסי אלפי, רות וילסון ודניאל שרמן.
הערות שוליים

↑  Robert Bradshaw, Mondher Chebbi, Hulya Oztel, Leadership and Knowledge Sharing, Asian Journal of Business Research 4, 2015-02-01 doi: 10.14707/ajbr.150001
↑  Tim Appelo, The Hollywood Reporter’s List of the 25 Top Drama Schools, the Holywood reporter, May 4, 2012
↑  "Hire a Space". London Academy of Music and Dramatic Art
↑  Rainbow, Bernarr & Kemp, Anthony, in In Sadie, Stanley & Tyrrell, (Eds.), The New Grove Dictionary of Music and Musicians (2nd ed.), London: Macmillan Publishers., 2001
↑  MA Musical Theatre | London academy of music & dramatic art, www.lamda.ac.uk (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007572980205171  GND: 5314873-3  ISNI: 0000 0001 0700 1848  LCCN: no2001023153  VIAF: 145747039   WorldCat (עם VIAF): 145747039 
ערך זה הוא קצרמרבנושא תרבות ובנושא לונדון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זיכרונות (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  פדריקו פליני
 הופק בידי:  פרנקו כריסטלדי
 תסריט:  פדריקו פליני, טונינו גוארה
 עריכה:  רוג'רו מסטוריני 
 שחקנים ראשיים:  מגלי נואל, פופלה מגיו
 מוזיקה:  נינו רוטה 
 צילום:  ג'וזפה רוטונו 
 מדינה:  איטליה, צרפת 
 חברה מפיצה:  נטפליקס, וודו 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  18 בדצמבר 1973 (איטליה) 19 בספטמבר 1974 (ארצות הברית)
 משך הקרנה:  127 דקות
 שפת הסרט:  איטלקית
 סוגה:  סרט אמנותי, סרט קומדיה, סיפור התבגרות, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  איטליה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   amarcord
 פרסים:  פרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר  פרס דוד די דונטלו לסרט הטוב ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
זיכרונות (באיטלקית: Amarcord) הוא סרט קולנוע מ-1973, שביים פדריקו פליני. הסרט הוא סיפור על ילדות והתבגרות בעיירה איטלקית קטנה. הסרט מציג את אנשי העיירה (המבוססת על רימיני שבה נולד וגדל פליני) כמו שהם. הסיפורים הקטנים הם אוניברסליים. הסרט בנוי מאפיזודות רבות: סיפורים שונים של תושבי העיירה שאינם קשורים בהכרח זה לזה, אך סובבים סביב ציר זמן של עונות השנה (הסרט נפתח באביב ומסתיים באביב). הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ב-1974. שם הסרט במקור, "Amarcord", פירושו "אני זוכר" בדיאלקט של מחוז אמיליה-רומאניה שבצפון איטליה.
במוקד ההתרחשות משפחה אחת ובה אב, אאורליו (ארמנדו בראנצ'ה), קבלן מצליח שעלה ממעמד הפועלים, בעל רקע סוציאליסטי שלא נשכח לו על ידי תושבי העיירה. האם, מירנדה (פופלה מאג'ו), סטריאוטיפ של "האם האיטלקייה המיוסרת", הבן המתבגר טיטה (ברונו זנין), שדמותו מתבססת בחציה על פליני עצמו ובחציה על חברו הטוב מאותם ימים, האח הבטלן של מירנדה, ליילו (ננדו (ננדינו) אורפאי), הסב (פפינו יאניגרו), ואחיו של אאורליו, תאו (צ'יצ'ו אינגרסיה) המאושפז בבית משוגעים וזוכה לביקור אחד חשוב מצד המשפחה.
מלבד הסיפורים האישיים מציג פליני 4 מאורעות בחיי העיירה בהם מתכנסים כל תושביה יחד: בתחילת הסרט - טקס שרפת מכשפת החורף וקבלת האביב (יום סנט ג'וזף - ה-19 במרץ). טקס קבלת הפנים של הבכיר הפשיסטי (ב-21 באפריל, על פי המסורת יום ייסודה של רומא), לאחר מכן הפלגת כל אנשי העיירה כדי לראות את ה"רקס" - ספינה טראנס אטלנטית שנחשבה להגשמת חזונו של מוסוליני לקדמה טכנולוגית. ההתכנסות האחרונה היא בסוף הסרט בחתונה. פליני בוחן כך את ההתנהגות של דמויותיו כחלק מההמון.
הרקע להתרחשות הוא איטליה הפשיסטית של שנות ה-30. הרקע הזה עוזר בהבנת ההתנהגות המאוד ילדותית ואף חסרת האחריות של תושבי העיירה. פליני בא לטעון כי הסיבות להתנהגות זו נעוצות במשטר המעודד תלות וחוסר עצמאות במחשבה ובמעשים. בכך הוא מראה את ההשפעה ההרסנית שיש למשטר ולחברה מסוימות על רוחו של הפרט.
פליני אמנם ביקורתי כלפי המשטר הפשיסטי וכלפי דמויותיו, כמעט אף אחת מהן לא נמלטת מהצלפה. עם זאת, על כל חסרונותיהם המרובים של אנשי העיירה, הוא מצליח להציג אותם בצורה שמעוררת הזדהות ואהדה. דבר שמקרב את הצופה, שמרגיש שהוא מסוגל להזדהות עם הדמויות, לפשיזם.
לקריאה נוספת

דני מוג'ה, אהבנו כל כך – 100 סרטי מופת, מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, הערך "זיכרונות", עמ' 213–215
נקודת תורפה

דוגמה לתרשים של נקודות תורפה
נקודת תורפה היא מושג הקשור גם ללחימה בידיים ריקות וגם מושג בתורת הלחימה הצבאית, המציין מיקום רגיש בגוף היריב שהתקפה מסוימת תגרום להשפעה רצויה עליו. בלחימה אל מול אויב או יריב כלשהו, יש תמיד לקחת בחשבון ולאתר את נקודות התורפה אצל האויב או היריב (תלוי בסוג הלחימה) לפני שיוצאים לקרב. לפי תורת הלחימה הצה"לית, יש לשאוף תמיד לתקוף בנקודת התורפה על מנת להשיג את מקסימום האפקט.
כל נקודת תורפה עשויה להיות פגיעה מצד אמצעים שונים וניתן לנצלה להשגת מטרה כלשהי מתוך שורה של מטרות אפשריות ובהן: פגיעה בזרימת הדם התקינה (ובכך לגרום לאיבוד הכרה, עילפון או מוות), גרימת שבר ללא מאמץ רב, חנק, כאב ניכר או הלם. מבין אמצעים שונים לתקיפה כמו הכאה בידיים חשופות, נשק קהה, חד או נשק חם (לרוב אין התייחסות לירי בנקודות התורפה) ישנן נקודות תורפה המהוות מטרה נוחה לכמה סוגים וישנן נקודות תורפה המיועדות לשימוש רק באמצעי אחד בלבד. בחירת הנקודה המתאימה להתקפה תהיה בהתאם לאמצעים הקיימים ולמטרה המבוקשת.
השימוש בנקודות תורפה

חלק מאמנויות הלחימה עושות שימוש נרחב בנקודות התורפה לפגיעה ביריב ברמות שונות. ניתן לכוון את התקיפה לגרימת כאב בלבד, לגרימת הלם, עילפון או איבוד הכרה וניתן לגרום פציעה קלה עד חמורה ואף מוות. חלק ניכר מהאימונים באמנויות הלחימה אלו מוקדש להכרת נקודות התורפה ולהכוונת המכות אליהן. בסופו של דבר, לוחם מנוסה ומאומן יפעל מתוך הרגל ולא יצטרך לחשוב כיצד ולאן הוא מכוון את המכה.
שתי דוגמאות לנקודות תורפה ידועות הן האשכים (בגברים) והמפרקת. בניגוד לבטן, בה קיימים שרירים שמגנים על איברים פנימיים, בעיטה באשכים שאינם מוגנים תביא להימום היריב למשך זמן ניכר. שבירת מפרקת, לעומת זאת, תוביל במרבית המקרים למוות. בצוואר עצמו ישנן נקודות תורפה נוספות מלבד המפרקת- קנה הנשימה והגרוגרת, כלי דם חשובים ועצבים (פגיעה בחוט השדרה עלולה להוביל לשיתוק).
הימום היריב בדרך כלל נועד לאפשר השתלטות עליו, או את עיכובו על מנת שניתן יהיה לברוח (ב"לחימת רחוב" המטרה העיקרית היא ניתוק מגע במהירות, ולא גרימת נזק לתוקף). שימושים צבאיים בנקודות תורפה מצויים בעיקר במבצעים מיוחדים, שם ההעדפה היא להימנע משימוש בנשק חם כדי לא להתגלות, וקיים צורך לנטרל את היריב במהירות ובשקט.
באכיפת חוק עושים לרוב שימוש בהבאת מפרקים ושרירים שונים לסף התנועה שלהם ובכך, מלבד כפיתת החשוד, יכולתו להתנגד מוגבלת. ניסיון להשתחרר מאחיזת השוטר גורר הגברת הלחץ על המפרק - ובעקבותיה הגברת הכאב.
הכרת נקודות התורפה עשויה לשמש גם בעת עינויים. ה"פלקות", הכאת כפות הרגליים באמצעות שוט או עצם כלשהו, מוכרות כאמצעי ידוע לשמצה שהיה מקובל על ידי חוקרים מצריים בעת חקירת שבויים ישראלים.
יורה בנשק חם עשוי לבחור לירות על מנת להרוג או על מנת לפצוע, בהתאם ליכולת הקליעה שלו וטווח הירי. ירי לכיוון פלג הגוף התחתון נחשב אמנם כבעל סיכוי מופחת לגרום למוות, אך יצוין שבסוגי תחמושת בעלי אנרגיה גבוהה ומסה נמוכה יחסית, מסלול הקליע עשוי להשתנות בפגיעה באופן כה חד ובלתי צפוי עד כדי כך שאפילו פגיעה בכף הרגל בזוויות מסוימות עשויה להביא להסטת הכדור לאיברים רגישים במרכז הגוף ואף לגרום למוות.
שימושים אחרים למושג

במושג "נקודת תורפה"  נעשה שימוש מושאל בבחינת מערכי אבטחה, מערכים צבאיים, מיגון או ביצור, וכן בסקירת מוצרים ומערכות שונות ותוכנות בפרט. מושג המשמש במשמעות דומה הוא עקב אכילס. באבטחת מידע, מקובל יותר השימוש במושג "פרצת אבטחה".
הכוחות המזוינים של ברית המועצות

| --- | --- |

 
 זרועות
  חיל האוויר הסובייטי
  הצבא הסובייטי
  חיל ההגנה האווירית הסובייטי
 הצי הסובייטי
  חיל הטילים האסטרטגיים
 עיטורים ומבנה פיקודי
 מדליות ועיטורים בכוחות המזוינים של ברית המועצות
 דרגות הכוחות המזוינים של ברית המועצות
 היסטוריה צבאית
 היסטוריה צבאית של ברית המועצות
 היסטוריה של ברית המועצות
הכוחות המזוינים של ברית המועצות (ברוסית: Вооружённые Силы Союза Советских Социалистических Республик) הם הכוחות המזוינים הסובייטיים (Вооружённые Силы Советского Союза) החל מ-1918 ועד פירוקם ב-1991. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ברית המועצות הפכה למעצמת על לצידה של ארצות הברית דבר שהוביל לעימות בין שתי המעצמות. העימות התפתח כאשר ארצות הברית הציבה את הטילים שלה בטורקיה וכתוצאה מכך ברית המועצות הציבה את שלה בקובה, דבר שהוביל למלחמה הקרה ופילג את אירופה והעולם בין השתיים. בשנות השבעים התעצמה ברית המועצות מבחינה צבאית עוד יותר מבעבר.
מבנה

הכוחות המזוינים של ברית המועצות חולקו (נכון לשנות ה-80) למספר זרועות:
חיל טילים אסטרטגיים (הוקם בשנת 1959).
חיל היבשה (הוקם בשנת 1946)
חיל ההגנה האווירית (הוקם בשנת 1948)
חיל אוויר (הוקם בשנת 1946)
צי הסובייטי
חיל העורף
נוכחות מחוץ לגבולות ברית המועצות

בנוסף לבסיסים בשטח ברית המועצות, חלק לא מבוטל של הכוח התבסס מחוץ לגבולות המדינה:
קבוצת הכוחות הסובייטים בגרמניה - הוקמה בשנת 1945 וכללה כ-500 אלף חיילים (נכון לתחילת שנות ה-80).
קבוצת הכוחות הצפונית - הוקמה בשנת 1945, ישבה בשטח פולין וכללה כ-60 אלף חיילים (נכון לתחילת שנות ה-80).
קבוצת הכוחות המרכזית- הוקמה בשנת 1968 והתבססה בשטח צ'כוסלובקיה. כללה כ-100 אלף חיילים (נכון לתחילת שנות ה-80)
קבוצת הכוחות הדרומית- הוקמה בשנת 1956 והתבססה בשטח הונגריה. כללה כ-70 אלף חיילים (נכון לתחילת שנות ה-80)
קבוצת מומחים בקובה. הוקמה בשנת 1962 וכללה כ-1500 חיילים
חיל משלוח למונגוליה. הוקם בשנות ה-60 בעקבות היחסים הגרועים עם סין וכלל כ-50 אלף חיילים.
קבוצות תמיכה בנמלי אספקה בסוריה, וייטנאם, עיראק, אתיופיה
בסיס ימי בפינלנד ונעזב בשנת 1955.
היסטוריה > מוצא

ב-15 בינואר 1918 סובנרקום פרסם צו על הקמת "הצבא האדום של האיכרים והפועלים". ב-23 בפברואר פורסמה כרזה "המולדת הסוציאליסטית בסכנה". יום זה נחשב ליום ייסוד הצבא האדום. ה-23 בפברואר הפך לחג לאומי חשוב בברית המועצות ונחוג כ"יום הצבא הסובייטי", ומסורת זו נמשכת גם היום ברוסיה כאשר ה-23 בפברואר הוא רשמית "יום מגיני המולדת", דווקא לזכר הגנת הכוחות הרוסיים מפני תקיפת הפולנים ב-1613. לצורך ניהול הצבא הוקמה ועדה בה היו 3 חברים: ולדימיר אובסיינו (מפעילים מרכזיים במהלך תפיסת השלטון באוקטובר 1917, היה קצין זוטר בצבא), ניקולאי קרינלקו (פעיל בולשביקי ללא השכלה צבאית) ופיוטר דיבנקו (ימאי בצי הבלטי). ב-8 באפריל 1918 לפיקוד על הצבא הופקד לאון טרוצקי בהיותו קומיסר לענייני צבא והצי. הוא היה בתפקיד זה עד לשנת 1925.
בראשית קיומו, הצבא האדום תפקד כצבא ללא מבנה מוגדר, לחייליו לא היו דרגות או סמל. בבחירות דמוקרטיות נבחרו הקצינים. אולם, עם זאת, בצו מה-29 במאי 1918 של הסובנרקום הוטל שירות צבאי חובה לכל הגברים מגיל 18 עד 40. לצורך זה, הבולשביקים יצרו קומיסריונים צבאיים אזוריים (военный комиссариат, военкомат).
הבולשביקים פעלו לגייס לשורותיהם קצינים ועד לאוגוסט 1920 גויסו כ-315,000 קצינים לשעבר. לרוב הם החזיקו בתפקידים של יועץ צבאי ("военспец", קיצור של "военный специалист", כלומר "מומחה צבאי"). מספר מפקדים בצבא הסובייטי בלטו בשירותם בעבר בצבא הרוסי הקיסרי.
הרשויות הבולשביקיות הקצו לכל יחידה בצבא האדום "קומיסר פוליטי", או ("פוליטרוק", כפי שהם כונו), לקומיסר הייתה הסמכות לעקוף פקודות של מפקדי היחידות, אם אלה נגדו את עקרונות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. אמנם זה הביא לעיתים, לכך שהייתה סרבנות גדולה בצבא בתקופה הראשונה לייסודו, אך הנהגת המפלגה ביססה את היותה לשליטה הפוליטית על הצבא, ככל שהצבא הסתמך יותר ויותר על קצינים מנוסים מתקופת הצאר.
היסטוריה > לאחר מלחמת האזרחים

בסוף שנת 1920 היקף הצבא האדום היה כ-5.5 מיליון איש. היה ברור שמדינה לא יכולה להחזיק צבא כה גדול ולכן הוחלט על צמצומו. בדצמבר 1920 החל תהליך צמצום הצבא שהסתיים בשנת 1924 כאשר בצבא נשארו כ-500 אלף אנשים. במקביל הוגדל גיל גיוס לגיל 20 בשנת 1922 ולגיל 21 בשנת 1925. בשנים 1924–1925 לאון טרוצקי החל לאבד שליטה על הצבא ובינואר 1925 הוא פוטר מתפקיד קומיסר לענייני צבא. במקומו מונה מיכאיל פרונזה שבלט המהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. פרונזה ראה שקיים חוסר קצינים תומכי הבולשביקים ולכן ארגן רשת רחבה של מוסדות להכנת קצינים חדשים. אומנם כבר באוקטובר 1925 הוא נפטר במהלך ניתוח. במקומו לקומיסר לענייני צבא מונה קלימנט וורושילוב שהיה בתפקיד זה עד לתחילת מלחמת העולם השנייה.
במקביל תיעוש המדינה החל חימוש מסיבי של צבא באמצעי לחימה מתקדמים - טנקים, תותחים ומטוסים.
במהלך הטיהורים הגדולים הצבא איבד את רוב מפקדיו וקציניו. כבר בשנת 1930 הצבא האדום לא הצליח להתחמק מהטיהור הגדול. הטיהורים שסטלין ביצע היוו מטרה לטיהור הצבא האדום מ"אלמנטים לא אמינים פוליטית" (במילים אחרות - כל מי שלא היה נאמן למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות נרצח או/ו נשלח לסיביר), דבר שבוצע בעיקר בקרב בכירים וקצינים גבוהים. ב-1937, מנה הצבא האדום כ-1,300,000 קצינים והוא גדל כמעט פי שלושה ממספר זה עד יוני 1941. גידול מהיר זה בקצינים זוטרים, לעיתים קרובות הדגיש את חוסר ניסיונם או הכשרתם, ואכן הטיל השלכות חמורות ברורות על יעילות הצבא בעת הפלישה הנאצית לחלק המערבי של ברית המועצות.
בדרגים הגבוהים ביותר של הצבא האדום "טוהרו" 3 מתוך 5 מרשלים, 13 מתוך 15 גנרלים, 8 מתוך 9 אדמירלים, 50 מתוך 57 הגנרלים של גייסות הצבא, 154 מתוך 186 קצינים בכירים, 16 מתוך 16 הקומיסרים הצבאיים, ו-25 מתוך 28 הקומיסרים שעמדו בראש גייסות.
במהלך שנות ה-30 הצבא השתתף במספר תקריות בגבול עם סין, במלחמת החורף והשתלט על מערב אוקראינה ומערב בלארוס בהתאם להסכם עם גרמניה הנאצית.
היסטוריה > תקופת מלחמת העולם השנייה

לקראת תחילת מלחמת העולם השנייה סדר הכוחות של ברית המועצות כלל כ-4.8 מיליון חיילים וקצינים. בחודשים בראשונים של הלחימה נאבדו מאות אלפי אנשים וציוד רב. מתקפת הנגד הראשונה הייתה רק ב-5 בדצמבר 1941 באזור מוסקבה, אך ניסיון לפתח אותה למתקפה כוללת נכשל.
יחד עם זאת, עם הזמן הכוחות המזוינים התחזקו ובסופו של דבר הצליחו להביא לתבוסה מוחלטת של גרמניה הנאצית. בסוף המלחמה זה היו הכוחות המזוינים הגדולים בעולם בהיקף הכוח וגם בהיקף הציוד שברשותו.
היסטוריה > תקופת המלחמה הקרה

לקראת סוף 1945, היו בכוחות המזוינים של ברית המועצות כ-11 מיליון חיילים וקצינים. לאחר שחרור רוב המגויסים לקראת יוני 1956 היו כ-2 מיליון אנשים. כבר בסוף שנות ה-40, הצליחו מדעני ברית המועצות להגיע לפיתוח נשק גרעיני והחל מתחילת שנות ה-50 טילים החלו להיכנס לשימוש מבצעי. חיל האוויר צויד במטוסי סילון.
בתחילת שנות ה-80 מספר טנקים בכוחות המזוינים של ברית המועצות היה גדול יותר מביתר המדינות האחרות ביחד.
בנוסף לשטח ברית המועצות יחידות סובייטיות היו ממוקמות במדינות של ברית ורשה.
החל משנת 1987 החל צמצום הדרגתי של הצבא. בסך הכול צומצמו כ-500 אלף (כ-12%).
במהלך המלחמה הקרה הכוחות המזוינים של ברית המועצות השתתפו בקרבות במסגרת אירועים הבאים:
מלחמת האזרחים בסין 1946–1950
מלחמת קוריאה 1950-1953
המרד ההונגרי 1956
מלחמת ווייטנאם 1965-1973
הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה 1968
מלחמת ההתשה 1969-1970
מלחמת האזרחים באנגולה 1975-1991
מלחמת אוגדן 1975-1991
מלחמת לוב-מצרים 1977
מלחמת אפגניסטן 1979-1989
מלחמת שלום הגליל 1982
דרגות הצבא האדום

בתחילה הצבא האדום נטש את השימוש במוסד קצונה כפי שהיה נהוג בתקופה הצארית. הבולשביקים גינו את השימוש במילה "קצין" והם השתמשו במילה "מפקד" במקום. הצבא האדום נטש את הכותפות והדרגות, וכינה את מפקדיו כ"מפקד אוגדה" ו"מפקד החיל". ב-1924 הצבא השלים את המערכת עם טבלת תארים משלו, החל תואר K-1 (הנמוך ביותר) ל-K-14 (הגבוה ביותר). קבלת התואר הותנה למעשה בתפקיד בצבא ולא היו אישיות. אולם, מפקדי הצבא האדום כונו לעיתים "חברים", בהתאם לצו המפלגה ולכן יכול היה מפקד מסוים להיקרא "החבר סגן מפקד".
ב-22 בספטמבר 1935 הצבא האדום נטש את השיטה שהונהגה בו ועם זאת, השתמש בשילוב ייחודי של הדרגות המסורתיות, מהתקופה הצארית, עם תוספות חדשות. לדוגמה, דרגת "סגן" (Комдив) הייתה למפקד אוגדה. נוסף לכך "חטיבת הקומיסר" הייתה "דרגה 2 בצבא הקומיסר", עבור חיילים במחלקות טכניות, היה נפוץ הכינוי "דרגת מהנדס 3" עבור רבים ממהנדסי "אגף ההנדסה". ב-1934, את תחייתו של הדירוג האישי החל עם החייאת דרגת מרשל ברית המועצות בדרגה של 5 מפקדים בצבא.
ב-9 באוקטובר 1942 הרשויות ביטלו את השיטה של הקומיסרים הצבאיים, יחד עם דרגות הקומיסר. בתחילת 1943 נעשה מהלך לאיחוד המערכת ובוטלו כל הדרגות התפקודיות שנותרו. המילה "קצין" אושרה רשמית לשימוש כתואר צבאי, יחד עם הכותפות שהחליפו את הדרגות הקודמות. דרגות סמל בשנת 1943 לא השתנו הרבה עד לימיה האחרונים של ברית המועצות; הצבא הרוסי העכשווי משתמש בעיקר באותה מערכת (למרות ניסיונות למודרניזציה ורפורמה רחבה).
עד סוף מלחמת העולם השנייה, דרגת אדמירל הצי (שב-1945 הייתה שווה ערך לדרגת מרשל) הוחלפה רשמית בדרגת "אדמירל הצי הסובייטי" ב-1955. עד 1972, את השינוי הסופי של הדרגות הצבאיות החל בדרגת פראפורשצ'יק (דרגת איש קבע) שנוסף כדרגה בצבא היבשה ובחיל האוויר וכלה בדרגת סטארשצ'ינה (רס"ל), היה מעתה לדרגתם של גם בשירות הסדיר.