stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיכאיל רוסטובצף
קורות חיים

נולד בז'יטומיר שבאוקראינה (אז האימפריה הרוסית) כבנו של מורה ללטינית, למד באוניברסיטאות של קייב וסנקט פטרבורג. שימש כמרצה ללטינית באוניברסיטת סנקט פטרבורג בין השנים 1898–1918. לאחר המהפכה הרוסית נמלט לשוודיה, ולאחר מכן לבריטניה, ובשנת 1920 הגיע לארצות הברית. הוא לימד היסטוריה עתיקה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון עד שנת 1925, אז עבר לאוניברסיטת ייל שם פיקח על חפירות ארכאולוגיות שמומנו בידי האוניברסיטה. הוא היה הארכאולוג שפיקח על גילוי העיר "דורה אירופוס" בסוריה. בשנת 1932 גילה רוסטובצף במקום בית כנסת עם פרסקאות, הנחשב לגילוי הארכאולוגי המעניין והחשוב ביותר בחפירות העיר. הוא פרש מתפקידו באוניברסיטה בשנת 1944 הוא המשיך להתגורר בניו הייבן עד מותו בשנת 1952
יצירתו החשובה ביותר הנה "The Social and Economic History of the Roman Empire" ("היסטוריה חברתית וכלכלית של האימפריה הרומית") מ-1925, בשני כרכים. בספר מסכם המחבר את ההיסטוריה של הקיסרות הרומית מבחינה חברתית וכלכלית, ומסביר את הסיבות שגרמו בסוף לקריסתה. הוא אינו מהסס להשתמש בחיבורו בביטויים שהיו מוכרים לו מניסיונו האישי, כגון "בורגנות", "פרולטריון" ו-"קפיטליזם". מה שעורר ביקורת רבה כלפי הספר.
בשנת 1941, כתב סדרה משלימה בשם "The Social and Economic History of the Hellenistic World" ("היסטוריה חברתית וכלכלית של העולם ההלניסטי") בשלושה כרכים. בהקדמת החיבור הוא כותב כי "הגבלתי את מחקרי לנושאים כלכליים וחברתיים לא משום שאני חושב תופעות אלו לחשובות יותר... אני מטפל בנושאים כלכליים מטעמים אישיים גרידא. אני פשוט מתמצא בהם יותר טוב".
רשימת ספרים נוספים שלו (בתרגום לאנגלית):
Iranians and Greeks in South Russia. Oxford: Clarendon Press, 1922.
A large estate in Egypt in the third century B.C. A study in economic history. Madison: University of Wisconsin, 1922.
Skythien und der Bosporus. 1925.
The Social and Economic History of the Roman Empire. 1926. (Revised edition in German 1931, and further revised edition in Italian 1933) (Second edition, revised by P.M. Fraser, Oxford, 1957)
A History of the Ancient World: Volume I The Orient and Greece. Oxford: Clarendon Press, 1926.
A History of the Ancient World: Volume II Rome. Oxford: Clarendon Press, 1927.
Mystic Italy. New York: Henry Holt, 1927. (Brown University, the Colver lectures series)
Dura-Europos and Its Art. 1938.
The Social and Economic History of the Hellenistic World. Oxford: Clarendon Press, 1941. (2nd edition 1953)
הערות שוליים

1 2 3  צבי יעבץ, וזאב רובינזון, מרידות עבדים ברומי, אוניברסיטת תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1983. עמ' 76.
↑  צבי יעבץ, אז ועתה שנאת ישראל בימי קדם, הוצאת דביר, עמ' 9.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267091705171  PLWABN: 9810575439605606  BIBSYS: 90324257  BNE: XX1098841  BnF: cb120891325 (data)  CiNii: DA01474190  GND: 118927086  ICCU: TO0V158042  ISNI: 0000 0001 2277 1015  LCCN: n79130756  LNB: 000028847  NDL: 00454758  NKC: jo2002162371  NLA: 36587338  NLG: 148823  NLK: KAC2018G3765  NSK: 000184482  NTA: 068443927  RERO: 02-A000139596  SELIBR: 197939  SNAC: w6417gzd  SUDOC: 029219116  Trove: 1307315  VcBA: 495/43214  VIAF: 90637534   WorldCat (עם VIAF): 90637534
ג'ולי הלדמן

ג'ולי הלדמן (באנגלית: Julie Heldman;‏ נולדה ב-8 בדצמבר 1945) היא טניסאית עבר יהודייה-אמריקאית. אחת הטניסאיות הבולטות בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, דורגה במקום חמישי בעולם ושנייה בארצות הברית בשנת 1969. אלופת המכביה השמינית (1969).
הלדמן זכתה עם נבחרת גביע הפדרציה של ארצות הברית בתואר בשנים 1966 ו-1969. היא השתתפה גם בשנים 1970, 1974 ו-1975 שבו שימשה כקפטנית של הנבחרת. המאזן שלה בגביע הפדרציה עומד על 21–9.
ביוגרפיה

הלדמן נולדה וגדלה בברקלי, קליפורניה. בתם של אלוף ארצות הברית בטניס לנוער (1936), ג'וליוס הלדמן והמייסדת והמוציאה לאור של המגזין העולמי לטניס, גלאדיס הלדמן (אנ').
בטורניר ההדגמה שנערך באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכתה הלדמן ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב בטורניר לזוגות מעורבים, מדליית כסף בטורניר לזוגות נשים ביחד עם רוזה מריה דרמון מצרפת ובמדליית ארד בטורניר ליחידות ובטורניר הראווה של המשחקים היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בטורניר לזוגות נשים ומדליית כסף בטורניר ליחידות.
הנצחה

ב-2001 הונצחה הלדמן ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
אנתוני גרפטון

| --- | --- |
אנתוני גרפטון, 2010
אנתוני גרפטון, 2010
 לידה:  21 במאי 1950 (בן 74) ניו הייבן, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת שיקגו  אקדמיית פיליפס 
 מקצוע:  היסטוריון
 מעסיק:  אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת ליידן 
 פרסים והוקרה:  Helen & Howard R. Marraro Prize (2000)  פרס ספריית ניוברי (2008)  דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת ליידן (2006)  Henry Allen Moe Prize (1999)  פרס בלצן (2002)  פרס רומא  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  מלגת גוגנהיים 
 
אנתוני תומאס גרפטון (באנגלית: Anthony Thomas Grafton; לפעמים נקרא Anthony T. Grafton; ‏נולד ב-21 במאי 1950) הוא היסטוריון, וכעת מופקד קתדרה על שם הנרי פוטנאם באוניברסיטת פרינסטון. מינואר 2011 עד ינואר 2012 הוא שימש כנשיא האגודה האמריקאית להיסטוריה.
ביוגרפיה

גרפטון רכש את השכלתו התיכונית באקדמיית פיליפס (Phillips Academy) ואת השכלתו הגבוהה באוניברסיטת שיקגו, שם למד מהתואר הראשון ועד לדוקטורט. הוא למד במשך שנה ביוניברסיטי קולג' לונדון אצל ההיסטוריון הקלאסי החשוב ארנאלדו מומיליאנו.
אחרי תקופה קצרה בה לימד במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת קורנל, קיבל גרפטון משרה באוניברסיטת פרינסטון ב-1975, בה הוא מחזיק מאז. החל מינואר 2007 הוא עורך-שותף של כתב העת "Journal of the History of Ideas".
גרפטון ידוע בשל מחקריו על המסורות הקלאסיות החל מתקופת הרנסאנס ועד למאה ה-18, ובשל עיסוקו בהיסטוריוגרפיה. ספריו הרבים מהווים מחקר מעמיק של ידענות וכרונולוגיה ועוסקים בין השאר ביוזף יוסטוס סקליגר, המלומד החשוב של תקופה הרנסאנס (1993-1983, 2 כרכים), תעוד חדשני ביחד עם ליסה ז'רדן של החינוך בעידן הרנסאנס (From Humanism to the Humanities ‏1986) ולאחרונה, מחקרים על ג'ירולמו קרדאנו כאסטרולוג (1999) ועל לאונה בטיסטה אלברטי (2000).
הוא חיבר מבוא מעמיק לקשר בין הלמדנות למדע בראשית העת החדשה "Defenders of the Text" ‏(1991). ספר נגיש שלו לקהל הרחב הוא "The Footnote: A curious history" ‏(1997), פורסם בגרמנית כ-"Die Tragischen Ursprünge der deutschen Fußnote", זהו מקרה בוחן של ההיסטוריה של ההיסטוריה, מהפרטים הקטנים.
הוא גם כתב על נושאים רבים בשביל "ניו רפובליק", "אמריקן סקולר" ו-"The New York Review of Books".
פרסים ואותות כבוד

1993 - התקבל כעמית החברה הפילוסופית האמריקאית
1993 - פרס הספר הטוב ביותר של הלוס אנג'לס טיימס
1997 - התקבל כחבר מן החוץ של האקדמיה הבריטית
1998 - פרס ביינטון לספרות, בלימודי המאה ה-16
2001 - פרס הווארד מראו להיסטוריה איטלקית, החברה ההיסטורית האמריקאית
2002 - פרס בלצן להיסטוריה, במדעי הרוח
2003 - פרס על הישגים מאיגוד אנדרו מלון
2005 - דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ליידן
ספריו

Joseph Scaliger: A Study in the History of Classical Scholarship, Oxford-Warburg Studies (Oxford: Oxford University Press, 1983–1993).
with Lisa Jardine, From Humanism to the Humanities. Education and the Liberal Arts in Fifteenth- and Sixteenth-Century Europe (London: Duckworth, 1986).
Forgers and Critics. Creativity and Duplicity in Western Scholarship (Princeton: Princeton University Press, 1990).
Defenders of the Text: The Traditions of Scholarship in the Age of Science, 1450-1800 (Cambridge, MA: Harvard University Press, 1991).
Commerce with the Classics: Ancient Books and Renaissance Readers (Ann Arbor: University of Michigan Press, 1997).
The Footnote: A Curious History (Cambridge, MA: Harvard University Press, 1997).
Cardano's Cosmos : The Worlds and Works of a Renaissance Astrologer (Cambridge, MA: Harvard University Press, 1999).
Leon Battista Alberti: Master Builder of the Italian Renaissance (Cambridge, MA: Harvard University Press, 2000).
Bring Out Your Dead: The Past as Revelation (Cambridge, MA: Harvard University Press, 2001).
What Was History?: The Art of History in Early Modern Europe (Cambridge: Cambridge University Press, 2006).
with Megan Hale Williams, Christianity and the Transformation of the Book: Origen, Eusebius, and the Library of Caesarea (Cambridge, MA: Harvard University Press, 2006).
Codex in Crisis (New York: The Crumpled Press, 2008). Video: Anthony Grafton: Codex in Crisis, Authors@Google, February 12, 2009
Worlds Made by Words (Cambridge, MA: Harvard University Press, 2009). Review by Véronique Krings, Bryn Mawr Classical Review 2009.09.32
"I Have Always Loved the Holy Tongue": Isaac Casaubon, The Jews, and a Forgotten Chapter in Renaissance Scholarship (Cambridge, MA: Harvard University Press, 2011)
הערות שוליים

↑  מחלקות ובעלי תפקידים בחברה ההיסטורית האמריקאית
↑  דוקטור לשם כבוד לאנתוני גרפטון, אתר אוניברסיטת ליידן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261792505171  PLWABN: 9810604568405606  BIBSYS: 90370073  BNE: XX940873  BnF: cb120317425 (data)  CANTIC: a11094163  CiNii: DA00659918  GND: 120067927  ICCU: VEAV021696  ISNI: 0000 0001 2125 872X  LCCN: n82131131  LNB: 000189999  MGP: 113477  NDL: 01115146  NKC: jx20110530008  NLA: 36534528  NLG: 135355  NLK: KAC201333246  NSK: 000274098  NTA: 069730547  RERO: 02-A003313342  SELIBR: 358630  SNAC: w6cd3dz1  SUDOC: 028492315  Trove: 1277862  VcBA: 495/22314  VIAF: 29549313   WorldCat (עם VIAF): 29549313
וילהלם שטיאסני

| --- | --- |

דיוקן מ-1883
 לידה:  15 באוקטובר 1842 ברטיסלבה, אז פוז'ון או פרסבורג, סלובקיה, ממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  16 ביוני 1910 (בגיל 67) באד אישל, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  האימפריה האוסטרית, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום קבורה:  בית העלמין היהודי הישן של וינה 
 השכלה:  האוניברסיטה הטכנית של וינה  האקדמיה לאמנויות בווינה 
 השקפה דתית:  יהדות 
 פרסים והוקרה:  מסדר פרנץ יוזף 
 חתימה:   
 
בית כנסת היובל בפראג
וילהלם שטיאסני (בגרמנית: Wilhelm Stiassny;‏ 15 באוקטובר 1842 – 11 ביולי 1910) היה אדריכל אוסטרי ממוצא יהודי-סלובקי יליד סלובקיה.
במהלך כחמישים שנות פעילות בנה שורה ארוכה של בנייני מגורים, בתי ספר, בתי חולים, בתי חרושת, בתי כנסת ומקומות קבורה – בווינה ובערים אחרות ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
רקע משפחתי ושנות הצעירות והלימודים

וילהלם שטיאסני נולד ב-1842 בעיר הסלובקית ברטיסלבה אז פרסבורג או פוז'ון, חלק מהממלכה ההונגרית, אז באימפריה האוסטרית. היה הבן הבכור של משפחה יהודית מרובת ילדים. אביו היה הסוחר אברהם שטיאסני, צאצא ליהודים מחבל מוראביה ואמו הייתה יוזפינה, בת לבית ברסלאואר.
עוד בילדותו עברה המשפחה לווינה שם הילד למד בבית הספר העממי ואחר כך בבית ספר תיכון ריאלי וינה-לנדשטראסה 
(Wien-Landstrasse Oberrealschule). המשיך את לימודיו בתחום האדריכלות במכון הפוליטכני בווינה (כיום, האוניברסיטה הטכנית) (1857-1861) וסיים אותם בהצטיינות. עוד כסטודנט מעורב שלח בשנת 1859 לרקטורט של הפוליטכניקה הצעת רפורמה של הלימודים תוך דגש על ההתמקצעות. כהשלמה להכשרתו למד שטיאסני גם באקדמיה לאמנויות היפות בווינה (1861-1863) אצל מורים כמו זיקארדסבורג (Siccardsburg), ואן דר ניל (van der Nüll) ומאוחר יותר אצל פרידריך פון שמידט. גם בלימודי האמנויות היה סטודנט מצטיין וזכה בפרס מיוחד.
החל משנת 1862 נמנה עם מייסדי איגוד האדריכלים הווינאי "וינר באוהיטה" (Wiener Bauhütte).
פעילותו

אחרי תקופת התמחות החל משנת 1866 התחיל שטיאסני לעבוד כאדריכל פרי-לאנסר בווינה. היה מעורב מאוד בתוכניות לבנית שיכוני פועלים ולצורך זה ערך כמה מסעות עיון בחו"ל. ב-1867 השתתף מטעם האיגודים המקצועיים מאוסטריה תחתית כחבר בפאנל בינלאומי בנושא זה בתערוכה העולמית בפריז. הציע רפורמת מדיניות השיכון באוסטריה על ידי הקמת חברת שיכון שלא למטרות רווח. בו זמנית התחיל לבנות כאדריכל וגם כקבלן בתים לבורגנות האמידה. שמו הלך לפניו גם כמתכנן בתי כנסת ומוסדות דת אחרים.
החל משנת 1867 היה מעורב שטיאסני בעבודות הועדה להסדרת מי הדנובה. כיהודי ליברלי היה בין השנים 1878-1900 ובין 1904-1910 חבר במועצת הקהילה היהודית של וינה. בשנים 1894-1895 נבחר גם כחבר במועצת העיר וינה.
בשנת 1895 שטיאסני הקים את החברה לתחזוקה ולשימור האנדרטאות והמונומנטים ההיסטוריים היהודים. כמו כן ייסד את המוזיאון היהודי הראשון בווינה.
סגנון עבודותיו

כנציג של המגמה ה"היסטוריסטית" המאוחרת השתמש שטיאסני ביסודות נאו-רנסאנס, מהאמנות הפלורנטינית, נאו-בארוקיים וכמו בבתי הכנסת שתכנן בסגנון אדריכלות נאו-מורית ונאו-רומנסקי.
בנוסף שילב עיטורים ברוח "הזצסיון הווינאי"
בנוגע לאימוצו הנלהב את סגנון "התחיה המורית" לבתי הכנסת שבנה, יש שמציינים בהקשר זה את קשריו הטובים עם המזרחנים ארמין ומברי ואיגנץ גולדציהר ואת געגועיו למזרח, לארץ ישראל.
פעילותו הציונית. קסם המזרח

כאוהד של הציונות, שטיאסני נפגש עם הרצל והיה בשנת 1904 ליושב ראש האיגוד להתיישבות מווינה.
שטיאסני היה, יחד עם עמיתו מווינה, אוסקר מרמורק בין האדריכלים והמהנדסים שנתבקשו על ידי ועד שכונת "אחוזת בית" על יד יפו, תל אביב העתידית, לעצב תוכנית ליישוב העירוני החדש. שניהם נתנו המלצות לספרות מקצועית, אבל אומרים שסטיאסני איחר בהגשת התוכנית.
התוכנית שלו, כפי שנחשפה ב"פרויקט להקמת קולוניה בארץ הקודש או באחת מהארצות השכנות" הקציבה שטח גדול למרחב ציבורי כולל גנים ("אף בית ללא גינה, אף רחוב ללא עצים, אף ככר ללא גן ומזרקות"), המליצה על המודל של דמשק - "לא עיר-גנים" אלא "עיר בתוך גן".
ויעדה לרחוב הראשי ולגימנסיה הרצליה מקום מרכזי בשכונה או היישוב החדש.
וילהלם שטיאסני נפטר בשנת 1910 בעיירת הקייט באד אישל והובא לקבורה בבית הקברות המרכזי בווינה.
היה נשוי משנת 1868 ליוליה לבית טאוסיג (1848-1916) ובנם, זיגמונד (1873-1941) היה רופא ידוע.
מעבודותיו

1872 - המכון היהודי לעיוורים בווינה-דבלינג (Israelitisches Blindeninstitut in Wien- Döbling)
1873  - בית החולים רוטשילד בווינה-והרינג (נהרס בשנת 1955)
1876 - בית החולים רוטשילד באיזמיר
1886-1887 - בית הכנסת במלאצקה (Malaczka) אז בהונגריה- כיום מלאצקי, בסלובקיה
1892 - בית הכנסת בגבלונץ (יבלונץ נד ניסואו, בצ'כיה, נהרס על ידי הנאצים ב-1938).
1892-1893 - בית הכנסת הפולני בווינה בית כנסת אורתודוקסי מסורתי, ברחוב לאופולדגאסה 29, לאופולדשטאט
1895-1899 - בית הכנסת הגדול (ה"טמפל") בסטניסלבוב, כיום איוואנו-פרנקיבסק באוקראינה. בשימוש הקהילה היהודית משנת 1990 (ללא הצריחים שנהרסו)
1906-1904 - בית כנסת היובל בפראג, שרד.
1902 - בית הכנסת בווינר נוישטאדט (נהרס על ידי נאצים ב-1938)
אולם בשער הראשון בחלקה היהודית בבית העלמין המרכזי של ווינה
מעל 100 בתי מגורים
מתחמי קבורה משפחתיים, כולל המאוזולאום של הענף הווינאי של משפחת רוטשילד (1894)
פרסים ואותות כבוד

פרס של האקדמיה לאומנויות יפות בווינה
1872 - העיטור הגדול מכסף של רונגרס לאדריכלות בבריסל
1873 צלב הזהב להצטינות עם כתר, של האימפריה האוסטרו-הונגרית
1883 - יועץ לענייני בנייה
1893 - אזרח כבוד של העיר וינה
1903 - מסדר הצלב של הקיסר פרנץ יוזף עם דרגת קצין
הנצחה

לוח זיכרון הוצב על הבית ברחוב קרוגר (קרוגרשטראסה) מס. 8 בווינה, שבו חי בשנותיו האחרונות.
מבחר כתביו

W. Stiassny: Spezialstudien über das Spitalsbauwesen. Wien 1867
W. Stiassny: Denkschrift über die Gründung einer gemeinnützigen Baugesellschaft. Wien 1868
W. Stiassny: Statistiken über den Einfluß d. Wohnqualität auf Gesundheit u. Sterblichkeit in Großstädten. Wien 1868
W. Stiassny: Freiherr v. Schmidt als Künstler und Lehrer. Wien 1891
W. Stiassny: Baunormalien, aufgestellt vom NÖ-Gewerbeverein über Antrag d. Abteilg. für Bauwesen. Wien 1881
W. Stiassny: Programm zur Tätigkeit des Vereines auf dem Gebiet der jüdischen Kolonisation in Palästina. Wien 1909
W. Stiassny: Das Projekt zur Anlage einer Kolonie im Heiligen Lande. Wien 1909
לקריאה נוספת

נתי מרום - "תל אביב - עיר עם קונספציה: מתכננים את תל אביב" הוצאת בבל, תל אביב 2010
Mark LeVine Overthrowing geography:Jaffa, Tel Aviv and the struggle for Palestine 1880-1948  University of California Press, 2005
ארכיון המדינה, תל אביב
הארכיון הציוני המרכזי, אוסף שוודרון, ירושלים.
ארכיון וילהלם שטיאסני, בספרייה הלאומית
הערות שוליים

↑  איוואן קלמר - הסגנון המורי - אורינטליזם, יהודים ואדריכלות בתי הכנסת
Ivan Kalmar 
Moorish Style: Orientalism, the Jews, and Synagogue Architecture 
Jewish Social Studies: History, Culture, and Society 7(3): 68-100, 2001.
↑  יועץ הבנין המלכותי, הצבי, 17 ביוני 1909
↑  נתי מרום 2010
↑  Ivan Kalmar op.cit
↑  Mark LeVine p.116
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312020305171  GND: 117243779  ICCU: DDSV128554  ISNI: 0000 0000 6678 5489  LCCN: no2019160514  NKC: xx0032929  SUDOC: 256486816  ULAN: 500110651  VIAF: 69702865   WorldCat (עם VIAF): 69702865 
בית הכנסת הפולני בווינה, לפני שנהרס ב 1938
בית הכנסת הגדול (ה"טמפל") של סטניסלבוב, כיום איוונו-פרנקיבסק
בית קניגסווארטר בווינה, בראטהאוסשטראסה 15-17, נבנה לפי תכנונו של וילהלם שטיאסני בשנת 1881
ה"מאוזולאום" המשפחתי של הענף הווינאי של משפחת רוטשילד בבית העלמין המרכזי של וינה, 1894
סלומון ריינאך

| --- | --- |
ריינאך בסביבות שנת 1900
ריינאך בסביבות שנת 1900
 לידה:  29 באוגוסט 1858 סן-ז'רמן-אן-לה, סֵן אֵ–וָא֫ז, הקיסרות השנייה 
 פטירה:  4 בנובמבר 1932 (בגיל 74) בולון-ביאנקור, צרפת 
 שם לידה:  Salomon Hermann Reinach 
 מדינה:  צרפת צרפת
 מקום קבורה:  בית הקברות של מונמארטר 
 השכלה:  תיכון קונדורסה  אקול נורמל סופרייר  בית הספר הצרפתי באתונה 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד 
 
סלומון ריינאך (Salomon Reinach;‏ 29 באוגוסט 1858 – 4 בנובמבר 1932) היה ארכאולוג והיסטוריון יהודי צרפתי, חבר האקדמיה הצרפתית. מראשי כי"ח וממייסדי יק"א.
קורות חיים

נולד בסנט ז'רמן-אן-לייה. אחיו הם ז'וזף ריינאך, שהיה מראשי המגינים על אלפרד דרייפוס, והארכאולוג וההיסטוריון פרופסור תאודור ריינאך, אביו של המלחין לאון ריינאך.
סלומון ריינאך התחנך באקדמיה של אקול. בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 הוא ערך חפירות ארכאולוגיות חשובות במקומות שונים ובהם קרתגו ולסבוס.
בשנת 1902 התמנה לאוצר המוזיאון הלאומי. בשנת 1903 התמנה לעורך משותף של כתב העת "Revue archéologique". באותה שנה קיבל אות של קצין של לגיון הכבוד.
ריינאך התמחה בחקר הדתות וחקר את תרבות יוון והתרבות הגאלית. עבודתו הראשונה הייתה תרגום של "מסה על הרצון החופשי" של ארתור שופנהאואר (1877). חיבורו הגדול הוא "אורפיאוס: היסטוריה כללית של הדתות (Orpheus; histoire générale des religions). בשנת 1936 פורסמה ביבליוגרפיה שלו, הכוללת למעלה משישים עבודות ולמעלה משבעת אלפים מאמרים.
פעילות יהודית וציונית

ריינאך היה מראשי הארגון היהודי כי"ח וממייסדי יק"א ופיק"א. נמנה עם שלושת נציגי יהודי צרפת במועצת יק"א, לצד הרב הראשי צדוק כהן. כשהועלתה לראשונה באספה של יק"א ההצעה להשקיע כספים בארץ ישראל, היה ריינאך בין המצדדים. הואיל והחוק העות'מאני אסר לרשום מקרקעין על שם גופים ציבוריים, חלק מהקרקעות שנרכשו על ידי פיק"א בסוריה ובלבנון נרשמו על שם ריינאך, כמיופה כוח של החברה.
בדומה לאחיו ז'וזף, בלט גם סלומון ריינאך בין הפעילים הגדולים לזיכויו של דרייפוס.
בשנת 1901 פרסם מאמר בשם "ההשתחררות הפנימית של היהודים", שבו טען כי היהודים צריכים להתנער מחוקי השבת והכשרות שלהם, המגבילים את חופש הפעולה שלהם, גובים מהם מחיר כלכלי ומבדילים אותם מן החברה הכללית. לדבריו, יהודי המערב אינם צריכים להישאר כבולים כמו היהודים העניים והחשוכים ברוסיה וברומניה. אחד העם הגיב על מאמר זה במאמרו "גואל חדש", שבו טען כי יהודי צרפת, שאיבדו לכאורה את עצמיותם וכל שאיפתם להידמות לסביבתם התרבותית, הם המשועבדים ברוחם ולא מהם ישאבו יהודי המזרח השראה והדרכה, כי אם להפך, עתידים יהודי המזרח לבוא למערב ולשחרר את היהודים שם מ"עבדותם הפנימית".
ריינאך מת בשנת 1932 ונקבר בבית הקברות של מונמארטר.
הערות שוליים

↑  אחד העם, גואל חדש, באתר פרויקט בן-יהודה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266933505171  PLWABN: 9810694661605606  BIBSYS: 90378251  BNE: XX922272  BnF: cb11921429b (data)  CANTIC: a10459066  CiNii: DA04062382  GND: 119227169  ICCU: RAVV059445  ISNI: 0000 0001 1064 5759  LCCN: n86852426  LNB: 000214479  Léonore: 316315  NDL: 00532832  NKC: js2008439150  NLA: 35789746  NLG: 137227  NSK: 000005773  NTA: 069221065  RERO: 02-A003735319  SNAC: w6s18368  SUDOC: 088927547  Trove: 1088834  VcBA: 495/71038  VIAF: 59088392   WorldCat (עם VIAF): 59088392
פרננדה מונטנגרו

| --- | --- |

 לידה:  16 באוקטובר 1929 (בת 95) ריו דה ז'ניירו, ברזיל 
 שם לידה:  Arlette Pinheiro Esteves Silva 
 מדינה:  ברזיל 
 תקופת הפעילות:  מ-1950 
 מקום לימודים:  Colégio Pedro II 
 בן או בת זוג:  Fernando Torres (1954–2008) 
 צאצאים:  פרננדה טורס
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  מסדר ההצטיינות בתרבות של ברזיל (1995)  Grande Prêmio do Cinema Brasileiro for Best Actress (2005)  International Emmy Award for Best Actress (2013)  פרס מועצת המבקרים הלאומית לשחקנית הטובה ביותר (1998)  דוב הכסף לשחקנית הטובה ביותר (1998)  פרס אגודת מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס לשחקנית הטובה ביותר (1998)  מסדר ההצטיינות הלאומי הברזילאי 
 פרופיל ב-IMDb
 
פרננדה מונטנגרו
פרננדה מונטנגרו (בפורטוגזית: Fernanda Montenegro; נולדה ב-16 באוקטובר 1929) היא שחקנית קולנוע, במה וטלוויזיה ברזילאית מועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1998 על תפקידה בסרט "תחנה מרכזית ברזיל".
ביוגרפיה

מונטנגרו נולדה בשם ארלט פינהיירו אסטבס דה סילבה בריו דה ז'ניירו למשפחה ממוצא פורטוגזי ואיטלקי.
את שם הבמה שלה "פרננדה" בחרה בזכות הצליליות שבו ואת השם "מונטנגרו" בחרה משום שזהו שם משפחתו של רופא משפחתה.
מונטנגרו הייתה נשואה לשחקן הקולנוע פרננדו טורס משנת 1954 עד לפטירתו בשנת 2008, למונטנגרו נולדו שני ילדים, שחקנית הקולנוע זוכת "פסטיבל קאן" פרננדה טורס ובמאי הקולנוע קלאודיו טורס.
לקראת סוף שנות ה-40 מונטנגרו החלה לעסוק בתחום הרדיו והתיאטרון המקומי עם חברה באותה העת ובעלה לעתיד פרננדו טורס.
בשנת 1951 הפכה מונטנגרו לאחת מפורצי הדרך בתחום הטלוויזיה הברזילאית ועבדה עבור תחנת הטלוויזיה הברזילאית הלאומית "TV Tupi", השנייה בגודלה בכל רחבי דרום אמריקה, היא הופיעה בסדרות טלוויזיה מקומיות במשך כ-40 שנה וקיבלה מספר פרסים מקומיים על הופעותייה.
לאחר שעברה לסאו פאולו התמקדה מונטנגרו בתחום התיאטרון ובעיקר באופירות הסבון. על הופעתה במחזה "מדיאה" זכתה מונטנגרו לביקורות נלהבות.
ב-1997 שיחקה מונטנגרו לצד בתה פרננדה טורס במותחן הפעולה "ארבעה ימים ספטמבר". בשנת 1998 לאחר למעלה מ-50 שנה בתחום המשחק זכתה מונטנגרו להכרה עולמית בזכות תפקידה הראשי בדרמה הברזילאית "תחנה מרכזית ברזיל". בסרט הופיעה מונטנגרו בתור דורה, מורה בגמלאות המתפרנסת מכתיבת מכתבים עבור פשוטי העם בתחנה המרכזית של ריו דה ז'ניירו. דורה היא אישה בודדה ומרירה המרמה את אלה הנותנים בה אמון, כשהיא נאלצת לטפל בילד שאמו נדרסת למוות על יד התחנה הם יוצאים למסע חיפושים אחרי אביו של הילד, אותו הוא מעולם לא ראה ובין השניים נוצר קשר אמיתי ומיוחד. על משחקה בסרט הייתה מונטנגרו מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב, מונטנגרו היא השחקנית הברזילאית הראשונה שהייתה מועמדת לפרס על ידי "האקדמיה האמריקאית לקולנוע".
כמו כן זכתה מונטנגרו על הופעתה ב"פרס דב הכסף" מטעם "פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין".
ב-2005 הופיעה מונטנגרו בפעם השנייה לצד בתה בדרמה "בית החולות".
את ההופעה ההוליוודית הראשונה שלה ערכה מונטנגרו בשנת 2007 בגיל 78 כשהשתתפה בדרמה המבוססת על רומן מאת גבריאל גארסיה מארקס "אהבה בימי כולרה", בסרט גילמה מונטנגרו את דמותה הספרותית של טראנסיטו אריזה אמו של גיבור העלילה פלורנטינו (חאווייר ברדם).
בשנת 2013 זכתה בפרס אמי הבין-לאומי לשחקנית הטובה ביותר על כיכובה בסרט הטלוויזיה "אמא מתוקה" של רשת הטלוויזיה הברזילאית Rede Globo.
בשנים 2017–2018 גילמה את אחת הדמויות הראשיות בטלנובלה הברזילאית "גן עדן אחר" בתור מרסדס.
בשנת 2019 ביצעה הופעת אורח בטלנובלה הברזילאית "מלכת הקצפת" בכיכובה של נטליה דיל.
בשנת 2024 כיכבה בדרמה הפוליטית-ביוגרפית "אני עדיין כאן" של הבמאי וולטר סאלס (אנ') (מהבמאי של "דרום אמריקה באופנוע", "מים אפלים" ו"בדרכים") בתור עורכת הדין יוניס פאיבה (אנ') בשנותיה האחרונות.
נשיא אזרבייג'ן

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  אילהם אלייב 
 תאריך כניסה לתפקיד:  31 באוקטובר 2003
 תחום שיפוט:  אזרבייג'ן 
 משך כהונה קצוב:  7 שנה 
 ייסוד המשרה:  18 במאי 1990 
 איוש ראשון:  איאז מוטאליבּוב
 en.president.az
 
נשיא הרפובליקה של אזרבייג'ן (באזרית: Azərbaycan Prezidenti) הוא ראש המדינה אזרבייג'ן, המפקד העליון של צבא אזרבייג'ן ומגן הריבונות האזרית ושלמותה הטריטוריאלית. הארמון הנשיאותי שוכן בבירה באקו. על פי החוקה, הנשיא נבחר לכהונה בת 5 שנים ואחראי, בין השאר, על מינוי השרים בממשלה.
נשיאי אזרבייג'ן

| # | נשיא | קדנציה |
| --- | --- | --- |
| 1 | איאז מוטאליבּוב | 30 באוגוסט 1991 עד 6 במרץ 1992 |
| 2 | יאקוּבּ מאמדוֹב | 6 במרץ עד 14 במאי 1992 |
| 3 | איאז מוטאליבוב | 14 עד 18 במאי 1992 |
| 4 | עיסא חמבּאר | 19 במאי עד 16 ביולי 1992 |
| 5 | עבּדולפז אֵלצ'יביי | 16 ביוני 1992 עד 1 בספטמבר 1993 |
| 6 | חיידר אלייב | 3 באוקטובר 1993 עד 31 באוקטובר 2003 |
| 7 | אילהם אלייב | 31 באוקטובר 2003 ואילך |
מאיר יערי

מאיר יערי (וולד) (24 באפריל 1897 – 21 בפברואר 1987) היה פעיל ציוני ופוליטיקאי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפ"ם ומראשי תנועת הנוער השומר הצעיר, הקיבוץ הארצי, מפלגת השומר הצעיר ומפלגת הפועלים המאוחדת (מפ"ם) וממעצבי דרכן האידאולוגית.
ייצוגיו בתרבות

דמותו של משה במחזהו של יהושוע סובול "ליל העשרים" מבוססת על יערי.
על שמו יד יערי – ארכיון "השומר הצעיר" בגבעת חביבה, ורחוב בחיפה.
בספרו של אסף ענברי 'הספר האדום' מופיעה דמותו של יערי ומתוארת דרכו הפוליטית והאידאולוגית.
משפחתו

בשנת 1964 נעלם בנו של מאיר יערי, חיים יערי, ששירת כסגן משנה בחטיבת הצנחנים. החיפושים שנערכו אחריו בכל רחבי הארץ עלו בתוהו. לאחר שמונה חודשים גילה שלמה בן אלקנה את גופתו, ונסתבר כי הוא שם קץ לחייו.
בן נוסף של מאיר יערי הוא האלוף (במיל') אביעזר יערי.
נכדו של מאיר יערי, ידידיה, בנה של בתו רחל, שירת בצה"ל כמפקד חיל הים, ועם שחרורו בדרגת אלוף, מונה למנכ"ל רפא"ל.