stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה זנבר
תולדות חייו > פעילות ציבורית > פעילות בנושא הישראלי-פלסטיני

בסוף 1969 הופקד מטעם ראש הממשלה גולדה מאיר על גיבוש תוכנית חלופית להצעת האו"ם בנוגע ליישוב פליטים ופיצויים על רכוש. זנבר גיבש תוכנית פיתוח כלכלית-פוליטית ותוכנית למימון הפעולות, אך אלו נגנזו בעקבות אי הגעתו לישראל של שליח האו"ם גונאר יארינג. שלוש שנים מאוחר יותר, בהיותו נגיד בנק ישראל, נענה לבקשתה של מאיר לעדכון התוכנית והעלאתה בפני הבנק העולמי ובשיחותיו עם נשיא הבנק רוברט מקנמרה. באותה עת ריכז גם דיונים חשאיים לבחינת תוכניות להקמת תעלת הימים, שהגישה את המלצותיה לראש הממשלה מאיר. הצעתו להקמת קרן הלוואות למימון יישוב הפליטים במדינות ערב הוגשה לראש הממשלה יצחק רבין אך לא הוגשה לבסוף לממשל האמריקני.
הוא נמנה עם מייסדי "קבוצת רחובות", בראשות פרופסור עמוס דה שליט, שעסקה בגיבוש עקרונות למדיניות כלכלית וחברתית רצויה לישראל לטווח הארוך, תוך התחשבות בצרכים של האוכלוסייה הערבית.
יחד עם שמעון פרס ואחרים יזם לאחר מלחמת ששת הימים את הקמת הנאמנות לפיתוח כלכלי ולשיקום פליטים ומונה לעמוד בראשה. בשנים הראשונות לפעילותה עסקה הנאמנות בעיקר בפעילות הומניטרית וכלכלית פרטית בכל שטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה. בשנה הראשונה לקיומה השקיעה הנאמנות 2 מיליון לירות בפיתוח מקורות פרנסה ובהקמתם של שירותי בריאות ומתקנים לאספקת מים. בארבע השנים הראשונות לפעילותה הושקעו למעלה מ-3.2 מיליון לירות בשיפוץ מחנות הפליטים ברצועת עזה והוקמו שיכוני דיור במחנות נוסייראת, אל-בורייג' ושאטי, כמו גם השקעה בתשתיות באזורים נוספים: הקמת תשתיות מים במחנות נור א-שמס, שכם, ג'נין וג'לזון, תשתיות חשמל במחנה ג'נין, הקמת מתחמי ספורט בעזה, השקעת חצי מיליון לירות בשיפוץ בית החולים שיפא, הקמת תשע מרפאות ברחבי יהודה ושומרון והקמתם של מרכזים להכשרה מקצועית ובתי מלאכה ברפיח ובעזה.
עם הצטמצמות הפעילות של הנאמנות, פעילותה התמקדה בפעילות הומניטרית הקשורה בלבנון, העסקת יוצאי דרום לבנון בשטח ישראל ובסוגיות שנבעו ממדיניות הגדר הטובה. בשיתוף עם הוועד הציבורי הישראלי לעזרת לבנון, סייעה הנאמנות במשלוח מצרכים הומניטריים לאזורים שנפגעו במבצע שלום הגליל.
תולדות חייו > פעילות ציבורית > קידום התרבות בישראל > יושב ראש תיאטרון הבימה

זנבר שימש יושב ראש חבר הנאמנים של תיאטרון הבימה בשנים 1969–1981, במשך 12 שנים, מתקופת פירוקו של הקולקטיב ובשנות עיצובו של המוסד כתיאטרון הלאומי.
החל מ-1970 הפעיל התיאטרון קו אמנותי חדש, תוך הקפדה על שיקולים ההולמים את מעמדו בתיאטרון הלאומי ותוך שמירה על איזון תקציבי. עקרונות אלה עוגנו גם בשני מסמכים שחיבר חבר הנאמנים בסוף שנות השבעים, אחד המגדיר את יעדיו של תיאטרון לאומי והשני להגדרת וחלוקת הסמכויות בין מנהל אמנותי ומנהל כללי.
בשנים אלו צלח התיאטרון ביוזמות למשיכת קהלים חדשים, עודד מפגשי שחקנים עם הציבור, בחן את רפרטואר ההצגות אל מול תוכנית הלימודים של משרד החינוך, וכן הוטמעה תוכנית מנויים, שראשיתה בהקמת אגודת ידידים לתיאטרון. עם כניסת התיאטרון למשכנו החדש, הוקם בו ה"בימרתף" שהיה למפנה בעידוד תיאטרון פרינג'.
באת ל"הבימה" בשעתה הקשה לפני 13 שנה תום תקופת הקולקטיב, משבר כספי, בנין הרוס, תיאטרון עם עבר גדול המחפש את דרכו. [...] "הבימה" לא תוכל לשכוח את היד שהושטת לה בשעתה הקשה. הבנין נבנה, התאטרון שוקם, והפוטנציאל האדיר של שחקנים ברוכי כשרון ועובדים מסורים הופעל והפך לכח דוחף ויוצר במובן החיובי ביותר של המילה.
תולדות חייו > פעילות ציבורית > קידום התרבות בישראל > הקמת מוזיאון ינקו דאדא

בשנת 1979 החל לעמוד בראש האגודה להקמת מוזאון בכפר האמנים עין הוד המוקדש ליצירתו של מרסל ינקו.
בשנת 1981 הסדיר זנבר תרומה בסך מיליון לירות אל הקרן להקמת בית ינקו. המוזיאון נחנך בשנת 1983.
משנת 1982 ועד לפטירתו בשנת 2012 היה זנבר נשיא כבוד.
תולדות חייו > פעילות ציבורית > קידום התרבות בישראל > מוסדות תרבות נוספים

בשנת 1979 היה זנבר ממייסדי קרן תרבות ישראל-בלגיה ובשנים 1985–1995 עמד בראשה. הקרן קיימה פעילות לעידוד פרויקטים משותפים בתיאטרון, מוזיקה, מחול ותחומי תרבות נוספים, בין היתר על ידי מתן תמיכה כספית להפקות ובחלוקת מענקים ומלגות לימוד לאמנים.
בשנת 1983 החל לשמש יושב ראש תיאטרון הילדים ביממא שהקימו בלהה מס ומישא אשרוב, וליווה את פעילות התיאטרון במשך כעשור.
בשנת 2003 החל לעמוד בראש המועצה הציבורית של תיאטרון יידישפיל וליווה את פעילות התיאטרון עד לפטירתו, בשנת 2012.
תולדות חייו > פעילות ציבורית > קידום הספורט בישראל

עם הקמת המועצה להסדר ההימורים בספורט נבחר זנבר ליושב ראשה הראשון. עוד קודם לכן, מונה לעמוד בראש הקרן לעידוד ספורטאים מצטיינים. בראשית דרכה פעלה הקרן לעידוד ספורטאים מצטיינים עם הון יסוד של 40 אלף לירות ובשנת 1969 הגיעה תקציבה לכרבע מיליון לירות, כאשר בין מקורות ההכנסה של הקרן נקבעה השתתפות של המועצה להסדר הימורים בספורט בהשקעה של חצי אחוז מהכנסותיה.
עד מחצית 1970 חילקה הקרן מענקי תמיכה בספורטאים בסך 490,000 לירות ב-17 ענפי ספורט שונים. בהזדמנויות שונות תרם זנבר באופן אישי לקרן, ובשנת 1969 איפשרו פעולות אלה את המימון הדרוש לרכישת שישה כלי שיט עבור אימוני השיט לקראת אולימפיאדת 1972.
זנבר עזב את ראשות הקרן עם מינויו לנגיד בנק ישראל.
בשנת 1978 היה מיועד לעמוד בראש ועדה לקידום תחום הכדורגל מטעם ההתאחדות לכדורגל, אך זו לא הוקמה.
תולדות חייו > פעילות ציבורית > המכללה למנהל ומוסדות השכלה גבוהה

בשנת 1972 החל זנבר לעמוד בראש חבר הנאמנים של המכללה למינהל. הוא שימש בתפקיד למעלה משני עשורים, עד 1995. בתוך כך, בשנת 1978 קיבלה המדרשה את אישור המועצה להשכלה גבוהה לקיים לימודים אקדמיים. בשנים 1983–1989 שימש במקביל גם בתפקיד יושב ראש הנהלת המכללה, אך פרש מתפקידו זה עם מינויו ליושב ראש בנק לאומי.
לאורך השנים היה זנבר חבר הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב והטכניון וחבר חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים ובצלאל. בנוסף כיהן כחבר הנהלת מכון תבל.
הוא נמנה עם מייסדי מכון פורדר למחקר כלכלי באוניברסיטת תל אביב, היה חבר הפורום למדיניות כלכלית על שם פנחס ספיר (המשותף לאוניברסיטה העברית ולאוניברסיטת תל אביב) וחבר המועצה הציבורית של מכון דוד הורוביץ לחקר ארצות מתפתחות.
בשנים 1974–1979 היה נשיא אגודת האקדמאים למדעי החברה והרוח.
תולדות חייו > פעילות ציבורית > פעילות כללית וממלכתית

לאחר מספר שנים בהן כיהן כחבר בנשיאות המגבית היהודית המאוחדת, בשנים 1979–1982 מונה זנבר ליושב ראש המגבית והוביל מטעמה תוכניות לפיתוח ויישוב הגליל.
בשנת 1983 נמנה עם קבוצת אישי ציבור שהקימו את האגודה למען מינהל תקין ובשנה הראשונה לפעילותה עמד בראש האגודה. באותה עת היה גם מייסדי וחבר הנהלת התנועה למען ארץ ישראל טובה.
בשלהי תקופת מסך הברזל, בשנת 1984 הקים את העמותה לקידום הקשרים בין ישראל להונגריה ועמד בראשה. בשנת 1989 עבר לשמש נשיא האגודה.
בדברי ההקדמה לנוסח הצעת חוקה למדינת ישראל שפרסם אוריאל רייכמן, צוות החוקה ציין את תרומתו של זנבר בכתיבת פרק החוקה הנוגע למשק המדינה.
עם הקמתה של המועצה להנצחת נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה, נמנה זנבר עם חבריה הראשונים. בנוסף, עמד בראש ועדת הכספים של מרכז זלמן שזר והיה ממייסדי יד לוי אשכול. עוד קודם לכן היה חבר הוועד הציבורי להנצחת זכרו של זלמן ארן ולהוצאת כתביו.
בשנים 1985–1987 היה זנבר יושב הראש המייסד של עמותת עינבר לנפגעי מחלות ראומטיות ובשנים 1987–1999 שימש נשיא כבוד של העמותה.
בשנים 2002–2008 היה יושב ראש חברת נ.א.ס.ס. לטכנולוגיה רפואית.
בשנת 2008 גיבשו זנבר והשר רפי איתן תוכנית חירום להענקת רשת ביטחון עבור קרנות הפנסיה וקופות הגמל.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-26, האחרון והסמלי, ברשימת מפלגת גיל.
תולדות חייו > פעילות ציבורית > רווחת ניצולי השואה

זנבר הקדיש זמן רב לפעילות למען ניצולי השואה וב-1987 היה ממייסדי ויושב הראש הראשון של מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל. בתפקיד זה הוביל לצירוף המרכז כחבר בפורום הארגונים של ועידת התביעות. בתפקיד היושב ראש כיהן עד 2003, אז נבחר לנשיא כבוד, ופעם נוספת (בעקבות מותו של נח פלוג) בשנים 2011–2012.
עם הצטרפות מרכז הארגונים אל ועידת התביעות היה לדמות בולטת בפעילותה, נבחר לגזבר עולמי (1992–2001) ומאוחר יותר ליושב ראש הוועד המנהל (2002–2006). מרכז הארגונים נחל הצלחה בעצם העלאתן של תביעות פיצוי מממשלת גרמניה לאחר שנים רבות בהן הוסכם על כך שלעם היהודי אין תביעות נוספות, ואולם בהמשך הועלו גם שאלות הפיצויים לניצולים תושבי מדינות מזרח אירופה ומי שעלו מאותן המדינות, ומאוחר יותר הועלתה תביעה לעניין פיצוי עובדי הכפייה. בהתאם להסכמות שגיבש זנבר בין מרכז הארגונים ובין ועידת התביעות, הוקמה הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל.
אחד מהישגיו המרכזיים בוועידת התביעות הייתה בהעברת ההחלטה העקרונית ש-80 אחוזים מכספיה יוקצו כתמיכה עבור ניצולי שואה נזקקים ו-20 האחוזים הנותרים יוקצו לחינוך, מחקר והנצחה. החלטה זו התקבלה לאחר מאבק עיקש בין שתי אסכולות ועל זנבר נמתחה ביקורת קשה על העדפת חלוקת הכספים לניצולים שנותרו וזאת על פני יורשי הנספים ומשפחותיהם: בעוד גישתו של זנבר הייתה כי הכספים "ישמשו לרווחתם של כלל ניצולי השואה, במיוחד הנזקקים שבהם", מתנגדיו טענו כי "הכסף של הסבתא שלי לא צריך להגיע דווקא לידיים של זנבר".
עלינו לתת עדיפות עליונה לסיוע לניצולי שואה נזקקים – רובם זקנים וחולים – כדי שלא יסבלו בשנות חייהם האחרונות. עם זאת עלינו להקדיש אמצעים גם להנצחת השואה ולהעמקת תודעת השואה בקרב הצעירים, יהודים ולא יהודים כאחד. יש להפיק לקחים מנסיונו המר של העם היהודי בתקופת השואה. יש להראות וללמד לאיזו תוצאות נוראיות יכולה להוביל פנאטיות לאומית ודתית, ולאיזה שפל מוסרי עלולים להתדרדר בעקבות קינאה ושנאה תהומית.
בשנים אלו היה גם ממייסדי וחבר נשיאות הארגון היהודי להשבת רכוש (איל"ר) וחבר המועצה הלאומית המייעצת להשבת זכויות ורכוש יהודי. בנוסף ישב זנבר בוועדות בין-לאומיות: חבר ועדה שהקימה ממשלת שווייץ בעניין ניצולי שואה נזקקים, בשנים 1998–2007 חבר הוועדה הבינלאומית לתביעות ביטוח מתקופת השואה בראשותו של לורנס איגלברגר ומשנת 2008 חבר הוועדה המשותפת עם ממשלת הונגריה להשבת רכוש יהודי. ב-2011 מונה זנבר, במסגרת שיתוף פעולה בין ממשלות ישראל וצ'כיה, לחבר כבוד של המכון האירופאי לזיכרון השואה, מינוי לו זכו חמישה אישים נוספים בלבד ובהם נשיא צ'כיה ואצלב האוול וחתן פרס נובל אלי ויזל.
בשנת 2000 פורסם ספרו "זהב השואה: נתיבות הביזה הנאצית מן הקורבנות לשווייץ" במשותף עם ראול טייטלבאום.
זנבר פעל בשיתוף ובמסגרת של מרבית ארגוני הנצחת השואה בישראל, עמד בשנות התשעים בראש חבר הנאמנים של מכון משואה ומשנת 2000 ועד מותו שימש חבר מועצת יד ושם. מספר פעמים הוא נטל חלק באירועים הרשמיים לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה: בשנת 1998 נשא את דבר הניצולים בטקס המרכזי לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם, בשנת 1987 השיא את משואת הזיכרון במכון משואה ובשנת 2005 השיא משואה בבית לוחמי הגטאות.
ב-2005 מונה ליושב ראש המועצה הציבורית בנושא "תרומתם של ניצולי השואה למדינת ישראל".
תולדות חייו > פטירתו

זנבר נפטר ב-1 באוקטובר 2012, בגיל 86, והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
בהודעה שפרסם בנק ישראל נכתב: "זנבר ניווט את הבנק המרכזי של מדינת ישראל במציאות כלכלית מורכבת. נוסף על כך מילא משה זנבר שורה של תפקידים בכירים במגזר הציבורי והפרטי. חותמו על המשק הישראלי יישאר לשנים רבות".
בהלווייתו נשאו דברים המשנה לנגיד בנק ישראל קרנית פלוג, הרב ישראל מאיר לאו, מייסד תיאטרון היידישפיל שמואל עצמון ואחרים. הרב לאו ציין כי "עם פטירתו אנחנו נפרדים מתקופה. אתה היית מבכירי הבנים והבונים", ורפי איתן ספד לו: "משה היה אדם רב גוני שהקיף בחייו את כל הנושאים החברתיים והכלכליים של המדינה, ובמידה רבה גם של נושאים מדיניים. בכל תחום הגיע לפסגה. בעניין ניצולי השואה אומר, כי כולנו ידענו את הדברים, אך ללא זנבר זה לא היה קורה. הוא הקים יחד עם נח פלוג את מרכז הארגונים והפך אותו למוסד ולכוח משפיע שאיש לא היה יכול להתעלם ממנו. עד הקמת המרכז היה כל ניצול לנפשו ולארגונו, משה הפך את כולם לגוף אחד חזק ומשפיע. הוא דאג שהמרכז יהפוך לשותף בוועידת התביעות, היה אחראי להקמתה של הקרן לרווחה, הקים את איל"ר ולאחרונה את המועצה להשבת רכוש יהודי".
בדברים שפרסם יושב ראש יד ושם אבנר שלו, נכתב: "משה זנבר היה איש אשכולות ומנהיג כלכלי. הוא סימל במידה רבה את היכולת של שורדי השואה, לא רק לחזור לחיים, אלא אף להיות מבין אלו שקידמו והובילו את החברה הישראלית בכל התחומים. עומדת לו זכות עצומה כמי שהשתתף בעיצוב המדיניות הכלכלית של מדינת ישראל. משה זנבר ראה בהנחלת זיכרון השואה ערך חינוכי ומנהיגותי והיה מבין הניצולים הראשונים שכתבו ספר זיכרון בו חלק את סיפורו האישי בשואה עם הדור הצעיר".
תולדות חייו > הוקרה והנצחה

זנבר זכה לאורך השנים באותות הוקרה רבים, בהם: עיטור הצלב המרכזי של הונגריה מטעם נשיא הונגריה (2004), יקיר העיר תל אביב-יפו (2000), אזרח כבוד של מטולה (1973), אזרח כבוד של העיר פואבלו במדינת קולורדו (1978), תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן (2000), עיטור האור לניצולי שואה ולעושים לרווחתם מטעם הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל (2012), אות ההומניטריות המיוחד מטעם ארגון בני ברית (1995), פרס הוקרה של משרד הפנים בגין שירות מיוחד (1986), פרס הרצל (1973).
משנת 1974 היה זנבר נשיא כבוד של הפדרציה העולמית של יהודים דוברי הונגרית. בעת פטירתו, היה נשיא כבוד של לשכת המסחר הבין-לאומית בישראל, מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל ומוזאון ינקו דאדא.
ב-2003 הוקם במסלול האקדמי המכללה למינהל "המכון לחקר הכלכלה הציבורית והעסקית על שם משה זנבר", מכון המעניק מלגות מחקר ומקיים כנסים ציבוריים בנושאים שעל סדר היום הכלכלי. לרגל הקמת המכון פרסמה המכללה את הספר "חמישים שנות כלכלת ישראל: מחווה למשה זנבר ליובל ה-75".
על שמו נקרא בניין מרכז השיקום של מרכז רפואי דורות לשיקום וגריאטריה ביוזמתה של ועידת התביעות. בתיאטרון יידישפיל מוענקים על שמו פרסים לשחקנים ועובדים מצטיינים.
עזבון מסמכיו של זנבר הופקד בארכיון המדינה ובארכיון משואה.
לקריאה נוספת

רחל מיכאלי, חתום על השטר: משה זנבר - כלכלן בעולם פוליטי, משכל - ידיעות ספרים וספרי חמד, 2010. (הספר בקטלוג ULI)
חמישים שנות כלכלת ישראל - מחווה למשה זנבר ליובל ה-75, הוצאת המכללה למינהל, 2002. (הספר בקטלוג ULI)
לקריאה נוספת > ספריו

משה זנדברג, שנה לאין קץ, הוצאת יד ושם, תשכ"ז. הספר זכה בפרס "יד ושם" וראה אור גם בעברית קלה, באנגלית, בפורטוגזית ובהונגרית. (הספר בקטלוג ULI)
משה זנדברג ודוד וינשל, Planning and Budgeting, 1970 (ספר הדרכה עבור האו"ם).
משה זנבר (עורך): Economic and Social Policy in Israel: The First Generation, 1990. (הספר בקטלוג ULI)
משה זנבר וראול טייטלבאום, זהב השואה: נתיבות הביזה הנאצית מן הקורבנות לשווייץ, הוצאת מורשת, 2000. הספר ראה אור גם באנגלית. (הספר בקטלוג ULI)
לקריאה נוספת > מאמרים ופרסומים נבחרים

זנבר פרסם בכתבי עת מקצועיים עשרות מאמרים ומחקרים בתחומי מדיניות כלכלית ומדיניות מוניטרית. בשנים 1977–1980 פרסם בקביעות מאמרי דעה וניתוח כלכלי בעיתון מעריב.
משה זנדברג, חלוקת ההכנסות והשפעתה על החסכון והתצרוכת, רבעון לכלכלה, חוברת 15, 1957.
משה זנדברג, תקציב המדינה והחלוקה מחדש של ההכנסות, רבעון לכלכלה, חוברת 32, 1961.
משה זנדברג, מערכת המיסים והמדיניות הכלכלית, בתוך: כלכלת ישראל – הלכה ומעשה, הוצאת דביר, 1964.
משה זנדברג, מדינות כלכלית ומדיניות סוציאלית, רבעון לכלכלה, חוברת 48, 1966.
משה זנבר, היבטים סוציאליים של המדיניות הפיסקלית בישראל, רואה החשבון, גיליון כז, תשל"ז.
דו"ח הוועדה הממלכתית לענייני השלטון המקומי, 1981. (הספר בקטלוג ULI)
משה זנבר, 50 שנה לכלכלת ישראל, בתוך: יובל לישראל: יומן לאומי 1998-1948 בעריכת חיים יבין, הוצאת זמיר בר לב, 1998.
משה זנבר, כלכלת ישראל בעשור השלישי, בתוך: העשור השלישי: תשכ"ח-תשל"ח, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2008.
הערות שוליים

טדי קולק, זנבר וצבי צור באירוע פרידה מקולק במשרד ראש הממשלה, 1965.
ועידת איגוד העובדים הסוציאליים, 1970. מימין: יו"ר האיגוד המקצועי בהסתדרות ירוחם משל, זנבר, ראש האיגוד אורה אופנהיים, שר הסעד מיכאל חזני ומנכ"ל הביטוח הלאומי ישראל כץ.
זנבר מקבל את כתב מינויו מנשיא המדינה זלמן שזר.
ביקורו בישראל של הרברט שטיין, יו"ר מועצת היועצים הכלכליים לנשיא ארצות הברית. מימין: חיים בר לב, יצחק נבנצאל, זנבר, דוד הורוביץ ושטיין.
שטר 5 ל"י הנושא את חתימתו
נציגי הוועדה בפגישה עם חבר מועצת מחוז לוס אנג'לס אדמונד אדלמן. מימין: חיים קוברסקי, אדלמן, זנבר ודניאל אלעזר.
חנוכת משכן הבימה המחודש, 1970. מימין: אהרון מסקין, זנבר, חנה רובינא ויגאל אלון.
זנבר ושר החינוך יגאל אלון בטקס חלוקת פרסים לספורטאים מצטיינים, 1969.
לובה אליאב, משה זנבר, פרופ' יורם עדן ומנחם הכהן בכנס של המכללה למינהל, 2006.
ז'לונה גורה (כדורסל)

ז'לונה גורה (פולנית: Zielona Góra) הוא מועדון כדורסל פולני מהעיר ז'לונה גורה שבמערב פולין. הקבוצה משחקת בליגת העל הפולנית.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1946 בשם KS ז'לונה. בעשורים הראשונים לקיומו שינה המועדון פעמים רבות את שמו. בשנות ה-60 המוקדמות המועדון נקרא "לצ'יה" ושיחק בקביעות בליגה השלישית בפולין. בעונת 1966-67, המועדון עלה בפעם הראשונה לליגה השנייה. בשנת 1968 אימץ המועדון את השם "זסטל ז'לונה גורה". בעונת 1983-84, המועדון עלה בפעם הראשונה בתולדותיו לליגה הראשונה בפולין, הוא נשאר שם שנים רבות אך בשנת 2000 נאלץ לעזוב את הליגה עקב בעיות כלכליות.
בעונת 2009-2010 ז'לונה עלתה בחזרה לליגה הראשונה ובשנים שלאחר מכן זכה המועדון להצלחה. בעונת 2011-12, המועדון סיים במקום השלישי בליגה. בעונת 2012-13 זכה המועדון לראשונה באליפות פולין ובכך העפיל ליורוליג. בהמשך העשור, המועדון הספיק לזכות בשלוש אליפויות נוספות ובשני גביעים. כמו כן התחרה בהצלחה במפעלים האירופיים ובעונת 2015/16, המועדון הגיע לרבע גמר היורוקאפ.
תארים

הליגה הפולנית :
אליפות (5): 2012/2013, 2014/2015, 2015/2016, 2016/2017, 2019/2020
מקום שני (2): 2013/2014, 2020/2021
הגביע הפולני
זכייה (2): 2015, 2017
הסופרקאפ הפולני בכדורסל :
זכייה (3): 2015, 2020. 2021
הישגים בטורנירים אירופיים

2012/13: יורוקאפ - 16 האחרונות
2013/14: יורוליג - שלב הבתים
2015/16: יורוקאפ - רבע הגמר
אברהם זאב ליפקיס

אברהם זאב ליפקיס (1877–1942) היה מחלוצי היישוב ומראשוני מתיישבי פתח תקווה. ליפקיס עסק בחקלאות והיה הראשון שהתקין משאבה מוטורית בירקון. הוא היה פעיל בוועדים רבים, ביניהם מועצת בית הכנסת הגדול, ועד הכורמים, הוועד החקלאי והוועד לחלוקת קרקעות כפר סבא. ליפקיס היה יושב ראש המועצה, חבר הוועד וראש ועד פתח תקווה למשך שנה. ליפקיס שימש גם כגזבר הכבוד של פתח תקווה.
ביוגרפיה

ליפקיס נולד ב-1877 לאביו משה ולאמו שרה פרומה בעיר ביאליסטוק שבפולין. משפחתו הייתה עמידה ויציבה בחיים בפולין. ביוזמת הסבתא חנה, אמה של אמו של ליפקיס, המשפחה החליטה לקנות אדמות בפתח תקווה ולהתכונן לעלייה יחד עם הביאליסטוקאים.
ב-1883 המשפחה עלתה לארץ ישראל והתיישבה באדמות יהודיה יחד עם הביאליסטוקאים כדי לא להידבק בקדחת בפתח תקווה. המשפחה בנתה את ביתה ביהודיה והשתקעה במקום. ליפקיס למד תורה ממלמדים ולאחר מכן בישיבת הרב מרדכי גימפל יפה ביהודיה. כשגדל, החל ליפקיס לעבוד במשק הוריו והצטיין בכל ענפי החקלאות במשק.
מאוחר יותר, ליפקיס ומשפחתו עברו לפתח תקווה יחד עם שאר הקבוצה והשתקעו במושבה.
ליפקיס היה בין הראשונים במושבה פתח תקווה שנטעו כרמי שקדים, וגידוליו הצליחו מאוד. ליפקיס נטע גם פרדס ליד נחל הירקון, וכדי להשקות את הפרדס הקים משאבה. כך הפך ליפקיס לראשון שהקים משאבה מוטורית בירקון.
ליפקיס היה פעיל מאוד בעניינים ציבוריים ועזר לנזקקי המושבה בעיקר במתן בסתר. ליפקיס תרם גם למוסדות חסד רבים ולכן הונצח בבית אבות שנקרא על שמו. ליפקיס היה פעיל בוועדים רבים ביניהם מועצת בית הכנסת הגדול, ועד הכורמים, הוועד החקלאי והוועד לחלוקת קרקעות כפר סבא – בה היה מהנוטעים הראשונים.
ב-1902 נבחר לוועד המושבה ומאז היה פעיל עוד יותר בענייני ציבור. ליפקיס שימש שנים רבות כיושב ראש מועצת המושבה, וכגזבר הכבוד של המושבה. ליפקיס שימש גם כחותם על שטרות הכסף במושבה שהיה להן מעמד במושבה, ביפו ובסביבה לא פחות מהכסף העותמאני. ליפקיס שימש שנים גם כמוכתר המושבה וייצג אותה בעניינים רבים, לכן נאסר גם כמה פעמים בעקבות אי-הסדרת חובות.
ליפקיס ייצג את פתח תקווה בוועד התאחדות המושבות. ליפקיס שימש כיושב ראש ועד פתח תקווה במשך שנה(1900–1901).
במלחמת העולם הראשונה היה חבר ועד החיטה של פתח תקווה יחד עם ברוך גולומב ויעקב פנחסי. לאחר שהצבא הבריטי העביר את התושבים ליפו בשל קרבת המושבה לקרבות היה הוא אחד משלושה שהורשו להישאר כדי לטפל בגידולים.
בשנותיו האחרונות נאבק על קיום פרדסו והמשק שלו משום שנשללה ממנו הקצבה שקיבל מהממשל בימי מלחמת העולם הראשונה.
ליפקיס נפטר ערירי בפתח תקווה בי' באדר תש"ב (1942).
ביוגרפיה > חיים אישיים

ליפקיס היה אדם דתי והקפיד על קיום המצוות.
ביוגרפיה > חיים אישיים > משפחה

בפתח תקווה נישא ליפקיס ללאה מגיד- חברה גם היא בקבוצת הביאליסטוקאים. הוריו של ליפקיס נפטרו בגיל צעיר ולכן הוא נאלץ לגדל את אחיו הקטנים. ליפקיס ואשתו לאה החליטו לאמץ יתומים ויתומות רבים.
הערות שוליים

1 2  Avraham-Zeev Velvalle Lipkis, geni_family_tree (באנגלית)
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22  דוד תדהר (עורך), "אברהם זאב ליפקיס", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1461
↑  ועד המושבה < הארכיון לתולדות פתח תקוה, באתר www.ptarchive.co.il (ארכיון)
1 2 3  דוד תדהר (עורך), "אברהם זאב ליפקיס", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1461
תוכנית חזבאללה לכיבוש הגליל

תוכנית חזבאללה לכיבוש הגליל היא תוכנית מבצעית של ארגון הטרור חזבאללה, במתכונת דומה לטבח שבעה באוקטובר שביצע ארגון הטרור חמאס. חזבאללה תכנן אותה במשך כ-15 שנים, החל מזמן קצר לאחר מלחמת לבנון השנייה. מטרות התוכנית היו פלישה לשטח ישראל, כיבוש יישובים בגליל ושיגור מאסיבי של טילים ורקטות לעבר העורף הישראלי. התוכנית לא יצאה אל הפועל בשל אובדן יכולת ההפתעה לאחר מתקפת הפתע של חמאס, והיא סוכלה לאחר מכן במהלך התמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל שהחל ב-1 באוקטובר 2024.
רקע

מאז סיום מלחמת לבנון השנייה עסק חזבאללה בשיקום והעצמת יכולותיו הצבאיות. כבר בנובמבר 2011 חשף מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה כי לארגון תוכנית סדורה לכיבוש הגליל על ידי חמש חטיבות, לדבריו כתגובה למתקפה ישראלית באיראן. למען מטרה זו הוקמה יחידת העילית של ארגון חזבאללה: כוח רדואן.
על פי הערכת צה"ל, ערב פתיחת החזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל, החזיק הארגון בכ-150,000 טילים ורקטות מסוגים שונים, בהם אלפים רבים הנחשבים לטילים מדויקים. לצד זאת, חזבאללה הפר את החלטה 1701 של האו"ם, לפיה על פעילי הארגון להתפרק מנשקם וכן לא יימצא אמל"ח מדרום לקו נהר הליטאני ללא אישור ממשלת לבנון, כך שערב פרוץ מלחמת חרבות ברזל היו אלפי פעילי חזבאללה חמושים בנשק ובציוד צבאי בכפרים השיעים בדרום לבנון.
עם פרוץ טבח שבעה באוקטובר, החליט חזבאללה שלא להצטרף באופן מלא למלחמה בישראל, והחל מ-8 באוקטובר ולאורך קרוב לשנה הסתפק בירי רקטות לעבר צפון ישראל באופן שלא יביא לכדי פתיחת חזית מלאה בצפון, ומנגד ידרוש מישראל הפניית משאבים רבים לבלימת האיום מכיוונו.
ב-19 בספטמבר יצאה ישראל למבצע חיצי הצפון, אשר במסגרתו הגבירה משמעותית את תקיפותיה בלבנון פגעה ביכולותיו הרקטיות של חזבאללה, לצד סיכולים ממוקדים רבים שהביאו למותם של רוב צמרת הארגון, כולל מזכ"ל חזבאללה עצמו, חסן נסראללה, במבצע סדר חדש. ב-1 באוקטובר החל התמרון הקרקעי בלבנון שהביא לסיכולה המלא של תוכנית חזבאללה לכיבוש הגליל.
התכנית

לפי דיווחים בתוכנית היו משומשים 5,000 לוחמים שאומנו לפלוש אל תוך ישראל, הכוח הלוחם יחולק ל-5 חטיבות:
חטיבה 1 – תשתלט על נהריה או חלקים מנהריה לאחר שתחצה את הגבול בראש הנקרה. על פי המידע של חזבאללה, באותו הזמן ינחת בנהריה בדרך הים כוח של 150 לוחמים שיגיעו בסירות מהירות שנמצאות כבר ברשות חזבאללה. משימתו של כוח זה היא לקחת בני ערובה רבים ככל האפשר כדי למנוע מישראל להפציץ את כוחות חזבאללה בגזרה.
חטיבה 2 – תשתלט על העיירה שלומי המונה 6,500 תושבים. המטרה היא לנתק את קווי האספקה של צה"ל ולאלץ אותו לשלוח תגבורות מן המזרח.
חטיבה 3 – תגיע לכרמיאל ותכבוש שטחים, כשהמטרה היא לחסום את התנועה מעכו לצפת.
חטיבה 4 – תשתלט על הקיבוצים מלכיה, רמות נפתלי ויפתח, כדי למנוע מצה"ל ירי מאזורים אלה לדרום לבנון.
חטיבה 5 – תשמש כוח עתודה אסטרטגית למשימות מיוחדות.
סיכול התכנית

ב-1 באוקטובר 2024, עם פתיחתו הרשמית של התמרון הקרקעי בלבנון, חשף דובר צה"ל תיעודים של "תוכנית לכיבוש הגליל", שאליה נערך חזבאללה במשך 15 שנים, אשר כללה מתחמי תת-קרקע קרובים לגבול שפעילי חזבאללה הכינו במשך השנים, תוך חימושם בכלי נשק רבים, על מנת להוציא מתקפת פתע על יישובי הצפון בדומה למתקפת הפתע שהוציא חמאס ב-7 באוקטובר 2023. כמו כן, נמצאו מפות שיועדו לחלוקה לפעילי חזבאללה לשם מטרה זו. ב-14 באוקטובר חשף צה"ל כי לוחמי צק"ח הזקן (חטיבה 8) מאוגדה 91 ולוחמי יחידת יהל"ם איתרו מנהרה באורך כ-800 מטרים בלב שכונה אזרחית, ששימשה כמפקדה של כוח רדואן. במנהרה היו אמצעי לחימה כגון טילי מסוקים, פגזים, אופנועים, וכן אמצעים לשהייה לזמן ארוך, כולל מטבח וחדרי שהייה.
עוד חשף דובר צה"ל כי במהלך החודשים שקדמו לתמרון הקרקעי בוצעו עשרות מבצעים חשאיים של צה"ל שכוונו נגד תשתיות של כוח רדואן, כולל רשת מנהרות תת-קרקעיות מלאות באמצעי לחימה, שיועדו לשמש את חזבאללה בעת הפלישה לישראל. בפשיטות הקומנדו נוטרלו מנהרות רבות ונלקחו ללמידה מפות, מסמכים ואמל"ח רב שכלל נשק קל, רובי צלפים, רקטות RPG, טילי נ"ט, מוקשים ומטעני חבלה. אמל"ח רב נוסף הושמד בשטח.
ב-16 באוקטובר פורסם כי כוחות אוגדה 91 חשפו והשמידו מערכת פירים ותשתיות תת-קרקעיות בלב כפר בדרום לבנון, שנועדו לשמש את כוח רדואן בעת מתקפת הפתע לכיבוש הגליל. המנהרות כללו מרחבי שהייה והצטיידות, ואותרו בהן אמצעי לחימה רבים.
הערות שוליים

↑  התכנית המבצעית של חזבאללה: טילים על תל אביב וכיבוש הגליל
↑   בבטן הטרור. תיעוד יוצא דופן בתוך מפקדה תת-קרקעית של 'כוח רדואן', באתר צה"ל, 14 באוקטובר 2024
↑   עודד ירון, 150 אלף טילים ורקטות: עד לאן מגיע הארסנל הקטלני של חיזבאללה, באתר הארץ, 20 באוקטובר 2023
↑  ארז לין, אלפי טילים מונחים ומדויקים: עד לאן יכול להגיע ארסנל הנשק של חיזבאללה?, באתר ישראל היום, 11 באוגוסט 2024
↑  [https://jcpa.org.il/wp-content/uploads/2013/11/%D7%94%D7%AA%D7%95%D7%9B%D7%A0%D7%99%D7%AA-%D7%94%D7%9E%D7%91%D7%A6%D7%A2%D7%99%D7%AA-%D7%A9%D7%9C-%D7%97%D7%99%D7%96%D7%91%D7%90%D7%9C%D7%9C%D7%94-%D7%A9%D7%9E%D7%A2%D7%95%D7%9F-%D7%A9%D7%A4%D7%99%D7%A8%D7%90.pdf התכנית המבצעית של חזבאללה:
טילים על תל אביב וכיבוש הגליל]
↑  "תוכנית כיבוש הגליל" של חיזבאללה: זו המפה שתכנן ארגון הטרור לחלק למחבלים, באתר ישראל היום, 1 באוקטובר 2024
↑  יואב זיתון, איתמר אייכנר, "הקפה היה טרי": נחשפה מנהרה שממנה תכנן כוח רדואן לפשוט על קריית שמונה, באתר ynet, 14 באוקטובר 2024
↑  אורי איזק, ‏המפקדה התת-קרקעית של כוח רדואן: צפו בתיעוד מהמתחם שלוחמי צה"ל פשטו עליו, באתר ‏מאקו‏, 14 באוקטובר 2024
↑   מתחילת המלחמה יצא צה"ל לעשרות מבצעים קרקעיים – בתוך לבנון, באתר צה"ל, 1 באוקטובר 2024.
↑  יוני קמפינסקי, בדרום לבנון: הושמדה מנהרה שנועדה לשמש את חיזבאללה במסגרת התוכנית ל"כיבוש הגליל", באתר ערוץ 7, 16 באוקטובר 2024