stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית התה של ירח אוגוסט
הערות שוליים

↑  Lovely Ladies, Kind Gentlemen במסד הנתונים IBDB (באנגלית)
| פרס טוני למחזה הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1975−1948 | מר רוברטס (1948) • מותו של סוכן (1949) • מסיבת הקוקטייל (1950) • השושנה המקועקעת (1951) • ‏The Fourposter‏ (1952) • ציד המכשפות (1953) • בית התה של ירח אוגוסט (1954) • שעות גורליות (1955) • יומנה של אנה פרנק (1956) • מסע ארוך אל תוך הלילה (1957) • זריחה בקמפובלו (1958) • ‏J.B.‏ (1959) • עושת הנפלאות (1960) • בקט (1961) • אדם לכל עת (1962) • מי מפחד מווירג'יניה וולף? (1963) • לותר (1964) • הנושא היה שושנים (1965) • מארה סאד (1966) • הביתה (1967) • רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים (1968) • התקווה הלבנה הגדולה (1969) • ‏Borstal Boy‏ (1970) • ‏Sleuth‏ (1971) • ‏Sticks and Bones‏ (1972) • שנת האליפות ההיא (1973) • ‏The River Niger‏ (1974) • אקווס (1975) |  |
| 2000−1976 | ‏Travesties‏ (1976) • תיבת הצללים (1977) • דה (1978) • איש הפיל (1979) • ילדים חורגים לאלוהים (1980) • אמדאוס (1981) • חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי (1982) • סיפור אהבה בשלושה פרקים (1983) • הדבר האמיתי (1984) • טירונות בלוז (1985) • אני לא רפפורט (1986) • גדרות (1987) • מ. באטרפליי (1988) • היידי, יומן חיים (1989) • ענבי זעם (1990) • אבודים ביונקרס (1991) • רוקדים בלונאסה (1992) • מלאכים באמריקה: המילניום מגיע (1993) • מלאכים באמריקה: פרסטרויקה (1994) • ‏אהבה! אומץ! חמלה!‏ (1995) • מאסטר קלאס (1996) • ‏The Last Night of Ballyhoo‏ (1997) • אמנות  (1998) • ‏Side Man‏ (1999) • קופנהגן (2000) |  |
| 2001 ואילך | הוכחה (2001) • העז, או מי זאת סילביה? (2002) • ‏Take Me Out‏ (2003) • אני אשתי של עצמי (2004) • ספק: משל (2005) • נערי ההיסטוריה (2006) • חוף אוטופיה (2007) • אוגוסט: מחוז אוסייג' (2008) • אלוהי הקטל (2009) • אדום (2010) • סוס מלחמה (2011) • קלייבורן פארק (2012) • וניה, סוניה, מאשה ושפיץ (2013) • לאורך כל הדרך (2014) • המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה (2015) • בני האדם (2016) • אוסלו (2017) • הארי פוטר והילד המקולל (2018) • ‏The Ferryman‏ (2019) • הירושה (2021) • טרילוגיית ליהמן (2022) • לאופולד-שטאט (2023) ‏•‏‏ Stereophonic ‏(2024) |  |
בית הספר לבנות (נווה צדק)

| --- | --- |

מבנה בית הספר, עם השילוט "בית ספר עירוני לבנות" - "מוסד חובבי ציון". (צולם בין 1912-1938)
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°03′37″N 34°45′52″E﻿ / ﻿32.0602973°N 34.7644442°E﻿ / 32.0602973; 34.7644442
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) בית הספר לבנות(למפת תל אביב רגילה) בית הספר לבנות(למפת גוש דן רגילה) בית הספר לבנות(למפת גוש דן מוגדלת) בית הספר לבנות  he בית הספר לבנותhe בית הספר לבנותמפת  דרום __ תל אביב (in English: Tel Aviv) ויפו (in English: Jaffa) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) מדרום: __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park), __ חולון (in English: Holon), __ בת ים (in English: Bat Yam) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
המבנה המשומר של בית הספר לבנות
בית הספר לבנות (נווה צדק) (היה קרוי גם: "בית ספר לנערות יחיאלי") נפתח בשנת 1909 במשכנו בנווה צדק, לאחר שנוסד בשנת 1893 ביפו, בית הספר פעל במתחם בו שוכן היום מרכז סוזן דלל.
היסטוריה

בשנת 1890 הוקם ביפו, על ידי ישראל בלקינד בית ספר עברי ראשון, שבו נלמדו כל המקצועות בשפה העברית. בנים ובנות למדו בו יחד. בית הספר נסגר ותחתיו נפתחו שני בתי ספר נפרדים, האחד לבנות והאחר לבנים ושניהם נוהלו יחד על ידי לשכת בני משה, חובבי ציון וכי"ח.
"בית הספר לבנות ביפו", נפתח בראש חודש אדר 1893 ובו 80 תלמידות. בשנת 1896 עבר למבנה שכור בבית האוטונומיה הרוסית ברחוב עין יעקב 14 פינת רחוב שלוש, בנווה שלום. בית הספר מומן על ידי הכי"ח וחובבי ציון מאודסה. כדי לתת ליהודי יפו, יוצאי אירופה, מקום לימודים מתקדם, ברוח "בית הספר החדש", שכבר החל להתפתח במושבות הראשונות. בית הספר לבנות נפתח חודשים אחדים לאחר פתיחת בית הספר לבנים בחסות חברת "כל ישראל חברים" שנפתח בחשוון תרנ"ג שנת 1892 ובו 110 תלמידים.
בית הספר לבנות הפך חלוץ בתחום השימוש בשפה העברית ובתוכניות לימוד מקוריות. בזכות המנהלת, רוזה-שושנה יפה, התנתק בית הספר לבנות מן הלשון הצרפתית.
בשנת 1897, למדו בבית הספר 250 תלמידות.
ב-1902 התפלגה הבעלות המשותפת על שני בתי הספר ובעצה אחת עם הסופר אחד העם, הגיעו לבית הספר לבנות ארבעה מורים חדשים, שהכניסו בו חידושים רבים.
את בית הספר ניהל ניסן טורוב, בוגר אוניברסיטה שווייצרית. עם סגל המורים נמנו: מרדכי קרישבסקי-אזרחי, יחיאל יחיאלי ויוסף עזריהו, שעמדו לימים בראש מערכת החינוך של היישוב.
כן לימדו את הבנות הסופר ש' בן-ציון והמורה יש"י אדלר (בשנת 1905).
בשנת 1908 הצטרף המורה רפאל סברדלוב.
נחום גוטמן למד ב"בית הספר לבנות" במשך 5 שנים, אביו שימש בו מורה, והמשפחה אף התגוררה בבניין בית הספר.
ב-1909 עבר בית הספר למשכנו החדש (היום רחוב יחיאלי בנווה צדק).
מורי בית הספר חיברו והוציאו לאור ספרי לימוד והיו ממייסדי הסתדרות המורים, האיגוד המקצועי הראשון בארץ. בין השנים 1912–1913 אליהו ירקוני היה מורה בשיעורי ערב לעברית, בבית הספר.
בנוסף, בניין בית הספר לבנות שימש מעון ארעי לעולי העלייה השנייה, שלא הספיק להם הכסף ללינה באחת האכסניות.
פעילות ערב בבית הספר כללה שיעורים למבוגרים ולנוער בעברית ובחשבון. ב"ימים נוראים" הפך המקום לבית-כנסת. התקיימו בו גם אסיפות של תנועות "הפועל הצעיר" ו"פועלי ציון" ועוד אגודות וקבוצות מפלגתיות.
בשנת 1916 נסגר בית הספר לבנות בעקבות גירוש תל אביב, בשנת 1918 נפתח מחדש בניהולו של יחיאלי.  לאחר מותו בשנת 1937 של יחיאל יחיאלי, המנהל המיתולוגי, נקרא בית-הספר על-שמו, ובתו הבכורה שפרה יחיאלי, מונתה להיות המנהלת במקומו. המבנה שימש כבית-ספר לבנות עד שנת 1972.
בשנת 1980 החלה הפעילות התרבותית בבניין בית הספר יחיאלי ביוזמתו של עודד קוטלר אשר יחד עם חבורת שחקנים הקים את תיאטרון נוה צדק. משפחות דוד ומיקי ירושלמי תמכו והפכו לשותפים בקידום פעילות התיאטרון בנוה צדק. מאז הונצח שמו של הבניין ומפלס התיאטרון על שם ירון ירושלמי, בנם של דוד ואילנה ירושלמי אשר נפל במלחמת ההתשה בתעלת סואץ. קבוצת התיאטרון נוה צדק חדלה מפעילות בשנת 1989. בשנת 1989 הוקם מרכז סוזן דלל על חורבות בית הספר אליאנס ובבניין בית הספר יחיאלי העומד על תילו, הודות לחזונם של ראש העיר דאז מר שלמה להט, ומר זאב סוקולובסקי נציג קרן משפחת דלל שביקשו להנציח את זכר בתם סוזן.
בניית מבנה בית הספר

בשנת 1908 תושב העיר אירקוטסק ממחוז אירקוטסק (סיביר, רוסיה) יצחק פינברג תרם תרומה גדולה להקמת הבניין. הבנייה (1908–1909) והשיפורים נעשו על ידי יוסף אליהו שלוש בעבודה עברית. חברי הוועדה שפיקחה על הקמת בית הספר זלמן דוד לבונטין, מאיר דיזנגוף וחיים חיסין ציוו על שלוש להעסיק פועלים יהודים שעלו מרוסיה. שלוש התרעם על התערבות הוועדה, והסביר כי העולים מרוסיה אינם מיומנים בעבודות בניין:
"בארצנו לא נמצאו אז אמנים ובעלי מקצוע יהודים, אלא ערבים היודעים לבנות לפי שיטות הבניין המקובלות במזרח".
חרף אזהרותיו של שלוש, לפועלים נמסרה מלאכת הנגרות של גג הבניין והנחת הרעפים,
"באותו הערב אחרי חצות לילה, שמעתי קול מפולת, מיהרתי החוצה והנה כל הגג קרס"
ועדת החקירה שהוקמה בעקבות האירוע זיכתה את שלוש מכל אשמה, והוא הקים לאחר מכן גם את בית הספר לבנים, אף הוא חלק ממרכז סוזן דלל של היום.
ממנהלי בית הספר

רוזה-שושנה יפה, ניהלה את בית הספר בין השנים 1893–1904. באליאנס התעקשו כי שפת ההוראה בבית הפר החדש תהיה צרפתית, אך יפה התעלמה מדרישה זו ושפת ההוראה הייתה עברית. היא עבדה בתור מנהלת במשך 11 שנים, בתקופה זו התגלעו מספר בעיות בניהול בית הספר, בין היתר שפת ההוראה, בעיות כספיות. בעיה נוספת הייתה בכך שיפה לא שלטה בצורה שוטפת בשפה העברית.
מרדכי קרישבסקי-אזרחי, ניהל את בית הספר בין השנים 1904–1907. לאחר 1907 המשיך לשמש כמורה בבית הספר
ניסן טורוב, ניהל את בית הספר בין השנים 1907–1912, הוזמן על ידי מנחם אוסישקין לארץ ישראל כדי להחליף את מרדכי קרישבסקי-אזרחי בניהול בית הספר לבנות. בהגיעו אליו באוגוסט 1907 יזם טורוב תוכנית לימודים חדשה, שהשתלבה באופן הדרגתי בזו הקיימת. תחילה קבע ישיבות מורים שבועיות כדי לדון בבעיות החינוכיות וההתנהגותיות השונות, ולאחר מכן יזם פעילויות ייחודיות לשיפור הלמידה.
יחיאל יחיאלי, ניהל את בית הספר בין השנים 1918 עד מותו בשנת 1937. שימש מורה בבית הספר לבנות של "חובבי ציון" ביפו, שבהמשך הועבר למשכנו בנווה צדק. משנת 1918 ניהל את בית הספר.(לאחר מותו נקראו הן בית הספר והן הרחוב שבו שכן על שמו של יחיאלי).
בשירות ארגון ההגנה

בשנת 1909 הבניין שימש מקום מפגש של מעין "שירות חשאי" בהנהגתו של המורה רפאל סברדלוב. הארגון נקרא מע"ש - משמעת, עבודה, שתיקה.
בית הספר שימש כעמדת פיקוד של ההגנה בימי מאורעות תרפ"ט (1929) ובתקופת המרד הערבי הגדול (1936–1939).
בין השנים 1942–1948 שימש בניין בית הספר את ההגנה. בשנת 1942, החלו לפעול מקומות אימונים בבתי ספר ובמבני ציבור. המקומות הללו נקראו - מק"ל (מקום לימוד). מקום לימוד כזה נפתח, בבית הספר לבנות בנווה-צדק. הלימודים התקיימו בשעות הערב. ההתכנסות הייתה חשאית. הועברו שעורים בנושאי נשק קל, טופוגרפיה, עזרה ראשונה, קשר, והגנה עצמית. הנשק הוצא מן הסליק והוחזר אליו לאחר האימון. האימון הוסווה כהרצאה, שירה בציבור ועוד.
הערות שוליים

↑  נווה צדק וחברים ניני אטלס, 12 ביוני 1919
↑  "שני בתי ספר שהם שני עולמות" אליאנס ובית הספר לבנות, אורי דביר, "נקודת חן תל אביב יפו", 1991, מודן הוצאה לאור בע"מ, עמודים 83-82
↑  נווה צדק - סיור בפריז הקטנה עומר זיו / מערכת טיולי, 12 במאי 2019
↑  דוד תדהר (עורך), "ישי (ישראל יהודה) אדלר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 1040
↑  דוד תדהר (עורך), "רפאל זאב סברדלוב", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 84
↑  תולדות בית הספר שלימים הפך להיות מרכז סוזן דלל למחול.
↑  בית הספר לבנות תומר שלוש, 29 באוגוסט 2016
↑  רוזה שושנה יפה, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית)
↑  דוד תדהר (עורך), "יחיאל יחיאלי (יחיאלצ'יק)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 586
↑  דוד תדהר (עורך), "רפאל זאב סברדלוב", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 84
↑  בית ספר לבנות נווה צדק ארגון ההגנה
צוות המורים בבית הספר לבנות בנווה צדק, 1905, ובהם: צינה דיזנגוף, פנחסוביץ, אליעזר הופיין, אזרחי-קרישבסקי, אליעזר פפר, ש' בן-ציון (גוטמן), שכנאי, יחיאל יחיאלי
תלמידות בית הספר העברי לבנות ביפו, 1907
בלאו-וייס

| --- | --- |

בני נוער בתנועת בלאו-וייס בטיול
 מדינה:  גרמניה 
 מייסדים:  יוסף מרכוס 
 תקופת הפעילות:  1912–1929 (כ־17 שנים) 
 
בלאוּ-וייס (גרמנית: Blau Weiss; כחול-לבן) הייתה תנועת נוער יהודית בגרמניה.
היסטוריה

התנועה נוסדה ב-1912 בראשות ד"ר יוסף מרכוס, וייעדה עצמה לבניהם ובנותיהם של משפחות מתבוללות, שהיו מעוניינים בתנועת נוער כללית, אבל נדחו על ידי תנועות הנוער הלאומיות הגרמניות שסירבו לקבל יהודים לשורותיהן.
מאחר שכך, הערכים עליהם חינכה התנועה את חבריה היוו שילוב טיולים בטבע ושיבה לחיי פשטות טרום-תעשייתיים ברוח תנועת הנוער הלאומית הגרמנית, "ואנדרפוגל" (ציפורים נודדות), עם מורשת ותרבות יהודית כללית. בתחילה הוקמו אגודות בכמה ערים (הראשונות היו בברלין בהנהגת ולטר מוזס ובברסלאו בהנהגת יוסף מרכוס) ובשנת 1913 התמזגו אלה עם "עמותת הטיולים 1907" לתנועת "בלאו-וייס, אגודה לטיולי נוער יהודי בגרמניה" (Blau-Weiß, Bund für Jüdisches Jugendwandern in Deutschland). בשנת 1914, לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מנתה התנועה 900 חברים. לאחר תום המלחמה מנתה התנועה כ-3,000 חברים. בעקבות הצלחתה, הוקמה גם באוסטריה תנועה בעלת שם זהה.
רק ב-1922 אימצה התנועה פלטפורמה ציונית, ועודדה את חבריה להכשיר עצמם בעבודה חקלאית או מקצועית כהכנה לעלייה לארץ ישראל. באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 התארגנו במסגרת בלאו-וייס קבוצות נוער דתיות, בהם השתתפו גם נחמה ליבוביץ וישעיהו ליבוביץ. בתנועה היו פעילים גם פרנץ קאהן ויעקב אדלשטיין. 
בסוף שנות ה-20 הוקמו סניפים של התנועה גם בצ'כוסלובקיה ובהונגריה, אשר נקראו "תכלת לבן".
בהתחלה הייתה פעילות התנועה משותפת לבנים ולבנות, עם ההתרחבות לקהילות שמרניות יותר, שם הייתה התנגדות לפעילות מעורבת, הוקמה תנועת בת לנשים שבראשה עמדה הדוויג גרוסמן.
בוגרי התנועה היו שותפים להקמת קיבוצים אחדים, בהם חברי קבוצת "ביברכה" שהצטרפו למקימי שריד באביב 1927 ובית זרע. 
התנועה ניסתה להקים יישוב בארץ ישראל, בשנים 1925-1926, והניסיון כשל, ולאחר מכן הפסיקה התנועה את פעילותה. היא פורקה סופית  ב-1929, עוד לפני עליית היטלר לשלטון.. רעיונות התנועה שימשו מודל לאורו הקימו בוגרי התנועה ארגוני נוער אחרים בגרמניה בשנות ה-20.
בערד קיימת אכסניית נוער המנציחה את שם התנועה.
לקריאה נוספת

חנה ויינר, נוער תוסס בעדה שאננה, יד טבנקין, 1996.
הערות שוליים

↑  תורתה של נחמה ליבוביץ' - מרלה פרנקל, באתר "טקסט"
↑  לקסיקון הקיבוץ יד טבנקין, 1998, הקיבוץ הדתי, ב"אתר הקיבוצים"
↑  עשר שנות משק שריד, דבר, 16 במרץ 1937
↑  Youth Movements, באתר הספרייה היהודית המקוונת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007403088505171  BnF: cb16157078t (data)  GND: 5040827-6  ISNI: 0000 0001 0701 8260  LCCN: no2004021679  NKC: ko20231208963  VIAF: 147290573   WorldCat (עם VIAF): 147290573
בורסת אמסטרדם

| --- | --- |

בניין הבורסה, 2016
 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  המאה ה־17 – הווה (כ־324 שנים) 
 מיקום המטה:  Beursplein 5, Amsterdam 
 קואורדינטות:  52°22′27″N 4°53′45″E﻿ / ﻿52.3742°N 4.8957°E﻿ / 52.3742; 4.8957 
 ענפי תעשייה:  שוק המניות 
  
 www.euronext.com
  (למפת אמסטרדם מוגדלת) בורסת אמסטרדם(למפת אמסטרדם רגילה) בורסת אמסטרדם he
 
בורסת אמסטרדם נוסדה בשנת 1602 ונחשבת למוסד הראשון שסחר בניירות ערך ולא רק בסחורות. נייר הערך הראשון שהונפק ונסחר בבורסה היה של חברת הודו המזרחית ההולנדית שהונפק בשנת הקמת הבורסה. בשנת 2000 התמזגו בורסת אמסטרדם עם חברות הבורסה בבריסל ובפריז ויצרו את בורסת Euronext.
גורמים להתפתחות הבורסה > מונופול בתחום הסחורות

בניגוד ליתר כלכלות אירופה במאה השבע עשרה שהתבססו על חקלאות, הולנד (בנוסף לדרום איטליה) התבססה על ייצור ומסחר. לטענת P.W. KLEIN הסיבה להשפעתה הרבה של אמסטרדם נעוצה בכך שהיא תפקדה כמרכז אחסון סחורות לכלל אירופה, עובדה שאפשרה לסוחרים ההולנדים לווסת את ההיצע והביקוש באמצעות מחירי הסחורות. לטענת פרנאן ברודל, יכולת שינוע סחורות מערי הייצור אל תוך המחסנים באמסטרדם היוותה גורם מכריע בהפיכתה למוקד פיננסי מרכזי. הודות לדרך המסחר שאינה מחייבת העברת סחורה מיד ליד אלא מסתפקת ברישום הבעלות על הנכסים, התפתחה תרבות מסחר בסחורות מפותחת וחדשנית. השילוב בין המרכזים הלוגיסטיים לנתיבי מסחר והפצה נרחבים, יצר אפקט מונופול בשוק הסחורות. על פי התאוריה, עקב השליטה שתוארה נוצרה זרימה מוניטרית לתוך אמסטרדם, דהיינו נזילות - שאפשרה את ההשקעה בניירות ערך.
גורמים להתפתחות הבורסה > זרימת הידע ויחס השלטון

לדברי וודרף, הפיכתה של אמסטרדם למוקד המסחר החשוב ביותר באירופה במאות השש עשרה והשבע עשרה, התבססה על העובדה שאמסטרדם נהפכה לעיר מרכזית בתחום החלפת ידע ביבשת. המרכיב המשמעותי בזרימת המידע לתוך אמסטרדם היה מערכת הדואר המתקדמת שפעלה ביעילות רבה ובכך היוותה נקודת מינוף לממשק עם סוחרים מרחבי אירופה. כמו כן, הודות למנהג נפוץ בתקופה, התווסף לאגרות המסחר מידע על מחירי הסחורות המקומיים, מה שהעניק לאמסטרדם יתרון עסקי נוסף. זאת, שכן קשריהם העבותים עם מקביליהם ברחבי היבשת סייעו לפרוס בפני הסוחרים ההולנדים את מפת מחירי הסחורות ברחבי היבשת. בכך יכלו לבחור לאילו אזורים למכור את הסחורות ברווח מקסימלי, דבר שתרם להגברת הנזילות.
בנוסף לכך, סטרינגהם מציין כי השלטון המקומי לא אכף דה פקטו את החוקים שאסרו על פעילות "ספקולטיבית", ובכך ניתן לסוחרים חופש לפעול ולפתח כלים ומכשירי מסחר חדשניים. ניתן לומר כי תפקודה היעיל של הבורסה, על אף חוסר האכיפה, התאפשר בגלל האמון ששרר בין הסוחרים. הלה תפקד כמנגנון אכיפה יעיל ולמעשה אפשר מסחר כמעט ללא התערבות ממשלתית חיצונית. כנגזרת של מערכת האמון, התפתחו אמצעי ענישה לסוחרים שנתפסו מרמים. יצוין כי העונשים השתייכו לאספקטים שונים: דתיים, חברתיים, כלכליים ובאופן עקרוני גם פיזיים (על אף שלא נמצאו עדויות שתומכות בכך).
גורמים להתפתחות הבורסה > הגירה של סוחרים

בשנת 1590 החליט פיליפ השני, מלך ספרד, להסיט את ריכוז הכוח הצבאי – משמירה על אינטרסים הגנתיים בהולנד להתערבות פעילה במאבקים בצרפת. החלטה זו הניעה שרשרת התרחשויות צבאיות ומדיניות לאורך העשור האחרון של המאה החמש עשרה, עד למצב בו הולנד הכפילה דה פקטו את שטחה והפכה לכוח צבאי (בדגש על כוח ימי) משמעותי באירופה. מצב זה, בנוסף להסרת האמברגו על קווי הסחר בחצי האי האיברי הוביל לעליית קרנה של הולנד בעיני הסוחרים האירופים שהחלו לראות בה בסיס סחר ארוך טווח. בעקבות הרווחה הכלכלית והביטחון לטווח הארוך החלה תנועת הגירה לתוך הולנד. בין קבוצות המהגרים ניתן למצוא מספר רב של סוחרים מרחבי אירופה שהעתיקו את מקום מושבם לאמסטרדם. המהגרים, שרבים מהם היו קלוויניסטים, הביאו איתם ניסיון רב שנים במסחר שכלל ידע, קשרים וכסף. בכך תרמו רבות לקידום המסחר באמסטרדם וחיזקו אף יותר את מעמדה של העיר.
החברה הראשונה שהונפקה > הנפקת חברת הודו המזרחית ההולנדית

תחילתה של בורסת אמסטרדם קשורה בקשר גורדי בחברת הודו המזרחית ההולנדית. זו נוסדה בעקבות מתן צ'רטר על ידי השלטונות, ותפקידה היה לנהל את המושבות ההולנדיות ואת המסחר ברחבי אסיה.
בשנת 1602 מחלקת המדינה של הרפובליקה ההולנדית העניקה לחברת הודו המזרחית צ'רטר - זכות שליטה כלכלית ופוליטית על השטחים ההולנדיים בהודו. למעשה, בתחילה דרכה החברה היוותה כעין שלוחה הולנדית במאבק השליטה על סחר התבלינים שהתפתח באירופה ובדגש על הגמוניה ספרדית בתחום זה.
החברה הראשונה שהונפקה > הנפקת חברת הודו המזרחית ההולנדית > דרך המסחר במניה

טרם תחילת פעילותה של חברת הודו המזרחית, היה נהוג לפדות את הכסף בתוספת הרווחים של מסעות המסחר מיד לאחר סיום המשימה ולאחר מכן לבחור האם להשקיע במסע חדש. בשיטה הקיימת נדיר שהיה צורך במסחר משני במניות, משום שהמשקיעים יכלו להיפגש עם הכסף ולפדות את הרווחים שהצטברו במרווחי זמן קצרים יחסית. כפי שהוזכר, דרך הפעולה של מנהלי חברת הודו המזרחית הייתה שונה.
מבנה הבעלות של החברה התחלק בין שש ישויות עסקיות שונות שייצגו שש ערים מרכזיות ברפובליקה ההולנדית. כל חברה תפקדה באופן חצי עצמאי, אך במקביל האיחוד ביניהן הרכיב את חברת הודו המזרחית. בשנת 1602 ולאחר הענקת הצ'רטר הראשוני, נעשתה פנייה מטעם החברה לתושבי שש מהפרובינציות המאוחדות בהצעה כי יממנו את המסעות באמצעות השקעה הונית. משמע, העברת הון נזיל בתמורה לאחוזי שליטה בחברה. חלוקת אחוזי השליטה בחברה נעשתה על פי מפתח ההשקעה ההונית, והיררכיית השליטה התחלקה בהתאם לכמות ההשקעה שנעשתה בעיר.
לאחר סיומו של הצ'רטר הראשון העניקו השלטונות לחברה צ'רטר נוסף למשך עשור. בעקבות קבלת הצ'רטר החדש לא הייתה סיבה למנהלים לפרק ולהקים מחדש את החברה, שכן היא המשיכה בפעילותה באופן זהה לחלוטין. המשמעות הפיננסית של פעולה זו היא שההון שהושקע ברכישת מניות החברה (הון המניות) בעת ההנפקה נותר קבוע.
חלוקת החברה לשש ישויות עסקיות שונות יצר מבנה בעלות מסובך ומורכב. לפי חוקי ההנפקה שהוגדרו מראש, לא ניתן למכור ולקנות מניה שנקנתה או נמכרה בעיר אחרת.
בתהליך שהחל זמן קצר לאחר ההנפקה החל להתפתח שוק משני בו סוחרים מכרו מניות באופן ישיר ועצמאי. למעשה תפקידו של השוק הראשי הסתיים משום שלא בוצעה הנפקת מניות נוספת. כתוצאה מהמעבר לסחר באמצעות שוק משני החלו להתפתח מכשירי מסחר שונים. לצד המסחר המנייתי הרגיל, התקיים מסחר בנגזרים שאפשר הורדת עמלות נוטריון לצד אפשרות ביצוע מכירת חסר. החל משנות השישים של המאה השבע עשרה התפתח מסחר באופציות, שאפשר לסוחרים לבטח את עצמם מפני תנודות במחיר. המכירה התבצעה בחדרים מטעם החברה ובוצעה לעיני פקיד רישום ושני מנהלים מטעמה שאישרו את העסקה. לאחר ביצוע העסקה בוצע רישום עם פירוט ההעברה של מניות בין מוכר לקונה ובכך התאפשר המעקב אחר בעלי המניות.
החברה הראשונה שהונפקה > הנפקת חברת הודו המזרחית ההולנדית > סינדיקט המסחר הדובי

כחלק מהתפתחות מכשירי השקעה ספקולטיביים החל להתפתח לראשונה בהיסטוריה מסחר דובי בכוונה תחילה - משמע, הורדת מחיר המניה במטרה לקנותה בזמן שפל. בראש הסינדיקט עמד אייזק ל-מיירה (Isaac le Maire), שכיהן כחלק ממועצת המנהלים של החברה בעת הקמתה ועזב ככל הנראה בעקבות שחיתות בדיווחי ההוצאות. בעקבות הדחתו החל ל-מיירה בניסיונות לסכל את הצלחת החברה. הוא היה חבר בכיר בקונסורציום, וכחלק מפעולותיו אלו יזם הורדה מלאכותית בשווי המניה. דרך הפעולה של הסינדיקט הייתה מכירה יזומה של חוזים עתידיים במחיר נמוך משווי השוק באופן מכוון. הסינדיקט פעל בדרך זו בשני גלים בין יוני 1609 ועד ינואר 1610. במרץ 1610 חל מהפך בהתנהגות המניה ולאחר ירידות שנגרמו בשל ההתערבות המכוונת, החלה המניה לעלות בעקבות חלוקת דיבידנדים ראשונה; בכך למעשה נכשל ניסיון ההתערבות. כתוצאה, ברח ל-מיירה מאמסטרדם, וחלק מחברי הסינדיקט פשטו רגל. בעקבות ניסיון ההתערבות של הסינדיקט וניסיונות התערבות נוספים שלא אורגנו באופן ממוסד, פנו חלק מחברי המניות לשלטון בקריאה לבטל את אפשרות המכירה בחסר. בפברואר 1610 לאחר פגישה עם יוהאן ואן אולדברנוולט, פוליטיקאי בכיר, נקבע האיסור להשתמש במכירת חסר במסחר. למרות האיסור הרשמי לבצע מכירות חסר, הסוחרים בבורסה המשיכו לבצע אותן באופן מכוון וללא התנגדות מצד השלטון.
החברה הראשונה שהונפקה > מסחר על ידי סוחרים יהודים

במהלך תריסר שנות שביתת הנשק (1609–1621) החלה להתגבר השפעתם של סוחרים יהודים ממוצא פורטוגלי על מסחר הסחורות באמסטרדם. בעקבות הסרת האמברגו על האיסור בסחר עם חצי האי האיברי, השתמשה הקהילה בקשריה הענפים באזור מוצאה כדי לצבור הון ומעמד. עם סיום שביתת הנשק הושב לכנו האמברגו על המסחר וכתוצאה מכך החלה הגירה של חלק מחברי הקהילה היהודית. מתחילת שנות הארבעים של המאה השבע עשרה ובעקבות שינויים גאופוליטיים שב מעמדם של היהודים בהולנד להתחזק. לאחר זמן מועט הם החלו להשתלב במסחר הבורסאי והחלו לסחור במניית חברת הודו המזרחית, עד לשלב בו הם הפכו לשחקנים המרכזיים במסחר ולמעשה סחרו בעיקר עם חברי הקהילה עצמה. עדות לכך ניתן למצוא במסמכים של מנואל לוי דוארטה, סוחר יהודי מרכזי, מהם עולה שחלק גדול מחברי קבוצות המסחר הסגורות היו יהודים.
החברה הראשונה שהונפקה > מסחר על ידי סוחרים יהודים > יוסף דה לה וגה

ניתן למצוא עדות נוספת לנוכחות היהודית במסחר הבורסאי מתוך ספרו של יוסף דה לה וגה (1650–1692), סוחר וסופר יהודי יליד ספרד שהיגר להולנד. ספרו, Confusion of Confusions מתאר שיח בין דמות סוחר מניות ידוע כל (דה לה וגה עצמו) לבין פילוסוף שמרן וסוחר שרוצה להתעשר בלי לעבוד יותר מידי. הספר מתאר בין היתר כיצד ובאילו כלים מתנהל המסחר בבורסה על ידי הסוחרים. בנוסף לכך ניתן למצוא בספר תיאור כיצד בימי שבת ישנה נוכחות דלה של סוחרים בשל היעדרות הסוחרים היהודים.
החברה הראשונה שהונפקה > בניין המסחר

בימיה הראשונים של הבורסה המסחר התקיים באותם אתרים בהם נערך המסחר בסחורות, פועל יוצא מכך שסוחרי הסחורות היו בין המשקיעים המשמעותיים במסחר הבורסאי. האתר הראשון בו התקיים המסחר הוא בורסת אמסטרדם לסחורות, אתר פתוח שנבנה בשנת 1530 ושופץ בשנת 1608 בעקבות הגידול במסחר. בשנת 1607 מועצת העיר הזמינה מבנה בורסה חדש שתוכנן בהתבסס על בניין הבורסה באנטוורפן. חנוכת הבניין אירעה/חלה כארבע שנים לאחר מכן, באחד באוגוסט 1611.
תקופה מודרנית

ה-EOE (‏European Option Exchange) נוסד ב-1978 באמסטרדם על מנת שתשמש כבורסה לאופציות. ב-1983 פתחה מדד מניות בשם "מדד EOE" הכולל את 25 החברות הגדולות ביותר שנסחרות בבורסה. בורסת אמסטרדתם ומדד EOE אוחדו בשנת 1997 ושמה של המדד שונה ל-AEX (‏Amsterdam EXchange). המדד מנוהל על ידי "יורונקס אמסטרדם".
בניין הבורסה הקודם היה ה-Beurs van Berlage.
בית התכשיטים

שומרים בחזית בית התכשיטים
בית התכשיטים (באנגלית: Jewel House) הוא שמו של המוסד האחראי על שמירת תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת וכן שמו של המבנה מצוי כיום במצודת לונדון בו נשמרים התכשיטים.
היסטוריה

בשנת 1207 מונה לראשונה "שומר תכשיטי הכתר" (Keeper of the King's Jewels) האחראי על התכשיטים. עם השנים שונה התואר ל"ראש בית התכשיטים" (Master of the Jewel House) ובהמשך ל"ראש בית התכשיטים ושריון המלך" (Master and Treasurer of the King's Jewels and Plate) ול"שומר בית התכשיטים" (Keeper of the Jewel House).
בשנת 1378 שומר בית התכשיטים הפך אחראי על תכשיטי הכתר ושמר אותם בקופסה מיוחדת לה שני מפתחות - האחד נשמר בידי שומר בית התכשיטים והשני בידי הלורד הממונה על אוצר המדינה (Lord Treasurer).
מאז ייסוד המנזר בשנת 1050 ועד שנת 1303 נשמרו אוצר המדינה וכן תכשיטי הכתר בחדר לחם הקודש (Chamber of the Pyx) של מנזר וסטמינסטר. החל משנת 1255 נשמרו תכשיטים חדשים שנוצרו במצודת לונדון, אולם יתרת התכשיטים נותרו במנזר וסטמינסטר. לאחר ניסיון גנבה של התכשיטים על ידי ריצ'רד דה פודנקוט בשנת 1303 הועברו מרבית תכשיטי הכתר ואוצר המדינה למצודת לונדון, אף שחלקם נותרו במנזר וסטמינסטר עד שנת 1643. בעקבות המעבר למצודה נבנה בית תכשיטים חדש בסמוך למגדל הלבן בשנת 1378.
בשנת 1665 הוצגו לראשונה התכשיטים לציבור הרחב, תמורת תשלום.
בשנת 1782 עבר משק בית המלוכה ארגון מחדש, ואגף בית התכשיטים בוטל, וסמכויות שומר בית התכשיטים עברו למשרד הלורד צ'מברלין אשר מינה את ה"אחראי על התכשיטים" (Officer of the Jewels and Plate).
בשנת 1669 הועברו התכשיטים למגדל מרטין שבמצודה, ושם הם נשמרו עד שנת 1842 עת נבנה מבנה חדש עבור התכשיטים בסמוך למגדל. מבנה זה לא התאים למטרתו, ולכן הועברו התכשיטים למבנה חדש שנבנה עבורם - בקומה העליונה של מגדל וייקפילד בשנת 1869. התכשיטים נותרו במבנה זה עד שנת 1967 עת הועברו למבנה הנוכחי.
הוצאת התכשיטים מבית התכשיטים

ניתן להוציא את התכשיטים מבית התכשיטים, הדבר מבוצע בהוראת הלורד צ'מברלין בלבד. ההוראה ניתנת על ידי סגנו, החותם על קבלה עבור התכשיטים. רק תכשיטן הכתר יכול להוציא את התכשיטים מתיבותיהם, והדבר נעשה לרוב תחת שמירה הדוקה.
התכשיטים מוצאים לצרכים טקסיים בלבד. בשלהי מלחמת העולם הראשונה, שנת 1917 הוצאו התכשיטים מבית התכשיטים מחשש להפצצות וכך גם בשנים 1939–1947, בשל חשש שהתכשיטים יפגעו במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה.
המבנה כיום

בית התכשיטים הנוכחי נבנה בשנים 1966 -1967 באגף המערבי של מגורי החיילים בבניין ווטרלו שבמצודה. אגף זה, שנפתח בשנת 1967, כלל כספת תת-קרקעית שבה איפשרו למבקרים לצפות בתכשיטים בעוברם סביבם. סדרנים מנעו צפייה איטית בתכשיטים בשל המוני הצופים, אולם גלריה מוגבהת מרוחקת במעט מהתצוגה איפשרה צפייה איטית יותר. אולם תכשיטים זה היה מיועד לכמיליון מבקרים מדי שנה, אולם בפועל ביקרו בו למעלה משני מיליון מבקרים מדי שנה. בשל הצורך בהרחבת בית התכשיטים נבנה בשנים 1992–1994, באגף חדש של מגורי החיילים ווטרלו, אולמות תצוגה חדשים שיכלו להכיל למעלה מ-1,000 מבקרים בו זמנית. אולמות תצוגה אלה מצויים בקומת הקרקע, ושטחי התצוגה בהם גדולים פי שלושה משטחי התצוגה בבית התכשיטים משנת 1967. המבקרים מוסעים על פני מדרכה נעה סביב קופסאות התצוגה - דבר המאפשר שליטה על קצב הצפייה ומאפשר ל-2,500 מבקרים מדי שעה לצפות בתכשיטים.
תאורת סיבים אופטיים הותקנה בקופסאות התצוגה ומאפשרת תאורה מיטבית.
תכשיטי הכתר הועברו לאולם התצוגה החדש ב-9 בינואר 1994, והאולם נחנך בידי המלכה אליזבת השנייה ב-24 במרץ 1994.