stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטורן טורף אחד מבניו
היציאה מ"קינטה דל סורדו" לעין הציבור

על אף ש"הציורים השחורים" לא נועדו להצגה פומבית, הם נחשבים חלק חשוב במורשתו הציורית של גויה. כאשר גויה הוציא את עצמו ל"גלות" יזומה בצרפת בשנת 1823, הוא הוריש את ה"קינטה דל סורדו" לנכדו, מריאנו. לאחר שעבר כמה בעלים, הגיע הבית ב-1874 לידיו של הברון הבלגי אמיל ד'ארלנז'ה (Emile d'Erlanger). לאחר 70 שנה על קירות ה"קינטה דל סורדו", התדרדר מצב השימור של הציורים, ועל מנת לשמר אותם, הם הועברו ביוזמת הבעלים החדשים של הבית לקנבס, תחת השגחתו של אוצֵר מוזיאון הפראדו, סלבדור מרטינס קובלס (Salvador Martinez Cubells). הם הוצגו לציבור בתערוכה העולמית של פריז (1878), ובסופו של דבר תרם אותם ד'ארלנז'ה לספרד.
פגעי הזמן, וכן הנזק הבלתי נמנע הכרוך בפעולה העדינה של העברת הטיח המתפורר לבד הקנבס, הצריכו עבודת רסטורציה למרבית העבודות, וייתכן כי פרטים מסוימים בעבודות אבדו. עם זאת, נראה ש"סטורן טורף אחד מבניו" שרד בצורה טובה יותר ממרבית העבודות האחרות.
לקריאה נוספת

Connell, Evan (2004). Francisco Goya: A Life. Counterpoint. pp. 256. ISBN 9781582433073.
Licht, Fred (1983). Goya: The Origins of the Modern Temper in Art. Icon. p. 288. ISBN 0064301230.
Morden, Karen, and Pulimood, Stephen (2006).  Stephen Farthing (ed.). 1001 Paintings You Must See Before You Die. London: Quintet Publishing Ltd. ISBN 1-84403-563-8.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
הערות שוליים

↑  Licht, 159
1 2  Licht, 168
↑  Morden and Pulimood in Farthing, 375
↑  Connell, 209
↑  Licht, 71
↑  Connell, 210
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb131746673 (data)  VIAF: 293064927   WorldCat (עם VIAF): 293064927 
"קינטה דל סורדו", 1900 לערך
ציורו של פטר פאול רובנס "סטורן טורף אחד מבניו" (1636), שייתכן שהיווה השראה בעבור גויה.
מועצת המחקר הרפואי

ערך זה עוסק בארגון למחקר רפואי בבריטניה. אם התכוונתם למונח בטלקומוניקציה, ראו .
| --- | --- |
סמליל מועצת המחקר הרפואי
 פעילות:  תיאום ומימון של מחקר רפואי בממלכה המאוחדת
 שפה רשמית:  אנגלית
 מדינה:  אנגליה אנגליה
 משרד ראשי:  סווינדון, וילטשייר
 מטה הארגון:  Polaris House 
 מקום פעילות:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 יושב ראש:  דונלד ברידון
 תקופת הפעילות:  1913–הווה (כ־112 שנים)
 mrc.ukri.org
 
מועצת המחקר הרפואי (באנגלית: The Medical Research Council, בראשי תיבות: MRC) היא ארגון למחקר רפואי הפועל בממלכה המאוחדת. הארגון הוא אחת משבע מועצות מחקר הפועלות בממלכה המאוחדת במסגרת הממלכה המאוחדת מחקר וחדשנות (אנ') שהיא ארגון סמך עצמאי התלוי במימון של המחלקה לעסקים, אנרגיה ואסטרטגיה תעשייתית (אנ').
בראש המועצה עומדת ועדה בת 14 חברים, המתכנסת אחת לחודשיים. בניהול השוטף עוסק מנכ"ל המועצה. משנת 2007 מנכ"ל המועצה הוא לשק בוריסייביץ' (אנ').
המועצה מממנת מרכזי מחקר: שלושה מכוני מחקר (בקיימברידג', במיל היל ובהמרסמית'), ו-35 יחידות קטנות יותר ברחבי הממלכה המאוחדת, וכן יחידות מחקר בגמביה ובאוגנדה.
המועצה למחקר רפואי הוקמה בשנת 1913, בשם "הוועדה למחקר רפואי" (Medical Research Committee), לשם הקצאת כספים למחקר רפואי בהתאם לחוק הביטוח הלאומי משנת 1911. בשנת 1920 שונה שמו של הארגון לשמו הנוכחי.
מחקרים בולטים שבהם הייתה מעורבת המועצה

הגילוי, בשנת 1918, ששפעת נגרמת על ידי נגיף.
תיאור של מוליכות עצבית ושל המוליך העצבי אצטילכולין, מחקר שהביא להענקת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1936 להנרי דייל ולאוטו לוי.
פיתוח הפניצילין על ידי אלכסנדר פלמינג, הווארד פלורי וארנסט בוריס חיין, שזיכה אותם בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1945
גילוי הקשר בין סרטן הריאות לעישון, המחקר פורסם בשנת 1956
גילוי מבנה ה-DNA על ידי פרנסיס קריק, ג'יימס ווטסון, מוריס וילקינס ורוזלינד פרנקלין, שזיכה את שלושת הראשונים בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1962.
פיתוח דימות תהודה מגנטית, שזיכה את מפתחיו בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2003.
פיתוח נוגדנים חד-שבטיים על ידי ז'ורז' קלר וסזר מילשטיין, שזיכה אותם בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1984.
מחקרים רחבי היקף בשנות ה-70' וה-80' המראים שאספירין יכול להקטין את הסיכון למחלות לב
פרסום הגנום של Caenorhabditis elegans, האורגניזם הראשון שמופה, בשנת 1998
בסך הכול, 32 מדענים הקשורים במועצת המחקר הרפואי זכו בפרס נובל.
אנרגיה מכנית

דוגמה של מערכת מכנית: לוויין המקיף את כדור הארץ, מושפע רק על ידי כוח הכבידה שהוא כוח משמר והאנרגיה המכנית שלו משתמרת. הלוויין מואץ כלפי כדור הארץ בניצב למסלול תנועתו. האצה זו מיוצגת על ידי הווקטור הירוק, המהירות מיוצגת על ידי הווקטור האדום. אף על פי שווקטור המהירות משתנה כל הזמן עם הכיוון שלו בגלל וקטור התאוצה, גודל המהירות של הלוויין אינו משתנה.
בפיזיקה, אנרגיה מכנית הוא מושג המתאר את סכום האנרגיה הפוטנציאלית והאנרגיה הקינטית, המוצגות כרכיבי מערכת מכנית. זוהי אנרגיה הקשורה בתנועה ובמיקום של גוף. חוק שימור האנרגיה קובע כי במערכת מבודדת, אשר כפופה רק לכוחות משמרים, כמו כוח הכבידה, האנרגיה המכנית היא קבועה. אם הגוף נע בכיוון ההפוך של שקול הכוחות המשמרים, האנרגיה הפוטנציאלית תגדל ואם גודל מהירות הגוף משתנה, האנרגיה הקינטית של הגוף משתנה גם כן. בכל מערכת שבה אין כוחות משמרים, כמו כוחות חיכוך, יהיו אשר יהיו הכוחות, לעיתים קרובות ערכיהם זניחים אבל האנרגיה המכנית הופכת לקבועה ולכן יכולה לשמש לקירוב שימושי. בהתנגשות אלסטית, האנרגיה המכנית משתמרת, אך בהתנגשות פלסטית, חלק מהאנרגיה המכנית מומרת לחום. הקשר בין איבוד אנרגיה מכנית ושינוי בטמפרטורות התגלה על ידי ג'יימס פרסקוט ג'אול.
מכשירים מודרניים רבים, כגון מנוע חשמלי או מנוע קיטור, משמשים כיום כדי להמיר אנרגיה מכנית לצורות אחרות של אנרגיה, כגון אנרגיה חשמלית, או להמיר צורות אנרגיה אחרות, כמו חום, לאנרגיה מכנית.
כללי

אנרגיה היא גודל סקלרי והאנרגיה המכנית של המערכת היא סכום של האנרגיה הפוטנציאלית – אשר נמדדת על פי המיקום של חלקי המערכת, והאנרגיה הקינטית – אשר נקראת גם אנרגיית תנועה:
חוק שימור האנרגיה המכנית קובע שאם גוף או מערכת כפופים רק לכוחות משמרים, האנרגיה המכנית הכוללת של הגוף או המערכת נשארת קבועה. ההבדל בין כוח משמר לזה שאינו משמר הוא שכאשר כוח משמר מניע גוף מנקודה אחת לאחרת, העבודה הנעשית על ידיו תלויה רק בנקודת ההתחלה והסיום ולא במסלול ובצורתו. לעומת זאת, כאשר כוח לא משמר פועל על גוף, העבודה שנעשית על ידו תלויה באורך ובצורת המסלול.
אנרגיה פוטנציאלית, U, תלויה במיקום של הגוף וכפופה לכוח משמר. זה מוגדר כיכולת של גוף לבצע עבודה, והאנרגיה הפוטנציאלית גדלה ככל שהגוף נע בכיוון ההפוך לכיוון הכוח.
אם F מייצג את הכוח המשמר ו-x את המיקום, האנרגיה הפוטנציאלית של הכוח בין שני הגבולות x1 ו-x2 מוגדרת כאינטגרל השלילי של F מנקודה x1 לנקודה x2:
אנרגיה קינטית, K, תלויה במהירותו של הגוף והיא מוגדרת כיכולת של גוף נע לבצע עבודה על גופים אחרים כאשר הוא מתנגש בהם. היא מוגדרת כמחצית מסת הגוף בריבוע המהירות שלו, האנרגיה הקינטית הכוללת של מערכת גופים היא סכום האנרגיות הקינטיות של הגופים השונים:
שימור וההדדיות של אנרגיה

מבין שלושת חוקי השימור הגדולים של המכניקה קלאסית, חוק שימור האנרגיה נחשב לחשוב ביותר. על פי חוק זה, האנרגיה המכנית של מערכת מבודדת נותרת קבועה בזמן, כל עוד המערכת היא ללא כל כוחות חיכוך, כולל החיכוך הפנימי שבסופו של דבר מתחולל מההתנגשויות של הגופים השוכנים במערכת. בכל מצב אמיתי, כוחות חיכוך וכוחות לא משמרים אחרים הם תמיד נוכחים במערכת, אבל במקרים רבים השפעתם על המערכת כל כך מזערית כך שעקרון שימור האנרגיה המכנית יכול לשמש לקירוב סביר. אף על פי שאנרגיה לא ניתנת ליצור ואף לא נהרסת במערכת מבודדת, האנרגיה עלולה להיות מומרת לכל צורה אחרת של אנרגיה.
כך, במערכת מכנית כמו מטוטלת מתנדנדת, הנתונה לכוח הכבידה, כח משמר, שבה כוחות חיכוך כמו חיכוך האוויר וחיכוך על הצירים הם זניחים, אנרגיה עוברת הלוך ושוב בין האנרגיה הקינטית לאנרגיה פוטנציאלית אבל אף פעם לא עוזבת את המערכת. במטוטלת האנרגיה הקינטית מומרת לאנרגיה הפוטנציאלית, ולהפך, אבל לעולם לא נעלמת מהמערכת. כאשר המטוטלת מגיעה למצב אנכי, היא משיגה הכי הרבה אנרגיה קינטית והכי פחות אנרגיה פוטנציאלית וזה נובע מכך שבנקודה זאת גודל המהירות הוא הגדול ביותר וכן המטוטלת קרובה ביותר לכדור הארץ בנקודה זו. מצד שני, יהיה לה הכי פחות אנרגיה קינטית ואנרגיה פוטנציאלית מרבית כאשר היא תהיה בעמדות הקיצוניות של הנדנדה שלה, כי שם גודל המהירות הוא אפס והמטוטלת רחוקה ביותר מפני כדור הארץ בנקודות אלו. עם זאת, כאשר לוקחים את כוחות החיכוך בחשבון, המערכת מאבדת אנרגיה מכנית עת נדנודה נזה בגלל העבודה שנעשית על ידי המטוטלת במטרה להתנגד לכוחות הלא משמרים כגון החיכוך.
העובדה שאובדן אנרגיה מכנית במערכת מביאה תמיד לעלייה בטמפרטורה של המערכת, כבר ידוע מזה זמן רב, אבל היה זה הפיזיקאי ג'יימס פרסקוט ג'אול הראשון שהוכיח באופן ניסיוני איך כמות מסוימת של העבודה שנעשתה נגד כוח חיכוך הביאה לכמות מוגדרת של חום אשר מצויה בהתנגשות של תנועות אקראיות של חלקיקים וזהו עניין מורכב בפני עצמו. שקילות זו בין אנרגיית חום לאנרגיה מכנית חשובה במיוחד כאשר בוחנים גופים מתנגשים.
בהתנגשות אלסטית, האנרגיה המכנית משתמרת, כלומר סכומן של האנרגיות הקינטיות של הגופים המתנגשים זהה לפני ואחרי ההתנגשות.
לאחר ההתנגשות פלסטית, לעומת זאת, האנרגיה המכנית הכוללת של המערכת משתנה. בדרך כלל, האנרגיה המכנית הכוללת אחרי ההתנגשות היא קטנה יותר מאשר האנרגיה המכנית הכוללת הראשונית והאנרגיה המכנית האובדת מומרת לחום. עם זאת, האנרגיה המכנית הכוללת יכולה להיות גדולה יותר לאחר התנגשות פלסטית אם למשל ההתנגשות גורמת לפיצוץ אשר ממיר אנרגיה כימית לאנרגיה מכנית. בהתנגשות פלסטית, החלקיקים הקטנים ביותר מהם הגוף מורכב, מזועזעים ומטולטלים מעלה ומטה. בקנה מידה קטן, תנועות אלו נצפו כעלייה בחום והן זקוקות לאנרגיה הקינטית שנלקחה מהתנועה הרחבת היקף של הגופים שנצפו באופן ישיר. לכן, האנרגיה הכוללת של המערכת נותרת ללא שינוי למרות שינוי באנרגיה המכנית.
המרה

כיום, אמצעים טכנולוגיים רבים ממירים אנרגיה מכנית לצורות אחרות של אנרגיה ולהפך. התקנים אלה יכולים להיות ממוקמים בקטגוריות הבאות:
מנוע חשמלי ממיר אנרגיה חשמלית לאנרגיה מכנית.
גנרטור הממיר אנרגיה מכנית לאנרגיה חשמלית.
מנוע בעירה פנימית הוא מנוע חום אשר מקבל אנרגיה מכנית מאנרגיה כימית על ידי שריפת דלק. מאנרגיה מכנית זו, מנוע הבעירה הפנימית לעיתים קרובות מייצר חשמל.
מנוע קיטור ממיר את אנרגיית חום של קיטור לאנרגיה מכנית.
הטורבינה הופכת את האנרגיה הקינטית של זרם של גז או נוזל לאנרגיה מכנית.
להבחין בין סוגי אנרגיה

סיווג של אנרגיה לסוגים שונים לעיתים קרובות מלווה את גבולות תחומי המחקר והלימוד במדעי הטבע.
אנרגיה כימית היא סוג של אנרגיה פוטנציאלית שמאוחסנת בקשרים כימיים, והיא נלמדת בכימיה.
אנרגיה גרעינית היא האנרגיה האצורה בתוך אינטראקציות בין חלקיקים בגרעין האטום, והיא נלמדת בפיזיקה גרעינית.
אנרגיה אלקטרומגנטית היא בצורה של מטענים חשמליים, שדות מגנטיים, ופוטונים. היא נלמדת באלקטרומגנטיות.
צורות שונות של אנרגיה, מכניקת הקוונטים למשל, צופה את רמות אנרגיה של האלקטרונים באטום.
הערות שוליים

↑  Newton’s Views on Space, Time, and Motion > Newton's Scholium on Time, Space, Place and Motion (Stanford Encyclopedia of Philosophy), plato.stanford.edu (באנגלית)
מטוטלת המתנדנדת מוצגת עם וקטור המהירות (הירוק) ועם וקטור התאוצה (הכחול).
אמפליטודת וקטור המהירות, כלומר גודל המהירות של המטוטלת מרבי כאשר היא במצב אנכי והמטוטלת רחוקה ביותר מפני כדור הארץ כאשר היא במקומיה הקיצוניים.
העתק גלרוס

ציור של ההעתק ההפוך בטשיגלהורן ב-1812. הסלעים העתיקים יותר (חום כהה) שוכנים מעל לסלעים הצעירים מהם (חום בהיר) וקו הגבול בין השכבות נראה היטב
העתק גלרוס (בגרמנית: Glarner Überschiebung) הוא העתק הפוך מרכזי בהרי האלפים, המשתרע בין הריין האחורי מדרום לבין אגם ואלן (Walensee) מצפון, בשטחם של הקנטונים גלרוס, גראובינדן וסנט גלן במזרחה של שווייץ.
ההעתק

במקום זה נעה שכבת הסלע העליונה בעובי של יותר מקילומטר (במפה בגוונים כחולים), לאורכו של ההעתק, למרחק של יותר מ-35 ק"מ צפונה ומעל למסיב הארה (Aarmassif) והמכלול האינפרא-הלווטי (Infrahelvetic complex - במפה בגוונים הירוקים). לאורך ההעתק נדחפו סלעים עתיקים שגילם 250 עד 300 מיליון שנים מהפרם והטריאס אל מעל לסלעים צעירים יותר שגילם עד 35 מיליון שנים ומקורם ביורה, בקרטיקון ובפלאוגן. הסלעים העתיקים שכנו במקור בעומק של 5 או של 12 עד 16 ק"מ מתחת לסלעים הצעירים מהם. קו ההעתק נגיש בקלות וחשוף בחלקו לעיין; הוא נמשך לאורך של יותר מ-50 ק"מ בגבהים שבין 500 ל-3,100 מטר.
מחקר וחשיבות

אף שהעתקים מסוג זה נפוצים ברכסי הרים רבים בעולם, נגישותו של העתק גלרוס הביאה לכך שנודע לו תפקיד חשוב בהתפתחות הידע והמחקר של האורוגנזה מאז סופה של המאה ה-18. בתקופה זו התגלה לראשונה כי האזור מחלל את הנחת היסוד של ניקולאוס סטנו, שקבע כי סלעים שוקעים בסדר כרונולוגי, והסלעים העתיקים יותר נמצאים מתחת לצעירים מהם. האזור מופה ואופיין כמה שנודע לימים כהעתק הפוך, אך באותה עת האמינו רוב הגאולוגים כי הרים נוצרים בתהליך תנועה אנכי בקרום כדור הארץ, תאוריה שכונתה גאוסינקלינציה, ולא נמצא הסבר לתופעה. המחקר באזור וברכסי הרים אחרים נמשך במשך כל המאה ה-19, ורק בתחילת המאה ה-20 זיהו הגאולוגים את התופעה מעבר לספק והכירו בה כעובדה מדעית. ניתן להבין את חדשנותה ואת תעוזתה של התאוריה לאור העובדה שרק בשנות ה-50 של המאה ה-20 התבססה ונוסחה תאוריית טקטוניקת הלוחות, אשר סיפקה את ההסבר למקורם של הכוחות הגאולוגיים המאוזנים אשר גרמו לתופעה.
בשל כך, בשנת 2008 הוכרז שטח של 328.5 קמ"ר באזור השבר כאתר מורשת עולמית. שמה של ההכרזה "הזירה הטקטונית השווייצרית בסרדונה" בא משמו של הר פיז סרדונה (Piz Sardona) הנישא לגובה של 3,055.8 מטר. ההר הוא אחת משבע פסגות הנישאות לגובה של יותר מ-3,000 מטר באזור, והוא שוכן במרחק של 750 מטר מצפון למפגש הגבולות של שלושת הקנטונים. בנימוקי ההכרזה נאמר כי:
"האזור מציג דוגמה ייחודית להיווצרותם של הרים... ומתאפיין בחתכים גאולוגיים יוצאי דופן של העתק הפוך, שבו סלעים עתיקים ועמוקים נישאים אל מעל לסלעים צעירים ורדודים יותר".
הערות שוליים

↑  אתר אונסק"ו
פלישת ברית המועצות לצ'כוסלובקיה

מצבת זיכרון ליאן פאלאך אשר העלה עצמו באש ב-16 בינואר 1969 במחאה על הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה
הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, הידועה גם בשם הקוד הצבאי שלה "מבצע דונאי", התרחשה ב-21 באוגוסט 1968. ברית המועצות פלשה עם חברות ברית ורשה לרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית לאחר שכשלו המגעים למניעת המשך יישום רפורמות האביב של פראג שקידם אלכסנדר דובצ'ק. דובצ'ק, אשר מונה למנהיג המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה לאחר התפטרות אנטונין נובוטני, ביקש לחזק את זכויות הפרט במדינה, למרות התנגדות ברית המועצות.
במבצע הפלישה, אשר קיבל את שם הקוד "דנובה", חצו אלפי חיילים ממספר מדינות בברית ורשה את גבולה של צ'כוסלובקיה. 72 צ'כוסלובקים נהרגו על ידי הכוחות הפולשים. הפלישה הצליחה לעצור את מגמות הדמוקרטיזציה של המדינה וחיזקה את מעמדה של המפלגה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה. המדיניות הסובייטית באותם ימים נודעה בשם דוקטרינת ברז'נייב.
לאחר הצהרת ברטיסלאבה יצאו הכוחות הסובייטיים מן הבירה פראג ומעריה האחרות של צ'כוסלובקיה, אולם נותרו מוצבים לאורך גבולות המדינה.
משא ומתן בין צ'כוסלובקיה לברית המועצות

הרפורמות שהנהיג אלכסנדר דובצ'ק עוררו דאגה בלב ליאוניד ברז'נייב ומנהיגי ברית ורשה, אשר חששו מהתפוררות הגוש הקומוניסטי בעיצומה של המלחמה הקרה.
תחילה ניסו מנהיגי ברית המועצות לעצור את הרפורמות בצ'כוסלובקיה בדרכי משא ומתן. הוסכם על שיחות דו-צדדיות בין ברית המועצות לצ'כוסלובקים, שיחות שיתקיימו בעיירה צ'רנה נד טיסו (Čierna nad Tisou) על גבולה הדרום-מזרחי של צ'כוסלובקיה עם ברית המועצות. בפגישה הגן דובצ'ק על תוכנית הרפורמות שיזם, זאת לצד התחייבותה של צ'כוסלובקיה להישאר נאמנה לברית ורשה ולקומקון. באותה עת הייתה מנהיגותה של המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית מפולגת בין תומכי הרפורמות, אשר תמכו בדובצ'ק, לבין השמרנים, אשר התנגדו לקו הרפורמות. ברז'נייב בחר ללכת בדרך הפשרה. מנהיגי המפלגה הצהירו פעם נוספת על נאמנותם לברית ורשה, על מאבק בנטיות "אנטי-סוציאליסטיות", התנגדות להקמתה של מפלגה סוציאל-דמוקרטית בצ'כוסלובקיה והמשך הגבלת העיתונות. הסובייטים הסכימו להסיג את כוחותיהם (אשר עדיין היו בתחומי צ'כוסלובקיה לאחר תום תמרוני חודש יוני 1968) ולהתיר את כינוס קונגרס המפלגה שנועד ליום 9 בספטמבר 1968.
ב-3 באוגוסט נפגשו נציגי ברית המועצות, מזרח גרמניה, פולין, הונגריה, בולגריה וצ'כוסלובקיה בעיר ברטיסלאבה וחתמו על הצהרת ברטיסלאבה. בהצהרה אושררה נאמנות החותמות לדרך המרקסיסטית-לניניסטית ולפרולטריון הבינלאומי והצהירו מאבק ללא פשרות נגד האידאולוגיה "בורגנית" וכל הכוחות ה"אנטי-סוציאליסטיים". ברית המועצות הביעה את כוונתה להתערב בכל אחת ממדינות ברית ורשה במידה והמערכת ה"בורגנית" - מערכת פוליטית פלורליסטית ובה ריבוי מפלגות המייצגות חלקים שונים של המעמד הקפיטליסטי - תבסס עצמה באותה מדינה. לאחר כנס ברטיסלאבה נסוגו כוחות ברית המועצות משטח צ'כוסלובקיה, אולם נותרו מוצבים לאורך גבולות המדינה.
כיוון שמגעים אלה לא הועילו לעצירת הרפורמות, החלו הסובייטים שוקלים דרכי התערבות צבאיות בנעשה בצ'כוסלובקיה. על פי דוקטרינת ברז'נייב, כל אחת מ"מדינות הלוויין" של ברית המועצות הייתה מחויבת להכפיף את האינטרסים הלאומיים שלה לטובת האינטרסים של הגוש המזרחי (אף באמצעות כוח צבאי אם הדבר נדרש).
הפלישה

בלילה שבין 20 ל-21 באוגוסט 1968 פלשו צבאות חמש מדינות חברות בברית ורשה לצ'כוסלובקיה: היו אלה צבאות ברית המועצות, פולין, בולגריה, הונגריה ומזרח גרמניה. סך הכל 200,000 חיילים חצו את הגבול יחד עם כוח של כ-2,000 טנקים. בכוח השתתפו 28,000 חיילים פולנים מן הארמייה הפולנית השנייה. הכוח ההונגרי נסוג מצ'כוסלובקיה ב-31 באוקטובר. השתתפות כוחות מזרח גרמניה הייתה מוגבלת מאוד. כדי לזרז את תפיסת השליטה בעיר הבירה פראג, הגיעו כ-100 סוכנים סובייטים בבגדים אזרחים בטיסה מברית המועצות אל שדה התעופה הבינלאומי של פראג. סוכנים אלה השתלטו על שדה התעופה ואיפשרו נחיתת מספר גדול של מטוסי תובלה מסוג אנטונוב (An-12) ועליהם כוחות מוטסים, כלי רכב משוריינים וטנקים, אשר השתלטו על העיר פראג.
בעת הפלישה נהרגו 72 צ'כוסלובקים (מתוכם 19 בתחום סלובקיה) ומאות אנשים נפצעו. דובצ'ק קרא לבני עמו שלא להתנגד לפלישה, הוא נאסר ונלקח למוסקבה יחד עם מספר מחברי הממשלה. בסופו של דבר שוחרר והוחזר למדינתו.
הפלישה עוררה גל הגירה גדול מצ'כוסלובקיה, על פי ההערכות, כ-70,000 איש היגרו מיד לאחר הפלישה ובסך הכל היגרו מן המדינה בעקבות הפלישה כ-300,000 איש, רובם היו בני המעמד המשכיל ובעלי מקצוע מיומנים. מדינות רבות במערב קלטו מהגרים אלה ללא הערמת קשיים בדרכם. חלק מיהודי צ'כוסלובקיה היגרו לישראל בעקבות הפלישה.
הפלישה > מכתב ההזמנה

אף שבליל הפלישה הכריזה נשיאות המפלגה הקומוניסטית השלטת בצ'כוסלובקיה כי כוחות ברית ורשה פלשו למדינה ללא שידעו את ממשלת צ'כוסלובקיה, העיתונות הרשמית בברית המועצות פרסמה מכתב לא חתום, שמקורו לטענתה היה במפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית ובמנהיגי המדינה ובו קריאה ל"עזרה מיידית, כולל סיוע בכוחות צבאיים." בקונגרס ה-14 של המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית, אשר נערך בחשאי לאחר הפלישה, הודגש כי איש ממנהיגי המפלגה לא ביקש את פלישת הכוחות הסובייטיים. באותה עת רבים האמינו כי המכתב היה מזויף ונועד לצורכי תעמולה.
בתחילת שנות ה-90, העניקה ממשלת רוסיה לנשיא הצ'כוסלובקי החדש, ואצלב האוול, העתק ממכתב ההזמנה שמוען לשלטונות הסובייטיים ואשר היה חתום בידי חמישה חברים בכירים של המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית. במכתב נטען כי תקשורת "ימנית" יוצרת גל של לאומנות ושוביניזם ומעודדים פסיכוזה אנטי-קומוניסטית ואנטי-סובייטית. במכתב קיימת פנייה רשמית לברית המועצות להושיט עזרה ותמיכה בכל האמצעים העומדים לרשותה כדי להציל את הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית מן הסכנה המיידית של הפיכת-נגד.
בשנת 1992 נטען במאמר בעיתון איזבסטיה כי מועמד למועצת נשיאות המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית, אנטונין קפק, נתן את המכתב בידו של ברז'נייב בעת השיחות שנערכו בעיירה צ'רנה נד טיסו, בחודש יולי. מכתב נוסף ובו קריאה לעזרה הובא בידי חבר המפלגה בירק, למנהיג המפלגה הקומוניסטית האוקראיני פיוטר שלסט, בעת ועידת ברטיסלאבה בחודש אוגוסט, כאשר נפגשו בשירותים בתיווכו של ראש תחנת הק.ג.ב. המקומי. אף מכתב זה היה חתום בידי אותם חמישה חברים בכירים במפלגה, כמו מכתבו של קפק.
הפלישה > הקשר להחלפת השלטון

זמן רב בטרם הפלישה קשרו מספר חברים בכירים במפלגה הקומוניסטית להחליף את השלטון במדינה, זאת בעידודה של ברית המועצות. פגישותיהם של הקושרים התקיימו לעיתים בשגרירות ברית המועצות בפראג, או באתר הנופש של המפלגה סמוך לסכר אורליק. לאחר שהצליחו לשכנע את רוב חברי נשיאות המפלגה הקומוניסטית (שישה מתוך אחד-עשר) לתמוך בצעדיהם כנגד רפורמות דובצ'ק, הם פנו לסובייטים בבקשה לפלישה צבאית. התוכנית הייתה כי במהלך כינוס המפלגה יפנו החברים באופן פומבי לאלכסנדר דובצ'ק וידרשו כי יציג שני מכתבים ובהם הבטחות אותם העביר לידי הסובייטים בעת המשא ומתן בצ'רנה נד טיסו, הבטחות אותן לא מילא. לאחר מכן ישכנעו את המליאה כי הסתרת מכתבים מהותיים אלה וחוסר נכונותו לעמוד בהבטחות שנתן, הן בסיס ראוי להצבעת אי אמון. מיד לאחר שיזכו בהצבעה, יפנו לסובייטים בבקשה כי יכנסו למדינה במטרה למנוע מהפכת-נגד. אותה בקשה, שהועברה מראש לידי הסובייטים, פורסמה בעיתון פראבדה למחרת הפלישה, ב-22 באוגוסט, מבלי שהופיעו עליו חותמיו. לאחר שהוסכם על התוכנית, נועד ב-16–17 באוגוסט הפוליטבירו הסובייטי והחליט להושיט עזרה למפלגה הקומוניסטית ולעם הצ'כוסלובקי באמצעות משלוח כוח צבאי. בפגישת ברית ורשה ב-18 באוגוסט הכריז ברז'נייב כי הפלישה תערך בלילה שבין 20–21 באוגוסט וביקש תמיכה מן החברים, תמיכה אותה הציעו מנהיגי בולגריה, מזרח גרמניה, הונגריה ופולין.
הפלישה > כישלון הקשר

הקשר כשל משדובצ'ק ועמיתו שפצ'ק חשדו בקודלר, אחד הקושרים, הם שינו את לוח הזמנים של מליאת המפלגה והדיונים שנקבעו לא איפשרו לקושרים להעלות את הצעתם להצבעת אי אמון. כך הגיעו הידיעות על הפלישה אל כינוס המפלגה עוד בטרם הצליחו הקושרים להעלות את טרוניותיהם. כשש שעות בטרם הפלישה, העביר אלמוני ידיעה לשגריר צ'כוסלובקיה בהונגריה, יוזף פוצ'יק, ולפיה כוחות סובייטיים יחצו את גבול צ'כוסלובקיה בחצות. מעת שהגיעה הידיעה לכנס המפלגה קרסה הסולידריות בין חברי המפלגה השמרנים. כאשר נשיאות המפלגה הציעה להצהיר על גינוי לפלישה, שני חברים בקשר שינו דעתם ותמכו בדובצ'ק. כך זכה הגינוי לפלישה ברוב של 7 חברים כנגד 4.
הפלישה > פרוטוקול מוסקבה

בבוקר 21 באוגוסט נאסרו דובצ'ק ומנהיגים רפורמיסטים בולטים אחרים בידי הסובייטים והוטסו לבירת ברית המועצות, מוסקבה.
זמן קצר לאחר הפלישה פנו מנהיגים שמרנים לנשיא המדינה הנערץ לודביק סבובודה וביקשוהו להקים ממשלת חירום, אולם מכיוון שהשמרנים לא היוו רוב בין חברי המפלגה, סירב סבובודה להצעה. תחת זאת, הוא יצא ב-23 באוגוסט, יחד עם גוסטאב הוסאק, למוסקבה כדי לעמוד על כך שמנהיגי הרפורמה, דובצ'ק וצ'רניק, יהוו חלק מן הפתרון למשבר. לאחר ימים ארוכים של משא ומתן, קיבלה עליה המשלחת הצ'כוסלובקית את "פרוטוקול מוסקבה" וחתמה על 15 הנקודות הכלולות במסמך. בין השאר התחייבו לדכא קבוצות אופוזיציה במדינה, להשליט מחדש במלואם את חוקי הצנזורה וכן לפטר חלק ממחזיקי המשרות הרפורמיסטים. עם זאת המסמך לא התייחס למצב שנוצר בצ'כוסלובקיה עובר לפלישה כ"מהפכת-נגד" (קאונטר-רבולוציה) ואף לא נכללה במסמך דרישה למחוק את כל תוצאות האביב של פראג.
תגובות הציבור הצ'כוסלובקי לפלישה

התנגדות עממית לפלישה הסובייטית מצאה ביטויים ספונטניים רבים, בדרך של מחאה לא אלימה. בפראג ובערים אחרות ברחבי צ'כיה וסלובקיה התקבלו הטנקים הפולשים במחאות קולניות ובוויכוחים עם החיילים. האוכלוסייה נמנעה מלסייע לפולשים גם בדברים בסיסיים, כגון מזון ומים. שלטים וכרזות מחאה, וכן ציורי גרפיטי כנגד הפלישה צצו על קירות בתים. אף תמונותיהם של דובצ'ק וסבובודה הופצו בכל מקום.
ב-19 בינואר 1969 העלה עצמו באש הסטודנט יאן פאלאך בכיכר וצלאב, זאת כדי למחות על דיכוי חופש הביטוי במדינה. לבסוף, ב-17 באפריל 1969 החליף גוסטב הוסק את דובצ'ק כמזכיר המפלגה והחלה תקופת "נורמליזציה". הוסק ביטל רבות מן הרפורמות שהנהיג דובצ'ק וטיהר את המפלגה הקומוניסטית מחבריה הליברלים. כמו כן דאג לפטר גורמים ליברליים אשר החזיקו משרות ציבוריות.
תגובות בעולם

מיד עם היוודע דבר הפלישה דרשו קנדה, דנמרק, צרפת, פרגואי וארצות הברית כינוס דחוף של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות. אחר הצהריים באותו היום התכנסה מועצת הביטחון כדי לשמוע את השגריר הצ'כוסלובקי לאו"ם, יאן מוזיק, כשהוא מגנה את הפלישה. השגריר הסובייטי, יעקב מאליק, עמד על כך כי פעולות ברית ורשה היו בגדר הושטת עזרה למדינה אחות כנגד כוחות אנטי-סוציאליים. למחרת, מספר מדינות החברות באו"ם הציעו הצעת החלטה המגנה את הפלישה וקוראת לנסיגה מיידית של הכוחות הפולשים. שגריר ארצות הברית לאו"ם, ג'ורג' בול, הציע כי "אותה עזרה למדינה אחות שמושיטה ברית המועצות לצ'כוסלובקיה היא בדיוק מאותו סוג שנתן קין להבל." בול האשים את הנציגים הסובייטים בפיליבסטר במטרה לדחות את ההצבעה עד להשתלטות מלאה של הכוחות הפולשים על המדינה. מאליק המשיך את נאומו, כשהוא סוקר נושאים מגוונים, החל ממדיניותה הנצלנית של ארצות הברית ביבוא חומרי גלם מאמריקה הלטינית וכלה בנתונים סטטיסטיים על מאזן הסחר הצ'כוסלובקי. לבסוף נערכה הצבעה. עשרה מחברי המועצה תמכו בהצעה, אלג'יריה, הודו, ופקיסטן נמנעו, ברית המועצות (בהצבעת וטו) והונגריה התנגדו. שגריר קנדה הציע מיד הצעת החלטה אחרת הקוראת לנציג האו"ם לנסוע מיידית לפראג ולפעול לשחרורם של מנהיגי צ'כוסלובקיה שנאסרו. בתגובה האשים מאליק את המערב בצביעות ושאל "מי שטף את שדותיה, כפריה ועריה של וייטנאם בדם?" ב-26 באוגוסט נקבעה הצבעה נוספת בנושא במועצת הביטחון, אולם עד אז הופיע נציג צ'כוסלובקי חדש וביקש כי נושא הפלישה יוסר מסדר היום של מועצת הביטחון.
אף בגוש המזרחי נשמעו קולות מסתייגים מן הפלישה. כך, ניקולאה צ'אושסקו, מנהיג רומניה השמיע ביקורת נוקבת על הפלישה בנאום שנשא ב-21 באוגוסט בבוקרשט. נאומו הבליט את קולה הייחודי והעצמאי של רומניה בגוש המזרחי. תגובות חריפות נשמעו אף בפינלנד, מדינה אשר ישבה בצילה של ברית המועצות, בה המפלגה הקומוניסטית בראשות ארנה סארינן גינתה את הפלישה. למרות זאת, נשיא פינלנד אורהו קקונן היה ראש המדינה המערבית הראשונה אשר ביקר בצ'כוסלובקיה לאחר הפלישה. בעת ביקורו, ב-4 באוקטובר 1969, קיבל מידי נשיא צ'כוסלובקיה את עיטור הכבוד הצ'כוסלובקי הגבוה ביותר. מפלגות קומוניסטיות נוספות, באיטליה, וצרפת גינו אף הן את הפלישה.
מנגד, המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית הפורטוגזית, אלברו קונהל, לצד המפלגה הקומוניסטית בלוקסמבורג, היו כנראה הגופים הפוליטיים המערב אירופים היחידים אשר תמכו בפלישה. גם רק"ח (המפלגה הקומוניסטית הישראלית) תמכה בפלישה.
בתרבות הפופולרית

בפסטיבל הזמר והפזמון של שנת 1969, שר אריק איינשטיין אודות אירועי האביב של פראג והכיבוש הסובייטי שבא אחריו שיר בשם פראג אותו כתב והלחין שלום חנוך.
התייחסות נוספת היא באלבום "Scott 4" של סקוט ווקר בשיר "The Old Man’s Back Again (Dedicated to the Neo-Stalinist Regime)" שנכתב בהשראת הפלישה.
עלילת הספר "הקלות הבלתי נסבלת של הקיום" מאת מילן קונדרה מתרחשת בין היתר בפראג, ומשלבת את סיפורו של טומאש, רופא מנתח שסולק מעבודתו אחרי הפלישה הרוסית לצ'כוסלובקיה.