stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כליאת היפנים בארצות הברית
חרטה ופיצוי

במהלך העקירה נעשה מאמץ להגן על רכוש העקורים[דרוש מקור]. הציוד האישי נרשם ונשמר ובעליו קיבלו קבלות. לעקורים נאמר כי ציוד שיבוקש ישלח למחנות חינם. בכמה מקרים מצאו חקלאים יפנים חקלאים אחרים שהסכימו לטפל בחוותיהם. אולם היו גם מקרים שבהם חקלאים נאלצו למכור את רכושם תוך ימים, במחיר זעום. ספקולנטים שקנו את רכושם זכו לרווחי ענק. צו בקליפורניה אף אסר החזקת רכוש על ידי זרים, והוסיף להפסדי היפנים. חקלאים יפנים גם איבדו את זכויותיהם על האדמות שעיבדו.
כדי לפצות את היפנים העביר הקונגרס את חוק תביעות האמריקאים-יפנים ב-2 ביולי 1948 אולם ציין בו כי תביעות שלא יוגשו תוך שנה וחצי לא יוכרו. תביעות ב-147 מיליון דולר הוגשו על ידי 26,568 משפחות ויותר מ-38 מיליון דולר שולמו כפיצויים.
בשנות השישים החל הדור הצעיר של היפנים האמריקנים, שקיבל השראה מהתנועה לזכויות האזרח, ב"תנועת רדרס", מאמץ לקבלת התנצלות רשמית ופיצוי מהממשל על עקירת אבותיהם וסביהם. כעבור 16 שנים זכתה התנועה להצלחתה הראשונה כאשר הנשיא ג'רלד פורד אמר כי העקירה הייתה טעות. ב-1980 במהלך נשיאותו של ג'ימי קרטר הקים הקונגרס ועדה לחקר העקירה. כמה מתנגדים טענו כי הוועדה מוטה אתנית שכן 40% מחבריה היו ממוצא יפני. ב-24 בפברואר 1983 הגישה הוועדה דו"ח המגנה את העקירה כלא מוצדקת וכמונעת מגזענות ולא מצרכים ביטחוניים.
מסקנות הדו"ח התקבלו בציבור. הנשיא רונלד רייגן חתם על צו הזכויות של 1988 שבו ניתן פיצוי של 20,000 דולר לכל עקור ששרד, ובסך הכול 1.2 מיליארד דולר. השאלות - את מי לפצות, בכמה והאם הפיצוי הכספי הולם - עוררו דיונים סוערים. מי שטען שהעקירה הייתה מוצדקת סבר כי לא רק שאין צורך בפיצויים אלא שגם ההתנצלות הייתה מיותרת. ב-1992 חתם הנשיא ג'ורג בוש האב על הפיצויים (בתוספת 400 מיליון דולר) והתנצל שוב באופן רשמי. בשנת 1998 העניק נשיא ארצות הברית ביל קלינטון לפרד קורמאטסו את מדליית החירות הנשיאותית.
ישנן הערכות כי עד לסגירת המחנות (מלבד אגם טולי) ב-1 בדצמבר 1945 הנזק הכלכלי לבתיהם ועסקיהם של העקורים נאמד בארבעה עד חמישה מיליארד דולר במונחי 1999, וזאת בנוסף לנזקים שאי אפשר לכמת[דרוש מקור].
אחד התומכים המשמעותיים בעקירה היה ארל וורן, התובע הכללי של קליפורניה. לאחר מכן ראה וורן בתמיכתו בעקירה את אחת משגיאותיו הגדולות. וורן כתב באוטוביוגרפיה שלו:
"מאז התחרטתי על פקודת העקירה ועל תמיכתי בה, שכן היא לא הלמה את תפיסתנו האמריקאית על חופש ועל זכויות אזרח. כאשר אני חושב על הילדים החפים מפשע שנעקרו מבתיהם, חבריהם וסביבתם אני חש יסורי מצפון."
ביקורת ומורשת משפטית

מספר פסקי דין בעניין זה ניתנו בבית המשפט העליון של ארצות הברית: פסק דין יאושי נגד ארצות הברית, פסק דין היראבאיאשי נגד ארצות הברית ופסק דין במעמד צד אחד אנדו, וכן פסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית. בכל פסקי הדין אישר בית המשפט את הכליאה.
כיום העקירה היא מושא לביקורת היסטורית ומגונה כגזענית באופייה. היא נחשבת לתמרור אזהרה לפגיעה בזכויות אדם שעלולה להתרחש בנסיבות קשות מבחינה ביטחונית. עם זאת, יש המגינים על העקירה ורואים אותה כהכרח בזמן מלחמה טוטאלית. גיס חמישי הוא איום משמעותי, אף על פי שנראה כי היפנים לא היוו גיס שכזה.
שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית לשעבר, תום קלארק, שייצג את משרד המשפטים האמריקאי בעקירה כתב:
"הלקח מכך הוא כי החוקה והחוקים אינם מספיקים כשלעצמם... למרות נוסחה הלא משתמע לשני פנים של החוקה המבהיר כי אין לשלול את הביאס קורפוס ועל אף התיקון החמישי לחוקה האומר כי לא יפגעו חייו, חרותו או רכושו של אדם ללא הליך משפטי, הגנות אלו הוסרו בפעולה הצבאית בצו נשיאותי 9066..."
החלטה בפסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית, אשר נתקבלה ב-18 באוקטובר 1944, נהפכה רק ב-10 בנובמבר 1983, לאחר שקורמאטסו הגיש לבית המשפט בקשה לצו קוראם נוביס. במסגרת הצו קבע שופט בית המשפט המחוזי הפדרלי של המחוז הצפוני של קליפורניה, כי ההחלטה בעניין קורמאטסו בטלה משום שבאותו מקרה הוגש לבית המשפט מידע שקרי על ידי הממשלה. מאחר שצו זה דן רק בבקשה האישית של קורמאטסו, הכלל שנקבע בשנת 1944 עדיין עומד בתוקפו, ומאפשר לממשלת ארצות הברית לכלוא כל קבוצת אזרחים ממוצא מסוים בזמן מלחמה. לאור זאת ישנם מומחים למשפט הטוענים כי פסיקות אלו הופכות להיות רלוונטיות אף בזמן המלחמה בטרור. הפיכת הפסיקות נראית כמבשרת את צו זכויות האזרח של 1988 שבו הכיר רשמית הקונגרס בעוול שנעשה ליפנים. בשנת 2004 קורמאטסו הגיש חוות דעת כידיד בית המשפט במקרה ראסול נגד בוש בו נדונו שאלת חוקיות מעצר של אסירים בגוואנטאנמו, בו הוא התנגד למאסר בלא משפט.
ראו גם

פסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית
הערות שוליים

↑  Burton, M. Farrell, F. Lord, and R. Lord ,[An Overview of WWII Japanese American RelocationSites http://www.nps.gov/history/history/online_books/anthropology74/ce1.htm], National Park Sevices:Confinement and Ethnicity
↑  Okihiro, Gary Y. The Columbia Guide to Asian American History. 2005, p. 104
↑  Nash, Gary B., Julie Roy Jeffrey, John R. Howe, Peter J. Frederick, Allen F. Davis, Allan M. Winkler, Charlene Mires, and Carla Gardina Pestana.
↑  Ogawa, Dennis M. and Fox, Jr., Evarts C. Japanese Americans, from Relocation to Redress. 1991, p. 135.
↑  Commission on Wartime Relocation of Civilians (1997). Personal Justice Denied. Washington, D.C.: Civil Liberties Public Education Fund. p. 459.
↑  "WWII Propaganda: The Influence of Racism – Artifacts Journal – University of Missouri". artifactsjournal.missouri.edu.
↑  "Public Opinion Poll on Japanese Internment - Americans and the Holocaust". United States Holocaust Museum (באנגלית). נבדק ב-2022-03-27.
↑  Executive Order 9066 dated February 19, 1942, in which President Franklin D. Roosevelt Authorizes the Secretary of War to Prescribe Military Areas. National Archives Catalog. File Unit: Executive Orders 9041 – 9070, 1/26/1942 – 2/24/1942. National Archives and Records Administration. 19 בפברואר 1942. נבדק ב-15 בדצמבר 2015. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Brian Garfield (1 בפברואר 1995). The Thousand-mile War: World War II in Alaska and the Aleutians. University of Alaska Press. p. p. 48. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Korematsu v. United States, 323 U.S. 214, Dissenting opinion by Justice Owen Roberts (Supreme Court of the United States 1944).
↑  Adam, Thomas, ed. (2005). Transatlantic relations series. Germany and the Americas: Culture, Politics, and History: a Multidisciplinary Encyclopedia. Volume II. ABC-CLIO. p. 1182. ISBN 1-85109-628-0.
↑  JR Minkel (30 במרץ 2007). "Confirmed: The U.S. Census Bureau Gave Up Names of Japanese-Americans in WW II". Scientific American. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Haya El Nasser (30 במרץ 2007). "Papers show Census role in WWII camps". USA Today. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Korematsu v. United States, 323 U.S. 214, Majority opinion by Hugo Black (Supreme Court of the United States 1944).
↑  Hakim, Joy (1995). A History of Us: War, Peace and All That Jazz. New York: Oxford University Press. pp. 100–04. ISBN 0-19-509514-6.
↑  "Wwii Reparations: Japanese-American Internees". Democracy Now!. נבדק ב-24 בינואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Alien Registration Act of 1940
↑  Statement on Signing the Alien Registration Act, June 29th, 1940
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: sh85069606  NARA: 10642541 
צווי הגירוש
מפת העקירה
מחנה העקורים ג'רום
תמונתה של דורותיאה לאנג מאפריל 1942, המתעדת ילדים ממוצא יפני נשבעים אמונים לדגל ארצות הברית
עיתוני התקופה
לודוויג סימון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  דצמבר 1997 (בן 26) ברלין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 עיסוק:  שחקן טלוויזיה וקולנוע
 פרופיל ב-IMDb
 
לודוויג סיימון (מימין) עם צוות השחקנים של הסרט Alles Isy בפסטיבל הסרטים של מינכן 2018
לודוויג סימון (בגרמנית: Ludwig Simon,‏ נולד ב-22 בדצמבר 1996, או לפי רוב המקורות ב-1997) הוא שחקן גרמני.
ביוגרפיה

לודוויג סימון הוא בנם של השחקנים מריה סימון (אנ') ודוויד סטריסוב.
קריירה

בילדותו הופיע בתפקידים קטנים. תפקידו הראשון היה בסדרת הטלוויזיה הגרמנית Flemming (שידור ראשון: אוגוסט 2011).
הוא למד מאמו מריה סימון, שמגלמת את תפקיד המפקחת הראשית אולגה לנסקי בסדרת המשטרה "Polizeiruf 110", ששחקנים צעירים רבים ילוהקו לפרק חדש בסדרה . הוא נבחן באודישן ולאחר מכן לוהק לפרק ששודר בדצמבר 2014. הוא גילם את התלמיד טוביאס לובקול, תלמיד כיתה י' שתכנן פיגוע באמצעות מטען צינור בחדר המורים.
בשנת 2017, הוא שיחק בסדרת הטלוויזיה "Tatort: Söhne und Väter" .בסדרה הוא משחק לצד אביו הביולוגי דוויד סטריסוב. הוא מגלם את בנו של המפקח הראשי וחוקר המשטרה ג'נס סטלברינק, שחי עם אמו בים הבלטי .
באותה שנה הוא שיחק בתפקיד ראשי בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה Die Eifelpraxis". הוא גילם את פליקס לייטנר בן ה-17, הסובל ממחלה ונאלץ ללמוד שהאיש שחשב שהוא אביו אינו אביו הביולוגי.
בסדרת הטלוויזיה "Spreewaldkrimi" בהפקת ערוץ ZDF הוא גילם את טורסטן קרוגר הצעיר בפרק "Spiel mit dem Tod", ששודר לראשונה באמצע פברואר 2017.  באותה שנה הוא שיחק בתפקידי אורח בכמה סדרות בהן Betys Diagnose, Der Kriminalist .
במאי 2017, הוא שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "Last Spur Berlin". בשנת 2018 הוא שיחק בסדרת הטלוויזיה "Der Zürich-Krimi". הוא גילם את העבריין טים ריטר, החשוד ברצח.
בשנת 2018 הוא שיחק בקומדיית הנעורים "Meine devilishly good friend", שהוקרנה לראשונה בבתי הקולנוע הגרמניים ביוני 2018.
בסדרת הטלוויזיה "Wir Liebe das Leben" בבימויה של שרי הורמן, שהוקרנה לראשונה בערוץ ZDF באפריל 2018, שיחק סימון את אחד מתלמידי חטיבת הביניים לצד גוסטב שמידט, מוחמד עיסא, מלינה פביאן ולרי סטול.  בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "Charité" משנת 2019, גילם סימון את החייל הצעיר לוהמן, החשוד בגרימת פצע ירי בעצמו ונידון למוות במשפט בגין פגיעה במאמץ המלחמתי.  בסדרת הטלוויזיה "שלגיה ושבעת הגמדים" הוא גילם את הנסיך.
בשנת 2018 הוא גילם את לני בן ה-17 בסרט הטלוויזיה "Alles Isy", נער שמפעיל לחץ על חבריו ג'ונאס ומרטין לאנוס.
ב-2019 הוא גילם את הדמות הראשית טריסטן בסדרת המקור השנויה במחלוקת של נטפליקס אנחנו הנחשול.
בשנת 2021 הוא שיחק בסרט מינכן, על סף מלחמה בהפקת נטפליקס.
חיים אישיים

סיימון מנגן בפסנתר, תופים וגיטרה. הוא גר בברלין .
הערות שוליים

↑  „Wir sind die Welle“ | Tristan-Darsteller Ludwig Simon privat. TV Movie vom 25. Oktober 2019. Abgerufen am 7. November 2019.
↑  Ludwig Simon. Profil bei vollfilm. Abgerufen am 7. November 2019.
↑  Maria Simon privat: So lebt die Schauspielerin als Patchwork-Mama abseits der Kameras.news.de vom 4. Oktober 2018. Abgerufen am 7. November 2019.
1 2 3 4  Interview mit Maria Simon und ihrem Sohn Ludwig. Offizielle Internetpräsenz Rundfunk Berlin-Brandenburg vom 10. Dezember 2014. Abgerufen am 4. Februar 2017.
1 2  Ludwig Simon und Mutter Maria „Polizeiruf“: Schüler ist Sohn der TV-Ermittlerin – und eines „Tatort“-Stars!. In: EXPRESS vom 14. Dezember 2014. Abgerufen am 4. Februar 2017.
↑  Flemming: Sexsüchtig (Deutschland, 2011). Bilder zur Serie. Abgerufen am 4. Februar 2017.
↑  TV-KRITIK: Saarbrückener „Tatort“: Ein Krimi wie ein schlechter Streich. In: Münchner Merkur vom 29. Januar 2017. Abgerufen am 4. Februar 2017
↑  ARD-KRIMI: Saarbrücker "Tatort" – Wer wird mit Devid Striesow warm?. In: Berliner Morgenpost vom 30. Januar 2017. Abgerufen am 4. Februar 2017
↑  Spreewaldkrimi - Spiel mit dem Tod. zdf.de. Abgerufen am 17. Januar 2022
↑  Reihe „Spreewaldkrimi – Spiel mit dem Tod“. Fernsehkritik bei Tittelbach.tv. Abgerufen am 4. Februar 2017.
↑  Der Zürich-Krimi: Borchert und die Macht der Gewohnheit. Handlung, Besetzung und Bildergalerie. Offizielle Internetpräsenz Das Erste. Abgerufen am 29. September 2019
↑  "Borchert und die Macht der Gewohnheit": Der Zürich-Krimi: Borchert an der Goldküste. Prisma.de. Abgerufen am 29. September 2019
↑  AZ-Filmkritik: "Meine teuflisch beste Freundin": Satanskind und Müslitochter. Kinokritik. In: Abendzeitung München vom 28. Juni 2018. Abgerufen am 29. September 2019
↑  „Meine teuflisch gute Freundin“: Bist du schon böse?. Kinokritik. In: Neue Presse vom 26. Juni 2018. Abgerufen am 29. September 2019
↑  Wir lieben das Leben. Pressemappe des ZDF. Abgerufen am 26. April 2018.
↑  Charité (1+2): Heimatschuss/Schwere Geburt. Handlung und Besetzung. Offizielle Internetpräsenz Das Erste. Abgerufen am 14. Februar 2019.
↑  Fernsehfilm „Schneewittchen und der Zauber der Zwerge“. TV-Kritik bei tittelbach.tv. Abgerufen am 30. Mai 2020.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1122441258  NKC: pna20221163490  VIAF: 8148330104506662011   WorldCat (עם VIAF): 8148330104506662011
כריסטופר אייר

כריסטופר ואסבאק אייר (בנורווגית: Kristoffer Vassbakk Ajer; נולד ב-17 באפריל 1998 בנורווגיה) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ברנטפורד מהפרמייר ליג ובנבחרת נורווגיה.
קריירת מועדונים > סטארט

אייר נולד בנורווגיה, ובגיל 10 הצטרף למחלקת הנוער של לילסטרום מליגת העל הנורווגית. בשנת 2014 עבר אייר לסטארט, גם היא מליגת העל הנורווגית, בשל מעבר משפחתו לקריסטיאנסנד. ב-19 ביולי 2014 ערך אייר את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 2–1 על בודה/גלימט במסגרת המחזור ה-16 בליגה. ב-28 בספטמבר הבקיע אייר את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-22 בניצחון 3–1 על סרפסבורג 08 במסגרת המחזור ה-25 בליגה. הוא סיים את עונתו הראשונה במועדון עם 13 הופעות ליגה ושער אחד.
ב-7 באפריל 2015, כשהוא מתקרב לגיל 17, ענד אייר את סרט הקפטן במשחק ליגה נגד לילסטרום שהסתיים בתוצאה 1–1, וכך הפך לקפטן הצעיר ביותר בתולדות ליגת העל הנורווגית. את עונתו השנייה במועדון הוא סיים עם 30 הופעות ליגה ו-11 שערים.
קריירת מועדונים > סלטיק

בתחילת חודש ינואר 2016 הגיע אייר לסלטיק מליגת העל הסקוטית לתקופת התרשמות בת שבוע, וב-17 בפברואר 2016 חתם על חוזה ל-4 שנים במועדון שהחל בחודש יוני 2016.
קריירת מועדונים > ברנטפורד

ב־21 ביולי 2021 עבר אייר לברנטפורד האנגלית כשחתם לחמש שנים בסכום של 13.5 מיליון ליש"ט.
ב-7 במאי 2022 כבש שער בכורה בקבוצה, בניצחון 0–3 על סאות'המפטון.
כליאה המונית

נשים וילדים בורים במחנה ריכוז בריטי בדרום אפריקה (1899–1902)
כליאה המונית (באנגלית: Internment) היא כליאה של אנשים, בדרך כלל בקבוצות גדולות, ללא כתב אישום וללא כוונה להגיש כתב אישום. המונח משמש בעיקר לכליאה של "אזרחי אויב בזמן מלחמה או חשודים בטרור". לפיכך, אף על פי שמשמעות המונח היא מאסר, השימוש בו מתייחס לכליאה מונעת ולא לכליאה לאחר שאדם הורשע בפשע כלשהו. השימוש במונח Internment נתון לוויכוח ולרגישויות פוליטיות. המילה משמשת מדי פעם גם לתיאור נוהג של מדינה נייטרלית לעצור צבא וציוד לחימה בשטחה בתקופות מלחמה, על פי אמנת האג משנת 1907.
כלואים עשויים להיות מוחזקים בבתי כלא או במתקנים המכונים מחנות מעצר (הידועים גם כמחנות ריכוז). מקור המונח מחנה ריכוז הוא במלחמת עשר השנים הספרדית-קובנית כאשר כוחות ספרדים עצרו אזרחים קובנים במחנות על מנת להילחם ביתר קלות בכוחות הגרילה. בעשורים הבאים, הבריטים במלחמת הבורים השנייה והאמריקאים במלחמתם בפיליפינים השתמשו במחנות ריכוז.
המונח "מחנה ריכוז" או "מחנה מעצר" מתייחס למגוון מערכות שונות בחומרה, בשיעור התמותה ובארכיטקטורה. המשותף להן הוא שהאסירים מוחזקים מחוץ לשלטון החוק. מחנות השמדה, שמטרתם העיקרית היא הרג, מכונים באופן לא מדויק גם "מחנות ריכוז" (Internment).
ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם מגבילה את השימוש במעצר, כאשר סעיף 9 קובע: "אף אחד לא יהיה נתון למעצר שרירותי, לעיכוב או לגלות".
הגדרת מעצר ומחנה ריכוז

מילון המורשת האמריקאי (American Heritage Dictionary) מגדיר מחנה ריכוז כך: "מחנה שבו אנשים כלואים, בדרך כלל ללא שימוע ובדרך כלל בתנאים קשים, לעיתים קרובות כתוצאה מחברותם בקבוצה שהממשלה זיהתה כמסוכנת או בלתי רצויה."
דוגמה לכליאה אזרחית הייתה כבר בשנות ה-30 של המאה ה-19, אך המונח האנגלי מחנה ריכוז שימש לראשונה ביחס למחנות הריכוז (בספרדית: reconcentrados) שהקים הצבא הספרדי בקובה במלחמת עשר השנים (1868–1878). מחנות כאלה הקימה גם ארצות הברית במלחמתה בפיליפינים (1899-1902). השימוש במונח "מחנה ריכוז" התקיים כאשר הבריטים הקימו מחנות במהלך מלחמת הבורים השנייה (1899–1902) בדרום אפריקה למעצר בורים באותה תקופה.
במהלך המאה ה-20, הכליאה השרירותית של אזרחים על ידי המדינה הגיעה לשיא במחנות הריכוז הסובייטיים, הגולאגים (1918–1991) ובמחנות הריכוז הנאצים (1933–1945). השיטה הסובייטית הייתה הראשונה שהופעלה על ידי ממשלה על אזרחיה שלה. הגולאג כלל למעלה מ-30,000 מחנות במשך רוב שנות קיומו (1918–1991) ועצר כ-18 מיליון איש מ-1929 עד 1953. מערכת מחנות הריכוז הנאצים כללה כ-15,000 מחנות ולפחות 715,000 עצירים בו-זמנית. קשה לקבוע את מספר העצורים הכולל במחנות אלה, אך המדיניות המכוונת של השמדה באמצעות עבודה ברבים מהמחנות נועדה להבטיח שהאסירים ימותו מרעב, ממחלות ובהוצאות להורג. גרמניה הנאצית הקימה גם שישה מחנות השמדה, שתוכננו להרוג מיליוני בני אדם, בעיקר באמצעות תאי גזים.
כתוצאה מכך, המונח "מחנה ריכוז" משמש בערבוביה עם המושג "מחנה השמדה" והיסטוריונים מתלבטים אם להשתמש במונח "מחנה לכליאה המונית" (Internment), "מחנה ריכוז" או "מחנה מעצר" כדי לתאר מתקנים ודוגמאות לכליאה אזרחית.
מחנות דומים הוקמו גם לאחר מלחמת העולם השנייה, למשל מחנות המעצר שהקימו הבריטים בקפריסין למעפילים יהודיים לארץ ישראל, המחנות הבריטיים בקניה במהלך מרד מאו מאו (1952–1960), והמחנות שהוקמו בצ'ילה במהלך הדיקטטורה הצבאית של אוגוסטו פינושה (1973–1990). לפי מחלקת ההגנה של ארצות הברית, עד 3 מיליון אויגורים ובני קבוצות מיעוטים מוסלמיים אחרים מוחזקים במחנות החינוך מחדש של סין באזור שינג'יאנג. ידיעות אמריקאיות מתייגות אותם לעיתים קרובות כמחנות ריכוז. המחנות הוקמו בסוף שנות ה-2010 תחת הממשל של המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית הסינית שי ג'ינפינג.
השפעה

חוקרים דנו ביעילות הכליאה ההמונית כטקטיקה נגד התקוממות. מחקר משנת 2023 מצא כי המעצר במהלך מלחמת העצמאות של אירלנד הוביל לאי שקט רב יותר בקרב המורדים האירים והוביל אותם להילחם זמן רב יותר.
דוגמאות > מחנות פעילים

מחנות הכלא בצפון קוריאה (1948–הווה)
מתקן המעצר בגואנטנמו (2002–הווה)
מרכזי מעצר לפליטים בלוב (2011–הווה)
מחנות חינוך מחדש של אויגורים בסין (2017–הווה)
מחנות מעצר נגד הומואים בצ'צ'ניה (2017–הווה)
מעצרי מהגרים כחלק מעצירת ההגירה לארצות הברית (2018–הווה)
דוגמאות > בעבר

מחנות הכלא של מלחמת האזרחים האמריקאית (1861–1865)
מלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה (1900–1902)
רצח עם הררו ונמקווה (1904–1907)
ריכוז הארמנים במהלך רצח העם הארמני (1915–1916)
מחנה המעצר פרונגוך מחנה בריטי ששימש למלחמת העולם הראשונה ואסירי חג הפסחא באירלנד 1916
מלחמת האזרחים הפינית (1918)
צריף אברקורן בצפון אירלנד, המכונה גם צריף באליקינלר (1919–1921)
מחנה גורמנסטון במדינת אירלנד החופשית (1922–1923)
מחנות ריכוז איטלקיים באפריקה ובאירופה (1930–1944)
מחנות ריכוז גרמנים לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה (1933–1945)
כליאה יפנית של שבויי מלחמה ואזרחים במהלך מלחמת העולם השנייה (הסתיימה 1945)
מחנה Curragh באירלנד (1939–46 ו-1957–59)
מחנות מעצר יפנים-אמריקאים במלחמת העולם השנייה (1942–1946)
כליאה קנדית יפנית (1942–1949)
מחנות המעצר בקפריסין (1946–1949)
כפרים חדשים במלאיה כחלק מתוכנית בריגס במהלך חירום מלאיה (1950–1960)
מחנה הקבורה דאולי בהודו (1962–1967)
מבוך הכלא בצפון אירלנד (1971–75)
מחנה אומרסקה בבוסניה, 1992
מחנה דרטלי (Dretelj)‏, (1992–1995)
מחנה בוקה בעיראק (2003–2009)
כלא אבו גרייב בעיראק (1980–2014)
לקריאה נוספת

Pitzer, Andrea (2017). One Long Night: A Global History of Concentration Camps. Little, Brown and Company. ISBN 978-0-316-30359-0.
Stone, Dan (2015). Concentration Camps: A Very Short Introduction. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-879070-9.
Smith, Iain R.; Stucki, Andreas (בספטמבר 2011). "The Colonial Development of Concentration Camps (1868–1902)" (PDF). The Journal of Imperial and Commonwealth History. 39 (3): 417–437. doi:10.1080/03086534.2011.598746. S2CID 159576119. {{cite journal}}:  (עזרה)
Kotek, Joël (2000). Le siècle des camps (בצרפתית). p. 805. ISBN 978-2-7096-1884-7. Exhaustive history of the internment camps. Also available in German (Kotek, Joël; Rigoulot, Pierre (2001). Das Jahrhundert der Lager. ISBN 978-3-549-07143-4.)
לחמית

| --- | --- |
 שיוך:  wall of organ, ישות אנטומית מסוימת 
 אספקה עורקית:  עורק הדמע 
 ניקוז ורידי:  ורידי הלחמית 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (1026) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  tunica conjunctiva 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A15.2.07.047 
 TA2 (2019):  6836 
 FMA:  59011 
 קוד MeSH:  A09.371.337.168 
 מזהה MeSH:  D003228 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0009758 
 
תמונה של עין אנושית, שנראים בה בבירור כלי הדם המזינים את הלחמית.
לחמית או לחמית העין (conjunctivum) היא קרום רירי שקוף העוטף את לובן העין ומרפד את פנים העפעף. הלחמית מסייעת בלחלוח העין בכך שהיא מייצרת ריר ודמעות, אם כי בכמות פחותה מבלוטת הדמעות. כמו כן, היא משמשת כחלק מן המערכת החיסונית ומגינה על חלקיה הרגישים של העין מפני פתוגנים.
נהוג לחלק את הלחמית לשלושה חלקים: החלק הצמוד לגלגל העין, הנע ביחד איתו, החלק הצמוד לעפעפיים, וחלק מחבר בין השניים (fornix conjunctivae), שהוא רפוי יותר כדי לאפשר תנועה חופשית של גלגל העין. נקב בלחמית (Puncta lacrimalia) מאפשר מעבר הדמעות דרך תעלת הדמעות אל האף.
הלחמית רגישה לגירויים חיצוניים, ודלקת הלחמית היא מחלה קלה נפוצה, היכולה להיגרם כתוצאה מזיהום ויראלי או בקטריאלי, אלרגיה, חומרים מגרים (כגון אבק) או תנאי יובש.
פירוש המילה "לחמית" בלטינית (conjunctivum, בריבוי conjunctiva) פירושו "מחבר", "מאגד", כיוון שהיא מחברת בין העין והעפעף. בעברית נגזר השם מן השורש ל.ח.מ במשמעות של "חיבור" (כמו בפועל "להלחים").
ראו גם

פינגואקולה
לבינה (זמרת)

| --- | --- |

לבינה במסיבת עיתונאים באירוויזיון 2017
 לידה:  1 במאי 1991 (בת 33) בון, גרמניה גרמניה
 שם לידה:  איזבלה לבינה לואין
 מוקד פעילות:  גרמניה גרמניה  אוקראינה אוקראינה
 תקופת הפעילות:  מ-2017 
 מקום לימודים:  קינגס קולג' לונדון 
 סוגה:  פופ
 שפה מועדפת:  גרמנית, אנגלית 
 כלי נגינה:  קול
 חברת תקליטים:  סוני מיוזיק אנטרטיינמנט 
 פרופיל ב-IMDb
 
לבינה באירוויזיון 2017
איזבלה לבינה לואן, ידועה בשם משפחתה, לבינה, היא זמרת-יוצרת גרמנייה. לבינה ייצגה את גרמניה באירוויזיון 2017 עם השיר "Perfect Life". לבינה הגיעה למקום ה-25 בגמר עם 6 נקודות בלבד (3 נקודות מהשופטים ו-3 נקודות מהקהל).
קריירה > אירוויזיון 2017

בשנת 2016 לבינה הוכרזה על ידי רשות השידור הגרמנית (ARD) כאחת מ-33 האמנים שנבחרו להתחרות בקדם הגרמני לשנת 2017. ב-6 בינואר 2017, אושר כי היא אחת מחמשת הזמרים שנבחרו להתחרות בגמר הקדם הגרמני. בגמר, לבינה ביצעה את השיר "When We Were Young" של הזמרת אדל. היא הצליחה להביס את ארבעת המתמודדים אשר התמודדו מולה ובכך עלתה לשלב האחרון בגמר. בשלב הזה, לבינה שרה את שני השירים אשר התמודדו לייצג את גרמניה באירוויזיון 2017. לבסוף, העם הגרמני בחר את השיר "Perfect Life" כשיר הגרמני לתחרות האירוויזיון. מכיוון שגרמניה היא אחת מ"חמשת הגדולות", היא עלתה אוטומטית לגמר, שם היא זכתה במקום ה-25 עם 6 נקודות בלבד.
חיים אישיים

לבינה נולדה לשם איזבלה לבינה לואן, בעיר בון, גרמניה. כמה שנים לאחר מכן, היא ומשפחתה עברו לעיר קמניץ. היא למדה בבית הספר לגימנסיה של ד"ר וילהלם-אנדרה, ובשנת 2009 סיימה תואר בין-לאומי במכללת אימפינגטון וילג, אשר ממוקמת בעיר קיימברידג', בריטניה. לאחר מכן, לבינה עברה ללונדון, שם השלימה תואר ראשון בקינגס קולג' לונדון.
דיסקוגרפיה > אלבומים

2017 – "Unexpected"
דיסקוגרפיה > סינגלים

2016 – "Divided"
2017 – "Perfect Life"
2017 – "Stop Right There"
הערות שוליים

↑  Eurovision 2017 Results: Voting & Points, EurovisionWorld
↑  ESC-Vorentscheid: Levina tritt gegen sich selbst an, TZ
↑  Levina wins Unser Song 2017 and will sing “Perfect Life” at Eurovision, אנתוני קו, 9 בפברואר 2017
↑  Germany: Levina wins Unser Song 2017, esctoday
↑  Speed-Dating mit den Kandidaten für Unser Song 2017, רשות השידור הגרמנית
↑  Diese fünf nehmen am Vorentscheid teil, רשות השידור הגרמנית
↑  Germany's Levina takes her Perfect Life to Kyiv, אתר האירוויזיון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1125072032  MusicBrainz: ac087784-0e0c-4a1d-860a-e91e8d45f1b2  VIAF: 3260148705747537080000   WorldCat (עם VIAF): 3260148705747537080000
כריסטופר באקלי

| --- | --- |

 לידה:  24 בדצמבר 1952  (בן 71) ניו יורק
 שם לידה:  Christopher Taylor Buckley 
 מדינה:  ארצות הברית 
 לאום:  אמריקני
 עיסוק:  סופר
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל, Portsmouth Abbey School, אוניברסיטת פורדהם, ג'ונתן אדוארדס קולג' 
 שפות היצירה:  אנגלית
 תחום כתיבה:  סאטירה
 סוגה:  רומנים
 נושאי כתיבה:  פוליטיקה, חינוך
 יצירות בולטות:  תודה שעישנתם, פלורנס מחצי האי ערב
 
כריסטופר טיילור באקלי (באנגלית: Christopher Taylor Buckley; נולד ב-24 בדצמבר 1952) הוא סופר אמריקאי הכותב סאטירה פוליטית.
חייו

כריסטופר באקלי הוא בנם של ויליאם פ. באקלי, גם הוא סופר ופטרישיה באקלי (אנ'), אשת חברה קנדית. באקלי בעל אזרחות אמריקאית וקנדית.
לאחר שסיים בית ספר בפורטסמות' (אנ') ברוד איילנד למד באוניברסיטת ייל ב-1975. הוא התגורר במכללת ג'ונתן אדוורדס שבסמוך לה והיה חבר אחוות הגולגולת והעצמות בדומה לאביו. היה עורך מגזין הגברים ״אסקוויר״.
ב-1981 עבר לוושינגטון די. סי. לעבוד בתור כותב הנאומים הראשי של ג'ורג' בוש - מי שהיה אז סגן הנשיא ארצות הברית. על סמך הניסיון הזה בפוליטיקה כתב את ספרו הסאטירי הראשון, "The White House Mess".
במסגרת עבודתו כתב בעבור עיתונים רבים ונחשבים ובהם הניו יורק טיימס, וושינגטון פוסט, וול סטריט ז׳ורנאל, טיים, ואניטי פייר, הניו יורקר ועוד.
ב-2008 יצא בתמיכה פומבית בברק אובמה בבחירות לנשיאות ארצות הברית. בהמשך לתמיכה זו התפטר מהמגזין השמרני התומך במפלגה הרפובליקנית בו כתב ואותו ייסד אביו, הנשיונל ריביו.
היה נשוי ללוסי גרג באקלי, בתו של דונלד גרג, יועצו של סגן הנשיא בוש לביטחון לאומי. מהנישואים הללו יש לבאקלי שני ילדים: קייטלין (1988) וויליאם (1991). הזוג התגרש באפריל 2011. לבאקלי בן נוסף, ג׳ונתן (2000) מיחסיו עם אירינה וואלפל. בשנת 2012 התחתן עם דוקטור קטרין קלוז, לה 4 ילדים.
יצירותיו

1986 - The White House Mess
1994 - Thank You for Smoking
1998 - God Is My Broker: A Monk-Tycoon Reveals the 7.5 Laws of Spiritual and Financial Growth
1999 - Little Green Men
2002 - No Way to Treat a First Lady
2004 - Florence of Arabia
2007 - Boomsday
2008 - Supreme Courtship
2012 - They Eat Puppies, Don't They?: A Novel