stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדיילי סטאר (לבנון)
היסטוריה

העיתון נוסד ביוני 1952 על ידי המוציא לאור כאמל מרווה ששימש גם כעורך הראשי ומו"ל של היומון הערבי אל-חיאת. העיתון נועד במקורו לעובדים זרים שעסקו בתעשיית הנפט הלבנוני ובהמשך הפך למבוקש על ידי לבנונים שהיגרו מארצם אל מעבר לים, עבור מהגרים הללו פעמים רבות ערבית כבר לא הייתה השפה הראשונה. לאחר רציחתו של מרווה בשנת 1966 תפשה את מקומו אלמנתו סלמה אל-ביסר שהמשיכה בהוצאת העיתון עד פרוץ מלחמת האזרחים עת הפכו משרדי העיתון לשדה קרב.
בתחילת 1983, כאשר עלו תקוות לסיום המלחמה בעקבות הפלישה הישראלית, ניסה בנו הבכור של כאמל, ג'מיל, ולצדו שני אחיו מאלכ וכרים, להשיק את העיתון מחדש. אף על פי שהעיתון החל לצאת לאור בנובמבר של אותה שנה בעקבות החרפת מלחמת האזרחים, ביוני 1985 הפך העיתון לשבועון למשך שנה, ולאחריה הופסק פרסומו בעקבות בריחת רבים מן הכותבים והקוראים מלבנון.
לאחר הסכם טאיף שסיים את מלחמת האזרחים בשנת 1991 ותחילת תהליך השיקום שב היומון לצאת בשנת 1996 עם צוות כותבים חדש אך עדיין תחת עריכתו של ג'מיל מרווה. החל משנת 2000 יוצא העיתון בשיתוף המהדורה הבינלאומית של ההרלד טריביון ברוב העולם הערבי. בסוף 2010 הדיילי סטאר נרכש על ידי משקיעים חדשים המבקשים הפוך את העיתון לעיתון כלל ערבי הפונה לפזורה הערבית במדינות המערב.
בשל שינויים בהרגלי הצריכה ותגובות שליליות כלפי כלי תקשורת בבעלות פוליטית אחרי מהפכת ה-17 באוקטובר, העיתון החל לאבד הכנסות וקוראים. ב-4 בפברואר 2020 הודיע העיתון על עצירה זמנית בהדפסתו בשל בעיות כלכליות. ב-13 באוקטובר 2021 הופסק גם עדכון האתר של היומון. מספר שבועות מאוחר יותר, ב-31 באוקטובר, נסגר הדיילי סטאר באופן רשמי.
חגיגות נבי מוסא

מצפה
רמון
מצפה
רמון
נבי מוסא בזריחה ברמדאן, אביב 2022 (שנה היג'רית 1443)
נבי מוסא בזריחה של ירח-על (Supermoon) ביוני 2022 (שנה היג'רית 1443)
מתחם נבי מוסא וסביבתו, ים המלח ועבר הירדן באופק, בשעת שקיעה, יוני 2022 (שנה היג'רית 1443)
מראה כללי של המתחם מכיוון דרום-מזרח
תצלום אוויר, פברואר 2014
נבי מוסא
החצר המרכזית
שער הכניסה לנבי מוסא
חגיגות נבי מוסא הן מנהג עלייה לרגל (בערבית: الموسم, אל-מַוַסִם) שבו פקדו מאמינים מוסלמים מאזור ארץ ישראל את המסגד במדבר יהודה, כעשרה קילומטר דרומית ליריחו וכעשרים קילומטר מזרחית לירושלים, שבו לפי מסורתם קבור נבי מוסא (השם הערבי של הדמות התנ"כית משה רבנו). המוסם נחוג כל שנה באביב, באופן בלתי תלוי בלוח השנה המוסלמי. במשך הזמן התפתח לחג פן חברתי ופוליטי, ובתקופת היישוב נהפך החג למוקד הפגנות לאומניות ואנטי-ציוניות (בהן מאורעות תר"פ), עד שהמשטר הבריטי אסר על מנהג העלייה לרגל ב-1937. על בנייני נבי מוסא ועל קבלת פני החוגגים, היו ממונים בני משפחת אל-חוסייני. מאז היו ניסיונות רבים לחדש את מסורת העלייה לרגל לקבר, אבל החשש שלאומנים פלסטינים ינצלו את החג לשלהב את ההמון למטרות פוליטיות גרם לממשלות הבאות ששלטו במתחם הקבר להמשיך ולהגבילה.
מקור החג

ככל הנראה, המנהיג המוסלמי צלאח א-דין הוא שיזם את מסורת העלייה לרגל לאחר שניצח את הצלבנים בקרב על ירושלים ב-1187. ההשערה הרווחת היא שצלאח א-דין יזם את החג משום שאף על פי שבחר להמשיך לאפשר לצליינים נוצרים לבקר באתרים הקדושים להם בירושלים במשך חג הפסחא גם לאחר שכבש את העיר, הוא חשש שמא ינצלו את ההזדמנות ליצור מהומות או לכבוש חזרה את העיר. לכן מצא תירוץ נוח שיבטיח המון מוסלמי באזור העיר לעת כל צרה. הסבר זה גם מתיישב עם העובדה שלמרות האופי המוסלמי של החג, הוא נחוג לא לפי לוח השנה המוסלמי אלא לפי לוח השנה של הכנסייה האורתודוקסית: החג מתחיל ביום השישי שלפני השבוע הקדוש. על פי תזמון זה, ההמון המוסלמי היה אמור לחזור ממתחם הקבר לירושלים בדיוק כשהעולים הנוצרים החלו להגיע לחג הפסחא. להשערה זו אין עדות מבוססת.
הרקע הדתי של החג

כמו דמויות אחרות בתנ"ך, גם משה נזכר בקוראן, בו הוא מופיע בשם "מוסא". באסלאם נהוג שכל אדם שאלוהים מתגלה לו הוא נביא. למשה חשיבות רבה באסלאם - מלבד מוחמד, מוסא הוא הנביא המוזכר ביותר בקוראן, ורוב פרטי סיפורו של משה שמופיעים בתורה מופיעים גם בקוראן, החל בהטמנתו בתיבה ביאור וכלה בסיפור יציאת מצרים והמסע במדבר. אחת הפרשנויות הנפוצות באסלאם היא שמוסא היה סולל דרכו של מוחמד, שגם אליו נגלה אללה וכמו משה היה עבדו הנאמן ועשה כמצוותיו, ומכך טבעי לכבד אותו בחג. ייתכן שקישור החג בנבי מוסא נבע מקרבת מועד החג לחג הפסח היהודי שבו הוציא משה את בני ישראל ממצרים, אירוע שכאמור מוזכר בקוראן.
השאלה היותר מורכבת היא מקור האמונה על מקום קבורתו. בתנ"ך כתוב במפורש שמשה לא נכנס לארץ ישראל אלא נפטר בארץ מואב ושם נקבר במקום לא ידוע, ככתוב:
וַיֹּאמֶר ה' אֵלָיו: "זֹאת הָאָרֶץ אֲשֶׁר נִשְׁבַּעְתִּי לְאַבְרָהָם לְיִצְחָק וּלְיַעֲקֹב, לֵאמֹר לְזַרְעֲךָ אֶתְּנֶנָּה; הֶרְאִיתִיךָ בְעֵינֶיךָ, וְשָׁמָּה לֹא תַעֲבֹר."

וַיָּמָת שָׁם מֹשֶׁה עֶבֶד ה', בְּאֶרֶץ מוֹאָב, עַל פִּי ה'. וַיִּקְבֹּר אֹתוֹ בַגַּיְ בְּאֶרֶץ מוֹאָב, מוּל בֵּית פְּעוֹר, וְלֹא יָדַע אִישׁ אֶת קְבֻרָתוֹ עַד הַיּוֹם הַזֶּה.
לעומת זאת, הקוראן לא מדבר על מותו של משה או מקום קבורתו. לפיכך הטענה שקברו של משה נמצא בתוך גבולות ארץ ישראל אינה סותרת את הקוראן. מיקום הקבר אינו מסתמך על מקור דתי כלשהו, ועל פי גרסאות מסוימות מקום קבורתו של הנביא נתגלה לצלאח א-דין בחלום, והוא זה שבנה מצבת זיכרון במקום. אם כן, סביר להניח שצלאח א-דין בחר את המקום בגלל קרבתו לירושלים.
קיימים אתרי תפילה מוסלמים, המכונים "מקאם", שחוקר ארץ ישראל יוסף ברסלבי סבור נבחרו להיות בנקודה נישאה, שממנה רואים מקום קדוש מרחוק. לפי דעה זאת, אפשר גם לראות בנבי מוסא אתר בו ניתן להשקיף על ערבות מואב ועל הר נבו. אפשר למצוא לכך דוגמאות נוספות.
בספרו "נקמת האבות" מתאר יצחק שמי את המיתוס הדתי שנתווה סביב המוסם. בספר, שחלק מעלילתו מתרחש על רקע החג, מסביר שמי דרך דמות של מספר ערבי שהסיבה הרווחת מדוע נצטוו המאמינים לעלות לקברו של נבי מוסא מדי שנה היא ש"אללה, ברצותו לפייס את בחירו ולרכך את העונש הקשה אשר הטיל עליו בשעת כעסו, נשבע לו לפני מותו שלא ישאירהו בודד ורחוק במדבר, ושרבים יהיו מבקריו".
חגיגות המוסם

במשך החג נהגה כל אחת מהערים הגדולות באזור לשלוח משלחת משלה לחג, ולכל משלחת היה דגל משלה שנישא בגאווה על ידי מנהיגה. רוב המשלחות באו משכם, חברון, ירושלים ויריחו, אולם היו גם שבטים בדווים שהגיעו מהנגב וגם עולי רגל שהגיעו מיפו ומחיפה. המשלחות התאספו קודם בירושלים, על הר הבית בחצר "אל-חרם א-שריף", שם התפללו העולים במסגד אל-אקצא. מה"חרם" הוציאו את דגל ירושלים ומשם החלו במסע למסגד שבו שכן הקבר.
חגיגות המוסם > מתחם הקבר

הקבר נמצא בלב מדבר יהודה, כעשרה קילומטר דרומית ליריחו וכעשרים קילומטר מזרחית לירושלים. המסגד מוקף בפצלי שמן שחורים (אבן ביטומנית) בהם השתמשו עולי הרגל לחימום ובישול. צלאח א-דין היה הראשון שבנה מסגד על מתחם הקבר, אך המבנה הנוכחי נבנה על ידי הממלוכי ביברס בשנת 1269, כפי שניתן להסיק מהקדשה בערבית שמתנוססת על אחד מקירות המסגד.
במשך הזמן, נוספו למסגד עוד אגפים כדי לשרת את עולי הרגל הרבים שפקדו את הקבר מדי שנה, וגם הוסף בית קברות גדול מחוץ לחומות המסגד שבו נטמנו עולי רגל שנפטרו בעת החג ומכובדים שביקשו להיקבר ליד המתחם. משכן הקבר בנוי בסגנון מוסלמי קלאסי האופייני לימי הביניים, מבנה מפואר בעל עשרות כיפות לבנות וחצר גדולה הפונה לכיוון מכה שבה יכלו עולי הרגל להתמקם במשך החג. במתחם כ-120 חדרים, והוא משתרע על כ-5,000 מטר מרובע.
פנים המסגד
מצבת הקבר
שומר הקבר חושף את מצבת הקבר
צריח המסגד
חצר האתר ומבנה הקבר
החג כמוקד ערבי לאומני

המפגש השנתי בין משלחות של עולי רגל מכל חלקי ארץ ישראל הדרומית והמרכזית, וכן מעמדו החשוב של החג בדת העממית של ערביי ארץ ישראל, יצרו תחושה של קשר בין חלקי הארץ, שעד תקופת המנדט הבריטי לא הייתה יחידה מנהלית בפני עצמה, אלא מחולקת למחוזות שונים.
עם התעוררות תנועות לאומניות בקרב ערביי ארץ ישראל בתחילת שנות המאה ה-20, התפתח לחג נבי מוסא פן לאומני. מכיוון שבחג התכנסו תושבי האזור, החג תרם ליצור זהות משותפת לבני ערים וכפרים שלרוב היו מנותקים אחד מהשני. מנהיגים לאומנים פלסטינים, בפרט החג' אמין אל-חוסייני (אחיינו של ראש עיריית ירושלים ולימים המופתי של ירושלים), ניצלו עובדה זאת להתסיס את קהילת ערביי ארץ ישראל כנגד התנועה הציונית וההתיישבות היהודית.
מהר מאוד החל החג ללבוש ממדים אנטי-ציונים, שגלשו לבסוף לאלימות. לאור הרקע המשוער של החג, תמיד היה לחג פן מיליטנטי. רבים בקהל היו חמושים, ובשנים קודמות נהגו להטיל אימה על קהילות נוצריות שנקרו בדרכן. גם מתיחות בין המשלחות השונות לפעמים הסתיימה בדמים: כדוגמה, יצחק שמי ביסס את ספרו "נקמת האבות" על אירוע משנות המאה העשרים המוקדמות בהן מריבה על דגל של אחת המשלחות הסתיימה במותם של מנהיג משלחת עולי הרגל של שכם ושניים מעוזריו ושני חברי המשלחת החברונית.
יונה סוקולובסקי תיאר איך עוד בשלבים מוקדמים מצאו עצמם תושביה היהודים של ירושלים בעין הסערה של ההמון החוזר ממתחם הקבר: "אחר התפילה והריקודים ברחבה שלפני המסגד החל ההמון לשוב לירושלים ברגל. הראשונים הגיעו לירושלים בשעות אחר הצהרים המאוחרות. הם היו נתונים באקסטזה דתית, מלוהטים ומסונוורים. בראשם היה דרוויש לבוש בגד לבן, מנופף חרב גדולה מעל ראשו ומחולל תוך נפנוף החרב לכל עבר. התהלוכה הייתה נכנסת לירושלים בעד שער האריות ומגיעה עד לצומת עם רחוב הגיא. שם היה הדרוויש מחולל והקהל שהתאסף סביבו סתם את המעבר בסמטה. יהודים שעשו דרכם אל הכותל באותה שעה מצאו עצמם נדחקים על ידי ההמון לעבר חרבו המתנופפת של הדרוויש. לרוב היו נחלצים משם בפצעים קלים ובגדים מושחתים".
בספרם המרדף אחרי הנסיך האדום מביאים מיכאל בר-זוהר ואיתן הבר תיאור נוסף של האווירה האנטישמית שאפפה את החג בתקופה זו: "רוח המדבר שעלתה מעמק יריחו טלטלה את הדגלים, והם נראו מרחוק כגליו של ים סוער. בסוף הטור צעדו אלפי ערבים, נופפו בסכינים, חרבות ואלות וקראו בהתלהבות ובקצב: "ביסמילה!" ("בשם אללה"), "א-דאולה מענא!" ("הממשלה איתנו"), "אל יהוד כילבנה!" ("היהודים הם כלבינו")."
החג כמוקד ערבי לאומני > מאורעות תר"פ

ב-1920 נפלו חגיגות נבי מוסא וחג הפסח היהודי באותו זמן. באותה שנה התסיסו אמין אל-חוסייני ועורך העיתון עארף אל-עארף את הקהל בנאומיהם. ב-4 באפריל, לאחר התפילה המסורתית בתום החג, יצא הקהל בצעקות "איד'בח אל יהוד, א-דאולה מענא" (טבחו ביהודים, הממשלה איתנו) לעבר הרובע היהודי. בהיעדר יחידות הצבא הבריטי, שיצאו את העיר כמה ימים לפני כן, נותר לתושבים היהודים להגן על עצמם. אמנם הם ציפו למהומות, ומבעוד מועד ארגן זאב ז'בוטינסקי שומרים, אך עדיין נרצחו שישה יהודים ונפצעו בסביבות מאתיים מפני שתושבי העיר העתיקה לא אפשרו לז'בוטינסקי להכניס את אנשיו כיוון שאמרו ששכניהם לא יפגעו בהם. בעקבות המהומות, ששככו רק כעבור ארבעה ימים, נאסרו זאב ז'בוטינסקי ו-19 מחברי ה"הגנה על ירושלים" (שאורגנה על ידי ז'בוטינסקי) על ידי הבריטים והואשמו על החזקה בנשק שנתפס ברשותם ועל כוונה לפגוע בערבים.
החג כמוקד ערבי לאומני > אחרי מאורעות 1920

ב-1921 מונה אמין אל-חוסייני ל"מופתי הגדול". בתפקידו זה המשיך לטפח את חגיגות נבי מוסא, והן הפכו ליום חג לאומי-ערבי בכל רחבי הארץ. הקולונל פרדריק קיש תיאר ביומנו את יציאתה של תהלוכת נבי מוסא מירושלים ב-30 במרץ 1923. במעמד הנציב העליון היהודי הרברט סמואל, ברכו זה את זה רונלד סטורס ואמין אל-חוסייני, כאשר המופתי יושב על סוסו. ראש התהלוכה, שעמד מאחוריו, קרא אחר כך בערבית את הקריאות "יחי חאג' אמין" ו"הלאה היהודים".
השתלשלות החג מימי המנדט הבריטי ועד היום

ב-1937, כשנה לאחר פרוץ המרד הערבי הגדול שמטרתו הייתה להפסיק את העלייה היהודית לארץ ישראל, אסר השלטון הבריטי על עליית הרגל המסורתית, מחשש שהחג יצית עוד מהומות. איסור זה המשיך עד אחרי מלחמת העצמאות, כשעבר מתחם הקבר לממלכת ירדן. בגלל המתיחות שנוצרה עקב ההגירה של פליטים פלסטינים לתחומה של ירדן, המשטר ההאשמי לא שש לחגיגות אלו. לאחר שנרצח המלך עבדאללה הראשון על ידי מתנקשים פלסטינים שהיו בקשר עם חג' אמין אל-חוסייני, אסרו הירדנים על ההתקהלות הגדולה בהר הבית בתחילת החג, והיקף החגיגות הוגבל למתחם הקבר. לאחר מלחמת ששת הימים, כשהר הבית ומתחם קבר נבי מוסא עברו לידי ישראל, נמשך האיסור על מנהג העלייה. המוסם הראשון שהותר היה 50 שנה לאחר האיסור הבריטי, בשנת 1987, ואורגן על ידי הווקף המוסלמי בירושלים. כ-50,000 עולי רגל השתתפו. עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה בסוף אותה שנה, בוטלו שוב החגיגות. ניסיון נוסף לקיים את מצוות החג נעשה ב-1997, אך הוא היה מצומצם והגבלות על תנועת תושבי הגדה הגבילה את מספר המשתתפים.
הערות שוליים

1 2 3  The Sanctuary of Nabi Musa, This Week in Palestine
↑  Nabi Musa, Jericho, באתר Atlas Tours
↑  הרעיון הובא במאמרו של זאב ח' ארליך, משה ויהושע - בין מזרח למערב - נבי מוסא ממערב לירדן ונבי יושע ממזרח לו, מוסף השבת, מקור ראשון, כ"א תשרי תש"ע - המצטט את ברסלבסקי יוסף:"מצבות ענק על קברים קדושים ואבותינו ה"ענקים" ועוד מתוך "לחקר ארצנו - עבר ושרידים תל אביב, תשי"ד, 331-332
↑  מאקם נבי חליל בהרי מואב המשקיף על פני חברון (אל-חליל)
"נבי יושע" ליד סלט (עיר), בה אתר תפילה על שם יהושע בן נון, המשקיף על פני יריחו 

נבי סוג'וד בדרום הרי הלבנון נמצא קברו של אהליאב בן אחיסמך לשבט דן - ממנו נשקפת נחלת שבט דן 

ארליך גם מזהה אתר בנחלת שבט בנימין "אבן בהן בן ראובן" - המשקיף על פני מואב - מקום בו ישב שבט ראובן
↑  שמואל תמרי, ‏מקאם נבי מוסא שעל יד יריחו, קתדרה 11, ניסן תשל"ט, עמ'153–180
1 2 3 4  יהושע בן-אריה וישראל ברטל (עורכי הכרך), ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך שמיני: שלהי התקופה העות'מאנית, חלק ב, עאדל מנאע, 3. התפתחות זהותה התרבותית של החברה הערבית בארץ-ישראל, עמ' 180-178.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 168.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, מבוא, עמ' 5–6.
↑  יונה סוקולובסקי, חגים מן העבר, באתר News1 מחלקה ראשונה, 1 באפריל 2005
↑  יהודה לפידות, העשור הראשון של המנדט הבריטי בארץ-ישראל, באתר "דעת"
1 2  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 4, עמ' 371.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467971605171 
קהל של עולי רגל מוסלמים בירושלים לפני העלייה לקברו של נבי מוסא. צולם בירושלים בתחילת המאה ה-20
המון ערבי מתאסף ברחבת הר הבית לקראת העלייה לקבר נבי מוסא, 1918
בית הקברות סביב למתחם
קברים בבית הקברות
קבר ליד המתחם
ליאון רקנאטי (הנכד)

| --- | --- |
Leon Recanati
Leon Recanati
 לידה:  10 במאי 1948 (בן 76)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
ליאון יהודה רקנאטי (נולד ב-10 במאי 1948) הוא בנקאי ואיש עסקים, בן למשפחת הבנקאים רקנאטי אשר ייסדה את בנק דיסקונט ואת קבוצת אי די בי.
ביוגרפיה

ליאון רקנאטי נולד ב-1948 בתל אביב למטילדה לבית קרסו ולדניאל רקנאטי, מנהל בנק דיסקונט, והוא נכדו של ליאון רקנאטי ראש הקהילה בסלוניקי שעלה לישראל בשנת 1935 וייסד את הבנק. למד בגימנסיה הרצליה, ובאוניברסיטה העברית בירושלים, בעל תואר שני במנהל עסקים.
ליאון רקנאטי נשוי למירה רקנאטי, במאית קולנוע ואמנית, שחיה בת"א ובניו יורק. לזוג שני ילדים, דפנה ודניאל. ובת נוספת, מאי, מזוגתו לשעבר, שולה.
פעילות עסקית

ב-1970 החל לעבוד בבנק דיסקונט ככספר, וזאת בהתאם למדיניות שהנהיג סבו כי בני המשפחה צריכים להכיר את הבנק מהתפקידים הפשוטים ביותר, ולהתקדם לתפקידים הבכירים, שימש כמשנה למנכ"ל הבנק וכמנהל מערך השיווק והסניפים. במסגרת תפקידו גם יזם והקים את "מפעלות דיסקונט לתרבות ואומנות" במטרה לתמוך בתערוכות, מוזיאונים ואומנויות במה.
בשנת 1986 פרש מבנק דיסקונט ועבר לפעול במסגרת אי די בי, מילא שורה של תפקידים בקונצרן אי.די.בי ובחברות בשליטת משפחת רקנאטי, ובהם: חבר הדירקטוריון של קבוצת האם אי די בי אחזקות, מנכ"ל משותף בחברת אי די בי חברה לפיתוח, יו"ר דירקטוריון שופרסל, ויו"ר דירקטוריון קבוצת דלק, יו"ר דירקטוריון קונצרן כלל. וכן דירקטור בחברות שונות הקשורות לקונצרן, כמו: מפעלי נייר אמריקאים ישראליים בע"מ, סאיטקס קורפוריישן בע"מ, אל ים אוניות בע"מ, אלרון תעשייה אלקטרונית בע"מ, ועוד.
החל מ-1998 ניהל במשותף עם בן דודו אודי רקנאטי את עסקי משפחת רקנאטי, ולאחר פטירת דודו רפאל רקנאטי, מונו שניהם ליושבי ראש הקבוצה. ב-2001 פרש אודי, וליאון רקנאטי התמנה ליו"ר קבוצת אי די בי בתפקיד זה כיהן עד מכירת הקבוצה במאי 2003 ממשפחת רקנאטי לאיש העסקים נוחי דנקנר.
ביולי 2003 הקים חברת השקעות המתמקדת בטכנולוגיה ומדעי החיים בשם "קבוצת GlenRock". בנוסף הוא בעל עניין ודירקטור בחברות אבוג'ן, קמהדע ועוד.
פעילות חברתית

ליאון רקנאטי משלב שנים רבות את פעילותו כאיש עסקים ויזם, עם פעילות חברתית ענפה ובפיתוח תשתיות בתחום החינוך בישראל.
בשנת 1985 נענה לפנייתו של שר החינוך יצחק נבון להקים מוזיאון מדע בחיפה בקמפוס הטכניון ההיסטורי ומאז במשך 33 שנים הוא מכהן כיו"ר המוזיאון ואחראי להתפתחותו.
בשנת 2000, יזם את הקמת עמותת תפוח, במטרה לצמצם את הפער הדיגיטלי וליצור ניעות חברתית-כלכלית בישראל, באמצעות הנגשת המידע והטכנולוגיה.
בשנת 2003 ייסד את פרס המורה היזם למורים יזמים מכל מגזרי החינוך בישראל ושנתיים לאחר מכן בשנת 2005 את פרס העובד הסוציאלי היזם ליזמות בתחום הטיפול בנצרכים ובחלשים בחברה.
ליאון רקנאטי פעיל בשורה של גופים ציבוריים, ובהם:
באוניברסיטה העברית בירושלים;- חבר בחבר הנאמנים, אוניברסיטת תל אביב - חבר בחבר הנאמנים ובוועדות שונות, חבר הקורטוריון בטכניון; מכון ויצמן חבר בחבר הנאמנים, וכן בהנהלות וחבר הנאמנים של בצלאל, מוזיאון ישראל, מדעטק - המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל, מרכז דניאל ומטילדה רקנאטי, חיפה - יו"ר ההנהלה וחבר בחבר הנאמנים, מוזיאון תל אביב, בית התפוצות, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, אלו"ט, האגודה למלחמה בסרטן, עמותת תפוח - Appleseeds Academy ועוד.
אותות הוקרה

על פעילותו למען החינוך והחברה בישראל הוענקו לו אותות הוקרה, בהם:
בשנת 1999 הוענק לו התואר ד"ר לשם כבוד של הטכניון – כהערכה על תרומתו רבת החזון לקידום החינוך, המדע, התרבות והבריאות במדינת ישראל.
בשנת 2002, הוענק לו תואר ד"ר לשם כבוד של אוניברסיטת ת"א - כהערכה על מסירותו ארוכת השנים, תרומתו לקידום החינוך, מעורבותו בפיתוח חידושים בתוכניות הלימוד ועל היותו מקור השראה לדור הבא של המנהיגות העסקית בישראל;
בשנת 2007 הוענק לו אות נשיא התאחדות התעשיינים לתעשיין המתנדב - על תרומתו לחינוך בישראל, נתינה המתמשכת והמשמעותית ועל האמונה בדור הצעיר מתוך תחושת אחריות לחברה בה אנו חיים.
בשנת 2009, הוענק לו אות קברניט מכללת הדסה– על היותו תעשיין מתנדב התורם לחינוך בכל דרך אפשרית, העומד מאחורי טיפוח מצוינות בחינוך בישראל.
בשנת 2011, הוענק לו התואר אזרח כבוד של העיר חיפה - על פועלו ותרומתו המתמשכת למעלה משלושה עשורים עבור מדעטק - המוזיאון הלאומי למדע ומוסדות החינוך בעיר, ועל תרומתו לחינוך בישראל.
בשנת 2012, הוענק לו אות לגיון הכבוד האיטלקי
בשנת 2016, הוענק לו תואר אזרח כבוד של העיר רמלה - על תרומתו לילדי ותושבי רמלה, על הקמת מרכז ידע וקמפוס טכנולוגי בעיר, על השקעות העתק לצמצום הפערים החברתיים ויצירת הזדמנות שווה להצלחת תלמידי העיר.
הערות שוליים

↑  ילדי רקנאטי, באתר ynet, 22 באפריל 2005
↑  ליאור דטל, עמותה ברוח ההיי-טק, באתר הארץ, 15 במאי 2009
יצחק חופי

יצחק (חקה) חופי (25 בינואר 1927 – 15 בספטמבר 2014) היה ראש המוסד, אלוף בצה"ל ואיש הפלמ"ח. שימש בתפקיד אלוף פיקוד הצפון במהלך מלחמת יום הכיפורים.
שירותו בפלמ"ח

חופי נולד בתל אביב, להורים שעלו לארץ ישראל מאודסה ב-1922. בתום לימודיו בבית ספר יסודי הצטרף לתנועת המחנות העולים והחל ללמוד בבית ספר תיכון חדש. עזב את לימודיו בבית-הספר התיכון משום שהוריו לא יכלו לממן את שכר הלימוד, והצטרף להכשרה צעירה בקיבוץ מעוז חיים. בתחילת 1944 התגייס לפלמ"ח ויצא להכשרה מגויסת בבית הערבה. ב-1945 עבר קורס מ"כים והיה מפקד כיתה בחפציבה. הדריך בקורס מפקדי כיתות במשמר העמק ובסוף שנת 1946 עבר קורס מ"מים בגניגר. במלחמת העצמאות שירת כמ"פ בגדוד הראשון של הפלמ"ח שהשתייך לחטיבת יפתח. במסגרת קרבות החטיבה נלחם ברבים ממבצעי המלחמה, ובהם קרב משמר העמק, שם בלם את כוחותיו המשוריינים והעדיפים בהרבה של פאוזי קאוקג'י, באמצעות מארב שטמן לו מחוץ לקיבוץ, במורד גבעה, ובקרבות מלכיה.
שירותו בצה"ל

לאחר קום המדינה והיווסדות צה"ל נשאר חופי לשרת בצבא הקבע. היה מדריך בבית הספר לקצינים (בה"ד 1) וקצין מבצעים בפיקוד הדרום ולאחר מכן עבר קורס מג"דים. בשרתו כמפקד גדוד 51 בחטיבת גבעתי השתתף בפעולות התגמול של תחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, והיה חניך ומדריך במכללה לפיקוד ולמטה (קורס פו"ם). לאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבה 202, היא חטיבת הצנחנים, ולקח חלק במבצע שומרון ובמבצע קדש, במהלכו השתתף בקרב המיתלה. לאחר המלחמה יצא להשלים את לימודיו התיכוניים. כשחזר לשירות מונה לקצין אג"ם של פיקוד המרכז. בשנים 1960–1962 היה מפקד בית הספר לקצינים של צה"ל, ולאחר מכן מח"ט הצנחנים (1962–1964, אז כבר נקראה חטיבה 35).
ב-1964 יצא חופי ללימודים בארצות הברית, בבית הספר לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית. כשחזר ב-1965 מונה לראש מחלקת מבצעים במטכ"ל, תפקיד אותו מילא במשך שלוש שנים, כולל במהלך מלחמת ששת הימים. ב-1 ביולי 1968 מונה לעוזר ראש אג"ם, האלוף עזר ויצמן, ושבועות מספר לאחר מכן היה מהקצינים הראשונים לקבל את דרגת תת-אלוף שהונהגה אז לראשונה. ב-1 באוגוסט 1969 מונה לראש מחלקת ההדרכה (מה"ד) באגף המטה הכללי (היום חטיבת תורה והדרכה באגף המבצעים).
בשנים 1972–1974, ובפרט במהלך מלחמת יום הכיפורים (1973) היה חופי אלוף פיקוד הצפון. בהתאם לבקשתו החל ב-26 בספטמבר 1973 תגבור של הכוחות ברמת הגולן ביחידות של חטיבה 7, ועד ערב המלחמה עלתה כל החטיבה לרמת הגולן. ערב פרוץ המלחמה נמצא פיקוד הצפון בכוננות מרבית. חופי פיקד על אוגדות חיל השריון במהלך קרבות הבלימה הקשים של ימי-הלחימה הראשונים ובמהלך מתקפות-הנגד המוצלחות בהמשך.
ראיתי את צה"ל בגדולתו, דווקא במלחמת יום כיפור. כי מתי צבא נבחן? מתי מקבלים צל"שים? כשיש קשיים בקרבות – ואז החיילים היו במיטבם.
זמן קצר לאחר המלחמה, בינואר 1974, מונה חופי לראש אגף המטה הכללי (אג"ם) במטכ"ל, ולאחר התפטרותו של הרמטכ"ל דוד (דדו) אלעזר באפריל של אותה השנה תיפקד כממלא-מקום הרמטכ"ל, עד לכניסתו לתפקיד של מרדכי ("מוטה") גור (שבמהלך המלחמה היה נספח צה"ל בארצות הברית, ואלוף פיקוד הצפון בחודשים שעברו מאז שעזב חופי את התפקיד).
שירותו במוסד

עם כניסתו של גור לתפקיד הרמטכ"ל באפריל 1974 השתחרר חופי מצה"ל, וביולי אותה שנה מונה לראש המוסד במקומו של צבי זמיר. במסגרת תפקיד זה דחף לביצועו של מבצע לשחרור בני הערובה הישראלים שנחטפו בטיסת אייר פראנס לנמל התעופה הבינלאומי אנטבה באוגנדה (יוני 1976), וכהכנה למבצע יונתן רתם את "המוסד" למאמצי המודיעין בשדה התעופה באנטבה וכן בהכנות לנחיתתם ותדלוקם של המטוסים בניירובי שבקניה הסמוכה. בנוסף, במסגרת המבצע המתמשך זעם האל, נהרג עלי חסן סלאמה, ראש ארגון "ספטמבר השחור", בחוצות ביירות ב-22 בינואר 1979 באמצעות פיצוץ מכונית תופת ליד מכוניתו שחלפה ברחוב בדרכו לאירוע משפחתי.
בתקופתו "המוסד" נקט בסדרה של פעולות חשאיות כדי לסכל את תוכנית הגרעין של עיראק. ל"מוסד", יוחסו מספר פעולות של פגיעה בציוד הכור עוד בצרפת, ואף הרג מדענים שעסקו במיזם זה. חופי התנגד למלחמת לבנון הראשונה, נמנע מלקחת חלק בתכנונים ובהכנות למלחמה והטיל נושא זה על נחיק נבות. כיהן כראש המוסד עד 1982.
תפקידיו כאיש ציבור

עם סיום תפקידו כראש "המוסד" מונה חופי למנכ"ל חברת החשמל (1982–1990). לאחר-מכן היה יו"ר מועצת המנהלים של תדיראן בע"מ (1990–1994). ב-1993 מונה על ידי ראש הממשלה יצחק רבין לבדוק את נושא הפעילות הישראלית בחבר המדינות. ב-1994 שימש נציג משפחות חללי אסון צאלים ב'. ב-1995 מונה לאומבודסמן (נציב קבילות הציבור) במועצת "כחול-לבן" שליד התאחדות התעשיינים. חופי היה ממייסדי תנועת הדרך השלישית, אולם הודיע על פרישתו מהתנועה ב-1995. בשנת 2004 היה בין החותמים על מכתב תמיכה של בכירי מערכת הביטחון בתוכנית ההתנתקות, הקובעת שהתכנית חיונית לביטחון ישראל.
תפקידים נוספים שמילא:
דירקטור בחברת מגל מערכות בטחון בע"מ.
יועץ להנהלת חברת מחצבי אבן בע"מ.
דירקטור מקרב הציבור בתעוזה קרן הון סיכון (עד לינואר 1995).
חבר דירקטוריון בנק לאומי לישראל בע"מ (החל מ-1994). יו"ר ועדת הביקורת, חבר בוועדת אשראי, בוועדת כספים, בוועדה בעניין אסטרטגיה, בוועדה בעניין מענקים ובוועדת תשקיף.
דירקטור חיצוני בחלל תקשורת.
היה חבר פעיל במספר אגודות ועמותות:
פעיל בחבר הנאמנים של הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל.
פעיל בחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה.
פעיל באגודת דור הפלמ"ח.
יו"ר העמותה להנצחת זכרו של רא"ל חיים בר-לב.
חבר המרכז למורשת המודיעין (מל"מ).
חבר בעמותת הצנחנים.
חבר בהנהלת המועצה לישראל יפה.
יו"ר אגודת הידידים של מכללת תל-חי.
ב-2001 הוכתר חופי בתואר "אביר איכות השלטון" בקטגוריית צבא וביטחון.
ב-2008 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
חופי היה תושב רמת גן ויקיר העיר לשנת 1998.
חופי נפטר ב-15 בספטמבר 2014 ונטמן בבית הקברות מורשה.
בסוף 2015 החליטה עיריית חיפה לקרוא כיכר על שמו בכניסה למשרדי חברת חשמל. ב-22 באוקטובר 2015 נחנך רחוב על שמו ברמת השרון.
על שמו גם רחוב בשיכון הצנחנים ברמת גן.
לקריאה נוספת

אבנר שור ואבירם הלוי, חקה - יצחק חופי מהפלמ"ח לראשות המוסד, ידיעות ספרים, 2022.
חנוך ברטוב, דדו - 48 שנה ועוד 20 יום, כרך ב' – יומן המלחמה, מהדורה מורחבת ומוערת, תל אביב: הוצאת דביר, 2002.
דני אשר (עורך), הסורים על הגדרות: פיקוד הצפון במלחמת יום הכיפורים, תל אביב: הוצאת מערכות, 2008.
משה גבעתי, המערכה בחרמון - הקרבות ברכסי החרמון במלחמת יום הכיפורים ולאחריה, הוצאת מערכות ומודן, תשע"ה-2015.
אפרים לפיד, לוחמי הסתר – המודיעין הישראלי מבט מבפנים, ידיעות ספרים, 2017.