stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החרב באבן
מדבבים > מדבבים באנגלית

סבסטיאן קאבוט – סר הקטור / המספר
קארל סוונסון – מרלין
ריקי סורנסן – ארתור \ "וורט"
ג'וניוס מתיוס – ארכימדס
ג'יני טיילר – הסנאית הצעירה
מרתה ונטוורת – מאדאם מים / הסנאית הזקנה
נורמן אלדן – קיי
אלן נאפייר – סר פלינור
ריצ'רד ריית'רמן – ארתור \ "וורט"
רוברט ריית'רמן – ארתור \ "וורט"
ברברה ג'ו אלן – המשרתת
פרד דריאן – מבצע שיר־הפתיחה של הסרט
ג'ימי מקדונלד – הזאב / מאדאם מים בדמות טיגריס (שאגה)
טיודור אואן – אחד האבירים בקהל בתחרות
תורל רייבנסקרופט – סר בארט
מדבבים > מדבבים בעברית

ארתור ("וורט" ובדיבוב העברי "ספחת") – אלון ורטהיימר
מרלין – אלברט כהן
ארכימדס הינשוף – אוהד שחר
סר הקטור – יורם יוספסברג
מאדאם מים – אפי בן־ישראל
קריינות בפתיח – יובל זמיר
הוויתור על הכס של אדוארד השמיני

כתב הוויתור, חתום על ידי אדוארד השמיני ושלושת אחיו, אלברט, הנרי וג'ורג', 10 בדצמבר 1936
בשנת 1936 נוצר משבר חוקתי באימפריה הבריטית כאשר המלך אדוארד השמיני הציע נישואים לוואליס סימפסון, אשת חברה אמריקאית, שהתגרשה מבעלה הראשון, והייתה בעיצומו של הליך גירושים מבעלה השני.
ממשלת הממלכה המאוחדת וממשלות הדומיניונים של חבר העמים הבריטי התנגדו לנישואים אלה. הועלו התנגדויות דתיות, משפטיות, פוליטיות ומוסריות. בתור מלך בריטניה עמד אדוארד בראש הכנסייה האנגליקנית, אשר באותו הזמן לא אפשרה לגרושים וגרושות להינשא מחדש אם בני זוגם לשעבר עדיין היו בחיים. בנוסף, סימפסון נתפסה כלא ראויה לשמש כמלכה רעיה הן מבחינה פוליטית והן מבחינה חברתית בשל נישואיה הקודמים, ונחשדה כי יחסיה עם אדוארד מונעים מרדיפה אחר כסף או מעמד ולא מאהבה. למרות ההתנגדויות, הצהיר אדוארד כי הוא אוהב את סימפסון ומתכוון להתחתן איתה ברגע שהגירושים השניים שלה יושלמו.
בסופו של דבר נאלץ אדוארד, בעקבות ההתנגדויות מקיר לקיר לקשר שלו עם סימפסון, לוותר על הכס בדצמבר 1936. לכס המלוכה עלה במקומו אחיו אלברט, שהוכתר למלך ג'ורג' השישי. אדוארד קיבל את התואר דוכס מווינדזור ונקבע כי הפנייה אליו תיעשה בתואר "הוד מעלתו" (HRH) השמור לצאצאיו של יורש העצר הבריטי. שנה לאחר הוויתור על המלוכה הוא התחתן עם סימפסון והשניים נותרו נשואים עד מותו 35 שנים מאוחר יותר.
היכרות

את ההיכרות בין אדוארד ו-וואליס סימפסון יזמה מי שהייתה אז זוגתו של אדוארד ליידי פרנס, ב-10 בינואר 1931. אדוארד נשא אז בתואר נסיך ויילס, וסימפסון האמריקאית הייתה נשואה לאיש העסקים הבריטי ארנסט אולדריך סימפסון, בעלה השני, לאחר שנישואיה הראשונים לטייס הצי האמריקני ווין ספנסר הסתיימו בגירושים ב-1927. הסברה הרווחת היא כי וואליס סימפסון ואדוארד החלו ברומן ב-1934, בזמן שליידי פורנס שהתה בביקור בארצות הברית, אף כי אדוארד טען בתוקף בפני אביו, המלך ג'ורג' החמישי, שלא קיים קשר אינטימי עם סימפסון והיא לא הייתה פילגש שלו. מערכת היחסים בין אדוארד וסימפסון דרדרה עוד יותר את מערכת היחסים הרעועה שלו עם הוריו. המלך ג'ורג' והמלכה מרי פגשו את סימפסון בארמון בקינגהאם ב-1935, אך בהמשך סירבו לפגוש אותה שוב. משטרת לונדון ניהלה מעקבים אחרי אדוארד וסימפסון וחקרה את עברה של סימפסון, וממצאיה העלו בין היתר "רדיפה אחר רכילויות זדוניות" ו"מאהב סודי" של סימפסון. הרעיון שגרושה אמריקאית עם עבר מפוקפק תצליח ללכוד את ליבו של יורש העצר יצרה חרדה בקרב הממשל והממסד.
אדוארד השמיני ירש את אביו ב-20 בינואר 1936, וסימפסון החלה להיות מוזמנת לאחר מכן להשתתף באירועים רשמיים כאורחת של המלך. אף על פי ששמה מופיע באופן קבוע ברשימות האורחים של בית המלוכה, שמו של בעלה נעדר מהן באופן מחשיד. בקיץ באותה שנה ויתר המלך על חופשת הקיץ המסורתית באחוזת בלמורל לטובת חופשה עם סימפסון ביוגוסלביה, שזכתה לסיקור נרחב בעיתונות האמריקאית והאירופית, אך לא בעיתונות הבריטית, שכפתה על עצמה צנזורה עצמית.
באוקטובר נפוצו שמועות שאדוארד מתכוון להתחתן עם סימפסון ברגע שתתגרש. בסוף אותו חודש הגישה סימפסון בקשה לגירושין ובעיתונות האמריקאית פורסם כי נישואיה למלך הולכים וקרבים. מזכירו הפרטי של המלך, אלק הארדינג, כתב לו ב-13 בנובמבר והזהיר כי העיתונות הבריטית לא תמשיך לשתוק בנושא הידידות של המלך וסימפסון: "אם לשפוט על פי מכתבים שהתקבלו מנתינים בריטיים החיים במדינות שבהן העיתונות דיווחה על כך, התוצאה תהיה הרת אסון." ככל הנראה שרים בריטים בכירים ידעו על המכתב של הארדינג וייתכן כי אף סייעו בניסוח המכתב.
ביום שני שלאחר מכן (16 בנובמבר) הוזמן ראש הממשלה סטנלי בולדווין לארמון בקינגהאם, ואדוארד עדכן אותו על כוונתו להתחתן עם סימפסון. בולדווין השיב כי נישואים כאלה לא יהיו מקובלים על העם, וקבע: "מכיוון שהמלכה הופכת למלכת המדינה, קולו של הציבור צריך להילקח בחשבון בבחירת מלכה". להשקפתו של בולדווין היה שותף גם הנציב העליון של אוסטרליה בלונדון, סטנלי ברוס, שכיהן קודם לכן כראש ממשלת אוסטרליה. ברוס כתב לבולדווין והביע אימה מהרעיון של נישואים בין המלך לסימפסון.
העיתונות הבריטית המשיכה לשמור על שתיקה בנושא עד שאלפרד בלאנט, הבישוף של ברדפורד, נשא נאום לקהילתו ב-1 בדצמבר, ובו רמז על כך שהמלך זקוק ל"סימן משמיים", והעיתונות ראתה בכך התייחסות פומבית ראשונה למשבר מצד דמות בכירה, שתפסה את הכותרות הראשונות בעיתונים שהתפרסמו למחרת. כאשר נשאל על כך מאוחר יותר, טען הבישוף כי בזמן שכתב את הנאום כלל לא היה מודע לקיומה של סימפסון. בעצת אנשי הצוות של אדוארד, סימפסון עזבה את בריטניה לדרום צרפת יומיים לאחר מכן בניסיון להימלט מתשומת לב של העיתונות. גם היא וגם המלך היו מעורערים מהצורך להיפרד, ובזמן שעזבה אמר לה המלך, "לעולם לא אוותר עלייך."
הקולות שכנגד

האופוזיציה לנישואיו של המלך נבעה מסיבות שונות. אדוארד שאף לעדכן את מוסד המלוכה ולהפוך אותו לנגיש יותר לציבור. שאיפה זו אומנם זכתה להערכה בציבור, אך לא התקבלה באהדה בקרב הממסד הבריטי. רבים מהאצולה הבריטית ובני המעמדות הגבוהים ראו בכך זלזול במסורות ובטקסים ונטישה של נורמות חברתיות מוסכמות ומקובלות.
הקולות שכנגד > נימוקים חברתיים ומוסריים

מבחינתם של שרי הממשלה ומשפחת המלוכה הרקע של וואליס סימפסון וההתנהלות שלה לא היו ראויים למלכה פוטנציאלית. גורמים שונים דאגו להפיץ עליה שמועות זדוניות, וכך למשל גונבה השמועה לאימו של המלך, המלכה מרי, שלסימפסון יש שליטה מינית כלשהי על אדוארד, לאחר שעזרה לו להתגבר על חוסר תפקוד מיני באמצעות שיטות שלמדה בבית בושת סיני. שמועה זו פורסמה חלקית על ידי אלן דון, מזכירו של הארכיבישוף מקנטרברי, שכתב כי הוא חשד שלמלך "יש מיניות חריגה, מה שעשוי להסביר את האחיזה שיש לגברת ס. עליו". אפילו הביוגרף הרשמי של אדוארד השמיני, פיליפ זיגלר, ציין כי: "הייתה חייבת להיות מערכת יחסים סדומזוכיסטית כלשהי... [אדוארד] התענג על הבוז והבריונות מצידה."
בלשי משטרה שעקבו אחר סימפסון דיווחו כי בעודה במערכת יחסים עם אדוארד היא הייתה בקשר גם עם מכונאי רכב ואיש מכירות נשוי בשם גאי טראנדל. ייתכן מאוד כי הדיווח הועבר לבכירים בממסד, כולל בני משפחת המלוכה. ג'וזף קנדי, השגריר האמריקאי, תיאר אותה כ"זנזונת", ואשתו, רוז, סירבה לסעוד איתה.
וואליס נתפסה כרודפת אחרי אדוארד בשביל כספו; המזכיר האישי שלו כתב שהיא תעזוב אותו "לאחר שתבטיח לעצמה את הכסף". ראש הממשלה לעתיד נוויל צ'מברלין (שכיהן אז כשר האוצר) כתב ביומנו כי סימפסון היא "אישה חסרת מצפון לחלוטין שאינה מאוהבת במלך אלא מנצלת אותו למטרותיה. היא כבר הרסה אותו בכסף ובתכשיטים..."
היחסים בין הממלכה המאוחדת לארצות הברית היו מתוחים במהלך השנים שבין מלחמות העולם, ומרבית הבריטים לא ששו לקבל אמריקאית כמלכה רעיה. בני המעמד הגבוה הבריטי נהגו לזלזל באמריקאים שנחשבו נחותים מבחינה חברתית. בציבור האמריקאי ובעיתונות האמריקנית, לעומת זאת, הייתה עמדה ברורה בעד הנישואים.
הקולות שכנגד > סיבות דתיות וחוקיות

בתקופתו של אדוארד, הכנסייה האנגליקנית אסרה על נישואים מחדש של גרושים וגרושות כל עוד בני זוגם לשעבר עדיין בחיים. המלך נדרש על פי חוק להשתייך לכניסה האנגליקנית ולעמוד בראשה. ב-1935 אישרה הכנסייה האנגליקנית מחדש כי "בשום מקרה לא יכולים גברים או נשים להתחתן מחדש במהלך חייהם של האישה או הבעל", והארכיבישוף מקנטרברי, קוסמו גורדון לאנג, קבע כי כראש הכנסייה האנגלית, המלך אינו יכול להתחתן עם גרושה. אדוארד לא היה יכול להתחתן גם בטקס אזרחי עם וואליס סימפסון, גרושה שעתידים להיות לה שני בעלים לשעבר שעדיין בחיים, מכיוון שהדבר יעמוד בסתירה למעמדו כראש הכנסייה בעצמו ובניגוד להנחיות הכנסייה.
גירושיה הראשונים של וואליס (בארצות הברית, על בסיס "אי התאמה רגשית") לא היו מוכרים בכנסייה האנגליקנית, ואם המקרה היה מובא לדיון בבית משפט אנגלי ייתכן שאף לא היו מוכרים לפי החוק האנגלי, שכן באותה תקופה, על פי הכנסייה והחוק האנגלי ניאוף הייתה העילה הקבילה היחידה לגירושין. בשל כך נישואיה השניים, כמו גם נישואיה העתידיים לאדוארד, ייחשבו לבטלים בשל ביגמיה. רק רפורמה בחוק מ-1937, זמן קצר לאחר הנישואים של אדוארד ו-וואליס, אפשרה העלאת עילות מוצדקות נוספות לגירושין בפני בית המשפט.
הקולות שכנגד > סיבות פוליטיות

אדוארד ביקר בכפרי כורים בוויילס שנפגעו מהשפל הכלכלי ואמר כי "חייבים לעשות משהו", דבר שהעלה חשש בקרב נבחרי הציבור כי הוא עתיד להתערב בעניינים פוליטיים, שבאופן מסורתי המלך נמנע מלהתערב בהם. דבריו של המלך זכו לאהדה בוויילס, אך במקביל איבד מאהדת הציבור בסקוטלנד בעקבות סירובו להשתתף בפתיחת אגף חדש של בית החולים המלכותי באברדין, בטענה שהוא עדיין מתאבל על אביו. למחרת הפתיחה פורסמה בעיתונים תמונתו והתברר כי הוא דחה את השתתפותו לטובת חופשה עם סימפסון.
כיורש העצר, אדוארד כינה את עסקני הלייבור "נודניקים" ויצא בפומבי כנגד מדיניות הממשלה. לאחר הכתרתו המשיך להתעלם מעצת שריו, ובין היתר התנגד להטלת סנקציות על איטליה לאחר פלישתה לאתיופיה, סירב לקבל את פניו של קיסר אתיופיה המודח, ולא הסכים לתמוך בחיזוק חבר הלאומים.
חברי ממשלת בריטניה נרתעו עוד יותר מהנישואים הקרבים בעקבות שמועה לפיה וואליס סימפסון היא סוכנת של גרמניה הנאצית וכי הייתה לה גישה למסמכים חסויים שנשלחו לאדוארד, והושארו ללא השגחה בביתו בפורט בלוודר. בזמן שאדוארד פרש מכס המלוכה, שומרי הראש שאבטחו את סימפסון בצרפת שלחו דיווחים לראש הממשלה לפיהם היא עשויה "לברוח לגרמניה".
תמרונים משפטיים

לאחר שימוע הגירושין של סימפסון ב-27 באוקטובר 1936, עורך הדין שלה, ג'ון תיאודור גודארד, חשש שתיפתח חקירה אזרחית לחסימת הגירושים. בתי המשפט לא יכלו לדון בתיק כאילו היה פירוק נישואין בהסכמת שני הצדדים, ולכן התיק נוהל כאילו מדובר בתביעת גירושים שהוגשה נגד ארנסט סימפסון, ווואליס סימפסון היא קורבן. במקרה כזה, אם החקירה האזרחית תראה כי בני הזוג סימפסון שיתפו פעולה באמצעות תכנון משותף או הצגת מצג שווא של ניאוף שלו כדי שתוכל להתחתן עם מישהו אחר, תביעת הגירושין תידחה. ביום שני, 7 בדצמבר 1936, המלך שמע שגודארד מתכנן לטוס לדרום צרפת כדי לפגוש את סימפסון. המלך זימן אותו ואסר עליו במפורש לנסוע, מחשש שהביקור עלול לטעת בסימפסון ספקות. גודארד המשיך ישירות לפגישה עם בולדווין ברחוב דאונינג, ואחריה קיבל מטוס שיטיס אותו ישירות לקאן.
עם הגעתו, גודארד הזהיר את מרשתו כי אם תיפתח חקירה אזרחית היא צפויה להצליח, ויעץ לה למשוך את בקשת הגירושין שלה. סימפסון סירבה, אבל שניהם התקשרו למלך והודיעו לו שהיא מוכנה לוותר עליו כדי שיוכל לשמור על הכתר. אלא שהמלך כבר החליט לפרוש, גם אם לא יוכל להתחתן עם סימפסון, ונראה היה שפרישתו כבר בלתי נמנעת. גודארד הצהיר כי: "מרשתי הייתה מוכנה לעשות הכל כדי להקל על המצב, אבל הצד השני [אדוארד השמיני] היה נחוש בדעתו".
לגודארד היה לב חלש ומעולם לא טס לפני כן, אז הוא ביקש מהרופא שלו, ויליאם קירקווד, להתלוות אליו לנסיעה. מכיוון שקירקווד היה מתמחה בבית חולים ליולדות, נוכחותו הובילה להשערות שווא שסימפסון בהריון, ואפילו שהיא עוברת הפלה. העיתונות דיווחה בהתרגשות כי עורך הדין טס לסימפסון בליווי רופא נשים ורופא מרדים (שהיה למעשה המתמחה של עורך הדין).
הוויתור על הכס

אדוארד חתם על הודעות ההתפטרות הכתובות שלו בפורט בלוודר, ב-10 בדצמבר. שלושת אחיו הצעירים: הנסיך אלברט, דוכס יורק (שירש את אדוארד כג'ורג' השישי); הנסיך הנרי, דוכס גלוסטר; והנסיך ג'ורג', דוכס קנט, שימשו כעדים. למחרת קיבלו ההודעות תוקף של חוק הפרלמנט: חוק הצהרת הוד מלכותו על התפטרות משנת 1936. בהתאם לתיקונים בחוק מ-1931, נדרשה הודעת ההתפטרות של אדוארד לאישור של כל מדינות חבר העמים, וחוקים שהתקבלו בפרלמנט הבריטי יכלו להפוך לחוק בדומיניונים אחרים רק על פי בקשתם. בקשות כאלה הוגשו מטעם הפרלמנט של אוסטרליה שהיה מכונס באותו הזמן, ומטעם ממשלות קנדה, דרום אפריקה וניו זילנד, שהפרלמנטים שלהן היו בפגרה. ממשלת מדינת אירלנד החופשית ניצלה את ההזדמנות והעבירה ב-11 בדצמבר תיקון לחוקתה כדי להסיר אזכורים לכתר ולבטל את תפקיד המושל הכללי של המדינה החופשית האירית, והתפטרותו של המלך הוכרה רק יום לאחר מכן באמצעות חוק נפרד. בדרום אפריקה נקבע חוק מקומי לפיו ההתפטרות נכנסה לתוקף שם ב-10 בדצמבר, ואילו קנדה העבירה את חוק הירושה לכס 1937 כדי לאשר באופן סמלי את ההתפטרות.
תומכיו של אדוארד הרגישו שהוא "נרדף מהכס על ידי בולדווין הארכי נבל", אך רבים מחברי הממסד חשו הקלה בעקבות פרישתו של אדוארד. מקנזי קינג כתב ביומנו כאשר קיבל את החדשות על החלטתו הסופית של אדוארד להתפטר, "אם זה סוג האדם שהוא, עדיף שלא יהיה יותר על כס המלוכה." עוזר המזכיר הפרטי של אדוארד עצמו, אלן לסלס, אמר לבולדווין כבר ב-1927: "אני לא יכול שלא לחשוב שהדבר הטוב ביותר שיכול לקרות לו, ולמדינה, יהיה שהוא ישבור את הצוואר".
ב-11 בדצמבר 1936, שידר ה-BBC ברדיו את נאומו של אדוארד מטירת וינדזור. הוא הוצג על ידי סר ג'ון רייט בתור "הוד מלכותו הנסיך אדוארד". צ'רצ'יל ליטש את הנאום הרשמי שהיה מתון, והתייחס לחוסר יכולתו של אדוארד לבצע את עבודתו "כפי שהיה רוצה" ללא תמיכתה של "האישה שאהב". מלכותו של אדוארד נמשכה 327 ימים, תקופת השלטון הקצרה ביותר מאז שלטונה השנוי במחלוקת של ליידי ג'יין גריי, מעל 380 שנים קודם לכן. למחרת השידור עזב אדוארד את בריטניה לאוסטריה.
לאחר הוויתור על הכס

ג'ורג' השישי העניק לאחיו הבכור את התואר דוכס מווינדזור ב-12 בדצמבר 1936. ב-3 במאי בשנה שלאחר מכן הושלמו גירושיהם של בני הזוג סימפסון. התיק התנהל בחשאי ובחלק מהעיתונים כמעט שלא היה לו אזכור. הטיימס התייחס לכך במשפט בודד שהודפס מתחת לידיעה נפרדת, ולכאורה לא קשורה, על עזיבתו של הדוכס את אוסטריה.
אדוארד התחתן עם וואליס בצרפת ב-3 ביוני 1937. היא הפכה לדוכסית מווינדזור, אך למורת רוחו של אדוארד ג'ורג' השישי אסר עליה להשתמש בתואר בנייר המכתבים הרשמי שלה. בני הזוג השתקעו בצרפת, והדוכס קיבל מאחיו קצבה פטורה ממס, והרוויח גם מכתיבת זיכרונותיו, ממסחר לא חוקי במטבעות, וממכירת טירת בלמורל ובית סנדרינגהם לג'ורג' השישי. שתי האחוזות היו רכוש פרטי ולא חלק מהעיזבון המלכותי, ולכן עברו בירושה לבעלותו של אדוארד, ללא קשר לוויתור על הכס.
באוקטובר 1937, הדוכס והדוכסית ביקרו בגרמניה, בניגוד להנחיית הממשלה הבריטית, ופגשו את היטלר באחוזה שלו באוברזלצברג. הביקור זכה לפרסום רב בתקשורת הגרמנית. במהלך הביקור הצדיע הדוכס במועל יד. במאמר לעיתונות האמריקנית ב-1966 כתב הדוכס כי היטלר שכנע אותו "האינטרס של בריטניה ושל אירופה היה לעודד את גרמניה לתקוף מזרחה ולרסק את הקומוניזם לנצח... חשבתי שנוכל לשבת על הגדר בזמן שהנאצים והאדומים יריבו אלה עם אלה."
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, הוצב אדוארד בנציגות הצבאית הבריטית בצרפת. בפברואר 1940 טען שגריר גרמניה בהאג, הרוזן יוליוס פון זך-בורקסרודה, כי אדוארד הדליף את תוכניות המלחמה של בעלות הברית להגנת בלגיה. כאשר גרמניה פלשה לצפון צרפת במאי 1940, הדוכס והדוכסית ברחו לליסבון.
תחת שם הקוד מבצע ווילי, סוכנים נאצים, בעיקר וולטר שלנברג, זממו ללא הצלחה לשכנע את הדוכס לעזוב את פורטוגל, ושקלו לחטוף אותו. לורד קלדקוט הזהיר את צ'רצ'יל כי הדוכס "ידוע כפרו-נאצי והוא עשוי להפוך למוקד של מזימה". צ'רצ'יל איים על הדוכס במשפט צבאי אם לא יחזור לאדמת בריטניה.
ביולי 1940 התמנה אדוארד למושל איי בהאמה. דווח כי אדוארד אמר לאחד ממכריו, "אחרי שהמלחמה תסתיים והיטלר ירסק את האמריקאים... אנחנו נשתלט... הם (הבריטים) לא רוצים אותי כמלך שלהם, אבל אני אחזור להיות המנהיג שלהם." הערות כגון אלה חיזקו את הדעה שהדוכס והדוכסית היו פרו-נאצים וכי מטרת משבר הוויתור על הכס ב-1936 הייתה לסלק מכס המלוכה אדם בעל דעות פוליטיות קיצוניות, אך אלה נותרו בגדר ספקולציות בלבד.
לקריאה נוספת

Beaverbrook, Lord (1966),  A. J. P. Taylor (ed.), The Abdication of King Edward VIII, London: Hamish Hamilton
Bloch, Michael (1982), The Duke of Windsor's War, London: Weidenfeld and Nicolson, ISBN 0-297-77947-8
Bradford, Sarah (1989), King George VI, London: Weidenfeld and Nicolson, ISBN 0-297-79667-4
Broad, Lewis (1961), The Abdication, London: Frederick Muller
Howarth, Patrick (1987), George VI, London: Hutchinson, ISBN 0-09-171000-6
Vickers, Hugo (2006), Elizabeth, the Queen Mother, London: Arrow Books, ISBN 978-0-09-947662-7
Williams, Susan (2003), The People's King: The True Story of the Abdication, London: Penguin Books, ISBN 0-7139-9573-4
Windsor, HRH The Duke of (1951), A King's Story, London: Cassell and Co, OCLC 1903717
Ziegler, Philip (1991), King Edward VIII, New York: Alfred A. Knopf, ISBN 0-394-57730-2
המערכה בגרמניה (1813)

קרבות המערכה הגרמנית חרוטים על מדליה
הפרייקור של ליצו בפעולה
המערכה הגרמנית (בגרמנית: Befreiungskriege – מלחמות השחרור) התרחשה ב-1813. חברות הקואליציה השישית, כולל מדינות גרמניה אוסטריה ופרוסיה, לצד רוסיה ושוודיה, נלחמו בסדרת קרבות בגרמניה נגד הקיסר הצרפתי נפוליאון, המרשלים שלו וצבאות הקונפדרציה של הריין - ברית של רוב שאר המדינות הגרמניות - והביאו לקיצה את השליטה של האימפריה הצרפתית הראשונה.
לאחר התבוסה ההרסנית של הגרנד ארמה של נפוליאון במערכה הרוסית של 1812, יוהאן יורק - הגנרל בפיקוד כוחות העזר הגרמנים של ה-Grande Armée (קורפוס העזר הגרמני (גר')) – הכריז על הפסקת אש עם הרוסים ב-30 בדצמבר 1812 באמצעות אמנת טאורוגן. זה היה הגורם המכריע לפרוץ המערכה הגרמנית בשנה שלאחר מכן.
מערכת האביב בין צרפת לקואליציה השישית הסתיימה באופן לא חד משמעי עם הפסקת אש בקיץ (ההפוגה של פלסוויץ). באמצעות תוכנית טרכנברג, שפותחה במהלך תקופת הפסקת האש בקיץ 1813, הסכימו שרי פרוסיה, רוסיה ושוודיה לנקוט באסטרטגיה אחת של בעלות ברית נגד נפוליאון. לאחר סיום הפסקת האש, בסופו של דבר התייצבה אוסטריה לצד הקואליציה, וסיכלה את תקוותיו של נפוליאון להגיע להסכמים נפרדים עם אוסטריה ורוסיה. לקואליציה הייתה כעת עליונות מספרית ברורה, שאותה הביאו בסופו של דבר על כוחותיו העיקריים של נפוליאון, למרות כישלונות קודמים כמו קרב דרזדן. שיא האסטרטגיה של בעלות הברית היה קרב לייפציג באוקטובר 1813, שהסתיים בתבוסה מכרעת לנפוליאון. הקונפדרציה של הריין פורקה לאחר הקרב כאשר רבות מהמדינות שהיו חברות בה הצטרפו לקואליציה, מה שסיים את אחיזתו של נפוליאון בגרמניה.
לאחר עיכוב שבו הוסכם על אסטרטגיה חדשה, בתחילת 1814 פלשה הקואליציה לצרפת, במקביל לצעדת הצבא הבריטי של הדוכס מוולינגטון צפונה מספרד אל דרום צרפת. נפוליאון התפטר ולואי ה-18 תפס את כס המלוכה הצרפתי. המלחמה הגיעה לסיומה הרשמי עם חתימת חוזה פריז במאי 1814.
רקע

מאז 1806 סופרים ואינטלקטואלים כמו יוהאן פיליפ פאלם, יוהאן גוטליב פיכטה, ארנסט מוריץ ארנדט, פרידריך לודוויג יאן ותאודור קרנר מתחו ביקורת על הכיבוש הצרפתי ברוב גרמניה. הם דגלו במגבלות על הנסיכים השושלתיים של גרמניה ובמאמץ משותף של כל הגרמנים, כולל הפרוסים והאוסטרים, לגרש את הצרפתים. משנת 1810, ארנדט ויאן ביקשו שוב ושוב מבכירים בחברה הפרוסית לארגן מרד כזה. יאן עצמו ארגן את הליגה הגרמנית ותרם תרומה גדולה להקמת הפרייקור של ליצו. מבשרים אלה השתתפו בפרוץ פעולות האיבה בגרמניה, הן בשירות בכוחות המזוינים והן בגיבוי הקואליציה באמצעות כתביהם.
עוד לפני המערכה הגרמנית, היו התקוממויות נגד כוחות צרפתים שכבשו את גרמניה - אלה פרצו מ-1806 ואילך בהסן וב-1809 במהלך המרד הטירולי. התקוממויות אלו התגברו באותה שנה בפיקודו של וילהלם פון דורנברג, היוזם והמפקד העליון של המרד ההסי, ומיור פרדיננד פון שיל.
המטרות

לאחר כמעט השמדה מוחלטת של הגרנד ארמה של נפוליאון ברוסיה בשנת 1812, הכריז יוהאן יורק - הגנרל בפיקוד כוחות העזר הגרמנים של הגרנד ארמה (Hilfskorps) מהקונפדרציה של הריין - על הפסקת אש עם הרוסים ב-30 בדצמבר 1812 באמצעות אמנת טאורוגן. זה היה הגורם המכריע לפרוץ המערכה הגרמנית בשנה שלאחר מכן.
ב-17 במרץ 1813 - היום בו אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה הגיע להופלאגר של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה - הכריזה פרוסיה מלחמה על צרפת. ב-20 במרץ 1813, פרסם העיתון Schlesische privilegierte Zeitung את נאומו של פרידריך בשם "An Mein Volk", שנשא ב-17 במרץ וקרא למלחמת שחרור. בנוסף ליחידות הפרוסיות החדשות שהוקמו כמו לנדווהר ולנדשטורם, בוצעה הלחימה הראשונית על ידי מתנדבים כמו חיילים מתנדבים גרמנים, יחידות יגרים, פרייקור (כגון הפרייקור של ליצו), וחיילים מרוסיה, (מקיץ 1813 ואילך) שוודיה בפיקודו של נסיך הכתר קרל יוהאן (המרשל הצרפתי לשעבר ז'אן-בטיסט ברנדוט), ואוסטריה בפיקודו של פילדמרשל קרל פון שוורצנברג. בהיותה כבר עסוקה בשמירה על עליונות ימית ובלחימה במלחמת חצי האי, בריטניה הגדולה לא לקחה חלק ישיר במערכה הגרמנית, למרות שהיא שלחה סובסידיות לתמוך בה.
מלחמת השחרור

אמנת טאורוגן הפכה לנקודת ההתחלה של התחדשות פרוסיה. כשהבשורה על השמדת הגרנד ארמה התפשטה, והופעתם של עריקים רבים שכנעה את העם הפרוסי במציאות האסון שפקד אותו, פרצה הרוח שנוצרה משנים של שליטה צרפתית. לעת עתה הועמדו המלך ושריו בעמדת החרדה הגדולה ביותר, שכן הם הכירו את משאבי צרפת ואת הרבגוניות חסרת הגבולות של אויבם המושבע מכדי לדמיין שסוף סבלם עדיין נראה באופק. להתנער ממעשים ורצונותיהם של הצבא ושל האגודות הסודיות להגנה, שכל צפון גרמניה הייתה כרוכה בהן, משמעו לסכן את עצם קיומה של המלוכה, בעוד שהתקפה על שרידי הגראנד ארמה פירושה וודאות של גמול נורא מהצבאות הצרפתיים החדשים שהוקמו כעת במהירות על הריין.
אבל הרוסים והחיילים היו נחושים להמשיך במערכה, ובעבודה בשיתוף פעולה הם הפעילו לחץ על נציגי המעצמה האזרחית הסרבניים כדי להקל על האספקה והציוד של חיילים כאלה שעדיין היו בשטח; הם לא יכלו לסרב לאוכל ומחסה לבני ארצם המורעבים או לבעלי בריתם הנאמנים, ולפיכך מצאו את עצמם כוחות המצב הצרפתים הפזורים ברחבי הארץ מוקפים או נאלצו לפרוש כדי להימנע מגורל זה. כך קרה, למשל, שהנסיך אז'ן דה בוארנה, המשנה למלך איטליה, נסוג מהעמדות שנפוליאון ציווה עליו להחזיק בכל מחיר כעמדות קדומניות בפוזן, שם התקבצו סביבו בהדרגה כ-14,000 איש, צעד אחר צעד למגדבורג, שם פגש תגבורת ופיקד על כל הקו של האלבה התחתית.
ההכנות של נפוליאון

בינתיים, בפריז, נפוליאון גייס וארגן צבא חדש לכיבוש מחדש של פרוסיה. הודות לכך שהוא אילץ את בני בריתו להילחם את קרבותיו למענו, הוא עדיין לא שאב מאוד ממשאבי הלחימה של צרפת, ואחוז הגברים שנלקחו בפועל על ידי הגיוס במהלך השנים מאז 1806 היה למעשה נמוך מזה הקיים בצבאות היבשת של היום. הוא גם יצר בשנים 1811–1812 משמר לאומי חדש, המאורגן בקבוצות כדי להבדיל בינו לבין הצבא הסדיר, ולהגנת הבית בלבד, ואלה על ידי פנייה מיומנת לפטריוטיות שלהם ולגיוס הנבון שהופעל באמצעות הפרפקטים, הפכו למועילים. מאגר של אנשים מאומנים למחצה לגדודים חדשים של הצבא הפעיל. היטלים נעשו גם בחומרה קפדנית במדינות הקונפדרציה של הריין, ואפילו איטליה נקראה להקריב קורבנות חדשים. באופן זה עד סוף מרץ, 200,000 איש נעו לעבר האלבה, ובשבועיים הראשונים של אפריל, הם רוכזו כראוי בזווית שיצרו האלבה והזאלה, מאיימים מצד אחד על ברלין ומצד שני על דרזדן והמזרח.
מערכת האביב

הקואליציה, שהייתה מודעת להתחזקות ההדרגתית של כוחות אויביה אך בעצמה עדיין לא הצליחה להכניס יותר מ-200,000 לוחמים לשטח, השאירה חיל תצפית קטן מול מגדבורג ולאורך האלבה כדי להודיע בזמן על התקדמות לעבר ברלין; ועם עיקר כוחותיהם תפסו עמדה ליד דרזדן, ומשם הם החליטו לצעוד במורד האלבה ולקפל את הצרפתים מימין לשמאל. שני הצבאות קיבלו מידע באדישות רבה, שכן שניהם היו ללא כל כוח פרשים סדיר מהימן המסוגל לחדור את מסך המוצבים שבהם כל אחד השתדל להסתיר את נטייתו, ונפוליאון, שפעל ברובו בשטח לא ידידותי, סבל יותר מהבחינה הזו מאשר יריביו.
ב-25 באפריל הגיע נפוליאון לארפורט וקיבל על עצמו את הפיקוד. באותו יום עמדו חייליו בעמדות הבאות. אז'ן, עם הקורפוס של המרשל ז'אק מקדונלד והגנרלים ז'אק לאוריסטון וז'אן רנייה בזאלה התחתית, המרשל מישל נה מול ויימאר, מחזיק במצר של קזן; המשמר הקיסרי בארפורט, המרשל אוגוסט דה מרמון בגותה, הגנרל אנרי ברטראן בזאלפלד, והמרשל ניקולא אודינו בקובורג, ובמהלך הימים הבאים כל הכוח הופעל לעבר מרזבורג ולייפציג, בסדר הנפוליאון הסטריאוטיפי כעת, משמר קדמי חזק של כל הזרועות מוביל, השאר - כשני שלישים מהכלל - עוקבים אחרי "המוני פעולות", הפעם, הודות לכיסוי שהעניק האלבה משמאל, לחלק האחורי של המשמר הימני המתקדם.
בינתיים, הפרוסים והרוסים ריכזו את כל האנשים הזמינים ונעו בקו כמעט מקביל, אך מעט מדרום לכיוון בו נקטו הצרפתים. ב-1 במאי, נפוליאון והמשמר הקדמי נכנסו לליצן. הגנרל הרוסי פטר ויטגנשטיין, שפיקד כעת על בעלות הברית של הקואליציה במקום פילדמרשל מיכאיל קוטוזוב, ששמע על התקרבותו, החליט לתקוף את המשמר הקדמי הצרפתי, שלדעתו האמין בטעות שהוא כל הכוח שלהם, על אגפו הימני, ובמהלך הבוקר ריכז את עיקר כוחותיו מימינו בקרבת גרוס-גרשן וקאיה.
מערכת האביב > קרב ליצן

בסביבות השעה 09:00 ב-2 במאי, ויטגנשטיין החל בהתקפה שלו על המשמר הצרפתי הקדמי בליצן, בעוד ששאר צבאו כוון נגד ימינו ועורפו של נפוליאון. בדיוק כשהאחרונים זזו ראשי הכוח הראשי הצרפתי הופיעו לפתע, ובשעה 11:00 שמע נפוליאון, שעמד אז ליד אנדרטת גוסטבוס אדולפוס בשדה ליצן, את שאגת התותחים הכבדים בעורפו הימני. הוא הבין את המצב ברגע, דהר למקום, ומיד ריכז את כוחותיו לפעולה מכרעת - מהלך שבו הוא היה עדיף. כשהוא משאיר את הכוחות המובילים להדוף כמיטב יכולתם את ההתקפה הזועמת של הפרוסים והרוסים, ולא היה אכפת לו אם הם איבדו שטח, הוא ארגן במהירות לשליטתו שלו עתודה קרב. לבסוף כששני הצדדים הותשו מהמאמצים שלהם, הוא שלח קדימה כמעט מאה תותחים שנקרעו לתוך קו האויב עם ירי והצעידו את העתודות שלו דרך הפער. אילו היה ברשותו כוח פרשים הולם, הניצחון היה מכריע. כפי שהיה, הקואליציה נסוגה בסדר תקין והצרפתים היו מותשים מדי למרדף.
לדעתו של ההיסטוריון הצבאי פרדריק מוד שכתב באנציקלופדיה בריטניקה מהדורה 11 (1911), אולי שום קרב לא מדגים טוב יותר את העוצמה הטבועה באסטרטגיה של נפוליאון, ובאף אחת מהן לא הוצגה אחיזתו בשדה הקרב בצורה מבריקה יותר, שכן, כפי שהוא הכיר במלואו, "הפרוסים האלה סוף סוף למדו משהו - הם כבר לא צעצועי העץ של פרידריך הגדול", ומצד שני, הנחיתות היחסית של אנשיו שלו בהשוואה לוותיקי אוסטרליץ דרשה מאמץ אינדיבידואלי הרבה יותר מאשר בכל יום קודם. הוא היה בכל מקום, עודד והכריח את אנשיו - זו אגדה בצבא הצרפתי שהשכנוע אפילו של המגף הקיסרי שימש על כמה מגויסיו הסרבנים, וכתוצאה מכך המערכת שלו הייתה מוצדקת לחלוטין, שכן היא ניצחה אפילו נגד הפתעה טקטית.