ג'וזף פורקר
מלחמת האזרחים

באוקטובר 1861 עזב פורקר את בית הוריו ועבר להילסבורו, עיר המחוז, שם הוא חי עם דודו, ג'יימס ריס, שהיה המבקר של מחוז היילנד, ועבד כפקיד במשרדו. הוא נשלח לשם כדי להחליף את אחיו הגדול, ברץ', שאז כבר היה מגויס לצבא האיחוד כאשר מלחמת האזרחים כבר הייתה בעיצומה. בזכרונותיו ציין פורקר שבעוד שהזמן בו הוא עבד כפקיד של דודו שיפר משמעותית את אומנות הכתיבה שלו, הוא גם גרם לו להיות בקשר עם פקידים רבים במחוז, ולימד אותו את רזי הממשל. הפקיד הצעיר התרשם ממכתביו של אחיו שהגיעו הבייתה, והיה נחוש בדעתו להתגייס גם הוא על אף גילו הצעיר. זמן קצר לאחר שמלאו לו 16 שנים, נודע לפורקר שידיד המשפחה ארגן פלוגת מתנדבים, וביקש להתגייס. דודו נתן לו הסכמה מהוססת, וב-14 ביולי 1862 הוא גויס לפלוגה A של רגימנט הרגלים ה-89 של אוהיו. בסוף אוגוסט, לאחר שסיים את הכשרתו, הוא קיבל דרגת סמל שני. כאשר התקדמו כוחות צבא הקונפדרציה אל תוך קנטקי, ואיימו על סינסינטי, נערך הרגימנט לעמדות מגננה מעבר לנהר אוהיו בניופורט. אנשי הקונפדרציה לא הגיעו לאוהיו, לאחר שהם נהדפו דרומה, והרגימנט ה-89 התקדם לפורט שלר, ליד ניופורט. כאשר היה פורקר בפורט שלר, פרסם הנשיא לינקולן את הצהרת האמנציפציה. פורקר סיפר בזכרונותיו שהוא וחבריו חשו שמשמעות ההצהרה היית שהם לוחמים למען סיומה של העבדות, לא רק לשם שמירת שלמותו של האיחוד.
בספטמבר 1862 נשלח הרגימנט לחלקה המערבי של וירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית) כדי לתגבר את כוחות צבא האיחוד שם, ולהצטרף לתנועת ההתקדמות שלהם למשך חודש. הם התכוננו להתמקם שם למשך החורף, אך קיבלו קריאה לעבור לטנסי, שם הם סייעו לשחרר את פורט דונלסון בפברואר 1863. עד לפעולה זו השתתף פורקר בפעולות קרביות מעטות, ומראות הדם גרמו לו להלם. הוא כתב להוריו, "כדי לדעת כמה איומה המלחמה עליך לראות אותה בעצמך". הרגימנט ה-89 נשאר בפורט דונלסון במשך מספר ימים ואז נשלח להסתפח לארמיית קמברלנד, שהייתה תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ויליאם רוזקרנס ליד קרתאג' טנסי, שם קודם פורקר לדרגת לוטננט משנה. ביוני הוביל פורקר משמר קדמי שנתקל בכוח של הקונפדרציה במה שהתפתח לקרב מעבר הובר, וכוחות צבא האיחדו התקדמו לאט על פני טנסי, ובספטמבר הגיעו לצ'טנוגה. מצ'טנוגה נשלחו פורקר ושני קצינים נוספים הבייתה כדי לאסוף חיילים חדשים שהיו צפויים להתגייס, אך תוכנית הגיוס בוטלה עקב התנגדות פוליטית. בנובמבר הוא שב לצ'טנוגה, שם היה אז הרגימנט ה-89 חלק מארמיית טנסי בפיקודו של בריגדיר גנרל ויליאם שרמן, ולחם בקרב על מיסיונרי רידג'.
במאי 1864 החל שרמן במערכת אטלנטה (אנ'). במערכה זו לחם פורקר במספר קרבות קשים, כולל בקרב רסאקה, קרב כנסיית ניו הופ וקרב הר קנסאו. אטלנטה, או מה שנותר ממנה לאחר השריפה הגדולה, נפלה ב-2 בספטמבר. פורקר הוקצה לטובת בית הספר של גייסות הקשר שהוקם על ידי הצבא באטלנטה, ובילה שם חודש. הוא הוצב בדיוויזיה של מייג'ור גנרל הנרי סלוקום, ונשאר איתה כאשר היא השתתפה בצעדה אל הים, והותירה שובל של הרס מאחוריה. בסוף דצמבר 1864 הגיע הצבא לסוואנה, ופורקר, על אף הסערה, הצליח לקיים קשר עם ספינות צי ארצות הברית שעגנו מול החוף כדי להזהיר אותם על נוכחות צבאו של שרמן במקום. לאחר חודש, צעד הצבא צפונה אל תוך קרוליינה הצפונית, נחוש בדעתו להביא חורבן אף יותר גדול למדינה שפרשה ראשונה מהאיחוד. פורקר היה אחראי על שמירת הקשר בין אגפי הצבא, והוצב על ספינת תותחים שהתקדמה במעלה נהר סוואנה. הוא השתתף יותר בפעילות כשליח בין כוחותיו הראשיים של שרמן לבין הכוחות של סלוקום במרץ 1865 כאשר הם נתקלו בכוחות הקונפדרציה בקרוליינה הצפונית בקרב בנטונוויל. ביום הקרב, 19 במרץ 1865, קודם פורקר לדרגת ייצוג של קפטן, ועד מהרה מונה כשליש האישי של גנרל סלוקום. באפריל, כשצבאו של שרמן נע באיטיות צפונה, הגיע הידיעה על כניעת גנרל הקונפדרציה רוברט אדוארד לי וכוחותיו באפומטוקס, וירג'יניה, ובכך למעשה הסתיימה המלחמה. בראשית מאי נעה ארמיית ג'ורג'יה בפיקוד של שרמן צפונה אל וושינגטון הבירה, כדי לצעוד ב-23 במאי בפני הנשיא החדש אנדרו ג'קסון, שהושבע לאחר רצח לינקולן חודש קודם לכן. לאחר מכן שב פורקר לאוהיו ושוחרר מהשירות.