stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אושוויץ
לאחר מלחמת העולם השנייה > מחנה מעצר סובייטי

לאחר המלחמה שימש מתחם המחנה עד 1947 כמחנה מעצר של הנ.ק.ו.ד. (NKVD), המשטרה החשאית של ברית המועצות (הארגון שקדם לק.ג.ב.) ושל המשרד לביטחון פנים של פולין, MBP, המשטרה החשאית של ממשלת פולין הקומוניסטית. מפעלי בונה שוקמו על ידי ממשלת פולין, כבסיס לתעשייה הכימית של האזור.
בתרבות > ספרות עדות

מספר יצירות ספרות שהתבססו על זיכרונם של שורדי שואה שנשלחו לאושוויץ בולטות כייצוג תרבותי של אושוויץ. ספרו של פרימו לוי "הזהו אדם?" מביא את זיכרונותיו של לוי מתקופת מאסרו באושוויץ מונוביץ. לוי תיעד את זיכרונותיו ועסק בסוגיות שונות הקשורים אליהם גם בכתבים אחרים כגון "כך היה אושוויץ" וחלק מהסיפורים בקובץ "אושוויץ, עיר שלווה". במסה "האזור האפור" כתב לוי על המורכבות של ההיררכיה בתוך המחנה, אשר לא ניתן לסכמה בהבחנה בין קורבנות למקרבנים. תחת זאת, לדבריו, קיים במחנה אזור אפור "שקווי התיחום שלו אינם מוגדרים כראוי, אזור מפריד ומאחד כאחד את שני המחנות של אדונים מזה ומשרתים מזה. הוא בעל מבנה פנימי, שלא ייאמן עד כמה הוא מסובך, והוא משכן בתוכו את הנחוץ על מנת לתעתע בצורך שלנו לשפוט". תובנה זו השפיעה על כותבים והוגים אחרים, כגון ג'ורג'ו אגמבן. ב"הזהו אדם?" כתב לוי גם על הקושי בשימוש בשפה המוכרת לצורך תיאור חוויית האדם שנמצא במחנה:
כפי שתחושת הרעב שלנו אינה דומה לתחושתו של מי שמחוץ למחנה דילג על ארוחה אחת, כך גם תחושת הקור שלנו שונה לחלוטין. אנחנו אומרים "רעב" או "עייפות", "פחד" ו"כאב"; אומרים "חורף". אבל כאן [באושוויץ] כל אלה שונים. אלה מלים שהמציאו אנשים חופשיים שהשתמשו בהן כבני-חורין, שחיו, התענגו או התייסרו בבתיהם. אם עולם המחנות היה מתקיים זמן רב יותר, היתה נוצרת שפה אחרת כדי להבין תחושות שלא נודעו עד כה. לכן אנחנו חשים שעלינו להסביר מהו "עמל" ביום רוח, וקור מתחת לאפס מעלות, עבור אנשים הלבושים בחולצה, בתחתונים, במעיל דקים ובמכנסי בד; אשר את גופם מייסרים דרך קבע הרעב וחולשה, והם יודעים שמלאך המוות אורב להם בקרבת מקום.
הממואר של אלי ויזל, "הלילה" מספר על קורותיהם של ויזל ואביו באושוויץ ובבוכנוואלד. הספר זכה לתפוצה רבה וסייע להעמקת על שיח השואה ברחבי העולם. ויזל הרבה לעסוק אושוויץ כסמל לשואת העם היהודי, לרוע ולקושי של האמונה באדם ובאלוהים לאחר השואה. לדבריו, "אושוויץ מסמל מוות – מוות טוטאלי ומוחלט – של האדם ושל המין האנושי, של התבונה ושל הלב, של השפה ושל החושים".
בישראל, לספר סלמנדרה של יחיאל די-נור, ניצול אושוויץ, הייתה השפעה רבה, כמו גם לעדותו במשפט אייכמן, שבה הוא תיאר את אושוויץ כ"פלנטה" אחרת. טענה זו זכתה להדים רבים בשיח הציבורי ועוררה דיון. בצרפת, ספריה של שרלוט דלבו (אנ') זכו לתהודה. זיכרונותיה ממחנה אושוויץ, שאליו היא גורשה בשל היותה פעילה ברזיסטאנס, תורגמו לעברית תחת השם "אף אחד מאיתנו לא יחזור". בין המחברים האחרים שכתבו על זמנם כאסירים באושוויץ ניתן למצוא את הרמן לנגביין, אולגה לנדייל, ליאנה מילו (אנ'), פיליפ מולר, מאחרוני עובדי הכפייה ביחידת הזונדרקומנדו באושוויץ, סווירינה שמגלבסקה (אנ'), שספרה "עשן מעל בירקנאו" נלמד בבתי ספר בפולין, רודולף ורבה, טדאוש בורובסקי ("רבותי בבקשה, לגז") ואחרים.
בתרבות > ספרות עלילתית, קולנוע וטלוויזיה

עלילתם של עשרות ספרים בדיוניים או בדיוניים-למחצה מתרחשת באושוויץ, ולעיתים קרובות ספרות זו מעוררת דיונים אתיים. כך למשל, רב המכר "המקעקע מאושוויץ" מאת התר מוריס ספג ביקורת מאתר ההנצחה אושוויץ על האופן שבו הוא משלב בידיון ומציאות. עם זאת, הגבול בין בידיון למציאות לא תמיד ברור, וגם אנשים שנאסרו באושוויץ ושרדו בחרו לעיתים לשלב אלמנטים בדיוניים ביצירותיהם. כך למשל, חלק מהקוראים של "הלילה" של אלי ויזל סבורים שהספר משלב זיכרונות ועיבוד ספרותי, ק. צטניק בחר לעבד את ניסיונו האישי באושוויץ ברומן "השעון", והרומן ללא גורל של אימרה קרטס, אשר שרד את מחנות אושוויץ ובוכנוואלד, נחשב לאוטוביוגרפי למחצה.
בין הספרים המצליחים שעלילתם מתרחשת בחלקה באושוויץ ניתן למצוא את בחירתה של סופי, שגם עובד לסרט קולנוע באותו השם, ואת חץ הזמן של מרטין איימיס, שהיה מועמד לפרס בוקר. הספר "הנער בפיג'מת הפסים" מאת ג'ון בוין מספר על נער שאביו ממונה למפקד באושוויץ והוא עובד לסרט באותו השם. הספר ספג ביקורת ממנהלי מוזיאון אושוויץ בירקנאו.
אחד הסרטים הראשונים שעסקו באושוויץ הוא השלב האחרון (אנ'), סרטה של ונדה יקובובסקה, ניצולת אושוויץ פולניה. הסרט מ-1948 מתמקד באסירות ובבית החולים של המחנה, והוא מבוסס על חוויותיה של יקובובסקה ועל עדויות ששמעה מנשים אחרות שהיו אסירות במחנה.
בתרבות > שירה ופילוסופיה

הפילוסוף והסוציולוג תאודור אדורנו ידוע באמירתו ש"שירה אחרי אושוויץ היא ברבריות". אמירה זו משמשת כפתיחה לדיונים רבים על אמנות, שירה ופילוסופיה אחרי השואה ועליה. הביטוי "אחרי אושוויץ" עצמו לא מתייחס באופן פרטי למחנה אושוויץ, אלא לשואה בכללה, ובכך הוא מציב את אושוויץ כסמל לשואה, לאכזריות והשמדה, ולמשבר האתי שאירוע זה מעורר. כתבה על כך חוקרת הספרות נעמי מנדל:
כאשר מיקם תאודור אדורנו את התרבות בת-זמננו "אחרי אושוויץ", הוא טבע ביטוי שצבר משמעות ועוצמה, ככל שתרבות זו נעה לתוך העתיד ואושוויץ נסוג, בלית ברירה, לעבר. בתוך תנועה זו, אושוויץ הפך למייצג של השואה בדימיון בן זמננו. כשאנו אומרים "אושוויץ", אנו לא מתכוונים למחנה הריכוז בפולין הכבושה, או לא רק לזה... בקצרה, [אנו מתכוונים] לתהליך העצום, המצטבר, המורכב, העמוק, הפרוזאי, המהמם והבנאלי להחריד שיצר את מה שאנחנו מכנים 'השואה'.
המקור באנגלית
When Theodor Adorno situated contemporary culture "after Auschwitz," he coined a phrase that has been accumulating significance and intensity as this culture moves on into the future and Auschwitz recedes, reluctantly, into the past. In the course of this movement, Auschwitz has come to represent the Holocaust for contemporary imagination. When we say "Auschwitz," we do not mean the concentration camp in occupied Poland, or we do not mean merely that... in short, [we mean] the immense, cumulative, complex, profound, prosaic, stunning, and disturbingly banal process that produced what is known as the Holocaust.
לאמירה של אדורנו ניתנו פירושים רבים, ומחברים רבים הגיבו לה. הסופר והמשורר הגרמני הנס מגנוס אנצנסברגר פירשה כטענה ש"אחרי אושוויץ, לא ניתן עוד לכתוב שירה". אדורנו עצמו טבע את הביטוי בתוך דיון על יכולתם של מבקר התרבות ויוצר התרבות להעמיד עצמם מחוץ לתרבות וציוויליזציה ששיתפה פעולה עם השואה, או יצרה אותה, ובכך גילתה עצמה, באופן פרדוקסלי כברבריות. הוא המשיך להשתמש בכתביו המאוחרים יותר בביטוי "אחרי אושוויץ". לדוגמה, במאמר "חינוך אחרי אושוויץ" ("התביעה הראשונית מכל חינוך הוא שאושוויץ לא יקרה שוב") ובספרו "דיאלקטיקה שלילית", שם הוא מיתן את טענתו לגבי שירה אחרי אושוויץ ("ייתכן שהייתה זו טעות לומר שאחרי אושוויץ לא ניתן עוד לכתוב שירה" כיוון שגם לסבל יש זכות לביטוי, כפי שלאדם מעונה יש זכות לצרוח). הביטוי "אחרי אושוויץ" מופיע בכותרת של עשרות ספרי פילוסופיה ומחקר, שעוסקים באתיקה, יצירה ותאולוגיה לאחר השואה.
הפילוסוף ג'ורג'ו אגמבן השתמש בדימוי של אושוויץ כדי לנתח את העולם המודרני ושרטוט אדריכלי של תוכנית ההרחבה של אושוויץ מפברואר 1942 מופיע על כריכת ספרו הומו סאקר. ב"הומו סאקר: הכוח הריבוני והחיים החשופים", אגמבן מנתח את מחנות המוות הנאצים כ"פרדיגמה הנסתרת של המרחב הפוליטי של המודרניות". בספר השלישי בטרילוגיית הומו סאקר, "מה שנותר מאושוויץ: הארכיון והעד", אגמבן עוסק באופן ספציפי יותר בעדויות של שורדי אושוויץ (בעיקר פרימו לוי), במשמעות של המחנה עצמו ובדמות המוזלמן.
בתרבות > אמנות חזותית

יצירותיו של דוד אולר, ששרד את אושוויץ ועבד כזונדרקומנדו כוללות רישומים של מה שראה וחווה במחנה. גם עבודתה של אליס לוק כהנא (אנ') מתייחסת לניסיונה כאסירה באושוויץ. עבודתה המפורסמת ביותר, "ללא שמות", מוצגת במוזיאון הוותיקן. בציור נראים פסי רכבת שמובילים לרקע אפל חום-צהבהב, שעליו מפוזרים מספרים. בראש הציור מופיע המספר 1939. לדבריה, "לפני אושוויץ, פסי הרכבת סמלו עבורי יציאה לחופשה עם משפחתי. היום הם מסמלים את הדעתנו למקום לא ידוע שהריח נורא. מאוחר יותר למדתי שהריח הגיע מהקרמטוריום. ניסיתי לצייר את הריח... ציירתי דבר צהבהב-חום ומייסר שמתנשא מעל המספרים". דימוי פסי הרכבת נוכח גם ביצירות אחרות כסמל לשואה. הציורים של זינובי טולקצ'וב (ביניהם הסדרות "אושוויץ" ו"פרחי אושוויץ"), שהשתתף בשחרור אושוויץ, הופיעו החל מ-1945 כאלבומים שבהם תוארו הניצולים שפגש ואירועים מהמחנה.
ראו גם

בלוק 24
מספר אסיר (אושוויץ)
אלבום אושוויץ
קבוצת ה-131 (ילדי קובנה)
המחלוקת על הביטוי "מחנה מוות פולני"
נגינה בכפייה בשואה
דו"ח פילצקי
בלוק 31
לקריאה נוספת > זיכרונות

אחדים מבין הכלואים באושוויץ כתבו את זכרונותיהם, כיצירה ספרותית או כספרי זכרונות. בהם:
הסופר יחיאל די-נור, שהיה ידוע בכינויו "ק. צטניק", מסופרי השואה החשובים; הוא טבע את המונח "הפלנטה האחרת", שבו כינה את אושוויץ. בין ספריו: "סלמנדרה", "בית הבובות", "השעון", כוכב האפר" ו"צופן א.ד.מ.ע.".
הסופר אלי ויזל היה כלוא באושוויץ III מונוביץ. ספריו הקשים והנוגעים ללב על השואה הקנו לו את התואר "סופר השואה".
הרב מנחם מנדל טאוב, האדמו"ר מקאליב; אחד מניצולי הניסויים הרפואיים של ד"ר מנגלה. מחבר אנציקלופדיה על השואה לציבור החרדי, ודמות ייחודית בציבור זה.
פרימו לוי, יהודי איטלקי שהיה כימאי במקצועו; היה כלוא באושוויץ במשך 10 חודשים, בהם עבד במפעל בונה ורקה. ספרו "הזהו אדם" נחשב לאחד הספרים החשובים והרגישים ביותר על השואה.
ד"ר מיקלוש ניסלי. חיבר את הספר הדוקומנטרי הייתי עוזרו של ד"ר מנגלה באושוויץ.
ולאדק ספיגלמן ניצל מאושוויץ I; סיפורו תועד בספר הקומיקס "עכבר - סיפורו של ניצול" שנכתב על ידי בנו, ארט ספיגלמן, זוכה פרס פוליצר.
ויקטור פראנקל, נוירולוג ופסיכיאטר, מייסד שיטת הלוגותרפיה; חייו כאסיר באושוויץ והתובנות שהסיק מהם הם חלק חשוב בספרו "האדם מחפש משמעות".
יצחק קצנלסון, משורר השואה, שנספה באושוויץ ב-3 במאי 1944. מחבר "השיר על העם היהודי שנהרג".
אימרה קרטס, סופר יהודי הונגרי. זוכה פרס נובל לספרות בשנת 2002.
דויד לייטנר, הידוע בכינויו דוגו, ששרד את אושוויץ II ואת צעדת המוות בעודו ילד. על פי עדותו כתבה זהבה קור את הספר "הסיפור של דוגו". לייטנר מלווה מסעות בני נוער לפולין ואף מדריך ב"בית העדות" שבניר גלים.
יחזקאל הרפנס, בכף הקלע, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ג 1993.
אוטו קראוס ואריך קולקה, בית-חרושת למוות: אושוויץ, ירושלים: הוצאת יד ושם, תשכ"א.
רודולף ורבה, ברחתי מאושוויץ, אוניברסיטת חיפה והוצאת זמורה-ביתן.
סם פיבניק - ב-30 באוגוסט 2012 יצא לאור ספר על זיכרונותיו מתקופת השואה: Survivor - Auschwitz, The Death March and My Fight for Freedom ("ניצול - אושוויץ, צעדת המוות ומלחמתי לחירות"). הספר נכתב באנגלית, יצא לאור בהוצאת Hodder & Stoughton, ותורגם לאיטלקית, פולנית, צרפתית והולנדית.
צלם אנוש, אוטוביוגרפיה בהוצאת פרדס מאת ניצול אושוויץ שלום וייס, בה הוא מתאר את קורותיו במחנה.
הנריק מנדלבאום חזר לאושוויץ פעמים רבות כדי להרצות בפני מבקרים על התופת שעבר. ב-2002 הפיק ג'יימס מול (James Moll), זוכה פרס האוסקר, פעמיים פרס אמי וכן פרס גראמי, סרט דוקומנטרי בן כשעה, על קורותיו של מנדלבאום. הסרט נקרא Pamietam ("אני זוכר" בפולנית) וביים אותו הבמאי הפולני הידוע מרסל לוז'ינסקי (Marcel Lozinski), מועמד לפרס אוסקר אף הוא.
בני וירצברג, יערן ישראלי וניצול השואה, פרסם ב-1967 ספר אוטוביוגרפי – מגיא ההריגה לשער הגיא – שנכתב בעקבות משפט אייכמן, והיה מהראשונים שעסקו בנושא בישראל.
הרב צבי הירש מייזליש, כיהן כרב לפני השואה בגליציה ובהונגריה, לאחר השחרור כיהן כרב במחנות העקורים ולאחר מכן בשיקגו. מחבר ספר שו"ת מקדשי השם ובו שאלות שנשאלו רבנים שנספו בשואה, ופרקי פתיחה לספר בשם שער מחמדים העוסקים בקורותיו של הרב בהיותו באושוויץ.
לקריאה נוספת > מקורות נוספים

אלבום אושוויץ - סיפורו של טרנספורט, ירושלים: הוצאת יד ושם
צבי שנר (עורך), "הקומנדנט מאושוויץ מעיד", רשימותיו של רודולף פרדינאנד הס, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, בית לוחמי הגטאות, תשכ"ה-1964
Danuta Czech (Editor), Auschwitz chronicle, 1939-1945, London: I. B. Tauris, c1990
לקריאה נוספת > עיון והדרכה

הערך: יוזף בושקו ושמואל קרקובסקי: הערך אושוויץ, אנציקלופדיה של השואה, א, ירושלים: יד ושם, תל אביב: הוצאת ספריית פועלים, תש"ן-1990, עמ' 43
לקריאה נוספת > מחקרים

ישראל גוטמן ומיכאל ברנבאום (עורכים), אושוויץ - אנטומיה של מחנה מוות, ירושלים, הוצאת יד ושם, 2003
ישראל גוטמן ורחל מנבר (עורכים): מחנות הריכוז הנאציים - מבנה ומגמות, הרצאות ודיונים בכינוס הבינלאומי הרביעי של חוקרי השואה, ירושלים: הוצאת יד ושם, תשמ"ד
מרטין גילברט, אושוויץ ובעלות הברית, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1988
אילה נדיבי, הפצת דוח אושוויץ ודוח שואת יהודי הונגריה והשפעותיה, ילקוט מורשת, פ"ג, תשס"ז, עמ' 53–84
דניאל עוזיאל ולאה גולדשטיין, ארכיטקטורה של רצח, תוכניות הבנייה של אושוויץ-בירקנאו, הוצאת יד ושם, ירושלים, 56, חורף תש"ע, 2010, עמ' 2–3
גדעון גרייף ואיתמר לוין, מרד באושוויץ, התקוממות הזונדרקומנדו בתאי הגזים, 7 באוקטובר 1944, הוצאת ידיעות אחרונות, 2017
פרימו לוי ולאונרדו בנדטי, כך היה אושוויץ, עדויות 1945 - 1986, הוצאת דביר, 2017
ביאורים

↑  זהו זמן פעילותו כמחנה ריכוז. פעולות ההשמדה ההמונית החלו להתבצע באמצע 1942 והסתיימו בנובמבר 1944.
↑  גרדום זה שימש גם לתלייתו של רודולף פרנץ הס, מפקד המחנה הראשון, ב-16 באפריל 1947, כעונש על פשעים כנגד האנושות.
↑  ההשכמה נעשתה במכות וצעקות, שאם לא כן אף אחד מן האסירים המותשים לא היה קם.
↑  הוא היה מן האסירים האחרונים שניתלו באושוויץ, ב-30 בדצמבר 1944.'"`UNIQ--ref-00000041-QINU`"'
↑  שפירו זכה בעיטור הגבורה של הצבא האוקראיני בשנת 2006 (שנה לאחר מותו).
מרדכי וירשובסקי

מרדכי וירשוּבְסקי (10 במאי 1930 – 1 במאי 2012) היה משפטן, פוליטיקאי ופעיל ישראלי לזכויות האזרח. לשעבר חבר הכנסת וסגן יושב ראש הכנסת.
ביוגרפיה

וירשובסקי נולד בלייפציג שבגרמניה, להורים בעלי אזרחות פולנית. הוא נולד עם שיתוק ברגלו ובידו הימנית ועלה לארץ ישראל בשנת 1939. למד בגימנסיה העברית "הרצליה" ולמד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. באפריל 1955 קיבל תואר שני במשפטים. כעורך דין, החל לעבוד בפרקליטות מחוז תל אביב, אך במהרה עבר לכהן כיועץ המשפטי לנציבות המים, תפקיד אותו החזיק בין השנים 1955–1966. בתפקידו זה עבד מספר שנים על חוק המים התשי"ט. בין השאר הוא נשלח לפרו על ידי המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ, לסייע לה בחקיקת חוקי מים. בשנת 1971 יצא לסייע בחקיקה דומה בניקרגואה.
משנת 1966 ועד 1977 שימש היועץ המשפטי של עיריית תל אביב. בשנים 1974–1976 פרסום דו"חות ביקורת נגד פעילות בלתי חוקית, לשיטתו, של העירייה בענייני תכנון ובנייה. מנגד טענו נגדו שדרישותיו מחבלות בפעילות תקינה של העירייה ומעכבות אישורי בנייה.
היה ממייסדי מפלגת שינוי בשנת 1974. בשנת 1977 נבחר מטעמה לכנסת, במסגרת התנועה הדמוקרטית לשינוי, וכיהן בה במשך ארבע קדנציות. בכל תקופת חברותו בכנסת היה חבר בוועדת החוקה, חוק ומשפט, כן שימש חבר בוועדת הפנים והגנת הסביבה בכנסות ה-9, ה-11, וה-12. בכנסת ה-12 שימש סגן יושב ראש הכנסת.
בשנת 1987 עבר לרצ ונבחר מטעמה לכנסת ה-12. בבחירות לכנסת ה-13, עת התמודדה מרצ בפעם הראשונה כסיעה מאוחדת, אך שנה מאוחר יותר נבחר למועצת העיר בתל אביב יפו כנציג רצ. לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה שובץ במקום הרביעי ברשימת כח לגמלאים, שלא עברה את אחוז החסימה. לאחר שהפסיד בבחירות הפנימיות של מרצ לרשימתה לכנסת נבחר וירשובסקי למועצת העיר תל אביב-יפו מטעם מפלגת הירוקים ובין היתר כיהן כיו"ר הנהלת הסינמטק. לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2008 הצטרף לרשימתו של אורן שחור ושובץ במקום השלישי, אך הרשימה לא נכנסה למועצת העיר.
וירשובסקי כיהן כיושב ראש ארגון הגג של ארגוני הנכים בישראל וכחבר נשיאות. בשנת 2001, יצא וירשובסקי, יושב ראש ארגון הגג של ארגוני הנכים בישראל, נגד הפגנות הנכים הגדולות בירושלים. יואב קריים, שכיהן אז כדובר מטה מאבק הנכים, התעמת עם וירשובסקי בעיתונות.
וירשובסקי היה פעיל בארגון יוצאי גרמניה ושימש יושב-ראש ועדת הכספים של הארגון.
בשנת 2000 זכה וירשובסקי באות יקיר קהילת הלהט"ב בישראל בצוותא עם שולמית אלוני ובשנת 2009 קיבל את אות יקיר העיר תל אביב-יפו.
מרדכי וירשובסקי נפטר 1 במאי 2012 בביתו ונטמן בבית העלמין ירקון. הוא הותיר אחריו את רעייתו ויולה (לבית ישראל) ושני בנים.
עמדות ופעילות

כחבר הכנסת וירשובסקי נאבק לביטול סעיף 351 לחוק העונשין, הוא הסעיף שאסר יחסי מין "שלא כדרך הטבע" ואשר היה בתוקף עד 1988. בעקבות משבר מניות הבנקים נאבק וירשובסקי להעמיד לדין פלילי את מנהלי הבנקים שגרמו למשבר, לאחר שתחילה היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, החליט כי די בהדחתם של ראשי הבנקים שוויסתו את מניותיהם, ואין עניין לציבור בהמשך התביעה במישור הפלילי.
בשנות ה-80 וירשובסקי היה ממובילי היוזמה לביטול הצנזורה על מחזות, שעליה הייתה אחראית המועצה לביקורת סרטים ומחזות. החוק שיזם לביטול הצנזורה עבר לבסוף ביולי 1989. על הצנזורה הוא אמר: "עצם קיומה של הצנזורה בישראל בשנת 2002 מעיד על אנכרוניזם ועל כך שהדמוקרטיה שלנו היא בערבון מוגבל מאוד. ... מי הם אנשי אותה מועצה שקובעים לעצמם עמדה לגבי מה חושב או מה יכול האזרח לחשוב? קיום המוסד הזה הוא סכנה לחופש הדעות והמחשבה".
בשנת 1989 וירשובסקי יזם תיקון ל"חוק הגבלת הפרסומת והשיווק של מוצרי טבק", שירחיב את ההגבלות על פרסומת למוצרי טבק. אולם החקיקה הושלמה רק לאחר שעזב את הכנסת.
וירשובסקי גם יזם את חקיקת חוק חובת המכרזים (התשנ"ב-1992), שעיגן בספר החוקים את העיקרון המחייב כל רשות ציבורית בישראל לערוך מכרז פומבי בטרם תכרות חוזה מול ספק פרטי כלשהו.
בשנת 2008 התראיין לסרט התיעודי של מיקי רוזנטל שיטת השקשוקה, והביע את עמדתו כנגד הצעתו של סמי עופר להוסיף לשם מוזיאון את שמו כאשר אינו תורם מעל 50% לאגפים השונים, ובעקבות כך נדחתה בקשתו לכך.
הערות שוליים

↑  השם הלועזי הרשום הוא Virshubski, כלומר וירשובּסקי. בישראל נתקבעה בציבור ההגייה עם ב' רפה.
↑  קהל רב בחלוקת תעודות האוניברסיטה, דבר, 18 באפריל 1955
↑  עו"ד עת"א יעבד חקיקת מים לניקרגואה, דבר, 12 בינואר 1971
↑  אברהם רותם,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'פרקליט חדש לעירית ת"א - לתפקידו בעוד שבועיים, מעריב, 24 בנובמבר 1965
↑  מאשימים ועדת בנין ערים בתל אביב בגבייה שלא כחוק, דבר, 16 באוקטובר 1975
גדל מספר רשיונות הבניה, דבר, 21 ביוני 1976
↑  היועץ המשפטי של עיריית ת"א מואשם בחבלה ע"י גריפל, דבר, 5 בדצמבר 1976
↑  "לשינוי" תקים גוף פוליטי, מעריב, 29 במרץ 1974
תנועת שינוי עומדת בתווך בין שתי עמדות קיצוניות, מעריב, 17 ביולי 1974
↑  רותי סיני,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'ארגון הגג נגד מטה המאבק: מי מייצג את הנכים?, באתר הארץ, 25 בינואר 2002
↑  יקירי הקהילה
↑  חלוקת אות "יקיר תל אביב-יפו" לשנת 2009, כיכר העיר, בלוג ראש עיריית תל אביב יפו רון חולדאי.
↑  אלעזר לוין,'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'וירשובסקי נדנד, עכשיו הם בחקירה, חדשות, 14 באוקטובר 1988
↑  שוש אביגל,'"`UNIQ--nowiki-00000011-QINU`"'רקוויאם לצנזורה, חדשות, 28 ביולי 1989
↑  מרב יודילוביץ','"`UNIQ--nowiki-00000013-QINU`"'הצנזורה פסלה את הסרט "ג'נין, ג'נין", באתר ynet, 10 בדצמבר 2002
↑  משה פרל,'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'וירשובסקי רוצה לעזור, חדשות, 7 בנובמבר 1989
↑  חוק חובת המכרזים נכנס לתוקפו אתמול, חדשות, 17 במאי 1993
↑  משה פרל,'"`UNIQ--nowiki-00000018-QINU`"'קריאה ראשונה / וירשובסקי נלחם במקורבים, חדשות, 10 במאי 1991
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298363705171  ISNI: 0000 0000 7069 3835  VIAF: 98353086   WorldCat (עם VIAF): 98353086
הקברניטים

| --- | --- |

 סוגה:  תעודה
 יוצרים:  רביב דרוקר
 בימוי:  רן לנדאו
 מנחים:  רביב דרוקר
 פרסים:  פרס התחקיר מטעם פורום היוצרים הדוקומנטרי
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  6
 הפקה
 מפיק:  הגר אלרואי ירין סרף
 מפיקים בפועל:  שמי מנדל
 חברת הפקה:  דרוקר גורן תקשורת
 עורכים:  רתם שדות דרור רשף
 צלמים:  אוריאל סיני אבנר שחף נאדר בגדסאר
 בעלי תפקידים נוספים:  תחקיר: נעה עמיאל לביא תחקיר ארכיונים: דניאלה רייס רזון
 מוזיקה:  דידי ארז
 אורך פרק:  60 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ עשר
 פורמט (תמונה):  16:9, HDTV
 תקופת שידור מקורית:  16 באפריל 2018 – 29 במאי 2018 (44 ימים)
 קישורים חיצוניים
 האתר הרשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
הקברניטים היא סדרה תיעודית ישראלית שיצר והגיש רביב דרוקר, העוקבת אחר ההחלטות הגורליות של ראשי ממשלות ישראל. הסדרה כללה 6 פרקים, ושודרה החל מ-16 באפריל עד 29 במאי 2018 בערוץ עשר.
תוכן

בכל פרק הציג רביב דרוקר אחד מראשי ממשלת ישראל שקיבל החלטות גורליות, החלטות שעניינן חיים או מוות, מלחמה או שלום. בכל פרק הוצג ראש ממשלה אחר.
סקירת הסדרה

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה> הפרק הראשון | שודרה לראשונה> הפרק האחרון | מדרוג |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 6 | 6 | 16 באפריל 2018 | 29 במאי 2018 | 7.8% |
סקירת הסדרה > פרקים

| מספר פרק | ראש הממשלה בו עוסק הפרק | תאריך שידור מקורי ישראל | נתוני צפייה> אחוזי צפייה | נתוני צפייה> מס' צופים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | דוד בן-גוריון | 16 באפריל 2018 | 8.4% | — |  |
| 2 | לוי אשכול | 23 באפריל 2018 | 8.1% | — |  |
| 3 | גולדה מאיר | 30 באפריל 2018 | 8.4% | 216,000 |  |
| 4 | יצחק רבין | 7 במאי 2018 | 7.5% | 218,000 |  |
| 5 | מנחם בגין | 22 במאי 2018 | 8.5% | 250,000 |  |
| 6 | שמעון פרס | 29 במאי 2018 | 6.2% | 156,000 |  |
↑  המדרוג נכתב על פי נתוני צפייה ראשוניים, כולל צפייה נדחית עד 2:00 בלילה
↑  במגזר היהודי
↑  באוכלוסייה הכללית
פרסים ומועמדויות

| שנה | טקס | קטגוריה | המועמד/ים | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2018 | פורום היוצרים הדוקומנטריים | פרס לתחקרני הסדרה | נעה עמיאל לביא, דניאלה רייס רזון ואילן שיזף | זכייה |
| 2018 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2018 | סדרת תעודה הטובה ביותר | הקברניטים | מועמדות |
| 2018 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2018 | בימוי ויצירת סדרה תיעודית תיעודית או עובדתית הטוב ביותר | רן לנדאו, רביב דרוקר ורותם שדות | מועמדות |
| 2018 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2018 | עריכת התמונה בסדרה תיעודית או עובדתית הטוב ביותר | דרור רשף, רוני קלימובסקי, לי בר לבב וטלי קורין | מועמדות |
הערות שוליים

↑  הקברניטים באתר הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה
↑  נועה פרייס‏, רייטינג יומי: הו רב חובל, קברניט שלי, באתר וואלה, 17 באפריל 2018
↑  אלכסנדר כץ,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'בן גוריון על הגל: 'הקברניטים' של דרוקר ממשיכה לנצח את רשת, באתר אייס, 24 באפריל 2018
↑  נועה פרייס‏, רייטינג יומי: 41% צפו בנאום נתניהו במהדורות החדשות, באתר וואלה, 1 במאי 2018
↑  אלכסנדר כץ,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'גמר חמוץ-מתוק: 16.4% לניצחון של תומר אומנסקי בבייק אוף, באתר אייס, 8 במאי 2018
↑  נועה פרייס‏, רייטינג יומי: כמה רחוק? לא ממש, באתר וואלה, 23 במאי 2018
↑  אלכסנדר כץ,'"`UNIQ--nowiki-0000000D-QINU`"'יום סוער בדרום הארץ: 37% רייטינג למהדורות החדשות, באתר אייס, 30 במאי 2018
הפסיכולוגית (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

הפסיכולוגית jpg
 מבוסס על:  "טיפול אונליין" (ארצות הברית)
 סוגה:  קומדיה
 יוצרים:  ליסה קודרו   דן בוכטינסקי   דון רוטס
 כותבים:  יוסף אל-דרור
 בימוי:  טלי שלום עזר
 שחקנים:  קרן מור  טל פרידמן   רותם סלע   גיא גורביץ'  יובל שגב   מנשה נוי   אמיר שורוש   ג'יטה מונטה
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  12
 הפקה
 מפיק:  דקלה ברקאי
 חברת הפקה:  אבוט המאירי ברקאי
 אורך פרק:  25 דקות
 שידור
 רשת שידור:  כאן 11
 תקופת שידור מקורית:  7 במאי 2018 - 3 באוקטובר 2018 – הווה
 קישורים חיצוניים
 https://www.kan.org.il/program/?catid=1246
הפסיכולוגית היא סדרת דרמה קומית ישראלית בת 12 פרקים, בכיכובה של קרן מור ושחקנים נוספים כגון טל פרידמן, גיא גורביץ' ועוד. הסדרה מבוססת על הסדרה האמריקאית "Web Therapy" (אנ') ("טיפול אונליין") בכיכובה של ליסה קודרו, שהיא גם היוצרת של הסדרה.
הסדרה עוסקת בפסיכולוגית תותי ליבליך, אשר פוטרה מעבודתה במשרד פיננסי, ומחליטה ליזום מותג אינטרנטי עסקי של טיפול פסיכולוגי דרך האינטרנט שאורכו 3 דקות בלבד. הסדרה מצולמת כולה כביכול דרך מצלמת הרשת של הפסיכולוגית.
העלילה מתמקדת במאמצים של תותי לקדם את המותג החדש שלה, ביחסיה עם בעלה החמקמק ובטיפולים שהיא מעניקה לדמויות מזדמנות. הדמויות בסדרה אגוצנטריות, נרקיסיסטיות, אינטרסנטיות, אופורטוניסטיות ופגיעות מאוד. הדבר יוצר מצבים קיצוניים, קומיים ונוגעים ללב.
הסדרה עלתה לשידור ב-7 במאי 2018 ביוטיוב, ושידורה הטלוויזיוני החל ב-18 ביולי באותה שנה בערוץ כאן 11 ב-3 באוקטובר הסתיים שידור העונה הראשונה.
השחקנים ודמויותיהם

תותי ליבליך (קרן מור) - נשואה לעורך דין ידוע שעומד לרוץ לפוליטיקה בתפקיד בכיר. יוזמת מותג אינטרנטי עסקי של טיפול פסיכולוגי אונליין שארכו 3 דקות בלבד.
אפי ליבליך (טל פרידמן) - עו"ד מצליח מאוד, גר באקירוב, נשוי לתותי כעשרים שנה. הומו פעיל בארון.
ליאת שטרוזמן (רותם סלע) - המזכירה במשרד הפיננסי. מצחיקה, לא אינטליגנטית, מינית מאוד. מעריצה את תותי.
נועם סוקולוב (גיא גורביץ') - מטופל של תותי שהופך לעוזר אישי שלה. בעל צורך פתולוגי לרָצות, מזוכיסט נחוש.
אבנר דסקל (יובל שגב) - עובד צווארון לבן במשרד הפיננסי. נזקק רגשית ומתאהב בנשים מתעללות. נמשך לתותי.
אילן עוזר (מנשה נוי) - עו"ד פרגמטי. נשוי לאישה עם פתולוגיות דומות לאלו של תותי.
חמודי עלאווי (אמיר שורוש) - ערבי ישראלי. עובד כאיש טכני במשרד של אפי. מתחיל כבתול ואז שוכב עם ליאת. תמיד מוכן לעזור ומסתבך כתוצאה מכך.
אמא של תותי (ג'יטה מונטה) - אלמנה, יורשת עשירה של הון משפחתי עצום. אישה קשה וחסרת גבולות. התחילה לעשות קעקועים ולצרוך סמים קלים לעת זיקנה.
השחקנים ודמויותיהם > דמויות משניות

הדר (אורטל בן שושן) - ארוסתו של נועם. שברירית, זהירה ושתלטנית. תמיד במצב של קונפליקט. נמשכת לנועם. עברה הרבה טיפולים פסיכולוגיים ורוחניים.
ז'וליאן קליין (דב'לה גליקמן) - פסיכיאטר בעל שיעור קומה. נוקשה, שמרן ופחדן.
שרונה בן אברהם (עמנואל הורי) - רווקה, מכורה לחיצוניות, ציידת גברים, משפילה נשים אחרות כדי לאשר את הדימוי העצמי שלה.
מנו אטינגר (צחי גראד) - מחפש ריגושים. רוצה הכל ומאבד עניין כשמשיג אותו. צריך מישהי שתנצח אותו. לרגע רואה אפשרות כזו בתותי.
מרגלית אביונה (שני קליין) - אשתו של רב. דתייה רוחנית, מניפולטיבית, בעלת ייצר מיני עז ותיאבון לכוח.
אריאלה לוין (יעל שרוני) - אחות של תותי. פסיכואנליטיקאית. ה"נורמלית" של המשפחה. גרושה עם ארבעה ילדים. מסובכת כלכלית.
דרור לחמן (גל תורן) - בעל חברה פיננסית מצליחה. ניהל רומן מיני עם תותי. מסתבך בהעלמת מס וזוכה לפרסום שלילי.
אבי לוי (אורי הוכמן) - מנהל הקמפיין הפוליטי של אפי. תכליתי וממוקד. מאוהב באפי.
מילי מליקה (מירי מסיקה) - זמרת מפורסמת ונרקיסיסטית.
הערות שוליים

↑  בן בירון,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'‏12 סדרות חדשות שאתם חייבים לראות במאי 2018, באתר ‏מאקו‏, 2 במאי 2018