stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטיץ'

ערך זה עוסק בדמות בדיונית. אם התכוונתם לסדרת טלוויזיה, ראו .
| --- | --- |

 הופעה ראשונה:  לילו וסטיץ' (2002)
 הופעה אחרונה:  סטיץ! (2012)
 יוצרים:  כריס סנדרס 
 גילום הדמות:  כריס סנדרס, בן דיסקין 
 דיבוב בשפה העברית:  אייל נחמיאס (בסרט המקורי וב-״סטיץ': הסרט״) תומר שרון (לילו וסטיץ' 2 - הגליץ' של סטיץ') שמחה ברבירו (לילו וסטיץ': הסדרה, לירוי וסטיץ')
 מידע
 גזע:  ניסוי גנטי
 מין:  זכר
 כוחות:  חוזק-על, חושים על-אנושיים, ראיית-על, היגב וגמישות על-אנושיים, חסינות, אינטלקט-על 
 מקום מגורים:  Kokaua Town 
 דמויות קשורות
 חברים:  לילו נאני
 אויבים:  ציידי הגולגולות מהחלל החיצון
 
סטיץ' (באנגלית: Stitch) הוא דמות בדיונית של ניסוי גנטי מספר 626 (בדיבוב העברי של הסרט וסרט הפיילוט לסדרה מוצג כניסוי גנטי מספר 636) שיצר ג'ומבה ג'וקיבה למען השתלטות על הגלקסיה. הדמות מופיעה בסרט ההנפשה של חברת וולט דיסני "לילו וסטיץ'" וכן בסדרת הטלוויזיה בשם זה ובסרטי ההמשך, בהם "סטיץ': הסרט" בו הוא מככב כדמות ראשית.
הופעתו הראשונה היא בסרט "לילו וסטיץ'", בו הוא מתואר ככלב שמגיע מכוכב אחר ומאומץ על ידי ילדה בשם לילו. בהמשך הסרט מגלה לילו שסטיץ' הגיע אליה בגלל ציידי גולגולות מהחלל החיצון וכי הוא עבר ניסוי גנטי; היא מחפשת דרכים לאמץ את סטיץ' ככלב.
בסרט ההמשך "סטיץ': הסרט", מנסה סטיץ' בסיוע לילו להציל את משפחתו, שנחטפת מביתה.
סטיץ' גם כיכב בסדרת הטלוויזיה "לילו וסטיץ': הסדרה", ששודרה בערוץ ג'טיקס וכיום משודרת בערוץ דיסני.
ראו גם

הבריחה הגדולה של סטיץ'
קאוטוקיינו

קאוטוקיינו (בנורווגית: Kautokeino, בסאמית צפונית: Guovdageainnu (מילולית "דרך מרכז") או Guovdageaidnu (מילולית: "הדרך של המרכז"), בקוונית או פינית: Koutokeino) הוא מטרופולין במחוז טרומס ופינמרק שבנורווגיה.
גאוגרפיה

המטרופולין נמצא בפינמרקסווידה על הגבול עם פינלנד, כשהמטרופולין הפיני אנונטקיס (אנ') ממוקם לדרומו, והמטרופולין הפיני אינרי (אנ') בדרום מזרח. בנורווגיה, נורייסה (אנ') נמצאת ממערב לו, וקוואננגן (אנ') בצפון מערב. קאוטוקיינו הוא המטרופולין הגדול ביותר בנורווגיה מבחינת שטחו, כמעט בגודל שני המטרופולינים השניים לו בגודלם ביחד, וכרבע מגודל שטחה של דנמרק. המרכז האדמיניסטרטיבי של המטרופולין הוא הכפר קאוטוקיינו, ונמצאים בו כפרים כגון לאהפולופל ומאסי.
המטרופולין משתרע על 9,707 קמ"ר, והוא הגדול במטרופולינים של נורווגיה.
גאוגרפיה > אקלים

בקאוטוקיינו אקלים תת-ארקטי עם קיץ קריר עד פושר, וחורף אוך, קר ויבש יחסית. הכפר קאוטוקיינו הוא היישוב הקר ביותר בנורווגיה היבשתית לפי הטמפרטורה הממוצעת. בינואר 1999 נמדדו בו C°‏ 50.3-. שיא חום של C°‏ 30 נמדד ביולי 2018, כאשר באותו חודש, שהיה החם אי פעם, נמדדה טמפרטורה ממוצעת של C°‏ 18, ושיא יומי ממוצע שלC°‏ 23.6. כמו ברוב נורווגיה, החודש הקר ביותר שנמדד היה בפברואר 1966, עם טמפרטורה ממוצעת של C°‏ 25.8-, שיא יומי ממוצע של C°‏ 20.7 ושפל יומי ממוצע של C°‏ 32.1-. בחודש פברואר באותה שנה שיא החום היה C°‏ 8.9-.
קאוטוקיינו נמצא ברמות הארקטיות של מישור הפינמרקסווידה בצפון נורווגיה. במשך חמישה שבועות בקיץ השמש אינה שוקעת, ובמשך שישה שבועות בחורף היא אינה זורחת.
ממוצע המשקעים נע בין 360 מילימטרים ל-424 מילימטרים לשנה, מהכמויות הנמוכות בנורווגיה.
במהלך הקיץ בדרך כלל נמצאות הטמפרטורות בטווח C°‏ 10–C°‏ 20. בשילוב עם עשרת אלפים האגמים באזור, מהווה המקום גן עדן ליתושים. לפיכך בקיץ בורחים בני האדם ואיילי הצפון אל החופים. התאריך הממוצע ללילה הקפוא (מתחת לאפס מעלות צלזיוס) האחרון בשנה הוא 31 במאי. התאריך הממוצע ללילה הקפוא הראשון הוא 19 באוגוסט. כך שישנם 79 ימים לא-קפואים בשנה (לפי ממוצע בשנים 1981–2010).
החורף נמשך מאמצע אוקטובר עד אמצע אפריל, אולם החלק הקשה של החורף נמשך רק בדצמבר עד פברואר. במהלך החלק הקשה של החורף, יכולות הטמפרטורות לצנוח עד ל−C°‏ 40 ואף מעבר לכך.
גאוגרפיה > ציפורים

בגבול הדרומי של קאוטוקיינו, הגובל בפינלנד, היכן שישנם אלפי אגמים וזורם נהר אלטה, נמצאים בתי גידול לשפע ציפורי ביצות. ניתן למצוא ברבורים שרים וכן ביצניות אדומות-רגל.
דמוגרפיה

מבחינת כמות האוכלוסייה, הוא נמצא במקום ה-232 מבין המטרופולינים בנורווגיה, עם 2,877 תושבים, וצפיפות אוכלוסין של 0.3 תושבים לקמ"ר. בעשור הראשון של המאה ה-21 אוכלוסייתו הצטמצמה ב-1.3%. שלושת התעשיות המרכזיות בקאוטוקיינו הן רעיית איילי צפון, תעשיית הקולנוע ומערכת החינוך הציבורית. זהו אחד המקומות הקרים ביותר בסקנדינביה.
מתוך 2,877 התושבים, 1,475 גרים בכפר קאוטוקיינו, ו-400 בכפר מאסי. 90% מתושבי המטרופולין הם דוברי שפה סאמית. כרבע מהתושבים (763 תושבים) הם מתחת לגיל 19, ויותר מחצי מהתושבים מתחת לגיל 30. מספר האנשים מעל גיל 66 נמוך: חצי מהממוצע הארצי. היחס בין נשים לגברים הוא 86 נשים לכל 100 גברים. אחוז האבטלה נכון לשנים 2006/2007 היה גבוה: 10%.
תחבורה

שדות התעופה הקרובים נמצא באלטה (אנ'), כ-140 ק"מ מקאוטוקיינו, ובאנונטקיו (אנ') בפינלנד, כ-90 קילומטרים מקאוטוקיינו. שדה התעופה הקטן של קאוטוקיינו (אנ') נמצא בתוך הכפר קאוטוקיינו, אך לא מפעיל טיסות מסחריות.
הכביש האירופי E45 עובר בקאוטוקיינו, והוא חלק מהנתיב הקצר והמהיר ביותר בין מערב פינמרק לדרום סקנדינביה.
אטימולוגיה

מקור השם הנורווגי Kautokeino ("קאוטוקיינו") הוא בשם הפיני/קווני "Koutokeino" ("קווטוקיינו") שהוא עצמו מגיע מהשם הסאמי הצפוני "Guovdageainnu" ("גוודאגיינו"). מאחר שהמטרופולין שייך למחוז דובר סאמית, גם שמו הרשמי יכול להיכתב בנורווגית (Kautokeino kommune) או בסאמית צפונית (Guovdageainnu suohkan).
משמעות השם הסאמי היא "אמצע הדרך", וייתכן שהוא נובע מכך שקאוטוקיינו נמצאת במרחק שווה מאלטה (ששימשה בעבר כשוק), מקארסואנדו שבשוודיה, מנורדייסה שבטרומס, ומקאראשוק. ישנן גם תיאוריות אחרות לגבי השם, כמו למשל שהוא מצביע על מקום בו גדל צמח גומא מסוים (Carex vesicaria, מסוג כריך).
התחילית Kouto נפוצה גם בשמות מקומות קווניים בנפות סור-ואראנגר (אנ') וטאנה (אנ') שבמזרח טרומס ופינמרק, אולם משמעותה שם לא ברורה.
יישובים

היישובים בקאוטוקיינו הם:
| כפר | מיקום ביחס לכפר קאוטוקיינו | פרטים נוספים |
| --- | --- | --- |
| הכפר קאוטוקיינו (סאמי צפונית: Guovdageainnu, "גוודאגיינו") |  | המוקד המנהלי של מטרופולין קאוטוקיינו. מכיל כ-1,300 תושבים, שהם כ-43% מכלל אוכלוסיית המטרופולין. |
| מאסי (סאמי צפונית: Máze, "מאטזה") |  | הגדול מבין הכפרים בקאוטוקיינו, מכיל כ-400 אנשים. מאסי נמצא בנקיק נהר, ונמצאים בו בית ספר וכנסיית מאסי שנבנתה לאחר שהנאצים שרפו במלחמת העולם השנייה את הכנסייה הקודמת שנוסדה ב-1721 על ידי המיסיונר תומס פון וסטן (אנ'). הכפר היה המוקד של "מחלוקת אלטה", מחלוקת פוליטית בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, שנוצרה עקב הצעה לבנות סכר הידרואלקטרי גדול ולהציף את הכפר. |
| מיירון (פי') | צפון | רבים מהסאמים שנסעו לקנדה על מנת ללמד את האינואיט רעיית איילים הגיעו ממיירון. |
| סטורנס (פי') (סאמי צפונית: Hemmogieddi, "המוגייג'י") | צפון | קרוב לסטורנס ישנו שדה לווחה, ובו קוורציט ירוק ייחודי שמשווק תחת השם "נאראנאס". |
| שושאוורי (אנ') | צפון מזרח | כפר נמצא ליד הגבול עם מטרופולין קאראשוק. יש בו כנסייה עם 75 מקומות שנבנתה ב-1968, ובקתה הררית. |
| אקסיידה (סמ') (Økseidet) ((סאמי צפונית: Ákšomuotki, "אקשומוטקי") | דרום |  |
| לאהפולופל | צפון מזרח | הכפר נמצא בקצה הדרומי של אגם לאהפויאוורי. בכפר היה בית ספר, וישנה כנסייה, ובקתה הררית (בקתת הארחה). בכנסייה שנבנתה ב-1967 ישנם 70 מקומות. |
| שישצ'איאוורי (סמ') | דרום מזרח | יש בשישצ'איאוורי תחנת חיזוי מזג אויר של המכון המטאורולוגי הנורווגי (אנ'), ובדרך כלל נמדדות שם הטמפרטורות הנמוכות ביותר בנורווגיה. |
| סייבה (נו') | דרום |  |
| איידיאוורי (סמ') | דרום | הכפר קרוב לגבול עם פינלנד. |
| סוהטיפיילבמה (סמ') | מערב | כפר הממוקם בערך 10 קילומטרים מערבית לכפר קאוטוקיינו. |
| אווצ'י (נו') | מזרח | כפר הנמצא 10 קילומטרים מזרחה לכפר קאוטוקיינו. במהלך מרד קאוטוקיינו, קבוצת הסאמים שלכדו את המורדים התארגנו בכפר אווצ'י. |
| צ'ונובווהפי (סמ') | מערב | כפר קטן עם מעט בתים שנמצא 11 קילומטרים מערבית לכפר קאוטוקיינו. בכפר יש בקתה הררית בשם "בקתת מאדאם בונגוס" (Madame Bongos fjellstue). |
| סולובוופמי (סמ') | צפון | הכפר קרוב לגבול עם מטרופולין אלטה. יש בו בקתה הררית ומתבצע בו ניטור מזג אויר. |
| גאלאנייהטו (פי') | דרום מערב | יש בכפר בקתה הררית. |
בחירות

| בחירות למועצה המקומית 2019> רשימה.רשימה | בחירות למועצה המקומית 2019> אחוזים. % | בחירות למועצה המקומית 2019> אחוזים.± | בחירות למועצה המקומית 2019> קולות.מס' | בחירות למועצה המקומית 2019> קולות.± | בחירות למועצה המקומית 2019> מנדטים.מס' | בחירות למועצה המקומית 2019> מנדטים.± | בחירות למועצה המקומית 2019> חברים בקבינט.חברים בקבינט |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| רשימת תושבי הקבע של קאוטוקיינו (נו') | 25.9% | 5.0 | 374 / 1,446 | 12 | 5 / 19 | 1 | 1 / 5 |
| רשימת הסאמים הנוודים של קאוטוקיינו (נו') | 19.8% | 4.7 | 286 / 1,446 | 100 | 4 / 19 | 1 | 1 / 5 |
|  מפלגת המרכז | 15.1% | 14.3 | 219 / 1,446 | 205 | 3 / 19 | 3 | 1 / 5 |
|  מפלגת העבודה | 11.8% | 14.4 | 170 / 1,446 | 243 | 2 / 19 | 3 | 0 / 5 |
|  שמאלה (נו') | 10.2% | 2.0 | 147 / 1,446 | 18 | 2 / 19 | 0 | 1 / 5 |
| Sámeálbmot Listu (רשימת בני הסאמי) (נו') | 8.4% | 2.4 | 121 / 1,446 | 121 | 2 / 19 | 0 | 1 / 5 |
|  ימינה | 6.4% | 2.6 | 93 / 1,446 | 33 | 1 / 19 | 0 | 0 / 5 |
|  מפלגת השמאל הסוציאליסטית | 2.5% | 0.5 | 36 / 1,446 | 5 | 0 / 19 | 0 | 0 / 5 |
| אחרים | 0% | 2.8 | 0 / 1,446 | 45 | 0 / 19 | 0 | 0 / 5 |
| סה"כ | 64% | 64% | 1446 | 1446 | 19 | 19 | 5 |
ראש המועצה: הנס איסק אולסן (נו') (רשימת תושבי הקבע של קאוטוקיינו (נו')), סגן ראש המועצה: איסק אולה י. הטה (נו') (שמאלה (נו'))
מקור: https://www.valgresultat.no, http://postlister.avjovarre.no (ארכיב)
היסטוריה > תקופת הקרח

לפני כ-10,500 שנים נסוג הקרח מאזור הכפר קאוטוקיינו. החלק הצפוני של מחוז קאוטוקיינו המודרני היה הראשון לעבור הפשרה, כ-500–800 שנים לפני אזור הכפר. הקרח באזור היבשה נסוג דרומה ונעלם לחלוטין מן הכף הצפוני (צפון סקנדינביה), וממעוזו האחרון בפארק הלאומי סארק בשוודיה, לפני כ-9,600 שנים.
היסטוריה > תקופת האבן

בקאוטוקיינו יש עקבות של פעילות אנושית שממשיכים 7000–9000 שנה אחורה. באזור כנסיית קאוטוקיינו נמצאו ראשי חץ, העתיקים ביניהם מתוארכים לסביבות 7000–5000 לפנה"ס, והחדשים לסביבות 2000–1000 לפנה"ס. בשנת 2020 ביצעה אוניברסיטת טרומסה חפירות ארכאולוגיות בגאידנומאניאוורי שבקאוטוקיינו, כ-300 מטרים מצפון-מזרח לכנסייה. שם נמצאו, בין השאר, עצמות שרופות, שהעתיקות מביניהן תוארכו לסביבות 5009–4846 לפנה"ס.
ביונטוואד'ה (Juntevađđa), כ-10 ק"מ צפונית לקאוטוקיינו, נערכו חפירות ארכאולוגיות בשנת 2018. תוצאות הבדיקה מצביעות על פעילות אנושית באזור שמתוארכת לתקופה המזוליתית, בסביבות 5560–5520 לפנה"ס. בין היתר זוהו שרידי עצמות של אייל הצפון.
היסטוריה > תקופת הברזל

בחפירות של הארכאולוג פול סימונסן ביונטוואד'ה ב-1967 נחשפו עשר ערימות אבנים שהיו מונחות בשורה עם מרווחים של 5–13 מטרים ביניהן. הן תוארכו לסביבות שנת 1050 לספירה. בערימות האבנים היו שכבות פחם, ומכאן שיער סימונסן שמדובר בבורות אש. עם זאת מחקר מאוחר יותר הגיע למסקנה שלא מדובר בבורות אש, אלא בתנורי חימום שהיוו חלק ממתחם אוהלים שהיה בשימוש האוכלוסייה הסאמית.
היסטוריה > בשנים 1550–1751

עד שנת 1751 היה קאוטוקיינו חלק משוודיה.
החומר הכתוב על קאוטוקיינו לפני שנת 1550 הוא מועט. ב-1553 החיל שלטונו של המלך השוודי  גוסטב ואסה מיסוי עקבי על הסאמים בקאוטוקיינו, תחת השם "קוותקילה", וישנו רישום רצוף של המס לאורך 55 שנים משנת 1553 עד 1608, מלבד שנת 1565, כמו גם סקירה של האוכלוסייה ורישומים חשבונאיים משנת 1553. לפי ספרו של ההיסטוריון והכומר פיטר לורנץ סמית' מ-1938, בספירת המס של 1553 היו "בכפר הלאפי" (כדבריו. כיום סיאידה) בקאוטוקיינו שמונה אנשים. לפי הערכה של 6 נפשות למשק בית, הוא מעריך את מספר האנשים הכולל בסיאידה של קאוטוקיינו ב-48 אנשים. סמית גם מעריך כי מקור השם קאוטוקיינו בהלחם של מילה הסאמית ל"אוהל גדול" (goahti) למילה הפינית ל"כפר" (kylla). קהילת קאוטוקיינו הייתה ממוקמת סמוך למיקום בו נמצאת כיום כנסיית קאוטוקיינו, באזור בו מצאו ממצאים רצופים מתקופת האבן עד ימינו.
| שם | מס ששולם |
| --- | --- |
פדהר ארנסון: 3 עורות איילים
אולוף פשון: 3 עורות איילים
חראל יונסון: 3 עורות איילים
נילס אולסון: 3 עורות איילים
אולוף נילסון: 3 עורות איילים
איורט ארנסון: 3 עורות איילים
אנדהרס יונסון: 3 עורות איילים
סומבה אולסון: 3 עורות איילים
בנוסף לסיאידת קאוטוקיינו, הייתה במטרופולין קאוטוקיינו של היום גם סיאידה בלאהפויאוורי. ב-1553 היו שם לפי ספרי המס שישה אנשים, ולפי ההנחה של סמית' לשישה אנשים במשק בית, האוכלוסייה שם הייתה בסך הכל 36 בני אדם.
הכומר הראשון ששירת בטקס תפילה בקאוטוקיינו היה יוהאנס יונה טורנאוס (שו') מאווטורניו (Övertorneå, כיום בפינלנד. בפינית: יו'ליטורניו (אנ')), ב-1641. הטקס נערך בבקתת עץ חדשה שנבנתה בהוראת מלך שוודיה קארל התשיעי, והייתה כנראה מבנה העץ הראשון שהוקם בקאוטוקיינו ובפינמרק בכלל. במיקום המקורי של הבקתה נמצא כיום מוזיאון קאוטוקיינו, והבקתה עצמה, שהייתה בנויה מבולי עץ אורן שבעבר צמח שם, שוחזרה בתקופה המודרנית בתוך מבנה המוזיאון.
הסאמים החלו לגור במגורי חורף קבועים בשנות ה-40 של המאה ה-17, בשל הגידול באוכלוסיית האנשים והאיילים.
הכומר הראשון שנעשה לתושב קאוטוקיינו הוא השוודי אמונד איסקסן קוטליוס שחי במאסי בחורף 1674–1675. את מקומו ירש השוודי יוהאנס טונברג שהגיע ממאווטורניו, ואותו החליף אחיו, אנדש ניקולאי טוננסיס (נו'). עבור טוננסיס נבנה בית כומר, וב-1701 גם החלו בבניית הכנסייה הישנה השל קאוטוקיינו. הכנסייה נחנכה תחת השם "כנסיית קארל הקדוש" ב-11 בפברואר 1703, והתקיימה 241 שנים ו-296 ימים עד שנשרפה ב-3 בדצמבר 1944 על ידי כוחות הכיבוש הנאציים. בעת שריפתה הייתה הכנסייה הפרוטסטנטית הוותיקה ביותר בפינמרק.
היסטוריה > בשנים 1751–1939

ב-1752 תושב הקבע היחיד הרשום בקאוטוקיינו היא רועה הצאן יוהאן ביורקמן (Johan Björkman). בשנת 1756 תועד כי במתחם הכנסייה חיות שלוש משפחות של תושבי קבע ובראשם: מאץ הנדרסון הטה (Matz Hinderson Hetta), מצלצל הפעמון מישל אנדרסון קמי (Michel Andersson Kemi) ואולף אנדרסון טורנסיס (Olaff Andresson Torenensis). הסאמים האחרים באזור קאוטוקיינו היו נוודים ונעו בעקבות האיילים.
בשנים 1837–1851 היה קאוטוקיינו חלק ממטרופולין קיסטראנד (אנ').
היסטוריה > בשנים 1751–1939 > מרד קאוטוקיינו ב-1852

בשנת 1852 תקפה קבוצת סאמים מורדים את נציגי המדינה הנורווגית באירוע שזכה לכינוי "מרד קאוטוקיינו", בתקיפה נהרגו השוטר והסוחר המקומיים, והמורדים הצליפו בכומר פרדריק ולדמאר ווסלף (אנ'). המורדים נעצרו בידי סאמים אחרים, בקרב במהלכו נהרגו שניים מהמורדים. שניים ממנהיגי המורדים, מונס סומבי (אנ') ואסלאק הטה (אנ'), הוצאו להורג מאוחר יותר בעריפה. על אף שהיו עוד כמה תגובות אלימות של הסאמים למדיניות הניצול של הממשלה הנורווגית, המרד נחשב למאורע חסר תקדים. התנגשויות אחרות בין האינטרסים הסאמיים לבין האוכלוסייה הנורווגית בכללה לא הובילו מעולם לאובדן חיי אדם. בתקופה שלאחר המרד התחזקה מגמת התערבבות של העם הסאמי באוכלוסייה הנורווגית.
ב-1854 נבנתה חוות השוטר המקומי, שהכילה גם בית סוהר. בשנים 1852–1856 שימש מאגנוס קלרק (נו') כשוטר, בשנים 1856–1874 שימש מאדס ליה (נו') כשוטר, וב-1874–1885 שימש בתפקיד האראלד וורום (נו').
היסטוריה > בשנים 1751–1939 > עדויות של יוהאן טורי על הסאמים של קאוטוקיינו

בסביבות 1880 היגר יוהאן טורי, הסופר הסאמי הראשון, עם משפחתו מקאוטוקיינו לצפון שוודיה. בספרו muitalus sámiid birra מציין טורי שהסאמים של קאוטוקיינו היו טכניקות רעיית איילים טובות בהרבה מאלו של הסאמים בשוודיה, ומרגע שהמהגרים מקאוטוקיינו לימדו את הסאמים בשוודיה איך לרעות את האיילים, גדלו שם העדרים משמעותית. מצד שני הוא גם מציין שהסאמים השוודים האשימו את המהגרים מקאוטוקיינו בכך שעם הגעתם הגיעו גם גניבות. טורי לא מכחיש את הגניבות, אך מייחס אותן לפועלים שכירים ולא לסאמים בעלי העדרים.
טורי do מתאר מקרה של רועה איילים בקאוטוקיינו שהיה מעודד זיווג בין איילות מעדריו לבין אייל פרא שהיה מבקר בעדר בתקופת ההזדווגות. התוצאה, לדברי טורי, הייתה שעדריו של אותו הסאמי קיבלו איכויות שהיו ידועות עד אז רק בקרב איילי פרא ושלא ניתן היה להשיג בקרב איילים מבויתים.
היסטוריה > בשנים 1751–1939 > משאל העם על פירוק האיחוד

במשאל העם ב-1905 בנוגע לפירוק האיחוד בין שוודיה לנורווגיה, 100% מן המצביעים בקאוטוקיינו תמכו בפירוק האיחוד, ובכך היה קאוטוקיינו לאחד משני מטרופולינים עם שיעור תמיכה של 100% בפירוק. המשאל לווה בלחץ מאסיבי מצד מוסדות המדינה וארגונים שונים להצביע בעד הפירוק.
היסטוריה > בשנים 1751–1939 > פרשת אוטו פון רוזן

בינואר 1917, בעת מלחמה בין גרמניה לרוסיה, הוזכר הברון השוודי אוטו פון רוזן (אנ') בעיתונות כמעורב בפעילות חשודה באזור קרסואנדו, ולאחר מכן עלו חשדות כי הוא מרגל לטובת הגרמנים. פינלנד באותה תקופה הייתה חלק מהאימפריה הרוסית ונחשבה בעיני הגרמנים למדינת אויב.
בין ה-15 ל-20 בינואר 1917 נעצר הברון השוודי אוטו פון רוזן (אנ') באזור קאוטוקיינו או קאראשוק של היום, קרוב לגבול עם פינלנד (כ70 ק"מ מקרסואנדו), בחשד לריגול. הוא נשלח לכריסטיאניה (אוסלו) ובפברואר 1917 שוחרר ללא משפט וגורש לשוודיה. כשנבדק המטען שלו, גילו שם ציוד ריגול וחתיכת סוכר שהכילה חיידקי אנתרקס. בדיקה חוזרת, 80 שנה לאחר המקרה, אישרה את הממצאים.
היסטוריה > בשנים 1751–1939 > קו הטלפון

קאוטוקיינו חוברה לרשת הטלפון הארצית באוקטובר 1919 כאשר הושלם קו הטלפון לאלטה.
היסטוריה > בשנים 1751–1939 > השפעת הספרדית ב-1919

קאוטוקיינו ספגה פגיעה קשה מהשפעת הספרדית בינואר 1919. באותו חודש נפטרו 24 אנשים מן הקהילה, שהיוו 2.2% מן האוכלוסייה.
ב-1920 מנתה אוכלוסיית קאוטוקינו 979 נפשות.
היסטוריה > בשנים 1751–1939 > ביקור הזוג הנסיכותי

ב-27 במרץ 1934 הגיעו יורש העצר אולף ואשתו מרתה לקאוטוקיינו. את הזוג הנסיכותי פגשו בקאוטוקיינו 80 ילדים ששרו לכבודם שלושה שירים בסאמית. בני הזוג נשארו בקאוטוקיינו עד ה-29 במרץ, אז השתתפו בטקס בכנסייה העתיקה של קאוטוקיינו והמשיכו בדרכם אל קאראשוק.
היסטוריה > במלחמת העולם השנייה > 1940

בלחימה בחזית נארוויק ב-1940 השתתפו ארבעה חיילים בני קאוטוקיינו כחלק מגדוד אלטה (אנ').
באוגוסט 1940 הגיעו ארבעה חיילים גרמנים אל קאוטוקיינו בסירה, ולאחר מכן עזבו. אלו היו החיילים הגרמנים הראשונים באזור. רק בחורף 1941 נרשמה במקום נוכחות גרמנית קבועה, כאשר הגרמנים החרימו את הפנימיה באזור לצורך מגוריהם.
היסטוריה > במלחמת העולם השנייה > 1942

בספטמבר 1942 ברחו שני אסירים, פטר פיליפוביץ' ובורה איוובנקוביץ', ממחנה המעצר הנאצי ליוגוסלבים נידוני מוות בקאראשוק. הם עברו בקאוטוקיינו בדרכם לשוודיה. שניהם הוסגרו לשלטונות בכפר אווצ'י בקאוטוקיינו, אולם הצליחו להימלט. איוונקוביץ' נתפס שוב על ידי הגרמנים והוצא להורג בקאוטוקיינו, פיליפוביץ' הצליח לברוח לשוודיה לאחר 28 ימי הימלטות.
באותו חודש אסיר אחר מאותו מחנה, זיווטה לופולוביץ' בן ה-17, הצליח לברוח עד לבקתה הררית בכפר שושאוורי בקאוטוקיינו. הוא נצפה על ידי סאמי מקומי שפחד ודיווח לשוטר באלטה, כתוצאה מכך לופולוביץ' נתפס. לאחר המלחמה נשפט השוטר לחמש שנות מאסר, בעוד הסאמי שוחרר.
ב-1942 תכננו הגרמנים להקים קו רכבת שיעבור דרך מטרופולין קאוטוקיינו. הקו היה אמור לעבור דרך רייסאדאלן (אנ'), דרך קאוטוקיינו ומשם לקאראשוק, ולהוות חלק ממסילת הקוטב (אנ') הגרמנית שתוכננה להגיע מפאוסקה (אנ') בצפון מחוז נורדלנד עד קירקנס (אנ') בקצה הצפון מזרחי של נורווגיה.
היסטוריה > במלחמת העולם השנייה > 1943

ב-1943 בנו הגרמנים שדה תעופה של 1.2 קילומטר בקאוטוקיינו. שדה התעופה קאוטוקיינו (אנ') עדיין קיים כיום, אם כי לא נמצא בשימוש בדרך כלל, ובקצהו גרוטאה של מטוס יונקרס Ju 52 גרמני.
היסטוריה > במלחמת העולם השנייה > 1944

אוד מאתיס הטה (נו') כותב בספרו "התיישבויות סאמיות בפינמרסווידה 2" על שלושה אסירים סרבים שנמלטו באוגוסט 1944 ממחנה שבויים, נתפסו על ידי הגרמנים והוצאו להורג באיידיאוורי, 30 ק"מ דרומית לקאוטוקיינו. ב-1945 נחפרו הגופות מן האדמה על ידי חיילים נורווגיים והועברו לקאוטוקיינו. מאחר שאסירים סרביים הוחזקו במחנה באזור רק עד דצמבר 1942, ולא עד 1944, נראה שזיהויים כסרבים שגוי.
ב-15 באוקטובר ביצע מטוס סיור גרמני מסוג Focke-Wulf Fw 189 Uhu (אנ') שהגיע מדרום נחיתת חירום באגם במטרופולין, 13 ק"מ דרומית לכפר קאוטוקיינו. שני הטייסים שרדו, והגרמנים ירו במטוס כשנתגלה שהוא יצא מכלל שימוש, ואז פוצצו אותו. בעקבות האירוע נקרא האגם Flyvarjávri, "אגם המטוס" בסאמית צפונית. האירוע מוזכר גם על ידי אוד מאתיס הטה כזיכרון מילדתו. ב-1993 הוצאו שרידי המטוס ונשלחו לאנגליה.
בסתיו 1944 הוצבה בסביבות קאוטוקיינו בריגדת הגבירגסייגר ה-139. בריגדה זו הוקמה ב-5 ביוני משרידי גדוד הגבירגסייגר ה-139, אותו גדוד שכמעט הובס על ידי הנורווגים בביארנפל (אנ') ביוני 1940, לפני שבעלות הברית נסוגו ונורווגיה נאלצה להיכנע. הבריגדה כללה בערך 5,000 חיילים שהגיעו לאזור קאוטוקיינו בסביבות ה-29 באוקטובר 1944. מפקד החטיבה, אוברסט (אלוף-משנה) שירמבאקר, הושאל מהדיוויזיה ההררית אס אס השישית.
משימתה של הבריגדה הייתה לשמש הגנת אגפים לקו שטורמבוק-שטלונג (גר') שחתך את הטריז הפיני (מקטע צר בצפון פינלנד שתחום על ידי נורווגיה מצד אחד ושוודיה מצידו השני) צפונית ליישוב קארסוואנדו שמנמצא כיום על גבולה הצפוני של שוודיה. העמדות הגרמניות בקאוטוקיינו נבנו מתוך חשש שבעלות הברית עלולות לנחות בהמרפסט בקצה הצפון הנורווגי, ולתקוף דרומה מכיוון אלטה ודרך הפינמרקדסוידה במטרה למנוע נסיגה של הקורפוס ה-18 הגרמני מפינלנד דרך הטריז הפיני. העמדות הגרמניות הוקמו מדרום ומדרום מערב לקאוטוקיינו, במאטאווארי (שו'), יופווארי (נו'), אדג'יט, גאלגוווארי וג'ונקאווארי. עד ה-31 בינואר 1945 נטשו הגרמנים את כל העמדות הללו בדרך עגלות לא סלולה שעברה מגואת'טלופל דרומית מערב לקאטוקיינו, אל הירוואס (פי') במרכז פינלנד, ומשם שוב צפונה, דרך הטריז הפיני, אל שיבוטן (נו') שבנורווגיה. ביוני 2020 נמצאו תרמילים של פגזים באזור העמדות הגרמניות מ-1944 במאטאווארי, 5 קילומטרים דרומית לקאוטוקיינו.
ב-23 באוקטובר 1944 נערכה פגישה בין נציגי גרמניה, המשטרה הנאצית, מפקד המשטרה הנורווגי, ונציגי מטרופולין בקאוטוקיינו. נציגי המטרופולין הגיעו להסכמה עם הנאצים שאוכלוסיית קאטוקיינו ביחד עם עדרי האיילים הגדולים יתפנו להליסקוגן שבטרומס, ושם יפגשו את הגרמנים. הגרמנים רצו להשתלט על עדרי האיילים משלוש סיבות: בתור מקור מזון לעצמם, כדי למנוע גישה אליהם כמקור מזון מצד בעלות הברית, וכדי שהסובייטים לא ישתמשו בהם לצורכי תובלה, כפי שעשו בחזית מורמונסק. ההסכם פורסם לאוכלוסייה בנורווגית, אולם פקודת הפינוי ניתנה בסאמית, ושם נאמר לתושבים להתפנות להליסקוגן שנמצא ליד יובל אנאריוקה (נו') של נהר טאנה (נו') במזרח הפינמרקסווידה, בכיוון ההפוך מזה שהוסכם עליו. כל זאת בידיעת מפקד המשטרה הנורווגי. האוכלוסייה, שנדרשה להתפנות עד ה-30 בנובמבר, צייתה לפקודה שניתנה בסאמית, ברחה אל הפינמארקסווידה ושם התפזרה בשטח גדול מאוד. כתוצאה מכך איבדו הגרמנים גישה לבשר האיילים, והאוכלוסייה התחמקה מגירוש. לבסוף מתוך 1,330 תושבי קאוטוקיינו, רק 47 גורשו דרומה, ביניהן שתי נשים חולות שעד היום לא ידוע מה עלה בגורלן.
היסטוריה > במלחמת העולם השנייה > שריפת קאוטוקיינו

בסוף 1944 העלו הגרמנים את קאוטוקיינו באש. ב-20 בנובמבר הם החלו בשריפה באזור כנסיית קאוטוקיינו. הכנסייה עצמה, שהוקמה בשנת 1701, עלתה באש ב-3 בדצמבר. השריפה הסתיימה בשבוע הראשון של דצמבר באותה שנה, כאשר מתוך 220 המבנים שהיו בקאוטוקיינו שרפו הגרמנים 168.
היסטוריה > במלחמת העולם השנייה > מחנה השבויים

במהלך מלחמת העולם השנייה היה מחנה שבויים גרמני עם כ-200 אסירים סובייטים בקאוטוקיינו. אין כמעט מידע על המחנה.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה > שנות ה-40

ב-5 בפברואר 1946 דווח כי בוצע ניסוי עם רכב גלגלי אמריקאי במקטע אלטה-קאוטוקיינו, ונמצא כי הרכבים יכולים לכסות את המרחק במהירות גבוהה פי חמישה ממזחלת רתומה לאיילים, שעוברת את המרחק בשלושה ימים.
ב-11 בנובמבר 1946 דווח כי "מפקח בתי הספר לנוודים" השוודי ישראל רואונג (אנ') הגיש בקשה לאשרת לימודים של 4 שבועות בקאוטוקיינו כדי ללמוד שפות סאמיות (רואונג היה דובר פיטה סאמי כשפת אם).
בסוף 1947 ותחילת 1948 הופיעו דיווחים חריגים על להקות בנות עשרות זאבים מאזורי רוסיה וצפון פינלנד שפגעו ופיזרו עדרי האיילים מדרום לקאוטוקיינו, והיו כל כך מורעבים שתקפו אף באור יום מלא.
ב-25 בינואר 1948 נשרפו עד היסוד הצריפים של מנהלת השיקום בקאוטוקיינו (שנועדה לשקם את מבני צפון נורווגיה אחריה מדינויות האדמה החרוכה של הנאצים), ובכללו חלקים מארכיון השיקום. המתחם היה בגודל 300 מ"ר. משרדי המנהל של המטרופולין שכנו במבנה, אך עברו ממנו זמן קצר לפני השריפה וכך ניצלו. השוטר המקומי העריך שהשריפה נגרמה מדליפה בצינור של קמין.
ב-1949 הקצה משרד התחבורה הנורווגי 280 אלף קרונות נורווגיות לבניית בית הארחה בקאוטוקיינו. סכום המקביל לכ-6.7 מיליון קרונות (כ-2.3 מיליון שקלים) של שנת 2022.
בסוף יולי 1949 נפתח לתנועה גשר קבוע מעל נהר קאוטוקיינו, במרכז הכפר קאוטוקיינו.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה > שנות ה-50

בשנת 1951 החלה חברת Nord Norsk Hotelldrift להפעיל את בית ההארחה בקאוטוקיינו בו היו 17 חדרים ו-48 מיטות. בחדרי האירוח לא היו מים זורמים, והחימום נעשה באמצעות עצים. לפני ההשתלטות המסחרית מומן המקום על ידי המדינה, ונוהל בידי הפיקוח הממשלתי על המלונות. בניית המקום הושלמה רק בשנת 1950.
בשנת 1952 נפתחו בקאוטוקיינו בית ספר לאומי למקצועות ביתיים לסאמים, ולאחר מכן גם תיכון סאמי ובית ספר לרעיית איילים, היחיד בעולם שמלמד את התחום. ב-3 בספטמבר התרסק מטוס נורדמן של חברת וידרוה (אנ') בעת שניסה לנחות באגם גאודניאיאורי (אנ') באזור שנחשב כיום הפארק הלאומי אנאריוהקה (נו'). כל ארבעת נוסעיו יצאו ללא פגע, אך המטוס נהרס לחלוטין. המטוס היה במשימה של שירות הביון הנורווגי לספק ציוד צבאי למחסן שנועד למקרה שברית המועצות תתקוף את נורווגיה.
ב-1953 נפתחה בקאוטוקיינו תחנת הכוח שאבארדאסיוהקה (נו'), תחנה הידראולית שמנצלת הפרש גובה של 5.5 מטרים ומייצרת מדי שנה אנרגיה של כ-4–4.5 ג'יגהואט־שעה.
ב-22 בפברואר 1957 נפתחה משחטת האיילים בקאוטוקיינו.
ב-1958 יצא לאקרנים הסרט "סאמה יאקי (אנ')" בבימויו של פר הוסט (אנ'), שמציג משפחה מקאוטוקיינו, ובחלקו צולם גם בקאוטוקיינו. לסרט הייתה חשיבות בחשיפת התרבות הסאמית לעולם ובקבלת הסאמים בנורווגיה עצמה.
ב-1959 ביקר מלך נורווגיה אולף החמישי בכפר קאוטוקיינו. זה היה ביקור מלכותי ראשון במקום. במהלך ביקורו הגיע המלך גם לבית האבות בכפר, ובירך שם את מאריט הטה ליום הולדתה ה-97. באותה שנה נפתחה בכפר קאוטוקיינו חנות התכשיטים ותצוגת האמנות "גלריית הכסף של יוהלס" על ידי זוג המהגרים רג'ין יוהלס מפרוסיה המזרחית ופרנק יוהלס מדנמרק.