stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גוטהרד דויטש
ביוגרפיה

נולד בשם אליעזר דויטש בקאניץ שבמוראביה, האימפריה האוסטרית (כיום דולני קואוניצה (אנ') בצ'כיה), בנם של אליס לבית וינר ושל יששכר (ברנהרד) דויטש, סוחר. משחר ימיו כינה את עצמו גוטהרד (מילולית: "אומץ האל"), כגִרמון של שמו היהודי. באוקטובר 1876 נכנס ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו, שם הושפע מההיסטוריון היהודי הנודע היינריך (צבי) גרץ, שנמנה עם צוות מורי בית המדרש. במקביל השלים לימודים אקדמיים והוכתר כדוקטור להיסטוריה באוניברסיטת וינה. הוא נרשם לקורס בתלמוד שהעביר אייזיק הירש וייס וקיבל גם הדרכה בחקר המדרש מווייס ומאדולף ילינק. בתום לימודיו נסמך לרבנות בידי וייס.
לאחר מספר שנים בהוראה ותפקיד רבני קצרצר בברנו שבמוראביה ובמוסט שבבוהמיה, מאס דויטש ברבנות וחיפש לעצמו סביבה אקדמית. במאי 1888 נישא להרמינֶה בָּכר (1869–1943), ולזוג נולדו שלושה בנים ושתי בנות (אחת מהן היא נעמי דויטש (אנ')).
ב-1891 היגרו בני הזוג לארצות הברית לפי הזמנתו של הרב יצחק מאיר וייז, מחלוצי התנועה הרפורמית ביהדות ארצות הברית, כדי להתמנות כמופקד הקתדרה להיסטוריה יהודית ופילוסופיה בהיברו יוניון קולג' שבסינסינטי, אוהיו. לאחר 11 שנות הוראה התמנה דויטש לדקאן המוסד, ולאחר מותו של הרב הרפורמי משה מילצינר (אנ') בפברואר 1903 שימש נשיא המוסד בפועל במשך עשרה חודשים.
לצד תפקידיו האקדמיים והחינוכיים, הקדיש דויטש חלק ניכר מזמנו לעריכת האנציקלופדיה היהודית בשפה האנגלית (1901–1906), שלה תרם ערכים רבים והיה אחד מכותביה העיקריים. כן עמד בראש הוועידה המרכזית של רבני אמריקה (אנ') שנוסדה בידי יצחק מאיר וייז.
במהלך מלחמת העולם הראשונה איבד דויטש ממעמדו הציבורי. באהבתו לגרמניה ולתרבות הגרמנית, תמך במדיניות הנייטרליות של הנשיא וודרו וילסון וחבר למועצה העממית האמריקאית לדמוקרטיה ושלום (אנ'). עם גבור ההיסטריה האנטי-גרמנית ובמיוחד עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, מצא דויטש את עצמו מבודד מחבריו וחשוד בעיני רבים, מצב שהגיע לשיאו בפשיטת סוכנים פדרליים ובלשים מקומיים על מטה המועצה. בתקופה זו, בעת הליך התאזרחות של חברו, סירב דויטש לענות לשאלה "מי היית רוצה שינצח במלחמה הזו?". פעילותו והפרסום השלילי בעיתונות שגררה בעקבותיה העמידה אותו במצב לא נוח, בלשון המעטה, ובלי תמיכת חבריו ותלמידיו שהיו מרבניה המובילים של התנועה הרפורמית בארצות הברית, היה מאבד גם את משרתו.
הוא נפטר בביתו בסינסינטי, אלפים מילאו את בית ההלוויות בעת הלווייתו, יהודים ולא יהודים, רפורמים וקונסרבטיבים, שבאו לחלוק לו כבוד אחרון.
יורם פרי

| --- | --- |

 לידה:  1944 (בן 81 בערך) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה תקשורת יחסי צבא-חברה
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  בית הספר לכלכלה של לונדון 
 מוסדות:  אוניברסיטת מרילנד  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 פרסים והוקרה:  פרס היצירה לסופרים עבריים (2006) 
 
יורם פרי (נולד ב-2 במרץ 1944) הוא פרופסור אמריטוס מאוניברסיטת מרילנד בארצות הברית, שם היה בעל קתדרה ע"ש אברהם וג'ק קיי ללימודי ישראל, הקים ועמד בראש המכון ללימודי ישראל ע"ש ג'וזף ואלמה גילדנהורן באוניברסיטת מרילנד. סוציולוג וחוקר תקשורת, שהיה בעבר העורך הראשי של העיתון "דבר", יועץ פוליטי של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין ופעיל ציבור. בהיותו מרצה באוניברסיטת תל אביב, ייסד את מכון חיים הרצוג לתקשורת, חברה ופוליטיקה.
ביוגרפיה

פרי (במקור פריצקי) נולד בירושלים למשפחה ירושלמית ותיקה. אבי המשפחה הגיע לארץ ישראל מפולין בשנת 1865 והשתקע ברובע המוסלמי של העיר העתיקה. המשפחה יצאה אל מחוץ לחומות העיר ב-1940. למד בבית הספר היסודי הדתי תחכמוני ובתיכון בית הכרם (היום תיכון ליד"ה). היה חניך ומדריך בתנועת הצופים ובמסגרת גרעין נתיב התגייס לנח"ל. בשנים 1962–1965 שירת ככתב צבאי של הירחון במחנה נח"ל. סיים את לימודיו לתואר הראשון והשני במדע המדינה וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בהצטיינות. הגיש את עבודת המאסטר שלו בשנת 1973 בנושא: "תהליכי גיבוש אליטה אזרחית חדשה – של קצינים בכירים במילואים". הדוקטורט שלו מבית הספר לכלכלה של לונדון, עסק במעורבות צבאית בפוליטיקה. הקריירה שלו התנהלה בשלושה מעגלים: תקשורת, אקדמיה ופעילות ציבורית.
ביוגרפיה > תקשורת ועיתונות

הקריירה העיתונאית החלה כ"עיתונאי קטן" בשבועון הילדים הארץ שלנו ו"כתב נוער" במעריב לנוער. בעת שירותו בצה"ל היה כתב צבאי של הירחון במחנה נח"ל ואת רוב הקריירה העיתונאית שלו עשה בעיתון דבר. החל ב-1965 כרפורטר, כותב כתבות, מאמרים וטור אישי, עורך עמודי פנים ועורך חדשות ראשי, מזכיר מערכת וסגן עורך. עם פרישתה של חנה זמר לגמלאות ב-1990, התמנה לתפקיד העורך הראשי של העיתון, תפקיד אותו מילא עד 1995.
פרי מונה לאחר שבמהלך שנות ה-80 נקלע העיתון לקשיים כספיים, וצבר חובות עקב גירעונות תפעוליים, ולמעשה סובסד על ידי ההסתדרות הכללית בתפקידו כעורך ראשי חולל בעיתון שינויים רבים. בנוסף לעיצוב הגרפי החדשני, פרי עבודתו של המעצב ירום ורדימון וביטול כותרת המשנה "עיתון פועלי ישראל", נעשה העיתון פתוח ומגוון ויותר. במסגרת זו היה "דבר" הראשון שפתח מדור מיוחד לקהילה הלהט"בית, הורחב הטיפול באוכלוסייה המזרחית ובתושבי הפריפריה, וצורף לעיתון מוסף עצמאי הפטיש, שאותו ערכו, בין היתר חנה קים ובן-דרור ימיני.
השינויים במדיניות המערכת שינו את העיתון, אך הוא עדיין צבר גירעונות עמוקים וחיים רמון, ששימש יו"ר ההסתדרות החדשה, החליט להפסיק את המימון לעיתון. פרי פעל למניעת הסגירה של העיתון וב-1995 פרש. לעורך העיתון מונה רון בן ישי שאף שינה את שם העיתון ל"דבר ראשון" אך לאחר כשנה נסגר העיתון.
במשך השנים כתב מאמרים בכתבי עת שונים, הגיש תוכניות ברדיו ובטלוויזיה ופרסם בתקשורת הבין-לאומית. היה חבר בוועדת העורכים ובשנים 1993–1995 כיהן כיו"ר הוועדה. היה חבר מועצת העיתונות וחבר נשיאות המועצה. היה חבר במערכת ועורך של כתבים אקדמיים. בשנת 2009 הקים את כתב העת ISR (Israel Studies Review), כתב העת של האגודה ללימודי ישראל והיה עורכו הראשי עד 2021.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

בשנת 1970, בהיותו כתב פוליטי ב"דבר" הוזמן על ידי מזכ"ל מפלגת העבודה אריה (לובה) אליאב באותם ימים, להיות דובר המפלגה, תפקיד אותו מילא עד 1975. היה נציג מדיני של מפלגת העבודה באירופה ובלשכה של האינטרנציונל הסוציאליסטי בלונדון. זה היה תפקיד מדיני ששימש צינור קשר בין הנהגת מפלגת העבודה לצמרות המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות באירופה. בשנים אלו טווה קשרים הדוקים עם כמה מהמנהיגים הבולטים של השמאל האירופאי בשנות ה-70, בין השאר עם הרולד וילסון מבריטניה, וילי ברנדט מגרמניה, פרנסואה מיטראן מצרפת, ברונו קרייסקי מאוסטריה ועם שורה ארוכה של חברי פרלמנט ממדינות אלה.
היה הישראלי הראשון שיצר קשרים עם ההנהגה החדשה של המפלגה הסוציאליסטית בספרד, כאשר פעלה עדיין במחתרת. המפלגה, בראשות פליפה גונסאלס הגיעה לשלטון בבחירות הדמוקרטיות הראשונות שנערכו ב-1977.
כששב יצחק רבין מכהונתו כשגריר ישראל בארצות הברית ב-1973 ונכנס לפעילות מפלגתית במפלגת העבודה, היה פרי, שהיה אז דובר המפלגה, אחד מיועציו הקרובים. יחד עם דב צמיר ניהל את מערכת הבחירות שלו, ולאחר שנבחר רבין כמועמד המפלגה לראשות ממשלה, היה יועץ פוליטי שלו.
פרי היה פעיל בארגונים חברתיים שונים, ובעיקר ארגונים לשינוי חברתי. היה חבר הנהלת הקרן החדשה לישראל והנשיא הבין-לאומי שלה בשנים 2000–2002. היה חבר הנהלת מכון ון ליר בירושלים, חבר הוועדה המייעצת למבקר המדינה ועוד. ב-1995 יזם יחד עם שירה הרצוג שעמדה בראש קרן כהנוב את פרויקט "מלגות מעוף" שנועד להגדיל את מספר המרצים הערבים אזרחי ישראל במוסדות להשכלה גבוהה.
ביוגרפיה > קריירה אקדמית

לאחר שחזר מהשהות בלונדון ב-1981 שילב פרי את עבודתו העיתונאית ב"דבר" עם הוראה בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב. בתקופה זו עיבד את עבודת הדוקטורט שלו לספר שיצא באנגלית "Between Battles and Ballots: Israeli Military in Politics" ב-1983. כעבור ארבע שנים באוניברסיטת תל אביב נסע לארצות הברית, שם שימש פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד ובדארטמות' קולג' במשך שנתיים. כששב עם משפחתו לישראל חזר לעבוד ב"דבר" במשרה מלאה ופרש מהאקדמיה.
בתום עבודתו כעורך ראשי ב"דבר" ב-1995, הצטרף לחוג לתקשורת באוניברסיטה העברית, משם עבר למחלקה לתקשורת באוניברסיטת תל אביב, שם יסד ועמד בראש מכון חיים הרצוג לתקשורת חברה ופוליטיקה. היה מרצה וחוקר אורח במכון למחקרים אסטרטגיים בתל אביב, כמו גם באוניברסיטאות ומכוני מחקר בעולם, בין השאר באוניברסיטת הרווארד, במכללת דארטמות', אמריקן יוניברסיטי, US Institute of Peace ועוד.
פרי זכה בפרסים בין-לאומיים, ובהם מלגת פולברייט, וחמישה מספריו קיבלו גם הם פרסים ישראליים ובין-לאומיים.
תחומי מחקרו ופרסומיו של פרי כוללים יחסי חברה–צבא ובמיוחד יחסי צבא–פוליטיקה, סוציולוגיה פוליטית ותקשורת פוליטית, ובתוך כך יחסי צבא–תקשורת וסוגיות בחקר הדמוקרטיה.
כתלמידם של הפרופסורים שמואל נח אייזנשטדט, משה ליסק ודן הורוביץ חקר את מעורבות צה"ל בפוליטיקה הישראלית והפריך את ההנחות שהיו מקובלות עד ראשית שנות ה-70, שלפיהן קיים בישראל המודל האינסטרומנטלי והצבא אינו מעורב בפוליטיקה.
מחקריו של פרי הראו, כי בישראל מתקיים מודל אחר, דואלי, שלפיו הצבא כפוף אומנם לדרג המדיני, אבל בפועל מהווה גורם פוליטי אקטיבי. בכך היה פרי החלוץ בין חוקרי הדור השני של חוקרי יחסי צבא פוליטיקה, כשתיאר את יחסי דרג מדיני דרג צבאי כיחסי "שותפות צבאית פוליטית".
בתחום התקשורת הפוליטית טיפל פרי בשינוי שחוללה התקשורת במערכות הפוליטיות עם חדירת "הלוגיקה של המדיה" לשדה הפוליטי ויצירת ה"פוליטיקשורת". הוא חקר את פעולתם של מנהיגים פופוליסטיים דוגמת ברלוסקוני, קרלוס מנם ובנימין נתניהו, וטבע את המושג "טלה-פופוליזם" בספר: "Telepopulism: media and politics in Israel".
בעקבות רצח יצחק רבין חקר פרי את הרצח, התהליכים החברתיים והפוליטיים שהביאו לו, וכן סוגיות של הנצחה וזיכרון קולקטיבי. הוא פרסם על כך שלושה ספרים באנגלית ואחד בעברית "יד איש באחיו: רצח רבין ומלחמת התרבות בישראל".
ב-2017 התפרסם על ידי המכון למחקרי ביטחון לאומי ספרו "מלחמות מונחות תקשורת: פרדוקס העוצמה והדילמה האסטרטגית של ישראל". התיזה המרכזית בספר קובעת כי תהליך המדיאטיזציה (Mediatization) שעוברת החברה בת זמננו הביא לשינוי גם באופייה של המלחמה. במלחמות החדשות, ובהן גם מלחמתה של ישראל נגד ארגונים חתרניים וארגוני טרור, המימד הקינטי, הפיסי, פסק להיות היחיד ונוסף לו גם המימד התודעתי.
חיים אישיים

נשוי לד"ר פנינה פרי, שפיתחה את תחום לימודי המגדר וחינוך במכללת לוינסקי וכן לימדה באוניברסיטת מרילנד. לזוג בן ושתי בנות.
ספרים ומונוגרפיות

פרי פרסם יותר מ-80 מאמרים ושישה ספרים אקדמיים בנוסף למאות המאמרים שפרסם בעיתונות בישראל ובעולם. ספרו "יד איש באחיו, רצח רבין ומלחמת התרבות בישראל", ראה אור ב-2005, ועליו זכה פרי בפרס מטעם המועצה להנצחת זכרם של נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה שבמשרד ראש הממשלה. ספרו "Generals in the Cabinet Room: How the Military Shapes Israeli Policy" ("גנרלים בחדר הממשלה: כיצד משפיע צה"ל על קביעת המדיניות בישראל") ראה אור ב-2006 וזכה לפרס מאת ארגון המו"לים האקדמיים בארצות הברית.
ספרים ומונוגרפיות > ספריו

מלחמות מונחות תקשורת: פרדוקס העוצמה והדילמה האסטרטגית של צה"ל, המכון למחקרי ביטחון לאומי, תל אביב 2017.
יד איש באחיו: רצח רבין ומלחמת התרבות בישראל, בבל ידיעות אחרונות, תל אביב תשס"ה 2005.
Reissue of Between Battles and Ballots: Israeli Military in Politics, Cambridge UK and New York: Cambridge University Press, 2009
Generals in the Cabinet Room: How the Military Shapes Israel Policy, Washington DC: US Institute of Peace, 2006.
Tele-Populism: Media and Politics in Israel in the 1990’s, Stanford: Stanford University Press, c2004
The Israeli Military and Israel’s Palestinians Policy, Washington DC: US Institute of Peace Press (65 pp), 2002
The Assassination of Yitzhak Rabin, (ed. and contributor of 4 chapters), Stanford: Stanford University Press, c2000
Between Battles and Ballots: Israeli Military in Politics, Cambridge UK and New York: Cambridge University Press., c1983
ספרים ומונוגרפיות > מבחר ממאמריו האקדמיים

השפעת מלחמת ששת הימים על העמקת הפער ביחסי חברה-צבא בישראל, שישה ימים וחמישים שנה (קובץ בעריכת גבי סיבוני, קובי מיכאל וענת קורץ). תל אביב: המכון למחקרי ביטחון לאומי, עמ' 241–250, 2017
התפשטות טריטוריאלית והתפרקות חברתית, ישראל 2048 (קובץ בעריכת שלמה חסון, עודד קוטוק, דורון דרוקמן ודוד רוטר). ירושלים: מרכז שאשא למחקרים אסטרטגיים, עמ' 109–117, 2016
האם לא הגיעה העת להכשיר את הקצונה הבכירה לפוליטיקה?, צבא ואסטרטגיה, 6 (3): 17–38, 2014
שינויים קוסמטיים או שינויים מהותיים?, יחסי תקשורת-ביטחון בראשית המאה העשרים ואחת, מסגרות מדיה, 153–168, 2007
ממדינת מפלגות לטלה-פופוליזם, פנים, 9, עמ' 17–23, 1999
רקוויאם לדבר שאיננו, קשר, מב, 25, עמ' 28–40, 1999
Peri, Y. Why was the IDF mobilized to fight against the Corona epidemic?, In Meir Elran, Carmit Padan, Amichai Cohen, Idit Sgafran-Gitelma, (eds) Civil Military relations in the shadow of the corona, a special report by INSS, 2020.
Peri, Y. The Time has Come for a New Security Paradigm, Memorandum No. 195, INSS, October 2019.
Peri, Y. Afterword: Rabin: From Mr. Security to Nobel Prize Winner, in The Rabin Memoirs, Berkeley: California University Press (pp. 339-380), 1996.
הערות שוליים

↑  מקור: אודות מכון חיים הרצוג לתקשורת, חברה ופוליטיקה
1 2 3 4 5 6 7  שרית ישי לוי, אמרתי עשיתי נפגשתי פעלתי, חדשות, 12 באוקטובר 1990
↑  אפי לנדאו, מירב ארלוזורוב, עורך ראשי חדש ל"דבר": יורם פרי. העורך האחראי: דני בלוך, חדשות, 1 באוקטובר 1990
אבשלום גינוסר, ד"ר יורם פרי ־ העורך הראשי של העתון דבר, מעריב, 1 באוקטובר 1990
↑  חיים ברעם, נפל דבר, כל העיר, 1 בספטמבר 1989
אפי לנדאו, עיתון "דבר׳ שוב בהפסדים; בהסתר' שוקלים למכור אותו, חדשות, 28 בדצמבר 1989
↑  יורם פרי, דבר חדש בא למדינה!, חדשות, 30 במאי 1991
יגאל לביב, אולטימטום ל"דבר" להחזיר את הלוגו, חדשות, 9 ביוני 1991
↑  יהל פרג', ‏גאווה / מדור 'הומוגני' פתח לקוראי 'דבר' צוהר לחיי להט"ב בישראל של שנות ה-90, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 13 ביוני 2020
↑  יוסי דהאן, על דודו גבע, באתר "העוקץ", 16 בפברואר 2005
↑  חיים ביאור, געגועיי לעיתונות המפלגתית, באתר הארץ, 24 באוגוסט 2006
↑  כתב "העין השביעית", "דבר ראשון" ניצל מסגירה וממשיך להופיע, באתר העין השביעית, 1 במרץ 1996
↑  י. פרי דובר העבודה, על המשמר, 10 באפריל 1970
↑  מ. שמריהו, יורם פרי מונה לנציג המדיני של "העבודה" באירופה, מעריב, 5 בספטמבר 1974
↑  מארק סגל, מחר, האינטרנציונל הסוציאליסטי, על המשמר, 25 בנובמבר 1976
↑  דורית גפן, ערב הוועידה – מטות שני מועמדי "העבודה" מודיעים שהניצחון בכיסם, על המשמר, 21 בפברואר 1977
↑  מקור: על מלגות מעוף באתר המועצה להשכלה גבוהה
↑  ספר מרתק על היחסים בין ממשל וצבא, "העולם הזה", גיליון 2373 מ-23 בפברואר 1983, עמוד 16
↑  שלמה פרנקל, היצוא הסודי של הנשק - מחקר חדש על הקומפלקס הצבאי־תעשייתי בישראל, חדשות, 8 באוגוסט 1984
↑  פנינה פרי, לנשים יש כנראה סדרי עדיפות משלהן, באתר הארץ, 23 באפריל 2002
↑  יהושע סימון, ‏ביום ההוא, בזמן הזה, באתר גלובס, 14 בנובמבר 2005
↑  פרס ראש הממשלה הוענק לפרופ יורם פרי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 3 באפריל 2006
↑  סקירה: זאב גלילי, מה בין יהודי לישראלי ובין ברל ליורם, 28 בדצמבר 2005
↑  סקירה: יגיל לוי, יש לנו צבא חזק. ומה חוץ מזה?, באתר הארץ, 20 באוגוסט 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310414605171  ISNI: 0000 0000 6795 0095  LCCN: n2020042872  VIAF: 97290323   WorldCat (עם VIAF): 97290323
גמד (טולקין)

| --- | --- |

גמד לוחם מהארץ התיכונה
 יוצרים:  ג'ון רונלד רעואל טולקין
 נתונים
 כינוי:  עם דורין, בני דורין, ארוכי-הזקן (מתייחס לקבוצה הנפוצה ביותר של גמדאים)
 שם אמיתי:  גמדאים (גמדים)
 מנהיג הגזע:  שבעת אבות הגמדים, הבולט שבהם הוא דורין הראשון
 טריטוריית מגורים:  הארץ התיכונה
 עיר בירה:  אין עיר בירה אך קהזד-דום (מוריה) נחשבת לעתיקה, הגדולה והחשובה ביותר במשכנות הגמדאים
 כוחות:  חוסן גופני ואריכות ימים
גמדאים (במקור: Dwarves) הוא גזע מעולם הפנטזיה של ג'.ר.ר. טולקין המבוסס על גמדים במיתולוגיה הגרמאנית ובפולקלור האירופאי.
תיאור

הגמדאים נוצרו על ידי הוולא אאולה או מאהאל בלשון הגמדאים. הגמדאים מתחלקים לשבע משפחות, שמוצאה של כל אחת מהן הוא מאחד משבעת אבות הגמדאים שנוצרו על ידי אאולה (הוא יצר גם שש אמהות גמדאים). השושלת המפורסמת ביותר (והיחידה שידועים עליה פרטים כלשהם) היא בית דורין שידועים גם בכינוי "ארוכי הזקן". לגמדאים ישנה שפה מיוחדת וסודית, הנקראת בפיהם קהוזדול (Khuzdul). הגמדאים מטבעם הם למדנים ושקדנים.
הגמדאים בארץ התיכונה נראים כיצורים מזוקנים ונמוכים אך יותר מוצקים וחסונים מהוביטים. הם בדרך כלל חובשים מצנפות וברדסים בכל מיני צבעים. הם אינם זקוקים להרבה שינה ויכולים להיות ערים שעות מרובות. הגמדאים מאריכים ימים ויכולים לחיות עד 250 שנה. עם זאת, קצב הריבוי הטבעי שלהם נמוך מאוד בגלל מיעוט גמדאים ממין נקבה (רק כשליש מבין הגמדאים הם ממין נקבה) ונטייתם של הגמדאים להעדיף חיי מלחמה או מלאכה על חיי נישואין ומשפחה.
רוב הגמדאים חיים מתחת לאדמה או בתוך הרים, שם הם חוצבים לעצמם היכלות, מצודות וערים לצד סדנאות אומן של חרשי מתכת, נפחים וצורפים בהן הגמדאים מחשלים כלי נשק ותכשיטים. השריון, כלי הנשק והתכשיטים של הגמדאים נחשבים לבעלי איכות מעולה במיוחדת ונמכרים לשאר שוכני הארץ התיכונה, כולל עלפים ובני אדם. לצד זאת, הגמדאים מתפעלים מכרות ענק בהם הם כורים ברזל, נחושת, מתכות יקרות ואבני חן. המתכת היקרה ביותר שהגמדאים כורים היא המיתריל - מתכת נוצצת דמוית כסף שקלה וחזקה בהרבה מפלדה. המיתריל נדירה מאוד ושווייה לא יסולא בפז.
הגמדאים הם לוחמים קשוחים וחסונים. הם מצוידים בשריון פלדה ולעיתים גם בשריון מיתריל. כלי הנשק המועדפים עליהם הם גרזן קרב, קרדום, קורנס ופטיש קרב, אך הם משתמשים גם בחרבות, רמחים ואף בחץ וקשת.
הגמדאים אוהבים אבני חן ומתכות יקרות, תכונה זו הועצמה כאשר סאורון נתן לגמדים את טבעות הכוח, אחת לכל בית, כשהאחרונה שבהם נלקחה מת'רור, סביו של תורין צנת-אלון המוזכר בספר "ההוביט". בין הגמדאים והעלפים שוררת מריבה בת שנים רבות, שהחלה כאשר שדדו הגמדאים תכשיט יקר (הנאוגלמיר) ממלך העלפים, תינגול, וכתוצאה מכך מתו הרבה עלפים, ולבסוף כל הגמדאים שהיו שם. העלפים ראו בגמדאים יצורים חמדנים וגסים שלא מסוגלים לאמנות עדינה ואהבת הטבע כמו העלפים. מנגד, הגמדאים ראו בעלפים סנובים מתנשאים שלא יכולים להבין לליבם של הגמדאים ולהעריך את היקר להם.
ממלכות הגמדאים

משכנותיהם המרכזיים של הגמדאים מאז העידן הראשון של הארץ התיכונה היו הממלכות נוגרוד ובלגוסט שבהרים הכחולים, אבל קהזד-דום, אשר התקיימה גם בעידן השני ובחלק מהעידן השלישי, נחשבה לגדולה, המפוארת והמשכן הראשי לעם הגמדאים - עד שננטשה בעקבות הבלרוג "רועץ דורין", ומאז כונתה "מוריה". בנוסף למשכנות אלו גמדאים חיו במקומות רבים אחרים. כך נודעו משכנות הגמדאים בגבעות הברזל ובהר הבודד, שאליו נמלטו גמדאים רבים מחורבן מוריה. בעידן הרביעי נוסדה מושבת גמדאים במערות הנוצצות שבתוך נקרת הלם, על ידי גימלי בן-גלוין.
גמדאים ידועים

הגמד דורין הראשון, הידוע כדורין בן האלמוות, הוא אחד משבעת אבות הגמדאים וראש עם הגמדאים הנפוץ ביותר "עם דורין" או "ארוכי הזקן".
טלכר הגמד היה הידוע והמהולל שבחרשי נוֹגְרוֹד, עיר הגמדים אשר ממזרח להר דולמד. כלי הנשק שחישל היו בעלי איכות משובחת במיוחד ואף בעלי תכונות קסומות או מעין-קסומות. הוא חישל את קסדת הדור, את הפגיון אנגריסט ואת החרב נרסיל.
בספר "ההוביט", תורין צינת-אלון, נכדו של המלך תרור שבבטן ההר הבודד של ארבור, הוביל משלחת של 13 גמדאים עם הפורץ בילבו בגינס ההוביט וגנדלף הקוסם, על מנת לשחרר את ארבור מהדרקון הרשע סמאוג. המשימה מצליחה אך תורין ומספר מחבריו נהרגים בקרבות ואת מלכות בטן ההר תופס קרובו דין רגל-ברזל. באלין, אחד ממלוויו של תורין, מוביל משלחת ליישב מחדש את מוריה אך נהרג בידי האורקים הרבים ששרצו במערות.
בספרי "שר הטבעות", גימלי, בנו של גלוין מתורין ושותפיו, מתנדב לקחת חלק באחוות הטבעת וללוות את פרודו בגינס במסעו למורדור להשמיד את הטבעת האחת. אחרי שהחבורה מתפצלת - גימלי, ביחד עם אראגורן הדונאדין ולגולאס העלף, רודפים אחרי האורקים ששבו את מרי ופיפין ומסייעים לתאודן מלך רוהן לנצח בקרב על נקרת הלם מול צבא האורוק-הי של סארומן ובהמשך נלחם בקרב שדות הפלינור כדי להסיר את המצור ממינאס טירית ובקרב שליד השער השחור. במהלך העלילה גימלי מפתח רעות וחברות עמוקה עם העלף לגולאס ונהפך למעריץ של גבירת העלפים גלדריאל, ששבתה אותו ביופיה ורגישותה. אחרי השמדת הטבעת והבסת סאורון, גימלי מקים קהילת גמדאים משגשגת במערות הנוצצות ושנים רבות לאחר מכן מפליג עם רעו הטוב, לגולאס העלף, אל ולינור שבארצות האלמוות. החברות בין גימלי ללגולאס וגלדריאל מסמלת את ריפוי האיבה העתיקה בין גמדאים ועלפים.
דורין השביעי הוא גמד שחי בעידן הרביעי ומצליח לכבוש מחדש את מוריה, לטהר אותה מהאורקים ולהקים בה מושבת גמדאים משגשגת.
הגמדאים והיהודים

בריאיון שהעניק טולקין ל-BBC ב-1971 הוא סיפר שהגמדאים ב"הוביט" מבוססים על הדמות של היהודים בגולה. דבר זה מתבטא במספר מובנים ואף בסטראוטיפים אנטישמיים נגד יהודים שרווחו באותה עת באירופה: לפי טולקין עצמו אין בעניין אנטישמיות, אלא דמותם נכתבה על מנת להקביל לעם היהודי הגולה, אותו ראה וכיבד.
הגמדאים, למרות שנטמעו במידת מה בין הגזעים השונים ודיברו בשפה המקומית, שמרו על שפתם הייחודית, ה"קהוזדול", המבוססת על השפות השמיות.
לפי מאיר סולובייצ'יק, ניתן לזהות אצל הגמדאים קווי דמיון נוספים עם היהודים, למשל העובדה כי הגמדאים גורשו מארצם ואוצרותיהם נחמסו (מקבילה לשריפת בית המקדש והגליית כלי המקדש העשויים ממתכות יקרות); הם נכספים לשוב לארצם גם לאחר דורות רבים; הם מובחנים במראם החיצוני ובמלבושם.
ב"שר הטבעות" הברית המפתיעה בין גימלי הגמד ולגולאס העלף, אף על פי שמודגש לאורך הספר שהגמדים ועלפים תמיד היו עוינים זה לזה, מקבילה בעיניו לשותפות הגורל היהודית-נוצרית במלחמת העולם השנייה, כשבשני המקרים עממים התאחדו כדי להילחם כנגד 'הרוע'.
גם לוח השנה של הגמדאים, הנוהג לפי מולד הירח, תואם במידה מסוימת את לוח השנה העברי.
תפיסה זו השתרשה גם בספרים עתידיים שהעתיקו מטולקין את מרבית הגזעים הקסומים שהוא פיתח, וכך אפשר למצוא את הגובלינים בעלי הדפוסים האנטישמיים אף בכתבים של סופרים מודרניים כמו ג'יי קיי רולינג ("הארי פוטר").
הגמדאים בתרבות

הגמדאים של טולקין קיבעו את הארכיטיפ של הגמד הקשוח ואוהב הקרבות שחי מתחת לאדמה, עוסק בחציבה וכרייה של ברזל, מתכות יקרות ואבני חן, לצד הצטיינות בתבונת כפיים בחרשות, נפחות וצורפות.
מקהלת Clamavi De Profundis הלחינה מספר שירי גמדאים מספרי הלגנדריום של טולקין וכן חיברה מספר שירי גמדאים מקוריים משלה המהללים את תרבות הגמדאים ומשווים לה נופך אפי. השירים מלווים באנימציה לצד מילות השירים.
אטימולוגיה

באנגלית בת-זמננו הריבוי של "גמד" Dwarf הוא Dwarfs. עם זאת, כדי להבדיל בינם לבין הגמדים והננסים של מעשיות עממיות ויצירות פנטזיה אחרות בחר ג'. ר. ר. טולקין בצורה הארכאית Dwarves. המתרגם, העורך והמהדיר עמנואל לוטם בחר מסיבה זו לשנות את הריבוי של "גמד" מ"גמדים" ל"גמדאים", כדי להדהד את הבחירה של טולקין וכדי להבדיל בין גמדי הארץ התיכונה לגמדים של יצירות אחרות.
ראו גם

שבע טבעות הכוח של הגמדים
תורין צינת-אלון
גימלי
באלין (דמות)
הערות שוליים

↑  בשונה מצורת הרבים התקנית באנגלית: Dwarfs, מתוך המבוא לספר "ההוביט".
↑  John D. Rateliff, The History of the Hobbit, London: HarperCollins, 2007a, p. 86
↑  Meir Y. Soloveichik, "The Secret Jews of The Hobbit", Commentary, September 2016.
↑  טולקין בראיון ל-BBC. מצוטט אצל: Bradford Lee Eden, The Hobbit and Tolkien's Mythology: Essays on Revisions and Influences, 65.
↑  Soloveichik, "The Secret Jews of The Hobbit", Commentary, September 2016.
↑  Eden, The Hobbit and Tolkien's Mythology, "Durin’s Day."
↑  J.K. Rowling's 'Harry Potter' goblins echo Jewish caricatures, אנגלית
↑  Jewish groups defend J.K. Rowling over claim ‘Harry Potter’ goblins antisemitic, אנגלית
↑  Clamavi De Profundis - YouTube, www.youtube.com
↑ דוגמאות:
Dwarven Forge - Clamavi De Profundis, סרטון בערוץ "Clamavi De Profundis", באתר יוטיוב (אורך: 04:20)
Winterdeep - Original Dwarven Song - Clamavi De Profundis, סרטון בערוץ "Clamavi De Profundis", באתר יוטיוב (אורך: 06:12)
Honor and Might - Original Dwarven Song - Clamavi De Profundis, סרטון בערוץ "Clamavi De Profundis", באתר יוטיוב (אורך: 05:08)
עוד חוזר הניגון

נתן אלתרמן, 1952
"עוד חוזר הניגון" הוא שיר שפרסם המשורר העברי, נתן אלתרמן. השיר פורסם ללא שם, ונקרא על שם השורה הראשונה בו: ”עוד חוזר הניגון שזנחת לשווא”.
השיר פותח את ספרו הראשון של אלתרמן, "כוכבים בחוץ", שהתפרסם ב-1938 בהוצאת יחדיו. הוא מתאר עובר אורח ואת מה שהוא רואה בדרכו. אותו עובר אורח, הקרוי בפי אלתרמן לעיתים "הלך", משרת שירים רבים של המשורר, ובפרט בספר זה. אחת הדוגמאות המוכרות היא השיר "ירח" שם מופיעה השורה ”וּבִרְאוֹתְךָ כִּי דֶּרֶךְ עוֹד צוֹפָה אֶל הֵלֶךְ”.
מילות הבית הראשון:
עוֹד חוֹזֵר הַנִּגּוּן שֶׁזָּנַחְתָּ לַשָּׁוְא

וְהַדֶּרֶךְ עוֹדֶנָּה נִפְקַחַת לָאֹרֶךְ

וְעָנָן בְּשָׁמָיו וְאִילָן בִּגְשָׁמָיו

מְצַפִּים עוֹד לְךָ, עוֹבֵר אֹרַח.
השיר חרוז ושקול בדיוק רב. מקצבו המשולש המסודר, והחריזה לסירוגין, היו לסימני היכר של אלתרמן שהיו גם נושא לביקורת יצירותיו מפי המבקר העברי, נתן זך. הלשון ציורית ומרבה לתאר את הטבע בכלים של האנשה ומטפורה.
דן מירון טוען במאמרו "נקודת המוצא" שאלתרמן היה מודע לחלוטין לשירה המודרנית האירופאית ולתאוריות המודרניסטיות ושכתיבתו הסימבולית, לשונו ה"אנכרוניסטית" והמקצב הלכאורה-מלאכותי בו נקט הם ביטוי פנימי אמיתי ואותנטי לעולמו של המשורר. מירון טוען שכל שירתו של אלתרמן היא "ניגון" שצריך להתפרש באמצעות שיר זה.
זהו אחד משיריו המפורסמים של אלתרמן, הוא זכה למספר לחנים וביצועים רבים, ונלמד בבתי הספר בישראל.
פרשנות לשיר

לפי חוקר הספרות דן לאור, במרכז השיר עומד האמן - עובר אורח, כמעין זמר נודד, שבכל מקום שאליו הוא מגיע הוא נושא את "הניגון", שממנו אינו יכול להיפרד. "עובר האורח מוצג בשיר כאדם נטול מחויבות אישית או חברתית... הטריטוריה שלו היא המרחבים הפתוחים והקסומים הנגלים לו בדרך. פה ושם הוא נוגע בעצמים שונים בכבשה, באיילת, מפעם לפעם הוא מתמכר ואף סוגד לדמויות ולמראות שנגלים לו מסביב - חורשה ירוקה ו"אשה בצחוקה". הדרך המוליכה את המשורר־ההלך למפגשים עם היקום הסובב אותו".
החוקרת זיוה שמיר מציינת שניתן אמנם לקרוא את השיר כשיר ריאליסטי פשוט, העוסק בנדודי הלך, אך ניתן לקרוא את השיר בדרך סוריאליסטית, כאילו צופה הענן על ההלך, ומצפה ממנו שיפר את חוקי המשיכה ויבקיע גם דרך אל עולמות עליונים. לתפיסתה, את ההנמקה למסעו הסוריאליסטי של ההלך יש לחפש בתחומי ההגות הפואטית. "הנדודים אינם רק נדודים במרחבי תבל, כי אם נדודים מטאפוריים בין מחוזותיו המוגבלים של עולם המעשה לבין מחוזותיו האינסופיים של עולם הרוח, שגבולותיו משתרעים גם מעבר לחיים. מה שעשוי להיראות כפזמון או כשיר-עם קליל ופשוט, עשוי להתברר כשיר-הגות רב השלכות ומשמעויות".
דן מירון רואה ב"דרך" את "דרך החיים" במובן הסימבולי: מלידה עד מוות, מהלך החיים מדור לדור. הדרך מייצגת גם את השירה, או את שליחות חייו של המשורר. "ההֵלך הוא הטרובדור, והדרך מקבילה לניגון".