stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פאני איטון
מורשת

התערוכה "ויקטוריאנים שחורים: אנשים שחורים באמנות הבריטית 1800–1900", אשר נפתחה במנצ'סטר בשנת 2005, הייתה הראשונה שהתמקדה בייצוג אנשים שחורים באמנות הבריטית הוויקטוריאנית. הציורים המרשימים בהם הונצחה איטון, ובפרט "אם סיסרא" מאת אלברט ג'וזף מור ו"האהובה" מאת רוזטי, זכו למקום מרכזי בתערוכה. מבקרי אמנות הביעו אי-נוחות מאופן ייצוגה של איטון, בייחוד בציורו של רוזטי, בטענה כי היא מוצגת כאובייקט ולא כסובייקט. נמתחה ביקורת על האופי האנגלוצנטרי של יצירתו של רוזטי, המבוססת על שיר השירים, שכן הדמות המרכזית מתוארת כלבנה בעוד שבמקור המקראי היא מתוארת כ"שחורה ונאווה".
מעניין לציין כי מבקר בן התקופה הוויקטוריאנית כתב בשנת 1867 כי "אדם שחור הוא ציורי במיוחד, וצבעו ניתן לניצול מוצלח ביצירת אמנות". הביקורת העכשווית על התערוכה משקפת מודעות גוברת לניצול שאפיין את התקופה הוויקטוריאנית.
מורשתה של איטון מורכבת ורבת-פנים. חרף מעמדה כדמות מפתח באמנות הוויקטוריאנית, דעותיה האישיות ותפיסת עולמה נותרו עלומות. המחקר אודותיה החל רק בשלהי המאה העשרים, וחשף תיעודים חזותיים חדשים של האישה ילידת ג'מייקה. עם זאת, לא נותרו מכתבים או תיעוד כתוב, ואין עדויות בנות זמנה לדעותיה או לשיחותיה. ההנחה הרווחת בביוגרפיות כי פנייתה לדוגמנות נבעה מצורכי פרנסה, הגם שסבירה, נותרת בגדר השערה בלבד.
תערוכת "אחיות פרה-רפאליטיות" שהתקיימה בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון בשנת 2019 היוותה ציון דרך נוסף בהערכת מורשתה של איטון. התערוכה הציגה אותה כמי שנמנעה מתפקיד כפול של אהובה בזכות היותה נשואה, תוך שמירה על הצלחה מסוימת כדוגמנית.  נכון לשנת 2020, איטון זוכה להכרה בשל מעמדה כמוזה אמנותית וכאישה הצבעונית הבולטת ביותר בחברה הוויקטוריאנית הבריטית.
גלריה

פאני איטון, מאת פרדריק סנדיס (1860) המוזיאון הבריטי
המורה הצעיר (1861) רבקה סולומון
גברת פאני איטון (1859) סיימון סולומון
אם משה (1860) סיימון סולומון
ראש אישה מולטית (1859) ג'ואנה מרי בויס
העבד (1886) ויליאם בלייק ריצ'מונד
הכרה מאוחרת והנצחה

בשנת 2018, במסגרת ציון מאה שנה להענקת זכות הבחירה לנשים, כלל העיתון "דה וויס" את איטון ברשימה של שמונה נשים שחורות שתרמו להתפתחות בריטניה, לצד קת'לין וראסמה, אוליב מוריס, קוני מארק, דיאן אבוט, ליליאן באדר, מרגרט באסבי ומרי סיקול. בין החודשים אוקטובר 2019 לינואר 2020 נכללה איטון בין שתים עשרה הנשים שהוצגו בתערוכת "אחיות פרה-רפאליטיות" בגלריה הלאומית לדיוקנאות בלונדון. ב-26 באפריל 2020 שודר סרטון קצר על תולדותיה במסגרת התוכנית "Get Animated! Introducing BBC Arts" בהנחיית מבקר הקולנוע של BBC Radio 1, עלי פלאמב. הסרטון הוצג גם באתר BBC New Creatives. לרגל חודש ההיסטוריה השחורה באוקטובר 2020, כלל המגזין "פרימה" את איטון ברשימה של שש נשים בריטיות שחורות "ששינו את העולם", יחד עם מרגרט באסבי, קלודיה ג'ונס, מרי פרינס, ליליאן באדר ואוליב מוריס. ב-15 באוקטובר 2020 ביצעה המשוררת מאז הדג'הוג שיר אודות איטון כחלק ממקטע השירה של חודש ההיסטוריה השחורה בתוכנית הילדים "בלו פיטר" של ה-BBC. ב-18 בנובמבר 2020 הונצחה איטון ב"דודל" של גוגל.
הערות שוליים

↑  Marsh, Jan (2013). "Pictured at Work: Employment in Art 1800–1900".  In Adi, Hakim; Bressey, Caroline (eds.). Belonging in Europe – The African Diaspora and Work. Routledge. ISBN 9781317989769.
1 2 3 4  Ferrari, Roberto C. (2020-05-14), "Eaton [née Antwistle/Entwistle], Fanny (1835–1924), artist's model", Oxford Dictionary of National Biography (באנגלית), Oxford University Press, doi:10.1093/odnb/9780198614128.013.90000369549, ISBN 978-0-19-861412-8, נבדק ב-2022-05-22
↑  Giles, Laura M. "New Acquisition: Walter Fryer Stocks's Mrs. Fanny Eaton". Princeton University Art Museum.
↑  Marsh, Jan; Manchester City Art Gallery (2005). Black Victorians: black people in British art 1800–1900. Lund Humphries. ISBN 0853319308.
1 2 3  Herbert, Ian (2005-09-29). "Airbrushed out of history: How Victorian Britain portrayed its blacks". The Independent (באנגלית). נבדק ב-2022-05-22.
↑  Judah, Hettie (2019-10-16). "Pre-Raphaelite Sisters review – the heroic women behind the frilly-shirted bro-fest". the Guardian (באנגלית). נבדק ב-2022-05-22.
↑  Crowhurst, Anna-Marie (2020-11-18). "Who was Fanny Eaton? Meet the pre-Raphaelite Victorian muse". Stylist (באנגלית). נבדק ב-2022-05-22.
↑  Sinclair, Leah (6 February 2018), "Suffrage 100: The Black Women Who Changed British History" (אורכב 19.07.2019 בארכיון Wayback Machine), The Voice.
↑  "Pre-Raphaelite Sisters". National Portrait Gallery. אורכב מ-המקור ב-25 בינואר 2020. נבדק ב-25 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Fanny Eaton: The Forgotten Pre-Raphaelite Model", New Creatives, BBC, April 2020.
↑  Firth-Bernard, Bryony (7 באוקטובר 2020). "The Black women who were true game changers". Prima. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Celebrating Fanny Eaton". Google. 18 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1200613694  VIAF: 9722157527385327300005   WorldCat (עם VIAF): 9722157527385327300005 
הציור אם משה של סיימון סולומון, בו שימשה איטון דוגמנית לראשונה
פאני איטון, ב"פנינת המחיר הגדול " של ג'ון אוורט מיליי (פירוט) 1860, המוזיאון הבריטי
דנטה גבריאל רוזטי, "האהובה" (פאני איטון, מאחור, שנייה מימין), 1862, טייט בריטניה
אם סיסרא נשקפה מן החלון, ציור מעשה ידי אלברט ג'וזף מור
מחקר של אישה צעירה (בערך 1865) דנטה גבריאל רוזטי (מרכז קנטור לאמנויות חזותיות באוניברסיטת סטנפורד)
פאני איטון בתור מורגן לה פיי (1862), פרדריק סנדיס, מוזיאון ויקטוריה ואלברט
ג'ף הארד

ג'פרי סטיבן הארד (באנגלית: Jeffrey Stephen Hurd; נולד ב-15 באוגוסט 1979) הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת קולורדו, מאז ינואר 2025.
ביוגרפיה

הארד נולד בעיקר גראנד ג'נקשן שבקולורדו, הבכור מבין שלושת ילדיו של הוריו. אמו נפטרה בעת לימודיו התיכוניים. הארד סיים את לימודיו בתיכון גראנד ג'נקשן והמשיך ללימודי תואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת נוטרדאם. בתום לימודיו אלה עבד בלשכת המסחר של אזור גראנד ג'נקשן, ולאחר מכן למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת דנוור, שם השלים לימודי תואר שני במשפטים.
לאחר לימודיו הגבוהים הארד התמחה הארד בשלכתו של טימותי טימקוביץ', נשיא בית המשפט הפדרלי העשירי לערעורים של ארצות הברית, ולאחר מכן הצטרף למשרד עורכי דין בין-לאומי שבסיסו בניו יורק. בשנת 2014 שב לגראנד ג'נקשן והקים משרד עורכי דין משלו, ולאחר מכן הצטרף למשרד "Ireland Stapleton Pryor & Pascoe" וניהל את סניפו בגראנד ג'נקשן.
בבחירות 2024 התמודד הארד לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השלישי של קולורדו, נגד נציגת המחוז המכהנת לורן בוברט. לאחר שבוברט עברה להתמודד במחוז אחר, זכה הארד במועמדות המפלגה הרפובליקנית. בבחירות הכלליות גבר על אדם פריש, מועמד המפלגה הדמוקרטית וחבר מועצת העיר אספן, ונבחר לתקופת כהונתו הראשונה בבית הנבחרים האמריקאי.
כהונתו החלה עם התכנסות הקונגרס ה-119 של ארצות הברית ב-3 בינואר 2025.
הערות שוליים

↑  A conversation with CD3 candidate Jeff Hurd, באתר The Alamosa‏, 2 במרץ 2024 (באנגלית)
↑  צ'ארלס אשבי, New GOP candidate to challenge Boebert, באתר The Grand Junction Daily Sentinel‏, 16 באוגוסט 2023 (באנגלית)
↑  שרה וילסון, Grand Junction lawyer joins race against Rep. Lauren Boebert in 2024, באתר Colorado Newsline‏, 16 באוגוסט 2023 (באנגלית)
↑  Republican Jeff Hurd wins CD-3, באתר The Alamosa‏, 7 בנובמבר 2024 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  US Congress: H001100
לורה פרידמן

לורה פרידמן (באנגלית: Laura Friedman; נולדה ב-3 בדצמבר 1966) היא פוליטיקאית יהודייה-אמריקאית, חברת המפלגה הדמוקרטית. מכהנת כנציגת המחוז ה-30 של קליפורניה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ביוגרפיה

פרידמן גדלה בניו יורק וסיימה ב-1988 תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת רוצ'סטר. לאחר הלימודים עברה ללוס אנג'לס ועבדה בתעשיית הבידור בין השאר בסרטי פרמאונט, כסגנית נשיא בחברת Rysher Entertainment, במסגרתה הייתה שותפה בהפקת הסרטים "מותק, הילדות התחלפו, "פוקס פייר", מעצר בית", "זאוס ורוקסן" ו-"Aberration", וכן בחברת Cort/Madden Company. בשנת 2000 הקימה עסק עצמאי בתחום מסחר באמנות זכוכית.
ב-2009 נבחרה למועצת העיר גלנדייל שבקליפורניה, בין אפריל 2011 לאפריל 2012 כיהנה כראש העיר. ב-2016 נבחרה למועצת המחוקקים של קליפורניה כנציגת המחוז ה-43, נבחרה מאז שוב ב-2018, ב-2020 וכן ב-2022 אז הפך המחוז למחוז ה-44.
בעקבות הודעתו של אדם שיף, נציג המחוז ה-30 של קליפורניה בבית הנבחרים של ארצות הברית, על כוונו להתמודד לסנאט ב-2024, הכריזה פרידמן על כוונתה להתמודד על מושבו המתפנה. היא סיימה ראשונה בבחירות המקדימות הפתוחות (לא-מפלגתיות) שנערכו במאי 2024 עם כ-30.1% מהקולות, ובבחירות בנובמבר 2024 זכתה ברוב של 68.4%.
פרידמן נשואה ואם לבת.
ג'ף קראנק

ג'פרי ג'ורג' קראנק (באנגלית: Jeffrey George Crank; נולד ב-28 בינואר 1967) הוא פוליטיקאי ושדרן רדיו אמריקאי המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת קולורדו, מאז ינואר 2025.
ביוגרפיה

קראנק נולד בפואבלו שבקולורדו בשנת 1967, והשלים לימודי תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת המדינה של קולורדו. בראשית דרכו הנחה תוכנית רדיו בתחנה "KVOR-AM". בין השנים 1991–1998 שימש כעוזר פרלמנטרי של חבר הקונגרס ג'ואל הפלי (אנ'), תחילה כעוזר לענייני חקיקה ובהמשך כמנהל אדמיניסטרטיבי החל מאפריל 1995. לאחר שעבד אצל הפלי, הפך לסגן נשיא לשכת המסחר של קולורדו ספרינגס במאי 1998, ובאוקטובר 2001 קודם לסגן נשיא בכיר. הוא עזב את הלשכה בפברואר 2006.
קראנק נבחר לשמש כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית במחוז הקונגרס החמישי של קולורדו בשנים 2001 ו-2003. בשנת 2003 מונה בידי מושל קולורדו ביל אוונס (אנ') לכהונה בת שנתיים במועצת החירום של קולורדו, ושירת גם במועצת האזרחים של מחוז אל פאסו ב-2004. באותה שנה שימש כיו"ר מטה הבחירות הנשיאותי של ג'ורג' ווקר בוש במחוז אל פאסו, ונבחר כחבר נוסף בוועדה הרפובליקנית המדינתית של קולורדו.
בשנים 2009–2013 שימש כמנהל הסניף המדינתי של הארגון "אמריקנים למען שגשוג" בקולורדו. הוא פרש מתפקידו באוגוסט 2013 כדי להקים חברת ייעוץ פוליטי בשם "Aegis Strategic". בבחירות 2006 התמודד קראנק לבית הנבחרים של ארצות הברית במטרה להחליף את חבר הקונגרס הפורש ג'ואל הפלי. הוא זכה לתמיכתם של פוליטיקאים בכירים בהם הפלי עצמו, אך בבחירות המקדימות הפסיד בהפרש קטן לחבר הסנאט של קולורדו דאג למבורן.
ב-9 בינואר 2024 הודיע קראנק כי הוא מתמודד שוב לבית הנבחרים האמריקאי במחוז הקונגרס החמישי של קולורדו, במקומו של חבר הקונגרס הפורש דאג למבורן. הוא ניצח בבחירות המקדימות את יו"ר המפלגה הרפובליקנית של קולורדו דייב ויליאמס עם 65% מהקולות. ביום הבחירות הכלליות גבר על ריבר גאסן, מועמד המפלגה הדמוקרטית, וגרף 54.8% מקולות הבוחרים.
הערות שוליים

↑  Know Before You Vote: In-depth interview with 2024 CD-5 candidate Jeff Crank, באתר KKTV‏, 15 באוקטובר 2024 (באנגלית)
↑  Crank, Jeff, באתר Our Campaigns (באנגלית)
↑  ג'ון פרנק, Jeff Crank defeats Trump-backed candidate in Colorado's 5th District GOP race, באתר אקסיוס דנוור, 25 ביוני 2024 (באנגלית)
↑  ג'סי סארלס, Republican Jeff Crank projected as winner in Colorado's 5th Congressional District, באתר CBS News‏, 6 בנובמבר 2024 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  US Congress: C001137
מחוז סיני של המדינה האסלאמית

| --- | --- |
סמליל המחוז
 תקופת הפעילות:  2011 – 25 בינואר 2023 (כ־12 שנים) 
 אידאולוגיה:  הג'יהאד הסלפי
 קבוצות אתניות:  ערבים, בדואים
 מנהיגים:  אבו דועא אל-אנצארי (נהרג)   אבו אוסאמה אל-מסרי (נהרג)   אבו האג'ר אל-האשימי
 אזורי פעילות:  בעיקר חצי האי סיני
 מדינה:  מצרים 
 חברים:  בסביבות 1,000 (2018-2014)   עשרות בודדות (2023)
 חלק מ:  המדינה האסלאמית המדינה האסלאמית
 הקודם:  אנצאר בית אל-מקדס
 מתנגדים:  מצרים מצרים  ישראל ישראל הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית  ג'ונד אל-אסלאם
 קרבות:  המלחמה בטרור בסיני
 
מחוז סִינַי (בערבית: ولاية سيناء: הגיית השם בעברית: וִלַאיַת סַינאא'), הידוע גם בשמו הקודם אנצאר בית אל-מקדִס (בערבית: أنصار بيت المقدس, תרגום: "נאמני ירושלים"), הוא ארגון טרור ג'יהאדי סלפי המהווה את שלוחת המדינה האסלאמית בחצי האי סיני.
הארגון פועל מאז ההפיכה במצרים נגד שלטון חוסני מובארכ בפברואר 2011.
הקבוצה מגייסת בדואים מסיני וכן אזרחים מצרים אחרים ואזרחים זרים. הארגון מרכז את פעילותו בסיני נגד הצבא המצרי, אך פגע גם במטרות ישראליות, ובין השאר פוצץ את צינור הגז שבין מצרים לישראל, תקף חיילים ישראלים בספטמבר 2012 וב-20 בינואר 2014 נטל אחריות על ירי רקטות לאילת. הדעה הרווחת היא שהקבוצה מהווה את הקבוצה העיקרית העומדת מאחורי הפעילות הטרוריסטית בחצי האי בסיני.
נביל נעים, חבר לשעבר בג'יהאד האסלאמי המצרי, טען כי הקבוצה ממומנת על ידי ח'יירת א-שאטר.
עשרה מנהיגים מהקבוצה נמלטו מסיני לרצועת עזה ולמרסא מטרוח.
ב-23 במאי 2014 טען הצבא המצרי כי בתקיפה מהאוויר בסיני נורה מנהיג הארגון שאדי אל-מניעי ויחד עמו חוסלו שלושה פעילים נוספים בארגון. אולם ב-2015 דווח כי שאדי אל-מניעי מסתתר ברצועת עזה וכי הוא מקיים קשרים עם בכירים בחמאס. על ראשו הוכרז פרס של מיליון לירות מצריות.
לאחר הצהרות סותרות הוציא הארגון ב-10 בנובמבר 2014 הצהרת נאמנות למדינה האסלמית ול"ח'ליף" אבו בכר אל-בגדאדי. בעקבות שבועת האמונים שינה הארגון את שמו בפרסומיו הרשמיים ל"מחוז סיני של המדינה האסלאמית" (בפרסומים עבריים הוא מכונה גם "שלוחת דאעש בסיני" או "שלוחת סיני של ארגון המדינה האסלאמית"), אולם הוא עדיין מוכר גם בשמו הקודם "אנצאר בית אל-מקדִס".
ב-2015 הביע הארגון צבא האסלאם נאמנות למדינה האסלאמית ונכלל במחוז.
מאז תבוסת המדינה האסלאמית בסוריה ועיראק בשנת 2017, נחשב "מחוז סיני" לשלוחה הקטלנית ביותר של דאעש במזרח התיכון. בשנה שלאחר מכן פורסם כי אגף המודיעין של צה"ל מקצה משאבים רבים למעקב אחרי הארגון.
לפי דו"ח של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, נכון ל-2023 יש במחוז סיני כ-1000 פעילים.
בינואר 2023, פורסם כי מצרים החליטה להכריז שהדבירה את דאעש בצפון סיני.
התקפות המיוחסות לארגון

2012:
25 ביולי, פיצוץ רבים מצינורות הובלת הגז המצרי לישראל.
21 בספטמבר, התקפה על חיילים ישראלים על גבול ישראל-מצרים.
אמצע דצמבר, חבר בארגון ניסה להתנקש בחייו של שר הפנים המצרי, מוחמד איברהים מוסטפא.
2013:
אוקטובר, פיצוץ בבניין המודיעין הצבאי באסמאעיליה
24 בדצמבר, התקפה על מתחם המשטרה בעיר אל-מנצורה.
2014:
ינואר, סדרת פיגועי טרור בבירת מצרים קהיר.
24 באוקטובר, הארגון הוציא לפועל פיגוע משולב בצפון סיני, בו נהרגו למעלה מ-30 אנשי כוחות הביטחון המצרים. נשיא מצרים הכריז מצב חירום בסיני בעקבות הפיגוע.
בדצמבר קיבל הארגון אחריות לרצח עובד חברת נפט אמריקני במצרים.
2015:
29 בינואר סדרת פיגועים נגד מטרות צבא מצרים בסיני בהם נהרגו למעלה מ-30 אנשי כוחות הביטחון המצרים.
1 ביולי הארגון ביצע התקפה משולבת רחבת היקף של מאות פעילי טרור, על מספר רב של עמדות צבאיות וכן שלושה פיגועי התאבדות תוך שימוש בנשק כבד וטילי נ"מ. לפחות 17 חיילים מצרים נהרגו.
20 באוגוסט הארגון הוציא לפועל פיגוע מכונית תופת בקהיר בה נפצעו 27 ונהרג אדם אחד. הפיגוע אירע בסמוך לבית משפט ולבניין ממשלתי, למבנים הללו נגרם נזק.
31 באוקטובר - התרסקות טיסה 9268 של מטרוג'ט, 224 הנוסעים ואנשי הצוות נספו. על פי הערכות מודיעין קיימת סבירות גבוהה שהארגון ביצע את הפיגוע באמצעות מטען חבלה שהצליחו להעלות לתא המטען של המטוס, ולפוצץ אותו בזמן הטיסה.
2017:
8 בפברואר - לפחות ארבע רקטות שוגרו על ידי הארגון לכיוון העיר אילת, שלוש מתוכן יורטו על ידי כיפת ברזל.
24 בנובמבר - הפיגוע הקטלני ביותר במצרים: מעל ל-300 מתפללים נטבחו במסגד המשתייך לזרם הסופי.
פעילות נגד ישראל

עיקר פעילות הארגון מכוונת נגד צבא מצרים. עם זאת, מבחינה אידאולוגית, התנועה רואה עצמה אויבת של "מדינת היהודים" ומגדירה את המדינה הזו "האויב הגדול ביותר". הארגון הכריז רשמית כי:
”אללה הרשה לדגל הג'יהאד להתרומם במדינותינו, ומכבד אותנו להיות הלוחמים הנבחרים להלחם במר שבאויבינו, אומת היהודים.”
הארגון נטל בעבר אחריות לפיגועים נגד ישראל, לרבות ירי רקטות לעבר אילת ותקיפות בגבול ישראל-מצרים.
ביולי 2015, בתקופת הרמדאן, פוזרו בירושלים כרוזים של אנצאר בית אל-מקדס נגד האוכלוסייה הנוצרית בעיר, ובהם איומים שהם "יישחטו כמו כבשים".
בתחילת שנת 2018 דיווח העיתון "הניו יורק טיימס" כי חיל האוויר הישראלי תקף מטרות של שלוחת דאעש בסיני למעלה ממאה פעמים במשך השנתיים הקודמות, באישורו של נשיא מצרים.
ראו גם

המלחמה בטרור בסיני
הג'יהאד הסלפי
הערות שוליים

↑  S/2018/705 (עמ' 11), undocs.org, ‏27 ביולי 2018
1 2   עמוס הראל, ניסיון התנקשות נועז מעיד כי לשלוחת דאעש בסיני יש גישה למידע מודיעיני, באתר הארץ, 26 בדצמבר 2017
↑  Militants involved in South Sinai attack arrested: Third Field Army, Ahram Online, 10 Oct 2013
1 2  Single terror group responsible for most attacks in Sinai, intelligence sources say, Times of Israel, October 3, 2012
↑  “Supporters of Jerusalem” claim responsibility for latest pipeline bombing,Daily News Egypt, July 26, 2012
↑  Jihadist group claims responsibility for Israel attack,Daily News Egypt, September 23, 2012
↑  Salafi group takes responsibility for Eilat rockets, Times of Israel, January 21, 2014
↑  Islamic Jihad Founder: Brotherhood has been funding Ansar Bayt al-Maqdis, Egypt Independent, September 9, 2013
↑  Ansar Bayt al-Maqdis members escape to Gaza, Marsa Matrouh, Egypt Independent, December 9, 2013
↑  רועי קייס, חוסל מנהיג ארגון הטרור שירה רקטות לאילת, באתר ynet, 23 במאי 2014
↑  אבי יששכרוף‏, איום דאעש: הרשות הפלסטינית עצרה כ-15 חשודים בגדה, באתר וואלה, 3 בפברואר 2015
↑   צבי בראל, פרשנות | הבטחת הבחירות של א-סיסי למיגור הטרור בסיני עוד רחוקה ממימוש, באתר הארץ, 8 במאי 2015
↑  "נשבעים אמונים לח'ליף": תומכי דאעש בסיני, באתר nrg‏, 10 בנובמבר 2014
↑  Country Reports on Terrorism 2017 - Foreign Terrorist Organizations: Army of Islam,, United States Department of State, ‏19 בספטמבר 2018
↑    יוחאי עופר, ‏עקב הכרעת דאעש בסוריה: אמ"ן מקצה משאבים לפעילות בסיני, בעיתון מקור ראשון, 25 בפברואר 2018
↑  S/2023/95 (עמ' 10), undocs.org, ‏13 בפברואר 2023
↑  אהוד יערי, ‏סוף הלחימה בסיני, להבות בגבול הגולן, באתר ‏מאקו‏, 16 בינואר 2023
↑  רון בן ישי, הטבח בסיני: מלחמת הקיום של דאעש מול צבא מצרי שאינו יודע להתמודד עמו, באתר ynet, 25 בנובמבר 2017
↑  רועי קייס, ליעד אוסמו ואליאור לוי, פוצצו מטען וירו: 235 נרצחו בפיגוע במסגד בסיני, באתר ynet, 24 בנובמבר 2017
↑  קבוצה אסלאמית מרכזית במצרים חוברת ל"מדינה האסלאמית", באתר JPost, ‏2014
↑  אמיר בוחבוט, אמיר תיבון‏, ארגון ג'יהאד עולמי בסיני: "ירינו הרקטות לאילת", באתר וואלה, 6 ביולי 2013
↑  ד"ר מרדכי קידר, דעה: רמדאן והתגברות הטרור, באתר ערוץ 7, 2 ביולי 2015.
↑  נגד דאעש: "ישראל תקפה יותר מ-100 פעמים במצרים בתוך שנתיים", באתר ynet, 3 בפברואר 2018 (הדיווח המקורי באנגלית)
קים קואוטס

| --- | --- |

קים קואוטס, 2012
 לידה:  21 בפברואר 1958 (בן 67) ססקטון, קנדה 
 מדינה:  קנדה, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1986 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ססקצ'ואן  Nutana Collegiate 
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
 
קים קוֹאוּטְס (באנגלית: Kim Coates;‏ נולד ב-21 בפברואר 1958) הוא שחקן קנדי-אמריקאי. מוכר בזכות תפקידיו בסדרה "ילדי האנרכיה" ובסרטים "סיילנט היל" ,"האויב שבפנים: החיים שאחרי" ו"בלאק הוק דאון".
ביוגרפיה

קואוטס נולד בעיר ססקטון שבפרובינציית ססקצ'ואן, קנדה. התנסה לראשונה במשחק בלימודי דרמה באוניברסיטת ססקצ'ואן.
קריירה

את ניסיונו צבר כשחקן תיאטרון בבמות בקנדה ולאחר מכן בזכות השתתפות בסרט האימה הקנדי "קללת אימטוויל". בשנות ה-90 עבר קואוטס להתגורר בארצות הברית והשתתף בקומדיית הפעולה של טוני סקוט "בכוננות מתמדת" ובקומדיית האימה של ג'ון לנדיס "דם תמים".
בזמן שהותו בהוליווד התיידד קואוטס עם כוכב הקולנוע קווין קוסטנר והופיע בהפקתו "עולם המים" ובמערבון שלו "שטח פתוח" וכמו כן גם בהפקתו של ג'ון טרבולטה "הקרב על כדור הארץ" בתפקיד הצייד קרלו.
בשנת 2001 השתתף קואוטס בדרמת המלחמה של רידלי סקוט "בלאק הוק דאון" בתפקיד סמל הדלתא פורס כריס ווקס. ב-2006 שיחק קואוטס בסרטי האימה "סיילנט היל" בתפקיד השוטר תומאס גוקי ו"מהלכי העורות" בתפקיד איש הזאב זו.
ב-2010 הופיע קואוטס בסרט הפעולה "האויב שבפנים: החיים שאחרי" בתור מפיק הקולנוע בנט סינקלייר מקבוצת הניצולים. ב-2011 שיחק בקומדיית ההוקי "בריון בהשכרה" בתפקיד רוני הורטנס.
קואוטס זכה לחשיפה כשחקן טלוויזיה בסדרות "נמלטים" בתפקיד הסוכן הפדרלי ריצ'רד סולינס ו-"CSI: מיאמי" בתפקיד הפושע רון סריס.
קואוטס מופיע משנת 2008 בסדרת הדרמה "ילדי האנרכיה" בתפקיד אלכסנדר "טיג" טרייגר, חבר אלים במיוחד ב"מועדון ילדי האנרכיה".
חיים אישיים

בשנת 2010 קיבל אזרחות אמריקאית.
קואוטס מתגורר בלוס אנג'לס עם אשתו דיאנה ושתי בנותיו.
פילמוגרפיה נבחרת > קולנוע

קללת אימטוויל (1989)
בכוננות מתמדת (1991)
חתולי הרמוניה (1992)
בלאדי מרי (1992)
אני יודעת שבני חי (1994) – סרט טלוויזיה
הלקוח (1994)
עולם המים (1995)
בלתי נשכח (1996) Unforgettable
נסיעה משותפת (1996)
הקרב על כדור הארץ (2000)
התחלפות (2000)
אוגי רוז (2001)
פרל הארבור (2001)
בלאק הוק דאון (2001)
חשיפה מלאה (2001)
קבוצת הצעקה (2002)
הוליווד צפון (2003)
שטח פתוח (2003)
פשעים חמורים (2003)
תשע נשמות (2004)
מחלק 13 (2005)
איילנד (2005)
בן ערובה (2006)
סיילנט היל (2006)
מהלכי העורות (2006)
צלויים (2006)
מלך הצער (2007)
המשורר (2007)
סוכן חייזרי (2007)
דרוש גיבור (2008)
הבטחה של אקדוחן (2008)
חוטאים וקדושים (2010)
עזרה קטנה (2010)
האויב שבפנים: החיים שאחרי (2010)
בריון בהשכרה (2011)
קורבן (2011)
A Dark Truth ‏(2012)
רובוספיאן: אתחול (2013)
איש נלחם (2014)
האדמה (2016)
מזג אוויר מוזר (2016)
זכרונותיו של מתנקש בינלאומי (2016)
בריון להשכרה 2 (2017)
Cold Brook ‏ (2019)
אי האשליות (2020)
תהיו העיניים שלי‏ (2021)
Double Down South‏ (2024)
Super Dicks‏ (TBA)
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

אקדח של איש מת (1998)
נמלטים (2006–2009)
השדים של דרזדן (2007)
CSI: מיאמי (2008–2009)
ילדי האנרכיה (2008–2014)
חסרי אלוהים (2017)
ריזוטו (2017–הווה)
מלחמת הרוחות (2017–2018)
דם חדש (2021)
ואן הלסינג (2021)
Pretty Hard Cases‏ (2021)
שרברבי הבית הלבן (אנ') (2023)
אדמה סוררת (2025)
לוז ריוואס

לוז מריה ריוואס (באנגלית: Luz Maria Rivas; נולדה ב-6 בפברואר 1974) היא פוליטיקאית אמריקאית המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-29 של מדינת קליפורניה. בשנים 2018–2024 כיהנה כחברת האספה המדינתית של קליפורניה, תחילה כנציגת מחוז הבחירה ה-39 (2018–2022) ולאחר מכן כנציגת המחוז ה-43 (2022–2024).
ביוגרפיה

ריוואס נולדה וגדלה בלוס אנג'לס שבקליפורניה, בת למשפחה ממוצא מקסיקני. היא השלימה לימודי תואר ראשון בהנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ולאחר מכן עבדה עבור מוטורולה. בהמשך השלימה לימודי תואר שני בחינוך בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת הרווארד. בתום לימודיה הגבוהים ייסדה ריוואס מוסד ללא כוונת רווח בשכונה פקוימה (Pacoima) שבלוס אנג'לס שנועד לעודד תלמידות תיכון לפנות לנתיבה מקצועית בתחומי המדע וטכנולוגיה, הנדסה, ומתמטיקה. היא גם כיהנה כחברת ועדת העבודות הציבוריות של עיריית לוס אנג'לס.
בנובמבר 2017 התפטר ראול בוקאנגרה (אנ') מהאספה המדינתית של קליפורניה בשל האשמות בהטרדה מינית. בעקבות זאת הכריזה ריוואס על מועמדותה בבחירות המיוחדות להחלפתו. היא ניצחה בבחירות המיוחדות שנערכו ב-5 ביוני 2018 והושבעה לתפקידה ב-11 ביוני. במהלך כהונתה התנגדה ריוואס להצעות חוק המצמצמות את האסדרה המחמירה על בניית דיור בר-השגה לאורך חופי קליפורניה, אזורים המאופיינים כאמידים ביותר במדינה. בנוסף, היא פעלה לצמצום יכולתן של מוסדות דת לבנות דיור נוסף. ריוואס הייתה חברה בשדולה הפרוגרסיבית של בית המחוקקים המדינתי.
בבחירות 2024 התמודדה ריוואס לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-29 של קליפורניה לאחר שנציג המחוז המכהן טוני קארדנאס הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים. בבחירות מקדימות כלל-מפלגתיות גרפה 43.9% מהקולות והעפילה לבחירות הכלליות לצד יריבה הרפובליקני ריקרדו אנטוניו בניטז. בבחירות הכלליות זכתה ב-77.7% מהקולות ונבחרה לבית הנבחרים האמריקאי. עוד בטרם השבעת הקונגרס ה-119 של ארצות הברית נבחרה ריוואס לייצג את חברי מחזור 2024 בסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים, לאחר שגברה על עמיתותיה שרה אלפרת' ממרילנד ואמילי רנדל מוושינגטון.
הערות שוליים

↑  ג'זמין אולואה, Two Democrats sworn into office to replace California assemblymen accused of sexual misconduct, באתר לוס אנג'לס טיימס, 11 ביוני 2018 (באנגלית)
↑  ארין ב. לוגאן, Assemblymember Luz Rivas will run to replace Tony Cárdenas in Congress, באתר לוס אנג'לס טיימס, 20 בנובמבר 2023 (באנגלית)
↑  דניאלה דיאז, The Gaetz fight heads to the House floor, באתר פוליטיקו, 20 בנובמבר 2024 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  US Congress: R000620
לטיפה סיימון

לטיפה אלייה סיימון (באנגלית: Lateefah Aaliyah Simon; נולדה ב-29 בינואר 1977) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-12 של מדינת קליפורניה. סיימון, חברת המפלגה הדמוקרטית, מייצגת בקונגרס חלקים ממחוז אלמדה הכולל את הערים ברקלי, אוקלנד, אלמדה, אמריוויל, פידמונט וסן לנארדו.
ביוגרפיה

סיימון נולדה וגדלה בסן פרנסיסקו. היא השלימה לימודי תואר ראשון במדיניות ציבורית במכללת מילס. לאחר מכן השלימה לימודי תואר שני במנהל ציבורי באוניברסיטת סן פרנסיסקו, והייתה עמיתת תוכנית יזמים-חברתיים-במגורים באוניברסיטת סטנפורד בשנת 2014.
במהלך כהונתה של קמלה האריס כתובעת המחוזית של סן פרנסיסקו, הובילה סיימון את יצירת תוכנית "בחזרה למסלול" של העיר עבור צעירים שהואשמו במכירת סמים קלים. סיימון גם עבדה בעבר כמנכ"לית של ועדת עורכי הדין לזכויות האזרח של אזור מפרץ סן פרנסיסקו.
בשנת 2016 מונתה סיימון למועצת הנאמנים של אוניברסיטת המדינה של קליפורניה בידי המושל ג'רי בראון. באותה שנה נבחרה לייצג את המחוז השביעי במועצת המנהלים של הרכבת המהירה באזור מפרץ סן פרנסיסקו. לימים סיפרה כי בחרה להתמודד למועצה זו בשל היותה עיוורת שאינה יכולה לנהוג. בשנת 2020 נבחרה לנשיאת מועצת המנהלים.
בפברואר 2023 הכריזה סיימון על התמודדותה לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-12 של קליפורניה. נציגת המחוז המכהנת ברברה לי לא התמודדה מחדש לתפקיד ובמקום זאת רצה כמועמדת בבחירות לסנאט של ארצות הברית בקליפורניה 2024. ב-2 בנובמבר 2023 הביע מושל קליפורניה גווין ניוסאם את תמיכתו במועמדותה של סיימון.
כהונתה החלה עם השבעת הקונגרס ה-119 של ארצות הברית ב-3 בינואר 2025.
סיימון היא אם לשני ילדים. בעלה של סיימון, קווין ווסטון, היה עיתונאי ופעיל חברתי שנפטר מלוקמיה בשנת 2014.