stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שירות הביטחון הכללי
היסטוריה > טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל

בלילה שלפני טבח שבעה באוקטובר הוקפץ ראש השב"כ, רונן בר למטה השב"כ לאור מידע שהגיע לארגון על סימנים למתקפה. הוא קיים התייעצויות בנושא, שבסופן הוחלט, בהמלצת השב"כ, שלא לנקוט בצעדים להעלאת הכוננות, אך במקביל הוחלט על שליחת צוות של היחידה המבצעית לאזור העוטף.
לוחמי היחידה המבצעית של השב"כ, שחלקם הגיעו לאזור הגבול עוד לפני פרוץ הקרבות, היו הראשונים שנלחמו כשמחבלי חמאס פלשו. במתקפה נהרגו 10 לוחמי שב"כ – בהם אחת שנרצחה בביתה.
בעקבות המתקפה הקים שב"כ גוף בשם חפ"ק ניל"י, שמטרתו הריגתם של כל מחבלי חמאס שהשתתפו במתקפת הפתע.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, החל מתחילתה עסקו חוקרי השב"כ בחקירת מחבלים שנלכדו, לשם מתן מודיעין לכוחות הלוחמים.
מבצעים לשחרור חטופים
מבצע ראשית האור: ב-30 באוקטובר 2023 לוחמי היחידה המבצעית של השב"כ, לצד לוחמי ימ"מ, חילצו בפעולה קרקעית לילית ברצועת עזה את החיילת אורי מגידיש שנחטפה על ידי חמאס. על המבצע פיקדו ראש השב"כ רונן בר והרמטכ"ל הרצי הלוי, והוא נוהל מחמ"ל המבצעים המיוחדים של השב"כ.
מבצע יד זהב: ב-12 בפברואר 2024 לוחמי הימ"מ לצד לוחמי היחידה המבצעית של השב"כ בשיתוף פעולה עם לוחמי שייטת 13 וחטיבה 7 של צה"ל תחת אש כבדה של חיל האוויר ויצירת מסדרון אש, חילצו בפעולה קרקעית לילית באזור שאבורה-רפיח שברצועת עזה את החטופים פרננדו סימון מרמן, ולואיס הר, שנחטפו ב-7 באוקטובר במסגרת הטבח בניר יצחק. על המבצע פיקדו מתוך חמ"ל המבצעים המיוחדים של השב"כ ראש השב"כ, הרמטכ"ל, מפכ"ל המשטרה, מפקד הימ"מ, ראש אמ"ן, ראש אמ"ץ, ומפקד חיל האוויר. על התקיפות מהאוויר פיקדו מתוך מפקדת פיקוד הדרום בבאר שבע מפקד פיקוד הדרום, ירון פינקלמן, ומפקד אוגדה 98, דן גולדפוס.
מבצע ארנון: ב-8 ביוני 2024 חולצו ארבעה חטופים ישראלים שהוחזקו במחנה הפליטים נוסייראת. על המבצע פיקדו הרמטכ"ל הרצי הלוי וראש שב"כ רונן בר בחפ"ק משותף. את המבצע הובילו הימ"מ והיחידה המבצעית של השב"כ עם מעטפת שסיפק צה"ל.
הסדרת פעילותו של השב"כ

סמכותו של השב"כ בהקמתו התבססה על סעיף 18 לפקודת סדרי השלטון והמשפט, שהסמיכה את הממשלה "להקים כוחות מזוינים, ביבשה, בים ובאוויר, אשר יהיו מורשים לעשות את כל הפעולות הדרושות והחוקיות לשם הגנת המדינה".
עם הגידול במרכזיותו של השב"כ בחיי מדינת ישראל גבר הצורך בהסדרת פעילותו. בעקבות פרשת קו 300 ופרשת עיזאת נאפסו, כמו גם טענות על שימוש בלתי מבוקר בעינויים במהלך חקירתם של עצירים פלסטינים, הוקמה "ועדת לנדוי", שפרסמה בשנת 1987 דו"ח שבא לקבוע קריטריונים לשימוש באמצעי חקירה זה. הדו"ח קבע שבשב"כ רווחה בשנות ה-80 של המאה ה-20 תרבות של עדויות שקר. הדו"ח המליץ על התרת שימוש בלחץ פיזי מתון בחקירות, והגמשה של הכללים כאשר מדובר בחקירה העוסקת ב"פצצה מתקתקת", שהיא אירוע חבלני ספציפי העומד להתרחש בזמן הקרוב, ויש לעשות כל מאמץ על מנת לסכלו. בשנת 1999, בעקבות עתירות שהוגשו על ידי האגודה לזכויות האזרח והוועד הציבורי נגד עינויים בישראל, דן בג"ץ בשיטות החקירה של השב"כ, ובפסק-דין תקדימי קבע שאסורות שיטות חקירה הכוללות לחץ פיזי. בעקבות פסיקה זו קראו אנשי ציבור ובהם הח"כים רובי ריבלין ושאול יהלום לחוקק חוק שיתיר לשב"כ להמשיך ולהשתמש בלחץ פיזי מתון בחקירותיו. הדיונים בכנסת ובוועדותיה בעניין זה נמשכו עד שנת 2002, אז חוקקה הכנסת את חוק שירות הביטחון הכללי, המסדיר את פעולתו של השב"כ. בסופו של דבר לא כלל החוק סעיף המתיר שימוש בלחץ פיזי.
על פי חוק השב"כ, ראש הממשלה ממונה על ראש השב"כ ונושא באחריות מיניסטריאלית לפעולת הארגון. השב"כ כפוף לממשלה (בדומה לצה"ל) ובנוסף פועלת "ועדה לשירותים חשאיים" הכוללת 5 חברים, בהם ראש הממשלה, שר הביטחון, שר המשפטים ושני שרים נוספים, המייצגת כלפי השב"כ את הממשלה כולה (בדומה לתפקיד הקבינט ביחס לצה"ל). בניגוד לחקירות משטרה, חקירות השב"כ אינן מחויבות בתיעוד קולי וחזותי.
עד שנת 2005 שימש נציג השב"כ בתפקיד סגן מנהל האגף לחינוך הערבי במשרד החינוך. הנציג היה יכול לבטל מינויים של מורים, מנהלים ובעלי תפקידים אחרים במערכת החינוך הערבית. התפקיד בוטל על פי המלצת ועדת דוברת.
במשך שנים רבות היה איש שב"כ הכפוף לפרקליטות המדינה, "מבקר תלונות נחקרים בשב"כ" (מבת"ן). בשנת 2013 הועבר תפקיד זה למשרד המשפטים.
בשנים 2001–2008 הוגשו למבת"ן ונבדקו על ידו כ-600 תלונות על עינויים והתעללות, אולם לא נפתחו חקירות פליליות (וכך גם בשנת 2015, בה הוגשו 56 תלונות). בשנת 2013 הודיעה המדינה, בתשובה לעתירה בבג"ץ, כי תאפשר בעתיד עיון של המתלוננים בחלק מחומרי הבדיקה העוסקים בתלונותיהם, ללא חומר שמסירתו עלולה לפגוע באינטרסים ציבוריים. בתחילת שנת 2018 פורסם כי לראשונה מאז הקמת המבת"ן, נפתחה חקירה פלילית נגד חוקר שב"כ בעקבות תלונה.
הגוף המבקר את השירות הוא החטיבה לביקורת מערכת הביטחון במשרד מבקר המדינה.
דרכי הפעולה של השב"כ

במהלך השנים השתמש השב"כ (כדי להשיג מידע מודיעיני) בשיטות חקירה שנויות במחלוקת, שבחלק מהמקרים נפסלו בחלקן בסופו של דבר בהוראת בג"ץ, ובהן שיטות של עינויים בחקירת חשודים (כמו טלטולים). ארגוני זכויות אדם טענו בשנת 2011 שהשב"כ עודנו ממשיך להשתמש בחלק משיטות אלה, וגורמים בקהילת המודיעין הישראלית אישרו (במסגרת תחקיר של "ידיעות אחרונות" ב-2008) כי האמצעים שבהם נעשה שימוש בחקירות הם מכות יבשות, כיסוי ראש, כבילה קשה, בידוד, עמידה לפרקי זמן ממושכים ומניעת שינה.
לקבלת מידע מודיעיני נעזר השב"כ גם במשתפי פעולה (משת"פים) מקרב הפלסטינים. על מנת לגייס משת"פים משתמש השב"כ בטכניקות של תגמול כספי ולטענת פלסטינים גם סחיטה. חלק ממשתפי הפעולה נרצחו על ידי ארגונים פלסטיניים. מאז יישום תוכנית ההתנתקות נפגעה יכולתו לאיסוף מודיעין בשטח רצועת עזה, מה שהתבטא בין השאר בפרשת חטיפת החייל גלעד שליט.
מקורות המידע מופעלים על ידי בעלי תפקיד המכונים "רכזי מודיעין". במרחב ירושלים, יהודה ושומרון פועלים רכזי השטח בגלוי, מנהלים קשר שוטף עם הקהילה בשטח שעליו הם אחראים ונותנים מענה לבעיות יומיומיות. עם זאת, הפעלת הסוכנים וקבלת המידע נעשות באופן סמוי.
השב"כ משתמש גם בהאזנות סתר. כך נעשה, למשל, בפרשת החשדות המיוחסים לח"כ לשעבר עזמי בשארה. כן באפשרותו לקבל בזמן אמת את נתוני התקשורת של טלפונים סלולריים ובהם למשל מיקומו של כל מכשיר סלולרי. נתונים אלה, המתקבלים מחברות התקשורת בהתאם לסעיף 11 לחוק שירות הביטחון הכללי וסעיף 13 בחוק התקשורת (בזק ושידורים) נאגרים במאגר נתונים של השב"כ המכונה "הכלי". מאז שנת 2002 אוסף השב"כ מידע (שאינו נתוני תוכן), לרבות נתוני תקשורת הנוגעים לשיחות טלפון, מסרונים, או היסטוריית גלישה באינטרנט והיסטוריית מיקומים. הגישה למידע מוגבלת באישור ראש השב"כ, והיא מפוקחת בידי היועץ המשפטי לממשלה וועדת המשנה למודיעין ושירותים חשאיים של ועדת החוץ והביטחון.
כדי לבצע מעצרים ופעולות מיוחדות בשטחים, השב"כ משתף פעולה עם הימ"מ וימ"ס, שתיהן יחידות של משמר הגבול, וכוחות של צה"ל (בעיקר יחידת דובדבן וחטיבת כפיר). השב"כ עוצר וחוקר גם קטינים החשודים בפעילות טרור או בסיוע לה. מעצרים אלו סופגים לעיתים ביקורת. בנוסף מפעיל השב"כ יחידה מבצעית של לוחמים שמבצעת פעילות חשאית בשטחים עוינים. צוות "טקילה" של השב"כ מוקפץ לאירועי פח"ע.
לפחות מאז 2005 מזמין השב"כ באמצעות משטרת ישראל פעילים משני קצות הקשת הפוליטית לשיחות אזהרה.
לפי החלטת ממשלה מ-1975 השב"כ מציב מאבטחים חמושים סמויים (הנקראים "מטוסאים") על כל מטוס נוסעים ישראלי. קודם לכן היו במטוסי אל-על מאבטחים של היחידה הממלכתית לאבטחת אישים ומשלחות.
סיכול ריגול

סיכול פעילותם של מרגלים בישראל היווה את עיקר פעילותו של השב"כ בעשרים שנותיו הראשונות, והוא מרכיב חשוב בעבודת הארגון עד היום. במסגרת פעילותו זו זכה השב"כ להצלחות לא מבוטלות, אם כי יש מקרים – שהבולט שבהם הוא זה של מרקוס קלינגברג – שבהם פעלו מרגלים בישראל במשך שנים רבות, וגרמו נזק רב ביותר עד לחשיפתם.
התמודדות עם יהודים

"החטיבה לסיכול טרור וחתרנות מדינית בקרב מגזר ישראל וזרים", הידועה גם בשם "המחלקה היהודית בשב"כ" "החטיבה היהודית" ו"האגף היהודי", עוסקת גם בסיכול וחקירת טרור יהודי.
בשנת 1984 חשף "האגף היהודי" בשב"כ את המחתרת היהודית שביצעה שורת פיגועים החל משנת 1980. בעקבות המלצות ועדת שמגר לחקר טבח מערת המכפלה, הוגדל האגף.
בשנת 2003 נחשפה מחתרת בת עין, אחרי שחבריה ניסו להניח מטען חבלה ליד בית ספר לבנות במזרח ירושלים. באמצע העשור השני של המאה ה-21 הגביר השב"כ את פעילותו נגד טרור יהודי. באפריל 2016 הודיע השב"כ כי "כל אירועי הטרור היהודי מהשנתיים האחרונות פוענחו".
המחלקה היהודית בשב"כ מפעילה סוכנים בישיבות ובישובים בהתנחלויות ומספר פעמים פורסם על ניסיונות גיוס של בחורי ישיבות ומתנחלים למחלקה.
ראש השירות

לפי חוק שירות הביטחון הכללי, ”ראש השירות מופקד על ניהול השירות, על הפעלתו ועל פיתוח יכולתו, ויקבע לענין זה את נהלי השירות, ובאישור ראש הממשלה, את הוראות השירות.” החלטות בתחומי הפעלת השירות ופיתוחו, מתקבלות גם בוועדת השרים לענייני שירות ביטחון כללי.
ראש השירות הנוכחי הוא רונן בר.
פרסום מידע על השב"כ

המוטו של השב"כ הוא מָגֵן וְלֹא יֵרָאֶה. ברוח מוטו זה וגם מטבע הדברים, המדינה לא מוסרת פרטים רבים על המבנה הארגוני, האנשים המנהלים אותו, וכל פרט אחר הנוגע לפעילותו. חוק שירות הביטחון הכללי קובע: "כללים, הוראות השירות, נוהלי השירות וזהות עובדי השירות והפועלים מטעמו, בעבר או בהווה, וכן פרטים אחרים בנוגע לשירות שייקבעו בתקנות, הם חסויים וגילוים או פרסומם אסור. המגלה או המפרסם מידע חסוי לפי חוק זה בלא היתר, דינו מאסר שלוש שנים". כמו כן, השב"כ הוא אחד מהגופים שאינם מחויבים לחשוף מידע מתוקף חוק חופש המידע.
עד שנת 1996 שמו של ראש השב"כ (כמו גם שמו של ראש "המוסד") היה אסור בפרסום, אף על פי שרבים ידעו את זהותו, ובהם פוליטיקאים, ראשי הצבא, עיתונאים רבים ואף ראשי מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית. בסופו של דבר הוחלט לחשוף את שמו של ראש השב"כ כשהובן שבעידן האינטרנט, עם מעט מאמץ כל אדם המעוניין בכך יוכל לגלות את זהותו. ראש השב"כ הראשון שזהותו נחשפה באופן רשמי עם כניסתו לתפקידו הוא עמי אילון.
בשנת 2005 הושק אתר האינטרנט של השב"כ וב-5 בדצמבר 2007 הוא שודרג. בעוד שבעבר עסקו תוכני האתר במידע למועמדים לגיוס, האתר המשודרג עוסק במידע על הארגון, על ההיסטוריה שלו ועל עובדיו שהלכו לעולמם. האתר עוסק גם בסקירות של ריגול וטרור הכוללות דוחות חודשיים ושנתיים, כמו גם פרסומים על אירועים פרטניים. בהמשך לשדרוג נוספו לאתר גם דפים בערבית ובאנגלית.
השב"כ בספרות, בקולנוע ובטלוויזיה

ספרו של יאיר וינשטוק משנת 1997, "בלתי הפיך", מתאר מזימה חשאית של השב"כ נגד הציבור החרדי בישראל, שבה יהרסו את הציבור החרדי מבפנים באמצעות מלחמת אחים.
בעלילת ספרו של חיים גרינבוים, "צוואה", שיצא לאור בשנת 2005, לשב"כ מקום מרכזי.
שלושת ספריו של חגי טיומקין – "תיק כחול-לבן" (1992), "תיק ספקולטיבי" (1997) ו"תיק IVF" ‏(2014) – עוסקים בחקירות שמנהל השב"כ.
"סרק סרק" הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של חיים בוזגלו משנת 2012, שעלילתו עוסקת בניסיון של השב"כ למנוע התנקשות בראש הממשלה אריאל שרון, ערב ביצוע תוכנית ההתנתקות.
"שומרי הסף" הוא סרט תיעודי של הבמאי דרור מורה משנת 2012, הבוחן נושאים בסכסוך הישראלי-פלסטיני מנקודת ראותם של שישה מראשי השב"כ.
סדרת הטלוויזיה "תא גורדין" דרמת ריגול ישראלית משנת 2012 המגוללת את סיפורו קצין סיירת לשעבר אשר הופך בידי הוריו למרגל של הביון הרוסי, כשמנגד, בשב"כ מתחילים לחקור אודות המשפחה ואודות המעורבות עם רוסיה ופועלים לסכל אותה.
סדרת הטלוויזיה הישראלית "פאודה" שודרה בארבע עונות, והיא מגוללת את סיפורם של דורון קביליו, מפקד צוות מסתערבים של השב"כ וחברי צוותו.
סדרת הטלוויזיה הישראלית "כפולים" שודרה בשלוש עונות, שבכל אחת מהן נדרש השב"כ לפענח אירוע בעל חשיבות רבה למדינת ישראל.
סדרת הטלוויזיה הישראלית "בוגד" אשר במרכז הסדרה, מטוס ישראלי שהמריא מתל אביב נעלם מהרדאר ללא סיבה נראית לעין. ג'ורג'י (ליאור אשכנזי), איש שב"כ לשעבר שנפצע והתעוור, ושאשתו וילדיו הם בין נוסעי המטוס מנסה להגיע לחקר האמת לגבי היעלמות המטוס.
לקריאה נוספת

כרמי גילון, שב"כ בין הקרעים, הוצאת משכל, 2000
דויד גרוסמן, נוף הרים שווייצרי (התרשמות תיעודית מתוך הזמן הצהוב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987; גרסה מקוונת: נוף הרים שווייצרי, כותרת ראשית, 29 באפריל 1987)
הלל כהן, ערבים טובים - המודיעין הישראלי והערבים בישראל, הוצאת עברית, 2006
יעקב פרי, הבא להרגך, הוצאת קשת, 1999
רוני שקד ושלמה הררי, השב"כ בעקבות קפוצ'י, הוצאת ידיעות אחרונות, 1995
יוסי מלמן ודן רביב, תל אביב: מרגלים לא מושלמים, ספרית מעריב, 1990
רונן ברגמן, מדינת ישראל תעשה הכל, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2009
יוסי מלמן ואיתן הבר, המרגלים, תל אביב : הוצאת ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2002
יוסי מלמן ודן רביב, מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין, הוצאת ידיעות ספרים, 2012
עמוס הראל ואבי יששכרוף, המלחמה השביעית - איך ניצחנו ולמה הפסדנו במלחמה עם הפלסטינים, הוצאת ידיעות אחרונות, 2004
רביב דרוקר ועפר שלח, בומרנג - כישלון המנהיגות באינתיפאדה השנייה, הוצאת כתר, 2005
דרור מורה, "שומרי הסף", הוצאת ידיעות ספרים, תל אביב, 2014
מיכאל בר-זוהר וניסים משעל, חיסול ממוקד: שב"כ - המבצעים הגדולים, הוצאת ידיעות ספרים, 2017
כלילה מגן, חשופים בעלטה: המוסד, השב"כ והתקשורת הישראלית, הוצאת ידיעות ספרים, 2017.
אלי בכר, ייעוץ משפטי בארגון ביטחוני, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2013
אלי בכר, שב"כ במבחן: ביטחון, משפט וערכי הדמוקרטיה, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2020
עמיר כהנא ויובל שני, פיקוח על מעקב מקוון בישראל, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2020
אפרים לפיד, לוחמי הסתר - המודיעין הישראלי מבט מבפנים, ידיעות ספרים, 2017, עמ' 183–217
פנחס נרקיס, שירות הביטחון הכללי בישראל, מבט משפטי, הוצאת אוצר המשפט, 2020
רונן ברגמן, "פגשתי קטסטרופה, ארגון בקריסה מוחלטת", ראיון עם עמי אילון 7 ימים, ידיעות אחרונות, 12 בנובמבר 2021
ראובן מרחב, מקום במרחב – כשהאדם נפגש עם נתיבות ההיסטוריה, ידיעות ספרים, 2022, פרק 7, עמודים 96-80
לאופולד קומפרט

| --- | --- |

לאופולד קומפרט, דיוקן מצויר ב-"Jewish Enyclopaedia"
 לידה:  15 במאי 1822 מניכובו הראדישטה, צ'כיה 
 פטירה:  23 בנובמבר 1886 (בגיל 64) וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  האימפריה האוסטרית 
 מקום קבורה:  בית העלמין היהודי הישן של וינה 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 בן או בת זוג:  מארי קומפרט 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פרידריך שילר 
 
לאופולד קומפרט (בגרמנית: Leopold Kompert,‏ 15 במאי 1822 – 23 בנובמבר 1886) היה סופר אוסטרי, יהודי יליד צ'כיה (בוהמיה). בכתביו תיאר בשפה הגרמנית את הווי יהודי בוהמיה בתקופת תחילת האמנציפציה. משויך ל"סופרי הגטו היהודי". קומפרט היה אמביוולנטי לגבי עתיד היהודים בסביבה הגרמנית שאת תרבותה העריך, לפעמים סבר שייטיבו היהודים לעשות אם יהגרו לאמריקה. בסיפוריו מתוארים גם השכנים הצ'כים מתוך הזדהות עם תלאות עמם.
רקע משפחתי ושנות צעירותו

לאופולד קומפרט נולד בשנת 1822 במינכנגרץ (Münchengrätz), בצ'כית מניכובו הראדישטה (Mnichovo Hradiště) שבמרכז בוהמיה, אז באימפריה האוסטרית, כבן ליהודי עני, סוחר צמר. מאמו וסביו הרב ירש אהבה למורשת היהודית.
את לימודיו התיכוניים עשה בגימנסיה בעיר יונגבונצלאו (Jungbunzlau) - כיום מלאדה בולסלב, שם התיידד עם מוריץ הרטמן ואיזידור הלר וזכה למורים טובים שעודדו את צמאונו לידע.
בשנת 1838 למד זמן מה פילוסופיה באוניברסיטת קארל בפראג, אך באותה תקופה אביו נקלע למצוקה כספית קשה ולא היה מסוגל לתמוך שוב בלימודיו. קומפרט הצעיר התפרנס כמורה פרטי בביתו של סוחר מקומי, אולם הכסף לא הספיק ונאלץ לנטוש את לימודיו. הלך פעם ברגל לווינה בתקווה למצוא אמצעי פרנסה. אחר כך נדד במישור ההונגרי, ה"פוסטה" ובעת מסעו עצר פרק זמן בפרסבורג (ברטיסלאבה; סלובקיה של היום), שם פרסם רשמים מנדודיו בהונגריה בעיתון המקומי "פרסבוגר צייטונג". הועסק בהמשך על ידי ל. פרנקל בעיתון "זונטגסבלטרן" שם פרסם פיליטונים. היה לאחר מכן למשך ארבע שנים (1843-1847) מורה פרטי בביתו של הרוזן גאורג אנדראשי בפרסבורג. אחרי מות אמו בשנת 1847 חזר לווינה ועשה שם זמנית לימודי רפואה עד שאירועי "אביב העמים" שינו את תוכניותיו. משנת 1847 הפך לתושב וינה.
שנות בגרותו ופעילותו העיתונאית והספרותית

כאמור קומפרט התחיל את פעילותו הספרותית החל משנת 1840 בעיתון "פרסבורגר צייטונג". בין השנים 1848–1852 ערך את העיתון "אסטרייכישר לויד".
בשנים 1852–1857 התפרנס שוב כמורה פרטי בעיר פסט בהונגריה. משנת 1857 חזר לחיות בווינה, נשא אשה אמידה והתקבל לעבודה בבנק קרדיטאנשטאלט. במקביל עבד כסופר פרילאנסר, כשהתבססותו הכלכלית עקב נישואיו איפשרה לו להתפנות לעבודה היצירתית והציבורית.
קומפרט הצטיין בספוריו על חייהם, מסורתם ומנהגיהם של יהודי בוהמיה ויש שכינו אותו ה"אוארבך של הגטו".
ביצירותיו תיאר את קשיי המעבר מהקיום במרחב המחניק שבין חומות הגטו היהודי אל החיים כחוואי בשדות הפתוחים של הכפר הבוהמי. מתוך הרגשה שההשפעה הכל-מיישרת של הזמנים המודרניים עלולה לחסל את הצביון של החיים הרוחניים היהודים, השתדל קומפרט להנציח בכתביו
את המקוריות, את העומק הפסיכולוגי, הרגשי ואת הרוח המוסרית שבמורשת היהדות.
בשנת 1863 פרסם קומפרט בעיתון "Jahrbuch für Israeliten" מאמר מאת צבי גרץ על המשיחיות, שעורר תרעומת בחוגים האדוקים וגרר הליכים משפטיים נגדו ונגד המחבר בטענה של "חילול השם".
במשפט נקראו כעדים מומחים לזר הורוביץ ויצחק מנהיימר.
קומפרט הפך עם הזמן לדמות חשובה בחיי העיר והקהילה היהודית. כחבר במועצת העיר וינה בין השנים 1873–1881 היה פעיל במיוחד בענייני חינוך. גם במסגרת בהנהלת הקהילה היהודית בבירת אוסטריה היה מעורב בנושאים שנגעו לחינוך היהודי, כשצידד בשילוב בחברה המודרנית הסובבת.
בחוג חבריו היה אפשר למצוא את היינריך לאובל, פרדיננד קירנברגר ואמיל קוּה.
נמנה גם עם נציגי כל ישראל חברים בווינה והיה פעיל בארגונים פילנתרופיים. כסגן יושב ראש "החברה למען היתומים בני ישראל" השקיע מאמצים בחינוך היתומים והיה לו חלק בהקמת המוסד של הברון טודסקו המיועד לאותם הילדים שיצאו מבית היתומים. בנוסף היה חבר בחוג האגודה ע"ש שילר.
לאופולד קומפרט נפטר בווינה ב-23 בנובמבר 1886.
יצירות

1848 Aus dem Ghetto. Geschichten (Erzählungen), Leipzig: Fr. Grunow
(מחיי הגטו. סיפורים - הוצאת פר. גרונו, לייפציג
[Judith die Zweite (יהודית השנייה), Das Alt Babele
Die Kinder des Randars; Ohne Bewilligung; Mährchen aus dem Ghetto]
Böhmische Juden (Erzählungen), Wien: Jaspar, Hügel und Manz 1851
יהודים בוהמים - סיפורים
[Der Dorfgeher; Eine Verlorene; Trenderl]
Am Pflug. Eine Geschichte Franz Duncker, Berlin 1855
מאחורי מחרשה. סיפור - רומן בשני כרכים, הוצאת פרנץ דונקר, ברלין
Corporal Spitz In: Jahrbuch für Israeliten auf das Jahr 5620 (1859/60). Wien: 1859 S. 209-245 (רב-טוראי שפיץ - בשנתון לבני ישראל בשנת ה'תר"כ 1859–1860, וינה)
Beschrieen In: Illustrirtes Israelitisches Jahrbuch für Ernst und Scherz auf das Jahr 5620 (1859/60). Tirnau und Pest 1859, S. 85-89
Neue Geschichten aus dem Ghetto (Erzählungen, 2 Bände), Prag: Kober und Markgraf 1860
[Eisik's Brille; Roßhaar; Die Schweigerin; Der Min; Franzefuß; Die Prinzessin; Julius Arnsteiner's Beschau]
Geschichten einer Gasse (Novellen. 2 Bände), Berlin: Louis Gerschel 1865
[Die Jahrzeit; Die Seelenfängerin; Gottes Annehmerin; Die Augen der Mutter; Christian und Lea; Die beiden Schwerter; Der Karfunkel]
Wie man heirathete In: Jahrbuch für Israeliten auf das Jahr 5626 (1865/66). Wien 1866, S.244-352
Wie Hund und Katze In: Jahrbuch für Israeliten auf das Jahr 5627 (1866/67). Wien 1867, S.179-190
Die Schwärmerin In: Concordia Kalender für das Jahr 1869. Wien: 1969, S. 39-66
Zwischen Ruinen. Roman (3 Bände), Berlin: Otto Janke, 1875
Franzi und Heini (Roman), 1881
תרגומים לעברית

שתי החרבות - דפוס בוימריטר, 1887
פרסים ומחוות כבוד

1884 - קיבל מקיסר אוסטרו-הונגריה פרנץ יוזף הראשון את התואר "יועץ ממשלתי" (Regierungsrat) כהוקרה לפעילותו הספרותית והציבורית.
הנצחה

בשנת 1955 רחוב ברובע 22 (דונאושטאט) בווינה נקרא על שמו.
בעיר תל אביב בישראל, בשכונת פלורנטין, יש רחוב הקרוי על שמו, שרבים קוראים לו בטעות "רחוב קומפורט".
לקריאה נוספת

Oscar Donath Böhmische Dorfjuden,Jüdischer Buch und Kunstverlag, Brünn 1926
(אוסקר דונאט - היהודי הכפריים של בוהמיה, הוצאת יודישר בוך אונד קונסטפרלאג, ברנו, 1926 בגרמנית)
Hess, Jonathan M. Leopold Kompert and the Work of Nostalgia: The Cultural Capital of German Jewish Ghetto Fiction
Jewish Quarterly Review, Volume 97, Number 4, Fall 2007, pp. 576–615
(ג'ונתן מ. הס - לאופולד קופמפרט ועבודת הגעגועים: הבירה התרבותית של ספרות הגטו היהודי הגרמני ב"רוויו הרבעון היהודי" 97,4, סתיו 2007, ע' 576–615, באנגלית)
Luis Krausz - Leopold Kompert, conciliador de facções judaicas na Mitteleuropa
in "Contingentia" vol.4, nr.1, 2009
(לואיס קראוס - לאופולד קומפרט, מגשר הניגודים היהודים במרכז אירופה בכתב העת "קונטינגנטיה" של החוג לגרמנית של אוניברסיטת ריו גראנדה דו סול - פורטו אלגרה, ברזיל, בפורטוגזית ברזילאית)
Gabriele von Glasenapp
Aus der Judengasse:Zur Entstehung und Ausprägung deutschprachiger Ghettoliteratur im 19. Jahrhundert, in Conditio Judaica. Studien und Quellen zur deutsch-jüdischen Literatur- und Kulturgeschichte, Bd. 11 ,100,102-114 Niemeyer, Tübingen 1996 (גבריאלה פון גלאזנאפ - המקורות וההשפעות של ספרות הגטו בשפה הגרמנית במאה ה -19, בכתב העת "קונדיטיו יודאיקה. מחקרים ומקורות לתולדות התרבות והספרות היהודית-גרמנית, כרך 11, ע2 100,102-104 נימאייר, טיבינגן 1996 - בגרמנית).
Anna Fuchs, Florian Krobb (eds)
Ghetto writing:traditional and Eastern Jewry in German-Jewish literature from Heine to Hilsenrath, Camden House,Columbia SC 1999
incl Florian Krobb Reclaiming the Location:Leopold Kompert's Ghetto Fiction in Post-Colonial Perspective פלוריאן קרוב על ספרות הגטו של קומפרט
(פלוריאן קרוב "לתבוע את המיקום: ספרות הגטו של לאופולד קומפרט מנקודשת מבט פוסט-קולוניאלית בתוך הקובץ "ספרות הגטו: היהדות המסורתית והמזרח אירופאית בספרות היהודית -גרמנית מהיינה ועד היחלזנראט" בעריכת אנה פוכס ופלוריאן קרוב, הוצאת קאמדן האוס, קולומביה, 1999, באנגלית)
Kristina R. Sazaki
The Assimilating Fool? Bertold Auberbach's "Der Tolpatsch" and Leopold Kompert's "Schlemiel" Seminar: a journal of Germanic Studies vol.39,nr.1, february 2003
(המשוגע המתבולל? "דר טולפאץ'" מאת ברתולד אוארבך ו"שלמיאל" מאת לאופולד קומפרט בכתב העת לסמינר- כתב עת ללימודים גרמניים, כרך 39, מס.1, פברואר 2003)
הערות שוליים

↑  (2007). HessJ, ‏, (2009) Kraus L, ‏ (1998) Glasenapp
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263807705171  PLWABN: 9810565347705606  BnF: cb124557380 (data)  CANTIC: a11673643  CiNii: DA15871778  GND: 118713868  ISNI: 0000 0001 0891 6003  LCCN: n90639561  NKC: jk01061455  NLG: 128073  NTA: 067915507  RERO: 02-A003466854  SUDOC: 067021638  VIAF: 41936648   WorldCat (עם VIAF): 41936648 
לאופולד קומפרט
ישראל פרוש

ישראל (שרוליק) פרוש (נולד ב-28 בספטמבר 1980, י"ח בתשרי ה'תשמ"א) הוא פוליטיקאי חרדי־ישראלי, ששימש ראש עיריית אלעד מ־2013 עד 2024.
ביוגרפיה

ישראל פרוש נולד בירושלים, בן בכור מתוך 12 ילדים למאיר פרוש, יו"ר מרכז אגודת ישראל בירושלים וחבר הכנסת מטעם סיעת אגודת ישראל ביהדות התורה, ולרחל, בת נחום יואל הלפרין ונכדת יעקב הלפרין.
פרוש למד בישיבת סלבודקה בבני ברק ובישיבת לוצרן בשווייץ בראשות הרב יצחק דוב קופלמן. לאחר נישואיו, שירת ביחידה לזיהוי חללים וכן ביחידת קצין העיר. לאחר מכן למד בכולל.
ב-2006 הקים את עמותת "חיים לנפש" המסייעת לנוער נושר, לאסירים ולחולים סופניים. באותה שנה החל לשמש כמנכ"ל אגודת ישראל בירושלים.
בשנת 2008 עבר להתגורר באלעד ונבחר לכהן כסגן ראש עיריית אלעד מטעם סיעת שלומי אמונים. בבחירות לעירית אלעד בשנת 2013 נבחר לראש עיריית אלעד.
פעילותו כראש עיריית אלעד

ב-22 באוקטובר 2013 נבחר פרוש כראש עיריית אלעד כמועמד שלומי אמונים ודגל התורה לאחר מערכת בחירות סוערת, שבה התמודד מול מועמד סיעת ש"ס צוריאל קריספל.
בספטמבר 2015 פרסם העיתון ידיעות אחרונות תחקיר ובו טענות כלפי התנהלותם של פרוש ושל העירייה.
ב-30 באוגוסט 2018 הודיעה סיעת שלומי אמונים כי פרוש יתמודד לכהונה נוספת בראשות העיר, למרות ההסכם שנערך בין סיעתו למפלגת דגל התורה בבחירות הקודמות. דגל התורה ומפלגת ש"ס ביקשו להעמיד מולו את יצחק פינדרוס, אך מועמדותו נפסלה. בבחירות שנערכו ב-30 באוקטובר ניצח פרוש את ברק צברי וזכה בקדנציה נוספת.
בבחירות לעיריית אלעד שהתקיימו ב־27 בפברואר 2024 התמודד פרוש מול מועמד ש"ס יהודה בוטבול. ערב הבחירות חתם פרוש הסכם קואליציוני עם מפלגת דגל התורה ומפלגת יחד שבטי ישראל של ברק צברי שהתמודד מולו בבחירות שנערכו ב־2018. בפברואר 2024 הודיע איתמר בן גביר על תמיכתו בפרוש בבחירות. בבחירות הפסיד פרוש לבוטבול, ברוב של 55% מול 45% ובפער של כ-2,326 קולות. לאחר הבחירות התראיין וחשף שהציעו לו לפני הבחירות דיל ולעבור ולהתמודד בירושלים או בבית שמש אך בחר להישאר באלעד.
אילן יוחסין משפחת פרוש

| ישראל פרוש | ישראל פרוש | ישראל פרוש | ישראל פרוש | ישראל פרוש | ישראל פרוש |   |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  שי איזנברג, האלימות נמשכת: ישראל פרוש הוכה, באתר בחדרי חרדים, 17 בנובמבר 2008
↑   יאיר אטינגר, מכה כפולה - החודש הקשה של אריה דרעי, באתר הארץ, 23 באוקטובר 2013
↑    שחר גינוסר, עיר ואב בישראל, באתר "ידיעות אחרונות", 10 בדצמבר 2015
↑  פרוש לגפני: לאחר בירור הלכתי, ישראל פרוש יתמודד בעיר אלעד, באתר בחדרי חרדים
↑  אבי גלדוביץ', ההסכם המלא בין 'דגל' ל'שלומי אמונים' על תמיכה בפרוש | פרסום ראשון, באתר בחדרי חרדים
↑  יוסף גליק, בן גביר הודיע: תומך בישראל פרוש לראשות העיר, באתר בחדרי חרדים
↑  פנחס בן זיו, "אסור לסלוח": ישראל פרוש מדבר לראשונה על ההפסד בבחירות, באתר רדיו קול חי, ‏2024-04-11
ויקטור לאון

| --- | --- |

 לידה:  4 בינואר 1858 סניצה, סלובקיה 
 פטירה:  3 בפברואר 1940 (בגיל 82) וינה, גרמניה הנאצית 
 שם לידה:  Victor Hirschfeld 
 מדינה:  אוסטריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות של היצינג 
 שם עט:  Victor Léon, Victore Léon 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 
ויקטור לאון (במקור הירשפלד, בגרמנית: Victor Léon;‏ סניץ, 4 בינואר 1858 – וינה, 23 בפברואר 1940) היה לבריתן ותמלילן יהודי-אוסטרי.