stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רצח רחל הלר

ערך זה עוסק ברצח החיילת משנת 1974 שבו הורשע עמוס ברנס. אם התכוונתם לאמנית ישראלית, ראו .
רחל הלר 
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
רצח רחל הלר הייתה פרשת רצח של חיילת, בת 19 מבת-ים, שגופתה התגלתה ב-24 באוקטובר 1974 בחולות ליד קיבוץ שדות ים. הפרשה עוררה סערה, עקב סימני התעללות קשים שנמצאו בגופה והיעדר חשודים. עמוס ברנס הורשע בביצוע הרצח, אך זוכה ב-2002 לאחר שזכה למשפט חוזר. הרצח טרם פוענח.
רחל הלר

רחל הלר נולדה ברמת גן בי"ח בסיוון תשט"ו, 8 ביוני 1955. היא הייתה בתם של יעקב ודינה הלר. היא החלה את לימודיה היסודיים בבית-הספר "נטעים". לאחר שנתיים עברה עם משפחתה לבת ים, שם למדה שנה נוספת בבית-הספר "גאולים", ולאחר מכן המשיכה לבית הספר על שם א. ד. גורדון, שם השלימה את לימודיה היסודיים. את לימודיה התיכוניים התחילה בבית-הספר "עירוני א'", בבת ים, והשלימה אותם בבית הספר התיכון "עירוני ט"ו" בתל אביב במגמה הומנית.
רחל הייתה חברה בתנועת הצופים במשך שש שנים, ובמהלך תקופת לימודיה עבדה לעיתים בתפקידים שונים, בין השאר כמדריכת נוער, מדריכת ספורט ועורכת סטטיסטיקה. היא התגייסה לצה"ל בשלהי יולי 1974 והוצבה לשירות בחיל הכללי. לאחר הטירונות הוצבה ביחידת מורות חיילות, ובראשית ספטמבר 1974 הצטרפה לקורס למורות מעשיות, שהתקיים בחיפה.
הרצח

גופתה של החיילת נתגלתה על ידי מוחמד ג'ורבאן, תושב ג'סר א-זרקא, שהועסק כשומר בחוף "קיט ושיט" מטעם הרשות לפיתוח קיסריה. על הגופה נמצאו רק סנדל וחוט ניילון (ששימש לחניקתה). בחקירת המשטרה נתברר כי החיילת נראתה לאחרונה על ידי חברה יורם ביכונסקי, בטרמפיאדה ברחוב ארלוזורוב בתל אביב, בדרכה לבסיסה בחיפה שם שירתה כמורה חיילת והייתה אמורה להשתתף בטקס סיום קורס מורות מעשיות למחרת היום. לאחר מספר ימים נמצאו בגדיה תחת מחלף באזור חדרה.
החקירה והמשפט

שני צוותי חקירה מיוחדים (צח"מ), האחד בפיקודו של סגן ניצב חנא חדד והשני בפיקודו של רב פקד אברהם צמרת, לא הצליחו למצוא ראיות מספיקות להאשמת חשוד. חברה של רחל, יורם ביכונסקי, נחקר ארוכות (הועלו חשדות בגלל פעילותו הפוליטית בארגון השמאל הרדיקלי "אבנגרד") ונמנע מעורך דינו להפגש איתו, אך נכות ברגלו, ממנה סבל מאז מלחמת יום כיפור, פסלה אותו למעשה והוא שוחרר בהנחייתו של היועץ המשפטי לאחר 43 ימי מעצר. חשודים אחרים נחקרו ללא תוצאות.
בין החשודים היה אדם שנחקר והיה חבר בארגון קומוניסטי, ויש הטוענים שהיה גם איש השב"כ אשר הכיר את רחל. בין החשודים האחרים שעלו היה האנס והרוצח שכונה "האנס הבכיין" שלמה חליווה, ששהה בשנת 1974 בכלא אך היה בסבב חופשות. בהמשך נטען שחליווה אחראי לרציחתן של מספר נשים באופן דומה לרצח רחל הלר, אך לא נחקר באופן מעמיק בידי החוקרים.
מספר ימים לאחר גילוי הגופה, נתגלו בגדיה ותיקה של רחל הלר מתחת לגשרון באזור זכרון יעקב. למרות ממצאים אלו, לא הובאו חשודים להארכת מעצר. לחץ דעת הקהל הביא למינוי סנ"צ שאול מרכוס לחקירת כישלון הצח"מים הקודמים ולהקמת צח"מ שלישי בראשותו.
צח"מ מרכוס עצר את עמוס ברנס, שפנה מיזמתו למשטרה עוד בתקופת הצח"מ הראשון. לאחר חקירה ממושכת הודה ברנס ואף ביצע שחזור. דבר המעצר וההודאה פורסם ב-18 באפריל 1975. ב-21 באפריל 1975 הורשה ברנס לפגוש את עורך דינו וסיפר לו כי חקרו אותו ברציפות במשך שלושה ימים ולילות ועל כן נשבר והודה במה שלא עשה. ברנס טען שההודאה הוצאה ממנו בכח והוכתבה לו. בהחלטה במשפט הזוטא שנתנה ב-14 ביולי 1975 דחו השופטים את טענות ברנס שההודאה הוצאה ממנו תחת לחץ, איומים, מכות וחוסר שינה. השופטים טענו שברנס שיקר בכל מיני נושאים, ושהוא נוטה להגזמות. עם זאת, השופטים ביקרו בחריפות את סגן ניצב מרכוס וקבע שהתנהגותו בחקירה אינה הולמת קצין משטרה בכיר. השופטים קבעו שמרכוס נמנע בכוונה מרישום יומן מפורט של פעולות החקירה למרות שידע על פקודה המחייבת רישום כזה. כן קבעו השופטים שפקודת המעצר של ברנס הוצאה במרמה בפקודתו של מרכוס וכי מרכוס שיקר בעניין זה לבית המשפט. היועץ המשפטי לממשלה, אהרן ברק המליץ להעמיד את מרכוס לדין על שקרים אלו בבית המשפט.
העיתונות עקבה באופן יומיומי אחרי המשפט. במהלך המשפט קרסה עמדת התביעה לגבי חיזוק שהיה להודאה של ברנס. על פי ההודאה, ברנס לקח את המשאית של אחיו ותדלק אותה בדרכו לאסוף את הלר. עובד תחנת הדלק העיד במשטרה שברנס תדלק את המשאית ביום הרצח. אולם במשפט, טען עובד תחנת הדלק שמנהל התחנה צודק ושמי שתדלק את המשאית באותו יום היה אחיו של עמוס ברנס, שמעון. הרישום של השם "עמוס" לצד החיוב על אותו תדלוק הוסבר כשמו של מנהל התחנה, שאישר למכור לשמעון ברנס דלק למרות חריגה ממסגרת אשראי שקבע לו. לעומת זאת, לא הצליח ברנס לאשש את האליבי שלו לליל הרצח.
ב-11 בינואר 1976 הורשע בבית המשפט המחוזי בחיפה ברצח ונדון למאסר עולם. בית המשפט העליון בראשותו של השופט חיים כהן דחה את ערעורו.
בקשות למשפט חוזר

בעת היותו בכלא פנה ברנס לאישים רבים בבקשה שיפעלו לזיכויו. בשנת 1979 התגבשה קבוצה של אנשים שפעלו לבדוק את טענותיו של ברנס. אחד מהם, ניצב משנה לשעבר עזרא גולדברג, טען שחלו תקלות רבות בחקירת ברנס ושיש יסוד סביר לכך שהוא הואשם באשמת שווא. התביעה סירבה לבקשה למשפט חוזר וטענה שלא הובאו ראיות חדשות שנדרשות לצורך פתיחה במשפט חוזר. דו"ח עם מסקנותיו הועבר למשרד המשפטים בסוף 1979. לקראת סוף 1980 מונתה יהודית קרפ לבדוק את הפרשה ומונה קצין בודק, ניצב משנה שלמה גל, לבדוק את הפרשה מצד המשטרה. בינואר 1981 קיבל סגן ניצב עוזי נבות, שהקליט את השחזור של ברנס כאיש המחלקה לזיהוי פלילי, חסינות מפני פגיעה בו אם יספר את הידוע לו על השחזור. נבות סיפר שבמהלך השחזור ברנס הפסיק לשתף פעולה ומרכוס הוזמן למקום לשכנע אותו להמשיך בשחזור. עדות זאת עמדה בניגוד לעדות שנתן מרכוס במשפט הזוטא שכלל לא נכח בשחזור ועל כן מרכוס ואלבז הועמדו לדין על עדות שקר. מרכוס הורשע במתן עדות שקר בבית המשפט המחוזי, אולם בערעור לבית המשפט העליון הוא זוכה. 13 חברי הכנסת: אהוד אולמרט, שולמית אלוני, חיים הרצוג, שבח וייס, מרדכי וירשובסקי, מאיר כהן אבידוב, רוני מילוא, מיכאל קליינר, אמנון רובינשטיין, משה שחל, דב שילנסקי, עקיבא נוף ויצחק ברמן פנו ליועץ המשפטי לממשלה בבקשה לערוך לברנס משפט חוזר. אולם בסוף ינואר 1983 החליט היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, שהתביעה לא תבקש משפט חוזר לברנס. השופט חיים כהן שעמד בראש ההרכב שדחה את ערעורו של ברנס, הצטרף אל הטוענים שנעשה לברנס עוול.
שתי בקשות לחנינה של ברנס נדחו בשנים 1976 ו-1978. ברנס סירב לבקש חנינה בטענה שאיננו אשם. עם מינויו של חיים הרצוג לנשיא המדינה, הוא החל לפעול למען קיצור עונשו של ברנס. הוגשה בקשה לקיצור העונש, שלא מטעם ברנס, וחיים כהן ביקר את ברנס בכלאו במטרה לשכנע את ברנס להסכים לחנינה. ב-19 ביוני 1983 נקצב עונשו של ברנס ל-12 שנים וב-23 ביוני 1983 הוא שוחרר לאחר שוועדת השחרורים נכתה מעונשו שליש על התנהגות טובה. שחרורו של ברנס נתפס בציבור כהודאה של המערכת שאכן היו ליקויים במשפטו.
שתי בקשות למשפט חוזר שהגיש ברנס נדחו. בעקבות שינוי החוק, שהגמיש את הדרישות לבקשת משפט חוזר, ברנס הגיש בקשה שלישית למשפט חוזר, 20 שנה אחרי הרצח. אך בתשעה באב תשנ"ז, 12 באוגוסט 1997, הבקשה נדחתה. לבסוף אחרי חמש שנים נוספות בשנת 2002, החליטה שופטת העליון דליה דורנר לאפשר לו משפט חוזר. במהלך משפט זה הוברר שבוצעו מספר עבירות אתיות ושקרים נאמרו על ידי צוות החקירה ואף סגן-ניצב מרכוס עצמו (שהואשם מאוחר יותר בעדות שקר וזוכה בבית המשפט העליון).
הפרקליטות סירבה לדון בזיכויו ולפתוח את התיק לחקירה חוזרת. ברנס זוכה בזיכוי אילם, ושוחרר. הוא לקה בסרטן ועיוורון, ועד מותו לא קיבל פיצוי מהמדינה, כשהפרקליטות מתעלמת מבקשותיו, ומחשיבה אותו כמי שלא זוכה, אף שחי בתנאים מחפירים. לאחר מותו ומות עורך דינו, נפסקו ליורשיו פיצויים של מיליוני שקלים, שרובם שילמו את חובותיו.
בתאריך 13 במאי 2019 התייצב במשטרת כרמיאל גבר בשנות השבעים לחייו מכפר בגליל, והתוודה כי הוא שרצח את רחל הלר וכן התוודה על מעשה רצח נוסף שאירע בשנות השבעים של המאה ה-20. פרקליטו ציין, כי ככל הנראה מדובר בבדותה וכי מניעיו של מרשו להודות במעשים שלא ביצע, הם מציאת סידור לינה ומזון. מתחילת החקירה הושם במעצר אולם כעבור שבוע הוא שוחרר לאחר שחזר בו מההודאה.
ממצאים סותרים

במהלך השנים  החל ניצב משנה בדימוס עזרא גולדברג לחקור את רצח רחל הלר ורציחות נוספות שאירעו באותה תקופה. הוא מצא שישה מקרים נוספים של נערות שנרצחו באותה תקופה והיו בעלי מאפיינים של אכזריות וטירוף: ורד וינר, הדס קדמי, עירית יעקבי, אורלי דובי, ליאונור בן-לולו וז'קלין סמית. אחד הסימנים המובהקים היה השארת הגופה עם נעל אחת, והיו סימנים נוספים. את מסקנותיו הפנה למנהל דאז של המכון לרפואה משפטית פרופסור מוריס רוגב וכן לפסיכיאטר המחוזי בנס ציונה ד"ר סקלי. שניהם פרסמו חוות דעת המסכימה עם מסקנותיו של גולדברג שמדובר ברוצח אחד עם מניעים מיניים וטירוף. לאחר דרישתו שהמשטרה תשווה דנ"א בין המקרים התברר שהראיות הושמדו. המשטרה פנתה לבית המשפט נגד פרופ' רוגב, והוא העיד שסולק מן המכון בעקבות פרסום הסכמתו עם הדוח של גולדברג, ושמעולם לא נחקר על חוות דעתו במשטרה בניסיון לקבוע את הפרופיל של הרוצח. מכתבים מפורטים שכתב גולדברג לשני מפכ"לים, דוד קראוס ואסף חפץ לא זכו להתייחסות עניינית כלשהי, למעט אישור קבלה של הראשון מביניהם. שרי המשפטים לשעבר דניאל פרידמן ואמנון רובינשטיין שניהם הסכימו שיש בממצאיו של גולדברג לשכנע שברנס אינו אשם ולכל הפחות שהוא זכאי למשפט חוזר.
את הממצאים הללו דחה בית המשפט בשנת 1996 אחד לאחד, בטענה שאין בהם לשלול את הודאתו אלא כסברה נוספת, ושהם נדונו כבר בעבר.
ד"ר ברוך לשם, שכתב את הספר "רחל הלר:אנטומיה של חקירה", סבור גם ב-2019 שהרוצח היה עמוס ברנס. לדבריו, משפטו החוזר של ברנס שהסתיים, כאמור, בזיכוי אילם, הסתיים בדרך זו משום שחומרי החקירה המקוריים אבדו ולא ניתן היה לקיים משפט חוזר; גם הטענות על אלימות שהופעלה כלפיו אינם סותרים את הודאתו ואת הממצאים שהועלו במשפט, כמו למשל שחרורו מצה"ל בשל חוות דעת פסיכיאטרית שקבעה כי לברנס "אישיות בעלת קווים פסיכופתיים המתקשה לקבל סמכות".
בתרבות

ב-2019 עלתה לשידור העונה השנייה של הסדרה צל של אמת שנקראה צל של אמת: רוצח כביש החוף שעוסקת בסדרת מקרי רצח בלתי מפוענחים שאירעו בין השנים 1972–1983. הסדרה התמקדה בסיפורן של חמש מן הנרצחות, ביניהן רחל הלר, וכן באחד מתיקי החקירה הנוגעים לחקירה ונוגעים במספר צוותי חקירת הרצח שהוחלפו והאשימו את עמוס ברנס ברציחתה, כאשר חלק מהחוקרים בשלב מאוחר יותר מכוונים לפי העדויות והתיאורים ברצח על האנס והרוצח שלמה חליווה, שמואשם במספר מעשי אונס ורצח, בדומה לאיך שנמצאה גופתה של הלר.
לקריאה נוספת

ברוך לשם, אנטומיה של חקירה, הוצאת עידנים, מהדורת ידיעות אחרונות, 1978
עזרא גולדברג, האמת על פרשת ברנס, הוצאת עידנים, מהדורת ידיעות אחרונות, 1983
גמ"ח תרופות

גמ"ח תרופות הוא פעילות מקובלת ביהדות החרדית, במסגרתה ניתן סיוע לנזקקים לתרופות בזמנים שבתי המרקחת אינם פתוחים, כמו בשבתות וחגים. מוקדי הגמ"חים מפורסמים באמצעי הפרסום הנפוצים באוכלוסייה החרדית.
לעיתים מפרסמים הגמ"חים בקשה מהציבור שנשאר בידם תרופות שאין להם כבר צורך בהם, להעביר אותם לגמ"ח, כדי לסייע לזקוק להם.
ניתן לראות מודעות בעיתונים של אנשים פרטיים המציעים תרופות נדירות שברשותם לחולים הזקוקים להן, או המבקשים אותן, עם פרטי התקשרות.
גמ"ח זה מצטרף לשורה ארוכה של גמ"חים נוספים הפועלים במגזר החרדי, שמטרתם להקל ולסייע בכל מיני מצבים, כמו השאלת ציוד רפואי, השאלת מיטות, מוצצים, פלטות שבת, כיסאות וספסלים לאירועים, גמ"ח להשבת ילדים אובדים, ועוד.
ראו גם

גמילות חסדים
שבעת מעשי החסד

שבעת מעשי החסד הם מעשים שהאמונה הנוצרית מחשיבה כמבטאים מידות טובות הדרושות לאדם והמייצגות את הרחמים, ומאמיניה מצופים לקיימם. שבעת מעשי החסד מתבססים על הכתוב בכתבי הקודש, בעיקר על הדרשה על ההר ועל פסוק 7: ”אשרי הרחמנים כי-הם ירחמו”. מעשי החסד מתבססים גם על המידות הטובות (exemplum virtutis) שהיו נהוגות ברומא העתיקה ומתייחסים לשבע המידות הטובות.
רשימת מעשי החסד

מתוך המידות הטובות ובעיקר האהבה, נגזרים שבעת מעשי החסד הבאים לענות על צרכים גופניים של הזולת שהם
האכלת הרעב
השקיית הצמא
הכנסת אורחים
הלבשת עירומים
ביקור חולים
ביקור אסירים או פדיון שבויים
קבורת המת
מקור תאולוגי

מקור מקובל לשש המידות הטובות הראשונות הם הפסוקים ממשל הכבשים והעתודים:
...בֹּאוּ בְּרוּכֵי אָבִי וּרְשׁוּ אֶת־הַמַּלְכוּת הַמּוּכָנָה לָכֶם לְמִן־הִוָּסֵד הָעוֹלָם׃

כִּי רָעֵב הָיִיתִי וַתַּאֲכִילֻנִי

צָמֵא הָיִיתִי וַתַּשְׁקוּנִי

אֹרֵחַ הָיִיתִי וַתַּאַסְפוּנִי׃

עָרוֹם וַתְּכַסּוּנִי

חוֹלֶה וַתְּבַקְּרוּנִי

בַּמִּשְׁמָר הָיִיתִי וַתָּבֹאוּ אֵלָי׃

וְעָנוּ הַצַּדִיקִים וְאָמְרוּ אֲדֹנֵינוּ

מָתַי רְאִינוּךָ רָעֵב וַנְּכַלְכְּלֶךָ

אוֹ צָמֵא וַנַּשְׁקֶה אוֹתָךְ׃

וּמָתַי רְאִינוּךָ אֹרֵחַ וַנַּאַסְפֲֶָ

אוֹ עָרֹם וַנְּכַסֲֶָּ׃

וּמָתַי רְאִינוּךָ חוֹלֶה

אוֹ בַּמִּשְׁמָר וַנָּבֹא אֵלֶיךָ׃

וְהַמֶּלֶךְ יַעֲנֶה וַיֹאמַר אֲלֵיהֶם אָמֵן אֹמֵר אֲנִי לָכֶם מַה־שֶׁעֲשִׂיתֶם לְאֶחָד מֵאַחַי הַצְּעִירִים הָאֵלֶּה לִי עֲשִׂיתֶם׃
מעשי החסד הרוחניים

בנוסף לשבעת מעשי החסד הגופניים הגדירה הכנסייה גם שבעה מעשי חסד רוחניים:
השבת החוטא מחטאו (כמצווה מעשית זה מתורגם להוכחת החוטאים)
הדרכת חסרי הידע
ייעוץ למתלבט, לספקן
ניחום המתעצב
סובלנות לשגיאות האחר
מחילה על נזקים
תפילה למען החיים, החולים והמתים
ייצוג אומנותי

בכנסיית פיו מונטה דלה-מיסריקורדיה (Pio Monte della Misericordia) שבנאפולי, מוצג ציור המזבח "Sette opere di Misericordiais" מהמאה ה-17 של מיכאלאנג'לו מריזי דה-קרווג'ו, המתאר את שבעת מעשי החסד לפי הסדר: האכל את הרעב, בקר את האסיר, קבור את המת, השקה את הצמא, הלבש את העירום, ארח את הזר ובקר את החולה. ציור זה ידוע במיוחד בשל "החסד הרומי" המגולל את סיפורה של בת בשם פֵּרוֹ המיניקה בחשאי את אביה, קימוֹן, שהיה כלוא ונידון למות מרעב ומתאר שני מעשי חסד כאחד - ביקור האסיר והזנת הרעב.
בכנסיית סנט לורנץ באלקמר מצוי ציורו מ-1504 של המסטר מאלקמר, המתאר את מעשי החסד לפי הסדר: האכל את הרעבים, השקה את הצמאים, הלבש את הערומים, קבור את המתים, אכסן את הנוסעים, סעד את החולים, שחרר את הכלואים.
ראו גם

שבעת החטאים
משל הכבשים והעתודים
לקריאה נוספת

אפי זיו, הצופן הנוצרי באמנות, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2015, עמ' 361, מסת"ב 978-965-566-137-8
מעשי החסד בציורו של המסטר מאלקמר
קאראווג'ו – שבעת מעשי החסד
לידס יונייטד

מועדון הכדורגל לידס יונייטד (באנגלית: Leeds United Association Football Club) הוא מועדון כדורגל מן העיר לידס במערב יורקשייר בבריטניה, מן הגדולים והחשובים בנוף הכדורגל האנגלי לאורך השנים. המועדון צבר כוח רב במהלך שנות השישים והשבעים בהדרכת המנג'ר דון ריווי בזירה המקומית באנגליה, ובאירופה, והגיע למעמדי חצי גמר וגמר ליגת האלופות וגביע אירופה למחזיקות גביע. כמו כן זכה פעמיים בגביע ערי הירידים.
בבריטניה זכה המועדון בשלוש אליפויות, בגביע האנגלי ובגביע הליגה האנגלית. כינוי הקבוצה הוא "הלבנים" ו"הטווסים". המועדון משחק כיום בצ'מפיונשיפ, שהיא הליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל האנגלי.
מאמנה של הקבוצה הוא דניאל פארקה. משחקי הבית מתקיימים באצטדיון אלנד רואד, המכיל 37,608 מושבים, ובכך הוא האצטדיון הארבעה-עשר בגודלו באנגליה. מדי הקבוצה במשחקי הבית מראשית שנות השישים הם באופן מסורתי בצבע הלבן, ומכאן כינויה "הלבנים". סמל המועדון מציג את שושנת יורק הלבנה.
ללידס קיימת יריבות רבת שנים עם מנצ'סטר יונייטד וצ'לסי, כמו גם עם מועדונים מקומיים כגון האדרספילד טאון, ברדפורד סיטי, שפילד יונייטד ושפילד ונסדיי.
היסטוריה > השנים הראשונות: לידס סיטי

טרם הקמתו ב-1919, היה לידס סיטי המועדון המקצועי היחיד בעיר. משחקה הראשון של לידס סיטי התקיים ב-15 באוקטובר 1904 באצטדיונה הביתי במסגרת הליגה המחוזית של מערב יורקשייר מול שכנתה, האל סיטי, והסתיים בהפסד 0–2. במאי 1905 הוחלט על הגדלת הליגה השנייה ולידס הצטרפה אליה. משחקה הראשון של הקבוצה בליגה הכלל ארצית הסתיים אף הוא בהפסד 1-0, הפעם לשכנה נוספת, ברדפורד סיטי. היסודות הראשונים של המועדון הונחו בזמן מלחמת העולם הראשונה על ידי אחד ממנהליה הראשונים, הרברט צ'פמן. באותה תקופה הואשמה הקבוצה על ידי התאחדות הכדורגל האנגלית באי סדרים כספיים וסולקה מן הליגה, וגם הנהלתה אולצה להתפזר.
באוקטובר 1919 הועמדה לידס סיטי על רכושה, הצוות המקצועי ושחקניה למכירה פומבית, אולם לאחר התערבות של פקידים בכירים מהעיר שלא היו שותפים לאי הסדרים הקודמים במועדון נסללה הדרך להקמתו של המועדון לידס יונייטד. המועדון קיבל הזמנה להיכנס לליגת המידלנדס, נבחר אליה ב-31 באוקטובר 1919 ותפס את המקום שהתפנה על ידי מילואי לידס סיטי. לאחר פירוקה של לידס סיטי, חובבי יורקשייר קנו את אצטדיון אלנד רואד, ולאחר מכן מכרו אותו ללידס יונייטד תמורת 250 ליש"ט. את שנות העשרים המוקדמות בילתה הקבוצה במרכז הטבלה של הליגה השנייה, אולם לקראת אמצע העשור התייצבה והחלה להפגין יכולת גבוהה ולנצח, וזכתה באליפות הליגה ובעלייה אל הליגה הבכירה בתום עונת 1923/1924.
למרות השיפור הניכר היה המועדון הצעיר עדיין בחיתוליו, וחסרו לו המשאבים כדי להתמודד בצמרת הכדורגל. בסוף עונת 1926/1927 ירדה הקבוצה לליגה השנייה, אך שבה לליגה הראשונה בתום עונה אחת. במהלך מלחמת העולם השנייה התקיימו באנגליה משחקי כדורגל במתכונת של ליגה אזורית, כששחקנים רבים גויסו לצבא הבריטי וזכו לשחק רק במהלך חופשותיהם מן השירות הצבאי או ממפעלים שונים (תעשיית הנשק וכו'). לאחר המלחמה, בעונת 1946/1947 לידס ירדה שוב, עם שיא הליגה הגרוע בתולדותיה.
ב-1949 ערך את הופעת הבכורה במועדון הקשר בן ה-17, ג'ון צ'ארלס. צ'ארלס, שנודע בכינוי "הענק העדין" על שם גובהו ומשחקו האלגנטי, היה הכוכב הראשון במועדון, והטביע את חותמו למן ההתחלה. שנות החמישים המוקדמות עברו על המועדון בליגה השנייה, כאשר לבסוף הצליח צ'ארלס לסחוף את הקבוצה ולהעפיל עם המועדון לליגה הבכירה בעונת 1955/1956 במהלכה כבש 29 שערים ב-42 משחקי ליגה. בעונת 1956/1957, עקב קשיים כלכליים ורצונו של צ'ארלס לשחק ברמות הגבוהות ביותר, ולאחר שמנג'ר הקבוצה רייך קרטר לא הצליח לשכנע אותו שלידס יכולה לספק את שאיפותיו, הוא נמכר ליובנטוס מהליגה האיטלקית עבור סכום שהיווה אז שיא עולמי של כ-65,000 לירות שטרלינג. חסרונו של צ'ארלס הביא לירידת הקבוצה אל הליגה השנייה בתום עונת 1959/1960.
היסטוריה > 1974-1961: ימי הזוהר - עידן ריווי

ב-1959 איתרו מגלי הכישרונות של המועדון את הקשר בילי ברמנר, והחתימו אותו על חוזה מקצועני בקבוצה. דון ריווי סיים את קריירת המשחק שלו בלידס בתום 1960/1961, ונתמנה זמן קצר לאחר מכן למנג'ר המועדון. בקדנציה השנייה של ריווי החלה להתגבש חבורת שחקנים צעירים במועדון. ריווי, שהעריץ את ריאל מדריד בכיכובם של פרנץ פושקש ואלפרדו די סטפנו, הורה להחליף את מדי המועדון מיום היווסדו, כחול וזהוב, למדים לבנים, צבע המדים של ריאל מדריד. מדים לבנים אלו העניקו למועדון את כינויו עד עצם היום הזה: "הלבנים". צעד זה היה חלק מתוכניתו ארוכת הטווח של ריווי להפוך את לידס למועדון כדורגל מפואר ועטור תארים, דוגמת מועדונים מפוארים אותם העריך דוגמת ריאל מדריד ובנפיקה ליסבון.
הייתה זו הצהרת כוונות שאפתנית ואמיצה למדי, שכן באותם הימים ניצב המועדון בתחתית ליגת המשנה באנגליה. בעונת 1962/1963 שב ג'ון צ'ארלס לשחק במועדון. ריווי צירף את השחקנים פיטר לורימר בן ה-15, את ג'וני ג'יילס שהגיע ממנצ'סטר יונייטד, ואת נורמן האנטר, טרי קופר, פול ריני וגארי ספרייק שהועלו ממחלקת הנוער של המועדון לקבוצה הבוגרת, ובאותה עונה סיימה הקבוצה במקום החמישי בליגה. בעונה שלאחר מכן סיימה לידס במקום הראשון בליגה השנייה ועלתה לליגה הבכירה. את עונת 1964/1965 סיימה לידס כסגנית למנצ'סטר יונייטד, כשלשתי הקבוצות מספר נקודות זהה (61) אך יחס שערים עדיף בהרבה לטובת מנצ'סטר מפריד ביניהן. במשחקה האחרון בעונה זו מול ברמינגהאם סיטי הייתה לידס זקוקה לניצחון על מנת לשמור על סיכוי לזכות באליפות, אולם המשחק הסתיים בתיקו 3-3 כאשר למנצ'סטר משחק חסר. בנוסף, הגיעה הקבוצה לגמר הגביע האנגלי בו הפסידה 2-1 לליברפול בהארכה.
עונת 1965/1966 הייתה עונת הבכורה של המועדון באירופה במסגרת גביע ערי הירידים. לידס הגיעה לחצי הגמר אך הפסידה בו לריאל סרגוסה הספרדית. באותה עונה סיימה לידס שנית כסגנית הליגה האנגלית, הפעם לליברפול. בעונת 1966/1967 ערכו השחקנים אדי גריי ופול מדלי את הופעת הבכורה שלהם במועדון, והקבוצה הגיעה לחצי גמר הגביע האנגלי בו הפסידה 0–1 לצ'לסי. באותה עונה הגיעה הקבוצה למעמד גמר גביע ערי הירידים אך הפסידה בו 0–2 לדינמו זאגרב היוגוסלבית. בעונת 1967/1968 הצטרף למועדון החלוץ מיק ג'ונס, והקבוצה השיגה ניצחון שיא לאחר 35 שנה, 0-7 על צ'לסי. המועדון הגיע פעם נוספת לחצי גמר הגביע האנגלי, וזכה לראשונה בתולדותיו בגביע ערי הירידים לאחר ניצחון על פרנצווארוש ההונגרית.
היסטוריה > 1969: אליפות ראשונה

בעונת 1968/1969 לא נוצחה הקבוצה בביתה במשך כל אותה עונה (במסגרת הליגה), ובסיומה זכה המועדון באליפות הראשונה בתולדותיו. בעונת 1969/1970 הצטרף למועדון החלוץ אלן קלארק. בעונה זו נאבקה לידס על כל התארים האפשריים הן באנגליה והן באירופה. בדרך לגמר הגביע האנגלי הכניעה הקבוצה את מנצ'סטר יונייטד במפגש כפול שנערך בחצי הגמר. בגמר, הסתיים המפגש הראשון מתוך שניים מול צ'לסי בתיקו. ארבעה ימים בלבד לאחר מכן, נערך משחק חצי גמר גביע אירופה לאלופות מול סלטיק הסקוטית. שחקניה של לידס לא עמדו בעומס הרב מכיוון שנאלצו לשחק 12 משחקים בכל המסגרות בתוך 31 יום, והקבוצה נוצחה 1–2. משחק גמר הגביע השני והמכריע מול צ'לסי היווה משוכה גבוהה מדי, פיזית ונפשית עבור שחקני לידס, והם הוכרעו שוב בסופו של דבר 1–2. את העונה בליגה סיימה הקבוצה כסגנית לאברטון.
היסטוריה > שנות השבעים: פסגות לבנות

בפתיחת עונת 1970/1971 הצטרף לקבוצה החלוץ ג'ו ג'ורדן ולידס סיימה שוב כסגנית, הפעם לארסנל, וזכתה שנית בגביע ערי הירידים לאחר ניצחון על יובנטוס האיטלקית. לידס היא הקבוצה האחרונה אשר זכתה בגביע זה באותה עונה לפני שהמפעל חדל להתקיים והוחלף בגביע אופ"א. בעונת 1971/1972 זכתה לידס לראשונה בתולדותיה בגביע האנגלי לאחר ניצחון 0-1 על ארסנל במשחק הגמר שנערך באצטדיון ומבלי, משער שנכבש על ידי החלוץ אלן קלארק. לידס שהובילה את הליגה, שיחקה במחזור האחרון של העונה שהתקיים כיומיים לאחר משחק גמר הגביע במשחק חוץ מול וולברהמפטון וונדררס, משחק שניצחון בו היה מעניק לה את תואר הדאבל היוקרתי אולם ירדה ממנו מנוצחת 1–2, ושוב חמק תואר נוסף מידיה.
בפתיחת עונת 1972/1973 הצטרף למועדון המגן השמאלי טרבור צ'ארי. עונה זו זכורה בעיקר עקב גמר גביע מחזיקות הגביע מול מילאן האיטלקית שנערך בסלוניקי, יוון, משחק בו נוצחה לידס 0–1. המשחק לווה בשערוריית שיפוט כתוצאה מפסיקות שנויות במחלוקת לטובת מילאן שבעקבותיה הושעה השופט היווני כריסטוס מיכאס על ידי אופ"א מיד לאחר המשחק, ולאחר חקירה שביצעה הושעה על ידיה לצמיתות בעקבות אישומים בגין מכירת משחקים. הקהל שהיה יווני ברובו, ליווה את המשחק בשריקות בוז צורמות לעברו של השופט בן ארצם, והכתיר בתום המשחק את לידס כמנצחים האמיתיים. על אף שערוריית השיפוט והשעייתו של השופט, ולאחר פניות של לידס לאופ"א לקיום משחק חוזר לא אישרה האחרונה את הבקשה ולידס שוב יצאה בידיים ריקות.
עונת 1973/1974 הוכתרה כאחת מן הטובות בהיסטוריה של המועדון. היא נפתחה בשבעה ניצחונות רצופים, ולאחר מאבק צמוד עם ליברפול זכתה לידס במירוץ לתואר שני וצלחת אליפות נוספת הובאה לארון התארים באלנד רואד. עונה זו היוותה את סיומו של עידן בלידס, עידן דון ריווי, הזכור לאוהדי הקבוצה כימים הגדולים שלה מאז ומעולם, ימי תור הזהב של המועדון.
היסטוריה > 1988-1974: עידן פוסט ריווי והירידה לליגת המשנה

דון ריווי עזב את המועדון בסוף עונת האליפות ונתמנה למאמנה של נבחרת אנגליה במקומו של סר אלף רמזי. מחליפו היה מנג'ר ברייטון אנד הוב אלביון, בריאן קלאף, שהיה במשך השנים אחד ממבקריה הבולטים והקולניים ביותר של הקבוצה. ימיו של קלאף בלידס היו קצרים, ולאחר כ-44 ימים בלבד בתפקיד בהם הסתכסך עם מרבית השחקנים ולאור התוצאות הדלות בליגה, פוטר. מחליפו, ג'ימי ארמפילד הצליח להביא את המועדון לגמר גביע אירופה לאלופות 1975 מול באיירן מינכן לאחר ניצחון בחצי הגמר מול ברצלונה.
הגמר התקיים ב-28 במאי 1975 באצטדיון הפארק דה פראנס שבפריז לעיני כ-48,374 צופים. לידס פתחה את המשחק היטב, ובשני מקרים נדחו בקשותיה לבעיטת עונשין מ-11 מטרים. בראשון שבהם פגע הכדור בידו של קפטן באיירן פרנץ בקנבאואר בתוך הרחבה, ולאחר מכן הכשיל בקנבאואר את חלוץ לידס אלן קלארק גם כן בתוך הרחבה, בשני המקרים ללא תגובה מצד השופט. בדקה ה-62 נפסל שער שהבקיע פיטר לורימר לאחר שכבר אושר בטענת נבדל של קפטן לידס, בילי ברמנר. באיירן הבקיעה שני שערים מאוחרים מרגליהם של פרנץ רוט וגרד מילר, ולידס שוב ירדה מנוצחת 2-0. שופט המשחק הצרפתי, מישל קיטבדג'יאן, לא שפט יותר באירופה לאחר משחק זה, זאת עקב הפסיקות מעוררות המחלוקת אותן פסק לטובת באיירן מינכן, פסיקות שהביאו להאשמות קשות כנגדו על קיפוחה של לידס, על שיפוט שלא בתום לב ועל חשדות לקבלת כספים או טובות הנאה אחרות תמורת הטיית תוצאת המשחק. אוהדי לידס המתוסכלים באצטדיון פרקו את זעמם, השחיתו רכוש וזרקו מכל הבא ליד אל תוך תחומי המגרש. ההתפרעות נמשכה גם בשעות הלילה ברחובות פריז ומספר אוהדים נעצרו על ידי המשטרה המקומית וגורשו בחזרה לבריטניה. כתוצאה מכך השעתה אופ"א את המועדון מכל פעילות באירופה למשך כארבע שנים, עונש שהומתק לאחר מכן לשנתיים.
ארמפילד הצליח לבנות מחדש את הקבוצה שהשאיר אחריו דון ריווי, ולמרות העובדה שלא שלטה עוד בכדורגל האנגלי נותרה לידס בין עשר הראשונות בעונות שלאחר מכן. עם זאת, הנהלת המועדון הפכה חסרת סבלנות ודרשה הצלחות, ולפיכך פוטר ארמפילד מתפקידו ב-1978 והוחלף בג'וק שטיין, אשר כמו בריאן קלאף לפניו שרד בתפקיד 44 ימים בלבד לפני שעזב והתמנה למנג'ר נבחרת סקוטלנד. הנהלת המועדון מינתה במקומו את ג'ימי אדמסון, אך גם הוא לא הצליח לעצור את ההידרדרות, התפטר ב-1980 והוחלף בשחקן העבר של המועדון, אלן קלארק.
אף על פי שהוציא כספים רבים לרכישת שחקנים, לא עלה בידו של קלארק לעצור את ההידרדרות. עונת 1981/1982 נפתחה באופן לא טוב עבור לידס כאשר ספגה תבוסות קשות. כהמשך ישיר לפתיחת העונה, לאחר הפסד במחזור הסיום 0–2 לוסט ברומיץ' אלביון, ירדה לידס לליגת המשנה לאחר 18 עונות רצופות בליגה הבכירה. קלארק הוחלף על ידי חברו לקבוצה לשעבר, אדי גריי. פיטר לורימר בן ה-37 שב לשורות הקבוצה בעונת 1983/1984 על מנת לייצב את הקישור, אולם ללא הצלחה של ממש. ללא כסף לרכש, התרכז גריי בפיתוח מחלקת הנוער, אולם לא הצליח במשימה להעלות את הקבוצה בחזרה לליגה הבכירה. הקבוצה השתרכה בעונות הבאות במרכז ובירכתי הטבלה, ללא אף הישג משמעותי, עם סגל שחקנים אלמוני, בעיות תקציב קשות וקהל שנטש את היציעים. גריי פוטר ב-1985 והוחלף בקפטן לשעבר וחברו לקבוצה, בילי ברמנר. לידס סיימה את עונת 1986/1987 במקום הרביעי שהעניק לה את המקום במשחקי הפלייאוף (משחקי ההצלבה בין הקבוצות שסיימו את העונה במקומות 3–6 על הזכות לעלות לליגה הבכירה). הקבוצה הגיעה לגמר בו נכנעה במשחק השלישי והמכריע 1–2 לצ'רלטון אתלטיק.