stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוכסות בנוונטו
Secundum Ticinum

בשנת 758, המלך דסידריוס כבש לזמן קצר את ספולטו ובנוונטו, אך עם כיבוש ממלכת לומברדיה על ידי קרל הגדול בשנת 774, ניסה ארצ'יס השני לתבוע את התואר המלכותי ולהפוך את בנוונטו ל-secundum Ticinum: פאביה שנייה (בירת לומברדיה הישנה). כיוון שראה שזה לא מעשי וימשוך את תשומת הלב הפרנקית לעצמו, הוא בחר במקום זאת בתואר פרינספס (נסיך). בשנת 787, הוא נאלץ על ידי המצור של קרל הגדול על סלרנו להיכנע לריבונות הפרנקים. בשלב זה, בנוונטו זכתה לשבחים על ידי כרוניקה כ-Ticinum geminum - "פאוויה תאומה". ארצ'יס הרחיב את העיר הרומית, עם מתחמים חדשים מוקפים חומה המשתרעים על הקרקע המישורית מדרום-מערב לעיר העתיקה, שם הרס ארצ'יס מבנים ישנים עבור ארמון נסיכי חדש, שעדיין ניתן לאתר את החצר הפתוחה שלו בפיאנו די קורטה של האקרופוליס. כמו אויביהם הביזנטים, הדוכסים קישרו את מתחם הארמון עם כנסייה לאומית, סופיה הקדושה.
בשנת 788 פלשו לנסיכות כוחות ביזנטיים בראשות בנו של דסידריוס, אדלכיס, שמצא מקלט בקונסטנטינופול. עם זאת, ניסיונותיו סוכלו על ידי בנו של ארצ'יס, גרימואלד השלישי, שעם זאת נכנע חלקית לפרנקים. הפרנקים סייעו להדוף את אדלכיס, אך, בתורם, תקפו את שטחי בנוונטו מספר פעמים, והשיגו הישגים קטנים, בעיקר סיפוחה של קייטי לדוכסות ספולטו. בשנת 814, גרימואלד הרביעי הבטיח הבטחות מעורפלות של הוקרה והכנעה ללואי האדוק, אשר חודשו על ידי יורשו סיקו. אף אחת מההבטחות הללו לא בוצעה, והפחתת כוחם והשפעתם של המלכים הקרולינגים הבודדים אפשרה לדוכסות להגדיל את האוטונומיה שלה.
דוכסי בנוונטו השתמשו בטבעות חותם כדי לאשר מסמכים, בדיוק כמו המלכים הלומברדים, וייתכן שהנסיכים המשיכו להשתמש בהן עד המאה ה-9. הם מצביעים על המשך (או חיקוי) של צורות ניהול רומיות, כמו גם אוריינות (או "תת-אוריינות") נרחבת.
דעיכה באמצעות פילוג וכיבוש

במאה שלאחר מכן למרות העוינות המתמשכת של הריבונים הפרנקים, בנוונטו הגיעה לשיאה, הטילה ריבונות על נאפולי וכבשה את אמאלפי תחת הדוכס סיקארד. כשסיקארד נרצח בשנת 839, פרצה מלחמת אזרחים. אחיו של סיקארד, סיקונולף, הוכרז כנסיך בסלרנו בזמן שהמתנקש ראדלכיס כבש את כס המלוכה בבנוונטו. לאחר 10 שנים של מלחמת אזרחים, הקיסר לואי השני סיים את הסכסוך בכך שקבע כי הדוכסות תפוצל לשני נסיכות נפרדות: בנוונטו (עם מוליזה ואפוליה צפונה לטאראנטו) ונסיכות סלרנו. כחלק מהחלוקה, קפואה הפכה לחלק מנסיכות סלרנו.
המשבר הוחמר עם תחילת פשיטות המוסלמים, הסרצנים הראשונים נקראו על ידי ראדלצ'יס ולאחר מכן סיקונולף במלחמתם בת העשור. לעיתים קרובות דורבנו על ידי שליטים נוצרים יריבים, הסרצנים תקפו את נאפולי וסלרנו ללא הצלחה. המושבה האסלאמית בדרום לאציו חוסלה רק בשנת 915, לאחר קרב גאריגליאנו. עם זאת, במקביל, האימפריה הביזנטית כבשה מחדש חלק גדול מדרום איטליה, החל בבארי, שאותה חזרו מהסרצנים בשנת 876, ובסופו של דבר הכפיפו את התימות שלהם תחת סטרטגוס לכדי הקטפאנות של איטליה (999), והקטינו עוד יותר את הכוח הנחלש של בנוונטו.
בשנת 899 כבש אתנולף הראשון מקפואה את בנוונטו ואיחד את שתי הדוכסויות. הוא הכריז עליהן בלתי נפרדות והנהיג את עיקרון השלטון המשותף, לפיו בנים יהיו קשורים לאבותיהם, עיקרון שהושאל במהרה על ידי סלרנו. עם זאת, כל לומברדיה הקטנה אוחדה בפעם האחרונה על ידי הדוכס פנדולף איירונהד, שהפך לנסיך סלרנו ב-978. הוא הצליח להפוך את בנוונטו לארכיבישופות בשנת 969. לפני מותו (מרץ 981), הוא זכה מהקיסר אוטו הראשון גם בתואר דוכס ספולטו. עם זאת, הוא חילק אותו בין בניו: לנדולף הרביעי קיבל את בנוונטו-קפואה ופנדולף השני את סלרנו. עד מהרה, בנוונטו הופשטה שוב כאשר פנדולף, אחיינו של ראש הברזל, מרד ודרש את חלקו בירושה.
בעשורים הראשונים של המאה ה-11 נחלשה בנוונטו יותר מכל אחת מהדוכסויות האחיות שלה, סלרנו, שהייתה אז בולטת, או קפואה. בסביבות 1000, בנוונטו עדיין כללה 34 מחוזות נפרדים. בשנת 1022 כבש היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה גם את קפואה וגם את בנוונטו, אך חזר לגרמניה לאחר המצור הכושל על טרויה. הנורמנים הגיעו למצוג'ורנו בשנים אלו, ובנוונטו הודתה אז שהיא בריבונות האפיפיור, היה רק בעל ברית מופרך. לדוכס בנוונטו עדיין הייתה מספיק יוקרה כדי להשאיל את בנו, אתנולף, למרד הנורמני-לומברדי באפוליה כמנהיג, אך אתנולף נטש את הנורמנים ובנוונטו איבד את מה שנותר מהשפעתו.
הגדול מבין השליטים הנורמניים של הדרום היה רובר גיסקאר, שכבש את בנוונטו ב-1053. גיסקאר, בתורו, נתן את בנוונטו לריבון הנומינלי שלו, האפיפיור לאו התשיעי. האפיפיור לאו התשיעי וממשיכיו מינו סדרה של לומברדים זוטרים לדוכסים עד שהאפיפיור גרגוריוס השביעי מינה את גיסקאר לנסיך בנוונטו ב-1078. לבסוף, בשנת 1081, החזיר גיסקאר את התואר לאפיפיור עם עיר שנותר לה רק מעט מגדולתה מהנסיכות הגדולה של פעם, אשר קבעה את הכיוון של ענייני דרום איטליה במשך דורות. לאחר מכן לא נקראו דוכסים או נסיכים.
בשנת 1806, נפוליאון, לאחר שכבש את בנוונטו, כינה כנסיך את שארל-מוריס דה טליראן המפורסם. טליראן החזיק בתואר עד 1815 והיה מסוגל בהחלט לנהל את הדוכסות מלבד משימותיו האחרות. בנוונטו נכבשה על ידי ז'ואקים מירא בפברואר 1814 ובקונגרס וינה היא הוחזרה לידי האפיפיור.
מפה של אירופה בשנת 814 במותו של קרל הגדול
דוכסות בנוונטו בשיא התפשטותה, בערך 851
סולידוס של גרימואלד השלישי
איטליה בסביבות 1796.
סולידוס של סיקארד
דוק (קוף)

| דוק |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: בעלי אף יבש
משפחה:: קופים בעלי זנב
סוג:: דוק
שם מדעי
 Pygathrix ‏סנט-אילר, 1812

דוק (שם מדעי: Pygathrix) הוא סוג של פרימט ממשפחת קופים בעלי זנב המצוי בדרום-מזרח אסיה הכולל 3 מינים.
מאפיינים

קופים אלה קרובים ללנגור וללנגור האפור והם בעלי גוף בינוני, ראש כתום עם עיניים ואף קטנים ורגליים גדולות צבעוניות. הזנב ארוך והפרווה שחורה לבנה עם מעט אזורים כתומים ואפורים. קופים אלו נמנים עם הקופים הצבעוניים ביותר בטבע.
הם חיים בין העצים בחבורות קטנות ובראשם זכר בכיר עם נקבות. מזונם כולל בעיקר עלים, פירות, פרחים וזרעים שונים.
מינים

דוק אדום שוקיים (Pygathrix nemaeus)
דוק שחור שוקיים (Pygathrix nigripes)
דוק אפור שוקיים (Pygathrix cinerea)
דוכסות בוואריה

דוכסות בוואריה (בגרמנית: Herzogtum Bayern) הייתה אחת מחמשת הדוכסויות השבטיות של פרנקיה המזרחית, והתקיימה עד לשנת 1623, שאז קיבלה מעמד של נסיכות בוחרת.
היסטוריה > רקע

העדויות הראשונות בכתב להתיישבות באזור בוואריה של היום נמצאו בכתבים רומאיים, ואיזכרו התיישבות קלטית כחלק מהחברה הטנאית (La Tène). בתקופה הרומאית והקדם-רומאית אזור בוואריה התחלק בין פרובינציאת רייטיה ואזור וינדליקה.
במאה ה-5 אזורי דרום גרמניה, מזרח אוסטריה ושווייץ של ימינו, היו בשליטת הקיסרות הרומית והיו הבמה לנדידה מרובה של שבטים ומתיישבים מחוץ לפרובינציות. לפי אחת התאוריות למקור השם 'בוואריה', השם מגיע מגלגול של השם הלטיני 'בואיוהימום' (Boiohaemum), שם אשר מיוחס לשבט הבוֹאִי הקלטי אשר שכן במרכז אירופה, בדומה לגלגול שמו של חבל בוהמיה.
ההתייחסות לאזור כבוואריה ולמתיישבים בו כבווארים נמצא לראשונה בכתבים פרנקים ובכתביהם של היסטוריון המאה ה-6 יורדנס והבישוף ונאנטיוס פורטונאטוס אשר תיאר את מסעו באזור. חפירות ארכאולוגיות של המאה ה-5 וה-6 באזור מצביעות על התיישבות בעלת אופי הנשאב ממספר רב של תרבויות באזור. גישתם כיום של חוקרים רבים נוטה לכיוון הסברה כי התרבות הבווארית אינה הומוגנית ביסודה, אך נוצרה מאוסף תרבויות וגובשה לתוך חברה אחת מתוך נסיבות התקופה.
היסטוריה > דוכסות בוואריה (550-1623)

הדוכסות הבווארית החלה כאשר בוואריה הפכה למדינה תחת החסות הפרנקית, הפרנקים ראו את בוואריה כנכס אסטרטגי וכחוצץ בינם לבין עמי המזרח. הדוכסות החלה עם המלכתו של גריבולד הראשון, דוכס בוואריה בן למשפחת המלוכה האגילולפינגית (Agilolfing). הדוכס גריבולד היה או פרנקי או אולי אף נבחר מבין העם הבווארי, שושלתו המשיכה לשלוט בבוואריה תחת חסותם של הפרנקים עד שנת 778.
במהלך המאה ה-8 היחסים בין הדוכסים הבווארים והמלוכה הפרנקית היו בעיקר מתוחים, למשך מספר שנים אפילו הצליחה בוואריה להשיג עצמאות יחסית, אך לבסוף האחיזה הפרנקית בבוואריה הייתה על העליונה. בשנת 749, ירש טסילו השלישי, דוכס בוואריה את הדוכסות הבווארית ומספר שנים אחר כך החל לפעול באופן עצמאי וסירב במספר מקרים לשתף פעולה עם המלך הפרנקי קרל הגדול, מה שהוביל את הפרנקים בשנת 788 להסרת טסילו השלישי מכס הדוכסות וביטול שושלת המלוכה האגילולפינגית, במקום נמלכו דוכסים משושלת המלוכה הפרנקית.  בין השנים 788–843 הייתה בוואריה חלק מהאימפריה הפרנקית. בשנת 843, לאחר מלחמה על ירושת האימפריה בין נכדיו של קרל הגדול, נחתם חוזה ורדן, שחילק למעשה את האימפריה בין השלושה. בוואריה הייתה עכשיו לדוכסות בממלכתו המזרחית של לודוויג הגרמני, הממלכה שתהייה הבסיס לאימפריה הרומית הקדושה.
במשך 400 השנים הבאות, מספר רב של שושלות ובתי מלוכה שונים החליפו את השליטה בבוואריה. שטחה של הדוכסות אף הוא השתנה לא מעט, עם רכישות טריטוריאליות שונות וחלוקות בין יורשים. בשנת 976 איבדה בוואריה טריטוריות נרחבות בדרום ובדרום-מזרח הדוכסות, כתוצאה ממרידתו של היינריך השני. בין הטריטוריות האלו הייתה 'אוֹסטרִיכִי' או 'הממלכה המזרחית', טריטוריה זאת קיבלה מעמד של דוכסות בפני עצמה, דוכסות שהפכה לימים לאוסטריה.
בשנת 1156 ירש את הדוכסות היינריך ה-12 ('הארי'), שהיה גם דוכס סקסוניה. בשנת 1180, ביטל קיסר האימפריה הרומית הקדושה  פרידריך הראשון (ברברוסה) את שלטונו של היינריך ה-12 והעניק את דוכסות בוואריה בתור פייף לשושלת בית ויטלסבאך, שושלת שעתידה למלוך בבוואריה עד פירוק המלוכה בשנת 1918.
בין השנים 1503–1505, התחוללה בבוואריה מלחמת לנדסהוט על הירושה של בית ויטלסבאך, בין דוכסות בוואריה-מינכן לבוואריה-לנדסהוט. כתוצאה ממלחמה זאת, שושלת ויטלסבאך בתמיכת הקיסרות הרומית הקדושה, ירשה את דוכסות בוואריה-לנדסהוט לטובת דוכסות בוואריה-מינכן, ואיחדה למעשה את הדוכסויות השונות לדוכסות בוואריה.
במהלך מלחמת שלושים השנים לחם מקסימיליאן הראשון, דוכס בוואריה לצד פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובתמורה לכך קיבל ב-25 בפברואר 1623 את נסיכות הבוחר מפפאלץ, במקום פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ שהובס, ובנוסף, שודרגה דוכסות בוואריה למעמד של נסיכות הבוחר.
ראו גם

ממלכת בוואריה
הערות שוליים

↑  שלטונו של הדוכס הראשון של הממלכה גריבולד הראשון, דוכס בוואריה החל בסביבות שנת 550, אך לפני תאריך זה אין עדויות כתובות לשלטון, למרות שישנן עדויות להתקיימות תרבותית באזור.
↑  שהייתה אף היא בשליטת בית ויטלסבאך.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562575705171  LCCN: n86110759  VIAF: 145503235   WorldCat (עם VIAF): 145503235
גרמניה: אגדת חורף

| --- | --- |

המהדורה הראשונה 1844
 מידע כללי
 מאת:  היינריך היינה 
 שפת המקור:  גרמנית 
 סוגה:  שירה אפית 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1844 
 
גרמניה: אגדת חורף (בגרמנית: Deutschland. Ein Wintermärchen) היא פואמה אפית סאטירית בשפה הגרמנית מאת המשורר היינריך היינה (1844), המתארת את הרהוריו ומחשבותיו במהלך נסיעה מפריז להמבורג שערך בשנת 1843.
רקע

לאחר הרסטורציה בהשפעת מטרניך, היו יצירותיו של היינה נתונות לצנזורה במדינות גרמניה. הן הוצאו אל מחוץ לחוק בפרוסיה בשנת 1833, ובכל המדינות החברות בקונפדרציה הגרמנית בעקבות החלטה של פרלמנט הפדרציה, הבונדסטאג, בפרנקפורט בשנת 1835.
בשנת 1831 בחר לצאת לגלות בצרפת. בשנת 1843 נסע היינה לגרמניה לביקור אצל אמו ואצל המו"ל שלו בהמבורג, ובמהלך חזרתו קיבלה היצירה את גרסתה הסופית. היא פורסמה לראשונה בשנת 1844. הפואמה פורסמה בקובץ ביחד עם פואמות נוספות. ב-4 באוקטובר 1844 נאסר הספר לפרסום וכל עותקיו הוחרמו בפרוסיה. ב-12 בדצמבר אותה שנה הוציא הקיסר פרידריך וילהלם הרביעי צו מעצר נגד היינה, וחרם הוטל על עבודתו בידי הצנזורה. בחלקים אחרים של גרמניה פורסמה היצירה בנפרד, אולם היינה נאלץ לקצר ולשכתב אותה.
תוכן

הפואמה נפתחת בתיאור מסעו הראשון של היינה לגרמניה מאז יצא לגלות בצרפת. אין המדובר בתיאור מסע תיירותי אלא במסע דמיוני-ספרותי, במחוזות גרמניה השונים. האתרים השונים שהוא עובר בדרכו מעוררים בו מחשבות והקשרים ביחס למולדתו.
היינה כתב את שירת האהבה שלו בסגנון טבעי וזורם המותאם אף להלחנה. יחד עם זאת, הטקסט מפנה ביקורת כלפי נושאים פוליטיים תקופתיים, בעיקר בהקשרים הבינלאומיים והכלל-אירופיים. המשורר בגופו אומנם נמצא בגלות אך לבו נותר במולדתו, וחיצי הסאטירה של מחשבותיו האסורות חולפות וחוצות את הגבולות הפוליטיים.
כך, הוא חוזר לגרמניה כשרק בגדיו לגופו, אך ראשו עמוס במחשבות "כציפורים מצייצות". הקתדרלה בקלן גורמת לו להרהר במבנה האנכרוניסטי של החברה הגרמנית. בביקורו באזור הריין הוא מהרהר במהותה של ארץ האבות הגרמנית. בביקורו באזורים שנכבשו על ידי נפוליאון הוא קורא לשחרור עולמי. בהגיעו לאזור יער טויטובורג הוא מפנטז על האפשרות של התפתחות היסטוריה אלטרנטיבית במקרה של ניצחון רומי על הגרמנים בקרב היער, והשפעת תרבותם על העם הגרמני והתפתחותו העתידית. בהמשך דרכו הוא ממשיך בהירהוריו אודות צליבת ישו, ימיו האחרונים והעלובים של פרידריך ברברוסה ונושאים אחרים.
לקראת סופה של הפואמה הוא מתקרב ליעדו, המבורג, ומחפש מכרים וזיכרונות. הוא משים את עצמו כאריסטופאנס ודאנטה ופונה למלך בקריאת אזהרה שלא לפגוע בנתיניו שכן בזעמם, לכשיפרוץ, יהיו חזקים ממנו.
היבט הביקורת

הפואמה מדגימה את עולם הדימויים והשירה העממית הפואטית של היינה באופן מקוצר ומהודק מבחינה לשונית וספרותית, באמצעות שימוש באירוניה וביקורתיות על נסיבות הזמן במולדתו.
היינה מציב את חזונו החברתי העומד בניגוד ל"תמונת נובמבר" של האחים גרים. הוא מבקר את המיליטריזם הגרמני והריאקציונריות השוביניסטית שלה, כלומר הלאומנות, העומדת בניגוד לפתיחות המהפכנית הקיימת בצרפת. הוא מעריץ את נפוליון, שהפך את החירות למציאות. הוא אינו רואה עצמו כאויב של גרמניה אלא כמבקר אוהב של ארץ אבותיו.
השפעה היסטורית

יצירתו זו של היינה נתונה במחלוקת בגרמניה עד ימינו אלה. בתקופה שנכתבה נחשבה היצירה ככזו המביישת את יוצרה, חסר המולדת הבוגד בארץ אבותיו מן הגלות. בתקופת השלטון הנאצי התגברו תחושות אלה בהשפעת האנטישמיות. היינה נחשב ל"בוגד יהודי", והפואמה הוגדרה כ"טיפשות גרוטסקית".
המחקר המודרני רואה ביצירה ביקורת על הזהות הלאומנית הגרמנית, העומדת בניגוד לשאיפה לאינטגרציה אירופית. היצירה ממחישה את הניגודים הרבים בנפשו של היינה. מצד אחד אדם המאוהב בארץ אבותיו, ומצד שני – יכול לשהות בה רק כאורח.
אזכורים

המשורר העברי יליד גרמניה יהודה אופן קרא לאחד מספרי שיריו ""לא אגדת חורף" (1969 – מסע לגרמניה תשכ"ט)".
תרגומים לעברית

היינריך היינה, גרמניה: אגדת חורף: (נכתב בשנת 1844); תירגם מגרמנית והוסיף אחרית-דבר והסברים: שלמה טנאי, תל אביב: רשפים, תשנ"ג 1993.
עפרי אילני, גרמניה, אגדת חורף, בבלוג "ארץ האמורי", 13 בדצמבר 2012
גרגור שטראסר

גרגור שטראסר (גרמנית: Gregor Strasser‏; 31 במאי 1892 – 30 ביוני 1934) היה פוליטיקאי גרמני, מנהיג נאצי בכיר בתקופת רפובליקת ויימאר, מייסד זרם השטראסריזם. הוצא להורג בליל הסכינים הארוכות.
תולדות חייו > ראשית דרכו

שטראסר נולד בעיירה קטנה בבוואריה בשנת 1892 למשפחה קתולית, אחרי סיום לימודיו הוא התחיל לעבוד כרוקח ובשנת 1914 הוא התחיל ללמוד רוקחות באוניברסיטת מינכן.
לימודיו של שטראסר נקטעו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה והתנדבותו לשרת בצבא בוואריה. עד שחרורו בשנת 1918 בתום המלחמה הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט (סגן) ועוטר בצלב הברזל בדרגה ראשונה ושנייה.
עם תום המלחמה הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת נירנברג-ארלנגן ובשנת 1919 הצטרף ליחידת הפרייקור של פראנץ ריטר פון אפ יחד עם אחיו אוטו, באותה שנה הוא קיבל את הדיפלומה שלו ברוקחות ושנה אחר כך החל לעבוד במקצועו בלנדסהוט.
תולדות חייו > המפלגה הנאצית

שטראסר הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1920 והפך למנהיג האס אה בבוואריה התחתית. הוא השתתף בפוטש מרתף הבירה בשנת 1923. אחרי כליאתו של אדולף היטלר בעקבות הפוטש החל כוחו של שטראסר לעלות, ביחד עם אלפרד רוזנברג ואריך לודנדורף הוא הקים את תנועת החרות הנאציונל-סוציאליסטית שבבחירות של 1924 הצליחה לזכות בשלושים ושניים מושבים ברייכסטאג, אחד מהם של שטראסר.
כישרונו של שטראסר כנואם ומארגן, העובדה שלא נטה באופן עיוור להיטלר ודעותיו הסוציאליסטיות הפכו אותו לאויבו הפוליטי של מנהיג המפלגה הנאצית. שטראסר נעדר מן הכינוס לייסודה מחדש של המפלגה הנאצית ב-27 בפברואר 1925 ונראה שדרכו נפרדה ממנה. היטלר שהבין שכדי להפוך את המפלגה הנאצית למפלגה לאומית יצטרך את קשריו הפוליטיים של שטראסר עם חוגים לאומניים בצפון גרמניה, מקום שלנאצים לא הייתה כל דריסת רגל, הציע לשטראסר להצטרף למפלגה מחדש כשבועיים אחרי מועד ייסודה השני. שטראסר הסכים והפך לראש המפלגה בצפון גרמניה.
במסגרת תפקידו שקד שטרסר על הקמתה של התשתית הארגונית של המפלגה הנאצית בצפון גרמניה, הוא ייסד שני עיתונים נאצים בברלין ועד מהרה הקים סניפים של המפלגה בפרוסיה, סקסוניה, הנובר וחבל הריין.
דעותיהם המנוגדות של שטראסר והיטלר הביאו אותם לכדי התנגשות. סיבת הסכסוך הייתה הצעת חוק שהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית והמפלגה הקומוניסטית הגישו בחורף 1925 הקוראת להחרמת רכושם של בני האצולה על ידי המדינה. שטראסר סבר שהנאצים צריכים לתמוך בהצעת החוק בעוד שהיטלר, שזכה לתרומותיהם של כמה בני אצולה ותעשיינים, התנגד להצעה.
שטראסר כינס אספה מפלגתית ב-22 בנובמבר 1925 בהנובר במטרה לקבל החלטה של תמיכה נאצית בהצעת החוק ואף לערוך עיצוב מחדש של המפלגה הנאצית במתכונת יותר סוציאליסטית, תוכניתו התקבלה באספה. היטלר לא ויתר ובאסיפה שכינס בבמברג ב-14 בפברואר 1926 הפך את ההחלטה של אספת הנובר. ניצחונו הושג הודות לכך שהאספה כונסה בדרום גרמניה, שהיה בסיס תומכיו, ביום חול ולכן רוב המנהיגים הנאציים של צפון גרמניה, שתמכו בשטראסר, לא יכולים היו להשתתף.
שטראסר הועלה לדרגת רייכסלייטר בשנת 1928 ועתה עמד בראשות "הארגון המדיני" במפלגה שהיה אחראי על פיקוח על המנהיגים המחוזיים והמקומיים של המפלגה. תפקיד זה הקנה לו יוקרה רבה ובזכות כושר הארגון והנאום שלו הצליח לצבור תומכים רבים ולהפוך לאחד המנהיגים הנאציים הפופולריים ביותר במפלגה.
במאבקים על השלטון נקט שטראסר בגישה מתונה שעיקרה נכונות לקיום שיתוף פעולה עם הממשלה. כשקורט פון שלייכר התמנה לקנצלר ב-3 בדצמבר 1932 הוא הציע את תפקיד סגן הקאנצלר וראש ממשלת פרוסיה לשטראסר בניסיון לגרום לפילוג במפלגה הנאצית.
תולדות חייו > התפטרות מן המפלגה ומותו

דרכו של שטראסר יחד עם הגישה הריאליסטית בה דגל ביחס לממשלה הביאו את חילוקי הדעות עם היטלר לשיא חדש. דיון ב-7 בדצמבר 1932, בו השתתפו היטלר ושטראסר, התפתח לריב מר כשהיטלר האשים אותו שהוא חותר תחתיו ושואף להרוס את המפלגה הנאצית. שטראסר הכחיש בתוקף את הדברים וטען שמדיניותו של היטלר מוליכה את המפלגה לחורבן. למחרת היום התפטר שטראסר מכל תפקידיו ומחברותו במפלגה, והתפטרותו הסופית התקבלה ב-1 בינואר 1933.
מכיוון ששטראסר חלש על חלק גדול ממנגנון המפלגה, התפטרותו הייתה רגע של משבר עמוק למפלגה הנאצית, ולרגע נדמה היה שהיא הולכת לקראת פילוג. אולם במקום להוביל את אנשיו ברגע הקריטי שאחרי התפטרותו, בחר שטראסר לצאת לחופשה באיטליה. היטלר ניצל הזדמנות זו ופעל לטיהור המפלגה מתומכי שטראסר והחלפתם באנשי שלומו.
שטראסר איבד את בסיס כוחו הפוליטי וחדל למלא תפקיד משמעותי בפוליטיקה הגרמנית. אולם היטלר לא שכח לו את בגידתו, והוא היה בין יריביו הפוליטיים שנרצחו בליל הסכינים הארוכות בשנת 1934.
הערות שוליים

↑  שטראסר עזב את הנאצים בהחלט, הארץ, 1 בינואר 1933
↑  ויקטור צ'רנוב, פרטי מאורעות הדמים, דבר, 3 באוגוסט 1934
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274416805171  PLWABN: 9810554986505606  BIBSYS: 90375801  BNE: XX1638485  BnF: cb16163647f (data)  CiNii: DA14075631  GND: 11861889X  ISNI: 0000 0001 0890 6120  LCCN: n83015264  NKC: uk2012736453  NLA: 35940263  NTA: 070136890  RERO: 02-A010154181  SELIBR: 292310  SNAC: w6378ph6  SUDOC: 084580453  Trove: 1155821  VIAF: 40171331   WorldCat (עם VIAF): 40171331
דב גליקמן

| --- | --- |

דב גליקמן, 2009
 לידה:  22 בדצמבר 1949 (בן 74) ב' בטבת ה'תש"י תל אביב-יפו, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1968
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות רננים 
 בן או בת זוג:  ג'יטה מונטה 
 פרסים והוקרה:  פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה (2013)  פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר (2018)  פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה (2015)  פרס אופיר על מפעל חיים (2022) 
 פרופיל ב-IMDb
 
דב גליקמן ב"זהו זה!", שנות ה-90
דב (דבל'ה) גליקמן (נולד ב-22 בדצמבר 1949) הוא שחקן וקומיקאי ישראלי, זוכה שני פרסי אופיר ושני פרסי האקדמיה לטלוויזיה.
ביוגרפיה

נולד לדבורה ולשלמה גליקמן וגדל בשכונת רמת החייל בתל אביב. למד בתיכון לאמנויות רננים שבעיר, לצד שלמה בראבא, שלומית אהרון ויגאל בשן. את שירותו הצבאי עשה בלהקת חיל הים, ושם היה שותף לתוכניות "וביום השלישי" ו"רפסודה בכחול" לצד שלמה ארצי, רבקה זהר, אבי אוריה, ריקי גל ואחרים.
ביוגרפיה > קריירה

גליקמן הופיע בהצגה "אירמה לה דוס מיפו" בהפקת התיאטרון העממי של אברהם דשא פשנל ב-1971. שיחק בתיאטרון חיפה בהצגה "קריזה" בשנת 1976.
הופיע ב-1975 בדרמת הטלוויזיה "דודי ורעי" לפי ספרה של נעמי פרנקל. באותה שנה השתתף בסדרה "גם אנו שופטים" בפרק "הקש האחרון". גילם סמ"פ בסרט הקולנוע "מסע אלונקות" (1977), ואת מפקד הלהקה בסרט הקולנוע המצליח "הלהקה" (1978). שיחק תפקיד אורח בסרט הקולנוע "שלאגר" (1979). וכן שיחק בסרטים "סופו של מילטון לוי" (1981), "לנה" (1982) ו"אירית עירית" (1985).
ב-1984 גילם תפקיד אורח בקומדיית המצבים "קרובים קרובים". במהלך אותו עשור שיחק גליקמן בהצגות תיאטרון רבות, ביניהן "אחרון הפועלים" של יהושע סובול ו"הנשים האבודות מטרויה" של חנוך לוין.
בשנים 1985–1998 הופיע כחבר קבוע בתוכנית הבידור "זהו זה!" לצד מוני מושונוב, שלמה בראבא ואחרים. ב-1990 הנחה את הפסטיגל לצד מושונוב ובראבא. בראשית שנות ה-90 גילם את דמותו הקומית של מוכר חמניות נוירוטי בקמפיין פרסומות של "דפי זהב". ב-1995 כיכב לצד לימור גולדשטיין בקומדיית המצבים "ייסורי אפרים" שכתב אפרים קישון.
בשנת 2002 גילם דמות דומה בקומדיית המצבים "שאול" (בערוץ 3 בכבלים), שהיה שותף לכתיבתה. בשנים 2001-2000 השתתף בתוכנית הבידור "רק בישראל". ביולי 2006 השתתף במהדורה מיוחדת של תוכנית הבידור "משחק מכור" בערוץ 2. באותה שנה יצא סרט הקולנוע "מכתבים לאמריקה", שבו גילם את דמותו של פרויקה. ב-2007 הופיע בתפקיד משני בסדרת הדרמה הקומית "מסודרים".
בשנת 2008 שב להופיע בפרסומת של "דפי זהב" כאותו מוכר חמניות מוכר בשם "שאול פרחים".
בשנת 2010 היה מעורב בתאונת דרכים ונעצר בחשד לנהיגה בשכרות. לאחר שהודה במיוחס לו, גזר עליו בית משפט לתעבורה בתל אביב חמישה חודשי מאסר על תנאי ופסל אותו מלהחזיק ברישיון נהיגה במשך שלוש שנים.
בשנת 2011 השתתף בעונה השנייה של הסדרה הקומית "בובי ואני" וגם השתתף בשניים מפרקי העונה הראשונה של הסדרה "סברי מרנן" בתפקיד אחיה של ריקי (אותה מגלמת סנדרה שדה).
בשנים 2013–2021 גילם את דמותו של "הרב שלום (שוּלֶם) שטיסל" בסדרת הדרמה "שטיסל", תפקיד שעליו קיבל פעמיים את פרס האקדמיה לטלוויזיה לשחקן ראשי. באוגוסט 2013 יצא סרטם של אהרון קשלס ונבות פפושדו "מי מפחד מהזאב הרע", שבו מגלם גליקמן את יורם, אביו של גידי (צחי גראד).
ב־2017 כיכב גליקמן בדרמת הטלוויזיה אשר שודרה בערוץ הציבורי "האיש שניסה למנוע מלחמה / נסיונותיו של לוי אשכול למנוע את מלחמת ששת הימים", בבימויו של גדעון גנני. גליקמן גילם את דמותו של לוי אשכול. ובנוסף שיחק באותה שנה בסרט הקומדיה הישראלי ״מסע הטבעת״. ב-2018 השתתף בסרטו של יהונתן אינדורסקי "דרייבר" ובסדרת הטלוויזיה "שטוקהולם". באותה שנה הופיע בתפקיד הראשי בסרטו של יעקב גולדווסר "שרוכים", עליו זכה בפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר. בנוסף הופיע בסרטו של כריסטיאן פרוש, "מורר: אנטומיה של משפט", שהוקרן בפסטיבל הסרטים בחיפה.
כיום משחק ב"אנגינה פקטוריס" בצוותא ו"גלננגרי גלן רוס" בתיאטרון חיפה.
גליקמן חזר לעונה המיוחדת שהפיק ערוץ כאן 11 של "זהו זה!" בעקבות אירועי הקורונה, וממשיך להופיע בתוכנית זו גם ב-2023.
בקיץ של שנת 2023 יצאו כוכבי התוכנית ״זהו זה!״ וגליקמן בתוכם במופע שבו הם מבצעים לקט מן השירים שהם ביצעו בתוכניתם. מופעים אלו משכו קהל של עשרות אלפי צופים במצטבר.
ביוגרפיה > חיים אישיים

אחיו הגדול, חגי גלבוע, שהיה טייס תובלה בחיל האוויר הישראלי, נפל ב-29 באפריל 1964 בהתרסקות מטוס מדגם נורד 2501 נוראטלס במכתש הגדול בנגב.
גליקמן היה מ-1976 בזוגיות עם השחקנית ג'יטה מונטה, שלצידה שיחק בהצגה "האשה שבישלה את בעלה". בשנת 2009 השניים נפרדו לאחר 33 שנות זוגיות.
משנת 2011 בת זוגו היא שלומציון קינן, בתם הבכורה של עמוס קינן ונורית גרץ ואחותה של הזמרת רונה קינן.
מתגורר בתל אביב.
פרסים והוקרה

בשנים 2013 ו-2015 זכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשחקן הראשי הטוב ביותר על תפקידו בסדרה ״שטיסל״.
בשנת 2018 זכה בפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט ״שרוכים״.
בשנת 2021 זכתה חמישיית "זהו זה" (גידי גוב, אבי קושניר, דב גליקמן, מוני מושונוב ושלמה בראבא) בפרס מפעל חיים של אמ"י (תשפ"ב).
בשנת 2022 זכתה התוכנית בפרס מפעל חיים מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
מאי 2023 תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן לגליקמן ולמשתתפי התוכנית זהו זה בהווה: גידי גוב, שלמה בראבא, מוני מושונוב ואבי קושניר, על תרומתם המשותפת לתרבות הישראלית בשנת ה־75 למדינת ישראל, ועל יכולתם לשמח וללכד את הציבור סביב יצירתם.
פילמוגרפיה > קולנוע

דודי ורעי (1973)
מסע אלונקות (1977)
הלהקה (1978)
שלאגר (1979)
לנה (1980)
סופו של מילטון לוי (1981)
אירית עירית (1985)
מכתבים לאמריקה (2006)
החזקים שורדים (2009)
מי מפחד מהזאב הרע (2013)
נורמן (2017)
האיש שניסה למנוע מלחמה (2017)
מסע הטבעת (2017)
דרייבר (2017)
שרוכים (2018)
מורר: אנטומיה של משפט (2018)
שאיפה לחיים (2020)
אוסלו (2021)
צדיק (2023)
פילמוגרפיה > סדרות טלוויזיה

גם אנו שופטים (1975)
זהו זה! (1978–1998, 2020–הווה)
קרובים קרובים (1984)
ייסורי אפרים (1995)
שאול (2002)
מסודרים (2007–2009)
סברי מרנן (2011)
בובי ואני (2011)
שטיסל (2013–2021)
המנצח (2018)
שטוקהולם (2018–2020)
Polizeiruf 110‏ (2021)
המטרה: מינכן (2022)