stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סער ופרץ
רקע היסטורי > מקור השם

הביטוי "שטורם אונד דראנג" הופיע לראשונה כשמו של מחזה מ-1776 העוסק במלחמת העצמאות האמריקאית מאת הסופר הגרמני פרידריך מקסימיליאן קלינגר, שבו מביע הסופר רגשות קשים בעוצמה מתפרצת. אף כי נטען כי יצירות מוזיקליות וספרותיות ברוח הסער והפרץ נכתבו כבר לפני יצירה מכוננת זו, הרי שהניתוח ההיסטורי מצביע על נקודה זו כעל הרגע שבו מתחילה להסתמן תנועה אסתטית חדשה ונבדלת, המודעת מאוד לעצמה.
עם הזמן הפך זרם השטורם אונד דראנג מזוהה עם ספרות או מוזיקה, שנועדו לעורר בקהל חלחלה ולהביאו לכדי רגשות קיצוניים. עם הזמן התפזר והתגלגל בקלאסיציזם של ויימאר ובסופו של דבר ברומנטיקה המוקדמת, שבה שולבו גם מטרות פוליטיות וחברתיות (התנגדות לרודנות ולמגבלות על החופש האנושי) עם יחס דתי ממש לכל דבר הקשור בטבע. מתנהל כיום ויכוח אילו יצירות יש לכלול בקאנון של הסער והפרץ ואילו יש להשמיט ממנו; המצמצמים מבקשים לכלול בכינוי זה רק את גתה, הרדר, לנץ ואת המחברים, שהושפעו מהם במישרין וכתבו יצירות בדיוניות וכתבים פילוסופיים בין 1770 וראשית שנות השמונים של המאה ה-18. על פי הגרסה המרחיבה, הסער והפרץ היה זרם ספרותי שאין לנתקו מן ההתפתחויות בנות-זמנו בתחום הפרוזה, השירה והדרמה, והשפעתו הישירה ניכרת בכל המרחב הדובר-גרמנית עד סוף המאה ה-18.
הסער והפרץ בספרות

ביצירת שטורם אונד דראנג טיפוסית - מחזה, שיר או רומן - הגיבור אינו מוּנָע ברצון להשיג מטרות נעלות או על ידי מניעים ריאליים, אלא על ידי נקמה ותאוות-בצע. יתרה מזו, רגשות עזים אלו דוחפים אותו על פי רוב לפעולות אלימות. פרומתאוס הלא-גמור של גתה ממחיש זאת, וכן את השניוּת הנגרמת משילובן של אמירות הומניסטיות ריקות לצדן של התפרצויות של אי-רציונליות. ספרות הסער והפרץ נוטה להיות אנטי-אריסטוקרטית, ומייחסת ערך לדברים צנועים, טבעיים או אמיתיים באופן עז (במובן זה שהם גורמים כאב, ייסורים או אימה).
סיפור אהבתו הנכזבת והתאבדותו של גיבור ייסורי ורתר הצעיר (1774), הרומן הסנטימנטלי של גתה, הוא דוגמה טובה להתעמקותו של הסופר בנושא האהבה והייסורים. בדרמה השודדים (1781) מאת פרידריך שילר מונחים לראשונה יסודות המלודרמה כצורה דרמטית מוכרת, וזאת באמצעות עלילה המתארת את הסכסוך בין שני אחים בני-אצולה, פרנץ וקארל מור. פרנץ מתואר כנבל המנסה לגנוב מקארל את חלקו בירושה, אם כי המניעים למעשיו הם מורכבים וגוררים אחריהם חקירה מעמיקה של מושגי הטוב והרע. שתי יצירות אלו נחשבות טקסטים מכוננים של הסער והפרץ בספרות הגרמנית, והשפעתן על הדורות הבאים ועל הסגנונות המאוחרים יותר הייתה מכרעת.
הסער והפרץ במוזיקה

התיאטרון המוזיקלי - אופרה וזינגשפיל - היה מקום המפגש הטבעי של המוזיקה והספרות, ודרכו חדרו רעיונות השטורם אונד דראנג אל תחום ההלחנה, כדרך להעצים את המבע הרגשי של המוזיקה. התפתחות זו ניכרת במיוחד ברצ'יטטיב המלוּוה בתזמורת - אמצעי דרמטי שהופך את הרצ'יטטיב מסגנון כתיבה כמעט מכני, שנועד רק לקידום העלילה, לסגנון דרמטי "גבוה" (בהשפעת רעיונות מתחום הדרמה היוונית) שבו התזמורת מסייעת להעביר את מצבה הנפשי של הדמות. בבלט דון ז'ואן של גלוק מ-1761 ניכרים מאפייני הסער והפרץ במוזיקה, ואפילו בהערות שכתב המלחין בתוכנייה מוזכר כי הפינאלה נכתב בסולם רה מינור כדי לעורר פחד במאזינים. בז'אנר דומה, שנקרא בגרמנית "מלודרמה", היו קטעי דיאלוג מדוברים (כלומר, לא-מושרים) על רקע ליווי תזמורתי, שנועדו להשיג אפקט דומה. מחזהו של רוסו "פיגמליון" (1770), שכלל מוזיקה מאת המלחין אוראס קואנייה שנועדה להשרות את אווירת הדיאלוג המדובר על הקהל, נחשב ליצירה הראשונה בסוגה זו. "פיגמליון" של רוסו השפיע על גתה ועל סופרים ומחזאים גרמנים אחרים. המלודרמות המוכרות ביותר היו מאת המלחין הבוהמי גאורג בנדה, שהשפיע גם על מוצרט (שכתב מלודרמה בלתי-גמורה, צָאִידֶה).
בניגוד לתחום הספרות, בתחום המוזיקה השפעתו של זרם השטורם אונד דראנג הייתה מוגבלת יחסית. אף כי יש יצירות רבות שנטען לגביהן כי הן נכתבו על פי האידיאלים של הסער והפרץ, לא תמיד עומדת הנחה זו במבחנים היסטוריים. כך, למשל, בווינה המוזיקה הייתה "מתקדמת" יותר מזו שבשאר אירופה, והייתה בה נטייה לכתיבה רגשית יותר בסולמות מינוריים, ולחידושים בתחום המלודיה, אך אלו אינם מייצגים באופן אוטומטי כתיבה בסגנון שטורם אונד דראנג. הקשר הברור ביותר בין המוזיקה לבין רעיונות שטורם אונד דראנג נמצא באופרה ובמבשריה של המוזיקה התוכניתית, למשל "סימפוניית הפרידה" של היידן. מלחינים אחרים הקשורים בסגנון זה הם ארבעת בניו של באך (ובעיקר קרל פיליפ עמנואל באך) ויוהאן גוטפריד מיתל.
הסער והפרץ במוזיקה > מאפיינים

יצירות בסגנון הסער והפרץ כתובות על פי רוב בסולם מינורי, ויוצרות רושם של סערת נפש, חרדה או רגשות קשים דומים. הנושאים העיקריים ביצירה נוטים להיות "זוויתיים", מבוססים על קפיצות גדולות (כלומר מרווחים גדולים) ובלתי-צפויים מבחינה מלודית. שינויי טמפו ודינמיקה תכופים ולא צפויים נועדו לשקף שינויים גדולים במצב הרוח. מאפיינים נפוצים אחרים הם קצבים "פועמים" או סינקופות, ונגינה בצלילים מהירים; טרמולו (צלילים מהירים החוזרים על עצמם) בכלי הקשת הוא מאפיין חשוב נוסף.
הסער והפרץ במוזיקה > "תקופת הסער והפרץ" ביצירות היידן

לעיתים קרובות מייחסים ליוזף היידן כתיבה בסגנון הסער והפרץ מסוף שנות השישים של המאה השמונה-עשרה ועד תחילת שנות השבעים. ביצירותיו מאותן שנים ניכר לעיתים קרובות סגנון כתיבה סוער ונרגש, אף כי קשה להוכיח שמדובר ספציפית בסגנון הסער והפרץ. היידן עצמו מעולם לא ציין בכתביו את הסגנון הספרותי כמקור השראה לסגנונו החדש. גם אם היידן לא ראה במוזיקה שלו אישור לאידיאלים האנטי-רציונליסטיים הללו (המוזיקה עדיין דבקה באחדות צורנית ומוטיבית), ניתן לראות השפעה על יצירותיו הכליות מאותה תקופה מצד התיאטרון המוזיקלי בסביבתו - ולפיכך אולי השפעה עקיפה של הסער והפרץ בספרות. הסימפוניות שכתב היידן באותה תקופה מכונות לעיתים "סימפוניות הסער והפרץ", אף כי כינוי זה ניתן להן מאוחר יותר. ביניהן ניתן למצוא את סימפוניות 44, 45 ("הפרידה") וסימפוניה מס' 49, רביעיות "השמש" (אופוס 20), ואף כמה מבין סימפוניות "פריז" המאוחרות יותר.
הסער והפרץ במוזיקה > הסער והפרץ ביצירות מוצרט

סימפוניה מס' 25 של מוצרט שונה מרובן המכריע של הסימפוניות הקלאסיות בכך שהיא כתובה בסולם מינורי (מלבדה כתב מוצרט רק סימפוניה אחת בסולם מינורי: הסימפוניה ה-40, גם היא בסול מינור). מלבד הסולם, ניכרים בסימפוניה מאפיינים אחרים של הסגנון, כמו כתיבה סינקופלית ומנגינות זוויתיות, המתקשרים לסגנון הסער והפרץ. הייצוג המוזיקלי של עצבנות וסערת-נפש (עם מעברים חדים לנושאים רגועים יותר), וכן הכתיבה החדשנית-לזמנה מבחינה הרמונית ותזמורתית, מעידים על השפעתו של המלחין יוהאן בפטיסט ונהאל וכתיבתו הנעה בין קיצונויות רגשיות, יותר מאשר על הצטרפות מודעת לסגנון אמנותי מסוים.
הסער והפרץ באמנות החזותית

התנועה המקבילה לסער והפרץ באמנות החזותית באה לידי ביטוי בציורים של סערות, ספינות טרופות, עיי חורבות וכדומה, המציגים את האימה וההרס נטול-ההיגיון שגורם הטבע. יצירות קדם-רומנטיות אלו היו אופנתיות בגרמניה בין שנות השישים לשנות השמונים של המאה ה-18, ומצביעות על דרישה מצד הציבור לאמנות המעוררת רגשות עזים, בניגוד לאמנות הרוקוקו ששמה דגש על "טבעיות" ומתאם. בדומה לאלה, התעורר עניין גם בציורים מדירי-מנוחה של ביעותי-לילה: עדות לכך היא הערצתו של גתה לציוריו של הנרי פיוזלי (בגרמנית היינריך פיסלי), שעליהם אמר גתה כי הם עשויים "להבהיל כהוגן את הצופה". ציירים אחרים הקשורים לסגנון זה הם קספר וולף, קלוד ז'וזף ורנה ופיליפ ג'יימס דה לותרבור.
הערות שוליים

↑  Leidner, Alan. (Mar., 1989). C. PMLA, Vol. 104, No. 2, pp. 178-189. Pg. 178
↑  Pascal, Roy. (Apr., 1952). The Modern Language Review, Vol. 47, No. 2. pp. 129-151. pg. 32
↑  שם, עמ' 129
↑  שם, עמ' 178
↑  Brown, A. Peter. (Spring, 1992). The Journal of Musicology, Vol. 10, No. 2. pp. 192-230. Pg. 198
↑  Wright, Craig and Bryan Simms. (2006) Music in Western Civilization. Belmont: Thomson Schirmer. Pg. 423
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543859405171  BNE: XX558024  BnF: cb11937266n (data)  GND: 4058274-7  LCCN: sh85129359  LNB: 000151142  NKC: ko2017958378  VIAF: 17150202188803111071   WorldCat (עם VIAF): 17150202188803111071 
סערה בים וספינות טרופות, קלוד ז'וזף ורנה.
עילה למלחמה

תקרית גלייביץ (Gleiwitz) הייתה מבצע דגל כוזב שבוצע על ידי גרמניה הנאצית, והוצג לציבור הגרמני ולעולם כאילו הייתה זו מתקפת פתע פולנית נגד תחנת רדיו של גרמניה. מטרת המבצע הייתה לשמש תירוץ, "קאזוס בלי", לפתיחת המערכה בפולין שהחלה את מלחמת העולם השנייה.
עִלָּה למלחמה (בלטינית: Casus belli; המונח קָזוּס בֵּלִי משמש גם בעברית) הוא אירוע (מעשה של מדינה או אזרח שלה) אשר גורם למדינה אחרת להכריז מלחמה על אותה מדינה, או משמש להצדקת הכרזת מלחמה כזו. אירוע כזה בדרך כלל מוגדר במפורש כעילה למלחמה, מראש או בדיעבד, בעיקר כלפי פנים.
הגדרת העילה למלחמה אינה אובייקטיבית. לפעמים המדינה המותקפת (שחוללה את ה"התגרות"), ואף אומות אחרות, טוענות כי לא הייתה עילה למלחמה והמדינה התוקפת רק חיפשה תירוץ כדי לצאת למלחמה. תוצאות המלחמה יכולות לקבוע איזו גרסה תתקבל ("ההיסטוריה נכתבת על ידי המנצחים").
אחת העילות לפתיחה במלחמה היא מצור, למשל, על ידי סגירת נתיבי השיט. דוגמה לכך היא סגירת מצרי טיראן על ידי מצרים למעבר כלי שיט לישראל, ערב מלחמת סיני ומלחמת ששת הימים.
דוגמה נוספת לעילה למלחמה היא הרצח הפוליטי שגרם לפרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914: בין מעצמות אירופה שרר באותו זמן מתח רב, תוכניות המלחמה היו מוכנות והצבאות היו מחומשים כראוי. המעצמות רק המתינו לסיבה מספקת שתיתן את האות לפתיחה במלחמה. הסימן הגיע ב-1914 ברצח בסראייבו, כאשר לאומן סרבי קנאי התנקש ביורש העצר האוסטרו-הונגרי ובאשתו. אוסטרו-הונגריה הכריזה מלחמה על סרביה ותוך חודש היו כל מעצמות אירופה מעורבות במלחמה.
לא בכל המלחמות ניתן לזהות עילת מלחמה מובהקת. מלחמות מסוימות מתחוללות כתוצאה משרשרת של פעולות הדדיות המסלימה בהדרגה עד לכדי מלחמה. כך למשל מלחמת הכדורגל בין הונדורס לאל סלוודור פרצה ללא עילה למלחמה, אלא עקב התדרדרות מעשי אלימות במהלך משחק כדורגל, לאחר מערכת יחסים הדדית עכורה ומתוחה בין שתי המדינות.
מקור הביטוי

מקורו של הביטוי "קאזוס בלי", "עילה למלחמה", הוא בשפה הלטינית. ביטוי זה מופיע כבר ברשימות מתקופת רומא העתיקה של אחד ממצביאי יוליוס קיסר מהמאה הראשונה לפנה"ס.
הביטוי מתאר במקור חלק בהכרזת מלחמה רשמית, בה הייתה מציינת המדינה המכריזה את סיבותיה להכרזת המלחמה, כמו גם את מטרותיה וצעדים אפשריים שיכולים להינקט על מנת למנוע את המלחמה. בתוך כך, שאפה המדינה להראות כי היא יוצאת למלחמה כמוצא אחרון וכי סיבותיה מוצדקות.
ראו גם

קו אדום
מיי פרנץ'-שלדון

| --- | --- |
מיי פרנץ'-שלדון, 1897
 לידה:  10 במאי 1847 פנסילבניה, ארצות הברית 
 פטירה:  10 בפברואר 1936 (בגיל 88) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  ארצות הברית 
 אירועים משמעותיים:  מסעות באפריקה
 שפות היצירה:  אנגלית 
 חתימה:  
 
האפריון שבו הוסעה פרנץ'-שלדון לקילימנג'רו ב-1891
פרנץ'-שלדון עם רוג'ר קייסמנט בקונגו, 1904
מיי פרנץ'-שלדון (May French-Sheldon; ‏ 10 במאי 1847 – 10 בפברואר 1936) הייתה עיתונאית, סופרת וחוקרת ארצות אמריקאית שנודעה במסעותיה באפריקה בשנות ה-90 של המאה ה-19.
קורות חייה ומעשיה

נולדה בעיירה ברידג'ווטר (אנ') בפנסילבניה. למדה רפואה, אך לא עסקה בכך והתמקדה בלימודי אתנולוגיה וגאוגרפיה. היא נסעה לא מעט בארצות הברית וביקרה באירופה מספר פעמים. ב-1876 נישאה לבנקאי עֵלי לֶמוֹן שלדון ועקרה עימו ללונדון שם ניהלו הוצאה לאור (.Saxon and Co). ב-1885 ראה אור תרגומהּ לאנגלית של הרומן ההיסטורי שלמבו לגוסטב פלובר. מהדורת התרגום הוקדשה לחוקר אפריקה הנרי מורטון סטנלי שהיה ידיד המשפחה. בהשראת סטנלי, שחזר ב-1890 ממשלחת ההצלה של אמין פאשה, יצאה ב-1891, והיא בת 43, למסע באפריקה. היא עשתה את דרכה ממומבסה לקילימנג'רו על חשבונה ובגפה, להוציא כ-150 מורי דרך וסבלים זנזיברים. בכך הייתה האישה המערבית הראשונה שביקרה בחלקים של מזרח ומרכז אפריקה. בדרכה, וזו הייתה אחת ממטרותיה, נפגשה עם ראשי שבטים, חקרה את מנהגיהם וליקטה חפצים שונים. שלדון כונתה בפי המקומיים "הגבירה הלבנה" ("Bébé Bwana"). סיוריה סביב אגם צ'אלה (אנ'), אגם לוע במורד הדרום-מזרחי של הקילימנג'רו, תרמו לידע על האזור. מסע זה הקנה לה שם, ואחרי שובה נשאה הרצאות וכתבה מאמרים על אודותיו. ב-1892 פרסמה את ספרה "מסולטאן לסולטאן: הרפתקאות בקרב המסאי ושבטים אחרים במזרח אפריקה", שבו תיארה את מסעה ואת תצפיותיה האתנוגרפיות. הספר היה בזמנו לרב מכר. באותה השנה נמנתה עם הנשים הראשונות שהתקבלו כעמיתות בחברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית. פרנץ'-שלדון השתתפה ב-1893 בקונגרס הנשים הבין-לאומי (אנ') שהתקיים במסגרת התערוכה העולמית בשיקגו. היא העמידה מוצגים בביתני התערוכה, כגון הבגדים שלבשה במסעה ופריטי ציוד אחרים, בהם האפריון שבו הוּבלה. בהרצאותיה נהגה להציג פריטים אתנוגרפיים למיניהם שליקטה באפריקה. בעלה מת ב-1892 והותיר אותה ללא משענת כלכלית יציבה, והיא התפרנסה מהרצאותיה ומכתבותיה בעיתונות. ב-1889 פרסמה את הרומן "הרברט סוורנס". בין לבין כתבה סיפורים קצרים.
ב-1903 יצאה לספארי בקונגו בחסות לאופולד השני, מלך הבלגים, שרצה לשכך, באמצעות תעמולה אוהדת, את הביקורת בציבוריות הבריטית על מעשי הזוועה שבוצעו שם. את המסע, שנערך בספינות נהר, עשתה בפיקוח אנשי המִמשל. בכך מוסברים הדברים שהביעה בהרצאותיה ובכתבותיה בעיתונות באנגליה שעמדו בניגוד משווע למציאות. שלדון אף קיבלה משכורת חודשית מידי מלך בלגיה בעבור שתדלנות בקרב חברי הפרלמנט הבריטי.
ב-1905 הסתבכה במיזם של בעלי מטעי גומי בלגים בליבריה, שביקשו להעסיק אפרו-אמריקאים ממדינות הדרום של ארצות הברית. התכנית הושמה לאל בידי הנשיא תאודור רוזוולט, ושלדון איבדה את השקעותיה הכספיות. במלחמת העולם הראשונה ערכה מסע התרמות בארצות הברית למען הצלב האדום הבלגי, ולאות תודה הוענקה לה מידי המלך אלברט הראשון דרגת אביר (Chevalier) במסדר הכתר הבלגי (אנ') (צר').
בשנות ה-20 פרשה מעיני הציבור והסתגרה בביתה שאותו חלקה, מאז 1900, עם חברתה ומיטיבתה נֶלי באטלר. פרנץ'-שלדון נפטרה בלונדון ב-10 בפברואר 1936. כתבי היד שלה אצורים בספריית הקונגרס האמריקאית.
הערות שוליים

↑  שמה הפרטי היה Mary, אך היא מוכרת כ-May, וכך חתמה על רוב כתביה
↑  Eli Lemon Sheldon (1846–1892)
↑  Salammbô
↑  Sultan to Sultan: Adventures among the Masai and other tribes of East Africa
↑  ב-1892 התקבלו כעמיתות חמש-עשרה נשים, ובשנה שאחריה נבחרו שש נוספות, אבל החברה חדלה מצירוף נשים לשורותיה עד שנת 1913
↑  Eagle, Mary Kavanaugh Oldham (ed.), The Congress of Women held in the Woman's Building, World's Columbian Exposition, Chicago, U.S.A., 1893, Chicago: Monarch Book Company, 1894
↑  May F. Sheldon, "An African Expedition", in: Eagle, Mary Kavanaugh Oldham (ed.),The Congress of Women Held in the Woman's Building: World's Columbian Exposition, Chicago, U.S.A., 1893, Philadelphia: International Publishing Company, 1895, pp. 131–134
↑  Herbert Severance. A Novel, Chicago and New York: Rand, McNally & company, 1889
↑  Robert Burroughs, “The Travelling Apologist: May French Sheldon in the Congo Free State (1903–04) ”, Studies in Travel Writing 14 (2), 2010, pp. 135–157
↑  Mary French Sheldon papers, 1885-1938
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281657105171  BnF: cb14438141t (data)  CiNii: DA10348073  GND: 129402605  ISNI: 0000 0000 8116 2255  LCCN: n96016240  NTA: 071606009  SNAC: w6sf5jdb  SUDOC: 069364567  VIAF: 37135656   WorldCat (עם VIAF): 37135656
מזימת הנעליים הממולכדות

| --- | --- |

אחת מהנעליים שבהן הוטמנו חומרי הנפץ
 תאריך:  22 בדצמבר 2001
 מיקום:  בשמי האוקיינוס האטלנטי
 גורם:  ניסיון פיגוע באמצעות חומר נפץ
 קואורדינטות:  42°21′29″N 70°59′49″W﻿ / ﻿42.358°N 70.997°W﻿ / 42.358; -70.997
 הרוגים:  0
 פצועים:  0
 ניצולים:  197
 המעורבים באסון

 כלי טיס:  בואינג 767
 מוצא:  פריז, צרפת
 יעד:  פיניקס, ארצות הברית
 חניות ביניים:  מיאמי, ארצות הברית
 מפעיל:  אמריקן איירליינס
 he
 
מזימת הנעליים הממולכדות הייתה ניסיון כושל של מחבל מוסלמי בריטי לפוצץ בפיגוע התאבדות מטוס נוסעים מעל האוקיינוס האטלנטי ב-22 בדצמבר 2001.
התקרית

טיסה 63 של חברת אמריקן איירליינס המריאה ב-22 בדצמבר 2001 (שלושה חודשים לאחר פיגועי 11 בספטמבר) מנמל התעופה שרל דה-גול שליד פריז בדרכה למיאמי שבארצות הברית. משם הייתה הטיסה אמורה להמשיך אל פיניקס שבאריזונה. במטוס מדגם בואינג 767 נמצאו 197 נוסעים ואנשי צוות.
בין הנוסעים נמצא ריצ'רד ריד, מוסלמי קיצוני בריטי. בסוליות נעליו החלולות הוטמנו 280 גרם של חומרי נפץ מסוג טריאצטון ו-PETN - כמות המספיקה כדי להבקיע חור בדופן מטוס. הוא ביקש לעלות יום קודם לכן על טיסה באותו קו והדבר נאסר עליו.
בעת שהמטוס נמצא מעל האוקיינוס האטלנטי התלוננו נוסעים על ריח של עשן בתא. אחת הדיילות ניגשה לבדוק את התלונה ומצאה את ריד יושב לבדו במושב ליד חלון ומנסה להדליק מצית. היא הזהירה אותו שהעישון בטיסה אסור והוא הבטיח להפסיק. מספר דקות לאחר מכן הבחינה הדיילת בריד גוהר במושבו וניסתה לברר מה מעשיו. אז היא ראתה בחיקו נעל כשפתיל משתלשל ממנה וגפרור דולק בידו. אחר כך התברר שהוא לא הצליח להדליק את הפתיל כיוון שזה נרטב מזיעה מכף רגלו. הדיילת ניסתה לתפוס בו אך הוא הדף אותה והכה דיילת אחרת שחשה לעזרתה. בהלה השתררה במטוס. בעזרתם של מספר נוסעים הוכנע ריד ונכבל באמצעים מאולתרים. רופא שהיה במטוס הזריק לו סם הרדמה שנמצא בערכה הרפואית במטוס.
הטיסה הופנתה לנחיתה בנמל התעופה הבינלאומי לוגן שבבוסטון. המשך הטיסה היה מתוח שכן היה חשש שעל המטוס נמצאים מחבלים נוספים, שינסו לפעול. שני מטוסי קרב ליוו את המטוס לנחיתה. שוטרים מיחידת לוחמה בטרור עלו למטוס ועצרו את ריד והמטוס פונה מיושביו. בבדיקת נעליו של ריד נמצאו בהן חומרי הנפץ.
המחבל

ריצ'רד ריד (נולד ב-1973) נולד בלונדון למשפחה נוצרית, לאם בריטית ולאב ממוצא ג'מייקני. לריד היה עבר פלילי עשיר ועוד מנעוריו צבר תיקים פליליים בגין עבירות אלימות ורכוש.
ב-1992, בשעה שריצה עונש של שלוש שנות מאסר בעוון שוד, המיר את דתו לאסלאם. לאחר שהשתחרר ב-1995, עבר להתפלל במסגדים בלונדון, בהם נחשף לדרשותיו הקיצוניות של המטיף מוסטפא כמאל מוסטפא הידוע בכוניה "אבו חמזה אל-מצרי" שתואר באותה עת כ"הלב הפועם של האסלאם הרדיקלי בבריטניה", והכיר גם פעילי טרור כמו ג'מאל בגע'ל, פעיל אל-קאעידה שלימים נעצר ב-2001 בעוון תכנון פיגועים שהיו עתידים להתרחש בשגרירויות ארצות הברית באירופה.
חקירת שירותי מודיעין מערביים לאחר האירוע העלתה שהוא היה פעיל בארגון אל-קאעידה ושהה באפגניסטן בין השנים 1998 ל-2000.
לאחר התקרית

ריד נשפט בארצות הברית וב-2003 הורשע ונדון למאסר עולם.
האירוע הביא לשינוי בנוהלי הבידוק הביטחוני בנמלי התעופה בארצות הברית ועוד בנוגע להגבלות הכנסת נוזלים למטוס.
ב-25 בדצמבר 2009 ניסה מחבל מוסלמי ממוצא ניגרי להפיל מטוס נוסעים בשמי ארצות הברית (טיסה 253 של נורת'ווסט איירליינס) באמצעות הפעלת חומר נפץ שהוטמן בבד תחתוניו. נוסע הבחין בו בעת שניסה להצית את המטען והפיגוע נמנע.
הערות שוליים

↑  יצחק בן-חורין והסוכנויות, נכשל ניסיון פיגוע טרור בטיסה מהולנד לארה"ב, באתר ynet, 26 בדצמבר 2009
סוזן שיהאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 באוגוסט 1937 (בת 87) וינה, אוסטריה הפדרלית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  מכללת ולסלי, תיכון האנטר קולג' 
 פרסים והוקרה:  פרס פוליצר לספרי עיון כלליים (1983)  מלגת גוגנהיים 
 
סוזן שיהאן (באנגלית Susan Sheehan; נולדה ב-24 באוגוסט 1937) היא סופרת אמריקאית, זוכת פרס פוליצר.
שיהאן נולדה בשם המשפחה זאקסל (Sachsel) בווינה שבאוסטריה, היא זכתה בפרס פוליצר בשנת 1983 על ספרה "אין מקום על פני כדור הארץ עבורי?" (במקור – Is There No Place on Earth for Me?). הספר מתאר את חוויותיה של צעירה ניו יורקית כחולת סכיזופרניה. חלקים מהספר פורסמו בעיתון הניו יורקר, אשר החל משנת 1961, שיהאן הייתה חברה בצוות הכותבים הקבועים שלו. עבודתה העיתונאית פורסמה לעיתים קרובות ב"ניו-יורקר" ובמגזין החודשי Architectural Digest.
ב-1986, פרסם ה"ניו-יורקר סדרת כתבות בת שלושה פרקים מפרי עטה של שיאן, בשם "המטוס הנעדר". הסדרה עקבה אחר ניסיון צבא ארצות הברית לזהות את שרידי קורבנות התרסקות מטוס משנת 1944. בביקורת על העבודה, בן יגודה הגדיר את הסדרה כ"מתישה לקריאה".
יצירותיה

בין עבודותיה האחרות של שיהאן:
1967 – עשרה וייטנאמים
1976 – אמא סיעודית
1978 – בית כלא ואסיר
1984 – ימיה של קייט קווינטון
1986 – המטוס הנעדר
1991 – הדפסי רוברט אינדיאנה: קטלוג raisonne, 1951-1991
1993 – עבורי, החיים לא היו פשוטים
2002 – פסל הבננה, הגברת הסגולה ושחיין הלילה: תחביבים, אוספים, ושאר תשוקות ועיסוקים The Banana Sculptor, the Purple Lady, and the All-Night Swimmer: Hobbies, Collecting, and Other Passionate Pursuits (נכתב במשותף עם הווארד אומר)
חיים אישיים

שיהאן הייתה נשואה לעיתונאי ניל שיהאן עד למותו ב-2021. ניל שיהאן זכה אף הוא בפרס פוליצר עבור ספרו A Bright Shining Lie: John Paul Vann and America in Vietnam בשנת 1989. שיהאן מתגוררת בוושינגטון די. סי.
לקריאה נוספת

The Remarkable Sheehans, מאת ג'יימס וורן, פורסם בשיקגו טריביון, 15 באפריל 1990
she needs her space, מאת ג'יימס וורן, פורסם בשיקגו טריביון, 26 בספטמבר 1993.
הערות שוליים

↑  Brennan, Elizabeth A.; Clarage, Elizabeth C. (1999). "Profiles of the winners: General non-fiction". Who's who of Pulitzer Prize winners. pp. 268–269. ISBN 1-57356-111-8.
↑  "Pulitzer Prize Winners: General Non-Fiction". The Pulitzer Prizes -- Columbia University.
↑  "Susan Sheehan Books, Author Bio, Book Review & More at Alibris Marketplace". Alibris.
↑  https://books.google.com/books?id=GZF_q0jnoJcC&printsec=frontcover&dq=yagoda+%22about+town%22&hl=en&sa=X&ved=0ahUKEwjujobutbbJAhUH8x4KHbTRCcwQ6AEIFDAA#v=onepage&q=exhausting&f=false
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272412105171  ISNI: 0000 0000 6672 6147  LCCN: nr92010579  NTA: 069636761  SNAC: w6v772bz  SUDOC: 172334845  Trove: 1189637  VIAF: 315080377   WorldCat (עם VIAF): 315080377
דרך הבשורה: סיפורו של ישו

| --- | --- |
 בימוי:  Robert Elfstrom 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקרנת בכורה:  31 במרץ 1973 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
דרך הבשורה: סיפורו של ישו (Gospel Road: A Story of Jesus) הוא סרט דרמה אמריקאי שצולם בישראל בבימויו של רוברט אלפסטרום, התסריט נכתב על ידי ג'וני קאש ולארי מארי. בסרט מככבים ג'וני קאש, רוברט אלפסטרום, ג'ון קרטר קאש, לארי לי, פול ל. סמית' ואלן דאטר. הסרט יצא לאקרנים ב-31 במרץ 1973 והופק על ידי פוקס המאה ה-20 .
הפקה

ג'וני קאש היה בין יוזמי הפקת הסרט, כנוצרי מאמין (זה היה ביקורו השני בישראל לאחר שביקר לראשונה ב-1968 לצורך הקלטת אלבום The Holy Land (album))
הסרט צולם כולו בישראל, בעיקר בגליל ובים כנרת. ג'וני קאש וצוות השחקנים הגיעו לישראל בתחילת נובמבר 1971, בסך הכל בוצעו 24 ימי־צילום וכל שירותי ההפקה ניתנו על ידי אולפני הרצליה.
עלילה

הסרט מתאר את סיפורו של ישו, חייו בגליל, פעילותו כמטיף, צליבתו ותחיית המתים שלו, כפי שמסופר על ידי קאש, תוך שילוב של שירים אותם הוא שר.
שחקנים

ג'וני קאש בתור עצמו
רוברט אלפסטרום בתפקיד ישוע המשיח
ג'ון קרטר קאש בתור מרי מגדלנה
לארי לי בתור ג'ון המטביל
פול ל. סמית' בתור פיטר
אלן דאטר בתפקיד ניקודמוס
רוברט אלפסטרום הבן בתור ישו הצעיר
Gelles LaBlanc בתור ג'ון
טרנס ווינסטון מנוק בתפקיד מתיו
תומאס לוונטל בתפקיד יהודה איש קריות
ג'ון פול קיי בתפקיד ג'יימס האב
שון ארמסטרונג בתור תומאס
לייל ניקולסון בתור אנדרו
סטיבן צ'רנוף בתור פיליפ
סטיוארט סטארק בתור נתנאל
אולף פולק בתור תאדאוס
ג'ונתן סנדרס בתור סיימון
הערות שוליים

1 2  יוסי חרסונסקי, ג'וני קאש - מלך שירי המערב בישראל - בלדה על נער ושמו סו, מעריב, 18 בנובמבר 1971
↑  מלך שירי המערב בעקבות ישו, מעריב, 7 בנובמבר 1971
↑  אולפני  הרצליה במלוא התנופה, דבר, 30 בדצמבר 1971
שמואל אבא, מלך הונגריה

שמואל אבא, מלך הונגריה בשנים 1041-1044
שמואל אבא (בהונגרית: Aba Sámuel בערך 990 אבא-אוּיוואר – 5 ביולי 1044 פיזשאבון או אבאשאר) היה המלך השלישי של ממלכת הונגריה, בין השנים 1044-1041. לפני כן כיהן שנים רבות כפאלאטין (בהונגרית - "נאדור" או "נאדוראישפאן") של הונגריה (1038-1009) שהיה התפקיד הבכיר ביותר אחרי המלך. יש מיחסים לו מוצא קאבארי (kabar, kavar), שבט כוזרי שהתלווה להונגרים בפלישתם מזרחה, שדתם לא הייתה יהודית וכונו "ההונגרים השחורים". נחלתו של שמואל אבא הייתה באזור הרי מאטרה. ככל הנראה היה שמואל אבא נשוי לאחות של אישטוואן הקדוש.
שמות ורקע משפחתי

משפחת אבא או אובא (Genus Aba (Oba הייתה אחת ממשפחות האצילים הנכבדות בקרב ההונגרים ולפי מסורות משפחתיות התקיימה עוד מהמאה ה-9.
הכרוניקה "מעשי ההונים וההונגרים" (Gesta Hunnorum et Hungarorum) מקשרת אותה למלך ההונים אטילה.
בני משפחת אבא נחשבו צאצאים של בנו הלגיטימי החצי-אגדי של אטילה, צ'אבה (Csaba). 
במהלך המאות 12-13 משפחה מורחבת זו של צאצאי צ'אבה התפצלה לכמה ענפים שאימצו לעצמם שמות לפי האחוזות שהיו נחלתם.
לפי המסורת ההונגרית, תשע-עשרה משפחות אצילים הונגרים יצאו ישירות מחלצי בני בית אבא ומשתייכות לשבט אבא (Genus Aba), ואלו הן: אטינאי, באטורי, באטורי של גאגי', ברטוטי, בודאמרי, צ'ירקה, צ'ובאנקה, פריצהי, גאג'י, הדרי, קצר, קומפולטי, לאצקפי של נאדאשד, רדאי, שירוקאי, שומושי של שומוש, וונדגי והאחרונה - ויטז.
בניגוד למסורות אלה, למעשה אינם ידועים שמות של נציגים של שבט אבא לפני המאה ה-11.
הכרוניקה של אנונימוס מהמאה ה-13 מספרת שארפאד, מייסד הישות המדינית ההונגרית בפאנוניה ומייסד השושלת ההונגרית הראשונה, חילק אדמות רחבות באזור הרי מאטרה המיוערים, לשניים משריו, אד (Ed) ואדמר (Edömér). לדברי הכרוניקן היו אלה ממוצא קומני, דבר בלתי סביר מפני שמדובר בתקופה שקדמה שנים רבות להגעת הקומאנים לאזור. אחיין של אד ואדמר, בשם פוֹטה (Pota) או פאטא (Pata) הקים את העיר מאטרה-אליה (Mátraalja) בתחום אותה נחלה. לפי דברי אנונימוס, שמואל אבא היה נצר לאותו פאטא. לדבריו, המלך שמואל נקרא גם "אבא" מתוך יחס של חיבה. יש סבורים כי שם זה קשור למילה בעלת משמעות דומה לזו שבעברית - אבל בשימוש אצל עמים טורקים או קרובים של ההונגרים - קרובה של המילה ההונגרית "Apa". 
אחרי המלך שמואל, דמות היסטורית שנייה שנשאה בהונגריה את השם "אבא" היה "פטר לבית אבא" (Aba nembéli Péter) שהוזכר בשנת 1067 ושייתכן כי היה בנו.
כרוניקה אחרת מהמאה ה-14 מקשרת את המלך שמואל, דרך אמו, עם מוצא לא הונגרי, אלא "ח'ווארזמי" (?) או "חאליסי", או לחליפין, קאבארי או סקיתי. באגדות על צ'אבה ההוני מצוין כי אחד מבניו נשא אשה "קורוזמינית".
המוצא הקאבארי, ולפיכך כוזרי, רמז יחד עם צלילי שמו הנוצרי - שמואל אבא, על קשר יהודי.
הייתה קיימת אף השערה כי היה בן דת יהודית שהתנצר מאוחר יותר לרגל חתונתו.
מצד שני, הקאבארים היו שבט מרדן מקרב הכוזרים שככל הנראה, לא קיבל את הדת היהודית. לפי השערות אחדות היה שמואל אבא נוצרי נסטוריאני. הואשם בפתיחות כלפי הפאגאנים. 
שם אביו אינו ידוע. לפי מקורות אחרים אמו הייתה בת של הנסיך הונגרי (גזה?) שנישאה לנכבד קבארי.