פרק 3 לחוקת ארצות הברית
חלק ראשון: מערכת המשפט הפדרלית > הסמכות השיפוטית הפדרלית בידי בית המשפט העליון והערכאות הנמוכות

הכוח השיפוטי של ארצות הברית יהיה נתון בידי בית משפט עליון אחד, ובידי בתי משפט הנמוכים, שהקונגרס רשאי מעת לעת להסמיך ולהקים.
המקור באנגלית
The judicial Power of the United States, shall be vested in one supreme Court, and in such inferior Courts as the Congress may from time to time ordain and establish.
חלק זה מכונה "vesting clause" (פסוקית ההסמכה או ההאצלה). יחד עם סעיפים דומים בפרק הראשון ובפרק השני של החוקה, אשר מעניקים את סמכויות הרשות המחוקקת לקונגרס ואת סמכויות הרשות המבצעת לנשיא ארצות הברית, פסוקית זו מגדירה את מערכת הפרדת הרשויות בשיטת הממשל של ארצות הברית. ההכרה ברשות השופטת כרשות עצמאית ונפרדת היוותה חידוש, הן ביחס למערכת המשפט האנגלית, שבה מערכת המשפט הייתה חלק מהרשות המבצעת, אף שפעולות השיפוט הוכרו כתפקוד נפרד בתוך רשות זו, והן ביחס לתקנון הקונפדרציה, שלא כלל רשות שופטת פדרלית עצמאית.
באשר להגדרת המושג "הכוח השיפוטי" או "הסמכות השיפוטית" (The judicial Power), כתב השופט סמואל מילר, שזהו הכוח של בית משפט להחליט ולהכריז את הדין באשר לתיק שהובא בפניו להכרעה על ידי שני צדדים. הגדרה זו אומצה על ידי בית המשפט העליון בפסק דין מסקרט נגד ארצות הברית (Muskrat v. United States) משנת 1911. בפסק דין זה ביאר בית המשפט את המושג לאור החלק השני של פרק זה כ"זכות להכריע מחלוקות ממשיות שעולות בין בעלי דין שונים, כפי שהיא מוסדה בבתי משפט עם סמכות שיפוט [jurisdiction] מתאימה".
בוועידת החוקה נחלקו הצירים בשאלה האם החוקה תכונן בית משפט פדרלי עליון אחד או תכונן מערכת שיפוטית ענפה. הצירים הסכימו שדרוש בית משפט פדרלי כלשהו ושלא ניתן להסתפק רק בבתי המשפט של המדינות. הם הסכימו גם שיש לספק הגנות לעצמאות של בית משפט זה. אולם, בעוד שהנציגים שנטו יותר לפדרליזם, עם ממשל מרכזי חזק יחסית, תמכו בהקמה של מערכת שיפוטית ענפה ובעלת סמכות רחבה יחסית, אחרים חששו שכוח זה יצמצם את עצמאותן וריבונותן של המדינות השונות באופן לא ראוי. הפשרה שעליה הוסכם בוועידת החוקה היא שיוקם בית משפט עליון אחד ובו שופטים הממונים על ידי הנשיא בהסכמת הסנאט (ראו פרק 2, חלק שני, סעיף 3), ושבמקום להכריע לגבי היקף הרשות השופטת הפדרלית מעבר לכך, תינתן לקונגרס הסמכות להקים בחוק ערכאות נוספות, שיהיו כפופות לבית המשפט העליון. מנסחי החוקה השאירו בידי הקונגרס החלטות נוספות, כגון מספר השופטים שמכהנים בבית המשפט העליון, מלבד נשיא בית המשפט שמוזכר במפורש בפרק 1 לחוקה (חלק שלישי, סעיף 6), דרכי הערעור על החלטות, והכללים שמאפשרים גישה של עותרים לבתי המשפט.
ישנה מידה של אי-הסכמה בשאלה האם הסמכות של הקונגרס לכונן את הערכאות הפדרליות הנמוכות מהווה משקל נגד לעצמאות של מערכת המשפט, האם הקונגרס יכול לנתב מחלוקות שנמצאים בסמכות השיפוט של המערכת הפדרלית למדינות על ידי כך שימנע הקמה של ערכאות נמוכות, והאם הפשרה שהושגה בוועידת החוקה מאפשרת לקונגרס "להפשיט" את בית המשפט מחלק מסמכויותיו (ראו גם פסוקית החריגים למטה). לפי הפרשנות המקובלת, משמעות "הפשרה המדיסונית" שהושגה היא שהקונגרס רשאי, אך לא חייב, לכונן ערכאות נמוכות, ולכן רשאי גם לעצב את מערכת המשפט הפדרלית באופן שמשפיע על יכולתה להפעיל את הסמכות השיפוטית. מנגד, היסטוריונים ומשפטנים הראו שמנסחי החוקה, מאשרריה ורבים מחברי הקונגרס שדנו בחוק מערכת המשפט של 1789, הבינו את פרק 3 בכללו כמחייב האצלה של הסמכות השיפוטית על המערכת הפדרלית, ולכן מחייב גם את הקונגרס לנקוט באמצעים הדרושים לכך. מבחינה מילולית, טענה זו נסמכת על ההבדל בין המילה "shall", שבדרך כלל מבטאת חובה, למילה "may", שמבטאת רשות. החוקה נותנת לקונגרס את הרשות לכונן ערכאות נמוכות, אך היא מחייבת את ההאצלה של כל הסמכויות השיפוטיות שמוזכרות בהמשך הפרק על הרשות השופטת, וכן היא מחייבת את הממשל לשמור על עליונותו של החוק הפדרלי; יוצא מכך שכאשר יצירת ערכאות נמוכות היא חיונית לצורך מימוש החובה החוקתית, הרשות שניתנה לקונגרס עשויה להפוך לחובה. חלק גדול מהנציגים שכיהנו בקונגרס הראשון (אם כי לא כולם) הבינו כך את הסעיף, אולם במרוצת השנים גברה הפרשנות לפיה יצירת ערכאות נמוכות נתונה לשיקול הדעת הבלעדי של הקונגרס.
עבור חלק מפרשני החוקה, ההבחנה בסעיף זה בין בית משפט "עליון" (Supreme) לבתי משפט "נמוכים" (Inferior) היא המקור לסמכות של בית המשפט העליון להכתיב נהלים וסדרי משפט לבתי המשפט שכפופיים לו, כך שבמערכת המשפט קיימת היררכיה של פיקוח ושליטה, בדומה לרשות המבצעת. אחרים טוענים שהסעיף מאציל סמכות על כל בית משפט שכונן על פיו באופן ישיר ועצמאי, ושלבית המשפט העליון אין סמכות לשלוט ולפקח על בתי המשפט האחרים. פסיקות בית המשפט העליון, למשל בפסק דין דיקרסון נגד ארצות הברית (שבו אישר מחדש בית המשפט את הלכת מירנדה), קבעו שלבית המשפט העליון יש סמכות מפקחת על בתי המשפט הנמוכים.