קורט וונגוט
דעותיו הפוליטיות

כשם שפרץ גבולות בכתיבתו, כך גם בדעותיו נחשב כהוגה אנטי-ממסדי. וונגוט ראה את עצמו בראש ובראשונה כהומניסט. הוא שימש כנשיא האגודה ההומניסטית האמריקנית, והחליף את אייזק אסימוב במה שכינה "משרה חסרת תועלת זו". במשך זמן רב היה חבר האגודה האמריקנית לזכויות האזרח, ואף הופיע במודעה מטעמה.
ראיית העולם האנטי ממסדית של וונגוט השפיעה על תרבות הנגד של שנות ה-60. תיאוריו האנטי מלחמתיים בספר "בית מטבחיים חמש" והדת הבוקוניסטית, האנארכיסטית כמעט, רוויית אהבת האדם, שבה האקט הדתי העליון הוא המגע האינטימי בכפות הרגליים, המופיעה בספר "עריסת חתול" התאימו לרוח התקופה. מתנגדי מלחמת וייטנאם, אימצו את הביטוי מהספר "בית מטבחיים חמש" – "So it Goes" ("ככה זה"), והפכו אותו לסיסמה.
הוא הושפע מסוציאליסטים אמריקנים מוקדמים כפאוארס הפגוד ויוג'ין ב. דבס, ציטט אותם בספריו, ואף קרא על שמם דמויות בספריו. עם זאת, אין לראותו כסוציאליסט. בסיפור הקצר "הריסון ברג'רון" תיאר עולם שבו כל האנשים שווים, אך תוצאה זו מושגת באמצעות הצבת מגבלות על המוכשרים. כך, למשל, אנשים יפים מהממוצע חייבים ללבוש אף מלאכותי שיכער אותם, ואנשים זריזים חייבים לשאת עמם משקולות. כאשר גיבור הסיפור משתחרר ממגבלותיו המלאכותיות, ורוקד עם אהובתו הבלרינה שאף היא השתחררה ממגבלות אלו, הם נורים למוות על ידי "המגביל הכללי". רעיון דומה מופיע גם בספר "הסירנות של טיטאן". נראה כי וונגוט היה יוצר עצמאי במחשבתו, והתנגד לרעיונות הסמכותניים שבבסיס השיטה הסוציאליסטית.
הביקורת החברתית בספריו של וונגוט, על אף שהיא מפורשת וברורה, אינה מתייחסת לרוב לאירועי התקופה. חריג יוצא דופן הוא ספרו "ציפור כלא" (1979) העוסק, בין היתר, בפרשת ווטרגייט ובעניין סאקו וונצטי. קובץ מאמרים בשם "האל יברך אותך, ד"ר קבורקיאן", התייחס לנושא השנוי במחלוקת של הסיוע להתאבדות מטעמים הומאניים. אך עיסוק מפורש זה מהווה חריגה. רק לאחר שהכריז על פרישתו מכתיבה, התייחס לאירועים אקטואליים במאמריו.
הנושאים החוזרים בכתיבתו הם הדרך שבה הורסת התרבות המערבית את עצמה לדעת, ומביאה לתוצאות של הרס וחורבן. לא רק החורבן שחזה בדרזדן, המתואר ברבים מספריו, אלא גם דימויים אפוקליפטיים של סוף העולם. כך קפיאתו הגלובלית של העולם בספר עריסת חתול, עקב השימוש ב"קרח 9", המצאה של גביש הגורם לקפיאת כל המים שעמם הוא בא במגע, ובסופו של דבר, לקפיאת כל המים בעולם וקץ החיים האנושיים עלי אדמות, או התפתחותו של המין האנושי לצורת חיים ימית הדומה לכלב ים, המתוארת בספר "גלפגוס".
כל כתיבתו רוויה ברעיונות פוליטיים אנטי ממסדיים, ובראייה צינית של סדר הדברים הקיים. רעיון מסוג זה הוא כי ההיסטוריה האנושית מכוונת על ידי גזע חייזרים, במטרה להפוך את כל כדור הארץ לחלק חילוף לחלליתם שנתקעה.
מחוויית דרזדן הבין כי אין לחלק את העולם ל"טובים" ול"רעים". הנאצים מתוארים בספריו באופן אנושי ולעיתים אוהד. כך ב"אמא לילה" מתואר סוכן אמריקני בשם הווארד קמפבל, המשמש כשדר ברדיו הגרמני, ומתרועע עם גדולי הנאצים, המתוארים באופן אנושי, הומוריסטי כמעט. קמפבל, שנתפס כבוגד בארצו, מכיוון שהצבא התכחש לכך שהיה מרגל, כפי שהוזהר שיקרה בידי הסוכן שגייס אותו, נתפס על ידי ישראל, ונשפט בדומה לאדולף אייכמן. הספר מתאר איך בתוך המערכת הבלתי אנושית של הנאציזם יוצר קמפבל מערכת של זוגיות אוהבת עם אשתו הגרמנייה, המכונה "רייך לשניים", ואף כותב על כך ספר סנטימנטלי ההופך לרב מכר בגרמניה הנאצית. ב"עריסת חתול" מתוארת באופן חיובי דמותו של רופא, שהיה איש אס אס ונמלט לאי קאריבי נידח, ולאחר מכן מקדיש את חייו להצלת חיים. וונגוט מעיר כי בקצב הנוכחי של עבודתו, אם יעסוק בכך במשך אלף שנה, ישתווה מספר החיים שהציל למספר החיים שנטל.
עם זקנתו, במאמריו לעיתון "In These Times", התייחס לאירועים אקטואליים באופן ספציפי וללא כחל ושרק. הוא יצא בהתקפה חריפה על ממשלו של ג'ורג' וו. בוש ועל מלחמת עיראק. בשנת 2005 בריאיון לעיתון "דה אוסטרליאן", התייחס לסוגיית המחבלים המתאבדים, וטען כי המדובר באנשים אמיצים, וכי "הם מתים עבור הכבוד העצמי שלהם. זה דבר איום כאשר שוללים ממישהו את הכבוד העצמי. כאילו התרבות שלך היא אפס, הגזע שלך הוא אפס, אתה אפס... זה מתוק ונעלה למות למען דבר בו אתה מאמין". המראיין הסתייג מהפיסקה וראה בה "דבריו של איש זקן שאינו רוצה לחיות עוד, ובגלל שאינו מוצא דבר שראוי לחיות עבורו, הוא מוצא כי ההגנה על הטרוריסטים היא משעשעת באופן כלשהו". בנו של וונגוט, מארק, פרסם ריאיון תגובה בעיתון הבוסטון גלוב, בו טען כי המדובר בפליטת פה שלא הובנה כהלכה.