אנדור אנדרה גלרי
ביוגרפיה

נולד באובודה למשפחה יהודית ממעמד הפועלים. אביו ג'וזף היה מנעולן וניהל בית מלאכה לכספות. מכיוון שגדל בסביבת פועלים הכיר את תנאי החיים של העובדים, ואלו היוו בסיס לסיפוריו הקצרים. אביו לא ראה בעין טובה את נטייתו הספרותית, ולבקשת אביו למד גלרי במכללה טכנולוגית לתעשייה במשך 3 שנים. הוא נשר מהתיכון ב-1921 ואחר כך סיים לימודים בבית ספר הטכני בין השנים 1923–1926 וקיבל תעודה במקצוע "תעשיית המתכת והברזל". למרות שהצליח כסופר בגיל צעיר, גלרי היה צריך להתפרנס מעבודות בשכר. בין היתר הועסק כמחנך, עגלון, מזכיר, עובד במכבסה ושרטט טכני.
בשנת 1924, כשהיה בן 18, פורסמה הנובלה הראשונה שלו ביומון "אשט". עורך העיתון, לאג'וס מייקס היווה עבור גלרי מנטור, חונך ודמות אב. מאוחר יותר פורסמו סיפוריו בכתב העת המרכזי לספרות ההונגרית "ניוגט".
בשנת 1928 זכה במלגה לתחרות כתיבה מאת היומון "אשט". לאחר מכן בילה כמה חודשים בגרמניה (פרנקפורט ומינכן) ובאיטליה. לאחר שובו עבד גלרי במכבסה בבודפשט.
הוא נתמך על ידי הסופרים הגדולים ז'יגמונד מוריץ ומילאן פושט, מבקרים מפורסמים שיבחו את יצירותיו, כתב העת הספרותי והאמנותי החשוב ניוגט פרסם את הנובלה שלו "מכשף, עזור לי" (Varázsló, segíts). ב-1930 כתב את הרומן היחיד שלו, "המכבסה הגדולה" (A nagymosoda). ב-1933 פורסם ספר הסיפורים הקצרים הראשון שלו, "משרתים צמאים" (Szomjas inasok), ועליו קיבל את פרס באומגרטן שהיה עד אחרי מלחמת העולם השנייה הפרס הספרותי החשוב ביותר בממלכת הונגריה. ב-1935, לזכר הוצאתם להורג של שני היהודים הקומוניסטים החפים מפשע שאנדור פירסט ואימרה שלאי, הוא כתב סיפור קצר סמלי בשם "הוצאה להורג של האוקראינים" (Ukránok kivégzése).
בגלל מוצאו היהודי הוא נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) מספר פעמים משנת 1941 (במחנות בהונגריה: מונור, נג'קאטה, אסוד, יאסברן ובאוקראינה באוקראינית: [Кобилецька Поляна [Kobilecka Poljana). בשל יהדותו הוא חי ברדיפה מתמדת עד סוף המלחמה. בתקופה שבין שתי הקריאות שלו לשרות העבודה, כתב את האוטוביוגרפיה שלו שפורסמה רק לאחר מותו בשנת 1957, בשם "סיפורה של תודעה עצמית" (Egy önérzet története). עם כניסת הוורמכט להונגריה ב-21 במרץ 1944 (מבצע מרגרטה), הוא גורש תחילה למאוטהאוזן, אוסטריה, ולאחר מכן למחנה הריכוז גונסקירכן. הוא שרד את שחרור המחנה, אך גופו המוחלש לא עמד בתלאות נוספות, והוא מת ממחלת טיפוס הבהרות בבית החולים האמריקני בהרשינג באמצע מאי 1945.
אמנות הכתיבה שלו הגיעה לרמה הגבוהה ביותר בסיפור הקצר כלומר בנובלות, והוא גילה את שירת חיי היומיום. הגיבורים שלו הם אנשים קטנים שחיים בשולי החברה, עובדי תובלה ומשלוחים, מובטלים, נוודים, פרולטריון, איתם היה בקשר יומיומי. הוא ראה את הטרגדיות של חיי הפועלים בצורה ברורה יותר מאשר חבריו הסופרים. הנושא המרכזי כמעט בכל הטקסטים של גלרי הוא מצוקתו של מעמד הפועלים. אבטלה המונית, חסרי בית, ועוני הם תנאי החיים של הדמויות. גיבוריו העליזים שומרים על שמחת החיים שלהם, כך שסיפוריו של גלרי חורגים מתיאורים טבעיים בלבד של הפריפריה העירונית. הדיקציה המוזרה, המשלבת אלמנטים מוזרים-סוריאליסטיים עם תיאורים מציאותיים היא תופעה ייחודית בספרות ההונגרית.
על אף שהוא לא היה מהפכן, הביקורת החברתית שלו הייתה מהפכנית. למרות הבעיות החברתיות והנטיות השמאלניות שלו, בניגוד לרוב הדמויות הספרותיות של אותה תקופה, הוא נשאר בלתי נגוע בקומוניזם, מעולם לא התחייב למגמה זו.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” |  "הגורל השליך אותי לארץ העניים, וכאן פיתחתי את החזון החברתי שלי. הייתה לי תאווה בלתי מנוצחת להנציח את העולם סביבי. פסלים יצרתי מהחימר שמצאתי בתעלות בית החרושת ללבנים, וציירתי, עיצבתי כל מה שראיתי." | “ |


דז'ה קוסטולאני כינה אותו "ריאליסט של הפיות", טיבור דרי כינה אותו "ריאליסט לא אמיתי" ומילאן פושט כינה אותו "חולם מציאות".
בנוסף לספרות, הוא היה פעיל גם בספורט, בעקשנות כזו שלמרות גופו החלש והנוטה למחלות, הוא היה זורק דיסקוס טוב במיוחד.