stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מטבח
התפתחות המטבח > המטבח המודרני

יציאת כל בני המשפחה לעבודה הביאה, בשנת 1926, לפיתוחו של מטבח פרנקפורט. מידות מטבח זה היו 1.9 מטרים על 3.4 מטרים, ותכנונו היה קבוע. מטרת מטבח זה הייתה לאפשר בישול בזמן מינימלי ובעלות נמוכה יותר, כדי לאפשר יותר שעות עבודה מחוץ לבית. מטבח זה נבנה בכ־10,000 בתים שתוכננו על ידי האדריכל ארנסט מאי בפרנקפורט.
רעיון הסטנדרטיזציה שמקורו במטבח טיילור הפך למאפיין של המטבח המודרני. בכל מטבח מודרני ישנם ברזי מים קרים וחמים, תנור חשמלי וכירת גז או חשמל. הרעיון של ארונות אחידים ("מטבח שוודי") מקורו אף הוא במטבח טיילור.
גישה זו של צמצום שטח המטבח הגיעה לשיא קיצוניותה במטבחו של לואיג'י קולאני משנת 1969 שבו ישב הטבח על כיסא מסתובב וכל מכשירי המטבח סודרו סביבו.
השלטונות הקומוניסטיים בארצות מזרח אירופה ראו את הבישול כ"הכרח" הדורש זמן מינימלי שכן הוא מבזבז זמן עבודה במפעלים. כמו כן, נבנו בארצות אלה, שיכונים רחבי היקף בעלויות נמוכות. שיקולים אלה הביאו לסטנדרטיזציה של המטבחים בגוש המזרחי. בגרמניה המזרחית ה"מטבח הסטנדרטי" היה חדר ששטחו 4 מ"ר, ללא חלונות, שהיה בסמוך לחדר האוכל וחדר המגורים (שטח הדירה היה קבוע: 55 מ"ר).
התפתחות המטבח > סוף המאה ה־20

הפיתוחים הטכנולוגיים, ובייחוד אפשרויות הבידוד, מיזוג האוויר והוצאת הריחות של שנות ה־80, הביאו לכך שאפשר היה לאחד את המטבח עם חדר המגורים, דבר שלא התאפשר קודם בשל החום במטבח והריחות היוצאים ממנו.
קודם לשנות ה־80 נעשו ניסיונות מועטים ביצירת "מטבח בטוח" לדוגמה "בית וילי" של פרנק לויד רייט משנת 1934 ו"בית ג'ייקובס" משנת 1936. במטבחים אלה הואר המטבח בחלונות בתקרתו שאפשרו גם אוורור.
שילוב המטבח מחדש בחדר המגורים (לאחר כ־150 שנות הפרדה) מקורו בשינוי נקודת המבט לגבי הבישול: לא עוד צורך הדורש זמן שיש לצמצמו למינימום, אלא אומנות שניתן לעשותה בפני האורחים ובני המשפחה ובחברתם. גישה זו השתלבה בצמצום הפופולריות של ארוחות "המזון המוכן" או "המזון הקפוא" שהיו פופולריות בשנות ה־50 וה־60. כמו כן, אפשרו מטבחים פתוחים למי שעסק בבישול להשגיח על הילדים שהיו בחדר המגורים.
המטבחים הפתוחים אפשרו מגמות של אופנות בעיצוב המטבח, שהפך יותר ויותר אופנתי, ו"נושא לשיחה" עם האורחים.
תכנון המטבח הביתי

תכנון המטבח הוא מושג חדש יחסית. במשך מאות שנים נבנה המטבח כאחד מחדרי הבית, חדר מרכזי ביותר, אך לא נעשה במערב אירופה תכנון מיוחד לריהוט המטבח (בניגוד לעקרונות הפנג שווי המסורתיים בסין שהקפידו גם על מיקום ריהוט המטבח).
העיצוב המודרני של המטבח מקורו בספרה של קתרין ביצ'ר "תזה של כלכלה ביתית" (A Treatise on Domestic Economy) משנת 1843. בספר זה, שנערך מחדש על ידי אחותה הרייט ביצ'ר סטו ויצא לאור בשם "ביתה של האישה האמריקאית" (The American Woman's Home) בשנת 1869 נעשה לראשונה תכנון של מטבח מודרני על פי שיקולים ארגונומיים.
המטבח כלל מדפים על הקירות, שטחי עבודה נרחבים המחולקים לתפקידיהם השונים: הכנת מזון ובישולו.
כריסטין פרדריק פרסמה בשנת 1913 סדרת מאמרים הדנים בניהול המטבח בעקבות העקרונות הטיילוריסטים של המטבח המודרני. מאמרים אלה השפיעו על אדריכלים ומתכנני מטבחים בגרמניה ובאוסטריה ובהם ברונו טאוט, ארנה מייר ומרגרט שוט ליהוטצקי.
בארצות הברית נערכו בשנות ה־30 וה־40 ניסיונות להביא לסטנדרטיזציה וייעול של המטבח, ונקבעו "משולש המטבח" על שלוש הפונקציות שלו: אחסון מזון, הכנתו ובישולו (פונקציות שהוגדרו עוד בספר של קתרין ביצ'ר), וכי שלוש הפונקציות צריכות להשפיע על מיקום הריהוט במטבח שיקל על ביצוע הפעולות בו.
הדרישה שלא יהיה ריהוט מטבח המפריע במעבר מפעולה לפעולה הביא לעיצוב חמישה סוגי מטבחים:
מטבח טור – כל רהיטי המטבח מסודרים בטור אחד לאורך קיר. מצב זה אינו אופטימלי ונעשה רק בעת מחסור במקום.
מטבח דו טורי – מטבח שבו ריהוט המטבח מסודר לאורך שני קירות מקבילים. באחד התנור והכיור, באחר המקרר.
מטבח L – מטבח שבו ריהוט המטבח מסודר לאורך שני קירות ניצבים.
מטבח U – מטבח שבו ריהוט המטבח מסודר לאורך שלושה קירות ניצבים.
מטבח אי – הקיים בעיקר במטבחים פתוחים - במצב זה ריהוט המטבח מסודר ברובו בצורת L או U, כאשר אחת הצלעות מופרדת משאר הריהוט והיא מהווה "אי" המפריד בין המטבח לחדר המגורים.
סוגי מטבח אחרים

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה .
סוגי מטבח אחרים > מטבח מוסדי

מטבחים מוסדיים מצויים במסעדות, בתי מלון, בתי חולים מחנות צבא ומוסדות ציבוריים אחרים. מטבחים אלה הם מטבחים תעשייתיים החייבים לציית לתקנות וחוקי בריאות הציבור.
מטבחים אלה משמשים בדרך כלל לניסוי טכנולוגיות בישול חדשות. כך לדוגמה, "התנור חוסך האנרגיה" של בנג'מין תומפסון נוסה לראשונה במטבחי מסעדות במאה ה־19 ועברו למעלה מ־30 שנה עד שהחל שימוש בתנור זה במטבחים פרטיים.
מטבחים אלה מאופיינים לרוב בקירות אריחים (בדומה לחדרי אמבטיה בבתים פרטיים), ובמשטחי פלדת אל חלד – משטחים אשר קל לנקות ולחטא אותם – והם עמידים בפני חומרי ניקוי.
שיטות בישול המזון המהיר הביאו לכך שמטבחי מסעדות המזון המהיר רק "מסיימות" את הכנת המזון המוכן במטבחים מרכזיים. לכן מטבחי מסעדות אלה כוללים אמצעי חימום בלבד ולא אמצעי בישול ("מטבח מחמם").
מטבחים צפופים, כגון מטבחי ספינות, צוללות ורכבות עוררו תמיד קשיים לטבחים העובדים בהם, והפתרון בדרך כלל הוא הכנת המזון מראש וחימומו עבור הנוסעים. המצאת תנור המיקרוגל, שנועד במקור עבור אסטרונאוטים בחלליות, הקלה על חימום המזון בכלל ובמטבחים קטנים אלה בפרט.
סוגי מטבח אחרים > מטבחון

מטבחון הוא מטבח קטן הנפוץ בחדרי מוטל ומלון, דירות קטנות, מעונות או בנייני משרדים. האיבזור במטבחון מורכב ממקרר קטן, מיקרוגל ולפעמים כיור. קוד הבנייה של העיר ניו יורק מגדיר מטבחון כמטבח בגודל של פחות מ-7.4 מ"ר של שטח הרצפה.
סוגי מטבח אחרים > מטבחים לימודיים

החל מאמצע המאה ה־20 נהוג ללמד שיטות הכנת מזון בבתי ספר. לצורך זה נבנו כיתות מיוחדות, שבהן הותקנו תנורים וכיורים אישיים לתלמידים, וכן עמדות הדגמה כלליות עבור המורה המכילות את מלוא הציוד המקובל במטבחים.
מטבחים פרטיים

מטבחים פרטיים הם מטבחים המשמשים למכירת אוכל, בשונה מקיוסק, מכולת או מרכולית (מינימרקט), מטבח פרטי הוא פשוטו כמשמעו: לא קמעונאות או סיטונאות אלא ממש, מכין ומוכר. [דרוש מקור]
ראו גם

ערכים על שיטות בישול
ערכים על מטבחי מדינות
מטבח שדה (אנ')
לקריאה נוספת

Andritzky, M. (Ed.): Oikos: Von der Feuerstelle zur Mikrowelle, Anabes, Giessen 1992; ISBN 3-87038-669-X.
Beecher, C. E. and Harriet Beecher Stowe: The American Woman's Home, 1869. טקסט הספר במלואו מצוי באינטרנט כחלק מפרויקט גוטנברג ב-The American Woman's Home, or, Principles of Domestic Science from Project Gutenberg, onlinebooks.library.upenn.edu.
Harrison, M.: The Kitchen in History, ‏Osprey Publishing; 1972; ISBN 0-85045-068-3;
Lupton, E. and Miller, J. A.: The Bathroom, the Kitchen, and the Aesthetics of Waste, Princeton Architectural Press; 1996; ISBN 1-56898-096-5. המבוא של הספר מצוי באינטרנט ב-Ellen Lupton.
Snodgrass, M. E.: Encyclopedia of Kitchen History; Fitzroy Dearborn Publishers; (November 2004); ISBN 1-57958-380-6.
הערות שוליים

↑  עשן
↑  לאורך
↑  Department of Buildings. "Interior Environment" (PDF). New York City. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2011-05-24. נבדק ב-2007-10-25.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545804805171  BNE: XX526375  BnF: cb12647481x (data)  GND: 4129463-4  HDS: 016235  LCCN: sh85072576  NARA: 10645803  NDL: 00561191  NKC: ph115028 
תצוגת כלי מטבח שהיו בשימוש במקווה ישראל
מטבח בימי הביניים באירופה
"מטבח עשן" בשווייץ
מטבח פרנקפורט על פי עקרונות טילור
המטבח הארגונומי של ביצ'ר
כיתת לימוד שימוש במטבח בבית ספר בגלוסטרשייר באנגליה
מרד קאחתי-חבסורתי

מרד קאחתי-חבסורתי (בגאורגית: კახეთ-ხევსურეთის აჯანყება) היה מרד כנגד הכוחות הבולשביקים בעקבות פלישת הצבא האדום לגאורגיה, שהתרחש בשנת 1922 במחוזות קאחתי וחבסורתי בגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה).
מרד החל אחרי מרד שהתרחש באותה שנה במחוז ההררי סוואנתי ונקרא מרד סוואנתי, ואורגן על ידי הוועד לעצמאות גאורגיה והוועדה הצבאית שלו, שהורכבה מקצינים לשעבר ברפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה. מנהיג המרד היה הנסיך ככוצה צ'ולוקאשווילי, קולונל בצבא הגאורגי, פולקובניק (полко́вник) (קולונל) בצבא האימפריה הרוסית וגיבור קרב סארקמיס (Sarıkamış) במהלך מלחמת העולם הראשונה. מאביב 1921 החל צ'ולוק'שווילי לארגן מיליציה חזקה בקאחתי וחבסורתי, מהאצילים הגאורגים שברחו בעקבות פלישת הצבא האדום לגאורגיה ובכללם מ. לשקראשווילי, סימון בגרטיון-מוחרנלי, ל. לקווינדזה, ס. אנדרוניקאשווילי, א. סומבאטאשווילי, ש. ואצ'נדזה, פ. שלוואנדישווילי, ש. שלוואנדישווילי ועוד. למיליציה היה קשר קרוב לפטריארך הקתולי, אמברוסה ונהנה מתמיכתם של השבטים ההרריים של מזרח גאורגיה.
הקרבות

בתחילה חסמה המיליציה את כל כבישי המובילים לתושתי, פשאבי וחבסורתי ולאחר הניצחון בקרב בז'ינוואלי, עבר הצבא לחבסורתי. הבולשביקים השתמשו בצורה נרחבת בחיילים לא מנוסים ובכללם שימוש במטוסי קרב, כנגד אנשי המיליציה וסבלו אבדות כבדות בנפש כאשר לכוחותיו של צ'ולוק'שווילי היו מעט אבדות ואף, בכמה מן המקרים, ללא אבדות.
ההנגשות הראשונה התרחשה ליד העיר סיר'נגי ביוני 1922. בקיץ של אותה שנה, צ'ולוק'שווילי ותומכיו ארגנו מרד כפריים במחוז ההיסטורי חבסורתי. היחידות של הצבא הסובייטי שרפו כמה כפרים עד לאפר, אולם צ'ולוק'שווילי ארגן את בריחתם לשכניהם הצ'צ'נים.
בסופו של דבר נחלש המרד, כתוצאה משתי סיבות. הראשונה הייתה חילוקי דעות שנתגלעו בין המפלגות הפוליטיות השונות בגאורגיה. בין יתר הוויכוחים סברו הסוציאל-דמוקרטים כי צ'ולוק'שווילי, עקב היותו אציל, לא צריך להנהיג את הצבא הפרטיזני. הסיבה השנייה הייתה פעילותם המוצלחת של הבולשביקים במעצר והוצאתם להורג של תומכי המיליציה בכארתלי ובקאחתי והעבירו דיוויזיות נוספות לאזור מגרוזני.
שילוב של עוינות של צ'ה קה (קדם לק.ג.ב.) כנגד האוכלוסייה בגאורגיה והוויכוחים בין המפלגות הפוליטיות השונות, הכריח, כאמור, את צ'ולוק'שווילי לברוח לצ'צ'ניה השכנה. הוא חזר בנובמבר, ערך מספר פלישות ותקף את הכוחות הבולשביקים שוב. אחיו סווימון צ'ולוק'שווילי נהרג באחד הקרבות. חברי משפחת צ'ולוק'שווילי נעצרו ואביו החורג הוצא להורג בידי הסובייטים. הפלישות מנעו מהבולשביקים את האפשרות לקנות אחיזה בהרי מזרח גאורגיה לפני המרד הגדול באוגוסט 1924.
מלך האריות 3: האקונה מאטאטה

| --- | --- |

 מבוסס על:  רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים 
 בימוי:  ברדלי ריימונד 
 הופק בידי:  ג'ורג' מנדוסה
 תסריט:  כריס סנדרס
 עריכה:  טים מרטנס
 מדבבים:  נייתן ליין (טימון) רוברט גיום (רפיקי) וופי גולדברג (שנזי) מוירה קלי (נלה (דיסני)) ג'ים קומינגס (אד) אדוארד היברט (זאזו) מתיו ברודריק (סימבה) מאט ויינברג (סימבה) ארני סאבלה (פומבה) צ'יץ' מרין (בנזי) ג'רי סטילר ג'ולי קאוונר 
 מוזיקה:  ג'וני קלג דון הארפר אניו מוריקונה
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  אולפני דיסניטון, סרטי וולט דיסני, A. Film A/S 
 חברה מפיצה:  וולט דיסני
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  10 בפברואר 2004
 משך הקרנה:  77 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט חבר'ה, סרט מוזיקלי, סרט קומדיה 
 פרסים:  פרס אנני 
 סרט קודם:  מלך האריות 2 מלך האריות
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
מלך האריות 3: האקונה מאטאטה או מלך האריות 1.5 (באנגלית: The Lion King 1½‎) הוא סרט אנימציה שיצא בשנת 2004, ומהווה פריקוול לסרטי "מלך האריות" (אם כי הדמויות צופים בו בסדר הכרונולוגי). הסרט מתאר את עלילת הסרט "מלך האריות" (מ-1994) מנקודת המבט של טימון ופומבה.
הסרט מלווה בהערות והסברים של טימון ופומבה על הסרט.
עלילת הסרט

הסרט מראה את טימון ופומבה (שנראים רק בצלליות שחורות) יושבים בקולנוע ורואים את הסרט "מלך האריות" אך כשטימון רוצה לראות את הצד שלהם בסרט, פומבה מציע לו לראות את הסרט המלא, בו הם גיבורי העלילה:
בסרט טימון נראה כסוריקטה לא יוצלח שבעצתה של אמו עובר מעזרה כושלת בחפירת מנהרות לשמירה על מחנה הסוריקטות, אך בגלל רשלנות בשמירה, שלושה צבועים (שנזי, אד ובנזאי - הצבועים מהסרט הראשון), מצליחים להתקרב למחנה ופוצעים את דודו של טימון, דוד מקס. בגלל אירוע זה טימון מחליט לעזוב את אמו ואת המחנה ולחפש חיים אחרים. בדרך הוא נפגש עם רפיקי, קוף מנדריל זקן, ובעקבות עצתו ללכת "מעבר למה שהוא רואה", הוא מחליט ללכת לצוק התקווה. בדרך הוא נתקל בפומבה, חזיר יבלות מתבודד שמבקש להצטרף אליו.
מרגע זה העלילה מצטלבת עם עלילת הסרט הראשון כשטימון ופומבה מחפשים אחרי בית, אך כל מקום שהם מוצאים נהרס בעקבות אירועים מהסרט הראשון. ליד צוק התקווה פומבה משחרר גז וגורם לחיות ליפול ולהיחנק במקום בו נראה בסרט הראשון שהם השתחוו, ערימת החיות שצעדו בשיר של סימבה ונלה נופלות עקב מכתו של טימון, הם נעים לעבר בית הקברות לפילים ורואים את מופסה מכה את הצבועים שהתקרבו לסימבה, ואת צעדת הצבועים של סקאר ולבסוף הם נקלעים לדהרת הגנואים שבסופה נהרג מופסה, תוך כי הבריחה המגנואים הם נופלים לתוך נהר שבקצהו יש מפל מים ענק.
ברגע זה טימון מתייאש אך פומבה מראה לו שהם ירדו אל ג'ונגל גדול ומפואר והופכים אותו לביתם. לאחר זמן הם גם מוצאים את סימבה ומגדלים אותו, כפי שנראה בסרט הראשון ושם מראים שסימבה למד לחיות בלי דאגות ולהתחרות בידידיו באכילת חרקים ובהרגלים מכוערים שונים. כשנלה מגיעה בטעות וסימבה פוגש אותה ומתאהב בה, טימון ופומבה ניסו ללא הצלחה להפריד ביניהם. לאחר חילוקי דעות ביניהם סימבה פורש אך מחליט לחזור לביתו. נלה מספרת על כך לטימון ופומבה. פומבה מחליט ללכת ולעזור לסימבה בקרב, אך טימון מעדיף להישאר בג'ונגל ופומבה חוזר בלעדיו. רפיקי מגיע ומדרבן את טימון לנוע חזרה וטימון ופומבה נפגשים באמצע הדרך במדבר.
בינתיים, אמו של טימון ודוד מקס מחליטים לחפש את טימון ומגיעים לקראת הקרב על הצוק ונפגשים עם טימון ופומבה. כשהקרב מתחיל, טימון ופומבה בורחים מלהקת צבועים ששמעו אותם צוחקים עליהם ואמו של טימון ודוד מקס יוצרים מנהרה גדולה שתפיל את הצבועים. אך כשהמנהרה נתקעת טימון נאלץ לזנק קדימה וכמעט נתפס בידי שנזי, אך מצליח להפיל את המנהרה, רגע לפני שהצבועים טורפים את חבריו. הקרב נגמר כשסקאר נופל מהצוק בעימות מול סימבה.
לאחר מכן טימון מראה לאמו ולדוד מקס את ביתו החדש ואליו עוברת להקת הסוריקטות שמפסיקה לחיות מתחת לאדמה וטימון הופך לגיבור שלהם.
כשהסרט הקטן נגמר, מגיעה אמו של טימון ומחליטה להריץ את הסרט לאחור ואיתה מגיעים עוד מגיבורי הסרט וגיבורי דיסני נוספים, כולם כצלליות שחורות.
דמויות ודיבוב

| דמות | תיאור | מדבב/ת> באנגלית | מדבב/ת> בעברית |
| --- | --- | --- | --- |
| טימון | סוריקטה לא יוצלח וחברו הטוב ביותר של פומבה. | נייתן ליין | תומר שרון |
| פומבה | חזיר יבלות שמח וטיפש וחברו הטוב של טימון. | ארני סאבלה | עמי מנדלמן |
| סימבה | אריה צעיר שמאומץ בידי טימון ופומבה ומתבגר לאורך הסרט עד שיוצא להילחם ולמלוך על צוק התקווה. | מאט ויינברג (צעיר) מתיו ברודריק (בוגר) | דורון בן-עמי (כצעיר בשיר מהסרט המקורי), אלון ברנד (צעיר), אלון אופיר (בוגר) |
| מא | אמו של טימון והסוריקטה היחידה שמאמינה ותומכת בו. | ג'ולי קאוונר | דבי בסרגליק |
| דוד מקס | דודו של טימון, סוריקטה ציני אך עובד מסור המיואש מאחיינו. | ג'רי סטילר | דב רייזר |
| נלה | לביאה המאוהבת בסימבה ומשדלת אותו לחזור לצוק התקווה. | מוירה קלי | שרית וינו-אלעד |
| שנזי | המנהיגה של שלושת הצבועים והחכמה מביניהם. | וופי גולדברג | עפרה ויינגרטן (החליפה את שרי צוריאל) |
| בנזאי | צבוע אכזרי ורגזן. | צ'יץ' מארין | שמעון כהן (החליף את אבי פניני) |
| אד | צבוע טיפש הנוטה לצחוק ואינו מדבר כלל. | ג'ים קאמינגס (צחוק ללא דיבור) | מאריו פיליו (ללא דיבור) |
| רפיקי | קוף דמוי-מנדריל זקן וחכם אשר נותן עצות לטימון ולסימבה. | רוברט גיום | שלמה בר-שביט |
| זאזו | טוקוס המשמש כיועץ המלכותי של מופסה. | אדוארד היברט | אוהד שחר |
בסרט מופיע גם סקאר במספר קטעים, אך ללא דיבור. במקומו, שלושת הצבועים המלווים את סקאר משמשים כנבלים הראשיים, בעודם מתעללים בשבט הסוריקטות של טימון.
מלאכי רביב

| מלאכי רביב |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-שפתן
משפחה:: אמנוניים
סוג:: מלאכי
מין:: מלאכי רביב
שם מדעי
 Pterophyllum scalare ‏ליכטנשטיין, 1823

מַלְאָכִי רַבִּיב או סְקָלָר (שם מדעי: Pterophyllum scalare) הוא מין של דג מהסוג מלאכי שבמשפחת האמנוניים שהתגלה על ידי פרדריך שולץ, והוא דג בעל צורה משולשת. צבעו המקורי הוא אפור עם פסים כהים יותר, אבל ניתן למצוא דגים אלו בשלל גוונים וצורות עקב צורות גידול שונות של מגדלי דגים.
מראה

רוב הפרטים עונים על הקריטריונים הבאים:
אורך מקסימלי: כ-15 סנטימטרים
גובה מקסימלי: 20 סנטימטרים
טמפרטורת מים באזור המחיה: 24 עד 30 צלזיוס
רמת חומציות המים באזור המחיה: 6.0-8.0pH
מחייה

מקום המחיה הטבעי של מלאכי רביב הוא באזור קולומביה, גיאנה, סורינאם, גיאנה הצרפתית, פרו וברזיל. הם מצויים גם בכמה מערכות נהרות וביניהם: אויפוק ריו, אסקויבו ריו, אוקיאלי ריו. על אף שקשה למצוא אותם מהטבע, מכיוון שכיום הם מגודלים בחוות באירופה ובמזרח הרחוק. רוב הזמן דגי מלאך יהיו אוכלי כל, הם לרוב אוכלים חסרי חוליות קטנים ויכולים גם לאכול אוכל דגים. הם בדרך כלל שלווים, אך עלולים לריב. הם חיים בקרב דגים אחרים, על אף שהם עלולים לאכול דגים קטנים יותר מהם.
רבייה

התנהגות יכולה להיות אינדיקטור טוב לתקופת ההתרבות – אגרסיביות וטריטוריאליות מצד הזכרים. כמות הפרטים בקבוצה שלהם, על מנת להבטיח סיכויים גבוהים ככל האפשר להתרבות, מגיעה ל-6 פרטים. דגי מלאך משריצים על משטחים מאונכים (אבנים, צמחים ואפילו זכוכית אקווריום). המזג תוך-מיני שקט ורגוע, ובזמן רבייה הזוג עלול לאכול את הביצים. דגים אלה מטילים כ-1,000 ביצים בכל עונת רבייה.
הערות שוליים

↑  מילון בעלי חיים: דגי מים מתוקים (תשמ"א, 1981). האקדמיה ללשון העברית
1 2  דג מלאך מתוך אתר אקווריום
1 2 3  Freshwater angelfish מתוך אתר Fishbase (באנגלית)
1 2  pterophyllum scalare מתוך אתר SeriouslyFish (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph572867
מרגרט דאגלס

| --- | --- |

 לידה:  8 באוקטובר 1515 נורת'מברלנד, ממלכת אנגליה 
 פטירה:  7 במרץ 1578 (בגיל 62) האקני, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  ממלכת אנגליה 
 מקום קבורה:  מנזר וסטמינסטר 
 בן או בת זוג:  מתיו סטיוארט, רוזן לנוקס ה-4 (1544, 6 ביולי 1544–?) Lord Thomas Howard 
 
תרשים המציג את מוצאה וצאצאיה של מרגרט דאגלס, רוזנת לנוקס
מרגרט דאגלס, רוזנת לנוקס (באנגלית: Margaret Douglas, Countess of Lennox; ‏8 באוקטובר 1515 - 7 במרץ 1578), הייתה נכדתו של הנרי השביעי, מלך אנגליה. היא הייתה הסבתא של ג'יימס השישי והראשון.
בצעירותה היא טופחה תחת חסותו של דודה, הנרי השמיני, מלך אנגליה, אך מאוחר יותר ספגה את כעסו על אירוסיה ללא אישור עם הלורד תומאס הווארד, שמת במצודת לונדון ב-1537. בשנת 1544 היא נישאה למתיו סטיוארט, רוזן לנוקס הרביעי. בנה הנרי סטיוארט, לורד דרנלי, נישא למרי, מלכת הסקוטים, והיה אביו של ג'יימס השישי והראשון.
ביוגרפיה > ראשית חייה

מרגרט נולדה בטירת הארבוטל בנורת'מברלנד ב-8 באוקטובר 1515 והייתה בתם של המלכה הסקוטית האלמנה מרגרט טיודור ובעלה השני ארצ'יבלד דאגלס, רוזן אנגוס השישי ולפיכך נכדתו של הנרי השביעי, מלך אנגליה. אמה חצתה את הגבול מסקוטלנד כאשר אביה התמודד עם קשיים בסקוטלנד. באוקטובר 1528, אנגוס אוים על ידי ג'יימס החמישי, מלך סקוטלנד ושלח את מרגרט בחזרה מעל נהר הטוויד לאנגליה בטירת נורהם. לאחר שהות קצרה בטירת ברוויק בליווי האחות או ה'גברת' שלה איזובל הופר, הצטרפה מרגרט לביתו של הסנדק שלה, הקרדינל וולזי. כאשר וולזי מת ב-1530, הוזמנה ליידי מרגרט לבית המלוכה, לארמון בוליו, שם התגוררה בביתה של הנסיכה מרי. בגלל קרבתה לכתר האנגלי, גדלה ליידי מרגרט דאגלס בעיקר בחצר האנגלית בשיתוף הדוק עם מרי, בת דודתה הראשונה, שנשארה חברתה לכל החיים; אפילו כאשר אביה ברח לאנגליה במאי 1529 ונשאר שם עד 1542, מרגרט מעולם לא נכנסה למשמורת אביה, ובמקום זאת נשארה במשמורת מלכותית. מרגרט נתנה לנסיכה מרי מתנות ביום השנה החדשה, בשנת 1543 המתנה שלה הייתה שמלת סאטן של משי ציפורן באופנת ונציה. בזמן חג המולד בארמון גריניץ' ב-1530, 1531 ו-1532, הנרי השמיני נתן למרגרט את הסכום הנדיב של 10 מארק.
כאשר הוקמה חצר המלוכה של אן בולין, מונתה מרגרט כגברת ממתינה. שם היא פגשה את דודה של אן בולין, לורד תומאס הווארד (לא להתבלבל עם אחיו תומאס הווארד, דוכס נורפוק השלישי), והם החלו את חיזוריהם. תומאס היה בנו הצעיר של תומאס הווארד, דוכס נורפוק השני, מנישואיו השניים לאגנס טילני. עד סוף 1535 תומאס ומרגרט התאהבו והתארסו בסתר.
המלך הנרי פנה נגד אן בולין במאי 1536. כאשר בתחילת יולי 1536 נודע לו על אירוסיה של מרגרט עם תומסאס הווארד (דודה של אן), הוא רתח מזעם. הנרי הכריז על בנותיו מרי ואליזבת כממזרים, והותיר את מרגרט גבוה מאוד בקו הירושה; עבורה נישואים לא מורשים היו שערורייתיים מאוד פוליטית, במיוחד עם בנו של אציל רב עוצמה וקרוב משפחה של המלכה המושפלת. גם לורד תומאס וגם ליידי מרגרט נכלאו במגדל. ב-18 ביולי 1536, הפרלמנט, על ידי חוק עמידה, דן את תומאס למוות על ניסיון 'להפריע ל-impedyte ולאפשר את הירושה של הכתר'. החוק גם אסר על נישואי כל אחד מבני משפחתו של המלך ללא רשותו. תומאס ניצל מהוצאה להורג, אך נשאר במגדל גם לאחר שמרגרט ניתקה את מערכת היחסים ביניהם. הוא מת שם ב-31 באוקטובר 1537.
גם מרגרט חלתה במגדל, והמלך איפשר לה לעבור למנזר סיון בפיקוח המנזר. היא שוחררה מהכלא ב-29 באוקטובר 1537. על פי G.J. Meyer ביצירתו The Tudors, המלך הנרי השמיני פירש את הנישואים בין לורד תומאס הווארד ומרגרט דאגלס כניסיון של לורד הווארד "להיות בעצמו מלך אנגליה." עם זאת, מכתבי האהבה הרבים בין מרגרט דאגלס ללורד תומאס חושפים פרשיית אהבה אמיתית שהסתיימה שלא כדין על ידי הפרנויה של המלך הנרי השמיני.
בשנת 1539, מרגרט והדוכסית מריצ'מונד מונו לברך את כלתו של הנרי השמיני, אן מקלווה, בארמון גריניץ', להצטרף למשק ביתה ולהעביר אותה למלך. זה היה כבוד גדול, אבל במקום זאת הנרי בחר לפגוש את אן ברוצ'סטר.
בשנת 1540, מרגרט שוב ננזפה על ידי המלך כשניהלה רומן עם אחיינו למחצה של לורד תומאס הווארד, סר צ'ארלס הווארד. הוא היה בנו של אחיו למחצה הבכור של תומאס, לורד אדמונד הווארד, ואחיה של אשתו החמישית של הנרי השמיני, קתרין הווארד.
בשנת 1543, מרגרט הייתה אחת העדות הבודדות לנישואיו האחרונים של המלך הנרי לקתרין פאר, האלמנה ליידי לאטימר, בהמפטון קורט. מרגרט הפכה לאחת מהגברות הראשיות של המלכה קתרין. קתרין פאר ומרגרט הכירו מאז ששניהם הגיעו לבית המלוכה בשנות ה-20 של המאה ה-16.
ביוגרפיה > נישואים ודיפלומטיה

בשנת 1544 נישאה ליידי מרגרט עם גולה סקוטי, מתיו סטיוארט, רוזן לנוקס הרביעי (1516–1571), שלימים הפך לעוצר של סקוטלנד בשנים 1570–1571. בסך הכל נולדו לבני הזוג שמונה או תשעה ילדים, ארבעה בנים: הנרי, הנרי, פיליפ וצ'ארלס, וארבע בנות ללא שם, אם כי רק שני בנים - הנרי סטיוארט (1546–1567), וצ'ארלס סטיוארט (1555–1576), שנישא מאוחר יותר לאליזבת קוונדיש ב-1574 - שרדו עד לבגרותם; אחד מאחיהם האחרים נקרא פיליפ, ככל הנראה על שם המלך הספרדי ובעלה של בת דודתה של מרגרט, מרי הראשונה. אליזבת קוונדיש, אשתו של צ'ארלס, רוזן לנוקס, הייתה בתו של סר ויליאם קוונדיש ובס מהרדוויק.
ביוני 1548, במהלך מלחמת החיזור המחוספס, אביה של מרגרט, הרוזן מאנגוס, כתב לה עם החדשות שדודה, ג'ורג' דאגלס, ואחרים מבני המשפחה נלכדו בארמון דאלקית'. אביה קיווה שהיא ובעלה יוכלו לארגן שיתייחסו אליהם כאסירים. הרוזן מלנוקס העביר את המכתב לדוכס מסומרסט, וכתב שלחמיו מוטב היה לבקש עזרה מאחרים. מרגרט כתבה לאביה מטירת רסל במרץ 1549, והתלוננה שהוא נמנע מלפגוש את בעלה. היא ביקשה ממנו לחפש שלום מכובד באמצעות ההכרה בנישואיה, "איזו זיכרון זה צריך להיות לך!"
בתקופת שלטונה של המלכה מרי הראשונה מאנגליה, לליידי מרגרט היו חדרים בארמון וסטמינסטר. בנובמבר 1553, המלכה אמרה לשגריר, סיימון רנארד, שמרגרט היא המתאימה ביותר לרשת אותה על כס המלכות. מרגרט הייתה האבלה הראשית בהלוויה של המלכה מרי בדצמבר 1558. עם הצטרפותה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, עברה מרגרט ליורקשייר, שם ביתה בטמפל ניוסאם הפך למרכז לתככים רומאים-קתוליים.
מרגרט הצליחה להשיא את בנה הבכור, לורד דרנלי, עם בת דודתו הראשונה, מרי, מלכת הסקוטים, ובכך איחדה את תביעותיהם לכס המלכות האנגלי. המלכה אליזבת הראשונה פסלה את הנישואים הללו ושלחה את ליידי מרגרט למצודת לונדון ב-1566, אך לאחר רצח בנה של מרגרט, דרנלי, ב-1567, היא שוחררה. מרגרט גינתה את כלתה, אך בסופו של דבר השלימה איתה. בעלה קיבל את ממשלת סקוטלנד כעוצר, אך נרצח ב-1571.
ב-3 באוגוסט, מושל סקוטלנד, העוצר מורטון כתב לה על כיבוש טירת אדינבורו מידי תומכיה של מרי, מלכת הסקוטים. מפקד אנגלי במצור, ויליאם דרורי, השיג כמה מהתכשיטים של מרי, מלכת הסקוטים. מורטון חשב שמרגרט נמצאת במקום הטוב ביותר לבקש ולהשפיע על דרורי לשלוח את התכשיטים אליו בחזרה לסקוטלנד.
בשנת 1574, היא עוררה שוב את כעסה של המלכה אליזבת על ידי נישואיה של בנה הצעיר צ'ארלס עם אליזבת קוונדיש, בתו החורגת של הרוזן משרוסברי. היא נשלחה שוב למגדל, שלא כמו הרוזנת משרווסברי, אך קיבלה חנינה לאחר מותו של בנה צ'ארלס בשנת 1576.
הדיפלומטיה של ליידי מרגרט תרמה במידה רבה לירושתו העתידית של נכדה, ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד, לכס המלכות האנגלי.
ביוגרפיה > מוות ומורשת

לאחר מותו של בנה הצעיר, היא עזרה לטפל בבתו, ליידי ארבלה. עם זאת, היא לא חיה אחריו זמן רב. כמה ימים לפני מותה, היא סעדה עם רוברט דאדלי, רוזן לסטר, וזה הוביל לשמועות שהיא הורעלה. אין ראיות היסטוריות שמבססות זאת.
למרות שהיא מתה בחובות, נערכה לה הלוויה מפוארת במנזר וסטמינסטר, על חשבון המלכה אליזבת הראשונה, עם מאה נשים עניות. היא נקברה באותו קבר של בנה צ'ארלס במעבר הדרומי של הקפלה של הנרי השביעי במנזר.
לרוברט דאדלי, רוזן לסטר, היו שמונה שטיחי קיר בטירת קנילוורת' בשנת 1588, אשר נקנו מ"ליידי לנוקס". הנושאים כללו את יאשיאס, דמופון ואכילס, ותולדות נח. במותו ב-1624, לודוביק סטיוארט, דוכס לנוקס השני, הייתה מיטה במעונות שלו בבית השער של ארמון וויטהול שהייתה שייכת למרגרט דאגלס, והיא "עבדה" או רקמה את הווילונות.
תכשיט לנוקס נוצר ככל הנראה עבור ליידי לנוקס בשנות ה-70 של המאה ה-16 אם כי התאריך והאירוע לביצועו הם נושא למחלוקת מסוימת. בשנת 1842, התכשיט נקנה על ידי צאצאיתה, המלכה ויקטוריה. התליון, הנחשב ל"אחד התכשיטים המוקדמים החשובים ביותר באוסף המלכותי", מוצג בארמון הולירוד.
מיה לאב

לודמיליה "מיה" בורדו לאב (באנגלית: Ludmya Bourdeau "Mia" Love; נולדה ב-6 בדצמבר 1975) היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הרפובליקנית. לאב כיהנה כנציגת המחוז הרביעי של יוטה בבית הנבחרים של ארצות הברית. היא האדם האפרו-אמריקאי הראשון שייצג את יוטה בקונגרס.
ביוגרפיה

לאב נולדה בברוקלין שבניו יורק, בתם של ז'אן ומרי בורדו. הוריה נמלטו מאימת הטונטון מקוט, המשטרה החשאית של האיטי, לארצות הברית ב-1973. בגיל חמש עברה עם משפחתה לקונטיקט שם סיימה לימודי תיכון ותואר ראשון באמנות הבמה באוניברסיטת הרטפורד. עבדה כדיילת אוויר בקונטיננטל איירליינס, כמדריכת כושר ובמוקד שירות.
בעקבות אחותה הצטרפה לכנסייה המורמונית, היא עברה ליוטה ב-1998 והכירה שם את בעלה.
ב-2003 נבחרה למועצת העיר סרטוגה ספרינגס ביוטה, ב-2010 נבחרה לראשות העיר וכיהנה בתפקיד עד סוף 2013. ב-2012 התמודדה בבחירות לבית הנבחרים האמריקאי, היא ניצחה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית אך הפסידה בבחירות הכלליות לאחר שיריבה זכה ברוב זעום של 0.31% (768 קולות). ב-2014 התמודדה שוב ונבחרה לתפקיד לאחר שזכתה בבחירות ברוב של קצת יותר מ-50% לעומת 46.75% ליריבה מהמפלגה הדמוקרטית. בכך הייתה לאישה השחורה הראשונה מהמפלגה הרפובליקנית שנבחרה לקונגרס. בבחירות 2018 הפסידה ליריבה מהמפלגה הדמוקרטית בפער של פחות מ-500 קולות.