stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נווה אילן (קיבוץ משלט)
היסטוריה > הרוזן פולקה ברנדוט

פולְקֶה בֶּרְנָדוֹט, הרוזן מוויסבורג (2 בינואר 1895 – 17 בספטמבר 1948) היה דיפלומט בן משפחת המלוכה השוודית. בתקופת מלחמת העולם השנייה ניהל משא ומתן לשחרור כ-31,000 אסירים ממחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית, בהם 450 יהודים מדנמרק ששהו במחנה טרזיינשטט. האסירים שוחררו ב-14 באפריל 1945. לאחר מכן תיווך מטעם האו"ם בין מדינת ישראל למדינות ערב במלחמת העצמאות. נרצח בירושלים על ידי אנשי ארגון לח"י שהתנגדו לתוכניתו וטענו שהיא פרו-ערבית.
בתאריך 29 בינואר 1952 נערך טקס (סולחה) בחדר האוכל של קיבוץ נווה אילן לזכרו של הרוזן פולקה ברנדוט שנרצח בידי אנשי "הלח"י " בתאריך 17 בספטמבר 1948 כמחאה על קידום הצעתו למסור את ירושלים לידי הערבים במסגרת תוכנית השלום שגיבש בעת ששימש נציג האו"ם בארץ ישראל.
הטקס כלל נטיעת יער על שמו שנקרא "יער ברנדוט" לימים שונה שמו ל"יער מלכי שוודיה". בטקס בחדר האוכל של הקיבוץ השתתפו: הרמטכ"ל יגאל ידין, דב יוסף (שר ההספקה והקיצוב), משה שרת (שר החוץ) מיופה הכוח של ממשלת שוודיה, ראש מטה האום בארץ ישראל, משה ברנסון נציג הקיבוץ יוזם האירוע ואנשי נווה אילן.
היסטוריה > פרשת ילדי פינאלי

פרשת פינאלי (Finaly), אשר התרחשה בין השנים 1945–1953, עסקה בהשבתם של האחים רוברט וג'רלד פינאלי, יתומים יהודים שהוריהם נרצחו באושוויץ, לחיק משפחתם. בני הזוג פינאלי, יהודים אוסטרים אשר התגוררו סמוך לעיר גרנובל שבצרפת בתקופת מלחמת העולם השנייה, הפקידו בשנת 1944 את ילדיהם במעון יום ביישוב, מחשש שמא יתגלו על ידי הגסטפו וישלחו למחנה ריכוז. משנאסרו ההורים ונשלחו אל מותם באושוויץ, הועברו היתומים לידי מנזר קתולי ושם גדלו וחונכו כנוצרים.
מאחר ששפתם הייתה צרפתית הם נשלחו לקיבוץ דוברי צרפתית. בתאריך 27 ביוני 1953 עם הגיעם של האחים לישראל, קיבוץ נווה אילן קלט את האחים פינאלי, גד (ג'רלד) ורוברט. משה/מוריס ברנסון שהיה מזכיר הקיבוץ אימץ את האחים ודאג לקליטת "העולים החדשים" והקיבוץ נערך לכל הנדרש בהתאם. ילדי הקיבוץ חברו מיד לשני האחים, ובאסיפה הכללית החברים החליטו פה אחד להזמין את ילדי פינאלי להישאר בקיבוץ כל עוד יחפצו בכך ועד אשר יקלטו בחיים הישראלים. בהמשך שני האחים התגייסו לצה"ל. רוברט פינאלי למד רפואה ועבד עד לפרישתו כמנתח ילדים במרכז הרפואי סורוקה בבאר שבע, וגד (ג'רלד) שירת בצבא קבע.
היסטוריה > העזיבה

באפריל 1954 נחנך במקום בית תרבות על שם נחום הרמן שהוקם במימון קרן היסוד ובחודש יוני היו חילופי יריות בקיבוץ בין צה"ל והירדנים. בשנת 1955 נבנה במקום שלד של בית הבראה. אולם הפיתוח המואץ לא לווה במצטרפים חדשים וכך מראשית 1954 נפלה עבודה רבה מדי על מעט החברים בקיבוץ.
פיתוח המשק החקלאי בתנאי ההר על קרקע דלה, וחלומות ההתרחבות בתחום ענפי האירוח, דרשו מהחברים כוחות עבודה מעל ומעבר ליכולתם. קיבוץ נווה אילן נזקק לתגבורת דחופה שלא הגיעה. התנועה הקיבוצית לא יכלה לספק לו גרעינים חדשים מתוך הנוער הישראלי ואף המעיין של חלוצים מהארצות דוברות צרפתית יבש. מתשעים חברי הגרעין הצרפתי עזבו במשך הזמן חברים רבים וחלקת אף חזר לצרפת. נוצרו קשיים כספיים, תוכניות בנייה הופסקו באמצע. רכזי ענפים החלו לעזוב, ענפי משק הוזנחו ומשבר חברתי קשה איים על עצם קיום היישוב. הקיבוץ פנה לעזרת מזכירות תנועת האם, איחוד הקבוצות והקיבוצים, הם בקשו לשלוח מתיישבים נוספים לתגבור המקום, אך אלו לא הגיעו ומאידך עבודה שכירה נאסרה בתנועה הקיבוצית. בשנת 1955 עזבו כ-30 חברים את הקיבוץ והמשא על המעטים שנשארו נהיה כבד יותר והביא למתיחות חברתית. בסוף 1955 עזבו 80 החברים האחרונים את המקום והוא ננטש. למרות כל ההתראות מגורמים מומחים בתחום החקלאות, אנשי מקצוע וראשי מזכירות הקיבוץ באשר לדלות הקרקע ולצורך הדחוף בכוח אדם עמדו מוסדות התנועה "איחוד הקבוצות והקיבוצים" בסירובם לצרף גרעינים נוספים או אף לאשר העסקת שכירים שלדבריהם גורם העלול להרוס את המבנה המשקי והמרקם החברתי. תחושת הייאוש החלה לכרסם בליבות החברים. המתח האידיאליסטי התרופף ונמוג. משבר פקד גם בחיי החברה בנווה אילן. האווירה נעכרה. החלה נשירה. בראשונה נטשו שלושים חברים, כחמישה ירדו עם ילדיהם לצרפת. אחרים נתמכו מכספי קרובים מחוץ לארץ ויצאו להסתדר בעיר. כארבעים חברים עוד דבקו זמן מה בהר שננטש, עד שבדצמבר 1956 עזב אחרון החברים. בהשאירם אחריהם תקוות רבות ובעיקר אכזבות, שנים מבוזבזות וחובות לבנקים ולתנועה.
היסטוריה > הכפר הירוק

בשנת 1956 עזבו אחרוני הקיבוצניקים את הקיבוץ. אך במקום נותרו המשק חיי כגון: רפת, לול וענפי פלחה, מטעים והחווה לגידול פטריות. עזיבת הקיבוץ התקבלה כמכה קשה לכוחה של התנועה ההתיישבותית. האורות הכבויים סימלו לא רק את חולשת התנועה הקיבוצית אלא את זו של היישוב היהודי כולו. היה צורך דחוף להחזיר את החיים לרכס ההרים הזה ולא רק מטעמי יוקרה, בעיקר מהטעם הביטחוני. תחילה, הייתה כוונה להקים במקום את בית הספר החקלאי שיועד לקום בעין כרם. אולם העובדים של בית הספר החקלאי סירבו לעזוב את ירושלים. כעבור מספר חודשים בראשית מאי 1956 התכנסה ועדה בהשתתפות: לוי אשכול (שר האוצר), דוד בית אריה (חבר הנהלת הסוכנות), משה קול (חבר הנהלת הסוכנות וראש "עליית מנוער") וגרשון זאק (מנהל הכפר) בוועדה התקבלה החלטה לגייס קבוצת בוגרים של נוער ישראלי שעמדה לסיים תוך שנה את הלימודים בכפר הירוק וכל הקבוצה תעבור לנווה אילן במגמה שתהיה גרעין של הנח"ל שיתיישב במקום. על פי הסיכום הנהלת בית הספר החקלאי "הכפר הירוק" תקבל אחריות על המקום ו"עלית הנוער" תספק במשך הזמן עתודות של נוער עולה. מחלקת ההתיישבות תזרים כספים מתאימים לאפשר ישובו מחדש של המקום שנעזב. המחלקה הטכנית של הסוכנות היהודית שלחה למקום מתכננים ומהנדסים, מנהלי עבודה ועובדים לחידוש מבני המגורים ושפוץ מבני הציבור לרבות המטבח וחדר האוכל. גויסו מורים, מחנכים ומדריכים לענפי המשק. אחד המדריכים היה אברהם (בובי) פלטה מחברי הקיבוץ שעזבו, שהתמחה ועסק בענף המטעים בקיבוץ המשיך אחר כך כמדריך מטעים במוסד שהוקם. בקיץ 1956 הגיעו למקום כ־50 בני נוער מהכפר הירוק בשתי כיתות י"ב "שמיניסטים" עם צוות של 15 מורים ומדריכים. אליהם הצטרפו כ־100 ילדי עולים שהגיעו ממרוקו בגילאים 14–15 שהגיעו עם "עלית הנוער" מרביתם ללא הורים. בשנת 1958 עלה רעיון להקים במקום תחנת ניסיונות לחקלאות הררית. בשנת 1959 החליט מנהל הכפר הירוק להפוך את נווה אילן למשק עצמאי מודרך, וכך נשארו במקום כ-25 מחברי קבוצת הנוער עולי מרוקו ועוד 15 מבוגרי הכפר הירוק. על מהלך זה של מסירת יישוב למתיישבים כה צעירים התנהל ויכוח בעיתונות. בראשית 1961 עזבו הצעירים את המקום והקיבוץ פורק. אף על פי שהיישוב ננטש, היו רשומים ביישוב כ-20 תושבים ובבחירות לכנסת החמישית הוצב קלפי עבור נוה אילן בקריית יערים הסמוכה.
פיתוח המשק

בתום מלחמת העצמאות, עם שוך הקרבות, על אף התנאים הקשים התפנו החברים במרץ רב לשיקום המקום ואף לפתח את ענפי המשק שהוזנחו: רפת עם שישים חולבות, לול עם תשעת אלפים מטילות ובית אימון גדול, גן ירק, נגריה תעשייתית, פלחה ומספוא על שטח של 3000 דונם בשפלה. ומכון לגידול פטריות תרבותיות מזן שמפיניון, שהיה גאוות הקיבוץ בפתוח תעשייתי ייחודי. להקמת מכון הפטריות נשלח חבר הקיבוץ אהרון עציוני לצרפת על מנת ללמוד את נושא הגידול והקמת המכון. המכון היה בנוי ממבנה בטון אטום לאור שמשחו על קירותיו אספלט שחור כדי ליצור את האפלולית והלחות הנדרשים לגידול. סוד גידול השמפיניון הוא בערבוב זבל סוסים ואדמה בתנאי טמפרטורה, לחות ואיטום מבוקרים למניעת כניסת חיידקים. אחת לשלושה חודשים שווקו הפטריות למסעדות היוקרה בשפלה. החברים קראו למכון "המערה". קהילת לונג איילנד תרמה לקיבוץ כדי לסייע לו, מערבל בטון משוכלל ובית אימון משוכלל לגידול אפרוחים עבור הלול המתפתח. תרומה מיוחדת שתרמה הקהילה ניו יורקית היה בולדוזר (טרקטור זחלי) אשר שיפר בצורה נכרת את קצב סיכול הסלעים להכשרת הקרקעות. הכלי הייחודי ואולי היחידי באזור ירושלים הופעל על ידי פריץ, באותה תקופה סייע הבולדוזר בפינוי שלג ברחובות ירושלים ואף עמד לרשות קבלנים אשר רצו להכשיר שטחים סביב העיר לבנית בניינים. מהרווחים מהפעלת הבולדוזר נרכשה משאית הפארגו הראשונה של הקיבוץ.
במפקד האוכלוסין שנערך ב-1 במאי 1950 מנה הקיבוץ כ־110 חברים, כולל קבוצת 25 חברי גרעין אקסודוס, (הקבוצה מצפון אפריקה דוברי הצרפתית) שהתקבלו לחברות בקיבוץ ובני נוער שהיו בהכשרה. הקיבוץ היה בתנופת פיתוח, הקמת בתי הקבע, הרפת, הלול ואף שימש דוגמה להצלחה קיבוצית פורצת דרך ומוקד עליה לרגל של קבוצות ולביקור משלחות מצרפת.
לאור הצפיפות בראש הגבעה החלו להכשיר את הקרקע במורדות שלה לבנית מבני מגורים לחברים, בית ילדים וחדר אוכל שנתרם על ידי ממשלת שוודיה, נרקמו תוכניות להפוך את המקום לאתר קיט ואפילו גויסו כספים ממשקיעים בצרפת לבניית בית הבראה מודרני לנופשים מקומיים וליהודים מחוץ לארץ. עבודות הבניה כולן בוצעו על ידי חברי הקיבוץ. כעבור מספר חודשים קיבל הקיבוץ תקציב לבניית בנייני מגורים. ענף הבניה הפך דומיננטי והיו נחוצים הרבה ידיים עובדות וגם כמות רבה של חומרי גלם כגון חצץ מסוגים שונים, כדי לחסוך בכסף הציע אחד החברים לפרק מכונת גריסה ישנה (כנראה מימי הטורקים) שהייתה במחצבה הסמוכה. שיפוץ המכונה נמשך מספר ימים ולאחר ניסיונות רבים ניתן היה להפעיל את המכונה ואז החלה תנופת הבניה. בתחילה נבנתה בריכת מים סגורה, ובהמשך בתי מגורים, רפת, חדר גנרטור ועוד.
פיתוח המשק > הילדים בקיבוץ

עם עלית הגרעין הראשון לקיבוץ לא הובאו ילדים למקום. רק למשפחת ברנסון מוריס ואנט היה בן שנולד בפריס. מאחר שלא היו תנאים לטיפול בילדים בנווה אילן הוחלט להשאיר את היולדות, התינוקות והילדים בחדרה למשך מספר חודשים. משפחת ברנסון התגוררה במשך כארבעה חודשים בקיבוץ קריית-ענבים עם בנם שמוליק בן השלוש.
חנה פרידמן סיפרה שהחליטה לעסוק בטיפול ילדים עוד בעת שהייתה נערה בכפר רופין ולשם כך הוכשרה בבית החולים בעפולה במשך כשנה. מששבה לנווה אילן החלו להקים את בית הילדים לתינוקות שהחלו להיוולד. כשגזרת ירושלים הייתה נתונה להפגזות בלתי פוסקות הועברו היולדות והתינוקות לחדרה, ולאחר מספר חודשים עם שוך ההפגזות הוחזרו לשואבה. בהפוגה הראשונה לכשניבנו המבנים הראשונים הוקצה מבנה לבית הילדים.
ילדי קיבוץ נווה אילן בשנת 1950
ילדי קיבוץ נווה אילן בשנת 1950, שמוליק ברנסון הילד המבוגר שבחבורה
ילדי קיבוץ נווה אילן בשנת 1950
ילדי קיבוץ נווה אילן בשנת 1950 למרגלות הקבוץ
מדוע ננטש הקיבוץ

נותרו סימני שאלה באשר לסיבות נטישתו של הקיבוץ. מה היה חלקם של המוסדות המיישבים בפירוקו? מדוע נעלם הקיבוץ מעל דפי ההיסטוריה הציונית?
הסיבה החשובה מכולם לנטישה הייתה, עומס יתר שהיה על מיעוט החברים בקיבוץ, מבלי שהמוסדות המיישבים ובתנועה הקיבוצית, נתנו מענה בתגבור כוח אדם ולחלופין לא הייתה מספיק גמישות במתן אפשרות לגייס עובדי חוץ בשכר.
בכניסה לאתר הקיבוץ ההיסטורי, קיים שילוט המציין כי הקיבוץ ננטש בשל מחלוקות חברתיות קשות בין חבריו.
העדר מנהיגות סמכותית.
ניהול כלכלי כושל.
חברי הקיבוץ לא בשלו לחיים משותפים.
עמידת התנועה הקיבוצית על עקרונותיה, בנושאים, של אי לינה משפחתית וללא עבודת חוץ של שכירים. עמדו בניגוד לעמדתם של חברי הקיבוץ ה"עולים מצרפת" שלא הסכימו לעקרונות אלה וכתוצאה מכך חברי הקיבוץ נטשו כיחידים ומאוחר יותר בקבוצות.
החוקרת דליה שחף, כתבה במאמר במסגרת עבודת הדוקטורט שלה על בתי הארחה בקיבוצים כי "הקבוצה לא רק שהייתה יוצאת דופן, אלא שהקדימה את זמנה במובנים רבים". משפט זה ממצא אולי יותר מכל את הסיבות לנטישה כה דרמטית.
נפתלי רז, איש החברה להגנת הטבע סניף ירושלים וחבר המועצה לשימור אתרים כתב אודות העלמות הקיבוץ מדפי ההיסטוריה, "נראה שכותבי הכרוניקה של ההתיישבות הציונית לא ידעו לאן להוביל את חרפת נטישת הקיבוץ ועל כן העדיפו פשוט להתעלם ממנה ולהעלימה מההיסטוריה".
מדוע ננטש הקיבוץ > אחרית דבר

מיקומו האסטרטגי בתקופה שלפני קום המדינה ועד תום מלחמת העצמאות שירת תפקיד מרכזי בהבטחת קיומה של ירושלים ולכן מוסדות השלטון טיפחו אותו, בהוראת דוד בן-גוריון. עם סיום מלחמת העצמאות, הקיבוץ-משלט סיים את תפקידו ונזנח. במהלך השנים נשכח, תעלות הקשר התמלאות עפר, שיחים וצמחים קוצניים כיסו את עמדות הירי ושבילי הגישה לבתי הקיבוץ.
בשנת 1998 הכריזה ממשלת ישראל על קיבוץ-משלט נווה אילן ההיסטורי כאתר לשימור, פרי מאמצם של וותיקי נווה אילן בראשם בובי לוינסון ויעקב ארד, בסיוע נפתלי רז מהחברה להגנת הטבע, הקרן הקיימת, מרכז ההסברה ועוד. הוכנה תוכנית אדריכלית לשימורו ולשיקומו של האתר על ידי שלום גירדי, אלא שהתהליך נתקע. במקום ניכרת הזנחה, ממשלות ישראל אינן מקצות תקציבים מעבר לתקציב שהתקבל בשנה הראשונה.
מושב נווה אילן

מושב נווה אילן הוא מושב שיתופי ליד אבו גוש וירושלים, השייך למועצה אזורית מטה יהודה. מושב נווה אילן נבנה על תשתיות של הקיבוץ משלט נווה אילן. בתי המושב חובקים את מרכז הקיבוץ משלט ובית האפנדי משלושה כיוונים, ממערב, דרום ומזרח.
בסוף שנות השישים הוקם בארצות הברית גרעין "המגשימים", ביוזמת תנועת יהודה הצעיר, במטרה להקים מושב שיתופי לא חקלאי של אקדמאים שישתף עולים מארצות הברית וילידי ישראל. המושב יועד להכיל כ-100 משפחות וחלק מתושביו יעבדו במקום, בין השאר בבית ספר לבעלי מוגבלות שכלית התפתחותית שיוקם במקום, ואחרים יעבדו מחוץ למושב. חברי הגרעין הראשונים מארצות הברית הגיעו לישראל בשנת 1970. אבן הפינה למושב הונחה ב-27 בספטמבר 1971. לאחר שהקבוצה התבססה במקומה החדש, החלו להצטרף משפחות ישראליות וכן עולים חדשים ממדינות אחרות, כמו אנגליה, דרום אפריקה וניו זילנד.
מושב נווה אילן > אתרים בנווה אילן ובסביבה

בצמוד למושב נמצא מלון נווה אילן וכן מועדון ספורט ובריכת שחייה (שהיו שייכים למושב, ונמכרו).
יער נווה אילן
יד השמונה
פונדק אלביס, ליד מחלף נווה אילן ובו פסלים ופוסטרים של אלביס פרסלי.
קריית התקשורת נווה אילן, מקום משכנה של חברת החדשות המשדרת בערוץ קשת 12 וחברות תקשורת נוספות, כמו גם מקום משכנו של בית "האח הגדול".
ראו גם

מלחמת העצמאות
אקסודוס (אוניית מעפילים)
נווה אילן
קריית התקשורת נווה אילן
לקריאה נוספת

ספי בן יוסף (עורך) מדריך ישראל החדש (כרך 11 הרי יהודה עמ' 177–178) בהוצאת ידיעות אחרונות, כתר ומשרד הביטחון ההוצאה לאור, ישראל 2001.
חיים גבתי, מאה שנות התיישבות (כרך א' עמ' 335) בהוצאת הקיבוץ המאוחד ת"א תשמ"א 1981
עמנואל הראובני, לקסיקון ארץ ישראל (עמ' 664–665) בהוצאת ידיעות אחרונות ספרי חמד, ישראל 1999
יוסף וייץ, יומני ואגורתי לבנים (כרך ג' עמ' 107–111,122) הוצאת מסדה, ר"ג תשל"ג
זאב וילנאי, אריאל, אנציקלופדיה לידיעת הארץ (כרך נ,ע עמ' 5068–5069) בהוצאת עם עובד ת"א 1979
נפתלי רז, נווה אילן ההיסטורית, בהוצאת נבאט מבשרת ציון, מהדורה תשיעית 2020
מרדכי פלד, אורות נווה אילן - אנטומיה של הצלחת הכישלון, בהוצאת ירון גולן
יעקב ארד, אסופת זכרונות, קריית טבעון 2020
אליעזר לב ציון, חורבן ותקומה, בהוצאת ירון גולן 2017
יצחק לוי (לויצה), תשעה קבין, (עמ' 131, 134, 137-136, 140, 159, 163, 172), הוצאת "מערכות", ישראל, 1986
משטרת בית ג'וברין

| --- | --- |

משטרת בית גוברין בצילום ממערב למזרח. |  הבלוק החסר בחזית מצודת המשטרה הבריטית פוצץ במהלך מלחמת העצמאות
 מידע כללי
 סוג:  תחנת משטרה, אתר מורשת 
 מיקום:  בית גוברין 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  6 במאי 1940 – 1 במרץ 1941 (300 ימים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1941 
 חברת בנייה:  הארי פ. קיי
 חומרי בנייה:  בטון, בלוקים, ברזל,
 אדריכל:  מחלקת עבודות ציבוריות
 סגנון אדריכלי:  מנדטורי
 מידות
 קומות:  2
 
 קואורדינטות:  31°36′20″N 34°53′09″E﻿ / ﻿31.60554°N 34.88572°E﻿ / 31.60554; 34.88572
  (למפת השפלה מוגדלת) משטרת בית ג'וברין(למפת השפלה רגילה) משטרת בית ג'וברין(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום משטרת בית ג'וברין(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום משטרת בית ג'וברין
 
משטרת בית גוברין - לוח זיכרון לכיבוש המשטרה
משטרת בית גוברין - המגדל הדרום מערבי.
 חורי הכדורים ניכרים בקירות המגדל. 
הקירות מגינים על מכל מים מבטון (עליו חרוטים "גרפיטי" מ-1948).
משטרת בית גוברין - האורוות.
בקיר ניתן לראות טבעות ברזל לקשירת הסוסים.
משטרת בית ג'וברין הוא מבנה משטרה הנמצא ממערב לקיבוץ בית גוברין. המבנה הוקם ב-1942 על ידי הבריטים במתכונת מצודות טגארט כחלק מההערכות הביטחונית שלהם בתקופת המנדט. המקום שוחרר על ידי כוחות צה"ל במסגרת מבצע יואב. לאחר מלחמת העצמאות שימש תקופה ארוכה כבסיס צבאי עד נטישתו. מוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
ההיסטוריה של האתר

משטרת בית ג'וברין הייתה אחת מ-62 מצודות טגארט שהקימו הבריטים בשנים 1940-1943 על מנת לשפר את ביטחון האזרחים שחיו בארץ בעקבות מאורעות 1936-1939. האדמה עליה הוקמה התחנה הושכרה לבריטים על ידי עבדאללה אל-עזי שהיה בעל אדמות רבות באזור וזאת בתמורה לחיבור ביתו למים זורמים וחשמל. משטרת בית גוברין הייתה בין הראשונות שהקימו הבריטים מדגם משטרה זה. חוזה הקמתה נמסר לקבלן הארי פ. קיי אשר בנה את המצודה בבית ג'ברין ועוד תחנות נוספות כמו משטרת עיראק סווידאן ומשטרת הג'יפתליק. המשטרה הוקמה על גבעה ומטרתה הייתה לשמור על הדרך שעולה ממישור החוף הדרומי לחברון והרי יהודה (כביש 35). התחנה אכלסה כ-70 שוטרים (בריטים וערבים) וכן סוסים עבור הכוחות הרכובים.
בסיום המנדט מסרו הבריטים את המשטרה לכוחות הערבים ועם פריצת מלחמת העצמאות השתלט הצבא המצרי על המקום, דבר שאיפשר לו לשלוט על התנועה באזור. ב-25 באוקטובר 1948 ניסתה פלוגה מגדוד 52 של חטיבת גבעתי, בפיקודו של שלמה להט, לכבוש את המשטרה ואף הצליחה לפרוץ למשטרה ולהשתלט על חלק מהמבנה אולם עקב מספר נפגעים גבוה ניתנה פקודת נסיגה. רק ב-27 באוקטובר 1948 הצליח גדוד 89 של חטיבה 8 לכבוש את המשטרה והכפר הערבי השכן בית ג'יברין. מהלך זה השלים את מבצע יואב (שנערך בין 15 ל-22 באוקטובר 1948) ואיפשר להדק את הסגר על כיס פלוג'ה. מיד לאחר כיבוש התחנה נאלצו הלוחמים להדוף מתקפה ירדנית שהגיעה מאזור חברון.
לאחר מלחמת העצמאות הוקם במקום בסיס של משטרת ישראל. ב-1958 הפך המקום למחנה צבאי כשבחלק מהזמן שימש כבסיס מג"ב. כיום המבנה משמש את מג"ב דרום במסגרת פעילות מוגברת של משמר הגבול באזורי התפר.
מבנה האתר

האתר נבנה בצורת הסיפרה 8 בכיוון מזרח מערב.
במהלך כיבוש המקום פוצץ הצד המערבי של התחנה (שהיה גם שער הכניסה). לאחר המלחמה פונו ההריסות והחלק החסר לא נבנה שוב (למעט תיקון החלקים שנפגעו בבניינים הקרובים).
מדרום ומצפון נבנו 2 מבנים מסיביים מוארכים באורך של כ-80 מטר כשבחלק מהבניין נבנו 2 קומות ובחלק קומה אחת. לאורך כל קומה נבנה מסדרון ממנו ניתן היה להיכנס לחדרים. החלונות בקומה התחתונה היו קטנים וממוגנים בעוד שבקומה השנייה נפתחו חלונות גדולים.
המבנים יצרו 2 רחבות כשהמזרחית (הקטנה) שימשה את אזור התחזוקה והמערבית (הגדולה) הייתה העיקרית ובה התקיימות המסדרים.
בפינות הדרום מערבית והצפון מזרחית נבנו מגדלי שמירה שהכילו מכלים לאגירת למים.
תחת המגדלים קיימים מרתפים, כאשר במרתף תחת המגדל הגבוה פעלה משאבת מים שהזרימה מים לצורכי התחנה ולמאגרי המים במגדלים. במרתף תחת המגדל המשני, פעלה משרפת השמדת מסמכים אשר נותצה בשנים האחרונות בידי אלמונים - כנראה גנבי ברזל.
במבני השירות בחצר הפנימית ישנן שתי עמדות מוסך פתוחות כאשר במקור היו שלוש עמדות (לעומת תחנות משטרה דומות שהכילו רק שתיים).
בחלק הדרומי נבנו אורוות לשירות סוסי התחנה. בקירות האורווה ניתן עדיין לראות טבעות שקועות קיר לקשירת הסוסים.
מסביב לתחנה מספר מבנים ששימושם לא ברור. חלקם מתקופת הקמת התחנה וחלקם משנים מאוחרות יותר.
על קירות המשטרה ניתן לראות את פגיעות הכדורים שנורו במהלך ההשתלטות על המבנה.
בחלק מהחדרים ניתן לראות סממני בנייה בריטים כמו אח עצים בבלוק הצפוני של המצודה. קיימים שני מתקני אח כאשר אחד נמצא בחדר ששימש כחדר פנאי ובילוי עבור השוטרים ואילו השני במקביל לו בחדר הסמוך ששימש כקנטינה (קיוסק) לצורכי השוטרים.
תוכניות לעתיד

על אף שהאתר נזנח, הוא עדיין שייך לרשויות צה"ל ולא ברור המעמד של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל במקום (זו כנראה הסיבה שאין באתר שלט מטעם המועצה שמתאר את האתר). חלק מגגות המבנים מכוסה באסבסט דבר שיצטרך להילקח בחשבון אם יוחלט על שיפוץ המקום.
ראו גם

וילת בית ג'וברין
לקריאה נוספת

גד קרויזר, הטיגארטים: הקמת מצודות המשטרה הבריטית בארץ ישראל 1938 – 1943, המועצה לשימור אתרים, ספריית יהודה דקל, 2011
שלומי שטרית, אורי קוסובסקי, מבני משטרה היסטוריים בארץ ישראל, הוצאת משטרת ישראל, 2014
הערות שוליים

↑  היה זה חלק ממהלך נרחב יותר של החטיבה שכלל תפיסת השטח בין בית גוברין להר טוב
תחנת המשטרה בית גוברין - האגף הצפוני ושטח הבלוק החסר
תקרית אורורה

המיקום במדינת טקסס שבו התרחשה לכאורה התקרית
תקרית אורורה מתייחסת לאירוע נודע של מפגש מהסוג השלישי שהתרחש לכאורה ב-17 באפריל 1897 אשר במהלכו, כך נטען, התרסקה ספינת אוויר ליד העיירה אורורה שבטקסס, ארצות הברית. על פי הטענה, חולצה מן הספינה שהתרסקה גופת חוצן. הדיווח על התקרית פורסם לראשונה בעיתון דאלס מורנינג ניוז ב-19 באפריל 1897 אשר בו הוזמן הציבור הכללי להגיע לטקס הקבורה ביום למחרת, שנערך לפי כללי הטקס הנוצרי בבית הקברות המקומי של העיירה.
התקרית זכתה לפרסום רב בעיקר בשל קווי הדמיון בינה לבין תקרית רוזוול, שאירעה 50 שנה מאוחר יותר, באותו אזור גאוגרפי בארצות הברית.
הדיווח הראשוני

משכימי הקום של אורורה נדהמו לראות בסביבות 6 בבוקר, הופעה פתאומית של ספינת אוויר אשר טסה מעל המדינה. הספינה טסה לכיוון צפון וקרוב יותר לאדמה מאי פעם. ככל הנראה, חלק מהמכשור לא פעל כשורה, מאחר שהמהירות של הספינה ירדה בהדרגה בעודה מתכווננת לנחיתה. הספינה עברה מעל לכיכר העיר וכאשר הגיעה לחלק הצפוני של העיר, התנגשה במגדל טחנת הרוח של השופט פרוקטור, והתרסקה לחלקים קטנים בהתפוצצות מרשימה. נפולת מחלקי הספינה התפזרה לאורך נחלתו של השופט, הורסת את טחנת הרוח, מכל המים וגינת הפרחים של השופט. הטייס של הספינה, כנראה היה היחיד בכלי, ולמרות שגופו ניזוק קשות כתוצאה מההתרסקות, ניתן להסיק משאריותיו שהוא אינו תושב של כדור הארץ. מר טי. ג'יי. ווימס (T. J. Weems), קצין של השירות המטאורולוגי של ארצות הברית, ואוטוריטה באסטרונומיה, הביע את דעתו שמוצאו של הטייס הוא ממאדים. מסמכים שנמצאו על גופת הטייס, כנראה תיעוד של מסעותיו, כתובים בסימנים לא ידועים של הירוגליפים שאינם ניתנים לפיצוח. הספינה עצמה נהרסה באופן שלא מאפשר להגיע למסקה לגבי מקור הכוח או המבנה שלה. הספינה נבנתה מסוג לא מוכר של מתכת שהזכירה מעין שילוב של אלומיניום וכסף, ושקלה לוודאי כמה טונות. העיירה מלאה באנשים שהגיעו לראות את אתר ההתרסקות ולקחת דגימות מהמתכת המוזרה שנותרה מהנפולת בשטח. לווייתו של הטייס תהיה בצהרי היום מחר.
בתקופה המדוברת, בין השנים 1896–1897, היו מקרים רבים של דיווחים על ספינות אוויר מוזרות בצורת סיגר ברחבי ארצות הברית. אחד מהדיווחים הללו היה של תושב מקומי, וכתב בעיתון דאלס מורנינג ניוז, אס. אי. היידון. לכאורה, הספינה פגעה בטחנת רוח שהייתה על אדמתו של השופט ג'יי. אס. פרוקטור, יומיים לפני הפרסום של הכתבה, בסביבות שש בבוקר. הטייס, שדווח כי אינו מהעולם הזה או בן-מאדים (לפי דיווח של קצין צבא מבסיס סמוך), לא שרד את ההתרסקות ונקבר לפי כללי הטקס הנוצרי בבית הקברות הסמוך. (בבית הקברות יש שלט אשר מציין סיפור זה).
לפי הדיווחים על המקרה, חלק מהשברים מאתר ההתרסקות נזרקו לבאר סמוכה לטחנת הרוח, וחלק נטמנו יחד עם הטייס בקבר. עובדה זו הגבירה את המסתורין סביב הסיפור כאשר אדמתו של השופט נרכשה על ידי בראוולי אוטס ב-1945. אוטס ניקה את הנשורת מהבאר על-מנת להשמישה כמקור מים. אולם זמן קצר לאחר מכן, החל אוטס לפתח תסמינים של דלקת מפרקים, אשר לטענתו, נבעו מהמים המזוהמים שהיו בבאר. כתוצאה ממקרה זה, חתם אוטס את הבאר. על האבן אשר חוסמת את הבאר כתוב שהבאר נחסמה ב-1957.
טענות למרמה

הטענה העיקרית למרמה מבוססת על מחקר היסטורי שבוצע על ידי ראש העיר לשעבר של אורורה ברברה ברמר. המחקר שלה מוכיח שחודשים ספורים לפני התקרית, אורורה סבלה מרצף של אירועים קשים:
יבול הכותנה, המקור העיקרי של ההכנסה באותם ימים, נפגע אנושות על ידי מתקפת חיפושיות שכילו חלקים גדולים מהיבול
שרפה שהתרחשה במערב העיר כילתה כמה בתים, ואף נספו בה מספר בני אדם
זמן קצר לאחר השרפה, מגפת קדחת פגעה בעיר, כמעט והשמידה את התושבים שנותרו וגרמה לכך שהעיר הושמה בהסגר
מסילת רכבת חדשה מוקמה במרחק של 27 מייל מאורורה, דבר שיצר פגיעה בתיירות לעיר ובהכנסותיה
בעיקרון, אורורה (שלפי השערות מנתה כ-3,000 תושבים באותה תקופה) הייתה בסכנת נטישה. מחקרה של ברמר מוכיח שהעיתונאי היידון, היה ידוע בעיר כבדחן, ומסקנותיה היו שמאמרו של היידון היה ניסיון נואש להשאיר את אורורה בחיים, וליצור עניין ציבורי סביבה.
העובדה שהיידון מעולם לא כתב כתבת המשך לסיפור, למשל כדי לתאר את קבורת החייזר, מהווה לדעת רבים חיזוק נוסף לתאוריה זו שהכתבה אך נועדה ליצור התעניינות סביב העיירה, ולא מבוססת על מקרה אמיתי.
כמו כן, בכתבה במגזין טיים, מ-1979, תושבת מקומית אטה פאגו, טענה שהסיפור כולו הומצא על ידי היידון באומרה כי היידון "כתב את זה כבדיחה וכדי לעורר התעניינות באורורה. הרכבת עקפה אותנו, והעיירה החלה למות." פאגו אף טענה שהשופט פרוקטור מעולם לא הפעיל טחנת רוח על אדמתו, טענה זו הופרכה בפרק שהוקדש לנושא בסדרה אמריקאית בשם "ציידי העב"מים".
ניסיונות חקירה ידועים

נעשו לפחות שלושה ניסיונות לחקור את פשר הדיווח ואמיתותו בתקשורת האמריקאית. כל הניסיונות היו חלק מתוכניות המוקדשות לנושא עב"מים.
ניסיונות חקירה ידועים > KDFW

ב-1998, תחנת טלוויזיה מקומית בדאלס טקסס, שידרה דיווח אודות המקרה. הכתב ריצ'רד ריי ראיין את הכתב ג'ים מארס, ומקומיים אחרים מאורורה אשר טענו כי אכן הייתה התרסקות באורורה. דיווחו של ריי לא הצליח להמציא ראיות חד משמעיות לחוצנים או לטכנולוגיה חוצנית. דיווחו של ריי הדגיש שהוועדה להיסטוריה העמידה מודעה בכניסה לבית הקברות אשר מגדירה את האירוע כ"אגדה"