stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דה הבילנד מוסקיטו
בנייה

בבניית המטוס נעשה שימוש בטכניקות חדשניות ובחומרים נפוצים. חלק הארי נבנה מעץ לבוד שהיה חזק וקל מרוב סוגי הלבידים, ויוצר משכבות של עץ תרזה קנדי ועץ בלזה אקוודורי בעובי 3/8 אינץ', אשר הורכבו על קורות אשוחית. לוחות העץ חוברו בעזרת יריעות דבק עץ. המרכב עוצב בתבניות בטון וקובע בדבק. בזמן שהדבק התייבש, צוידו דפנות המרכב במחיצות ואלמנטים מבניים בנפרד. המבנה חוזק על ידי מאות ברגים קטנים העשויים מפליז. סידור זה פישט מאוד את התקנתם של קווים הידראוליים ואביזרים אחרים, מכיוון ששני חצאי המרכב היו פתוחים לגישה נוחה של צוות ההרכבה. בסיום העבודה על חלק זה, הודבקו שני חצאי המרכב והוברגו יחדיו, וכוסו באריג "מדאפולם".
גם הכנפיים נבנו מעץ. כדי להגדיל את חוזקן, נבנו הכנפיים כיחידה אחת שאליה הורד וחובר המרכב השלם. באלמנטים המבניים – בעיקר בתושבות המנוע, במעטפת אווירודינמית, בהגאים ובמאזנות ובברגים – נעשה שימוש חסכני במתכת. המטוס הונע על ידי זוג מנועי רולס-רויס מדגם מרלין, אחד מדגמי המנועים המצליחים ביותר בתקופה מלחמת העולם השנייה.
הדבק היה מבוסס תחילה על קזאין. לאחר שנעשה ניסיון להטיס את המטוס באזורי אקלים טרופי וטרופי למחצה, וכמה התרסקויות לא מוסברות הובילו לחשד שמא הדבק אינו מסוגל לעמוד בתנאים, החלו להשתמש בדבק מבוסס פורמלדהיד. דה הבילנד גם פיתחה טכניקה להאיץ את ייבוש הדבק על ידי חימומו בעזרת גלי מיקרו. ציפוי העץ ששימש לבניית המוסקיטו יוצר על ידי חברת רודיס מהעיר מרשפילד בוויסקונסין שבארצות הברית. במפעל הייצור גיהצו צוותי נשים את הציפוי הדק לפני שליחתו לבריטניה.
היסטוריה מבצעית

המוסקיטו מתואר, בדרך כלל, כמהיר יותר ממטוסי האויב. בעת כניסתו לשירות, מהירותו השתוותה לזו של מטוסי הקו הראשון הגרמניים, מסרשמיט Bf 109 ופוקה־וולף Fw 190. אולם, השיפורים במטוסים אלה הדביקו בסופו של דבר את קצב השיפורים במוסקיטו. למרות זאת, יתרון המהירות שלהם היה קטן מאוד, ועד שהיו מגיעים לגובה יירוט, המוסקיטו כבר היה משלים את גיחת ההפצצה שלו, והיה בדרכו חזרה לבסיס. יתרה מכך, המוסקיטו היה מסוגל לשמור על מהירותו הגבוהה למרחקים גדולים יותר ממטוסי האויב.
בשלהי המלחמה, עם כניסתם לשימוש של מטוס BF 109 העושה שימוש בהזרקת ניטרו לתגבור כח המנוע, ומטוס הסילון מסרשמיט Me-262, היו ללופטוואפה מיירטים בעלי יתרון מהירות ברור מול המוסקיטו. גרסת הצילום האווירי P-32 ניסתה להתמודד עם יתרון זה על ידי שימוש בכנפיים ארוכות יותר, מדחסים מיוחדים לרום גבוה, והקטנת המשקל ככל האפשר, כדי להגביה את גובה הטיסה ל־12,800 מטר. גם לאחר שינויים אלה המוסקיטו לא היה חסין מפגיעה – מוסקיטו אחד יורט בעת טיסה בגובה המרבי בדצמבר 1944.
היסטוריה מבצעית > חיל האוויר המלכותי של בריטניה

טייסות המפציצים הראשונות שקיבלו את ה־Mosquito B IV, השתמשו בו למספר גיחות יום נועזות. אחת מהן נעשתה נגד עצרת נאצית בברלין, ובכך הפריכו את טענתו של הרמן גרינג שטען כי משימה כזו אינה בגדר האפשר.
מפציצי מוסקיטו שימשו להפצצות לילה מהירות, תוך כיוון וניווט מדויקים. משימתם הייתה כפולה – ראשית היו תוקפים מטרות קטנות אך חיוניות; ושנית – שימשו כהסחה לגיחות המפציצים הגדולים, תוך יצירת אשליה של מבנים גדולים בעזרת שימוש במוץ. בלילות בהם לא תוכננה מתקפה גדולה, חיל האוויר הבריטי שלח בכל זאת מטוסי מוסקיטו להתקפות, כדי לא לתת מנוחה להגנות האוויריות של הגרמנים.
מטוסי מוסקיטו לקחו חלק במבצעי הפצצה רבים כחלוצים, וסימנו מטרות באופן מדויק בעזרת נורים, עבור התקפה מאוחרת יותר באמצעות מבנים גדולים של מפציצים כבדים. מטוסי מוסקיטו מפיקוד המפציצים (Bomber Command) ביצעו יותר מ־28,000 גיחות, והטילו 35,000 טון פצצות. למרות מספר המבצעים הרב, אבדו רק 193 מטוסים, שיעור אבדות של 0.7%, לעומת 2.2% עבור המפציצים הכבדים בעלי ארבעה מנועים. מהירותו התבטאה בכך שמטוס מוסקיטו חמוש בפצצת "קוקי" בת כ־1800 ק"ג יכול לטוס לגרמניה, להטיל את הפצצה, לשוב, להצטייד שוב בפצצה ובדלק, לטוס לגרמניה, להטיל את הפצצה השנייה, לשוב שנית ולנחות בבריטניה – כל זאת לפני שמפציץ סטירלינג (האיטי מבין המפציצים הארבעה־מנועיים הבריטיים), שיצא מבריטניה עם חימוש מלא באותו עת, יוכל להגיע לגרמניה.
אחד השימושים הנועזים ביותר בגרסת מפציץ־הקרב מוסקיטו VI היה של הטייסות מקבוצה 2 של פיקוד האוויר הטקטי השני, ב"מבצע יריחו", משימה להרס החומות ומגורי השומרים בכלא אמיין בצרפת, על מנת לאפשר לחברי המחתרת הצרפתית להימלט.
ב־1 באפריל 1944, לבקשת פעילי המחתרת ההולנדית, ביצעו שישה מטוסי מוסקיטו FB VI מטייסת 613 (מנצ'סטר) גיחת התקפה בגובה הגגות נגד מרכז רשומות של הגסטאפו בהאג, הולנד. הפצצות, תערובת של חומר נפץ מרסק ומבעיר, חדרו דרך החלונות והדלתות, והשמידו את הרישומים המפלילים. הנפגעים היחידים בתקיפה היו השוהים בבניין. אזרחים שעמדו לידו, בתור לקבלת לחם, לא נפגעו.
פשיטה ידועה נוספת התבצעה ב־21 במרץ 1945, בשם מבצע קרתגו. הייתה זו גיחת הפצצה בגובה נמוך ביותר על מפקדת הגסטאפו בקופנהגן, דנמרק. גיחה זו הביאה להשמדת רישומי הגסטאפו, אך גרמה גם להרס בית ספר קתולי שכן, ולמותם של 86 ילדים, עשר נזירות, שמונה מורים ו־21 אזרחים נוספים. בבניין הגסטאפו נהרגו 55 חיילים גרמנים ו־47 דנים שעבדו בשירות הגסטאפו. 18 אסירים הצליחו להימלט בעקבות ההתקפה.
במתקפה זו אבדו ארבעה מטוסי מוסקיטו, ותשעה אנשי צוות. אנשי המחתרת הדנית פעלו לביצוע ההתקפה במשך זמן רב, אך חיל האוויר המלכותי דחה אותה שוב ושוב, עקב רמת הסיכון הגבוהה. הפעולה הביא להצלת חייהם של רבים מאנשי המחתרת, עקב הרס הרישומים והפגיעה במנגנון הגסטאפו.
מטוס המוסקיטו "F for Freddie" מחזיק בשיא המשימות עבור מפציץ של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. המטוס, ששירת בתחילה בטייסת 109, ולאחר מכן בטייסת 105 של חיל האוויר המלכותי, ביצע 213 גיחות במהלך המלחמה שממנה יצא שלם. המטוס התרסק ב־10 במאי 1945, יומיים לאחר כניעת הגרמנים, בשדה התעופה קלגרי, בתאונה שנגרמה כנראה בעקבות שגיאה של הטייס.
היסטוריה מבצעית > חיל האוויר האמריקאי

חיל האוויר האמריקאי הזמין 120 מטוסים למשימות צילום, אך רק 40 סופקו, וקיבלו את הסימון F8. רק 16 הגיעו לאירופה, מתוכם 11 הועברו לחיל האוויר המלכותי, וחמישה נשלחו לאיטליה. חיל האוויר המלכותי סיפק 145 מטוסי מוסקיטו מדגם PR Mk XVI לחיל האוויר השמיני של ארצות הברית בין 22 באפריל 1944 ועד לסוף המלחמה. הם שימשו למשימות מזג אוויר, צילום, וסיור לילי; פיזור מוץ; סיירים לכוחות מפציצים כבדים ועוד.
היסטוריה מבצעית > תאגיד התעופה הבריטי מעבר לים (BOAC)

בין 1943 ועד לסוף המלחמה, מטוסי מוסקיטו שירתו כמטוסי מטען במסלול קבוע מעל הים הצפוני, בין לוקרס בסקוטלנד וסטוקהולם, שוודיה. החברה השתמשה גם במטוסי הדסון ולודסטאר של לוקהיד קורפוריישן, אך אלה היו איטיים מהמוסקיטו, ויכלו לטוס בביטחון רק בלילה או במזג אוויר גרוע, אחרת היו מופלים. במהלך היום המוסקיטו היה החלופה הבטוחה היחידה.
מכיוון ששוודיה הייתה נייטרלית, המטוסים נשאו סימונים אזרחים, של חברת התעופה הבריטית British Overseas Airways Corporation ‏(BOAC) ותופעלו על ידי קצינים נורווגיים, שפעלו כעובדי החברה. הם נשאו מטענים קטנים ויקרי ערך, כמו מיסבים כדוריים מדויקים, ופלדה לכלים. לעיתים הועברו נוסעים חשובים בתא מאולתר במדור הפצצות. אחד מנוסעים אלה היה הפיזיקאי הדני הנודע נילס בוהר, שפונה משוודיה ב־1943 במוסקיטו לא חמוש שנשלח על ידי חיל האוויר המלכותי. בוהר כמעט שאיבד את חייו בטיסה זו, משום שהוא לא עטה את מסכת החמצן שלו, בניגוד להנחיות. בעקבות חוסר התגובה של בוהר לקריאות באינטרקום, הטייס הסיק שהתעלף, וירד לגובה נמוך יותר עבור המשך הטיסה. בוהר אמר אחר כך, כי ישן כמו תינוק לכל אורך הטיסה.
היסטוריה מבצעית > חיל האוויר הישראלי

מטוס המוסקיטו הראשון בישראל, מדגם PR.16, נרכש והוברח לישראל ביולי 1948 על ידי הטייס ג'ון הרווי. המטוס שימש למשימות סיור וצילום. לאחר מלחמת העצמאות רכש חיל האוויר כ־80 מטוסי מוסקיטו מדגמים שונים, למטרות אימון (T.3); קרב־הפצצה (FB.6); סיור צילומי (PR.16 בעל חרטום שקוף, מדחס אוויר לטיסה בגובה רב, ומכל דלק נוסף, שהעניק לו טווח בן 4,000 ק"מ); קרב לילה (NF.30); וקרב ימי (TR.33 בעל ארבעה תותחי 20 מ"מ ופצצת 450 ק"ג פנימית ועוד שתי פצצות 250 ק"ג או רקטות מתחת לכנפיים).
המטוסים נרכשו בעיקר בצרפת (משדות התעופה שאטודן, ראן וטור), כאשר חלקם היו במצב מוזנח מאוד. המטוסים עברו בצרפת שיפוץ בהשגחת צוות ישראלי, והוטסו ארצה בין יולי לדצמבר 1951. מטוסים נוספים נרכשו מעודפי הצי המלכותי הבריטי ב־1954-1955, ושלושה מטוסים נוספים מבסיס חיל הים בסקוטלנד.
לאחר רכישת המטוסים התעורר הצורך באימון טייסים בתפעולם, אך הבריטים לא ששו לאמן טייסים ישראלים בארצם. לאחר דיונים הוחלט לאמן, לניסיון, טייס אחד, ואייבי נתן נבחר למשימה. נראה שהבריטים התרשמו לחיוב מנתן, ושישה טייסים נוספים נשלחו לבריטניה בדצמבר 1951, בראשם דני שפירא. בשובו לארץ הקים שפירא את טייסת 109 שהתבססה על מטוסי מוסקיטו.
ב־29 בנובמבר 1954, בעקבות תקלה מבצעית במסלול הנחיתה של בסיס חיל האוויר בחצור, התרסק מטוס מוסקיטו במהלך ניסיון נחיתה, בצד המסלול. המטוס החל לבעור במהירות, והתחמושת שבו החלה להתפוצץ. טוראית אסתר ארדיטי, שהוסמכה רק שבוע לפני כן כחובשת, הצליחה לחלץ תחת סיכון, את הטייס רס"ן יעקב שלמון (סלומון), מפקד הטייסת של הבסיס, ואת הנווט שלמה הרצמן. כמה שניות לאחר החילוץ הגיעה האש למכלי הדלק, והמטוס התפוצץ. הטייס והנווט פונו לבית חולים. הנווט הרצמן נפטר מפצעיו, והטייס שלמון החלים. על החילוץ הנועז קיבלה ארדיטי את צל"ש הרמטכ"ל ממשה דיין, שהוסב מאוחר יותר לעיטור המופת.
מטוסי מוסקיטו בשירות חיל האוויר הישראלי השתתפו באופן מוגבל במבצע קדש, ב־1956, והוצאו משירות מיד לאחריו.
טייסת המוסקיטו בחיל האוויר (1951–1956) סבלה מתקלות קשות במטוס בהן קפחו את חייהם ארבעה עשר טייסים ונווטים ורבים נפצעו.
היסטוריה מבצעית > חיל האוויר הישראלי > פרשת העלמות מטוסי המוסקיטו

בליל ה־6 באוגוסט 1953 יצא מבנה של מטוסי מוסקיטו מבסיס חיל האוויר בחצור לטיסת אימון לילית מעל הים התיכון, שלאחריה היו אמורים המטוסים לטוס לשדה אברהם שבנגב (סמוך לנמל תעופה עובדה), לאימון הפצצה. כאשר ביצעו המטוסים הקפה מול חיפה, הבחין הנווט של הוגו מרום, מפקד הטייסת, בהיעלמותו של אחד המטוסים, מטוסם של הטייס סגן אוריאל אשל והנווט סג"ם עודד שתיל. מרום הניח כי אשל ושתיל פשוט איבדו את שאר מטוסי המבנה, וכיוון שלא רצה לשבור את דממת האלחוט, החליט להמשיך למשימת ההפצצה בלעדיהם.
לאחר סיום האימון, כשאשל ושתיל לא חזרו לבסיס, העריכו כי הם נכנסו לורטיגו, עקב התבייתות על אחד הכוכבים, שנראה להם כמו אחד ממטוסי המבנה, וכך איבדו שליטה על המטוס. בבוקר נשלחו שני מטוסי מוסקיטו לחפש את הנעדרים, בים מול חיפה. המטוס המוביל הוטס על ידי הטייס סגן אליעזר רייזנר והנווט סגן יהודה כץ, שנחשבו לאנשי צוות מצוינים, למרות גילם הצעיר (23). היה זה יום חם במיוחד, ועקב היעדרם המוחלט של גלים, הים נראה כמו מראה, והתמזג עם השמיים. עובדה זו גרמה לקושי רב בשמירת גובה הטיסה, ומטוסם של רייזנר וכץ התרסק לתוך הים.
צוותי חיפוש נוספים לא הצליחו לאתר את המטוסים או צוותיהם.
לזכרו של שתיל נקראה בשנת 1968 חורשה על שמו והוקמה אנדרטה לזכרו ביישוב כרכור, מקום הולדתו.
45 שנים לאחר היעלמותם, בשנת 1999, הצליחה יחידת איתור הנעדרים של חיל־האוויר (אית"ן) באמצעות היחידה לארכאולוגיה ימית ברשות העתיקות ובשיתוף חיל הים, לאתר את המטוס של רייזנר וכץ וחפצים אישיים שלהם – אקדח מסוג פרבלום שהיה שייך כנראה לאליעזר רייזנר, מצנח, אבזמי חגורה ושרידים נוספים. וכן עצמותיהם שנמצאו על ידי צוות היחידה לארכאולוגיה ימית של רשות העתיקות. הם הובאו לקבורה בקבר אחים, ב־30 באוקטובר 2001 בבית העלמין הצבאי קריית שאול.
ייצור

בסך הכול יוצרו 7,781 מטוסי מוסקיטו, מתוכם 6,710 במהלך המלחמה. חברת דה הבילנד יצרה 5,007 מטוסים בשלושה מפעלים בבריטניה. מטוסי מוסקיטו נבנו גם על ידי חברות Airspeed Ltd, Percival Aircraft ו־Standard Motors. חברות הבת הקנדיות ואוסטרליות של דה הבילנד יצרו 1,134 ו־212 מטוסים, בהתאמה. העברת המטוסים מעבר לאוקיינוס האטלנטי הייתה בעייתית, מכיוון שחלק קטן מהמטוסים היה נעלם ללא הסבר מעל הים. הועלתה השערה אודות "פיצוץ עצמי", ואף על פי שמאמצים מצד החברה הקנדית הצליחו להקטין את מספר המטוסים שאבדו, לא ברור מה הייתה הסיבה לתופעה.
המוסקיטו האחרון, מדגם NF Mk 38, נבנה בנובמבר 1950 בברוטון, ליד צ'סטר, בריטניה.
שימור

מבנה העץ של המטוס מקשה על מאמצי שימור ושחזור. מתוך אלפי המטוסים שיוצרו, השתמרו עד היום כ־30 מטוסים בלבד. המטוסים מפוזרים בין אוספים שונים, ביניהם מוזיאון חיל האוויר המלכותי בהנדון. מטוס משוחזר נמצא בתצוגה במוזיאון הלאומי של חיל האוויר האמריקאי.
המטוס האחרון שהיה כשיר לטיסה, מוסקיטו מדגם T Mk III שנבנה בזמן כלשהו בין אוקטובר 1944 ליולי 1945, התרסק על צוותו ב־21 ביולי 1996, בעת תצוגה אווירית באזור מנצ'סטר, בריטניה.
מפעילות

| --- | --- |
 אוסטרליה אוסטרליה  ארצות הברית ארצות הברית  בורמה בורמה  בלגיה בלגיה  ברית המועצות ברית המועצות   דרום אפריקה  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת  הרפובליקה הדומיניקנית הרפובליקה הדומיניקנית  טאיוואן טאיוואן  טורקיה טורקיה  יוגוסלביה יוגוסלביה:  ישראל ישראל  נורווגיה נורווגיה  ניו זילנד ניו זילנד  הרפובליקה העממית של סין  סין  פולין פולין  צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה  צרפת צרפת   קנדה  שוודיה שוודיה  שווייץ שווייץ
מפרט טכני (עבור DH.98 Mosquito B Mk XVI)

(לפי Jane's Fighting Aircraft of World War II ו־World War II Warbirds)
מפרט טכני (עבור DH.98 Mosquito B Mk XVI) > תכונות כלליות

צוות: שניים, טייס ומפציץ/נווט
אורך: 13.57 מטר
מוטת כנפיים: 16.52 מטר
גובה: 5.3 מטר
שטח כנפיים: 42.18 מטר
משקל ריק: 6,490 ק"ג
משקל מלא: 8,210 ק"ג
משקל המראה מרבי: 11,000 ק"ג
הנעה: שני מנועי Rolls-Royce Merlin 76/77 V12 (שמאל/ימין), בעלי קירור נוזלי, המספקים 1,710 כוחות סוס (1,280kW) כל אחד.
מפרט טכני (עבור DH.98 Mosquito B Mk XVI) > ביצועים

מהירות מרבית: 361 קשר (668 קמ"ש) בגובה 28,000 רגל (8,500 מטר)
טווח: 1,300 מייל ימי (2,400 ק"מ) בחימוש מלא
רום מרבי: 37,000 רגל (11,000 מטר)
קצב טיפוס: 2,850 רגל לדקה (14.5 מטר לשנייה)
מטען כנף: 195 ק"ג למטר רבוע
כוח/מסה: 311 ואט לק"ג (0.189 כ"ס לליברה)
מפרט טכני (עבור DH.98 Mosquito B Mk XVI) > חימוש

4 תותחים בקוטר 20 מ"מ
4 מקלעי בראונינג בקוטר 0.303 אינץ'.
פצצות: כ־1,800 ק"ג (4,000 ליברות)
מפרט טכני (עבור DH.98 Mosquito B Mk XVI) > אוויוניקה

ניווט רדיו GEE
הערכת ביצועים

לפי דני שפירא המוסקיטו היה מטוס מתקדם, מהיר ורב-תכליתי, אך גם
קשה להטסה וביצועיו במנוע אחד היו גרועים, כך שאיבוד מנוע אחד בהמראה במשקל מלא גרמה להתרסקות ודאית.
ראו גם

גאי גיבסון – טייס בריטי נודע, שנפל בהתרסק מטוס המוסקיטו שלו בשמי הולנד ב־1944, עקב תקלה טכנית.
לקריאה נוספת

אביגדור שחן: חישול הכנפיים, עמ' 193–229, הוצאת מערכות, 1991
Birtles, Philip. De Havilland Mosquito: The Original Multirole Combat Aircraft. Fonthill Media, 2017. ISBN 1781554943
הערות שוליים

↑  דה הבילנד מוסקיטו באתר חיל האוויר הישראלי
↑  A Short History of the DH98 Mosquito
↑  Bull, Stephen. Encyclopedia of Military Technology and Innovation. Greenwood Publishing Group, 2004. ISBN 1573565571. עמוד 182
1 2  Birtles, עמוד 20
↑  Dancey, Peter G. British Aircraft Manufacturers Since 1909. Fonthill Media, 2017
↑  Birtles, עמודים 17-18
1 2  Birtles, עמוד 21
↑  Birtles, עמודים 4–5, 21-22
↑  Birtles, עמודים 22-23
1 2  Birtles, עמוד 23
↑  כ־1 ס"מ.
1 2  "History of the de Havilland Mosquito". RAAF Museum
↑  De Havilland Mosquito: The Original Multirole Combat Aircraft
↑  Witter Connor, Sara. Wisconsin Flying Trees: Wisconsin Plywood Industry’s Contribution to WWII. University of Wisconsin – Madison. עמודים 2, 10-12
↑  יהודה עופר, ספר המטוסים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, מהדורה תשיעית, ינואר 1990
↑  ענף איתור נעדרים, מוסקיטו א' – בים התיכון מערבית לחיפה 06/08/1953, כ"ה אב תשי"ג, אתר אגף כוח האדם
↑  על פי תוכנית מתאר מחוזית מחוז חיפה, תמ"מ/6, דצמבר 2003, עמ' 75.
↑  סיפורה של המושבה כרכור באתר המועצה.
↑  מוסקיטו במצולות – כתבה בבטאון חיל האוויר על אודות שני מטוסי מוסקיטו שאבדו בים
↑  דני שפירא, "לבד בשחקים", עמ' 114, הוצאת מעריב, 1994.
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546051405171  LCCN: sh85087474  NKC: ph301390 
שיטות הבנייה של מטוס המרוצים דה הבילנד DH.88 קומט שימשו מאוחר יותר גם במוסקיטו
טיסת הבכורה של אב הטיפוס, חיל האוויר המלכותי
מטוסי מוסקיטו IV מוכנים לטיסה
מטוס מוסקיטו של חיל האוויר הישראלי
דגם של מטוס מוסקיטו באנדרטה לזכר הטייס דן שטהל שהתרסק עם מטוסו בשטח של מרכז שפירא ב־15 באפריל 1956
מוסקיטו משוחזר במוזאון AirVenture, באושקוש ויסקונסין, ארצות הברית
מוסקיטו משוחזר במוזאון התעופה של אדמונטון אלברטה, קנדה
De Havilland Mosquito Mk19
הדיוויזיה הראשונה (קנדה)

| --- | --- |

סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  קנדה קנדה
 שיוך:   צבא קנדה
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1914 1939 1954 1989 2010 – 1919 1945 1958 1999 קיימת (כ־5 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
הדיוויזיה הראשונה של הצבא הקנדי הייתה דיוויזיה קנדית שפעלה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

הדיוויזיה הקנדית הראשונה הוקמה במהלך מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, בפיקודו של מייג'ור גנרל אדווין אלדרסון. הדיוויזיה הקנדית הראשונה כללה אסקדרון פרשים ופלוגת רוכבי אופניים, שלוש חטיבות חי"ר (חטיבות הרגלים הקנדיות 1, 2 ו-3, כל אחת מארבעה גדודים), המייצגות את כל חלקי קנדה, שלוש חטיבות ארטילריה שדה (שקולות בערך לגדודים מודרניים) חמושים עם תותחי 18 ליטראות ומהנדסים, יחד עם גורמים מחיל השירות הצבאי וחיל הרפואה של הצבא. סך חיילי הדיוויזיה היה 17,873 בכל הדרגות, עם 4,943 סוסים. במהלך שירותה במלחמת העולם הראשונה, לחמה הדיוויזיה בקרבות השונים בחזית המערבית, ובכלל זה בקרבות איפר השני, פסטובר, הסום, רכס וימי, פשנדל ואמיין, עד יום שביתת הנשק.
לאחר הפסקת פעולות האיבה ב-11 בנובמבר 1918, הדיוויזיה הראשונה נבחרה להוות חלק מכוחות הכיבוש בגדה הימנית של הריין, והגנרל מקדונל זכה להצדעה ב-13 בדצמבר כאשר הוותיקים שלו חצו את הגשר בקלן עם כידונים קבועים. במהלך אפריל 1919, חזרו חיילי הדיוויזיה לקנדה שם פורקה הדיוויזיה. עשרים וארבעה חיילי הדיוויזיה זכו בצלב ויקטוריה.
היסטוריה > המלחמה הקרה

בארגון מחדש של יחידות המילואים לאחר המלחמה, אושרה ב-1 באפריל 1946 "דיוויזיית חיל הרגלים הראשונה של המפקדה" (לימים מחדש "הדיוויזיה הראשונה"). היא נותרה רדומה, ופורקה רשמית ב-21 ביולי 1954. בינתיים, דיוויזיית הרגלים הקנדית הראשונה של המפקדה הוסמכה כחלק מהכוח הפעיל של הצבא הקנדי ב-16 באוקטובר 1953, ומפקדה זו הוקמה בדצמבר שלאחר מכן. הדיוויזיה הכילה את חטיבת הרגלים הקנדית הראשונה, שהוצבה בגרמניה, השנייה באדמונטון והשלישית בוולקרטייר, עם זרועות ושירותים תומכים רגילים.
חייה של דיוויזיה זו היו קצרים שכן ב-5 בדצמבר 1957 הכריז שר ההגנה הלאומית בבית הנבחרים כי מפקדת הדיוויזיה תצומצם. זמן קצר לאחר מכן, מפקד הדיוויזיה גנרל רוקינגהאם הועבר לפיקוד קוויבק וב-30 באפריל 1958 פורק המטה של דיוויזיית הרגלים הקנדית הראשונה.
בשנת 1988 החליטה ממשלת קנדה לעמוד בהתחייבויותיה כלפי נאט"ו, ולשם כך הקימה מחדש בשנת 1989 את הדיוויזיה הראשונה. הדיוויזיה הוקצתה לעתודה הטקטית של מפקד קבוצת הארמיות המרכזית, תוך ביצוע פעולות לתמיכה בקורפוס הגרמני השני או הקורפוס האמריקאי השביעי. כשהתברר שהאיום הסובייטי הולך ונעלם בתחילת שנות ה-90, האפשרויות העתידיות של הכוחות הקנדיים באירופה נדונו מחדש. בסופו של דבר הוחלט שכל כוחות היבשה הקנדיים יעזבו את גרמניה עד 1994. עם פירוק יחידות הדיוויזיה, מפקדת הדיוויזיה הוחזרה ל-CFB קינגסטון ב-13 ביוני 1992, ובזמן זה הסתיימה למעשה נוכחותה של הדיוויזיה הראשונה בגרמניה. למרות שהמשיכו לספק יכולת פיקוד ובקרה על כל פריסה מרובת חטיבות, הדגש הועבר לתפקיד המשותף שבו מפקדת הדיוויזיה תספק פיקוד ושליטה על כוחות CF או רב לאומיים בפעולות הומניטריות, של האו"ם, נאט"ו או הקואליציה. לאחר מכן, הפריסה המוצלחת בדצמבר 1992 של מפקדת הדיוויזיה לסומליה בתפקיד זה אישרה את הצורך ביכולת זו בצבא.
הדיוויזיה הקנדית הראשונה של המטה הפכה ב-1 באפריל 2000 למפקדה המשותפת של הכוחות הקנדיים. שתי היחידות, שנשארו במפקדה בקינגסטון, הוקצו כמרכיבים של פיקוד חיל המשלוח הקנדי כמפקדת הפיקוד הניתנת לפריסה עבור כל הפריסות הגדולות של קנדה מעבר לים.
היסטוריה > כיום

בשנת 2010 הופעלה הדיוויזיה מחדש בפעם השלישית. בעוד שארבע הדיוויזיות (2 עד 5) של הצבא הקנדי אחראיות לפיקוד על יחידות באזורים הגאוגרפיים שלהן, מפקדת הדיוויזיה הקנדית הראשונה הוקמה כדי לשמש כמפקדה משותפת מותאמת וניתנת לפריסה במוכנות גבוהה לפיקוד ושליטה כוחות משותפים, בין-סוכנויות, רב-לאומיים להשגת יעדים לאומיים מבית ומחוץ.
חיילי רגלים של רגימנט אדמונטון הנאמן וטנקים מרגימנט שלושת הנהרות במהלך הקרב על אורטונה, דצמבר 1943.
האנק ארון

| --- | --- |

 לידה:  5 בפברואר 1934 מוביל, ארצות הברית 
 פטירה:  22 בינואר 2021 (בגיל 86) אטלנטה, ארצות הברית 
 עמדה:  השדה החיצון, ימין השדה 
 מספר:  5, 44
 היכל התהילה:  נבחר בשנת 1982
 קבוצות כשחקן
 1954–1974 1975–1976:  מילווקי / אטלנטה ברייבס מילווקי ברוארס
 הישגים כשחקן
 25 השתתפויות במשחק האולסטאר (1955–1975) זכייה בוורלד סיריס (1957) זכייה בתואר ה-MVP של העונה (1957) 3 זכיות בכפפת  הזהב (1958–1960) 2 זכיות במלך החבטות (1956, 1959) 4 זכיות בתואר מלך ההום ראן (1957, 1963, 1966, 1967)
 
הנרי לואיס ארון (באנגלית: Henry Louis Aaron;‏ 5 בפברואר 1934 – 22 בינואר 2021), שהתפרסם בכינויו האנק ארון (Hank Aaron), היה שחקן בייסבול אמריקאי. נחשב לאחד מגדולי שחקני הבייסבול בכל הזמנים. התפרסם במיוחד כאשר שבר את שיאו של בייב רות' למספר חבטות הום ראן בקריירה.
קורות חיים

האנק ארון נולד ב-5 בפברואר 1934 במוביל, אלבמה, למשפחה ענייה בת שמונה ילדים ממוצא אפרו-אמריקאי. משפחתו לא יכלה להרשות לעצמה לקנות לארון ציוד בייסבול, וכנער היה מתאמן ברחוב עם מחבטים מאולתרים. כשהיה בתיכון שיחק בקבוצות ששיחקו במסגרת Negro league, אחת מליגות הבייסבול שהיו נהוגות באותה התקופה שכל שחקניה אפרו-אמריקאים. בנובמבר 1951 הוחתם על ידי ה-Indianapolis Clowns, ששיחקה במסגרת של אחת מה-Negro leagues המרכזיות, ה-Negro American League. במהרה החל להתבלט, וכעבור 3 חודשים הוחתם בבוסטון ברייבס (שתעבור בהמשך מבוסטון למילווקי ואחר כך לאטלנטה ותהפוך לאטלנטה ברייבס). תחילה שיחק בליגות הנמוכות בקבוצות השייכות לברייבס, בין השאר בג'קסונוויל, עד שב-1954 צורף למילווקי ברייבס ששיחקה במייג'ור ליג בייסבול, ליגת הבייסבול הבכירה בארצות הברית.
דרכו של ארון לוותה לא פעם בקשיים עקב גילויי גזענות. כשחקן בג'קסונוויל הוא היה אחד השחקנים השחורים הראשונים לשחק בליגת בייסבול בדרום ארצות הברית, בתקופה בה היו בתוקף חוקי ג'ים קרואו שקבעו הפרדה גזעית. כך למשל, בנסיעות למשחקים ארון נאלץ לעיתים קרובות ללון במלון נפרד משאר חברי הקבוצה ולדאוג לעצמו לארוחות.
קורות חיים > קריירה במייג'ור ליג בייסבול

להאנק ארון הייתה קריירה ארוכה במייג'ור ליג בייסבול. בסך בכל שיחק ארון במשך 21 עונות במילווקי\אטלנטה ברייבס, במהלכם הצטיין במשחק והתבלט כחובט בעל עוצמה. ב-1957 זכו המילווקי ברייבס באליפות הנשיונל ליג, וניצחו את סדרת הגמר של הליגה, הוורלד סיריס, מול הניו יורק יאנקיז, בתוצאה 4 - 3. ארון זכה באותה השנה בתואר היוקרתי לשחקן מצטיין בליגה, ה-‏MVP. ב-1958 שוב זכו הברייבס באליפות הנשיונל ליג והגיעו לוורלד סיריס, שוב מול הניו יורק יאנקיז, אך הפעם הפסידו 3 - 4. בעונות לאחר מכן המשיך ארון להתבלט ושבר שיאי בייסבול רבים.
את מירב הפרסום ותשומת לב החל לצבור ככל שהתקרב לשיאו של בייב רות' למספר חבטות הום ראן בקריירה, שעמד על 714. את עונת המשחקים של 1973 סיים עם 713 חבטות הום ראן, אחת פחות מהשוואת שיאו של בייב רות'. לקראת סוף העונה ובמהלך הפגרה שאחריה, ארון קיבל כמויות אדירות של דואר, שכלל גם מכתבי שטנה גזעניים רבים ואף איומים ברצח. מנגד, זכה גם לתמיכה ציבורית מול גל השנאה נגדו. עונת המשחקים של 1974 החלה באווירה טעונה ובציפייה לשבירת השיא. ב-8 באפריל 1974, באצטדיון הביתי באטלנטה ולפני קהל שיא של מעל 50,000 צופים, ובמשחק ששודר שרחבי ארצות הברית בשידור ישיר, חבט ארון את ההום ראן ה-715 בקריירה שלו לקול תשואות הקהל.
בסוף העונה עבר ארון למילווקי ברוארס לשתי עונות אחרונות במייג'ור ליג בייסבול, בסיומן עמד שיאו לחבטות הום ראן בקריירה על 755, שיא שהחזיק מעמד מעל 30 שנה, עד שנשבר על ידי בארי בונדס ב-2007. רבים עדיין רואים בארון את המחזיק בשיא בשל שערוריות הסמים סביב בארי בונדס.
כאות הערכה להישגיו, גם האטלנטה ברייבס וגם המילווקי ברוארס הוציאו לגמלאות את מספר החולצה של ארון, 44.
חיים אישיים

ארון נישא ל-Barbara Lucas ב-1953, והיו להם חמישה ילדים. ב-1971 התגרשו, וב-1973 נישא בשנית ל-Billye Suber Williams, איתה היה לו ילד אחד.
ארון חוסן באופן פומבי ב-5 בינואר 2021 נגד קורונה במטרה להציג את בטיחות החיסון ולעודד התחסנות בקרב הציבור האפרו-אמריקאי.
נפטר בשנתו באטלנטה ב-22 בינואר 2021.
פרסים ועיטורים

האנק ארון זכה לפרסים ועיטורים רבים במהלך חייו. כמה מהבולטים ביניהם:
ב-1982 נבחר ארון להיכל התהילה של הבייסבול.
ב-1999 נבחר ארון לקבוצת המאה של המייג'ור ליג בייסבול.
ב-2002 קיבל ארון מנשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש את מדליית החירות הנשיאותית.
ב-2016 קיבל ארון מקונסול יפן באטלנטה את אות מסדר השמש העולה (דרגה רביעית, עם קרני זהב וורד).
פרסים על-שמו

פרס על שמו מוענק מדי שנה לשחקן ההתקפה המצטיין בשתי תתי-הליגות של ה-MLB.
הערות שוליים

↑  הכרזה על הזוכים במדליית החירות הנשיאותית לשנת 2002, בארכיון אתר הבית הלבן
↑  Hank Aaron Award, MLB.com (באנגלית)
| קבוצת המאה של ה-MLB |
| --- | --- | --- |
| מגישים | נולאן ראיין • סנדי קופקס • סיי יאנג • רוג'ר קלמנס • בוב גיבסון • וולטר ג'ונסון • וורן ספאן • כריסטי מת'יוסון • לפטי גרוב |  |
| תופסים | ג'וני בנץ' • יוגי ברה |  |
| שחקני בסיס ראשון | לו גריג • מרק מקגוייר |  |
| שחקני בסיס שני | ג'קי רובינסון • רוג'רס הורנסבי |  |
| שחקני בסיס שלישי | מייק שמידט • ברוקס רובינסון |  |
| עוצרי ביניים | קאל ריפקן ג'וניור • ארני בנקס • הונוס ואגנר |  |
| שחקני השדה החיצון | בייב רות' • האנק ארון • טד ויליאמס • וילי מייז • ג'ו דימאג'יו • מיקי מנטל • טיי קוב • קן גריפי ג'וניור • פיט רוז • סטן מוסיאל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007348115405171  BnF: cb169460940 (data)  CiNii: DA04789165  GND: 129680486  ISNI: 0000 0003 5939 6583  LCCN: n80126307  MusicBrainz: fc3f7301-8868-4dfe-8c7f-d9808d1813db  NARA: 10568899  NDL: 00430853  NTA: 22758354X  SNAC: w60d5jz1  VIAF: 218096719   WorldCat (עם VIAF): 218096719