stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאה אבושדיד
ביוגרפיה > פרשת החיזור ונישואיה לאיתמר בן-אב"י

על פי האוטוביוגרפיה של איתמר בן-אב"י, הוא הכיר את לאה "עוד בעריסתה".
לאה למדה בבית הספר אוולינה דה רוטשילד. כבר בשנת תרס"ו (1906), כאשר תיאר בעיתון "השקפה" את הופעתן של תלמידות בית הספר לבנות אוולינה דה רוטשילד, ציין במיוחד את "העלמה הנחמדה אבושדיד".
באוטוביוגרפיה שלו כתב עליה: "עוד לא מלאו לה שמונה, וכבר נחשבה כחביבת בית הספר של מרת לנדאו בדמותה האצילה, בחִנה הקוסם, בזוג עיניה הגנדרניות ובקולה הרונן. בכל תנועה מתנועותיה הייתה מגלה כישרונות שחקניים".
עם שובו מלימודיו בגרמניה בסוף 1908, לאחר צאת הגיליון הראשון בעריכתו של עיתון המשפחה "האור", בא בן אב"י אל ביתו של אחיה, אברהם, וביקש ממנו את רשותו לבקרה.
איתמר חיזר אחרי לאה על ידי כתיבת שירי אהבה שהקדיש לה בכינוי "אלה" ו"אלתי". אולם לאחר שפרסם את רובם בעיתון "האור", דרש ממנה אחיה לנתק את קשריה עמו ואמה אסרה עליו לבוא לבקרה בביתה.
משפחתה של לאה התנגדה לשידוך מכמה סיבות: בשל מוצאו האשכנזי, אשר נישואי ספרדים-אשכנזים טרם היו מקובלים דאז, וגם בשל מצבו הכספי, אופיו הפוחז ומצבו הבריאותי.
איתמר הפעיל שליחים רבים לדבר על לב המשפחה.
ב-5 בינואר 1910 פרסם בעיתון "הצבי" את השיר "שלום", שבו רמז על כוונתו לשלוח יד בנפשו בשל הרחקת אהובתו ממנו.
ב-12 בינואר 1910 פרסם בעיתון את שיר האהבה שכתב לה, "פרח הפרחים".
מתוך ייאוש, פרסם בעיתונו את השיר "דם" ושיר התאבדות בשם "אקדחי", אשר הביא את אביו, אליעזר בן יהודה, להתערב במתרחש. בעקבות זאת ובשל רצונה של לאה, נתנה האם את הסכמתה.
ב-23 באוגוסט 1910 נחתם הסכם אירוסין בפני בית הדין של העדה הספרדית, בראשות נשיא בית הדין, הרב גבריאל שבתי. לאה הייתה נתינה צרפתית ואילו איתמר נתין עות'מאני. בן אב"י התחייב בהסכם למספר דרישות מצד משפחת אבושדיד: שלא לתבוע נישואין לפני תום 18 חודשים, אז יהיה חייב להיבדק על ידי רופא, שהוא בריא ואינו חולה בשום מחלה מידבקת; להוכיח כי הוא מרויח לפחות 300 פרנק לחודש; שמיד לאחר החתונה יכין דירה עבור משפחתו הפרטית; ושלא לתבוע לעולם את כספי הירושה שנשמרה ללאה מאביה, אף לא להוצאות הבית המשותף. טקס האירוסין התקיים בבית משפחת אבושדיד.
לאחר תקופת אירוסין בת שנתיים, נישאו לאה ואיתמר (שעוד לא החליף את שמו ונקרא אז בן-ציון) בערב פסח שנת תרע"ב (1 באפריל 1912), בשעה שתיים אחר הצהריים במלון אמדורסקי בירושלים.
ללאה ואיתמר בן אב"י נולדו שלוש בנות: דרור-אילת (נפטרה בגיל ארבע), דרורה ורינה.
ביוגרפיה > פטירתה

לאה בן-אב"י נפטרה כארבעים שנה לאחר מות בעלה, ונקברה לצידו בחלקת משפחת בן-יהודה בבית קברות הר הזיתים. על מצבתה נחקק:
היפה בבנות

שבה אל מנוחתה

מְרַאֲשות אביר נעוריה

איתמר
בתרבות

אחד השירים שכתב איתמר ללאה אבושדיד בטורו "פינת המודעה הקטנה", בעיתונו "האור" עובד על ידי דודו ברק והולחן על ידי נורית הירש. השיר התפרסם בביצועה של מירי אלוני:
לו אהבתיני אלתי, כאשר אהבתיך אני

לו נבוכות בימים והשתגעת בלילות

לו המה לבך מסערת דמים

ושתי עינייך בעפעפיהן, לו נרטבו בדמעות

לו חלמת אושר עד והקיצות בבהלה

ובמוחך העייף לו עברו ברקים –

האח, כי אז אולי הבינותי.
דבורה עומר כתבה על פרשת החיזור את הספר "אהבת איתמר".
בטרילוגיית הספרים שלו: "מטבח משפחתי", "סוכריות מהשמים" ו"עשרים וארבע דלתות", מרבה נכדה, גיל חובב, להזכיר את סבתו (בכינוי "מוּמָה") שהתגוררה בבית משפחתו בתקופת ילדותו.
לקריאה נוספת

דבורה עומר, אהבת איתמר, הוצאת עם עובד, 2001.
גיל חובב, לאהוב בעברית: מכתבי האהבה של איתמר בן אב"י ולאה אבושדיד, קרפד ומודן, 2023
הערות שוליים

1 2 3 4 5  יוסף לנג, דבר עברית!: חיי אליעזר בן יהודה, כרך ב, עמ' 718.
↑  על פי הסוף דבר בספרה של דבורה עומר, נולדה ב-1894. ראו: יחיעם פדן, התימצא נחמה לייסוריו?, באתר הארץ, 23 באפריל 2001.
↑  איתמר בן-אב"י, החצוף הארצישראלי, עמ' 330–331: "סימני השיבה הראשונים נראו בבלוריתי עוד בהיותי בן עשרים ותשע ואני אז מבקש את ידי רעייתי מידי גיסי וחמותי, שהיו מהססים לתתה לי. הלזקן כזה תינשאי, את בת הי"ח". אולם מיד בהמשך הוא מציין גיל מוקדם יותר שבו שערו כבר החל להלבין: "בן כ"ה הייתי נראה, ברעמתי המכסיפה, למעלה משנות גילי".
↑  נישאה לאברהם בר-אדון.
↑  איתמר בן-אב"י, החצוף הארצישראלי, עמ' 80.
↑  איתמר בן-אב"י, החצוף הארצישראלי, עמ' 209.
↑  איתמר בן-אב"י, החצוף הארצישראלי, עמ' 80, 87, 90, 210.
1 2  יוסף לנג, דבר עברית!: חיי אליעזר בן יהודה, כרך ב, עמ' 717.
↑  איתמר בן-אב"י, החצוף הארצישראלי, עמ' 115.
↑  איתמר בן-אב"י, החצוף הארצישראלי, עמ' 180.
1 2  איתמר בן-אב"י, החצוף הארצישראלי, עמ' 185-183.
1 2  איתמר בן-אב"י, החצוף הארצישראלי, עמ' 196-194.
↑  "שלום", הצבי, גיליון 79, (כד בטבת) 5 בינואר 1910
↑  "פרח הפרחים", הצבי, גיליון 85, (ב בשבט) 12 בינואר 1910
↑  יוסף לנג, דבר עברית!: חיי אליעזר בן יהודה, כרך ב, עמ' 720.
↑  מודעת הזמנה לחתונה, האור, גיליון 144, (יד בניסן) 1 באפריל 1912
↑  תיאור החתונה מופיע אצל איתמר בן-אב"י, החצוף הארצישראלי, עמ' 207-203.
↑  הדלפון המאוהב שניצח את הגזענות בבלוג של מוטקה
↑  שיכול אותיות של שמה של לאה - יוצר אלה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012302074105171  VIAF: 1843168049027638410005   WorldCat (עם VIAF): 1843168049027638410005 
↑  פרופ' חמדה בן-יהודה, באתר אוניברסיטת בר-אילן
↑  פרופ' חמדה בן-יהודה, באתר אוניברסיטת בר-אילן
היסטוריה של גיברלטר
רקע גאוגרפי

ההיסטוריה של גיברלטר הושפעה ממיקומה האסטרטגי, סמוך לכניסה לים התיכון. זהו חצי אי צר הממוקם בצידו המזרחי של מפרץ גיברלטר, על חופה הדרומי המרוחק של ספרד, 6.4 ק"מ מהעיר הספרדית אלחסירס. גיברלטר ממוקמת באחת מהנקודות הצרות ביותר בים התיכון, 24 ק"מ בלבד מחופי מרוקו שבצפון אפריקה, ועובדה זו גרמה לה להיות למעגן ספינות טבעי ונוח. כפי שנכתב עליה, "מי ששולט בגיברלטר שולט גם בתנועת הספינות אל ומחוץ לים התיכון. במושגים של עוצמה ימית וצבאית, רק מעט מאוד מקומות בעולם עולים עליה במיקומם האסטרטגי".
גיברלטר משתרעת על שטח של 6.7 קמ"ר בלבד, ואת מרבית שטחה תופס צוק גיברלטר, המתנשא לגובה של 426 מטרים. העיר גיברלטר שוכנת בתחתית הצוק, בצידו המערבי של חצי האי. צידו הצפוני של הצוק הוא אנכי, מתנשא לגובה של 396 מטרים ומאפשר תצפית ברורה על המצר; אפשרות הכניסה היחידה לעיר בדרך היבשה היא דרך רצועה מישורית ברוחב 350 מטרים בצד המערבי של הצוק הצפוני, שהייתה בעבר צרה יותר בטרם הורחבה באמצעים מודרניים במאה ה-20.
צורת השטח של גיברלטר מעניקה לה, אם כן, יתרונות הגנה טבעיים; הטיפוס בצידו המזרחי והצפוני של הצוק הוא בלתי אפשרי, כיוון ששניהם אנכיים או כמעט אנכיים; בדרום, האדמה השטוחה יחסית מסביב לכף אירופה מוקפת צוקים שגובהם עד 30 מטרים. הצד המערבי הוא הצד היחיד בו ניתן לנחות מהים, אך אפילו כאן, השיפועים התלולים שעליהם בנויה העיר מקשים מאוד על התוקפים. גורמים אלו העניקו לגיברלטר חשיבות צבאית עצומה לאורך הדורות.
פרהיסטוריה והעת העתיקה

גיברלטר כפי שנראית היום שונה מאוד מכפי שנראתה בתקופה הפרהיסטורית. בעוד שבימינו היא מוקפת על ידי הים, בתקופות הקרח של תור הפליסטוקן, כאשר מפלס פני הים העולמי היה נמוך בהרבה מהיום, הייתה גיברלטר מוקפת במישור פורה ובו ביצות ודיונות חול וכן מגוון גדול של בעלי חיים וצמחים.
ידוע כי הניאנדרטלים התגוררו במערות סביב צוק גיברלטר; בשנת 1848 נמצאה הגולגולת הראשונה של אדם בוגר ניאנדרטלי, והמאובן הניאנדרטלי השני שאי פעם נמצא, בחפירות שנעשו במחצבת פורבס שבצד הצפוני של הצוק. התיארוך של הגולגולת אינו ברור, אך מייחסים אותה לתחילת תקופת הקרח האחרונה לפני כ-50,000 שנים.
שרידים ניאנדרטליים נוספים נמצאו גם במקומות אחרים בצוק – במגדל השטן, במערת אייבקס, מערת ונגארד ובמערת גורהם שבצד המזרחי של גיברלטר. החפירות במערת גורהם גילו אתר ניאנדרטלי המתוארך לפני 24,000–28,000 שנים, בתקופה בה נכחדו ביתר אירופה. המערות המשיכו להיות בשימוש על ידי ההומו ספיינס לאחר שהנאנדרטלים נכחדו סופית. כלי אבן מסותתים, שרידי מדורות ועצמות בעלי חיים המתוארכים בתקופה שבין 40,000 ל-5,000 שנים לפני זמננו, נמצאו במערת גורהם. מספר חרסים מהתקופה הנאוליתית נמצאו במערות בגיברלטר, רוב הסוגים טיפוסיים לתרבות האלמרית ונמצאו גם במקומות שונים באנדלוסיה, בעיקר על יד העיר אלמריה. ישנן ראיות מעטות של בתים מתקופת הברונזה, כאשר בני האדם ברובם נטשו את המגורים במערות.
בימי קדם נחשבה גיברלטר על ידי תושבי הים התיכון כמקום בעל חשיבות דתית וסימבולית. הפיניקים שהיו נוכחים שם במשך כמה מאות שנים, ככל הנראה החשיבו את מערת גורהם כמקום קדוש בו נמצאת ה"גניוס לוקי" (הרוח השומרת של המקום), וכן גם הרומאים אחריהם. חפירות במערה גילו שכלי חרס, תכשיטים וחרפושיות מצריות הושארו במקום כמנחה לאלים, כנראה בתקווה למעבר בטוח דרך המים המסוכנים של מצר גיברלטר.
הצוק היה נערץ על הרומאים והיוונים כאחד משני עמודי הרקולס, שנוצרו על ידי הרקולס במהלך משימתו העשירית. נוסעים יוונים מפוקיאה שבאיוניה שביקרו שם במאה ה-6 לפנה"ס מצאו מקדשות ומזבחות להרקולס על הצוק, שם נוסעים שעברו במקום הקריבו קורבנות. מאוחר יותר, יצרו הספרדים את סימן שלט האצולה של בית המלוכה הספרדי – שני עמודי הרקולס שעיטור דמוי האות S מחבר ביניהם; סמל זה נעשה לאחר מכן סימן הדולר.
לרומאים הייתה גיברלטר ידועה כ-Mons Calpe, שם שנגזר מהמילה הפיניקית kalph שמשמעותה "חלל", וזאת ככל הנראה בגלל המערות הרבות הנמצאות במקום. המקום היה ידוע היטב לגאוגרפים העתיקים, אבל אין עדות ארכאולוגית להתיישבות קבועה במקום בעת העתיקה. היו סיבות שגרתיות לכך שלא הייתה התיישבות בגיברלטר בימי קדם – המקום חסר מים מתוקים זמינים ואדמה פורייה. מיקומה הגאוגרפי, שבתקופות מאוחרות יותר נעשה לנכס אסטרטגי, לא היווה בעת העתיקה גורם משמעותי, משום שלא הייתה התמודדות על הכניסה לים התיכון בין המדינות בתקופה ההיא.
שלטון קסטיליאני וספרדי (1462–1704)

זמן קצר לאחר כיבוש גיברלטר השיב אנריקה הרביעי, מלך קסטיליה לתושבי גיברלטר את הזכויות מהן נהנו בתקופת השלטון הקודמת של הנוצרים. בשנת 1474 הודח אנריקה הרביעי מהמלוכה על ידי האצולה והכמורה הספרדית, ואחיו החורג אלפונסו הוכרז למלך. לאחר מצור של 15 חודשים שהוטל על גיברלטר על ידי חואן אלונסו דה גוזמן הדוכס ממדינה-סידוניה, מאפריל 1466 ועד ליולי 1467, נכבשה גיברלטר מידי בלטראן דה לה קואווה, שהיה נאמנו של אנריקה הרביעי. כתגמול לדוכס מדינה-סידוניה, העניק אלפונסו לו אלפונסו את השליטה על גיברלטר. הוא מת בשנה שלאחר מכן, אבל בנו אנריקה הוכרז כמושל גיברלטר על ידי אנריקה הרביעי שהושב על כנו. בשנת 1474 מכר הדוכס החדש של מדינה סידוניה את גיברלטר לקבוצה של יהודים אנוסים מקורדובה וסביליה בהנהגת פדרו דה הררה. היישוב היהודי שם הגיע ל-4,350 אנוסים שאף הקימו חיל משמר משלהם, אך לאחר שנתיים גורשו משם על ידי דוכס מדינה סידוניה. מעמדה של גיברלטר התחזק כאשר בשנת 1478 חידשה איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה תואר אצולה של "מרקיז גיברלטר".
ב-2 בינואר 1492, לאחר חמש שנות מלחמה, נכנעה האמירות המורית האחרונה בגרנדה על ידי המלכים הקתוליים. גיברלטר שימשה בשנת 1497 כבסיס לכיבוש ספרדי של העיר מלייה בצפון אפריקה. לאחר שנתיים, הועמדו בפני אחרוני המורים של גרנדה הברירה להמיר את דתם לנצרות או להיות מגורשים. מעט המירו את דתם, אך הרוב עברו לצפון אפריקה דרך גיברלטר.
בשנת 1501 הפכה גיברלטר לרכוש הכתר בהוראת המלכה איזבלה הראשונה, ובשנה שלאחר מכן ניתן לה שלט אצולה משלה, שהחליף את שלט האצולה של מדינה סידוניה ועודנו משמש את גיברלטר בימינו. בהרשאה המלכותית שנלוותה לשלט האצולה, הדגישה איזבלה הראשונה את מעמדה של גיברלטר כ"מפתח שבין ממלכתנו לבין הימים המזרחיים והמערביים" [הים התיכון והאוקיינוס האטלנטי]. משמעות זאת יוצגה בשלט האצולה על ידי מפתח מזהב הנתלה מהשער הקדמי של מבצר בעל שלושה מגדלים. הצו המלכותי חייב את השליטים הבאים של ספרד "להחזיק ולשמור על העיר הנ"ל לעצמם ובשליטתם; וששום ניכור אליה, או לחלקים ממנה, או לתחום השיפוט שלה... לעולם לא יגיע ממלכי קסטיליה".
בתקופה זו השם "גיברלטר" התייחס לא רק לחצי האי עצמו, אלא גם לערים לה לינאה דה לה קונספסיון, לוס בריוס, סאן רוקה ואלחסירס. במזרח גבלה גיברלטר בנהר גואדיארו, ובצפון גבלה בשכנות היישובים קסטלר דה לה פרונטרה, ג'ימנה דה לה פרונטרה, אלקלה דה לוס גזולס, מדינה סידוניה וטריפה. מהמאה ה-16 ואילך השם "גיברלטר" ייצג רק את העיר גיברלטר ואת חצי האי שלה.
תחת שלטון הכתר של ספרד ידעה גיברלטר מספר דעיכות. סופו של השלטון המוסלמי והכיבוש הספרדי של הנמלים הדרומיים הביא לירידה ניכרת בחשיבותה האסטרטגית של גיברלטר. אומנם לגיברלטר עוד נודעה חשיבות כלכלית בתחומי דיג הטונה וגידול גפנים, אך חשיבותה כמבצר צבאי נהייתה מוגבלת, ובמקומה העיר מרבלה הפכה לנמל העיקרי של ספרד באזור.
גיברלטר הייתה מקום מגורים לא פופולרי מסיבות שונות. על מנת להרחיב את אוכלוסייתה, נשלחו לגיברלטר אסירים על ידי ממלכת גרנדה, להם הוצע לשרת בחיל המצב שבגיברלטר במקום להיות בכלא. על אף זאת ביקש חואן אלפונסו דה גוזמן (Juan Alfonso de Guzmán), הדוכס השלישי של מדינה ידוניה, לשוב למשול על גיברלטר. בספטמבר 1506, לאחר מות המלכה איזבלה, שם דה גוזמן מצור על גיברלטר בציפייה ששעריה ייפתחו בפני צבאו במהירות. אך הדבר לא קרה, ולאחר מצור עקר בן ארבעה חודשים ויתר דה גוזמן על משאלתו. גיברלטר קיבלה את התואר "נאמנה ביותר" מידי ממלכת ספרד כהכרה בנאמנותה לכתר.
שלטון בריטי (1713–הווה) > מלחמת העולם השנייה

מלחמת העולם השנייה שפרצה בספטמבר 1939 לא גרמה לבעיות בגיברלטר כמעט בכלל, זאת משום שאיטליה וספרד היו נייטרליות אז. המצב השתנה לחלוטין באפריל 1940, כאשר גרמניה פלשה לצרפת ואיטליה הצטרפה אליה ביוני 1940. הבריטים חששו שספרד תצטרף גם היא למלחמה והחליטו לפנות את האוכלוסייה האזרחית מגיברלטר במאי 1940. הרוב הגיעו לממלכה המאוחדת ואחרים עברו למדיירה ולג'מייקה, אך היו גם כאלה שהגיעו לטנג'יר ולספרד.
הבריטים ביצעו תוכנית אינטנסיבית של חפירת תעלות וביצור מחדש של גיברלטר; למעלה מ-48 ק"מ של תעלות נחפרו בצוק גיברלטר וסוללות נ"מ הוצבו במספר מקומות. עוצבה ימית חדשה ועוצמתית הוקמה בגיברלטר, הנקראת בשם כוח H, על מנת לשלוט על הכניסה למימי הים התיכון ולתמוך בכוחות של בעלות הברית בצפון אפריקה, בים התיכון ובאוקיינוס האטלנטי. שדה התעופה בגיברלטר, שכעת צוין בשם RAF Gibraltar, הורחב לשימוש מפציצים הנמצאים בדרכם לצפון אפריקה. הכוח שחנה בגיברלטר הוגדל אף הוא, ול-17,000 החיילים שהיו שם נתווספו כ-20,000 אנשי צוותי אוויר וצוותי ים.
גיברלטר הותקפה ישירות, גם בגלוי וגם בחשאי, מספר פעמים במהלך המלחמה. חיל האוויר של צרפת של וישי ביצע מספר גיחות הפצצה ב-1940, וכן חילות האוויר הגרמניים והאיטלקיים ביצעו מספר תקיפות ספורדיות עם מטוסים ארוכי-טווח, אך הנזק שנגרם היה בלתי משמעותי. פרנקו שינה את עמדתו בעדינות מ"נייטרליות" ל"אי תוקפנות", והמשמעות המעשית של שינוי המדיניות הייתה שהיא אפשרה לכוחות של מעצמות הציר לבצע פעולות חשאיות נגד גיברלטר מהשטח הספרדי. למרות נכונותו של פרנקו להתעלם מהפעולות הגרמניות והאיטלקיות שנעשו במפרץ גיברלטר, הוא החליט שלא לחבור לתוכניתו של היטלר לכבוש את גיברלטר ("מבצע פליקס"). גורם עיקרי בהחלטתו זו, היה פגיעות אספקת המזון למדינתו; לאחר ההרס והחורבן שנגרם במלחמת האזרחים הספרדית, לא היה בכוחה של ספרד להאכיל את תושביה שלה בלי עזרה חיצונית. משלוחי התבואה שהגיעו לספרד נשלחו בעיקר על ידי ארצות הברית, שללא ספק הייתה מפסיקה את המשלוחים אם היה פרנקו מצטרף להיטלר למלחמה נגד בעלות הברית. לבסוף החליט היטלר לנטוש את התוכנית של מבצע פליקס, ולתת עדיפות למבצעים אחרים, כמו הפלישה ליוגוסלביה והפלישה לברית המועצות.
הריגול הגרמני והאיטלקי המשיך לפקוח עין על גיברלטר, וניסה להוציא לפועל פעולות חבלה שחלקן הצליחו. איטליה המשיכה שוב ושוב לבצע פשיטות חבלה על נמל גיברלטר, והשתמשה בטורפדות מאוישים ובצוללנים שנשלחו מהחוף הספרדי שהצליחו לגרום נזק למספר ספינות מסחר שעגנו שם ולטבע ספינה אחת. מספר ספרדים, שנשלחו על ידי האבווהר הגרמני, נעצרו בשנים 1942–1943 על ביצוע חבלה וריגול והוצאו להורג בתלייה.
האיום על גיברלטר פחת במידה רבה לאחר פלישת בעלות הברית לאיטליה בספטמבר 1943.
שלטון בריטי (1713–הווה) > גיברלטר בימינו

לאחר שנפתח מעבר הגבול צמצמה בריטניה את הנוכחות הצבאית בגיברלטר וסגרה את המספנה הימית. גם נוכחותו של חיל האוויר המלכותי (RAF) צומצמה; על אף ששדה התעופה נותר באופן רשמי כבסיס RAF, כלי טיס צבאיים לא הוצבו שם בקביעות. חיל המצב הבריטי, שהיה נוכח בגיברלטר משנת 1704, חזר לבריטניה ב-1990 בעקבות קיצוצים ביטחוניים שנעשו עם סיום המלחמה הקרה. מספר יחידות צבאיות נותרו בגיברלטר ואוחדו תחת הכוחות המזוינים הבריטים בגיברלטר; חיל המצב הוחלף ביחידות מקומיות של הרגימנט המלכותי של גיברלטר, בעוד שנוכחותו של הצי המלכותי נותרה קבועה, ועל אסקדרון גיברלטר הוטלה האחריות על פיקוח והגנה על המים הטריטוריאליים של גיברלטר. במרץ 1988, מנע כוח של הקומנדו הבריטי ה-SAS פיצוץ מכונית תופת בגיברלטר שתוכנן על ידי הארגון האירי המיליטנטי PIRA.
הקיצוצים הביטחוניים שהתרחשו השפיעו קשות, באופן בלתי נמנע, על כלכלתה של גיברלטר, שעד כה נסמכה בעיקר על הוצאות הביטחון של בריטניה. הדבר הניע את ממשלת בריטניה להעתיק את האוריינטציה הכלכלית שלה ולתת דגש על עידוד התיירות. מקומות מרכזיים וחשובים בגיברלטר שופצו, מדרחובים נבנו, מסוף נוסעים חדש נבנה לקדם את פניהם של האורחים המגיעים בהפלגות ומרינות חדשות וכן מקומות בילוי נפתחו. בשנת 2011 ביקרו בגיברלטר למעלה מעשרה מיליון תיירים.
הממשלה בגיברלטר עודדה גם פיתוח תעשיות חדשות, כדוגמת שירותים פיננסיים, חנויות דיוטי פרי, קזינו והימורי אינטרנט. סניפים של רשתות בריטיות כמו מרקס אנד ספנסר נפתחו בגיברלטר במטרה למשוך בריטים מקוסטה דל סול הסמוכה, לשם היגרו בשנות ה-90 מאות אלפי בריטים. בשביל לסייע להתרחבות הכלכלה בגיברלטר, התבצע פרויקט גדול של השבחת קרקע, ובמהלכו כעשירית מהאדמת גיברלטר עברה תהליך השבחה מהים. היוזמות הללו הוכחו כמוצלחת מאוד, ובשנת 2007 ראש השרים פיטר קרואנה יכול היה להתרברב על כך שההצלחה הכלכלית של גיברלטר הפכה אותה ל"אחת מהקהילות העשירות ביותר בעולם כולו". בשנת 2013, דורגה גיברלטר במקום ה-2 ברשימת המדינות הצומחות באיחוד האירופי, ובמקום ה-18 מבין המדינות המשגשגות בעולם במונחים של תמ"ג לנפש על פי שווי כוח הקנייה.
היחסים בין גיברלטר לספרד הוסיפו להיות רגישים. בשנת 2002 עלתה על השולחן הצעה משותפת של ספרד ובריטניה לחלוק ביניהן את הריבונות על גיברלטר. אך ההצעה גררה התנגדות של ממשלת גיברלטר, ובמשאל העם בגיברלטר 17,000 קולות הצביעו נגד ההצעה ורק 187 בעד – רוב של 98.97%. משאל העם היה משאל עם פנימי שערכה ממשלת גיברלטר בניגוד לרצונה של בריטניה, והן ספרד והן בריטניה ביטלו את התוצאות כחסרת משקל חוקי, אך השיחות ביניהן הושהו. לבסוף ביטלה ממשלת בריטניה את ההצעה מתוך הבנה שיהיה זה בלתי מציאותי להגיע להסכם בלי תמיכת האוכלוסייה בגיברלטר.
יום השנה ה-300 לכיבוש גיברלטר נחגג באוגוסט 2004 בגיברלטר, אך גרר מספר ביקורות בספרד. בספטמבר 2006 הניבו שיחות משולשות בין ספרד, גיברלטר ובריטניה הסכם (ידוע כהסכם קורדובה) הכולל הקלות על חציית הגבול ומעבר סחורות בין ספרד לגיברלטר, פיתוח תשתיות תקשורת מספרד לגיברלטר והסרת ההגבלות על טיסות מספרד לגיברלטר. באותה השנה הוכרזה חוקה חדשה בגיברלטר, שאושרה ברוב של 60.24% במשאל עם שנערך בנובמבר 2006.
ראו גם

יהדות גיברלטר
יריעה

ערך זה עוסק ביריעה טופולוגית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
לשטח קטן על פני כדור הארץ ניתן להתייחס בקירוב כאל מישור בו סכום הזויות במשולש הוא 180 מעלות. באזורים גדולים יותר של פני הכדור מתגלות תכונות אחרות.
במתמטיקה, יריעה היא מרחב מתמטי מופשט אשר במבט מקרוב (מבט מקומי) דומה למרחב בעל גאומטריה אוקלידית, אך במבט כולל הוא בעל תכונות מורכבות יותר.
שטח פני כדור הארץ הוא דוגמה ליריעה; מקרוב הוא נראה שטוח אך במבט כולל מתגלה צורתו הכדורית. היריעות מתאפיינות בעיקר בעובדה שניתן לפרק אותן למספר אזורים שכל אחד מהם הוא בעצם קבוצה במרחב האוקלידי שנמתחה או כווצה. אף על פי שבאופן מקומי היריעה דומה למרחב אוקלידי התכונות הכלליות שלה יכולות להיות מאוד מפתיעות. לדוגמה, בעוד שבמישור האוקלידי סכום הזוויות במשולש הוא 180 מעלות, על פני כדור (שדומה למישור באופן מקומי) ניתן למצוא משולשים עם שלוש זוויות ישרות.
אטלסים ומפות

כאשר עוסקים במבנים טופולוגיים מורכבים, הרבה פעמים נוח לבחון רק חלקים קטנים שלהם, ששם מתקיימות תכונות מעניינות (קומפקטיות מקומית, קשירות מקומית ועוד), ומהסביבות האלו להסיק לגבי תכונות המרחב כולו. מקרה מיוחד, הוא כאשר הסביבות האלו נראות כמו מרחב טופולוגי מוכר אחר – מרחב וקטורי מעל הממשיים למשל. במקרה כזה אפשר "למפות" את המרחב על ידי קבוצה גדולה (ואפילו אינסופית) של חלקים ממנו שכל אחד מהם נראה כמו המרחב הטופולוגי המוכר (כלומר הומאומורפי אליו). כל אחד מהחלקים האלו, יחד עם ההומאומורפיזם שלו למרחב המדובר, נקרא מפה, ואוסף כל המפות נקרא אטלס. מקרה חשוב במיוחד הוא כאשר המרחב הטופולוגי שאליו משוים את החלקים של המרחב המקורי הוא המרחב האוקלידי מממד מסוים. במקרה הזה המבנה נקרא יריעה, וממד היריעה נקבע להיות ממד המרחב האוקלידי שאליו היריעה הומומורפית באופן מקומי. כיוון ששני מרחבים אוקלידיים הם הומאומורפיים אם ורק אם יש להם את אותו ממד – ממד היריעה נקבע באופן יחיד.
מקרה חשוב נוסף הוא כאשר המרחב הטופולוגי שאליו משווים חלקים של המרחב המקורי הוא מרחב וקטורי מממד סופי מעל שדה המספרים המרוכבים. במקרה הזה היריעה נקראת יריעה מרוכבת וממדה הוא ממד המרחב הווקטורי שאליו היא מושווית. כל יריעה מרוכבת מממד n היא גם יריעה ממשית רגילה מממד 2n.
יריעה טופולוגית

יריעה היא מרחב האוסדורף, שמקיים את אקסיומת המנייה השנייה, בעל התכונה שלכל נקודה במרחב יש סביבה שהומיאומורפית ל- \mathbb {R} ^{n}.
אותו n מוגדר להיות ממד היריעה. 

באופן שקול ניתן לדרוש שקיים אוסף של קבוצות פתוחות שמכסה את המרחב, כלומר האיחוד של כל הקבוצות באוסף הוא המרחב כולו, כך שכל קבוצה בכיסוי הומיאומורפית לסביבה פתוחה של ראשית הצירים ב- \mathbb {R} ^{n}, (או לחלופין, של כל נקודה שרירותית אחרת ב- \mathbb {R} ^{n} או ל- \mathbb {R} ^{n} עצמו). כל קבוצה בכיסוי, יחד עם ההומאומורפיזם שלה, נקראת מפה, ואוסף כל המפות נקרא אטלס.
יריעה טופולוגית > הגדרה פורמלית

מרחב טופולוגי M נקרא יריעה טופולוגית אם הוא מרחב האוסדורף, מקיים את אקסיומת המנייה השנייה וקיים לו כיסוי פתוח
 \{U_{\alpha }\}_{\alpha \in A} (כאשר  \ A קבוצת אינדקסים) כך שכל  \ U_{\alpha } הומיאומורפי לקבוצה פתוחה  \ V_{\alpha },  \ V_{\alpha }\subset \mathbb {R} ^{n}.
פונקציית ההומאומורפיזם בין  \ U_{\alpha } ל- \ V_{\alpha } מסומנת ב- \varphi _{\alpha }. 

קל לראות שלכל  \alpha {\mbox{ ,}}\beta \in A הפונקציה
 \varphi _{\alpha }\circ \varphi _{\beta }^{-1} שהיא פונקציה מ- \mathbb {R} ^{n} לעצמו היא פונקציה רציפה (בתחום שבו ההרכבה מוגדרת). הזוג  \left(\ U_{\alpha }{\mbox{,}}\varphi _{\alpha }\right) נקרא מפה ואוסף כל המפות נקרא אטלס. לכל  \!\ \alpha ,  \varphi _{\alpha }=\left(x_{1},x_{2},\dots ,x_{n}\right) כאשר  \!\ x_{i} היא פונקציה חד חד ערכית מ-M אל  \mathbb {R} .
הפונקציות  \left(x_{1},x_{2},\dots ,x_{n}\right) נקראות קואורדינטות מקומיות של M.
למעשה התנאי ההכרחי לגבי רציפות ההרכבות הוא כמעט מספיק. כלומר בהינתן קבוצה M שמכוסה על ידי אוסף  \{U_{\alpha }\}_{\alpha \in A} בן מנייה, כך שלכל  \ U_{\alpha } קיימת פונקציה חד-חד-ערכית ועל  \varphi _{\alpha } שמעבירה את  \ U_{\alpha } לקבוצה פתוחה ב- \mathbb {R} ^{n}, אז ניתן לבנות על M מבנה של יריעה טופולוגית אם כל הפונקציות  \varphi _{\alpha }\circ \varphi _{\beta }^{-1} הן פונקציות רציפות (בתחום שבו ההרכבה מוגדרת), כפונקציות מ- \mathbb {R} ^{n} לעצמו. הבניה מתבצעת בשיטת הטופולוגיה החלשה על ידי הגדרת בסיס הטופולוגיה כאוסף כל ההעתקות ההפוכות של הקבוצות הפתוחות שחלקיות ל- \ U_{\alpha }, עבור  \alpha \in A כלשהו.
כדי שהמרחב שמתקבל יהיה גם מרחב האוסדורף צריך לדרוש בנוסף שלכל שתי נקודות שונות קיימת קבוצה בכיסוי שמכילה את שתיהן, או שקיימות שתי קבוצות זרות בכיסוי כך שהקבוצה הראשונה מכילה את הנקודה הראשונה והקבוצה השנייה מכילה את הנקודה השנייה.
בעצם, המבנה של היריעה מוגדר על ידי אוסף הסביבות שמכסה אותו וההרכבות מהצורה  \varphi _{\alpha }\circ \varphi _{\beta }^{-1}. אם הפונקציות שמתקבלות מההרכבה הן רציפות אז ניתן להעביר (ברמה מסוימת) את המבנה הטופולוגי של  \mathbb {R} ^{n} ולהגדיר בעזרתו מבנה טופולוגי על M. 

אם נדרוש מהפונקציות  \varphi _{\alpha }\circ \varphi _{\beta }^{-1} להיות גם גזירות, חלקות או  אנליטיות אז הפונקציות  \varphi _{\alpha } יגדירו מבנה דיפרנציאלי מסוים על M, בנוסף למבנה הטופולוגי.
כל קבוצה פתוחה (ולא ריקה) של היריעה מהווה יריעה בעצמה, שממדה הוא ממד היריעה המקורית. המפות של היריעה החדשה מתקבלות על ידי צמצום המפות המקוריות לאותה קבוצה פתוחה (כשמתייחסים למפות כפונקציות).
יריעות חלקות

יריעה חלקה (או יריעה דיפרנציאלית) היא יריעה טופולוגית שבה דורשים מהפונקציות  \varphi _{\alpha }\circ \varphi _{\beta }^{-1} להיות פונקציות חלקות. האטלס של היריעה החלקה נקרא אטלס דיפרנציאלי. שני אטלסים נקראים שקולים אם האיחוד שלהם יוצר שוב אטלס דיפרנציאלי, כלומר המבנים שמוגדרים על ידי כל אחד מהאטלסים לא "מתנגשים" אחד בשני. (אפשר לראות בקלות שזהו בעצם יחס שקילות על קבוצת כל האטלסים.)

היריעה החלקה היא מבנה חשוב באנליזה שמאפשר הכללות של משפטים בסיסיים (כמו משפט הפונקציות הסתומות, משפט הקיום והיחידות במשוואות דיפרנציאליות רגילות וכו') מהמרחב האוקלידי.

עצמים מתמטיים רבים בנויים כיריעה דיפרנציאלית עם תוספת מבנה לדוגמה אם נוסיף ליריעה דיפרנציאלית מבנה של חבורה (כך שפעולות הכפל וההופכי הן חלקות) נקבל חבורת לי, אם נבנה על היריעה מטריקה חלקה – נקבל יריעה רימנית וכן הלאה.
יריעות חלקות > דוגמאות ליריעות חלקות

\mathbb {R} ^{n} הוא יריעה חלקה מממד n, על ידי מפה יחידה שפורשת את כל המרחב, יחד עם העתקת הזהות.
כל מרחב וקטורי מממד סופי n, הוא יריעה חלקה מממד n על ידי מפה יחידה שמכסה את כל המרחב, והקואורדינטות שמוגדרות על ידי בסיס כלשהו.
הספירה ה-n ממדית,  \mathbb {S} ^{n}, שהיא שפת כדור היחידה ה-n+1 ממדי, היא יריעה חלקה מממד n.
לדוגמה את  \mathbb {S} ^{1}, הספירה החד-ממדית (שמשוכנת במישור), ניתן לפרק למפות כמו שמתואר בציור. המפה הירוקה לדוגמה ניתנת לביטוי על ידי הזוג: 

 \left(\{\ ({\sqrt {1-y^{2}}},y):y\in (-1,1)\}\,(x,y)\rightarrow y\right) 

כאשר האיבר הימני בזוג הוא הקבוצה שאותה הפונקציה ממפה – הצד הימני של המעגל, והאיבר השמאלי הוא הפונקציה, שהיא פשוט הטלה של הנקודה על ציר ה-Y. 

על ידי זיהוי  \mathbb {S} ^{1}, עם מעגל היחידה ב- \mathbb {C}  ניתן לראות של- \mathbb {S} ^{1} יש גם מבנה של חבורה, שנובע מהכפל במרוכבים.