stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של מצרים
היסטוריה מודרנית > מאבק צרפתי-בריטי על מצרים

בשלהי התקופה העות'מאנית, בשנת 1798, פלש נפוליאון למצרים. כיבוש מצרים נעשה מתוך מטרה פוליטית לנתק את בריטניה, אויבתה המושבעת של המהפכה הצרפתית, מהודו, תוך פגיעה בממלוכים, בני בריתם. נפוליאון כבש עד מהרה את קהיר וסביבותיה, אך נותק מצרפת בעקבות השמדת הצי הצרפתי על ידי האדמירל הבריטי הוריישו נלסון בקרב אבוקיר. נפוליאון ביסס את שלטונו במצרים והחל לנוע לאורך חוף הים התיכון בכיוון ארץ ישראל, וכבש את ערי-החוף של אותה תקופה.
התקופה בה שהה נפוליאון במצרים הייתה בעלת חשיבות תרבותית נוסף על חשיבותה הצבאית: נפוליאון עצמו, וחוקרים שהגיעו עמו, תרו את מצרים בחיפוש אחר עתיקות. בתקופה זו החל המחקר על התרבות המצרית העתיקה, נתגלו קברים ומומיות של מלכיה, והתגלתה אבן רוזטה, בעזרתה פוענח מאוחר יותר הכתב המצרי העתיק. בנוסף, מיפה חיל ההנדסה של נפוליאון את האזור ויצר את המפה המפורטת, הידועה כמפת ג'קוטין, שהייתה בשימוש לאורך כל המאה ה-19 עד למיפוי הארץ על ידי הבריטים.
לאחר שלוש שנים של קרבות הובסו הכוחות הצרפתיים ונסוגו בשנת 1801. אבן רוזטה, אותה גילו, נתפסה על ידי הבריטים ונשלחה למוזיאון הבריטי בלונדון. עם זאת, נותרה מצריים עדיין תחת שלטון עות'מאני, ובשנת 1805 מונה מוחמד עלי לשליט מצרים.
היסטוריה מודרנית > מכיבוש בריטי עד עצמאות מדינית

בשנת 1879, לאור דרישה בריטית, הודח אסמאעיל פאשא מתפקידו ובמקומו מונה בנו תאופיק פאשא. בממשל מונו שני מפקחים אירופאים וצבא מצרים הוגבל ל-18,000 חיילים.
בשנת 1882 הכריזה בריטניה על מצרים כעל קולוניה בריטית.
בשנת 1899 נקבע גבולה של מצרים עם הסודאן, עם כיבושו ועם כינון הקונדמיניון.
בשנים 1901–1904 הרחיבה בריטניה את הטריטוריה המצרית והשתלטה על שטחים שנמצאים בחלקים מלוב וסודאן המודרניות.
בשנת 1906 נקבע הגבול עם ארץ ישראל, בעקבות סכסוך טאבה. ב-2 בדצמבר 1925 נחתם הסכם בין מצרים לאיטליה, שקבע את גבולה המערבי של מצרים.
היסטוריה מודרנית > מכיבוש בריטי עד עצמאות מדינית > סולטנות מצרים 1914–1922

בשנים 1914–1922 הייתה מצרים תחת פרוטקטורט בריטי.
במלחמת העולם הראשונה שימשה מצרים כבסיס אנגלי, שממנו תקפו הבריטים את הטורקים בארץ ישראל.
בשנת 1919 פרצו במצרים מהומות שהקיפו את כלל האוכלוסייה. המנהיג הבולט של אותן מהומות היה סעד זע'לול, הזכור עד היום כגיבור לאומי בהיסטוריה המצרית המודרנית. מהומות 1919 לא הביאו לעצמאות, אך היוו את הסנונית המבשרת על עצמאות מדינית, ודחפו לתחילתו של התהליך. ב-28 בפברואר 1922 ניתנה הצהרת העצמאות של מצרים, שכללה את סיום מעמדה כשטח כבוש ואת הכרזתה כמונרכיה חוקתית. עם זאת, העצמאות הייתה נומינלית בלבד משום שארבעה נושאים "נותרו לשיקול דעתה של בריטניה" (ביטחון נתיבי התקשורת, הגנה מפני תוקפנות זרה, שמירה על האינטרסים הזרים ועל המיעוטים ושמירה על מעמדה של בריטניה בסודאן).
היסטוריה מודרנית > מתן עצמאות חד-צדדית: ממלכת מצרים 1922–1952

ב-1922 העניקו הבריטים עצמאות למצרים ומינו את המלך פואד כשליט, את מערכת היחסים בין מצרים לבריטניה הגדיר חוזה שהוכתב על ידי הבריטים. עם מותו של המלך פואד בשנת 1936 ירש אותו בנו פארוק. בשנה זו חתמו בריטניה ומצרים על ההסכם האנגלו-מצרי שהעניק להלכה עצמאות למצרים, אך הסדיר את הנוכחות הצבאית הבריטית באזור תעלת סואץ לעשרים שנה נוספות.
במלחמת העולם השנייה שימשה כמחסום אחרון לפני גייסותיו של רומל מלכבוש את ארץ ישראל ולהשתלט על תעלת סואץ. עם תום המלחמה, ב-1947 נסוגו כוחות הצבא הבריטי מרוב מצרים אל האזור האסטרטגי של תעלת סואץ.
ב-1948, עם הכרזת העצמאות של מדינת ישראל הייתה מצרים ממנהיגות פלישת צבאות ערב, אולם נחלה מפלה, ובסוף המלחמה נותר בידה רק השטח של רצועת עזה.
היסטוריה מודרנית > מהפכת הקצינים החופשיים ועלייתו של נאצר 1952–1954

הרוחות הלאומיות כנגד השלטון הבריטי, וההתמרמרות על התבוסה שנחלה מידי ישראל הובילה ל"מהפכת הקצינים החופשיים" בשנת 1952. התנועה הדיחה את מלך מצרים פארוק, שנשלח לגלות, והעלתה לשלטון את מוחמד נגיב כנשיא. שיטת השלטון המצרית עברה משיטה מלוכנית לשיטה רפובליקנית, אם כי נשארה לא דמוקרטית. נגיב נותר נשיא מצרים למשך זמן קצר בלבד. עד מהרה הדיח אותו גמאל עבד אל נאצר ונבחר כנשיא בבחירות בהן היה המועמד היחידי. מהפכת הקצינים החופשיים, שגרמה לשינויים נרחבים במצרים, השפיעה גם על שאר מדינות העולם הערבי.
היסטוריה מודרנית > שלטון נאצר 1954–1970

גמאל עבד אל נאצר הוביל קו של לאומנות ערבית סוציאליסטית וקשרים חמים עם ברית המועצות (למרות השתייכות רשמית לקבוצת המדינות הבלתי-מזדהות). ב-26 ביולי 1956 הכריז בתגובה על ביטול הסיוע הכספי של הבנק העולמי לבניית סכר אסואן על הלאמת תעלת סואץ על מנת להשתמש ברווחיה לבניית הסכר. בתגובה רקחו בריטניה צרפת וישראל תוכנית לפיה ישראל תתקוף את מצרים ואילו בריטניה וצרפת יכנסו לאזור כדי להפריד כביכול בין הניצים, ובכך ישתלטו על אזור התעלה. מבצע קדש החל בנחיתת צנחנים ישראלים במעבר המיתלה שבחצי האי סיני ב-29 באוקטובר, כוחות בריטניה וצרפת הצטרפו ב-1 בנובמבר, ותוך כמה ימים נכבש כל חצי האי סיני. אולם בלחץ ברית המועצות וארצות הברית נאלצו הכוחות הפולשים לסגת (ראו: נסיגת צה"ל מסיני ועזה (1956 - 1957)), והתעלה הוכרה כרכוש מצרים.
בשנת 1958 התאחדה מצרים עם סוריה ליצירת "הרפובליקה הערבית המאוחדת - רע"ם". המילה "רעם", שהייתה לה גם משמעות סמלית, לא נראתה ראויה בישראל, ובעיתונות הכתובה ובשידורי קול ישראל כונה האיחוד בשם "קע"מ" (קהילייה ערבית מאוחדת).
במסגרת ניסיונה לצרף גם את תימן לאיחוד, התערבה מצרים במלחמה שם. האיחוד התפרק בשנת 1961 אולם, מצרים המשיכה להלכה להיקרא בשם זה עד 1971.
בשנת 1962 מונתה חכמת אבו זיד לתפקיד שרה, ובכך הפכה לשרה הראשונה בממשלת מצרים.
בחודש מאי 1967 הכניסה מצרים כוחות צבא גדולים לחצי האי סיני וחסמה שוב את מצרי טיראן לתנועת ספינות ישראליות בדרכן לנמל אילת. במלחמת ששת הימים, שפרצה בעקבות צעדים אלה, ספגה מצרים תבוסה נוספת מידי ישראל, חצי האי סיני נכבש על ידי ישראל ותעלת סואץ נסגרה לשייט.
ב-8 במרץ 1969 הכריז נאצר על ביטול הפסקת האש עם ישראל, ובכך החלה מלחמת ההתשה, שהמשיכה עד ה-7 באוגוסט 1970.
ב-28 בספטמבר 1970 מת נאצר, וסגנו, אנואר סאדאת ירש אותו.
היסטוריה מודרנית > שלטון סאדאת 1970–1981

אנואר סאדאת היה נשיא מצרים בין השנים 1970–1981. בתחילת דרכו נחשב לשליט של פשרה בין הפלגים בראשות מפלגת השלטון המצרית, אולם מעט לאחר כניסתו לתפקיד הנהיג מדיניות תקיפה ובשנת 1971 העמיד את יריביו, אנשי הסיעה השמאלנית והנאצריסטים הוותיקים, למשפט בטענה שקשרו קשר ובאשמות שחיתות. הנאשמים נידונו למאסר עולם או הוגלו.
ב-6 באוקטובר 1973 יזם עם סוריה את מתקפת הפתע על מדינת ישראל במלחמת יום הכיפורים - מלחמה עקובה מדם שגבתה קרבנות רבים. בנובמבר 1977 ערך  ביקור היסטורי בישראל, ובעקבותיו, בשנת 1978, כחמש שנים לאחר המלחמה, ולקראת סוף כהונתו, חתם סאדאת על הסכם השלום בין ישראל למצרים שהיה הסכם השלום הראשון בין מדינת ישראל לבין מדינה הגובלת בה. מהלכו לא התקבל במצרים בעין יפה על ידי גורמי האופוזיציה, ובשנת 1981 נרצח סאדאת בהתנקשות של אנשי הג'יהאד המצרי. את מקומו תפס סגנו חוסני מובארכ.
היסטוריה מודרנית > שלטון מובארכ 1981–2011

חוסני מובארכ היה נשיא מצרים בין השנים 1981–2011.
בין 1991 ל-1996 הלך והסלים במצרים המאבק האלים בין קיצונים מוסלמים, בעיקר מארגון אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה, לבין כוחות הביטחון, וגבה את חייהם של מאות בני אדם מדי שנה, בעיקר באזורים הכפריים במצרים העליונה ובפרוורי העוני של הערים הגדולות. הקיצונים המוסלמים ביצעו פעולות טרור נגד תיירים, אנשי משטרה ונציגי השלטון, פגעו בבני המיעוט הקופטי והתנקשו באנשי רוח חילונים. המדינה דיכאה את הארגונים הקיצוניים ביד קשה, עצרה רבבות פעילים והוציאה להורג עשרות. המאבק נשא פרי ובנובמבר 1997 הכריז הזרם המרכזי בארגון אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה על נטישת האלימות. במקביל למאבק תקיף בקיצונים האלימים, נסוגה המדינה מן המורשת החילונית של מהפכת 1952 והגדילה את חופש הפעולה של מטיפים ופעילים מוסלמים אדוקים שנמנעו מאלימות. פעילים אלה זכו להשפעה גוברת בתקשורת, בחינוך ואף במערכת המשפט. עם זאת, האיסור על פעולתן של מפלגות פוליטיות שמצען דתי נותר בעינו, וכן האיסור הרשמי על פעילות האחים המוסלמים.
היסטוריה מודרנית > מצרים לאחר הפיכת 2011

בסוף ינואר 2011 החלה תסיסה עממית הולכת וגוברת כנגד שלטונו של מובארכ. התסיסה התבטאה בהפגנות המוניות ברחבי קהיר ועריה האחרות של מצרים. במהלך המהומות נהרגו לפחות 297 בני אדם, מאות נוספים נפצעו ואלפים נעצרו (אך שוחררו לאחר ההפיכה). המוקד המרכזי של ההפגנות, שהתרחשו בכל רחבי מצרים, היה כיכר א-תחריר שבמרכז קהיר. מובארכ התפטר מתפקידו ובהמשך נעצר. ב-11 בפברואר 2011 נטלה על עצמה המועצה העליונה של הכוחות המזוינים במצרים את השלטון על מצרים, והצהירה שתישאר בשלטון עד לקיום בחירות חופשיות. ב-2011–2012 התקיימו הבחירות לפרלמנט והבחירות לנשיאות. בשני בתי הפרלמנט נעשו המפלגות המזוהות עם האחים המוסלמים לגדולות ביותר מבין המפלגות שנבחרו. בבחירות לנשיאות נבחר מוחמד מורסי, המזוהה אף הוא עם האחים המוסלמים. ביוני 2012 הודיע בית המשפט העליון לחוקה על פיזור הבית התחתון וקיום בחירות חדשות.
במקביל, בזמן שמצרים עסוקה במאבקים הפנימיים, הכריזה אתיופיה, בניגוד להסכמים הנהוגים עד אז, על בניית סכר שישנה את זרימת מי הנילוס לטובתה, על חשבון מצרים, שנמצאה בעצמה על סף משבר מים תקופה ממושכת, על רקע הגידול הדמוגרפי הרב במצרים. המהלך יצר משבר דיפלומטי מתמשך בין המדינות למשך העשור.
היסטוריה מודרנית > הפיכת 2013 ואילך

בסוף יוני 2013, במלאת שנה לבחירתו של מורסי, נערכו במצרים הפגנות המוניות בקריאה להתפטרותו. ב-3 ביולי, בתום אולטימטום שהציב צבא מצרים בראשות שר ההגנה שמינה מורסי, הגנרל עבד אל-פתאח אל-סיסי, הדיח הצבא את מורסי מכהונתו. בעקבות הדחת מורסי היו התנגשויות בין הצבא והמשטרה ובין תומכי מורסי, שגבו מאות הרוגים, ואלה הגיעו לשיא בטבח 14 באוגוסט, שבו נמנו 638 הרוגים וכ-4,000 פצועים.
בשנת 2014 נבחר אל-סיסי לנשיא מצרים.
בתקופת שלטונו התגברו פיגוע הטרור במצרים, ובמיוחד הוא נאלץ להילחם בטרור בסיני.
לאחר כמה שנים בהן התיירות של מצרים נפגעה קשות בעקבות אירועי טרור שקיבלו חשיפה עולמית, בסוף שנת 2017 ארגון התיירות העולמי של האו"ם דירג את מצרים בתור יעד התיירות הצומח ביותר של שנת 2017. למרות הגידול היחסי, מצרים עדיין לא הצליחו לשחזר את הישגי התיירות שלה מתחילת העשור.
בשנים אלו חזרו דיווחים, מצד ארגונים מצריים לזכויות-אדם וכנגד שחיתות, על תפוצתן הרחבה של תופעות כמו מאסר אזרחים על רקע דעות פוליטיות - ובהם עיתונאים ואנשי אופוזיציה, צמצום חופש הביטוי בכלל, וחופש הביטוי כנגד השלטון בפרט. בסוף שנת 2018 ארגון Freedom House (אנ') פרסם את דו"ח החירות המקוונת השנתי שלו, בו מדרג הארגון המדינות השונות לפי סוגיות כמו חופש הביטוי ופרטיות. הדו"ח ציין את מצרים כאחת מ-2 המדינות בהן התקיימה הפגיעה החמורה ביותר בחירות המקוונת.
ראו גם

עפאף לוטפי מרסו - היסטוריון מרכזי בתחום
לקריאה נוספת

חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, ספר א, יחידה 2: מצרים בשנות העשרים, האוניברסיטה הפתוחה, תשנ"ב – 1992.
חגי ארליך, המזרח התיכון בימינו, ספר 1: מצרים: האחות הבכירה, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ד – 2003.
הערות שוליים

↑  איילת לוי־רייפר, תהליכי התיישבות בשפלת יהודה בתקופת הברונזה הקדומה (עמ' 8), כתב העת קתדרה, גליון 161
↑  היסטוריה גדולה, בקטנה, אבן רוזטה - האבן שחשפה את סודות מצרים העתיקה, באתר הארץ, 20 בפברואר 2017
1 2  Roman Egypt, World History Encyclopedia (באנגלית)
↑  O'Neill, Sean J. (2011), "The Emperor as Pharaoh: Provincial Dynamics and Visual Representations of Imperial Authority in Roman Egypt, 30 B.C. - A.D. 69", Dissertions of the University of Cincinnati
↑  Pascal Vernus, Jean Yoyotte, The Book of the Pharaohs, Cornell University Press, 2003, ISBN 978-0-8014-4050-2. (באנגלית)
↑  Ritner, Robert K. (1998)., "Egypt under Roman rule: the legacy of Ancient Egypt" (PDF). In Petry, Carl F. (ed.)., The Cambridge History of Egypt. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0521471370.
↑  סא"ל אברהם, ‏קרב תל אל כביר 1882, מערכות 249, מרץ 1976, עמ' 19
1 2 3  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר א, יחידה 2, עמ' 155.
↑  Interactive World History Atlas since 3000 BC, Geacron
↑  משה טרדימן, ‏מלחמת מים: מצרים נאבקת באתיופיה לאחר שהקדימה בניית הסכר על הנילוס, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 11 בינואר 2019
↑  רועי קייס, צבא מצרים: למורסי יש 48 שעות לפתור המשבר, באתר ynet, 1 ביולי 2013
↑  האו"ם: יעדי התיירות הצומחים בעולם: "פלסטין" מקום 4, ישראל מקום 7, באתר וואלה, 14 בספטמבר 2018
↑   צבי בראל, 60 אלף אסירים פוליטיים ו-1,250 איש שנעלמו: במצרים של א־סיסי לא מתעכבים על זכויות אדם, באתר הארץ, 9 בספטמבר 2016
↑  מצרים: א-סיסי הגביר את הדיכוי, באתר קול הזמן
↑  עומר כביר, מחקר: החירות המקוונת בירידה - והשינוי מזיק לדמוקרטיה העולמית, באתר כלכליסט, 1 בנובמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX463461 
חפצים מהתקופה הפרהיסטורית, מ-4400 עד 3100 לפנה"ס. שורה ראשונה משמאל למעלה: צלמית שנהב בדרית, צנצנת מתרבות נקאדה II, פסלון עטלף. שורה שנייה:

דיוריט, סכין צור, לוח ששימש לקוסמטיקה.
פסל נפרטיטי, 1345 לפני הספירה
דיוקן אישה בשם איזידורה מאנקירונפוליס, 100–110 לספירה, מוזיאון וילה גטי. אחד מדיוקנאות המומיות מפיום.
תבליט מצרי במקדש דנדרה המתאר את הקיסר טראיאנוס בלבוש פרעוני מלא, מקריב קורבן לאלה חתחור ובנה איהי.
הח'ליפות הפאטימית בשיאה, סביב שנת 1000 לספירה
מסגד אבן טולון
הסולטנות הממלוכית בשיאה (ימי השושלת הבחרית, 1250 - 1382)
תחיית מצרים, פסל מאת מחמוד מוח'תאר משנת 1928 – מסמליה של התנועה הלאומית המצרית
פתיחת תעלת סואץ, 1869
גמאל עבד אל נאצר
כיכר א-תחריר ב"יום שישי של העזיבה", 28 בינואר 2011
חזנות

חזן בציורו של אלפונס לוי, 1892
מקהלת חזנות "בזמירות", הפועלת במועצה אזורית מטה בנימין במופע בעיריית פתח תקווה
חזנות היא ביצוע מוזיקלי של תפילות ופיוטים יהודיים בפני קהל במטרה לסייע לציבור להתפלל . החזן הוא שליחו של הציבור לומר ולשיר את פרקי התפילה תפקיד המעוגן במסורת היהודית עוד מימי בית המקדש השני. ב-200 השנים האחרונות, ובמיוחד באירופה עלה מעמדו של החזן לדרגת אמן המבצע לחנים מקוריים המהנים את קהל השומעים, החזנים פיתחו סגנון ייחודי היוצר אווירה של קדושה הסוחפת את המתפללים לחוויה עמוקה ומרגשת, תוך שילוב אלמנטים מוזיקליים מהתרבות האירופאית הקלאסית, החזנות מוצאת את ביטויה המיוחד בשבתות ובחגים ובעיקר בימים הנוראים (ראש השנה ויום כיפור) בהם נוהרים ההמונים לבתי הכנסת. בעידן המודרני החזנות היא ז'אנר מוזיקלי בפני עצמו, וחזנים ידועי שם ממלאים אולמות גדולים בקהל המגיע ליהנות מהיצירה ומהמבצעים.
החזן במורשת היהודית

בלשון חז"ל, "חזן" הוא אחראי בבית הכנסת, כגון שמש או מלמד תינוקות. האדם המוביל את המניין בתפילה נקרא גם 'בעל תפילה' או 'שליח ציבור'. התואר "חזן" כאיש בעל הכשרה מוזיקלית התפתח בעיקר ביהדות אירופה. בתרבויות שונות נקרא גם "משורר" או "פייטן".
תפקידו של שליח הציבור מוזכר כבר בתלמוד ואחר כך בספר השולחן ערוך ובמקורות יהודיים אחרים של ימי הביניים. הוא נבחר מתוקף ידיעותיו את התפילות שלא ידעו כל המתפללים, ובהיותו ירא שמים ועניו קיבל את הסמכות להוציאם ידי חובה.
האזכור לשירה ונגינה בבתי כנסת ובבית המקדש מופיע בהקשרים של שירת רבים או בקבוצות נבחרות. בימי הביניים נוספו פיוטים מולחנים לטקסי תפילה ונוצרו חיבורים ראשונים בין שליח הציבור לבין הפיוט המולחן. מאחר שכלי נגינה לא נכנסו לתוך בתי הכנסת, שירה הייתה הדרך היחידה לרומם את האווירה.
הכישרון וההצלחה יצרו את הביקוש של בתי כנסת לחזנים מוכשרים, שהעלו את החזנות לדרגת אמנות אשר שכרה בצידה. החזן הוצב על בימה מוגבהת במרכז בית הכנסת או לפני "התיבה" בחזית, מול ארון הקודש, והיה לאחד מנושאי התפקיד החשובים בקהילה ומחוץ לה.
החזנות הספרדית

חזנות ספרדית היא מסורת חזנות בעלת שורשים עתיקים. הייתה נהוגה בקהילות בגולה, כמו: בספרד, בטורקיה, במצרים, במרוקו, בסוריה ועוד; כמו כן הייתה ועודנה נהוגה בקרב היישוב הספרדי הוותיק והחדש בארץ ישראל.
החזנות הספרדית > מאפיינים מוזיקליים

החזנות הספרדית ברוב הקהילות הספרדיות מבוססת ברובה על סולמות הקרויים "מקאמים", שהם הבסיס למוזיקה הערבית ולמוזיקה הטורקית. השימוש בתורה זו הוא מימי גירוש ספרד והתיישבות המגורשים ברחבי האימפריה העות'מאנית, והופץ בעיקר על ידי ר' ישראל נג'ארה ותלמידיו. מקאמים נפוצים הם עג'ם, חיג'אז, נהוונד, שיגא, חוּזָאם, ראסת, ביאת, כּוּרד, נאוה, נגריז, צבא. הלחנים מסווגים לפי המקאמים אליהם הם משתייכים. במקאם עג'אם נמצאות בעיקר מנגינות לשמחות, ואילו במקאם חיג'אז לעומתו מצויות מנגינות עצובות. רוב הקינות של תשעה באב במסורת הספרדית הן במקאם זה. מקאם שיגא הוא המקאם בו קוראים בתורה.
מקור הלחנים בקרב הקהילות הספרדיות הוא בעיקר מן הסביבה שבה התיישבו יהודים אלו לאחר גירוש ספרד. אף על פי כן, ישנן מנגינות רבות, בייחוד המנגינות של הימים הנוראים (ראש השנה ויום הכיפורים) שמקורן כנראה מספרד עצמה. זאת ניתן ללמוד מהעובדה שבקרב כל הקהילות הספרדית ממרוקו ועד הודו, מאמסטרדם ועד מצרים הן מושרות כמעט באותו אופן, דבר המעיד על היותן עתיקות ביותר.
החזנות הספרדית > ענפים מקומיים

החזנות הספרדית מתחלקת למספר קבוצות של מסורות:
מסורת קהילות המזרח התיכון כגון סוריה, לבנון, ישראל, מצרים. שלקחה מוטיבים מן החזנות הספרדית של היישוב הוותיק בארץ ישראל, המנגינות בהשפעה עות'מאנית ובלקנית, מנגינות הרומנסות בלאדינו בתוספת נכבדה של מסורות נוספות מן המוזיקה הערבית הסובבת. באופן זה התפתחה המסורת הנפוצה היום והקרויה מסורת ספרד-ירושלים. מסורת זו, על סלסוליה, זוכה לפריחה בימינו. הייצוא של מסורת זו נעשה בתחילה על ידי שלוחי דרבנן שיצאו לקהילות ישראל במזרח, כך למשל השפיע החזן אשר מזרחי על הליטורגיה של יהודי העיר תוניס. גם כיום יש יצוא של מסורת זו מירושלים לקהילות אחרות בארץ ובעולם.
מסורת קהילות טורקיה והבלקן. החזנות של קהילות הבלקן מבוססת ברובה על לחנים מן הסביבה העות'מאנית וכן שירי הרומנסות בלדינו, חזנות זו מתאפיינת בסלסולים עות'מאנים אופייניים. בקרב החלק הצפוני יותר של הבלקן (בולגריה, יוגוסלביה ועוד) חל ניסיון מסוים בסוף המאה ה-19 להתקרב יותר לחזנות האשכנזית ממערב אירופה.
מסורת קהילות צפון אפריקה: אלג'יריה ומרוקו, המסורת החזנית של יהודי מרוקו מבוססת על שירה מקומית וכן על מוזיקה אנדלוסית שהובאה למקום עקב הזיקה המתמשכת בין ספרד למרוקו בתקופה שלפני גירוש ספרד ולאחריה. בעקבות החסות הצרפתית על מדינות אלו ובייחוד באלג'יריה, הושפעו לחני התפילה ממנגינות צרפתיות.
מסורת קהילות מערב אירופה המכונה גם מסורת ספרדית פורטוגזית: מרכזים של מסורת זו אמסטרדם, לונדון, איטליה וצרפת (קהילות ספרדיות אלו הוקמו על ידי צאצאי האנוסים שהגרו מספרד ומפורטוגל למדינות אלו במערב אירופה שם שבו ליהדות). כמו כן נכללות במסורת זו גם קהילות ביבשת אמריקה, בעיקר בניו יורק ובאיים הקריביים מקורם של קהילות ספרדים פורטוגזים אלו הוא בעיקר מלונדון ומאמסטרדאם לדוגמה קהילת האי קורסאו בים הקריבי, האי הגדול שבאיי האנטילים ההולנדים (ב-1650). החזנות הספרדית במערב אירופה אינה מבוססת על מקאמים (בניגוד לשאר האזורים), אלא על הסולמות במוזיקה המערבית. עם כל זאת, ישנם לחנים עתיקים רבים המקובלים בקהילות מערב אירופה שיובאו על ידי חזנים מארצות צפון אפריקה והבלקן.
החזנות הספרדית > שירת הבקשות

בהקשר של חזנות ספרדית יש להזכיר גם את שירת הבקשות שהייתה מקובלת ברוב ככל הקהילות הספרדיות. שירה זו החלה עוד בספרד בתור מספר מצומצם של פיוטים המושרים על ידי הקהל בבית הכנסת לפני תפילת שחרית, בעיקר בשבתות ובחגים. התכנים בהם היא עוסקת הם בעיקר שבח לקב"ה, שירי שבת, שירי געגועים לארץ ישראל ועוד. בקהילות רבות, בייחוד בקרב קהילות הבלקן (קהילת סלוניקי שביוון למשל) וקהילות מערב אירופה נשמר מנהג זה בממדיו המקוריים.
בקהילות אחרות, כגון קהילת העיר חלב שבסוריה (המכונה ארם צובא במסורת היהודית), קהילות טורקיה וקהילת מרוקו התפתחה שירת הבקשות לממדים גדולים בהרבה. בקהילות אלו נוהגים לקום בשבתות החורף (שבהן הלילות ארוכים) בעוד לילה, ומתקבצים יחד בבית הכנסת ושרים את שירת הבקשות במשך כארבע שעות, עד זמן תפילת שחרית. בקרב יוצאי סוריה ומרוקו שירה זו מכונה "שירת הבקשות", ובטורקיה מכנים אותה "שירת המפטירים". שירת הבקשות ממשיכה בקרב יוצאי קהילות אלו גם בארץ ישראל כיום.
החזנות האשכנזית

הסולמות בחזנות האשכנזית נקראים "שטייגר", והם קרויים לרוב על תפילה שמושרת על פיהם. בין השטייגרים המרכזיים אפשר למנות את "אהבה רבה" (נקרא גם "פרייגיש") וסולם מי שברך. חלק גדול מהשטייגרים משמש גם במוזיקה העממית המזרח אירופאית ולעיתים מקביל למקאמים ספרדיים.
החזנות באירופה התפתחה במיוחד במאות ה-16 וה-17, בהשפעת הרנסאנס, ושאבה מוטיבים מוזיקליים מהמוזיקה הקלאסית האירופית שהייתה כבר ממוסדת. תבנית הלחנים וסגנון הביצוע דומה למוזיקת האופרה. בתקופת ההשכלה במאה ה-18 כבר ניכרה חלוקה ברורה בין החזנות של מערב אירופה עם השפעתה של המוזיקה הקלאסית הכבדה לבין החזנות המזרח אירופית בה ניכרה השפעתה של המוזיקה החסידית הרוויה ברגש.
במאה ה-19 התמסדה החזנות האשכנזית באירופה, בעיקר הודות לפועלו של החזן שלמה זולצר, אשר קיבע את המוטיבים המסורתיים לנוסח התפילה והוסיף לחנים שניכרה בהם השפעות מודרניות מהיוצרים הקלאסיים באירופה של התקופה – פרנץ שוברט, מקס ברוך, ואחרים. המודרניזציה השפיעה גם על המעטפת החיצונית: החזן הולבש בבגדים מיוחדים, ובתי כנסת רבים העמידו לצידו מקהלה ששרה בסגנון שנשמע כנסייתי. התקופה משלהי המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20 נחשבת ל"תור הזהב" של החזנות האשכנזית. פרחו בה חזנים ידועי שם כמו יוסל'ה רוזנבלט, משה קוסביצקי, מרדכי הרשמן, זבולון קוורטין, זיידל רובנר, יוסף שליסקי, לייב גלאנץ, ישראל אלטר ואחרים. קטעי החזנות המקוריים שחיברו מהווים עד היום את ה"קאנון" של החזנות האשכנזית, וחזנים רבים תרמו את גרסתם לקטעים אלה.
היכולת להעלות את היצירות על גבי תקליטים תרמה להפצת הז'אנר המוזיקלי לפינות רחוקות בעולם, ובמיוחד בארצות הברית. הריכוז היהודי הגדול שהתבסס באמריקה, משך אליו את גדולי החזנים אשר מצאו שם בית חם ומקום טוב ולהתפרסם. אחדים אף מצאו לנכון לתרום את כישוריהם אל מחוץ לבתי הכנסת, ובעיקר לאולמות האופרה ולבמות הבידור של ברודוויי. אמריקה גם תרמה את החזן שמואל מלבסקי, החריג בנוף החזנות, ששילב את בנותיו המוכשרות בהרכב מוזיקלי יוצא דופן שמהווה התרסה כנגד ההלכה היהודית האוסרת על נשים לשיר בתפילה בציבור. למרות החריגה מהמסורת, קנתה משפחת מלבסקי מעריצים רבים ברחבי העולם היהודי ואחד משיריה ("הבן יקיר לי") אף זכה לביצועים של זמרים ולהקות ישראליים.
תור הזהב של החזנות האשכנזית החל דועך לאיטו במחצית המאה ה-20, אולם מאז 1986 החל המוזיקאי ד"ר מרדכי סובול לקיים קונצרטים סימפוניים של חזנות אשכנזית כמו גם תפילות שבת. קונצרטים אלו הביאו אט אט לתחייתה של החזנות האשכנזית, והיום[דרושה הבהרה] מתקיימת סדרת מנויים של 6 קונצרטים שנתיים, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ואלפי איש ממלאים את אולמות הקונצרטים בארץ, עד כי לאחרונה[דרושה הבהרה] שוב מופיעים בה סימני תחייה. דוגמה בולטת היא החזן הצעיר[דרושה הבהרה] יצחק מאיר הלפגוט, תלמידם של ד"ר מרדכי סובול והחזנים נפתלי הרשטיק, יצחק אשל ושמואל ברוך טאובה שאלבומיו זוכים להצלחה מסחרית ואלפי שוחרי חזנות נוהרים להופעותיו.
בשנים האחרונות הופיע הלפגוט, עם התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק ב"איברי פישר הול" ובאולם "המטרופוליטן אופרה" של ניו יורק בניצוחו של הד"ר מרדכי סובול.
מזה כמה שנים התחבבו לחניו של הרב שלמה קרליבך על הדור הצעיר וחדרו אף הם לחזנות האשכנזית, והם מושרים בחלק מבתי הכנסת, בעיקר בתפילות השבת. קהלים נוספים הנאמנים לחזנות האשכנזית מצויים כיום בבתי כנסת גדולים בערים הגדולות בארץ ובקהילות יהודיות ברחבי העולם.
החזנות התימנית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מסורות נוספות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מסורת יהדות גאורגיה, שמקורותיה קדומים ביותר, הנהוגה בקרב קהילות גאורגיה, היא בעלת מאפיינים ייחודיים משלה, אם כי גם בנוסח חזנות זה, לא נוהגים להתבסס על מקאמים. ייחוד נוסף לחזנות זו, בכך שיש ריבוי מנגינות לקטעי תפילה שונים, דבר שלא תמיד בנמצא בהרבה מקהילות ישראל. כך למשל קיימת מנגינת ה"זמירות" ("פסוקי דזמרא" בשחרית לשבת), מנגינות לחגים ולימים הנוראים למזמורי תהילים הפותחים את התפילה, מנגינות שבת למזמורי תהילים וכן הלאה.
ראו גם

מוזיקה יהודית
טעמי המקרא
שליח ציבור
מכון ירושלים לחזנות
לשמוע אל הרינה ואל התפילה
לקריאה נוספת

Amit Klein, Changing Performance Styles of Twentieth Century Ashkenazi Cantorial Recitative, Analytical Approaches to World Music, Vol. 3, No. 2, Published November 2014
אליהו שלייפר, חמישים שנות חזנות בישראל - במה התקדמנו?, דוכן: מאסף למוזיקה יהודית ט"ו (תש"ס), עמ' 17‑26.