אלוהויות במצרים העתיקה
יחסי גומלין עם בני אדם > פולחן

מנהגים דתיים רשמיים, ששמרו על המאעת לטובת כל מצרים, היו קשורים, אך נבדלים, ממנהגים דתיים של אנשים פשוטים, שביקשו את עזרת האלים לבעיותיהם האישיות. הדת הרשמית כללה מגוון טקסים, שהתבססו במקדשים. חלק מהטקסים נערכו מדי יום, בעוד שאחרים היו פסטיבלים חגיגיים, שהתקיימו במרווחים ארוכים יותר ולעיתים קרובות מוגבלים למקדש או לאלוהות מסוימת. האלים קיבלו את מנחותיהם בטקסים יומיים, שבהם פסליהם הולבשו, נמשחו והוגש להם מזון בעת שירת מזמורים לכבודם. מנחות אלו, בנוסף לשמירה על המאעת עבור האלים, חגגו את נדיבות החיים של האלוהויות ועודדו אותם להישאר נדיבים ולא נקמנים.
פסטיבלים כללו לעיתים קרובות תהלוכה טקסית שבה הוצאה דמות פולחן מהמקדש על דוברה קדושה. תהלוכות אלו שירתו מטרות שונות. בתקופה הרומית, כאשר האמינו שלאלוהויות מקומיות מכל הסוגים יש כוח השולט על הצפת הנילוס, תהלוכות בקהילות רבות נשאו דמויות פולחן מהמקדשים אל גדות הנהר כדי שהאלים יוכלו לעורר מבול גדול ופורה. התהלוכות עברו גם בין מקדשים, כמו דמותה של חתחור ממקדש דנדרה (Dendera) ביקרה את בן זוגה הורוס במקדש אדפו. טקסים לאל התבססו לעיתים קרובות במיתולוגיה של אותה האלוהות. טקסים כאלה נועדו כדי לחזור על אירועי העבר המיתי, ולחדש את ההשפעות המיטיבות של האירועים המקוריים. בפסטיבל קואיאק (Khoiak) לכבוד אוסיריס, מותו ותחייתו שוחזרו באופן פולחני בתקופה שבה החלו היבולים לצמוח. הירוק החוזר סימל את חידוש חייו של האל עצמו.
יחסי גומלין אישיים עם האלים לבשו צורות רבות. אנשים שרצו מידע או עצות התייעצו עם אורקלים, המנוהלים על ידי מקדשים, שהיו אמורים להעביר את תשובות האלים לשאלות. קמעות ותמונות אחרות של אלוהויות מגן שימשו כדי להדוף את השדים שעלולים לאיים על רווחת האדם או כדי להקנות את המאפיינים החיוביים של האל ללובש אותם. טקסים פרטיים הפעילו את כוחם של האלים על מנת לנסות ולהשיג מטרות אישיות, מריפוי מחלות וכלה בקללת אויבים. שיטות אלה השתמשו בהקה (heka), אותו כוח קסם שהאלים השתמשו בו, שנאמר כי הבורא נתן לבני אדם כדי שיוכלו להדוף את המזל הרע. עורך טקס פרטי לקח על עצמו לעיתים קרובות תפקיד של אל במיתוס, או אפילו איים על אלוהות, לערב את האלים בהשגת המטרה. טקסים כאלה התקיימו במקביל עם מנחות ותפילות פרטיות, ושלושתם היו אמצעים מקובלים להשגת עזרה אלוהית.
תפילה ומנחות פרטיות נקראות בדרך כלל "אדיקות אישית": מעשים המשקפים מערכת יחסים קרובה בין אדם לאל. לפני תקופת הממלכה החדשה ישנן עדויות ספורות לאדיקות אישית. מנחות ושמות אישיים, שרבים מהם תאפוריים, מרמזים על כך שפשוטי העם חשו קשר כלשהו בינם לבין האלים שלהם, אך עדות מוצקה לדבקות לאלוהויות נראתה רק בממלכה החדשה, והגיעה לשיא בסוף אותה תקופה. החוקרים חלוקים בדעתם לגבי המשמעות של שינוי זה - האם יחסי גומלין ישירים עם האלים היו התפתחות חדשה או פועל יוצא של מסורות ישנות יותר. המצרים בממלכה החדשה הביעו את מסירותם באמצעות מגוון חדש של פעילויות במקדשים וסביבם. הם הנציחו את תפילותיהם ותודתם על העזרה האלוהית על אסטלות. הם העלו מנחות של פסלונים שייצגו את האלים אליהם הם התפללו, או שסימלו את התוצאה שהם חפצו בה; לפיכך, תמונת תבליט של חתחור ופסלון של אישה יכלו שניהם לייצג תפילה לפוריות. מדי פעם, אדם לקח אל מסוים כפטרון, והקדיש את רכושו או עבודתו לפולחן האל. שיטות אלה נמשכו עד לתקופות המאוחרות ביותר של ההיסטוריה המצרית. תקופות מאוחרות אלו ראו חידושים דתיים נוספים, כולל הנוהג של מתן מומיות בעלי חיים (אנ') כמנחות לאלוהויות המתוארות בצורת חיות, כגון מומיות חתול שניתנו לאלת החתולים בסתת. חלק מהאלוהויות הגדולות מהמיתוס והדת הרשמית הוזעקו רק לעיתים נדירות בפולחן העממי, אך רבים מאלי המדינה הגדולים היו חשובים במסורת העממית.
הפולחן של כמה אלים מצריים התפשט לארצות שכנות, במיוחד לכנען ולנוביה במהלך הממלכה החדשה, כאשר אזורים אלה היו בשליטה פרעונית. בכנען, האלוהויות המיוצאות, כולל חתחור, אמון וסת', היו לעיתים קרובות מסונכרנות עם אלים מקומיים, שבתורם התפשטו למצרים. לאלוהויות המצריות אולי לא היו מקדשים קבועים בכנען, וחשיבותם שם דעכה לאחר שמצרים איבדה את השליטה באזור. לעומת זאת, בנוביה נבנו מקדשים רבים לאלים המצריים הגדולים ולפרעונים האלים. לאחר סיום השלטון המצרי שם, האלים המיובאים, במיוחד אמון ואיסיס, עברו סינקרטיזציה עם אלוהויות מקומיות ונשארו חלק מהדת של ממלכת כוש העצמאית של נוביה. אלים אלו שולבו באידאולוגיית המלוכה הנובית בדומה למצרים, כך שאמון נחשב לאביו האלוהי של המלך ואיסיס ואלות אחרות נקשרו עם המלכה הנובית, קנדקה (Kandake). מספר אלוהויות הגיעו רחוק יותר. תאורת הפכה לאלה בכרתים המינואית, והאורקל של אמון בנווה המדבר בסיווה היה ידוע ואנשים ברחבי אזור הים התיכון התייעצו איתו.
תחת שושלת תלמי היוונית ולאחר מכן השלטון הרומי, היוונים והרומאים הציגו את האלוהויות שלהם למצרים. עולים חדשים אלו השוו את האלים המצריים לאלים שלהם, כחלק מהמסורת היוונית-רומית של השוואת האלים הילידים לאלי תרבויות זרות (אנ'). פולחן האלים הילידים לא נטמע בזה של הזרים. במקום זאת, אלים יווניים ורומיים אומצו כביטויים של אלו המצריים. פולחנים מצריים שילבו לפעמים שפה יוונית, פילוסופיה, איקונוגרפיה, ואפילו אדריכלות מקדש. בינתיים, הפולחנים של מספר אלוהויות מצריות - במיוחד איסיס, אוסיריס, אנוביס, צורתו של הורוס בשם הרפוקרטס (Harpocrates) והאל היווני-מצרי המאוחד סראפיס - אומצו לדת הרומית והתפשטו ברחבי האימפריה הרומית. קיסרים רומיים, כמו מלכים תלמיים לפניהם, הזעיקו את איסיס וסראפיס כדי לאשר את סמכותם, בתוך ומחוץ למצרים. בתערובת המורכבת של האימפריה של מסורות דתיות, תות' הוסב למורה האזוטרי (אנ') האגדי הרמס טריסמגיסטוס, ואיסיס, שהוערצה מבריטניה ועד מסופוטמיה, הפכה למוקד של דת מסתורין (אנ') בסגנון יווני. איסיס והרמס טרסמגיסטוס היו שניהם בולטים במסורת האזוטרית המערבית (אנ') שצמחה מהעולם הדתי הרומי.
מקדשים ופולחנים במצרים עצמה דעכו (אנ') ככל שהכלכלה הרומית הידרדרה במאה השלישית לספירה, והחל מהמאה הרביעית, הנוצרים דיכאו את הערצת האלוהויות המצריות. הפולחנים הרשמיים האחרונים, בפילה (אנ'), גוועו במאה החמישית או השישית. רוב האמונות המקיפות את האלים עצמם נעלמו תוך כמה מאות שנים, ונשארו בטקסטים מאגיים למאות השביעית והשמינית. לעומת זאת, רבות מהפרקטיקות הכרוכות בפולחן שלהם, כגון תהלוכות ואורקלים, הותאמו לאידאולוגיה הנוצרית ונמשכו כחלק מהכנסייה הקופטית. בהתחשב בשינויים הגדולים וההשפעות המגוונות בתרבות המצרית מאז אותה תקופה, החוקרים חלוקים בדעתם אם שיטות קופטיות מודרניות כלשהן נגזרות מאלה של הדת הפרעונית. אבל פסטיבלים רבים ומסורות אחרות של מצרים מודרניים, נוצרים ומוסלמים כאחד, דומים לסגידה לאלים של אבותיהם. בסוף המאה ה-20, מספר קבוצות דתיות חדשות שנכנסו למונח המקיף של קמטיזם (Kemetism) נוצרו על סמך שחזורים שונים של הדת המצרית העתיקה.