stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הכנסת דון יצחק אברבנאל

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 על שם:  יצחק אברבנאל 
 כתובת:  הרובע האחד עשר של פריז
 מיקום:  פריז
 מדינה:  צרפת
 זרם:  יהדות
 נוסח תפילה:  נוסח הספרדים
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1962
 תאריך פתיחה רשמי:  1962 
 אדריכל:  Alexandre Persitz, Arthur-Georges Héaume 
 
 קואורדינטות:  48°51′21″N 2°22′35″E﻿ / ﻿48.85597222°N 2.37625°E﻿ / 48.85597222; 2.37625
 he
 
בית הכנסת דון יצחק אברבנאל הוא בית כנסת ברובע ה-11 של פריז, צרפת. בית הכנסת נבנה בשנת 1962 עבור יהודים שהיגרו מצפון אפריקה (אלג'יריה, מרוקו ותוניסיה) לצרפת, כתוצאה מהדה-קולוניזציה.
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכלים אלכסנדר פרסיץ וארתור ג'ורג' האומה בסגנון מודרני, והוא קרוי על שם הרב יצחק אברבנאל.
היסטוריה

בתחילת המאה ה-20 התיישבו ברובע האחד עשר של פריז מהגרים יהודים רבים, בעיקר מטורקיה ומסלוניקי, אך גם ממצרים. בתחילה, בית הכנסת נבנה בשנת 1909, בחדר האחורי של בית הקפה "לה בוספור", ברחוב סדיין, שם נערכה התפילה בעברית ובספרדית. כאשר האולם נעשה קטן מדי בעקבות ריבוי המהגרים החדשים, הקימו יהודי צרפת בשנת 1913 את בית הכנסת אל סייטה (Au sept), ברחוב פופינקור 7, במקום ששימש בעבר כבית קולנוע. בית כנסת זה פעל עד אמצע שנות ה-60.
עם שחרור פריז החליט בעלי הקרקע ברחוב דה לה רוקט (הקרקע הייתה שייכת לעמותה דתית של הקהילה היהודית המקומית) לגייס את הכספים הדרושים לבניית בית כנסת גדול יותר, ולתת לבית כנסת זה את שמו של הפילוסוף ופרשן המקרא, דון יצחק אברבנאל.
אירועים בולטים

ביום ראשון, 9 בנובמבר 2008, נערכה בבית הכנסת מחווה חגיגית לברנרדו רולנד אי מיוטה, קונסול ספרד בפריז בשנים 1939–1943, שהצליח במהלך המלחמה להגן על רבים מבני הקהילה היהודית-ספרדית לפני שנקרא למדריד. לוח זיכרון לזכרו, שהוצע על ידי הקהילה, הודבק על הקונסוליה הספרדית ברובע השבעה-עשר של פריז:
ברנרדו רולנד אי מיוטה, הקונסול הכללי של ספרד בשנים 1939–1943. בהוקרה על פעולתו האמיצה, הנחושה והצודקת. ברנרדו רולנד אי מיוטה, שהלך לפי צו מצפונו, הגן עליהם והציל רבים מהברברים הנאצית. פריז, 1 בדצמבר 2008
גלריה

חזית בית הכנסת מבחוץ
לוחות הברית על חזית בית הכנסת
לוח הוקרה למגורשים ממלחמת העולם השנייה
לוח הוקרה לבני ישראל המזרחיים שמתו למען צרפת בשתי מלחמות העולם
הערות שוליים

1 2  "Isaac Abravanel (Synagogue de la Roquette)". Observatoire du Patrimoine Religieux. נבדק ב-4 בנובמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  de Sauto, Martine (22 בנובמבר 2013). "Le quotidien d'une synagogue". La Croix. נבדק ב-4 בנובמבר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
ועד יישובי הגולן

| --- | --- |
 התאגדות:  עמותה
 מדינה:  ישראל ישראל
 מייסדים:  רוני לוטן, שמעון שבס, יהודה הראל, אברהם כ"ץ-עוז
 יושב ראש:  אלי מלכה
 תקופת הפעילות:  1969 – 2016 (הקפאה)
 
ועד יישובי הגולן הוא ארגון המייצג את תושבי הגולן בנושאים שאינם באחריותן הישירה של הרשויות המקומיות. ועד יישובי הגולן פועל בעיקר להבטחת המשך ריבונות ישראל על הגולן וניהול מאבק נגד נסיגה מהגולן. הוועד החליט על הקפאת העמותה בשנת 2016 לאחר שהגיע למסקנה לאור המצב כי "לא נשקף איום על הגולן בעתיד הנראה לעין ואין עוד הצדקה לקיומו של הוועד".
היסטוריה > הוועד בגלגולו הראשון

ועד יישובי הגולן קם בשנת 1969, כשנה וחצי לאחר כיבוש הגולן במלחמת ששת הימים וחידוש ההתיישבות היהודית בגולן. באותן שנים הגולן היה שטח מוחזק בידי צה"ל, מנוהל בידי ממשל צבאי, ללא רשויות אזרחיות. ועד יישובי הגולן נבחר כגורם המייצג את היישובים. הוועד פעל להקמת יישובים בגולן, חיזוק היישובים הקיימים, קליטת תושבים חדשים והעלאת אמצעי ייצור בגולן. במקביל, פעל הוועד למען החלת הריבונות הישראלית על הגולן ולחיזוק היחסים עם התושבים הדרוזיים.
עם פלישת צבא סוריה לגולן במלחמת יום הכיפורים, פונו היישובים היהודיים מהגולן. כעבור עשרה ימים, לאחר שצה"ל שחרר את הגולן וגירש את כוחות סוריה, החלו תושבי הגולן לשוב לבתיהם. תחילה עלו הגברים בלבד והחלו לשקם את ההריסות, ועם שוך הקרבות הצטרפו אליהם גם הנשים והילדים.
מיד לאחר המלחמה, גיבש ועד יישובי הגולן את דרכו בעקבות המלחמה. הוועד החליט לפעול למען הקמת עיר ישראלית בגולן, יישוב מרכז הגולן – אזור שלא היו בו יישובים ובו התרחשה הפלישה הסורית, וסיפוח הגולן לריבונות מדינת ישראל. אלה הנושאים בהם התמקד הוועד בשנים שלאחר המלחמה.
אולם בחודשים הראשונים של 1974 עיקר פעולתו של הוועד היה מאבק לחיזוק עמדתה של מדינת ישראל במשא ומתן עם סוריה על הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה, וחיזוק עמידת הממשלה בלחץ האמריקאי. במשא ומתן זה דרשו הסורים נסיגה מהגולן, וממשלת ישראל התנגדה לכך. במשך חודשים נוהל משא ומתן בנושא. ועד יישובי הגולן הוביל מאבק נגד נסיגה אל מעבר לקו הסגול – הקווים שקדמו למלחמת יום הכיפורים. המאבק כלל הפגנות, שביתת רעב של אנשי רוח ליד לשכת ראש הממשלה והקמת היישוב קשת, תחילה בתוך קוניטרה, ולאחר מכן בנקודת הקבע ליד חושניה, במרכז הגולן.
בהסכם הפרדת הכוחות רוב שטח הגולן נשאר בידי ישראל, אך לא נמנעה לחלוטין נסיגה מן הקו הסגול – ישראל נסוגה מקוניטרה. עם זאת, המאבק מנע הסכמה לדרישות הסוריות לפינוי יישובים ישראליים ולוויתור על שטחים חיוניים לביטחון.
פעולת ועד יישובי הגולן בתקופת ממשלת רבין הראשונה להקמת גוש יישובים במרכז הגולן ולהקמת העיר קצרין נחלה הצלחה. קצרין עלתה על הקרקע ב-1977 ובאותן שנים קמה ההתיישבות במרכז הגולן.
עיקר פעולת הוועד התמקדה במאבק להחלת הריבונות על הגולן. הנכונות של ישראל לסגת מסיני, חיזק את תחושת תושבי הגולן שיש להחיל הריבונות הישראלית על השטח, לאחר שהתברר שלא די בקיומם של היישובים עצמם כדי למנוע נסיגה בעתיד ובמקרה של שלום.
ועד יישובי הגולן הוביל מאבק ארצי לסיפוח הגולן, תחת הכותרות: "הגולן חלק בלתי נפרד מישראל" ו"אסור לאבד את הצפון". מיליון תושבים ישראליים חתמו על עצומה למען סיפוח הגולן. העצומה הוגשה לראש הממשלה מנחם בגין.
ב-14 בדצמבר 1981, קיבלה הכנסת ברוב גדול, בשלוש קריאות בו ביום, את הצעת החוק של ממשלת בגין להחיל את החוק, המנהל והמשפט הישראליים על הגולן, כלומר לספח את הגולן לריבונות ישראל.
בעקבות החלת הריבונות על הגולן והקמת המועצה האזורית גולן והמועצה המקומית קצרין, סיים ועד יישובי הגולן את פעילותו והתפרק.
בשנות פעילותו כיהנו בתפקיד יו"ר הוועד אנשים שונים ובהם רוני לוטן ושמעון שבס, אולם הרוח החיה של הוועד היה יהודה הראל, מראשוני קיבוץ מרום גולן. לצד הפעילות החוץ פרלמנטרית, עמד ועד יישובי הגולן מאחורי לובי הגולן בכנסת, שבראשו עמד חבר הכנסת אברהם כץ-עוז ממפלגת העבודה. גם לובי הגולן סיים את פעולתו לאחר סיפוח הגולן.
היסטוריה > הוועד בגלגולו השני > בתקופת ממשלת שמיר

עשר שנים לאחר החוק להחלת הריבונות, עלתה שוב האפשרות לנסיגה מהגולן כחלק מהסכם שלום עם סוריה. לאחר מלחמת המפרץ הראשונה, שבה סוריה הצטרפה לקואליציה האמריקאית נגד סדאם חוסיין, הפעיל הממשל האמריקאי, בראשות הנשיא בוש (האב) ומזכיר המדינה בייקר לחץ על ממשלת ישראל להיכנס למשא ומתן עם סוריה.
לנוכח המצב החדש, החליטו מליאות המועצה האזורית גולן והמועצה המקומית קצרין להקים מחדש את ועד יישובי הגולן, כמנגנון שיפעל עתה לא בתחום הפוליטי אלא במרחב הציבורי למעשה כגוף שיווק ויחסי ציבור, הסברה ותעמולה וזאת כדי לקבע את מעמדו החוקי של הגולן, וכפעולת המשך למניעת נסיגה ישראלית מהאזור, הפעולה מכונה גם על דרך ציור לשון "התנחלות בלבבות". אלי מלכה ממושב שעל נבחר לעמוד בראשו. הוועד נרשם כעמותה. הגוף העליון שלו הוא מליאת ועד יישובי הגולן, המורכב מהנציגים הנבחרים של כל אחד מיישובי הגולן. ועד יישובי הגולן הקים מחדש גם לובי הגולן, והעמיד בראשו את חבר הכנסת שלמה הלל ממפלגת העבודה, לשעבר יו"ר הכנסת.
בוועידת מדריד (ספטמבר 1991) חודש משא ומתן עם סוריה. ממשלת ישראל בראשות שמיר ניהלה משא ומתן לשלום, אך סירבה לנסיגה מהגולן. ועד יישובי הגולן פעל לחיזוק עמדת הממשלה השוללת נסיגה. סיסמת פעולתו של הוועד הייתה "שלום עם הגולן".
ועד יישובי הגולן, יחד עם גורמים נוספים בגולן, ארגן עצרת של תושבי הגולן לציון 25 שנים להתיישבות בגולן. האירוע התקיים ב-10 ביוני 1992, 13 יום לפני הבחירות לכנסת ה-13. שני אורחי הכבוד באירוע היו ראש הממשלה יצחק שמיר, ומועמד מפלגת העבודה לראשות הממשלה יצחק רבין. שני הדוברים התחייבו לשמור על הגולן בידי ישראל. יצחק רבין אמר בנאומו: "לא יעלה על הדעת שגם בשלום נרד מרמת הגולן. מי שיעלה על הדעת לרדת מרמת הגולן יפקיר, יפקיר את ביטחון ישראל". רבין תקף את ממשלת שמיר שאינה עושה די לחיזוק ההתיישבות בגולן, והבטיח שעם עלייתו לשלטון ממשלתו תגביר את השקעתה בגולן.
היסטוריה > הוועד בגלגולו השני > בתקופת ממשלת רבין השנייה

בניגוד להבטחתו, החל יצחק רבין לאחר הבחירות לשאת ולתת עם סוריה על נסיגה מהגולן. ועד יישובי הגולן פתח במאבק נגד הנסיגה.
הוועד העמיד כמטרה מרכזית של המאבק החלטה על משאל עם, בטענה שלנוכח הבטחות הבחירות של רבין לשמור על הגולן, אין לו מנדט לנסיגה. רבין עצמו קיבל את הטיעון והחליט על משאל עם. מרגע זה, האסטרטגיה של המאבק התמקדה בהסברה בקרב דעת הקהל ובנוכחות רבתי של ההתנגדות לנסיגה בכל רחבי הארץ, כדי להפגין את עמדת הציבור. ואכן, לאורך כל שנות המאבק, בכל הסקרים היה רוב משמעותי נגד הנסיגה, וראשי הממשלות שניהלו את המשא ומתן (ובעקבות רבין – התחייבו אף הם למשאל עם) ידעו שסיכוייהם להעביר במשאל עם החלטה על נסיגה מהגולן – קלושים.
ועד יישובי הגולן הקים מטות מתנדבים בכל רחבי הארץ. פעילי המטות עסקו בחלוקת סטיקרים – "העם עם הגולן", בייצור ותליית שלטי מרפסות ושלטי חוצות בנוסח זה, בעמידה בצמתים בכל רחבי הארץ ועוד. הוועד גם יצר נוכחות תקשורתית מאסיבית, הן בריבוי הודעות יומיומיות לתקשורת והן בפעולות מקוריות, יצירתיות ומעניינות במסגרת המאבק.
בין הפעולות הפגנת ענק בכיכר מלכי ישראל (נובמ' 92'), מסע טרקטורים המוני מאתר גמלא לירושלים (יוני 94'), מיצג הגולן – שנדד בין הערים הגדולות והציג בצורה יצירתית וחדשנית את מסרי המאבק (החל במאי 95') ועוד. גולת הכותרת של המאבק הייתה שביתת הרעב בגמלא. קבוצה של 12 מראשי היישובים בגולן שבתה רעב במשך 19 יום בתקופת החגים (ספטמבר 1994) באתר גמלא. רבע מיליון אזרחים עלו לרגל לגמלא להביע את תמיכתם בשובתים ובמאבק. התקשורת הישראלית והעולמית סיקרה את השביתה באופן מאסיבי, מה שגרם לפוליטיקאים רבים, ובהם שרים וחברי סיעת העבודה, לבקר באתר. ביקורים אלה סוקרו בהרחבה ונתנו לשובתים ולתושבי הגולן במה תקשורתית רחבה.
פעילים בוועד יישובי הגולן יזמו את הקמת תנועת "הדרך השלישית" בראשות קהלני, שהתמודדה בבחירות 1996 והכניסה 4 מנדטים לכנסת, רובם על חשבון מפלגת העבודה, והמסר העיקרי שלה היה התנגדות לנסיגה מהגולן.
המאבק על הגולן, שנמשך לאורך תקופת המשא ומתן שניהלו ממשלות רבין ופרס, נפסק לאחר עליית נתניהו לשלטון. רק לאחר סיום הקדנציה של נתניהו, התברר שגם הוא ניהל בחשאי משא ומתן עם הסורים על נסיגה מהגולן. בתקופת שלטונו, קיבלה הכנסת את הצעת החוק של יהודה הראל, מראשי המתיישבים בגולן וח"כ מטעם "הדרך השלישית", שכונה "חוק שריון הגולן". על פי החוק, נסיגה משטח ריבוני של ישראל מחייבת רוב של 61 ח"כים ורוב במשאל עם.
היסטוריה > הוועד בגלגולו השני > בתקופת ממשלת נתניהו הראשונה

בתקופת שלטון נתניהו, יו"ר ועד יישובי הגולן היה אבי זעירא מקצרין. עיקר פעולתו של הוועד באותה תקופה הייתה פעילות הסברה לעומק, על מנת לחזק את תמיכת הציבור בגולן ואת התנגדותו לנסיגה. כן הוביל הוועד את חגיגות 30 שנה להתיישבות בגולן.
היסטוריה > הוועד בגלגולו השני > בתקופת ממשלת ברק

לאחר עליית אהוד ברק לשלטון, הוא חידש את המשא ומתן עם סוריה, והיה נחוש להביא להסכם. המשא ומתן הגיע לשיאו במפגשי הפסגה של ברק עם שר החוץ הסורי בוושינגטון ובשפרדסטאון. ועד יישובי הגולן, שוב בראשותו של אלי מלכה, חידש את המאבק במלוא עוצמתו. שיאו של המאבק היה הפגנת ענק בכיכר רבין בינואר 2000. משטרת ישראל הגדירה את ההפגנה כגדולה ביותר בתולדות ישראל.
המאבק בתקופת ברק נוהל, בדרך כלל, באותן שיטות של המאבק בתקופת רבין ופרס. בכל תקופת המאבק, הקפיד הוועד לפעול אך ורק במסגרת החוק ופנה בעיקר לציבור במרכז המפה הפוליטית, אותו הגדיר כציבור שעמדתו תכריע את הכף.
האירוע האחרון במסגרת המאבק היה הפגנה ליד שגרירות ארצות הברית בתל אביב והיא נערכה במרץ 2000, שעה שנערכה פגישת הפסגה של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון עם הנשיא הסורי חאפז אל-אסד בז'נבה. בפסגה זו העביר קלינטון לאסד את הצעתו של ברק לסגת מכל הגולן עד קווי יוני 1967, למעט רצועה של כמה עשרות מטרים לאורך חופה הצפון מזרחי של הכנרת. אסד דחה את ההצעה על הסף ובכך הסתיים המשא ומתן בין ישראל לסוריה.
היסטוריה > פעילות הוועד בתום המאבק

בשנים שלאחר תום המאבק, הנושא המרכזי על סדר יומו של הגולן היה הרחבת היישובים ופיתוח מערכות החינוך, הקהילה והתיירות. ועד יישובי הגולן המשיך לפעול, אך במקום מאבק פוליטי עיקר פעולתו התמקדה בהפקת אירועי תרבות בגולן, בשיתוף עם מתנ"ס הגולן ועם עמותת התיירות, בהעלאת מבקרים רבים לגולן – ובעיקר תלמידי תיכון במסגרת פרויקט לאומי בראשות אביגדור קהלני, ששרת כיו"ר האגף למשימות לאומיות במשרד הביטחון, בהקמתו וניהולו של אתר הגולן באינטרנט ועוד. כמו כן, הוביל הוועד פעולות סיוע לתושבי הצפון במלחמת לבנון השנייה, לתושבי יהודה ושומרון באינתיפאדה הראשונה ולמפוני גוש קטיף לאחר ההתנתקות. מדי פעם היו דיבורים, בעיקר בתקשורת, על אפשרות של חידוש המשא ומתן עם סוריה. הגישה הייתה שכל דיבור על הגולן בהקשר הפוליטי מזיק ויש למתג את הגולן כאזור ישראלי של איכות חיים קהילתית גבוהה, של תיירות מפותחת ושל איכות הסביבה.
באפריל 2008 החליטה ממשלת ישראל בראשות אולמרט לנהל משא ומתן עקיף עם סוריה בתיווך הטורקים. ועד יישובי הגולן החליט, לראשונה לאחר 8 שנים, לצאת למאבק, לצד המשך פעילותו בנושאים "האזרחיים". בתחום התקשורתי התמקד הוועד בהכשרת דוברים לתקשורת ובתשתית לקמפיין מקיף ברשת האינטרנט.
הפעילות הפוליטית המרכזית שהוביל הוועד הייתה חידוש היוזמה לקבלת חוק משאל עם. החוק עבר בקריאה טרומית ובקריאה ראשונה ברוב גדול, אך בשל הקדמת הבחירות לא הועבר לקריאה שנייה ושלישית. לאחר הבחירות, פעל הוועד להחלת רציפות על החוק, כדי שניתן יהיה להעבירו בכנסת החדשה היישר לקריאה שנייה ושלישית.
המשא ומתן עם סוריה גווע לאחר זמן קצר. ועד יישובי הגולן המשיך לקיים את הפעילות התרבותית והתיירותית כבשנים האחרונות, לצד קידום מועדון ידידי הגולן ופעולה לקבלת חוק משאל עם, חוק שלבסוף התקבל. כאשר הכנסת חוקקה את חוק משאל עם המחייב משאל עם לאישור נסיגה משטח עליו חלה הריבונות, כלומר החוק, המנהל והמשפט של ישראל. נגד החוק הוגשה עתירה לבג"ץ, שטרם התקבלה בה הכרעה.
נכון ל-2013, ממשיך אלי מלכה, שב-2001 נבחר לתפקיד ראש המועצה האזורית גולן, לכהן כיו"ר הוועד, ולצידו המנכ"ל ברוך כהן.
ראו גם

היחדה למען הגולן
הערות שוליים

↑  קיצור תולדות הוועד
סטיקר "העם עם הגולן"
שרון נואם מול דגם רמת הגולן במשלוב במייצג אור קולי "העם עם הגולן". ביצוע הדגם: גד מה-טוב
ג'ון לאונרד

| --- | --- |

ג'ון לאונרד
 לידה:  25 בינואר 1890 טולידו, אוהיו, ארצות הברית ארצות הברית
 פטירה:  26 באוקטובר 1974 (בגיל 84)
 מקום קבורה:  בית הקברות הלאומי ארלינגטון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית 
 השתייכות:  הצבא האמריקני צבא ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1915–1952 (כ־37 שנים)
 דרגה:   לוטננט גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית השריון ה-9 מפקד דיוויזיית השריון ה-20 מפקד דיוויזיית השריון ה-2 מפקד בית הספר לשריון מפקד הקורפוס ה-5 מפקד הקורפוס המוטס ה-18
 פעולות ומבצעים
 המהפכה המקסיקנית  מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב השירות המצוין   מדליית השירות המצוין   כוכב הכסף  לגיון ההצטיינות (קצין)   כוכב הארד (2)   לב הארגמן
 
לאונרד מעניק את צלב השירות המצוין לסמל ראשון אלכסנדר דראביק מהדיוויזיה שלו
ג'ון ויליאם לאונרד (באנגלית: John William Leonard;‏ 25 בינואר 1890 – ‏ 26 באוקטובר 1974) היה לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית אשר פיקד על כוחות שריון במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

לאונרד נולד בעיר טולידו במדינת אוהיו, ארצות הברית. הוא נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית (וסט פוינט). הכיתה שבה למד זכתה לכינוי "כיתת הכוכבים", בשל העובדה שלא פחות מ-59 מחבריו לספסל הלימודים הגיעו לדרגות גנרלים. המפורסמים שבהם: דווייט אייזנהאואר, עומר בראדלי וג'יימס ואן פליט. הוא סיים את לימודיו ב-1915 והתגייס לצבא ארצות הברית לוטננט משנה. ב-1916 הוא השתתף במשלחת העונשין למקסיקו - פעולת תגמול כנגד פשיטותיו של פנצ'ו וייה על אדמת ארצות הברית, תחת פיקודו של ג'ון פרשינג. במאי 1918 הוא נשלח להילחם בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה כחלק מרגימנט הרגלים ה-6, אשר היה חלק מהדיוויזיה ה-5 של חיל המשלוח האמריקני. במהלך המלחמה הוא הגיע לדרגת מייג'ור, ומונה למפקד גדוד במהלך קרב סן-מייל ומתקפת מז-ארגון.
ב-14 באוקטובר 1918 הוענק לו צלב השירות המצוין ודרגת כבוד של לוטננט קולונל. מלבד זאת עוטר במהלך המלחמה גם בלב הארגמן ובלגיון הכבוד וצלב המלחמה מטעם צרפת. לאחר המלחמה נותר באירופה כחלק מחיל המצב האמריקני עד אוקטובר 1921, ובין היתר שירת בסין בשנים 1933–1936. ב-18 בספטמבר 1936 הוא מונה למפקח על המשמר הלאומי במרילנד, וב-1 באוקטובר של אותה שנה הפכה דרגת הלוטננט קולונל שלו לקבועה. ב-1940 הוא הוצב במטה הדיוויזיה ה-2, וב-26 ביוני 1941 הוענקה לו דרגת כבוד של קולונל. ביולי של אותה שנה יצא כחבר משלחת לברזיל. בדצמבר מונה למפקד רגימנט החרמ"ש ה-6.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בדצמבר 1941,לאונרד היה עדיין מפקד רגימנט החרמ"ש ה-6. הרגימנט שלו נכלל במסגרת הדיוויזיה המשוריינת ה-1, והוצב בפורט נוקס. במרץ 1942 הוא מונה למפקד פיקוד קרבי בדיוויזיית השריון ה-4, וב-20 ביוני של אותה שנה הועלה לדרגת בריגדיר גנרל (כוכב אחד). ביולי הועבר לדיוויזיית השריון ה-9, ובספטמבר מונה למפקד הדיוויזיה. ב-27 באוקטובר הועלה לדרגת מייג'ור גנרל (שני כוכבים). הדיוויזיה שלו הוצבה בקנזס, והשתתפה במבצע פורטיטיוד - מבצע דגל כוזב שנועד לשטות בגרמנים ולגרום להם להאמין שבעלות הברית מתכננות נחיתה בפה-דה-קאלה, בעוד שהנחיתה האמיתית התבצע בנורמנדי. הדיוויזיה הייתה אחת הדיוויזיות האמתיות היחידות שהשתתפו במבצע, רובן היו מומצאות. בספטמבר 1944 נשלחה לבריטניה ואז נחתה בנורמנדי לאחר שהנחיתות העיקריות כבר הסתיימו. הדיוויזיה נכללה במסגרת הקורפוס ה-8 של טרוי מידלטון, אשר היה חלק מהארמייה הראשונה של קורטני הודג'ס. הדיוויזיה שימשה בתחילה ככוח סיור בגבול גרמניה-לוקסמבורג, וכאשר בדצמבר 1944 פתחו הגרמנים במתקפת הארדנים, מצאו עצמם חייליו של לאונרד חסרי כל ניסיון קרבי. הדיוויזיה לחמה באומץ במהלך המצור על בסטון וקרב סן וית. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה.
ב-7 במרץ גילו אנשיו כי למרות הניסיונות לפוצץ אותו בידי הגרמנים (בין היתר באמצעות V-2), גשר לודנדורף על הריין באזור רמאגן עדיין עומד על תלו. הגשר אפשר לבעלות הברית לחצות את הריין אל תוך גרמניה עצמה במהירות. בעיני בעלות הברית, המאורע הזה נקרא "הנס של רמאגן". גנרל דווייט אייזנהאואר אמר על הגשר כי "הוא שווה את משקלו בזהב". שלט גדול נתלה על אחד ממגדלי האבן ונכתב בו "חצה את נהר הריין ברגליים יבשות באדיבות הדיוויזיה המשוריינת ה-9". השלט נמצא כיום בתצוגה במוזיאון פטון לחיל השריון והפרשים בפורט נוקס, קנטקי, מעל טנק M26 פרשינג. היטלר זעם על המחדל שאפשר את לכידת הגשר, דן להורג חמישה קצינים והחליף את גרד פון רונדשטט באלברט קסלרינג בתפקיד האוברבפסלהאבר ווסט (המפקד העליון במערב). ב-15 במרץ התמוטט הגשר לפתע, אך עד אז כבר הפעילו האמריקנים על הנהר מספר גשרים צפים, וראש גשר מעבר לו. לאחר מכן הדיוויזיה נעה דרומה ומזרחה בתוך גרמניה מעבר לנהר לאהן, כבשה את לימבורג, לייפציג ופרנקפורט וסייעה בכיבוש כיס הרוהר. הדיוויזיה הוסטה לכיוון צ'כוסלובקיה כשהמלחמה הסתיימה ב-8 במאי 1945.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

הוא המשיך לפקד על דיוויזיית השריון ה-9 עד אוגוסט 1945, עת הועבר לפקד על דיוויזיית השריון ה-20. באפריל 1946 הועבר לדיוויזיית השריון ה-2, וביולי של אותה שנה מונה למפקד בית הספר לשריון. שנתיים לאחר מכן נשלח כנספח צבאי בבריטניה, וב-1950 הועלה לדרגת לוטננט גנרל (שלושה כוכבים). ב-1951 מונה למפקד הקורפוס ה-5 ולאחר מכן למפקד הקורפוס המוטס ה-18. הוא פרש מהצבא ב-1950, ונפטר ב-26 באוקטובר 1974, בגיל 84.
ישיבת בני עקיבא רעננה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 ישיבה תיכונית
 השתייכות:  ציונות דתית, מרכז ישיבות בני עקיבא
 תקופת הפעילות:  י' באלול ה'תשי"ט, ספטמבר 1959 – הווה
 מייסדים:  הרב משה צבי נריה, הרב ישראל הס
 שכבות לימוד:  6
 בעלי תפקידים
 מנהל:  מני לנדאו
 ראש הישיבה:  הרב ניר שקורי
 מיקום
 מיקום:  רחוב אחוזה 132, רעננה
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°10′54″N 34°52′22″E﻿ / ﻿32.18156856396242°N 34.872869261254095°E﻿ / 32.18156856396242; 34.872869261254095
 https://yeshivaraanana.tik-tak.net/
 
ישיבת בני עקיבא רעננה (יבע"ר) היא ישיבה תיכונית שש-שנתית השוכנת במרכז רעננה ושייכת למרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא.
היסטוריה

הישיבה הוקמה בי' באלול ה'תשי"ט, ספטמבר 1959, והייתה ישיבת בני עקיבא השביעית במספר.
את הרעיון להקמת הישיבה הגה הרב משה צבי נריה, אשר תר אחר מקום מתאים להקים ישיבה נוספת של בני עקיבא בעבור תלמידים שלא נקלטו בישיבות בני עקיבא הקיימות. הוא פנה לשם כך לרב ישראל הס. באותה העת, הוזמן הרב נריה להרצות ברעננה, שם נודע לו מפי אחד התושבים כי בפאתי המושבה עומד למכירה בניין ששימש בעבר כפנסיון. הרב נריה מצא את הבניין מתאים לצרכיה של ישיבה, אך לשם רכישת הבניין נדרש סכום כסף רב. בסיוע מזכיר סניף הפועל המזרחי ברעננה ותורמים נוספים, השיגו את הסכום הנדרש לרכישת הבניין ושיפוצו. כאשר הוכרז על פתיחתה של הישיבה, היה הרישום מעל ליכולת ההכלה של המקום. בפתיחת שנת הלימודים טרם היה הבניין מוכן, ובשל כך התקיימו הלימודים בבית הכנסת בשיכון הפועל המזרחי בעיר, והלינה הייתה בבתי תושבים בסביבה שהתנדבו לארח תלמידים בביתם. עם פתיחת הישיבה למדו בה 35 תלמידים בכיתה אחת. לשם הרחבת המבנה והתאמתו למספר תלמידים רב יותר, נערכה מגבית בעיר. בשנה השנייה נוספו עוד שתי כיתות ט' ובהן עוד 55 תלמידים. בריכת השחייה של הפנסיון שימשה את תושבי רעננה לאמירת "תשליך" מרכזית.
בכסלו ה'תשכ"א הונחה אבן הפינה לבית המדרש ובניין הפנימיה, והמבנים נחנכו כשלוש שנים לאחר מכן, בהשתתפות שר הדתות זרח ורהפטיג, רבה של תל אביב איסר יהודה אונטרמן, הרב משה צבי נריה, רבה של רעננה אפרים סוקולובר וראש מועצת רעננה יצחק שקולניק. המבנים הוקמו בתרומתם של משפחת ויליאמס.בשנת 1988 נחנך מבנה חדש לטובת חטיבת הביניים בנוכחות מ"מ ראש הממשלה שמעון פרס.
הישיבה קיימה "ימי ישיבה" שבהם הגיעו אליה למפגש תלמידי בתי ספר חילוניים.
מגמות ותוכניות לימוד

מגמות הלימוד הן: פיזיקה, ביולוגיה, מדעי המחשב, ערבית ומדעי החברה.
מגמות ותוכניות לימוד > תוכנית רובוטיקה

בישיבה פועלת תוכנית Firsit ללימודי רובוטיקה שהחלה כמגמה בחטיבת הביניים והמשיכה גם לתיכון. תלמידי התכנית משתתפים בבתחרויות רובוטיקה אזוריות וארציות, וזכו בפרסים. תהליך הלמידה כולל תכנון, בנייה ותכנות של רובוט, וההשתתפות בתוכנית כוללת עבודה מעבר לשעות הלימודים הרגילות.
מגמות ותוכניות לימוד > נס טכנולוגיות

תוכנית לפיתוח מנהיגות טכנולוגית וניהול ידע בשיתוף חברת "נס טכנולוגיות", צה"ל ועיריית רעננה, תוך חשיפת התלמידים לעולמות תוכן מתחום הביוטכנולוגיה, ננוטכנולוגיה, בינה מלאכותית והנדסת תוכנה. במהלך התוכנית התלמידים יוזמים רעיונות טכנולוגיים, לומדים לנתח ולאפיין במסמך אפיון את המרכיבים והמשתנים הטכנולוגיים, כותבים עבודת מחקר המהווה בסיס אקדמי לפיתוח ובונים הדמיה ממוחשבת להמחשה.
תלמידי התוכנית משתתפים בתחרויות במסגרת פרויקט זה, ואף זכו בפרסים.
מגמות ותוכניות לימוד > אקדמיה בתיכון

תוכניות לשילוב לימודים אקדמיים באוניברסיטה הפתוחה ובאוניברסיטת תל אביב. התלמידים ממירים חלק משיעורי התיכון ומבחינות הבגרות בקורסים האקדמיים, אשר בנוסף לכך מקנים להם נקודות זכות אקדמיות ללימודי התואר הראשון. התלמידים מלווים באופן אישי על ידי צוות הישיבה על מנת לבנות תוכנית המאפשרת להם לשלב בין המשימות באוניברסיטה לבין מטלות הלימודים הרגילות.
ראשי הישיבה

הרב ישראל הס - מייסד הישיבה, כיהן כראש הישיבה ב-15 שנותיה הראשונות.
הרב יוסי ארציאל
הרב יהודה זולדן
הרב אביחי קצין
הרב בני נכטיילר תשס"א-תשס"ו.
הרב אפרים זיק - בעבר רב הקהילה היהודית בלימה, כיום ראש ישיבת צביה אשקלון.
הרב ניר שקורי - ראש הישיבה כיום.
בוגרי הישיבה

ראו רשימת בוגרי הישיבה שיש ערך אודותם בוויקפידה העברית
הערות שוליים

↑  מ. גרטנר, הישיבה השישית של בני עקיבא - ברעננה, הצופה, 9 באוקטובר 1959
↑  מנחם. גרטנר, רעננה מקבלת פני "ישיבת בני עקיבא", הצופה, 20 בספטמבר 1959
↑  מ. גרטנר, נסיון נועז שעלה יפה, הצופה, 8 ביולי 1960
↑  מן ההווי הדתי, הצופה, 29 בספטמבר 1960
↑  מודעה, הצופה, 16 בנובמבר 1961
↑  היום חנוכת ביהמ"ד בישיבת בנ"ע ברעננה, הצופה, 18 בדצמבר 1963
↑  חנוכת בית רנה מלכה צימנד ע"ה בישיבת בני עקיבא רעננה, מעריב, 29 בינואר 1988
↑  חיים פיקרש, מגדלור של תורה בלב השרון, הצופה, 17 בפברואר 1961
↑  דינה רנדלמן, עכשיו זה רשמי: רעננה היא מעצמת רובוטיקה, באתר "צומת השרון", 6 בפברואר 2018
↑  אביטל מלץ, רובוטיקה - "הגולם מיבע"ר" במקום הראשון!, באתר "דתיליין"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302528305171  VIAF: 135408380   WorldCat (עם VIAF): 135408380
בית הקברות הצבאי בדגניה א'

חלקת חללי קרב עמק הירדן בבית הקברות
בית הקברות הצבאי בדגניה א' הוא מהקטנים בבתי הקברות הצבאיים בישראל. הוא שוכן בצמוד לבית הקברות האזרחי של הקבוצה. רוב החיילים שנקברו בו - 54 במספר - נהרגו במהלך מלחמת העצמאות. כיום טמונים בו 63 חללים.
בית הקברות

בית הקברות האזרחי ממוקם מצפון מערב לקבוצה, בקרבת החוף הדרומי של הכנרת וליד אפיק נהר הירדן. בעקבות קרב עמק הירדן שניטש במאי 1948 עם הצבא הסורי הובאו אליו 43 חללים שנפלו במהלך ימי הקרב, וחלקם נאספו רק לאחריו. הם נקברו בשורה בשולי החלקה האזרחית. 11 חללים נוספים ממלחמת העצמאות נקברו בחלקה נוספת שמדרום לחלקה זו, שכיום היא מוקפת במצבות אזרחיות. לאחר המלחמה הוכרזו קברי כל החיילים כבית קברות צבאי.
בחלקה שלישית בבית הקברות הצבאי, הצפונית מהשלוש, נקברו חללי הקבוצה שנפלו מ-1948 ואילך. ביניהם מצוי הטייס ערן כהן, שנהרג במלחמת יום הכיפורים וגופתו אותרה במצרים רק בשנת 1995. בצד מצבתו מוצבת מצבה לזכר טייס נוסף, יצחק ארצי, שנפל בדצמבר 1967 ומקום קבורתו לא נודע. קברי הוריו פניה ויואל ממוקמים בקרבת מצבת הזיכרון.
רחבת הטקס של בית הקברות הצבאי שוכנת בתווך בין שלוש החלקות. בצמוד אליה ממזרח ניצבת אנדרטת זיכרון לבני משפחות של חברי הקבוצה, אשר נספו בשואה.
הכניסה לבית הקברות ממוקמת מצפונו, בצד כביש טבריה-צמח.
ראו גם

אנדרטת חללי עמק הירדן
בית הקברות הצבאי בראש פינה
הערות שוליים

↑  הנתון נכון לחודש נובמבר 2024.
↑  ראו העמוד לזכר ערן כהן, באתר נזכור את כולם.
↑  ראו העמוד לזכר יצחק ארצי, באתר נזכור את כולם.
סעדיה מרציאנו

סעדיה מרציאנו (1 במאי 1950 – 21 בדצמבר 2007) היה פעיל חברתי, ומראשי הפנתרים השחורים וחבר הכנסת בכנסת התשיעית.