stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אגודת הפסוריאזיס הישראלית

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 יושב ראש:  יגאל מועלם
 תקופת הפעילות:  תחילת שנות ה-70. כעמותה משנת 2000 – הווה
 http://www.psoriasis.org.il/
 
אגודת הפסוריאזיס הישראלית היא עמותה ישראלית המורכבת ומנוהלת ממתנדבים המתמודדים עם מחלת הפסוריאזיס. הארגון הוקם בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 ומשנת 2000 רשום כעמותה.
האגודה חברה בארגון הפסוריאזיס הבינלאומי IFPA. משנת 2016 יושב ראש האגודה מכהן יגאל מועלם.
רקע

פסוריאזיס היא מחלה כרונית המופיעה אצל כ-4% מקרב האוכלוסייה העולמית ומתאפיינת בעיקר (אך לא רק) בהופעה של משטחי עור אדומים המכוסים בקשקשים לבנים. המיקום האופייני ביותר הוא במרפקים, בברכיים ובעור הקרקפת. כ-5% חולי הפסוריאזיס סובלים גם מדלקת מפרקים המתלווה למחלת העור ומתבטאת בכאבים ונפיחות בפרקים ונקראת פסוריאזיס ארטריטיס.
בשל המאפיינים החיצוניים של מחלת הפסוריאזיס, נאלצים רבים מהחולים להתמודד עם אפליה ונידוי חברתי שכן למחלה נקשרה סטיגמה לא נכונה ומוטעית שמדובר במחלה מדבקת. אגודת הפסוריאזיס חרטה על דיגלה לפעול לצמצום הסטיגמה והאפליה נגד חולים במסגרות חברתיות וחינוכיות ואף עורכת מסעות הסברה שנועדו להגביר את המודעות הציבורית לעובדה שפסוריאזיס היא לא מחלה מידבקת.
מטרות האגודה

שילוב חולי פסוריאזיס במסגרת העמותה כדי לקדם ולשמר את זכויותיהם כחולים בכל הנושאים הקשורים לטיפול ולריפוי המחלה.
יצירת שיתוף פעולה עם משרד הבריאות, קופות החולים וחברות הביטוח לצורך הכרה בתרופות ובטיפולים חדשים.
שיתוף פעולה עם מחקרים רפואיים הקשורים למחלה.
הפצת ידע על המחלה לחברים ולציבור ויצירת יחסי גומלין עם אגודות פסוריאזיס בעולם.
פעילויות האגודה

האגודה תומכת בחולים ובבני משפחותיהם. היא פועלת מול משרד הבריאות, משרדים ממשלתיים אחרים וגופים ציבוריים. ההסברה של האגודה מתרכזות בהגברת המודעות למחלה, וצמצום הסטיגמה והאפליה של חולים בבריכות השחייה, במסגרות החברתיות והחינוכיות. האגודה פועלת גם מול הצבא, בה היא מהווה רשת תמיכה עבור חיילים המתמודדים עם פסוריאזיס מול הגורמים הצבאיים.
הנהלת האגודה מנהלת משא ומתן עם בתי המלון בים המלח לצורך מחירים מיוחדים לחברי האגודה שבוחרים לטפל בעצמם בים המלח. האגודה מפעילה בים המלח קייטנת ריפוי וטיפול ע"ש חיותה מרום לילדים המתמודדים עם פסוריאזיס. מדי שנה האגודה מקיימת כנסים והרצאות בהשתתפות רופאים בכירים בישראל, מעניקה תרומות למחקרים קליניים בנושא הפסוריאזיס ומוציאה עלון הכולל בתוכו מידע חדש ועדכני אודות המחלה. לאגודה קיימת ועדת פרט המסייעת במימון טיפולים לפסוריאזיס לחולים מעוטי יכולת על פי קריטריונים שנקבעו מראש.
גם ילדים סובלים ממחלת הפסוריאזיס. ההתמודדות הרגשית של הילד עם המחלה שונה מילד לילד, מצבי הרוח ותגובותיהם למחלה משתנים בתדירות גבוהה. ילדים חוששים מהמפגש עם החברה, מפחדים מדחייה של ילדים אחרים בני גילם, הם אינם צפויים וקשה לנבא מתי וכיצד יגיבו למחלת הפסוריאזיס של בני גילם. האגודה, המכירה ברגישותם של ילדים החולים בפסוריאזיס מפעילה עבורם בכל קיץ קייטנת ריפוי בים המלח. הקייטנה משלבת בין טיפול אקלימי של חשיפה לשמש לבין פעילות פנאי וכיף המקלה על הילדים ומשכיחה מהם את המחלה בזמן הטיפולים. הילדים הללו זקוקים לתמיכה נפשית ופיזית כדי להתמודד בהצלחה עם המחלה ולהביאה לשיפור ניכר.
חברות באגודה

כל אדם בוגר, אזרח ישראלי או תושב שחולה בפסוריאזיס יכול להיות חבר בעמותה. ילדים עד גיל 18 אינם יכולים להיות חברים בעמותה אלא אם אחד מהאפוטרופוסים יהיה חבר בעמותה, בתנאי שימציא אישור רפואי על מחלת הקטין. כל חבר באגודה מתחייב לשלם דמי חבר שנתיים בסכום שייקבע על ידי האספה הכללית. חיילים בשירות חובה פטורים מתשלום דמי החבר.
הערות שוליים

↑  דליה מזורי, חולי פסוריאזיס בקמפיין: "המחלה לא מדבקת", באתר nrg מעריב, 5 בפברואר 2015
דוד דודסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 בספטמבר 1945 (בן 79) בוקרשט, ממלכת רומניה 
 מדינה:  ישראל 
 
דוד דודסון (נולד ב-14 בספטמבר 1945) הוא מהנדס מכונות, שמתמחה בבטיחות ועיתונאי ספורט ישראלי.
קורות חייו

נולד בבוקרשט שברומניה. ב-1968 סיים את הפקולטה לציוד בניין שבמכון לבניין "בוקרשט" וקיבל את התואר מהנדס מכונות (שקול בישראל כנגד תואר שני). עד לעלייתו לישראל בגיל 27 עבד כמהנדס מתכנן במכון לתכנון מטלורגי Ipromet שבבוקרשט.
בישראל עבד כמהנדס בתחום הבטיחות בעבודה במינהל הבטיחות והבריאות התעסוקתית במשרד הכלכלה משך 35 שנים ועבר השתלמות מקצועית בצרפת.
ב-1998 סיים בהצטיינות קורס לניהול בכיר שאורגן על ידי נציבות שירות המדינה.
החל מ-1983 מפרסם בקביעות מאמרים מקצועיים, מרביתם בביטאון "בטיחות" של המוסד לבטיחות ולגיהות ופרסם שני ספרים בתחום הבטיחות בעבודה. כמו כן, מרצה במכללות שונות בבטיחות בעבודה, כולל בוועידות ארציות לבטיחות בעבודה.
כנער התאמן בבוקרשט בטניס שולחן בהדרכתה של אנג'ליקה רוזיאנו. ב-1978 הוסמך כמאמן טניס שולחן מטעם מכון וינגייט. ב-1980 סיים את הקורס הראשון לעיתונאי ספורט שאורגן על יד מכון וינגייט ומשרד החינוך בהובלת ישעיהו פורת ומשה לרר ממעריב. מיד לאחר מכן החל לפרסם במעריב כתבות על ליגת העל בכדורגל (אז נקראה הליגה הלאומית בכדורגל) וטניס שולחן. בהמשך החל לפרסם גם באתר העיתון nrg עד שב-2014 נפסקה הבעלות המשותפת בין העיתון לאתר, ומאז ממשיך לפרסם באתר. בין היתר פרסם כתבות על ספורטאי-על יהודיים בשואה והיה בעל טור "השבוע לפני" באתר nrg.
ב-2008 התקבל כחבר במועדון Swaythling Club international) SCI). סיקר שבע אליפויות עולם וארבע אליפויות אירופה בטניס שולחן.
בצה"ל שירת שירות סדיר מקוצר לעולים חדשים וכ-20 שנים בשירות מילואים כקצין ארגון רפואה.
אב לבן אחד.
ספריו

בטיחות בשימוש בעגורנים ניידים, הוצאת המכון לפריון העבודה והייצור, 1984.
בטיחות בשימוש באביזרי הרמה, הוצאת המכון לפריון העבודה והייצור, 1985.
מאמריו בתחום הבטיחות

"חפירת תעלות", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 164/1, 1983.
"שיטת דיפון חדשה", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 165/2, 1983.
"פיגומי אלומיניום", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 166/3, 1983.
"כלי הרמה בעבודות שיפוץ בניינים. סיכונים ואמצעי הגנה", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 167/4, 1983.
"בניית גג אגדים על הקרקע", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 168/9, 1984.
"פיגומים משופרים", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 172, 1984.
"עין השלישית של העגורנאי", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 187, 1987.
"מר פיקוח- המפע"ר הראשון, ידידיה אהרונסון ז"ל- שנתיים למותו", ביטאון "עבודה, רווחה, וביטוח לאומי", 1991.
"התחשמל במגע עם כבלי חשמל עיליים", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 267, 2000.
"עגורן נייד מצויד בגובלי סיבוב", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 271, 2001.
"כיצד מגיע מפעיל עגורן צריח לעבודתו", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 274, 2001.
"הטרדה נפשית בעבודה", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 277, 2002.
"בטיחות ועקומת העומסים של העגורן", אוגדן מאמרי מומחים ובעלי מקצוע בתחום עגורני צריח, פליקס חברה להנדסה בע"מ, 2003.
"הכוונה באמצעות לווין (GPS) הוכרה בצרפת ככלי להגברת בטיחותם של נהגים מקצועיים", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 290, 2004.
"בטיחות וזכויות אדם במעלית", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 295, 2005.
"תקן חדש למעליות", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 303, 2006.
"מדביקים ונחשפים, או על הקשר בין טניס שולחן וטולואן", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 315, 2008.
"רשתות בטיחות בענף הבנייה", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 320, 2009.
"תאונת מעלית בבית מגורים", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 322, 2009.
"מחשב בקרה המשפר את בטיחות הפעלת עגורני צריח", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 330, 2011.
"חקר כשל במענב", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 333, 2011.
"מקרה מסוכן, נפילת פרופילי פלדה בעת שינוע", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 339, 2012.
"התהפכות פיגום תלוי", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 343, 2013.
"שמירה על בטיחות נאותה ומספקת בעבודות בנייה", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 345, 2013.
"למה קובע מגן?", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 346, 2013.
"תאונה עם עגורן נייד", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 347, 2013.
"תאונת חשמל לנגר בעבודות חוץ", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 349, 2014.
"דיפון תעלה- משפת החוק לשפת המעשה", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 352, 2014.
"איך למנוע נפילות לפיר המעלית", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 354, 2015.
"תאונות בעת העלייה או הירידה מכלי רכב תפעוליים", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 356, 2015.
"תאונה בבנייה טרומית", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 358, 2015.
"תאונה במקום מוקף", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 360, 2016.
"עגורנים ו"סיכון קביל" בבית המשפט", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 363, 2016.
"תאונת עבודה בעת הריסת מבנה", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 367, 2017.
"מניעת תאונה עם פיגום עצמאי", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 368, 2017.
"זהירות, גג שביר לפניך!", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 370, 2017.
"תאונה ולקחה- בנייה מתועשת", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 371, 2018.
"פיתוח נוסף למניעת תאונות בעגורן צריח", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 376, 2018.
"בטיחות עד הגג", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 381, 2019.
"תאונה ולקחה-תאונת עבודה עם עגורן", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 387, 2020.
היסטוריה של אנגולה

אנגולה היא מדינה בדרום-מערב אפריקה. במשך קרוב ל-500 שנה הייתה בשליטת פורטוגל, עד שקיבלה את עצמאותה ב-1975. מאז עצמאותה, הייתה המדינה שרויה במלחמת אזרחים עקובה מדם, שהסתיימה ב-2002.
פרה-היסטוריה ופרוטו-היסטוריה

תושביה הראשונים של אנגולה היו ציידים-לקטים שהגיעו בתקופת האבן הקדומה. ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שבתקופת הברזל הגיעו לאזור בני הבנטו, שהביאו עמם את החקלאות ואת הברזל. מבדיקות DNA שנערכו לתושבי קבינדה, התברר כי כל תושביה הם צאצאי הבנטו, מה שמעיד על כך שהאוכלוסייה שהתגוררה באזור לפני הגעתם נעלמה לגמרי.
בלוּנְדָה שבצפון מזרח המדינה, בקונגו ובקוּאָנְגָר נמצאו כלים מאבן וכלים אחרים, מהתקופה הפלאוליתית. במדבר נמיב נמצאו איורים קדמוניים בסלעים – איורי טְשִיטוּנְדוּ-הוּלוֹ, המיוחסים לאבותיהם של החוֹיסָאן.
פרה-היסטוריה ופרוטו-היסטוריה > נדידת עמים לאנגולה

בסביבות שנת 1500 לפנה"ס, החלו עמי הבנטו של מרכז אפריקה בסדרת נדודים לכיוון מזרח ולכיוון דרום. באותה התקופה, הם כבר ידעו לחשל ברזל (בין הראשונים בעולם שלמדו לעשות כן). נדודים אלה זכו לכינוי "התפשטות הבנטו".
אחד העמים האלה הרחיק עד נהר הקונגו, ולבסוף, במאה ה-13, חצה אותו והתמקם סופית בצפון מזרח אנגולה דהיום. הם כונו בשם קִיקוֹנְגוֹ. קבוצה אחרת התמקמה תחילה באזור אגמי הבקע הסורי-אפריקני ובמאה ה-12, עקרו מערבה, תוך חציית אזור אלטו זאמבזה, עד הגיעם לאזור קוּנֶנֶה. קבוצה זו כונתה בשם נְגָאנְגֶ'לָה.
בשנת 1568 חדרה קבוצה נוספת, הזָ'אגָה, מכיוון צפון. אלה לחמו נגד בני הקיקונגוס, שהדפו אותם דרומה, לאזור קָאסָאנְזֶ'ה. במאה ה-16, או לפניה, פלשו הנְיָאנֶקָה מדרום, חצו את אזור קוננה, והתנחלו ברמת הוּילָה. באותה המאה, נטש עם נוסף, ההֶרֶרוֹ, את נחלתו באזור האגמים הגדולים שבמרכז אפריקה, והגיע אף הוא לאדמת אנגולה. עם רועי-צאן זה חדר מכיוון עומק מזרח אנגולה, חצה את רמת ביה (Bié), ולבסוף עבר לאזור שבין מדבר נמיב להרי שלה (chela), בדרום מזרח אנגולה.
האוֹבָמְבּוֹ, שהצטיינו בעיבוד ברזל, הגיעו לאנגולה כבר במאה ה-13. אלה באו במקור מאזור קוּבָּנְגוֹ תחתית והתבססו בין קובנגו עילית לקוננה. באותה המאה, נטשו בני הקְיוֹקוֹ את אזור קָטָנְגָה וחצו את נהר קסאי. הם התמקמו תחילה באזור לונדה, שבצפון-מזרח אנגולה, ונדדו לאחר מכן דרומה.
לבסוף, במאה ה-19, הופיע אחרון העמים שקבע את נחלתו באנגולה, הקוּאָנְגָארֶה. אלה באו מאזור נהר אורנג' שבדרום אפריקה בשנת 1840, תחת הנהגתו של סֶבִּיטוּאָנֶה, והתמקמו תחילה באלטו זמבזה. כינוים היה אז מָאקוֹקוֹלוֹ. משם, חלקם עברו לאזור קואנגר, עמוק בדרום-מזרח אנגולה. קבוצה אנושית זו חיה גם בימינו, בין נהר קובנגו לנהר קואנדו.
פרה-היסטוריה ופרוטו-היסטוריה > האינטראקציה בין העמים

המלחמות בין עמים אלה היו תדירות. אלה שהגיעו מאוחר יותר נאלצו להילחם באלה שכבר התבססו באזור, על מנת לכבוש אדמות. על מנת להגן על עצמם, בנו העמים השונים חומות מסביב ליישוביהם. על כן, שרדו עד היום באנגולה חורבותיהן של חומות אבן עתיקות. חומות אלה נפוצות יותר ברמת ביה וברמת הוילה. שם ניתן למצוא, בנוסף, קברים מאבן ותעלות לכריית עפרות מינרלים – ראיות לתרבויות מתקדמות יותר מרמת ההתפתחות שנוטים בדרך כלל לייחס כיום לעמי האזור.
הגעת הפורטוגלים

מגלה הארצות הפורטוגלי דיוגו קאו הגיע לאנגולה ב-1483, במהלך מסעותיו לאורך חופי מערב אפריקה. באותה תקופה שלטה בצפונה של אנגולה ממלכת קונגו. פורטוגל החלה לנהל קשרים דיפלומטיים עם הממלכה, וב-1491 אף הקימה בה שגרירות.
באותה שנה הגיעו ראשוני המיסיונרים. המלך נְזִינְגָה נְקוּווּ (Nzinga Nkuwu) הוטבל לנצרות, ושינה את שמו לז'ואאו, כשמו של מלך פורטוגל באותה עת, ז'ואו השני. בנו, אפונסו מְוֶומְבָּה נְזִינְגָה, הפך את הנצרות לדת הרשמית של הממלכה ב-1520, וב-1595 הכריז האפיפיור קלמנס השמיני על הקמת הבישופות.
הגעת הפורטוגלים > המלחמות עם ממלכת נְדוֹנְגוֹ

במקביל ליחסים הטובים של הפורטוגלים עם ממלכת קונגו, הם החלו בהשתלטות על האזור שמדרום לה. ב-1560 הגיע פאולו דיאז דה נובאיש לנדונגו, והקים בה מיסיון ישועי, לאחר שניסיון קודם לעשות זאת ב-1520 נכשל. ב-1564 נסע דה נובאיש לפורטוגל, ולאחר שהשיג את המימון הדרוש ואת ההיתר מהמלך, שב לנדונגו במטרה לכבוש אותה ולשלוט בה.
בתחילה הציע את צבאו הקטן כשכירי חרב הן לקונגו והן לנדונגו, אך לא זכה להיענות. פורטוגלי תושב קונגו בשם פרנסיסקו ברבודה שכנע את מלך נדונגו כי בכוונתה של פורטוגל להשתלט בסופו של דבר על ממלכתו, וב-1579 הורה האחרון להרוג או לגרש את כל הפורטוגלים. לאחר מכן נותרו פורטוגלים בודדים באזור לואנדה, וחלקם נמלטו לקונגו. רבים מהעבדים של הפורטוגלים היו קונגולזים, וצבא נדונגו לא חס גם עליהם. כתוצאה מכך, הכריז מלך קונגו אלברו הראשון מלחמה על נדונגו. צבאו הובס, אך בשוך הקרבות עלה בידיו של דה נובאיש להחזיק בלואנדה ובנזלה.
במהלך השנים הבאות עסק דה נובאיש בשיקום ובהרחבה. הוא כרת בריתות עם שליטים מקומיים שלא היו מרוצים משלטון נדונגו. בהדרגה, החלה פורטוגל להשתלט על שטחים בנדונגו. עם זאת, נכשלה בניסיון לכבוש את הבירה קָבָּסָה, לאחר שצבאה של ממלכת מטאמבה נחלץ לעזרתה של נדונגו. ב-1599 חתמו פורטוגל ונדונגו על הסכם שלום.
בסביבות שנת 1600 נתקלו סוחרים פורטוגלים בכנופיות של שבט אִימְבָּנְגָאלָה שנלחמו בממלכת בָּנְגוּאֶלָה מדרום לנהר הקוואנזה. בין הצדדים התפתח מסחר, כאשר הכנופיות סחרו ברכוש שבזזו מבנגואלה, בתמורה למוצרים אירופאים. ב-1615 הוזמנו כמה מהכנופיות לחצות את נהר הקוואנזה, ולהצטרף כיחידות לצבא פורטוגל. החל מ-1618, הסתייע בהם המושל לואיש מנדש דה ואשקונסלוש, כשחידש את ההתקפות על נדונגו. לאחר 3 שנות לחימה, הצליחה פורטוגל להשלים את ההשתלטות על נדונגו, וב-1622 שלח מלך נדונגו הגולה את אחותו, נְגִ'ינְגָה מְבָּאנְדִי, לחתום על הסכם שלום. עם תחילת השלטון הפורטוגלי בנדונגו, נשלחו 50,000 מתושביה כעבדים לברזיל ולמושבות הספרדיות באיים הקריביים. כמה מהספינות שעשו דרכן לאמריקה הותקפו בידי אניות מלחמה בריטיות, והעבדים שהיו עליהן נלקחו לווירג'יניה. היו אלה האפריקאים הראשונים שהגיעו למושבה בריטית זו.
בהסכם השלום שנחתם עם נדונגו, הסכימה פורטוגל לסגת ממבצר אמבאקה, שהיווה את הבסיס למתקפותיה על נדונגו, ולשחרר מספר רב של עבדים, במטרה לסייע לנדונגו להיאבק בכנופיות האימבנגאלה, שפורטוגל איבדה את השליטה עליהן. בתמורה, התחייבה נדונגו להפוך למדינת חסות של פורטוגל, ולספק לה 100 עבדים בשנה. אף אחד מתנאים אלה לא מולא.
הגעת הפורטוגלים > המלחמה עם ממלכת קונגו

מחליפו של דה ואשקונסלוש, ז'ואאו קורֵייה דה סוסה (João Correia de Sousa), חידש את התקפות הפורטוגלים באזור, הפעם דווקא נגד בני בריתו מקונגו. בסיוע כוחות האיבאנגאלה, הוא כבש את אזור קָסָאנְזֶה שבקרבת לואנדה, מאוחר יותר השתלט על אזור נָאמְבּוּ בנימוק שקונגו נותנת בו מחסה לעבדים מנגונגו, ולבסוף כבש גם את מְבָּמְבָּה. בקרב שנערך במְבּוּמְבִּי, ניצחו הפורטוגלים, והדוכס המקומי הוצא להורג, אך מלך קונגו, פדרו השני, שב למקום עם כוחות גדולים יותר, והדף את צבאו של דה סוסה. עם שוך הקרבות, נדרשו הפורטוגלים ששהו בקונגו לעזבה. דה סוסה נשלח בחזרה לפורטוגל, ונאסר.
בינתיים, חתמה ממלכת קונגו על ברית עם חברת הודו המערבית ההולנדית, שבה הוסכם לתקוף את לואנדה. החונטה הפורטוגלית שישבה בלואנדה במקום דה סוסה, הזדרזה לחתום על הסכם שלום עם קונגו. האחרונה לא מימשה את ההסכם עם ההולנדים, ואף סירבה לסייע לאדמירל פיט היין כשהגיע עם הצי שלו לתקוף את לואנדה.
הגעת הפורטוגלים > חידוש הקרבות עם נדונגו

ב-1624, הגיע פרנאו דה סוסה לשמש כמושל החדש של אנגולה. הוא קבע מדיניות של מיעוט במלחמות יזומות, וניסה לייצב את הכלכלה. יחד עם זאת, עמד על כך שפורטוגל תשוב לשטחים מהם נסוגה בעקבות הסכם השלום עם נדונגו, וסירב להכיר בשלטונה של נג'ינגה בממלכה זו. הוא פתח בסדרה של מתקפות על נדונגו, וב-1628 נאלצה נג'ינגה לעזוב למטאמבה. ב-1639 חתמו פורטוגל ונג'ינגה על הסכם שלום נוסף.
הכיבוש ההולנדי

ב-1641 הצליחו ההולנדים לממש את תוכניותיהם משנות ה-20, וכוחות בפיקודו של האדמירל קורנליס יול, בסיועה של ממלכת קונגו, הצליחו להשתלט על רצועת החוף של אנגולה. על אף לחציהם של מלך קונגו, גרסיה השני, ושל נג'ינגה מלכת נדונגו, ההולנדים לא היו מעוניינים להתקדם לעומק היבשה, והפורטוגלים נותרו באזורים הפנימיים של אנגולה. בשנים הבאות הביאו הפורטוגלים כוחות תגבורת מברזיל, שהצליחו להנחיל סדרה של תבוסות לצבאות הולנד ונדונגו. בסופו של דבר, עזבו ההולנדים את אנגולה ב-1648, לאחר שלא עמדו עוד בהתקפות הפורטוגלים, ולאחר שנוכחו כי לא יצליחו לשלוט בשוק העבדים באזור זה.
שובם של הפורטוגלים

עם שובם של הפורטוגלים, חודשו נסיונותיהם להרחיב את שליטתם באזור אנגולה. לאחר קרבות כושלים בקִיסָאמָה בשנים 1655-1654, החלו סוחרי העבדים הפורטוגלים להביע את התנגדותם למדיניות זו, בשל הפגיעה במסחר והרג העבדים הפוטנציאלים. עם זאת, פורטוגל לא שינתה את מדיניותה, והמשיכה במתקפות על נדונגו ועל קונגו במהלך 30 השנים הבאות. רק ב-1684, לאחר שנחלה תבוסה בקרב קָאטוֹלֶה, החליטה פורטוגל לחדול ממתקפותיה על שתי ממלכות אלו.
שובם של הפורטוגלים > הכיבושים בדרום

על אף סיום המלחמות עם נדונגו ועם קונגו, הפורטוגלים לא ויתרו לחלוטין על שאיפותיהם להתבסס בדרום מערב אפריקה. המושבה בנגואלה הוקמה כבר ב-1617, אך לא הפכה למעצמה צבאית כמו שכנתה הצפונית אנגולה. החל משנות ה-80 של המאה ה-17, הפנו הפורטוגלים את מרצם לביסוס שלטונם באזור זה. הם החלו לגלות מעורבות בפוליטיקה הפנימית של ממלכות האוֹבִימבּוּנדוּ שברמות המרכזיות של אנגולה, ובמהלך 100 השנים הבאות הצליחו להפוך כמה מהן למדינות חסות. עם זאת, מדינות אלה לא הפכו לספקיות עבדים, והתועלת הכלכלית שצמחה לפורטוגל מהן הייתה נמוכה.
שובם של הפורטוגלים > התבססות המושבה

במהלך המאה ה-18 השקיעו הפורטוגלים מאמצים במניעת סחר עבדים עם הולנדים, אנגלים וצרפתים שהשתקעו בקונגו ובלואנגו הצפוניות. לשם כך, הקימו מבצרים באֶנקוֹגֶ'ה ובקִינְקוֹלוֹ וב-1783 ניסו, ללא הצלחה, לכבוש את קבינדה.
במקביל, ניסו הפורטוגלים לפתח את המסחר עם הממלכות שבמזרח. מָטָאמְבָּה וקָסָנגֶ'ה מנעו בעקביות את כניסתם של סוחרים פורטוגלים לשטחיהן, אך ממלכה חזקה מהן, לוּנדָה, כוננה יחסים דיפלומטיים עם פורטוגל.
המושבה בבנגואלה אף היא המשיכה במאמציה להרחיב את השפעתה. בשנות ה-70 של המאה ה-18 התערבה במלחמת מְבָּאִילוּנְדוּ, ובעקבותיה הגיעה להסכמים עם כמה מהממלכות שבסביבתה, שאפשרו לסוחרים הפורטוגלים להסתובב בחופשיות בשטחיהן.
ב-1855 התערבה פורטוגל במלחמת אזרחים שפרצה בקונגו, וסייעה לפדרו החמישי לתפוס את השלטון. ב-1888, לאחר למעלה מ-30 שנות שלטון, הסכים פדרו החמישי לקבל את חסותה של פורטוגל, מתוך תקווה שפורטוגל תסייע לו להטיל את מרותו של המשטר המלוכני בכל שטחה של קונגו.
המאה ה-19 הייתה גם המאה שבמהלכה הפכה אנגולה ליצואנית העבדים המרכזית ביבשת. עבדים נשלחו לא רק למושבותיה של פורטוגל כמו ברזיל וסאו טומה ופרינסיפה, אלא גם למדינות רבות באמריקה, ובהן ארצות הברית.
שובם של הפורטוגלים > עיצוב גבולותיה של אנגולה

עיצובם הפורמלי של גבולות אנגולה החל בשנות ה-80 של המאה ה-19, במסגרת המירוץ לאפריקה, שבו התעצמה הקולוניזציה האירופית באפריקה.
ב-1884 הסכימה לראשונה בריטניה להכיר בשליטתה של פורטוגל על שתי גדותיו של נהר הקונגו התחתון. ההסכם נתקל בהתנגדות מצד גרמניה ואף בבריטניה עצמה, ובסופו של דבר לא אושרר. בוועידת ברלין הושגו הבנות עם גרמניה, צרפת ומדינת קונגו החופשית, ממלכתו הפרטית של לאופולד השני, מלך הבלגים. כל גבולותיה של אנגולה הוסדרו בהבנות אלה, למעט הגבול הדרום-מזרחי עם המושבה הבריטית רודזיה. גבול זה נקבע בתחילה בהסכם עם בריטניה ב-1891 ובסופו של דבר לאחר בוררות של מלך איטליה ב-1905.
קביעת הגבולות על ידי המעצמות האירופיות, תוך התעלמות מהכוחות המקומיים, אפשרה את שליטתה של פורטוגל גם בחלקים מזרחיים יותר של אנגולה, בהם לא שלטה קודם לכן. הגעתם לאזורים אלה, אפשרה את המשך סחר העבדים גם במהלך המאה ה-20, אף שבאופן רשמי פורטוגל אסרה על כך. על רקע זה, נהרגו ב-1904 למעלה מ-300 בני אדם כאשר שיירה פורטוגלית הותקפה על ידי בני שבט הקוּנָהָאמָה, שהושפעו מהתקוממויות נגד הגרמנים בנמיביה הסמוכה.
בנוסף לסחר בעבדים, השתמשו הפורטוגלים בכוח העבודה המקומי לעבודות כפייה בחקלאות, כרייה והקמת תשתיות.
המאבק לעצמאות

מדיניותם של שליטי פורטוגל באמצע המאה ה-20, אנטוניו דה אוליביירה סלזר ומחליפו מרסלו קאֶטנו, כלפי אנגולה כללה עידוד הגירתם של לבנים (ערב עצמאותה של אנגולה, בראשית שנות ה-70 הגיע שיעורם באוכלוסייה ל-5%), דבר שהגביר את המתחים הגזעיים במושבה. בנוסף, התעלמו השניים מתהליך הדה-קולוניזציה שהחל לאחר מלחמת העולם השנייה, וסירבו להעניק עצמאות למושבות הפורטוגליות באפריקה.
תושבי אנגולה, לעומת זאת, לא יכלו להתעלם מתהליך זה. שכנותיה של אנגולה, קונגו והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, זכו לעצמאות כבר ב-1960 וזמביה הייתה למדינה עצמאית ב-1964. החל מ-1961, לא פחות מ-11 תנועות למען עצמאות, שנבדלו זו מזו באידאולוגיה וברקע האתני שלהן, החלו במאבק מזוין למען עצמאות אנגולה. הבולטות שבתנועות היו התנועה העממית המרקסיסטית לשחרור אנגולה (MPLA); החזית הלאומית לשחרור אנגולה (FNLA), שהייתה אנטי-קומוניסטית ובעלת קשרים עם ארצות הברית ועם תנועות דומות לה בזאיר; האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה (UNITA); החזית לשחרור מובלעת קבינדה (FLEC); ותנועת המרי הקומוניסטי המזרחי.
ראשיתו של המאבק לעצמאות במחאה עממית ולא ממוסדת. בינואר 1961 סירבו איכרים במחוז מָלָאנְזֶ'ה להתייצב לעבודה בשדות הכותנה. הם שרפו את תעודות הזהות שלהם ותקפו את הסוחרים הפורטוגלים שהגיעו לשדות. ב-4 בפברואר תקף המון זועם שני בתי סוהר בלואנדה. במהלך המהומות נהרגו 40 אנגולים, ו-7 שוטרים נפצעו. צבא פורטוגל הגיב בהפצצות כפרים, תוך שימוש בפצצות נפלם. המאבק בשלטון הפורטוגלי החריף, והתפתחה מלחמת עצמאות עקובה מדם. בתוך שנה מצאו את מותם כ-50,000 אנגולים וכ-2,000 פורטוגלים, ובין 400 ל-500 אלף פליטים נמלטו לזאיר.
ב-1972 התערבה דרום אפריקה במלחמת האזרחים, ותקפה כוחות של ה-MPLA. גם סין וברית המועצות בחשו בקלחת, כאשר תמכו בפלגים שונים ב-MPLA וב-FNLA.
המאבק לעצמאות > מהפכת הציפורנים בפורטוגל והשלכותיה

בכירי הצבא הפורטוגלי התנגדו למדיניות סלזר וקאטנו, וחשו כי המשך השהייה במושבות באפריקה היא נטל על הצבא (בנוסף לאנגולה, התמודד הצבא עם מלחמות גם במוזמביק ובגינאה ביסאו). התנגדות זו היא שהובילה למהפכת הציפורנים ב-25 באפריל 1974, ולהחלפת השלטון בפורטוגל בחונטה צבאית בתחילה, ובמשטר דמוקרטי בהמשך. הקצינים שעמדו בראש ההפיכה, אנטוניו דה שפינולה ופרנסיסקו דה קושטה גומז, היו מראשי המתנגדים לנוכחות הפורטוגלית באפריקה, ובתוך פחות משנתיים עזבה פורטוגל את 5 מושבותיה ביבשת זו (השלוש שבהן התנהלו מלחמות עצמאות, איי כף ורדה וסאו טומה ופרינסיפה) וכן את מזרח טימור.
אנגולה העצמאית > מלחמת האזרחים

פורטוגל החלה לצאת בהדרגה מאנגולה, והעבירה את השלטון לידי קואליציה של ה-MPLA, ה-FNLA וה-UNITA. הקואליציה לא החזיקה מעמד, ועד מהרה התפתחה מלחמת אזרחים. ארצות הברית, זאיר ודרום אפריקה התערבו במלחמת האזרחים לטובתן של ה-FNLA וה-UNITA. בתגובה, שלחה קובה כוחות סיוע ל-MPLA, בגיבוי סובייטי. עד נובמבר 1975, הצליחו כוחות ה-MPLA להכות בכוחות UNITA. במקביל, הצבא הדרום אפריקאי החל להסיג את כוחותיו, והקונגרס האמריקאי החליט להפסיק את הסיוע הצבאי לארגון זה.
ב-11 בנובמבר 1975 עזבו אחרוני הפורטוגלים את לואנדה, וה-MPLA, ששלטה בעיר וברצועת החוף, הכריזה על עצמאותה של אנגולה. אגושטיניו נטו הפך לנשיאה הרשמי של המדינה. ב-24 בנובמבר הכריזו ראשי האופוזיציה, הולדן רוברטו וז'ונאס סאווימבי, על הקמת "הרפובליקה הדמוקרטית של אנגולה" באזורים שבשליטתם, אך ממשלתם פורקה ב-30 בינואר 1976.
מלחמת האזרחים בין הפלגים נמשכה עד שלאחר תיווך אמריקאי ופורטוגלי, עזבו אחרוני החיילים הדרום אפריקאים והקובנים את המדינה ב-1989. ב-31 במאי 1991 נחתם בליסבון הסכם ביסֶסֶה, שנועד לכונן הליך דמוקרטי במדינה, בפיקוח האו"ם. ב-1992 נערכו הבחירות הראשונות במדינה. MPLA זכתה ב-49% מהקולות, ו-UNITA ב-40%. סאווימבי סירב להכיר בתוצאות הבחירות ומלחמת האזרחים התלקחה מחדש.
השנים הבאות אופיינו בניסיונות להשכין שלום לצד חידוש הקרבות לסירוגין. ב-20 בנובמבר 1994 נחתם הסכם שלום נוסף בלוסקה, שבו הוסכם לשתף אנשי UNITA בשלטון ובצבא. עם זאת, ב-1995 שוב פרצו קרבות מקומיים בין הפלגים היריבים. ב-1997 הוקמה ממשלת אחדות, אך בשלהי 1998 חידש סאווימבי את האש, בטענה שה-MPLA אינה ממלאת אחר התחייבויותיה. מועצת הביטחון של האו"ם החליטה להטיל סנקציות על UNITA, וב-1999 הצליחו כוחות ה-MPLA להשיב את השליטה בערים הגדולות שהיו בשליטת UNITA. סאווימבי הכריז כי UNITA תחזור לשימוש בשיטות גרילה.
אנגולה העצמאית > סיום מלחמת האזרחים

במבצע צבאי שנערך ב-22 בפברואר 2002, הצליחו כוחות ה-MPLA להתנקש בחייו של סאווימבי. במהלך השנים נפוצו שמועות כה רבות על מותו של האיש, עד כי רק הצגת תמונות גופתו המרוטשת מכדורים בטלוויזיה ואישור מחלקת המדינה של ארצות הברית הניחו את דעתו של הציבור האנגולי כי הוא אכן מת. ב-4 באפריל הושג הסכם שלום בין הצדדים, ובאוגוסט הניחה UNITA את נשקה והודיעה על הפיכתה למפלגה פוליטית.
על פי ההערכות, כחצי מיליון לוחמים ומאות אלפי אזרחים מצאו את מותם במהלך מלחמת האזרחים. מאות אלפים נוספים איבדו את ביתם.
המלכה נזינגה מנהלת משא ומתן עם הפורטוגלים, 1657
ממלכות קונגו ואנגולה ב-1711
בול מהמושבה הפורטוגלית אנגולה
דגל ה-MPLA
ז'וסה אדוארדו דוש סנטוש, נשיא אנגולה מאז 1979
מלבורן סיטי

מועדון הכדורגל מלבורן סיטי, שנוסד בשנת 2009, הוא מועדון כדורגל באוסטרליה. קבוצת הכדורגל ממוקמת בעיר מלבורן, אוסטרליה. הקבוצה משחק באצטדיון המלבני שבמלבורן המכיל 30,050.
המועדון נוסד בשנת 2009 כ"מלבורן הארט" והצטרפה לליגת העל האוסטרלית בעונת 2010/2011. במהלך שנת 2014 חברת ההחזקות קבוצת סיטי פוטבול רכשה חלק מבעלות הקבוצה, ושם המועדון השתנה ל"מלבורן סיטי". בשנת 2015 רכשה החברה את כל המניות.
בעונת 2020/2021 זכתה לראשונה בתולדותיה באליפות אוסטרליה.
שחקנים מפורסמים

ארון יוז
יונתן כהן
תומאס סורנסן
הארי נובילו
פטריק קיסנורבו
איוואן פראניץ'
דמיאן דאף
דויד ויאה
רוברט קורן
קיו ג'אלינס
ג'ושואה קנדי
ליאם מילר
מייקל מיפסוד
מייקל ביצ'אמפ