stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נתניאל פיליפס
קריירת מועדונים

פיליפס גדל במחלקת הנוער של בולטון וונדררס, ובשנת 2016 הצטרף למחלקת הנוער של ליברפול. בקיץ 2018 החל פיליפס להתאמן עם סגל הקבוצה הבוגרת של המועדון, והפך לחלק מהסגל של המאמן יורגן קלופ, אך המשיך לשחק גם בקבוצת המילואים.
ב-7 באוגוסט 2019 הושאל פיליפס לשטוטגרט מהבונדסליגה השנייה למשך עונה אחת, עונת 2019/2020. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון כשנכנס כמחליף במסגרת הסיבוב הראשון של הגביע הגרמני נגד הנזה רוסטוק מהליגה השלישית. ב-17 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה השנייה, במשחק נגד זנקט פאולי. ב-27 בדצמבר הודיעה ליברפול כי פיליפס יחזור מההשאלה ב-1 בינואר 2020 בשל פציעות רבות של שחקני הגנה בקבוצה. 12 ימים לאחר מכן, לאחר שב-5 בינואר 2020 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליברפול במשחק נגד אברטון במסגרת הסיבוב השלישי של גביע הפוטבול ליג, הוא הושאל בחזרה לשטוטגרט עד לסוף עונת 2019/2020. בסך הכל הוא ערך 19 הופעות ליגה במדי שטוטגרט, ועזר למועדון להעפיל בחזרה לבונדסליגה.
ב-31 באוקטובר 2020 ערך פיליפס את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, כשפתח בהרכב בניצחון 1–2 על וסטהאם יונייטד. ב-10 במרץ 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 0–2 על ר.ב. לייפציג במסגרת שלב רבע הגמר לעונת 2020/2021, במשחק בו זכה גם בתואר מצטיין המשחק. ב-19 במאי הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על ברנלי במסגרת המחזור ה-37 בליגה. בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת של המועדון ערך פיליפס 17 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-31 בינואר 2022 הושאל לבורנמות' עד לסוף העונה.
ב-31 באוגוסט 2023 הושאל לסלטיק עד לינואר 2024. ב-30 בינואר 2024 הושאל לקרדיף סיטי עד לסוף העונה.
תארים

ליברפול
מגן הקהילה: 2022
הערות שוליים

↑  How Liverpool youngster came back from the brink to seal dream move to Reds באתר Liverpool Echo, ‏ 12 במרץ 2017 (באנגלית)
↑  Done Deal: Bolton Wanderers Youngster Nat Phillips Joins Liverpool באתר The Lion Of Vienna Suite, ‏ 10 באוגוסט 2016 (באנגלית)
↑  Liverpool's 'hidden' pre-season star, and how he could save Jurgen Klopp millions in the transfer market באתר דיילי מירור, 4 באוגוסט 2018 (באנגלית)
↑  Nathaniel Phillips signs new Liverpool contract and joins Stuttgart on loan באתר הרשמי של ליברפול, 7 באוגוסט 2019 (באנגלית)
↑  VfB sign Liverpool defender Phillips באתר הרשמי של שטוטגרט, 7 באוגוסט 2019 (באנגלית)
↑  Hansa Rostock – VfB Stuttgart 0:1 (DFB-Pokal 2019/2020, 1. Round) באתר World Football, ‏ 12 באוגוסט 2019 (באנגלית)
↑  VfB Stuttgart – FC St. Pauli 2:1 באתר הרשמי של פדרציית הכדורגל הגרמנית, 17 באוגוסט 2019 (באנגלית)
↑  Nat Phillips returns from Stuttgart loan באתר הרשמי של ליברפול, 27 בדצמבר 2019 (באנגלית)
↑  Nathaniel Phillips returns to Stuttgart on loan באתר הרשמי של ליברפול, 13 בינואר 2020 (באנגלית)
↑  Liverpool go top after Jota winner באתר BBC, ‏ 31 באוקטובר 2020 (באנגלית)
↑  Nathaniel Phillips: Liverpool defender swims after being thrown in Premier League deep end באתר BBC, ‏ 31 באוקטובר 2020 (באנגלית)
↑  Liverpool cruise into quarters as Sadio Mané and Salah cut down Leipzig again באתר הגרדיאן, 10 במרץ 2021 (באנגלית)
נשיקת אשת העכביש (סרט)

| --- | --- |
כרזת  הסרט
כרזת  הסרט
 מבוסס על:  הרומן "נשיקת אשת העכביש" של מנואל פויג
 בימוי:  הקטור בבנקו 
 הופק בידי:  דייויד וייסמן 
 תסריט:  לאונרד שרדר
 עריכה:  מאורו אליס
 שחקנים ראשיים:  ויליאם הרט ראול ג'וליה סוניה בראגה
 מוזיקה:  ג'ון נשלינג 
 צילום:  רודולפו סנשז
 מדינה:  ארצות הבריתארצות הברית ברזילברזיל
 חברה מפיצה:  Embrafilme (ברזיל) ,Film Dallas Pictures, Island Alive (ארצות הברית)
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 במאי 1985
 משך הקרנה:  124 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט עצמאי, סרט להט"בי, סרט כלא, סרט המבוסס על יצירה ספרותית 
 הכנסות:  17,005,229$
 הכנסות באתר מוג'ו:   kissofthespiderwoman
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (ויליאם הרט)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
נשיקת אשת העכביש (באנגלית: Kiss of the Spider Woman) הוא סרט דרמה אמריקאי - ברזילאי משנת 1985 המבוסס על רומן בשם זה מאת הסופר הארגנטיני מנואל פויג משנת 1976. פויג גם עיבד את הספר למחזה וב-1993 הוא עובד למחזמר מצליח שזכה בשבעה פרסי טוני.
את הסרט ביים הבמאי הברזילאי יליד ארגנטינה הקטור בבנקו ובתפקידים הראשיים מופיעים ויליאם הרט וראול ג'וליה בתפקידים של הומוסקסואל ואיש מחתרת, אסירים.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר: פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ופרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר. השחקנית סוניה בראגה משחקת בשלושה תפקידים: מרתה, חברת מחתרת, לני ואשת העכביש (דמויות מסיפוריו של האסיר ההומוסקסואל). ויליאם הרט זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. הוא זכה גם בפרס באפט"א ובפסטיבל הקולנוע בקאן בתור השחקן הטוב ביותר. זו הייתה הפעם הראשונה שהוענק פרס אוסקר לשחקן שגילם דמות של הומוסקסואל.
בשינוי מהספר שתיאר את העלילה בבית סוהר בבואנוס איירס הסרט מתרחש בבית סוהר בברזיל בתקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל. הסרט צולם בעיר סאו פאולו.
תקציר העלילה

בתא בבית כלא בברזיל כלואים שני אסירים:
לואיס מולינה (ויליאם הרט), הומוסקסואל נשי שנשפט לשמונה שנות מאסר בגלל קיום יחסי מין עם קטין.
ולנטין ארווגי (ראול ג'וליה), עיתונאי איש מחתרת שעובר התעללות קשה בכלא כדי שיסגיר את חבריו.
ולנטין שבור פיזית ונפשית. הוא קצר רוח ומדוכא עקב געגועיו לחברתו במחתרת, מרתה (סוניה בראגה). מולינה מספר לו עלילה של סרט נאצי שראה ובו זמרת קברט בשם לני (סוניה בראגה) מתאהבת בקצין נאצי ונרצחת בסוף על ידי חבר המחתרת הצרפתית. ולנטין לא סובל את מולינה ואת הסיפורים שלו. הוא אינו יודע כי מולינה "הושתל" בתאו על ידי מנהל בית הכלא כדי לדובב את ולנטין ולגלות את שמות חבריו.
מנהל הכלא מורה לשים חומר משלשל חזק במזונו של ולנטין שגורם לו כאבי בטן עזים ושלשולים קשים. מולינה מטפל בו ברכות והקרח ביניהם נשבר. שני הכלואים השונים זה מזה, מתקרבים אחד לשני עד כדי כך שוולנטין מקיים יחסי מין עם מולינה.
מנהל הכלא מציע למולינה שחרור מוקדם על תנאי אם יצליח לדובב את ולנטין. לבקשת מולינה הם מספקים לו חבילות מזון משובח שכאילו קבל מאימו. שני האסירים מתענגים על האוכל המשובח. מולינה מספר סיפור נוסף על אשת עכביש באי טרופי (סוניה בראגה) שמחייה מלח ניצול מספינה טרופה על ידי נשיקה.
לפני הפרידה מוסר לו ולנטין בלחישה את מספר הטלפון כדי שייצור קשר עם חבריו במחתרת ומולינה מסכים לעשות זאת למרות פחדיו מהמשטרה. הם מתנשקים ומולינה עוזב את הכלא ומגיע לדירת אמו כשהשוטרים עוקבים אחריו.
כעבור יומיים יוצא מולינה מביתו ויוצר קשר טלפון ציבורי. הוא הולך לפגישה עם חבריו המחתרת היושבים במכונית. השוטרים פותחים באש לעברם אבל הם יורים במולינה כי חושדים שהוא הסגיר אותם. מולינה נפצע קשה. השוטרים אוספים את הגוסס לרכבם ואחד מהם מאיים עליו באקדחו שיגלה להם את מספר הטלפון אבל מולינה מת והשוטרים זורקים את גופתו במזבלה.
באותו זמן עובר ולנטין עינויים קשים. הרופא מרחם עליו ומזריק לו מורפין וולנטין שוקע בחלום בו הוא מבלה עם מרתה בחוף טרופי.
ראו גם

הנסיך (סרט, 2019)
הערות שוליים

↑  עודד סברדליק, איזון עדין - "נשיקת אשת העכביש" מאת: מנואל פואיג: תרגום: ענת חן; מודן ומוניטין, כותרת ראשית, 11 ביוני 1986
נעלי הדייג (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  נעלי הדייג 
 בימוי:  מייקל אנדרסון 
 הופק בידי:  ג'ורג' אנגלוד 
 תסריט:  ג'יימס קנוואי, ג'ון פטריק 
 עריכה:  ארנסט וולטר 
 מוזיקה:  אלכס נורת' 
 צילום:  ארווין הילר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר 
 חברה מפיצה:  מטרו גולדווין מאייר, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 בנובמבר 1968 
 משך הקרנה:  162 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 פרסים:  פרס גלובוס הזהב לפסקול הטוב ביותר (אלכס נורת')  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר  פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
נעלי הדייג (באנגלית: The Shoes of the Fisherman) הוא סרט אמריקאי משנת 1968, שמבוסס על רומן בעל אותו שם משנת 1963 מאת הסופר האוסטרלי מוריס ווסט. הסרט צולם ברומא, בוים על ידי מייקל אנדרסון והופץ על ידי Metro-Goldwyn-Mayer.
עלילה

בשיא המלחמה הקרה, קיריל פאבלוביץ' לאקוטה, הארכיבישוף המטרופולין של לבוב, אוקראינה, שוחרר במפתיע לאחר 20 שנה במחנה עבודה בסיביר על ידי סוהר לשעבר שלו פיוטר איליץ' קמניב, כיום ראש ממשלת ברית המועצות.
הוא נשלח לרומא, שם האפיפיור הקשיש פיוס ה-13 ממנה אותו לקרדינל ומאמץ את התואר אתנסיוס. לאקוטה נרתע, מתחנן לקבל "משימה פשוטה עם אנשים פשוטים", אבל האפיפיור מתעקש שהוא יכרע ברך ויקבל את קישוט הארגמן שמייעד את דרגת הקרדינל.
כאשר האפיפיור מתמוטט לפתע ומת, מתחיל תהליך בחירת האפיפיור, והקרדינל לאקוטה משתתף כאחד מהבוחרים. במהלך ה-sede vacante, שני קרדינלים בפרט, הקרדינל לאונה והקרדינל רינלדי, מוצגים כפאפאבילי (המועמדים) המובילים. לאחר שבעה פתקים הבחירה מגיעה למבוי סתום, לאקוטה נבחר במפתיע לאפיפיור כמועמד פשרה (שהוצע על ידי הקרדינל רינלדי) בהילולה ספונטנית בקפלה הסיסטינית על ידי מועצת הקרדינלים, שרבים מהם שוחחו עמו והתרשמו מרעיונותיו ומהענווה שלו. לאקוטה לוקח את שמו של האפיפיור קיריל. בינתיים, העולם נמצא על סף מלחמה גרעינית עקב סכסוך סיני-סובייטי שהחמיר בגלל רעב שנגרם מהגבלות סחר שהוטלו על סין מארצות הברית.
בערב שלאחר בחירתו, האפיפיור קיריל, בסיועו של העובד שלו ג'לסיו, חומק מהוותיקן וחוקר את העיר רומא לבוש ככומר פשוט. במקרה, הוא נתקל בד"ר רות פייבר, שנמצאת בנישואים בעייתיים עם עיתונאי הטלוויזיה הרומאי, ג'ורג' פייבר.
עלילה משנית מרכזית בסרט היא מערכת היחסים של האפיפיור עם התאולוג והמדען השנוי במחלוקת האב טלמונד. האפיפיור הופך לידידו האישי הקרוב של טלמונד, אך לצערו העמוק, בתפקידו הרשמי, עליו לאפשר לקונגרגציה הקדושה לצנזר את טלמונד בשל דעותיו ההטרודוקסיות. עם זאת, השניים נשארים חברים וטלמונד הופך ליועץ המהימן ביותר של האפיפיור. לצערו העמוק של האפיפיור, האב טלמונד מת ממחלה נוירולוגית, זמן קצר לאחר שנתן לראשון תמיכה נחוצה.
מאוחר יותר, האפיפיור חוזר לברית המועצות, לבוש בלבוש אזרחי, כדי להיפגש באופן פרטי עם קמנייב ועם המנהיג הסיני פנג כדי לדון במשבר המתמשך. האפיפיור קיריל מבין שאם הצרות בסין יימשכו, המחיר עשוי להיות מלחמה שעלולה לקרוע את העולם לגזרים. בהכתרתו לאפיפיור, קיריל מסיר את כתר האפיפיור שלו ומתחייב למכור את רכוש הכנסייה כדי לעזור לסינים, לשמחת ההמונים בכיכר פטרוס הקדוש למטה. פעולה מהפכנית זו מביאה לעולם הזדמנות חדשה לשלום.
צוות השחקנים

אנתוני קווין
ניאל מקגיניס
אקה לינדמן
דייוויד ג'נסן
ויטוריו דה סיקה
אוסקר ורנר
לורנס אוליבייה
קלייב רוויל
ליאו מק'קרן
ברברה ג'פורד
ג'ון גילגוד
פרנק פינלי
רוזמרי דקסטר
ליאופולדו טריאסטה
הפקה

זכויות הסרט נקנו על ידי MGM ב-1964. ג'ורג' אנגלונד מנשכר להפיק ולכתוב את התסריט עם מוריס ווסט. אנתוני קווין הוכרז ככוכב הסרט מוקדם יחסית. הבמאי המקורי היה אמור להיות הבמאי הבריטי אנתוני אסקווית', אבל הוא חלה בנובמבר 1967 (ולבסוף מת כמה חודשים לאחר מכן) והוחלף במייקל אנדרסון. אנגלונד ביקש ייעוץ טכני מהוותיקן אך לא קיבל אישור לצלם שם, אז היה צורך לשחזר מקומות כמו הקפלה הסיסטינית.
כתר האפיפיור המשמש לסצנת ההכתרה בסרט מעוצב על פי הכתר האפיפיורי של האפיפיור פאולוס השישי. סוף הסרט שונה מהספר.
לטענת מוריס ווסט:
מבחינה מבנית, תמיד חשבתי ש"נעלי הדייג" הוא אחד הספרים החלשים שלי. הוא נודד יותר מדי. התסריט לסרט מהודק יותר, ישיר יותר ואני חושב שהוא אומר בצורה חזקה יותר חלק ממה שרציתי לומר ברומן. הגענו לנקודה בהיסטוריה שבה גברים - שחורים או לבנים, מרקסיסטים או קפיטליסטים, נוצרים או לא נוצרים - יצטרכו לבחור. או שהם יצטרכו להתחייב למעשה של אהבה זה לזה או לפעולת שנאה זה כלפי זה. גברים מכל צד צריכים לומר: "תראו כולנו אחים. למה אנחנו הורגים אחד את השני ברחובות? אל תפיל את פצצת האטום. בוא נדבר עוד שעה אחת". היום זה הניצחון האמיתי של הטוב על הרע. זה מה שניסיתי להכניס בנאום האחרון לסרט.
לדברי מוריס ווסט הוא בילה חודשים בעבודה על סצנה שבה טלמונד נחקר על ידי האינקוויזיציה. הוא אומר שבסופו של דבר הסצנה עבדה "אבל רק מפני שהתעצבנתי אחרי שגיליתי שהיא שונתה על ידי השחקנים בהסכמת הבמאי. טענתי שזה הרס את התוקף התאולוגי של העלילה תוך הפרת התחייבויות חוזיות בין האולפן לביני". ווסט אמר ש"בסוף הסרט הצטברות הווריאציות הייתה כזו שהורדתי את שמי מהתסריט". זה גרם לו להסס למכור שוב "כל דבר מלבד מותחן או סיפור פשוט מאוד לסרטים" בגלל האופן שבו הוליווד "נוטה לעוות את הפילוסופיה והתאולוגיה הבסיסית של כל דבר שלא ניתן בקלות לעבד למסך".
קבלה

הסרט היה הסרט השישי הפופולרי ביותר בקופות אוסטרליה ב-1969 אך עדיין היה אכזבה בולטת בקופות. עלויות ההפקה ההולכות וגדלות של סרט זה, יחד עם תחנת זברה אינה עונה במקביל, הובילו להעברת נשיא MGM רוברט אובריאן ליו"ר הדירקטוריון, אך הוא התפטר מתפקידו בתחילת 1969 לאחר ששני הסרטים יצאו לאקרנים ונכשלו להחזיר את העלויות שלהם.
אלכס נורת' היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר וג'ורג' דייוויס ואדוארד קרפגנו היו מועמדים לפרס אוסקר לעיצוב האמנותי הטוב ביותר.
הערות שוליים

↑  "M‐G‐M Buys Novel by West". The New York Times. 16 ביוני 1964. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Scheuer, P. K. (18 בספטמבר 1964). "Broadway's mania: Set films to music". Los Angeles Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "ANTHONY ASQUITH, FILMMAKER, DIES". New York Times. 22 פבר' 1968. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Dugas, D. L. (19 פבר' 1968). "Tradition guarded in film on pope". Los Angeles Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  La Badie, Don (5 במאי 1968). "Pilgrimage to the Set of 'Shoes of a Fisherman': 'Shoes of a Fisherman'". Los Angeles Times. p. q1. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  McDowell, Edwin (1 ביולי 1981). "PUBLISHING NOTEBOOK; JOSEPH HELLER IN DISPUTE WITH SIMON & SCHUSTER". The New York Times. p. C.24. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The World's Top Twenty Films."
↑  "MGM Had Loss Of $2.5 Million In First Period: Substantial Write-Offs' Are Taken on Certain Films; Revenue and Rentals Drop Firm Had Year-Earlier Profit". Wall Street Journal. 13 ינו' 1969. p. 10. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The Shoes of the Fisherman". The New York Times. 2011. אורכב מ-המקור ב-8 ביוני 2011. נבדק ב-11 בדצמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
פרסומת בדאפי סקוור, ניו יורק
נעדרי טנק אלתגר

חלקה הצפוני של גזרת תעלת סואץ, במפת הקוד סיריוס. האירוע היה בין המעוזים לחצנית ודרורה, ליד העיגול המסומן A4
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
פרשת נעדרי טנק אלתגר היא פרשת היעלמותו של צוות טנק מגדוד 9 של חטיבה 14 בחיל השריון, במהלך יומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים. הצוות כלל את סרן מירון אלתגר, רב-טוראי חיים מוצפי, סמל ראשון ינקו קלר ורב-טוראי דן גילת. פרשת נעדרי הטנק חזרה לכותרות בספטמבר 2015, בעקבות חשיפת דו"ח של היחידה לאיתור נעדרים של צה"ל משנת 2014, לפיה גופות החיילים הובאו בחשאי לישראל בשנת 1977 ונקברו בקבר אחים וזאת מבלי ידיעת המשפחות.
הקרב

ב-6 באוקטובר 1973, יומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים, צלח צבא מצרים את תעלת סואץ במסגרת מבצע בדר. על פי פקודת שובך יונים, כוחות השריון שהיו מוצבים במרחק מספר קילומטרים מזרחה מקו התעלה היו אמורים להגיע אל המעוזים ולתגבר אותם. פלוגה ל' בגדוד 9 של חטיבת השריון 14, שהייתה אחראית לסיוע למעוזים בצפון תעלת סואץ, נעה לסיוע למעוזי "אורקל" (המעוז הצפוני ביותר, מול פורט סעיד), "לחצנית", "דרורה" ו"כתובה". סרן מירון אלתגר, שהיה סגן מפקד הפלוגה, נע לעמדת החיפוי של מוצב כתובה, הדרומי ביותר בגזרה, עם טנק נוסף בפיקוד המט"ק יוסי פלד.
עם חציית התעלה הציבו הכוחות המצרים מארבים וחסימות נגד טנקים ישראלים. מפקד פלוגה ל', סרן אורי הקמן, שנע לכיוון מעוז "לחצנית" נפגע במארב של כוח קומנדו מצרי ונהרג יחד עם כל צוותו. אלתגר ופלד שהגיעו למעוז כתובה שמעו על ההיתקלות של הקמן והחליטו לנוע לעזרתו. בין מעוזי "כתובה" ו"דרורה" נתקלו הטנקים במארב נוסף של אנשי קומנדו ימי מצרי. הטנק של אלתגר הצליח לפרוץ את המארב אך הטנק של יוסי פלד נפגע. שניים מאנשי צוות הטנק נהרגו - אבא צביון ודוד חדד - ואילו פלד וחייל נוסף, מיכאל בדש, נפלו בשבי המצרי.
הטנק בפיקודו של מירון אלתגר המשיך לבדו צפונה וחיילי מוצב "דרורה" ראו את הטנק עובר לידם. סגן יובל נריה, שהיה סגן מפקד פלוגה מ' באותו גדוד, העיד מאוחר יותר כי שמע את סרן מירון אלתגר מדווח שנפגע בסביבות השעה 18:00. דיווח זה לא נרשם ביומני המבצעים של החטיבה והאוגדה.
מאותה שעה נותק הקשר עם צוות הטנק. מה שאירע מנקודה זו ואילך מבוסס על תחקירים שנעשו לאחר המלחמה, בהסתמך - בין השאר - על צילומי אוויר שנעשו למחרת באותו אזור. על פי השחזור, הטנק נתקל במארב מצרי בהמשך הדרך לכיוון מעוז לחצנית, כשלושה קילומטרים מצפון למעוז דרורה. המארב היה מורכב משני כוחות: כוח אחד חסם את הכביש וכוח שני היה משמאל לציר. תצלום אוויר הראה כי הטנק ירד מהכביש, כנראה לאחר שנתקל במארב שלצד הדרך, והחל לנוע צפונה במקביל לכביש, על דרך עפר. נראה שבשלב זה נתקל הצוות בכוח המצרי שחסם את הכביש ולכן החל בנסיגה לאחור ומזרחה. הטנק ירד לאזור הביצות, פרס זחל ונתקע. לא ברור האם ואיך נוהל קרב בין אנשי צוות הטנק למארב הקומנדו המצרי.
החיפושים לאחר המלחמה

השטח שבו אירע המארב נותר בידי הצבא המצרי לאחר המלחמה, ולפיכך לא ניתן היה להגיע אל הטנק ללא תיאום עם המצרים. בסריקה שנערכה במאי 1974 נמצא הטנק ללא סימני פגיעה, ולידו טנק נוסף שנפגע באזור. הטנק של אלתגר היה ריק, ללא סימן לאנשי הצוות. במרחק כ-200 מטר מהטנק נתגלה תיק ובו טופס בחתימתו של אלתגר. מעבר לכך לא נמצאו שרידים נוספים, אם כי לא נערכו חיפושים רבים באזור. מכיוון שלא היה זכר לגופות אנשי צוות הטנק או לשרידיהן, הכריז צה"ל על ארבעת אנשי הצוות כחללים שמקום קבורתם לא נודע.
בין 1974 ל-1977 נעשו בשטח עבודות נרחבות, ששינו את פני השטח. במהלך העבודות נתגלו בשטח 19 גופות של חיילי צה"ל שנקברו באזור במהלך הקרבות, ואלה הוחזרו לישראל ביולי 1977. המצרים צירפו לגופות מפה ובה סימון המקומות בהן נמצאו. שמונה מהן נמצאו בגזרה שבה אירע האירוע של טנק אלתגר. אנשי הרבנות הצבאית, שבדקו את הגופות שהוחזרו, לא מצאו זהות ביניהן לבין אנשי צוות הטנק הנעדר.
חקירת אית"ן וחשיפת הפרשה

ב-1997 החלה יחידת אית"ן לחקור שוב את הפרשה, שהוגדרה במסמכים הרשמיים A4. צוות היחידה הצליח לגייס עדויות נוספות מחיילים וקצינים מצריים שהיו באזור בזמן המלחמה, וכן בדק צילומי אוויר, ידיעות בתקשורת המצרית וכן את המידע שהעבירה מצרים לישראל עם החזרת הגופות ב-1977. על סמך כל אלה הגיע צוות היחידה למסקנה כי שרידיהם של ארבעת אנשי צוות הטנק הם בין הגופות שהוחזרו ביולי 1977, והם קבורים בקבר אחים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בחלקת נעדרי מלחמת יום הכיפורים. זאת, בניגוד לחוות דעתם של אנשי הרבנות הצבאית, שניתנה ב-1977. בדו"ח שהוגש באוקטובר 2014 המליץ הצוות לשנות את מעמדם של הארבעה מחללים שמקום קבורתם לא נודע.
במאי 2015 נפגשו בני משפחתו של דן גילת, תותחן הטנק, עם האלוף במילואים יעקב עמידרור, שמונה על ידי ראש הממשלה לטפול בנעדרי המלחמה מהחזית המצרית. עמידרור העריך בפגישה כי רמת הוודאות של דו"ח יחידת אית"ן היא גבוהה, אך לא מוחלטת בשל חוות דעתם של אנשי הרבנות הצבאית. בשל כך קבע עמידרור כי לא ניתן עדיין לקבל במלואן את המלצות צוות אית"ן ולקבוע כי החיילים הנעדרים אכן קבורים בהר הרצל. עמידרור סירב לבקשה לפתוח את קבר האחים בהר הרצל, מכיוון שמעשה זה עלול לפגוע בכבוד המת של שאר הקבורים בו.
ב-22 בספטמבר 2015 פרסם עיתונאי הארץ עמוס הראל כתבה ובה חשף את הדו"ח של יחידת אית"ן. יומיים לאחר פרסום הכתבה, דרש חבר הכנסת עמיר פרץ לכנס דיון של ועדת החוץ והביטחון של הכנסת בעניין פרשת טנק אלתגר, פרץ שלח מכתב ליושב הראש הוועדה ח"כ צחי הנגבי בבקשה לזמן את נציגי משרד הביטחון לדיון לשם מתן הסבר אודות ממצאי הדו"ח.
באותו יום, במסגרת ריאיון לגל"צ, סיפר ניר אלתגר, אחיו של סרן אלתגר, כי:
במשך 42 שנה נותנים לנו הרגשה שמדברים איתנו, אבל את העובדות האמיתיות לא מספרים. הופתענו לקרוא שהחיילים, אחי ועוד שלושה שהיו איתו בטנק, קבורים במדינת ישראל. לא יעלה על הדעת שיכריזו עליהם כך כל עוד לא הוכח הנושא בבדיקת דנ"א
מספר ימים לאחר מכן, הורה שר הביטחון, משה יעלון, לבכירי לצה"ל לזרז את הבדיקה בפרשה ולהביא את ההמלצות בעניין לאישורו בהקדם.[דרושה הבהרה]
ראו גם

נעדרי מלחמת יום הכיפורים
ביאורים

↑  עם הפגיעה בטנק נהרגו שניים מאנשי הצוות. סרן אורי הקמן הצליח להיחלץ מן הטנק בשלום, אך חזר אליו לאחר זמן מה כדי לחפות באש מקלע על היחלצות חיילים נוספים ונהרג מאש המצרים. על כך עוטר בצל"ש מפקד אוגדה.
↑  יובל נריה זכה בעיטור הגבורה על לחימתו במלחמת יום כיפור.
הערות שוליים

↑  סרן אורי הקמן ז"ל, באתר הגבורה
↑  19 החללים הוחזרו בטקס צבאי, דבר, 20 ביולי 1977
↑   עמוס הראל, אחרי 42 שנה, דו"ח פנימי חושף: גופות צוות טנק שנעדר בסיני הוחזרו לישראל ב-77' והמשפחות לא ידעו, באתר הארץ, 22 בספטמבר 2015
↑   עמוס הראל, פרשת נעדרי טנק אלתגר: דרישה לקיים דיון בנושא בוועדת חוץ וביטחון, באתר הארץ, 24 בספטמבר 2015
הצילום האווירי שנעשה ב-7 באוקטובר
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
אתר ההנצחה של טנק אלתגר בקריית אונו
נשיקה בחצות

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  סקוט ספיר 
 הופק בידי:  ג'ן גטיין ג'ון ריקארד זאק שילר
 תסריט:  קנג'י בנדו אריק קירסטן
 עריכה:  מישל הריסון טיה נולאן
 שחקנים ראשיים:  בלה ת'ורן פטריק שוורצנגר רוב ריגל
 מוזיקה:  נייט וולקוט 
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  Boies / Schiller Film Group Rickard Pictures
 חברה מפיצה:  Global Road Entertainment StudioCanal סרטי יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  23 במרץ 2018 ארצות הברית
 משך הקרנה:  91 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה רומנטית
 תקציב:  2.8 מיליון $
 הכנסות:  27.3 מיליון $
 הכנסות באתר מוג'ו:   midnightsun
 midnightsunmov.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
נשיקה בחצות (באנגלית: Midnight Sun; באופן מילולי: "שמש חצות") הוא סרט דרמה רומנטית אמריקאי משנת 2018. הסרט הוא בבימויו של סקוט שפר, ונכתב על ידי אריק קירסטן. עלילת הסרט מבוססת על סרט יפני בעל אותו שם משנת 2006.
בסרט מככבים בלה ת'ורן, פטריק שוורצנגר ורוב ריגל. העלילה עוקבת אחרי נערה בת 17 החולה במחלה בשם "קסרודרמה פיגמנטוזום", המונעת ממנה להיחשף לאור שמש. כשהיא פוגשת נער שהיא מחבבת, היא מתלבטת האם לספר לו על מצבה או להעמיד פנים שהיא חיה חיים נורמליים. הצילומים החלו ב-12 באוקטובר 2015 בוונקובר שבקנדה. הסרט שוחרר לאקרנים בארצות הברית ב-23 במרץ 2018.
עלילה

מילדותה, קייטי פרייס חיה עם רגישות מסכנת חיים לאור השמש הנגרמת על ידי מחלה גנטית נדירה, קסרודרמה פיגמנטוזום. במשך היום היא שוכבת בבית, ואביה, ג'ק, וחברתה הטובה מורגן משמשים לה כחברה. קייטי יוצאת מביתה כל לילה ומנגנת בגיטרה בתחנת הרכבת המקומית.
לילה אחד, היא פוגשת בחור בו היא מאוהבת בסתר זמן רב, צ'ארלי, בעת שניגנה בגיטרה בתחנת הרכבת. קייטי נלחצת ובורחת מהמקום, ושוכחת בתחנת הרכבת את המחברת בה היא כותבת את השירים שלה. צ'ארלי שומר את המחברת, ומחזיר לה אותה למחרת.
השניים מתאהבים ומתחילים לצאת יחד בלילות, אך קייטי עדיין לא מספרת לצ'ארלי על מחלתה, למרות אזהרותיו של אביה. לילה אחד צ'ארלי לוקח את קייטי לסיאטל, קייטי מופיעה עם גיטרה ברחוב, ולאחר מכן הם הולכים לשחות באגם. קייטי לא שמה לב לפני שהשמש התחילה לזרוח, והגיעה לביתה לאחר שנחשפה קצת לשמש.
חשיפת השמש פגעה בקייטי, והיא חלתה בסרטן עור שהתפשט במהירות. היא מחליטה לצאת לשיט עם צ'ארלי ולבלות איתו את ימיה האחרונים. היא כותבת לו שיר ומשכנעת אותו לחזור להתחרות בשחייה.
לאחר מותה, ג'ק אומר לצ'ארלי כי קייטי רצתה שהוא ישמור את מחברת השירים שלה. כשצ'ארלי פותח את המחברת הוא מוצא בתוכה מכתב פרידה מרגש שכתבה לו קייטי, ובו היא מעודדת אותו להילחם למען חלומותיו ושיזכור תמיד שהיא עדיין אוהבת אותו.
שחקנים

בלה ת'ורן – קייטי פרייס
פטריק שוורצנגר – צ'ארלי ריד
רוב ריגל – ג'ק פרייס
קווין שפרד – מורגן
סולקה מתיו – ד"ר פאולה פלמינג
ניקולס קומבה – גארבר
קן טרמבלט – מארק ריד
ג'ניפר גריפין – בארב ריד
טירה סקובי – זואי קרמייקל
אוסטין אוביאג'ונווה – אוון
אלכס פנגבורן – ווס
פול מקגיליון – בלייק ג'ונס
הערות שוליים

↑  Midnight Sun (באנגלית), נבדק ב-2019-01-28
↑  Midnight Sun (2018) - Box Office Mojo, www.boxofficemojo.com
נתניאל שילקרט

| --- | --- |

שילקרט בשנות ה-20
 לידה:  25 בדצמבר 1889 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  18 בפברואר 1982 (בגיל 92) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Natan Schüldkraut 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 כלי נגינה:  פסנתר, קלרינט
 חברת תקליטים:  ויקטור טוקינג משין 
 פרופיל ב-IMDb
 
נתניאל "נאט" שילקרט (באנגלית: Nathaniel (Nat) Shilkret;‏ 25 בדצמבר 1889 – 18 בפברואר 1982) היה מנצח, קלרינטן, פסנתרן ומלחין יהודי-אמריקאי. שימש כמנהל מוזיקלי ומנהל אמנים ורפרטואר בחברות התקליטים ויקטור טוקינג משין ותקליטי RCA ומתאם מוזיקלי ראשי באולפני RKO ומטרו גולדווין מאייר.
תולדות חייו

שילקרט נולד בניו יורק למשפחה שהיגרה מאוסטריה (שם המשפחה המקורי היה Schüldkraut). אביו היה רב נגן והבית היה מאוד מוזיקלי. שילקרט הילד היה ילד פלא, הוא למד פסנתר אצל צ'ארלס המביצר, מורו של ג'ורג' גרשווין ונסע לסיבובי הופעות עם "תזמורת הבנים של ניו יורק" כקלרינטן ראשון מגיל שבע ועד שמלאו לו 13. לאחר מכן היה קלרינטן במיטב מזמורות ניו יורק, בהן הפילהרמונית של ניו יורק תחת שרביטו של גוסטב מאהלר, תזמורת המטרופוליטן אופרה ואחרות. הוא שימש כפסנתרן חזרות לוולטר דאמרוש וליווה את הרקדנית איזדורה דאנקן.
ב-1915 הצטרף ל"ויקטור טוקינג משין" כמנהל המחלקה למוזיקה זרה. ב-1926 היה למנהל המוזיקה הקלה של חברת התקליטים. הוא הפיק עבור ויקטור ועבור יורשתה, RCA, אלפי תקליטים. בנוסף, היה שילקרט למנצח התזמורות שהקליטו עבור החברה כתזמורות אולפן.
ב-1929 ניצח על ההקלטה ההיסטורית של היצירה אמריקאי בפריז מאת ג'ורג' גרשווין, בהשתתפות המלחין כסולן בפסנתר, אחת מחמש הקלטות שלו שזכו בפרס גראמי. כמו כן ניצח על תזמורת שהוקלטה כרקע לשירתו של אנריקו קארוזו ושולבה בה בעריכה לאחר מותו, בהקלטה שהפכה לאריך נגן הראשון בהיסטוריה ב-1931. הוא גם ניצח על תזמורת תוכנית הרדיו הפופולרית "השעה היומיומית" (" The Eveready Hour") ששודרה ברחבי ארצות הברית בין 1925 ל-1941. תחת שרביטו ניגנו מיטב נגני התקופה במוזיקה הקלאסית והקלה כאחת: טומי דורסי, ליונל המפטון, בני גודמן, גלן מילר, יאשה חפץ, אנדרה סגוביה, ג'ו ונוטי ואחרים כמו גם מיטב זמרי האופרה הפופולריים כלילי פונס, פיודור שאליאפין, אמליטה גאלי-קורצ'י, מרי גארדן, בנימינו ג'ילי, ג'ובאני מארטינלי, יאן פירס, רוזה פונסל, טיטו סקיפה ואחרים.
ב-1935 עבר שילקרט מניו יורק ללוס אנג'לס, כמו רבים מבני חוגו. בין 1935 ו-1937 היה מנהל מוזיקלי ומתאם מוזיקלי ראשי באולפני RKO ובין השנים 1942 עד 1946 מילא משרה זו באולפני MGM. הוא הלחין וניצח על עשרות פסקולי סרטים מוזיקליים של אולפנים אלה. בין 1946 ו-1950 עבד שוב עם RKO במספר סרטים קצרים. ב-1952 חזר לניו יורק והיה, בין השאר, מנצח בבור התזמורת של ברודוויי במחזמר "פריז 90'". מאז ועד מותו חי בניו יורק אצל בנו.