stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איסלה דל סול
ארכאולוגיה > היסטוריה של התיישבות

האי היה מיושב ברציפות מלפחות 2200 לפני הספירה ועד היום. יש התיישבות משמעותית בתקופת שלב העיצוב המוקדם  (1800–1100 לפנה"ס), תקופת שלב העיצוב התיכון (1100–500 לפנה"ס) ותקופת שלב העיצוב העליון (500 לפנה"ס – 500 לספירה).
כלי החרס המתועדים הקדומים ביותר באי מתוארכים בין 1426 ל-1316 לפני הספירה.
ההתיישבות משמעותית ביותר היא של תרבות טיוואנאקו באי. האתר של "צ'וקריפופאטה" (Chucaripupata) היה אתר טקסים מרכזי של טיוואנאקו שנמצא מעל הטיטי קאלה, שהתפרסם בגלל האינקה.
כל האתרים הללו ממוקמים בצד המערבי של האי.
אתר "צ'וקריפופאטה" נמצא רק כמה מאות מטרים מטיטי קאלה, ומיד מעליהם נמצא מחשוף סלע המכונה "מורוקטה" (Murokata). לכן ייתכן ש""מורוקטה"" היה "הסלע הקדוש" של תרבות טיוואנאקו.
העדויות הארכאולוגיות מצביעות על כך שלא היה שימוש במורוקטה או בטיטי קאלה במהלך תקופת הביניים המאוחרת (בערך 1000–1450 לספירה). עם כיבוש אזור טיטיקקה הדרומי על ידי האינקה הוסב אזור טיטי קאלה לאחד מיעדי העלייה לרגל החשובים ביותר במדינת האינקה, שווה ערך לאורקל המפורסם בפצ'אקמק על החוף שמדרום ללימה.
חקירות ארכאולוגיות תת-מימיות שנערכו מחוץ לאי בשנים 1989–92 הובילו לגילוי חפצים גם של האינקה וגם של טיאוואנקו. אלו מוצגים כעת במוזיאון באתר בצ'יאפמפה.
גלריה

חורבות פייקוקייאנה, בקצה הדרומי של האי.
שביל הליכה במורד מרכז האי.
לבני בוץ מתייבשות בשמש
חורבות האינקה
טיטי קאלה, אתר קדוש לאינקה באי
ביאורים

↑  התקופה הקדם-קלאסית או שלב העיצוב (Formative stage) הוא השם המקובל לאחת מחמש התקופות בפרהיסטוריה של אמריקה על פי החלוקה של ויילי ופיליפס בספרם "שיטה ותאוריה בארכאולוגיה אמריקאית" מ-1958.
הערות שוליים

↑  Stanish, Charles 2003, Ancient Titicaca. University of California Press
1 2 3  Stanish, Charles; Burger, Richard L.; Cipolla, Lisa M.; Glascock, Michael D.; Quelima, Esteban (בדצמבר 2002). "Evidence for Early Long-Distance Obsidian Exchange and Watercraft Use from the Southern Lake Titicaca Basin of Bolivia and Peru". Latin American Antiquity. 13 (4): 444–54. doi:10.2307/972225. JSTOR 972225. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Ybert, Jean-Pierre (2012). "Ancient lake environments as deduced from pollen analysis".  In Dejoux, C. (ed.). Lake Titicaca: A Synthesis of Limnological Knowledge. pp. 49–62. ISBN 978-94-011-2406-5.
↑  Cross, Scott L.; Baker, Paul A.; Seltzer, Geoffrey O.; Fritz, Sherilyn C.; Dunbar, Robert B. (2001). "Late Quaternary Climate and Hydrology of Tropical South America Inferred from an Isotopic and Chemical Model of Lake Titicaca, Bolivia and Peru". Quaternary Research. 56 (1): 1–9. Bibcode:2001QuRes..56....1C. doi:10.1006/qres.2001.2244.
↑  Baker, Paul A.; Rigsby, Catherine A.; Seltzer, Geoffrey O.; Fritz, Sherilyn C.; Lowenstein, Tim K.; Bacher, Niklas P.; Veliz, Carlos (2001). "Tropical climate changes at millennial and orbital timescales on the Bolivian Altiplano". Nature. 409 (6821): 698–701. doi:10.1038/35055524. PMID 11217855.
↑  Baker, P. A.; Seltzer, Geoffrey O.; Fritz, Sherilyn C; Dunbar, Robert B.; Grove, Matthew J.; Tapia, Pedro M.; Cross, Scott L.; Rowe, Harold D.; Broda, James P. (2001). "The History of South American Tropical Precipitation for the Past 25,000 Years". Science. 291 (5504): 640–3. Bibcode:2001Sci...291..640B. doi:10.1126/science.291.5504.640. PMID 11158674.
אלבר גולסטרנד

| --- | --- |
אלבר גולסטרנד
אלבר גולסטרנד
 לידה:  5 ביוני 1862 לנדסקרונה, שוודיה 
 פטירה:  28 ביולי 1930 (בגיל 68) פרוכיית אוסקר, שוודיה 
 ענף מדעי:  אופתלמולוגיה
 מקום מגורים:  שוודיה
 מקום קבורה:  נורה בגרבנינגספלאצן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אופסלה 
 מוסדות:  אוניברסיטת אופסלה 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1911)  פרס ביורקן (1906)  מדליית גרייפה (1928) 
 תרומות עיקריות
 מחקרים בתחום האופטיקה והשתקפות האור בעין
 
אלבר גולסטרנד (בשוודית: Allvar Gullstrand;‏ 5 ביוני 1862 – 28 ביולי 1930) היה אופתלמולוג ואופטיקאי שוודי.
ביוגרפיה

גולסטרנד נולד בלנדסקרונה, שוודיה. בין השנים 1894–1927 היה פרופסור לאופתלמולוגיה ולאופטיקה באוניברסיטת אופסלה. הוא השתמש בשיטות מתחום המתמטיקה הפיזיקלית למחקר של תמונות אופטיות ושל השתקפות האור בעין. על עבודתו בתחום זה, הוא קיבל פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה ב-1911.
גולסטרנד ידוע גם בשל מחקריו על אסטיגמציה ובשל שיפור של האופטלמוסקופ ושל עדשות לשימוש לאחר הסרת קטרקט מהעין.
הוא נבחר לחבר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים ב-1905 ושימש כחבר בוועדת הפרסים של האקדמיה בתחום הפיזיקה. בתקופת שירותו בוועדה, הוא השתמש במעמדו כדי לבלום את איינשטיין מלקבל פרס נובל לפיזיקה על תורת היחסות, שגולסטרנד האמין שהיא שגויה.
גולסטרנד נישא לסיגנה ברייטהולץ (1862–1946) ב-1885. הוא נפטר בסטוקהולם ושם נקבר בבית הקברות "נורה בגרבנינגספלאצן".
אירה יאן

| --- | --- |

אירה יאן בירושלים, 1908
 לידה:  2 בפברואר 1869 קישינב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  24 באפריל 1919 (בגיל 50) תל-אביב, מנהלת שטחי האויב הכבושים 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 תאריך עלייה:  1906
 תחום יצירה:  ציור, תרגום, ספרות 
 בן או בת זוג:  Dmitry Slepian 
 
ירושלים החדשה, הקומונה הירושלמית שליד בצלאל. אירה יאן יושבת משמאל, בלבן. עוד בתמונה: רחל ינאית בן-צבי (עומדת מימין), בוריס שץ (לידה), יצחק בן-צבי (יושב מימין).
ציור של אירה יאן שאבד, הצילום מאוסף רחל ינאית
מודעה של אירה יאן בעיתון הצבי 1908
אִירָה יאן (ברוסית: И́ра Ян; לעיתים נכתב יַן) הוא שם העט של הציירת והסופרת אסתר יוֹסֶלביץ' סלֶפּיַאן (Эсфи́рь Иосиле́вич Слепя́н; ‏2 בפברואר 1869 – כ"ה בניסן תרע"ט, 24 באפריל 1919), שנודעה כאהובתו של חיים נחמן ביאליק וכחברה בקומונת האמנים "בצלאל".
תולדות חייה

אסתר יוסילביץ' נולדה בשנת 1869 בקישינב שבבסרביה, רוסיה, למשפחה מתבוללת. אביה יוסף יוסילביץ היה עורך דין בעל מהלכים בציבור הרוסי. עוד בנעוריה עברה עם משפחתה לאודסה. לאחר לימודיה בגימנסיה השתלמה בבית ספר לאמנות ונטלה את הכינוי "אירה יאן". היא כתבה מספר סיפורים ברוסית והתחברה לחוגי מהפכנים של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית (ס"ר), בה הכירה את בעלה, דמיטרי סלֶפּיַאן (Слепян). לזוג נולדה בת, לנה.
ב-1903 זועזע עולמה עקב פרעות קישינב. על רקע זה הכירה את ביאליק. כתוצאה מהיכרות זו עזבה את חוגי המהפכנים ונפרדה מבעלה. על פגישתה עם ביאליק כתבה: "מאושרת הייתי למגע משוררנו הדגול, הוא שהשיבני לעמי, הוא שהחזירני לעצמי"
ב-1906 עלתה לארץ ישראל עם בתהּ, ומ-1908 התיישבה בירושלים והתחברה לרחל ינאית בן-צבי ויצחק בן-צבי ולחוג ירושלים החדשה שכלל את ינאית, בוריס שץ, יהושע ברזילי ואחרים. יחד עמם התגוררה בשכונה קטנה לצד בניין "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", באווירה של קומונה. היא תרגמה לרוסית את הפואמות "מגילת האש" ו"מתי מדבר" מאת ביאליק, טיילה בירושלים בחברת רחל ינאית בן-צבי שהפכה לידידת נפשה, וציירה ממראות ירושלים בסטודיו סמוך למבנה בצלאל. בימים בהם התגוררה בירושלים פרסמה מדי פעם מאמרים קצרים ופואמות בעיתונים הצבי והאור של אליעזר בן-יהודה (כך למשל מאמרה 'הדממיה' על הקבורה היהודית בירושלים בעיתון האור כמו כן הייתה שותפה להקמת הגימנסיה העברית רחביה, שבה למדו במחזור הראשון בתה וילדיו של יהושע ברזילי. היא אף לימדה ציור בגימנסיה.
ב-1914, בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עברה, יחד עם סגל הגימנסיה ורבים מבני הקומונה לתל אביב והתגוררה בבית אדלר. בתל אביב המשיכה ללמד ציור בגימנסיה הרצליה ובין היתר הייתה מורתו של נחום גוטמן. ב-1917, גרשו השלטונות הטורקיים את יהודי תל אביב ונתיני רוסיה בעיר, ואיירה גורשה לאלכסנדריה. באלכסנדריה חלתה בשחפת וחיה בעוני במשך כארבעה חודשים. תמונותיה הוסתרו בחפזה, כאשר חזרה לתל אביב לא מצאה אותן. היא נפטרה משחפת ומשברון לב עקב אובדן עבודת חייה ב-1919 ונקברה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב, מבלי שהוכרה כאמנית וללא כל מוניטין.
יחסיה עם ביאליק

יחסיהם של ביאליק ואירה יאן לא היו ידועים לציבור. מעט מהם נחשף לראשונה על ידי הסופר, משה שמיר, במאמרו "אהבת ביאליק", שפורסם בירחון "מאזניים", בדצמבר 1972. במאמר לא תוארה אהבתם, אך הובהר ששררו ביניהם יחסים שמעבר ליחסי עבודה שבין סופר למאיירת ספריו. במחקרים שנערכו בעיקר משנות ה-80 של המאה ה-20 ואילך עולה מסכת אהבתם של ביאליק ואירה יאן. הם נפגשו בקישינב על רקע הפרעות. אירה יאן, שהייתה נשואה ואם לבת, התאהבה במשורר ונטשה את בעלה ואת אמונותיה. ביאליק היה נשוי ומיואש מכך שהוא ואשתו לא הצליחו להביא ילדים לעולם ונמשך בעליל לציירת. לפי דעת חוקרים (ביניהם זיוה שמיר והלל ברזל) לפחות שני שירים של ביאליק, "הולכת את מעמי" ו"לנתיבך הנעלם", הוקדשו לאירה יאן.
בעקבות התורה הציונית שספגה אירה יאן מביאליק היא מיהרה לעלות לארץ ישראל, מתוך אמונה שאהובה ימהר לבוא אחריה, אולם ביאליק עלה לארץ ישראל רק לאחר מותה.
ב-29 מרץ 1909 ביאליק הגיע לביקור בארץ והתקבל בהערצה רבה על ידי היישוב היהודי. לא ידוע אם במהלך הביקור הוא פגש את אירה ומכל מקום במכתבה האחרון אליו, ב-1912, היא כותבת: "שרה אומרת שאתה מתכונן לבוא לפסח. אינני יודעת אפילו אם עליי לשמוח. לראותך כך, כמו לפני שלוש שנים, לכוד ברשתו של כל הקהל הזה, המדכאת? אתה כל כך חסר אונים בתוכה".
בניגוד לאירה יאן שהקריבה את כל אשר היה לה, ביאליק חי בפחד מתמיד פן תתגלה פרשת האהבים ותעיב על שמו הטוב, וניתק את הקשר עמה זמן מה לאחר שעלתה לארץ. רק בשנת 1972 התגלה צרור מכתבים בעיזבונו של ביאליק שגילה את סודו הגדול. הצרור הוסתר יחד עם חומרים נוספים על ידי אוצר בית ביאליק במשך 40 שנה, משה אונגרפלד, על מנת שלא יכתים את שמו של המשורר הנערץ. חומרים נוספים התגלו לאחר מותו של אונגרפלד בשנת 1983. מחקריה של נורית גוברין מתארים את פרטי חייה ומדגישים את פעילותה הספרותית והציבורית, כאדם עצמאי ויוצר. לדעתה של זיוה שמיר חלקים גדולים מיצירתו של ביאליק מושפעים במישרין מן הקשר שהיה לו עם אירה יאן, אשר מהווה, לדעתה, את פרשת האהבה המרכזית של חייו.
לקריאה נוספת

רחל ינאית בן-צבי, אירה-יאן, ירושלים: הוצאת מ' נוימן, תשכ"ה. (אלבום)
נורית גוברין, "אשה לבדה: הציירת אירה יאן כמספרת ארץ-ישראלית"; "מבוא כהצהרת אהבה מוסווית: בין אירה יאן לביאליק". בתוך: דבש מסלע - מחקרים בספרות ארץ ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1989, עמ' 354 - 392; 393 - 407.
זיוה שמיר, לנתיבה הנעלם: עקבות פרשת אירה יאן ביצירת ביאליק (ערך חיים כהן), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"ס 2000.
אידה צורית, אהבת חיים (אהבתה הטראגית של הציירת אירה יאן לחיים נחמן ביאליק), ירושלים: כתר, 2000. (ספרות יפה)
רות בקי-קולודני, הכניסיני תחת כנפך: מסע בעקבות אירה יאן (תרגומי מכתבים מרוסית מאת פטר קריקסונוב, ויקטור רדוצקי, אהרן אורמיאן), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2003. (ביוגרפיה)
שלמה שבא, חוזה ברח: סיפור חייו של חיים נחמן ביאליק, הוצאת דביר, 1990. (ביוגרפיה)
מאמרים:
משה שמיר, 'אהבת ביאליק [את אירא יאן]', מאזנים לו (תשל"ג), 11–19.
משה אונגרפלד, 'חמש אגרות חדשות של ח.נ. ביאליק [אל] אירא יאן', מאזנים לו (תשל"ג), 5–10.
נורית גוברין, '"מיומנה של ירושלמית": הציירת אירה יאן כמספרת ארצישראלית', עתון 77 46 (תשמ"ד), 44–47.
נורית גוברין, 'מבוא כהצהרת אהבה מוסווית: הערות למבוא של אירה יאן לספר תרגומיה לרוסית את "מגילת האש" ו"מתי מדבר" מאת ח.נ. ביאליק', מאזנים סא, 3–4 (תשמ"ז) 19–22.
רקפת ידידיה, 'אישה מחפשת משמעות בציונות: על דמותה של הציירת אירה יאן', מאזנים עא, 6 (תשנ"ז), 104–111.
זיוה שמיר, 'עסקי מכחול בשפופרת: בעקבות אירה יאן - מסע ביצירת ביאליק', מאזנים עד, 9 (תש"ס), 26–30.
אידה צורית, 'אומרים אהבה יש: סיפור אהבתם של חיים נחמן ביאליק והציירת אירה יאן', פנים 14 (2000), 116–120.
אידה צורית, 'מגבורה היסטורית לרומן בדיוני: בעקבות "אהבת חיים", רומן על הציירת אירה יאן הידועה כ"אהובתו של ביאליק"', דימוי 21 (תשס"ב), 24–26.
יערה בן-דוד, 'מסע ביוגרפי בעקבות אירה יאן', מאזניים עח, 1 (תשס"ד 2004), 12–13.
Nurit Govrin, 'A woman alone: The artist Ira Jan as writer in Eretz Yisrael,' in: Deborah S. Bernstein (Ed.), Pioneers and Homemakers: Jewish Women in Pre-State Israel, Albany: State University of New York Press, 1992, pp. 165-181.
הערות שוליים

↑  זיוה שמיר, משייקספיר ועד ביאליק: סיפורן של הנשים שהלכו אחר האהבה ושילמו מחיר כבד, באתר ynet, 5 באוגוסט 2024
↑  מגילת האש בפרויקט בן-יהודה.
↑  מתי מדבר בפרויקט בן-יהודה.
↑  האור, 23 באוגוסט 1910.
↑  זיוה שמיר, לנתיבה הנעלם - עקבות פרשת אירה יאן ביצירת ביאליק, הקיבוץ המאוחד, 2000, עמ' 7
↑  הולכת את מעמי בפרויקט בן-יהודה.
↑  לנתיבך הנעלם בפרויקט בן-יהודה.
↑  פרופ. זיוה שמיר, האמנם לא הותיר ביקורו של ביאליק בארץ כל הד ביצירתו? - (עמ' 4), באתר מחקרים בספרות עברית, ‏2021-07-30
| חיים נחמן ביאליק |
| --- | --- | --- |
| שירים | אל הציפור • תחזקנה • אם יש את נפשך לדעת •  הכניסיני תחת כנפך • על השחיטה • בעיר ההרגה • המתמיד • מתי מדבר • הבריכה • מגילת האש • לא זכיתי באור מן ההפקר • שיר העבודה והמלאכה • למתנדבים בעם • אכן חציר העם • ראיתיכם שוב בקוצר ידכם • שירתי • זוהר • ביום קיץ יום חום • בגינה • עציץ פרחים • שיר לחמוטל • שבת המלכה • פרש • קן ציפור • הפרח לפרפר • הפרפר לפרח • בין העצים הירקרקים‎ • היא יושבה לחלון • נדנדה • מעבר לים • מתי מדבר האחרונים • יהי חלקי עמכם • לכבוד החנוכה • בערוגת הגינה • מקהלת נוגנים • קומי צאי • יש לי גן • הקיץ גווע • אחרי מותי • לבדי •  תרזה יפה • לא ביום ולא בלילה • בין נהר פרת ונהר חדקל • בשל תפוח |  |
| סיפורים | ספר האגדה • אלוף בצלות ואלוף שום • גילוי וכיסוי בלשון • החצוצרה נתביישה • אריה "בעל גוף" • התרנגולים והשועל • שירים ופזמונות לילדים • אגדת שלושה וארבעה • ויהי היום • מסע הדג‎ • ספיח • יום השישי הקצר • מאחורי הגדר |  |
| הנצחה | קריית ביאליק • בית ביאליק • גבעת ח"ן • פרס ביאליק • כפר ביאליק • שדרות ח"ן (תל אביב) • כיכר ביאליק • מוסד ביאליק • רחוב ביאליק (תל אביב) • קמפוס ביאליק-רוגוזין • שדרות ח"ן (רחובות) • רחוב ביאליק (רמת גן) |  |
| ערכים קשורים | מאניה ביאליק‎ • אירה יאן • מרדכי עובדיהו • משה אונגרפלד • ראדי • אהל שם • עונג שבת |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 279441  NLI: 987007569872205171  BnF: cb14516062s (data)  GND: 123105803  ISNI: 0000 0000 9764 0936  LCCN: no00103887  ULAN: 500481278  VIAF: 5164558   WorldCat (עם VIAF): 5164558
אווה מרסיל

| --- | --- |
מרסיל, 2012
מרסיל, 2012
 לידה:  30 באוקטובר 1984 (בת 39) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 שם במה:  Miss Eva 
 שם לידה:  Eva Marcille Pigford 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2004
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קלארק אטלנטה  תיכון וושינגטון 
 בן או בת זוג:  ניק קאנון (2005–2005) 
 מספר צאצאים:  3
 פרסים והוקרה:  פרסי הוליווד הצעירה 
 http://evamarcille.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
אווה מרסיל סטרלינג (באנגלית: Eva Marcille Sterling; נולדה ב-30 באוקטובר 1984), ידועה בשם הבמה אווה מרסיל, היא שחקנית, מנחת טלוויזיה ודוגמנית אופנה אמריקאית. זוכת העונה השלישית של תוכנית הריאליטי "הטופ מודל הבאה".
בעבר הוצגה בכלי התקשורת בשמה המקורי, אווה פיגפורד (Eva Pigford), אך שינתה את שמה מטעמים מקצועיים.
ראשית חייה

אווה מרסיל פיגפורד נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה, לאם אפרו-אמריקאית ולאב פוארטו ריקני. שמה האמצעי, מרסיל, הוא מיזוג של שמותיהן של סבותיה: מרג'ורי ולוסיל.
למדה באוניברסיטת קלארק אטלנטה שבאטלנטה, ג'ורג'יה, ונשרה ממנה לאחר זכייתה בעונה השלישית של "הטופ מודל הבאה".
קריירה > דוגמנות

בסוף שנת 2004, מרסיל זכתה בעונה השלישית של תוכנית המציאות "הטופ מודל הבאה", לאחר שגברה על מתחרותיה יאיא דה קוסטה ואמנדה סוופורד. פרסיה כללו חוזה עם חברת הקוסמטיקה "CoverGirl (אנ')", כתבה במגזין "Elle" וחוזה דוגמנות עם סוכנות "פורד מודלס".
מרסיל הופיעה על שערי המגזינים "Brides Noir",‏ "Women's Health and Fitness"‏ (מאי 2005),‏ "King magazine" (יוני 2005),‏ "IONA" (נובמבר 2005) ו-"Essence".
מרסיל דגמנה לחברות "CoverGirl (אנ')", ‏"DKNY", "סמסונג", "רד" ו-"Apple Bottoms (אנ')" ולמגזינים "Jewel",‏ "In Touch Weekly",‏ "WeTheUrban",‏ "UNleashed", ‏"Star", ‏"Elle" ו-"Elle Girl".
עבודות המסלול שלה כוללות דוגמנות למארק באוור (סתיו 2005), "Elle Girl presents Dare To Be You: Wal-Mart Meets America's Next Top Model 2005", גראני סטרוק (סתיו 2005), דבורה לינדקוויסט (אביב 2006), "Naqada" (אביב 2006) ו-"Monarchy" (סתיו 2007).
ב-15 בנובמבר 2006 עזבה את סוכניה בני מדינה וטיירה בנקס. עם מעברה לסוכנות חדשה, הסירה באופן רשמי את השם "פיגפורד" משמה, והחליפה אותו בשמה האמצעי, מרסיל. היא הסבירה כי מהלך זה נבע מרצונה לפתח קריירת משחק בזכות כישרונה במשחק ולא כתוצאה מפרסומה כדוגמנית.
כיום חתומה בסוכנות "אל. איי. מודלס".
קריירה > טלוויזיה

מרסיל הנחתה את תוכנית המציאות של רשת BET J, ‏"My Model Looks Better Than Your Model", וכן את "Rip the Runway" של BET.
מרסיל הופיעה במספר וידאו-קליפים, כמו "Baby" של אנג'י סטון, "I Get Money" של 50 סנט ו-"DJ Play a Love Song" של ג'יימי פוקס.
בשנת 2006 לוהקה מרסיל לתפקיד קבוע בסדרה "The Wedding Album" של רשת FOX, אך זו בוטלה עוד לפני עלייתה לאוויר.
בשנת 2008 הצטרפה לקאסט הסדרה "צעירים חסרי מנוח", בתפקיד האם הצעירה טיירה המילטון. לאחר מספר חודשים, דמות זו, שנועדה להופיע מספר פרקים מצומצם, הפכה לדמות קבועה בסדרה. בשנת 2009 מרסיל הייתה מועמדת לפרס "NAACP Image" על תפקידה בסדרה, וזכתה עליו בפרס הוליווד הצעירה.
בשנת 2010 הנחתה את עונתה הראשונה של תוכנית המציאות מבית Oxygen, ‏"Hair Battle Spectacular".
מרסיל הופיעה כשחקנית אורחת במספר סדרות של רשת UPN ולאחר מכן של רשת CW שנוצרה ממיזוג רשת UPN עם רשת WB. כמו כן השתתפה בתפקידים קטנים במספר סרטי קולנוע.
חיים אישיים

ביולי 2006 החלה מרסיל לצאת עם השחקן לאנס גרוס. בני הזוג התארסו ב-24 בדצמבר 2008 ונפרדו במרץ 2010. היא יצאה עם הראפר פלו רידה משנת 2010 עד 2012. בשנים 2013–2014 יצאה מרסיל עם הראפר קווין מק'קול. ב-31 בינואר 2014 נולדה בתם.
מרסיל התארסה לעורך הדין מייקל סטרלינג באטלנטה בדצמבר 2017. הם התחתנו ב-7 באוקטובר 2018. לבני הזוג שני בנים, שנולדו באפריל 2018 ובספטמבר 2019. בשנת 2019 ייסדה את חברת cEVAd.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2005 | The Walk | סידני לי |  |
| 2006 | Premium | פארה |  |
| 2006 | Crossover | ונסה |  |
| 2007 | אני חושב שאני אוהב את אשתי | הופ |  |
| 2009 | Super Capers | כתבת חדשות |  |
| 2012 | Note to Self | קארן וולס |  |
| 2013 | 24 Hour Love | לאה |  |
| 2015 | Sister Code | שיילה |  |
| 2017 | The Cheaters Club | אוליב |  |
| 2017 | Miss Me This Christmas | טריש מק'דונלד | גם מפיקה-שותפה |
| TBA | Bid for Love 2 | לינדה |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2004 | הטופ מודל הבאה | מתחרה | תוכנית מציאות; זוכת העונה השלישית |
| 2005 | Wild 'n Out | עצמה | 2 פרקים |
| 2005 | קווין היל | סנדרה קלארק | 2 פרקים |
| 2007 | משחקות את המשחק | עצמה | פרק: "Out of Bounds" |
| 2007 | סמולוויל | טיילר קרנשואו | פרק: "Fierce" |
| 2007 | כולם שונאים את כריס | מיס קראבטרי | פרק: "Everybody Hates Minimum Wage" |
| 2007–2012 | Tyler Perry's House of Payne | טרייסי אוונס | 16 פרקים |
| 2008–2009 | צעירים חסרי מנוח | טיירה המילטון | 72 פרקים |
| 2009 | The Assistants | אליסיה ג'יימס | פרק: "The Break Up" |
| 2011 | The Boys & Girls Guide to Getting Down | יסמין | סרט טלוויזיה של קומדי סנטרל |
| 2011 | Let's Stay Together | ריינל | פרק: "Your Arm's Too Short to Box with Grandparents" |
| 2014 | The Fright Night Files | מרלה פטרס | סרט טלוויזיה של TV One |
| 2015 | Fear Files | מרלה פטרס | סרט טלוויזיה של TV One |
| 2015–2016 | Born Again Virgin | טארה | תפקיד ראשי (2 עונות); 14 פרקים |
| 2021 | Adventures in Christmasing | טיילור | סרט טלוויזיה של VH1 |
| 2021–הווה | All the Queen's Men | מרילין "מאדאם" דיוויל | תפקיד ראשי (3 עונות); 46 פרקים |
| 2022 | Hello | אליסיה גרגורי | סרט טלוויזיה של BET+ |
| 2022 | A Christmas Fumble | ניקול בארנס | סרט טלוויזיה של OWN גם מפיקה בפועל |
| 2022 | A New Diva's Christmas Carol | זירו | סרט טלוויזיה של VH1 |
| 2022–2023 | Sistas | מרילין "מאדאם" דיוויל | 9 פרקים |
הערות שוליים

1 2  Eva Marcille interview at B. Scott. YouTube.
↑  "Eva Pigford wins UPN America's Next Top Model". Reality TV world. נבדק ב-26 בדצמבר 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Profile: Eva Pigford". Fashion Model Directory. אורכב מ-המקור ב-12 באוגוסט 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Fall 2005 Designers Marc Bouwer". Olympus Fashion Week. אורכב מ-המקור ב-אוגוסט 21, 2006.
↑  "Eva Marcille and Lance Gross Breakup EXCLUSIVE". Essence.com. 24 במרץ 2010. נבדק ב-21 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Eva Marcille talks heartbreak". S2SMagazine. 11 בספטמבר 2012. אורכב מ-המקור ב-8 בדצמבר 2013. נבדק ב-21 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Blumm, K.C. (1 בפברואר 2014). "Eva Marcille Welcomes Daughter Marley Rae". People.com. נבדק ב-19 במרץ 2018. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "America's Next Top Model Eva Marcille Restraining Order". TMZ.com. 30 באפריל 2014. נבדק ב-19 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Eva Marcille Engaged". Nydailynews.com. 25 בדצמבר 2017. נבדק ב-25 בדצמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Juneau, Jen and Leon, Anya (13 באפריל 2018). "Eva Marcille Welcomes Son Michael Jr". People.com. נבדק ב-19 באוקטובר 2018. {{cite journal}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  Cardoza, Riley (28 בספטמבר 2019). "Eva Marcille Welcomes Son Maverick With Husband Michael Sterling". Usmagazine.com. נבדק ב-28 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Marcille Pigford, Eva. "So Much to Celebrate". cEVAd. נבדק ב-5 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5414 3462  LCCN: no2005114282  VIAF: 7133306   WorldCat (עם VIAF): 7133306
אדוארד פרנקופף

| --- | --- |

 לידה:  24 בנובמבר 1888 Rappottenstein, אוסטריה 
 פטירה:  17 באפריל 1955 (בגיל 66) וינה, אזורי הכיבוש באוסטריה 
 ענף מדעי:  אנטומיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות של גרינצינג 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה 
 מוסדות:  אוניברסיטת וינה 
 
אדוארד פּרְנְקוֹפּף (בגרמנית: Eduard Pernkopf;‏ 24 בנובמבר 1888 - 17 באפריל 1955) היה דיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטת וינה בתקופת המשטר הנאצי, שנמנה עם תומכי המפלגה הנאצית. במהלך עבודתו ערך אטלס אנטומי שלצורך הכנתו נעשה שימוש בגופותיהם של קורבנות הגסטפו בווינה.
ביוגרפיה

אדוארד פרנקופף נולד בכפר הקטן רפוטנשטיין, ליד צווטל (Zwettl) שבאוסטריה תחתית, לאב רופא, וסיים את לימודי הרפואה שלו בווינה בשנת 1912. כסטודנט לרפואה בשנה השלישית הוא החל לעבוד כמתרגל באנטומיה תחת פרדיננד הוכשטטר (Ferdinand Hochstetter), מנהל המחלקה השנייה לאנטומיה באוניברסיטת וינה, ובהמשך הפך לעוזרו.
ביוגרפיה > קריירה אקדמית

ב-14 השנים מאז סיים את לימודי הרפואה, שימש פרנקופף כמורה לאנטומיה באוניברסיטת וינה, והתקדם במהירות בסולם האקדמי. הוא מונה לפרופסור בשנת 1926 באוניברסיטת וינה, והחל לנהל את המחלקה השנייה לאנטומיה שם ב-1933, אז גם החל לעבוד באינטנסיביות על הכנת אטלס אנטומי יחד עם צוות מאיירים. מ-1938 (מספר שבועות לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית) שימש כדיקן בית הספר לרפואה, ומאוחר יותר (1943-1945) כנשיא האוניברסיטה.
למחלקה לאנטומיה אשר פרנקופף עמד בראשה, הייתה היסטוריה של אנטישמיות ופעילות פוליטית קיצונית בקרב סטודנטים והצוות האקדמי, עוד לפני סיפוח אוסטריה לרייך הגרמני. לעומת זאת, את המחלקה הראשונה לאנטומיה שבאוניברסיטת וינה ניהלו אמיל צוקרקנדל (Emil Zuckerkandl) ויוליוס טנדלר (Julius Tandler), ועבדו בה סטודנטים יהודים, ליברלים, סוציאליסטים וזרים. במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 התרחשו עימותים אלימים בין סטודנטים משתי מחלקות אלה. ב-1938 איחד פרנקופף את שתי המחלקות למוסד לאנטומיה.
פרט לאטלס האנטומי הנושא את שמו, כתב פרנקופף מאמרים באנטומיה כללית, אמבריולוגיה וטרטולוגיה, ואף מאמר בנושא "נציונל-סוציאליזם ומדע", שהתפרסם ב-1938.
בתקופת פעילותו, היה ידוע פרנקופף כאובססיבי כלפי עבודתו, מנהל תובעני, אשר נהג לעבוד 18 שעות ביום בתקופה בה התמקד ביצירת האטלס האנטומי. אחד מתלמידיו העיד על אהבתו למוזיקה.
ביוגרפיה > תמיכה ברעיון ובמשטר הנאצי

רופאים גרמנים היו מהראשונים להצטרף לשורות המפלגה הנאצית ול-SS, ונחשבו לתומכים נלהבים ופעילים של המשטר. אותם אנשי רפואה היו אחראים על מתן גושפנקא "מדעית", שנתנה לגיטימציה לפיתוח התוכנית הנאצית של השמדת אדם. תוך פיתוח התוכנית, פעלו אנשי הרפואה לשם השרשת תורת הגזע הנאצית, שדגלה בקיום קבוצות נחותות, שאינן בריאות או "מתאימות" לחברה הגרמנית. זו מצידה קיבלה כאמת ממצאים מדעיים לכאורה, בנוגע לערכם של אנשים מבוגרים, חולי נפש או בעלי מומים גנטיים, ולבסוף גם לגבי תרבויות, דתות ועמים.
תהליך זה הביא כבר בשנות ה-30' להוצאה להורג בגרמניה של אנשים שנחשבו "לא מתאימים", באמצעות גז או תרופות, בפעולות שכונו "סטריליזציה" או "אותנזיה" (המתת חסד). רופאים היו מעורבים בהוצאה לפועל של מעשים אלה. בשלבים מאוחרים יותר רופאים היו אלה שהחליטו במחנות השמדה, כדוגמת אושוויץ, מי מבין היהודים שהובאו יחיה ומי יומת, על סמך בדיקה גופנית קצרה. רופאים פיקחו על פעולות ההרג של יהודים, וביצעו ניסויים באנשים שנחשבו ל"לא מתאימים".
התקדמותו האקדמית המהירה של פרנקופף באוניברסיטת וינה, הקבילה למעורבותו הגוברת במשטר הנאצי. באותה שנה בה החל לנהל את המוסד האנטומי (1933) הוא הצטרף למפלגה הנאצית, ושנה מאוחר יותר לפלוגות הסער - SA. יחד עם פרנקופף הצטרפו למפלגה הנאצית רבים מהעוזרים, הטכנאים, והמאיירים אשר עבדו עמו.
כדיקן, פרנקופף התעקש על תעוד המוצא (ארי או אחר) של כל חברי הפקולטה, ודרש מהם שבועת נאמנות להיטלר. הוא העביר לשלטונות את שמות אלה שלא התאימו לדרישותיו אלה, ובמרץ 1938 סולקו כל היהודים, בהם זוכי פרס נובל, מאוניברסיטת וינה (בסך הכול סולקו 132 מתוך 197 חברי סגל). חלקם נשלחו למחנות ריכוז כטרזינשטאדט ודכאו, בהם מעטים בלבד שרדו. חברי סגל אחרים התאבדו, וגורלם של השאר אינו ידוע
.
ארבעה ימים לאחר האנשלוס, נאם פרנקופף מול חברי הסגל של בית הספר לרפואה. בנאומו, העלה פרנקופף על נס את אישיותו של אדולף היטלר, והודה לו על סיפוחה של אוסטריה. כמו כן פרט כיצד תורשה וסביבה קובעים את תכונות הגזע, ותיאר כיצד על הרופא לקדם "היגיינה גזעית" על ידי פיקוח על נישואים של אלה שערכם גבוה יותר מבחינה תורשתית, מניעה של ערבוב גזעי, ו"סטריליזציה" כמו גם השמדה של נחותי הגזע. בנוסף, דרש פרנקופף לכלול בתוכנית הלימודים של בית הספר לרפואה את לימודם של מקצועות כמו פיזיולוגיה, פסיכולוגיה, פתולוגיה וגנטיקה גזעיות.
את הנאום, שנישא תחת תמונתו של היטלר, חתם פרנקופף בקריאת "Sieg Heil" משולשת.