stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנקו בזאלייה
הרפורמה והחוק שהנהיג

ב-1961 ביטל בזאלייה את נוהל קשירת המאושפזים במוסד לחולי נפש בגוריציה. כמו כן ביטל את נוהל הבידוד. פעולות אלה עוררו מחלוקת ציבורית ערה ברחבי איטליה, הן מבחינה תאורטית והן מבחינה מעשית. הוויכוח הציבורי הניב ב-1978 הצעת חוק לרפורמה כללית בתחום האשפוז הפסיכיאטרי. ההצעה כללה פירוק הדרגתי אך רדיקלי של בתי החולים לחולי נפש באיטליה עד לסגירתם.
לחוק בזאלייה קדמה תקופה ממושכת של פיילוט בכמה ערים באיטליה: גוריציה, ארצו, טריאסטה, פרוג'ה ופררה. הפיילוט החל ב-1961 והסתיים ב-1978. הניסוי הוכיח כי ניתן להחליף ביעילות ובהצלחה את האשפוז בבתי החולים במסגרות אלטרנטיביות בקהילה, כגון, הוסטלים ברמות טיפול שונות, מעונות יום, קלאבהאוס, דירות לוויין, תאגידים המנוהלים על ידי נפגעי נפש בלבד ועוד.
ב-1978 שכנע בזאלייה את הממשלה האיטלקית להעביר את חוק בזאלייה. החוק עבר ב-13 במאי 1978, והוציא אל מחוץ לחוק אשפוזים חדשים במוסדות הפסיכיאטריים. החוק כלל הנחיות לסגירתם ההדרגתית של כל בתי החולים, לפתיחתן של מחלקות פסיכיאטריות בבתי חולים כלליים ולצמצום למינימום של האשפוזים הכפויים.
ב-1979 מונה בזאלייה לראש מערכת בריאות הנפש של מחוז לאציו הכולל בתוכו את העיר רומא. שנה לאחר מכן מת מסרטן מערות האף שאובחן שישה שבועות בלבד לפני מותו. בעקבות כך נוצר מצב בעייתי ושנוי במחלוקת. בעשור הראשון שלאחר יישום החוק טענו רופאים רבים כי בתי הכלא הפכו למקום האכסון של החולים הקשים, וכי הם מצאו עצמם חסרי אונים מבחינה תרפויטית בהתמודדות מול חולי סכיזופרניה פרנואידית, חולים מאניים או קטטונים. טענות אלה אומצו במהירות על ידי גורמים פסיכיאטריים שהיו להוטים לחשוף את האיוולת כביכול של זניחת השיטה הקונוונציונלית. עם זאת, בהדרגה התפתחה פעילות יעילה ונמרצת של מרכזים קהילתיים קטנים - גם לטיפול בשלב האקוטי של המחלה - שהחליפו בהצלחה את המערכת הישנה.
פרופ' לורנצו בורטי מהחוג לפסיכיאטריה באוניברסיטת ורונה, שחקר את יישום הרפורמה של בזלייה לאחר עשרים שנה, הגיע למסקנה הבאה: "היישום של רפורמת החוק (הכוונה לחוק בזאלייה) הושג במלואו, ושנת 1998 מציינת את סופה המוחלט של מערכת המוסדות הפסיכיאטריים הממשלתיים באיטליה".
השפעתו

הרפורמה של בזאלייה ספגה בראשיתה ביקורת מרה ועוינות וגרמה בלבול, אך התקבלה גם בהתלהבות ובתמיכה ללא סייג. כך הצליח בזאלייה לבצע טיפול בשוק בפסיכיאטריה האיטלקית, שקודם לכן הייתה שרויה בתרדמה ממושכת. הפסיכיאטר האמריקני לורן מושר (Loren Mosher) טען כי בתחום בריאות הנפש בזאלייה הוא הרופא האירופי החדשני ובעל ההשפעה הרבה ביותר מאז פרויד.
יישום הרפורמה של בזאלייה מ-1978 התעכב מאחר שהחברה האיטלקית לא הייתה מוכנה לתפיסה כה חדשנית ואוונגרדית של בריאות הנפש. 30 שנה מאוחר יותר התברר שהרפורמה יצרה מודלים חדשניים של שירותים וסללה עבור החולים את הדרך לאל מיסוד ולחזרה לחיים בקהילה.
בתהליכי שינוי דמותה של מערכת בריאות הנפש היה לשני פסיכיאטרים תפקיד חשוב במהלך ההיסטוריה: פיליפ פינל בצרפת ובזאלייה באיטליה. שניהם הציעו מודלים טיפוליים חדשים, מהפכניים לתקופתם, שהיו הומניים ויעילים יותר, והחליפו שיטות טיפול מסורתיות פוגעניות. הישגם האמיתי היה יכולתם לנסוך השראה בפוליטיקאים, ולגרום להם לקדם את תפיסותיהם החדשות, כמו גם לשכנע את עמיתיהם למקצוע ליישם תפיסות אלה, וכך ליצור שינוי אמיתי ובר-קיימא.
הודות לחוק בזאלייה השתלבה הפסיכיאטריה באיטליה במערכת הבריאות הכללית, ולא נדחקה עוד לשוליים של הרפואה. בכנס בריאות הנפש הארצי באיטליה ב-2001 הביעה כלת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ריטה לוי-מונטלצ'יני את הערצתה לבזאלייה באומרה כי הוא מייסד התפיסה המודרנית בבריאות הנפש, מדען מרשים ואדם נפלא.
נשיאת המכון העולמי לחקר ולימוד פנומנולוגיה (the World Institute for Advanced Phenomenological Research and Learning) אנה-תרזה טמייניקה (Anna-Teresa Tymieniecka) קבעה כי עלה בידו של בזאלייה לשלב יחדיו כוחות שונים לביצוע הרפורמה המהפכנית של פרויקט האל מיסוד, וכי הוא יצר את התנאים שהובילו לשינוי החקיקה בתחום בריאות הנפש באיטליה ב-1978.
הרפורמה של בזאלייה באיטליה, חזונו ביחס לדמותה של החברה האיטלקית והביקורת הרדיקלית שלו כלפי המוסדות הציבוריים – כל אלה הפכו את בזאלייה לאחת הדמויות החשובות והמובילות ביותר באיטליה במאה ה-20.
לקריאה נוספת

Oreste Pivetta, Franco Basaglia, il dottore dei matti. La biografia, Dalai Editore, 2012 (באיטלקית)
הערות שוליים

↑  L'utopia della realtà Turin, Einaudi 2005
↑  דווידסון, לארי; רקפלט, ג'ק; סטראוס, ג'ון (עורכים) 2010 שורשי תנועת ההחלמה בפסיכיאטריה עמ' 158 (באנגלית)
↑  דווידסון, לארי; רקפלט, ג'ק; סטראוס, ג'ון (עורכים) 2010 שורשי תנועת ההחלמה בפסיכיאטריה עמ' 158 (באנגלית)
↑  PSYCHIATRY INSIDE OUT: SELECTED WRITINGS OF FRANCO BASAGLIA
edited by Nancy Scheper-Hughes and Anne M. Lovell. (Translated from the Italian by Anne
M. Lovell and Teresa Shtob). New York, Columbia University Press, 1987, עמ' 155
↑  קלאבהאוס מועדון תעסוקתי חברתי, אתר ממ"ן
↑  דוגמה למודל כזה, שנתקל בישראל בקשיי מימון: מודל סוטריה, באתר הארץ, 2 באוגוסט 2009
↑  ל. בורטי, הרפורמה הפסיכיאטרית באיטליה אחרי 20 שנה (באנגלית)
↑  (באנגלית) מושר ל.ר. (פברואר 91) הפסיכיאטריה על בוריה: לקט מאמרים של פרנקו בזאלייה community Mental Health Journal 27 (1), עמ' 85–88
↑  (באנגלית) סיילנט, פרנסין; ג'נסט סרג' (2007) אנתרופולוגיה רפואית: נקודות מבט אזוריות ותחומי עניין משותפים Oxford: Wiley-Blackwell, עמ' 125–127
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007604963605171  PLWABN: 9810544868405606  BIBSYS: 90368320  BNE: XX848726  BnF: cb11890460h (data)  CANTIC: a20056485  CiNii: DA04991825  GND: 118506994  ICCU: RAVV007173  ISNI: 0000 0000 8352 1063  LCCN: n79004097  NDL: 001245624  NLG: 277546  NTA: 068277954  RERO: 02-A002974218  SUDOC: 026708205  VIAF: 4926356   WorldCat (עם VIAF): 4926356
פרשת יונתן היילו

פרשת יונתן היילו היא פרשה פלילית שזכתה לסיקור תקשורתי נרחב ובמוקדה יונתן (ימר) היילו, תושב נתניה ללא עבר פלילי, אשר הורשע בשנת 2013 ברצח ירון איילין, אסיר משוחרר אשר תקף אותו מינית וסחט ממנו כספים. בית המשפט המחוזי דחה את טענות ההגנה שהעלה היילו ובפרט את טענתו להגנה עצמית, ומצא אותו אשם ברצח. על היילו נגזרו 20 שנות מאסר לצד פיצויים שחויב לשלם למשפחתו של איילין.
גזר דינו חולל מחאה ציבורית רחבה, שקראה להקלה בעונשו נוכח מעשי ההתעמרות שקדמו לאירוע. בשנת 2014 הגיש היילו ערעור על חומרת עונשו בפני בית המשפט העליון, אשר קיבל אותו בחלקו. בשנת 2016 המיר בית המשפט העליון את הרשעתו של היילו מעבירת רצח לעבירת הריגה, וקיצר את עונשו ל-12 שנות מאסר.
בד בבד, בשנת 2016, הגיש סנגורו של היילו בקשת חנינה בפני נשיא המדינה ראובן ריבלין, אך זו נדחתה על ידו מטעמים שונים ובכללם, כי מוסד החנינה אינו משמש ערכאת ערעור נוספת. שנה לאחר מכן הוגשה בפני הנשיא בקשת חנינה שנייה אשר התקבלה ב-19 בנובמבר 2017. הנשיא קיצר את עונשו של היילו בשנה, בהמלצת שרת המשפטים איילת שקד ובתמיכתם המוצהרת של 65 חברי כנסת נוספים.
ב-23 ביולי 2018 החליטה ועדת השחרורים בכלא רימונים לשחרר את היילו לאחר שריצה שני שלישים ממאסרו, בהיעדר התנגדות מטעם הפרקליטות. היילו שוחרר בו ביום, שמונה שנים לאחר שנעצר לראשונה על ידי המשטרה, אך שב לכלא כעבור שנה לרצות את יתרת מאסרו, לאחר שהפר את תנאי השחרור שנקבעו לו.
הדיה של הפרשה חוללו שיח משפטי וציבורי, על אודות גבולותיה של הזכות להגנה עצמית במשפט הפלילי בישראל, בדומה לדיון הציבורי שהתנהל בפרשת שי דרומי.
ב-30 בנובמבר 2020, חמישה חודשים לאחר שחרורו מהכלא, אותרה גופתו של היילו בתפר שבין חוף פולג לחוף לגונה בנתניה. גופתו נשלחה למכון לרפואה משפטית לשם בדיקת נסיבות מותו.
הרקע לאירוע

ב-2 במאי 2010 נמצאה לפני עלות השחר גופתו של ירון איילין בן ה-24, סמוך למרכז המסחרי של שכונת קריית נורדאו בנתניה, כשעליה סימני אלימות קשה. שעות לאחר מכן, הסגיר את עצמו יונתן היילו, בן 23 במועד האירוע, לידי המשטרה והודה בביצוע המעשה.
היות שבליל האירוע לא נכחו עדי ראייה, עיקר העובדות הידועות ביחס להשתלשלות האירועים נסמכות על גרסתו של היילו לבדה. בחקירתו במשטרה, גולל היילו את סיפור היכרותו המוקדמת עם איילין, אשר החלה ארבע שנים לפני ליל מותו. היילו תיאר בפני חוקריו מסכת ארוכה של התעללות פיזית ונפשית שהסלימה עד למותו של איילין, אשר התגורר בסמיכות לביתו. איילין נהג לקנטר ולהטריד את היילו ולהעמידו בצורה מגוחכת בפני זולתו. בחקירתו תיאר היילו בפני חוקריו כיצד איילין הדביק לשמו כינוי גנאי השאול מאמהרית, שהפך שגור בפיהם של ילדי השכונה שאימצוהו ולעגו לו.
בחקירתו השלישית במשטרה, סיפר היילו כי שיאה של ההתעמרות בו הגיעה בשבועות שקדמו לאירוע. על סמך הודאתו, איילין סחט מהיילו כספים תחת איומים ותקף אותו מינית בחסות החשכה בשני מועדים שונים בגן ציבורי בנתניה. לדבריו, חשש להתעמת עם איילין אשר היה אסיר משוחרר שהטיל אימה על הסובבים אותו וריצה בעבר עונשי מאסר בפועל בשל עבירות אלימות ומין.
ההריגה

בליל האירוע סעד היילו יחד עם משפחתו וחבר נוסף בביתה של אחותו בנתניה שבו התגורר. בתום הארוחה, שם פעמיו יחד עם חברו לכיוונה של "פיצוציה" מקומית, בעודם שתויים. בהגיעם למקום נתקלו השניים באקראי באיילין ובאדם נוסף ששהה עמו. זמן קצר לאחר מכן, החל היילו לבוא בדין ודברים עם איילין בדבר סכסוך כספי שהתגלע ביניהם. השניים פנו לשוחח ביחידות באזור המשקיף על החלק האחורי של הפיצוצייה ושם, לדבריו של היילו, דרש איילין לקבל ממנו סך של 1,000 ש"ח ולא, יפעל לפגוע בו.
במהלך השיחה בין השניים, הפנה איילין את גבו להיילו כדי להטיל את מימיו תוך שהוא ממשיך להשמיע איומים באוזניו של היילו ומעיר לו הערות בעלות אופי מיני. היילו, אשר לדבריו חש מאוים וחשש כי זה יתקוף אותו מינית בפעם השלישית, התנפל עליו מאחור והחל לחנוק אותו. לאחר כמה דקות, שחרר היילו את אחיזתו באיילין וזה נפל ארצה. היילו נטל בידיו אבן אשר הייתה מונחת על הרצפה, והחל להטיח אותה נמרצות בראשו של איילין ובאזור מפשעתו ואיבר מינו. זמן קצר לאחר מכן, חדל ממעשיו ואחז ברגליו של איילין מחוסר ההכרה והחל לגרור אותו מרחק של 35 מטרים, עד אשר הניח אותו סמוך למכולת אשפה בקרבת חניון חשוך. לאחר מכן, נטל בידיו לבנה שהייתה מוטלת על הארץ והחל להטיח אותה בראשו של איילין כמה פעמים נוספות. בתום מעשיו עזב את המקום ושב לבית אחותו, פשט את בגדיו המגואלים בדם וכיבס אותם.
כתוצאה מהחבלות בראשו, סבל איילין משברים בגולגולת ובעצמות הפנים ואלו הובילו לדימום ברקמות המוח שגרם למותו.
שעות אחדות לאחר מכן, הסגיר את עצמו היילו לידיה של המשטרה ונטל אחריות על מותו של איילין.
בקשות החנינה

באוקטובר 2012 העיתונאי אריק וייס חשף את סיפורו של היילו בתוכנית "המגזין" בערוץ 10, ולאחר מכן הוקם מטה המאבק למען היילו שפעל למען שחרורו. ב-2016, 65 חברי כנסת חתמו על עצומה שבקשה מנשיא המדינה לחון את היילו, שאף שלח בקשת חנינה רשמית, אך משרד המשפטים התנגד לבקשתו וב-18 בדצמבר אותה שנה דחה נשיא המדינה, ראובן ריבלין את בקשת החנינה. בנובמבר 2017, איילת שקד, מתוקף היותה שרת המשפטים, המליצה לנשיא המדינה להיענות בחיוב על בקשת החנינה המחודשת שהגיש יונתן היילו, באופן שיקצר את עונשו בשנה כדי שיוכל לעמוד בפני ועדת השחרורים של שירות בתי הסוהר.
בנובמבר 2017 נענה נשיא המדינה בחיוב לבקשת החנינה, והמתיק חלק מעונש המאסר שלו במאסר על תנאי. בינואר 2018 דחתה ועדת השחרורים שהתכנסה בכלא רימונים את בקשת היילו לשחרור מוקדם. עם זאת ציינה הוועדה בהחלטתה את נכונותה לקיים דיון חוזר בעוד כחצי שנה בבקשת השחרור המוקדם, והתנתה זאת באם היילו ישתלב בתוכנית שיקום ייעודית לטיפול בתחום האלימות. מיד עם החלטת הוועדה הודיע פרקליטו של היילו כי הוא יערער על החלטתה לבית המשפט המחוזי. ב-26 בינואר 2018 פרסם גיא פלג באולפן שישי תיעוד מהחקירות של היילו, וכן סרטון משחזור הרצח במרכז המסחרי ומעשי האונס שקדמו לו, לכאורה, בגינה ציבורית בנתניה.
לאחר השחרור מהכלא

ב-23 ביולי 2018 החליטה ועדת השחרורים בכלא רימונים לשחרר את היילו לאחר שריצה שני שלישים ממאסרו, בהיעדר התנגדות מטעם הפרקליטות. היילו שוחרר בו ביום, שמונה שנים לאחר שנעצר לראשונה על ידי המשטרה.
לאחר שחרורו שהה היילו שמונה חודשים בקיבוץ כברי שבצפון, ובמהלכם שקע בדיכאון והחל לצרוך אלכוהול באופן תכוף. לאחר שתקף מילולית אדם אחר בהיותו שתוי, נאלץ לעזוב את הקיבוץ.
כעבור שנה הוחזר לכלא לרצות את יתרת מאסרו, לאחר שהפר את תנאי השחרור שנקבעו לו.
ב-30 בנובמבר 2020, חמישה חודשים לאחר שחרורו מהכלא, אותרה גופתו של היילו בתפר שבין חוף פולג לחוף לגונה בנתניה. גופתו נשלחה למכון לרפואה משפטית לשם בדיקת נסיבות מותו.
ראו גם

פרשת כרמלה בוחבוט
פרשת שי דרומי
הערות שוליים

↑  נעמה כהן פרידמן, 20 שנות מאסר לגבר שרצח אדם ש'אנס אותו', באתר ynet, 22 בדצמבר 2013
1 2 3 4 5 6 7  תפ"ח (מרכז) 22262-05-10 מדינת ישראל נ' יונתן בן היילו ימר (פורסם בנבו, 22.09.2013).
1 2 3 4 5  תפ"ח (מרכז) 22262-05-10 מדינת ישראל נ' יונתן בן היילו ימר (פורסם בנבו, 22.12.2013).
↑  גלי גינת‏, העליון הפחית בעונשו של יונתן היילו, שהרג את האיש שאנס אותו, באתר וואלה, 31 במאי 2016
נטעאל בנדל, הריגה ולא רצח: עונשו של יונתן היילו קוצר ל-12 שנה, באתר nrg‏, 31 במאי 2016
↑  מתי גולן, ‏לשחרר את יונתן היילו, באתר גלובס, 28 במרץ 2018
1 2 3 4  ע"פ 746/14 יונתן בן היילו ימר נ' מדינת ישראל (פורסם בנבו, 31.05.2016).
↑  יהונתן ליס, שרון פולבר, עפרה אידלמן, הנשיא ריבלין דחה את בקשת החנינה של יונתן היילו, שהרג צעיר שאנס אותו, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2016
↑  רויטל חובל, שקד המליצה לנשיא לחון את יונתן היילו שהורשע בהריגה של אדם שאנס אותו, באתר הארץ, 8 בנובמבר 2017
↑  אריק בנדר, ‏65 ח"כים במכתב לנשיא המדינה: הענק חנינה ליונתן היילו, באתר מעריב אונליין, 14 ביוני 2016
↑  רויטל חובל, לאחר שמונה שנים: יונתן היילו, שהרג את האדם שאנס אותו, שוחרר מהכלא, באתר הארץ, 23 ביולי 2018
↑  רענן בן צור וגלעד מורג, ועדת השחרורים הכריעה: יונתן היילו חוזר לכלא לשנה, באתר ynet, 21 באוגוסט 2019
↑  אלמז מנגיסטו, ועדת השחרורים החליטה: יונתן היילו יחזור לשנה בכלא, באתר חדשות 13, 21 באוגוסט 2019
↑   אור קשתי, פרשת יונתן היילו חושפת את הפער בין לשון החוק למצוקת הקורבן, באתר הארץ, 2 בדצמבר 2014
↑  תמר דרסלר, "אם היה מדובר באישה, המצב היה שונה": המאבק על יונתן היילו, באתר מעריב, ‏16 בנובמבר 2014
↑  נגה ברגר, לשחרר את יונתן היילו עכשיו, באתר ynet, 16 בינואר 2018
↑  אור סרי, הוא זכאי: יונתן היילו חייב לקבל חנינה מהנשיא, באתר nrg‏, 5 ביולי 2016
↑  רענן בן-צור, חג אלים בנתניה: צעיר נרצח, מאבטח נפצע קשה, באתר ynet, 2 במאי 2010
↑  תפ"ח (מרכז) 22262-05-10 מדינת ישראל נ' יונתן בן היילו ימר (פורסם בנבו, 22.09.2013).
↑  ע"פ 746/14 יונתן בן היילו ימר נ' מדינת ישראל (פורסם בנבו, 31.05.2016).
↑  אריק וייס, הנאשם ברצח ששוחרר למעצר בית: "חנקתי אותו עד שהוא מת לי בידיים", באתר חדשות 13 (לשעבר ערוץ עשר), 27 באוקטובר 2012
↑  גיא פלג, ‏חנינת יונתן היילו: במשרד המשפטים מתנגדים, באתר ‏מאקו‏, 7 בנובמבר 2016
↑  גלי גינת‏, יונתן היילו, שהרג את הגבר שאנס אותו, ביקש חנינה נוספת מהנשיא, באתר וואלה, 16 במאי 2017
↑  רויטל חובל, שקד המליצה לנשיא לחון את יונתן היילו שהורשע בהריגה של אדם שאנס אותו, באתר הארץ, 8 בנובמבר 2017
↑  איתמר אייכנר, הנשיא יקל בעונשו של יונתן היילו, שחנק למוות גבר שאנס אותו, באתר ynet, 19 בנובמבר 2017
↑  גלעד מורג ורענן בן צור, הבקשה נדחתה: יונתן היילו נשאר בכלא, באתר ynet, 17 בינואר 2018
↑  גיא פלג, ‏תיעוד: כך נחקר יונתן היילו, באתר ‏מאקו‏, 26 בינואר 2018
↑  רויטל חובל, לאחר שמונה שנים: יונתן היילו, שהרג את האדם שאנס אותו, שוחרר מהכלא, באתר הארץ, 23 ביולי 2018
↑  רענן בן צור וגלעד מורג, ועדת השחרורים הכריעה: יונתן היילו חוזר לכלא לשנה, באתר ynet, 21 באוגוסט 2019
↑  אלמז מנגיסטו, ועדת השחרורים החליטה: יונתן היילו יחזור לשנה בכלא, באתר חדשות 13, 21 באוגוסט 2019
↑  גלעד מורג, רענן בן צור, יונתן היילו שהרג את האדם שאנס אותו וניסה להשתקם אותר ללא רוח חיים, באתר ynet, 30 בנובמבר 2020
↑  ברהנו טגניה, ‏גופתו של יונתן היילו, שהורשע בהריגת גבר שפגע בו מינית, נמצאה בחוף הים, באתר ‏מאקו‏, 30 בנובמבר 2020
יעד סופי 5

| --- | --- |

 בימוי:  סטיבן קווייל 
 תסריט:  אריק הייסרר 
 שחקנים ראשיים:  טוני טוד (William Bludworth) דבון סאווה (Alex Browning) ג'קלין מקינס ווד (Olivia Castle) קורטני ואנס קר סמית' ניקולס ד'אגוסטו ארלן אסקארפטה דיוויד קוצ'נר אמה בל מיילס פישר אמנדה דטמר 
 מוזיקה:  בריאן טיילר 
 צילום:  בריאן פירסון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  ניו ליין סינמה, Zide/Perry Productions, האחים וורנר, New Line Cinema's House of Horror 
 חברה מפיצה:  InterCom, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 באוגוסט 2011 
 משך הקרנה:  92 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט אימה, סרט סלאשר 
 הכנסות באתר מוג'ו:   finaldestination5
 סרט קודם:  יעד סופי 4 
 סרט הבא:  יעד סופי: קווי דם
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
יעד סופי 5 (באנגלית: Final Destination 5) הוא סרט אימה-מתח אמריקאי משנת 2011 בבימויו של סטיבן קוול ובכיכובם של ניקולס דאגווסטו, אמה בל, מיילס פישר, וטוני טוד. הסרט הוא החמישי בסדרת הסרטים "יעד סופי" וממשיך את הקונספט המוכר שבו קבוצת אנשים מנסה לברוח ממותם לאחר שמישהו מהם חזה את האסון המתקרב. בסרט זה, הקבוצה מנסה להימלט ממסלולו של המוות לאחר קריסת גשר תלוי.
למרות שיעד סופי 4 הוכרז כסרט הסופי בזיכיון, ההצלחה בקופות הובילה לפיתוח של יעד סופי 5, שהחל ב-2010. הצילומים התרחשו בוונקובר, כמו בשלושת הסרטים הראשונים. זהו גם הסרט השני בזיכיון שצולם כסרט תלת-ממד .
הסרט יצא לאקרנים ב-12 באוגוסט 2011 וב-DVD ב-27 בדצמבר 2011 על ידי אולפני האחים וורנר ו- ניו ליין סינמה. הוא זכה לביקורות מעורבות מהמבקרים אך זכה להצלחה בקופות עם הכנסות בגובה של 157 מיליון דולר ברחבי העולם מול תקציב של 40 מיליון דולר ובכך הפך לסרט השני הכי מרוויח בזיכיון. פרק שישי בסדרה, יעד סופי: קווי דם, אמור לצאת ב-2025.
עלילה

הסרט מתחיל כאשר סם לוטון (ניקולס דאגווסטו) מקבל חזיון שבו הוא רואה את קריסת גשר תלוי שבו נמצאת קבוצת חברים ועמיתים לעבודה. הוא מצליח להזהיר ולהציל חלק מהם, אך כפי שקורה בסרטים הקודמים בסדרה, המוות מתחיל לרדוף אחרי הניצולים לפי סדר החזיון המקורי. הם מנסים למצוא דרך להימלט מהגורל הצפוי להם, תוך כדי הבנת החוקים החדשים של המוות.
צוות השחקנים

ניקולס דאגווסטו בתפקיד סם לוטון - הדמות הראשית שחווה את החזיון ומנסה להציל את חבריו.
אמה בל בתפקיד מולי הארפר - חברתו של סם שמנסה לשרוד יחד איתו.
מיילס פישר בתפקיד פיטר פרידקין - עמית לעבודה של סם שגם מנסה להתחמק מהמוות.
טוני טוד בתפקיד ויליאם בלודוורת' - קברן מסתורי שיודע יותר מדי על תהליך המוות.
ביקורות

הסרט "יעד סופי 5" זכה לביקורות חיוביות יותר מקודמיו בסדרה, כאשר רבים מהמבקרים שיבחו את השימוש היצירתי באפקטים מיוחדים ובסצנות המוות המורכבות. הסרט הצליח לרענן את הקונספט של הסדרה תוך כדי שמירה על האווירה האימתנית של הסרטים הקודמים. הסרט קיבל ציון של 62% באתר Rotten Tomatoes, המבוסס על כ-109 ביקורות, וציון של 50 מתוך 100 באתר Metacritic, מה שמעיד על ביקורות מעורבות עד חיוביות.
הערות שוליים

↑  "Final Destination 5 3D Blu-ray Review". AVForums (באנגלית אמריקאית). 2012-01-31. נבדק ב-2024-08-04.
יוסטון רוקטס

יוסטון רוקטס (אנגלית: Houston Rockets) היא קבוצת כדורסל מהעיר יוסטון שבטקסס, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NBA. הקבוצה משובצת בבית הדרום-מערבי שבאזור המערב, ומארחת את משחקיה הביתיים באולם טויוטה סנטר.
הקבוצה החלה את דרכה בליגה בשנת 1967 בתור סן דייגו רוקטס, ובשנת 1971 עברה לשחק ביוסטון, בה היא פעילה עד היום. הקבוצה זכתה באליפות ה-NBA בעונות 1994 ו-1995, וזכתה בסגנות בעונות 1981 ו-1986.
היסטוריה > 1967–1971: סן דייגו רוקטס

קבוצת הרוקטס הוקמה בשנת 1967 בסן דייגו על ידי רוברו ברייטברד והצטרפה לליגת ה-NBA בעונת 1967/68, כחלק מהרחבת הליגה יחד עם סיאטל סופרסוניקס. שם הקבוצה ניתן לה כמחווה למפעל הטילים של חברת ג'נרל דיינמיקס שהיה בעיר. ג'ק מק'מהון, מאמן סינסינטי רויאל מונה להיות מאמן הקבוצה והמנג'ר הראשון. סגל הקבוצה נבנה משחקנים שנבחרו בדראפט ההרחבה ושחקני מכללות שנבחרו בדראפט של 1967, כאשר במקום הראשון נבחר פט ריילי. את העונה סיימה הקבוצה עם 15 ניצחונות ו-64 הפסדים וקבעה שיא ליגה חדש בהפסדים לעונה.
בדראפט של 1968 זכתה הקבוצה בבחירה הראשונה לאחר הטלת מטבע עם קבוצת בולטימור בולטס ובחרה באלווין הייז מאוניברסיטת יוסטון. בעונתו הראשונה הוביל הייז את הקבוצה למשחקי הפלייאוף, שם נעצרו בשלב חצי גמר המערב, לאחר שהפסידו בסדרה מול אטלנטה הוקס בשישה משחקים. בדראפט של 1970 בחרה הקבוצה בקלווין מרפי וברודי טומג'נוביץ', ששיחקו לאורך כל הקריירה שלהם בקבוצה והופיעו מספר פעמים בנבחרת האולסטאר של הליגה.
במהלך עונות  עונת 1969/70 ועונת 1970/71 לא הצליחה הקבוצה להגיע למשחקי הפלייאוף החליט ברייטברד למכור את הקבוצה. בשנת 1971 קבוצת משקיעים מטקסס בראשות ויין דובלסטון ובאנקר בילי גולדברג רכשה את הקבוצה תמורת 5.6 מיליון דולר והעבירה את הקבוצה ליוסטון. השם "רוקטס" נשאר עם הקבוצה מכיוון שמטה נאס"א לבקרה על טיסות מאוישות לחלל ממוקם בעיר.
היסטוריה > 1971–1976: השנים הראשונות ביוסטון

לאחר המעבר ליוסטון עשתה הקבוצה שינוי גם בעמדת המאמן ומינתה לתפקיד את טקס וינטר. וינטר טען שהייז הוא השחקן עם "היסודות הכי גרועים מבין כל השחקנים\ שאי פעם אימן, בהתייחסו לשיטה שהתבססה על משחק ההתקפה של הייז. הפערים בין השחקן ובין המאמן הובילו לכך שבסיום עונת 1971/72 נשלח הייז בטרייד לבולטימור בולטס, אף על פי שהיה הקלע המוביל של הקבוצה במשך 4 עונות רצופות. וינטר לא האריך ימים בקבוצה ופוטר במהלך עונת 1972/73 לאחר רצף של 10 הפסדים.
ב-1974 הרוקטס חשפו את המדים החדשים שלהם, מדים ששימשו את הקבוצה במשך 21 עונות. בסיום העונה הסדירה הצליחה יוסטון להפעיל לשלב הפלייאוף, לראשונה מאז 1969. בסיבוב הראשון ניצחה הקבוצה את ניו יורק ניקס, שבשורותיה שיחקו וולט פרייז'ר וארל מונרו, בסדרה של 3 משחקים, אך בסיבוב השני נכנעה לבוסטון סלטיקס לאחר 5 משחקים. הצלחת הקבוצה בעונה הסדירה והמאבקים על מיקום בפלייאוף סייעו לה לצבור פופולריות בקרב תושבי העיר, ובשלבי הפלייאוף מכרה הקבוצה את כל הכרטיסים למשחקי הבית שלה.
היסטוריה > 1976–1982: עידן מוזס מלון

לקראת עונת 1976/1977 צירפו הרוקטס את מוזס מלון מבאפלו ברייבס, בתמורה לשתי בחירות דראפט עתידיות. בסיום העונה זכתה יוסטון לראשונה בתולדותיה בראשות הבית המרכזי במזרח עם מאזן 33–49. הקבוצה שובצה ישירות לסיבוב השני של משחקי הפלייאוף בו פגשה את וושינגטון בולטס, שבה שיחק אלווין הייז. הרוקטס ניצחו בסדרה בשישה משחקים ועלו לגמר האזורי מול פילדלפיה 76', שניצחה בסדרה בשישה משחקים ועלתה לסדרת הגמר.
ב-9 בדצמבר 1977 במהלך משחק נגד לוס אנג'לס לייקרס פרצה קטטה בין קווין קונרט מהרוקטס וקרמיט וושינגטון מהלייקרס. רודי טומג'נוביץ' ניגש להפריד בין השחקנים וספג בפניו אגרוף מידיו של וושינגטון. הפגיעה גרמה לשברים בפניו של טומג'נוביץ', שנדרש לתקופת החלמה בת 5 חודשים, דבר שגרם לו להחמיץ את ההשתתפות במשחק האולסטאר. טומג'נוביץ' אמנם חזר למגרשים, אך הנתונים הסטטיסטיים שלו במהלך העונה היו בירידה גדולה, בהשוואה לתקופה שלפני הפציעה. ללא הקפטן הפצוע לא הצליחה הקבוצה לשחזר את הישגי העונה הקודמת וסיימה את עונת 1977/78 עם 28 ניצחונות בלבד, למרות עונה מצוינת של קלווין מרפי.
בעונת 1978/79 השתתפו מלון, מרפי וטומג'נוביץ' במשחק האולסטאר ובסיום העונה זכה מלון לראשונה בתואר ה-MVP של הליגה. באותה עונה, ריק בארי שהגיע לקבוצה בעקבות טרייד עם גולדן סטייט ווריורס סיים את העונה עם 94.7% בקליעות מקו העונשין וקבע שיא ליגה חדש. הרוקטס סיימו את העונה במקום השני בבית המרכזי עם מאזן 35–47, אך הפסידו בשני משחקים לאטלנטה הוקס בסיבוב הראשון של הפלייאוף. גם את עונת 1979/89 סיימה הקבוצה במקום השני בבית במאזן 41-41, מאזן זהה לסן אנטוניו ספרס. 2 הקבוצות נפגשו בסיבוב הראשון של הפלייאוף, סדרה שהסתיימה בניצחון של הרוקטס לאחר 3 משחקים. בסיבוב השני הפסידה הקבוצה בסוויפ (4-0) לבוסטון סלטיקס, בשורותיה שיחק הרוקי לארי בירד.
בעונת 1980/81 הצטרפה לליגה קבוצה שלישית מטקסס - דאלאס מאבריקס. בעקבות הצטרפות הקבוצה הועברה יוסטון לשחק באזור המערב ושובצה לבית המרכזי. הרוקטס סיימו את העונה במקום השני עם מאזן 40–42, מאזן זהה לקנזס סיטי קינגס. במהלך העונה קבע קלווין מרפי 2 שיאים כאשר קלע 78 זריקות רצופות מקו העונשין ועבר את השיא הקודם של ריק בארי משנת 1976 שעמד על 60 קליעות. בנוסף, הוא סיים את העונה עם 95.8% מהעונשין, בכך שבר שיא נוסף של ברי שנקבע במדי הרוקטס. יוסטון הפתיעה רבים כאשר הגיעה עד לסדרת הגמר לאחר שגברה על לוס אנג'לס לייקרס (2-1), סן אנטוניו ספרס (4-3) וקנזס סיטי קינגס (4-1). בגמר פגשה הקבוצה את בוסטון סלטיקס ונכנעה לה לאחר שישה משחקים.
בעונת 1981/82 הקבוצה שיפרה את מאזנה ל-36–46 ומלון זכה שוב בתואר ה-MVP, אך הקבוצה הודחה בסיבוב הראשון של פלייאוף. בסיום העונה נאלצה הקבוצה להעביר את מלון בטרייד לפילדלפיה 76' תמורת קולדוול ג'ונס משום שלא יכלה לעמוד בתשלום שכרו. הרוקטס סיימו את העונה במאזן 14–68, דבר שהוביל לפיטורי המאמן דל האריס והחלפתו בביל פיץ' ששיחק בעבר בבוסטון סלטיקס. לאחר זכייה בהטלת מטבע מול אינדיאנה פייסרס זכתה הקבוצה בבחירה הראשונה בדראפט והקבוצה בחרה ברלף סמפסון מאוניברסיטת וירג'יניה. אף על פי שהקבוצה סיימה את עונת 1983/84 במאזן 29–53 נבחר סמפסון לרוקי השנה לאחר שסיים את העונה עם ממוצע של 21 נקודות ו-11 ריבאונדים למשחק. בדראפט של 1984 זכתה הקבוצה שוב בבחירה הראשונה ובחרה בהאקים אולאג'ואן מאוניברסיטת יוסטון.
היסטוריה > 1984–1987: מגדלי התאומים

בעונתו הראשונה בליגה הגיע אולאג'ואן למקום השני, אחרי מייקל ג'ורדן, בבחירה לרוקי השנה. הרוקטס שיפרו את מאזן הניצחונות ב-19 לעונת העונה הקודמת וסיימו במקום השלישי במערב, אך הודחו בסיבוב הראשון של הפלייאוף על ידי יוטה ג'אז. ב-1985/86 נבחרו אולאג'ואן וסמפסון לנבחרת האולסטאר של המערב וזכו לכינוי "מגדלי התאומים". אחרי סוויפ על סקרמנטו קינגס בסיבוב הראשון של הפלייאוף וניצחון 2–4 בסדרה מול דנוור נאגטס בסיבוב השני פגשה יוסטון את האלופה המכהנת, לוס אנג'לס לייקרס. הלייקרס ניצחו במשחק הראשון בסדרה, אך הרוקטס הגיבו ב-4 ניצחונות רצופים במשחקים הבאים ועלו לסדרת הגמר מול בוסטון סלטיקס, בה הפסידו שוב בשישה משחקים.
בעונת 1986/87 הגיעה הקבוצה שוב לפלייאוף ועברה לסיבוב השני לאחר ניצחון בסדרה מול פורטלנד טרייל בלייזרס ופגשה את סיאטל סופרסוניקס. המשחק השישי בסדרה נגרר להארכה כפולה, אף על פי שאלג'ואן קלע 49 נקודות והוריד 25 ריבאונדים, הרוקטס הפסידו במשחק ואת הסדרה כולה.
בתחילת עונת 1987/88 נשלח רלף סמפסון בטרייד לגולדן סטייט ווריורס. סמפסון עצמו שמע על הטרייד רק כאשר חזר ממשחק חוץ בשיקגו. בכך הגיע לסיומו עידן "מגדל התאומים".
היסטוריה > 1987–1992: השנים הרזות

במהלך חמש העונות הבאות לא הצליחה הקבוצה לעבור את השלב הראשון בפלייאוף. ב-1988/89 הוחלף פיץ' בדון צ'ייני, גם הוא שחקן עבר של הסלטיקס. 1990/91 הייתה העונה הטובה יותר עבור צ'ייני, שזכה בתואר "מאמן השנה", לאחר שהביא את הקבוצה למאזן 30–52, למרות היעדרותו של אולאג'ואן מ-25 משחקים עקב פציעה. במחצית העונה הבאה עמד מאזן הקבוצה על 26-26 וצ'ייני פוטר ובמקומו מונה רודי טומג'נוביץ', שחקן העבר של הקבוצה ועוזר המאמן באותה עת. הרוקטס לא הגיעו לפלייאוף באותה עונה, אך בעונת 1992/93 הקבוצה שיפרה את מאזנה ב-13 נצחנות כשהשיגה 55 ניצחונות וחזרה לפלייאוף. הרוקטס הגיעו לחצי הגמר האזורי, אך הפסידו בסדרה לסיאטל סופרסוניקס לאחר 7 משחקים.