בלבב ימים
תמצית העלילה

קבוצת חסידים, המכונה בסיפור "הנלבבים" או "אנשי שלומנו", מתארגנת בבוצץ (היא בוצ'אץ'), עיירה יהודית בגליציה, לשם עלייה לארץ ישראל. אל הקבוצה מצטרף חנניה, שהגיע לבית מדרשם אחרי שעבר לשם כך דרך ארוכה ורבת תלאות. בין היתר עבר במדינה שקור עז שורר בה, אצל חבר גזלנים, במדינה שלא נחים בה בשבת או בחג, שם חילל בלא דעת את יום הכיפורים, ומשם הגיע לבוצץ לאחר ששמע כי מתארגנת קבוצת עלייה לארץ ישראל.
בקבוצה עשרה גברים ושבע נשים, מהן הנשואות לגברים שבקבוצה, ומהן שהצטרפו בגפן. הסיפור מונה את כל חברי הקבוצה בשמותיהם (מלבד "אחד ששכחנו את שמו"), ומפרט לגבי כל אחד מהם את הנסיבות שבהן החליט לעלות לארץ ישראל (למשל: "ונכנס רבי פסח גבאי בית המדרש, שהלך עם צירְל אשתו לטובתם והנאתם, שמא תגרום זכות ארץ ישראל ויזכו לבנים"). לאחר שהגיע האביב ועבר הפסח, ונעשו הדרכים נוחות לנסיעה "ועופות מטפטפים בקולם", יצאו הנלבבים לדרך, בשני קרונות רתומים לסוסים, קרון אחד לגברים והאחר לנשים.
בדרכה עברה הקבוצה באחדים מיישובי גליציה (יזלוביץ, יגולניצי, לשקוביץ, בורשטשוב), חצתה את הדניסטר והמשיכה לעבור באחדים מיישובי מולדבא (אוקיפ (אנ'), חוטין, ליפקאני, רדיאיץ (אנ'), שטיפנשט, יאס, וואסלוי, ברלד, טיקוטש, אוויטשי (אנ')). במהלך המסע "עיר נכנסת ועיר יוצאת ובכל מקום ומקום מקבלים את הנלבבים באהבה". מסעם בקרונות הסתיים בגאלאץ, שממנה הפליגו בספינה בנהר טונ"א (הוא הדנובה) אל וילקוף (אנ') שלחוף הים השחור. הם עלו לספינה גדולה יותר, שהפליגה בים השחור. בספינה זו, "כיון שעמדו להתפלל ראו שחסר אחד למניין. חנניה זה שהיה מתלבט עמהם כל הדרך נעלם. בבוקר ירד לשוק לקנות לו צורכי מזונותיו ולא חזר". הם ממשיכים בדרכם, ללא חנניה, כאשר מפעם לפעם הם נזכרים בצער בהיעדרו, ואף מתחרטים על שלא גילו זאת בזמן: "היה עלינו לילך ולהחזיק זה ידיו של זה וזה ידיו של זה ולעלות לספינה כאחד, ואנו לא עשינו כן, אלא כשעלינו לספינה כל אחד ואחד נכנס עם מטלטליו ואמר שלום עליך נפשי". במהלך הפלגתם, "כיון שהאיר השחר ראו דמות אדם בים. הציצו עיניהם וראו שזקנו מגודל ופיאותיו סדורות לו על שתי לחייו וספר בידו ומטפחת פרוסה לו תחתיו והוא יושב עליה כאדם שיושב בנחת. נחשול שבים אינו עומד עליו לטבעו, חיה שבים אינה בולעתו". הספינה הובילה אותם ל"קושטא רבתי, היא קושטנדינה היא סטמבול".
בסטמבול עלו לספינה גדולה, שעליה עלו "יותר מאלף בני אדם", שהפליגה לארץ ישראל. לאחר סערה שפקדה אותם בים, ולאחר שהספינה חוזרת בטעות לחוף הטורקי במקום להגיע לחוף ארץ ישראל, מגיעים הנלבבים ליפו. "באו שני גבאים והוליכום לחצר של יהודים שהייתה אכסניא לגלויות ישראל. והחצר מוקפת חומה ונטועה אילנות טובים ובאר מים באמצע".
בשלב זה בסיפור עוזב המספר לזמן מה את הנלבבים, באומרו: "ועכשיו ראוי לידע מה אירע לו לחנניה". במסעו שקדם להצטרפותו לחבורת הנלבבים נתקל חנניה בגוי המניח תפילין, שאותן לקח מליסטים יהודי שהוצא להורג. במהלך המסע של הנלבבים, בהיותם בחוטין, פגשו עגונה, שסוּפר על בעלה שנעלם לאחר שנתפס כליסטים והוצא להורג. כיוון שלא נמצא עד לאירוע זה, נותרה האישה עגונה. כאשר יצא חנניה עם הנלבבים לשוק, כדי להצטייד במצרכים להפלגה, נתקל באותו גוי, ופעל לגבות ממנו עדות, כדי להתיר את העגונה מעגינותה. כאשר הגיע חנניה לנמל ראה שכבר הפליגה הספינה, "זקף עיניו כלפי מעלה ואמר, רבונו של עולם אין לי להִשען אלא על רחמיך הרבים. נתן הקדוש ברוך הוא עצה בלבו שיפרוס מטפחתו על הים וישב עליה. פרס מטפחתו על פני הים וישב עליה. מיד צפה המטפחת על פני הים כשהיא נושאת אותו, עד שהגיע לארץ ישראל".
"ועכשיו נחזור אצל שאר כל הנלבבים". מיפו נסעו הנלבבים לרמלה וממנה המשיכו לירושלים, שבה התקבלו בברכה.
בשבת התפללו בבית הכנסת ו"בירכו ברכת הגומל, כדין יורדי הים שעלו מן הים". "באותה שעה נשמע קול נאה ומשובח מכל הקולות, כקול ששמענו על הים. הציצו עיניהם וראו חנניה עומד לפניהם ופניו מאירות משמחה וזיו פניו כזיו גלי הים בשעה שהלבנה זורחת עליהם, והוא גבוה משהיה ומנעלים על רגליו. נתן להם שלום ושמח עמהם שמחה גדולה ואמר, בני אל חי אשריכם שבאתם לכאן. אמרו לו, ומי העלך לכאן? אמר להם, מטפחתי פרסתי על הים וישבתי עליה עד שהגעתי לארץ ישראל. מיד ידעו כולם שאותה צורה שהייתה משוטטת בים חנניה היה."
לֶיְבּוּש הקצב חזר לבוצץ, ונימוקו: "ראיתם ארץ שאין מוצאים בה אלא בשר כבשים"; שתיים מנשות החבורה מתו בטרם עת: "פסיל בתו של רבי שלמה מתה ממכת פרדה, ופייגא מתה ממכת ישמעאל"; חנניה ויתר הנלבבים חיו בירושלים ("אם כי נצטרכו להטיל מזונותיהם על ערי הקודש"), חלקם זכו לבנים ובנות, מתו ונקברו בהר הזיתים, ואחרון מהם מת חנניה כצדיק, בזמן תפילתו.