stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אביניון
אתרי העיר > אוניברסיטת אביניון

אוניברסיטת אביניון (1303-1792), הוקמה מבתי הספר הקיימים בעיר, והוכרזה רשמית בשנת 1303, על ידי האפיפיור בוניפקיוס השמיני. מחלקת המשפטים באוניברסיטה, הייתה המחלקה החשובה ביותר בה, ואף הייתה המחלקה היחידה בה למשך זמן מסוים. במחלקה שילבו לימודי חוקי האזרחות, לבין לימודי חוקי הכנסייה.
ב-1413, האנטיאפיפיור יוחנן העשרים ושלושה הקים את מחלקת התאולוגיה באוניברסיטה, שבתחילתה הכילה מספר תלמידי מועט. למחלקת האמנות באוניברסיטה מעולם לא הייתה חשיבות גדולה. רק במאות ה-16 וה-17, נפתחה באוניברסיטה מחלקת רפואה. בין השנים 1303 ו-1475, בישוף אביניון מונה גם לנשיא האוניברסיטה; גם כשהפך הבישוף לארכיבישוף, נותר נשיא האוניברסיטה. סגן הלגייט האפיפיורי, שייצג את המנהיג הציבורי (במקרה הזה, האפיפיור), היה בעיקר קצין שיפוטי, תפקיד שעקף בחשיבותו אף את הרקטור.
רקטור האוניברסיטה נבחר על ידי דוקטורי מחלקת המשפטים. מאז שהפך האפיפיור למנהיג הרוחני של הציבור, ולאחר 1348, שליטה של אביניון, הוא החל להשפיע על כל ענייני האוניברסיטה. ב-1413, יוחנן העשרים ושלושה העניק פריבילגיות נרחבות לאוניברסיטה, כמו הרחבת שטח-השיפוט של האוניברסיטה, ופטור ממיסים. מאוחר יותר, התעניינו באוניברסיטה בהקמת מחלקות אחרות כמו פוליטיקה, גאוגרפיה, וחינוך, ולכן, חיפשה האוניברסיטה יותר את תשומת לבה של פריז, מאשר את זו של רומא. במהלך המהפכה הצרפתית, האוניברסיטה החלה להתדרדר, וחשיבותה החלה לדעוך. היא נסגרה וננטשה סופית ב-1792. כיום, האוניברסיטה הישנה הוחלפה באוניברסיטה המודרנית של אביניון ווקלואה.
אתרי העיר > קתדרלת אביניון

קתדרלת אביניון היא קתדרלה רומנסקית, שעיקרה נבנה במאה ה-12. המוצב החשוב ביותר בקתדרלה הוא פסל מוזהב של בתולה הממוקם על המגדל המערבי. המאוזוליאום של האפיפיור יוחנן העשרים ושניים הוא אחת מהיצירות היפות בקתדרלה. הוא יצירת מופת, ודוגמה לפיסול הגותי מן המאה ה-14.
אתרי העיר > אוספי אמנות

מוזיאון קלווה, שנקרא על שמו של אספריט קלווה, פיזיקאי שהותיר את אוסף האמנות שלו לעיר, אוסף של ציורים, עבודות ברזל ואמנויות אחרות. בגלריה ישנם יותר מ-140,000 מוצגים.
מוזיאון הארמון הקטן, (נפתח בשנת 1976) הוא מוזיאון הנמצא בקצה של כיכר המביטה אל ארמון האפיפיורים. הוא מכיל אוסף יוצא דופן של ציורים מתקופת הרנסאנס, של ציירים מאוניברסיטת אביניון ומאיטליה. במוזיאון מאוגד אוספו של גיאמפיאטרו קמפאנה.
אתרי העיר > כנסיות קטנות

בעיירה ישנן כנסיות רבות, ביניהן כנסיית סאן פיר, בעלת דלתות עץ מגולפות, כנסיית סאן דידיר וכנסיית סאן אגריקול, שלושתן בנויות בסגנון גותי.
אתרי העיר > בית כנסת

בית הכנסת בעיר נבנה בשנת 1348 ובמתחמו נבנו גם אולם שמחות, מאפייה, משחטה, אטליז ומקווה טהרה. הבניין שנמצא כיום באזור נבנה בשנת 1845 – ואת מבנהו הנוכחי עיצב ארכיטקט נוצרי שעיצב את המבנה על בסיס עיצוב מקדשים יווניים. הצבעים שבהם נצבע תוך בית הכנסת היו שונים מהמקובל באותה תקופה וביחס לבתי הכנסת האחרים בפרובנס, דבר המייחד את בית הכנסת הזה על פני שאר בתי כנסיות של יהודי פרובנס וארבע קהילות.
אתרי העיר > הגטו היהודי

הכיכר ליד בית הכנסת בעיר נקראת "כיכר ירושלים", לזכר הגטו היהודי באזור והקהילה הגדולה שהתקיימה בעיר. מצוקת המחייה באזור הגטו אילצה את היהודים לבנות את מגוריהם בגובה כמה קומות, ובטיחותם בהתאמה, על כן הגטו היהודי כלל בתים גבוהים ביחס לבתי האזור. שאריות של הבתים ניתן לראות ברחובות יעקב ואברהם הסמוכים לבית הכנסת.
פסטיבל אביניון

פסטיבל תיאטרון מפורסם מתרחש מדי שנה באביניון. הפסטיבל החל להתקיים בשנת 1947, ובו מתקיימים גם אירועים שונים כמו פסטיבל ריקוד, מוזיקה ובתי קולנוע. במהלך הפסטיבל, נעשה שימוש רחב במבנים העתיקים באביניון. כל קיץ, כ-600,000 איש מגיעים כדי לצפות בפסטיבל.
במהלך הפסטיבל מתרחשים שני אירועים - "פסטיבל הפנים" המציג הצגות בתוך ארמון האפיפיורים; ו"פסטיבל החוץ" הידוע בהצגות והופעות הרחוב המתרחשות במהלכו.
פסטיבל הפנים- מעלה הצגות, מחזירים ומופעים מאורגנים וממומנים על ידי משרד התרבות של צרפת, ועיריית אביניון, וארגוני תרבות אחרים ללא מטרות רווח.
פסטיבל החוץ- מציג על ידי תלמידים וסטודנטים של בתי ספר לתיאטרון מופעי רחוב, בנוסף מופיעים בפסטיבל שלל אמני רחוב ביניהם: מופעי  להטוטנות, אקרובטיקה, היפנוזה וקוסמות.
אלפי תושבים ותיירים פוקדים מדי שנה את הפסטיבל, כמו כן מאות בני ובנות נוער פוקדים את הפסטיבל בזמן חופשת הקיץ מבתי הספר. כיום מבקרים בפסטיבל בכל שנה כ-600,000 צופים.
תחבורה

באביניון ישנה תחנה של מסילת הברזל SNCF, הממוקמת מחוץ לביצורי העיר העתיקה. מחוץ לעיר ישנה גם תחנה של TGV, המשרתת את LGV ואת רשת הרכבות המהירות. העיר ממוקמת על גדתו של הרון, אחד מנתיבי המים העיקריים בצרפת.
ערים תאומות

הממלכה המאוחדת קולצ'סטר, הממלכה המאוחדת
סנגל דיורבל, סנגל
מקסיקו גואנחואטו, מקסיקו
ארצות הברית ניו הייבן, קונטיקט, ארצות הברית
ספרד טרגונה, ספרד
ספרד טורטוסה, ספרד
גרמניה וצלר, גרמניה
ארצות הברית ויצ'יטה, קנזס, ארצות הברית
הערות שוליים

↑  The history of Avignon, Avignon et Provence
↑  נחום סלושץ, אוצר הכתובות הפניקיות, דביר, 1942, עמ' 150
1 2 3 4  ישראל גולדמן, "היהודים של האפיפיור", סגולה 77 (תשרי תשע"ז), עמ' 44.
↑  בכל ערי פרובנס בהן שלט האפיפיור התפתחו קהילות יהודיות משמעותיות, וראו יהודי האפיפיור להרחבה.
↑  קישור למיקום: https://goo.gl/maps/9RKdjjeJmvh8yDSo7
↑  "Jumelages". avignon.fr (בצרפתית). Avignon. נבדק ב-2019-11-12.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554917405171  BNE: XX450887  BnF: cb11862325k (data)  GND: 4004019-7  HDS: 006582  ICCU: IEIV021670  LCCN: n80097464  MusicBrainz: 0f6b6209-9dc7-4e08-90d6-f91fb71330b4  NKC: ge128697  SUDOC: 026359979  VcBA: 494/38793  VIAF: 159446858   WorldCat (עם VIAF): 159446858 
סמלו של פאולוס החמישי, על בנין הממוקם ממול לארמון האפיפיורים
כיכר האפיפיורות
גשר סן בנזה
מפת העיר, 1914
מופע רחוב של נערים תלמידי תיאטרון בפסטיבל החוץ
נוף לנהר הרון עם הר מון ונטו מאחור, וגשר סן בנזה משמאל
בית הכנסת בלוקסמבורג

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  לוקסמבורג 
 מדינה:  לוקסמבורג 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1953
 תאריך פתיחה רשמי:  1953 
 אדריכל:  Frantz Kinnen, René Mailliet, Victor Engels 
 
 קואורדינטות:  49°36′35″N 6°07′18″E﻿ / ﻿49.60972°N 6.121659°E﻿ / 49.60972; 6.121659
 synagogue.lu
  (למפת לוקסמבורג מוגדלת) לוקסמבורג גרבנמכר דיקירך בלגיה גרמניה צרפתבית הכנסת בלוקסמבורג(למפת לוקסמבורג רגילה) לוקסמבורג גרבנמכר דיקירך בלגיה גרמניה צרפתבית הכנסת בלוקסמבורג he
 
בית הכנסת בלוקסמבורג (בלוקסמבורגית: Synagog Stad Lëtzebuerg) הוא בית כנסת יהודי בעיר לוקסמבורג, לוקסמבורג. בית הכנסת בעיר נהרס על ידי הנאצים בזמן השואה. מבנה חדש נבנה לאחר המלחמה.
היסטוריה > בית הכנסת הראשון

בית הכנסת הראשון בעיר לוקסמבורג נוסד בשנת 1823 ברחוב דו פטיט-סמינייר (כיום רחוב דה לה קונגרס). הרב שמואל הירש כיהן כרב הראשי הראשון בשנת 1843. בית הכנסת עבר למיקום אחר בשנת 1891 והוחלף על ידי הקונגרס דה נוטרדאם. במקום זה הוקמה אנדרטה לזכר שואת יהודי לוקסמבורג ב־17 ביוני 2018.
היסטוריה > בית הכנסת השני

בשנת 1894 הוקם בית כנסת חדש בפינת רחוב נוטרדאם ורחוב אלדרינגן. הוא תוכנן על ידי האדריכלים הגרמנים לודוויג לוי וצ'ארלס ארנדט, שפיקחו גם על הבנייה. בית הכנסת נבנה בסגנון נאו-מורי בדומה לבית הכנסת הגדול של פירנצה. היה בו מקום ל-300 אנשים, 150 למתפללים גברים, 120 למתפללות ו-30 מושבים למקהלה ולתלמידי בית הספר. הוא נפתח ב-28 בספטמבר 1894 על ידי הרב הראשי יצחק בלומנשטיין, חברי הממשלה וחברי מועצת העיר. במאי 1941 בית הכנסת חולל על ידי הגסטפו ונהרס בהדרגה עד 1943. הקהילה התקשתה למצוא חברה שתהיה מוכנה לעשות את התיקונים הדרושים.
היסטוריה > בית הכנסת השלישי

לאחר מלחמת העולם השנייה תוכניות לבניית בית כנסת שלישי הוגשו על ידי האדריכלים ויקטור אנגלס ורנה מאילייט. חלונות בית הכנסת תוכננו על ידי פרנץ קינן.
הבנייה החלה ב-12 ביוני 1951 בשדרת מונטריי. בית הכנסת נחנך ב-28 ביוני 1953 על ידי הרב הראשי צ'ארלס לרמן בנוכחות ז'אן, דוכס לוקסמבורג.
בנובמבר 2018 הוצב לוח הנצחה במקום בו עמד בית הכנסת שנהרס ברחוב נוטרדאם.
לקריאה נוספת

Laurent Moyse & Marc Schoentgen (éditeurs), 2001. La présence juive au Luxembourg du Moyen Âge au XXe siècle . Erausgi vu B'nai Brith Luxembourg. 114 S.
Laurent Moyse: Introduction. S. 7-9.
Jean-Marie Yante: Heurs et malheurs des établissements juifs dans le Luxembourg (XIIIe siècle-début XVIe siècle). S. 11-20.
Joseph Goedert: L'émancipation de la communauté israélite luxembourgeoise et l'administration du culte dans la première moitié du 19e siècle (1801-1855). S. 21-56. (Nodrock aus Galerie 3 vun 1993, S. 345-384.
Lucien Blau: Antisémitisme au Grand-Duché de Luxembourg de la fin du XIXe siècle à 1940. S. 57-70.
הערות שוליים

↑  J. Goedert 2001 S. 44
↑  Laurent Moyse 2011, S. 145. De Verkafspräis louch bei 20.000 Lëtzebuerger Frang.
↑  Den Deel vun der Ënneschtgaass dee vum Boulevard Royal bis bei d'Chimaysgaass geet, huet deemools rue Marie-Thérèse geheescht - net ze verwiessele mat der avenue Marie-Thérèse. De weideren Deel vun der Ënneschtgaass bis bei d'Kathedral war d'rue Notre-Dame. Dat gesäit een ë. a. gutt op dësem Plang vun 1890.
↑  Plack (2018) op der Fassade vum Ministère de l'éducation nationale et de la formation professionnelle
↑  Laurent Moyse 2011, S. 186.
↑  "9 novembre 1938 - 2018 : L'ancienne synagogue de la rue Notre-Dame commémorée". RTL 5minutes. 10 בנובמבר 2018. נבדק ב-2020-06-03. {{cite journal}}:  (עזרה)
בית הכנסת השני (1894–1943).
מצעד נאצי ליד בית הכנסת בלוקסמבורג ב-1941. בית כנסת זה נהרס בשנת 1943.
אברהם פונטרימולי

| --- | --- |

 לידה:  איזמיר
 פטירה:  24 ביולי 1891 י"ח בתמוז ה'תרנ"א אזמיר 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית
 תקופת הפעילות:  ? – 24 ביולי 1891 
 בני דורו:  רבי אברהם פלאג'י
 חיבוריו:  אשר לאברהם, חנוך לנער, עבד אברהם
 אב:  חיים בנימין פונטרימולי 
 
הרב אברהם פונטרימולי (ה'תר"א - י"ח בתמוז ה'תרנ"א, 1841 - 24 ביולי 1891) היה רב, פרשן תפילה ומנהג, פוסק, מחנך, ובעל בית דפוס באזמיר שבטורקיה במאה ה-19.
ביוגרפיה

נולד באיזמיר לרבי חיים בנימין פונטרימולי, מחבר ספר פתח הדביר ובנו של רבי חייא פונטרימולי בעל ספר צפיחת בדבש, וללאה, בתו של רבי יהושע אברהם קריספין, רבה של איזמיר. למד תורה בישיבת בית הלוי מתוך מחסור ומצוקה ומבחרות נודע כמתמיד גדול. עבר יסורין קשים בחייו, וביתו, ובו ארגז עם כתביו הרבים של אביו נשרף. רבי אברהם פאלאג'י מתאר אותו: ”רב ועצום בקי בחדרי תורה לן בעומקה של הלכה סיני ועוקר הרים כמוהר"ר אברהם פונטרימולי” (הסכמה לספר עבד אברהם).
הקים בית דפוס יחד עם ידידו רבי יעקב פולי, וספרים הרבה מספרי רבני אזמיר במאה ה19 נדפסו בהוצאתם, ממנה התפרנס הרב פונטרימולי. רבני דורו מביאים דברי תורה ממנו, וביניהם רבי אברהם פאלאג'י, אחיו רבי ישעיה יוסף פונטרימולי, גם רבי יעקב יפה אשכנזי מביא דברים בשמו בספרו יעקב סלה ומכנה אותו "ידיד נפשי".
נפטר בליל י"ח בתמוז ה'תרנ"א. גיסו רבי שמואל פרץ הספידו. על מצבתו באזמיר נכתב:
”אוי אבדון ומות. אוי קטף שוד ושבר
בארץ גזרה וצלמות. הורדתם פתע לקבר
חסיד עניו עושה חיל. הוגה בתורה יומם וליל
הלא הוא אבינו רוענו נזרנו ציץ תפארתנו
החכם השלם והכולל השקדן בתורה כמו'
אברהם פונטרימולי
 ז"ל בן לאה מ"כ ב"ס אשר לאברהם על
פרידתו עינינו נוזלים מים כנחל
ונפשנו וקרבנו בוער כאש וכגחל
ויעל אברהם בליל ו' ח"י תמוז שנת 5651 ומ"כ”
ביוגרפיה > משפחתו

בנו הבכור היה נסים אהרן, המכונה בכור פונטרימולי, שנפטר בעודו צעיר בט"ו בשבט התרמ"א, בהלווייתו הספידו אביו.
השקפותיו

הגן על מנהג הזיארה, ההשתטחות על קברי צדיקים, ותקף בחריפות את אלה שהתנגדו לו. יתר על כן, בניגוד לכמה פוסקים, כגון החיי אדם והבאר היטב, שכתבו שבעת ההשתטחות על הקבר יש להקפיד שלא לבקש דברים מן המת אלא לבקש רחמים בזכותו, רבי אברהם גרס כי מותר ואף כדאי להתחנן אל רוח המת כדי שיבקש רחמים אצל הקב"ה, ואין בזה דורש אל המתים משום שאין הוא מתפלל אל גוף המת אלא מבקש מרוחו.
חיבוריו

אשר לאברהם (אזמיר 1887) - על הלכות פסח והגדה של פסח, שיר השירים, תקון הגשם, פרקי אבות וליקוטים.
חנוך לנער ב' חלקים (אזמיר תרכ"ב, אזמיר תרל"ב) - כולל סדר חנוכת הבית, מוסר על סדר התורה ועל סדר ימות השנה ול"עתים מזומנים" ומעשיות. רוב הספר נכתב בלאדינו. חלק א' נדפס בהסכמת הרב חיים פאלאג'י, וחלק ב' בהסכמות של ר' יהושע שלמה ארדיט, ר' אברהם פאלאג'י, וכן בהסכמת אבי המחבר .
עבד אברהם (אזמיר ה'תרמ"א) - ביאורים על סליחות ותפילות לימים נוראים עם סדר העבודה, דרוש להספד, חידושים ושקלא וטריא מאביו, מחבר ספר פתח הדביר. לספר הסכמה מרבי אברהם פאלאג'י.
תעצומות לעם (אזמיר ה'תרל"ו) - ארבעה פרקי מוסר לפורים בלאדינו. נכתב בעילום שמו, אך זוהה בידי חוקרים כשל פונטרימולי.
אור במושבותם (אזמיר ה'תרל"ו) -  כולל דיני פסח בלאדינו, הגדה של פסח עם פירוש בלאדינו ודיני ספירת העומר. נכתב בעילום שם אך זוהה כשל פונטרימולי.
קונטרס רפואת הנפש (אזמיר ה'תר"ן) - על איסור ביאת גויה בלאדינו, המזהיר את העוברים על האיסור מפני פגיעה בבריאותם ובבריאות הסובבים אותם. נדפס ללא שער או שם מחבר, וזוהה כשל פונטרימולי.
הערות שוליים

↑  למשל: אברהם את עיניו, סנהדרין פ"ה עמוד ב', וימהר אברהם מערכת ש'
↑  פעמים רבות, וביניהם פני יוסף, דף ק"ע עמוד ב', שם, דף קע"א
1 2  מצבה 188, צילום מצבתו של אברהם פונטרימולי, באתר The Digitized Database of Jewish Tombstones in Turkey 1583-1990. (ארכיון)
↑  פדה את אברהם דרוש ט'
↑  עבד אברהם, שער
↑  עבד אברהם, דף ק"ו
↑  עבד אברהם, דף ג' עמוד א
↑  ספר חנוך לנער אב'יזה..פאלאב'ראס סאב'רוזאס די לוס מפרשים אי מעשיות..[ח"א], באתר מכון אבנר פרץ
↑  ספר חנוך לנער ח"ב מחידו' דינים מעשיות ותוכחות מוסר, באתר מכון אבנר פרץ
1 2 3  דב הכהן, אוצר הספרים בלאדינו 1490–1960: ביבליוגרפיה מחקרית מוערת, 2022,  עמ' 203 (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
↑  ספר תעצומות לעם...גילו בימי הפורים..(חסר שער), באתר מכון אבנר פרץ (ארכיון)
↑  דב הכהן, אוצר הספרים בלאדינו 1490–1960: ביבליוגרפיה מחקרית מוערת, 2022,  עמ' 167 (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
↑  ספר אור במושבותם דיני שאיבת המים ואפית המצות כדת של תורה עם הגדה של פסח, באתר מכון אבנר פרץ (ארכיון)
↑  רפואת הנפש : דיזי איל מדרש רבה אי איסטה אין איל תלמוד טודו איל קי טייני קי אזיר קון גויה פאסה קאטורזי לאוין די לה ליי.. | פונטרימולי, אברהם בן חיים בנימין, נפטר 1891 BHB, באתר הספרייה הלאומית (ארכיון)
↑  מירה כהן שטרקמן, רפואה ורופאים בספרות לאדינו, רסלינג, 2024, עמ' 209־210, 179
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524983805171  ISNI: 0000 0000 4944 8317  LCCN: nr96018901  NTA: 410368121  VIAF: 54046690   WorldCat (עם VIAF): 54046690
IHH

| --- | --- |
 מדינה:  טורקיה 
 מטה הארגון:  איסטנבול 
 תקופת הפעילות:  1992–הווה (כ־32 שנים) 
 www.ihh.org.tr
 
ספינת המאווי מרמרה
IHH, ובשמו המלא İnsan Hak ve Hürriyetleri ve İnsani Yardım Vakfı (בטורקית: "הקרן לזכויות אדם, לחירויות ולסיוע הומניטרי"), הוא ארגון לא-ממשלתי טורקי אסלאמי הפעיל ברחבי העולם, שהוכרז כארגון טרור אסלאמי על ידי מספר מדינות ובהן ישראל והולנד. הארגון משתתף במעמד "יועץ" במועצה הכלכלית והחברתית של האומות המאוחדות. בראש הארגון עומד בולנט פהמי ילדרים.
פעילות הומניטרית

הארגון נוסד במקור ב-1992 אך נרשם באופן רשמי באיסטנבול ב-1995 כדי לסייע לקורבנות המלחמה בבוסניה. אחרי שהסתיימה המלחמה המשיך הארגון לפעול במדינות ובאזורים אחרים בעולם. הארגון מסייע בעיקר למוסלמים ברחבי העולם. במסגרת פעילותו הוא מעניק סיוע הומניטרי כגון: משלוחי מזון, חפירת בארות באפריקה, תמיכה בבתי יתומים מוסלמיים, ושירותי בריאות. החל מ-2007 מנהל הארגון את תוכנית Africa Cataract Project בעשר מדינות באפריקה. בנוסף, מקדם הארגון את האסלאם ואת קיום מצוות האסלאם באמצעות חלוקת ספרי קוראן, הקמת מסגדים ומוסדות חינוך אסלאמיים, תמיכה בבתי יתומים אסלאמיים, קורסים לאימאמים, קיום חג הקורבן ברחבי העולם ועוד.
קשר וסיוע לטרור

לפי דיווח של העיתון "מעריב", המבוסס על פסק דין של בית המשפט בווירג'יניה שבארצות הברית ועל מחקר של International Studies Danish Institute, לארגון ה-IHH קשרים עם ארגוני טרור אסלאמיסטיים, ובהם אל-קאעידה וחמאס. IHH נתפס בהברחת אמצעי לחימה וחומרי נפץ, ובסחר בהם עם ארגוני טרור. בפשיטה של כוחות הביטחון הטורקיים על מטה ה-IHH באיסטנבול נתפסו אמצעי לחימה, כלי נשק, חומרי נפץ, הוראות להרכבת פצצה ודגל של הג'יהאד. ממסמכים שהוחרמו עלה ש-IHH היה בדרכו לספק סיוע צבאי לקבוצות החמושות האסלאמיסטיות הקיצוניות שנלחמות באפגניסטן, בצ'צ'ניה ובבוסניה.
ז'אן לואי ברוגייר, שופט חוקר צרפתי ומומחה ללוחמה בטרור, העיד במהלך משפטו של אחמד רסאם, שהתקיים בארצות הברית, כי ל-IHH היה תפקיד חשוב בתוכניות פיגועים של אל-קאעידה. על-פי עדות המומחה הנ"ל, הארגון IHH שימש כיסוי, שבאמצעותו השיגו פעילי אל-קאעידה מסמכים מזויפים, גייסו פעילים נוספים והעבירו אמצעי לחימה.
הארגון הוצא אל מחוץ לחוק בישראל ב-2008 בשל קשריו עם ארגוני טרור פלסטיניים. פעיל IHH נעצר וגורש ב-2010, אחרי שניסה לסייע לארגון בלתי חוקי בשטחי יהודה ושומרון. ב-16 ביוני 2010 הכניסה ישראל את ה-IHH לרשימת ארגוני הטרור (במקור באנגלית: Terror watch list)‏. ביולי, 2010, הוציאה גרמניה את הארגון מחוץ לחוק, משום שעל פי דברי שר הפנים הגרמני, תומאס מייזיר, "תחת מעטה של סיוע הומניטרי, ה-IHH תמך במשך זמן רב ובהיקף פיננסי משמעותי בארגונים סוציאליים לכאורה, אשר בסיסם ברצועת עזה ומקורבים לתנועת החמאס". באפריל, 2011, הכריזה ממשלת הולנד על ארגון IHH - ארגון טרור.
במאי 2011 גינו נציגי הארגון את ארצות הברית בשל מבצע חנית נפטון, שבמהלכו חוסל הטרוריסט אוסאמה בן לאדן, מנהיג ארגון הטרור אל-קאעידה, וכינו את הפעולה "טרור אמריקאי".
ב-14 בינואר 2014 פשטה היחידה ללוחמה בטרור של טורקיה על משרדי IHH בחשד ששיתף פעולה עם אל-קאעידה במלחמת האזרחים בסוריה.
קשר וסיוע לטרור > המשט לרצועת עזה

בסוף מאי 2010 ארגן ה-IHH, יחד עם תנועת Free Gaza, את המשט לרצועת עזה שמטרתו המוצהרת הייתה לשבור את הסגר על רצועת עזה, שהוטל בעקבות חטיפת גלעד שליט בידי החמאס וההכרזה על הרצועה כ"יישות עוינת". בבוקר 31 במאי, לאחר שהחלו הספינות להתקרב לחופי עזה, השתלטו לוחמי שייטת 13 וחיל הים של צבא ההגנה לישראל על הספינות בעודן מחוץ למים הטריטוריאליים של ישראל. חלק מנוסעי הספינות, ובעיקר הפעילים באונייה הגדולה במשט, "מאווי מרמרה", תקפו את החיילים בסכינים ובאלות, לקחו חלק מהם בשבי, תוך פציעתם, ולדברי צה"ל אף פתחו בירי אש חיה לעבר הלוחמים. החיילים השיבו באש ובמהלך האירוע נהרגו כ-9 מהפעילים שהיו על הספינה, כ-20 מהם נפצעו, וכן נפצעו גם 10 מלוחמי השייטת. ביוני 2011 הודיע הארגון כי לא ישתתף במשט השני לעזה שתוכנן לאותו חודש.
הערות שוליים

↑  ,IHH:Projects (טורקית)
↑  אמיר בוחבוט,הארגון שעומד מאחורי המשט – מסייע לטרור, באתר nrg, nrg מעריב, 30.5.2010.
↑  Evan F. Kohlmann, The Role of Islamic Charities in International Terrorisr Recrruitment and Financing (PDF file), International Studies Danish Institute
↑  ארגון IHH קרן סיוע הומניטרית טורקית בעלת אוריינטציה אסלאמית-קיצונית ואנטי-מערבית, מרכז המידע למודיעין וטרור.
↑  Turkish charity worker arrested in West Bank, BBC
↑  ברק רביד וסוכנויות הידיעות, Israel adds Turkish organizers of Gaza flotilla to terror watch list, הארץ, 16.6.2010 (באנגלית)
↑  יעל גרונטמן, ‏בעקבות המשט: גרמניה הוציאה מחוץ לחוק את ה-IHH הטורקי, באתר גלובס, 12 ביולי 2010
↑  שלמה פיוטרקובסקי, הולנד הכריזה על IHH כארגון טרור, באתר ערוץ 7, 1 במאי 2011
↑  ארגון IHH, הנוטל חלק מרכזי בארגון המשט לרצועה, הצטרף לארגונים אסלאמיסטים טורקיים, שגינו את הריגתו של אסאמה בן לאדן על ידי ארצות הברית, באתר מרכז המידע למודיעין ולטרור, 16 במאי 2011
↑  עמית ולדמן, ‏טורקיה: ארגון ה-IHH על הכוונת, באתר ‏מאקו‏, 14 בינואר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290372605171  LCCN: no2011075748  VIAF: 170641559   WorldCat (עם VIAF): 170641559
גיום מביר

גיום מביר (צרפתית Guillaume de Bures, אנגלית William of Bures, לטינית Willehelmi de Bures), נולד ב־1090(?) בעיירה ביר סיר איבט (Bures-sur-Yvette) דרומית לפריס ונפטר ב־1158, כנראה בטבריה. הוא היה אציל צלבני, ששימש בתפקידים רבים בממלכת ירושלים כמו עוצר וקונטאבל, נסיך הגליל ושליט (lord) העיר טבריה.
הפעילות המוקדמת בארץ הקודש

גיום הגיע לארץ הקודש בגיל צעיר מאוד ביחד עם אחיו גודפרוא (Godfrey). ה"א מאייר (Hans Eberhard Mayer), אחד מגדולי וחשובי חוקרי מסעי הצלב בימינו (נפטר ב-2023), מצטט מכתב של היג (Huges), ראש מנזר אנה הקדושה שבעמק יהושפט הסמוך לירושלים, אשר נכתב בין 1103 ל-1105. גיום מוזכר שם כאחד מתוך אחוות תורמי כסף לשיפוץ כנסיית המנזר, אשר הגיעו לארץ באוניה מדרום איטליה. מכאן נובע שגיום הגיע לארץ, דרך איטליה, כשהוא כבן 15 שנה. גיום התקדם מהר מאוד בקריירה הצבאית שלו ובשנת 1115, מוצאים אותו בתפקיד וסאל ראשי בחצרו של ז'וסלין הראשון (Joscelin I), נסיך הגליל. שנים מעטות לאחר מכן, בשנת 1119, ז'וסלין מינה את גיום ואת אחיו למפקדים על כוחות שלחמו נגד שבטים בדואים שניסו להשתלט על אזורים בעמק הירדן. צבאו של ז'וסלין הובס בקרב ליד נהר הירמוך. בקרב זה נהרג גודפרוא אך גיום הצליח לברוח ולהציל את נפשו. באותה שנה, המלך בלדווין השני מינה את ז'וסלין לרוזן אדסה (Edessa) ואת גיום לנסיך הגליל, במקומו. מדובר בתואר ותפקיד חשובים מאוד. נסיכות הגליל, שבירתה טבריה, השתרעה מצור שבצפון ועד הר הכרמל והעמקים הגדולים בדרום. בהייררכיה שבחצר מלך ירושלים, נסיך הגליל נחשב לאציל השני בחשיבותו, לאחר הרוזן מיפו.
נסיך הגליל

בשנת 1120, גיום היה אחד מ-5-6 האצילים החשובים בממלכת ירושלים, אשר השתתפו בוועידת שכם (Council of Nablus) שאורגנה על ידי בלדווין השני ופטריארך ירושלים. בוועידה חשובה זאת נקבעו 25 קאנונים (Canon) שהם חוקים ותקנות הנוגעים לתחומי הכנסייה והממלכה. 25 הקאנונים שנקבעו דנים במסי המעשר של המלך לכנסייה, קביעת עונשים על ניאוף, זנות, הומוסקסואליות, ביגמיה, הוצאת דיבה וגנבה. נקבע גם איסור על המוסלמים ללבוש בגדים כשל הנוצרים, איסור על אנשי כנסייה להשתתף בקרבות פרט למקרי פיקוח נפש ועוד. יש הסבורים שבוועידה זו גם נוסד מסדר אבירי היכל שלמה (Knights Templar).

בשנת 1122, השליט בלק גאזי (Belek Ghazi), מנהיג אחד הענפים של הסלג'וקים, הצליח לשבות את ז'וסלין רוזן אדסה וב- 1123 גם את המלך בלדווין השני עצמו. וולמון, הפטריארך של ירושלים, כינס אספת אצילים אשר בחרה את האציל אסטאש גרנייה (Eustache Garnier) לתפקידי קונסטאבל וניליף של הממלכה. קונסטאבל (constable) הוא מפקד הצבא, השופט של אנשי הצבא והאדם הקובע את גבולות הממלכה וביליף (bailiff) הוא עוצר הממלכה כאשר המלך קטין, מחוץ לממלכה או בשבי. מאחר שאסטטאש נפטר זמן קצר לאחר היבחרו, הפטריארך מינה את גיום, במקומו. כך הפך גיום לאציל החשוב והחזק ביותר בממלכה.

המלך בלדווין השני שוחרר מהשבי ב-1124 ושב לירושלים ב-1125. היות שלא היו לו בנים, הוא החליט להשיא את בתו הבכורה מליסנדה (Melisende) לאחד מאצילי אירופה החשובים, לשם חיזוק כוחה כאשר תומלך תחתיו. הוא התייעץ עם לואי השישי מלך צרפת, וזה המליץ על הרוזן פולק מאנז'ו (Fulk of Anjou). יש הסבורים שמקור המלצתו של המלך לואי היה רצונו להפטר מאציל חזק ומסוכן זה. ב-1127 בלדווין שלח את גיום ואת גי בריסבר (Guy Brisebarre) שליט בירות, כשגרירים לרוזן פולק עם ההצעה להסכים לנישואים לנסיכה מלסנדה, תוך 50 יום מהגעתו לירושלים, בתמורה למלוכה לצד מלסנדרה. פולק הסכים לתנאים ובאביב 1129 הגיע לירושלים, יחד עם שני השגרירים. פולק ומליסנדה נישאו ובשנת 1130 נולד בנם, בלדווין השלישי.

בלדווין השני נפטר באוגוסט 1131 והכתרת פולק ומלסנדה התקיימה בספטמבר, אותה שנה. כבר מהתחלה שאף פולק לשלוט כשליט יחיד. הוא סילק מתפקידם רבים מאצילי בלדווין ומינה במקומם אצילים-חברים מצרפת. פולק גם קיצץ את רוב סמכויותיה של המלכה מליסנדה והשאיר לה רק תפקידים יצוגיים מועטים. בניגוד לצעדיו נגד שאר האצילים של בלדווין, פולק השאיר את גיום בתפקידו כקונסטאבל, ראש וחשוב האצילים. גיום היה מקורב מאוד למלך, חתם יחד עמו על הצהרות חשובות והמלך חתם לו ערבות כאשר גיום תרם לכנסיית הקבר. גיום גם לקח חלק, לצד פולק, במלחמה נגד השליט הסלג'וקי עמאד א-דין זנגי, בשנת 1137, מלחמה שנסתיימה בתבוסת הצלבנים.

המלך פולק נפטר ב-1143. היסטוריונים רבים סבורים שגם גיום מביר, נסיך הגליל, נפטר באותה שנה. סברה זו מתבססת על מסמך יחיד, מכתבו של גי, אב מנזר מריה הקדושה בעמק יהושפט, מ-1146. במכתב זה, אב המנזר מתלונן על הארכיבישוף של נצרת אשר הכניס את אחד מכמריו למנזר מריה הקדושה, בניגוד לדעתו של אב המנזר. בין היתר, כומר זה נשא מיסה לנשמתו של גיום ב-1144, דבר היכול להוכיח שגיום כבר היה מת באותה עת. ההיסטוריון ה"א מאייר שולל סברה זו וטוען שמיסה זו אינה מוכיחה, בהכרח, את מותו של גיום. בכנסיות נשאו (ונושאים עד היום) תפילות גם לטובת נשמותיהם של אנשים חיים, לעיתים אף לבקשתם (ולאור תרומותיהם) של אותם אנשים.
גיום השני (?)

בשנת 1144, אנו מוצאים בטבריה נסיך גליל חדש ושמו אליננד (Elinand). מעט מאוד ידוע על נסיך זה, מוצאו ונסיבות מינויו וגם על מעט הידע הזה, מתנהל ויכוח בין היסטוריונים. אליננד נעלם בשנת 1148. לפי ה"א מאייר, העלמות זו קשורה בהאשמתו בקבלת שוחד מהמוסלמים בדמשק, כדי למנוע את תקיפת העיר על ידי הצלבנים. נסיך הגליל הבא הוא סימון, אחיינו של גיום מביר. לפי ה"א מאייר הוא מונה לתפקיד זה לאחר שתמך במלך בלדווין השלישי במאבקו נגד אמו, מליסנדה. אחריו מופיע נסיך גליל חדש בשם גיום, המכונה על ידי חלק מההיסטוריונים, גיום השני. גם המידע על גיום זה הוא דל מאוד ואף הוא מעורר ויכוחים רבים.

ה"א מאייר טוען שגיום מביר וגיום השני, חד הם. כאמור, הוא שולל את הטענה שהתפילה שנשא הכומר במנזר מריה הקדושה, מוכיחה את מותו של גיום. הוא גם שולל את הטענה של חלק מההיסטוריונים שגיום השני היה אחיין נוסף של גיום מביר. אכן לגיום מביר היה אחיין בשם גיום, אך הוא הפך לנזיר ונשאר כזה בשארית חייו. קיים מסמך בו נרשם שגיום מביר תרם למנזר מריה הקדושה את הכפר סיינט ג'וב (היום, דיר איוב) אך קבע שהכנסות מכפר זה יועברו לאחיינו הנזיר גיום. ה"א מאייר גם מביא, כראיה, את הרשימות של גיום מצור בהן הוא מונה את כל נסיכי הגליל במאה ה-12. נסיך בשם גיום השני אינו מופיע ברשימה זו. הוא מביא גם חוזה של הנסיכה קונסטנס מאנטיוכיה, משנת 1151, בו רשום עד בשם "גיום מטבריה" (Willelmus Tiberiadis). במסמך מ-1153 ניתן לראות שאדם בשם גיום תורם מאדמותיו בטבריה למסדר הטמפלרים. מסמך אחר, מ־1154 מתאר אלמנה עשירה מטבריה שתרמה כסף לאחת הכנסיות ובין העדים לתרומה ישנו "וילהלם אדון טבריה".

לפי מאייר והיסטוריונים שתומכים בדעתו, לאחר מותו של המלך פולק, כאשר מליסנדה שולטת כעוצרת, גיום נאלץ להמלט מהארץ. הוא הגיע לאנטיוכיה ושרת בחצרה של קונסטנס מאנטיוכיה. הוא חזר חזרה לארץ, רק כאשר המלך בלדווין השלישי גבר במאבקו עם אמו מליסנדה, ותפס את הגה השלטון בממלכת ירושלים. הוא חזר לטבריה, בה שלט אחיינו, סימון, כנסיך הגליל. ב־1153 הוא קיבל חזרה את התואר "נסיך הגליל" וסימון הפך לאציל הראשי בחצרו. גיום מביר נפטר בשנת 1157 או 1158, כנראה בטבריה.