stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מייסדי תל אביב
אברהם ורבקה פוגל

אברהם פוגל נולד בשנות ה-60 של המאה ה-19 באודסה, ניסה להגר לארצות הברית אולם משלא קיבל ויזה החליטו בני המשפחה ב-1904 לעלות לארץ ישראל יחד עם שני בניהם, משה ויעקב. עבד בקונסוליה הרוסית כאחראי על הדואר. בתקופת מלחמת העולם הראשונה גורש למצרים בשל היותו נתין רוסי, כששב אחרי המלחמה קיבל משרת פקידות במחלקת המיסים של העירייה.
ב-1937 נפטרה רבקה. אברהם נרצח בביתו ב-29 באפריל 1939 בנסיבות שלא הובהרו. נכון ל-2019, הרצח אינו מפוענח.
לפי נחום גוטמן בספרו "בין חולות וכחול השמים" היה בית משפחת פוגל הבית הבנוי השני באחוזת-בית. בחצר הבית הייתה גינה ובה בריכת דגי נוי.
אברהם ורבקה פוגל באתר משפחות מייסדי תל אביב.
חייקל ואסתר פלמן

חייקל נולד ברוסיה ב-1874 ועלה לירושלים עם הוריו בגיל צעיר. אסתר נולדה ברוסיה ב-1881 ועלתה עם הוריה ב-1882. שניהם היו חרדים, אך לאחר שהתחתן חייקל ונולד בנו הראשון נפטרה אשתו הראשונה. זמן קצר לאחר מכן התחתן עם אסתר, החליט להפסיק להתקיים על החלוקה, למד את מקצוע הכובענות ובני הזוג עברו להתגורר בנוה שלום. חייקל היה מבין מייסדי בית הכנסת הגדול. הוא נפטר בשנת 1912 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
אסתר ניהלה בית שהיה פתוח לאורחים ולענייני ציבור. בנה, משה, היה ממייסדי תנועת הנוער העובד וממייסדי קיבוץ נען, בית פלמן היה אחד ממקומות הכינוס של התארגנויות אלה. בן הזקונים, יהושע פלמון, היה איש "ההגנה" ונמנה עם מקימי הש"י (שירות הידיעות של ההגנה) יחד עם עזרא דנין (בנם של יחזקאל ורחל דנין) והיה גם יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים.
אסתר נפטרה ב-1953 ונקברה לצד בעלה.
חייקל ואסתר פלמן באתר משפחות מייסדי תל אביב.
נחמן פלמן ומיכל לבית שלאנק

נחמן פלמן נולד בעיירה מזריטש ועלה ב-1884 לכפר סומייל, שם הכין אביו קרקע. ב-1892 עבר לפתח תקווה ושימש שם מדריך חקלאי. הוא נשא את מיכל שלאנק הירושלמית. הוא עסק בפרדסנות ובשיווק יינות יקבי ראשון לציון והיה בעל בית מסחר ליינות ביפו. היה גם פקיד בשלוחה הארץ-ישראלית של חברת הנפט "Vacuum Oil" (כיום אקסון מוביל) והתקדם עד שהיה למנהל השלוחה.
השתתף גם בייסוד שכונת בית-וגן בת-ים. וייסד את חברת "מרכולת" שהקימה את חלקו הצפוני של המרכז המסחרי יחד עם מנחם גילוץ.
מיכל נפטרה בשנת 1950 ונקברה בבית הקברות טרומפלדור. ב-1955 נפטר נחמן פלמן ונטמן לידה.
מיכל ונחמן פלמן באתר משפחות מייסדי תל אביב.
יעקב ופסיה פרלשטיין

פסיה נולדה ב-1882 בירושלים למשפחת הורוביץ. היא נמסרה לכמה שנים למשפחה אומנת מאחר שמשפחתה הייתה ענייה כל כך שלא היה אוכל בבית עבורה. דודה היה הרב המקובל שמעון צבי לידר שנחשב לאחד מל'ו הצדיקים בדורו. יעקב פרלשטיין נולד בירושלים ב-1878, שם גם נישאו בני הזוג והם עברו ליפו כשיעקב היה בן 19.ביתם של פסיה ויעקב פרלשטיין בלילינבלום 32 היה הבית השני שנבנה באחוזת בית, אולם בתחילה הושכר ורק לאחר זמן עברה אליו המשפחה. במסגרת חנוכת הבית עשה פרלשטיין סעודה לעניים. יעקב פרלשטיין היה אחד החברים האמידים ביותר באחוזת-בית. השתתף ביסוד החדר הדתי לאומי "תחכמוני" ובפעילויות ציבוריות אחרות. בין השנים 1922–1925 היה חבר מועצת העיר הראשונה של תל אביב.
חלומו היה להקים יישוב מדרום ליפו שישמש כמרכז קיט עולמי. בשנת 1925 החל לרכוש אדמות בעזרת כספים שלווה מבנק אַגְרוֹבַּנְק. היה ממקימי בית וגן (בת ים של היום) וב-1934 עבר לגור בה. יעקב פרלשטיין נפטר בביתו בבת-ים, ב-1941, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור. כשנפטרה פסיה אשתו ב-1975, היא נקברה לצידו.
פסיה ויעקב פרלשטין באתר מייסדי תל אביב
יצחק ואולגה פרנק

יצחק פרנק עלה מרוסיה בשנות ה-80 של המאה ה-19. הוא היה מוזיקאי וניגן בתזמורת הראשונה בארץ ב-1894. הוא היה גם סוחר עצים והיה שותף להפקת המחזה "שולמית" מאת אברהם גולדפדן, שהועלה ב-1894 בבית החרושת של ליאון שטיין. בהצגה שיחקה אולגה סלוצקין מחדרה. יצחק נשא לאשה את אולגה שנחשבה ל"פרימדונה של היישוב". שניהם ניגנו ואף ילדיהם ניגנו בפסנתר ובכינור. בשנת 1912 מכרו את ביתם לחייקל שיף וירדו מן הארץ לז'נבה בשל רמת החינוך הירודה בארץ, לדבריהם, ועקבותיהם נעלמו. במבנה שהיה ביתם ממוקם מוזיאון הרצלילינבלום.
יצחק ואולגה פרנק באתר משפחות מייסדי תל אביב.
אליעזר ושרה צדיקוב

בני הזוג צדיקוב עלו לארץ מרוסיה מיד לאחר נישואיהם ב-1906 והתיישבו ביפו. בבית צדיקוב ביפו התקיימו כמה מהישיבות הראשונות של ועד אחוזת בית. אליעזר היה סוכן נוסע של מכונות תפירה "זינגר". ב-1913 ירדו למצרים ומשם לדרום אפריקה.
אליעזר ושרה צדיקוב באתר משפחות מייסדי תל אביב.
מנחם ושרה בריינה רוזין

מנחם-מנדל רוזין נולד בוויטבסק ב-1872 ועלה ב-1891. היה השען הראשון של תל אביב. נפטר ב-1933, ורעייתו שרה - שנה אחריו. בנם היחיד, יצחק בן עמי (רוזין), היה חלק ממשלחת האצ"ל בארצות הברית בראשות הלל קוק וחזר לארץ על האלטלנה. בהמשך, היגר לארצות הברית. בנו, ג'רמי בן עמי, הוא מייסד ונשיא הארגון היהודי-אמריקני J Street.
מנחם ושרה בריינה רוזין באתר משפחות מייסדי תל אביב.
משפחת רסקין > משה רסקין

משה רסקין נולד ב-1 באפריל 1878 בעיירה ז'רוויץ שבמחוז הומל בבלארוס למשפחת חסידי חב"ד. אמו הייתה פרידה בת פנחס רבינוביץ. אביו זלמן לוי יצחק היה מלמד. רסקין למד בתלמוד תורה ולאחר שבגר השתלם בעסקי הבורסקאות (עיבוד עורות). בן 22 גויס לצבא הצאר ושירת שנתיים בהצטיינות.
בשנת 1904 עלה לארץ ישראל. תחילה עבד כבורסקאי בירושלים ולאחר זמן קצר עבר ליפו ועבד כמומחה בבית החרושת לעורות של משה בצלאל טודרוסוביץ (אביו של החוקר והביוגרף דוד תדהר). משה בצלאל לקח את הצעיר תחת חסותו ושידך לו ב-1905 את שושנה רייזל (אז בת 17), בתו של השוחט ובודק ליהודי יפו, ר' אליהו ויינשטיין. הזוג עבר להתגורר סמוך לבית הוריה בשכונת נוה שלום.
ב-1909 הצטרפה המשפחה, עם ילדיהם דבורה ויעקב, לאגודת אחוזת בית. הם הגרילו את המגרש ברחוב ליליינבלום 20, ובו בנו את ביתם ב-1910. בית זה היה אחד הבתים הראשונים שהוקמו. בתל אביב נולדו להם ילדיהם פנחס, שולמית, יהושע וזילפה.
בעת גירוש תל אביב (1917) עברה המשפחה לפתח תקווה, אולם כיוון שהצבא הטורקי הזדקק לעורות מעובדים, הותר לו לפתוח, בתיווכו של ספק הצבא הטורקי ישראל חבס (אביה של ברכה חבס), מפעל לעיבוד עורות באדמות הכפר סומייל (בפינת רחוב ארלוזורוב ורחוב אבן גבירול של היום). לאחר מלחמת העולם הראשונה העביר את המפעל לשכונת עג'מי ביפו.
בעת פרעות תרפ"א (1921) התקיף המון את המפעל והרס אותו כליל. משה רסקין עצמו הוסתר על ידי בעל הבית הערבי. אשתו, שושנה רייזל, הזעיקה את כוחות ההגנה לחפש ולהציל את בעלה. כיוון שעם המפעל אבד כל הונה של המשפחה התיר מאיר דיזנגוף למשפחה לפתוח חנות מכולת ברחוב ליליינבלום. הייתה זו המכולת הראשונה בתל אביב הקטנה.
משה נפטר ב-21 באפריל 1958, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
משפחת רסקין > שושנה רייזל

שושנה רייזל נולדה ב-1888 והייתה בתו של השוחט ובודק של יפו, ר' אליהו וינשטיין. היא נולדה בדירה מעל החמאם (לימים, מקומו של מועדון לילה ידוע ביפו העתיקה). חברי ילדותה היו בני משפחת שלוש, כיוון שלא היו משפחות יהודיות רבות בסביבה. ב-1894 עברה עם משפחתה לנוה שלום.
גם אחיה, המוהל נחום ויינשטיין והמורה ישראל ויינשטיין היו מבין מייסדי אחוזת בית.
ב-1980 קיבלה את אות יקירת העיר תל אביב-יפו והיא בת 92. ארבע שנים מאוחר יותר, ב-13 במאי 1984 נפטרה, אחרונת מייסדי אחוזת בית.
משה ושושנה רסקין באתר משפחות מייסדי תל אביב.
יעקב ופרלה שלוש

יעקב (1880–1944) היה צעיר בניו של אהרן שלוש מיפו. בניגוד למסורת משפחתו לא עסק במסחר אלא נטה ללימודי ספרות ושירה. למד בביירות שירה ערבית ערך ופרסם מחקרים על הקשר בין שירה עברית וערבית. במקביל השתלם בלימודי מסחר. כשחזר ליפו התמנה על ידי זלמן דוד ליבונטין לגזברו הראשון של בנק אפ"ק, תפקיד בו שירת 40 שנה. יעקב שלוש נחשב לבורר ומגשר אמין.
הוא נישא לפרלה, נולדו להם שני בנים ושלוש בנות. הבן גבריאל, שהיה מהנדס ואיש ההגנה, נהרג בעת המרד הערבי הגדול בשנת 1938. הבן שלמה פעל במסגרת המוסד לעליה בהעלאת יהודי מרוקו לישראל. הבת מרגלית נישאה למתמטיקאי ואיש משרד הביטחון משה חבצלת (בתם היא רוני רובינשטיין, אשת אמנון רובינשטיין); מאירה נישאה לבנקאי וולטר אדם, ולאה נישאה לדוד לובינסקי.
יעקב ופרלה שלוש באתר משפחות מייסדי תל אביב.
דוד תדהר (עורך), "יעקב שלוש", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 417
לקריאה נוספת

ייסוד תל אביב, מזכרונות דוד סמילנסקי, בתוך: אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, חלק שני, פרק פח, עמ' 903–920.
רוביק רוזנטל, האור והקסם - תל אביב של פעם, ידיעות אחרונות, 2009
עדנה יקותיאלי כהן, עיר מראשיתה, אורה חדשה, 2009
מרדכי נאור, תל אביב תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "חיים יהושע גולדברג ("חיים בקר")", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 361.
↑  מתוך הכיתוב על מצבותיהם בהר הזיתים
1 2 3  דוד תדהר (עורך), "דוד נחום לבני (ויסבורד)" באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו (עמ' 1163-1164), באתר www.tidhar.tourolib.org
↑  ⁨מודעה⁩ | 19 דצמבר 1929 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  דוד תדהר (עורך), "מייסדי תל אביב", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1164
↑  ⁨דוד ליגניייסגורד ⁩ | ⁨דאר היום⁩ | 10 ספטמבר 1930 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il, הודעת פטירה
↑  דליה קרפל, מי רצח את אברהם פוגל לפני 70 שנה? מסע בעקבות הרצח שהסעיר את תל אביב, באתר הארץ, 9 ביולי 2009
↑  רצח מחריד בתל אביב, הצופה, 1 במאי 1939
↑  רצח אברהם פוגל בתל־אביב - 14 מעצרים, הַבֹּקֶר, 1 במאי 1939
↑  זקן נרצח בדירתו בתל אביב, דבר, 2 במאי 1939
↑  דליה קרפל, מי רצח את אברהם פוגל לפני 70 שנה? מסע בעקבות הרצח שהסעיר את תל אביב, באתר הארץ, 9 ביולי 2009
1 2 3  פסיה ויעקב פרלשטין, עמותת משפחות מייסדי תל אביב, באתר web.archive.org, ‏3 בנובמבר 2013
1 2 3  דוד תדהר (עורך), "יעקב פרלשטיין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו (עמ' 315-316), באתר www.tidhar.tourolib.org
קברם של שמואל ולאה אידלסון בבית הקברות טרומפלדור
ספרו של דוד לבני (וויסבורד) עם הקדשה לפועל בית הדפוס יצחק בנד, 1930
משה רסקין ואשתו שושנה רייזל
קארין שדויאן

קארין שדויאן (בארמנית: Կարինե Շադոյան; נולדה ב-4 במרץ 1975) היא ארמנית המתאבקת בסגנון חופשי.
שדויאן זכתה במדליית ארד באליפות אירופה בהיאבקות בשנת 2006. היא המתאבקת (האישה) הארמנית הראשונה שזכתה במדליה באליפות אירופה. באותה שנה, היא דורגה במקום 11 בעולם בקטגוריית המשקל שלה (72 ק"ג).
רקע

שדויאן נולדה בסטברופול, שברוסיה, למשפחה ארמנית - סבתה מירוואן. היא הייתה ספורטאית פעילה כבר כילדה: התחילה בענף השחייה, ואז החלה להתאמן בריצת 400 מטר, ובמסוכות 400 מטר. כשהייתה בגיל תיכון, המאמן שלה הזמין אותה להשתתף גם בהיאבקות. היא סירבה, ובסיום התיכון הפסיקה לעסוק בספורט. אך בגיל 22 נמלכה בדעתה, וניסתה את מזלה בהיאבקות בסגנון חופשי. היא מצאה שהיא טובה בזה, וכעבור שישה חודשים הגיעה לתחרות גביע רוסיה, בה הביסה את זומרוד קובנגג'יבה. ב-2005 הייתה זוכת מדליית הכסף באליפות רוסיה. אך היא לא נבחרה לנבחרת רוסיה באולימפיאדת 2004, אז היא החלה להתחרות בארמניה. ב-2006, היא זכתה עבור ארמניה במדליה הראשונה שלה באליפות אירופה.
היא דוברת של מועדון הספורט של האיגודים המקצועיים של ירוואן. מאמניה הם אראיק בגדדיאן ואלדר נשמודינוב.
בת זוגה היא הספורטאית הרוסייה, נטליה גולץ. שדויאן ידועה בשל חוש האופנה שלה ואישיותה התוססת, והפכה לסלבריטאית בארמניה ומחוצה לה. היא מופיעה באורח קבע במדורי סטייל ואופנה.
תוצאות בתחרויות בינלאומיות > באליפויות העולם

| תחרות | קבוצה | קטגוריית משקל | דירוג |
| --- | --- | --- | --- |
| אליפות העולם בהיאבקות 2006 | ארמניה | היאבקות נשים, עד 63 ק"ג | 7 |
| אליפות העולם בהיאבקות 2007 | ארמניה | היאבקות נשים, עד 63 ק"ג | 24 |
| אליפות העולם בהיאבקות 2009 | ארמניה | היאבקות נשים, עד 63 ק"ג | 18 |
| גביע העולם בהיאבקות 2014 | ארמניה | היאבקות נשים, עד 63 ק"ג | 16 |
תוצאות בתחרויות בינלאומיות > באליפות אירופה

| תחרות | קבוצה | קטגוריית משקל | דירוג |
| --- | --- | --- | --- |
| אליפות אירופה בהיאבקות 2006 | ארמניה | היאבקות נשים, עד 72 ק"ג | ארד |
| אליפות אירופה בהיאבקות 2007 | ארמניה | היאבקות נשים, עד 67 ק"ג | 7 |
| אליפות אירופה בהיאבקות 2008 | ארמניה | היאבקות נשים, עד 72 ק"ג | 8 |
| אליפות אירופה בהיאבקות 2012 | ארמניה | היאבקות נשים, עד 72 ק"ג | 19 |
| אליפות אירופה בהיאבקות 2014 | ארמניה | היאבקות נשים, עד 69 ק"ג | 10 |
תוצאות בתחרויות בינלאומיות > באליפות אסיה

| תחרות | קבוצה | קטגוריית משקל | דירוג |
| --- | --- | --- | --- |
| אליפות אסיה בהיאבקות 2004 | אוזבקיסטן | היאבקות נשים, עד 72 ק"ג | 5 |
תוצאות בתחרויות בינלאומיות > תחרויות אחרות

| תחרות | קבוצה | קטגוריית משקל | דירוג |
| --- | --- | --- | --- |
| מוקדמות האולימפיאדה במדריד 2004 | אוזבקיסטן | היאבקות נשים, עד 72 ק"ג | 15 |
| טורניר דנה קולובה - נבר פטרובה 2007 | ארמניה | היאבקות נשים, עד 72 ק"ג | ארד |
| מוקדמות האולימפיאדה באדמונטון 2008 | ארמניה | היאבקות נשים, עד 72 ק"ג | 7 |
| Olympic Qualification Tournament (הפרנדה) 2008 | ארמניה | היאבקות נשים, עד 72 ק"ג | 14 |
| הטורניר הבינלאומי בקייב | ארמניה | היאבקות נשים, עד 72 ק"ג | ארד |
| מוקדמות האולימפיאדה בהלסינקי 2012 | ארמניה | היאבקות נשים, עד 72 ק"ג | 9 |
הערות שוליים

↑  "Shadoyan, Karine (ARM)". www.fila-official.com. אורכב מ-המקור ב-9 באוקטובר 2011. נבדק ב-12 בנובמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  International Women's Rankings, TheMat.com
↑  Карине Шадоян – единственная представительница Армении в женской борьбе, Новости Армении
↑  Валашалини Карина Шадоян, Центр Шри Чинмоя
↑  Karine Shadoyan's new haircut, Hairlebrity
↑  Shadoyan, Karine (ARM), Foeldeak Wrestling Database
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קארין שדויאן".
לאיוש קשאק

| --- | --- |

 לידה:  21 במרץ 1887 נובה זמקי, סלובקיה 
 פטירה:  22 ביולי 1967 (בגיל 80) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 שפות היצירה:  הונגרית 
 זרם ספרותי:  בית הספר האירופי 
 בן או בת זוג:  Klára Kárpáti (1946–1967) 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1965)  פרס באומגרטן (1947) 
 
לאיוש קשאק (בהונגרית: Kassák Lajos;‏ נובה זמקי, 21 במרץ 1887 – בודפשט, 22 ביולי 1967) היה אוטודידקט זוכה פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגרי, מקביל לפרס ישראל) סופר הונגרי, משורר, מתרגם ספרותי, אמן חזותי. דמות מכוננת של תנועת האוונגרד ההונגרית.
קורות חייו

לאיוש קשאק נולד כבנם של אישטוואן קשאק, טכנאי מעבדה (לבורנט) של בית מרקחת, ושל ארז'בט אישטנש, כובסת. הוריו אמנם רצו שהוא ילמד, אך בגיל 12 עזב את לימודיו על מנת לעבוד כשוליית מסגר והשיג תעודת הסמכה. כעובד מיומן עבר לבודפשט ב-1904, שם עבד כמסגר במפעלי אנגיאלפלד. הוא השתתף בקרבות הפוליטיים של האיגודים המקצועיים, ואחר כך הפך לחבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP). ב-1905 ארגן שביתות במספר הזדמנויות, שבגינן פוטר מספר פעמים. ב-1909 צעד לפריז ברגל (במשך מספר חודשים), בלי כסף. ב-1910 חזר הביתה ברכבת.
למרות הליקויים בחינוך ובאיות, הוא נלחם בעקשנות כדי לפרסם את כתביו. שירו הראשון פורסם ב-1908, וספר הסיפורים הקצרים הראשון שלו ב-1912 בשם "קינת החיים" (Életsiratás). באותה תקופה הוא כבר עבר את החוויה המכוננת של חייו, הצעדה הרגלית שלקחה אותו לפריז ב-1909. הוא עיבד גם את אירועי המסע הזה ואת הרשמים שצבר במהלך המסע ביצירתו האוטוביוגרפית רבת הכרכים, "חייו של אדם" (Egy ember élete) (1935–1927). ב-1915 יצא לאור ספר השירים הראשון שלו בשם "אפוס במסכה של וגנר" ובאותה שנה השיק את כתב העת הראשון שלו, "המעשה" (A Tett) שנאסר שנה לאחר מכן בשל עמדתו האנטי-מלחמתית.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא היה חבר ב"דיקרטוריון הסופרים", אך מחלוקותיו עם בלה קון גרמו לו להתרחק מהמגמה הלניניסטית, אך יחד עם זאת מעולם לא הכחיש את גישאתו השמאלנית, ולאורך חייו לא הפריד בין האמן. והאחראי על החברה. הוא תיאר את עצמו, את השקפת עולמו ואפילו את אמנותו בשתי המילים הללו: "אדם סוציאליסט". לאחר נפילת הרפובליקה, היגר לווינה, שם פרסם גיליונות חדשים של כתב העת שלו "מא" שפירושו "היום" (Ma). הוא חזר הביתה להונגריה ב-1926, שם המשיך לערוך את כתבי העת העצמאיים, השמאלניים והאוונגרדיים שלו בשם "דוקומנטום" Dokumentum) (1927)) ו"עבודה" Munka) (1927–1938)).
האוטוביוגרפיה שלו בקנה מידה גדול בשם "חייו של אדם" פורסמה לראשונה בטורים של כתב העת הספרותי ואמנותי החשוב ניוגט בין השנים 1924 לבין 1933. לאחר פרסומו גם בצורת ספר1919, הוא נתבע על החלקים של השנים 1918-1919. מ-1935 כתב בקביעות עבור נפסבה ועוד עיתונים.
ב-1945, יחד עם יוז'ף פודור ערך כתב עת.
ב-1946 הצטרף ללשכת הבונים החופשיים, שאותה עזב ב-1948 בשל לוח הזמנים העמוס שלו.
מ-1947 הצטרף מחדש לחיי המפלגה, והפך ליושב ראש ועדת האמנות של SZDP.
מינואר 1948 היה חבר פרלמנט, במקום דיולה קלמן.
ב-1948 עבר למפלגת העובדים ההונגרית (MDP), אך משנת 1949 לא ניתן היה עוד לפרסם את יצירותיו.
בספטמבר 1953, בישיבת המפלגה של אגודת הסופרים, הוא מתח ביקורת על מדיניות התרבות של המפלגה ולכן הודח מהמפלגה. רשימותיו האוטוביוגרפיות פורסמו לאחר מותו.
הוא הצליח לחזור לחיי האמנות רק ב-1956, כשנבחר לנשיאות באספה הכללית של אגודת הסופרים. לאחר 1957 השתייך לקטגורית "נסבל" כסופר ולקטגורית "אסור" כאמן חזותי. לאחר חריגה אחת ב-1961, לא הורשה להציג תערוכה משלו בפריז או ברומא. משנת 1958, "הסדנה ההונגרית" בפריז שמה את עבודתו של קשאק במרכז העיתון שלהם ובעבודתיהם. כמו כן הונפק פרס על שמו, שהעניק הוקרה למשוררים ואמנים חזותיים אוונגרדים זרים ומקומיים.
מסעו

הוא עבר לבודפשט בגיל 17 ועבד כאמור כמסגר, אבל בגלל מעורבותו באיגודי העובדים ובתנועת העבודה, הוא היה ברשימה השחורה ולעיתים קרובות היה מובטל. אז התחיל לכתוב שירים לראשונה. בהשפעת הספרות ההונגרית המודרניסטית, במיוחד אנדרה אדי. הוא קיבל החלטה פתאומית בגיל 22 ביחד עם חבר (יוז'ף גדרש) ויצא לדרך לפריז. הם טיילו במחצית מאירופה ברגל, ללא כסף או ידיעת השפה, עזבו בסוף אפריל 1909 והגיעו לפריז בסוף אוקטובר. לחוויות ולקשרים שצבר במהלך המסע הייתה השפעה רבה על התפתחות הקריירה שלו, כמו גם על הדרך שבה השתתף כמנהיג בארגון קבוצות אוונגרד הונגריות במחצית הראשונה של שנות ה-10. הוא חזר הביתה באמצע 1910.
מוזיאון קשאק

מוזיאון קשאק פועל באובודה כסניף של המוזיאון הספרותי פטפי, והוא מארח תוכניות הנצחה ותערוכות ומפרסם פרסומים משלו. המוסד נוהל במשך שני עשורים על ידי חוקר יצירותיו של קשאק, ד"ר פרנץ צ'אפלאר שהתאבד במאי 2007 עקב מחלתו והתמיכה ההולכת ופוחתת במוזיאון. המאמר האחרון שלו על קשאק פורסם בטורים של כתב העת "חיים וספרות" (Élet és Irodalom), שבו הוא התווכח עם מאמרו של מיקלוש ואמוש שזלזל בקשאק בבורות ובחוסר ידע קיצוני לדעתו של צ'אפלאר.
יצירותיו העיקריות > עד 1919

Életsiratás; Benkő, Budapest, 1912
Isten báránykái. Három egyfelvonásos; címlap Gulácsy Lajos; Grill, Budapest, 1914
Éposz Wagner maszkjában; Hunnia Ny., Budapest, 1915
Új költők könyve. György Mátyás, Kassák Lajos, Komját Aladár, Lengyel József lírai antológiája; Ma, Budapest, 1917
Egy szegény lélek megdicsőülése és még hét novella; Athenaeum, Budapest, 1918 (Modern könyvtár)
Khalabresz csodálatos púpja. Novellák; Táltos, Budapest, 1918
Misilló királysága. Regény; Athenaeum, Budapest, 1918
Hirdetőoszloppal. 1914–1918; Szellemi Termékek Országos Tanácsa, Budapest, 1919
Levél Kun Bélához a művészet nevében; Ma, Budapest, 1919
Tragédiás figurák. Regény; a szerző arcképe Bortnyik Sándor; Ma, Bécs, 1919
יצירותיו העיקריות > 1945–1967

Kis könyv haldoklásunk emlékére; Új Idők, Budapest, 1945
Kassák Lajos összegyűjtött versei; Singer-Wolfner, Budapest, 1946
Hatvan év összes versei; Új Idők, Budapest, 1947
Képzőművészetünk Nagybányától napjainkig; Magyar Műkiadó, Budapest, 1947
Dal a kenyérről; ill. Róna Emy; Új Idők, Budapest, 1948
Egy lélek keresi magát. Regény; Új Idők, Budapest, 1948
Mögötte áll az angyal. Regény; Új Idők, Budapest, 1948
Szegények rózsái; Új idők, Budapest, 1949
Ahogyan elindultak, 1949
Szénaboglya, 1955
Kassák Lajos válogatott versei 1914–1949; bev. Gyergyai Albert; Magvető, Budapest, 1956
Csillagok csillogjatok, virágok virágozzatok...; ill. Würtz Ádám; Móra, Budapest, 1957
Boldogtalan testvérek. Válogatott elbeszélések; Szépirodalmi, Budapest, 1957
Költemények, rajzok. 1952–1958; Szépirodalmi, Budapest, 1958
Mélyáram; Magvető, Budapest, 1960
Szerelem, szerelem. Versek, rajzok; Szépirodalmi, Budapest, 1962
Az út vége. Regény; Magvető, Budapest, 1963
Vagyonom és fegyvertáram; Magvető, Budapest, 1963
A tölgyfa levelei. Versek; Magvető, Budapest, 1964
Mesterek köszöntése; Magvető, Budapest, 1965
A ló meghal, a madarak kirepülnek; Magyar Helikon–Szépirodalmi, Budapest, 1967
יצירותיו העיקריות > 1968–1989

Üljük körül az asztalt! Versek; Magvető, Budapest, 1968
Kassák Lajos legszebb versei; vál., bev. Méliusz József, ill. Hincz Gyula; Ifjúsági, Bukarest, 1968
Kassák Lajos összes versei, 1-2.; sajtó alá rend., utószó Kassák Lajosné; Magvető, Budapest, 1970
Az idő múlásában. Üzenet az utolsó ladikról; Képzőművészeti Alap, Budapest, 1971
Az izmusok története; közrem. Pán Imre; Magvető, Budapest, 1972
A fal mögött áll és énekel; Magvető, Budapest, 1974
Csavargók, alkotók. Válogatott irodalmi tanulmányok; vál., sajtó alá rend. Ferencz Zsuzsa; Magvető, Budapest, 1975
Csillagok, csillogjatok, virágok, virágozzatok; rajz Würtz Ádám; 2. bőv. kiad.; Móra, Budapest, 1977
Éljünk a mi időnkben. Írások a képzőművészetről; vál., sajtó alá rend. Ferencz Zsuzsa, jegyz. Keszthelyi Rezső; Magvető, Budapest, 1978
Összegyűjtött műfordítások; vál., szerk. Parancs János; Magvető, Budapest, 1986
Ahogyan elindultak; Kozmosz Könyvek, Budapest, 1987
Számozott költemények; összeáll. Kassák Lajosné, szöveggond., utószó Csaplár Ferenc; Szépirodalmi, Budapest, 1987
Szénaboglya; sajtó alá rend., utószó Csaplár Ferenc, előszó Botka Ferenc; Szépirodalmi, Budapest, 1988
חברות ארגונית

בית הספר האירופי
האקדמיה הדיגיטלית לספרות (חבר לאחר מותו מאז 2009)
פרסים והוקרה

פרס באומגרטן (1947)
מסדר קושוט (דרג 3, 1948)
פרס קושוט (1965)
כתבי עת

המעשה (1915–1916 ) (A Tett)
היום (1916–1925) (Ma (folyóirat))
(1922 / 1923) 2X2
דוקומנטום (1926 / 1927)
עבודה (1928–1939) (Munka (folyóirat))
בן זמננו (1945–1948 (Kortárs)
מאמרים קשורים

Kassák és a MADI (תקליט) - מחווה לזכרו של לאיוש קשאק
רשימת הבונים החופשיים ההונגרים
מוזיאון הזיכרון של לאיוש קשאק
זכרו של לאיוש קשאק בטרנסילבניה
לקריאה נוספת

בשפת המקור:
Kassák Lajos a PORT.hu-n (magyarul)
בתרגום לעברית:
אלבום Hungaroton: השירים של קשאק - המשורר וזולטאן לטינוביץ' מספרים לנו
אמקה ג'. קומורוצי: קשאק ותנועת האוונגרד ההונגרית, בודפשט, 1995
Ferenc Bozók: Lajos Kassák and transcendence, In: Vigilia magazine, אוגוסט 2014
הערות שוליים

↑  "KASSÁK Lajos". אורכב מ-המקור ב-2007-05-20. נבדק ב-2007-03-23.
↑  Úti élményeit az 1920-as években egy hosszú dadaista versben (A ló meghal a madarak kirepülnek) és önéletrajzi regényében (Egy ember élete, III. Csavargások) örökítette meg.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274307105171  PLWABN: 9810579205005606  BIBSYS: 90348978  BNE: XX1417327  BnF: cb119503163 (data)  CANTIC: a10380449  CiNii: DA09892332  GND: 118560468  ICCU: SBLV192071  ISNI: 0000 0001 1079 2492  LCCN: n82154646  NKC: xx0003819  NSK: 000105732  NTA: 070164398  RERO: 02-A000097294  RKD: 43562  SELIBR: 333576  SUDOC: 027469441  ULAN: 500017906  VIAF: 100269972   WorldCat (עם VIAF): 100269972 
הצוות של "מא" בווינה ב-1922: שאנדור בורטניק, בלה אויץ, ארז'י אויווארי, אנדור שימון, לאיוס קשאק, יולאן שימון, שאנדור ברטה
טיבור וילט: קברו של לאיוש קשאק ואשתו קלרה קרפטי ( בבודפשט. בית הקברות פרקשרט: 21/1-1-75/76)
József Nemes-Lampérth : דיוקן לאיוש קשאק (1917)
מגפת האופיואידים

מגפת האופיואידים, המכונה גם משבר האופיואידים, היא העלייה המהירה בהתמכרות ובמספר מקרי המוות עקב שימוש יתר, שימוש לרעה ומינון יתר, בקבוצת התרופות הנקראות אופיואידים מאז שנות ה-90. המשבר כולל את ההשלכות הרפואיות, החברתיות, הפסיכולוגיות, הדמוגרפיות והכלכליות המשמעותיות של ניצול לרעה בתרופות אלה כולל ניצול רפואי, וניצול לא רפואי של התרופות.
רקע

אופיואידים הם משפחה של משככי כאבים בינוניים עד חזקים, כולל אוקסיקודון (נמכר בדרך כלל תחת השמות המסחריים OxyContin ו-Percocet), הידרוקודון (Vicodin, Norco) ופנטניל, שהוא משכך כאבים חזק מאוד המסונתז כדי להידמות לאופיאטים אחרים כגון מורפיום והרואין שמקורו באופיום. העוצמה והזמינות של חומרים אלה, למרות הסיכון הפוטנציאלי להתמכרות ולמנת יתר, הפכו אותם לפופולריים הן כטיפול רפואי והן כתרופות פנאי. בשל ההשפעות המרגיעות של אופיואידים על מרכז הנשימה של המוח המוארך, אופיואידים במינונים גבוהים מהווים פוטנציאל דיכוי נשימתי ועלולים לגרום לאי ספיקת נשימה ומוות.
משבר האופיואידים בארצות הברית קודם על ידי חברות תרופות כמו פרדו פארמה שהציגה מצג שווא לפיו התרופה שלה בטוחה ולא ממכרת. החברות שיווקו את התרופות למיליוני תושבים תוך הטעיה של רופאים, חוקרים וגופי רגולוציה. רופאים מושחתים סייעו להחמרת הבעיה על ידי פתיחת תחנות גלולות. באופן זה מאות אלפי אמריקאים, כולל אנשים צעירים נורמטיבים קיבלו את התרופה ללא צורך רפואי, ורבים מהם התמכרו אליהן. לאחר החמרת האכיפה נגד התרופות פנו המכורים לסמים הנמכרים ברחוב. המשבר הוביל למותם של מעל 800 אלף איש וגרם לירידה בתוחלת החיים בארצות הברית. המגפה של שימוש באפיאודים מהווה משבר בריאות ציבורי גם במדינות אחרות כמו קנדה, בריטניה ומדינות אירופה. מומחים מזהירים מפני התפשטות המגפה גם למדינות אחרות ובכללן ישראל.
אופיואידים הן תרופות יעילות ביותר לטיפול בכאב חריף, אך יש ויכוח עז בשאלה האם הם יעילות בטיפול בכאב כרוני או בעל השפעה גבוהה, שכן הסיכונים עשויים לעלות על היתרונות.
ראו גם

משבר האופיואידים בארצות הברית
משבר האופיואידים בישראל