פייבל פולקס
התעלומה וההכפשות מימין ומשמאל

פרשת הפגישות של פולקס עם אייכמן לא הגיעה בזמנו לידיעת העיתונות העברית בארץ ישראל ודבר קיומה לא נודע עד שנת 1954, בעת שנערך בישראל המשפט שנודע בשם "משפט קסטנר". צייד הנאצים שמעון ויזנטל, בחיפושיו אחר אייכמן, הגיע באותה עת לדו"חות הנאציים על פגישות פולקס עם אייכמן. ויזנטל, שראה עצמו ממתנגדיו של דוד בן-גוריון, סיפר על תגליתו בריאיון לעמוס קינן, שהיה אז כתב השבועון "העולם הזה" שבעריכת אורי אבנרי, מי שחבר בעת משפט קסטנר אל תמיר בהטחת האשמות בהנהגת המדינה, שהייתה אז בראשותם של מפא"י ובן-גוריון. הריאיון עם ויזנטל התפרסם בגיליון "העולם הזה" מ-27 באוקטובר 1954. על נסיבות עריכת הראיון סיפר קינן, כי ביקר בביתו של ויזנטל בעיר לינץ שבאוסטריה, וויזנטל סיפר לו שגילה סוכן של אייכמן שעבד גם עבור "ההגנה". ויזנטל התנה את חשיפת הפרטים על האיש, בכך שיוזמן לישראל וכרטיס נסיעתו ישולם. קינן כעס על כך, ותיאר את ויזנטל כיהודי עם עיניים ערמומיות המבקש להתעשר מסודות השואה, ובריאיון לא הצליח להוציא ממנו דבר על הסוכן והתרכז בגילויים על קסטנר. הראיון נפרש על פני עמוד שלם של השבועון, ונשא כותרת באותיות קידוש לבנה האומרת:
סוכנו של אייכמן בישראל
בראיון אמר ויזנטל בין היתר: "אני יודע הרבה. עסקתי במשך שנים באיסוף דוקומנטים הנוגעים בשואת יהודי אירופה. עבדתי במשפט נירנברג. ראיתי את כל הקורספונדנציה של המופתי עם הנאצים, וגם עם הרוסים. אני יודע הכל אודות אחד מסוכניו הראשיים של אייכמן, יהודי המתגורר בישראל." קינן המשיך וסיפר: "זה הדהים אותי. חזרתי ושאלתי אותו אם איננו טועה, אם אמנם מתגורר כיום בישראל יהודי שהיה סוכנו של אייכמן, האדם העיקרי האשם בהשמדת שישה מיליון איש. ויזנטל השיב בחיוב: 'ישנם בידי כל הדוקומנטים המוכיחים את אשמתו, ליקטתי אותם במשך שנים. אני יודע את שמו ואת כתובתו בישראל, ואני יכול לספר לך עוד משהו מעניין – הוא היה שליח של ההגנה.'" קינן שאל את ויזנטל מי הוא האיש וויזנטל השיב: "זאת לא אוכל לגלות לך, לא הגיעה השעה".
במכתב לעיתון השווייצרי "יודישה רונדשאו" (Jüdische Rundschau) חשף ויזנטל את תגליתו.
תוכן המכתב הגיע לידיעת "ידיעות אחרונות" וב-20 בספטמבר 1955 יצא העיתון בכותרת ראשית, לרוחב כל עמודו הראשון, האומרת:
מפקד ב"הגנה" היה סוכנו של אייכמן והתיק שלו נמסר לידי קסטנר – כותב סימון וויזנטל, יו"ר הוועד היהודי בלינץ ופקיד במשרד פושעי-המלחמה
בגוף הכתבה נאמר, בין היתר:
קסטנר – אומר ויזנטאל, בהמשך מכתבו – קיבל בנירנברג שורת העתקים ממסמכים שונים. בין השאר הופקד בידו תיק של אחד מסוכני אייכמן בארץ-ישראל. סוכן זה הוא יהודי, אשר עבד למען הנאצים בתשלום. הוא מילא תפקיד חשוב בהגנה ועמד בראש אחד מענפיה. כשביקר אייכמן בארץ-ישראל בשנת 1938 תחת שם מזויף ככתבו של "ברלינר טאגבלאט", ליווה אותו הסוכן ההוא בסיוריו, ולאחר מכן נסע עמו לקהיר. "עד כמה שידוע לי" – אומר ויזנטאל – "לא הועמד עדיין הסוכן הזה לדין"
בשני הפרסומים לא הקפיד ויזנטל על דיוק בעובדות, אך בחר שלא לחשוף את זהותו של מי שהיה לדבריו סוכנו של אייכמן ביישוב, ובמשך שנים רבות היו פרשת המפגשים בין אדולף אייכמן לפייבל פולקס וזהותו של פולקס בגדר תעלומה. תום שגב בספרו "המיליון השביעי: הישראלים והשואה", שראה אור בשנת 1991, התייחס אליהם בקצרה וכתב, בין היתר:
דין וחשבון שחיבר אייכמן על מסעו ופרוטוקול חקירתו במשטרת ישראל מעלים שפולקס היה פעיל ב"הגנה" ושימש סוכן הנאצים. פעם אחת אף נפגש עם אייכמן בברלין. הנאצים שילמו לו עבור המידע שמסר להם. היו אלה בעיקרן הערכות מדיניות וכלכליות בעלות אופי כללי.
והוסיף בהערת שוליים:
קשה לדעת אל נכון מה היה מעמדו של פולקס ב"הגנה", אם בכלל. כששאלו אותו על כך לימים טען שכל הסיפור לא היה ולא נברא וכי נועד עם אייכמן ועוזריו לצורכי עסקים, ביוזמתו האישית.
בארכיון ה"הגנה" שמור פתק מאת שאול אביגור, מראשי ה"הגנה", אל יהודה סלוצקי, ההיסטוריון הרשמי של הארגון, ובו נאמר כי על יסוד בדיקה שאביגור ערך בעזרת שירות הביטחון, הגיע למסקנה שהמדובר ב"אפיזודה חולפת וחסרת ערך".
גם ההיסטוריון יואב גלבר, בספרו "שורשי החבצלת – המודיעין ביישוב, 1918-1947", שיצא לאור בשנת 1996, לא הסיר לחלוטין את מעטה החשאיות שאפף את פייבל פולקס, את זהותו של האיש ואת פעילותו בהגנה, אך תיאר אותו כאחד המקורות העיקריים של "ההגנה" בכל הנוגע למידע על הפעילות הגרמנית בארץ ישראל, ואת פגישותיו תיאר כניסיון להציל רכוש יהודי מגרמניה:
אחד ממקורות המידע העיקריים של ההגנה בכל הנוגע לפעילות הגרמנית בארץ-ישראל ובעניינים יהודיים היה יהודי בשם פייבל פולקס. זה היה האיש שנפגש בברלין עם פקידים גרמנים וביניהם אייכמן, בעת ביקור בגרמניה בפברואר 1937. הוא היה גם האיש שנפגש עם אייכמן בעת סיורו של הלה במזרח התיכון בסתיו 1937, כאשר ניסה לבקר גם בארץ-ישראל. בעדותו מתעלם פולקס מהפגישה השנייה, הוא מתייחס לפגישה הראשונה בלבד, וטוען כי היא התקיימה במסגרת מאמציו לפעול להעברת רכוש יהודי מגרמניה לארץ ישראל מחוץ למסגרת הסכם ההעברה.
בהמשך תיאר גלבר את פולקס כפי שהשתקף בעיני הגרמנים:
הדו"ח הגרמני על אותה פגישה עם אנשי ה-SD תיאר את פולקס כמי שנושא בעמדה בכירה בשירות הידיעות של ההגנה ו"מעודכן באירועים החשובים בתוך היהדות העולמית". ה-SD והגסטפו רצו לגייסו לשירותם כמודיע קבוע. ה-SD מימן את הוצאות נסיעתו לברלין ושהותו שם – אולי כהשקעה בגיוס הסוכן לעתיד. לדברי הדו"ח הגרמני, הסכים פולקס לספק לגרמנים מידע בצורת ידיעות עיתונאיות מארץ-ישראל, בתנאי שהדבר לא יתנגש בהשקפותיו. בתמורה דרש מבני-שיחו להעדיף את עלייתם של יהודים גרמנים לארץ-ישראל על-פני הגירתם לארצות אחרות, לשחרר יהודים מסוימים ממחנות ריכוז, ולשלם לו תמורה כספית. לאחר השיחה עם פולקס, הוחלט ב-SD לגייסו כמודיע, ולמנות את אייכמן כאיש הקשר עמו.
גלבר המשיך ומסר את ההתרשמות שלו עצמו מהפרשה, את מה שעלה מבדיקתו בארכיון "ההגנה", מההתכתבות בין שאול אביגור (אז מאירוב) לבין אפרים דקל (אז קרסנר), ממפקדי הש"י, ומתגובתו המאוחרת של שאול אביגור כשניסו לימים לדלות ממנו פרטים על הפרשה:
פולקס ניסה כנראה למלא תפקיד של סוכן כפול. הוא סיפק חומר לרייכרט, נציג סוכנות הידיעות הגרמנית DNB בארץ, ולדבריו ניצלה ההגנה את קשריו אלה כדי להפיץ באמצעות סוכנות זו ידיעות כוזבות, במגמה לעורר מתיחות בין עיראק וטורקיה ולהסיח את דעתה של עיראק מן הנעשה בארץ-ישראל. מתעודה אחת בארכיון ההגנה נראה כי פולקס לא פעל על דעת עצמו. הוא הופעל בידיעתו של מאירוב, ומספר שותפי-הסוד להפעלתו היה מצומצם ביותר. קשריו של פולקס עם DNB עוררו חשד כבר בשנת 1936, לפני נסיעתו לגרמניה, והניעו את קרסנר לקיים אחריו מעקב שגילה, בין השאר כי "חברו הטוב ביותר בתל אביב הוא נחום לוין, מפקד קן בית"ר בתל אביב... אפשר לשער שהחומר עבור פרסום בד.נ.ב. הוא שואב מאת חברו." מאירוב לא נרעש מן הגילוי ורשם לקרסנר: "אני אתן לך הסברות נוספות". אולם לימים התכחש מאירוב לכל קשר עם פולקס, וטען כי "אין ספק שיש נקודות סתומות בקשריו (של פולקס) עם הנאצים. כן לא ברורים כלל מגעיו עם ההגנה, שבה לא מילא תפקיד בעל ערך כלשהו. מכל מקום, קשריו עם ההגנה הם אפיזודה חולפת וחסרת ערך, אינני רואה טעם להוסיף ולהעמיק בנושא זה.
תום שגב לא הסיר לחלוטין את מעטה המסתורין סביב פולקס, זהותו ופגישותיו עם אייכמן והאגן, גם כשני עשורים לאחר פרסום "המיליון השביעי". אפילו בעת שהופיע ב-2010 ספרו "ויזנטל – הביוגרפיה", ובו סיפור חייו של צייד הנאצים שמעון ויזנטל, לא גילה שגב את זהותו של פולקס, והביא תאוריה נוספת של ויזנטל על מטרת הפגישות. בפרק המספר על לכידתו של אייכמן סיפר שגב כי במהלך המרדף התגלגלו לידי ויזנטל מסמכים של שירות הביון הנאצי, שמהם עלה כי אנשיו חששו שארגונים יהודיים וציוניים יבקשו להתנקש בחייו של היטלר ובראשי המשטר הנאצי. החשש עלה לאחר שהיהודי דוד פרנקפורטר התנקש בחייו של מנהיג הנאצים בשווייץ וילהלם גוסטלוף, והמקור שממנו ביקשו הנאצים לדלות מידע על כוונות הציונים להתנקש בהיטלר היה פייבל פולקס, שתואר במסמכיהם כ"בכיר בארגון ההגנה" והם אף מימנו את נסיעתו לברלין. מסקנתו של שגב הייתה כי אין ספק שפולקס נסע באישור או בשליחות צמרת "ההגנה", אך לדברי שגב המידע הקיים – מסמכי פולקס בארכיון תולדות ההגנה, וכן תיאורו של יואב גלבר, מציגים תמונה חלקית בלבד של האיש ומטרת שליחותו.
ערפול זה, שניכר בו כי היה מכוון, על אודות מהלכיו של פייבל פולקס וזהותו, גרם לכך שהפרשה המשיכה להיות בגדר תעלומה ולהיזכר בספרים ובאתרי אינטרנט שבהם הוכפשו "ההגנה" ופולקס, מימין ומשמאל. מימין – בפורומים שבאתרים ישראליים – כהוכחה לקשר בין "ההגנה" לנאצים, שקדם לנסיעותיהם של נפתלי לובינצ'יק ונתן ילין-מור ללבנון ולסוריה לשם קשירת קשרים בין הלח"י לבין הנאצים; ומשמאל – באתרים זרים אנטישמיים וכאלו העוינים את מדינת ישראל – כראיה למה שהם מכנים "שיתוף הפעולה הציוני-נאצי". כותרות אופייניות הן "הברית הנאצי ציונית", או "שיתוף הפעולה הציוני-נאצי לפני מלחמת העולם השנייה". גם באתר חרדי נכתב על פגישת פולקס עם אייכמן תחת הכותרת "האם מדינת ישראל הולדתה בחטא והמשכה בפשע?".