stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלוש אחיות
עלילה > מערכה שלישית

המערכה השלישית נפתחת כעבור שנה בחדרן של אולגה ואירינה (סימן ברור לכך שנטשה השתלטה על משק הבית, מכיוון שבעבר היא ביקשה מהן לחלוק ביחד את החדר, כדי שבנה יוכל לקבל חדר משלו). פרצה שרפה בעיר וכתוצאה ממשבר זה, אנשים נכנסים ויוצאים מהחדר, נושאים עמם שמיכות ובגדים על מנת להגיש עזרה. אולגה, מאשה ואירינה כועסות על כך שאחיהן אנדרי מישכן את הבית, על מנת להחזיר את הכספים שהפסיד בהימורים והאציל את הסמכויות לאשתו. אולגה הנוכחת באכזריותה של נטשה כלפי אנפיסה, המשרתת הקשישה, מנסה לעמוד לצידה, אולם אינה מצליחה בכך. מאשה, מתוודה בפני אחיותיה על אהבתה לורשינין ("אני מאוהבת, מאוהבת... מאוהבת באיש הזה...") בשלב מסוים, קוליגין (בעלה) נכנס לתוך החדר, מצהיר על אהבתו כלפיה ויוצא משם. אירינה נואשת בשל משלח ידה, היא עוסקת בהוראה. היא אפילו ממורמרת בשל שאיפותיה המטופשות והחינוך שלה ("אני כבר לא זוכרת איך אומרים באיטלקית חלון או תקרה"). בעידודה של אולגה היא מחליטה להיענות להצעות הנישואים של טוזנבך למרות שהיא אינה אוהבת אותו. צ'בוטקין מועד אל החדר בעודו שתוי, מפיל שעון שהיה שייך לאמן של האחיות, אותה אהב והשעון מתנפץ על הרצפה. אנדרי בהתפרצות של שנאה עצמית, מספר על חוסר התכלית של החיים ואכזבתו מאופיה של נטשה ומתחנן בפני האחיות שיסלחו לו על הכול.
עלילה > מערכה רביעית

המערכה הרביעית והאחרונה נערכת בגן השייך לבית פרוזורוב. החיילים, שכעת הם ידידי המשפחה, מתכוננים לעזוב את האזור. מתיחות רוחשת מתחת לפני השטח, מכיוון שסוליוני הזמין את הברון לדו-קרב, אולם טוזנבך מתכוון להסתיר זאת מאירינה. הוא ואירינה משוחחים שיחה קורעת לב, בה היא מתוודה בפניו שהיא אינה יכולה לאהוב אותו ("הלב שלי כמו פסנתר כנף מפואר שנעלו אותו והמפתח אבד"). בדיוק כשהחיילים עוזבים, נשמע קול ירייה, ומעט לפני שהמחזה מסתיים מגיעה הידיעה על מותו של טוזנבך בדו-קרב. מאשה מתייפחת בזרועותיו של ורשינין, אבל בעלה מקבל אותה בזרועות פתוחות בחזרה. אולגה נענית בחוסר רצון להצעה לנהל את בית הספר בו היא מלמדת. היא לוקחת עמה את אנפיסה, וכך מצילה את הישישה מאכזריותה של נטשה. גורלה של אירינה אינו ברור, אבל אפילו כשהיא מבכה את מותו של טוזנבך, היא מעוניינת לשמור על עבודתה כמורה. נטשה נותרת בעלת הבית ומשגיחה על הכול ("מה המזלג עושה על הספסל הזה?" (צועקת)). אנדרי תקוע בנישואיו עם שני ילדים, שתי הנפשות היחידות שנטשה באמת אוהבת. כשהמחזה מסתיים, שלוש האחיות מתבוננות בעצב בחיילים העוזבים לקול צלילי תזמורת המנגנת שיר לכת. כשצ'בוטיקין שר "ט-ר-רה בום-בום-די-בום" לעצמו. השורות האחרונות של אולגה מבטאות את הבלבול אותו הן חשות בנוגע לסיבה לסבל ולשמחה הטמונים בחיים: "אם רק היינו יודעות! אם רק היינו יודעות!".
הצגת הבכורה

המחזה נכתב עבור התיאטרון האמנותי של מוסקבה. הצגת הבכורה שלו הייתה ב-31 בינואר 1901, בבימויים של קונסטנטין סטניסלבסקי וולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו. סטניסלבסקי גילם את דמותו של ורשינין בעוד ששלוש האחיות היו: אולגה קניפר (שבשבילה צ'כוב כתב את תפקידה של מאשה), מרגריטה סאוויצקאיה כאולגה ומריה אנדרייבה בתפקיד אירינה. מריה לילינה (אשתו של סטניסלבסקי) שיחקה את נטשה, וסבולוד מיירהולד גילם את דמותו של טוזנבך, מ. גרומוב היה סוליוני ואלכסנדר ארטיום היה צ'בוטיקין.

ההצגה התקבלה בביקורות מעורבות. צ'כוב חש שהבימוי הנמרץ של סטניסלבסקי עירפל את הדקויות של המחזה, ושרק קניפר הפגינה את ההתפתחות בדמות באופן שהוא התכוון לו. לפי השקפתו של הבמאי החשוב היה להראות את התקוות, השאיפות והחלומות של הדמויות, אולם הקהל התרגש בעיקר מהחמלה שחש כלפי בדידותן של האחיות, מיאושן ומכך שלבסוף השלימו עם מצבן בלי להתלונן. אף-על-פי-כן היצירה זכתה לפופולריות ובמהרה נהפכה לחלק מהרפרטואר של התיאטרון.
תרגומים לעברית

אנטון פבלוביץ' צ'כוב, ארבעה מחזות : בת השחף : הדוד וניה : שלוש אחיות : גן-הדובדבנים, מתורגמים מרוסית בידי אברהם שלונסקי. תל אביב : עם עובד (תשכ"ט), עמ' 149–242, 354-347.
אנטון צ'כוב, שלוש אחיות, עברית: ערן בניאל, ספריית התיאטרון של בית צבי, 1991, 1998.
אנטון פ. צ'כוב, שלוש אחיות: דרמה בשלוש מערכות, נוסח עברי: שמעון בוזגלו, הוצאת אור עם, תשע"א 2010.
הערות שוליים

↑  Rayfield, Donald (1997). "Three Sisters". Anton Chekhov: A Life. London: Harper Collins. p. 515. ISBN 978-0-0025-5503-6.
↑  Styan, John L. (1960). The Elements of Drama. Cambridge, England: Cambridge University Press. p. 209. ISBN 0-521-09201-9.
↑  Three Sisters Act 4, Julius West's translation: "NATASHA: Mihail Ivanitch Protopopov will sit with little Sophie, and Andrei Sergeyevitch can take little Bobby out. ... [Stage direction] ANDREY wheels out the perambulator in which BOBBY is sitting."
↑  כל הציטוטים המופיעים כאן הם מתרגומו של שמעון בוזגלו
↑  Efros, Nikolai (2005). In Gottlieb, Vera. Anton Chekhov at the Moscow Art Theatre. London: Routledge. p. 15. ISBN 978-0-4153-4440-1.
↑  Allen, David (2000). Performing Chekhov. London: Routledge. pp. 27–28. ISBN 978-0-4151-8934-7.
↑  Hingley, Ronald (1998). Five Plays. Oxford, England: Oxford University Press. p. xix. ISBN 978-0-192-83412-6.
↑  "שלוש אחיות" בתיאטרון החיפני, למרחב, 29 בינואר 1967
↑  חוה נובק, "שלוש אחיות"   ב"קאמרי", דבר, 8 ביוני 1976
↑  שוש אביגל, געגועים למוסקבה, חדשות, 12 באוקטובר 1990
↑  ג. עיטור, שלוש אחיות כפול שתיים, חדשות, 31 בדצמבר 1990
↑  מיכאל הנדלזלץ, לאן נעלמה המנצחת, באתר הארץ, 27 ביוני 2005
↑  מיכאל הנדלזלץ, "שלוש אחיות": השחקנים והטקסט מפצים על מגבלות ההצגה, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2010
↑   ליאור סורוקה, מימון המונים הביא את "שלוש אחיות" של צ'כוב להבימה, באתר הארץ, 27 ביוני 2016
 יאיר אשכנזי, "שלוש אחיות": זה פוליטי גם כשכן קוראים צ'כוב, באתר הארץ, 26 באפריל 2017
↑   יאיר אשכנזי, גילה אלמגור, ליא קניג ויבגניה דודינה יככבו ב"שלוש אחיות" מאת צ'כוב, באתר הארץ, 13 באוקטובר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007570267805171  BNE: XX2047796  BnF: cb13325887t (data)  GND: 4065408-4  LCCN: no2010109542  MusicBrainz work: 02e2edbc-5395-4b35-a8df-5ce6ff64e078  NKC: aun2006373666  NLA: 35212772  SUDOC: 061508985  VIAF: 296978809   WorldCat (עם VIAF): 296978809 
סטניסלבסקי בתפקידו של ורשינין
איור של צ'כוב משנת 1901
בקארדי בריזר

| --- | --- |

בקבוקי בקרדי בריזר
 סוג:  אלכופופ
 אחוז אלכוהול:  4
 יצרן:  בקארדי
 מוצא:  קובה
 מועד הכנה ראשוני:  2000
 צבע:  משתנה
בקארדי בריזר (או בריזר בקיצור; במקור: Bacardi Breezer) הוא משקה אלכופופ מבוסס רום עם אחוז אלכוהול נמוך של כ-4%. המשקה מיוצר על ידי חברת בקארדי העולמית במבחר טעמים מתוקים כגון: לימונדה, לימון, אננס, אפרסק, תפוח, אשכולית, ליים, תפוז, אבטיח, מנגו וחמוציות.
המשקה הושק בשנת 1990 והיה מיועד בעיקר לקהל הצעיר. תחילה הושק בארצות הברית אחר כך בממלכה המאוחדת, שם צבר פופולריות רבה, בהמשך בשאר אירופה, דרום אפריקה, קנדה, ואוסטרליה. המשקה גם היה מוביל בשוק המשקאות האלכוהוליים הקלים בהודו. בסוף שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000, הוא היה בין הגורמים לעלייה בצריכת משקאות חריפים על ידי צעירים, ואף הוטל עליו מס נוסף בבריטניה.
בעשור השני של המאה ה-21 סבל מירידה חדה בפופולריות ושיווקו נפסק ברוב המדינות. בשנת 2023 הושק המותג בעיצוב מחודש בממלכה המאוחדת ובמספר מדינות נוספות.
שיווק בישראל

הכדורגלן אייל ברקוביץ' טען שהוא יזם את יבוא המשקה לישראל, יחד עם איש העסקים אילן טריגר, בעת ששיחק בקבוצת הכדורגל סאות'המפטון. בשנת 2001 יצר קשר עם משרדי חברת בקארדי באנגליה ובמקביל פנה לחברת טמפו משקאות שתשמש כמפיץ. עם זאת, באותה עת החלו כבר מספר יבואנים וסיטונאים קטנים לייבא אותו לישראל. ביולי 2002 קיבלה טמפו את הזיכיון הבלעדי לשיווק המשקה. המשקה נמכר בישראל בבקבוקי זכוכית של 275 מיליליטר ובמארזים של שישה בקבוקים, וקודם במסע פרסום שהפיקה חברת מקאן תל אביב.
ביולי 2004 תבע ברקוביץ' 6 מיליון שקל מטמפו, בטענה כי הפרה את החוזה שעל פיו היה זכאי יחד עם שותפו לקבל 10% מהרווחים ממכירות בקארדי בריזר. בינואר 2012 בית המשפט המחוזי בתל אביב קבע כי יקבל 400 אלף שקל פיצוי מטפמו. בנובמבר 2013 הסתיים בפשרה בבית המשפט העליון ערעור נוסף, על פיו קיבל ברקוביץ' ושותפו 200 אלף שקל נוספים.
ערך תזונתי

הרכיבים העיקריים של המשקה, כפי שמצוין על הבקבוקים הם: מים מוגזים, רום בקארדי, סוכר וחומצת לימון. כמו כן, צבעי מאכל שונים נוספים למשקה, על מנת להעניק לו את הצבע הפרותי.
המשקה מכיל 60 קלוריות ל 100 גרם (כ-165 קלוריות לבקבוק 275 מיליליטר).
בחלק מהמשקאות נעשה שימוש בצבע המאכל E102 (טרטרזין) שהשפעותיו הבריאותיות שנויות במחלוקת בישראל, מדינות אירופה וארצות הברית. משרד הבריאות הישראלי כופה את ציון נוכחות החומר במשקה ברשימת המרכיבים.
הערות שוליים

↑  Guardian staff reporter, Rum: 17th century Caribbean drink that became international cocktail essential, The Guardian, ‏25 FEB 2010
↑  Sarah Hall, New wave of 'sophisticated' alcopops fuels teenage binge drinking, The Guardian, ‏14 בדצמבר 2002
↑  Michael Hann, Pop goes the tax, The Guardian, ‏22 במרץ 2007
↑  Andrea Strafile, The Boom and Bust of the Bacardi Breezer, a Generation's Introduction to Booze, Vice, ‏12 November 2020
↑  Rebecca Fulleylove, Breezer launches a renewed global identity, Creative Review, ‏31 MAY 2023
Breezer receives global rebrand - The Spirits Business, The Spirits Business, ‏31 במאי 2023
↑  אסף ברגרפרוינד, הכדורגלן אייל ברקוביץ הגיש תביעה בסך  6 מיליון שקל נגד חברת המשקאות טמפו, באתר הארץ, 7 ביולי 2004
↑  אסף ברגרפרוינד, יבואן בקרדי בריזר חשוד בעבירות מס ב-300 אלף שקל, באתר TheMarker‏, 7 בנובמבר 2002
↑  ענת ביין, טמפו קיבלה זיכיון בלעדי לשיווק בקרדי בריזר, באתר TheMarker‏, 16 ביולי 2002
ורד שרון-ריבלין, ‏טמפו תשווק בלעדית את המשקה בקרדי בריזר, באתר גלובס, 16 ביולי 2002
↑  ענת ביין, ‏מקאן-אריקסון ישראל יטפל בתקציב מותג בקרדי בריזר של טמפו, באתר גלובס, 10 ביולי 2003
↑  אסף ברגרפרוינד, הכדורגלן אייל ברקוביץ' תובע 6 מיליון שקל מטמפו, באתר TheMarker‏, 6 ביולי 2004
↑  הילה רז, טמפו תשלם לאיל ברקוביץ' ואיל טריגר 400 אלף שקל, באתר TheMarker‏, 3 בינואר 2012
חן מענית, ‏ביהמ"ש: טמפו תפצה את אייל ברקוביץ' ב-400 אלף שקל, באתר גלובס, 3 בינואר 2012
↑   יסמין גואטה, הסתיים הסכסוך בין טמפו לאייל ברקוביץ': החברה תפצה אותו ב-600 אלף ש', באתר TheMarker‏, 18 בנובמבר 2013
יובל יועז, ‏טמפו תגדיל את הפיצוי לאייל ברקוביץ' ב-200 אלף שקל, באתר גלובס, 18 בנובמבר 2013
כורדיסטן24

| --- | --- |

 פרטי הערוץ
 משרד ראשי:  ארביל 
 
 www.kurdistan24.net
 
כורדיסטן24 או K24 (בכורדית: Kurdistan Bîst û Çar) היא רשת חדשות כורדית הפועלת מארביל, שבכורדיסטן העיראקית, עם משרדים נוספים בוושינגטון די. סי. ובקלן שבגרמניה, שהושקה באוקטובר 2015‏. היא משדרת בשפות סוראני וקורמאנג'י שהם דיאלקטים כורדיים וכן באנגלית וטורקית. נורלדין ווייסי ייסד את החברה והיה המנכ"ל עד שהחליף אותו מוחמד קארים.
טורקיה הסירה מספר ערוצי שידור כורדים, בהם כורדיסטן24, משידורי הלוויין שלה, "טורקסאט", על "הפרות שידור" לטענתם, במהלך משאל העם על עצמאות האזור בשנת 2017‏.
באוקטובר 2017, החליטה הוועדה למדיה ותקשורת של ממשלת עיראק להוציא צו סגירה והחרמת כל הציוד של התחנה וצוות העובדים, בטענה שהיא פועלת ללא רישיון, מסיתה לאלימות ומפריעה לשלום ולביטחון.
הערות שוליים

1 2  Noreldin Waisi (4 בנובמבר 2015). "Kurdistan 24: Breaking New Ground". Kurdistan 24. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "3 TV channels, to be removed from TurkSat over broadcasting violations". DailySabah.
↑  English, Kurdistan 24 (28 באוקטובר 2017). "Baghdad's ban of Kurdistan24" (באנגלית). {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Iraq's media and communications commission bans" (בצרפתית). 28 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
ג'לאל-אבאד

ערך זה עוסק בעיר בקירגיזסטן. אם התכוונתם לעיר באפגניסטן, ראו .
ג'לאל-אבאד (בקירגיזית: Жалал-Aбад; ברוסית: Джалал-Абад) היא עיר בדרום-מערב קירגיזסטן ובירת המחוז בעל השם הזהה. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2022, אוכלוסיית העיר מנתה 127,122 בני אדם, מה שהופף אותה לעיר השלישית בגודלה בקירגיזסטן, אחרי בישקק ואוש.
גאוגרפיה

העיר משתרעת על פני 88 קילומטרים רבועים בפינה הצפון-מזרחית של עמק פרגנה במרחק של כ-250 ק"מ דרום-מערבית לבירה בישקק ובסמוך לגבול עם אוזבקיסטן. העיר שוכנת לאורך נהר קוגרט ולמרגלות הרי בבאשה אתא.
ג'לאל-אבאד נמצאת בדרך המשי. העיר מושכת מטיילים זה אלפי שנים. בין המטיילים בעיר ניתן למנות סוחרים, תיירים ועולי רגל המגיעים למקומות הקדושים באזור. אנשים חולים ביקרו בג'לאל-אבאד כדי למצוא תרופה החבויה בהר איוב טאו בגובה 700 מטר מעל פני הים, שלושה קילומטרים מחוץ לעיר עצמה.
בתחילת המאה ה-19 נבנה חאן קטן באזור. עם הזמן החאן גדל ושימש לאירוח אנשים רבים, עד שהאוכלוסייה בעיר התפתחה. התושבים המקומיים עסקו בחקלאות ובמסחר. בשנת 1870 הגיעו מהגרים רוסים לאזור. הם הקימו משמר לעיר ובית חולים צבאי.
האזור שבו שוכנת העיר ידוע באגוזי המלך שלו.
הערות שוליים

↑  Kyrgyzstan: Administrative Division (Region and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007478048405171  GND: 4801825-9  LCCN: n2004150953  VIAF: 139762792   WorldCat (עם VIAF): 139762792 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קירגיזסטן ובנושא יישובים באסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כל העיר

| --- | --- |

 סוג:  מקומון
 תדירות:  שבועון
 מו"ל:  אבי סולומון
 מייסד:  רשת שוקן
 תאריכי הופעה:  10 באוגוסט 1979 – הווה (45 שנים) 
 שפה:  עברית 
 מדינה:  ישראל 
 www.kolhair.co.il
 
לוגו העיתון עד שנת 2006
מתחם "שערי ירושלים" בו שכנו משרדי מערכת העיתון עד שנת 2008
כל העיר הוא מקומון ירושלמי שראה אור לראשונה ב-1979. המקומון היה הראשון מרשת שוקן, שהייתה לרשת המקומונים הראשונה בישראל.
היסטוריה

העיתון נוסד על בסיס צוות המקומון הירושלמי, "ירושלתון", ויצא לאור לראשונה בשם "כל העיר" ב-10 באוגוסט 1979. העיתון הופץ בירושלים ובסביבתה בימי שישי, בתחילה בחינם והכנסתו הייתה מבוססת על פרסום ולוחות מודעות. הוא זכה להצלחה רבה מאחר שטרום תקופת הרדיו המקומי והפרסום המקוון באינטרנט, הציע לעסקים מקומיים אפשרות לפרסם מודעות במחיר זול יותר מהעיתונות הארצית וממוקד לקהל מקומי. החל מ-1984 נמכר בתשלום אך עיקר הכנסתו עדיין מבוססת על פרסום. העורך הראשון, יוסי קליין, ביסס את עיצוב העיתון לפי מודל המקומון הניו יורקי "ווילג' וויס", שאחוזי החלוקה היו 45% טקסט ו-55% מודעות. עם מודעות פרסומת בגודל של חצי עמוד, עומד או אפילו שני עמודים. מנכ"ל העיתון היה רוני ארן שבהמשך מונה להיות מנכ"ל רשת שוקן כולה.
מערכת "כל העיר" שכנה בתחילה בדירת מגורים צנועה ברחוב רבי עקיבא בצמוד לגן העצמאות שבמרכז העיר. לאחר שהבניין בו שכנו משרדי מערכת העיתון נמכר, ובהמשך נהרס לטובת הקמת מגדל מגורים, עברה למתחם "שערי ירושלים" באזור התחנה המרכזית בירושלים.
בשנות ה-80 צבר העיתון מוניטין ארצי של כלי תקשורת איכותי, לוחם, נון-קונפורמיסטי ואנטי ממסדי, ששילב תחקירים, ראיונות בלעדיים וכתבות עומק מקיפות. "כל העיר" הפך באותה תקופה לעיתון הרביעי בתפוצתו בישראל בסופי שבוע; בירושלים לבדה מכר העיתון מדי יום ששי כמות עיתונים גדולה יותר מכל עיתון ארצי אחר, לרבות "ידיעות אחרונות". לאור הצלחתו הרבה של "כל העיר", החליט "ידיעות אחרונות" להקים לו עיתון מתחרה בירושלים בשם "קול ירושלים", שאותו הקים וערך העיתונאי והסופר חיים שיבי. כדי להיכנס לשוק, עיתון "קול ירושלים" חולק חינם יחד עם "ידיעות אחרונות", ורשת שוקן פנתה פנה לממונה על ההגבלים העסקיים בתביעה לחייב את "ידיעות אחרונות" להוציא את המקומונים שלו למכירה עצמאית, בטענה כי יתרון התפוצה של "ידיעות אחרונות" בזירה הארצית יוצר תחרות בלתי הוגנת. בשנת 2000, לאחר שנים שבהן התנהל הדיון בנושא, נדחתה התביעה, לאחר שנקבע שצירוף מקומון לעיתון האם שלו הוא מהלך מסחרי מקובל בשוק. "כל העיר" גם החל להיות מופץ גם כמוסף מקומי כחלק מעיתון "הארץ"
ביולי 2002 מונה אנשיל פפר, הכתב לענייני חרדים ב"הארץ", לתפקיד עורך "כל העיר", מינוי שעורר הד תקשורתי והתנגדות מצד פעילי שמאל אשר ראו בו "צעיר דתי שידוע בנטייתו הימנית" ואף איימו בהחרמת העיתון. לאחר כשנה עזב את "כל העיר" ובסוף שנת 2003 חזר לכתוב ב"הארץ" ככתב לענייני חינוך.
במהלך שנת 2008 נסגרו משרדי מערכת העיתון במסגרת תוכנית ההתייעלות ומיתוג מחדש של רשת שוקן והיא מוזגה עם משרדי עיתון "העיר" ומטה רשת המקומונים שוקן בתל אביב. ב-2009 עברה גם מערכת רשת המקומונים שוקן לתוך מטה קבוצת הארץ ברחוב שוקן בתל אביב. במסגרת המיתוג מחדש שונה שם העיתון ל"העיר - ירושלים" (כמו מוספים דומים בערים אחרות, דוגמת כלבו בחיפה שהפך ל"העיר - חיפה"). לאחר כמה שנים המיתוג מחדש בוטל, העיתון חזר לשם "כל העיר", הוקם לו אתר אינטרנט עצמי בשמו המקורי והמהדורה האלקטרונית שלו הפכה זמינה בחינם. בנוסף, הוחל בפרסום מהדורה של העיתון בעיר מודיעין ("כל העיר מודיעין"), בעיר בית שמש ("כל העיר בית שמש") ומדור חדשות המכסה את העיר מעלה אדומים.
בסוף שנת 2021 עבר "כל העיר" לבעלותו של אבי סולומון, ששימש קודם כמנכ"ל רשת שוקן.
תחקירים חשיפות ותביעות דיבה

במשך השנים פרסם "כל העיר" תחקירים וחשיפות, שחלקם הגיעו לבתי המשפט כתביעות דיבה. בין המקרים הבולטים היו:
תחקירים חשיפות ותביעות דיבה > אהוד אולמרט

בתקופה שבה כיהן אהוד אולמרט כראש עיריית ירושלים היה "כל העיר" המבקר החריף ביותר שלו. על רקע הבחירות לרשויות המקומיות של 1993, בעת המירוץ הראשון של אולמרט לראשות העירייה, חשף העיתון הסכם סודי שנחתם בין אולמרט לנציגי הסיעות החרדיות. אחר כך ביקר את פרויקט הולילנד ודיווח בזמן אמת על התכנון המסתמן, על אחוזי הבנייה החריגים ועל שינויי הייעוד. כמו כן דיווח על הנסיעות התכופות והממושכות שלו לחו"ל. אולמרט בתגובה הטיל חרם מודעות על "כל העיר" ואסר על העירייה לפרסם בעיתון.
ב-2002 הגיש עורך העיתון יוסף כהן תביעת דיבה נגד אולמרט. לאחר שורת מקרים שבהם הציג אותו אולמרט כ"עבריין פלילי". כהן זכה בתביעה ואולמרט חויב לפצותו ב-10,000 שקל. ב-2004 הגישו רשת שוקן, ועורך "כל העיר" אז, אנשיל פפר, תביעת דיבה נוספת נגד אהוד אולמרט בה נטען, כי אולמרט אמר דברי לשון הרע בישיבת ועדת הכספים, בעת שכיהן כראש עיריית ירושלים, ובמהלכה אמר אולמרט לחבר מועצת העיר ירושלים אודי ארנון, לשעבר כתב העיתון: "העיתון שעבדת איתו, מזדהה עם החמאס". העיתון זכה בתביעה ואולמרט התנצל בפניו בישיבת המועצה האחרונה שלו כראש עיריית ירושלים.
תחקירים חשיפות ותביעות דיבה > מעריב

ב-1994 פרסמה הכתבת לענייני משפט ותקשורת, בירנית גורן, תחקיר שבו נטען כי מו"ל "מעריב" עופר נמרודי סוחט מפרסמים באמצעות איומים בפרסום תחקירים על אודותיהם. התחקיר פורסם זמן קצר אחרי שפרשת האזנות הסתר, "פרשת נמרודי א'", התגלתה ב-15 באפריל 1994. במרכז התחקיר
עמד עו"ד רונאל פישר, אז עיתונאי צעיר ובולט שהובא על ידי נמרודי מעיתון "חדשות", שצוטט בכתבה כמי שאמר לעיתונאי בכיר "מעריב": "אני מרוויח יותר כסף מכתבות שאני לא מפרסם מאשר מכתבות שאני כן מפרסם". נמרודי הגיש אז תביעו דיבה נגד גורן ו"כל העיר" בסך 5 מיליון שקל. התביעה הסתיימה בפשרה, מאחר שנמרודי ביקש שהעניין לא יגיע לדיון משפטי.
תחקירים חשיפות ותביעות דיבה > יחידת רימון

ב-1995 פרסם העיתונאי יגאל מוסקו, חשיפה ראשונה של סיירת רימון שפעלה כיחידת חיסול ברצועת עזה בשנות ה-70 של המאה ה-20. החשיפה הביאה לסערה ציבורית, ושנתיים אחר כך, דניאל עוקב, שרצח שני תיירים בדרך לאילת, ולא יכול להצביע על מניע כלשהו למעשיו, טען שהשרות בסיירת רימון השפיע על מצבו הנפשי לאחר שהשתתף בפעילות של מעצר וחיסול מחבלים. עוקב הוכר כנכה צה"ל ב-2001.
תחקירים חשיפות ותביעות דיבה > הזוג נתניהו

"כל העיר" היה העיתון הראשון לפרסם שבנימין נתניהו, כבר כראש האופוזיציה בתקופה שקדמה לבחירתו לראשות הממשלה בבחירות שנערכו ב-1996, היה מנצל את מעמדו לרעה, מתחמק מתשלום במסעדות או תובע הנחות מבעלי עסקים בירושלים. במאי 1995, פרסם יואב קווה, כתבת תחקיר תחת הכותרת "ההנחות של בנימין נתניהו", ובה עדויות של מסעדנים ובעלי עסקים על חשבונות שלא שולמו או הנחות שניתנו בהיקף של אלפי שקלים. באוקטובר 2000, חשף העיתון כי אשתו של נתניהו, שרה תבעה את אבנר עמדי על החזקת רכושה, ואילו הוא טוען שהזוג נתניהו מתחמק מתשלום עבור שירותיו (פרשת עמדי).
תחקירים חשיפות ותביעות דיבה > פרשת כפר סאלם

בפברואר 1988 חשף, ב"כל העיר", העיתונאי יזהר באר, את פרשת קבורתם של ארבעה פלסטינים בכפר סאלם שליד שכם. בעקבות החשיפה נפתחה חקירה של מצ"ח והאחראים הועמדו למשפט צבאי.
עורכי העיתון

יוסי קליין 1979–1982
יואל אסתרון 1982–1984
אהוד אשרי ויצחק אשכנזי (עורכים משותפים) 1984–1989
דורון גלעזר 1989–1993
שחר אילן 1993–1994
רותי יובל 1994–1996
יוסף כהן 1996–2002
אנשיל פפר 2002–2003
איתן מרקוביץ' 2003–2004
אורי שאלתיאל 2004–2005
אלעד ליפשיץ מ-2005
כותבים בולטים

עם הכתבים בעיתון במהלך השנים נמנים:
עמית סגל - כתב לענייני חינוך ובתי ספר
נדב לפיד - מבקר טלוויזיה
דרור בורשטיין - מבקר שירה, אמנות, מוזיקה קלאסית
יונתן לוי - כתב טור אישי בנושאי רוחניות
אלי פטל - מבקר מוזיקה
ינון בן שושן - כתב לענייני חינוך ובתי ספר
אהד פישוף - כתב לענייני מוזיקה
ג'קי לוי - בעל טור "סולם יעקב" בו חיווה את דעתו כמבקר וכמתפלל על בתי הכנסת בירושלים
מיכאל ספרד - כתב לענייני משפט
שלום ירושלמי - שימש כסגן עורך העיתון
יאיר אטינגר - כתב לענייני צבא ומתנחלים
נדב שרגאי - כתב לענייני משפט צבא ומתנחלים
גיל חובב - בעל טור בנושאי אוכל ובישול
יגאל סרנה - כתב ותחקירן
יגאל מוסקו - כתב ותחקירן
אלברט סויסה - כתב ובעל טור
יותם בנזימן - בעל טור
יאיר שלג - כתב לענייני יהדות
אסף גברון - מבקר תרבות ומוזיקה
חיים ברעם - בעל טור
יונתן בר גיורא - כתב טור סאטירי בשם "אתם שואלים - קליידרלאסט עונה"
סיון כהן - כתבת מדור הרכילות "מדור לחיפוש קרובים"
מיכאל דק - מבקר אמנות, ספרות ותרבות
יורם בינור - כתב
ישי אדר - מבקר מוזיקה
ספי בן-יוסף - בעל טור בנושאי טיולים וידיעת הארץ
רן שריג - מבקר מוזיקה
יוסי סעידוב - כתב מוניציפלי, עורך החדשות וסגן עורך העיתון.
שאנן סטריט - כתב טור אישי בשם "נווה שאנן"
מנחם בן - כתב מדור שבועי לספרות בשם "שירה"
סייד קשוע - מבקר טלוויזיה ובעל טור אישי בעל אופי סאטירי
יפעת ראובן - עורכת משנה, כתבת פלילים, משטרה ומגזין
ירון גולן - מבקר ספרות
גידי וייץ - כתב ותחקירן
נעה ידלין - כתבה את הטורים "מנתחת מערכות" ו"חוזרת בתשובה"
אייל הראובני - כתב לעניינים מקומיים
טוביה בסקינד
עמוס נוי - עורך התרבות
אסנת שורץ - מייסדת ועורכת "עכבר כל העיר"
דוד קופרמן ("דודו ראש העיר") - כתב טור על חיי הלילה של ירושלים
רחל מהגר
רוני דיאון - כתב ופרשן ספורט
אלון דיסקין
רוני רחמני -לכתב ענייני העולם היהודי
יעל שוב - מבקרת קולנוע וסופרת
איל חלפון
דודו גבע - כתב מדור סאטירה וקומיקס על כדורגל בשם "אהלן וסהלן בפרשת הפנדל המפוקשש"
שמעון גלבץ - בעל טור בנושאי מוזיקה ותרבות
אורי בלאו - כתב צבאי
דוד אוחנה
אריק וייס - כתב תרבות
גידי אביבי - מבקר מוזיקה וקולנוע
יובל לוי - מבקר מוזיקה
אילת יגיל - מבקרת מוזיקה
שרון בן עזר - מבקרת מוזיקה
הלל כהן - כתב לענייני שטחים
שלמה צזנה - סגן עורך העיתון
סגול 59 (חן רותם) -כתב מוזיקה
רפרם חדד - כתב לענייני אוכל ותרבות
יעקב גרוס
אמנון בירמן - מחבר תשבצי היגיון
יורם בר - מבקר מוזיקה
נתיב רובינזון
ירון אביטוב
יזהר באר
יעל הדיה
מיכל מירון-שקד
ערן סידיס
ראו גם

העיר
חתך חיץ

חתך חיץ מרכזי ואלכסוני
חתך חיץ (באנגלית: Episiotomy) הוא הליך כירורגי בדופן הנרתיק האחורי במהלכו נחתכות הרקמות מהנרתיק והלאה, שנעשה במהלך הלידה על ידי המיילד או הרופא. ההליך נועד לזרז את הלידה ולהקטין את הסיכון לקרעים חמורים שמתרחשים באופן עצמוני ולרוב בלתי צפוי. לפי המחקרים העדכניים בתחום, ההליך כבר אינו מומלץ כמו בעבר ויעילותו שנויה במחלוקת. עם זאת, השימוש בו עדיין נפוץ במדינות רבות.
שימושים

שימוש ראשון בשיטה הוא כאשר התינוק מתקדם מהר בתעלת הלידה וקיים חשש להיווצרות קרעים עצמוניים חמורים באזור החיץ הקדמי או האחורי. שימוש שני הוא חיתוך למטרת הרחבת הנרתיק כאשר נדרש יילוד מהיר של התינוק עקב חשש לבריאותו. בנוסף משתמשים בשיטה זו במיוחד בלידות מכשירניות, ובפרט בלידת מלקחיים. כמו כן, משתמשים בשיטה זו גם כאשר יש חשד לתינוק גדול, כאשר מדובר בלידת עכוז, או במצבים בהם היולדת סבלה מקרעים חמורים בלידות קודמות וקיימות צלקות נרחבות שפוגעות בהתרחבות הנרתיק.
סוגים

קיימים שני סוגים עיקריים של חתך חיץ:
סוגים > חתך חיץ מרכזי

חיתוך אמצעי (Median) מהנרתיק לכיוון פי הטבעת. נפוץ בעיקר בארצות הברית וקנדה.
יתרונות: לשיטה זו יתרונות רבים על פני השיטה השנייה; כגון החלמה מהירה, איבוד דם מועט, פחות כאבים בעת קיום יחסי מין.
חסרונות: מגביר את הסיכון להרחבת הקרעים באזור פי הטבעת, וכתוצאה מכך לבעיות ארוכות טווח הכוללות בריחת שתן וחוסר שליטה בנפיחוֹת או בהפרשת צואה.
סוגים > חתך חיץ אלכסוני

חיתוך אמצעי צידי (Medio – lateral) מהנרתיק, בזווית של 45 מעלות מפי הטבעת. זהו החתך המקובל יותר בישראל.
יתרונות: חיתוך אלכסוני מפחית את הסיכון לקריעה של השרירים באזור פי הטבעת.
חסרונות: איבוד דם מוגבר, כאבים רבים יותר, קושי בתיקון, סיכון גבוה לתחושת אי נוחות בעיקר בעת קיום יחסי מין .
השפעות של קרעים עצמוניים

קרעי אזור חיץ הנקבים הקדמי עלולים לכלול פגיעה בשפתי הפות, בנרתיק הקדמי באזור השופכה או באזור הדגדגן. קרעים באזור חיץ הנקבים האחורי כוללים פגיעה בקיר האחורי של הנרתיק, בשרירי החיץ או בסוגר של פי הטבעת. חתך חיץ נועד כדי לבצע את אותה פעולה באופן יזום, וכתוצאה מכך למנוע היווצרות קרעים חמורים אשר קשה יותר לתקן ושעלולים לגרום לסיבוכים ארוכי טווח.
הועלתה השערה לפיה יש קשר בין חיתוך החיץ ובין הסיכון לקרעים עצמוניים של אזור החיץ בלידה הבאה. השערה זו מתבססת על כך שתכונות הריפוי של רקמה שעברה טראומה נפגעות. לפיכך, רקמה שהחלימה לאחר חתך חיץ עלולה להיות מועדת יותר לפגיעה בלידה הבאה. מחקר שכלל כ-6,000 יולדות אכן מצא קשר מובהק בין השניים.
השפעות של קרעים עצמוניים > דרגות חומרה

קרעים נחלקים ל-4 דרגות חומרה על פי מידת עומק הפגיעה:
דרגה ראשונה - מאופיינת בקרע קטן ברקמה החיצונית בלבד .
דרגה שנייה - הנפוצה ביותר. קרע גדול ועמוק יותר אך אינו מערב פגיעה ברקמה הרקטלית .
דרגה שלישית - מוגדרת כפגיעה בשלמות סוגר פי הטבעת (במרכיביו החיצוניים והפנימיים) .
דרגה רביעית - הדרגה החמורה ביותר בעלת השפעות ארוכות טווח. קרע זה מגיע עד הרירית של הרקטום וקורע את חלל המעי באזור .