בית בודנברוק
ביקורת > אנטישמיות

במחקר שנערך החל משנת 2001 על ידי חוקר הספרות והתרבות הגרמני יאיה אלזאגה (Yahya Elsaghe), במימון הקרן הלאומית השווייצרית, נבחן נושא היהדות בכתבי תומאס מאן, וכמו כן נחקרו הסטריאוטיפים שהוא העניק לדמויות היהודיות, שמופיעות ברוב יצירותיו.
מן המחקר עולה כי מאן, במיוחד ביצירותיו המוקדמות "בית בודנברוק", "טריסטן" ו"הוד מלכות", העניק לדמויותיו היהודיות דימויים דו-ערכיים שיכולים להתפרש כסטראוטיפים אנטישמיים.
כך למשל, ב"בית בודנברוק" מובלט סטריאוטיפ "האף היהודי", כאשר היהודי הרמן האגנשטרום מהמשפחה היריבה, מוצג כבעל "חוטם פחוס מעט מעל שפתו העליונה". לאחר מכן, בסצנה בה הרמן האגנשטרום מנסה לנשק את טוני בודנברוק, היא נרתעת ומסרבת. מאן איננו מציין את הסיבה לכך, אלא רק כי "לא מפני הביישנות נמנעה טוני להתנשק עם האגנשטרום הצעיר". לכן, ניתן לפרש כי דווקא המיניות והחזות של האגנשטרום היא שהרתיעה את טוני מלנשקו.
מלבד חזותם, גם מקצועם האישי של היהודים, מוצג על ידי מאן באמצעות דימויים אנטישמיים וטענות כי היהודי משתמש במקצועו על מנת להזיק לחברה ולהרוויח על חשבונה.
דברים באור זה מובאים בשיחה בין תומאס לאחותו טוני בעניין יחסי המסחר המשפחתיים עם מעמד האצולה:
את יודעת שרבים מהם [מהאצילים] אינם רוחשים כבוד רב לנו, לסוחרים - על פי שזקוקים הם לנו כשם שאנו זקוקים להם - ונוטים הם להטעים הטעמה יתירה את יתרונו של היצרן על המתווך - יתרון שגם אני מכיר בו במידה ידועה - הקיצור, בעיני רבים מהם הסוחר כמוהו כאותו רוכל יהודי שמאחַר שהוא רמאי אין מוכרים לו אלא בגדים משומשים.
לדעת אלזאגה, מכיוון שמשפחת האגנשטרום מזרזת את השקיעה ב"בית בודנברוק", הרי שהיהודים הם המזרזים אותה. לדעתו, אמנם מאן נמנע מדימויים אנטישמיים ברורים ומזיהוי מפורש של הדמויות כיהודיות, אך הוא עיצב אותן באמצעות סימני היכר חיצוניים ופנימיים המשקפים ומאשרים דעות קדומות אנטישמיות שהיו לו, לפחות בתחילת דרכו. בנוסף ל"בית בודנברוק" מביא אלזאגה טיעונים נוספים מיצירות מוקדמות נוספות של מאן.
גישה שנייה התנגדה לתוצאות המחקר וטענה כי אין די בדמויות אחדות מיצירותיו המוקדמות כדי להצביע על אנטישמיות במכלול כתביו, ולראייה יצירתו הגדולה ביותר של מאן, הטטרלוגיה "יוסף ואחיו", המביעה הערכה ליהודים ואף הזדהות עמם. תומכי גישה זו טוענים כי ב"בית בודנברוק" מאן רק ציין את הלכי הרוח שרווחו בעולם הבורגני המוצג ביצירה בפרטי פרטים.
גישה שלישית התנגדה גם היא וטענה כי הפתרון לשאלת האנטישמיות בכתביו של מאן כלל אינו טמון במישורים האידאולוגיים והפוליטיים הטעונים, אלא במישור הספרותי. לפי גישה זו, האמביוולנטיות ביחסו של מאן ליהודים, כפי שהיא עולה מהפרוזה שלו, אינה אלא תוצאת האסתטיקה האירונית שלו, שבה הוא נמנע מפירוש חד משמעי, ודימויים סטריאוטיפיים שימשו לו חומר גלם חשוב לצורך עיצובן של דמויות רוויות סתירות.
לדעת התומכים בגישה זו ניתן למצוא דוגמה לכך בשיחה בין תומאס לאחותו טוני, כאשר היא מודיעה לו על ידידים שנקלעו לחובות, והיא מתכננת להציע לו לקנות מהם את היבולים מראש, עוד בטרם שיצמחו:
"[למכור את השדות] בטרם צמיחה? הוֹ, ברנש אומלל!" והסנאטור, שהשתעשע במשקפי המצבט המונחים לפניו על השולחן, נד בראשו. "כמדומני, שאין הדבר מקובל כאן כלל. שמעתי שבהֶסֶן עושים עסקים שכאלה, ששם נפלו חוָאים לא מעטים בידי היהודים... מי יודע איזה פושט עור יעלה את מר מַייבּוֹם ברשתו...
"יהודים? פושטי עור?" קראה מרת פרמאנדר נדהמת... "הלא מדוּבר, תוֹם, בך!".
תומאס בודנברוק השליך מידיו את המשקפיִם והדפם ממנו והלאה עד שנתגלגלו והחליקו על העיתון הפרושׂ על השולחן. בבת אחת הסב את פלג גופו העליון ופנה אל אחותו.
"בי?" שאל, שׂפתיו נעות וקולו לא נשמע.
תומאס, המניח כי נמצא קונה ליבולים, מדבר קשות כנגד אותם סוחרים המסכימים לקנות יבול בטרם עת (כאשר היבול עדיין לא צמח, ושוויו רק מוערך ולא ידוע) מאנשים שנקלעו לחובות וזקוקים לכסף מיידי ולכן הם נאלצים לקיים את העסקה במחירי הפסד, על אף שגם הסוחרים יודעים כי היבול שיצמח יהיה שווה סכום גבוה בהרבה. למרבה האירוניה, תומאס מגלה כי אחותו לא באה לבשר לו על מצבם של הידידים אלא להציע לו לקנות את היבולים, ולחרדתו הוא מגלה כי לאור דבריו שאמר הוא נדמה לאחד מאותם "פושטי עור" המציעים להם לבצע את העסקים שהוא דיבר בגנותם.
לדעתם של תומכי הגישה הראשונה, השאלה בדבר האנטישמיות בכתביו המוקדמים של מאן, ובפרט בספרו בעל החשיבות "בית בודנברוק" שזיכה אותו בפרס נובל, טרם הוכרעה. כראייה הם טוענים כי אף בספריו המאוחרים יותר "הר הקסמים" (1924) ו"דוקטור פאוסטוס" (1947) מופיעות דמויות היהודיות בדימויים אנטישמיים, וכי ביומניו האישיים נמצאו התבטאויות בעלות גוון אנטישמי שכתב בשנת 1933, כגון תגובתו בדבר החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי כי "ניקוי מערכת המשפט מהשפעה יהודית, בסופו של דבר אינה אסון".
לעומת זאת, שתי הגישות האחרונות טוענות שאף על פי שנראה כי מאן מבטא אמירות אנטישמיות ביצירותיו, לא כך הם פני הדברים, וכי ישנן ראיות מכריעות כי מאן כלל לא היה אנטישמי, אלא להפך:
במסה שכתב מאן בשנת 1907, "פתרון השאלה היהודית" (Die Lösung der Judenfrage), אמר כי כוונתו היא להיות מליץ יושר להיהודים כ"פילושמי (תומך בגזע השמי, שהיהודים הם מייצגיו) נחוש ונטול ספקות".
מאן היה תומך נלהב של היהודים במהלך כל חייו והוא אף התחתן עם יהודייה, דבר שהפך דה פקטו את ששת בניו ובנותיו ליהודים.
מאן עזב את גרמניה עם עליית הנאצים בשנת 1933, בבקשה הרשמית של הנאצים לשלילת אזרחותו הנימוק הראשי היה "מאן הוא ללא ספק תומך נלהב של היהודים".
בחירתו של מאן להתחיל בשנת 1933 בכתיבת הטטרלוגיה "יוסף ואחיו" המאירה את הסיפור המקראי ואת עיקרי היהדות באור חיובי, מראה כי אף במישור האידאולוגי מאן היה מתנגד נחרץ לאנטישמיות.
במהלך מלחמת העולם השנייה מאן דיבר נגד גרמניה הנאצית בעודו יושב כפליט בארצות הברית, והוא אף היה מהסופרים הגרמניים הראשונים אשר התריעו, עוד במהלך המלחמה, על השואה המתבצעת ביהודים באושוויץ.
ב-1948 מחה על כוונתה של ארצות הברית להסתייג מתוכנית החלוקה של ארץ ישראל.