stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק פרנקל פרנל
הערות שוליים

↑  בלקסיקון "Who's who" נטען כי התאריך הוא 10 באוקטובר.
↑  יצחק פרנקל, באתר archive.habima.co.il
↑  Estimation et cote de Alexandre FRENEL | Expertise gratuite, Mr Expert (בצרפתית)
↑  Schule von Paris – Wikipedia – Enzyklopädie, wiki.edu.vn (ב־)
↑  Schule von Paris – Wikipedia – Enzyklopädie, wiki.edu.vn (ב־)
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  גדעון עפרת, לעזאזל עם כל הפרנקלים האלה!, הארץ מוסף שבעוני, 23 בנובמבר 1979, עמ' 28, 29, 30
1 2 3 4 5 6 7  1883 | Encyclopedia of the Founders and Builders of Israel, www.tidhar.tourolib.org
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17  אליעזר פרנקל, תולדות האמנות: אדריכלות, עיצוב, פיסול, ציור : כרונולוגיה, ישראל: הסדנא לעיצוב ואדריכלות, 1993, מסת"ב 9652223514, 9789652223517. (בעברית)
1 2 3  artnet Galleries: A House in Safed by Yitzhak Frenkel-Frenel from Jordan-Delhaise Gallery, web.archive.org, ‏2013-12-03
↑  אורן שץ, יצחק פרנקל-פרנל (1900 – 1981), באתר עסקי אמנות, ‏2 ביוני 2017
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  1884 | Encyclopedia of the Founders and Builders of Israel, www.tidhar.tourolib.org
1 2 3 4 5  אורן שץ, יצחק פרנקל-פרנל (1900 – 1981), באתר עסקי אמנות, ‏2 ביוני 2017
1 2  יצחק פרנקל: "חיבור ללא עצמים", באתר המחסן של גדעון עפרת, ‏1 בינואר 2011
1 2 3 4 5 6 7  גדעון עפרת, דורית לויטה, בנימין תמוז, סיפורה של אמנות ישראל, גבעתיים: מסדה, 1980
↑  גדעון עפרת, עקידת יצחק באמנות הישראלית, המוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן, 1988
1 2  רחל סבג, פרקים באמנות ישראלית, מעלות: תל, 1989
1 2  אליעזר פרנקל, אבא, באתר סדנא פרנקל
1 2 3 4 5  אורן שץ, יצחק פרנקל-פרנל (1900 – 1981), באתר עסקי אמנות, ‏2 ביוני 2017
↑  בתיה כרמיאל, בתי הקפה של תל אביב: 1980-1920, תל אביב: מוזיאון ארץ ישראל, 2007. (בעברית)
↑  הארץ ויבוליה | סקר אמנות הקיר בישראל, ‏14 באפריל 2023
1 2 3 4 5  FRENKEL FRENEL MUSEUM, www.frenkel-frenel.org
1 2 3 4  מוזיאון ישראל מרכז מידע לאמנות ישראלית - תערוכות: פרנקל, יצחק, באתר museum.imj.org.il
1 2 3 4  Alexandre FRENEL, Bureau d’art Ecole de Paris, ‏2019-01-02 (באנגלית אמריקאית)
1 2  ⁨בטירת פרנקל בצפת ⁩ | ⁨דבר⁩ | 15 אוגוסט 1952 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
1 2 3  שרית ישי לוי, אני אשת עסקים אדירה, חדשות, 3 באוגוסט 1990
↑  ורדה הורביץ, אירוח עם רוח, תל אביב: משכל, 2008
↑  מוזיאון פרנקל פרנל (באנגלית)
↑  ראובן לייב, מתה אילנה פרנקל-פרנל, בעלת מוזיאון הדגל בצפת, באתר News1 מחלקה ראשונה, 11 באוקטובר 2008
↑  מרכז מידע לאמנות ישראלית | מוזיאון ישראל, ירושלים, באתר museum.imj.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 276378  NLI: 987007499162605171  GND: 141088656  ISNI: 0000 0000 7791 4418  ULAN: 500056091  VIAF: 120335118   WorldCat (עם VIAF): 120335118 
יצחק פרנקל מצייר בחצר ביתו, צפת
יצחק פרנקל ואורי צבי גרינברג, מביטים בגיליון עבודה של פרנקל. 1949
פרנקל בחצר ביתו, צפת
יצחק פרנקל, צפת
לוחית זיכרון ליצחק פרנקל-פרנל ברחוב גוטליב 10 בתל אביב
שתי דמויות עירומות למחצה

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  אוטו מולר
 תאריך יצירה:  1919 
 טכניקה וחומרים:  hessian, טמפרה 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  70.6 ס"מ
 גובה:  87.4 ס"מ
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  אקספרסיוניזם 
 מספר יצירה:  ML 76/2757 (מוזיאון לודוויג) 
 מיקום:  מוזיאון לודוויג
 
שתי דמויות נשיות עירומות למחצה (בגרמנית: Zwei weibliche Halbakte) הוא ציור אקספרסיוניסטי מאת האמן הגרמני אוטו מולר, שצויר בסביבות שנת 1919.
תיאור

הציור נוצר בטכניקה של צבע דבק על בד גס. מרקם הבד המחוספס והחדיר משמש חלק בלתי נפרד מהקומפוזיציה; צבעי הציור אינם מכסים לחלוטין את המשטח, מה שיוצר אשליה שהצבע נספג בבד. הציור חתום בפינה הימנית העליונה בראשי התיבות O. M.. הוא מציג שתי נשים צעירות ושחורות שיער בעלות שפתיים מלאות ופנים צרים בעלי צורת משולש כמעט מחודד. הן מביטות ישירות אל הצופה בעיניים שחורות וצרות – האישה הימנית פונה קדימה, ואילו השמאלית מעט מהצד. קווי המתאר של גופן, המוצג עד מעט מעל הטבור, צוירו במשיכות מכחול שחורות, וכך גם הקווים הפנימיים המדגישים את הפרטים האנטומיים. גופיהן מוארים בגוון לבן-כחלחל, בעיקר בדמות הימנית, שעורה מעט בהיר מזה של הדמות השמאלית. הרקע מורכב מגוני צהוב ואפור, כאשר ראשי הדמויות מוקפים במשיכות מכחול צהובות רחבות.
היסטוריה

לאחר חזרתו ממלחמת העולם הראשונה שב מולר לעסוק בנושאים שהעסיקו אותו בעבר. עם זאת, "שתי דמויות נשיות עירומות למחצה" נבדל מיצירותיו האחרות, שבהן נהג להציג דמויות עירום בגוף מלא. עד שנת 1935 היצירה הייתה בבעלות אספן האמנות הברסלאי ד"ר איסמר ליטמן, שרכש אותה ישירות ממולר. ליטמן, שהיה מקורב לאמן, צבר אוסף של שני ציורים ו-128 יצירות גרפיות של מולר.
בדצמבר 1934, בעקבות הרדיפות מצד המשטר הנאצי, התאבד ליטמן. לאחר מותו ניסתה אלמנתו למכור חלק מהאוסף, שכלל כ-6,000 יצירות, במכירה פומבית בבית המכירות בברלין מקס פרל ב-26–27 בפברואר 1935, במטרה לממן את הגירתה עם ילדיה. הציור היה בין היצירות שנועדו להימכר, אך יומיים לפני המכירה הוא הוחרם על ידי הגסטפו, שסיווג אותו כ"ייצוג בולשביקי-תרבותי בעל אופי פורנוגרפי".
בשנת 1937 הוצג הציור בתערוכה "אמנות מנוונת" במינכן. בשנת 1939 ניסתה גלריה פישר בלוצרן למכור את היצירה תמורת 850 פרנקים שווייצריים, אך ללא הצלחה. הציור הוחזר לגרמניה ונרכש עבור 100 או 150 דולר על ידי סוחר האמנות הילדברנד גורליט, שמכר אותו מאוחר יותר לאספן יוזף האובריך(אנ').
בשנת 1946 נתרם אוספו של האובריך למוזיאון ולרף-ריכרץ בקלן (כיום מוזיאון לודוויג), שם נשמר הציור. נטען כי היצירה נרכשה במקור מהאמן על ידי הגלריה הלאומית של ברלין. בשנת 1999 הושבה היצירה לרות הלר (Ruth Haller), בתו של ליטמן, ובשנת 2000 נרכשה מחדש עבור מוזיאון לודוויג. מאז שנת 2001 פועלת בקלן מחלקה למחקר השבת יצירות אמנות שנבזזו בתקופת הנאצים.
הערות שוליים

1 2  Kulturstiftung der Länder: Detail, web.archive.org, ‏2013-11-13
↑  המוזיאון היהודי בברלין, "שוד והשבה"
↑  Sabine Rudolph: Restitution von Kunstwerken aus jüdischem Besitz, De Gruyter 2007, ISBN 978-3-89949-436-5, S. 5 f.
↑  Jan Philipp Reemtsma: Das unaufhebbare Nichtbescheidwissen der Mehrheit. Sechs Reden über Literatur und Kunst, Beck 2005, ISBN 978-3406537240, S. 49
↑  Provenance Research: Museum Ludwig, Köln (Ludwig Museum, Cologne), www.lootedart.com
↑  Jan Philipp Reemtsma: Das unaufhebbare Nichtbescheidwissen der Mehrheit: Sechs Reden über Literatur und Kunst, Beck 2005, ISBN 978-3406537240, S. 49
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Bildindex: 05010463
יהודית סולה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בינואר 1943 (בת 82) צ'כוסלובקיה 
 סוגה מועדפת:  תיאטרון, קולנוע
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 בן זוג:  רפי אדר
 צאצאים:  דניאל אדר 
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
 
יהודית סולה (נולדה ב-18 בינואר 1943) היא אשת עסקים, שחקנית, תסריטאית וקריינית טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה

סולה נולדה בצ'כיה בשנת 1943, ובשנת 1947 עלתה משפחתה לישראל.
למדה תיאטרון וספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
סולה נשואה לאיש העסקים רפי אדר ולהם שני בנים - השחקן והמוזיקאי רועי אדר והבמאי דניאל אדר. סולה היא מבעלי מסעדת "פרונטו".
עבודתה המקצועית

בשנת 1966 שיחקה במחזמר "אסתר המלכה" שביים שייקה אופיר בתיאטרון הקאמרי. אופיר הציג בפני סולה את אורי זוהר, שהציע לה להשתתף בסרטו "שלושה ימים וילד".
בשנת 1967 עלה לאקרנים הסרט בהשתתפותם של סולה בתפקיד נועה, ולצדה עודד קוטלר בתפקיד אלי, יוצא קיבוץ החי בירושלים. הסרט זכה להצלחה בקופות ואצל המבקרים ואף ייצג את ישראל בפסטיבל קאן.
בשנת 1968 השתתפה בתפקיד שפרינצע בסרט "טוביה ושבע בנותיו" בבימויו של מנחם גולן, המבוסס על המחזה "טוביה החולב" מאת שלום עליכם.
באותה שנה השתתפה בהצגה "הדוד וניה" בתיאטרון העירוני חיפה, יחד עם מיכל בת-אדם, אילן דר, נסים זוהר ומאיר צורף.
בשנת 1969 השתתפה בסרט "התרוממות", בבימויו של אורי זוהר, יחד עם ישראל (פולי) פוליאקוב, שייקה לוי, גברי בנאי, ג'וזי כץ, לאורה ריבלין וציפי שביט. מאוחר יותר בשנה זו השתתפה בסרט "שבלול" בבימויו של בועז דוידזון ובהשתתפות אריק איינשטיין, שלום חנוך, צבי שיסל, ג'וזי כץ, אורי זוהר, מרדכי ארנון וזאב רווח.
באוקטובר 1969 הודיעה הטלוויזיה הישראלית כי סולה, יחד עם ישראלה מור, גלוריה סטיוארט ודליה מזור, סיימו את קורס הקרייניות ועתידות לשמש קרייניות במהלך שידורי הערוץ.
בשנת 1974 השתתפה בסרט הטלוויזיה "מאחורי הגדר" על-פי הנובלה של חיים נחמן ביאליק בבימוי עמק פרי, וכן בהצגה "חיים חיים" מאת אלי שרייבר ובבימויו של הלל נאמן שעלתה בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 1977 השתתפה בסרט "הצילו את המציל" בבימויו של אורי זוהר, ובהשתתפות גילה אלמגור, גבי עמרני, חנה לסלאו, יוסף שילוח וישראל גוריון.
בשנת 1979 השתתפה בסרט "רובה חוליות" בבימוי אילן מושנזון ובהשתתפות אריק רוזן, מיכאל כפיר, אופליה שטראל ואליעזר יונג.
בשנת 1980 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "מסך לספרות" ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית.
סולה למדה בקורס כתיבת תסריטים בהדרכתו של המחזאי והסופר יהושע סובול. היא כתבה שני פרקים לסדרה "מילואים", תסריט שלא עובד לסרט בשם "שמש, ים ותו לא" ואת התסריט לסרט "כפפות", המבוסס על ספרו של הסופר דן צלקה, שיצא לאקרנים בשנת 1986 בבימויו של רפי אדר ובכיכובם של סולה, איקה זהר, שרון הכהן ועזרא כפרי.
בשנת 1987 השתתפה בסרט "פוטו רומן" בבימוי טל רון בהשתתפות אביטל דיקר, אלון אבוטבול, דן תורן ויוסף כרמון.
בשנת 1988 כתבה, יחד עם ענת גוב, את התסריט לסדרת הטלוויזיה "כן, מה?!".
בשנת 1994 השתתפה בסרט "אחרי החגים" המבוסס על ספרו של יהושע קנז, בהשתתפות מיכאלה עשת, צחי נוי, גדליה בסר ורוברטו פולק.
הערות שוליים

↑  שמעון לב-ארי, יהודית סולה, באתר מדריך מאה שנה לתאטרון העברי
↑  טלילה בן זכאי, שלוש הצגות בכורה ב"קאמרי", מעריב, 2 מאי 1966
↑  משה בן שאול, שלושה ימים וסרט, מעריב, 20 ינואר 1967
↑  כתב על המשמר, סרטי השבוע, על המשמר, 14 אפריל 1967
↑  אורי דן, הצופים בקאן קיבלו באהדה את "שלושה ימים וילד", מעריב, 7 מאי 1967
↑  נתן גרוס, מקאן ומכאן, על המשמר, 19 מאי 1967
1 2  שרית ישי לוי, התור של סולה, חדשות, 12 ספטמבר 1986
↑  סטפאן גלברט, העיר בויבריק ליד הרצליה, על המשמר, 1 נובמבר 1967
↑  טוביה ושבע בנותיו, באתר ספר הקולנוע הישראלי
↑  משה בן שאול, נפשות חיות ואבודות, מעריב, 4 אפריל 1969
↑  הדוד ואניה - החל ממוצ"ש 29.3.1969
↑  יעקב העליון, מסך ומסכה, מעריב, 31 אוגוסט 1969
↑  שבלול - סרט מוסיקלי ישראלי חדש
↑  כתב העולם הזה, פנים חדשות במסך הקטן, העולם הזה, 5 בנובמבר 1969
↑  צבי לביא, מי מה מתי בטלוויזיה, מעריב, 23 אוקטובר 1969
↑  התיאטרון הקאמרי - הצגות בכורה
↑  הצילו את המציל, ‏20 ספטמבר 1977
↑  סמדר שיר, ילדים משחקים בחיילים, מעריב, 28 ספטמבר 1978
↑  עירית שמגר, זאב בודד מחפש אהבה, מעריב, 29 אפריל 1986
↑  עירית שמגר, קלוז אפ, באתר מעריב, ‏14 אוגוסט 1987
↑  כן, מה?!, באתר ishim.co.il
↑  אחרי החגים, באתר ספר הקולנוע הישראלי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: c8b98484-fae8-41f0-b46e-727e2a228358
אנדה עמיר-פינקרפלד

| --- | --- |

אנדה עמיר-פינקרפלד, 1936
 לידה:  26 ביוני 1902 ז'שוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  27 במרץ 1981 (בגיל 78) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין הדרום 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לייפציג 
 שפות היצירה:  עברית 
 צאצאים:  עמוס עמיר 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1978)  פרס רופין (1954) 
 
אנדה עמיר עם בנה עמוס, 1950
אנדה עמיר יחד עם הסופרים יוחנן טברסקי וראובן אבינועם. בוריס כרמי, אוסף מיתר, הספרייה הלאומית
לוחית זיכרון לזכרם של אנדה עמיר-פינקרפלד ואחיה יעקב פינקרפלד, בחזית הבית שבו התגוררו, ברחוב רש"י בתל אביב
אַנְדָה עמיר-פּינְקֶרְפֶלְד (26 ביוני 1902, ריישא, גליציה – 27 במרץ 1981, כ"א באדר ב' תשמ"א, תל אביב) הייתה משוררת וסופרת ילדים ישראלית. כלת פרס ישראל לספרות ילדים לשנת תשל"ח (1978). בין שירי הילדים המפורסמים שלה: כושי כלב קט, האנקור, תרנגול אני והקיפוד, אנית זהב.
קורות חייה

אנדה פינקרפלד (Anda Pinkerfeld) נולדה בשנת 1902 בריישא (ז'שוב, רייכסהוף) שבגליציה למשפחה מתבוללת. אביה, יואל, היה אדריכל בממשלה האוסטרית ולרגל עבודתו נדד ממקום למקום. לבסוף נשתקעה המשפחה בלבוב והילדים למדו בבתי ספר נוצריים. במלחמת העולם הראשונה שירת בחזית כקצין בצבא האוסטרי. בילדותה לא קיבלה חינוך יהודי. בגיל שבע כתבה את יצירתה הראשונה, תפילה למען שחרור פולין, בפולנית. בעקבות פוגרום בלבוב בסתיו 1918 עברה מגימנסיה פולנית לגימנסיה יהודית.
למדה מדעי הטבע באוניברסיטאות לבוב ולייפציג. בשנת 1920, בתקופת העלייה השלישית, עלתה לארץ ישראל יחד עם חבריה בתנועת הנוער "השומר הצעיר", עבדה בייבוש ביצות בעמק, ולאחר שחלתה בקדחת שבה לבית הוריה בפולין לצורך החלמה. בעת שהותה שם פרסמה בפולנית את ספר שיריה הראשון: Pie'sni Zycia ("שירים על החיים"), ב-1921. בשנת 1923 חזרה בלוויית בעלה, אריה (קרמפנר) עמיר. הם התיישבו בקיבוץ קריית ענבים, שם נולדה בתם, ציפור, וכעבור תקופה בתל אביב. בנם, עמוס עמיר, שירת שנים רבות בחיל האוויר והגיע לדרגת תא"ל. עד שנת 1929 עבדה בתל אביב כמיקרוביולוגית.
כל השנים הוסיפה לכתוב שירים בפולנית עד שבעידודו של המשורר אורי צבי גרינברג החלה לכתוב שירים גם בעברית. בשנת 1928 פורסמו בעיתון דבר שיריה הראשונים בעברית עליהם חתמה בשם העט בת-חדוה. באותה תקופה החלה לכתוב סיפורת לילדים ולפרסם משיריה בעיתון "דבר" ו"דבר לילדים" (בחתימת "אנדה"). במהלך השנים התפרסמו כתביה, ובהם תרגומים לעשרות ספרים נודעים.
בשנת 1941 יסדה הוצאת ספרים, עדי. ההוצאה נוהלה ממעונה של עמיר-פינקרפלד בתל אביב.
לאחר מלחמת העולם השנייה יצאה בשליחות הסוכנות היהודית למחנות הפליטים בגרמניה (1946–1947).שם עבדה כמורה עם הילדים שורדי השואה. משם היא חידשה קשר עם העיתון  "דבר לילדים", ודרך העיתון עודדה קשר מכתבים בין ילדי השואה, תלמידיה, לבין ילדים מארץ ישראל. את השיר "אניית זהב" כתבה שם בגרמניה והוא מיצג את הים שבין הילדים במחנה העקורים לבין הארץ הנכספת. הילדים אתם עבדה הובאו למחנה על ידי תנועת הבריחה, שניהלהה את מסע השורדים לארץ ישראל ואספה את הילדים מהרחובות, ממקומות מחבוא או מבתי נוצרים. תרומתה לשיקום הילדים הייתה חשובה ביותר.
בינואר 1948, בתחילת מלחמת העצמאות, התנדבה אנדה עמיר-פינקרפלד לאסוף חומר כתוב על הנופלים, ולרכז את עזבונותיהם הספרותיים. עם הקמת משרד הביטחון העבירה את פעילותה לארכיון צה"ל ומערכת הביטחון, ובסוף 1949 הצטרפה למחלקה להנצחת החייל. הכרך הראשון של מפעל ההנצחה "יזכר" (1955) – כיום באתר האינטרנט "יזכור" של משרד הביטחון – והכרך הראשון של "גווילי אש" (1952), מבוססים ברובם על החומר שאספה.
בשנים 1960–1963 שהו אנדה עמיר ובעלה בקניה בשליחות המדינה. עמיר עסקה בתקופה זו בפעילות סוציאלית ובשמירת הקשר עם צעירים אפריקנים שלמדו לפני כן בישראל.
לאחר מכן המשיכה בפעילות חברתית בסיוע לסופרים ואמנים עולים. השתתפה בהנהלת בית ביאליק ועמדה בראש בית מניה ביאליק לנשים יוצרות בשנותיו הראשונות.
בדצמבר 1953 זכתה בפרס רופין, בשנת 1978 הוענק לה פרס ישראל לספרות ילדים.
אנדה עמיר-פינקרפלד נפטרה בשנת 1981 בתל אביב, ונקברה בבית עלמין הדרום בבת ים.
אחיה, יעקב פינקרפלד, היה אדריכל וחוקר בתי כנסת.
ספריה לילדים

על ענן כביש (1933)
שירי ילדים (1934) - פרס מוסד ביאליק
נרות חנוכה (1934)
לארץ הילדים (1938)
כינוס קופסות הקרן הקיימת (1938)
סחרחרת פלא (1939)
אלף-בית לילדי פניקס (1940)
שנים-עשר אחים, שנים-עשר ירחים (1940) – מונולוגים בחרוזים של חודשי השנה.
איה בגן-החיות (1941)
מדוע הספר בקוע? (1942)
ראו הגן של רות ורן (1942)
גד גמד (1942)
השפן הלבן (1942)
נוצת זהב (1942)
התנין והבובה (1942)
חרוזים עליזים (1944)
שלום, ילדים! (1946)
אני בריא! (1947)
כאלה היו (1953) – דמויות לוחמים ממלחמת העצמאות.
כוכבים בדלי (1957)
סודי עם אחי הגדול (1958) – סיפורו הרגיש של ילד, השומע כי אחיו נהרג בקרב והוא יוצא לחפשו, עד שהוא לומד להבין את משמעות המוות
תעלולי עין אחת עיקשת (1958) – סיפור בעל רקע אוטוביוגרפי על עשרה חודשים בחיי המספרת, בהם שכבה חבושת עיניים לאחר שעינה הימנית נפגעה ואט אט גילתה בעצמה אור חדש, "המאיר גם אם עיניך עצומות"
משפט בני היער (1959) – יצורי היער מחליטים להעמיד לדין את האדם המשחית וגוזרים על ילד לשרת את החיות ולטפל בצמחים
רחל ובועז (1960) – עיבוד האופרטה בסטין ובסטינה של מוצרט
הָגָ"א לַיֶּלֶד (1967) – חוברת בהוצאת משרד הביטחון ללימוד ילדים על התגוננות מפני מתקפת טילים באמצעות סיפור
אני שר מאושר (1973)
על מה תודה (1981)
דּוֹד יָרֵחַ בַּשָּׁמַיִם (2010)
יצירות נוספות

יום אחד אחרי אוהורו (1962) – מחזה שהוצג בחגיגות העצמאות של קניה.
כזה היה (1963) – עשר תמונות מומחזות מחיי אנצו סרני, הוצג לראשונה באירוע לציון עשר שנים לנפילתו.
הכל שרים (1963) - שמונה שירי ילדים מאת אנדה עמיר, מתורגמים לעברית ולצרפתית על ידי אוריאל אופק, מולחנים ומעובדים לפסנתר על ידי ורדינה שלונסקי
דיסקוגרפיה

אנדה עמיר, סירים על הקיר, 1974
מתחת לארון - שירי אנדה עמיר פינקרפלד, מוזיקה שפי ישי, 1986
לקריאה נוספת

שרה בן-ראובן, אנדה ויצירתה, גוונים, 2016 (הספר בקטלוג ULI)
נורית גוברין, "כניעה צורך כיבוש"; "בִּרְכַּת המוות השלווה", בתוך: 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ב', הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ב / 2002.
נורית גוברין, "היא נפלה בשדות: על ברברה פרופר משדה-בוקר", בתוך: 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ב', הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ב / 2002. על שירה של אנדה עמיר על ברברה פרופר.
זהבה ביילין (עורכת), אנדה עמיר-פינקרפלד ועולם יצירתה, במלאת לה 75 שנה, הוצאת עקד, תשל"ז/1977
קראו גם

ילדים בתנועת הבריחה
נשים בתנועת הבריחה
מחנות עקורים
הערות שוליים

↑  אתר הספרייה הלאומית, ערך : גיל אלדמע, "אנית זהב", מילים : אנדה עמיר-פינקרפלד, לחן : יצחק אדל, עיבוד : גיל אלדמע, "כנוסי המקהלות", תשל"ו, 1976, (ע 1)
↑  יהודית הררי, אשה ואם בישראל, מסדה, 1959, עמ' 463-464
1 2  אוריאל אופק, ספרות הילדים העברית 1900–1948, כרך שני, דביר, 1988, עמ' 512-505
↑  מרים גורן, בית האשה ע"ש מניה ביאליק פותח הערב את שעריו, דבר, 15 בפברואר 1968
↑  חתני פרס ישראל תשל"ח, דבר, 10 במאי 1978
↑  הפרסים של מוסד ביאליק, דבר, 10 בינואר 1936.
↑  תוכנית האירוע מצויה בארכיון גנזים, אוסף 118 - פריט כ-9595.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257751205171  PLWABN: 9810554857005606  BnF: cb16409804f (data)  CiNii: DA16812195  GND: 1111056420  ISNI: 0000 0001 1462 5720  LCCN: n85334951  MusicBrainz: 934dabde-bd20-4185-b0d9-60593c5377ff  NLA: 35846506  NTA: 186450966  RERO: 02-A011118292  SNAC: w6jq3qnc  SUDOC: 142800945  VIAF: 93565464   WorldCat (עם VIAF): 93565464
ג'ניה ברגר

| --- | --- |

ג'ניה ברגר בגלריית עין הוד, 1960
 לידה:  5 בספטמבר 1907 חרקיב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  7 בספטמבר 2000 (בגיל 93) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 לאום:  ישראל ישראלית
 תחום יצירה:  ציור, עיצוב במה, פיסול קרמי
 בן או בת זוג:  יהודה גבאי 
 
גֶ'ניָה ברגר (5 בספטמבר‏ 1907 או 1910 – 7 בספטמבר 2000, ז' באלול תש"ס) הייתה ציירת, מעצבת במה ותלבושות ואמנית קרמיקה ישראלית.
ביוגרפיה

ג'ניה ברגר נולדה ב-1907 בחרקוב שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) ליצחק ברגר (?-1937) ולאה לבית פקר. אמה של ברגר עסקה באמנויות כנגינה בפסנתר וציור כחובבת. ואילו אביה היה אגרונום במקצועו ובעל מפעל תעשייתי גדול. הוא החזיק במשתלה בחצי האי קרים, שם ערך ניסיונות בגידול גפנים לקראת עלייתו לארץ ישראל. בנוסף היה פעיל בחוגים ציוניים ושימש כציר בכינוסים של הקונגרס הציוני העולמי.
ג'ניה בילתה חלקים מתקופות הקיץ בחווה זו, לצד ביקור בחוף הים ביאלטה. על פי עדותה היה הבית "ציוני חופשי", וברגר נחשפה לתרבות אירופית גבוהה, כמו גם למסורת היהודית. על פי עדותה הייתה ברגר הולכת להצגה יומית בכל יום ראשון. בין היתר ראתה הצגות של במאים חדשניים כוסבולוד מיירהולד, יבגני וכטנגוב ואחרים. כבר בנעוריה החלה לעסוק באמנות. בין היתר למדה פיסול בחרקוב אצל ליאונורה בלוך. בעקבות המהפכה הרוסית ירד האב מנכסיו.
בשנת 1925 עזבה המשפחה את חראקוב. ג'ניה, יחד עם האם ואחיה אביגדור ברתל, התיישבו בברלין, גרמניה, בעוד האב עלה לארץ ישראל, כנראה כדי להתבסס בטרם תעלה המשפחה. ג'ניה ניצלה שהות קצרה זו כדי ללמוד אמנות אצל הצייר וילי יקל (אנ'). ב-11 בנובמבר 1925, בשעות אחרה"צ, הגיע ברגר ליפו באניה "קאנדה" והתיישבה עם משפחתה בתל אביב.
לאחר עלייתה החלה ברגר בלימודי אדריכלות בבית ספר טכני גבוה מונטפיורי ("טכניון מונטפיורי"), בתל אביב. לאחר כשנה פרשה מלימודיה ובשנת 1927 או 1928 החלה בלימודי אמנות ב'סטודיה לציור שליד ועדת התרבות של הסתדרות העובדים', בהנחיית יצחק פרנקל. לא הרבה ידוע על שיטת ההוראה של פרנקל ואופייה, אבל מיצירתו ניתן להניח כי השיעורים נטו לפוסט-אימפרסיוניזם מתון בהשפעה צרפתית ולהדגשה של ערכי האמנות המופשטים. בשנת 1928 הציגה ברגר את עבודותיה במסגרת תערוכת תלמידי הסטודיו. באותה תקופה התפרנסה מעבודה כמורה לציור בבית הספר "השחר", ששכן ברחוב השחר מס' 2 בתל אביב.
ביוגרפיה > ברלין ופריז, 1936-1929

בשנת 1929 התקבלו איורים שלה לפרסום בהוצאת "אמנות". היו אלו איורים לספר "101 מעשיות אגדות וספורים", שהתפרסם בשנת ה'תר"ץ. את שושנה פרסיץ, מנהלת ההוצאה, פגשה ברגר לראשונה באוניה שעמה עלתה. כיוון שנחום גוטמן הטיל ספק באיוריה, כינסה פרסיץ ועדה מייעצת שמנתה את ראובן רובין, יעקב פיכמן ומבקר האמנות דוד אריה פרידמן, ששיבחו את עבודתה. תמורת האיורים קיבלה ברגר תשלום של 100 לירה ארץ-ישראלית. בעזרת הכספים, שמימנו שנת לימודים שלמה, שבה בסוף השנה לגרמניה, שם התקבלה ללימודים בבית הספר הגבוה לאמנויות בברלין בכיתתו של קארל הופר (אנ'). הופר, שהיה קשור אל התנועות האקספרסיוניסטיות בגרמניה, הציג בפני תלמידיו את הציור הצרפתי המודרניסטי, שהוצג באותה עת בגרמניה. בהמלצתו החלה ללמוד גם עיצוב תפאורה באקדמיה.
בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 תיארה ברגר את עזיבתה של האקדמיה בברלין, יום לאחר היבחרו של אדולף היטלר כקנצלר גרמניה, ב-31 בינואר 1933. מנהל האקדמיה המליץ לה לקחת חופשה של חודשיים-שלושה עד ש"העניינים" יירגעו. אולם, כשהיא נכנסה לכיתה על מנת להיפרד מתלמידי כיתתה "היפנו כולם גבם אליה ולא בירכוה עוד לשלום. והיו אף ביטויי שטנה כלפיה. והיא, בלי אף לאסוף את מחברות הרישום ולרוקן את תא ארונה ממטלטליה, יצאה מהאולם ולא חזרה עוד אליו וללימודיה".
בעקבות כך חזרה ברגר לפלשתינה. ב-6 בספטמבר 1933 עלתה הפקת המחזה "אופרה בגרוש" (1928) באהל. ברגר עיצבה את ההצגה, אותה ראתה קודם לכן בברלין. את ההזמנה קיבלה מידי אלפרד וולף, במאי ההצגה, שראה תפאורות של ברגר בגרמניה. הייתה זו אחת ההפקות הראשונות של מחזה זה מחוץ לגרמניה. תפאורת המחזה הייתה עשויה בסגנון מודרני. על רקע שחור הופיעו סימנים בלבן של המרחב, כמו גם של השחקנים. שלמה שבא העיר על תפאורה זו כי "הארץ לא ראתה כמותה למאז 'נשפי פרץ' ו'האוצר' של אלחנני".
בנוסף, יצרה איורים עבור מאמרי עיתונות של אברהם שלונסקי, מתרגם "אופרה בגרוש". בנובמבר של אותה שנה עיצבה תלבושות לרסיטל של דבורה ברטונוב. בשנת 1934 הוצגה יצירתה בתערוכה "הפורטרט בארץ ישראל" שנערכה בבית הנכות הלאומי בצלאל. הצלחת "אופרה בגרוש" אפשרה לה, על פי עדותה, לנסוע בשנים 1935–1937 לפריז, צרפת, שם המשיכה את הכשרתה האמנותית באקדמיה גראנד שומיאר. על פי שלמה שבא ברגר הכירה את האמנים היהודים בפריז של אותה עת ובהם חנה אורלוף, מישל קיקואין, אלפרד אברדם ואחרים. על פי גלעדי, ברגר הושפעה מיצירתו של פאול קליי, אליו נחשפה בשנית בגלריות הצרפתית באותה עת.
שהות זו בפריז לא הייתה רציפה. מסגרת הלימודים החופשית ב"גראנד שומייר" איפשרה לה לבקר בפלשתינה ב-1935. ב-29 ביולי השתתפה ברגר, יחד עם גבאי ואנשי רוח אחרים בוועדה איניציטורית להגנה על האסירים הפוליטיים הקומוניסטים ששבתו רעב בירושלים. אז יצרה את התפאורות למחזות "הילד הזר" (15 באפריל) ו"המכשפה" (17 בנובמבר, תיאטרון קומדיה א"י) ובשנת 1936 את "נינה" (24 בפברואר, תיאטרון קומדיה א"י) ו-"טופאז" (26 בספטמבר, תיאטרון קומדיה א"י) ואת "השגעון הגדול" (17 בדצמבר, תיאטרון סדן).
"ה"מכשפה" שעיצבה ברגר זכתה לביקורות אוהדות בידי מבקרי התקופה כאורי קיסרי ויעקב פיכמן שאבה את השראתה מן המסורת הרוסית. הרמן (גרשון) סוויט מצא בה את השפעת התפאורה של הבלט "פטרושקה".
בסוף שנת 1936 הציגה ברגר ב"תערוכה הכללית" של אגודת הציירים והפסלים. מרדכי אבי-שאול תיאור את ציורה "אשה עם ילד" ככזה הנע בין מוקד פניה המפורטים של הדמות, לבין פרטי הרקע המוזנח "כאילו במכוון".
ביוגרפיה > תל אביב, 1953-1937

התקופה שבין סוף שנות ה-30 למחצית שנות ה-50 היוו תקופת שיא בפעילותה של ברגר כמעצבת. יחסיה עם עולם התיאטרון אף הובילו לנישואיה לשחקן האהל יהודה גבאי, בפברואר 1938.
בין השנים 1936–1938 השתתפה ברגר בהפקת סרט הקולנוע "מעל החורבות" בבימוי נתן אקסלרוד. ניתן להניח שאת התפקיד קיבלה ברגר בגלל העובדה כי בסרט השתתפו כמה משחקני "אוהל". ברגר יצרה לסט עיצוב לתלבושות הילדים וכן יצרה אביזרים שונים, בעיקר כלי נשק עתיקים עשויים קרטון. כלי נשק אלו נראו אמתיים מספיק כדי שרכב ההפקה ייעצר על ידי שוטר בחשד לאחזקת נשק בלתי חוקי.
במקביל לפעילותה המרכזית כמעצבת תיאטרון, עסקה ברגר בציור בצבעי-מים וצבעי-שמן. עד לסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 התרכז ציורה בתיאורי נוף ובמעט פורטרטים, מרביתן של נשים. ב-13 באפריל 1940 נפתחה תערוכת היחיד הראשונה שלה בגלריה כץ בתל אביב. התערוכה כללה ציורים שנוצרו החל משנת 1937 והציגו, על פי ש. שריה מעבר מ"'מרה שחורה' וחיפושי 'הבעה' מעוקמת" אל "אור ורב-גווניות ותכלת איומה של ירקון מתפצל". [השלמה - תיאור עבודות אם ימצאו]. במקביל הציגה בתערוכה הכללית תיאור נוף בשם "פרח השקד".
ב-9 בינואר 1941 העלתה "הבימה" באולם מוגרבי את המחזה "מיכל בת שאול" מאת אהרון אשמן. היה זה המחזה הארצישראלי הראשון שעשה שימוש בתנ"ך כרקע וכמקור איקונוגרפי.
ההפקה זכתה להצלחה גדולה ברחבי הארץ. התפאורה שעיצבה ברגר, שכמו כל תפאורות התיאטרון של אותן שנים נועדה לניוד ברחבי הארץ, כללה סצנה של בתי-אבן מצוירים בקווים כללים וגרם מדרגות המוביל לשער אבן כבד וכן סצנת פנים, ובה נשקף מדבר חולי ובו עצי זית דרך השער.
המחזה "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", הצגה בעלת רוח דומה, עלה ב-7 בינואר בתיאטרון "האהל". ברגר עיצבה את התפאורה והתלבושות להפקה. בביקורת על ההפקה ציין חיים גמזו את התאמת יופיין של התפאורות, ובייחוד את העיצוב של כיכר השוק ופועליה. הצלחת המחזה הולידה גל של הצגות המבוססות על נושאים תנ"כים, שברגר הרבתה לעצב בשנים אלו. בין היתר עיצבה את המחזות "בר כוכבא" (1945) על פי ירוסלאב ורבליצקי, "אהבת ציון" (1947) על פי אברהם מאפו, "אהבת נעורים" (1950) מאת אשמן וכן את הפקת האופרה "תאיס" (1948), המבוססת על נושא מיוון העתיקה.
האופרה הישראלית, ש-"תאיס" הייתה הפקתה הראשונה, הוקמה על ידי אדיס דה פיליפ. ברגר כבר הייתה ביחסי עבודה עם הבמאי פרידריך לובה ומארק לברי, וייתכן שקשרים אלו הביאו לבחירתה כמעצבת. ב-15 באפריל עלתה האופרה באולם הבימה, שהייתה באותה עת בסיור בארצות-הברית. במשך השנתיים הבאות יצרה ברגר עוד 6 הפקות נוספות עבור האופרה ובהן "הספר מסביליה", "ריגולטו", "טוסקה" ואחרים. את התפאורות לאופרה ביצע בעיקר יחזקאל (חוצקל) גולדמן, בונה התפאורות הראשי של הבימה.