stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איוואן
הערות שוליים

↑  MFnames.com - Origin and Meaning of Ivan (ארכיון)
↑  http://www.behindthename.com/names/usage/czech
↑  "Jméno: 'Ivan', počet výskytů 23197 v celé ČR" (בצ׳כית). Kdejsme.cz. 2016.
↑  "Имената в България през 2014 година (Предварителни данни)" (PDF). nsi.bg (בבולגרית). 26 ביולי 2013. נבדק ב-26 ביולי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "ŽENE U HRVATSKOJ PO PRVI PUT BOLJE OBRAZOVANE OD MUŠKARACA Koliko Hrvata ima e-mail, a koliko ne zna ni čitati?". Jutarnji list (בקרואטית). 26 ביולי 2013. נבדק ב-26 ביולי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Најчешћа имена и презимена" (בסרבית). Statistical Office of the Republic of Serbia. 2011.
↑  https://actacroatica.com/en/name/Ivan/
↑  Exceptional voice of the bear from Berlin, ‏25 באפריל 2008
אליזבת פורבס

| --- | --- |

 לידה:  29 בדצמבר 1859 קינגסטון, קנדה 
 פטירה:  16 במרץ 1912 (בגיל 52) ניולין, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  הקולג' המלכותי לאמנות, לונדון  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק 
 הושפעה על ידי:  ג'יימס אבוט מקניל ויסלר 
 בן או בת זוג:  סטנהופ פורבס 
 צאצאים:  Alec Forbes 
 
אליזבת אדלה פורבס (באנגלית: Elizabeth Adela Forbes;‏ 29 בדצמבר 1859 – 16 במרץ 1912) הייתה ציירת קנדית, שפעלה בעיקר בבריטניה. לעיתים קרובות היא הציגה ילדים בציוריה. היא התיידדה עם האמנים ג'יימס אבוט מקניל ויסלר ולטר סיקרט, שניהם השפיעו על יצירתה.
לאחר שלמדה ועבדה באירופה, התיישבה אליזבת פורבס בניולין, אנגליה, שם גידלה את בנה והקימה בית ספר עם בעלה, סטנהופ פורבס. העבודות שלה הוצגו בתערוכות בולטות וזכתה במדליות על עבודותיה.
ביוגרפיה

אליזבת ארמסטרונג, ילידת קינגסטון, אונטריו, הייתה הילדה הצעירה ביותר של ויליאם ארמסטרונג, עובד ממשלת קנדה. היא התחנכה באופן פרטי בקנדה ואז הורשתה להמשיך את לימודי האמנות באנגליה עם אמה כתומכת. היא למדה בבית הספר לאמנות דרום קנזינגטון (המכללה המלכותית לאמנות). אביה נפטר חודשיים לאחר שהן נסעו, והיא ואמה התגוררו עם הדוד שלה בצ'לסי, לונדון. לאחר מכן היא חזרה לקנדה.
בשנים 1877–1880 למדה בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק אצל ויליאם מריט צ'ייס, שהמליץ לה ללמוד במינכן. בעקבות הייעוץ, ארמסטרונג נסעה לגרמניה ולמדה אצל ג'יי פרנק קורייר ופרנק דובנק בראשית שנות השמונים.
בשנת 1882 למדה לצייר במושבת האמנים בפונט אוון שבבריטני. היא גם למדה ליתוגרפיה. מבריטני שלחה ציורים ללונדון למכירה במכון המלכותי וכל הציורים ששלחה נמכרו ביום הפתיחה של התערוכה. בשנה שלאחר מכן היא הייתה בלונדון, שם עבדה בהדפסים והצטרפה לאגודת החרטים. בקיץ 1884 למדה ליד הארלם, הולנד, אצל ויליאם מריט צ'ייס.
היא עבדה בצבעי שמן, בצבעי מים ופסטלים ויצרה תחריטים של ילדים, נופים וסצנות דייג. עבודותיה הוצגו בלונדון במכון המלכותי לציירים בצבעי מים ובאקדמיה המלכותית. כמה תחריטים שלה, שהושפעו מג'יימס אבוט מקניל וויסלר ולטר סיקרט, נאספו על ידי החונך שלה בפונט-אוון, מורטימר מנפס.
ביוגרפיה > קורנוול

בסתיו 1885, ארמסטרונג ואמה עברו להתגורר בניולין בקורנוול. היא הקימה סטודיו שם, כשהיא חלקה את הבניין עם דייג שאחסן ותיקן רשתות בבניין. היא זכתה במדליה בתערוכה הבינלאומית בפריז בשנת 1891 ובמדליית זהב לציור שמן בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו בשנת 1893. בין 1893 ל־1899 השתתפה בלמעלה מ-63 תערוכות בלונדון.
אחרי ניולין, ארמסטרונג התגוררה בסנט איבס, שם פגשה את הצייר סטנהופ פורבס, איתו התחתנה בשנת 1889. בנם, אלק, נולד בשנת 1893. בשנת 1904 היא ובעלה התיישבו בבית חדש שעיצבו ובנו לעצמם.
אליזבת פורבס, המשיכה להיות אמנית פעילה ומצליחה לאחר הנישואין בניגוד לתפקידים החברתיים שיועדו לנשים נשואות. יתרה מזאת, בשנת 1899 היא ובעלה סטנהופ פורבס פתחו את בית הספר לאמנות בניולין. הם גם סייעו ביצירה ובהצלחה מתמשכת של גלריית האמנות החדשה בניולין.
יצירות האמנות שלה, רבות מהן ציורים של ילדים, כולל בנה אלק, הושפעו מהריאליזם הצרפתי. היא הייתה אמנית מצליחה והיה לה מוניטין לאומי. העבודות של בני הזוג היו פופולריות מכיוון שהנושאים שבהם תאמו את הקטגוריות המסורתיות של ציור הז'אנר הוויקטוריאני. הם גם הציגו את הדימוי החיובי והנוסטלגי של חיי המחוז ואת הערכים המוסריים שהקהל העירוני חפץ בהם.
אליזבת איירה ספרי ילדים וכתבה שירה, בשנים 1904–1908. בשנת 1910 בתערוכה של האגודה המלכותית הבריטית, זכתה פורבס בפרס.
בשנת 1909 היא טופלה בסרטן בצרפת ובלונדון, אבל נפטרה בשנת 1912. בהספד עליה היא כונתה "מלכת ניולין" על תרומתה למושבה לאמנות. בעלה התחתן בשנית לאחר מותה.
בשנים 1990–1991 הוצגו עבודותיה בתערוכת "ארבע מאות שנות אמנות נשית: המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות". כמו כן הוצגה תערוכה של עבודותיה בגלריה ובמוזיאון בית פנלי בשנת 2000.
הערות שוליים

↑  Elizabeth Forbes. (ארכיון)
↑  Elizabeth Adela Stanhope Forbes. (ארכיון)
↑  Canadian Women Artists History Initiative : Artist Database : Artists : FORBES, Elizabeth Armstrong, cwahi.concordia.ca
↑  Mortimer Luddington MENPES | Cornwall Artists Index, cornwallartists.org (באנגלית)
↑  Mrs Lionel Birch, Stanhope A. Forbes, A. R. A., and Elizabeth Stanhope Forbes, A. R. W. S., Cassell, limited, 1906. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  AGSA: 2755  GND: 128431792  ISNI: 0000 0001 0837 9543  LCCN: nr2001000352  NLA: 35632111  NTA: 183096762  RKD: 28596  TePapa: 775  Trove: 547429  ULAN: 500015085  VIAF: 107083557   WorldCat (עם VIAF): 107083557 
אליזבת פורבס, הפסקה בבית הספר, 1889
אום כתף

אֻם כּאתף (בערבית: أم كاتف) או אום כתף הוא שמו של האזור הנמצא כ-15 קילומטרים ממזרח לצומת אבו עגילה במזרח סיני. במקום צומת כבישים, כביש אבו עגילה - ניצנה ממערב למזרח וכביש קסיימה - רפיח מדרום לצפון. במקור, השם הוא שמה של שלוחה בכיוון צפון-דרום שגובהה הוא 180 מטר מעל פני הים. מקור השם הוא שמו של צמח המלוח הקיפח אשר נקרא בערבית קטף.
באזור הצומת, הנמצא בין המכשולים הטבעיים של ג'בל דלפה ודיונות חול, הוקם על ידי הצבא המצרי מתחם צבאי. מתחם זה עמד במוקד קרבות בין הצבא המצרי לבין צה"ל במלחמת העצמאות, במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים.
מלחמת העצמאות

כחלק מתנועת צה"ל אל מרחבי סיני במסגרת מבצע חורב, נע מערבה, ב-28 בדצמבר 1948, טור רכוב של חטיבת הנגב בתגבור יחידה מחטיבה 8 מעוג'ה אל-חפיר (ניצנה) לכיוון אבו עגילה. הכוח הופתע על ידי גדוד חי"ר מצרי (גדוד 4) שהיה מחופר במתחם ותנועתו נבלמה. לאחר התארגנות מחודשת של הכוח הצה"לי, הוחלט לנסות ולכבוש את המתחם בהתקפה משולבת שתוכננה על ידי חיים בר-לב, מפקד הגדוד התשיעי: פלוגה מהגדוד השביעי של חטיבת הנגב, בפיקוד אברהם אדן, החלה באיגוף דרומי על גבי הדיונות במטרה להגיע למתחם החפור מהאגף, וזאת, בחיפוי סוללת מרגמות 120 מ"מ. במקביל, בוצעה התקפת הסחה על ידי יחידה אחרת באגף הצפוני של המתחם. מעט לפני תחילת ההסתערות נשלח אל חזית המתחם סיור אלים של הכוח הצה"לי שנועד לגרום לכוח המצרי לפתוח באש ולגלות את עמדותיו.
בקרב קשה שנמשך במשך לילה שלם, וכלל שורה של הסתערויות על המתחם המצרי, הצליחה הפלוגה בפיקוד אדן לכבוש שורה של מוצבים מצרים. לאחר מכן חברה הפלוגה לגדוד השביעי אשר השלים את משימת כיבוש המתחם הגדודי המבוצר שנפרש על פני שלושה וחצי קילומטרים וכתוצאה מכך, לחדש את ההתקדמות ולכבוש את צומת אבו עגילה. לאחר יום אחד בלבד במקום נסוגו כוחות צה"ל על פי פקודת הדרג המדיני. הסופר והמשורר חיים גורי הקדיש פרק בספרו "עד עלות השחר" לקרב זה, בו היה סגן מפקד הפלוגה שהסתערה על מוצבי המצרים. אברהם אדן כתב מאוחר יותר (ב-1979) כי היה זה "הקרב הקשה ביותר שהייתי נתון בו" (במלחמת העצמאות).
גדוד 7 של חטיבת הנגב במעבר הגבול בניצנה, במאסף הטור החטיבתי, בדרכו לקרב אום-כתף במלחמת העצמאות
בלימת הטור המשורין של גדוד 9 (חטיבת הנגב) מרכס אום-כתף (1948)
יחידת המרגמות פותחת באש על מוצבי אום-כתף (1948)
כיבוש אום-כתף - על ידי פלוגה ב' (גיוס חוץ לארץ) של גדוד 7 בחטיבת הנגב (1948)
כיבוש אום-כתף - פלוגה ב' (גח"ל) של גדוד 7 בחטיבת הנגב (1948)
מבצע קדש

מתחם אבו עגילה-אום כתף ומוצבי החוץ שלו היו בין המבוצרים ביותר בסיני. אלוף פיקוד הדרום אסף שמחוני הכניס לפעולה את חטיבה 7 בפיקודו של אורי בן-ארי כבר בשחר יום 30 באוקטובר 1956, 24 שעות לפני המועד שנקבע לכך בתוכנית המקורית. צוות גדודי משוריין תקף את מתחם אום שיחאן אך נתקל בהתנגדות חזקה ובאש מדויקת של תותחים נגד-טנקים ונאלץ לסגת. התקפה זו העמידה את הכוחות המצרים בכוננות על. הוחלט להקדים את כניסתן של חטיבת חי"ר 10 וחטיבה משוריינת 37 כדי שיכבשו בהתקפה מתואמת של חי"ר ושריון, את מתחם אום כתף - אום שיחאן.
חטיבה 10 הייתה חטיבת חי"ר מילואים בפיקודו של שמואל גודר (גורודצקי). משה דיין ביקר במפקדת החטיבה ערב ההתקפה ונוכח לדעת על רמת מוטיבציה נמוכה של חיילים ומפקדים.
היחידות הראשונות של חטיבה 37 הגיעו לניצנה ב-31 באוקטובר 1956 לפני חצות. הטנקים הגיעו באיחור ולכן החליט מפקד החטיבה להיכנס לסיני 
על גבי זחל"מים. ב-04:00 ה-1 בנובמבר תקפו את מתחם אום כתף שתי פלוגות של חי"ר ממונע על זחלמ"ים מגדוד 377 של החטיבה, שנסעו באורות מלאים. בזחל"ם הפיקוד נעו מפקד החטיבה ורוב קציני המטה. המצרים הבחינו בטור המתקדם ופתחו באש אנטי-טנקית ובהפגזה ארטילרית כבדה. הזחל"מים הראשונים נכנסו לשדה מוקשים והיו מטרות נוחות לאש המצרים. הזחל"ם של מפקד החטיבה נפגע ראשון. מפקד החטיבה  שמואל גלינקא נהרג וכל הקצינים שהיו איתו נפצעו. בחיפוי אש ארטלריה ובסיוע טנקים שבינתיים הגיעו, חולצו הנפגעים משדה המוקשים והכוח נסוג כשהוא נושא עמו למעלה משמונים פצועים.
בגלל ההתנהלות הכושלת של התקפת חטיבה 10 החליט אלוף הפיקוד באישורו של משה דיין, להדיח את מפקד החטיבה שמואל גודר (גורודצקי).
בינתיים עקפה חטיבה 7 את אום כתף ודרך מעבר הדייקה כבשה את מתחמי המצרים בסכר הרואיפה ואבו עגילה. הכוח המצרי באום כתף נשאר מנותק ובליל ה-2 בנובמבר 1956 הוא נסוג צפונה תחת חיפוי אש. בבוקר 2 בנובמבר 1956 הבחין סיור אווירי כי מתחם אום כתף נטוש. ניתנה הוראה לפלוגת טנקי שרמן בפיקודו של שמעון ליבר, גדוד 377, מחטיבה 37, שהייתה מסופחת לחטיבה 10, להיכנס למתחם, לנוע מערבה ולחבור לגדוד 82 באבו עגילה.
פלוגת השרמנים של רב-סרן ליבר עברה את המתחם הנטוש ונעה מערבה לכיוון אבו עגילה. בה בעת פלוגה א' בפיקודו של משה בר כוכבא מצוות גדודי משוריין (צג"ם) 82 שהיה אז בפיקודו של אברהם אדן נערכה, על פי מידע מודיעיני למארב חוסם אל מול כוח מצרי, לכאורה, הנסוג מאום כתף. בשעה 12:00 הבחין המארב בטנקי השרמן הלא מסומנים של שמעון ליבר נעים לעברו ממזרח למערב, והיות וגם למצרים היו טנקי שרמן, הניח שמדובר בכוח מצרי, וכשזה הגיע למרחק של 600 מטרים פתח עליו באש, ותוך חמש דקות פגע בשמונה טנקים. המניין הרשמי של ההרוגים היה 25 ובנוסף פצועים. טייסי חיל האוויר שהבחינו בטעות, הנמיכו טוס ובסימנים שונים אותתו להפסיק את האש. רק טנק אחד הצליח לסגת ושרד. היה זה מארב שריון קלאסי ואסון חמור, הגדול ביותר במבצע קדש. המארב נלמד בקורס קציני צה"ל שנים רבות.
מלחמת ששת הימים

במלחמת ששת הימים פעל כוח אוגדתי משולב שכלל כוחות רגלים, שריון, ארטילריה, הנדסה, אוויר וצנחנים בפיקודו של אריאל שרון במטרה לכבוש את מתחם אום כתף הנמצא ממזרח לאזור הצומת. הקרב החל ב-5 ביוני כשהשריון הישראלי כבש את מוצבי החוץ של המתחם המצרי וכוח שריון ישראלי עצמאי נשלח דרך הדיונות שמצפון למתחם כדי לכבוש מוצב מצרי שהשתרע על מרחב של שמונה ק"מ.  בלילה נכנסו כוחות החי"ר הישראלים לפעולה כשכוח של הנח"ל תקף מצפון את המתחם המבוצר תוך ריכוך וחיפוי של הארטילריה הישראלית וניהל קרב בתעלות המבוטנות של המתחם. כוח צה"לי של צנחני מילואים תקף מוצב ארטילריה מצרי בעורף המתחם לאחר איגוף אנכי מוסק. לאחר קרב לילי וכיבוש חלק גדול מתעלות המתחם המבוצר, החל במהלך הלילה כוח הנדסה להכשיר דרך עבור כוח השריון הישראלי שחדר לפנות בוקר אל המתחם ופגע בטנקים ובמשמידי טנקים מצריים.
במקביל, כוח השריון הישראלי העצמאי, נע מערבה, לאחר שכבש ביום הראשון את שרשרת המוצבים שמצפון לאום כתף וביום השני כבש את צומת אבו עגילה שבעורף מתחם אום כתף. בבוקר היום השני, לאחר שאוגדת שרון השלימה את כיבוש המתחם, היא פינתה את הציר הראשי שבו ואיפשרה לחטיבה 520 מאוגדה 31 לעבור דרך המתחם בדרכה לכיבוש ג'בל לבני.
יש הסבורים כי קרב זה היה אחד המבצעים החשובים מבחינה אסטרטגית לצה"ל, מבחינת שילוב מוצלח של כוחות מחיילות שונים: שריון, חי"ר, תותחנים הנדסה וחיל אוויר. וקרב מכריע מבחינת התמוטטות הצבא המצרי בסיני ופקודת הנסיגה שניתנה מקהיר בצהרי היום השני למלחמה.
לקריאה נוספת

מאיר פעיל, "שלוש מערכות אבו עגילה - 1948, 1956, 1967", בספר: אריה שמואלביץ' (עורך), זירת קרב - קרבות הכרעה בארץ ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2007.
משה דיין: יומן מערכת סיני, הוצאת "עם הספר, 1965
חיים גורי, עד עלות השחר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1950, הוצאה מחודשת - 2000
אברהם אדן (ברן), על שתי גדות הסואץ, הוצאת עידנים, 1979, עמ' 207-210
הערות שוליים

↑  זאב וילנאי, סיני עבר והווה, הוצאת אחיעבר, 1969
↑  יצחק ביילי, שמות גאוגרפיים בפי הבדואים, באתר "סנונית", 1976, פריט מס' 37 ברשימה
↑  אברהם אדן (ברן), על שתי גדות הסואץ, הוצאת עידנים, 1979, עמ' 207-210
אום הארון

| --- | --- |
 כותבים:  מוחמד שאמס
 בימוי:  מוחמד ג'מאל אל־עדל
 ארץ מקור:  כווית 
 שפות:  ערבית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  30
 הפקה
 אורך פרק:  45 דקות
 שידור
 רשת שידור:  MBC 1
 תקופת שידור מקורית:  24 באפריל 2020 – הווה
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
אום הארון (בערבית: أم هارون, בתרגום לעברית: אם אהרון) היא סדרת טלוויזיה בהפקת רשת MBC, בכיכובה של חיאת אל־פהד ושחקנים ידועים ממדינות המפרץ. הסדרה שודרה במסגרת סדרות הרמדאן החל מאפריל 2020.
הסדרה מתארת את היחסים בין מוסלמים ונוצרים לבין הקהילה היהודית בכווית בשנות הארבעים, ואת העוולות והאפליה שספגה הקהילה היהודית בעיצומה של התעוררות התנועה הציונית ואחריה גזענות ואפליה שיטתית שעמדו בפניה בישראל לאחר שגורשו ממולדתם.
הסדרה הציגה לראשונה את האפליה וההתנכלות כלפי נוצרים ויהודים בכווית בשנות ה–40 של המאה העשרים, טרם הקמתה של מדינת ישראל ולראשונה הוצגו היהודים כעם נרדף, במה שגרר ביקורת ותרעומת בעולם הערבי.
תקציר עלילת הסדרה

רופאה יהודייה ובני משפחתה נאלצים להתמודד עם קשיים כמיעוט נרדף בכווית של שנות ה-40 של המאה ה-20.
שחקנים ודמויות

חיאת אל־פהד — אום הארון
עבד אל-מוחסן אל-נימר — הרב דוד, רב יהודי
מוחמד ג'אבר
פח'רייה ח'מיס
אחמד אל-ג'סמי
סועאד עלי
הפקה

צילומי הסדרה נערכו בדובאי בדצמבר 2019.
ביקורת

הסדרה הייתה נושא למחלוקת במדיה החברתית לפני שידורה, תוך האשמות בעידוד "נורמליזציה" עם ישראל.
העיתונאי הערבי אחמד דראוושה הביע הסתייגות מעבודת הבימוי בסדרה ותיאר כמה מיצירותיו כנוטות לדעותיה של ממשלת מצרים, כמו גם מהתמיכה שקיבל הבמאי מממשלת איחוד האמירויות הערביות, שהפעילה תעמולה לעידוד הנורמליזציה עם ישראל.
הסופר הסעודי חוסיין שובוקשי שיבח את הסדרה וציין כי "הצופה הערבי, ובמיוחד הקהל במפרץ, אינו מורגל לראות אישיות יהודית חזקה, אלא אם כן הם נמצאים בתפקידים רעים, בין אם הם באסלאם, מההיסטוריה או מהתקופה הנוכחית." והוסיף כי בסרטים המצריים, הלבנונים, הסורים או העיראקיים, שהתמקדו בתקופה שלפני שנות הארבעים, ניתן לראות אישים יהודיים החיים בחברות ערביות ומוצגים באופן חיובי... כשמדובר בדרמה מכווית ובחריין [המספרת על אותה תקופה] יש דמויות יהודיות שהחברות שלהם חיו באזור זה הרבה זמן."
לדברי MBC Group, הרשת שעומדת מאחורי הסדרה, זו הסדרת דרמה, לא סרט תיעודי ואין לה קשר לפוליטיקה. עבד-מוחסן א-נמיר, השחקן שגילם את הרב דוד, הגיב באותן רגשות והוסיף שהסדרה מציירת [חלקים] מהקהילה היהודית באופן שלילי.
דובר צה"ל בשפה הערבית, אביחי אדרעי, הגן על הסדרה ואמר כי היא עומדת בפני האשמות מצד תאורטיקני קונספירציה שמעדיפים תוכניות טלוויזיה גזעניות המקדמות שקרים אנטישמיים ומסתכלים על המילה "נורמליזציה" כעלבון.
הערות שוליים

↑  ירון פרידמן, גם היהודים קורבן: הסערה הישראלית בסדרות הרמדאן, באתר ynet, 1 במאי 2020
1 2 3   צבי בראל, בסדרות הטלוויזיה של הרמדאן, יש מקום לנורמליזציה עם ישראל וגם להשמדתה, באתר הארץ, 1 במאי 2020
1 2  קסניה סבטלובה, מדוע סדרות רמדאניות הן מדד מדויק ליחסים בין ישראל למדינות ערביות, באתר זמן ישראל, 1 במאי 2020
↑  Palestinians slam Saudi TV series promoting ties with Israel
↑  Ramadan TV dramas signal shift in Arab-Israeli relations
↑  הסדרה הסעודית על יהודי המפרץ שתשודר בצפיות שיא ברמאדן בכל מדינות ערב משגעת את העולם הערבי
↑  צפו: הסדרה הסעודית לרגל הרמדאן נפתחה במונולוג בעברית
↑  الدراما الخليجية في رمضان 2020.. "أم هارون" تفتح باب الجدل مبكراً, CNN Arabic
↑  مسلسل "أم هارون".. قبل شارة البداية . مقالات وآراء . عرب (אורכב 23.04.2020 בארכיון Wayback Machine)
↑  Kuwaiti Ramadan drama 'Um Haroon' in hot water over its portrayal of Arab-Israeli conflict, The National
↑  حسين شبكشي - «أم هارون»... مسلسل تاريخي وصادم!, الشرق الأوسط
↑  حياة الفهد ترد بحزم وقسوة على محمد العدل: "إذا امتلأ كف اللئيم قال أنا", Laha Magazine
↑  نجم "أم هارون" يعلق على منتقدي المسلسل... بالفيديو, arabic.sputniknews.com
↑  بين تطبيع وتزييف.. هجوم بالكويت على "أم هارون" و"محمد علي ورد", www.aa.com.tr
איוואן סרצימיר, קיסר בולגריה

איוואן סְרַצִימִיר (בבולגרית Иван Срацимир‏; 1324–1397) היה צאר וידין (כיום - מחוז וידין, מחוז מונטנה ושטחים נוספים) שבאימפריה הבולגרית השנייה בין השנים 1356-1397.
חייו

סרצימיר נולד בלובץ'. הוא היה בנו של איוואן אלכסנדר ואשתו הראשונה תאודורה, נסיכת ולאכיה. ב-1337, הכתיר אביו אותו ואת אחיו איוואן אסן הרביעי כצארים, וסרצימיר קיבל את השליטה בעיר וידין, בה שלט עד 1397. ב-1349 וב-1355 נפלו אחיו איוואן אסן הרביעי ומיכאיל אסן הרביעי בקרבות נגד העות'מאנים, ומעמדו בין היורשים השתפר.
אביו של סרצימיר, איוואן אלכסנדר, נישא פעם נוספת ליהודיה מומרת מווליקו טרנובו, ולשניים נולדו לפחות שני בנים. ב-1356 הכתיר איוואן אלכסנדר אחד מהם, איוואן שישמן כצאר. מהלך זה הוביל להתרחקותו של איוואן סרצימיר מאביו. הוא כונן בווידין צארות עצמאית וכרת ברית עם ולאכיה, לאחר שנישא להנה, בתו של הנסיך ניקולאה אלכסנדרו.
ב-1365 כבש לאיוש הראשון, מלך הונגריה את וידין ואיוואן ובני משפחתו נשבו ושהו כארבע שנים במצודת חומניק, בסמוך לעיירה הקרואטית בוסילייבו של ימינו. במהלך שביו נאלץ סרצימיר לעזוב את הנצרות האורתודוקסית ולהיות קתולי.
בשנת 1369, הסכימו ההונגרים שיחזור לווידין כווסאל, תמורת תשלום כספי וויתורים טריטוריאליים. ב-1388 פלשו העות'מאנים לבולגריה, ולאחר מותו של איוואן שישמן ב-1395 היה לצאר של בולגריה כולה. הוא קיווה כי מסע צלב שהנהיג זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ישחרר את בולגריה מידי העות'מאנים, אך לאחר ניצחון העות'מאנים בקרב ניקופוליס(אנ') ב-25 בספטמבר 1396 אפסו תקוותיו. ב-1397 כבשו העות'מאנים גם את וידין, סרצימיר נפל בשבי ומת באותה שנה. בנו, קונסטנטין השני ירש רק חלק מהטריטוריה בה שלט אביו.
לקריאה נוספת

John V.A. Fine, Jr., The Late Medieval Balkans, Ann Arbor, 1987
איוואו אויאמה

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

אויאמה איוואו
 לידה:  12 בנובמבר 1842 קגושימה, האימפריה היפנית האימפריה היפנית 
 פטירה:  10 בדצמבר 1916 (בגיל 74) טוקיו, יפן יפן 
 מקום קבורה:  Nasushiobara  מיקום 
 מדינה:  יפן 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית סן-סיר 
 בן או בת זוג:  אויאמה סוטמאצו 
 צאצאים:  Kashiwa Ōyama 
 השתייכות:  הצבא הקיסרי היפני הצבא הקיסרי היפני
 תקופת הפעילות:  1871–1914 (כ־43 שנים)
 דרגה:  פילדמרשל
 פעולות ומבצעים
 מלחמת בושין מרד סצומה מלחמת סין–יפן הראשונה מלחמת רוסיה–יפן
 עיטורים
 מסדר ההצטיינות מסדר דיית הזהב (דרגה ראשונה) מסדר החרצית
 תפקידים אזרחיים
 הלורד שומר החותם של יפן
 
אויאמה איוואו (ביפנית: 大山巌; ‏10 באוקטובר 1842 - 10 בדצמבר 1916) היה פילדמרשל בצבא יפן, גנרו ואחד המייסדים של צבא יפן הקיסרית.
ראשית ימיו

אויאמה נולד בקגושימה למשפחת סמוראים בהאן סצומה. כבן חסותו של טושימיצ'י אוקובו היווה חלק מהמאמצים להפלת שוגונות טוקוגאווה ובכך שיחק תפקיד מרכזי ברסטורציית מייג'י. שירת כמפקד החטיבה הראשונה במהלך מלחמת בושין. בקרב אייזו, היה מפקד כוחות הארטילריה של כוחות הצבא היפני הקיסרי שהוצבו בהר אודה. במהלך המצור, נפצע מירי של כוחות גרילה.
ההמנון היפני

בשנת 1869, ג'ון ויליאם פנטון, מנצח הלהקה צבאית הבריטית, שעבד אז ביוקוהמה, סיפר לחברי הלהקה הצבאית היפנית על ההמנון לאומי הבריטי, אלוהים, נצור את המלך, והדגיש את הצורך בהמנון לאומי עבור יפן. חברי הלהקה ביקשו מאויאמה, שהיה בקיא בספרות יפנית וסינית, לחבר מילים עבור מה שהיה לימים ההמנון היפני, הקימי גא יו.
קריירה צבאית

ב-1870 נשלח איוואו ללמוד באקדמיה הצבאית בסן סיר שבצרפת והיה המשקיף היפני הרשמי במלחמת צרפת–פרוסיה. כמו כן, שהה שלוש שנים בז'נבה במהלכן למד שפות וביניהן רוסית ברמה גבוהה. אויאמה הוא היפני הראשון המתועד שרכש ממוצרי לואי ויטון לאחר שקנה מזוודות במהלך שהותו בצרפת. לאחר שקודם לדרגת מייג'ור גנרל, שב לצרפת והמשיך את לימודיו. לאחר שובו ליפן, עסק בהקמת הצבא היפני הקיסרי, שלאחר זמן קצר עסק בדיכוי מרד סצומה, למרות שאויאמה ואחיו הבכור היו בני דודים של טקמורי סאיגו.
במלחמת סין–יפן הראשונה מונה אויאמה למפקדה בפועל של היחידה שנחתה בחצי האי ליאודונג ונלחמה בפורט ארתור.
עבור הישגיו הצבאיים הוענק לאויאמה התואר מרקיז ולאחר מכן קיבל את דרגת הפילדמרשל. במלחמת רוסיה–יפן מונה כמפקד הכוחות היפנים במנצ'וריה. לאחר ניצחונה של יפן במלחמה קיבל את תואר קזוקו קושאקו מהקיסר מייג'י.
קריירה פוליטית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אויאמה כיהן כשר המלחמה היפני וכרמטכ"ל צבא יפן. אויאמה כיהן גם כשומר חותם יפן.
חייו האישיים

אויאמה, שדיבר וכתב בכמה שפות אירופאיות באופן שוטף, חיבב גם ארכיטקטורה בסגנון אירופי. במהלך כהונתו כשר המלחמה, בנה בית בטוקיו שעוצב לפי מודל של טירה גרמנית. למרות שהיה מרוצה מהעיצוב, אשתו לא אהבה זאת כלל ודרשה שחדר הילדים יעוצב בסגנון יפני, על מנת שילדיו לא ישכחו את מורשתם היפנית. אשתו של אויאמה, הייתה אחת הנשים הראשונות שיצאו ללמוד מחוץ ליפן בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19. היא שהתה בארצות הברית מספר שנים וסיימה בשנת את לימודיה בוואסר קולג' ב-1882.
בשנת 1906 הוענק לאויאמה אות מסדר ההצטיינות בידי המלך אדוארד השביעי. עיטורים נוספים שזכה להם הם אות מסדר דיית הזהב דרגה ראשונה ואות מסדר החרצית.
אויאמה נפטר בגיל 75 בשנת 1916. אויאמה היה איש גדול מבחינה פיזית ואכל ארוחות גדולות מאוד. כיום מייחסים את מותו לסיבוכים של מחלת הסוכרת.
איוואן מומצ'ילוב

| --- | --- |

 לידה:  14 בינואר 1888 סובוליאנו, נסיכות בולגריה 
 פטירה:  24 בדצמבר 1966 (בגיל 78) קיוסטנדיל, הרפובליקה העממית של בולגריה 
 מדינה:  ממלכת בולגריה, הרפובליקה העממית של בולגריה
 מקצוע:  קצין, עורך דין 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (4 בספטמבר 1991) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  איוואן מומצ'ילוב
 
איוואן מוֹמְצִ'ילוֹב (בבולגרית: Иван Момчилов;‏ 14 בינואר 1888, סבוליאנו, מחוז קיוסטנדיל, נסיכות בולגריה – 24 בדצמבר 1966, קיוסטנדיל, הרפובליקה העממית הבולגרית) היה קצין צבא, חבר פרלמנט ועורך דין בולגרי. מומצ'ילוב הוא חסיד אומות העולם, על חלקו בהצלת יהודי בולגריה מגירוש אל מחנות ההשמדה הנאציים בעת מלחמת העולם השנייה.
תולדות חייו

מומצ'ילוב נולד בכפר סבוליאנו הסמוך לעיר קיוסטנדיל וב-1906 סיים את בית הספר התיכון בקיוסטנדיל. בהמשך רכש תואר במשפטים באוניברסיטת סופיה. מומצ'ילוב לחם כחוגר בגדוד רגלים במלחמת הבלקן הראשונה ובהמשך כקצין במלחמת הבלקן השנייה ובחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה. מומצ'ילוב היה חבר בארגון המהפכני המקדוני ובמסגרתו רקם קשרי חברות עם בני הקהילה היהודית אשר מקצתם היו חברים בארגון וחלקם תמכו בגלוי במאבקו.
ב-19 במאי 1934 אירעה בבולגריה הפיכה צבאית, במסגרתה תפסו חברי הליגה הצבאית את השלטון. מומצ'ילוב נעצר ונכלא ביחד עם חברו ולדימיר קורטב, אך לאחר מספר חודשים שוחרר לביתו. בין 1937 – 1939 כיהן מומצ'ילוב כנשיא לשכת עורכי הדין של קיוסטנדיל. בין 1938 – 1940 כיהן כחבר הפרלמנט הבולגרי מטעם המפלגה הדמוקרטית.
מלחמת העולם השנייה והצלת יהודי בולגריה

במהלך מלחמת העולם השנייה נקטו הבולגרים במדיניות פרו גרמנית מובהקת, במטרה להשיג בחזרה את השטחים שאבדו להם בתום מלחמת העולם הראשונה. חלק מתהליך התקרבות זה, לווה בשורת צעדים אנטישמים ממוסדים. ב-23 בינואר 1941 פורסם החוק להגנת האומה שדמה במתכונתו לחוקי נירנברג. ב-1 במרץ 1941, חתם ראש הממשלה הבולגרי הפרופסור בוגדאן פילוב בווינה על ההסכם התלת-צדדי, במסגרתו הפכה בולגריה לבעלת בריתן של מדינות הציר. כוחות צבא גרמנים נכנסו באין מפריע לשטח הממלכה ומאדמתה תקפו וכבשו את ממלכות יוון ויוגוסלביה.
בפברואר אישרה הממשלה הבולגרית את גירושם של כל היהודים מהשטחים שסופחו לבולגריה למחנות ההשמדה הגרמנים, בכפוף להסכם שחתם אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לענייני יהודים עם תיאודור דנקר נציגה של גרמניה הנאצית. ב-1 במרץ 1943 החלו שוטרים בולגרים לבקר בבתי יהודים לבדיקת נתונים כגון כתובת, מוצא וכמות נפשות. ב-4 במרץ 1943 החל מבצע גירושם של יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט והם נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. הגירוש בוצע על ידי שוטרים בולגרים, אשר הכו את המגורשים ובזזו את רכושם.
ב-6 במרץ נצטוו יהודי קיוסטנדיל על ידי המשטרה המקומית להיערך לגירוש למזרח ובכלל זה להצטייד במזון ובגדים למספר ימים. בהלה אחזה ביהודי העיר ומנהיגי הקהילה, ברוך לאזרוב, חיים רחמים בכר ונסים ברכה פנו לאישי הציבור בקיוסטנדיל בבקשת עזרה. עשרות אישי ציבור הודיעו על תמיכתם בקהילה היהודית והורכבה משלחת בראשותו של חבר הפרלמנט פטר מיכאלב ואליו נילוו ולדימיר קורטב, מומצ'ילוב ואסן סויצ'מזוב. ב-8 במרץ 1943 יצאה המשלחת מקיוסטנדיל לסופיה. במקור הביעו את הסכמתם לצאת במשלחת 40 אישי ציבור אך בשל איומים ולחצים של נציגי הממשל הצטמצם מספר חבריה ל-4.‏
חברי המשלחת פנו לדימיטר פשב סגן יושב הפרלמנט הבולגרי ובן העיר קיוסטנדיל ותארו בפניו את ההכנות לגירוש. פשב שאל לתגובת הציבור בעיר ומומצ'ילוב ציין כי התושבים מתנגדים בתוקף למהלך, אך פוחדים מהשלטונות. המשלחת שוחחה עם מספר חברי פרלמנט ותארה בפניהם את המצב בעירם, בהמשך ביקשו להפגש עם ראש הממשלה פילוב, אך הוא דחה את בקשתם. מאוחר יותר, נועדו ארבעת חברי המשלחת ודימיטר פשב עם פטר גברובסקי שר הפנים במטרה לעצור את הגירוש המתוכנן. הפגישה הייתה מתוחה ובמהלכה טענו חברי המשלחת כי גירוש יהודי "בולגריה הישנה" מנוגד לחוקה, שכן החלטת הממשלה שנתקבלה אישרה רק את גירוש היהודים מהשטחים שסופחו לבולגריה. שר הפנים הכחיש את דבר הגירוש, אך בשלב מסוים לאחר איום מרומז על חייו שהשמיע ולדימיר קורטב, הודה גברובסקי שניתנה פקודת גירוש ל-10 במרץ והוא מוכן לדחותה כדי לשקול את טענות חברי המשלחת. גברובסקי התקשר למושל קיוסטנדיל והורה לו שלא לבצע את הגירוש.
במקביל הפעילו ראשי הכנסייה הבולגרית המטרופוליטנים סטפן וקיריל לחץ על המלך בוריס השלישי וצו הגירוש נדחה ללא תאריך יעד ככל הנראה בהנחיית המלך הבולגרי.
בה בעת תקפו לאומנים פאשיסטים חברי הארגונים רטניק ובראניק את ביתו של מומצ'ילוב בקיוסטנדיל. לעבר הבית הושלכו אבנים, כל חלונותיו נופצו ועל קירותיו צוירו כתובות נאצה. ב-10 במרץ בבוקר, עם הגעת הידיעה על ביטול הגירוש והסרת העוצר לבני הקהילה היהודית בקיוסטנדיל, הגיעו מספר בעלי מלאכה מקרבם לביתו של מומצ'ילוב ותיקנו בהתנדבות את כל הנזקים שנגרמו.