stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ונסה לי צ'סטר
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1992 | הכדור חוזר לקופר | סטפני | פרק: "Miracle in Oaktown" |
| 1994 | Me and the Boys | רנה | 2 פרקים |
| 1997 | Happily Ever After: Fairy Tales for Every Child | תלמידה #3 | דיבוב; פרק: "Goldilocks and the Three Bears" |
| 1997 | Promised Land | אמילי דיקסון | 2 פרקים |
| 1999 | תתאפס על עצמך | ילדה חצופה | פרק: "Anatomy of a Rumor" |
| 1999–2000 | להתחיל מחדש | אנני | 5 פרקים |
| 2002 | חוקים שבלב | ילדה #1 | פרק: "Celano v. Foster" |
| 2002 | מלקולם באמצע | תלמידה #3 | פרק: "Humilithon" |
| 2004 | ג'ורדן | אנדראה | פרק: "Most Likely" |
| 2005 | ללא עקבות | דורי | פרק: "Lost Time" |
| 2006 | הבית הלבן | מצביעה צעירה | פרק: "Duck and Cover" |
| 2006 | ורוניקה מארס | מורין | פרק: "I Am God" |
| 2006 | משפט וצדק | מושבעת | פרק: "Filicide" |
| 2010 | Lone Star | טמאר וילסון | פרק: "Small Time" |
| 2011 | 9ine | קנדיס | סדרת רשת; פרק: "May" |
| 2011 | הוחלפו בלידתן | ליזי | פרק: "The Stag Hunt" |
| 2012 | איך פגשתי את אמא | מיה | פרק: "The Autumn of Break-Ups" |
| 2013 | Welcome to Sanditon | לטיטיה "גריפ" גריפית'ס | סדרת רשת; 4 פרקים |
| 2015 | צוות עקרב | מזכירה | פרק: "Cliffhanger" |
| 2016 | Ladies Like Us: The Rise of Neighborhood Watch | נטלי | סדרת רשת; פרק: "In a Matrix" |
| 2017 | Happily Never After | קארה | סרט טלוויזיה של UPtv |
| 2019 | חסרי בושה | מלורי | פרק: "The Hobo Games" |
| 2019 | Dollface | בחורה | פרק: "Guy's Girl" |
| 2019 | The Coop | מליסה | סדרת רשת; 4 פרקים |
| 2021 | קייטנת האי | ננסי | דיבוב; פרק: "Betsy and the Ghost Chapter 3: There's a Racket In My Hope Chest" |
הערות שוליים

↑  Harriet the Spy (1996) - Box Office Mojo, www.boxofficemojo.com (באנגלית)
↑  Holden, Stephen. "A Jurassic Romp of Parental Mayhem" (באנגלית). נבדק ב-2018-10-07.
↑  The Lost World: Jurassic Park (1997) - Box Office Mojo, www.boxofficemojo.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14164137q (data)  ISNI: 0000 0001 1487 564X  LCCN: no2001094114  VIAF: 9502854   WorldCat (עם VIAF): 9502854
ויני דל נגרו

| --- | --- |

דל נגרו בשנת 2011
 לידה:  9 באוגוסט 1966 (בן 58) ספרינגפילד, מסצ'וסטס, ארצות הברית
 עמדה:  קלע / מאמן
 גובה:  1.93 מטרים
 מכללה:  אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית
 דראפט:  בחירה מספר 29, 1988 סקרמנטו קינגס
 קבוצות כשחקן
 1988–1990 1990–1992 1992–1998 1999 1999–2000 2000–2001 2001:  סקרמנטו קינגס בנטון טרוויזו סן אנטוניו ספרס טימסיסטם בולוניה מילווקי באקס גולדן סטייט ווריורס פיניקס סאנס
 הישגים כשחקן
 זכייה באליפות ליגת העל האיטלקית (1992)
 קבוצות כמאמן
 2008–2010 2010–2013:  שיקגו בולס לוס אנג'לס קליפרס
וינסנט ג'וזף "ויני" דל נגרו (באנגלית: Vincent Joseph "Vinny" Del Negro; נולד ב-9 באוגוסט 1966) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי. היה בעברו המאמן הראשי של קבוצות שיקגו בולס ולוס אנג'לס קליפרס מליגת ה-NBA. בין השנים 1988–2001 שיחק באופן פעיל ב-NBA ובליגת העל האיטלקית, בעמדת הקלע. לאורך 12 עונותיו ב-NBA שיחק עבור 5 קבוצות שונות, ורשם ממוצעים כוללים של 9.1 נקודות, 3.2 אסיסטים ו-2.3 ריבאונדים למשחק.
קריירת מכללות

דל נגרו נולד וגדל בעיר ספרינגפילד שבמסצ'וסטס, ובשנת 1984 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית. בשתי עונותיו הראשונות בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה העפיל עמה לשלב רבע גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Elite Eight), לצדם של ספאד וב ונייט מקמילן. בשתי העונות הבאות היה אחד השחקנים המובילים של קבוצתו, אך בשתיהן היא הודחה כבר במשחק הראשון של טורניר המכללות. בסיום עונת 1987/1988 נבחר לחמישיית העונה של מחוז ACC, לאחר שרשם ממוצעים של 15.9 נקודות, 4.9 ריבאונדים ו-3.6 אסיסטים למשחק.
קריירת משחק

בדראפט ה-NBA‏ 1988 נבחר דל נגרו בבחירה ה-29, על ידי סקרמנטו קינגס. בשתי עונותיו בסקרמנטו הציג יכולת סולידית כשחקן ספסל, וקלע 8.4 נקודות בממוצע למשחק.
בקיץ 1990 עבר לשחק בקבוצת בנטון טרוויזו האיטלקית. בעונת 1991/1992 זכה עם הקבוצה באליפות ליגת העל האיטלקית, לאחר שגברה על סקאבוליני פזארו בסדרת הגמר. בשתי עונותיו בטרוויזו היה אחד השחקנים הבולטים בליגה האיטלקית, וקלע 25.4 נקודות בממוצע למשחק.
בשנת 1992 חזר לשחק ב-NBA, כאשר חתם על חוזה ל-6 עונות בסן אנטוניו ספרס. בעונת 1994/1995 העפיל עם הספרס לגמר האזור המערבי, בו הפסידה מול יוסטון רוקטס בתוצאה 2–4. לאורך הפלייאוף פתח דל נגרו בכל משחקי קבוצתו, לצדם של דייוויד רובינסון, דניס רודמן, שון אליוט ואייברי ג'ונסון, וקלע 8.7 נקודות בממוצע למשחק. בעונה העוקבת קלע שיא קריירה של 14.5 נקודות למשחק, אולם הספרס הודחו מהפלייאוף כבר בסדרת חצי גמר המערב.
בשל שביתת השחקנים בתחילת עונת 1999/2000, חזר דל נגרו לשחק באיטליה, הפעם עבור טימסיסטם בולוניה. לאחר ארבעה משחקים בלבד עזב את הקבוצה, וחתם על חוזה במילווקי באקס מה-NBA. בשתי עונותיו במילווקי שימש כשחקן ספסל, וקלע 5.5 נקודות בממוצע למשחק. ביוני 2000 הועבר בטרייד לגולדן סטייט ווריורס, וכחצי שנה מאוחר יותר הועבר בטרייד נוסף לפיניקס סאנס. לאחר שני משחקים בעונת 2001/2002 נשלח דל נגרו ללוס אנג'לס קליפרס, שוחרר ממנה ופרש ממשחק, בגיל 35.
קריירת אימון

באוגוסט 2007 מונה דל נגרו לעוזרו של ג'נרל מנג'ר קבוצת פיניקס סאנס, סטיב קר.
לקראת עונת 2008/2009 מונה למאמן הראשי של שיקגו בולס, במקומו של ג'ים בוילן. בעונת הבכורה שלו כמאמן ב-NBA, רשמה שיקגו מאזן ניצחונות 41–41, אשר הציב אותם במקום השביעי באזור המזרחי. ארבעה מתוך שבעת משחקי סדרת הסיבוב הראשון, מול בוסטון סלטיקס, נגררו להארכה, ולאורך הסדרה כולה נרשם שיא NBA של 7 הארכות בסך הכול. בסופו של דבר הפסידו הבולס במשחק השביעי והמכריע, בתוצאה 99–109. השחקנים הבולטים של שיקגו היו בן גורדון, ג'ון סלמונס וזוכה פרס רוקי העונה, דריק רוז. בעונה העוקבת שוב ניצחו הבולס ב-41 משחקים, והודחו בשנית בסיבוב הפלייאוף הראשון, הפעם על ידי קליבלנד קאבלירס. בסיום אותה עונה פוטר דל נגרו מתפקידו, והוחלף בידי טום ת'יבודו.
ביולי 2010 מונה למאמן הראשי של לוס אנג'לס קליפרס. בעונת 2010/2011 שחקן הקבוצה בלייק גריפין הציג יכולת מצוינת וזכה בפרס רוקי העונה, אך הקבוצה נותרה מחוץ לפלייאוף עם מאזן שלילי 32–50. בעונה הבאה הצטרף לקליפרס הרכז כריס פול, אשר הוביל את הקבוצה לצד גריפין למאזן חיובי 40–26, ולהעפלה הראשונה מזה 7 שנים לפלייאוף ה-NBA. בפלייאוף גברו הקליפרס על ממפיס גריזליס (4–3) בסיבוב הראשון, והפסידו מול סן אנטוניו ספרס (0–4) בחצי גמר המערב. בעונת 2012/2013 השיגו הקליפרס את מאזן הניצחונות הטוב בתולדות המועדון, 56–26, והעפילו לפלייאוף מהמקום הרביעי במערב. בסדרת הפלייאוף הראשונה הפסידה הקבוצה במפתיע מול הגריזליס, בתוצאה 2–4, בין היתר בשל יכולת חלשה של גריפין אשר קלע 13.1 נקודות למשחק בלבד, ב-45.3% קליעה מהשדה. במאי 2013 שוחרר דל נגרו מתפקידו בקליפרס, והוחלף בידי דוק ריברס. ב-3 עונותיו במועדון רשמה הקבוצה מאזן כולל של 128 ניצחונות ו-102 הפסדים (55.7%).
הערות שוליים

1 2  סטטיסטיקות האימון של דל נגרו, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות המשחק של דל נגרו ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות המכללות של דל נגרו, באתר sports-reference.com
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1988, באתר basketball-reference.com
↑  ביוגרפיה של דל נגרו, באתר ה-NBA,‏ 2012
↑  דל נגרו עוזב את איטליה ומצטרף למילווקי, באתר לוס אנג'לס טיימס, 31 בינואר 1999
1 2  דל נגרו מוצג כמאמן הקליפרס, באתר הקבוצה, 7 ביולי 2010
↑  פיניקס ממנה את דל נגרו לעוזר ג'נרל מנג'ר, באתר הקבוצה, 28 באוגוסט 2007
↑  דל נגרו מונה למאמן הבולס, באתר הקבוצה, 11 ביוני 2008
↑  ת'יבודו יאמן את שיקגו, באתר ESPN,‏ 5 ביוני 2010
↑  דל נגרו עוזב את הקליפרס, באתר לוס אנג'לס טיימס, 21 במאי 2013
וקשה

| --- | --- |
וקשה בתחריט מסביבות 1700
וקשה בתחריט מסביבות 1700
 מדינה:  שוודיה שוודיה
 מחוז:  קרונוברי
 חבל ארץ:  סמולנד סמולנד
 תאריך ייסוד:  1342
 שטח:  29.29 קמ"ר
 גובה:  167 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  71,282 (31 בדצמבר 2020)
  ‑ במטרופולין:  81,070
  ‑ צפיפות:  1,899 נפש לקמ"ר (2008)
 קואורדינטות:  56°52′48″N 14°48′00″E﻿ / ﻿56.88000°N 14.80000°E﻿ / 56.88000; 14.80000
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.vaxjo.se/default.aspx?id=1630
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת שוודיה מוגדלת) סטוקהולם אופסלה גטבורג האלמסטד מאלמה קרלסקרונה אומאו יבלה קירונה קרלסטד ויסבי נורווגיה פינלנד לטביה ליטא אסטוניה דנמרק האוקיינוס האטלנטי  הים הבלטי וקשה(למפת שוודיה רגילה) סטוקהולם אופסלה גטבורג האלמסטד מאלמה קרלסקרונה אומאו יבלה קירונה קרלסטד ויסבי נורווגיה פינלנד לטביה ליטא אסטוניה דנמרק האוקיינוס האטלנטי  הים הבלטי וקשה(למפת מחוז קרונוברי רגילה) יונגבי אלמהולט אלווסטה מרקריד לסבו טינסריד אוסדה בלקיניה סקונה קאלמאר ינשפינג הלנדוקשה(למפת מחוז קרונוברי מוגדלת) יונגבי אלמהולט אלווסטה מרקריד לסבו טינסריד אוסדה בלקיניה סקונה קאלמאר ינשפינג הלנדוקשה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
וֶקְשֶה (נהגה וקכה, בשוודית: Växjö) היא עיר בת כ־70,000 תושבים בסמולנד שבדרום שוודיה, עיר-המושב של מחוז קרונוברי.
וקשה הפכה לעיר בשנת 1342, אולם הייתה מרכז מסחרי חשוב במשך אלף השנים שקדמו לכך. במאה ה-12 הוחל בבניית הקתדרלה, מה שגרם לגידול באוכלוסיית העיירה ולהפיכתה לעיר המרכזית בבישופות של וקשה. סמל העיר מציג את הקדוש זיגפריד, המחזיק בשמאלו דגם של הקתדרלה. לפי המסורת, זיגפריד גר בווקשה והוא קבור בה בקתדרלה.
העיר היא משכנו של "מכון ההגירה השוודית", מוזיאון ומוסד מחקר שמטרתם קידום השימור של חומרים הנוגעים לעזיבה הגדולה של שוודים בין אמצע המאה ה-19 לשנות השלושים של המאה ה-20 (בעיקר לאמריקה), וחיזוק הקשר עם צאצאיהם.
וקשה הוכרזה בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 כ"עיר הירוקה ביותר באירופה".
ערים תאומות

ארצות הברית דולות', מינסוטה, ארצות הברית
הערות שוליים

↑  וקשה עם הסביבה (בשוודית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554958905171  GND: 4218546-4  LCCN: n79021671  MusicBrainz: b688c1af-6218-4aac-9d6b-8661537770c8  SELIBR: 162967  VIAF: 143051605   WorldCat (עם VIAF): 143051605 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של שוודיה ובנושא יישובים באירופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ויליאם אורמסבי-גור

אורמסבי-גור בשנת 1936
ויליאם ג'ורג' ארת'ור אורמסבי-גור (אנגלית: William George Arthur Ormsby-Gore;‏ 11 באפריל 1885 – 14 בפברואר 1964) היה מדינאי אנגלי ששימש כשר המושבות הבריטי בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט. ידיד הציונות.
קורות חייו

ויליאם אורמסבי-גור נולד בלונדון בשנת 1885. בן למשפחת אצולה, ותוארו ברון. בין השנים 1910 ל-1938 כיהן כחבר הפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה השמרנית. בין השנים 1922 ל 1929 כיהן כתת-שר המושבות (בהפסקה קצרה בשנת 1924 בימי ממשלת הלייבור קצרת הימים בראשותו של רמזי מקדונלד). בשנת 1931 כיהן כשר הדואר, ובהמשך שנה זו ועד 1936 כיהן כשר העבודה. בין השנים 1936 ל-1938 כיהן כשר המושבות בממשלתו של נוויל צ'מברלין.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1941 ל-1944, שימש אורמסבי-גור כנציב עליון בדרום אפריקה (בהיותה של דרום אפריקה דומיניון עצמאי, היה הנציב העליון למעשה השגריר הבריטי בה). לאחר פרישתו מבית הנבחרים ומחיי הציבור עבר אורמסבי-גור לעסוק בעסקי הבנקאות של משפחתו. ויליאם אורמסבי-גור נפטר בשנת 1964.
קשריו לארץ ישראל ולעניין הציוני

אורמסבי-גור היה אוהד הציונות. בשנת 1917 הוא היה ממנסחיה של הצהרת בלפור. בשנת 1918 יצא עם ועד הצירים, משלחת של מנהיגים ואישים ציוניים בראשותו של חיים ויצמן, שבאה לארץ ישראל, בהסכמת הממשלה הבריטית, כדי לייעץ לשלטונות צבא הכיבוש ולסייע בפתרון בעיותיהם של יהודי הארץ ברוח הצהרת בלפור. אורמסבי-גור היה קצין הקישור בין המשלחת לבין שלטונות הצבא. בהיותו שר המושבות גילה עמדה אוהדת ליישוב ולתנועה הציונית. בפרוץ המרד הערבי הגדול (שקיבל ביישוב את הכינוי "מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט"), הביע דעתו כי יש דמיון מלא בין המצב בארץ ישראל לבין המצב באירלנד, הבהיר כי יחסו אל היהודים בארץ ישראל זהה ליחסו לפרוטסטנטים בצפון אירלנד וצידד בחלוקתה של ארץ ישראל בין תושביה. יחד עם זאת נקט הנציב העליון כלפי המאורעות לאחר פריצתן, בגיבויו של אורמסבי-גור, מדיניות תגובה מתונה ולא ניסה בשלב הראשון לדכאן באמצעים תקיפים כפי שדרשו ראשי הצבא הבריטי. גם מדיניות השפיטה והענישה הייתה סלחנית.
ב-29 ביולי 1936 ניסה אורמסבי-גור לפתור את הסכסוך בדרכים מדיניות והודיע על מינויה של ועדת פיל, אשר בשנת 1937 פרסמה את מסקנותיה והמליצה על חלוקת ארץ ישראל בין היהודים לערבים, כשהמדינה המוצעת ליהודים תהיה מדינה זעירה המשתרעת בעיקר על מישור החוף. שני הצדדים דחו את מסקנות הוועדה והסכסוך נמשך ביתר עוז.
בדיון שנערך בפרלמנט הבריטי בספטמבר 1936, לאחר כמה חודשי מאורעות, ציין אמנם אורמסבי-גור את ההבלגה הראויה לשבח שגילו היהודים בזמן המהומות חרף הפרובוקציות הערביות, אך יחד עם זאת השתדל להביע עמדה מאוזנת בסכסוך, ואמר כי לוועד הערבי העליון ולמועצה המוסלמית אין יד במעשי הטרור משום שהם איבדו את השפעתם על הציבור הערבי, והביע התנגדות למסירת נשק ליישובים היהודיים ללא פיקוח בריטי, מאחר שהדבר עלול להגביר את הטרור. רוב הנואמים בדיון חלקו על דבריו, מתחו ביקורת על הממשלה שלא נקטה באמצעים חריפים יותר להדברת הטרור, גינו את ניסיונו של אורמסבי-גור לחפות על המנהיגים הערבים וקראו להרשות הגנה עצמית יהודית.
בגבור ההתנגדות הערבית האלימה, חרף כל ניסיונות הפיוס והצעת החלוקה, ביקש אורמסבי-גור בשנת 1937 מצ'ארלס טגארט, מפקד משטרת כלכותה שבהודו ומומחה למלחמה בטרור לבוא לארץ ישראל על מנת לתאם בין זרועות הביטחון השונות ולארגן עבור שלטונות המנדט הבריטי את הגנת הארץ מפני המורדים מערביי ארץ ישראל ומפני הכוחות הערביים הבלתי סדירים שחדרו לארץ מצפון, מסוריה ומלבנון. ביוזמתו של טגארט הוקמה בשנת 1938 גדר הצפון והוקמו בכל רחבי הארץ על פי יוזמתו כ-60 מבצרים שנקראו מצודות טגארט, שהיה להן תפקיד חשוב בהגנת הארץ ובדיכוי המרד הערבי.
במאי 1938, כשלא נראה קץ לסכסוך העביר ראש הממשלה נוויל צ'מברלין את אורמסבי-גור מתפקידו ומינה במקומו כשר המושבות את מלקולם מקדונלד, האיש שפרסם את הספר הלבן של 1939.
ויליאם גלאדסטון

ויליאם יוארט גלאדסטון (באנגלית: William Ewart Gladstone;‏ 29 בדצמבר 1809 – 19 במאי 1898) היה מדינאי בריטי ליברלי, שכיהן ארבע פעמים כראש ממשלת בריטניה הגדולה. רפורמיסט פוליטי, הידוע כיריבו של בנג'מין דיזראלי. כראש ממשלה הגיע לעיתים לעימותים עם המלכה ויקטוריה אשר התלוננה "הוא תמיד מתייחס אלי כאילו היינו באספה פומבית". גלאדסטון כונה בידי תומכיו "הזקן הגדול" או "ויליאם של העם".
חייו > הכהונה הראשונה כראש הממשלה

גלאדסטון יצא למסע בחירות ונאם בפני ציבורים רחבים, דבר שמעולם לא קרה באנגליה ואף זכה להערות של ליגלוג על "ההמוניות" של הפעילות הפוליטית שלו. בפרלמנט האנגלי שלטו בפועל מעמד האצילים ואנשים עשירים מאוד. עד הרפורמה של גלדסטון אחוז המצביעים באנגליה היה 2% ולפעמים במחוזות קטנים כמה עשרות אצילים היו בעלי זכות הבחירה היחידים.
עם פרישתו של הלורד ראסל בשנת 1867 הפך גלאדסטון למנהיג המפלגה הליברלית. בשנת 1868 הובס בבחירות בלנקשייר, אך נבחר כנציג גריניץ'. אז הפך לראשונה לראש ממשלה, והחזיק במשרה זו עד שנת 1874. בעיני העם היה שר אוצר יעיל שהפך לרפורמיסט מתון. אך מתחת לתדמית זו הסתתר מתקן עולם, בעל להט מוסרי, אשר התיימר לשנות מן היסוד את מה שנראה בעיניו בלתי צודק או בלתי מוסרי. בשנים הבאות יפלג את העם, ואת מפלגתו, בנושאים שנראו בעיניו הרי גורל, כ"שלטון בית" לאירלנד. טענתו, אותה טען בכל פעם שהביא נושא מסוג זה אל הבית, הייתה כי בעניינים אלה יש לקבוע את ההחלטות המדיניות על פי צו המצפון, ולא על פי התועלת הפוליטית.
הליברליזם הגלאדסטוני התאפיין בשנים אלו במדיניות שנועדה לשפר את החירות האישית ולהסיר מגבלות פוליטיות וכלכליות. הוא פעל על מנת להפחית את ההוצאה הממשלתית, בטענה שהכלכלה והמדינה ירוויחו אם אנשים יורשו להוציא את כספם כרצונם. הוא טען כי מדיניות של שלום עולמי תסייע בהפחתת ההוצאה הממשלתית, תפחית את המיסוי ותסייע לסחר. הוא תמך בכל רפורמה ממשלתית שתסייע לאנשים לפעול באופן חופשי להשגת מטרותיהם האישיות.
בשנותיו הראשונות כראש הממשלה ערך רפורמות בצבא, בשירות המדינה, ובשלטון המקומי. הוא אסר על קניית דרגות צבאיות, וקניית תפקידי שיפוט. הלקאה נאסרה בצבא בעת שלום.
גלדסטון תקף במרץ את שרידיה האחרונים של ממשלת בעלי האחוזות מן המאה ה-18, בשם אידיאלים של חירות אישית ומסחר חופשי. בשנת 1870 החל ברפורמה של מערכת החינוך. הביא להקמת רשת בתי ספר יסודיים, ופתח את שערי האוניברסיטאות בפני בני כל הדתות (כאשר עד עתה האוניברסיטאות המובילות היו פתוחות בפני פרוטסטנטים בלבד). ערך רפורמה במערכת בתי המשפט.
גלדסטון הוביל לשינוי מקיף במפלגתו, המפלגה הליברלית, כאשר בעקבות חוק הרפורמה משנת 1867 ניתנה זכות הצבעה לכל בעל בית זכר בוגר, ולכל דייר המשלם למעלה מעשרה פאונד שכר דירה. כן בוטלו מחוזות שבהם פחות מ 10,000 מצביעים (דבר שגרם לשחיתות ולקניית מושבים בפרלמנט). חוק זה תוקן ב-1884 כך שמספר המצביעים הגיע לשישה מיליון נפש.
במדיניות החוץ היו אלו שנים סוערות, שראו את עלייתה של גרמניה המאוחדת במלחמת צרפת–פרוסיה, אותה ניסה למנוע ונכשל. הוא מנע מלחמה עם ארצות הברית בשאלת אלבמה, כאשר הסכים לשלם פיצויים לממשלת ארצות הברית בשל סיועה של בריטניה למדינות הדרום בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית[דרוש מקור].
ב-1869 פירק את הכנסייה של אירלנד, בניסיון להביא שלום למדינה זו, ופעל לחקיקת חוק שיגן על חוכרי קרקע מפני פינוי בלתי הוגן.
חייו > כישלון, פרישה, ובחירה מחדש

שנות כהונתו האחרונות בקדנציה זו, הראשונה, הגיעו לסיומן באקורד צורם מבחינת גלאדסטון. כאיש עקרונות ניסה להעביר חקיקה כנגד משקאות חריפים, דוגמת זו שתתקבל בתחילת המאה ה-20 בארצות הברית, אך נכשל. הדבר הביא לגל של מחאה כנגדו. אל מול התקפות אישיות קשות של בנג'מין דיזראלי, נאלץ לפזר את הפרלמנט. הוא ניהל את הבחירות בהצעה לבטל את מס ההכנסה, וספג כישלון צורב. מכיוון שלא היה יכול לראות את ד'יזראלי כראש ממשלה, הודיע על פרישתו מן הממשלה ומן המפלגה הליברלית, אך שמר על מקומו בפרלמנט.
בשנת 1876 מצא מטרה נעלה להילחם עליה. הוא פרסם עלון בו גינה במילים קשות את התנהגות האימפריה העות'מאנית כלפי הבולגרים. ד'יזראלי, אשר ענה על שאילתא בפרלמנט בנושא זה השיב תשובה ממנה השתמע כי הבולגרים רגילים לכך שיענו אותם. גלאדסטון הסתער עליו בחמת זעם צדקנית, בטענה כי "אפילו קניבל באיי הדרום היה מתרתח לשמע הזוועות". ד'יזראלי השיב כי גלאדסטון "איום מכל זוועה בולגרית". בשנת 1879 החל במסע בחירות, בו תקף את ד'יזרעאלי במילים בוטות בשל מדיניות החוץ שלו. חוסר מזל הביא תוך שבועות ספורים להשמדת גדוד בריטי בידי שבט הזולו בדרום אפריקה ולטבח בשגרירות הבריטית בקאבול בירת אפגניסטן. בסדרת נאומים במחוז מיד-לותיאן התקיף גלאדסטון את מדיניות הממשלה כבלתי מוסרית, ומתעלמת מכך שקדושת החיים של אנשי הזולו ושל האפגנים היא כקדושת החיים של הבריטים. היה זה מסע בחירות מודרני, אשר פנה ישירות אל העם. המלכה ויקטוריה הזדעזעה לשמע הידיעה כי גלאדסטון נשא נאום מתוך חלון של רכבת, אך היא ייצגה דור שהרכבת שלו כבר חלפה. הרחבת זכות הבחירה, שגלאדסטון עוד יפעל להרחיבה להיקף רחב יותר בטרם יסיים את תפקידיו, הביאה לצורך לפניה ישירה אל העם. הבחירות לא היו עתה דרך לחלוקת תפקידים בין בני אצולה, הקונים את כיסאם בפרלמנט במחוזות בחירה מושחתים בהם מספר מאות מצביעים, אלא משאל עם על נושאים שעל סדר היום. גלאדסטון היה הראשון שהבין זאת, ואכן היה "ויליאם של העם".
חייו > הכהונה השנייה בראשות הממשלה

המלל הנמרץ של גלאדסטון בדבר מוסריות במדיניות החוץ עמד בסתירה למדיניות האימפריאליסטית של ד'יזראלי, אך אל מול משבר פוליטי מחוץ, ושפל כלכלי מבית, נאלץ ד'יזראלי לפזר את הפרלמנט ולהתפטר. גלאדסטון זכה בבחירות, למורת רוחה של המלכה ויקטוריה, אשר סברה כי הוא "מצית דליקות מטורף למחצה". שני בניו נבחרו אף הם לפרלמנט. עתה שימש הן כראש ממשלה והן כשר האוצר.
הוא הביא לסיומה של המלחמה באפגניסטן, מלחמת הבורים הראשונה והקרבות כנגד המהדי בסודאן. הוא פעל להרחבה משמעותית של זכות הבחירה, ושינוי שיטת החלוקה למחוזות בחירה כך שתתאים לתנאים החדשים.
מותו של הגנרל צ'ארלס גורדון בח'רטום ב-26 בינואר 1885 הביא להבאשת ריחו של גלאדסטון בעיני הבוחרים מהמעמד הגבוה. גורדון נשלח לסודאן כשנה לפני כן על מנת לפקד על פינוי הכוחות המצריים מחבל ארץ זה, אשר היה נתון למרידות. גורדון החליט להישאר על מנת שלא להפקיר את הארץ למורדים הדרווישים. הוא הושם תחת מצור, וגלאדסטון לא מיהר לשלוח לו סיוע. כוחות שנשלחו לבסוף הגיעו מאוחר מדי. גורדון מת, כשהוא בודד למעשה, וממתין לסיוע שאחר לבוא. רבים מבני העם, וביניהם המלכה, ראו את גלאדסטון אחראי למצב זה. גלאדסטון נאלץ להתפטר, וסירב להצעת ויקטוריה לתואר אצולה.
חייו > הכהונה השלישית והרביעית בראשות הממשלה – שלטון בית לאירלנד

בשנת 1886 איחד את הכוחות עם הלאומנים האירים בראשות צ'ארלס סטיוארט פרנל וזכה בבחירות. הוא שב לתפקיד ראש הממשלה (ואיחד אותו, למשך כהונתו, עם תפקיד הלורד שומר החותם), כאשר מטרתו המוצהרת חקיקת חוק "שלטון בית" לאירלנד. היה זה האחרון (והכושל) מבין מסעי הצלב הגדולים של איש זה. אירלנד הייתה עד אז חלק בלתי נפרד מבריטניה הגדולה. חוק איחוד הפרלמנטים משנת 1800 הביא לכך שמאה חברי פרלמנט אירים יצטרפו לפרלמנט בארמון וסטמינסטר, אך לא הביא לכך שהאירים יקבלו את השלטון האנגלי. ניגודי הדת (קתולים לעומת פרוטסטנטים) והתרבות, מרידות בלתי פוסקות, ורעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד בשנות הארבעים של המאה התשע עשרה, שהביא לטינה מרה של האירים כלפי שליטיהם האנגלים, גרמו להעלאת דרישות ל"שלטון בית", שהיה למעשה ייסודו של פרלמנט אירי, שידון בענייניה של אירלנד, תוך שמירת המסגרת של המונרכיה הבריטית. בתחילה הועלה הרעיון בצורה מתונה מפי המנהיג הפרלמנטרי אייזיק באט, אך לאחר מכן באופן נמרץ ואגרסיבי בידי "המלך הבלתי מוכתר של אירלנד", צ'ארלס סטיוארט פרנל. גלאדסטון, אשר בתחילה התנגד לשלטון הבית, מצא עתה מטרה חדשה להילחם עליה, וכהרגלו, הקנה לה אופי של מאבק מוסרי, בין חירות האדם ובין אלו השואפים לכבלו.
באפריל 1886 העלה בפני הפרלמנט את הצעת החוק ל"שלטון בית" לאירלנד. בנאום בן שלוש שעות וחצי טען כי בכך יהיה צדק היסטורי לאומה זו. הצעתו פילגה את מפלגתו הליברלית, והחוק נכשל בעת הקריאה השנייה. גלאדסטון נאלץ לפזר את הפרלמנט, והכריז על בחירות, אשר הנושא היחיד בהן היה "שלטון הבית". הוא נכשל בבחירות אלו, והמפלגה השמרנית, בראשות הלורד סולסברי, תפסה שוב את השלטון.
ב-1892 נבחר גלאדסטון לכהונה רביעית. בפברואר 1893 הציע מחדש את הצעת חוק שלטון הבית. זו הפעם התקבלה ההצעה בפרלמנט, אך נדחתה בבית הלורדים. ב-1 במרץ 1894 נשא גלאדסטון את נאומו האחרון בפרלמנט. הוא דרש מעמיתיו כי יבטלו את הוטו של בית הלורדים, והתפטר יומיים לאחר מכן, אם כי המשיך בכהונתו כחבר פרלמנט עד שנת 1895 – כהונה שנמשכה בסך הכול מעל 62 שנים.
חייו > אחרית ימיו

בשנת 1896 עוד נאם בציבור וגינה את טבח הארמנים בידי הטורקים. באותה שנה גם פרסם מכתב תמיכה בספר מדינת היהודים של בנימין זאב הרצל ובו כתב "מובן שאני מאוד נגד אנטישמיות".
בשנת 1898 מת מסרטן, ונקבר בכנסיית וסטמינסטר, שם טומנת האומה האנגלית את טובי בניה.
הערות שוליים

↑  גיא דויטשר, בראי השפה, הוצאת חרגול, 2011, עמ' 35–50
↑  Gladstone, A Biography, (Roy Jenkins, Random House,  1995
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261737905171  PLWABN: 9810634297505606  BIBSYS: 90140296  BNC: 000754408  BNE: XX4578784  BnF: cb120594880 (data)  CANTIC: a10093266  CiNii: DA0221464X  GND: 118695207  ICCU: MILV187089  ISNI: 0000 0001 2138 7062  LCCN: n79018726  LNB: 000004852  Léonore: 165075  NARA: 18514968  NDL: 00620736  NKC: jn20000720084  NLA: 36554814  NLG: 138624  NSK: 000075522  NTA: 06847881X  RERO: 02-A003300614  RSL: 000101164  SELIBR: 188305  SNAC: w6jj4bcw  SUDOC: 028843363  TePapa: 56407  Trove: 1289550  VcBA: 495/76101  VIAF: 71411983   WorldCat (עם VIAF): 71411983 
גלאדסטון בשנות ה-30 של המאה ה-19
גלאדסטון, 1873
גלאדסטון בקריקטורה מאת פיל מיי
גלאדסטון נואם בפרלמנט בשאלת שלטון הבית לאירלנד
הקורפוס ה-18 (בריטניה)

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שיוך:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1917–1918
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 פיקוד
 דרגת המפקד:   לוטננט גנרל
 מפקדים:  אייבור מקסה
הקורפוס ה-18 של הצבא הבריטי היה קורפוס בריטי, אשר השתתף במלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה

בינואר 1917 הוקם הקורפוס ה-18 בצרפת, והוא הועמד בפיקודו של אייבור מקסה. הקורפוס לחם במהלך הקרב על הסום ובקרב אראס כחלק מהארמייה השלישית, ולאחר מכן לחם בקרב איפר השלישי. ביולי 1918 אוחד הקורפוס עם הקורפוס ה-8.
בשנת 1941 הופעלה יחידה פיקטיבית בשם "הקורפוס ה-18", כחלק מיחידות ההגנה של קפריסין, אולם עד מהרה שונה שמה ל"הקורפוס ההודי ה-25".
ויליאם אוסוולד מילס

ויליאם אוסוולד מילס האב (באנגלית: .William Oswald Mills Sr; 12 באוגוסט 1924 –  24 במאי 1973) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת מרילנד ממאי 1971 ועד להתאבדותו במאי 1973.