stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב רז
מחקרים > בודהיזם

החל בראשית שנות התשעים ריכז רז את הכתיבה וההוראה שלו בבודהיזם, ובעיקר בזן הסיני והיפני. הוא עוסק בפרשנויות ובשיח עם טקסטים של הבודהיזם הקלאסי – ההודי, הסיני והיפני - כמו בהיבטים של הדיאלוג שבין הבודהיזם האסיאתי לבין העולם המערבי. בין מחקרי הדוקטורט שהוא מנחה עוסקים רבים בשיח שבין בודהיזם ופסיכולוגיה, בודהיזם ומעורבות חברתית, יישוב סכסוכים, ופעילות שלום. שדה העיסוק הזה הניב מספר גדול של מאמרים וספרים, ביניהם:
זן בודהיזם – פילוסופיה ואסתטיקה (2006). ספר שבו סוקר רז סוגיות שונות בהיסטוריה, בהגות, בשירה ובאסתטיקה הזן-בודהיסטית. הספר זכה להצלחה רבה.
עלייתה והיעלמותה של ההתהוות המותנית (2012). מאמר שבו מעיין רז באחד הרעיונות המרכזיים של הבודהיזם – רעיון ההתהוות המותנית – ומציע להסתכל בו באור חדש-ישן. רז טוען שרעיון זה עצמו, כמו כל תופעה אחרת לפי הראייה הבודהיסטית, הוא חולף, וששיאו של האימון הבודהיסטי הוא ביטול רעיונותיו שלו.
[Kill the Buddha" - Quietism in Action and Quietism as Action in Zen Buddhist Thought and Practice 2010"]
הוא מאמר שבו בוחן רז את גישותיו של הזן לניגוד לכאורה שבין ישיבה שקטה תוך פרישה מן החיים, לבין פעולה אקטיבית בעולם, ומציע גישה אחדותית שלפיה אין באמת סתירה בין השניים.
אחת מנקודות המגע המעניינות שבין בודהיזם לבין העולם המערבי הייתה השיח רב השנים שניהל מרטין בובר עם הבודהיזם, החל בשנות ה-20 של המאה העשרים - בספרו “אני ואתה” - ועד המאמר המפורסם שלו על “חסידות וזן” בשנות ה-50. רז ערך בשנת 2011 סמינר על בובר והבודהיזם, כשעיקרו דיון השוואתי בין דוגן, ונזיר זן יפני בן המאה ה-13 ומחשובי ההוגים של יפן, לבין הגותו של בובר. בעקבותיו כתב מאמר בשם
אגל הטל וניצת האפרסק: בובר, בודהיזם והמיסטיקה של הקונקרטי, [2013] שהופיע בספר התרגום החדש לעברית של "אני ואתה" (מתרגם: אברהם פלשמן, בהוצאת מוסד ביאליק). במאמר סוקר רז את האופנים השונים של הדיאלוג הבובריאני עם הבודהיזם, ויוצר שיח בדיוני בין דוגן לבין בובר, כשהוא מזהה אצל שניהם מה שהוא מכנה שני מאפיינים: האפשרות למיסטיקה קונקרטית, ויסודות של פילוסופיה אקולוגית.
מחקרים > שגעון ורוח

נושא אחר שרז חוקר בו כבר מספר שנים לקראת כתיבת ספר, הוא 'שגעון ורוח', או כפי הוא מכנה אותו 'הבודהיזם המשוגע'. תופעות של התנהגות 'משוגעת' ידועות בהיסטוריה של כל הדתות הגדולות, ובכללם הבודהיזם. המסורת הבודהיסטית גדושה בסיפורים רבים על מורים טיבטיים, סיניים ויפניים, שנוהגם היה מוזר עד מטורף. אחד המורים הגדולים, איקקיו, שחי במאה החמש עשרה, כינה עצמו 'ענן משוגע', ובעודו משמש כראש אחד המסדרים הגדולים ביפן, היה מבלה בבתי מרזח, בתי זונות, לבש סחבות, חי בבקתה פשוטה, וכתב, מלבד שירה פילוסופית עמוקה, גם שירה ארוטית נועזת עד ימיו האחרונים בגיל מופלג. יש לשער שחלק גדול מן המורים האלה היו מאובחנים בימינו כמקרים פסיכיאטריים. ההשקה הזאת שבין 'יציאה מן הדעת', לבין האפשרות לחוות את העולם ברמות תודעה אחרות מהמקובל, מרתקת את רז כבר זמן רב. הוא העביר סמינרים בנושא ועוסק בתרגומי שירה והגות של כמה מהמורים 'המשוגעים' הללו.
אחת התוצאות של שנות עיסוקיו הרבות של רז בבודהיזם בהיבטיו המעשיים והעיוניים היא ספר בשם כך שמעתי (2013). זהו ספר של הגות אישית על בודהיזם, שמבוסס על שיחות שערך רז עם קבוצות מדיטציה מאז 2010. הספר ייצא באוגוסט 2013 בהוצאת 'מודן'.
תרגומים

לצד יואל הופמן, נחשב רז למתרגם הטוב ביותר של שירת הייקו לעברית. בין תרגומיו ספרות יפה ("קוקורו" ו”הר געש”), שירת טאנקה ושירת הייקו קלאסיות ומודרניות ("יום השנה לסלט", “הדרך הצרה לאוקו”), סיפורי זן ושירת זן. בספריו השונים הוא משלב תרגומים רבים מתוך ההגות הסינית והיפנית.
'"שיחות מטורפות – מעשי זן"' הוא אוסף של סיפורי זן סיניים ויפניים. רז עורך בספר דיאלוג עם הסיפורים באמצעות הערות ותגובות משלו. הספר היה רב-מכר.
'"איש מחפש פר"' – תרגום של טקסט זן סיני עם מאמרים, יחד עם דן דאור. הספר מבוסס על סדרת ציורים מלווים בשירים שיצאו בסין במאה ה-12, ממכחולו של מורה הזן גואו-אן.
"'הדרך הצרה לאוקו"' הוא יומן מסע של מצואו באשו, גדול משוררי ההאיקו היפניים. הספר הוא תרגום של יומן בן תשעה חודשים שערך באשו בסוף המאה ה-17. רז הוסיף הערות ואחרית דבר.
תרגומים > ספרים אחרים

"המיתולוגיה היפנית" – מבחר מסיפורי המיתולוגיה היפנית בעברית.
"טוקיו הלוך חזור" – הוא יומן מסע אישי, אוטוביוגרפי בחלקו שמתאר מסע ממשי וגם סדרת מפגשים עם דמויות שונות ביפן, חלקן אמיתיות חלקן בדויות. ציר הספר הוא מסע שערך ב-1989 בעקבות באשו, בדיוק שלוש מאות שנה אחרי מסעו הידוע של באשו, שנערך ב-1689.
"כך שמעתי - רשימות זן" הוא ספר שירה פרי עטו של יעקב רז. הוא מתואר על ידי כותבו כ"מסע התבוננות, רישומים, ושיחות עם החיים ועם הבודהיזם". בין השירים, השוזרים את עולם הנפש הבודהיסטי לסיפור חיו של רז (לדוגמה טיפול בבנו הלוקה בתסמונת דאון), משובצים קואנים מפורסמים, קליגרפיה יפנית ומשפטי חכמה רבניים. הספר יצא בשנת 2013 והתקבל באופן חיובי.
בימוי בתיאטרון

ב־1970 הקים רז עם קבוצת חברים את "תיאטרון האוניברסיטה", קבוצה נסיונית שהפיקה מספר הצגות. רז תרגם, עיצב וביים את ההצגה הראשונה, “אסקוריאל" מאת מישל דה גלדרוד.
ב־1972 ביים מחזה על פי סיפור של היינריך פון קלייסט, “מיכאל קולהאאס", בעיבודה של עליזה עליון-ישראלי.
ב-1978 כתב וביים יחד עם דני הורוביץ את ההצגה "מעשה נורא" בתיאטרון החאן הירושלמי. הייתה זו ההצגה הראשונה אותה ביים רז בתיאטרון הרפרטוארי. ההצגה מבוססת על סיפור קבלי עתיק, שמספר על רבי יוסף דלה ריינה, שחי בצפת, והחליט לצאת עם תלמידיו לשחרר את המשיח מכבליו.
ב-1980 ביים תיאטרון החאן הירושלמי את ההצגה "רשומון". הוא תרגם ועיבד את הסיפור "בחורש" מאת רינוסוקה אקוטאגאווה, והתבסס גם על הסרט "רשומון" של אקירה קורוסאווה. תהליך החזרות להצגה לווה במדיטציה שתרגלו השחקנים. הבמה עוצבה כבמת זירה, הקהל ישב בארבעת הצדדים וכל דמות גולמה בידי שני אנשים, כדי להראות את הכפילות של ראיית המציאות. ההצגה זכתה להצלחה ורצה במשך שלוש עונות.
ב-1981 ביים בתיאטרון החאן את המחזה "המרפסת", מאת ז'אן ז'נה.
ב-1982 ביים בתיאטרון חיפה את "יוסל'ה גולם", מחזהו של דני הורוביץ על פי אגדת הגולם מפראג.
ב-1984 ביים בתיאטרון חיפה את "האדונית והרוכל", על פי המחזה "פן אישן המוות", מאת עדה אמיכל ייבין, בהשראת סיפורו של ש"י עגנון "האדונית והרוכל". זהו סיפור על רוכל יהודי שמזדמן ביער לביתה של אישה החיה לבד. אותה אישה מפתה גברים, מפטמת אותם ואוכלת אותם בסופו של דבר. זהו סיפור עם נפוץ באירופה, ועגנון יצק בו תוכן חדש באגדה, כשהעמיד את האישה הפגנית מול היהודי התמים, שכמעט נפל בפח.
ב-1985 ביים בתיאטרון החאן את "עידו ועינם" על פי סיפור בשם זה של ש"י עגנון. רז עצמו עיבד את הסיפור למחזה וגם עיצב את התפאורה.
ב-1986 ביים בתיאטרון החאן את המחזה "עלילות יחזקאל פיירמאן", מאת דני הורוביץ, על דמותו וחייו של יוסף חיים ברנר.
מלבד אלה, ביים רז עוד מספר הצגות נסיוניות, ביניהן "דף אחד מן התלמוד" על פי הפרשה התלמודית "תנורו של עכנאי" (בבא מציעא, נט', ב'). את ההצגה, פרי עבודה נסיונית עם תלמידי תיאטרון, כתב וביים יחד עם דני הורוביץ.
כמו כן עבד במשך שנה עם קבוצת שחקנים-בובנאים, שבסופה הופקה הצגת בובות בשם "ילדי השכונה", שמציגה לילדים רגילים את עולמם של ילדים עם צרכים מיוחדים. ההצגה לוותה בהפעלה של הילדים. ההצגה רצה במשך תקופה ארוכה במאות בתי ספר, ולוותה במחקר (של נורית פרי) על השינוי ביחסם של ילדים רגילים לילדים האחרים אחרי צפייה בהצגה והשתתפות בהפעלה.
פעילות ציבורית

במשך שנים רבות רז פעיל בקהילה, ורואה את הפעילות החברתית כחשובה לא פחות מן האקדמית, וכמשלימה אותה: בעקבות הולדת בנו יוני, היה בין מקימי עמותת 'ית"ד - ילדי תסמונת דאון" ב-1981. העמותה מסייעת להורים שילדיהם לוקים בתסמונת דאון, הן בתחום המידע והן בעזרה מעשית. יותר מאוחר שימש רז גם כיו"ר אקי"ם תל אביב.
בשנת 2000 היה שותף בהקמת עמותת 'מארג' לקידום חברה רב-תרבותית בישראל, והוא משמש כבר כמה שנים כיושב הראש שלה. העמותה עוסקת בתוכניות רבות שעניינן עיצוב אפשרות של שותפות חיים בין יהודים וערבים, וגם בתחומים אחרים של מפגש תרבותי מאתגר, כמו בין ישראלים וותיקים ואתיופים, ועוד. העמותה פועלת בשיתוף פעולה עם המרכז היהודי-ערבי 'בית הגפן' בחיפה.
בשנת 2000 הקימו יעקב רז והפסיכולוג הקליני נחי אלון את מרכז פסיכו-דהרמה, בית ספר לתורת הנפש הבודהיסטית, שפועל היום בקמפוס ברושים בתל אביב. המרכז הוקם בעקבות סמינרים שהעבירו רז ואלון על פסיכולוגיה ובודהיזם. השניים החליטו להפגיש בין העולם הבודהיסטי לעולם המערבי, למדה כתורה חיה בעולם המעשה. בית הספר עסק תחילה בהכשרה של מטפלים, בעיקר פסיכולוגים, ביסודות התורה הבודהיסטית, על-מנת ליישמה בעולמם המקצועי. בהמשך הורחבה העבודה לקבוצות אוכלוסייה ומקצועות מגוונים אחרים.
רז מנחה קבוצות מדיטציה. הוא שותף בקבוצת מדיטציה, אותה הוא מנחה ומלווה בשיחות דהרמה, הדנות בנושאים מחיי היום-יום. את חלק מן השיחות האלה אסף בספר, בשם 'כך שמעתי – רשימות זן', שיצא בשנת 2013 בהוצאת 'מודן'.
רז נמנה עם צוות המייסדים עמותת "עורו – הבית של הרוב", יוזמתו של איש העסקים רוני דואק, בניסיון לגבש סדר יום חברתי חדש ולהשפיע באמצעות נושאים מוסכמים על רוב האזרחים דרך פעילות אזרחית ולא פוליטית.
רז גם פעיל מרכזי ב"כוורת" – פלטפורמה לשינוי בנושא קיימות באקולוגיה בשיתוף עם מרכז השל ומרכז פורטר באוניברסיטת תל אביב. קביעת סטנדרטים לקהילות סביבתיות וכסף חלופי.
בחודשים האחרונים של 2013 היה בין המקימים והפעילים של 'רשת מנהיגות למעורבות חברתית פוליטית' יחד עם פעילים אחרים – איריס דותן-כץ, נחי אלון, סטיבן פולדר ואחרים, במטרה ליצור שיח ופעילות מסוג אחר בין קבוצות יריבות שאינן נמצאות בשיח ובשיתוף פעולה, בתוך החברה הישראלית, ובין קבוצות ישראליות וערביות.
ספרים

1972 ויליאם בטלר ייטס ותיאטרון ה"נו" היפני. תל אביב: אוניברסיטת תל אביב.
1983 Audience and actors: A study of their interaction in the Japanese traditional theatre, Leiden: E.J. Brill.
1992 Aspects of Otherness in Japanese Culture, Tokyo: Institute for the study of Languages and Cultures of Asia and Africa.
1995 שיחות מטורפות - מעשי זן. תל אביב: מודן.
1996 איש מחפש פר. תרגמו, העירו והוסיפו משלהם יעקב רז ודן דאור. בן שמן: מודן.
1996 Yakuza no bunka jinruigaku : “Ura” kara mita nihon [The Anthropology of Yakuza: Japan as Seen from its Backside], Tokyo: Iwanami Shoten Publishers, 1996 (יפנית).
2000 המיתולוגיה היפנית. תל אביב: ספרי תל אביב.
2000 טוקיו הלוך חזור. תל אביב: מודן.
2004 אחי, היאקוזה: מסע אישי אל תוך המאפיה היפנית. בן שמן: מודן. (יצא גם ביפנית, 2007, וברוסית, 2011).
2006 הדרך הצרה לאוקו, מאת מאצואו באשו, תרגום ומאמרים. תל אביב: חרגול.
2006 זן בודהיזם - פילוסופיה ואסתטיקה. תל אביב, אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
2013 כך שמעתי – רשימות זן. שיחות דהרמה. מודן הוצאה לאור.
2017 לקראת מה. שירי הייקו. ספרי ירח חסר.
מבחר תרגומים מיפנית

1979 בחורש – מאת ריונוסוקה אקוטגאווה. מוסף ספרותי 'משא', עיתון 'למרחב'.
1983 קוקורו – מאת נאצומה סוסקי. ירושלים: כתר ספרים.
1984 הר געש – מאת שוסאקו אנדו, תל אביב: זמורה ביתן.
1994 יום השנה לסלט - מאת מאצ'י טאווארה, תרגום ואחרית דבר. תל אביב: ספרית פועלים.
2006 הדרך הצרה לאוקו - מאת מאצואו באשו. תרגום ומאמרים. תל אביב: הוצאת חרגול.
2023 אש בראש ההר - מאת טנדה סנטוקה, שירה וקטעי יומן, תל אביב: ספרי ירח חסר.
מבחר מאמרים ומבואות לספרים

1983 'המסכה בתיאטרון באסיה',מאמר ב'המסכה בדרמה ובתיאטרון', בעריכת דן אוריין. תל אביב: ספרית הפועלים ואורנים, אוניברסיטת חיפה.
1995 'המסכה', מאמר בספר 'קרנבלים', בעריכת רונית יואלי-טללים, תל אביב: מסע אחר.
1998 'שאמאניזם – המגע עם העולם האחר', מבוא לספר 'שערי תקווה ושערי אימה', מאת נחום מגד, בן שמן: מודן.
2002 'רחוב אחד – שני שמות', מבוא ל 'מלחמות לא קורות מעצמן' מאת מוטי גולני, בן שמן: מודן.
2002 מבוא ועריכה מדעית ל'ספר הזן השלם', מאת וונג קיו קיט, תל אביב: הוצאת יבנה
2004 מבוא ל'מה שלימד הבודהה', מאת ואלפולה ראהולה. ירושלים: הוצאת כתר
2006 מבוא ל'בודהיזם – מבוא קצר', מאת יובל אידו טל, תל אביב: הוצאת אוניברסיטת תל אביב והוצאת מפה.
2007 מבוא ל'הסוטרה של חוי ננג'. רעננה: הוצאת אבן חושן.
2012 אחרית דבר לספר 'בתוך השלג הדק – שירת הזן של דוגן וריוקאן, תרגום מיפנית: איתן בולוקן, תל אביב: הוצאת קשב לשירה.
2012 'עלייתה והיעלמותה של ההתהוות המותנית', מבוא לתרגום העברי של 'התהוות מותנית – החוק הבודהיסטי של ההתניה', תל אביב: הוצאת בודהיזם בישראל.
2012 'Kill the Buddha”: Quietism in Action and Quietism as Action in Zen Buddhist Thought and Practice’, in Common Knowledge, Duke University Journal of Philodsophy, 16:3, 2012
2013 'אגל הטל וניצת האפרסק: בודהיזם והמיסטיקה הקונקרטית – הדיאלוג בין מרטין בובר והבודהיזם'. אחרית דבר ב'אני ואתה' מאת מרטין בובר, בתרגום חדש מאת אהרון פלשמן, ירושלים: מוסד ביאליק.
2013 'המילים של יוני', בתוך 'הורים ללא סוף – על הורות לילדים עם צרכים מיוחדים', בעריכת רבקה סנה, יעל גרוס-אנגלנדר, תמר מור-סלע, תל אביב: ידיעות ספרים – ספרי חמד.
הערות שוליים

↑  אשה ממוצא גרמני ששהתה שנים רבות ביפן ולמדה שם מוזיקה יפנית וזן בודהיזם. היא התפרסמה בכך שיצרה קשר של שיקום עם טומי בליץ, האיש שהרג את בעלה – יעקב פיאטלי – במהלך שוד. היא הלכה אליו לבית הסוהר, ולימדה אותו מוזיקה וכך עזרה לשיקומו. רז מספר על כך בספר אמנות הלחימה: שיחות עם מאסטר ניר מלחי (הוצאת אסיה, 2016, עמ' 104-103)
↑  "The Order of the Rising Sun, Gold Rays with Neck Ribbon" to Professor Jacob Raz באתר שגרירות יפן בישראל (באנגלית).(הקישור אינו פעיל, 6.11.2020)
↑   אדמיאל קוסמן, ישירות מדם לבו יעקב רז כותב שירה קורעת לב, באתר הארץ, 21 במרץ 2014
↑  "הופעתו המופלאה של א"ד גורדון בעלילות הנפש של ברנר", מאמר מאת אוריאל זוהר על ההצגה הנ"ל, במשא דבר 20 ביוני 1986.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309424805171  BnF: cb12678525k (data)  ISNI: 0000 0000 8284 600X  LCCN: n83327584  NDL: 00536867  NTA: 069399905  RERO: 02-A003730761  SUDOC: 251456730  VIAF: 97401609   WorldCat (עם VIAF): 97401609
רות רסיוק

| --- | --- |

 לידה:  30 בינואר 1986 (בת 39) 
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
רות רסיוק, בהצגה "למה לא באת לפני המלחמה", סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין
רות רסיוק בהצגה "יונה ונער", תיאטרון גשר
משמאל לימין: רות רסיוק וקארין סרויה בהצגה "אנטי", גשר
רות רסיוק (נולדה ב-30 בינואר 1986) היא שחקנית, זמרת ונגנית חלילית ישראלית.
תפקידים

תיאטרון
| הצגה | תיאטרון | מחזאי | במאי | תפקיד |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| (ר)אבולוציה | תיאטרון גשר | יעל רונן, דימיטרי שאד | אילן רונן |  |
| קליעים מעל ברודוויי | תיאטרון גשר | וודי אלן | יובל ינאי | אוליב ניל |
| רווקים ורווקות | תיאטרון גשר | חנוך לוין | עמית אפשטיין | בולבה |
| הרצל אמר! | תיאטרון גשר | רועי חן | ליווי אמנותי: יבגני אריה | מספר תפקידים |
| קדוש מעונה | תיאטרון גשר | מריוס פון מיינבורג | לנה קריינדלין | תלמידה |
| נופל מחוץ לזמן | תיאטרון גשר | עיבוד של יחזקאל לזרוב לרומן של דויד גרוסמן | יחזקאל לזרוב | האישה ברשת |
| הדיבוק | תיאטרון גשר | רועי חן בהשראת ש. אנ-סקי | יבגני אריה | רוחל'ה רוח אשתו של ברוך |
| הלום ושוב | תיאטרון הכיכר | רועי מליח-רשף וסשה קריינדלין על פי "השיט" מאת אנה יבלונסקי | סשה קריינדלין |  |
| פיניטה לה קומדיה! | תיאטרון גשר | עיבוד של אלכסנדר מורפוב ורועי חן ל"המתאבד" מאת ניקולאי ארדמן | אלכסנדר מורפוב | קלאופטרה |
| כפר | תיאטרון גשר | יהושע סובול | יבגני אריה | דיצה, עז |
| אנטי | תיאטרון גשר | ז'אן אנוי | יבגני אריה | אנטיגונה |
| פרימה דונה | תיאטרון גשר | ג'פרי הטשר | אלכסנדר מורפוב | נל גווין |
| בין לילה ובין שחר | תיאטרון גשר | עיבוד של גור קורן לנובלה מאת יהושע קנז | סלבה מלצב | נעמי |
| מרד | תיאטרון השעה הישראלי | גדי צדקה | גדי צדקה | נדיה |
| יונה ונער | תיאטרון גשר | עיבוד של רועי חן לרומן של מאיר שלו | יבגני אריה | יונה בלגית |
| שרק | היכל התרבות |  | בהנהלתו של משה קפטן, בימוי וכוריאוגרפיה: עוז מורג | אלף סנדלר, דמות מאגדה. שחקנית וזמרת |
| הופעת פתיחה של פסטיבל חיפה להצגות ילדים |  |  | בימוי: רוני ניניו, מפיק מוזיקלי: רפי קדישזון | לאה גולדברג |
| אפס ביחסי אנוש | תיאטרון בית ליסין | אורן יעקובי | בימוי: עידו רוזנברג | אירנה |
קולנוע
| סרט | במאי | תפקיד | שנה |
| --- | --- | --- | --- |
| העולם מצחיק | שמי זרחין | המאפרת ההיסטרית | 2012 |
| הגדר (למגזר החרדי) | טלי אברהמי | אלזה | 2011 |
| האיש שבקיר | יבגני רומן | עדי | 2015 |

טלוויזיה
| תוכנית/סדרה | ערוץ | במאי | תפקיד |
| --- | --- | --- | --- |
| האודישנים | סדרת אינטרנט של ynet | רועי בן-יוסף | תפקיד ראשי |
| מטר שבעים | רצועת ביפ של ערוץ 2 | אדם רובסון | סדרת מערכונים |
| הצרות שלי עם נשים | ערוץ 10 | רני סער | אולגה |
| השועלים | Yes Comedy | אורן שקדי וירון ארזי | משי |
| מעצר בית | ערוץ 2 | רועי פלורנטין | נטלי |
| גבוה וגרינבאום | ערוץ 2 | דניאל אדר | צליל |
הערות שוליים

↑  יובל בן עמי, עכבר העיר, פרימה דונה: אין כבוד לנשים או לקהל, באתר הארץ, 15 ביולי 2012
↑  מיכאל הנדלזלץ, "יונה ונער" מאבד מיופיו בגלל המשחק, באתר הארץ, 17 בנובמבר 2011
↑  יאשה קריגר, עכבר העיר, בין לילה ובין שחר: אלבום תמונות ציוני על פי קנז, באתר הארץ, 17 באפריל 2012
↑  עידית סוסליק, עכבר העיר, "הרצל אמר": אוטופיה משעשעת על חוזה המדינה, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2017
↑  ננו שבתאי, "רווקים ורווקות": חנוך לוין לא צריך את כל הרעש הזה, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2019
↑  אור בר שלום, מבטיחות שבא לבכות: הכירו את השחקניות החדשות של התיאטרון, באתר הארץ, 12 באפריל 2012
אגלנציה

| --- | --- |
סמל אגלנציהסמל אגלנציה

 מדינה:  קפריסין קפריסין
 מחוז:  מחוז ניקוסיה
 ראש העיר:  Andreas  Konstantinou
 שפה רשמית:  יוונית
 שטח:  31 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  20,783 (2011)
 קואורדינטות:  35°08′58″N 33°23′33″E﻿ / ﻿35.14934501°N 33.39253622°E﻿ / 35.14934501; 33.39253622 
 אזור זמן:  UTC+2
 http://www.aglantzia.com
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קפריסין מוגדלת) ניקוסיה לימסול לרנקה לפקושה פמגוסטה פאפוס קירניה הים התיכוןאגלנציה(למפת קפריסין רגילה) ניקוסיה לימסול לרנקה לפקושה פמגוסטה פאפוס קירניה הים התיכוןאגלנציה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אגלנציה (באנגלית: Aglandjia, ביוונית: Αγλαντζιά, בטורקית: Eğlence) היא עיירה במחוז ניקוסיה שבמרכז קפריסין ונמצאת בסמוך לאזור החיץ.
גאוגרפיה

שטח העיירה הוא 31 קמ"ר שמתוכם 14 קמ"ר אדמות חקלאיות שנכבשו על ידי הצבא הטורקי בפלישת טורקיה לקפריסין, בשנת 1974. באגלנציה מתגוררים (נכון לשנת 2011) למעלה מ-20,783 תושבים והיא נמצאת במרחק של כ-49 ק"מ מהעיר לרנקה, כ-84 ק"מ מהעיר לימסול וכ-87 ק"מ מהעיירה איה נאפה.
שמה של העיירה הוא נגזרת מהמילה הטורקית Eğlence שפירושה היא בידור.
מועצת העיר

הרשות המקומית של אגלנציה נוסדה לאחר משאל עם בחודש מאי 1986. העיירה מחולקת ל-16 רבעים שמטרתן הייחודית היא פיתוחה של העיירה. נכון לשנת 2018, ראש העיר המכהן הוא קוסטאס קורטאס (Costas Kortas).
לעירייה מחלקות שונות הספקות שירותים לתושבי העיירה כגון:
שירותי תברואה וניקיון.
שירותי תרבות ובילוי.
שירותי גינון ונוי.
שירותים פיננסים.
שירותים טכניים ועוד.
ערים תאומות

לאגלנציה שלוש ערים תאומות:
יוון קלמטה, יוון
יוון זוגרפו, יוון
רוסיה אזוב, רוסיה
רחוב באגלנציה
שידור וידאו דיגיטלי

הסמל הרשמי של ארגון ה-DVB
שידור וידאו דיגיטלי (ידוע כ-DVB, ראשי תיבות של Digital Video Broadcasting) הוא שמו של קובץ תקנים פתוחים שהפכו לתקנים מקובלים בעולם לשידור דיגיטלי של טלוויזיה ווידאו. על כתיבת ותחזוקת התקנים אחראי גוף המכונה DVB Project, קונסורציום שבו חברות כ-270 חברות מהתחום. את התקנים מפרסמת "הוועדה הטכנית המשותפת" (Joint Technical Committee - בראשי תיבות JTC) ל"מכון תקני התקשורת האירופאים" (ETSI), ל"ועדה האירופאית לתקינה אלקטרוטכנית" (CENELEC) ול"איגוד השידור האירופי" (EBU).
תקני DVB

DVB-T לשידורי קרקע
DVB-C לשידורי כבלים
DVB-S לשידורי לוויין
DVB-RCS לטלפונים
DVB-H למחשבי כף יד
שידורי ה-DVB מתבססים על קידוד הווידאו MPEG . יצוג המידע הוא חבילות מידע דיגיטליות (PACKETS) ולכל חבילה יש מספר מסוים כמו כתובת לאיזה ערוץ הוא שייך .
DVB בישראל

HOT משתמשת ב-DVB-C. אך רוב הערוצים מוצפנים.
yes הטלוויזיה בלוויין משתמשת ב-DVB-S לשידור SD, וב-DVB-S2 לשידורי HD.
מספר ערוצים ישראלים משודרים דרך הלוויין עמוס 3, בשיטת DVB-S: ערוץ 1, ערוץ 2, ערוץ 10, ערוץ 33 וערוץ הכנסת. קליטתם היא ללא תשלום, דרך צלחת לוויין וממיר מתאימים.
שידורי עידן+ משתמשים בתקן DVB-T2 לשידור טלוויזיה ורדיו. תקן DVB-T הוצא משימוש בתאריך 29.1.2025.
ראו גם

DTT
יוסל ברגנר

| --- | --- |

יוסל ברגנר, 1979
 לידה:  13 באוקטובר 1920 וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 פטירה:  18 בינואר 2017 (בגיל 96) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  עינת 
 לאום:  ישראלי
 תקופת הפעילות:  1937–2017 (כ־80 שנה)
 תחום יצירה:  ציור
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1980)  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול 
 
תעודת פרס ישראל (1980)
לוחית זיכרון ליוסל ואודרי ברגנר ברח' ביל"ו 32 בתל אביב
יוֹסְל בֶּרגנֶר (באנגלית: Yosl Bergner‏; 13 באוקטובר 1920 – 18 בינואר 2017) היה מגדולי הציירים הישראלים, מאייר ספרים, צייר תפאורות ומעצב תלבושות לתיאטרון ישראלי, ובעיקר עבור הצגותיו של המחזאי נסים אלוני. חתן פרס ישראל לאומנות לשנת 1980 (ה'תש"ם).
ביוגרפיה

ולדימיר יוֹסִיף (יוֹסְל) בֶּרגנֶר נולד בווינה בשנת 1920, בנם של הזמרת פניה ברגנר והמשורר מלך ראוויטש (זכריה חנא ברגנר), ואחיינו של הסופר הרץ ברגנר. ילדותו עברה עליו בבית רוחש בסופרים ומשוררים, ובוויכוחים על ספרות והגות. בילדותו התגוררה משפחתו בוורשה, ושם החל ללמוד ציור אצל הצייר הירש אלטמן.
כשהיה בן שבע-עשרה היגרו הוא ואחותו לאוסטרליה, שם למד ברגנר אמנות בבית הספר לאמנות שעל יד הגלריה הלאומית של ויקטוריה במלבורן. במשרדי ההגירה של "היאס" (HIAS) בוורשה פגש ברגנר את יוסל בירשטיין, ואתו עשה את הדרך לאוסטרליה. השניים שירתו יחד בצבא האוסטרלי במלחמת העולם השנייה, כפי שמתאר ברגנר:
לאחר פרוץ מלחמת היטלר באירופה, התגייסנו שנינו, שני היוסלים, לצבא האוסטרלי, והיינו שם יחדיו, רוב הזמן, באוהל אחד. בזמן החופשי כתב יוסל שירים ואני רשמתי וציירתי את ילידי המקום, האבוריג'ינים.
לאחר שירותו הצבאי בצבא האוסטרלי הקים ברגנר, יחד עם חברו בירשטיין, קבוצה של ציירים שעסקו בציור ריאליסטי-חברתי.
ברגנר עלה לישראל בשנת 1950 יחד עם אשתו הציירת אודרי ברגנר, והם קבעו את משכנם בצפת. מאז עלייתו הפך לאחד הכוחות המשמעותיים באמנות הישראלית. בשנת 1950 גם הציג ברגנר את תערוכת היחיד הראשונה שלו בישראל בגלריה לאמנות כ"ץ. משנת 1957 ברגנר חי ויצר בתל אביב.
ביצירותיו הביע ברגנר את נשמתו והווייתו באמצעים ציוריים-ספרותיים וסימבולים, ואלו הוצגו בתערוכות רבות בישראל ובשאר העולם ונרכשו על ידי אספנים רבים.
בתחילה המוטיבים שהובילו את ציוריו נחשבו לגלותיים, אך עם השנים סגנונו של ברגנר נתפס כמייצג את הישראליות באמצעות פן ייחודי. הוא צייר בסגנונו הייחודי אירועים שחווה וסיפורים ששמע מהעבר, בעיקר במציאות הארץ-ישראלית: מעולם החלוצים (נושא שנחשב אז לחידוש), מעולם התיאטרון בשנות ה-70 ועוד.
ברגנר הוא חתן פרס ישראל לאמנות לשנת 1980 (יחד עם פנחס ליטבינובסקי ואנה טיכו
בשנת 2013 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
ברגנר הותיר את אודרי אשתו, את בתם הינדה ברגנר וארבעה נכדים.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
הנצחה

כיכר יוסל ברגנר הוקמה בצומת הרחובות רחוב חסן שוקרי-ברוולד, מול בניין עיריית חיפה. על הכיכר ניצב פסלו של האמן - "אחוות אחים".
המחזה "המעלית", מתוך הספר "מה זאת אמנות, לעזאזל?! אוסף מחזות אקזיסטנציאליסטיים" מאת דורון בראונשטיין, מוקדש ליוסל ברגנר - שאף היווה השראה לדמותו של יוסל'ה במחזה.
במסגרת המיזם של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי רוח תושבי העיר, הוצבה לוחית זיכרון ליוסל ואודרי ברגנר בכניסה לביתם ברחוב ביל"ו 32.
גלריה

"נערה בוכה בחלון", 1966, מתוך אוסף גלריה אנגל
רפאל קלצקין על גבי שטיח קיר, מוזיאון ארץ ישראל
ספרים שכתב

עיקר שכחתי: מסעות ומעשיות / יוסל ברגנר; רשמה: רות בונדי, אור יהודה: הד ארצי, תשנ"ו-1996.
ציורים נודעים

אוכלי הפרפרים, 1965.
שולחן ערוך, 1967.
ארבע נשים, 1964.
דיוקנאות משפחה, 1966.
הכלה וצייד הפרפרים, 1967 - ציור זה שימש השראה למחזה באותו שם, שכתב מאוחר יותר נסים אלוני.
סדרות של ציורי כלים, בעיקר כלי מטבח על שולחן.
סדרות של ציורי פרחים, בעיקר באגרטל או בביצה.
סדרות של ציורי דמויות המתבוננות בצופה, בעיקר מבעד לחלונות.
סדרות של ציורים במחווה לסופר פרנץ קפקא.
ספרים שאייר

משיחות ערב: סיפורים עממיים, מאת: אשר ברש, ציורים: יוסל ברגנר, הוצאת מסדה, תשי"ט, 1958.
אביון לפני הניצה, שירים, מאת ישראל הר, ציור העטיפה והרישומים יוסל ברגנר, קשב לשירה, תל אביב, 2005.
אדמת החול, פואמה מאת אבא קובנר, צייר יוסל ברגנר, ספרית פועלים, תל אביב, 1961.
אומר אהבה, שירים מאת יחיאל מר, רישומים - יוסל ברגנר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1979.
אחר הדברים האלה, שירים, מרים אורן, רישומים - יוסל ברגנר, ספרית פועלים, 1962.
אכפת, שירים, מאת בנו רותנברג, רישומים מאת יוסל ברגנר, מחברות לספרות, 1957.
חרוזי ילדים קלוקלים ואחרים, טוביה ריבנר, איורים - יוסל ברגנר, הוצאת צבעונים, ירושלים, 2004.
טוביה החלבן, סנדר בלאנק, סטמפניו, שלום עליכם, מיידיש - אריה אהרוני, רישומים - יוסל ברגנר, ספרית פועלים, 1997.
כריח שדה, שירים, פינחס אלעד-לנדר, הרישומים מאת יוסל ברגנר, תל אביב, 1962.
מזל דגים, שמואל יוסף עגנון, רישומים יוסל ברגנר, ירושלים, 1981.
מזמורים ופזמונות, מעין שירי עם, מאת חיים נחמן ביאליק, עם רישומי ציפורן מאת יוסל ברגנר, דביר, תל אביב, 1973.
המלאך הקטן מיכאל, לילדים, סיפר אבא קובנר, צייר יוסל ברגנר, ספרית פועלים, 1989.
מפי העם, י’ ל’ פרץ, עם אחד עשר רישומים מאת יוסל ברגנר, דביר, 1970.
מקום לדאגה, יהונתן גפן, רישומים - יוסל ברגנר, תל אביב, 1976.
סיפורים לילדים, יאנוש קורצ'אק, רישומים - יוסל ברגנר, עדה פוזננסקי-הגרי - ספור חייו של קורצ’אק, הקיבוץ המאוחד, 1966.
שירי אהבה, יונתן רטוש, איורים - יוסל ברגנר, הדר, תל אביב, 1980.
תרנגולים על גשר הירקון, חיים חפר, ציורים - יוסל ברגנר, תל אביב, א. לוין-אפשטין, 1967.
ספר הפזמונים של חיים חפר, מעוטר בציורים של יוסל ברגנר, ירושלים, ידיעות אחרונות, 1981.
ספרים וקטלוגים אודות יצירתו

פריץ שיף, יוסל ברגנר, מוזיאון לאמנות חדשה, חיפה, 1959.
רות פלד, יוסל ברגנר - ציורי שמן, גלריה בינט, ירושלים, 1965.
גרשון בינט, נסים אלוני, יוסל ברגנר ציורים 1963-68, הוצאת בינט, ירושלים, 1969.
פנואל פטר כהנא, יוסל ברגנר - רישומים לפרנץ קפקא, רמת גן, 1970 (נדפס במהדורה בת 361 עותקים. תרגום לעברית של המהדורה המקורית באנגלית שראתה אור בהוצאת תרשיש, ירושלים, 1959).
חיים גמזו, יוסל ברגנר ציורים: 1975 - 1955, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1975.
יוסל ברגנר - ציורי צעצועים, גלריה בינט, תל אביב, 1977.
נסים אלוני, רודי בינט-פרי, יוסל ברגנר ציורים 1938 - 1980, הוצאת כתר, ירושלים, 1981.
טוביה ריבנר, יוסל ברגנר - ציורים לפרנץ קפקא, הוצאת שבא, 1990.
כרמלה רובין (אוצרת), נסים אלוני, קלייב סינקלר, נתן זך, טוביה ריבנר, דן פגיס, חיים חפר, יוסל ברגנר - רטרוספקטיבה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2000.
משה אביר, יוסל ברגנר - ספינות טיול ביפו, גלריה דן, תל אביב, 2004.