stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאיר אשכנזי
משפחתו > עץ משפחתי

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   |   |   | הרב מאיר אשכנזי | הרב מאיר אשכנזי | הרב מאיר אשכנזי | הרב מאיר אשכנזי | הרב מאיר אשכנזי | הרב מאיר אשכנזי |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   | הרב מאיר אשכנזי | הרב מאיר אשכנזי | הרב מאיר אשכנזי | הרב מאיר אשכנזי | הרב מאיר אשכנזי | הרב מאיר אשכנזי |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   | הרב משה אשכנזי | הרב משה אשכנזי | הרב משה אשכנזי | הרב משה אשכנזי | הרב משה אשכנזי | הרב משה אשכנזי |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   | הרב משה אשכנזי | הרב משה אשכנזי | הרב משה אשכנזי | הרב משה אשכנזי | הרב משה אשכנזי | הרב משה אשכנזי |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
| הרב מרדכי שמואל אשכנזי | הרב מרדכי שמואל אשכנזי | הרב מרדכי שמואל אשכנזי | הרב מרדכי שמואל אשכנזי | הרב מרדכי שמואל אשכנזי | הרב מרדכי שמואל אשכנזי |   |   | מלכה | מלכה | מלכה | מלכה | מלכה | מלכה |   |   | הרב יוסף יצחק וילשנסקי | הרב יוסף יצחק וילשנסקי | הרב יוסף יצחק וילשנסקי | הרב יוסף יצחק וילשנסקי | הרב יוסף יצחק וילשנסקי | הרב יוסף יצחק וילשנסקי |
| הרב מרדכי שמואל אשכנזי | הרב מרדכי שמואל אשכנזי | הרב מרדכי שמואל אשכנזי | הרב מרדכי שמואל אשכנזי | הרב מרדכי שמואל אשכנזי | הרב מרדכי שמואל אשכנזי |   |   | מלכה | מלכה | מלכה | מלכה | מלכה | מלכה |   |   | הרב יוסף יצחק וילשנסקי | הרב יוסף יצחק וילשנסקי | הרב יוסף יצחק וילשנסקי | הרב יוסף יצחק וילשנסקי | הרב יוסף יצחק וילשנסקי | הרב יוסף יצחק וילשנסקי |
|   |   |   |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| הרב מאיר אשכנזי | הרב מאיר אשכנזי | הרב מאיר אשכנזי | הרב מאיר אשכנזי | הרב מאיר אשכנזי | הרב מאיר אשכנזי |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| הרב מאיר אשכנזי | הרב מאיר אשכנזי | הרב מאיר אשכנזי | הרב מאיר אשכנזי | הרב מאיר אשכנזי | הרב מאיר אשכנזי |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
לקריאה נוספת

יוסף אשכנזי, אוצר החסידים - ניו-יורק, בהוצאת חזק, תשע"ג.
הערות שוליים

↑  הרב מרדכי לוברט, ספר מלחמות יהודה - קדשים, ניו יורק, ה'תש"ס.
↑  הרב שמחה עלברג, עיני העדה, כרך ג' עמוד א'רעו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475254905171
יוחנן דוד סלומון

ערך זה עוסק בפעיל ציבור בירושלים. אם התכוונתם לסופר, ראו .
יוחנן דוד סלומון
יוחנן דוד סלומון (תרי"ז, 1857 – ט"ז בטבת תרע"ג, 26 בדצמבר 1912) היה פעיל ציבור בירושלים.
ביוגרפיה

נולד בירושלים, בן בכור ליואל משה סלומון, ממייסדי נחלת שבעה ופתח תקווה. למד ב"תלמוד תורה" ובישיבת עץ חיים, שבה המשיך ללמוד גם אחרי נשואיו עד גיל עשרים וחמש שנה.
עם תחילת יסוד המושבה פתח תקווה על ידי אביו וחבריו, נטל על עצמו לנהל את בית הדפוס של אביו. משיצא אביו להתיישב בפתח תקווה ואחר כך בכפר יהודיה נבחר למלא את מקום אביו בהנהגת מוסדות הצבור שבירושלים - "הוועד הכללי לכנסת ישראל", בית החולים ביקור חולים, וכאביו שירת את הצבור בלי לקבל כל שכר. היה ממייסדי שכונת זיכרון משה בירושלים.
היה בעל גוף חלש עוד מילדותו, ובהיותו כבן חמישים שנה חלה במחלת הקצרת ובכל חורף שהה באזור שפלת החוף. בשנת תרע"ג, זמן מועט אחרי פטירת אביו, נסע בעצת הרופאים לבלות את החורף בקהיר. למחרת הגעתו לעיר נפטר. בהשתדלות רבה של בני משפחתו הובא ארונו לירושלים והוא נקבר ליד אביו במעלה הר הזיתים.
את ניהול בית הדפוס המשיך בנו שלמה זלמן סלומון.
משפחתו

אשתו השנייה, שרה ליבא, היא בת שלמה זלמן פרוש, מראשי היישוב בירושלים ובנו של נפתלי צבי פרוש - אבי משפחת פרוש.
חתנו הוא הרב פרופ' שמואל קלמן מירסקי. בנו, נפתלי, היה חתנו של הרב שמואל גדליה ניימן, שהיה ר"מ בישיבת עץ חיים ומחבר הספר "גידולי שמואל". נכדיו (ילדיו של בנו נפתלי) הם המרצה והסופר החרדי יוחנן דוד סלומון, הקרוי על שמו, ושרה, אשת פרופסור משה מנדלבאום. נכדו (מצד בנו אברהם) הוא כתריאל שלמון. נינתו שרה מיכל (ביתו של הרב יוחנן דוד סלומון) נשואה לרב אברהם שינדלר דיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים. הנכד של נינתו שרה ליבה פלאי הוא יאיר פלאי.
אילן יוחסין משפחת פרוש

| ישראל פרוש | ישראל פרוש | ישראל פרוש | ישראל פרוש | ישראל פרוש | ישראל פרוש |   |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

מצבת קברו של יוחנן דוד סלומון בהר הזיתים
יפים ברונפמן

| --- | --- |

 לידה:  10 באפריל 1958 (בן 66) טשקנט, ברה"מ 
 מוקד פעילות:  רוסיה, ישראל, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  מכון קרטיס למוזיקה 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרסים והוקרה:  פרס המהגרים הגדול (2010) 
 www.yefimbronfman.com
 פרופיל ב-IMDb
 
יפים ברונפמן (באנגלית: Yefim Bronfman; נולד ב-10 באפריל 1958) הוא פסנתרן ישראלי-אמריקאי יליד אוזבקיסטן, ברית המועצות.
חייו

ברונפמן נולד בטשקנט, אוזבקיסטן ועלה לישראל בגיל 15. היה תלמידו של אריה ורדי באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב. בהמשך היגר לארצות הברית, שם המשיך את לימודיו בג'וליארד, בבית הספר למוזיקה ופסטיבל מרלבורו ובמכון קרטיס למוזיקה, אצל רודולף פירקושני, ליאון פליישר ורודולף סרקין.
הופעתו הבינלאומית הראשונה הייתה בשנת 1975, עם התזמורת הסימפונית של מונטריאול בניצוח זובין מהטה. בשנת 1977 הופיע עם הפילהרמונית הישראלית הצעירה כסולן בסיור בדרום אפריקה בקייפטאון, דרבן ויוהנוסברג. הסיור ארך שבועיים. בשנת 1989 הופיע לראשונה בקרנגי הול ובשנת 1991 ניגן בסדרת רסיטלים עם אייזק שטרן. ברונפמן זכה בפרס גראמי בשנת 1997 על הקלטת שלושת הקונצ'רטי לפסנתר של בארטוק עם אסה-פקה סאלונן והתזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס.
ברונפמן הוא נגן נלהב של מוזיקה קאמרית וניגן עם הרבה הרכבים קאמריים ונגנים בכלים שונים.
במרץ 2006 ניגן ברונפמן את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של שוסטקוביץ' עם התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו בניצוח מסטיסלב רוסטרופוביץ'.
ברונפמן היה בעבר אמן הבית של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
הערות שוליים

↑  אופוס 3 ארטיסטס, ביוגרפיה של יפים ברונפמן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271418305171  PLWABN: 9810610729105606  BNE: XX1617393  BnF: cb13929658p (data)  GND: 129086193  ISNI: 0000 0000 6309 0649  LCCN: n86145864  LNB: 000184787  MusicBrainz: cfed95dc-6432-47f1-8364-586eb49511c1  NKC: xx0145738  NTA: 072410604  SNAC: w6k10gsj  SUDOC: 088521559  VIAF: 19868728   WorldCat (עם VIAF): 19868728 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יפים ברונפמן
המודיע

ערך זה עוסק ביומון חרדי בישראל. אם התכוונתם לשבועון בעברית שיצא לאור בפלוטובה (באימפריה הרוסית) בתחילת המאה ה-20, ראו .
| --- | --- |

 תדירות:  עיתון יומי
 סוגה:  חדשות
 פורמט:  ברואדשיט
 מו"ל:  הוועד הפועל העולמי של אגודת ישראל
 מייסד:  יצחק מאיר לוין
 תאריכי הופעה:  31 באוגוסט 1950 – הווה (74 שנים)
 שפה:  עברית, אנגלית, צרפתית
 מערכת:  יהודה המכבי 5 ירושלים
 מדינה:  ישראל
 hamodia.com (אנגלית בלבד)
 
הַמּוֹדִיעַ הוא עיתון חרדי יומי שהוקם בי"ח באלול ה'תש"י (1950) על ידי יצחק מאיר לוין, נשיא אגודת ישראל העולמית.
המודיע הוא העיתון החרדי הוותיק ביותר בישראל והוא הביטאון של מפלגת אגודת ישראל. שמו של העיתון משמר עיתון בשם זהה שהופיע בשנים 1910–1915 בפולטבה בעריכת הרב אליהו עקיבא רבינוביץ'. עורכי העיתון הם ישראל שניידר ויצחק מתתיהו טננבוים.
היסטוריה

העיתון הוקם ביוזמת הוועד הפועל העולמי של אגודת ישראל, הגוף העליון של תנועת אגודת ישראל העולמית, ומאז נמצא בבעלותו. בתחילת דרכו של העיתון היה בנו של הרב לוין, יהודה לייב לוין, העורך הראשי. העיתון הודפס תחילה במרתף בשכונת מאה שערים וסבל מקשיים כלכליים. הוא העסיק תחילה כתב אחד, ובהמשך רכש טלפרינטר והיה מנוי לשירות הידיעות של סוכנות הידיעות "עתי"ם" ו"רויטרס".
בשנת 1958 מינו לוין ובנו את חיים משה קנופף למנהל אדמיניסטרטיבי של העיתון, לצד עורכי העיתון משה עקיבה דרוק וישראל שפיגל. קשיי התקציב של העיתון הביאו להפיכתו ל"חברה בע"מ" ו-49% ממנו נמכרו לעובדי העיתון. לאחר פטירת העורך הראשון ב-1979 הוחלט למנות את קנופף, דרוק ושפיגל לעורכים ראשיים במעמד שווה, המייצגים את שלושת מוקדי הכוח המרכזיים באגודת ישראל אז. לימים, פרש שפיגל נציגו של הרב שך ועבר ליתד נאמן הליטאי, ואילו דרוק, שהיה מנאמני מנחם פרוש, נפטר. קנופף, איש חסידות גור, נותר כעורך ומנהל יחיד. עם השנים, מונה בנו אלעזר לסמנכ"ל העיתון, ולימים למנכ"ל.
בשנות השמונים החלה אגודת ישראל בארצות הברית להוציא שבועון באנגלית, שגם שמו "המודיע". משנת 2003 הפך העיתון ליומון. שלוש מהדורות שבועיות באנגלית[דרושה הבהרה] מתפרסמות בישראל, באנגליה ובאוסטרליה. עורכת "המודיע" באנגלית מיום היווסדו היא רות ליכטנשטיין, נכדתו של מייסד "המודיע" בישראל ובתו של העורך הראשון.
בשנת 2007 השיק העיתון שבועון בצרפתית שהופץ בכ-350 נקודות מכירה בפריז, במרסיי, בליון ובשטרסבורג, וכן בישראל במרכזי מגורים של יוצאי צרפת ודוברי צרפתית. השבועון הופץ באמצעות חברת בר שיווק והפצה. המטרה הייתה להתחרות בעיתונים היהודים בצרפת שהם פרו-ציוניים. העיתון שינה את שמו אחר כך ל"הגשר" ונמכר למשקיע צרפתי ב-2016, לאחר שסבל מקשיים כלכליים.
העיתון נתפס בעיני רבים כמשויך לחסידות גור משום שברוב השנים הוא נערך בידי אנשי חסידות זו. טענות דומות הביאו להקמת עיתון חסידי מתחרה, המבשר, בשנת 2009.
בשנת 2014 נקלע העיתון לקשיים כלכליים ונעשו ניסיונות למכרו. הוא ניצל מסגירה באמצעות כספים שגייס יעקב ליצמן, לבסוף נמכר למנכ"ל העיתון אלעזר קנופף, שהיה חבר בעמותה, ולמחותנו איש העסקים חיים שכטר, שניהם חסידי גור. ביולי 2019 הודח קנופף בשל ניהול בלתי תקין, לאחר שדו"ח של רשם העמותות דרש זאת כתנאי להמשך קיום העמותה.
באוגוסט 2020 הגיש רשם העמותות בקשה לפירוק העמותה המפעילה את העיתון, בשל ליקויים חמורים בהתנהלותה.
ביוני 2021, פורסם כי שני עוזרים של יעקב ליצמן חשודים בקבלת שוחד תמורת קידום אינטרסים של חברות, בין היתר השוחד כלל לכאורה רכישת מודעות ב"המודיע", במטרה לסייע לו כלכלית.
מאפיינים

סיסמת העיתון היא "העיתון היומי של היהדות החרדית". העיתון מכוון על ידי ועדת רבנים.
בנוסף למאפיינים הרגילים של העיתונות החרדית מתאפיין המודיע בסגנון סולידי, הנמנע בדרך כלל מאזכור תככים פוליטיים, ובשמרנות, בין היתר יצא בשנת 2007 נגד השימוש במחשב אישי בחברה החרדית.
העיתון נוקט קו מחמיר בענייני צניעות. תמונות נשים אינן מתפרסמות בו, וכן שמות פרטיים.
בעקבות הפיצול בחסידות גור העיתון נמנע מלפרסם מודעות מאורסים של חברי קהילת פני מנחם. 
באוגוסט 2023, לאחר שבקשתו לפרסם מודעת מאורסים בעיתון סורבה, עתר שלמה אלבוים (אחיינו של הרב שאול אלתר) לבית המשפט. לטענת העיתון מאחר שקיימת ישיבת 'פני מנחם' בחסידות גור מדובר בפגיעה בכך שקהילת פני מנחם עושה שימוש באותו שם. בעקבות הפשרה שהושגה בהוראת בית המשפט המודעה פורסמה ובמקום שם הישיבה הופיעה כתובתה. בנוסף, צורפה הבהרה לפיה המודעה הוכנסה ונוסחה על ידי ערכאות. 
במקרה נוסף נמנע העיתון לפרסם מודעות הקשורות לסכסוך.
פורמט

בסוף השבוע יש לעיתון מוסף אקטואלי, עם דיווחים נרחבים ופרשנויות פוליטיות, וכן מוסף תורני, כמו גם מוסף לילדים. המוסף השבועי לנשים בשם "קראט" מצורף לעיתון ביום חמישי.
תפוצה

במאי 1985 דווח כי "המודיע", שהיה אז העיתון החרדי היומי היחיד, מודפס בכ-9,000 גליונות ביום, ומגיע לכ-50 אלף קוראים.
על פי סקר TGI משנת 2016, שיעור חשיפה של העיתון עומד על 16.3% מהציבור החרדי בעיתוני אמצע השבוע ו-16.2% בסוף השבוע.
הערות שוליים

↑  עיתון יומי לאגודת ישראל, הצופה, 1 בספטמבר 1950
↑  גיליונות המודיע פולטבה (1910-1915), באתר עיתונות יהודית היסטורית
↑  גיא קצוביץ', ‏עורך "המודיע": "אם הייתי חילוני הייתי בפאניקה", באתר גלובס, 26 בדצמבר 2011
1 2 3  אמנון לוי, המודיע עיתון יומי. 9,000 עותקים. לא מדווח הכל, חדשות, 17 במאי 1985
↑  שלמה שמיר, היומון היהודי הראשון באנגלית בארצות הברית הוא חרדי ויש לו עורכת, באתר הארץ, 15 בפברואר 2004
↑  יעל ולצר, העיתון "המודיע" יתורגם לצרפתית, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2007
↑  יעל גאוני, ‏העיתון החרדי "המודיע" יוציא שבועון בצרפתית בהשקעה של מיליון שקל, באתר גלובס, 4 בנובמבר 2007
↑  יאיר אטינגר, "המודיע" יתחרה   בעיתונים ה"לא צנועים" בצרפת, באתר הארץ, 6 ביוני 2007
↑  קשיים כלכליים: המודיע בצרפתית נמכר למשקיע חדש, באתר בחדרי חרדים, 20 ביולי 2016
↑  יאיר אטינגר, מהיום עיתון חדש למחנה הח"כ פרוש, באתר הארץ, 14 בינואר 2009
↑   נתי טוקר, עיתון "המודיע" בקשיים תזרימיים ומתכנן סבב פיטורים, באתר TheMarker‏, 16 ביולי 2014
↑  רוני לינדר, הקשרים בין ליצמן לעיתון החרדי שימשיך להרוויח מפרסומות לסיגריות, באתר הארץ, 30 באפריל 2018
↑   רוני לינדר, מקורבי ליצמן מסתבכים: "עמותה של אגודת ישראל הבריחה נכסים", באתר TheMarker‏, 18 במרץ 2019
↑  משה ויסברג, דרמה: הטלטלה בעיתון 'המודיע' - המסמכים נחשפים לראשונה, באתר בחדרי חרדים, 24 ביולי 2019
↑  איציק אוחנה, ‏טלטלה בעיתון: ההדחה של מנכ"ל 'המודיע', באתר כיכר השבת, 23 ביולי 2019
↑  קובי רוזן, ‏הוגשה בקשת פירוק לעמותה המפעילה את עיתון 'המודיע', באתר כיכר השבת, 16 באוגוסט 2020
↑   יהושע בריינר ורן שמעוני, שני עוזרים של ליצמן חשודים שקיבלו שוחד תמורת קידום אינטרסים של חברות, באתר הארץ, 6 ביוני 2021
↑  יאיר אטינגר, מאמר ב"המודיע" קורא להתרחק מהמחשב האישי, באתר הארץ, 28 במאי 2007
↑    אלי ביתאן, ‏איסור והיתר: חרצובות הלשון של העיתונות החרדית, בעיתון מקור ראשון, 24 בפברואר 2021
1 2  מודעת האירוסין החריגה ששיגעה את "המודיע", באתר ערוץ 7, 27 באוגוסט 2023
↑  יוסף גרינבוים, בני ה’פני מנחם’ במכתב מחאה: “בני בליעל, השמיעו דברי בלע”, 3.1.2021, באתר חרדים 10
↑  ישראל כהן, ‏סקר TGI לעיתונות החרדית: התחזקות קלה לעיתונים, הרדיו מעט נחלש, באתר כיכר השבת, 5 בספטמבר 2016
| דגל ישראל עיתונים יומיים בישראל |
| --- | --- | --- |
| עיתונים כלליים בתשלום | הארץ • ידיעות אחרונות • מעריב השבוע |  |
| עיתונים כלליים בחינם | ידיעות אחרונות (גרסה מקוצרת) • ישראל היום • מעריב הבוקר |  |
| כלכלה ועסקים | גלובס • כלכליסט • TheMarker |  |
| המגזר החרדי | המבשר • המודיע • הפלס • יתד נאמן |  |
| יומונים ושבועונים ברוסית | נאשה סטראנה • נובוסטי נדלי |  |
| עיתונים בשפות נוספות | אל-איתיחאד (בערבית) • ג'רוזלם פוסט (באנגלית) • הניו יורק טיימס הבינלאומי (באנגלית) |  |
| יומונים שהפכו לתקופונים | מקור ראשון |  |
| עיתונים שנסגרו | 24 דקות • דבר • הבקר • היום • הצופה • וסטי (ברוסית) • זמנים • חדשות • חרות • טלגרף • יום חדש • ישראלי • למרחב • מעריב • על המשמר  • קול העם • שערים • חדשות ישראל (בגרמנית) • לעצטע נייעס (ביידיש) • רוסקי איזראילטיאנין (ברוסית) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298108705171
יונתן הדס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בנובמבר 1986 (בן 38) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  קונסרבטוריון רמת גן, תלמה ילין, הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב, בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה 
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  קלרינט 
 
יונתן הדס (נולד ב-18 בנובמבר 1986) הוא קלרניתן ישראלי, נגן קלרינט בס ראשי בתזמורת הפילהרמונית הישראלית משנת 2010, וחבר באנסמבל מיתר מאז הקמתו בשנת 2005.
קריירה

יונתן הדס החל את לימודי הקלרינט בקונסרבטוריון רמת גן, אצל המורה שרה אלבז והמשיך בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב ובתיכון לאמנויות תלמה ילין. כן ניגן ביחידת הנגנים המצטיינים של המרכז למוזיקה ירושלים, והמשיך בשירות בצה"ל במעמד של מוזיקאי מצטיין. הוא למד בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב אצל ריצ'רד לסר ויבגני יהודין. 
במסגרת לימודיו לתואר שני באקדמיה למוסיקה ולמחול ירושלים, השתתף בתוכנית חילופי סטודנטים ולמד עם הפרופ' וולפגנג מאייר בבית הספר הגבוהה למוזיקה קרלסרוהה בגרמניה.
יונתן הדס השתתף בכיתות אמן בהנחיית קלרינטנים ידועי שם, ביניהם שרון קם, עלי אבן, גיורא פיידמן, אנתוני פיי, מיטשל לורי, פיליפ קופר, סבינה מאייר ועוד, והופיע בפסטיבלים רבים בישראל ובחו"ל. הדס מרבה לנגן מוזיקה ישראלית עכשווית, הופיע בקונצרטים בשידור חי בקול המוסיקה והקליט לטלוויזיה.
משתתף בביצועי מזיקה קאמרית ומוזיקה בת זמננו עם אנסמבלים רבים בהם "תזמורת המהפכה" ואנסמבל המאה ה-21.
זכה לציון לשבח בתחרות "ליונס" לקלרינט ובפרס מיוחד על ביצוע יצירה ישראלית בתחרויות האביב 2009.[דרוש מקור] יונתן הוא זוכה מלגות הצטיינות של קרן התרבות אמריקה-ישראל החל משנת 2003.
יבגני יהודין

| --- | --- |
 לידה:  מינסק
 מדינה:  בלארוס, ישראל 
 עיסוק:  קלרניתן
 פרסים והוקרה:  פרס פרנסואה שפירא (1994) 
 
יבגני יהודין הוא קלרניתן ישראלי, יליד בלרוס.
יהודין זכה פעמיים בפרס הראשון בתחרות הארצית ברוסיה ובפרס פרנסואה שפירא בשנת 1994. הוא חבר בחמישיית כלי הנשיפה הישראלית. היה נגן ראשי בתזמורת הסינפונייטה הישראלית באר שבע וכיום הוא קלרניתן ראשון בתזמורת הפילהרמונית הישראלית. יהודין היה מורה באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים משנת 1992.
יהודין הוא בוגר האקדמיה למוזיקה במינסק והאקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב. הוא הופיע כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה ובהרכבי מוזיקה קאמרית בישראל ובעולם.
כיום הוא מתגורר ברמת גן עם אשתו פולינה, כנרת ראשונה בפילהרמונית. לזוג שני ילדים. כמו כן, ליהודין יש ילדים נוספים מנישואיו הקודמים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810694764305606  VIAF: 168149842031302841590   WorldCat (עם VIAF): 168149842031302841590 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יום האדמה

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל ישראל  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית  הרשות הפלסטינית חמאס רצועת עזה
 סוג:  יום זיכרון והפגנות מחאה
 חוגגים:  ערביי ישראל ופלסטינים ברשות הפלסטינית וברצועת עזה
 מועד
 תאריך:  30 במרץ מדי שנה, מאז 1976
 
מפגינים ביום האדמה בשנת 1979. "אוסף דן הדני", הספרייה הלאומית
מפגינים ביום האדמה בשנת 1979. אוסף דן הדני, הספרייה הלאומית
מפגינים בסח'נין ביום האדמה בשנת 1988. אפי שריר, אוסף דן הדני, הספרייה הלאומית
אנדרטה להרוגי "יום האדמה" בשנת 1976 בבית הקברות בסח'נין
הנהגת הציבור הערבי בישראל מציינת את יום האדמה ה-40
יום האדמה (בערבית: يوم الأرض - יום אלארץ'/אל-ארד), שחל ב-30 במרץ, הוא אירוע המוגדר כ"יום לציון המאבק במדיניות הנישול והאפליה". יום האדמה נתפס כסמל במגזר הערבי למאבק כנגד מדיניות הממשלה הישראלית בנושא הקרקעות. בתאריך זה בשנת 1976 הכריזו ערביי ישראל על שביתה כללית בתגובה להחלטת הממשלה (ממשלת רבין הראשונה) על הפקעת קרקעות מהכפר סח'נין לטובת העיר כרמיאל.
ב-30 במרץ 1976 הכריז "הוועד הערבי להגנת הקרקעות" על שביתה כללית של ערביי ישראל בתגובה לתוכנית. הקריאה זכתה להיענות רחבה, רוב ערביי ישראל השתתפו בשביתה ובישובים רבים פרצו הפגנות סוערות. מוקד ההפגנות המרכזי היה בגליל, בעיר סח'נין ובישובים סמוכים עראבה ודיר-חנא, אולם הפגנות סמוכות התקיימו גם באזורים אחרים, בואדי עארה ובמשולש.
בהחלטה של ראשי מפלגת העבודה, ראש הממשלה יצחק רבין, שר הביטחון שמעון פרס ושר המשטרה שלמה הלל, הוכנסו כוחות צבא ומשטרה כדי לדכא את ההפגנות, שהיו לא אלימות בתחילה ולאחר מכן הפכו אלימות. שישה מפגינים נורו למוות: ארבעה על ידי כוחות צה"ל ושניים על ידי המשטרה. שלושה מההרוגים היו בסח'נין. מאז מצוין היום בקרב חלק מהאוכלוסייה הערבית בישראל כסמל למאבק במה שחלקם תופסים כמדיניות מפלה של ממשלות ישראל.
הפעולות לדיכוי ההפגנות כללו החלטה על הטלת עוצר ביישובים הערבים. החלטה זאת נחשבת כצעד שהביא להסלמה בעימותים, מפני שערבים רבים לא נענו לה, מה שחייב את כוחות המשטרה והצבא להפעיל כנגדם כוח, לרבות ירי חי שגרם למותם של שישה מפגינים.
הכרזת השביתה הכללית הייתה אירוע מכונן בתולדות האוכלוסייה הערבית בישראל, שעד אותה עת חסרה הנהגה שנאבקה למען הצרכים של האזרחים הערבים. אחד המנהיגים הבולטים ביותר של המאבק היה תאופיק זיאד, משורר וראש עיריית נצרת שנבחר מטעם רק"ח (המפלגה המייסדת של חד"ש).
רקע

הפקעת קרקעות בבעלות האוכלוסייה הערבית הייתה נושא רגיש ביחסים בין המיעוט הערבי והשלטונות במדינת ישראל מאז 1948. בשנים הראשונות שלאחר קום המדינה אישרה הממשלה חוקים ותקנות שעל פיהם הופקעו שטחי קרקע נרחבים מהאוכלוסייה הערבית, בעיקר בגליל ובמשולש. בין חוקים אלו נמנים חוק נכסי נפקדים וחוק רכישת מקרקעין. בסוף שנות ה-50 וראשית שנות ה-60 הפקיעה המדינה כ-75,000 דונם בבעלות ערבית. חוקים ופעולות שונות של ממשלת ישראל שנעשו, לטענת רשויות המדינה, במסגרת חוקים שוויוניים לצורכי הציבור, התפרשו על ידי אישים מהציבור הערבי כתחבולות להפקיע קרקעות של ערבים.
יום האדמה הראשון

בשנת 1976 פרסם מינהל מקרקעי ישראל הודעה בדבר הפקעת מקרקעין באזור כרמיאל לפי סעיפים 5 ו-7 בפקודת הקרקעות המנדטורית משנת 1943 (רכישה לצורכי ציבור). הפקעת הקרקעות נעשתה לצורך הרחבת העיר כרמיאל, ע"פ תוכנית שתוכננה באותה עת על ידי משרד השיכון לפיתוח עירוני מואץ בגליל (תוכנית פ.ע.מ).
ההפקעה כללה כ-20,000 דונם שמתוכם כשליש, באזור דיר חנא, עראבה וסח'נין, היו בבעלות פרטית ערבית.
הפקעות אלו היו המשך להפקעות קודמות, עליהן החל הציבור הערבי להתקומם בסוף שנת 1975, שמטרתן הייתה "יהוד הגליל". אישים במגזר הערבי הביעו זעם על הכוונה "לייהד את הגליל" והביעו חשש מהפקעת אדמות השייכות לערבים. נציגים של הוועד הארצי של ראשי המועצות המקומיות הערביות, שהוקם ב-1974, נפגשו עם פקידים בכירים וניסו להניא את השלטונות מלבצע את התוכנית ולהגיע לפשרה.
במקביל הובילה תנועת רק"ח להקמת "הוועד הלאומי להגנה על האדמות", שנטל על עצמו להיאבק נגד הפקעת הקרקעות אשר בראשו עמד הכומר שחאדה שחאדה. במהלך ההכנות הושגה הסכמה לשיתוף פעולה בין הקיצוניים למתונים יותר. מנהיגים מהציבור הערבי הכריזו על שביתה כללית במגזר הערבי ב-30 במרץ 1976, באופן ספציפי נגד הפקעת אדמות ובאופן יותר כולל נגד מה שכונה "אפליית הערבים במדינת ישראל".
בהודעה לעיתונות שפרסמה ההנהגה הערבית מספר ימים לפני השביתה הכללית נאמר -
"אנו מאמינים כי האינטרס האמיתי של מדינת ישראל על כל תושביה, היהודים והערבים, אינו עולה בקנה אחד עם מדיניות ההפקעות ונישול האזרחים הערביים מאדמותיהם. שארית האדמות שנותרו בידי התושבים הערביים אין בהן כדי לספק את הצרכים האלמנטריים למחיה, כגון הקמת מבנים, שטחים לשימוש ציבורי ואפילו לא לבתי קברות, שלא לדבר על שטחים לחקלאות כמקום פרנסה לעובדי האדמה".
ההפגנות נערכו בעיקר בכפרים סח'נין, עראבה ודיר חנא. ההפגנות, שהיו שקטות בתחילה, נהפכו במהרה לאלימות וכללו חסימת כבישים וזריקת אבנים ובקבוקי תבערה. משטרת ישראל לא הצליחה להתמודד עם ההפגנות ופנתה לעזרת צה"ל. בהפגנות נהרגו שישה מפגינים; ארבעה על ידי צה"ל ועוד שניים על ידי המשטרה. שלושה מההרוגים היו בסח'נין. שמות ההרוגים ביום האדמה: ח’יר יאסין (עראבה), ח’דיגה שואהנה (סח’נין), רג’א אבו ריא (סח’נין), ח’דר ח’לאילה (סח’נין), מוחסן טאהא (כפר כנא), ראפת זוהירי (מחנה הפליטים נור א-שמס).
ההפגנות התפשטו לכל הארץ ואף ליהודה, שומרון ועזה אולם דעכו במהרה.
תוצאות האירוע ודיון ציבורי

לאחר "יום האדמה" הוכנסו שינויים מבניים, שמטרתם המוצהרת הייתה לצמצם את הפערים במעמדם של האזרחים הערבים ולשלבם בתוך מוסדות ההסתדרות- שם קמה המחלקה הערבית שפעלה כמעין מועצת פועלים ערבית ארצית.
"יום האדמה" נתפס כציון דרך בעליית התודעה הלאומית של ערביי ישראל. האירוע גרם להרגשת זיקה בין הערבים בישראל לבין הערבים בשטחים. נוצרו מגעי אליטות בין עיתונאים, אנשי ציבור, משכילים ומנהיגים דתיים. ערביי ישראל שהתקשו למצוא תעסוקה הולמת בישראל עד לפני "יום האדמה", הפכו לאחר "יום האדמה" למרצים באוניברסיטאות ובקולג'ים שונים בשטחים. נוצרו גם קשרים בתחום הפוליטיקה והפרסום העיתונאי בין תושבי השטחים לבין המפלגות רק"ח, חד"ש והרשימה המתקדמת לשלום.
יום 30 במרץ, שהיווה נקודת התחלה של מחאה פומבית ומסע גיוס פוליטי מצד ערביי ישראל, הפך ליום המחאה הערבי המרכזי בכל שנה, ולאירוע היסטורי בעל חשיבות רבה. לפני כן, המחאה הערבית נגד השלטון הייתה שקטה ובעיקר נקודתית ולא יצרה תהודה עמוקה בחברה הישראלית. לאחר מכן, הפכה המחאה הערבית לבולטת ואקטיבית יותר, ומדי 30 במרץ היא באה לידי ביטוי ברור. המחאה הערבית מנסה מעל לכל להתנגד לייהוד המעמיק של שטחי המדינה ולהילחם בקיפוח הכלכלי והתרבותי המתמשך של האוכלוסייה הערבית מצד השלטון היהודי. עקב הרגשת התסכול שחשו ערביי ישראל ממצבם הכלכלי והחברתי, גברה בהדרגה המחאה הערבית עד סוף שנות השמונים.
לקראת שנות ה-90 של המאה ה-20 חלה התמתנות במחאה הערבית והתפתחו יחסים של משא-ומתן בין הציבור הערבי לבין השלטונות, ובשנים אלו לוו אירועי יום האדמה בפחות אלימות.
בשנת 2002, התקיימו אירועי יום האדמה במהלך מבצע חומת מגן, וההפגנות כללו ביטויי תמיכה ביאסר ערפאת ובחזבאללה.
מסורת ציון יום האדמה נמשכה גם בשנים שלאחר מכן. היום מצוין בתהלוכות בערים הערביות בישראל וברשות הפלסטינית. העצרת המרכזית נערכת בעיר סח'נין ומשתתפים בה עשרות אלפי בני אדם. ההפגנות מאופיינות בהנפת דגלי פלסטין, ובקריאות בגנות הפקעת אדמות מערבים, ייהוד הגליל, מתווה פראוור והשליטה הישראלית ביהודה ושומרון. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 נערכו לראשונה עצרות יום האדמה ביפו ובלוד. ב-2010 נערכה עצרת מרכזית בכפר הבדואי הלא מוכר אל-עראקיב שבנגב. עם השנים הצטרפו ליום זה גם פלסטינים ביהודה ושומרון וברצועת עזה ועצרות מקבילות נערכו גם באזורים אלו כנגד מדינת ישראל.
בשנת 2018 החלה ביום האדמה צעדת השיבה הגדולה ברצועת עזה.