stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רונית ורדי
הערות שוליים

↑  שירות גלובס, ‏התוכנית "הכסף מדבר" עם רונית ורדי עוברת לפריים-טיים, באתר גלובס, 29 ביוני 2006
↑  ענת באלינט, אילון וחיימוביץ - מהערב בחדשות ערוץ 10, באתר הארץ, 29 בינואר 2003
↑  מאת סטלה קורין-ליבר, ‏המורה לכלכלה של נתניהו באונ' MIT: "לא חשבתי שהבחור יהיה ראש ממשלה", באתר גלובס, 8 ביוני 1997
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299027605171  VIAF: 297259040   WorldCat (עם VIAF): 297259040
קונקורד

ערך זה עוסק במטוס נוסעים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
קונקורד היה מטוס נוסעים על-קולי שפותח בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי בריטניה וצרפת, והופעל בשנים 1976–2003 בחברות התעופה בריטיש איירווייז הבריטית ואייר פראנס הצרפתית, בעיקר בקווי טיסה מלונדון ומפריז לניו יורק ולוושינגטון. משנת 1969 עד שנת 1979 יוצרו בסך הכל 20 מטוסים, מהם 14 הופעלו בשירות מסחרי.
הקונקורד הוא אחד משני מטוסי הנוסעים העל קוליים היחידים שנבנו מעולם, לצד הטופולב Tu-144 הרוסי.
היסטוריה > פיתוח המטוס

ראשיתו של פרויקט הקונקורד היא ביוזמה משותפת של בריטניה וצרפת, בשנות ה-50 המאוחרות, לבנות מטוס נוסעים על קולי לטיסות מסחריות. חברת British Aircraft Corporation (‏BAC (אנ'), כיום BAE Systems (אנ')) הבריטית וחברת סוד אוויאסיון הצרפתית, פיתחו שתיהן אבות טיפוס שונים בנפרד. אב הטיפוס של חברת BAC היה מטוס לטווח ארוך אשר יכול להכיל כמאה נוסעים, והגרסה הצרפתית הייתה גרסה לטווח בינוני.
אבות הטיפוס הושלמו כבר בראשית שנות ה-60, אך עלותם הייתה גבוהה וחייבה מימון ממשלתי. ממשלת בריטניה התנתה את הסיוע בצירופן של מדינות נוספות כמממנות. חברת BAC פנתה למספר מדינות, אך רק צרפת הביעה התעניינות ממשית. הסכם בין בריטניה לצרפת לפיתוח מטוס BAC (הקונקורד) נחתם ב-28 בנובמבר 1962. טרם ההסכם נקבעו קנסות כבדים למדינה המפרה אותו, במטרה להבטיח המשך הפיתוח.
הקונקורד טס במהירות כפולה ממהירות הקול ובגובה 60,000 רגל, תוך שהוא מקצר את זמן הטיסה לכמחצית מזה של מטוס נוסעים רגיל המשייט במהירות אופיינית של כ-0.8 מאך. טיסת המבחן הראשונה שלו נערכה בטולוז (צרפת), ב-2 במרץ 1969. טיסות מסחריות סדירות הופעלו על ידי בריטיש איירוויז ואייר פראנס החל מה-21 בינואר 1976 ועד ל-24 באוקטובר 2003.
למרות ההישג הטכני החשוב, הקונקורד נחל לימים כישלון כמיזם מסחרי. מלאכת תכנונו הייתה מסובכת מכיוון שמנועי הקונקורד תוכננו להספק כוח עצום ועיצוב אווירודינמי שאילץ תכנון תא נוסעים צר במיוחד (ארבעה מושבים לרוחב וביניהם מעבר אחד). בשל כך, תפוסת הקונקורד הייתה כמאה נוסעים בלבד, ללא מחלקת עסקים או מחלקה ראשונה, אם כי המושבים היו מרווחים יחסית ונוחים. "טיסת הפרישה", טיסת הנוסעים האחרונה של המטוס, נערכה ב-26 בנובמבר 2003.
הקונקורד היה מטוס הנוסעים העל קולי השני בעולם, לאחר הטופולב Tu-144 הרוסי, שהמריא לראשונה חודשיים לפניו. המטוס הסובייטי הטיס מטען לפני הקונקורד, אך החל להטיס נוסעים רק כשנה אחריו.
היסטוריה > הפעלת המטוס

טיסות הקונקורד החלו ב-1976 בקווים לונדון-בחריין ופריז-ריו דה ז'ניירו. מגבלות אמריקאיות על טיסות על-קוליות מנעו פתיחת קווים לארצות הברית, אך ב-1977 הוכרעו ההתנגדויות ונפתחו קווי טיסות מפריז ולונדון לנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי שבניו יורק ולוושינגטון די. סי.
ב-16 באוגוסט 1995 קבע מטוס הקונקורד F-BTSD את שיא המהירות העולמי בהקפת העולם מזרחה, ללא תדלוק באוויר: מהירותו הממוצעת הייתה 1,305.93 קילומטר לשעה. הקונקורד הגיע לגובה של 60,000 רגל (כ-18 קילומטר), ויכול היה לשאת עד 110 נוסעים לטווח של 6,200 קילומטר במהירות מרבית של 2.04 מאך (לשם השוואה, מטוס נוסעים סילוני רגיל טס בגובה 35,000 עד 40,000 רגל ובמהירות של כ-800 קילומטר לשעה (0.67 מאך)). כך יכול היה המטוס לטוס מלונדון לניו-יורק, למשל, בשלוש שעות וחצי בלבד (לעומת 7–8 שעות במטוס נוסעים רגיל).
העלות הגבוהה של תחזוקת והפעלת המטוס, והרעש הרב שיצרו מנועיו, הרתיעו את חברות התעופה מלרכוש את הקונקורד. הטיסות לא היו מעולם רווחיות, אך נחשבו למקור יוקרה עבור בריטיש איירווייז ואייר פראנס, שהיו החברות היחידות שהפעילו אותו. במטוס טסו בעיקר אנשי עסקים, מאחר שמהירותו קיצרה את זמן הטיסה בצורה ניכרת. מחירו של כרטיס טיסה טראנס אטלנטי בקונקורד היה כ-10,000 דולר.
ב-25 ביולי 2000 התרסקה טיסת אייר פראנס 4590 בגונס, צרפת, מעט לאחר המראתה. כל נוסעי המטוס וארבעה אנשים על הקרקע נהרגו. סיבת ההתרסקות הייתה תקר שנגרם בצמיג המטוס מפיסת מתכת שנפלה ממטוס אחר על המסלול, וניקבה את צמיג הקונקורד ומכלי הדלק שלו. התאונה הזו הובילה לקרקוע המטוסים למשך זמן רב. לאחר תיקונים, חזרו המטוסים לפעול ב-2001, עד להפסקת הטיסות הסדירות של מטוסי הקונקורד ב-2003, בשל כישלונם המסחרי.
מבנה

הקונקורד נבנה בתצורת כנף דלתא (Delta Wing), כלומר כנפיים צרות וארוכות בצורת משולש, על מנת להשיג אווירודינמיות גבוהה ככל האפשר, ארבעה מנועי סילון בעלי מבער אחורי (מדגם זהה לאלו שבמפציץ אוורו וולקן), חרטום בזווית משתנה ומערכת טוס-על-חוט (Fly-by-wire) אנלוגית, הראשונה שהותקנה במטוס נוסעים.
באזור המנועים הייתה לקונקורד מערכת Variable Air Intakes (כונסי אוויר משתנים): מכיוון שבטיסה במהירויות על קוליות יש צורך בכוח מנוע רב, נדרשו כונסי אוויר (פתחי כניסת אוויר) גדולים במיוחד; המערכת כוונה לפי מספר מצבים קבועים שניצלו את כיווני זרימת האוויר ואופן פעולת המנוע במצבים האלו, כדי לחסוך דלק וכוח. היא הגנה על המנוע מפני זרמי אוויר חדים שנוצרים משינוי מהירויות קיצוניים. מערכת נוספת הייתה מערכת ה-Fly By Wire הראשונה בעולם, שהוצגה בקונקורד - היא איפשרה שליטה קלה על המטוס ללא מאמץ. לקונקורד היה חרטום מוארך ייחודי, שנועד לשפר את האווירודינמיקה: החרטום המוארך והחד יצר מעין "חור" באוויר, שלתוכו "הוכנס" שאר המטוס בהדרגה. אולם, חרטום במבנה זה פגע בראות של הטייסים בעת ההמראה והנחיתה, ולפיכך פותחה מערכת שהורידה את החרטום בנחיתה ובנסיעה על המסלול, והרימה אותו בחזרה לאחר ההמראה.
גוף הקונקורד הורכב ברובו מחלקים שלמים, כדי למנוע שקעים בין הרכיבים ולשפר את האווירודינמיות. גוף המטוס הורכב ברובו מאלומיניום קל כדי לחסוך משקל, מה שהיווה בעיה, כי האזורים הקרובים למנוע התחממו מאוד ויכלו לגרום להתכת הגוף.
את מערכת ה-Pitch, שמאפשרת טיסה בקצב אחיד (גובה לא משתנה) על ידי איזון של משקלים בקצה הכנף במהירויות שונות, החליפה מערכת מיוחדת שהעבירה חלק מהדלק מסביב לכנף, על מנת לשנות את מרכז הכובד ולגרום לאותה תגובה כמו במערכת Pitch הסטנדרטית.
במהלך הבנייה של הקונקורד היו בעיות רבות: במרכזי הכבידה במטוס, במנועים, בבלמים (הקונקורד המריא ונחת במהירויות גבוהות ולפיכך נדרשה התקנה של מערכת בלמים מיוחדת - הקונקורד היה המטוס הראשון ששולבה בו מערכת ABS שמונעת נעילת גלגלים בבלימה ומאפשרת שליטה במטוס בעת בלימה על המסלול. מערכת זו מקצרת את מרחק הבלימה במשטחים חלקים), בעיות במבנה (עקב המהירות הגבוהה היו מצבים בהם הגוף התעקם), לחץ אוויר בקבינה, ומגבלת ראות בשל החרטום הארוך (שנפתרה בעזרת החרטום המתכוונן).
הקונקורד טס בגובה כפול מזה שבו טס מטוס רגיל, וניתן היה לראות ממנו את קימור כדור הארץ. בנוסף, הקונקורד רעד בגבהים אלו לעיתים נדירות. מהירותו של הקונקורד איפשרה לו לטוס מלונדון לניו-יורק בשלוש שעות וחצי בלבד, ובכך גבר על מהירות סיבוב כדור הארץ.
במטוס הקונקורד הותקנו בדרך כלל כ-100 מושבים בלבד, 4 בשורה עם מעבר באמצע. אף על פי שהיה מטוס פאר, הוא היה צפוף: גובה התקרה במעבר המרכזי היה כ-1.8 מטר, ולא היה מקום למטען יד או אמצעי בידור כלשהם. חסרונות אלו היו בעיני חלק מהנוסעים משמעותיים יותר מיתרונו העיקרי של המטוס - זמן הטיסה הקצר.
התרסקות טיסה 4590 של אייר פראנס

ב-25 ביולי 2000, טיסה 4590 של אייר פראנס, F-BTSC, התרסקה בגאנס, צרפת. ההתרסקות ארעה זמן קצר לאחר ההמראה מנמל התעופה שארל דה גול בפריז בדרכה לנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי בניו יורק. בהתרסקות נהרגו כל 100 הנוסעים ו-9 אנשי צוות, ובנוסף נהרגו ארבעה אנשים על הקרקע. זו הייתה התאונה הקטלנית היחידה שבה היה מעורב הקונקורד.
על פי החקירה הרשמית, ההתרסקות נגרמה מרצועת טיטניום שהתנתקה ממטוס אחר שהמריא דקות ספורות קודם לכן. רסיס מתכת זה נקב את צמיג הבוגי השמאלי של הקונקורד בעת ההמראה. הצמיג התפוצץ, וחתיכת גומי פגעה במכל הדלק המרכזי. הפגיעה גרמה באופן עקיף לפיצוץ מכל דלק שבאחת הכנפיים, וגרם לדליפת דלק ממנו, אשר הוצת מאוחר יותר על ידי החיווט החשמלי. 
הצוות כיבה את מנוע מספר 2 בתגובה לאזהרת האש, והמשך ההמראה התבצע בעזרת מנוע מספר 1 בלבד. המטוס לא הצליח להשיג גובה ומהירות מספיקים, הסתחרר שמאלה והתרסק כאשר זנבו פוגע במלון Hotelissimo.
ב-6 בדצמבר 2010, חברת קונטיננטל איירליינס והמכונאי ג'ון טיילור, נמצאו אשמים בהריגה בשוגג, אך ב-30 בנובמבר 2012 ביטל בית משפט צרפתי את ההרשעה וקבע כי במעשיהם של קונטיננטל וטיילור אין די כדי לייחס להם אחריות פלילית.
בעקבות ההתרסקות הופסק השימוש במטוסי הקונקורד לתקופה ממושכת, ובוצעו בהם תיקונים. המטוסים שבו לפעילות ב-7 בנובמבר 2001, לפני שהופסקו סופית הטיסות המסחריות ב-2003.
שימור

דגמים ספורים של המטוס שומרו ומוצגים במוזיאונים ברחבי העולם:
פרטים ספורים של המטוס, ששירתו באייר פראנס, שמורים במוזיאון האוויר והחלל הצרפתי אשר בשדה התעופה לה בורז'ה סמוך לפריז. אחד מהדגמים במוזיאון מתוחזק כך שניתן להפעיל מספר מערכות טכניות שלו להדגמה, כמו העלאת והורדת החרטום.
מטוסים נוספים בצרפת שמורים במוזיאון "אירוסקופיה" בטולוז, סמוך למפעל של איירבוס; בשדה התעופה אורלי ליד פריז; ובנמל התעופה שארל דה גול, פריז.
פרטים ספורים של המטוס שהופעלו על ידי בריטיש איירוויז שמורים כיום בהאנגרים במספר שדות תעופה בבריטניה, ומפעם לפעם עולות כוונות עתידיות של חובבי תעופה לשחזר את אחד מדגמי המטוס כך שיוכל לנוע על המסלול בכוחות עצמו. המטוסים בבריטניה שמורים בנמל התעופה הית'רו, לונדון; בשדה התעופה בבריסטול; בנמל התעופה מנצ'סטר; במוזיאון התעופה הלאומי בסקוטלנד; במוזיאון ברוקלנדס במחוז סארי; בסניף של מוזיאון המלחמה האימפריאלי בדקספורד, סמוך לקיימברידג'; ובמוזיאון חיל האוויר במחוז סאמרסט.
המטוס שנשא את הסימול F-BVFB מוצג במוזיאון הרכב והטכנולוגיה בזינסהיים במדינת באדן-וירטמברג, גרמניה. טיסתו האחרונה של המטוס הייתה בין פריז לבאדן-באדן ולאחר מכן הוא הועבר למוזיאון באמצעות השטה על דוברה והוסע דרך היבשה בתהלוכה רבת רושם.
המטוס שנשא את הסימול G-BOAD והופעל על ידי בריטיש איירוויז, מוצג כיום במוזיאון אינטרפיד אשר בניו יורק, ארצות הברית. המטוס שנשא את הסימול G-BOAG מוצג במוזיאון תעופה פרטי במדינת וושינגטון, ארצות הברית.
מטוס נוסף מצוי סמוך לנמל התעופה גרנטלי אדמס בברבדוס.
מפעילות

ארצות הברית ארצות הברית
בראניף אינטרנשיונאל איירווייז (חוזה לטווח קצר)
בריטניה בריטניה
בריטיש איירווייז
צרפת צרפת
אייר פראנס
סינגפור סינגפור
סינגפור איירליינס (חוזה לטווח קצר)
מפרט > אפיון כללי

אנשי צוות: שלושה (קברניט, קצין ראשון ומהנדס טיסה)
תכולת נוסעים: 92 עד 128
אורך: 61.66 מטר
מוטת כנפיים: 25.6 מטר
גובה: 12.2 מטר
שטח כנף: 358.25 מ"ר
משקל ריק: 78.7 טון
משקל מרבי: 186.88 טון
הנעה: ארבעה מנועי סילון מתוצרת רולס-רויס/סנקמה, בעלי דחף של 32,000 ליברות כל אחד
מפרט > ביצועים

מהירות מרבית: 2,330 קילומטר לשעה
מהירות שיוט: 2,006 קילומטר לשעה
טווח: 7,250 קילומטר
סייג רום: 18.3 קילומטר
קצב טיפוס: 25.41 מטר/שנייה
ראו גם

טופולב Tu-144
בואינג 2707
הטיסה הראשונה של קונקורד 001, בשנת 1969
תמונה של מטוס קונקורד של בריטיש איירוויז בעת נחיתתו
תא הטייס של הקונקורד
פנים המטוס
מטוס קונקורד במוזיאון הרכב והטכנולוגיה בזינסהיים, גרמניה
קשב - מרכז להגנת הדמוקרטיה בישראל

עמותת "קשב – מרכז להגנת הדמוקרטיה בישראל" פועלת במטרה לאתר, לחקור ולפעול מול תופעות הפוגעות לטענתה בצביונה הדמוקרטי של מדינת ישראל. היא הוקמה בשנת 1998 על ידי קבוצה של אנשי ציבור, בראשה העיתונאי לשעבר יזהר באר, המשמש כמנכ"ל העמותה מיום היווסדה.
העמותה הוקמה בעקבות רצח יצחק רבין. החל משנת 2005, עיקר פעילות העמותה הוא בפרויקט "מעקב תקשורת", המתמקד, לדברי העמותה, בניטור ובניתוח של הסיקור התקשורתי בישראל בנושאי הקונפליקט הישראלי-פלסטיני בקבוצות מיעוט אוכלוסיות מוחלשות בחברה. חברי העמותה מצהירים כי מטרתם העיקרית היא להביא לשינוי בדפוסי הסיקור התקשורתי הקיימים כיום בנושאים אלו. דפוסים שלטענתם מאופיינים לעיתים קרובות בתופעות של הטיה, הסתה, דעה קדומה ודה-לגיטימציה של האחר.
מאז הקמתה פרסמה העמותה כ-40 דו"חות ומחקרים בתחום התקשורת. מרביתם על סיקור הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בשנים האחרונות לא פרסמה העמותה מחקרים חדשים, ובשנת 2023 היא נמצאת בהליכי מחיקה.
פעילות העמותה

מראשית הקמתה ועד שנת 2004 התמקדה העמותה בחקר ובמיפוי קבוצות המאיימות כהגדרתה על הדמוקרטיה בישראל. בתקופה זו פרסמה העמותה מספר תחקירים ודו"חות בנושאים כגון פעילות הרדיו הפיראטי בישראל, מיפוי מגמות ותהליכים בקרב קבוצות יהודיות הקוראות לשימוש באלימות ממניעים אידאולוגיים, קבוצות הקוראות להקים את בית המקדש השלישי בהר הבית ועוד.
בשנת 2003, על פי הזמנת קשב, כתב דר' דניאל דור ספר שכותרתו "מאחורי חומת מגן - תקשורת ישראלית תחת אש" שניתח את הסיקור התקשורתי של מבצע חומת מגן.
משנת 2004 החלה העמותה להתמקד בעיקר בתחום חקר התקשורת וסיקור הסכסוך הישראלי-פלסטיני במסגרת פרויקט "מעקב תקשורת". בפרויקט זה מתנהל מעקב וניתוח יומיומי של התוצרים החדשותיים, בהתבסס על מתודולוגית מחקר תקשורתית שפיתח הארגון. המחקר הראשון אותו פרסם "קשב" במסגרת הפרויקט, עסק באופן הסיקור התקשורתי של מחלתו ומותו של יאסר ערפאת בכלי התקשורת המרכזיים בישראל. מחקרים אחרים עסקו בניתוח הסיקור התקשורתי של ההתנתקות מרצועת עזה, בסיקור מלחמת לבנון השנייה, בסיקור מבצע עופרת יצוקה, בסיקור נושאים הקשורים לשאלת ירושלים, וסיקור קבוצות מיעוט ומה שהיא מכנה אוכלוסיות מוחלשות בישראל, כגון סיקור מלחמת לבנון השנייה מנקודת מבט מגדרית וסיקור קהילת יוצאי אתיופיה. בנוסף, פרסמה העמותה מספר חוברות, מערכי שיעור ולומדות, ללימוד קריאה ביקורתית של תקשורת.
פעילות העמותה מבוססת על תרומות. בעבר נתמכה העמותה בעיקר על ידי הקרן USAID - הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי.
פעילות ציבורית

לימוד קריאה ביקורתית של תקשורת - העמותה מקיימת סדנאות תקשורת לתלמידים, סטודנטים ומורים, יהודים וערבים. באמצעות הסדנאות מבקש הארגון לחשוף בפני המשתתפים את פרקטיקת העבודה העיתונאית ולהקנות כלים לקריאה ביקורתית ומושכלת לתפיסתו.
פניות וקבילות לגופי תקשורת - העמותה יוזמת פניות לגופי תקשורת - עורכים, כתבים, ונציבי פניות הציבור - שעל פי תפיסתה כשלו בסיקור מוטה, במטרה להביא לשינוי בדפוסים אלו.
סדנאות לאנשי תקשורת - חברי "קשב" מעבירים סדנאות לעורכים ולעיתונאים, במטרה להעלות את מודעותם לדפוסי סיקור מוטים, לשיטת העמותה, ולהציע אופני סיקור אלטרנטיביים.
שיתוף פעולה עם ארגונים פלסטינים

עמותת "קשב" החלה לשתף פעולה עם ארגונים פלסטיניים בשנת 2004, כחלק מ"פרויקט מעקב תקשורת". מטרתו של שיתוף הפעולה, כפי שמציגים זאת חברי הארגון, לבחון כיצד מסקרת התקשורת אירועים הנוגעים לסכסוך הישראלי-פלסטיני משני עברי קו העימות ולפעול יחדיו לשינוי דפוסי סיקור מוטים ומסיתים בתקשורת הישראלית ובתקשורת הפלסטינית.
בין השנים 2004-2009 קיים "קשב" פרויקט משותף עם ארגון "מפתאח – היוזמה הפלסטינית לקידום דמוקרטיה ודיאלוג פלסטיני", במסגרתו פרסמו שני הארגונים דו"חות ומערכים לקריאה ביקורתית בעברית, אנגלית וערבית על הסיקור התקשורתי של אירועים הקשורים לקונפליקט.
במאי 2010 "קשב" החל "פרויקט מעקב תקשורת" משותף עם הארגון הפלסטיני IPCC- International Peace and Cooperation. בנובמבר 2012 פרסמו שני הארגונים את "סבל ועוצמה"(הקישור אינו פעיל) - ניתוח משותף של הסיקור התקשורתי של מבצע עמוד ענן בעיתונות הישראלית והפלסטינית.
צוות והנהלה

מאז שנת 2004 מכהן הסופר דויד גרוסמן בתפקיד נשיא העמותה. יו"ר העמותה בשנים האחרונות הוא העיתונאי דני רובינשטיין והמנכ"ל המייסד הוא יזהר באר. בין השנים 1999-2004 כיהן כיו"ר המשפטן וחוקר התקשורת ד"ר יובל קרניאל. בשנים 2004-2007 כיהן חוקר התקשורת והבלשן ד"ר דניאל דור כיו"ר וכמפקח אקדמי של העמותה.
עם חברי הוועד המנהל של העמותה נמנים בין השאר: פרופ' גליה גולן, מנואלה דבירי, צביה ולדן, פרופ' רם לוי, ענת סרגוסטי, חגית עופרן, פרופ' פרנסס רדאי, פרופ' דב שנער.
תקציב

מימון פעילות קשב מבוססת על תרומות. בשנת 2007 עמד מחזור הפעילות של העמותה על כ-800,000 שקלים ובשנת 2008 על כ-1.5 מיליון שקלים. תורם מרכזי לעמותה הוא האיחוד האירופי שהעביר ב-2008 כ-800,000 שקלים. תרומה נוספת בסך 485,000 יורו התקבלה מהאיחוד בשנת 2006. תורמים נוספים ב-2008 היו: קרן פורד, קרן אברט, DIESENHAUS, קרן USIP, השגרירות הקנדית והקרן למען השלום. בעבר נתמכה העמותה על ידי הקרן החדשה לישראל.
הערות שוליים

↑  סדנאות והרצאות, באתר "קשב"
↑  רועי שרון, האיחוד האירופי תרם מיליארד שקל לעמותות שמאל, באתר nrg‏, 18 במאי 2009
↑  שמעון כהן, משיבים אש בשם הקרן החדשה: גם קצינים אשמים, באתר ערוץ 7, 3 בפברואר 2010 
 "בין הגופים העיקריים התומכים בפעילות העמותה: הקרן החדשה לישראל, האיחוד האירופי, Foundation for Middle East Peace ואחרים" (בתוך:  "שקט, מתנתקים", 2005)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312803905171  LCCN: no2008060893  VIAF: 154152367   WorldCat (עם VIAF): 154152367
קרל לאונרד ריינהולד

| --- | --- |

 לידה:  26 באוקטובר 1757 וינה, ממלכת הבסבורג 
 פטירה:  10 באפריל 1823 (בגיל 65) קיל, דוכסות הולשטיין 
 מקום קבורה:  בית הקברות אייכהוף 
 השקפה דתית:  לותרניזם 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרידריך שילר 
 מנחה לדוקטורט:  עמנואל קאנט
 מוסדות:  אוניברסיטת קיל  אוניברסיטת פרידריך שילר 
 מונחה לדוקטורט:  פרדריך אדולף טרנדלבורג (אנ')
 זרם:  האידאליזם הגרמני 
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה 
 הושפע מ:  עמנואל קאנט, כריסטוף מרטין וילנד
 השפיע על:  פיכטה, הגל, שלינג, שילר, הולדרלין, נובליס, שלגל,פריס, שולצה, פרידריך אדולף טרנדלנבורג, יוהאן אריך פון ברגר
 מדינה:  האימפריה האוסטרית 
 פרסים והוקרה:  מסדר דנבורג 
 צאצאים:  Ernst Christian Gottlieb Reinhold 
 
קרל לאונרד ריינהולד (בגרמנית: Carl Leonhard Reinhold;‏ 26 באוקטובר 1757 – 10 באפריל 1823) היה פילוסוף אוסטרי שסייע בפופולריזציה של הגותו עמנואל קאנט בשלהי המאה ה-18. ריינהולד שאף למזג את שלוש הביקורות של קאנט לכלל שיטה אחת, שאותה כינה "פילוסופיה אלמנטארית" (Elementarphilosophie) במטרה לייצר שיטה ביקורתית המבוססת על עיקרון ראשוני אחד. הגותו השפיעה על התפתחות האידיאליזם הגרמני, ובייחוד על יוהאן גוטליב פיכטה.
ריינהולד היה אביו של הפילוסוף ארנסט כריסטיאן גוטליב ריינהולד (אנ').
עבודה פילוסופית > מכתבים על הפילוסופיה הקנטיאנית

ככומר קתולי לשעבר, ריינהולד שמר על ערכי המוסר הנוצרי ועל כבוד האדם כפרט. הדוקטרינות הנוצריות הבסיסיות של אל טרנסצנדנטי ונפש אנושית בת אלמוות היו הנחות יסוד בחשיבתו. ריינהולד ניסה להראות כי הפילוסופיה של קאנט סיפקה אלטרנטיבה להתגלות הדתית ולספקנות פילוסופית ולפנתאיזם פטליסטי. אולם, ביקורת התבונה הטהורה היה חיבור קשה ומבלבל. הוא לא נקרא באופן נרחב והשפעתו הייתה מועטה. ריינהולד החליט לכתוב את הערותיו על כך בכתב העת שלו Der Teutsche Merkur. במכתבים ריינהולד הראה שעדיף לקרוא את החיבור לאחור, לדלג על תחילת ואמצע הספר ולהתחיל מקטעי הסיום. החלק האחרון בביקורת התבונה הטהורה הוא המקום שבו קאנט דן בסוגיות המוסר והקשר שלהן לניסיונות של התבונה לעסוק באידאות של אלוהים, רצון חופשי ונצחיות הנפש, שהיו את הנושאים העיקריים בעיני ריינהולד. הצעתו של ריינהולד לדלג על הדיון האפיסטמולוגי הסבוך של קאנט עוררה עניין רב, וכתוצאה מכך הביקורת של קאנט הפכה מיד לספר בעל חשיבות רבה.
לפי ההיסטוריון של הפילוסופיה קרל אמריקס (אנ'): "פיכטה, הגל, שלינג, שילר, הולדרלין, נובליס ושלגל כולם פיתחו את מחשבתם בתגובה לקריאה של ריינהולד בקאנט [...]".
עבודה פילוסופית > ביסוס הפילוסופיה של קאנט

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
לקריאות נוספות

שמואל הוגו ברגמן, תולדות הפילוסופיה החדשה (יעקובי, פיכטה, שלינג), מוסד ביאליק, 1979.
הערות שוליים

1 2  Karl Ameriks, Reinhold: Letters on the Kantian Philosophy, Cambridge University Press, 2006, p. xl.
1 2  הוגו ברגמן, 'תולדות הפילוסופיה החדשה: יעקבי, פיכטה, שלינג', מוסד ביאליק, עמ' 36
↑  Karl Leonhard Reinhold, Essay on a New Theory of the Human Capacity for Representation, Walter de Gruyter, 2011, p. x.
↑  Karl Leonhard Reinhold, Versuch einer neuen Theorie des Vorstellungsvermögens: Teilband 1. Vorrede. Erstes Buch, Meiner Verlag, 2010, p. 166.
↑  Høffding, Harald. A History of Modern Philosophy. Tr. B.E. Meyer. Reprint. London: Macmillan, 1908. Vol. 2, pp. 124–125. See also: Robert Keil, Wieland und Reinhold (2nd ed., Leipzig, 1890), J. E. Erdmann, Grundriss der Geschichte der Philosophie (Berlin, 1866) and the histories of philosophy by Richard Falckenberg and Wilhelm Windelband.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279414505171  PLWABN: 9810601321205606  BIBSYS: 98023646  BNE: XX1406830  BnF: cb120954358 (data)  CiNii: DA02602398  GND: 118599410  ICCU: UBOV051755  ISNI: 0000 0001 2095 6366  LCCN: n88633204  LNB: 000226006  MGP: 35141  NDL: 001219388  NKC: xx0143891  NLA: 35825411  NLG: 159796  NSK: 000490524  NTA: 068679580  RERO: 02-A000136633  SELIBR: 243017  SUDOC: 103646973  Trove: 1104771  VcBA: 495/172276  VIAF: 14798293   WorldCat (עם VIAF): 14798293 
דיוקן של ריינהולד משנת 1795
ראיון נבסקי

| --- | --- |
סמל ראיון נבסקי

 מדינה:  רוסיה רוסיה
 ראש העיר:  קונסטנטין סבר
 עיר אם:  סנקט פטרבורג
 תאריך ייסוד:  1917 
 שטח:  6,179 קמ"ר קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בנפה:  547,896 (2023)
 קואורדינטות:  59°52′14″N 30°27′52″E﻿ / ﻿59.870588°N 30.4643351°E﻿ / 59.870588; 30.4643351 
 אזור זמן:  UTC +3
 http://www.gov.spb.ru/gov/admin/terr/nevsky
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה       החלוקה המנהלית של נפת נבסקי tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
נפת נבסקי הוא שמה של נפה הממוקמת במזרח העיר סנקט פטרבורג.
היסטוריה

הנפה הוקמה בפברואר 1917 והיא היחידה בעיר המתפרסת על שתי גדות נהר הנייבה שעל שמו הוא נקרא. הנפה גובלת מצפון עם נפת המשמר האדום (קראסנוגווארדייסקי) והנפה המרכזית (צנטראלני), במערב עם נפת פרונזה ובדרום מזרח, עם נפת קולפינו. בחלקה המזרחי גובלת עם מחוז המשנה וסוולוז'סק (Всеволожск) של מחוז לנינגרד
שטח הנפה מגיע ל-6177.4 הקטר ואורכה הוא כ-20 ק"מ מצפון לדרום ו-8 ק"מ ממזרח למערב.
הנפה מחובר יבשתית דרך הנייבה לשאר חלקי העיר באמצעות שלושה גשרים: גשר המיתרים אובוחובסקי הגדול (שמהווה את סמל הרובע), גשר וולודארסקי, גשר הרכבות הפיני.
בתחומי הרובע נמצא בית העלמין היהודי.
חלוקה מנהלית

49. המחוז המוניציפלי מאחז נבסקי

50. המחוז המוניציפלי איבנובסקי

51. המחוז המוניציפלי אובוחובסקי 

52. המחוז המוניציפלי ריבאצקויה 

53. המחוז המוניציפלי העממי 

54. המחוז המוניציפלי החמישים וארבע 

55. המחוז המוניציפלי נבסקי 

56. המחוז המוניציפלי אוקרוויל (Оккервиль)‏ 

57. המחוז המוניציפלי של הגדה הימנית (פראבוברז'ני)
שצ'מילובקה
סמולנסקויה
אלכסנדרובקה
מורזינקה
שדה בלוובסקויה
רובע ריבאצקויה ואוסט-סלביאנקה
הכפר השמח (Весёлый Посёлок)
תחנת נייבה
סוסנובקה
אוטקינה זאבוד
היסטוריה

הנפה הוקמה בשנת 1917 ושנה לאחר מכן אוחדה עם נפת אובוחובסקי ונקרא נבסקו-אובוחובסקי (Невско–Обуховский район). בשנת 1920 שונה שמה לנפת וולודארסקי על שם המהפכן וולודארסקי. ביולי 1922 אוחדה עם נפת סמולנסק. בנובמבר 1948 שם הנפה שונה בחזרה לנבסקי. ביוני 1950 הועבר הכפר ריבאצקויה (ממחוז המשנה פאבלובסק של מחוז לנינגרד) לתחום השיפוט של הנפה.
אתרים בעלי עניין

בית העלמין היהודי
הכנסייה הקתולית לב ישוע
פארק יסנין
מתחם מגורים יוקרתי הנסיך אלכסנדר נבסקי
בית החולים אלכסנדר - מבתי החולים הוותיקים בעיר.
תחבורה > גשרים

בתחומיה 3 גשרים החוצים את הנייבה (כשבשניים מהם עובר גבול הרובע):
גשר אובוחובסקי הגדול - מאחד את העיר סנקט פטרבורג עם מחוז לנינגרד ונחנך ב-14 בדצמבר 2004.
גשר וולודארסקי
גשר הרכבות הפיני
בגדה השמאלית של הנייבה, סמוך לגשר וולודארסקי הייתה תחנת הרכבת הנהר (Речной вокзал).
תחבורה > רכבת תחתית

בגדה השמאלית של הנייבה עוברים קווי הרכבת התחתית: קו האי וסילי-נבסקי ובגדתו הימנית קו הגדה הימנית.
התחנות בגבול (מצפון לדרום):
| קו האי וסילי-נבסקי, קו 3 | קו הגדה הימנית, קו 4 |  |
| --- | --- | --- |
|  תחנת יליזארובסקאיה  תחנת לומונוסוב  תחנת הפרולטריון  תחנת אובוחובו  תחנת ריבאצקויה |  תחנת שדרות הבולשביקים  תחנת רחוב דיבנקו |  |
שלט הכניסה לבית העלמין היהודי
הכנסייה הקתולית
הפארק על שם יסנין
גשר אובוחובסקי הגדול
רובי ברידג'ס

| --- | --- |

 לידה:  8 בספטמבר 1954 (בת 70) טיילרטאון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  בית הספר היסודי ויליאם פרנץ  תיכון פרנסיס ט. ניקולס 
 פרסים והוקרה:  מדליית האזרחים הנשיאותית (2001)  Jane Addams Children's Book Award (2000)  תואר אקדמי לשם כבוד  Orbis Pictus Award 
 
רובי ברידג'ס (באנגלית:  Ruby Bridges;‏ 8 בספטמבר 1954) הייתה הילדה האפרו-אמריקאית הראשונה בבתי הספר לילדים לבנים במדינות הדרום של ארצות הברית.
רקע

העבדות נאסרה בחוק עם סיום מלחמת האזרחים האמריקנית בשנת 1865, אבל גם שנים רבות לאחר מכן עדיין נמשך מאבק השחורים לשוויון זכויות.
התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית נכנס לתוקף ב-1868 וקבע כי שחורים הם אזרחים שווי זכויות. למרות התיקון הזה מדינות הדרום המשיכו לחוקק חוקים גזעניים, שזכו מאוחר יותר להיקרא מדיניות "נפרדים אך שווים" או "חוקי ג'ים קרואו". חוקים אלה קבעו כי מתקנים, דיור ושאר שירותים שהמדינה מספקת יכולים להינתן בנפרד לכל גזע, ובלבד שיהיו (לכאורה) שווים. במשך עשרות שנים הממשלים במדינות הדרום עשו ככל יכולתם כדי להפריד בין הגזעים בתחומי השירות, מבני הציבור והחינוך.
בשנת 1954, בעקבות מאמץ ממושך של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית ביטל בית המשפט העליון של ארצות הברית את העיקרון "נפרדים אך שווים" וכפה על מדינות הדרום לשתף את בתי הספר, האוניברסיטאות ושאר שרותי הציבור לשחורים ולבנים כאחד.