סטגפלציה
תפיסות נאו-קלאסיות

תפיסות נאו-קלאסיות טהורות במאקרו כלכלה מתנגדות לרעיון שהתנהלות מוניטארית יכולה באמת להשפיע. מאקרו כלכלנים ניאו קלאסיים טוענים שעל כמויות כלכליות ממשיות, כגון תוצרת, תעסוקה ואבטלה נקבעים על ידי גורמים ממשיים בלבד.
גורמים נומינליים, כמו אספקת הכסף יכולים להשפיע רק על משתנים נומינליים כגון אינפלציה. רעיון זה שלגורמים נומינליים אין השפעה ממשית נקרא "נייטרליות מוניטארית" וגם "דיכוטומיה קלאסית".
מאחר שהתפיסה המקרו כלכלית הניאו קלאסית גורסת כי תופעות ממשיות כמו אבטלה אינן קשורות למעשה לתופעות לא ממשיות כמו אינפלציה, הם מחלקים את ההסבר של הסטגפלציה להסבר ל"סטגנציה" והסבר ל"אינפלציה". ההסבר שהניאו קלאסיים נותנים לסטגנציה (צמיחה נמוכה ושיעורי אבטלה גבוהים) כולל רגולציות ממשלתיות לא יעילות או רווחים גדולים לאנשים שלא עובדים שמתמרצים מובטלים לא לחפש עבודות.
הסבר ניאו קלאסי אחר קשור למחזור העסקים הממשי, שבו כל ירידה בפריון העבודה הופכת עבודה לפחות מועילה.
ההסבר הניאו קלאסי העיקרי לאינפלציה פשוט מאוד – הרשות המוניטארית מזרימה יותר מדי כסף.
לפי התפיסה הנאו-קלאסית הגורמים שמשפיעים על משתנים ממשיים, תוצרת ואבטלה, משפיעים אך ורק על עקומת ההיצע המצרפי. הגורמים הנומינאליים כגון אינפלציה משפיעים רק על הביקוש המצרפי. כשגורמים ממשיים מזיזים את עקומת ההיצע שמאלה, והתנהלות מוניטארית לא חכמה מזיזה את העקומה ימינה, נוצרת סטגפלציה.
כך ההסבר העיקרי עבור סטגפלציה של התפיסה הניאו קלאסית על הכלכלה הוא שסטגפלציה מופיעה פשוט כאשר יש טעויות בהתנהלות הממשלתית שמשפיעה הן על האינפלציה והן על שוק העבודה. באופן אירוני, טיעון ברור להסבר הניאו קלאסי של סטגפלציה ניתן על ידי קיינס עצמו. ב-1919 תיאר ג'ון מיינארד קיינס את הסטגנציה שלפתה את אירופה בספרו "ההשלכות הכלכליות של השלום". קיינס כתב:
"מספרים שלנין אמר שהדרך הטובה ביותר להפיל את השיטה הקפיטליסטית היא להדיח את המטבע. על ידי המשכת תהליך האינפלציה יכולות הממשלות להחרים, בחשאי חלק גדול מעושרם של האזרחים. לפי השיטה הם יכולים לא רק להחרים, אלא להחרים בשרירות לב, ובעוד התהליך גורם עוני אצל רבים, הוא מעלה את העושר אצל מעטים."
"לנין צדק לחלוטין. אין אמצעים יותר עדינים ובטוחים להתפכחות הבסיס הקיים בחברה מאשר הדחת המטבע שלה. התהליך מערב שימוש בכוחות חבויים של החוק הכלכלי, לצד הרס, והופך את העניין לתהליך שאיש לא יכול לאבחן."
קיינס מצביע במפורש על הקשר בין הדפסת כסף ממשלתית לאינפלציה:
"המערכות שאמורות לבקר על האינפלציה באירופה המשיכו לאורכים בלתי רגילים. הממשלות הלוחמניות, לא יכלו, או היו ביישניות מדי או מדי קצרות רואים כדי לבטח את ההלוואות שלהן ואת המיסים שנועדו לצרכים המלחמתיים הדפיסו כסף רב כדי לאזן."
קיינס גם מצביע על איך הגבלות ממשלתיות על המחירים מדכאות את הייצור:
"ישנה הנחה מוקדמת לפיה יש ערך מלאכותי למטבע. החוק לרגולציה על מחירים מכיל בתוכו את הזרעים לדעיכה כלכלית, וסופו לייבש את המשאבים שיכולים להביא להיצע אולטימטיבי. אם אדם אנוס להחליף את פרי עמלו בנייר, שמתברר לפי הניסיון שאינו יכול להשתמש בו כדי לקנות משהו השווה במחירו לפרי עמלו, הוא ישמור את עמלו לעצמו, אולי יחלוק אותו עם שכנים וחברים כטובה, ויקל במאמציו לייצור נוסף. מערכת האונסת החלפה של סחורות במחיר שהוא לא מחירם היחסי האמיתי מובילה לא רק לפיחות בייצור, כי אם מובילה בסופו של דבר לבזבוז וחוסר יעילות בסחר החליפין"
קיינס פירט את מערכת היחסים בין החובות של גרמניה לאינפלציה שלה:
"בגרמניה ההוצאה הכוללת של האימפריה, האומות הפדרליות והקומונות ב-1919–1920 מוערך כ25 מיליארד מארקים, כשלא יותר מ10 מיליארד מגובים על ידי מיסים קודמים קיימים. כל זה לא כולל הכסף של הפיצויים. ברוסיה, פולין, הונגריה, ואוסטריה תקציב שכזה לא יכול להתקיים כלל."
"כך האיום האינפלציוני שתואר לעיל אינו רק תוצר של מלחמה, ששלום מתחיל לרפא. זה תופעה מתמשכת שסופה עוד לא נראה באופק".