stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צמד העמרנים
היסטוריה

האחים שלום (1936–2023) וברק (1939–2022) עמרני נולדו בשכונת כרם התימנים בתל אביב. אמם, שושנה, הייתה מנהלת משק הבית של ראש עיריית תל אביב הראשון מאיר דיזנגוף, ואביהם, רחמים, היה בעל חנות תבלינים בשוק הכרמל הסמוך. משפחתם עלתה מתימן ב-1892 לארץ ישראל העות'מאנית, והתיישבה תחילה בכפר התימנים בשילוח. רחמים היה הילד הראשון שנולד במקווה ישראל. הסבא והסבתא נמנו על מייסדי כרם התימנים. לשניים נוספו בהמשך עוד חמישה אחים ואחיות. האחים למדו את שירי תימן בביתם.
ברק למד בבית ספר "גאולה" בתל אביב ובהמשך למד בבית הספר המקצועי אורט בעיר. שירת בצה"ל בלהקת גייסות השריון ולאחר שהשתחרר הצטרף לצי הסוחר, וביקר בארצות רבות באפריקה ובמזרח הרחוק.
שלום שירת כחשמלאי מטוסים בחיל האוויר והחל ללמוד נגינה בגיטרה אצל יוסף פלתה. השניים הקימו את "צמד הגיטרות", שפעל כשנתיים, ובשנת 1960 יצא תקליטם היחיד, "שתי גיטרות", שכלל את הלהיט "שובה אלי". לאחר שחרורו צירף שלום אליו את אחיו הצעיר, ברק, שסיים את עבודתו בצי הסוחר, לצמד "העמרנים".
המנהל המוזיקלי של הצמד היה יוסף הדר, שבחר ועיבד את השירים בתקליט אריך הנגן הראשון, "העמרנים", שהופיע ב-1966. התקליט כלל גם שירי מסורת תימניים.
שני האחים, שליוו את עצמם בגיטרות, הופיעו בכל רחבי הארץ והתפרסמו בשיריהם: אגדת הל"ה, ברח המלך, הרמטכ"ל התימני, אביגיל ועוד. הצמד השתתף בכמה מופעים של פסטיבל למנצח שיר מזמור.
ברק הכיר את רעייתו, מריאטה, ילידת פילדלפיה, ב-1968, בעת שהופיע בניו יורק. השניים הגיעו לישראל ונישאו ב-1969. בשנת 1976 ביצעו השניים את שירו של אורי שבח, "פזמון האגודה", בפסטיבל הזמר המזרחי וזכו במקום השני בתחרות. בשנת 1978 נערך ערב הוקרה לצמד בשם "ערב של עמרנים" בהנחיית רבקה מיכאלי. התקליט השני של הצמד, "ערב של עמרנים", הופיע ב-1979. בתחרות הזמר העברי בשנת 1985 בערד השתתפו בשיר "עוד תוסס היין" של מוני אמריליו ועדנה פלג.
בשנת 1988 הוציאו את תקליטם השני "רוח דרומית" שכלל שירים תימניים ישנים. התקליט הופיע כתקליטור ב-2007.
ברק עמרני נפטר ב-3 בינואר 2022 בביתו בגבעת שמואל בגיל 82, לאחר הידרדרות במצבו עקב מחלת פרקינסון שבה לקה בגיל 61, והובא למנוחות בראש העין. הותיר אחריו אישה, מריאטה, 4 בנות ונכדים. בדיוק שנה לאחר מכן, ב-3 בינואר 2023, נפטר אחיו הגדול שלום עמרני בגיל 86, הותיר אחריו בת ונכדה.
דיסקוגרפיה

רוח דרומית, 1988, סדרת מבראשית, NMC, 2007
העמרנים, הד ארצי, 1966
הערות שוליים

↑  אלי אלון, מת ברק עמרני מצמד העמרנים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 6 בינואר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296760005171  LCCN: no2006090679  MusicBrainz: 2c8323c5-d433-44d2-a2f6-3255c89fab0f  VIAF: 138921063   WorldCat (עם VIAF): 138921063 
ברק עמרני בתקופת שירותו בצה"ל, תחילת שנות ה-60
שרה'לה שרון

| --- | --- |

שרה'לה שרון בהופעה בירושלים, אוגוסט 2019
 לידה:  4 בפברואר 1948 (בת 77) המנדט הבריטי אשדות יעקב ארץ ישראל
 שם לידה:  שרה אלתר
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1978
 עיסוק:  מנחת תוכניות שירה בציבור, זמרת ומורה למוזיקה
 סוגה:  שירה בציבור של זמר עברי
 שפה מועדפת:  עברית 
 פרופיל ב-IMDb
 
שרה (שרה'לה) שרון (נולדה ב-4 בפברואר 1948) היא זמרת ישראלית, מנחת תוכניות שירה בציבור, ומהדמויות הבולטות בישראל בהנחלת הזמר העברי ובתחום השירה בציבור.
ביוגרפיה

שרון נולדה וגדלה בשם שרה אלתר בקיבוץ אשדות יעקב איחוד, למשפחה בת חמישה ילדים. סיימה הכשרה מקצועית כמורה למוזיקה במדרשה ועבדה במקצועה בקיבוץ ובבתי ספר בסביבה עד גיל 50, בו החליטה לפרוש מההוראה. בשנת 1978 הוקם מועדון הזמר של עמק הירדן ביוזמתו של ירוחם כהן מאפיקים, שהיה אז רכז המחלקה לתרבות במועצה האזורית עמק הירדן, ושרון קיבלה את תפקיד ההנחיה של המועדון. בשנות השמונים צולמו תוכניות המועדון לטלוויזיה הישראלית ושרון הפכה לידועה בתחום השירה בציבור, כשהקהל הרחב הצטרף לשירי ארץ-ישראל בהנחייתה. תקליט שהוציאה שרון עם מקהלת המועדון זכה להצלחה רבה.
ב-1993 זכתה שרון עם להקתה החד פעמית "שירו" בתחרות הקדם-אירוויזיון ויחד הם ייצגו את ישראל באירוויזיון 1993 באירלנד. השיר שביצעו, "שירו" (טהרלב - פייקוב), הגיע לבסוף למקום ה-24 מתוך 25. בהופעת האירוויזיון הצטרפה ללהקה הזמרת ורדה זמיר בתור זמרת ליווי.
ב-2000 הופיעה בתפקיד עצמה בפרק בקומדיית המצבים "שמש", ב-2002 הוציאה שרון את אלבום ההופעה "בהופעה חיה", עם להקת "הדור הצעיר", אך הוא לא זכה להצלחה רבה.
ב-2005 השתתפה בתפקיד אורח בעונה השנייה של הסדרה "השיר שלנו", בתור אמו של זוהר (רן דנקר). בשנת 2008 גילם הקומיקאי טל פרידמן את דמותה במערכון בתוכנית "ארץ נהדרת".
ב-2020 שרהלה השתתפה בתפקיד אורח בסברי מרנן
בשנת 2018 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "אף פעם לא מאוחר" ברשת לצד רבקה מיכאלי, נורית גפן וציפי פינס.
ב-2022 השתתפה בתפקיד שופטת באחד המערכונים של תוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת". ביולי של אותה שנה, בראיון במסגרת המדור "ענייני פנים" של עיתון הארץ, סיפרה שרון כי בשנות ה-80 נשלחה למשימות סודיות בברית המועצות.
שרון הייתה נשואה ליענק'לה מאז 1967 ועד למותו ב-2023. הוא עבד במפעל בקיבוץ ולאחר מכן שימש כמנהלה האישי. להם ארבעה ילדים.
אחיינה, אבנר אלתר, הוא מחללי אסון המסוקים.
הערות שוליים

↑   שי פוגלמן, שרה'לה שרון, באתר הארץ, 29 ביולי 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308286905171  LCCN: n89121224  MusicBrainz: 9f409451-3314-466b-93fe-1d07bc030206  VIAF: 97441027   WorldCat (עם VIAF): 97441027 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ברגו

בלגנדריום של טולקין, בְּרֵגוֹ (באנגלית: Brego, משמעות ברוֹהִירִית: "הנמרץ") היה מלך רוֹהָן השני.
ביוגרפיה

בְּרֵגוֹ נולד ברוֹהָן בשנת 2512 לעידן השלישי, סביר להניח בפוֹלְד. הוריו היו אֵאוֹרְל ואשתו, ששמה לא ידוע.
הוא ירש את כס אביו בשנת 2545, כשאביו נהרג בהתקפה של בני המזרח. הוא נלחם נגדם, ניצח אותם, והדף אותם מזרחה. לאחר מכן בלם פלישה של בני דוּן והדפם אל מעבר לנהר האַיסֶן, ומאז לא הותקפה רוֹהָן זמן רב.
לאחר שניצח את בני המזרח ובני דוּן, ברגו העביר את הבירה מפוֹלְד לאֵדוֹרָס והחל בבניית מֶדוּסֶלְד, משכנם של מלכי רוֹהָן. הוא סיים את המלאכה בשנת 2569 וערך משתה לכבוד הקמת ההיכל. במהלך המשתה, בַּלְדוֹר, שיכור מיין, נשבע שילך לשבילי המתים. בְּרֵגוֹ, בלית ברירה, ליווה אותו לשערי שבילי המתים שם ראו אדם זקן מופלג, אשר היה נראה שחוק כאבן. כאשר ניסו לעבור על פניו, אמר: ”דרך זו סגורה היא. אלה אשר סללוה מתים הם, והמתים שומרים עליה עד בוא העת. סגורה הדרך.” ולאחר מכן נפל על פניו ומת. בַּלְדוֹר, למרות אזהרת האיש, המשיך לדרכו, ממנה לא שב. בְּרֵגוֹ מת מיגון שנה לאחר מכן בשנת 2570 לעידן השלישי, ופינה את הכס לבנו השני אַלְדוֹר "הזקן".
ראו גם

מלכי רוהן – רשימה מלאה של שליטי רוֹהָן
ביאורים

1 2 3 4  לעידן השלישי
1 2  בירתו של אֵאוֹרְל, לאחר מכן בְּרֵגוֹ העביר את הבירה לאֵדוֹרָס והשאיר את הפוֹלְד לבנו השלישי, אֵאוֹפוֹר.
↑  כאשר בְּרֵגוֹ היה בן 33.
הערות שוליים

↑  ג'. ר. ר. טולקין, עמנואל לוטם (ע), תרגום: רות לבנית, אוריאל אופק, שר הטבעות, זמורה ביתן מוציאים לאור, 1998, עמ' 1142
1 2 3 4 5 6 7  ג'. ר. ר. טולקין, עמנואל לוטם (ע), תרגום: רות לבנית, אוריאל אופק, שר הטבעות, זמורה ביתן מוציאים לאור, 1998, עמ' 1030
1 2  ג'. ר.ר. טולקין, כריסטופר טולקין (ע), תרגום: עמנואל לוטם, סיפורים שלא נשלמו, לוד: זמורה ביתן מוציאים לאור, 2001, עמ' 407
↑  ג'. ר.ר. טולקין, כריסטופר טולקין (ע), תרגום: עמנואל לוטם, סיפורים שלא נשלמו, לוד: זמורה ביתן מוציאים לאור, 2001, עמ' 412
↑  ג'. ר. ר. טולקין, עמנואל לוטם (ע), תרגום: רות לבנית, אוריאל אופק, שר הטבעות, זמורה ביתן מוציאים לאור, 1998, עמ' 764
↑  ג'. ר. ר. טולקין, עמנואל לוטם (ע), תרגום: רות לבנית, אוריאל אופק, שר הטבעות, זמורה ביתן מוציאים לאור, 1998, עמ' 763
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| מלך רוֹהָן ה־1: אֵאוֹרְל "הצעיר" | מלך רוֹהָן ה־2  2545–2570 | מלך רוֹהָן ה־3: אַלְדוֹר "הזקן" |
פרשת שי דרומי

שלט מהמחאה הציבורית
פרשת שי דרומי הייתה שרשרת אירועים, שהתרחשה ב-13 בינואר 2007, ובמהלכם ירה שי דרומי, חקלאי מחוות בודדים בנגב, בח'אלד אל-אטרש ובאיוב אל-הוואשלה, לאחר שפרצו לחוותו יחד עם שניים נוספים. אל-אטרש נהרג ואל-הוואשלה נפצע כתוצאה מהירי. מעצרו של דרומי עורר דיון ציבורי בשאלה האם רשאי אדם לירות בביתו שלו בפורץ או מסיג גבול, ובסופו של דבר הוביל לחקיקת שינוי בחוק העונשין, המכונה "חוק דרומי", שקבע הגנה מפני הרשעה פלילית בגין מעשים כמו אלה שביצע דרומי, בנסיבות דומות. דרומי זוכה על ידי בית המשפט מהאישום בהריגה.
מאז, הפכה פרשת שי דרומי למטבע לשון. מידיי פעם, כאשר מתפרסם שאדם הגן על רכושו מפני פולשים, גנבים ופורצים, כלי תקשורת שונים חוזרים אל פרשה זו תוך אזכורה והפניות אליה ושואלים, האם מדובר ב"פרשת דרומי" נוספת?.
הריגת הפורץ

שי דרומי הוא חקלאי בעל חוות בודדים הסמוכה ליישוב מיתר. לפי כתב האישום שהוגש נגדו, ב-13 בינואר 2007 בשעה 3 לפנות בוקר, הבחין דרומי בשניים מבין ארבעה פורצים שחדרו לחוותו. דרומי ירה בפורצים ופצע שניים מהם, אל-אטרש ואל-הוואשלה, והאחרים נמלטו. את הרובה, שהיה שייך לאביו המנוח, החזיק דרומי ללא רישיון. לפי דיווחים בכלי התקשורת, כשהגיעו השוטרים למקום הם מצאו את דרומי מנסה לבצע החייאה באל-אטרש, אך זה מת מפצעיו. גם נגד אל-הוואשלה הוגש כתב אישום על קשירת קשר לפרוץ לחווה, ובהמשך השנה אף נמצא אשם, ונגזרו עליו 20 חודשי מאסר בפועל ושנתיים מאסר על תנאי. ב-2009, לאחר שריצה את תקופת מאסרו, נעצר אל-הוואשלה שנית לאחר שביצע שורת פריצות בצפון הארץ.
בעקבות האירוע נעצר דרומי והוגש נגדו כתב אישום לבית המשפט המחוזי בבאר שבע. ב-15 ביולי 2009 זוכה דרומי על ידי בית המשפט מעבירות ההריגה והחבלה בכוונה מחמירה, אך הורשע בעבירה של נשיאת כלי נשק ללא רישיון. בסיום פסק דינה ציינה השופטת רחל ברקאי: "הספק הסביר, אותו עורר הנאשם, באשר להצדקת מעשה ההתגוננות שנקט, נותר מכרסם בליבי עד כי לא נותר לי אלא לקבוע כי לא הוכח מעל לכל ספק סביר כי המשכו של הירי הפוגע בלתי סביר בעליל הוא".
הדיון והמחאה הציבורית בעקבות האירוע

מעצרו של דרומי עורר מחאה ציבורית, בעיקר בקרב חקלאי הנגב ופעילי ימין, שראו בפעולתו הגנה עצמית מוצדקת מפני פשיעה חקלאית. הבלוגר אורי קציר השווה בין דרומי לברנרד גץ, אזרח אמריקני שבשנת 1984 ירה בצעירים שניסו לשדוד את כספו ברכבת התחתית של ניו יורק, וקבע כי "המשותף לשני המקרים הוא העובדה שהמותקפים הבינו כי לא יוכלו לסמוך על שום הגנה חיצונית כדי לשמור על שלומם ורכושם ונאלצו לפעול לשם כך בכוחות עצמם".
מנגד, ניסו אישי ציבור ערביים לקשור את ניסיון הפריצה לכך שחוותו של דרומי היא חלק מחוות הבודדים שנועדו, לדבריהם, לדחוק את הבדואים מאדמתם. אישי ציבור אחרים העלו טענה הפוכה, על כך שהרקע הוא השתלטותם של הבדואים על אדמות בנגב והתנכלויות חוזרות ונשנות, כולל גנבות חקלאיות מסיביות, לחקלאים בדרום.
המחאות הציבוריות נגד מעצרו ומשפטו של שי דרומי התבטאו בהפגנות מול בית המשפט בבאר שבע שדן בעניינו ובצומת "הגומא" בצפון. מחאה ציבורית בהיקפים נרחבים יותר התרחשה באינטרנט. על עצומה למען שי דרומי חתמו קרוב ל-50,000 אישה ואיש. הקריאה לחתימה על העצומה הופצה באמצעים שהיו קיימים באותה תקופה, בטרם הקמת רשתות ענק חברתיות, באמצעות דואר אלקטרוני, באתרי אינטרנט ממוסדים דוגמת התאחדות חקלאי ישראל, קיבוצים ואתר מיוחד שהוקם עבור שי דרומי (ואינו קיים עוד). הבלוגר נרי אבנרי המליץ למצביעי הליכוד להצביע בבחירות הפנימיות עבור חבר כנסת ישראל כץ, כיוון שתמך בשי דרומי.
"חוק דרומי"

בעקבות הפרשה הגישו חברי הכנסת כמה הצעות חוק שנועדו להגן על הפועלים בסיטואציה הדומה לזו של שי דרומי. הצעות אלה אוחדו להצעה אחת, שאושרה בכנסת ב-24 ביוני 2008, כתיקון לחוק העונשין, תיקון שנודע בציבור בשם "חוק דרומי".
במסגרת התיקון נוסף לחוק העונשין סעיף 34י1, שזו לשונו:
משמעות תיקון זה היא כי ניתן להפעיל כוח בלתי מידתי כנגד פורצים וגנבים, לצורך הגנה על רכוש. קודם חקיקת תיקון זה, לא ניתן היה להפעיל כוח בלתי מידתי כנגד פורץ כהגנה עצמית, ואסור היה לפגוע בפורץ כאשר כוונתו לפגיעה או גנבת רכוש, ללא סכנה מוחשית לפגיעה בחיים. עם זאת, בית המשפט העליון הבהיר שיש מעשים שייחשבו לבלתי סבירים בעליל ולא יוכלו לחסות תחת סעיף זה. כך, נקבע שנער שירה למוות באדם שהכיר שנכנס לחצר ביתו במסגרת סכסוך על עסקה למכירת אופנוע, לא יוכל ליהנות מסעיף זה, כיוון שהירי היה בלתי סביר בעליל בהתחשב במצב הדברים.
בהגדרות אלו עוקב החוק במידה רבה אחר המשפט העברי, בדין המקביל של גנב "הבא במחתרת", המתיר לפגוע בגנב, מתוך הנחה שהנפגע יאבק כנגד הגנבה, והחשש שהגנב יפגע בנפגע, אלא אם כן ברור ללא כל ספק כי לא יפגע גם אם יתנגדו לו (לדוגמה, אב הפורץ לבית בנו).
בראשית 2014 נעשה תקדים ראשון בשימוש בסעיף זה, כאשר בית המשפט שחרר ממעצר תושבי קלנסווה שדקרו למוות פורץ במהלך מאבק עמו.
פסק הדין במשפטו של דרומי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ב-15 ביולי 2009 פרסם בית המשפט המחוזי בבאר שבע את הכרעת הדין בעניינו של דרומי. דרומי זוכה מאשמת ביצוע עבירה של הריגה ועבירה של חבלה בכוונה מחמירה, אך הורשע בביצוע עבירות בנשק (החזקה ונשיאה ללא רישיון). בהסדר טיעון שהוגש לבית המשפט הוצע כי דרומי ירצה שישה חודשי עבודות שירות בניכוי החודש של תקופת מעצרו.
התיקון הנ"ל לחוק העונשין שנעשה טרם מתן פסק הדין, עמד לזכותו של דרומי, זאת לאור האמור בסעיף 5 לחוק:
לאחר סיום עבודות השירות חזר דרומי למגורים בחוותו, כאשר כעזרה לדרומי ועקב חשש מנקמת דם, הוקם במקום מצפה שמירה של ארגון השומר החדש. בבחירות לכנסת העשרים ושתיים התמודד ברשימת "אדום לבן" יחד עם כושי רימון, גדי וילצ'רסקי ואישים נוספים אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
ראו גם

אריה שיף
לקריאה נוספת

שי עקיבא ווזנר, "הגנה עצמית, דרישת הנחיצות וחובת הנסיגה: בשולי פרשת שי דרומי", מחקרי משפט כ"ז 315 (2011).
הערות שוליים

↑  אילנה קוריאל, מחמת הספק: שי דרומי זוכה מהריגת הפורץ, באתר ynet, 15 ביולי 2009
↑  אלון חכמון, ‏חשד בשפלה: ניסה לגנוב משאית ונורה למוות, הנהג עוכב לחקירה, באתר מעריב אונליין, 14 באוגוסט 2016
↑  ענת ברשקובסקי, כתב אישום על הריגה הוגש נגד שי דרומי, באתר ynet, 22 בינואר 2007
מיכל גרינברג, החוואי שי דרומי הואשם בהריגה, באתר הארץ, 23 בינואר 2007
↑  ענת ברשקובסקי, בעל חווה בנגב ירה למוות בפורץ ופצע אחר, באתר ynet, 13 בינואר 2007
↑  עדי חשמונאי, הפורץ שנורה בידי שי דרומי נעצר במסע פשע
↑  פ 1010/07 מדינת ישראל נגד שי דרומי
↑  אורי קציר, "התשובה הישראלית לברנרד גץ"
↑  מאות בני אדם מפגינים נגד מעצר החוואי שי דרומי, באתר ynet, 16 בינואר 2007
↑  נרי אבנרי, הגידו כן, לחכ ישראל כץ, באתר News1 מחלקה ראשונה, 5 בדצמבר 2008
↑  הצעת חוק העונשין (תיקון מס' 99) (הגנה עצמית), התשס"ח–2008
↑  חוק העונשין (תיקון מס' 98) התשס"ח-2008
↑  אמנון מרנדה, אושר "חוק דרומי": מותר לירות כדי להבריח פורץ, באתר ynet, 24 ביוני 2008
↑  ע"פ 5184/14 פלוני נ' מדינת ישראל, ניתן ב־3 באוגוסט 2016
↑  חסן שעלאן, אחים מקלנסווה שוחררו הודות לחוק דרומי, באתר ynet, 5 בפברואר 2014
↑  עקיבא נוביק, סוף סוף יש למי להצביע- הכתבה המלאה מהערב. ממליץ, באתר טוויטר
שי דרומי
עיירת פיתוח

השיכון הראשון בכרמיאל
בית הספר בשדרות ב-1953
עיירת פיתוח הוא מונח ציוני לשעבר, שנעשה בו שימוש לתיאור כולל של יישוב עירוני (עיירה או עיר) שהוקמו באזורי הפריפריה במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 במטרה לפזר את האוכלוסייה היהודית, שהורכבה בעיקר מעולים חדשים, בכל רחבי מדינת ישראל. רוב עיירות הפיתוח נבנו בגליל ובנגב, שהיו אזורים דלילי אוכלוסין לעומת אזור המרכז וירושלים, באותה העת.
רקע

לאחר קום המדינה הגיעו ארצה מאות אלפי עולים חדשים שהציבו בפני מדינת ישראל הצעירה את האתגר לדאוג להם לרווחתם, לקורת גג ולמזון.
עת הוקמה המדינה רוכזה רוב ההתיישבות היהודית בארץ בערים הגדולות,תל אביב, ירושלים וחיפה. כך, למשל, בעת הכרזת המדינה, כ-40% מתושבי הארץ היהודים גרו בתל אביב. הגעתם של המוני העולים בשנים לאחר קום המדינה הביאה לחשש שללא תכנון, ריכוז האוכלוסייה בערים הגדולות יחריף. ולא היה רצוי לקלוט את כולם בערים הגדולות ובכלל במרכז הארץ.
רקע > סיבות להקמה

צורך כלכלי – פיזור האוכלוסין בישראל היה כאמור בראשית הדרך בלתי מאוזן, כשרוב התושבים התרכזו בערים הגדולות במרכז ומיעוטם בהתיישבות כפרית בפריפריה. עיירות הפיתוח נועדו ליצור גושי התיישבות גדולים ומבוססים יותר בפריפריה ולשמש כמרכזי שירותים וסחר וכעין "מתווכים" בין הפריפריה למרכז. עובדי הכפיים שמילאו את עיירות הפיתוח נועדו לעבוד בחקלאות שבסביבתם, דבר שהיה יעד מרכזי במדינה באותן שנים, ובנוסף, תוכנן שהם ישולבו כפועלים במפעלים, שינצלו את המשאבים המקומיים, כמו מחצבים וחומרי גלם בנגב, ותיירות ונופש בצפון.
צורך ביטחוני – גושי ההתיישבות נרחבים בפריפריה נועדו לשמור על גבולות המדינה באמצעות נוכחות בולטת של אזרחים. דבר זה נבע מתפיסת "ההגנה המרחבית" ששלטה אז, שצידדה בגיוס מהיר של האוכלוסייה המקומית כדי להגן על סביבתה, וכן מהפחד מפני פגיעה ביטחונית ניכרת על ידי הפצצת ריכוזי אוכלוסייה צפופים בערים גדולות.
הפתרון

בשנת 1951 הוכנה תוכנית אב ממשלתית רחבה שנועדה לפתור את הבעיה ובעיות התיישבותיות נוספות, בהנהגת אריה שרון, מנהל אגף התכנון במשרד ראש הממשלה. התכנית שנקראה על שמו תוכנית שרון הציעה לפזר את אוכלוסיית העולים באופן מבוקר ב-24 מחוזות מוגדרים בכל רחבי הארץ, כך שהאוכלוסייה בערים הגדולות תוסיף להוות כ-45% מהאוכלוסייה העירונית, בעוד ש-55% הנותרים יופנו לערים בגודל בינוני ועיירות. כך נהגה רעיון שזכה מאוחר יותר לשם "עיירות הפיתוח", שהיה מעין גרסה ישראלית של רעיון "העיר החדשה" (New Town) שהונהג באירופה לאחר מלחמת העולם השנייה.
"העיר החדשה" הייתה מדיניות אירופאית של פיזור אוכלוסין מערים צפופות, שנועדה לשפר את תנאי המגורים במטרופולין בערים וגם להחיות את האזורים הכפריים שעקב המהפכה התעשייתית ירדה איכות החיים בהם. מתכנני עיירות הפיתוח הושפעו מאוד מעקרונות הרעיון האירופאי, אולם עיירות הפיתוח בארץ היו שונות ממקבילותיהן באירופה, בעיקר בשל מטרתן הראשונית. "הערים החדשות", כלומר העיירות באזור הכפרי באירופה, הוקמו לרוב מסיבות כלכליות ובכדי לדלל את המגורים בערים, בעוד שבישראל הצעירה נבע הדבר גם מהצורך למצוא מקום מגורים למספר עצום של אנשים שהגיעו זה עתה מהתפוצות, חלקם ניצולי שואה ועולים מארצות האסלאם וכן מהצורך להגביר את הנוכחות היהודית באזורים שונים בארץ. זרם העולים היה כה גדול עד כי בשנים הראשונות לקום המדינה האוכלוסייה הכפילה את עצמה, ובהיעדר משאבים המדינה הייתה חייבת למצוא פתרון מהיר וזול לשיכון העולים. הפתרונות הראשוניים, מחנות עולים ומעברות, היו זמניים. רובם שכנו במרכז הארץ. תוכנית שרון תכננה שמגורי הקבע של אותם עולים לא יהיו במרכז הארץ הצפוף אלא ביישובים חקלאיים ובערים חדשות.
תוכנית "העיר החדשה" של ישראל זכתה לתהודה בעולם, בעיקר במדינות שהנהיגו תוכנית דומה. אנה לואיז סטרונג, עיתונאית ופעילה חברתית אמריקאית סיקרה בהתלהבות את הקמת העיירות בישראל ואף המליצה לפעול באופן דומה בארצות הברית:
"האנשים בישראל ניחנים ברבות מן התכונות הטובות של החלוצים שלנו: אופטימיות, חיוניות, אומץ ועוצמה. הביטחון העצמי שלהם והאמונה בארצם ובעתידה מזכירים את הרוח שאיבדנו [...] הם לקחו קרקע צחיחה שאינה מאירה פנים לאורח, קרקע מפגרת ובה אוכלוסייה דלילה, ובעזרת משאבים של מוח וכסף הפכו את הארץ הזאת למשק יצרני [...] ישראל בנתה ואכלסה שורה של עיירות חדשות מאשדוד, עם אוכלוסייה צפויה של 350,000 נפש, ועד לעיירות קטנות רבות בעלות אופי כפרי."
יישום

גרעינים של כמה עשרות משפחות, בעיקר מארצות האסלאם, נשלחו ביחד אל הערים החדשות, כדי ליצור תשתית אנושית ראשונית שעליה תיבנה בהמשך העיירה כולה. התכנית לטווח ארוך הייתה לפתח ולהגדיל את העיירות האלה לערים, מה שאכן קרה למשל בכרמיאל או בקריית שמונה. בשל כך נקבע לעיירות שטח שיפוט גדול מאוד, כשבחלק מהן שטח שיפוט הגדול אף יותר משל תל אביב, העומד על 55,000 דונם.
אחת מעיירות הפיתוח הראשונות הייתה מעברת הר-טוב, לימים העיר בית שמש, במרחק של כעשרים קילומטרים מירושלים, שבשנת 1950 הוחלט להקים בה עיירת פיתוח. גם עיירות פיתוח אחרות כמו קריית שמונה, אור יהודה ושדרות הוקמו באזורים בהם היו לפני כן מעברות. לאורך השנים גדלו עיירות הפיתוח ורובן אכן קיבל מעמד מוניציפלי של עיר. במהלך שנות התשעים, בעקבות גל העלייה ממדינות ברית המועצות לשעבר, צמחה אוכלוסיית עיירות הפיתוח באופן משמעותי בעזרת עולים ממדינות אלו.
חיים > אכלוס

עולים רבים נשלחו עם הגעתם למעברות עולים. המעברה, בניגוד לעיירת פיתוח, הייתה פתרון זמני ולא כלי לפיזור האוכלוסייה, ולכן כמעט כל המעברות היו ליד יישובים חקלאים ותיקים, או חלק מיישוב עירוני קיים כמו מעברת האזבסטונים ליד קריית היובל בירושלים או מעברת רחובות. מתוך 129 מעברות הוקמו רק 31 הרחק מאזור המרכז. חלק מהן הפכו בהמשך לעיירות פיתוח, כמו מעברת חלסה שהפכה לימים לקריית שמונה.
בשנים הראשונות לקיומן של עיירות הפיתוח, 1949-1954, הופנו אליהן עולים מתוך מחנות עולים ומעברות, לדוגמה, עולים מעיראק, מרומניה ומתימן הופנו לבאר שבע, קריית שמונה ובית שאן. אולם במקרים רבים העולים הללו עזבו את העיירות.
בשנת 1954 החל מבצע "מהאנייה לכפר", שבמסגרתו נשלחו העולים ישירות לעיירות הפיתוח. באותן שנים הוקמו שבע עיירות חדשות והורחבו 11 עיירות קיימות. מרבית התושבים היו חלק מגל העלייה של יהודי מרוקו ותוניסיה. מבצע זה זכה להצלחה גדולה יחסית לקודמיו.
אוכלוסיית העולים העיקרית שיושבה בעיירות הפיתוח הורכבה בעיקר מעולי מדינות האסלאם שהיוו כ-70% מאוכלוסיית עיירות הפיתוח. העולים השפיעו באופן ניכר על גודלן של עיירות הפיתוח: ב-18 העיירות שהוקמו בשנת 1951 התגוררו כ-120,000 נפש. בין השנים 1954-1952 הואטה העלייה ונוספו ארבע עיירות חדשות עם 22,000 נפש. בשנים 1960-1958 ירד אכלוס העולים בעיירות הפיתוח, אך אלו הוסיפו לגדול בעקבות הגירה וריבוי טבעי, אשר העלו את שיעור העולים משנה לשנה. בשנת 1951 היוו העולים שהתגוררו בעיירות הפיתוח 7.5% מכלל האוכלוסייה היהודית בישראל. במיפקד האוכלוסייה בשנת 1961, מנו עיירות הפיתוח 273,322 תושבים. בשנת 1964 היוו תושבי עיירות הפיתוח 16 אחוזים מכלל האוכלסייה היהודית בארץ - נתון אשר נשמר עד סוף שנות התשעים.
חיים > תעסוקה

בעיירות הפיתוח הייתה רמת אבטלה גבוהה לאורך השנים, במיוחד בשנים הראשונות להקמתן. אמנם תושבי העיירות היוו כוח אדם שכיר ליישובים החקלאיים ולאיכרים השוכנים בקרבתם, אך עיירות הפיתוח לא נהפכו למרכזים עירוניים עבור הסביבה שלהם, עם שירותים כמו בנקים, מסחר, חינוך בריאות ותרבות. הממשלה עשתה מאמצים לתקן את הדבר והקימה בעיירות מפעלי תעשייה ובתי קולנוע בסיוע ממשלתי רציף. עם זאת היו עיירות פיתוח שהוזנחו וסבלו מקשיי תעסוקה רבים. קריית מלאכי שהוזכרה לעיל, למשל, זכתה רק ב-1962 להתגייסות ממשלתית, כאשר הוקמו בה עשרים בתי חרושת ו-130 בתי מלאכה.
חיים > השכלה

מערכת חינוך בעיירות הפיתוח סבלה מקשיים בשל המחסור במורים בעלי הכשרה ובתשתיות, דבר שהגביר את חוסר היכולת למצוא תעסוקה וכך העמיק את מעגל העוני. הדוח השנתי של מבקר המדינה לשנת 1999 הציג נתונים מדאיגים על רמת ההשכלה של ילדי עיירות הפיתוח. למרות שממוצע הילדים בכיתה היה בתחילה נמוך ב-5 תלמידים בכיתה מהממוצע הארצי, שיעור ההצלחה בבחינות הבגרות היה נמוך ב-12%. בדוח נטען כי נתונים אלה נובעים ממספר נמוך של מורים איכותיים שהתגייסו לעבור לגור בפריפריה, ועוד פחות מהם של מורים בעלי ותק. לכל אלה התווסף גם מצב כלכלי וחברתי קשה. בדוח הודגש כי רמת השכלה נמוכה גורמת לשכר עבודה נמוך ולשיעור אבטלה גבוה, ולכן אם מצב זה לא ישתנה, הרי שהוא עלול להימשך לדורות.
קשיים

למרות התכנון הקפדני והתחזיות המבטיחות, מרבית עיירות הפיתוח בישראל התמודדו עם קשיים שונים בשלל תחומים.
למרות שתוכננו פארקים, גינות ציבוריות ושכונות מטופחות, בפועל, עיירות הפיתוח של שנות ה-50 נבנו בחופזה ובחומרים זולים והורכבו בעיקר משיכונים. עיירות כמו קריית מלאכי, קריית שמונה, בית שאן ואחרות הידרדרו במהרה למרכזי עולים מוזנחים בעלי תשתיות ירודות. בניגוד למדינות אירופה, שבהן "העיר החדשה" הוקמה כדי לפזר את כלל האוכלוסייה ולהוות את הפריפריה הגאוגרפית, בישראל נשלחו לפריפריה בעיקר עולים חדשים. הדבר גרם לניכור, ריחוק חברתי, תחושות של מרמור וניצול ולתופעות קשות שבהן בעיירות פיתוח רבות התגוררה אוכלוסייה מוחלשת, מובטלת ושגם אינה דוברת את השפה העברית. לכל אלה הוסיפו בעיות האבטלה, ההזנחה הממשלתית, החינוך הירוד ומצב הרוח הכללי שהשפיע על אווירת העיירה כולה.
דוגמה לכישלון של עיירת פיתוח בשנותיה הראשונות היא קריית מלאכי, שהוקמה באוקטובר 1950 כמעברה לעולים שיוכלו להתפרנס כפועלים חקלאים לעבודה ביישובים הסמוכים. בפועל, רוב עשרות משפחות העולים שיושבו בה בראשיתה התקשו למצוא עבודה אצל חקלאי האזור ונותרו מובטלים ועניים במשך שנים. בשנת 1957, כשאוכלוסיית העיירה מנתה כבר קרוב ל-5,000 איש, לא נמצאו בה בעלי מקצועות חופשיים הכרחיים ביישוב כמו רופאים, מכונאים, רוקחים וכדומה.
ערד שהוקמה בשנת 1960 וכרמיאל שהוקמה בשנת 1964 היו עיירות הפיתוח האחרונות שהוקמו ונעשה בהן ניסיון ליישם את הלקחים שנלמדו מהטעויות שנעשו בעיירות הפיתוח בשנות ה-50.
מרבית עיירות הפיתוח בישראל נכשלו בשלל תחומים והפכו למרכזים של אוכלוסיות מוחלשות ומעגלי עוני, בעקבות כך שהעסקים והמפעלים שהוקמו בהן היו זכאים להטבות מס וסובסידיות אחרות. למרות הבעיות ובשל חוסנם של העולים והצלחתם לצמוח מתוך הקשיים, זכה מפעל עיירות הפיתוח בישראל בפרס ישראל לשנת 1984 (תשמ"ד) על תרומתו המיוחדת לחברה ולמדינה.
לקחים מקליטת העלייה בעיירות הפיתוח יושמו בעליות של שנות ה-90. התפרקותה של ברית המועצות בשנות ה-90 הביאה לעלייה גדולה מאוד של יהודים שהתגוררו בה. יכולותיה של ישראל באותם ימים היה טוב בהרבה משהיה בשנות ה-50, וגם הגישה שונתה. מתפיסה שעל המדינה להכתיב לעולה שנזקק לשיכון את מקום מגוריו, לתפיסה של קליטה ישירה.
מדיניות קליטת העלייה, שהונהגה בישראל בראשית שנות התשעים עם בוא העלייה ההמונית מברית המועצות לשעבר, הייתה שונה בתכלית ממדיניות הקליטה שרווחה בעשרים השנה שקדמו לכך. השוני מתייחס בעיקר לקליטה הראשונית עד לתום השנה הראשונה. בראשית שנות התשעים נזנח במידה רבה מסלול הקליטה הדומיננטי, שעל פיו מרבית העולים הוכוונו מיד עם נחיתתם בנתב"ג למסגרות מעבר מוסדיות ("מרכזי קליטה"): המסלול החלופי, אשר הופעל על פי החלטת ממשלת ישראל והנהלת הסוכנות היהודית ("הסוכנות") החל ב-1 ביולי 1990 לגבי כלל העולים מארצות המצוקה (למעט עולי אתיופיה) הוגדר כ"מסלול קליטה ישירה."
קליטתם של עולים רבים כל כך היוותה אתגר חברתי וכלכלי גדול. רעיון פיזור האוכלוסין לצורך נוכחות אזרחית גם באזורים רחוקים מהמרכז היה עדיין בתוקף והמדינה ראתה אז אינטרס ביטחוני, פוליטי וכלכלי ליישב את הגליל והנגב. ללא תכנון מלמעלה היו כנראה מרבית העולים נקלטים באזור המרכז. רצונה של המדינה לאכלס את הפריפריה הביאה להגברת הבנייה בעיירות הפיתוח ולמיעוט בנייה במרכז דבר שהביא לעליית מחירי הדירות במרכז ולמעבר ניכר של העולים, שקיבלו סל קליטה מוגבל, לעיירות הפיתוח.
הדימוי בתקשורת ובתרבות

עם השנים דבק בעיירות הפיתוח דימוי סטריאוטיפי. דימוי זה בא לידי ביטוי חריף בפנים שונות בעולם המדיה והתקשורת.