stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מפרץ פיין איילנד (אנטארקטיקה)
לקריאה נוספת

• Majewski, Wojciech. (2013), , Polish Polar Research. 34. 10.2478/popore-2013-0012
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  מידע גאוגרפי והיסטורי
מפרץ פלאנדרז

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  פלנדריה 
 סוג:  מפרץ 
 מידע נוסף
 קואורדינטות:  65°02′00″S 63°20′00″W﻿ / ﻿65.0333°S 63.3333°W﻿ / -65.0333; -63.3333
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהמפרץ פלאנדרז(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהמפרץ פלאנדרז(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימפרץ פלאנדרז(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימפרץ פלאנדרז
 
מפת מצר ז'רלאש. מפרץ פלאנדרז ממוקם ברביע השלישי משמאל, בשורה התחתונה של רביעי המפה
מפרץ פלאנדרז או מפרץ פלאנדרס או מפרץ פלנדריה (באנגלית: Flandres Bay) הוא מפרץ גדול, באזור חוף דנקו של ארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
המפרץ ממוקם בין כף רנאר וכף וילמס.
היסטוריה > גילוי ומיפוי המפרץ

המפרץ התגלה בשנת 1898, על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית, אשר חקרה את אנטארקטיקה בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
המפרץ מופה לראשונה, באופן גס, ב-10 בפברואר - 11 בפברואר 1898, על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית.
המפרץ מופה באופן מדויק לראשונה בפברואר 1904 על ידי משלחת החקר הצרפתית השלישית לאנטארקטיקה (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1903–1905).
המפרץ מופה בשנית על ידי משלחת החקר הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1908–1910).
המפרץ צולם מהאוויר על ידי הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
היסטוריה > מקור השם

ז'רלאש נתן למפרץ את שמו.
המפרץ נקרא על שם אזור פלנדריה ההיסטורי (אשר היה גדול ממחוז פלנדריה המצוי בבלגיה). באנגלית "פנדריה" נקראת "פלאנדרז".
לקריאה נוספת

• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, , P 165
• Defense Mapping Agency 1992, , P 355
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
1 2 3 4 5 6 7  מידע היסטורי
משפחת קאזיס

משפחת קאזיס (גם קזיס, קסס, בקסטיליאנית: Kazis) היא משפחה יהודית-ספרדית, שהצמיחה מתוכה רבנים, סופרים, סוחרים גדולים ואישי ציבור רבים.
אטימולוגיה

שם המשפחה קשור לעיירה קאסס (Caces, Oviedo) הסמוכה לאוביידו, ספרד. יש טענה שהשם קשור לעיירה קסיס הסמוכה למרסיי.
הכינוי קזיס בערבית מתייחס לכהן דת לא מוסלמי ובצפון אפריקה התייחס בייחוד לראש קהילה יהודי. השם קאזיס מופיע כשם משפחה יהודי בירושלים בסוף המאה ה-18.
היסטוריה

לפי המחקר היגרו בני המשפחה בסוף המאה ה-14 מצפון ספרד או דרום צרפת אל איטליה ומשם ליוון, טורקיה וצפון אפריקה.
בני המשפחה פעלו בעיקר בחלק האירופי של האימפריה העות'מאנית ויצרו קשרים חברתיים, כלכליים וקשרי נישואין עם המשפחות היהודיות העשירות של סלוניקי ואיסטנבול.
הערות שוליים

↑  ואלה שמות יהודי ירושלים בשנים (1760-1763), יעקב ברנאי, יד יצחק בן-צבי.
↑  ארגון הקהילה היהודית בסלוניקי (1912–1943): בין תומכים בהיטמעות, סוציאליסטים וציונים,מינה רוזן.
↑  קשרי נישואין וקשרים כלכליים עם בני משפחות אלטיני, מודיאנו, נברו.
משפחת קולונה

סמל משפחת קולונה
שיירה קולונה סוטר לאפיפיור בוניפקיוס השמיני, 1303 (תחריט משנת 1883
משפחת קולונה (באיטלקית: Famiglia Colonna) היא משפחת אצולה איטלקית עתיקה ומכובדת, ממשפחות האצולה של רומא ויריבתה של משפחת אורסיני. בני המשפחה כיהנו כקרדינלים ופוליטיקאים ומשורותיה יצא אפיפיור אחד (מרטינוס החמישי). עיקר כוחה של המשפחה היה בעת ימי הביניים והרנסאנס האיטלקי.
היסטוריה

באופן מסורתי מתייחסת המשפחה אל משפחת קולונה מטוסקולום, משפחת האצולה החשובה ביותר בלאטיום שראשיתה במאה ה-10, ממנה יצאו עד המאה ה-12 מספר אפיפיורים.
במהלך המאה ה-13 ניצבה משפחת קולונה בראש מפלגת הגיבלינים ברומא, תומכי האימפריה הרומית הקדושה, מול משפחת אורסיני, שעמדה בראש מפלגת הגואלפים, שתמכה במדינת האפיפיור. ב-1297 חברו שלושה אחים מהמשפחה (אוטונה, מטאו ולונדולפו) לצד האפיפיור בוניפקיוס השמיני, שהעניק להם חזקה על נחלות המשפחה בקולונה ואת נכסיה בפלסטרינה. שאר המשפחה הצהירה שבוניפקיוס השמיני איננו לגיטימי כיוון שהדיח שלא כדין את קודמו סלסטינוס החמישי. המשפחה פרצה במרד חמוש וגלוי וברומא פרצה מלחמת אחים כלשונה. לאחר כשנה ניצחו שלושת האחים נאמני האפיפיור, שנעזרו בצבא בפיקודו של לונדולפו ושאר בני המשפחה נמלטו מאיטליה. ב-1303 הכריז פיליפ הרביעי, מלך צרפת על בוניפקיוס השמיני כעריץ מושחת, ודרש את פיטוריו. ביוני השתלטו 2,000 שכירי חרב של פיליפ הרביעי על ארמון האפיפיור בעיר מולדתו אניאני, והחזיקו אותו שם במעצר. בראש הכוח עמד שיירה קולונה (Sciarra Colonna), שסטר לאפיפיור על פניו. בשל צעד זה התיר ב-1328 קיסר האימפריה הרומית הקדושה למשפחה להוסיף כתר לשלט האצולה שלה.
אוטו קולונה התמנה ב-1417 לאפיפיור מרטינוס החמישי. הוא ביסס את מעמדם של בני המשפחה והעניק להם משרות ונכסים. עם זאת, יורשו, אאוגניוס הרביעי, לא ראה בעין יפה את התחזקות המשפחה בפרט ואצילי העיר רומא בכלל, ביחס לותיקן. הוא הצר את צעדיהם ונישל אותם ממשרות כנסייתיות והכיבודים שבצידן. לפיכך, הובילו בני קולונה מרד של העיר רומא בסמכות האפיפיורית והכריזו על הקמת רפובליקה בעיר. בראשית יוני 1434 נמלט אאוגניוס מן הוותיקן באישון לילה על גבי סירה לפירנצה. עם שובו, מחוזק בקונדוטיירי (מפקד צבא שכיר) פרנצ'סקו ספורצה, החריב אאוגניוס את מעוז המשפחה בפלסטרינה.
ארמון המשפחה ברומא, פלאצו קולונה, למרגלות גבעת הקווירינאליס, הוקם בראשית המאה ה-13 ולפי המסורת התארח בו המשורר דנטה. במאה ה-16 שיפץ והרחיב אותו פיליפו קולונה (Filippo Colonna ;1578–1639). הארמון, ששייך למשפחה עד היום, מכיל גלריה המאכסנת את אוסף האמנות המשפחתי הכולל יצירות משל טינטורטו, אניולו ברונזינו, דומניקו גירלנדיו ואחרים.
ב-1511 קץ האפיפיור יוליוס השני ביריבות בין משפחות קולונה ואורסיני והוציא בולה אפיפיורית המשכינה שלום בין שתי המשפחות. ב-1571 נחתם השלום בין המשפחות כאשר ראשי שתי המשפחות נשאו לנשים את אחייניותיו של האפיפיור סיקסטוס החמישי.
משנת 1710 נושאים בני המשפחה בזכאות לתואר נסיכי מדינת האפיפיור (Principe assistente al Soglio pontificio), תפקיד בו מכהנים בכל עת זוג נסיכים משתי משפחות אצולה רומאיות שונות המתמנים על ידי הקוריה הרומאית (הקוריה של מדינת האפיפיור).
לאחר כינון ממלכת איטליה ב-1870 הייתה המשפחה חלק מ"האצולה השחורה" ("nobiltà nera" או "aristocrazia nera"), קבוצה של משפחות אצולה רומאיות (בהן גם משפחת אורסיני ובית בורגזה) שתמכה באופן מסורתי במדינת האפיפיור ולא בשלטון החילוני ששלט ברומא.
אישים בולטים

אג'ידו קולונה (Egidio Colonna; 1243-1316) היה אוגוסטיני, תלמידו של תומאס אקווינס ומורו הפרטי של פיליפ הרביעי, מלך צרפת.
הקרדינל ג'ובאני קולונה (Giovanni Colonna; 1295-1348) היה פטרונו של פטררקה, שהתגורר בביתו ברומא. הוא ערך מחקר שמטרתו לקשור בין משפחת קולונה לשושלת היוליו-קלאודית.
אודונה קולונה (Oddone Colonna) נבחר ב-11 בנובמבר 1417 לאפיפיור מרטינוס החמישי.
הערות שוליים

↑  תפקידים בחצר האפיפיור
ניסירוס

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  הים האגאי
 קואורדינטות:  36°35′0″N 27°10′0″E﻿ / ﻿36.58333°N 27.16667°E﻿ / 36.58333; 27.16667
 ארכיפלג:  האיים הדודקאנסיים
 שטח:  41.263 קילומטר רבוע
 נתונים מדיניים
 מדינה:  יוון 
 אוכלוסייה:  1,008 (2011)
 אזור זמן:  UTC+2
  (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןניסירוס(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןניסירוס
 האי ניסירוס במפת מחוז דרום הים האגאי
 
ניסירוס (ביוונית: Νίσυρος) הוא אי יווני הנמצא בים האגאי ומהווה חלק מקבוצת האיים הדודקאנסיים. בימי קדם קראו לאי בשם פורפיריס.
גודל האי הוא 41,6 קילומטרים רבועים ובמרכזו נמצא לוע של הר געש פעיל. ההתפרצות האחרונה התרחשה בשנת 1888.
נכון ל-2011, מספר התושבים באי היה 1,008 נפשות.
לפי המיתולוגיה היוונית האי נוצר כאשר פוסידון חתך חלק מהאי קוס והטיל אותו בטיטן פוליווטיס, כדי למנוע את הימלטותו.
מריה אימקולאטה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (1844–1899)

מריה אימקולאטה, נסיכת שתי הסיציליות (באיטלקית: Maria Immacolata, Principessa di Borbone delle Due Sicilie‏; 14 באפריל 1844 – 18 בפברואר 1899), הייתה בתו של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ואשתו של קרל סלבטור, ארכידוכס אוסטריה.
ביוגרפיה

מריה אימקולאטה נולדה ב-14 באפריל 1844 בנאפולי, לפרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ולמריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הארכידוכס קרל, דוכס טשן והנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
בשנת 1859 מת אביה פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות, ואחיה פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות עלה לשלטון במקומו. זמן קצר לאחר מותו ניצחו הכוחות הצרפתיים והסרדיניים את הצבא האוסטרי במלחמת אוסטריה-סרדיניה, מה שהוביל כעבור זמן קצר לאיחוד איטליה ולהדחתו של אחיה מהשלטון. מריה אימקולאטה יחד עם משפחתה ברחו לרומא, ובהמשך עברו משם לווינה. ב-19 בספטמבר 1856 התחתנה מריה אימקולאטה עם קרל סלבטור, ארכידוכס אוסטריה, בנו של לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, ממנו נולדו לה 10 ילדים. מריה אימקולאטה הייתה אישה יפה מאוד, ואף נכללה על ידי הקיסרית אליזבת באלבום תמונות של הנשים האוסטריות היפות. מריה אימקולאטה קיבלה מבעלה בכל לידה שרשרת פנינים, ומשום כך כונתה במשפחתה "שולת הפנינים".
בשנת 1890 התחתן בנה פרנץ סלבטור, ארכידוכס אוסטריה עם מריה ולריה, ארכידוכסית אוסטריה, בתו של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה, וב-18 בפברואר 1899 מתה מריה אימקולאטה בביתה בווינה.
משפחתה

ב-19 בספטמבר 1856 התחתנה מריה אימקולאטה עם קרל סלבטור, ארכידוכס אוסטריה, בנו של לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, ממנו נולדו לה 10 ילדים:
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה (1862–1933), התחתנה עם קרל שטפן, ארכידוכס אוסטריה
לאופולד סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (1863–1931)
פרנץ סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (1866–1939)
קרולינה מריה, ארכידוכסית אוסטריה (1869–1945), התחתנה עם אוגוסט לאופולד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה
אלברכט סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (1871–1896)
מריה אנטוינטה, ארכידוכסית אוסטריה (1874–1891)
מריה אימקולאטה, ארכידוכסית אוסטריה (1878–1968), התחתנה עם רוברט, דוכס וירטמברג
ריינר סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (1880–1889)
הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה (1884–1886)
פרדיננד סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (1888–1891)
מריה אודן

| --- | --- |

 לידה:  6 באוגוסט 1892 קובורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  14 באוגוסט 1918 (בגיל 26) מינכן, הקיסרות הגרמנית 
 מקום קבורה:  ולדפרידהוף מינכן 
 מקום לימודים:  Unterrichtsanstalt des Kunstgewerbemuseums Berlin 
 הושפעה על ידי:  אוגוסט אקסטר 
 בן או בת זוג:  גאורג שרימפף (15 במאי 1917–?) 
 
מריה אודן (בגרמנית: Maria Uhden;‏ 6 במרץ 1892 – 14 באוגוסט 1918) הייתה ציירת וגרפיקאית גרמנית.
ביוגרפיה

מריה אודן הייתה בתם הבכורה של האדריכל והבנאי הגותי קונרד אודן (1856–1943) קרוסן על אודר ומארי פורקל מקובורג, בתם של אמיל פורקל והנרייט פרומן.
אודן גדלה כבת בכורה מבין חמישה אחים במשפחה ממעמד הביניים. האב למד אדריכלות בדרזדן עד 1885 ונרשם כאדריכל ומורה בשנת 1890. כשהייתה מריה בת 8 עברה המשפחה לעיירה ולטרסהאוזן, לשם הועבר האב כפקח בניין.
בגלל קידומו של האב למפקח הבניין בעיר המגורים גותה (בשנת 1910) עברה המשפחה שוב. המשפחה עברה לקומה השנייה של בניין דירות בן שלוש קומות שנבנה באותם ימים. שוב, מריה נאלצה להשאיר את חברותיה מאחור ולהכיר חדשים.
"זה היה שינוי גדול עבורנו. לעבור מהעיירה הקטנה האידילית לעיר הגדולה ... בשנים האלה בגותה, מריה, אחותנו הבכורה ... עדיין הייתה בבית. היא הייתה המבריקה מכולנו, אני חושב, והיה לה דמיון מדהים. ארבע האחיות גרנו בחדר הגדול הסמוך למדרגות והצלחנו להסתדר בנוחות רבה."
אודן התיידדה עם האנה הך (1889–1978), שהייתה מבוגרת ממנה בשנתיים והגיעה גם ממשפחה מהמעמד הבינוני. כמוה, האנה הייתה הבכורה מבין חמישה אחים והיה לה רצון ללמוד אמנות - בניגוד לרעיון של אביה שבנות צריכות להתחתן. בגיל 18, בשנת 1911, נסעה מריה לברלין, חברתה האנה עקבה אחריה בשנת 1912. שם היו שתיהם בקשרים עם קבוצת האמנים האקספרסיוניסטית "Der Sturm" ועם המגזין דר שטורם, שפרסם.
בין השנים 1911 ל־1913 לקחה מריה אודן שיעורי רישום פרטיים מהאדריכל אוגוסט אקסטר במינכן ולמדה גם בבית הספר לאמנות שימושית בברלין. בשנת 1915 היא פגשה את הפובליציסט ובעל הגלריה המשפיע הרווארט ולדן. מעצותיו הביקורתיות היא קיבלה רעיונות סגנוניות וטכניים יותר מאשר ממוריה הקודמים. באותה שנה הציג את תמונותיה בגלריה "שטורם" שלו בברלין. הוא שיחזר את יצירותיה כגלויות ומכר כריות רקומות ביד של מריה אודן בגלריה שלו.
בשנת 1915, הצייר גאורג שרימפף ראה את חיתוכי העץ וצבעי המים שלה לראשונה ב"שטורם". הוא נזכר בשנת 1920: "שמחתי על כך יותר מכל תמונה אחרת שראיתי והערצתי את הציירת". הם נפגשו כעבור שנה והתחתנו ב־16 במאי 1917. ב־22 ביוני 1918 היא ילדה את בנם מרקוס במינכן.
היא נפטרה כתוצאה מהלידה.
מתוך הערצה לציירים פרנץ מארק ומארק שאגאל, שאותה חלקה עם בעלה, הם היו אמורים לקרוא לילד ז'אן מארק, אך הרשם התעקש על השם יוהנס מרקוס, מכיוון ששמות פרטיים צרפתיים לא היו רצויים בזמן המלחמה.
יצירה

לא ניתן לטעות בהשפעתם של פרנץ מארק ומארק שאגאל בעבודתה של מריה אודן. בתמונותיה היא מספרת סיפורים על נשים, סוסים, שוורים, חזירים ואנשים הנופלים מהשמיים ומהכוכבים. במכתב לבעלה בתחילת 1917, היא כתבה: "אני חושבת שהנושא הופך את החיים ליפים כל כך כשאתה חווה את מהות הדברים, כי לכל דבר יש נשמה: פרחים, בעלי חיים, עננים, הרים, ערים, בתים, הדברים הכי טיפשים, אבן, מכחול, פיסת נייר, הכל! ".
יחס זה לחיים קבע את כל עבודתה ובא לידי ביטוי בה. כך תיארה הסופר אוסקר מריה גרף את השפעת ציוריה על המתבונן: "עדינות עצומה וכוח המשיכה הארצי זורם מגופם של בני אדם ובעלי חיים."
מריה אודן עבדה בתחילה בפורמטים קטנים: צבעי מים, גואש, חיתוכי עץ. רק מאוחר יותר עברה לציורי שמן בפורמט גדול.
הרבה מעבודותיה הצבעוניות אבדו.
גלריה

אשה עם ציפור
ריקוד
שרפה
חיתוך עץ בדר שטורם
הערות שוליים

1 2  Uhden, Maria, Benezit Dictionary of Artists (באנגלית)
↑  MoMA | The Collection | Maria Uhden (German, 1892–1918), MoMA.org (באנגלית)
↑  Maria Uhden | LACMA Collections, collections.lacma.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1068651  BnF: cb16528227s (data)  GND: 118763423  ISNI: 0000 0001 1467 7563  LCCN: n87898336  NLA: 35493592  NTA: 071809678  RKD: 78692  SUDOC: 07993594X  Trove: 973186  ULAN: 500011834  VIAF: 10641714   WorldCat (עם VIAF): 10641714
מקדש דנדור

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מקדש
 כתובת:  מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, מקדש דנדור 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 15 לפנה"ס
 תאריך פתיחה רשמי:  15 לפנה״ס? 
 קואורדינטות:  23°22′59″N 32°57′00″E﻿ / ﻿23.383056°N 32.95°E﻿ / 23.383056; 32.95
 he
 
מקדש דנדור, במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק
המקדש במיקומו המקורי, איור מעשה ידי הנרי סאלט
מקדש דנדור הוא מקדש נובי שנבנה בראשית תקופת האימפריה הרומית עבור האלים איזיס, הרפוקרטס ואוזיריס וכן שני אלים נוביים מקומיים – פדסי ופיחור. המקדש נבנה בנוביה, דרומה של מצרים של ימינו, סמוך לאסואן. כיום המבנה ממוקם באגף סאקלר של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
היסטוריה

המבנה הוקם בשנת 15 לפנה"ס בדנדור (שנקראה בעבר טוטזיס – כ-80 ק"מ דרומית לאסואן) בהוראת אוגוסטוס ושימש מקדש מצרי עד הפיכתו, בשנת 577 לכנסייה קופטית. כתובת המנציחה את הקדשת המבנה ככנסייה מופיעה על חזית המבנה. 
במהלך המאה ה-19 הותירו תיירים אירופים שביקרו במבנה כתובות גרפיטי על קירותיו.
בשנת 1963 בשל בניית סכר אסואן היה המבנה צפוי להיות מוצף במי האגם שדרומית לסכר, ולכן הוחלט להעביר את המקדש ממקומו. לאות תודה על המימון והעזרה שנתנה ארצות הברית לממשלת מצרים להעתקת מקדשים ואנדרטאות מצריות ממקומם ולהצילם מהצפה, החליטה ממשלת מצרים בשנת 1965 לתת את המקדש במתנה לארצות הברית. המבנה פורק, אבניו במשקל כולל של 800 טונות סומנו (הגדולות שבהן שקלו 6.5 טונות כל אחת), ונשלחו לארצות הברית באונייה קונדורדיה סטאר. בארצות הברית נערך מכרז בין 661 מוסדות שונים אשר רצו להציג את המקדש. כמו כן נשקלו הצעות להקים את המקדש על גדת נהר הפוטומק בוושינגטון הבירה או על גדת נהר צ'ארלס בבוסטון, אולם בשל חשש מפגיעת מזג האוויר באבן החול של המקדש הוחלט כי המבנה יינתן למי שיוכל לבנותו בתוך מבנה המסוגל לשמר אותו בתנאים אקלימיים מתאימים. ב-27 באפריל 1967 הוחלט להעניק את המבנה למוזיאון המטרופוליטן לאמנות. המקדש נבנה מחדש בתוך אגף סאקלר של המוזיאון בשנת 1978 באולם שתוכנן על ידי משרד האדריכלים קווין רוש, ג'ון דינקלו ושות'. באולם נבנתה בריכת השתקפות וקיר מוטה מאחורי המקדש מסמלים יחד את מיקום המקדש ביחס לנילוס ולצוקים שניצבו מאחורי המקדש במקומו המקורי. קירות הזכוכית של האולם נועדו להראות את המקדש בתאורה טבעית.
תיאור המקדש

המקדש בנוי אבן חול, אורכו 25 מטרים משער המקדש ועד חלקו האחורי (קודש הקודשים), וגובהו 8 מטרים בנקודה הגבוהה ביותר. המקדש מעוטר בכתב חרטומים ובתחריטים אשר היו צבועים (כיום הצבע דהה ואינו נראה). בין התחריטים המופיעים על קירות המקדש ניתן לראות גומא הפפירוס ופרחי לוטוס. על שער המקדש הראשי ושער הכניסה למבנה הראשי תחריטים של השמש וכנפיים המסמלים את אל השמים הורוס. על הקירות החיצוניים של המבנה מופיעה דמותו של אוגוסטוס בדמות פרעה המביא מנחות לאלים איזיס, אוזיריס ובנם הורוס. בחדר הראשון של המקדש (האולם) תגליפים של אוגוסטוס מתפלל. החדר האמצעי של המקדש (הקודש) בו הוקרבו המנחות, והחדר הפנימי (קודש הקודשים) אינם מעוטרים.
גלריה

גרפיטי מהמאה ה-19
אוגוסטוס מגיש מנחה לאיזיס
פרעה מגיש מנחה להורוס
הגשת מנחה לאוזיריס
פדסי ופיחור - שני אלים נוביים מקומיים
פילון
משה גסטר

| --- | --- |

 לידה:  17 בספטמבר 1856 בוקרשט, ולאכיה 
 פטירה:  5 במרץ 1939 (בגיל 82) אבינגדון-און-תמז, אנגליה, הממלכה המאוחדת
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  רומניה, אנגליה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לייפציג  בית המדרש לרבנים בברסלאו 
 מוסדות:  אוניברסיטת אוקספורד 
 פרסים והוקרה:  Bene Merenti 
 צאצאים:  Jack Gaster, תאודור הרצל גאסטר 
 הערות:  "חכם" הקהילה היהודית הספרדית והפורטוגזית באנגליה
 תרומות עיקריות
 מגדולי החוקרים בתחום השפה הרומנית ותולדותיה, הפולקלור היהודי והרומני, חקר שומרונים, פעיל ציוני
 
משה גסטר (Moses Gaster‏; 17 בספטמבר 1856 בבוקרשט, רומניה - 5 במרץ 1939 באבינגדון באנגליה) היה רב, חוקר לשון ופולקלור, היסטוריון, פובליציסט, איש ציבור יהודי יליד רומניה, חכם הקהילה הספרדית של לונדון, ממנהיגי הציונות הרומנית והבריטית. גורש מרומניה בשנת 1885 יחד עם עוד מספר עיתונאים יהודים. צו הגירוש נגדו בוטל בשנת 1891 על ידי המלך קרול שהחליט להעניק לו את העיטור הלאומי הרומני להצטיינות Bene Merenti - דרגה א'. כעבור שנים נבחר לחבר לשם כבוד של האקדמיה הרומנית.
שנות צעירותו ולימודיו

משה גסטר נולד בבוקרשט, אז בירת נסיכות ולאכיה, כיום בירת רומניה, כבן בכור בין שמונה ילדים - לאברהם עמנואל (מנדל) גסטר, ולפנינה יהודית רובינשטיין שמוצא משפחתה מברדיצ'ב. האב שנשא תואר "אביר", שימש כקונסול כבוד של הולנד (אחרי שכנראה כיהן כנספח מסחר של הקונסוליה) בבירה הרומנית. סבו של גסטר, עזריאל גסטר, איש עסקים עשיר, היה ממוצא "מעורב" אשכנזי-ספרדי נשוי לאתל לבית ברייר ובנה ב-1858 בית כנסת מודרני ברחוב סטיקלארילור בבוקרשט. משפחת אביו הגיעה לרומניה מהאימפריה ההבסבורגית - אוסטריה וגליציה. הסבא רבא יששכר גסטר היה סוחר באמסטרדם וחי מאוחר יותר ביישוב טישמייניצה בגליציה, ומילא בין היתר את תפקיד ראש החברה קדישא ביישוב.
בהתחלה למד משה גסטר בבית אצל מורים פרטיים. בין השאר למד צרפתית וגרמנית, בעוד שיעורי עברית קיבל מהמלומד והנוסע היהודי הנודע יוסף הלוי שהתיישב באופן זמני בבוקרשט אחרי נסיעתו אל בני ביתא ישראל בחבש. בהמשך למד בכמה בתי ספר תיכון בבוקרשט -"ג. לאזר" ,"בסארב" ו"ספנטול סבא". בסיום לימודיו התיכוניים ב-1874 יצא גסטר אל ברסלאו, אז בגרמניה, לרכוש השכלה רבנית בבית המדרש לרבנים בברסלאו, שבראשו עמד הרב זכריה פרנקל והונחה על ידי אידאולוגיה שביססה לימים את היהדות הקונסרבטיבית. מוריו היו צבי הירש גרץ שלימד אותו היסטוריה, ודוד רוזין שהיה מורו לפילולוגיה רבנית, הומילטיקה ומדרש. בו זמנית למד גם באוניברסיטאות של ברסלאו ולייפציג. בשנת 1877, בגיל 25, הוסמך כדוקטור לפילוסופיה על עבודה מתחום הפונולוגיה ההיסטורית של השפה הרומנית Zur Rumänische Lautgeschichte. Die Gutturale termis בהדרכת גוסטב גרבר (Gustav Gröber) באוניברסיטת האלה. הוא המשיך בלימודיו הרבניים בסמינר התאולוגי בברסלאו עד לקבלת הסמכה (בהצטיינות) בשנת 1881.
החל משנת 1878 השתתף בכתיבת מאמרים בכתב העת של מורו, גוסטב גרבר, Zeitschrift für Romanische Philologie (כתב עת לפילולוגיה רומאנית) שבו פרסם גם את עבודת הדוקטורט שלו. משנת 1879 השתתף גם בכתב העת שיחות ספרותיות של האיגוד הספרותי הרומני החשוב ז'ונימיה, בהנהגתו של מבקר הספרות וההוגה טיטו מאיורסקו.
פעילותו ברומניה

בחזרתו לרומניה היה מראשי הקהילה הספרדית הרומנית ופעל בהנהגת תנועת "חובבי ציון". הודות לבקיאותו הרבה בשפה הרומנית ותולדותיה, למרות היותו יהודי והמדיניות המנכרת כלפי היהודים באותה תקופה ברומניה, נהנה משה גסטר מהערכה רבה ולימד בין השנים 1881–1885 כמרצה לתולדות הספרות הרומנית ולמיתולוגיה השוואתית באוניברסיטת בוקרשט. כיהן גם כמפקח כללי של בתי ספר וכחבר בוועדה להסמכת מורים. בשנת 1885 נבחר לחברת "האתנאום הרומני".
גירושו מרומניה והגירתו לאנגליה

ביום 6 בספטמבר 1885 פרסם ד"ר גסטר בעיתון "רומנול" (הרומני) מאמר חריף נגד האנטישמיות של האיכרים הרומניים. בתגובה הוא גורש מרומניה על ידי ממשלתו ה"ליברלית" של יון ברטיאנו. אחרי שהות קצרה בווינה, הוא התיישב בלונדון, ב-16 באוקטובר באותה שנה. בשנת 1887 הוא נבחר לרב הראשי הספרדי (חכם), המנהיג הרוחני של הקהילות היהודיות הספרדית והפורטוגזית באנגליה. הוא נשא לאשה את בתו של מיכאל פרידלנדר, מזרחן וראש המכללה היהודית Jews' College בלונדון. בשנים 1886–1891 לימד משה גסטר באוניברסיטת אוקספורד קורסים לספרות סלבונית שחלקם פורסמו בלונדון בשנת 1886 ("Greco-Slavonic Literature", "ספרות יוונית-סלבונית"). בין השנים 1890–1896 כיהן כרקטור של המכללה היהודית ע"ש ליידי ג'ודית מונטיפיורי בראמסגייט, אותה ניסה לפתח ברוח תנועת ההשכלה היהודית, לפי דגם הסמינר בברסלאו, שבו למד. בבריטניה מילא גסטר את התפקיד של יושב ראש ואחר כך סגן יושב ראש של "החברה לפולקלור", שהייתה החברה לחקר הפולקלור הוותיקה והיוקרתית בעולם. כמו כן היה יושב ראש "החברה להיסטוריה יהודית" וסגן יושב ראש של "החברה האסייתית המלכותית".
השינוי בגישת השלטונות הרומנים כלפיו

כעבור שנים לא רבות המלך קרול ביטל את צו הגירוש והעניק לו בשנת 1891 את העיטור הלאומי הרומני להישגים יוצאי דופן Bene Merenti- דרגה א (עד אז היה לו דרגה ב) והזמין אותו לחזור. למרות תיקון העוול והכיבוד הוא דחה את ההזמנה ובשנת 1893 זכה באזרחות הבריטית. בשנת 1895 לבקשת השלטונות הרומנים כתב דו"ח על מערכת החינוך בבריטניה. הדו"ח פורסם ברומניה ושימש כבסיס לרפורמה של החינוך שם.
בשנת 1929, גסטר ביקר ברומניה וזכה לקבלת פנים חמה. הוא התקבל גם על ידי מלך רומניה, הוענק לו אות כבוד ומונה, כחבר כבוד, לאקדמיה הרומנית.
פעילותו הציונית

מאחר שהיה מעורב ופעיל בתנועת "חובבי ציון" ברומניה, באופן טבעי השתתף ד"ר גסטר, בהתלהבות, גם בתנועה הציונית המדינית מראשית דרכה. הוא נבחר לסגן יושב ראש בקונגרסים הציוניים השני, השלישי, הרביעי והשביעי. לאחר נאומו בקונגרס הציוני השני, נישא גסטר על כתפי הצירים על פני כל האולם. הוא ייסד את הפדרציה הציונית האנגלית ועמד בראשה. על קרבתו ומסירותו להרצל מעידה גם העובדה שלאחד מילדיו קרא בשם "תאודור הרצל".
בשנת 1907 ביקר בארץ ישראל ובעוד כמה מארצות המזרח התיכון ועל כך כתב ביומניו ובאיגרות ששלח אל בני ביתו.
בנושא ההגדרה העצמית של העם היהודי, התנגד גסטר לכל פשרה טריטוריאלית, אפילו כפשרה זמנית, והיה חסיד נחוש של יישום הציונות המדינית אך ורק בארץ ישראל. בהיותו מבאי ביתו של הלורד הרברט סמואל (נשותיהם היו חברות ילדות) ניצל כל הזדמנות כדי להטיף לידידו בזכות הציונות ואף העניק לו ספרי היסטוריה יהודית. בימי מלחמת העולם הראשונה הוא לקח חלק במשא ומתן עם השלטונות הבריטים בנוגע להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל, משא ומתן שהביא ל"הצהרת בלפור". לימים התקיים מעמד חתימת הצהרת בלפור ומסירתה לויצמן בביתו של משה גסטר, שאף טען כ-20 שנים מאוחר יותר, שהוא זה שצריך היה לעמוד בראש התנועה הציונית ולא הרצל.
כחכם העדה הספרדית הוא הוציא לאור סידורי תפילה מתורגמים לאנגלית שישמשו את בני הקהילה. כמו כן ערך ספר על תולדותיה של הקהילה הספרדית בלונדון.
גסטר היה מגדולי החוקרים בתחום הפולקלור היהודי והרומני. עבודתו החשובה ביותר בתחום הפילולוגיה הייתה לדעת רבים ה"כרסטומטיה הרומנית" („Crestomaţia română”), בשני כרכים פרסם 200 כתבי יד רומנים מהמאות ה-16 עד 18. במרץ 1929 נבחר לחבר לשם כבוד של האקדמיה הרומנית. את אוסף הכתבים הרומניים שלו שלח לפני מותו לספרית האקדמיה הרומנית.
חייו הפרטיים

אחיו ואחיותיו של משה גסטר היו: אדולף, אנגל (לימים רופא בלונדון), מינה (נשואה לודוביק), אקתרינה (נשואה רביץ'), לאון (לימים מהנדס בלונדון), בלומה (נשואה רומן) ומאקס.
משה גסטר התחתן בשנת 1890 עם לוסי פרידלנדר (1940-1871), בתו של מיכאל פרידלנדר (1910-1833), שהיה מנהל המכללה היהודית של לונדון. לזוג נולדו 7 בנים ו 6 בנות (ועוד שני בנים שמתו בינקותם).
הבת הבכורה, פינה אמילי, התחתנה עם השופט נוויל לסקי, בת אחרת, אייריני, הייתה עובדת סוציאלית חלוצה בתחומה, שעלתה לארץ ישראל, בה הקימה מרכז ראשון לסיוע לילדים עם צרכים מיוחדים.
אחד הבנים, תאודור הרצל גסטר (אנ') (1992-1906) בלט כחוקר של התנ"ך ושל תרבויות המזרח הקרוב הקדום. הוא התיישב בארצות הברית ופרסם מחקרים על מגילות ים המלח, על המיתוסים התנ"כיים ותרגום לעברית של מקבים ג.
בן אחר, ג'ק גסטר (אנ') (2007-1907) היה עורך דין ופעיל פוליטי, במיוחד במפלגה הקומוניסטית הבריטית.
נכדה של משה גסטר, מרגניתה לסקי (1988-1915) הייתה עיתונאית, אשת רדיו וסופרת אנגלייה.
משה גסטר נפטר ב-5 במרץ 1939 בעקבות התקף לב. הוא הובא לקבורה בבית העלמין של יהדות ספרד ופורטוגל בצפון-מערב לונדון.
הנצחה

זכרו מונצח ברחוב על שמו במושבה הגרמנית בירושלים.
פרסים ואותות כבוד

1891 - העיטור להצטיינות Bene Merenti דרגה א' (רומניה)
1929 - חבר לשם כבוד של האקדמיה הרומנית
1930 - העיטור "קצין גדול של כתר רומניה" ("Mare Ofiţer al Coroanei României")