stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קנת רומינג'ר
שירות בתחום החלל

בשנת 1992 רומינג'ר נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א. הוא ביצע מספר תפקידים במערכות קרקעיות. בשנת 1992 הוא השתתף במשימת STS-47 כמומחה משימה של מעבורת החלל אנדוור (רוברט גיבסון היה מפקד צוות). הטיסה הייתה שיתוף פעולה בין סוכנות החלל היפנית ונאס"א. במשימת STS-73 בשנת 1995 (קנת באוארסוקס היה מפקד צוות) הוא היה טייס צוות של מעבורת החלל קולומביה. המטרה העיקרית הייתה לבצע ניסויים בתחום חקר חוסר כבידה תוך שימוש במערכת USML-2 של ספייסלאב. בשנת 1996 רומינג'ר היה טייס צוות של STS-80 במעבורת החלל אנדוור (קנת קוקרל היה מפקד צוות). משימה זו הייתה משימת המעבורת הארוכה ביותר שהוטסה אי פעם ובהמלכה בוצעו ניסויים רבים. באוגוסט 1997 רומינג'ר טס לחלל כטייס צוות של STS-85 על מעבורת החלל דיסקברי (קרטיס בראון היה מפקד צוות). צוות עסק בניסויים בעזרת מערכת CRISTA-SPAS. במאי 1999 רומינג'ר טס לחלל בפעם הרביעית כמפקד צוות של STS-96 על מעבורת החלל דיסקברי. המעברות התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית והמשיכה את הרכבתה. באפריל 2001 רומינג'ר טס לחלל בפעם החמישית כמפקד צוות של STS-100 על מעבורת החלל אנדוור. המעבורת התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית והרכיבה זרוע רובוטי.
בשנת 2002 רומינג'ר מונה למנהל "צוות אסטרונאוטים" במקום צ'ארלס פרקורט וכיהן בתפקיד עד לשנת 2006.
לאחר פרישה מנאס"א

בשנת 2006 רומינג'ר פרש מנאס"א. הוא השתלב בתעשיית החלל הפרטית.
מייקל קואוטס

| --- | --- |

מייקל קואוטס
 לידה:  16 בינואר 1946 (בן 78) סקרמנטו, קליפורניה, ארצות הברית
 מידע כללי
 בשירות:  אסטרונאוט בשירות נאס"א
 לאום:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון  האקדמיה הימית של ארצות הברית  בית הספר לטייסי ניסוי של הצי האמריקאי  בית הספר של הצי ללימודים מתקדמים  Ramona High School 
 עיסוק בעבר:  טייס
 עיסוקים נוספים:  טייס ניסוי
 תקופת השירות:  1978–1991 (כ־13 שנים)
 דרגה:  קפטן בצי ארצות הברית
 זמן שהייה בחלל:  19 ימים, 7 שעות ו-56 דקות
 ביוגרפיה בנאס"א:  מייקל קואוטס
 משימות
 STS-41-D,‏ STS-29,‏ STS-39
   
 עיטורים
  לגיון ההצטיינות   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה  מדליית האוויר (3 פעמים)  צלב התעופה המצוינת (3 פעמים)  לגיון ההצטיינות   מדליית הטיסה בחלל של נאס"א (3 פעמים)  מדליית השירות המצטיין של נאס"א (2)  מדליית המנהיגות הבולטת של נאס"א
 
מייקל קואוטס (בשם מלא באנגלית: Michael Lloyd Coats;‏ נולד ב-16 בינואר 1946, סקרמנטו) הוא טייס קרב אמריקאי ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
קורות חיים

מייקל קואוטס נולד בעיר סקרמנטו שבמדינת קליפורניה. לאחר סיום בית הספר הוא למד באקדמיה הימית של ארצות הברית וסיים אותה בשנת 1968 עם תואר ראשון במדעים. בשנת 1977 קואוטס קיבל תואר שני בניהול מדע מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ובשנת 1979 תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים.
בספטמבר 1969 קואוטס החל קורס טיס. הוא קיבל הסמכה כטייס "ווט A-7 קורסייר II" והוצב בנושאת מטוסים Kitty Hawk. בתקופה זו הוא ביצע 315 טיסות מבצעיות במלחמת וייטנאם.
בהמשך הוא חזר לארצות הברית והיה מדריך טיס וטייס ניסוי. בין היתר הוא היה חבר בצוות שבדק מטוסים מדגים "דאגלס A-4 סקייהוק".
שרות בתחום החלל

בשנת 1978 קואוטס נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א. הוא היה בצוות קרקע של מספר משימות. בשנת 1984 הוא השתתף במשימת STS-41-D כטייס במעבורת החלל דיסקברי בטיסטה הראשונה. בפברואר 1985 הוא מונה למפקד צוות STS-61-H שבוטלה בעקבות אסון צ'לנג'ר. במשימת STS-29 בשנת 1989 קואוטס היה מפקד צוות.  בשנת 1991 הוא טס לחלל בפעם השלישית והיה מפקד משימה STS-69 על סיפון מעבורת החלל דיסקברי.
לאחר פרישה מנאס"א

בשנת 1991 קואוטס פרש והחל לעבוד בחברות פרטיות שקשורות לתעשיית החלל לרבות לוקהיד מרטין. בשנת 2005 הוא מונה למנהל מרכז החלל ג'ונסון וכיהן בתפקיד עד לשנת 2012.
שף הבית הלבן

שף הבית הלבן (באנגלית: White House Executive Chef) הוא השף האחראי על ניהול מטבח הבית הלבן ועל תכנון והכנת תפריטי הארוחות עבור נשיא ארצות הברית והמשפחה הראשונה. התפקיד כולל הכנת ארוחות רשמיות וארוחותיהם הפרטיות הנערכות בתחומי הבית הלבן ומחוצה לו. שף הבית הלבן הנוכחית היא כריסטיטה קומרפורד (אנ').
שף הבית הלבן הוא חלק מצוותה של הגברת הראשונה.
היסטוריה

בתקופת נשיאותו של ג'ורג' וושינגטון, השתמשו בעבדים להכנת האוכל לנשיא ומשפחתו ולמפגשים חברתיים. אף על פי שהעבדות בארצות הברית הסתיימה לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, המשיכו אפרו-אמריקאים לספק כמעט את כל צורכי ההסעדה במטבח הבית הלבן.
הנשיא יוליסס ס. גרנט השתמש בטבח של צבא האיחוד, עד שאשתו שכנעה אותו לשכור שף איטלקי. הנשיא רתרפורד הייז שכר את שירותי הבישול של ויני מונרו, עבד אפרו-אמריקאי משוחרר. צ'סטר ארתור השתמש בטבח שעבד בעבר בביתו הפרטי, ולצורך הכנת ארוחות דיפלומטיות שכר את שירותיו של שף צרפתי, אלכסנדר פורטן. גם הנשיא גרובר קליבלנד השתמש בשף צרפתי, כדי להכין את ארוחותיו במהלך כהונתו הראשונה. לנשיא בנג'מין הריסון היה שף צרפתי, אך הוא פיטר אותו לאחר זמן קצר ומינה במקומו את דולי ג'ונסון, שפחה אפרו-אמריקנית משוחררת. הנשיא ויליאם מקינלי שכר טבח מקומי לבישול הארוחות היומיומיות, ולהכנת ארוחות רשמיות היה מביא מהעיר ניו יורק שף צרפתי מיומן.
סיגריד נילסון שימש כטבח הראשי של הנשיא וודרו וילסון בבית הלבן ב-1915–1919. השף האמריקאי אליס הווארד שימש את הנשיאים תאודור רוזוולט, ויליאם הווארד טאפט ווודרו וילסון. קתרין ברוקנר עבדה עבור הרברט הובר. הנרייטה נסביט שימשה כמנהלת משק בית ומבשלת עבור פרנקלין רוזוולט, אך הארי טרומן פיטר אותה ב-1945 בשל סרבנות ומינה תחתיה את ויטה גאר. אייזנהאואר השתמש בשירותיו של השף האיטלקי פרנסואה ריסאבי ב-1954–1957, ושף חיל הים האמריקאי פדרו אודו ב-1957–1960. זפיר רייט, אחד השפים האחרונים שעבדו בבית הלבן, הכין ארוחות לנשיא לינדון ב. ג'ונסון.
ב-1961 הגברת הראשונה של ארצות הברית, ז'קלין קנדי, ארגנה מחדש את צוות הבית הלבן, ויצרה לראשונה את התקן הנוכחי "שף בכיר". קנדי שכרה את השף רנה ורדון, יליד צרפת, שקבע סטנדרטים חדשים לסעודות הבית הלבן, שימוש במרכיבים האיכותיים ביותר וטכניקות בישול חדשניות. הארוחה הראשונה שהפיק במסגרת תפקידו הייתה ארוחת צהריים לראש ממשלת בריטניה, הרולד מקמילן, הארוחה הוצגה בעמוד הראשון של הניו יורק טיימס. ורדון שירת עד 1965.
ורדון המשיך בתפקידו גם לאחר הירצחו של קנדי, אך התפטר בסוף 1965 בעקבות סכסוך עם הנשיא לינדון ג'ונסון בשל סירובו להכין מחית שעועית קרה, מנה שאותה תיעב. במקומו מונה הנרי הלר שהיה פופולרי ובעקבות כך הוא נשאר בתפקיד עד 1 באוקטובר 1987.
באוקטובר 1987 מונה השף ג'ון היל. הוא התפטר מתפקידו ב-8 בינואר 1988, לאחר שהגברת הראשונה ננסי רייגן הביעה מורת רוח מאופן בישולו. במקומו של היל מונה הנס רפרט, שף גרמני. לאחריו מונה שף פייר צ'מברן, יליד צרפת. צ'מברן אולץ להתפטר במרץ 1994 לאחר שסירב לאמץ את הגישה ה"בריאותית" לבישול המאכלים האמריקאיים דלי השומן, כהעדפת הנשיא ביל קלינטון ורעייתו הילרי.
וולטר שייב מונה כשף באפריל 1994, בתקופת כהונתו של ביל קלינטון, עם כניסתו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש לתפקידו התקשה שייב לענות על צורכיהם של הנשיא ומשפחתו זאת מאחר שהוא התמחה בבישול מאכלים שלא ענו לטעמם של הנשיא ורעייתו. הוא פוטר על ידם בפברואר 2005.
באוגוסט 2005 מונתה כריסטיטה קומרפורד לשף הבית הלבן. קומרפורד הייתה האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד זה וכן הראשונה ממוצא אסייתי.
הנשיא ברק אובמה הותיר את קומרפורד בתפקידה, ומינה בנוסף את השף סאם קאס משיקגו לתפקיד השף האישי של ארוחות המשפחה. קאס התפטר מתפקידו בדצמבר 2014. בנובמבר 2009 מונה השף מרקוס סמואלסון באופן זמני כדי לבשל את הארוחות במסגרת ביקורו של מאנמוהאן סינג ראש ממשלת הודו, והיה לשף האורח הראשון המבשל ארוחת ערב בבית הלבן.
קומרפורד מכהנת כשף הבית הלבן גם תחת הנשיא הנוכחי ג'ו ביידן.
רשימת השפים

רנה ורדון 1961–1965
הנרי הלר 1966–1987
ג'ון היל 1987–1988
הנס רפרט 1988–1992
פייר צ'מברן 1992–1994
וולטר שייב 1994–2005
כריסטיטה קומרפורד 2005–הווה
כריסטיטה קומרפורד, שף הבית הלבן החל מ-2005
דולי ג'ונסון, הטבחית האישית של הנשיא בנג'מין הריסון, במטבח הקטן של הבית הלבן בשנת 1890
שף הקונדיטורית הראשית סוזי מוריסון לקראת ארוחה ממלכתית בלובי הגדול של הבית הלבן, 2024
מייקל גילדיי

| --- | --- |

 לידה:  10 באוקטובר 1962 (בן 62) לוול, מסצ'וסטס, ארצות הברית
 השכלה:  בית הספר לממשל ע"ש קנדי באוניברסיטת הרווארד  Northfield Mount Hermon School  האקדמיה הימית של ארצות הברית  Central Catholic High School 
 השתייכות:  צי ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1985–2023 (כ־38 שנים)
 דרגה:   אדמירל
 תפקידים בשירות
 מפקד קבוצת התקיפה השמינית  קצין אג"ם של פיקוד הסייבר של ארצות הברית  מפקד הצי העשירי של ארצות הברית  מפקד פיקוד הסייבר של צי ארצות הברית  קצין אג"ם של המטות המשולבים  מנהל המטות המשולבים  ראש המבצעים הימיים
 פעולות ומבצעים
 מלחמת המפרץ 
 עיטורים
   מדליית השירות המצוין של מחלקת ההגנה   מדליית השירות המצוין של הצי   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה (4)  לגיון ההצטיינות (3)   כוכב הארד
 
מייקל גילדיי (באנגלית: Michael Gilday) (נולד ב-10 באוקטובר 1962) הוא קצין בדימוס בדרגת אדמירל בצי ארצות הברית כיהן כראש המבצעים הימיים.
ביוגרפיה

גילדיי נולד בלוול שבמסצ'וסטס, אחד מחמישה ילדים של פראן וגרי. אביו שירת אף הוא בצי ארצות הברית. למד בתיכון קתולי בלורנס, ב-1985 סיים לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית והתגייס לצי.
שירת במשחתת "USS Chandler" במהלך משימות ליווי מכליות נפט בתקופת מלחמת איראן–עיראק. במהלך מלחמת המפרץ שירת בסיירת הטילים המונחים "USS Princeton" שנפגעה ממיקוש ימי בסמוך לאי פילכה. ב"מבצע שועל המדבר" ב-1998 בו הפציצו כוחות אמריקאים ובריטים את עיראק, שירת בסיירת הטילים המונחים "USS Gettysburg".
פיקד על המשחתת מסדרת ארלי ברק "USS Higgins" בשלבים הראשונים של "מבצע חופש לעיראק" ולאחר מכן פיקד על המשחתת "USS Benfold". בהמשך שירותו פיקד על פלגת המשחתות השביעית שהיוותה חלק מקבוצת התקיפה בראשות נושאת המטוסים "רונלד רייגן". ביולי 2013 מונה למפקד קבוצת התקיפה השמינית בראשות נושאת המטוסים "דוויט אייזנהאור".
משימותיו ביבשה כללו שירות כעוזר לענייני הצי לנשיאי ארצות הברית ביל קלינטון וג'ורג' ווקר בוש ועוזר ליושב ראש המטות המשולבים. בנובמבר 2010 מונה לקצין המבצעים בבסיס כוחות נאט"ו בליסבון שבפורטוגל, ולאחר מכן שירת כראש מטה הכוחות הימיים של נאט"ו. ב-2014 מונה לקצין אג"ם בפיקוד הסייבר של ארצות הברית.
ביולי 2016 מונה למפקד הצי העשירי ופיקוד הסייבר של הצי במקום ג'ן טיי. באוגוסט 2018 מונה לקצין אג"ם של המטות המשולבים. ב-2019 מונה למנהל המטות המשולבים. באוגוסט 2019 הוחלף על ידי גלן ואנהרק.
ב-22 באוגוסט 2019 מונה לראש המבצעים הימיים בדרגת אדמירל וכיהן בתפקיד עד פרישתו באוגוסט 2023.
גילדיי בעל תואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת הרווארד ובעל תואר שני באסטרטגיית ביטחון לאומי מהמכללת הלאומית למלחמה. הוא נשוי ואב לשניים.
הערות שוליים

↑  Four fleets, and he's at the helm, ‏ lowellsun.com, ‏29 ביוני 2013
פורשה 911

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  פורשה
 שנות ייצור:  1963 - היום
 הרכבה:  שטוטגרט, גרמניה גרמניה
 מודל קודם:  פורשה 356
 סיווג:  מכונית-על
 מרכב:  קופה 2 דלתות קבריולה 2 דלתות
 פלטפורמה:  2+2 מושבים
 מפרט טכני
 מנוע:  בוקסר 6 צילינדרים, נפח בין 2.0 ל-4.0 ליטרים
 מהירות מרבית:  340 קמ"ש
פורשה 911 (בגרמנית: Porsche 911) היא מכונית ספורט, בעלת ביצועים גבוהים המיוצרת על ידי חברת פורשה הגרמנית החל משנת 1963.
למכונית מנוע בוקסר 6 צילינדרים בתצורה אחורית, תצורה יוצאת דופן וייחודית מן ההיבט ההנדסי בתעשיית הרכב בעולם, כאשר בניגוד מוחלט לרוב המכוניות מנועה ממוקם מאחורי הסרן האחורי של הרכב. עד להצגת סדרת ה-996 בשנת 1998 היו כל מנועיהן של מכוניות הפורשה 911 מקוררי אוויר.
מאז הוצגה לראשונה עוברת הפורשה 911 באופן מתמיד ועקבי שדרוגים ושיפורים מדי כמה שנים המעלים בכל פעם את רף הביצועים. בנוסף שודרגה והותאמה לאורך השנים על ידי חברת פורשה וגם מצד גורמים פרטיים למרוצי מסלול, למרוצי ראלי ולשאר תחרויות מוטוריות. מכונית הפורשה 911 היא המכונית המצליחה ביותר בהיסטוריית מרוצי המכוניות בעולם. במהלך השנים זכתה הפורשה 911 באליפויות ובמרוצים משמעותיים רבים כגון: מרוץ הטארגה פלוריו, דייטונה, סברינג, סילברסטון, מרוץ 1000 הק"מ של נורבורגרינג, 24 השעות של ספא ובמרוץ 24 השעות של נורבורגרינג. בשנת 1979 זכתה מכונית הפורשה 935 - גרסת המרוצים של הפורשה 911 טורבו במרוץ 24 השעות של לה מאן היוקרתי, ובשנת 1984 זכתה הפורשה 953 - גרסת הראלי של הפורשה 911 במרוץ הראלי פאריס-דאקר.
רבים טוענים ובהם מגזין הרכב היוקרתי והנמכר ביותר בבריטניה 'אוטו-אקספרס', כי הפורשה 911 היא מכונית הספורט המפורסמת ביותר בעולם.
בתחרות הבינלאומית של מכונית המאה שנערכה בשנת 1999, הגיעה ה-911 למקום החמישי אחרי הפורד מודל T, מכונית המיני, הסיטרואן DS והפולקסווגן חיפושית.
גרסאות

מאז תחילת מכירתה ב-1964 ועד היום דגמי ה-911 רועננו וחודשו בכל כמה שנים – כל דגם חדש הציג עיצוב מודרני יותר והעלה את רף הביצועים.
בשונה מחברות רכב אחרות, לפורשה פילוסופיית עיצוב שונה: במהלך השנים החברה מתמקדת בפיתוח ובשיפור הדגם מדור לדור, ולא ביצירת דגם מחדש (אבולוציה במקום רבולוציה).
הבולטים בדגמי ה-911 לאורך השנים:
911 קלאסיק- תקופת ייצור 1969-1964
911 קאררה RS- תקופת ייצור 1974-1973
911 טורבו (930)- תקופת ייצור 1989-1974
911 SC- תקופת ייצור 1983-1978
911 3.2- תקופת ייצור 1989-1984
911 בסדרת 964- תקופת ייצור 1993-1989
911 בסדרת 993- תקופת ייצור 1998-1993
911 בסדרת 996- תקופת ייצור 2004-1999
911 בסדרת 997- תקופת ייצור 2011-2005
911 בסדרת 991- תקופת ייצור 2018-2011
911 בסדרת 992- תקופת ייצור 2019
גרסאות > פורשה 911 קלאסיק (1963–1989) > 911 קאררה RS ‏(1973–1974)

בשנת 1973 הוצגה גרסת הקצה של הפורשה 911 בימים ההם: קאררה RS. דגמים אלו נחשבים לבעלי ערך גבוה מאוד על ידי אספנים ומעריצים ונחשבים על ידי רבים לדגמי ה-911 קלאסיק הטובים ביותר בכל הזמנים. RS - ראשי תיבות של המילה Rennsport בגרמנית, אשר פירושה בעברית הוא 'ספורט מרוצים'. השם קאררה הוצג שוב על ידי פורשה לאחר שכבר הוצג בעבר בדגם הפורשה 356 קאררה, ונגזר משמו של מרוץ הקאררה פאנאמריקנה, מרוץ מכוניות אשר נהוג היה להתקיים במקסיקו בשנות ה-50 ובו פורשה ידעה הצלחות רבות. ה-RS נבנתה כדי שפורשה תוכל להתחרות בסבבי המרוצים השונים, על פי חוקי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) חובה על כל יצרן המעוניין לשתף דגם מסוים במרוצים לייצר מספר נתון או רף מינימום מסוים של יחידות המותרות לנסיעה בכביש, כאלה שיקבלו תקינה ראויה וימכרו ללקוחות.
בהשוואה ל-911S הסטנדרטית לקאררה 2.7 RS מנוע אחורי גדול יותר בנפח של 2687 סמ"ק אשר הספקו 210 כ"ס, מערכת הזרקת דלק מכנית (Kugelfischer) של חברת בוש, ציפויי ניקל סיליקון קרביד לצילינדרים, מערכת מתלים משופרת, ספורטיבית וקשה יותר, ספויילר אחורי (דמוי זנב ברווז) אשר נועד לשפר את אחיזת הרכב במהירויות גבוהות, מערכת בלימה גדולה יותר, פגושים קלי משקל, גלגלים אחוריים רחבים יותר (דבר שהצריך קימור קל בשלדת הרכב מעליהם) תא נוסעים מדולל, ממוקד וספרטני יותר, ומושבי רקארו קלי משקל, מה שנתן לקאררה RS בגרסת המרוצים משקל נמוך מרשים של 975 ק"ג, כמו גם הביצועים: 5.5 שניות מ-0 ל-100 קמ"ש, 13.0 שניות מ-0 ל-160 קמ"ש ומהירות מרבית של 238 קמ"ש. משקלה של מכונית הכביש הסדרתית היה 1075 ק"ג. בסה"כ פורשה ייצרה 1580 יחידות מן הקאררה RS אשר אושרו להתחרות בגרופ 4 של ה-FIA, הרבה יותר מרף המינימום של 500 יחידות אשר נדרשה לייצר על מנת להתחרות בסבבי המרוצים השונים, מתוך סך המכוניות ייצרה פורשה 49 יחידות קאררה RS בעלות מנוע גדול עוד יותר בנפח של 2808 סמ"ק ובעל הספק של 292 כ"ס. בשנת 2014 נמכרה במכירה פומבית יחידה אחת של קאררה RS בסכום של 1.42 מיליון דולר אמריקני.
בשנת 1974 הציגה פורשה את הקאררה 3.0 RS, בעלת מנוע בוקסר אחורי 6 צילינדרים בנפח של 2993 סמ"ק אשר סיפק 230 כ"ס. זמן ההאצה מ-0 ל-100 קמ"ש של מכונית זו היה 5.3 שניות, ומהירותה המרבית עמדה על 245 קמ"ש. מחירה של ה-3.0 היה כמעט כפול משל ה-2.7, אבל בתמורה היא הציעה רכב ספורט עם יכולות של רכב מרוץ. שלדת המכונית הייתה דומה מאוד לשלדת הקאררה RSR של 1973 - גרסת המרוצים הקיצונית של פורשה לקאררה RS, ומערכת הבלמים נלקחה הישר מן הפורשה 917 - מכונית המרוצים של פורשה למרוצי סיבולת, מנצחת מרוץ 24 השעות של לה מאן שנתיים ברציפות בשנים 1970 ו-1971.
דגם הקאררה 3.0 RSR נמכר על ידי פורשה לקבוצות מרוץ שונות, והניבה לאלו מיד ניצחונות במרוצים יוקרתיים ועיקריים, כמו גם דגם אבטיפוס מיוחד של הקאררה 3.0 RSR טורבו, אשר הגיע למקום השני במרוץ 24 השעות של לה מאן בשנת 1975, והניב ניצחונות שונים בכמה מרוצים יוקרתיים. מכונית זו הייתה לבעלת משמעות גדולה מאוד, שכן מנועה יהיה לבסיס של חברת פורשה בתחרויות ובמרוצים השונים בשנים הבאות, כמו כן מנוע הטורבו של דגם זה יהווה את התחלת מחויבות פורשה למנועי טורבו ובכללם דגם הטורבו הסדיר לכביש של פורשה, ה-911 טורבו אשר יופיע בשנים הבאות.
גרסאות > פורשה 911 קלאסיק (1963–1989) > סדרת ה-2.7 (1974–1977)

בשנת 1974 הוצגה סדרת G אשר דגמיה זכו לשלושה שינויים משמעותיים: השינוי הראשון הוא גודל נפח המנוע אשר הוגדל ל-2687 סמ"ק מה שנתן מומנט כוח גדול יותר, השינוי השני הוא התקנת פגושים סופגי אנרגיה, אשר נועדו לספוג פגיעה ברכב במהירות נמוכה, אשר היה נדרש במכונית על פי דרישות החוק האמריקני, הפגושים הללו הוטמעו בהצלחה יתירה כחלק מן עיצוב המכונית, ולמעשה נותרו ללא שינוי במשך 15 שנים. השינוי השלישי הוא השימוש במערכת הזרקת דלק מכנית חדשה של חברת בוש הגרמנית, בשניים מתוך שלושה דגמים בהיצע.
דגמי ה-911 וה-911S אמנם שימרו את עיצוב הקשת האחורית הצרה של דגמי ה-2.4L הישנים, אבל שודרגו בהתקנת מנועים חדשים של דגם ה-RS בנפח 2.7 ליטרים ובמיפוי חדש שנתנו הספק של 150 כ"ס ו-175 כ"ס בהתאמה. הדגם הבכיר של ה-911 הקאררה 2.7 MFI יוצר לכל השווקים בעולם מלבד זה של ארצות הברית עם אותו המנוע בהספק 210 כ"ס בעל ההזרקה המכנית של חברת בוש, אותה מערכת מתלים, אותה מערכת בלימה וכו' של דגם הקאררה RS משנת דגם 1973. משקל המכונית היה כ-1075 ק"ג, כמו גם משקל דגם ה-RS טורינג. לעומת זאת מנועה של דגם הקאררה 2.7 CIS ששווקה לשוק האמריקני היה מנוע גרסת ה-S של בעל הספק של 175 כ"ס בלבד בעקבות הצורך לעמוד בתקנות הפליטה של חוקי ארצות הברית. עבור כל דגמי 1974 הוצע כאפשרות לאביזר הספויילר 'זנב הברווז' האחורי אשר הוצג בקאררה RS, כאשר בדגמי השוק האמריקני ספויילר זה הותקן במכוניות כאביזר סטנדרט. בגרמניה אסרו הרשויות בחוק את התקנת זנב הברווז, דבר שהוביל לאפשרות להתקנה בתשלום בדגמי הקאררה 2.7 של השנים 1974–1975 את זנב הלוויתן הגדול של דגם הפורשה 930 טורבו אשר הוצג באותה שנה.
גרסאות > פורשה 911 קלאסיק (1963–1989) > סדרת ה-3.0 (1976–1978)

בשנת 1976 נבנו 113 יחידות אחרונות מדגם הקאררה 2.7 עם מנוע ה-RS עבור השוק הגרמני ו-20 יחידות במרכב טארגה לזה הבלגי. דגמים אלו של הקאררה 2.7 MFI של שנת 1976 הם דגמי הפורשה 911 האחרונים בעלי מנוע ה-RS ומערכת הזרקת הדלק המכנית והוחלפו בשנה זו על ידי דגם הקאררה 3.0 בעל המנוע החדש. דגם ה-3.0 של 1976 כלל קשת רחבה יותר של בית הגלגלים האחוריים ובנוסף הציעה פורשה את התקנת זנב הלוויתן הגדול של דגם הטורבו ואביזרי יוקרה נוספים בתשלום. דגם זה היה זמין בכל השווקים למעט בצפון אמריקה. הקאררה 3.0 הוצגה עם אותו מנוע ה-2994 סמ"ק של דגם ה-930, למעט מגדש הטורבו, מנוע זה עם מערכת הזרקה K-Jetronic של בוש היה בעל הספק של 200 כ"ס, זאת לעומת 210 כ"ס של הקאררה 2.7. על מנת לשפר את עמידות המכונית גל הארכובה ובית תיבת ההילוכים נעשו מאלומיניום במקום מגנזיום. המנוע החדש שהוצג כלל שסתומי יניקה ויציאה גדולים יותר אשר הגדילו מומנט הכח ואפשרו לדגם ה-3.0 להציג ביצועים זהים לאלו של הקאררה 2.7 עם נתון 0–100 קמ"ש ב-6.1 שניות. משקל המכונית עלה קלות ב-45 ק"ג למשקל עצמי של 1120 ק"ג. הקאררה 3.0 יוצרה במרכבי קופה (2,566 יחידות) וטארגה (1,125 יחידות). דגם הקאררה 3.0 היה זמין עם תיבת הילוכים ידנית עם 4 או 5 מהירויות וכן עם תיבת 3 הילוכים אוטומטית (Sportomatic). בסך הכל יוצרו 3691 יחידות ידניות ו-58 יחידות אוטומטיות.
בנוסף בשנת 1976 הציגה פורשה לשוק האמריקני בלבד את דגם ה-911E גרסת 911 מוחלשת יותר עם מנוע 4 צילינדרים בדומה ל-912 (אשר ייצורה הופסק ב-1969). ה-911E הוחלפה לבסוף על ידי הפורשה 924.
גרסאות > פורשה 911 קלאסיק (1963–1989) > 911 טורבו (סוג 930) (1975–1989)

באוקטובר 1974 הציגה פורשה בתערוכת פאריס את הפורשה 911 טורבו, ה-911 הסדרתית הראשונה בעלת מגדש טורבו. על אף ששמה נקרא באירופה בפשטות: 'פורשה 911 טורבו', בצפון אמריקה היא מוכרת בשם: פורשה 930. (930 הוא סימונה הפנימי של ה-911 טורבו בחברת פורשה, סימון שנמשך עד להצגת מחליפתה דגם ה-964 טורבו). שיווקה באירופה החל באביב 1975, ואילו בארצות הברית החלו לשווקה ב-1976. להוציא את מכונית הפורשה 959 אשר יוצרה בכמות מצומצמת, הפורשה 930 הייתה המכונית הבכירה ביותר מבין כל דגמי המכוניות שיוצרו על ידי פורשה בין השנים 1975–1989, ובזמן שהוצגה הייתה למכונית הסדרתית המהירה ביותר בגרמניה.
עיצובה של מכונית ה-911 טורבו מובדל משאר גרסאות ה-911 הרגילות, שינוי זה כולל קימור רחב מעל הגלגלים האחוריים, צמיגים רחבים יותר וספויילר (כנף) אחורי גדול (זנב הלוויתן המפורסם). דגם הטורבו הראשון היה לבעל מנוע בנפח 3.0 ליטר בעל הספק של 260 כ"ס, ותיבת 4 הילוכים ידנית. דגמי הטורבו הראשונים מפורסמים ביכולות ההאצה המרגשות והממריצות שלהן לצד אחיזת כביש תובענית ומתגרה. בשנת הדגם 1978 הוגדל נפחו של מנוע הטורבו ל-3.3 ליטרים כאשר עתה המנוע מפיק 300 כ"ס, בנוסף הותקן במכונית מצנן ביניים (מערכת שאינה נועדה לצינון המנוע אלא לקירור האוויר אשר יונק המנוע, לפני כניסתו לתא הבעירה) מתחת לספויילר האחורי, ובנוסף שדרגה פורשה את מערכת הבלימה של הטורבו ליחידה דומה אשר שימשה את מכונית המרוצים פורשה 917. בעקבות שינויים בתקנות פליטה מזהמת בארצות הברית וביפן, הופסק בשנת 1980 שיווקה של ה-930 בשווקים אלה, לאחר שראשי חברת פורשה החליטו לא להשקיע כספים בשדרוגה של ה-930 לעמידה בתקנות אלו, בחשבם כי ממילא הפורשה 928 תחליף את ה-911 בקרוב. על כל פנים, שיווקה של ה-930 בקנדה נמשך. ב-1981 הציעה פורשה את ה-930 בנוסף למרכב הטורבו הרגיל, במרכב ה-Slantnose - האף המשופע של ה-935 הקיצונית, זאת בנוסף לשדרוג המנוע שהפיק כעת 330 כ"ס. בשנת 1983 זכתה גם גרסת מרכב הטורבו הרגיל לשדרוג מנועה, שהספקו עמד כעת גם כן על 330 כ"ס.
גרסאות > פורשה 911 קלאסיק (1963–1989) > פורשה 934

בסיסה של הפורשה 930 שימש למעשה בשנת 1976 לייצור הפורשה 934 - גרסת המרוצים של הפורשה 911 טורבו לגרופ 4 של ה-FIA, אשר השתתפה רבות במרוצי לה-מאן ובמרוצים אחרים, ובכללם כמה מן המאבקים הגדולים יחד עם הב.מ.וו 3.0 CSL באט-מוביל. הפורשה 934 הוצגה לעונת המרוצים 1976 ויוצרה במשך שנתיים בשנים 1976 ו-1977 בכמות של 400 יחידות. המכונית הייתה במשקל 1090 ק"ג מצוידת במנוע טורבו 6 צילינדרים אחורי בעל הספק של 480 כ"ס בדגם הראשון ו-550 כ"ס בדגם של שנת 1977, זמן תאוצת מ-0 ל-100 קמ"ש ארך 3.9 שניות ומהירות השיא הייתה 300 קמ"ש.
גרסאות > פורשה 911 קלאסיק (1963–1989) > פורשה 935

מכונית חשובה נוספת שהוצגה בשנת 1976 היא הפורשה 935. מכונית זו היא גרסת המרוצים של הפורשה 911 טורבו וקיצונית עוד יותר מדגם ה-934. הפורשה 935 יועדה להתחרות בגרופ 5, הקטגוריה הבכירה של ארגון FIA ופותחה ישירות ממכונית האב טיפוס פורשה קאררה RSR טורבו בעלת מנוע ה-2.1 ליטר אשר סיימה בשנת 1974 במקום השני בדירוג הכללי של מרוץ 24 השעות של לה-מאן. בניגוד ל-930 ול-934, ה-935 היא בעלת אף משופע (Slantnose). בדגמה הראשון הייתה ה-935 מצוידת במנוע בוקסר 6 צילינדרים בנפח 3.0 ליטרים שהספקו היה 560 כ"ס. בין השנים 1979–1977 זכתה הפורשה 935 שלוש פעמים ברציפות באליפות העולם למכוניות ספורט, בשנת 1979 זכתה בניצחון הכללי במרוץ 24 השעות של לה מאן והשיגה ניצחונות במרוצים יוקרתיים נוספים כגון: מרוץ נורבורגרינג, סילברסטון, סברינג דייטונה ועוד.
ה-930 הוחלפה בשנת 1990 על ידי דגם הפורשה 964 טורבו, בסה"כ בין השנים 1975–1989 ייצרה פורשה 21,589 יחידות מה-930.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
פורשה 911 טורבו (930) ביצועים
| דגם | 0-60 מייל לשעה | 0-100 קמ"ש | 0-160 קמ"ש | 0-200 קמ"ש | 1 ק"מ | מהירות מרבית |  |
| 1975 260 כ"ס  | 5.2 ש' | 5.5 ש' | 12.4 ש' | 20.1 ש' | 24.2 ש' | 246 קמ"ש |  |
| 1978 300 כ"ס  | 5.0 ש' | 5.4 ש' | 12.0 ש' | 19.7 ש' | 24.4 ש' | 260.9 קמ"ש |  |
| 1983 330 כ"ס Slantnose  | 4.7 ש' | 4.85 ש' | ? | ? | ? | 275 קמ"ש |  |
| 1984 330 כ"ס  | 4.6 ש' | 4.8 ש' | 11.6 ש' | 17.7 ש' | 23.8 ש' | 278 קמ"ש |  |
| 1989 330 כ"ס 5 הילוכים  | 4.9 ש' | 5.1 ש' | 12.0 ש' | 20.4 ש' | 24.6 ש' | 260 קמ"ש |  |
גרסאות > פורשה 911 קלאסיק (1963–1989) > 911SC ‏(1978–1983)

בשנת 1978 הציגה פורשה גרסה חדשה תחת השם פורשה 911SC (ר"ת סופר-קאררה). מנוע המכונית היה בוקסר 6 צילינדרים אחורי בנפח 3.0 ליטרים ובהספק מוקטן ל-180 כ"ס, זאת לעומת 200 כ"ס בדור הקאררה 3.0 הקודם. לאחר שיווק דגם זה החלו מהנדסי החברה לחוש כי משקלם של אביזרי היוקרה ושל רכיבי מערכות הבטיחות ובקרת הפליטות המותקנים במכונית פוגמים בחויית הנהיגה ופוגעים בביצועי המכונית החדשה במיוחד אל מול הדורות הקודמים קלי המשקל ובעלי ההספקים הגבוהים יותר, על כן בשנת 1980 הספק המנוע הועלה ל-188 כ"ס והועלה פעם נוספת ל-204 כ"ס בשנת 1981. עם זאת, עקב תקנות בקרת פליטה מחמירות כל דגמי המכוניות שנמכרו בשוק האמריקני נשארו עם המנוע המקורי בדחיסה הנמוכה של 180 כ"ס לאורך כל שנות שיווק סדרת ה-911SC. תקנות אלה והספק נמוך זה אפשרו למכוניות אלו באמריקה הצפונית להשתמש בבנזין באוקטן נמוך. כל דגמי סדרת ה-911SC כללו מערכת הזרקת דלק של חברת בוש ותיבת הילוכים ידנית בעלת 5 הילוכים. בשנת 1980 פורשה הציעה את חבילת ה-M439, גרסת מהדורה מיוחדת של ה-911SC תחת השם וייסאך הקרויה על שם העיר בגרמניה בה שוכן מרכז המחקר של החברה. חבילה זו הקנתה למכונית מראה ספורטיבי יותר כאשר כללה את הספויילר האחורי הגדול ואת הפגוש הקדמי הספורטיבי של דגם הטורבו, חישוקי סגסוגת צבועות בצבע גוף הרכב ואביזרי נוחות נוספים כסטנדרט.
אספני פורשה החשיבו את ה-SC כ-911 קלאסיק האמינה ביותר. בשנת 1981 בתערוכת הרכב בפרנקפורט הוצגה גרסת קונספט (מכוניות קונספט נועדו להציג בתערוכות רכב רעיונות, טכנולוגיה חדשה או עיצוב חדש) ל-911 קבריולה, בנוסף להיותה קבריולה אמיתית לעומת הטארגה, היא גם הציגה מערכת הנעה כפולה אף על פי שרעיון זה נזנח בסופו של דבר עם תחילת ייצורה. ה-911 קבריולה הראשונה הופיעה לקראת סוף שנת 1982 כדגם ששווק כשנת 1983. ה-911 קבריולה הזאת הייתה למעשה הקבריולה הראשונה של חברת פורשה מאז הפורשה 356 שייצורה הופסק באמצע שנות השישים. עד מהרה התברר כי ה-911 קבריולה פופולרית מאוד עם מכירתן של 4,214 יחידות בשנת הצגתה, למרות מחירה הגבוה בהשוואה לדגם הטארגה. מאותה שנה פורשה הציעה גרסאות קבריולה לכל דגמי ה-911 השונים שבאו אחריה.
בנוסף בשנה זו חברת פורשה החליטה החלטה אסטרטגית חשובה מאוד, בשנת 1979 החליטה חברת פורשה כי מכונית הפורשה 928 החדשה שלה תחליף את הפורשה 911, אולם, מכירותיה של ה-911 היו כ"כ רבות עד כי פורשה החליטה למשוך בחזרה את החלטתה, ובמקביל 'להזרים דם חדש יותר' ל-911. מאוחר יותר טען פיטר שוץ - יו"ר חברת פורשה בין השנים 1981–1987 כי:
ידענו שעשינו את הדבר הנכון, מכונית הפורשה 911, הסמל של החברה, ניצלה, ואני מאמין שהחברה כולה ניצלה יחד איתה
בסה"כ הפיקה חברת פורשה 58,914 יחידות מדגם ה-911SC.