תרבות גבוהה
תולדות התרבות הגבוהה במערב

התרבות הגבוהה של המערב מקורה בעולם הקלאסי ובמסורות של החיים האינטלקטואליים והאסתטיים ביוון העתיקה (המאה השמינית לפני הספירה – 147 לספירה) ורומא העתיקה (753 לפני הספירה – 476 לספירה). במסורת העולם הקלאסי היווני-הרומי, המודל האידיאלי של השפה נכתב ונשמר ביצירות בעלות סגנון גבוה (הקפדה על דקדוק, תחביר ודיקציה). צורות מסוימות של שפה, ששימשו סופרים בתקופות מוערכות, נחשבו בעת העתיקה וברנסאנס כמודלים תקפים ונצחיים וכסטנדרטים נורמטיביים של מצוינות. דוגמאות לכך הן היוונית האטית, ניב של היוונית הקדומה שבו דיברו וכתבו המחזאים והפילוסופים של אתונה בתקופת פריקלס (המאה החמישית לפני הספירה), והלטינית הקלאסית ששימשה ב"תור הזהב" של התרבות הרומית (בערך 70 לפני הספירה – 18 לספירה) ונציגיה הם דמויות כמו קיקרו וורגיליוס. צורת חינוך זו הייתה מוכרת ליוונים כפאידיאה (παιδεία), שתורגמה על ידי הרומאים ללטינית כהומניטאס מכיוון ששיקפה צורת חינוך שמטרתה לשכלל את הטבע האנושי, ולא לרכוש כישורים טכניים או מקצועיים (העולם היווני-הרומי נטה לראות את עבודות הכפיים ואת העבודות הטכניות והמסחריות כנחותות ביחס לפעילות האינטלקטואלית).
מתוך הרעיון של אדם "חופשי" שבידיו זמן פנוי המאפשר העמקה אינטלקטואלית ואסתטית, נוצרה ההבחנה הקלאסית בין האמנויות "הליברליות" – האינטלקטואליות, הנעשות למען עצמן – לבין האמנויות "המכניות" הקשורות בעבודת כפיים ונעשות לצורך פרנסה. הבחנה זו מרמזת על קשר בין תרבות גבוהה ובין המעמדות הגבוהים, שעושרם העניק להם פנאי לטיפוח אינטלקטואלי. הג'נטלמן הנינוח היה חופשי להתמסר לפעילויות הראויות ל"אדם חופשי" – פעילויות המתקשרות עם מצוינות ואצילות אמיתית, ומנוגדות לפעילויות לשם תועלת בלבד.
בתקופת הרנסאנס היו הערכים האינטלקטואליים הקלאסיים של התרבות היוונית-הרומית, שהתגלתה מחדש, ההון התרבותי של המעמדות העליונים (ושל השאפתניים), והם כוונו להתפתחות מלאה של היכולות האנושיות האינטלקטואליות, האסתטיות והמוסריות. אידיאל זה הקשור להומניזם – מונח מאוחר יותר שמקורו במדעי הרוח (humanities) או בסטודיה הומניטטיס (studia humanitatis) – התפתח ברנסאנס האיטלקי באמצעות מוסדות כמו בתי הספר של חצרות האצולה. ההומניזם של הרנסאנס התפשט עד מהרה באירופה והפך למעשה לבסיס החינוך של המעמד הגבוה במשך מאות שנים. לאיש או אישה בעלי שאיפות חברתיות, שרצו לעלות במדרגות החברה, מורה "ספר איש החצר" (the book of the courtier, 1528) מאת בלדסארה קסטיליאונה לרכוש ולהחזיק בידע של הקלאסיקות היווניות-הרומיות, שכן ידע זה הוא חלק בלתי נפרד מהפרסונה החברתית של איש האצולה. תרומה מרכזית של הרנסאנס הייתה העלאת הציור והפיסול למעמד השווה לאומנויות החופשיות (הליברליות), (ומכאן שעבור האליטות, האמנות החזותית התנתקה מהקשר השלילי עם האומנויות הידניות השימושיות). הכתבים של לאון בטיסטה אלברטי, מהרנסאנס המוקדם, סייעו בעניין זה.
המושג "תרבות גבוהה" התפתח מלכתחילה במונחים חינוכיים, בעיקר כמחקר ביקורתי וכידע של האמנויות ומדעי הרוח היווניים-הרומיים, העומדים במידה ידועה בבסיס התרבויות והחברות האירופיות. עם זאת, חסות אריסטוקרטית לאורך רוב התקופה המודרנית הייתה חשובה אף היא לתמיכה ביצירות חדשות של תרבות גבוהה באמנויות, במוזיקה ובספרות. ההתפתחות העצומה של השפות והתרבויות האירופיות המודרניות פירושה, שההגדרה המודרנית של המונח "תרבות גבוהה" חובקת לא רק טקסטים יוונים ולטיניים, אלא קאנון רחב בהרבה של ספרות, פילוסופיה ומדעים נבחרים, הן בשפות הקדומות והן בשפות המודרניות. לחשיבות דומה זכו גם יצירות אמנות ומוזיקה שנחשבו למופתיות ולבעלות השפעה רחבה (למשל הפרתנון, הציור והפיסול של מיכאלאנג'לו, המוזיקה של באך וכו'). טקסטים ויצירות אמנות אלה יחדיו, מהווים את התוצרים המופתיים המייצגים את התרבות הגבוהה של העולם המערבי.