stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיאטר אם קרנטנרטור
הצגות ראשונות של אופרות ויצירות אחרות

בתור הזהב של התיאטרון, ניצחו כמה מלחינים על התזמורת, בהם פרנץ לכנר הצעיר ופרדיננדו פאאר.
1753 (ייתכן 1751): אופרה קומית מאת יוזף היידן הצעיר, "השטן החיגר" ("Der krumme Teufel"). האופרה, שאבדה מאז, ביססה את המוניטין שלו בראשית דרכו.
1764 |(18 באוקטובר): "ל'אולימפיאדה" מאת פלוריאן ליאופולד גסמן
1766 (25 במאי): "Il viaggiatore ridicolo" מאת פלוריאן ליאופולד גסמן
1774 (4 באפריל): "תאמוס מלך מצרים", מחזה מאת טוביאס פיליפ, הברון מגבלר, מוזיקה מאת וולפגנג אמדיאוס מוצרט
1787 (7 במרץ): קונצ'רטו לפסנתר מס' 25 בדו מז'ור, K. 503.
1795 (14 באוקטובר): "פלמירה, מלכת פרס" מאת אנטוניו סליירי
1799 (3 בינואר): "פלסטף" מאת אנטוניו סליירי
1799 (28 בפברואר): "קמילה" מאת פרדיננדו פאאר
1799 (12 ביולי): " "Il morto vivo" מאת פרדיננדו פָּאֵאֵר
1800 (2 ביוני): "קיסר בפרמאקוזה" מאת אנטוניו סליירי
1800 (2 בספטמבר): "ג'ינברה מאלמיירי" מאת פרדיננדו פאאר
1800 (22 באוקטובר): "ל'אנג'ולינה" מאת אנטוניו סליירי
1800 (18 בדצמבר): "Poche ma buone" מאת פרדיננדו פאאר
1801 (6 ביוני): "אקילה" מאת פרדיננדו פאאר
1814 (23 במאי): פידליו מאת לודוויג ואן בטהובן (גרסה סופית כפי שהיא מבוצעת בימינו)
1821 (7 במרץ): שר היער (ליד) מאת פרנץ שוברט, D.328
1822 (4 בדצמבר) "ליבושה" מאת קונרדין קרויצר
1823 (25 באוקטובר) "אוריאנתה" מאת קרל מריה פון ובר
1824 (7 במאי): הסימפוניה התשיעית של בטהובן
1829 (11 באוגוסט) הבכורה הווינאית כפסנתרן של פרדריק שופן
1837 (9 במרץ): "מחנה לילה בגרנדה" מאת קונרדין קרויצר
1842 (19 במאי): "לינדה די שאמוני" מאת גאטנו דוניצטי
1843 (5 ביוני): "מריה די רוהאן" מאת גאטנו דוניצטי
1844 (3 בפברואר): "Die Heimkehr des Verbannten" מאת אוטו ניקולאי
1845 (13 בנובמבר): "דום סבסטיין מאת גאטנו דוניצטי (גרסה מתוקנת)
1845 (20 בדצמבר) "Der Tempelritter" מאת אוטו ניקולאי
1847 (25 בנובמבר): "מרתה" מאת פרידריך פון פלוטו
1864 (4 בפברואר): "L'es Fées du Rhin" מאת ז'אק אופנבך
הערות שוליים

↑  "תולדות הקברט האוסטרי", ארכיב הקברט
↑  "School, Stage, Salon: Musical Cultures in Haydn’s Vienna", in The Journal of Modern History אוניברסיטת שיקגו, כתב עת להיסטוריה מודרנית,"בית ספר, במה, סלון: תרבויות מוזיקליות בווינה של היידן", 2004, כרך 76, מס' 2, עמ' 179-251] (דרוש מינוי)
↑  "ספוטלטס", אר הפילהרמונית של דייטון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 110902-9  MusicBrainz: 8a70d4f6-f360-4f06-a1fa-f6a62c8604a3  NKC: mzk20231210475  VIAF: 236951163   WorldCat (עם VIAF): 236951163
אנה בילינסקה

| --- | --- |

 לידה:  8 בדצמבר 1854 זלטופול, אוקראינה 
 פטירה:  18 באפריל 1893 (בגיל 38) ורשה, פולין הקונגרסאית, האימפריה הרוסית 
 שם לידה:  Anna Bilińska 
 מקום קבורה:  בית הקברות פובונזקי 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן 
 תחום יצירה:  ציור פורטרטים 
 הושפעה על ידי:  טוני רובר-פלורי, ויליאם אדולף בוגרו, מיכל אלווירו אנדריולי 
 יצירות ידועות:  Black Woman 
 פרסים והוקרה:  אבירה בלגיון הצרפתי 
 בן או בת זוג:  Antoni Bohdanowicz 
 
אנה בילינסקה, באנגלית: Anna Bilińska (הידועה גם בשם אנה בילינסקה-בוהדנוביץ') (8 בדצמבר 1854 - 8 באפריל 1893) הייתה ציירת פולנית, ידועה בדיוקנאותיה. נציגת הריאליזם, היא בילתה את רוב חייה בפריז, ונחשבת ל"אמנית הפולנית הראשונה הידועה בעולם".
ביוגרפיה

היא נולדה ב-1854 בזלאטופול (אוקראינה) בשם אנה בילינסקה, ובילתה שם את ילדותה עם אביה, רופא פולני. על הרקע שלה, היא התבדחה על כך ש"היה לה מזג של קוזאק, אבל לב פולני" .  לאחר מכן עברה המשפחה למרכז רוסיה, שם המורים הראשונים לאמנות של אנה היו איגנסי יאסינסקי ומיכאל אלווירו אנדריולי, שניהם גורשו על ידי ממשלת הצאר לוויאטקה בשל חלקם במרד ינואר של 1863–1864.
בשנת 1875, אמה של בילינסקה העבירה את המשפחה לוורשה, ורשמה את ילדיה הבוגרים לקונסרבטוריון. אנה הייתה פסנתרנית מוכשרת, פעילות שנחשבת להישג חשוב לאישה בזמנה. אבל ציור, יהפוך להעדפתה.
ב-1877 היא הפכה לתלמידתו של הצייר וויצ'ך גרסון והחלה להציג את עבודותיה באגודת זצ'טה לקידום אמנויות יפות בוורשה בניגוד לרצונם של הוריה, היא שכרה סטודיו משלה ברחוב נובי שוויאט 2, מכרה את ציוריה ושילמה מכספה את דמי השכירות של הסטודיו.
ביוגרפיה > נסיעות באירופה

בתחילת 1882, היא ליוותה את חברתה קלמנטינה קרסובסקה למסע למינכן, זלצבורג, וינה וצפון איטליה, לפני שנסעה לפריז והתיישבה בה, שם למדה יחד עם מארי בשקירטסף והאמנית האנגלית אמלין דין באקדמיה ז'וליאן,  ושם אחר כך גם לימדה. בשנת 1884, אביה, יאן בילינסקי וקראסובסקה מתו, והותירו אותה הרוסה רגשית. עם זאת, עתידה הובטח כלכלית בצוואתה האחרונה של קרסובסקה.
ב-1889, היא הציגה את דיוקן העצמי שלה בפריז, שעליו הוענקה לה מדליית כסף וקיבלה את הזכות להציג את יצירותיה מחוץ לתחרות בעתיד.  מדליה זו הוכיחה את הצלחתה הבינלאומית הגדולה הראשונה שלה. בשנת 1889, עבודותיה הוצגו באקדמיה המלכותית לאמנות בלונדון.  בשנת 1891, הם הוצגו בתערוכה בינלאומית שנתית בברלין, בה הוענקה לה מדליית זהב.
היא חיה בצרפת עד 1892, אז נישאה לאנטוני בוהדנוביץ', דוקטור לרפואה, ולקחה את שמו. לאחר נישואיהם, הם חזרו לוורשה, שם התכוונה לפתוח בית ספר לאמנות בסגנון פריזאי לנשים, אך חלתה במחלת לב ומתה שנה לאחר מכן ב-8 באפריל 1893. היא נקברה בבית הקברות פובזקי בוורשה.
ביוגרפיה > יצירה

אנה בילינסקה ידועה בעיקר בזכות הדיוקנאות שלה, במיוחד אלה שמציגות נשים, שצוירו באינטואיציה רבה. הדיוקן העצמי שלה עם סינר ומברשות (1887) פיתחה תנוחת דיוקן עצמי חדשה על ידי הצבת האמנית מול רקע של דוגמנית, ובכך ציינה שהיא הדוגמנית שלה.  הדיוקן שלה בשם "ליד החלון" (1890), שצויר בטכניקת פסטל, נחשב על ידי מבקרי המאה ה-19 כציור המודרני ביותר של בילינסקה בהתחשב בנושא, המסגור והשימוש באור. היא מתארת נערה צעירה רוכנת מבעד לחלון לעבר גן מואר, וכנראה צוירה במהלך חופשת הקיץ של האמנית בכפר הדייגים בויארדוויל. בין דיוקנאות הגברים הבולטים שלה הוא דיוקנו של הפסל האמריקאי ג'ורג' גריי ברנרד שצויר ב-1890 לבקשתו של אלפרד קורנינג קלארק. היא גם ציירה טבע דומם, סצנות ז'אנר ונופים באמצעות צבעי מים בצבעי שמן ולפעמים פסטלים.
שניים מציוריה של בילינסקה נעלמו לאחר מלחמת העולם השנייה: כושלת (1884) והאישה האיטלקית (1880). הראשון התגלה מחדש במכירה פומבית בגרמניה בשנת 2011 והוחזר בהצלחה בשנת 2012 הודות למאמצים של משרד התרבות והמורשת הלאומית של פולין. הוא מוצג במוזיאון הלאומי בוורשה.
ניתן למצוא את ציוריה במוזיאון הלאומי בוורשה, במוזיאון הלאומי בוורוצלב, במוזיאון הלאומי בקרקוב, בגלריה לאמנות ויקטוריה בבאת, במוזיאון לאמנות מודרנית בסן אטיין, בגלריה הלאומית לאמנות לבוב, במוזיאון לאמנות בגטבורג, במוזיאון הממלכתי. של פנסילבניה, מוזיאון כלי הנגינה של ברלין וכן אוספים פרטיים.
ביוגרפיה > מורשת

בילינסקה נחשבת לאמנית הפולנית הראשונה שקיבלה השכלה אמנותית מקצועית ברמה אקדמית וזכתה לשבחי ביקורת באירופה.
זמן קצר לאחר מותו של אביה של בילינסקה ב-1882, דיוקנה של בילינסקה, המתאר את האמנית באבל עמוק, צויר על ידי חברתה, אמלין דין, בפריז. ציור זה ( בגלריה לאמנות ויקטוריה) עורר עוצמה רגשית כל כך של אובדן, שכאשר הוצג בפריז ובלונדון, הוא "עורר סערה כזו עד שהופיע בעיתון המצויר "פאנץ'".
עבודתה של בילינסקה לא הייתה מוכרת לאורך המאה ה-20, אפילו בארץ הולדתה. יש מי שמיחס את "הדעות הקדומות של אותה תקופה ומותה המוקדם והקריירה הקצרה שלה" בחוסר ההכרה הזה.
בשנת 2017, שלושים ושבע מ"האמניות הנשכחות" הוצגו בתערוכה הנודדת, "נשים אמניות בפריז, 1850–1900". התערוכה הציגה את יצירותיהן של אמניות רבות מהמאה ה-19 שציוריהן החלו להיות מוערכים יותר.
בשנת 2021 ערך המוזיאון הלאומי בוורשה רטרוספקטיבה גדולה של עבודת בילינסקה, שהציגה למעלה מ-120 ציורים .  ההערות הביוגרפיות של התערוכה סיפקו הערכה בזמן של עבודתה, והכריזו שציוריה של בילינסקה הפכו ל"חלק מהקאנון של האמנות הפולנית". נראה היה שהקונצנזוס של מבקרי התערוכה היה שהיא הביאה לבילינסקה את "ההכרה שמגיעה לה".
גלריה

אישה בפתח הדלת
זקן וספר
ליד החלון
הערות שוליים

1 2  Tyszkiewicz, Olga (22 October 2020). "Striving For Freedom: The Artistic Career of Anna Bilińska-Bohdanowicz". culture.pl. Adam Mickiewicz Institute. Retrieved 28 May 2022.
↑  Renata Higersberger. Piękna, Skradziona, Odzyskana. nimoz.pl
↑  "Anna Bilińska-Bohdanowicz". Culture.pl.
↑  "Anna Bilińska: the groundbreaking 19th-century artist who defied adversity to inspire others". 29 June 2021. Retrieved 20 July 2021.
↑  "Anna Bilińska: Niezwykła portrecistka" (in Polish). Retrieved 20 July 2021.
↑  "Anna Bilińska-Bohdanowicz" (in Polish). Retrieved 20 July 2021.
↑  ""Artystka". Anna Bilińska 1854 –1893, w Muzeum Narodowym"
↑  "Warszawskie Zabytkowe Pomniki Nagrobne". Retrieved 20 July 2021.
↑  Frances Borzello, Seeing Ourselves: Women's Self-Portraiture, 1998.
↑  "Murzynka". Retrieved 20 July 2021.
↑  Konopka, Blanka (2 July 2021). "Painting pioneer who 'dazzled Paris' goes on display to place her as one of Poland's greats". thefirstnews.com. Polish Press Agency . Retrieved 28 Ma
↑  Wall, Katharine (28 January 2021). "The Great British Art Tour: time at last to pay Anna Bilinska proper attention". The Guardian
↑  Bissonnette, Meghan (2018). "Her Paris: Women Artists in the Age of Impressionism". Art Inquiries. 17 (3): 336 – via Gale.
↑  Konopka, Blanka (2 July 2021). "Painting pioneer who 'dazzled Paris' goes on display to place her as one of Poland's greats". thefirstnews.com. Polish Press Agency . Retrieved 28 May 2022.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810691603905606  BIBSYS: 1671433161845  BnF: cb14969782s (data)  GND: 1036492192  ISNI: 0000 0000 6660 852X  LCCN: nr94022033  RKD: 8417  SUDOC: 261184474  ULAN: 500027482  VIAF: 19953152   WorldCat (עם VIAF): 19953152 
אמלי דין, דיוקן הציירת אננה בילינסקי באבלה, 1882
אנה בילנסקה, על חוף הים, 1885
פסלי בודהה בבאמיאן

ציור של האתר ב-1885
שני פסלי בודהה בבאמיאן (בפשטו: د بودا بتان په باميانو کې; בפרסית: تندیس‌های بودا در بامیان) היו פסלים מונומנטליים של הבודהה בעמק באמיאן במרכז אפגניסטן, שניצבו בתוך שתי נישות שנחצבו במצוק אבן חול במרחק של כ-450 מטר זו מזו. הפסלים שכונו הבודהה הגדול והבודהה הקטן, נישאו לגובה של 55 ו-37 מטר בהתאמה. הם הוקמו במהלך המאה ה-6 ונהרסו בסדרה של פיצוצים שערך שלטון הטליבאן במקום במהלך חודש מרץ 2001 במטרה להשמידם ולאחר שהגדירם כ"לא-אסלאמיים".
עמק באמיאן שוכן בגובה של 2,500 מטר, כ-230 ק"מ מערבית לקאבול, בירת אפגניסטן. שני הפסלים נחצבו באבן המקורית, אך כוסו בשכבות של תערובת בוץ ותבן ובשכבת סטוקו. כדי ליצור את פרטי הדמויות נצבעו שכבות הציפוי בפסל הבודהה הקטן בצבעים שונים, ואילו הבודהה הגדול נצבע בגווני אדום, אך שכבות אלה התבלו זה לא מכבר. ידיהם של הפסלים נתמכו במסגרות עץ, והחוקרים סבורים כי פני הפסלים עוצבו באמצעות מסיכות או תבניות עץ.
היסטוריה > מההקמה עד ההרס

עמק באמיאן שוכן על דרך המשי שהובילה מסין ומהודו במזרח לאירופה ולמזרח התיכון במערב. עד למאה ה-12 היה העמק חלק מהממלכה ההודית של גנדהארה, ושימש כמרכז חשוב לדת ולפילוסופיה בודהיסטיות והינדיות. בעמק שכנו מספר מקדשים הינדיים ובודהיסטיים והוא נחשב למרכז לאמנות הודו-יוונית. הבודהיזם שלט באזור מהמאה ה-2 ועד להתפשטות האסלאם מזרחה במאה ה-9. נזירים התגוררו במערות שנחצבו במצוק באמיאן, ורבים מהם עיטרו את מערותיהם בפרסקאות ובפסלים בנושאים דתיים. שני פסלי הבודהה, שהגדול שבהם היה גם הבודהה הניצב הגדול בעולם, נבנו במהלך המאה ה-6. פסל הבודהה הקטן הוקם בשנת 507 והפסל הגדול ניצב במקום מאז 554. החוקרים סבורים כי הפסלים הוקמו על ידי עמים הודו-אירופים, ככל הנראה על ידי אימפריית קושאן או ההונה בשיא פריחתם. נוסע סיני שחלף בעמק בשנת 630 תיארו כמרכז בודהיסטי משגשג שבו יותר מעשרה מנזרים וכאלף נזירים, וכי פסלי הבודהה עוטרו בזהב ובאבנים טובות. עוד הזכיר נוסע זה פסל שלישי של בודהה, גדול מהשניים המוכרים, אך זה לא נמצא והחוקרים מאמינים כי לא שרד.
כאשר נכבש העמק בידי האימפריה הע'זנווית הסונית בתחילת המאה ה-11, נבזזו ונהרסו מנזרים בודהיסטים ברחבי אפגניסטן, אך שני פסלי הבודהה בעמק באמיאן ניצלו מהרס. גם ג'ינגיס חאן חס על הפסלים כאשר שעט דרך העמק בדרכו מערבה ב-1222, אך במאה ה-17 השחית אורנגזב, שליט האימפריה המוגולית את פניהם של שתי הדמויות, ומספר שנים לאחר מכן רוסקו רגליו של הבודהה הגדול.
היסטוריה > הריסת הפסלים

הטליבאן עלה לשלטון באפגניסטן בשנת 1995, וביולי 1999 הוא פרסם צו לפיו על פסלי הבודהה להישמר שכן שוב אין במדינה אוכלוסייה בודהיסטית, ועל כן אין חשש לסגידה לפסלים. המולה מוחמד עומאר ציין כי הממשלה האפגנית בפסלי הבודהה בבאמיאן דוגמה למקור פוטנציאלי להפקת רווחים לאפגניסטן ממבקרים בינלאומיים. הטליבאן מצהיר כי באמיאן לא תיהרס אלא תישמר".
בתחילת שנת 2001 פורסם צו נוסף לפיו על פי החלטת בית המשפט העליון של המדינה, על כל הפסלים ברחבי המדינה להיהרס, שכן הם "לא-אסלאמיים" ומשמשים כדמויות אליליות לכופרים. כל מדינות הליגה הערבית גינו את כוונת הטליבאן להרוס את הפסלים, וכך גם זה המופתי הגדול של מצרים ושר החוץ של איראן, ומוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק אף הציע לשלוח צוות מומחים לאפגניסטן כדי לטפל בהעברת הפסלים מהמדינה.
אולם המחאה הבינלאומית לא הועילה ובתחילת חודש מרץ 2001 הושמדו הפסלים בסדרה של פיצוצים באמצעות דינמיט.
היסטוריה > מאז שנת 2001

למרות ששתי דמויות הבודהה הושמדו כמעט לחלוטין, עדיין ניתן להבחין בקווי המתאר של הפסלים בתוך הנישות, ומספר ארגונים בינלאומיים התחייבו להקימם מחדש, ככל הניתן בשיטות ובחומרים מקוריים. למרות זאת טרם הוחלט באופן סופי על שחזור הפסלים בתוך הנישות, והועלתה הצעה להקים מוזיאון פתוח בעמק באמיאן תוך הותרת הנישות ריקות כפי שהן כיום, כאתר זיכרון למעשה ההרס. לאחר נפילת משטר הטליבאן החל ארגון אונסק"ו במימון פעולות לאיסוף שברי הפסלים שחלק מהם שוקלים מספר טונות. שרידי הפסלים ומספר אתרים נוספים ברחבי העמק הוכרזו בשנת 2003 כאתר מורשת עולמית. בין נימוקי ההחלטה:
"פסלי בודהה ואמנות המערות בעמק באמיאן הם דוגמה יוצאת דופן לאסכולה הגנדהארנית באמנות הבודהיסטית באזור מרכז אסיה.
...(הם) עדות יוצאת דופן לנקודת המפגש של ההשפעה ההינדית, ההלניסטית, הרומית והסאסאנית, כבסיס להתפתחות ההבעה האומנותית הייחודית באסכולה הגנדהארנית. לאלה ניתן להוסיף את ההשפעה האסלאמית מתקופות מאוחרות יותר.
עמק באמיאן הוא הביטוי המונומנטלי העילאי של הבודהיזם המערבי. הוא היה מרכז חשוב לעלייה לרגל משך מאות רבות של שנים. לאור ערכים סמליים אלה, סבלו המונומנטים בזמנים שונים לאורך קיומם, ובכלל זה גם ההשמדה המכוונת בשנת 2001 אשר זעזעה את העולם."
ממשלת אפגניסטן הזמינה את האומן היפני הירו יאמאגאטה לשחזר את הפסלים באמצעות מופע שיכלול 14 מערכות לייזר אשר יקרינו את דמויותיהם על המצוק. הפרויקט היה בבדיקה ואמור היה להיחנך בשנת 2012 בעלות של 9 מיליון דולר, אולם לא התקדם.
בשנת 2015 ניצלו שני אנשי טכנולוגיה סינים, בני הזוג ז'אנג שיניו וליאנג הונג, את ההתקדמות בתחום ההולוגרפיה והקרנת המידע כדי לשוב אל המקום שבו ניצבו שני הפסלים בבאמיאן ולהקרין שוב את שני הפסלים עם ציוד בעלות של 100 אלף דולר, ציוד שבסופו של דבר נתרם לאנשי המקום.
אתרי המורשת העולמית האחרים בעמק במיאן

למעלה ממאה מערות שוכנות בעמק קאקראק, כ-3 ק"מ דרומית-מזרחית למצוק באמיאן, והן מתוארכות למאות ה-6 עד ה-13. במקום שרידיו של פסל בודהה שנישא לגובה של 10 מטר ומקדש מהתקופה הסאסאנית.
מערות עמק פולאדי נמצאות כ-2 ק"מ דרומית-מערבית למצוק ומחולקות לשתי קבוצות עיקריות שבהן עיטורים חשובים.
שהר-י זוהאכ כ-15 ק"מ מזרחית למצוק קשור בעיקר לשלטון האסלאמי בין המאה ה-10 למאה ה-13, אף כי המצודה שניצבת במקום מתוארכת למאה ה-6 או ה-7.
המונומנטים בקאלאי קפהארי שוכנים כ-12 ק"מ מזרחית למצוק בשני צברים שבהם חומות ביצורים, מגדלי שמירה ומצודות, ואלה מתוארכים למאה ה-6 ולמאה ה-8.
שהר-י ע'ולע'לה היא מצודה מבוצרת הניצבת על גבעה במרכזו של עמק באמיאן, ואשר הוקמה בין המאה ה-6 למאה ה-10.
ראו גם

הרס נכסי תרבות על ידי המדינה האסלאמית
הערות שוליים

↑  Wriggins, Sally Hovey. Xuanzang: A Buddhist Pilgrim on the Silk Road. Boulder: Westview Press, 1996
↑  CNN
↑  אתר אונסק"ו
↑   פסלי הבודהה שפוצץ הטליבאן שבו לחיים בחסות הטכנולוגיה, באתר הארץ, 14 ביוני 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007570220405171  LCCN: sh2009006835  NARA: 10037812
שירים קטנים (1990)

| --- | --- |

 בימוי:  חנן קמינסקי
 שחקנים ראשיים:  עוזי חיטמן
 חברת הפקה:  סרטי סקופוס
 הקרנת בכורה:  1990
 משך הקרנה:  40 דק'
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  קלטת וידאו ביתית, שירי ילדים
"שירים קטנים" (או: "שירים קטנים 1 - לקט שירים ראשונים לפעוטות") היא קלטת הילדים הראשונה שיצאה בישראל, ובה שירי ילדים בביצועו של עוזי חיטמן. היא הופקה על ידי חברת "סרטי סקופוס" והופצה לראשונה בשנת 1990 על ידי חברת MCI.
הקלטת זכתה להצלחה רבה ובעקבותיה יצאו שבע קלטות המשך, בהן השתתפו האמנים הבאים: חני נחמיאס, עירית ענבי, ג'וליאן שגרן, ישראל גוריון, שרי צוריאל, גלי עטרי ואהרון פררה.
תוכן הקלטת

בקלטת 44 שירי ילדים מוכרים, רובם מושר במחרוזות. לצד עוזי חיטמן מופיעים ילדי סטודיו "בימות", והווידאו צולם על רקעים מונפשים המתאימים לאופי ותוכן השיר. את ההנפשה ביים המאייר חנן קמינסקי.
"שירים קטנים" היא קלטת הילדים הישראלית הראשונה.
בגרסת ה-VHS, כל קלטת בסדרה נפתחת בהצגה של שעון הסופר לאחור.
שירי הקלטת

שירי ילדות
גן שלנו
נדנדה
ידיים למעלה
הצופים והצופות
על שפת הנחל
אנדנדינו
אפטי וופטי שולם שולם
האוטו שלנו
כבר סידרנו הרכבת
בין הרים ובין סלעים
דוגית נוסעת
לאווירון
אבא שלי
יש לי גלידה
אצבעות לי
עוגה עוגה
יונתן הקטן
דני גיבור
אמא יקרה לי
נומי נומי
גינה לי
אצא לי אל היער
רקפת
גשם משמיים
השפן הקטן
אני עומדת במעגל
חנה'לה אופה קטנה
יש לנו תיש
שימי ידך
בן לוקח בת
במדינת הגמדים
היום יום הולדת
לרותי יום הולדת
יום הולדת חגיגה נחמדת
לכובע שלי
שעון בן חיל
אני מנגן
לדוד משה
רוץ בן סוסי
פיל פילון
כושי כלב קט
החמור הקטן
למה לובשת הזברה פיג'מה
הערות שוליים

1 2  הקלטת שירים קטנים באתר אישים
↑  מרב יודילוביץ', עוזי חיטמן הלך לעולמו, באתר ynet, 17 באוקטובר 2004
מתקפות הטילים ההדדיות של איראן ופקיסטן (2024)

מתקפות טילים הדדיות בוצעו על ידי איראן ופקיסטן זו באדמתה של זו בינואר 2024. התקיפה האיראנית בפקיסטן התרחשה ב-16 בינואר 2024, כשאיראן מגדירה אותה כמכוונת נגד ארגון הסלפי והבדלני-בלוצ'י ג'יש אל-עדל. ב־18 בינואר 2024 חיל האוויר הפקיסטני ביצע מתקפה נגדית בשטח איראן, שגם היא הוגדרה נגד ארגוני טרור.
רקע

מאז 2004, סיסתאן ובלוצ'סתאן בדרום-מזרח איראן נמצאות במאבק עם קבוצות סלפיות בדלניות בלוצ'יות, בהם ג'ייש אל-עדל. ב-15 בדצמבר 2023, בוצעה תקיפה של ג'ייש אל-עדל בעיירה האיראנית ראסק ובה נהרגו 11 שוטרים, על פי תקשורת איראנית. תקיפה נוספת של הקבוצה ב-2019 הביאה למותם של 27 חברים בארגון משמרות המהפכה האיסלמית של איראן.
מתקפת הטילים האיראנית התרחשה יום אחרי תקיפת טילים איראנית בעיראק ובסוריה, בניסיון לפגוע בקבוצות טרור בתגובה לפיגוע בכרמאן. באותו יום נערך גם מפגש בין ראש ממשלת פקיסטן הזמני אנואר אל-חאק ושר החוץ האיראני חוסיין אמיר עבדאללהיאן בפורום הכלכלי העולמי בדאבוס, שווייץ, ובזמן שנערכו תרגילים משותפים של חיל הים האיראני והפקיסטני במפרץ הפרסי.
דווח כי איראן השתמשה בטילים מדויקים ובתקיפות רחפנים, כדי להרוס שני מוצבים של ג'ייש אל-עדל, במחוז בלוצ'יסטן הדרום-מערבי של פקיסטן. התקיפה התמקדה בבתים בכפר כה-א-סבז במחוז פנג'גור, בערך 50 קילומטרים (31 מייל) מהגבול בין איראן לפקיסטן. פקיסטן דיווחה כי שני ילדים נהרגו בתקיפה וארבעה נוספים נפצעו. פקיסטן אמרה כי בין שלושה לארבעה רחפנים פגעו במסגד, בבית ובמבנים נוספים.
ג'ייש אל-עדל טענו כי שישה רחפנים וטילים פגעו במגורי משפחותיהם של הלוחמים, והביאו למותם של שני ילדים ולפציעתם של שלוש נשים, כולל נערה.
תקיפות באיראן

ב-17 בינואר 2024 נהרג איש משמרות המהפכה האסלאמית במחוז סיסתאן.
ב-18 בינואר תקף חיל האוויר הפקיסטני מטרות טרור באיראן, בהם נהרגו תשעה.
תגובות > פקיסטן

פקיסטן גינתה את מה שכינתה "הפרה בלתי מוצדקת של מרחבה האווירי על ידי איראן", ואמרה ש"עוד יותר מדאיג הוא העובדה שהפעולה הבלתי חוקית הזו התרחשה למרות קיומם של מספר ערוצי תקשורת בין פקיסטן לאיראן".
ב-17 בינואר, פקיסטן החזירה את שגרירה מאיראן. ודוברת משרד החוץ אמרה כי התקיפה מייצגת הפרה בוטה של ריבונות פקיסטן וכינתה אותה "בלתי מקובלת", עוד הוסיפה כי לפקיסטן שמורה הזכות להגיב לפעולה "בלתי חוקית" זו. פקיסטן גם אסרה על שגריר איראן לחזור לאסלאמאבאד.
תגובות > איראן

שר הביטחון האיראני מוחמד-רזא אשתיאני אמר בנאום משודר בטלוויזיה כי "לא משנה לנו מאין מאיימים על הרפובליקה האיסלמית, נגיב באופן פרופורציונלי ונחוש".
לאחר המתקפה המתקפה הראשונה תואמה בין איראן ופקיסטן אך פרסומה לא הוסדר.
תגובות > מדינות אחרות

הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין: דוברת משרד החוץ מאו נינג קראה לפקיסטן ולאיראן להפגין "זהירות" ו"להימנע מפעולות שיביאו להסלמה של המתח", והוסיפה כי בייג'ינג רואה את המדינות כ"שכנות קרובות".
הודו הודו: דובר משרד החוץ ההודי הגן על התקיפות האיראניות בשטח הפקיסטני, ואמר "אנו מבינים פעולות שמדינות מבצעות להגנה עצמית".
הערות שוליים

↑  11 killed in Baluch militant attack on Iranian police station: state media, www.rudaw.net
1 2  Pakistan recalls its ambassador to Iran over airstrikes by Tehran that killed 2 people, AP News, ‏17 בינואר 2024 (באנגלית)
↑  A. B. C. News, US condemns Iran for missile strikes in Iraq and Syria, ABC News (באנגלית)
1 2 3  "Iran admits carrying out deadly strike on Pakistan territory" (באנגלית). 2024-01-16. נבדק ב-2024-01-17.
↑  Saleem Shahid, Iran ‘attacks militant bases in Panjgur’, DAWN.COM, ‏2024-01-17 (באנגלית)
↑  India Today World Desk, Iran officer shot dead in 'terrorist' attack near Pakistan border, India Today, ‏17 בינואר 2024
↑  "פעולת תגמול": פקיסטן תקפה באיראן, לפחות שבעה נהרגו, באתר ynet, 18 בינואר 2024
↑  Bidisha Saha, Operation Marg Bar Sarmachar explained: Why are Iran, Pakistan striking each other, India Today, ‏18 בינואר 2024
↑  AFP-Agence France Presse, Pakistan Recalls Ambassador After Iran Air Strike: Govt, www.barrons.com (באנגלית)
↑  Iran Strikes Militants in Pakistan as Regional Tensions Soar, Bloomberg
↑  India Today World Desk, Iran had told Pak about strikes, didn't say it 'would make it public': Report, India Today, ‏20 בינואר 2024
↑  "We understand actions taken in self-defence: India on Iran airstrike on Pakistan". The Times of India. 2024-01-17. ISSN 0971-8257. נבדק ב-2024-01-17.
עידו קס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1985 (בן 39 בערך) כפר ביל"ו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד פלגת לוחמים בשייטת 13  סגן מפקד שייטת 13  ראש לשכת הרמטכ"ל  מפקד עוצבת חצי האש
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן  מבצע שומר החומות  מבצע מגן וחץ  מלחמת חרבות ברזל
 
עידו קס (נולד בשנת 1985) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה המכהן כמפקד עוצבת חצי האש.
ביוגרפיה

קס נולד וגדל בכפר ביל"ו. התגייס לצה"ל והתנדב לשייטת 13, לאחר סיום המסלול הלוחם ושירות מבצעי השלים קורס קציני חי"ר. הוא מילא שורת תפקידי מטה ופיקוד בשייטת 13 כולל מפקד פלגת לוחמים. בין השנים 2020–2021 שימש כסגן מפקד השייטת, לאחר מכן מונה לראש לשכת הרמטכ"ל אביב כוכבי ובהמשך הרמטכ"ל הרצי הלוי. ב-4 בספטמבר 2023 מונה למפקד עוצבת חצי האש. קס פיקד על החטיבה במלחמת חרבות ברזל, במהלכה לחמה בצפון רצועת עזה במרחב בית חאנון בבית לאהיא, השמידה תשתיות חמאס והרגה פעילי חמאס רבים. לאחר מכן לחמה החטיבה במחנה הפליטים ג'באליה, וגם שם השמידה תשתיות טרור ופגעה בפעילי חמאס.
הערות שוליים

↑   טקס החלפת מפקד חטיבת ׳חיצי האש׳ 551, סרטון בערוץ "LiveSpace", באתר יוטיוב (אורך: 31:54), 4 בספטמבר 2023
↑  גל פרל, "ייחודו הבולט של צה"ל, שהמפקדים הם סוד כוחו": לקחים מ־1982 ו־2023, מערכות, ‏ 11 באפריל 2024.
↑   פעילות חטיבת המילואים 551 במרחב בית חאנון, באתר צה"ל, 11 בנובמבר 2023
↑  נחום ברנע, בבית חאנון לא נמצא אף אזרח, חי או מת. זה נראה כמו ברלין 45', באתר ynet, 12 בנובמבר 2023
↑  יואב זיתון, לוחמים פשטו על חמ"ל הביטחון הכללי של חמאס: זה מה שמצאו שם, באתר ynet, 5 בדצמבר 2023.
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית האופרה של אוסלו

| --- | --- |

בית האופרה של אוסלו, 2008
 מידע כללי
 סוג:  בית אופרה
 כתובת:  אוסלו 
 מיקום:  אוסלו
 מדינה:  נורווגיה
 בעלים:  אוסלו 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2003–2007 (כ־4 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  12 באפריל 2008
 עלות:  4,356,000,000 כתר נורווגי 
 יוצר:  אדווארד קריג 
 אדריכל:  סנופטה 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות פוסט-מודרנית 
 
 קואורדינטות:  59°54′25″N 10°45′13″E﻿ / ﻿59.906944444444°N 10.753611111111°E﻿ / 59.906944444444; 10.753611111111
 https://operaen.no/
  (למפת אוסלו מוגדלת) בית האופרה של אוסלו(למפת אוסלו רגילה) בית האופרה של אוסלו
 
בית האופרה של אוסלו (בנורווגית: Operahuset) הוא בית האופרה, הבלט ותיאטרון האופרה הלאומי בנורווגיה. הבניין ממוקם בשכונת Bjørvika במרכז אוסלו ובקצה האוסלופיורד. הוא מופעל על ידי הסטטסביג, הסוכנות הממשלתית המנהלת את הרכוש עבור ממשלת נורווגיה. המבנה מכיל 1,100 חדרים בשטח כולל של 49,000 מ"ר. האודיטוריום הראשי מכיל 1,364 מושבים ושני חללי הופעה נוספים יכולים להכיל 200 ו-400 מושבים. הבמה המרכזית היא ברוחב 16 מטר ועומקה 40 מטר. זהו מבנה התרבות הגדול ביותר שנבנה בנורווגיה מאז הושלמה קתדרלת נידארוס בסביבות 1300.
היסטוריה

בשנת 1999, לאחר ויכוח ארוך, החליט בית המחוקקים הנורווגי להקים בית אופרה חדש באוסלו. נערכה תחרות עיצוב, ומתוך 350 ההצעות שהתקבלו, השופטים בחרו בזו של משרד האדריכלים הנורווגי סנוהטה. הבנייה החלה בשנת 2003 והסתיימה בשנת 2007. בפתיחה החגיגית ב-12 באפריל 2008 השתתפו האראלד החמישי, מלך נורווגיה, מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, נשיאת פינלנד טריה הלונן ומנהיגים נוספים. במהלך שנת הפעילות הראשונה נכחו במצטבר 1.3 מיליון איש.
בית האופרה זכה בפרס התרבות בפסטיבל האדריכלות העולמי בברצלונה באוקטובר 2008, ובפרס האיחוד האירופי לאדריכלות עכשווית לשנת 2009.