stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נמוטוני

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  חניון לילה, מבצר 
 מיקום:  Oshikoto Region 
 מדינה:  נמיביה 
 קואורדינטות:  18°48′29″S 16°56′25″E﻿ / ﻿18.808111111111°S 16.940277777778°E﻿ / -18.808111111111; 16.940277777778
 www.nwr.com.na
  (למפת נמיביה מוגדלת) וינדהוק ואלוויס ביי סווקופמונד צואמב קיטמנסהופ אנגולה זמביה בוטסואנה דרום אפריקה האוקיינוס האטלנטי נמוטוני(למפת נמיביה רגילה) וינדהוק ואלוויס ביי סווקופמונד צואמב קיטמנסהופ אנגולה זמביה בוטסואנה דרום אפריקה האוקיינוס האטלנטי נמוטוני
 
נמוטוני או מבצר נמוטוני (Namutoni) הוא מחנה לילה בקצה מדבר המלח אטושה בחבל אושיקוטו שבצפון נמיביה. המחנה מהווה את אחד משערי הכניסה לפארק הלאומי אטושה. ככל הנראה קיים קשר בין שם המקום לבין שפת הנמה המדוברת באזור.
המבצר החל את דרכו כתחנת משטרה גרמנית. המבנה הראשון של המבצר הוקם בשנת 1904, אך נחרב זמן קצר לאחר בנייתו. כעבור שנתיים נבנה המבצר מחדש. במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש המבצר את הגרמנים כמחנה מעצר לשבויים בריטים. במהלך המערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמה, נערכו הכוחות הגרמנים האחרונים באזור בין נמוטוני לטסומבה. שם הופתעו על ידי הכוחות הדרום-אפריקאיים בעקבות כישלון ההגנה הגרמנית בקרב אוטווי.
המבצר כיום הוא שימור של צורתו ותנאיו של המבנה משנת 1957, והוא משמש כאכסניה וכנקודת תצפית אל הפארק הלאומי של אטושה.
נמל התעופה הבין-לאומי קואלה לומפור

נמל התעופה הבין-לאומי של קואלה לומפור (במלאית: Lapangan Terbang Antarabangsa Kuala Lumpur, באנגלית: Kuala Lumpur International Airport, ידוע גם בראשי התיבות: KLIA) הוא נמל התעופה הבינלאומי הראשי של מלזיה, ואחד משדות התעופה הגדולים בדרום-מזרח אסיה.
פעילות

נמל התעופה משרת את אגד הערים קלנג ואלי, ממוקם בעיר ספאנג שבמדינת סלנגור, ומרוחק כ-37 קילומטרים ממרכז העיר קואלה לומפור.
בניית הנמל עלתה כ-3.5 מיליארד דולרים, והוא מסוגל להכיל 40 מיליון נוסעים, ו-1.2 מיליון טונות מטען בשנה. בנייתו נמשכה כמה שנים. שדה התעופה הבינלאומי, אשר קיבל את קיצור KLIA, קיבל את הטיסה הראשונה בשנת 1998. בשנת 2011 דורג הנמל במקום התשיעי ברשימת שדות התעופה העמוסים בעולם בתנועת נוסעים בטיסות בינלאומיות, במקום הרביעי מבין שדות התעופה באסיה, ובמקום הראשון מבחינת הגודל בדרום-מזרח אסיה, ובמקום השלושים ברשימת שדות התעופה לפי תנועת מטענים. בשנת 2012 עברו בשדה 39,887,866 נוסעים ו-673,107 טון מטען, ב-283,352 תנועות מטוסים.
ב-8 במרץ 2014, מטוס 777-200ER שהיה בטיסה 370 של מלזיה איירליינס מקואלה לומפור לבייג'ינג, נעלם במהלך טיסתו כשעתיים לאחר שהמריא.
הנמל מופעל על ידי רשות שדות התעופה של מלזיה, ומורכב משלושה מסופים, משמש כבסיס פעולה מרכזי לחברות התעופה אייר אסיה, אייר אסיה X, מלזיה איירליינס, מלינדו אייר ו-MAS קרגו.
הערות שוליים

↑  DeBo, שדות תעופה בינלאומיים: קואלה לומפור, מלזיה. תיאור, ערכת, מסופים, ביקורות, איך להגיע
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4588568-0  LCCN: no99086375  VIAF: 159770623   WorldCat (עם VIAF): 159770623 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שדות תעופה ובנושא מלזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נמל התעופה הבין-לאומי קי וסט

נמל התעופה הבין-לאומי של קי וסט (באנגלית: Key West International Airport) הוא נמל תעופה ציבורי המנוהל על ידי מחוז מונרו שבמדינת פלורידה שבארצות הברית. שדה התעופה ממוקם כ-3 ק"מ ממרכז העיירה קי וסט.
כינויו של נמל התעופה "EYW" מתחיל למעשה מהאות השנייה של שמו (Key West) משום שהאות "K" משמשת קידומת המציינת את כל שדות התעופה שבארצות הברית הנמצאים ביבשת אמריקה.
שטחו של נמל התעופה 1.03 קמ"ר, ובו מסלול אחד סלול אספלט שאורכו 1,463 מטרים ורוחבו 30 מטרים.
בשנת 1928 החלה חברת פאן אמריקן איירליינס להפעיל טיסות סדירות מקי וסט. שדה מיצ'ם היה המסלול הראשי של קי וסט. תחילה הוא שימש את הצבא לאחר הפצצת פרל הארבור, ולאחר מכן במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי חיל הים. לאחר המלחמה הוחזרה השליטה על המסלול לעיר.
בשנת 2006 נחתו בנמל התעופה 94,408 טיסות (ממוצע של 258 טיסות ליום) מהן 51% טיסות נוסעים, 29% טיסות טקסי אווירי (טיסות קצרות), 14% טיסות צבאיות ו-6% טיסות מסחריות (תובלה).
יעדים

| חברות התעופה | יעדים |
| --- | --- |
דלתא איירליינס: אטלנטה
אמריקן איירליינס: דאלאס/פורט וורת'
הערות שוליים

↑  Airport History, Key West International Airport
↑  נתוני נמל התעופה
שלט "ברוכים הבאים לרפובליקת קונק" בנמל התעופה
ניקולאס סירי

ניקולאס הרנן סירי קגנו (בספרדית: Nicolás Hernán Siri Cagno; נולד ב-17 באפריל 2004) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת החלוץ במונטווידאו סיטי טורק.
קריירה

סירי החל את קריירת המשחק שלו בקבוצת הנוער של דאנוביו, וב-20 בספטמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, בתיקו 2–2 עם בוסטון ריבר. ב-19 במרץ 2021 כבש שלושער בניצחון קבוצתו 5–1 על בוסטון ריבר, והפך לשחקן השני הכי צעיר בהיסטוריה שכובש שלושער (אחרי טרבור פרנסיס) ולשחקן הדרום-אמריקאי הצעיר ביותר שעושה זאת (שיא שהחזיק עד אז דייגו מראדונה). ב-27 באוגוסט 2021 חתם על חוזה לשש עונות במונטווידאו סיטי טורק, ששייכת לקבוצת סיטי פוטבול.
קריירה > קריירת נבחרות

בינואר 2023 שיחק עם נבחרת אורוגוואי בכדורגל עד גיל 20 באליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20, שם סיימה הנבחרת כסגניתה של ברזיל. הוא שיחק גם בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 2023, בו זכתה נבחרתו.
תארים

גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 (2023)
סגנות אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20 (2023)
הערות שוליים

↑  Danubio vs. Boston River - 20 September 2020 - Soccerway, int.soccerway.com
↑  Antony Callero, Records…Nicolás Siri hizo temblar la marca de Trevor Francis, HISTORIAS Y ANECDOTAS DE FÚTBOL, ‏2021-03-20 (בספרדית)
↑  ken salmon, The magical feeling of a hat-trick –, ‏2021-06-21 (באנגלית אמריקאית)
↑  Nicolás Siri, el delantero de Danubio de 16 años que marcó tres goles en Primera y bajó los números de Maradona y Pelé, Teledoce.com, ‏2021-03-20 (ב־)
↑  Montevideo City Torque se aseguró dos incorporaciones: Nicolás Siri y Joaquín Zeballos, EL PAIS, ‏2021-08-28 (באנגלית)
↑  Joaquín Symonds, Con una impronta empresarial, el City Group busca darle un nuevo giro a Torque, El Observador
↑  Luciano Rodríguez vale un Mundial, Diario AS, ‏2023-06-12 (בספרדית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ניקולאס סירי".
ניק קרטר

ערך זה עוסק בזמר אמריקאי. אם התכוונתם לגנרל בריטי, ראו .
| --- | --- |

ניק קרטר מופיע בניו ג'רזי, מרץ 2016
 לידה:  28 בינואר 1980 (בן 44) ג'יימסטאון, ניו יורק, ארצות הברית
 שם לידה:  ניקולאס ג'יין קרטר
 מוקד פעילות:  ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1989
 סוגה:  רית'ם אנד בלוז, פופ רוק, פופ
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  תופים וגיטרה
 חברת תקליטים:  סוני מיוזיק, ג'ייב רקורדס 
 שיתופי פעולה בולטים:  ארון קרטר NKOTBSB, Nick & Knight
 בן או בת זוג:  לורן קיט (12 באפריל 2014–?) 
 צאצאים:  אודין קרטר 
 http://nickcarter.net
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
ניקולס ג'ין "ניק" קרטר (באנגלית: Nickolas Gene "Nick" Carter; נולד ב-28 בינואר 1980) הוא זמר אמריקאי, המוכר בעיקר כחבר בלהקת הפופ "בקסטריט בויז".
ביוגרפיה

קרטר נולד בג'יימסטאון, ניו יורק. לאחר כמה שנים עברה המשפחה לטמפה, פלורידה. יש לו ארבעה אחים קטנים: בובי ג'יין, ליזלי, אנג'ל וארון.
ביוגרפיה > קריירה

קרטר החל לשיר ולשחק בגיל צעיר. כאשר שמעה אותו אמו היא רשמה אותו לשיעורי ריקוד ופיתוח קול. בשנת 1990, השתתף קרטר בסרטו של ג'וני דפ "המספריים של אדוארד".
בשנת 1992 נבחן קרטר לתוכנית "מועדון מיקי מאוס" וללהקת הבנים האמריקנית בקסטריט בויז (Backstreet Boys). הוא לא נבחר מיד להיות חלק מהלהקה כיוון שאימו רצתה שיצטרף למועדון מיקי מאוס כדי שיוכל להמשיך ללכת לבית הספר. לאחר שבוע הוא נשאל לאן הוא רוצה להצטרף והוא בחר בבקסטריט בויז, והוצמד לו מורה פרטי במהלך סיבוב ההופעות.
בשנת 1996 זכתה הלהקה להצלחה באירופה, ושנה לאחר מכן גם בארצות הברית. בשנת 2001 יצאה הלהקה להפסקה בת שנתיים.
בשנת 2002, החליטה הלהקה לעזוב את חברת ההפקות שלהם "The Firm", אך קרטר בחר להישאר בחברה שתנהל את קריירת הסולו שלו והוציא קרטר את אלבומו הראשון שלו "Now Or Never", שהתאפיין בצלילי רוק ובאווירה פחות עליזה מאלבומי הפופ של הבקסטריט בויז. הוא גם התארח באלבומיו של אחיו הצעיר ארון קרטר.
ב-2003, החל קרטר לעבוד על אלבום הסולו השני שלו, אך ההקלטות בוטלו כיוון שהלהקה חזרה להקלטות באולפן.
בשנת 2006 כיכבו ארון, ניק ושלוש אחיותיהם בתוכנית המציאות "House of Carters" ששודרה בערוץ הבידור E ותיעדה את חייהם בבית ללא הורים.
בשנת 2010, חזר קרטר להקליט שיר חדשים לאלבום הסולו השני שלו, "I'm Taking Off" שיצא לאור ב-2 בפברואר 2011. אלבומו הגיע למקום ה-8 ביפן עם מכירות של למעלה מ-20,000 עותקים.
בשנת 2012, הוא התארח בסדרה "90210".
ב-2015, הופיע בעונה ה-21 של "רוקדים עם כוכבים" והגיע למקום השני.
בשנת 2020, השתתף בתוכנית "הזמר במסכה" בתור הקרוקודיל הוורוד והגיע למקום השלישי.
חיים אישיים

ב-2003 הוא ניהל מערכת יחסים מתוקשרת עם הידוענית פריס הילטון. לאחר שנפרדו, הופיעה הילטון באירוע כשחבורות מכסות את גופה, ודיווחים בתקשורת האמריקאית טענו שקרטר הכה אותה, אם כי היא עצמה לא התייחסה לכך.
ב-2005 קרטר ואחיו ארון ניתקו קשר עם אמם שהייתה גם המנהלת האישית שלהם.
בדומה לחברו ללהקה אלכסנדר מקלין, גם קרטר הודה במאבק ממושך בהתמכרות לסמים ולאלכוהול. לדבריו, אבחון בעיה רפואית בלבו גרם לו להיגמל סופית ולפתח אורח חיים בריא יותר. ב-2013, הוא הוציא לאור את ספרו הראשון "Facing the Music And Living To Talk About It".
בינואר 2012 נפטרה אחותו לזלי ממנת יתר, בגיל 25.
בפברואר 2013 הכיר את לורן קיט, והשניים נישאו ב-12 באפריל 2014. באפריל 2016 נולד בנם, ובאוקטובר 2019 נולדה בתם.
בנובמבר 2022 נפטר אחיו ארון בגיל 34 ממנת יתר ובעיות נפשיות מורכבות.
דיסקוגרפיה

2002: Now or Never
2011: I'm Taking Off
הערות שוליים

↑  קרן בר לב, ‏סוף עצוב: אחותם של ניק ואהרון קרטר מתה ממנת יתר, באתר ‏מאקו‏, 2 בפברואר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14447690c (data)  CANTIC: a11122122  GND: 121074560  ISNI: 0000 0000 5517 2791  LCCN: nb99039570  MusicBrainz: d4c94cd6-dd98-48c2-b1d0-6d4620c350d5  NTA: 182952932  VIAF: 35302851   WorldCat (עם VIAF): 35302851
נלסון (סוס)

וושינגטון (משמאל) רכוב על נלסון בעמק פורג'
נלסון או נלסון הזקן, היה סוסו האישי של נשיא ארצות הברית הראשון ג'ורג' וושינגטון ואחד מהסוסים שהיו בבעלותו. הסוס נרכש על ידי וושינגטון ב-1779 ומת ב-1790, בגיל 27 בערך, גיל די מבוגר לסוס בתקופה ההיא.
וושינגטון היה ידוע כרוכב סוסים מיומן ונלסון היה אחד הסוסים האהובים עליו.
היסטוריה

נלסון נולד ב-1763 וניתן לוושינגטון ב-1779 על ידי תומאס נלסון מווירג'יניה, שעל שמו נקרא הסוס. וושינגטון הצהיר כי נלסון היה הסוס המועדף עליו ביותר במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מכיוון שלא נלחץ בקלות מירי.
וושינגטון נראה רוכב על נלסון כאשר קיבל את כניעתו של צ'ארלס קורנווליס במצור על יורקטאון. הסוס השני עליו רכב במהלך מלחמת העצמאות, היה הסוס האפור שלו, בלוסקין.
וושינגטון חדל מלרכוב על נלסון לאחר המלחמה. נלסון ובלוסקין חיו מאז במאונט ורנון.
ראו גם

חיות המחמד הנשיאותיות של ארצות הברית
הערות שוליים

1 2 3 4  "Nelson". George Washington's Mount Vernon. נבדק ב-9 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "George Washington's horse". נבדק ב-17 במאי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Thomas, Nick (19 בפברואר 2018). "A salute to the presidents' pets". NewsOK.com. The Oklahoman. נבדק ב-7 בינואר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Feldman, Laura. "Horses of War". American Cowboy. נבדק ב-20 בדצמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
"וושינגטון בקרב טרנטון", רכוב על נלסון
ניקולאי וטורוב

| --- | --- |

 לידה:  15 באפריל 1866 (יוליאני) אירקוטסק, רוסיה 
 נרצח:  20 במאי 1918 (בגיל 52) מוסקבה, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הרוסית 
 מקום קבורה:  מוסקבה 
 השקפה דתית:  הכנסייה האורתודוקסית הרוסית 
 
ניקולאי אלכסנדרוביץ' וטורוב (נולד ב-27 באפריל – 20 במאי 1918) היה תעשיין רוסי. על פי מחקר של פורבס משנת 2006, שהכליל את בית רומנוב, הוא החזיק בתואר האיש העשיר ביותר ברוסיה ערב מלחמת העולם הראשונה והונו הוערך ב-60 מיליון רובל בזהב.
ביוגרפיה > חיים וקריירה

ניקולאי היה חייב את הונו לאביו, אלכסנדר וטורוב, איש עסקים מצליח באירקוצק שהקים רשת קמעונאית טרנס-סיבירית. עם מותו בשנת 1911 נאמד הערך הנקי של אלכסנדר וטורוב ב-13.6 מיליון רובל; ההון עבר בירושה לניקולאי ולאחיו הפחות ידוע, שחי במוסקבה מאז 1897. ניקולאי וטורוב ניצל את הונו של אביו כדי להשתלט על בנקים (כמו I. V. Yunker & Co., שאורגן לכדי בנק התעשייה המוסקבאי, Московский промышленный банк, עם הון של 30 מיליון רובלים) וחברות ייצור רבות, כמו שותפות הייצור של אלברט גובנר (Товарищество ситцевой мануфактуры Альберта Гюбнера) שהוקמה על ידי רוסים יוצאי צרפת ב-1871 והחזיקה בבעלותה מספר מפעלי טקסטיל. מדיניות ההשתלטות האגרסיבית שלו זיכתה אותו בכינוי "מורגן הרוסי". הוא מכונה "הראשון ששבר את המסורות הישנות לטובת ארגון רציונלי ואינטליגנטי של עסקים מסחריים."
עם כניסתה של רוסיה למלחמת העולם הראשונה, הפך וטורוב לאחד הקבלנים הצבאיים הגדולים של ממשלת האימפריה הצאר, כשהוא צבר סובסידיות אדירות לבניית מפעלי ייצור חדשים במרכז רוסיה; הוא היה מנהל התעשייה הביטחונית בפועל בכל אזור מוסקבה.
ביוגרפיה > רציחתו

וטורוב החליט להישאר ברוסיה אחרי מהפכת 1917 והתחייב לנאמנות למשטר הבולשביקי.
פחות משנה לאחר מכן, במאי 1918, הוא נרצח; הוא נורה למוות ב-20 במאי 1918 במשרדו ב"חצר העסקים" במוסקבה (על פי מקורות אחרים, ב-5 במאי 1918 בביתו). הרוצחים לא נמצאו. על פי דברי כותבת הכרוניקה של אירקוטסק, ניטה רומנוב, הוא נרצח על ידי בנו השני בשל סכסוך אישי. עם זאת, הנסיבות המדויקות של מותו נותרו לא ידועות.
הוא נקבר בבית הקברות במנזר סקורביאשנסקי, במוסקבה.
מורשת

רבים מהפרויקטים הגדולים ביותר של וטורוב בתקופת המלחמה, שהולאמו על ידי הסובייטים, עדיין פועלים:
העיר אלקטרוסטאל (זאטישיה לשעבר) מרכזת מפעלי יציקה ומפעלים ביטחוניים, כמו מפעל אלקטרוסטאל שהוקם יחד עם אלכסנדר קונובאלוב ומיכאיל טרשצ'נקו כמפעל הפלדה החשמלי הראשון ברוסיה תחת השותפות אלקטרוסטל (שנוסדה בשנת 1916, עם הון של 3 מיליון רובל; מחוז בוגורודסקי, מחוז מוסקבה).
בתי יציקה ומפעלי הגנה של העיר נוגינסק (לשעבר בוגורודסק)
המפעל על שם ליכאציו'ב (חברת המשאיות המקורית של AMO) בוטלה מאז 2012. במקומה פועלת חברת MSTs6 AMOZIL
מפעלי וטורוב פחות מוכרים עדיין פועלים בכל רחבי העיר מוסקבה. רבים הוסבו למשרדים וקניונים.
ביתו לשעבר של וטורוב, בית ספאו, נתפס על ידי הממשלה הסובייטית בשנת 1918 ששינה בה מאז את שגריר ארצות הברית בברית המועצות (1933—1991) וממשיך לשמש את שגריר ארצות הברית בפדרציה הרוסית.
ראו גם

ג'יי. פי. מורגן
אלכסיי פוטילוב
הערות שוליים

↑  Murrell, Kathleen Berton (2001-09-27). Discovering the Moscow Countryside (באנגלית). I.B.Tauris. ISBN 978-1-86064-673-7.
↑  "Nikolai Vtorov richest Russian billionaire and mysterious death full of puzzles" (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2019-11-28.
↑  "Старые русские". www.forbes.ru. נבדק ב-2018-02-08.
↑  Whittaker, Cynthia Hyla (2010-07-14). Visualizing Russia: Fedor Solntsev and Crafting a National Past (באנגלית). BRILL. ISBN 978-90-04-19185-3.
↑  Pavel Buryshkin, quoted in James L. West and Iurii A. Petrov (eds.
↑  "Nikolai Vtorov – the richest man of Russian history". Russian Personalities (ברוסית). 2016-01-17. נבדק ב-2019-11-28.
אלכסנדר פיודורוביץ' וטורוב, אביו.
וטורוב ובניו, חנות ביקטרינבורג.
אחוזת המשפחה בטומסק. כיום משמש כסניף של רוסבנק.
ביתו של וטורוב (בית ספאסו, המשמש כיום את שגרירות ארצות הברית במוסקבה)
ניקולאי חומריקי

| --- | --- |

 לידה:  17 באפריל 1975 (בן 49) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 מקום לימודים:  International University in Moscow (1996) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ניקולאי פליקסוביץ' חומריקי (ברוסית: Никола́й Фе́ликсович Хомери́ки; נולד ב-17 באפריל 1975, מוסקבה, ברית המועצות) הוא במאי קולנוע ותסריטאי רוסי. סרטיו "977" ו"סיפור על חושך" הוקרנו בתוכנית "תצוגה לא שכיחה" בפסטיבל הקולנוע בקאן.
ביוגרפיה

ניקולאי חומריקי נולד במוסקבה. בשנת 1996 היה לבוגר הפקולטה לכלכלה של האוניברסיטה הבינלאומית המוסקבאית. לאחר האוניברסיטה עבד כרואה חשבון בנציגות הרוסית של קוקה קולה ולאחר מספר שנים המשיך את לימודיו באירופה. הוא נכנס בבת אחת לשתי אוניברסיטאות הולנדיות – מאסטריכט ואמסטרדם ואז באמסטרדם הוא וחבר פתחו חברה שעסקה בייבוא כימיקלים ביתיים מהולנד לרוסיה.
בשנת 2000 סיים את לימודיו בקורסים הגבוהים של תסריטאים ובמאים. עבודתו הראשונה של ניקולאי חומריקי הייתה מערכון בן שלוש דקות בשם "זרוק", שזכה בפרס פסטיבל סופוט, שבראש חבר המושבעים היה הבמאי הפולני קרישטוף זנוסי.
בשנת 2001 קיבל מלגה ממשרד החוץ הצרפתי להכשרה בתחום הבימוי. בשנת 2005 סיים לימודי תואר שני במחלקת הבימוי של בית הספר הממלכתי לקולנוע (La Fémis) בפריז. בתום לימודיו הזמין אותו פיליפ גארל לעבוד כעוזרו בסרט "קבוצות אוהבים" שקיבל את פרס אריה כסף בפסטיבל ונציה. בשנת 2005, סרטו הקצר של ניקולאי חומריקי "ביחד" השתתף בתחרות הסטודנטים Cinéfondation בפסטיבל קאן וזכה בפרס שני.
סרטו העצמאי הראשון של ניקולאי שאינו קצר היה "977". סרט זה התמודד בפרס "הנוף הבלתי רגיל". הסרט הבא – "סיפור על חושך" נכלל בתוכנית התחרותית של קינוטאבר ופסטיבל קאן. בשנת 2016 ביים את סרט האסונות "שוברת הקרח" בכיכובו של פיוטר פיודורוב וביים את סלפי, מותחן פסיכולוגי בכיכובו של קונסטנטין חבנסקי.
בשנת 2018 ביים לראשונה קומדיה היסטורית בשם התשיעית, שעלילתה מתרחשת בתקופת האימפריה הרוסית ובכיכובם של יבגני ציגאנוב ודייזי הד, כאשר בשנת 2021 יצא לאקרנים ברוסיה סרטו שלג לבן, דרמת ספורט בכיכובה של אולגה לרמן אודות ילנה ויאלבה, שזכתה בשלושה מדליות זהב אולימפיות בענף סקי למרחקים.
פילמוגרפיה > בימוי

2002 – טיוזקה
2004 – סערה
2005 – ביחד
2006 – 977
2008 – בלאייב
2009 – סיפור על חושך
2009 – צ'רצ'יל
2010 – לילה ארוך בחיים
2011 – לב הבומרנג
2012 – תסמונת הדרקון
2013 – אני אחזור בקרוב
2015 – מחר בבוקר
2015 – סודות העיר אן
2016 – שוברת קרח
2017 – סלפי
2018 – התשיעית
2021 – שלג לבן
2021 – More volnuetsya raz
פילמוגרפיה > תסריט

2002 – טיוזקה
2004 – סערה
2005 – ביחד
2006 – 977
2009 – סיפור על חושך
2011 – לב הבומרנג
פילמוגרפיה > משחק

2010 – קדנציות
2010 – סופת שלגים
2012 – הסיפור האחרון של ריטה
הערות שוליים

↑  "Кинотеатр.doc. Участники". Сеанс. אורכב מ-המקור ב-2013-08-30. נבדק ב-2013-07-23.
↑  "Festival de Cannes: Awards 2005". אורכב מ-המקור ב-2013-06-27. נבדק ב-2013-06-15.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15619453z (data)  GND: 142176184  ISNI: 0000 0000 8079 9094  LCCN: no2013139360  VIAF: 334618   WorldCat (עם VIAF): 334618
נאום ולדימיר פוטין בפני ועידת מינכן לביטחון (2007)

נאום פוטין במינכן
נאום מינכן הוא נאום שנשא נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין בוועידת מינכן לביטחון ב-10 בפברואר 2007. הנאום הוקדש לנושא החד-קוטביות בפוליטיקה העולמית המודרנית, לחזון מקומה ותפקידה של רוסיה בעולם המודרני, תוך התחשבות במציאות ובאיומים הנוכחיים.
לאחר מכן, ב-24 באוקטובר 2014, נשא פוטין את "נאום ולדאי" בעל נושא דומה, אשר אנליסטים רבים ראו בו "המשך נאום מינכן".
הודעות מפתח

"עבור העולם המודרני, מודל חד קוטבי הוא לא רק בלתי מקובל, אלא בדרך כלל בלתי אפשרי."
"כל מערכת החוק של מדינה אחת, קודם כל, כמובן, של ארצות הברית חצתה את גבולותיה הלאומיים בכל התחומים: בכלכלה ובפוליטיקה, ובתחום ההומניטרי, היא מוטלת על אחרים. מדינות."
"המנגנון היחיד לקבל החלטות על השימוש בכוח צבאי כטיעון האחרון יכול להיות רק אמנת האו"ם."
"אם היום שר ההגנה החדש של ארצות הברית יודיע לנו שארצות הברית לא תסתיר את התחמושת הנוספת הללו לא במחסנים, ולא מתחת לכרית ולא מתחת לשמיכה, אני מזמין את כולם לקום ולברך את זה בעמידה."
"נאט"ו דוחפת את כוחותיה הקדמיים לגבולות מדינתנו, ואנחנו מקפידים על האמנה, לא מגיבים בשום צורה לפעולות אלה." - על אי ציות לחוזה הכוחות המזוינים הקונבנציונליים באירופה (CFE).
"מה קרה להבטחות שנתנו השותפים המערביים לאחר פירוק ברית ורשה?", על הערבויות לאי התרחבות נאט"ו למזרח.
"ביד אחת מחולקת 'עזרת צדקה' וביד השנייה - לא רק נחשלות פיגור כלכלי, אלא גם גובים רווחים." - על המדיניות הכלכלית של המערב ביחס למדינות העולם השלישי.
"הם מנסים להפוך את ארגון OSCE לכלי וולגרי להבטחת האינטרסים של מדיניות חוץ של אחת או קבוצת מדינות ביחס למדינות אחרות."
"רוסיה היא מדינה עם יותר מאלף שנות היסטוריה, וכמעט תמיד היא נהנתה מהזכות לנהל מדיניות חוץ עצמאית. אנחנו לא הולכים לשנות את המסורת הזו היום."
"ביטחון כלכלי הוא תחום שבו כל אחד צריך לדבוק באותם עקרונות. אנחנו מוכנים להתחרות בהגינות... רוסיה אינה מתנגדת להסכמה על עקרונות היחסים עם האיחוד האירופי בתחום משאבי האנרגיה. עקרונות אמנת האנרגיה מקובלים בדרך כלל, אך עצם האמנה אינו מתאים לרוסיה." תזה זו קבעה מראש את הסירוב הסופי של רוסיה מהסכם האיחוד האירופי בתחום האנרגיה, המעוגנת בנסיגתה מאמנת האנרגיה ב-6 באוגוסט 2009.
תגובות

נאומו של ולדימיר פוטין הוליד פולמוסים בחוגים פוליטיים מערביים (בעיקר אמריקאים) על חידוש המלחמה הקרה. הנציגים האמריקנים בוועידה הסכימו כי נאומו של פוטין מכיל "את הביטויים האגרסיביים ביותר שהביא כל מנהיג רוסי מאז המלחמה הקרה". אף על פי כן, תגובתו של מזכיר ההגנה האמריקני רוברט גייטס הייתה מאופקת מאוד. הסנאטור האמריקני לינדזי גרהאם העיר: "בנאום אחד שלו הוא עשה יותר לאיחוד ארצות הברית ואירופה ממה שהיינו יכולים לעשות בעשור זה". שר החוץ הצ'כי קארל שוורצנברג, אמר: "עלינו להודות לנשיא פוטין, שלא רק דאג היטב לפרסום ועידה זו - יותר מהצפוי, אלא שהוכיח באופן ברור ומשכנע מדוע נאט"ו צריכה להתרחב". החודשים שלאחר נאום מינכן התאפיינו במתיחות ורטוריקה משני צידי האוקיינוס האטלנטי, אם כי בכירים רוסים ואמריקאים הכחישו את הרעיון של מלחמה קרה חדשה.
בצד הרוסי נאומו של פוטין במינכן נתפס כתוכנית נוספת לפעולות מדיניות חוץ רוסית בסוף שנות האלפיים ובתחילת שנות 2010.
הדיפלומט הרוסי פיוטר סטגניי אמר: "מבחינתי רשמיו של מינכן התמזגו בדמותו של הסנטור מקיין, שישב, הקשיב והתפתל בזעם".
על פי עורך כתב העת "רוסיה השמאלית" נאומו של פוטין במינכן נשמע אתגר לתוקפנות הגלובלית של האימפריאליזם המערבי, בראשות צלבנים אנגלו-אמריקאים... לאחר שלמד היטב את הציוויליזציה המערבית המודרנית, פוטין כיוון את הסרקזם שלו למקומות הפגיעים ביותר שלה: צביעות בוטה וצביעות של המוסר האימפריאליסטי... פוטין נשא נאום חזק ואמיתי, אמר זאת בכנות, עם תחושת הנאה גלויה לומר משהו שכבר מזמן רתח לאיזה בור ונבלה. וכך ביטאו שוב את רגשותיהם של הרוב המכריע של עמו ושל עמים רבים בארצות אחרות בעולם, החיים מתחת לעול של אדון המערב."
עשר שנים מאוחר יותר, בוועידת מינכן 53, שהתקיימה בתאריכים 18–19 בפברואר 2017, הדו"ח "פוסט-אמת, פוסט-מערב, לאחר הזמנה?", שקבע משבר עמוק בסדר הבינלאומי והדמוקרטיה הליברלית ופירט את המגמות השליליות שנצפו בעולם המודרני. עורך Lenta.ru, אלכסיי נאומוב, אישר את דברי הנשיא הרוסי: "עם זאת, עשר שנים לאחר מכן התברר כי פוטין צדק: 'רגע החד קוטביות' (ההגמוניה המוחלטת של ארצות הברית בזירה העולמית) נמצא בזירה העולמית. עבר."
לקריאה נוספת

Anatoly Reshetnikov. The Problem of Political Identity - The Meaning of Great Projects Politics in Contemporary Russia. - GRIN Verlag, 2010. - ISBN 3640663772, ISBN 9783640663774.
Angus Roxburgh. The Strongman: Vladimir Putin and the Struggle for Russia. - IBTauris, 2012. - ISBN 1780760167, ISBN 9781780760162.
הערות שוליים

↑  Rob Watson (2007-02-10). "Putin's speech: Back to cold war?". ВВС News. נבדק ב-2013-09-24.
↑  MARK N. KATZ (2007-02-16). "Policy Watch: Putin's Munich speech". UPI. נבדק ב-2013-09-24.
↑  Кирилл Логинов (2007-02-12). "Мюнхен-2007". Русский Журнал. נבדק ב-2013-09-24.
↑  Глеб Павловский (2010-03-26). "Консенсус ищет столицу". נבדק ב-2013-09-24.
↑  COHEN: Putin’s Valdai folly — Washington Times
↑  TASS: World — Financial Times: Putin’s Valdai speech one of most important foreign policy statements
↑  Марцинкевич, Борис (2018-08-10). "Энергетическая война: XXI век ⋆ Geoenergetics.ru". Геоэнергетика. נבדק ב-2019-12-15.{{cite web}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  Как шпион шпиону. Министр обороны США вступил в полемику с президентом России. Lenta.ru, 12.2.2007.
↑  Путин вызвал у главы Пентагона ностальгию по «холодной войне». Lenta.ru, 11.2.2007.
↑  "Munich Conference on Security Policy, As Delivered by Secretary of Defense Robert M. Gates, 11 February 2007". DefenseLink. United States Department of Defense. אורכב מ-המקור ב-2007-02-14.
↑  Андрей Колесников (10 בפברואר 2017). "Его Фултон: к десятилетию Мюнхенской речи Владимира Путина". РБК. נבדק ב-2017-02-20. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Геополитически мы сдали свои позиции в семьдесят пятом
↑  Антон Баумгартен. Ассиметрия или Ядрёна Феня?
↑  "Post-Truth, Post-West, Post-Order?". Munich Security Conference. 2017. נבדק ב-2017-02-20.
↑  Алексей Наумов (20 בפברואר 2017). "Закат Запада". Lenta.ru. נבדק ב-2017-02-20. {{cite web}}:  (עזרה)
פוטין ומזכיר ההגנה האמריקני רוברט גייטס במינכן
נלסון גליק

| --- | --- |

 לידה:  4 ביוני 1900 סינסינטי, ארצות הברית 
 פטירה:  12 בפברואר 1971 (בגיל 70) סינסינטי, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  היברו יוניון קולג'  אוניברסיטת סינסינטי  אוניברסיטת פרידריך שילר 
 הערות:  יהודי
 תרומות עיקריות
 חפירות בבקעת תמנע, ועבר הירדן המזרחי.
 
הרב נלסון גְלִיק (Nelson Glueck‏; 4 ביוני 1900, סינסינטי, אוהיו – 12 בפברואר 1971, שם) היה ארכאולוג יהודי-אמריקאי, רב רפורמי ומחנך. תלמידו של הארכאולוג ויליאם אולברייט. מראשוני הארכאולוגים של ארץ ישראל.