stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע שלמה
לקריאה נוספת

יעקב פרידמן, מבצע שלמה: שנה ועוד שלושים ואחת שעות, אמיתי הפקות, 1992 (הספר בקטלוג ULI)
מיכה פלדמן, יציאת אתיופיה, הסוכנות היהודית לארץ־ישראל, 1998 (הספר בקטלוג ULI)
ראובן מרחב, מקום במרחב – כשהאדם נפגש עם נתיבות ההיסטוריה, ידיעות ספרים, 2022, פרק 19, עמודים 215–223
Graenum Berger, Rescue the Ethiopian Jews!: a memoir, 1955-1995, J.W. Bleeker Hampton Pub. Co., 1996
Mitchell G. Bard, From Tragedy to Triumph: The Politics Behind the Rescue of Ethiopian Jewry,Greenwood Publishing Group, 2002
Asher Naim, Saving the Lost Tribe: the Rescue and Redemption of the Ethiopian Jews, Ballantine Books, 2003
Stephen Spector, Operation Solomon: the Daring Rescue of the Ethiopian Jews, Oxford University Press, 2005
Howard M. Lenhoff, Black Jews, Jews, and Other Heroes: How Grassroots Activism Led to the Rescue of the Ethiopian Jews, Gefen Publishing House Ltd, 2007
קתרין אוהרה

| --- | --- |

קתרין אוהרה, אוגוסט 2024
 לידה:  4 במרץ 1954 (בת 70) טורונטו, קנדה 
 שם לידה:  Catherine Anne O'Hara 
 מדינה:  ארצות הברית, קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-1975 
 מקום לימודים:  Burnhamthorpe Collegiate Institute 
 בן או בת זוג:  בו וולש (1992–?) 
 צאצאים:  Matthew Welch, Luke Welch 
 מספר צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:  פרס ארל גריי (1995)  פרס אמי לבידור בפריים טיים (1982)  פרס גלובוס הזהב (2021)  פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית (2020)  פרס גילדת שחקני המסך (2021)  פרס המושל הכללי לאמנויות המופע (2020)  שדרת הכוכבים של קנדה (2007)  קצינה במסדר קנדה  מסדר קנדה  Canadian Comedy Award Winners for Comedians  Canadian Comedy Award for Best Female Performance in a Feature 
 פרופיל ב-IMDb
 
קתרין אוהרה, 2005
קתרין אן אוהרה (באנגלית: Catherine Anne O'Hara; נולדה ב-4 במרץ 1954) היא שחקנית, תסריטאית, מדבבת וקומיקאית קנדית-אמריקאית, זוכת פרס אמי ופרס גלובוס הזהב.
ביוגרפיה

אוהרה נולדה בטורונטו למשפחה קתולית והיא השישית מבין שבעה ילדים. אחותה היא הזמרת-יוצרת מרי מרגרט אוהרה.
קריירה

בשנות השבעים היא דיבבה למספר סרטים מצוירים ושיחקה בתפקיד ראשי בסדרה לילדים, היא הופיעה בתפקידי אורח בסדרת טלוויזיה כגון "אגדות מעולם המסתורין" ו"המופע של לארי סנדרס" והיא לקחה חלק במשחק ובבימוי הסדרה "בגבולות המסתורין".
ב-1982 זכתה בפרס אמי על השתתפותה בתוכנית המערכונים "Second City Television".
ב-1990 שיחקה את אמו של הילד קווין מקאליסטר בסרט המצליח "שכחו אותי בבית" וכך גם בסרט ההמשך ב-1992, בנוסף היא שיחקה בסרטים "ביטלג'וס", "בגרות על תנאי" ו"מחכים לגופמן".
בשנת 1997 שיחקה בדרמת הטלוויזיה של גולדי הון "תקווה" ששודר ברשת TNT.
כמדבבת היא לקחה חלק בדיבוב בסרטים "הסיוט שלפני חג המולד", "בילבי: הסרט" ו"צ'יקן ליטל".
ב-2009 עד 2011 דיבבה בסיטקום האנימציה "גלן מרטין, DDC" שיצרו מייקל אייזנר ואריק פוגל.
ב-2010 הייתה מועמדת לפרס אמי על תפקידה בסרט ביוגרפי על טמפל גרנדין ובאותה שנה שיחקה בסרט "קילרים" ודיברה בטקס הסגירה של אולימפיידת ונקובר.
בשנת 2013 שיחקה בקומדיה "ילדים בוגרים של גירושין" לצד ריצ'רד ג'נקינס, ובקומדיה הרומנטית "טעות מהסוג הנכון" לצדו של ראיין קוואנטן.
היא השתתפה ב-2016 בתפקיד אורח בסדרה "משפחה מודרנית" והשתתפה ב-2017 בפרקים 7 ו-8 של "סדרה של צרות".
ב-2019 דיבבה את דמותה של סבתא פראמפ בסרט "משפחת אדמס". ב-2020 זכתה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בקומדיה על תפקידה בסדרה "שיט'ס קריק".
חיים אישיים

בשנת 1992 נישאה למעצב ההפקה בו וולץ', אותו פגשה על הסט של ביטלג'וס ולהם שני בנים שנולדו ב-1994 וב-1997.
לאוהרה אזרחות אמריקאית. כיום היא גרה בלוס אנג'לס, קליפורניה עם בעלה ושני ילדיה.
אחותה היא הזמרת והשחקנית מרי מרגרט אוהרה (אנ').
פילמוגרפיה > קולנוע

בן זוג קטלני (1980)
שום דבר אישי (1980)
שגעון של לילה (1985)
ביטלג'וס (1988)
שכחו אותי בבית (1990)
שכחו אותי בבית 2 (1992)
הסיוט שלפני חג המולד (1993) – דיבוב
מחכים לגופמן (1997)
בילבי: הסרט (1997) – דיבוב
סיפור מטוגן (1998)
אהבה מצילום ראשון (1999)
אתמול מאוחר בלילה (1999) – סרט טלוויזיה
ברטוק המשגע (1999) – דיבוב
הכי טוב בשלג (2000)
מדברים על סקס (2001)
מחוז אורנג' (2002)
משב רוח מוזיקלי (2003)
לשרוד את חג המולד (2004)
סדרה של צרות (2004)
המשחק השישי (2005)
צ'יקן ליטל (2005) – דיבוב
מעבר ליער (2006) – דיבוב
מפלצת של בית (2006) – דיבוב
אחי הדוב 2 (2006) – דיבוב
פנלופה (2006)
והזוכה הוא... (2006)
ברבי ו-12 הנסיכות הרוקדות (2006) – דיבוב
ארץ יצורי הפרא (2009) – דיבוב
קילרים (2010)
מפלצת בפריז (2012) – דיבוב
פרנקנוויני (2012) – דיבוב
ילדים בוגרים של גירושין (2013)
טעות מהסוג הנכון (2013)
כשמארני הייתה שם (2014) – דיבוב
משפחת אדמס (2019) – דיבוב
Extinct‏ (2021) – דיבוב
אלמנטלי (2023) - דיבוב
סוחרי הכאב (2023)
ארגייל (2024)
ביטלג'וס ביטלג'וס (2024)
רוז הרובוטית (2024) - דיבוב
The Studio‏ (TBA)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

בגבולות המסתורין (1997)
מד טי.וי (2000)
בראם ואליס (2003)
עמוק באדמה (2003–2005)
תרגיע (2009)
גלן מרטין, רופא שיניים (2009–2011) – דיבוב
רוק 30 (2012)
משפחה מודרנית (2015)
שיט'ס קריק (2015–2020)
הארווי ביקס (2016) – דיבוב
הנסיכה סופיה הראשונה (2016) – דיבוב
האקדמיה של סקיילנדרס (2016–2018) – דיבוב
סדרה של צרות (2017–2018)
הילדים האחרונים בעולם (2019-הווה) – דיבוב
The Kids in the Hall ‏ (2022)
יצחק רפאל

רפאל ב-1951
רפאל ב-1969
יצחק רפאל (וֶרפֶל) (5 ביולי 1914 – 3 באוגוסט 1999) היה ממנהיגי המפד"ל וכיהן מטעמה כחבר הכנסת ושר. חתן פרס ביאליק ופרס הרב קוק על מפעליו בתחום הספרות התורנית. יו"ר מוסד הרב קוק.
ביוגרפיה > באירופה

נולד בסאסוב אשר בגליציה, לשמואל-צבי ואסתר ורפל. תקופה קצרה בחייו למד אצל הרב שלמה שיקלר, בתר"ץ הלך להיבחן ישיבת חכמי לובלין לשם כך למד 200 דפי גמרא בעל פה, כשהגיע להיבחן קיבל אותו הרב מאיר שפירא בזכות דבר תורה שאמר, לאחר שלושה שבועות עזב רפאל את יח"ל בשל תחושת זרות. לאחר מכן המשיך בלימודי הקודש לצד לימודי מתמטיקה פיזיקה ולטינית. משם התקדם ללימודים בגימנסיה היהודית בלבוב, בלימודיו שם התעניינותו עברה לספרות ולהיסטוריה. בד בבד עם לימודי החול המשיך בלימודי הקודש בבתי כנסת מקומיים. בלבוב היה חבר תנועת תורה ועבודה הפועל המזרחי, ממייסדי בני עקיבא בפולין וראש מחלקת "ההכשרה" של "החלוץ-המזרחי" בפולין.
ביוגרפיה > בישראל

עלה לארץ ישראל בניסן תרצ"ה, ובהמלצת הרב מרדכי אהרנפרייז החל ללמוד באוניברסיטה העברית בחוגים למקצועות היהדות והיסטוריה כללית וקיבל תואר במאי 1940.
נישא לסופרת גאולה בת-יהודה (בת הרב יהודה לייב פישמן מימון) והמשיך ללמוד יחד איתה באוניברסיטה העברית, בהמשך סיים לימודי תואר שני במדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים.
היה פעיל ב"הגנה" וסייע בתורניות שמירה, שימש כמורה בבית-הספר "מעלה" בירושלים שם הנהיג שיטה משלו ללימודי היסטוריה יהודית.
לבקשת חמיו החל לנהל את "מוסד הרב קוק" תפקיד אותו מילא עד מותו. בתקופה זו היה פעיל בתחום הספרות הדתית, ערך את השבועון הדתי "במישור" (היה פעיל במשך שבע שנים) והוציא את כתבי העת "אמנה" ו"ארשת", במקביל ערך את כתב העת סיני.
פרסום ספרו על החסידות בגיליונות סיני העניק לו שם כבעל ידע בחסידות והרצה בבמות שונות על תולדות החסידות, היה לו אף פינה קבועה במוצאי שבת ברדיו קול ירושלים.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית

שימש כמנהל "המחלקה למלאכה ולמסחר זעיר" בסוכנות היהודית.
בשנת 1942 היה נציג הפועל המזרחי בהנהלת "מגבית ההתגייסות", והחל בשנת 1944 היה חבר "הוועד הלאומי".
בתקופת מלחמת העצמאות כיהן הן כחבר "ועדת המוסדות לענייני ירושלים", הן כמנהל "המשרד לנפגעי המלחמה" והן כחבר הנהלת הסוכנות היהודית וראש מחלקת העלייה, תפקיד אותו מילא עד 1953.
כיהן כחבר הכנסת ברציפות מהכנסת השנייה ועד הכנסת השמינית. במשך כל תקופת כהונתו היה חבר בוועדת החוץ והביטחון, בכנסת השלישית והשמינית שימש יו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט. יצחק רפאל הוא היוזם הראשון של 6 הצעות חוק פרטיות שנכנסו לספר החוקים.
היה סגן שר הבריאות (1961–1965), תקופה בה התחוללה פרשת תל גיבורים. סערה ציבורית שהתחוללה בעקבות הפרשה הביאה את ראש הממשלה למנות, ב-25 באוקטובר 1964, ועדת חקירה בראשות שופט בית המשפט המחוזי משה גולן. בדו"ח שהגישה הוועדה נקבע שנמצא דופי בהתנהגותו רפאל, ובעקבות זאת התפטר רפאל מתפקידו כסגן שר הבריאות. לאחר שהופעל עליו לחץ ציבורי ויתר רפאל על חסינותו כחבר הכנסת, והוגש נגדו כתב אישום בחשד שלקח שוחד בדמות תרומות למוסד הרב קוק, שבראשו עמד. הוא זוכה, משום שהעד המרכזי יהודה שפיגל, שהורשע לפניו, סירב להעיד נגדו.
רפאל כיהן כשר הדתות בשנים 1974–1976 בממשלתו של יצחק רבין. טרם מונה לשר, פנה יהודה שפיגל אל גולדה וביקש שלא ימונה רפאל לשר בגלל פרשת תל גיבורים, אך בקשתו של שפיגל לא סיכלה את המינוי. במהלך כהונתו כשר, ביקר את פעילות תנועת גוש אמונים, שביצע מבצעי התנחלות ביהודה ושומרון ללא אישור הממשלה, ושפעיליה התעמתו עם חיילי צה"ל שהגיעו לפנותם. תמך בהסכם הביניים בין ישראל למצרים בספטמבר 1975 ופעל למען החזרת עקורי איקרית ובירעם לכפרם. גישתו המדינית המתונה הביא לחיכוכים עם קבוצת "צעירי המפד"ל", קבוצת פעילי המפלגה שהייתה גם פעילה בהקמת תנועת "גוש אמונים".
רפאל נמנע, יחד עם זבולון המר, בהצבעת אי אמון בממשלה ב־14 בדצמבר 1976, הצעת אי אמון שהגישה החזית הדתית התורתית (אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל) בשל חילול השבת שנגרם, לטענתם, כשחלק משרי הממשלה לא הספיקו לחזור לביתם לפני כניסת השבת מטקס קבלת מטוסי ה־F-15 הראשונים שהגיעו לחיל האוויר. שבוע אחר כך, החליט ראש הממשלה רבין, בהתייעצות עם שר המשפטים חיים צדוק, לראות בהצבעתם זו כהתפטרות. מיד אחר כך החלו "צעירי המפד"ל" לפעול להדחת רפאל מהנהגת המפד"ל לבחירות הבאות, שנקבעו למאי 1977. ב-20 במרץ, נערכו בחירות פנימיות במפד"ל בהם הודח מהרשימה לכנסת. רפאל פנה לבית המשפט בבקשה לביטול הבחירות, ובמקביל ביקש לרוץ ברשימה עצמאית לכנסת. לבסוף, לאחר שפנייתו לבית המשפט נדחתה, החליט לפרוש מהחיים הפוליטיים ולא לרוץ לכנסת שוב.
בשנים 1957-1956 עשה עבודת מחקר באוניברסיטת לונדון וב-Jew's College. קיבל תואר דוקטור בספרות מבית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק בהדרכתו של הרב פרופסור שאול ליברמן. על עבודת הדוקטורט בנושא "ספר המנהיג" לרבי אברהם הירחי זכה בפרס ביאליק לחוכמת ישראל. בשנת תשמ"ו זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית.
בנוסף, שימש כחבר הנהלת המפד"ל וחבר "המרכז העולמי של המזרחי - הפועל המזרחי", יו"ר הנהלת "מוסד הרב קוק" ו"יד הרב מימון".
רפאל הגיש נגד העיתונאית סילבי קשת קובלנה פלילית לפי חוק לשון הרע, משום שטענה שביקר במועדונים מפוקפקים וכי יש לו קשרים עם אנשי העולם התחתון. קשת הגישה נגדו תביעה אזרחית, על שטען כי בכתבתה "הגדישה את הסאה, גם לפי דרכה, במידת השקרים ובהיקף העלבונות". השניים התפשרו מחוץ לבית המשפט והבהירו כי לא התכוונו לפגוע זה בזה. קשת הצהירה כי לא היה יסוד לדברים ולמשמעויות שפורסמו בכתבתה.
משפחתו

בנו היחיד (שנפטר עוד בחייו) היה הרב שילה רפאל, חבר בית הדין הרבני בירושלים, ורב שכונת קריית משה בירושלים.
כתביו > ספריו

סאסוב - מצבה לעירתי, ספריית במישור, ירושלים ה'תש"ו, באתר אוצר החכמה
לא זכיתי באור מן ההפקר, אוטוביוגרפיה, הוצאת ידיעות ספרים (עידנים) 1981, באתר אוצר החכמה
ספר החסידות, הוצאת אברהם ציוני, תל אביב תשט"ו, באתר אוצר החכמה
ראשונים ואחרונים, הוצאת אברהם ציוני, תל אביב תשי"ז, באתר אוצר החכמה
על חסידות וחסידים, מוסד הרב קוק, ירושלים תשנ"א, באתר אוצר החכמה
לשאלת ניתוחי מתים, הוצאת הפועל המזרחי, באתר אוצר החכמה
כתבי רבי יעקב עמדין ביבליוגראפיה, מוסד הרב קוק, ירושלים תשכ"ז, באתר אוצר החכמה
החסידות וארץ - ישראל, ירושלים ת"ש, באתר אוצר החכמה
מדריך ביבליוגרפי לספרות ציונות דתית, הוצאת מוריה, ניו יורק תש"ך, באתר אוצר החכמה
על עזיבת הארץ לצמיתות, ירושלים תשי"ד, באתר אוצר החכמה
ממעיינות הפולקלור החסידי, הוצאת אחיאסף, ירושלים תש"ו, באתר אוצר החכמה
ירח האיתנים, הלכות לחיילים, ירושלים תש"ב, באתר אוצר החכמה
שבעה בפולין : מסע בין קברי אחים, ירושלים תש"מ
כתביו > תדפיסים

רש"י בתשובותיו, ירושלים תש"א (תדפיס מספר רש"י)
כתבי הפרופ' הר"ש אסף : רשימה ביבליוגרפית, ירושלים ת"ש (תדפיס ממאסף "יבנה" ספר ב, ת"ש)
גאון וצדיק - מראשוני הציונות בגליציה : רבי שרגא פייבל שריאר מבוהורידשני, ירושלים תשמ"ט (תדפיס מקובץ "שרגאי ג'".)
התוספות ורב האי גאון, לונדון תשכ"ז, (תדפיס מתוך ספר היובל לכבוד הרב הראשי ר' ישראל ברודי, לונדון, תשכ"ז)
כתבי הרב משה אביגדור עמיאל : רשימה ביבליוגרפית, ירושלים תש"ג, (תדפיס מ"ספר היובל" להרב מ.א.עמיאל)
לתולדות הקהלה האשכנזית בארץ - ישראל, מוסד הרב קוק תרצ"ט, (תדפיס מסיני), באתר אוצר החכמה
כתבי הגרא"י קוק זצ"ל, ירושלים תרצ"ח (תדפיס מקובץ אזכרה), באתר אוצר החכמה
ד"ר בנימין מנשה לוין : רשימה ביו-ביבליוגרפית, ירושלים ת"ש, (תדפיס מתוך 'ספר היובל' לד"ר ב.מ.לוין)
תערוכת רש"י בירושלים, ירושלים ת"ש, תדפיס מ'במישור' שנה א', גליונות כ"ז-כ"ח, כ"ט, ל', ל"א
כתביו > ספרים בעריכתו

אנציקלופדיה של הציונות הדתית, מוסד הרב קוק, ירושלים תשי"ח - תשס"א.
ארשת, ספר שנה לחקר הספר העברי, מוסד הרב קוק, תשי"ט - תשמ"א (ו' כרכים), באתר אוצר החכמה
ארשת, (ספר שנה של אגוד סופרים דתיים), ירושלים תש"ד, באתר אוצר החכמה
משה מת, הנהגת מהרש"ל, ירושלים תשכ"א, באתר אוצר החכמה
יהודה אלקלעי, כתבי הרב יהודה אלקלעי - א, ב, מוסד הרב קוק, ירושלים תש"ד, באתר אוצר החכמה
רבי אברהם בן נתן הירחי, ספר המנהיג חלק א, חלק ב, מוסד הרב קוק, ירושלים תשל"ח, באתר אוצר החכמה
זכר מרדכי, ספר זכרון למרדכי נורוק, מוסד הרב קוק, ירושלים תשכ"ז, באתר אוצר החכמה
הערות שוליים

↑  הר הצופים, הצופה, 1 במאי 1940
↑  שם פרסם מאמרים תחת השמות: י. שמואלי; י. בר"ש; י. בן אסתר; י. גואל; א. השילוני ועוד.
↑  הצעות חוק פרטיות של ח"כ יצחק רפאל, באתר מאגר החקיקה הלאומי
↑  טדי פרויס, רפאל ידע על עסקת השוחד בפרשת ביה"ח בתל גיבורים, דבר, 5 באוקטובר 1965, המשך
↑  סגן שר הבריאות התפטר, דבר, 22 במרץ 1965, המשך
↑  הכנסת החליטה ליטול החסינות מחה"כ י. רפאל, דבר, 15 ביולי 1965
↑  רפאל זוכה מחוסר הוכחות, דבר, 17 בספטמבר 1965, המשך
↑  עו"ד שפיגל פנה לגולדה לא לצרף את רפאל לממשלה, מעריב, 1 במרץ 1974
↑  אולם ראו: דן מרגלית, ראיתי אותם עמ' 215.
↑  שאול הון, אחרי 10 שנות שתיקה, כולל ישיבה בכלא, יהודה שפיגל החזיר את פרשת יצחק רפאל לשולחן ראש-הממשלה, מעריב, 3 במרץ 1974
↑  יוסף וקסמן, רפאל: המתנחלים אינם מתנהגים כיאות בזמן פינוי, מעריב, 13 במרץ 1975
↑  מאיר הראובני, רפאל נתקל בביקורת חריפה בסיירו ביישובי המפד"ל בגולן, מעריב, 5 בספטמבר 1975
↑  טוביה מנדלסון, רפאל יפעל להחלטה ממשלתית על החזרת עקורי ברעם ואקרית, דבר, 16 ביולי 1975
↑  אברהם תירוש, המנהיגים עייפים ־ הצעירים רוצים מפד"ל חדשה, מעריב, 28 בדצמבר 1976
↑  יעל גרינפטר, 20.12.1976 /חילול שבת הוביל למשבר קואליציוני, באתר הארץ, 19 בדצמבר 2010
↑  בורג רפאל והמר חדלו לכהן כשרים, דבר, 21 בדצמבר 1976
↑  אברהם תירוש, השלב הבא במפד'ל: הדחתו של יצחק רפאל מההנהגה, מעריב, 20 בינואר 1977
↑  מנסים למנוע מוורהפטיג מקום שני במפד"ל הצעירים פועלים נגד רפאל, דבר, 6 במרץ 1977
↑  אברהם תירוש, המהפכנים הצעירים במפד"ל הסתפקו בחצי־הפיכה, מעריב, 22 במרץ 1977
↑  הדחת רפאל, מעריב, 21 במרץ 1977
↑  סיעת רפאל פונה להליכים משפטיים, דבר, 24 במרץ 1977
↑  סיעת רפאל תבקש מוועדת הכנסת הכרה כסיעה עצמאית, מעריב, 7 באפריל 1977
↑  "ליכוד ותמורה" לא תופיע ברשימה עצמאית, דבר, 8 באפריל 1977
↑  נדחתה בקשת יצחק רפאל וחבריו לבטל הבחירות במפד"ל, דבר, 6 באפריל 1977
↑  יהושע כהנא, "לא מודים בעובדות, כופרים באשמה", מעריב, 7 באפריל 1970
↑  סילבי קשת תובעת לירה אחת מח"כ רפאל, מעריב, 28 במאי 1970
↑  יהושע כהנא, המשפט של רפאל נגד קשת הסתיים ב"הצהרת פשרה", מעריב, 25 ביוני 1970
↑  ראו גם: ספרות ציונית דתית, ירושלים תש"ה, באתר אוצר החכמה
| השרים לשירותי הדת בממשלות ישראל |
| --- | --- | --- |
| שרי הדתות (1948–2003) | יהודה לייב מימון • חיים משה שפירא • יעקב משה טולידאנו • זרח ורהפטיג • יצחק רפאל • חיים יוסף צדוק • אהרן אבוחצירא • יוסף בורג • שמעון פרס • זבולון המר • אבנר שאקי • יצחק רבין • שמעון שטרית • בנימין נתניהו • אלי סויסה • יצחק לוי • יצחק כהן • יוסי ביילין • אשר אוחנה • אריאל שרון |  |
| השרים לשירותי דת  (2008 ואילך): | יצחק כהן • יעקב מרגי • נפתלי בנט • דוד אזולאי • יצחק וקנין • יעקב אביטן • מתן כהנא • נפתלי בנט • מיכאל מלכיאלי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279091505171  BnF: cb12089335r (data)  GND: 124068014  ISNI: 0000 0000 6642 8000  LCCN: n81009889  NTA: 158491998  RERO: 02-A023674915  SELIBR: 170569  SUDOC: 079367941  VIAF: 12334372   WorldCat (עם VIAF): 12334372
יורם דנציגר

| --- | --- |

 לידה:  26 בנובמבר 1953 (בן 71) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב (תואר שני)  בית הספר לכלכלה של לונדון  (דוקטורט)
 השתייכות:  משרד דנציגר, קלגסבלד ושות'  מערכת בתי המשפט הישראלית
 תקופת כהונה:  15 בנובמבר 2007 – 28 בפברואר 2018 (10 שנים)
 תפקידים בולטים:  שופט בית המשפט העליון
 פעילויות נוספות:  חבר הנהלת האגודה לזכויות האזרח בישראל יו"ר הוועדה הממלכתית למניעת הרשעות שווא ולתיקונן ראש תוכנית התואר השני העיוני בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (2021) פרס האגודה הישראלית לבעיות הפרלמנטריזם
 
יורם פליקס דנציגר (נולד ב-26 בנובמבר 1953) הוא משפטן שכיהן כשופט בבית המשפט העליון בשנים 2007–2018, וכיום הוא פרופסור מן המניין (במסלול נלווה) בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. קודם למינויו לשיפוט עמד בראש משרד עורכי הדין דנציגר, קלגסבלד ושות' יחד עם שותפיו, בהם עו"ד אביגדור קלגסבלד, עמו הקים את המשרד ב-1984.
מאמרים וספרים

דנציגר כתב ופרסם ספרים ומאמרים בתחומי משפט מגוונים, רובם בתחום המשפט הפרטי. בין כתביו, ספרו "הזכות למידע אודות החברה" (2000).
ב-1 בינואר 2025, עם תחילת שנת ה-120 של הגימנסיה העברית הרצליה, יצא לאור הספר "מורשת של מצוינות" בעריכת פרופ' דנציגר (בוגר ויו"ר הוועד המפקח שלה) המתייחס ל-361 בוגרות ובוגרים וכן תלמידים ותלמידות ראויים לציון של הגימנסיה ומציין את עיקר עשייתם.
פסיקותיו

השופט דנציגר מזוהה כשופט בעל אוריינטציה אזרחית-מסחרית, ותפישת עולם משפטית-ליברלית. בפסיקותיו השונות בתחום המשפט החוקתי, המינהלי והפלילי, הציג השופט דנציגר קו שיפוטי עקבי הדוגל בשמירה והגנה על זכויות אדם. בפסיקותיו בתחומי המשפט האזרחי-מסחרי קבע דנציגר הלכות ותקדימים בתחומים רבים, ובפרט בדיני חוזים, דיני חברות, דיני חדלות-פירעון ודיני בוררות. דנציגר נמנה עם אחד מחמשת השופטים שאישרו לגרש את מבקשי המקלט לרואנדה, אם יושג איתה הסכם.
פסיקותיו > משפט חוקתי ומינהלי > הזכות לקניין

בפסק דין בתביעה לפיצויים של בעלי קרקע על הוצאת צו שטח מסוגר על קרקעותיהם, קבע דנציגר, בדעת מיעוט, כי יש להסדיר מתן פיצוי לבעלי הקרקע בשל חשיבות הזכות לקניין (ע"א 2281/06)
"הנה כי כן, ראינו כי חוק היסוד העלה את זכות הקניין מדרגה, מזכות יסוד הלכתית לזכות יסוד חוקתית. ... סעיף 10 לחוק היסוד שמר על תוקפה של החקיקה הישנה. יחד עם זאת, מובנה של החקיקה הישנה עשוי להשתנות. לחוק היסוד השפעה פרשנית על הדין הישן ... ודאי נכון הדבר כשעסקינן בחקיקה מנדטורית. כפי שצוין לעיל, דברי חוק שהורתם ולידתם בתקופת המנדט (ובהם תקנות ההגנה) הפירוש שהיה להם בתקופת המנדט אינו אותו פירוש שניתן להם לאחר קום המדינה, שהרי ערכיה של מדינת ישראל – מדינה יהודית, חופשית ודמוקרטית – שונים בתכלית מערכי היסוד בתקופה שבה בעל המנדט שלט בארץ. כך היה מאז קום המדינה, ובוודאי כך לאחר חקיקת חוק היסוד ... אחד השינויים החשובים ביותר הנובעים מן האופי הדמוקרטי של המדינה הוא המעמד היחסי של זכויות האדם כנגד צורכי הציבור. נקודת האיזון בין אלה לבין אלה השתנתה עם הקמת המדינה ובוודאי לאחר חקיקת חוקי היסוד. השינוי צריך לבוא לידי ביטוי גם בשינוי עקרונות הפרשנות של פקודות מנדטוריות, אף אם לשון הפקודה נותרה ללא שינוי.
פסיקותיו > משפט חוקתי ומינהלי > זכות הגישה לערכאות

בפסק דין בעניינו של מוסטפא דיראני, קבע דנציגר, בדעת מיעוט, כי אין למנוע בירור של תביעה אזרחית שהוגשה מטעם תובע המשתייך לגורמי אויב נגד רשויות המדינה, בשל חשיבות זכות הגישה לערכאות. דנציגר קבע כך: "מן הראוי שתצא אמירה חדה וברורה מבית המשפט העליון של מדינת ישראל לפיה, ככלל, שערי הצדק בישראל פתוחים בפני כל אדם באשר הוא אדם, וזאת, שעה שמונחות לפניו סוגיות מורכבות הנוגעות בזכויות אדם ונובעות ממערכת עובדתית שערכאות שיפוטיות במדינות העולם הנאור טרם התמודדו עמן וטרם הכריעו בהן. דווקא במקרים כגון דא אל לנו להירתע מלהיות, עם כל הצניעות, אור לגויים" (דנ"א 5698/11).
פסיקותיו > משפט חוקתי ומינהלי > הזכות לשוויון

בפסק דינו בעניין ועדות קבלה ביישובים קהילתיים קבע דנציגר, בדעת מיעוט, כי יש לפסול סעיפים שונים בפקודת האגודות השיתופיות בשל כך שהם עלולים להוביל להפליה ולפגיעה בשוויון (בג"ץ 2311/11).
בפסק דינו בעניין בילוי במועדונים, פסק כי ההבחנה בין נשים לגברים באשר לגיל המינימום לכניסה למקומות בילוי, מהווה הפליה מגדרית שאיננה לגיטימית (רע"א 8821/09).
בפסק דינו בעניין השמעת נשים בתוכניות רדיו, פסק כי מדיניות של תחנת רדיו לפיה שלא להשמיע נשים בשידוריה מהווה הפליה אסורה. בפסק דין זה, התייחס דנציגר לתופעת "הדרת נשים" בקבעו כך: "מדובר בתופעה פסולה ונפסדת, שכבר נאמר לגביה שהיא "פוצעת אנושות בכבוד האדם"... ופוגעת באופן בוטה בזכויות גרעיניות ובסיסיות של נשים. מעבר לכך, בהדרת נשים יש גם כדי להשריש תפישה שלפיה החיים הציבוריים שייכים מטבעם "לגברים בלבד", וכפועל יוצא מכך כדי להנציח פערי מעמדות מגדריים והתנהגויות שמטבען הן מבזות, משפילות ומנמיכות נשים. הדברים בולטים במיוחד כאשר נשים נאלצות לפנות לרשויות ולערכאות על מנת שיוצהר כי הן "רשאיות" לבצע פעולות בסיסיות במרחב הציבורי, ומובן כי הפגיעה הגלומה בכך אינה מתמצה אך ורק בעניינן הפרטני, אלא מדובר בפגיעה בחברה כולה" (רע"א 6897/14).
פסיקותיו > משפט חוקתי ומינהלי > חופש הביטוי

בפסק דינו בעניין "חוק החרם" פסק דנציגר חוק החרם הוא חוקתי, אך יש לפרשו באופן שיחול רק על חרם המכוון לאזור או למוסד שהם חלק ממדינת ישראל (בג"ץ 5239/11).
בפסק דין שעסק בפרסום שלטי חוצות ברחבי מועצות מקומיות, פסק דנציגר כי עירייה אינה רשאית להסיר פרסום פוליטי משטח פרסום בבעלותה בנימוק שהוא מיועד לפרסום מסחרי בלבד. כך קבע: "ביקורת על המדינה ומוסדותיה היא חלק אינהרנטי והכרחי לשם קיומה של חברה דמוקרטית. השתקתה משולה לפגיעה בעמודי התווך של החברה הדמוקרטית. לפיכך, בייחוד בהקשרים אלו, יש לשמור מכל משמר על זכותו של האזרח הקטן להתבטא נגד השלטון" (עע"מ 4058/16).
פסיקותיו > משפט חוקתי ומינהלי > הזכות להפגין

בפסק דינו בעניין ההפגנות נגד היועמ"ש, הצטרף דנציגר לדעת רוב חברי ההרכב לפיה ניתן להמשיך לקיים הפגנות בכיכר גורן בפתח תקווה (בג"ץ 6536/17).
פסיקותיו > משפט חוקתי ומינהלי > עקרון חוקיות המינהל

בפסק דינו בעניין השבת גופות מחבלים כתב השופט דנציגר את דעת הרוב, לפיה מדינת ישראל – כמדינת חוק – לא יכולה להחזיק בידיה גופות של מחבלים לצורכי משא-ומתן בהיעדר הוראת חוק מפורשת מסמיכה. דנציגר קבע, כי: "עקרון שלטון החוק, ודרישת הסמכות הנגזרת ממנו, מנותקים משאלת מוסריותו של המעשה המינהלי הקונקרטי. מחויב להבחין בין הדברים. כמאמר השופט זמיר, העיקרון הדורש הסמכה בחוק "גובר על אינטרסים ציבוריים אחרים, לרבות אינטרסים מהמעלה הראשונה" – וגם אינטרס ביטחוני חשוב לא יכול להכשיר מעשה מינהלי שאין לו הסמכה בחוק – "זהו שלטון החוק בשלטון"... ודוק, החובה לפעול לפי חוק בו מוסדרת הפעלת הכוח השלטוני והמגבלות עליו חשובה בייחוד במסגרת הלחימה והמאבק בטרור, שאז הפעלת הכוח השלטוני מערבת פעמים קרובות שאלות הקשורות לזכויות אדם". פסק הדין הקציב שישה חודשים לחקיקת חוק שיעניק סמכות להחזקת גופות של האויב.
לעומת זאת, בעניין אחר פסק דנציגר שבסמכות ועדה מקומית לתכנון ולבנייה לקבוע תנאים מגבילים על הדרך בה ינוהלו דירות נופש וחלק על עמדתו של השופט אורי שוהם שהעלה ספקות האם יש לכך הסמכה בחוק.
פסיקותיו > משפט חוקתי ומינהלי > הזכות לייצוג הולם

בפסק דין נוסף, קבע השופט דנציגר, בדעת מיעוט, כי לסטודנטים במוסדות להשכלה גבוהה יש זכות להיות מיוצגים על ידי עורכי דין לפי בחירתם במסגרת הליכים משמעתיים, בשל חשיבות הזכות לייצוג הולם (ע"א 8077/08).
פסיקותיו > משפט חוקתי ומינהלי > חובות החלות על רשויות שלטוניות

השופט דנציגר הביע במסגרת מספר פסקי דין גישה שיפוטית קפדנית[דרושה הבהרה] בעניין החובות החלות על רשויות שלטוניות, בהן חובת הרשות לפעול בהגינות ובשקיפות כלפי האזרח.
עם זאת, דנציגר אינו ממהר להתערב בהחלטות של רשויות שלטוניות. כך, בניגוד לדעת מיעוט של השופט אדמונד לוי קבע דנציגר שאין להתערב בהחלטה על מינוי דירקטור בחברת החשמל שכן הנימוקים שהובאו על ידי השר למינוי היו סבירים.
פסיקותיו > משפט פרטי > דיני חוזים

בהתייחס לפרשנות של חוזה פסק דנציגר פעמים אחדות בניגוד להלכת אפרופים, וכתב:
כפי שכבר ציינתי לא אחת, על "הגבולות" שעיצבו הצדדים לחוזה, או במילים אחרות, על אומד דעתם הסובייקטיבי, ניתן ללמוד בראש ובראשונה מלשונו של החוזה. מקום בו לשון החוזה היא ברורה וחד משמעית, חזקה עליה כי היא משקפת את אומד דעת הצדדים ויש לכן להעניק לה משקל מכריע בפרשנותו ... מקום בו לשון החוזה אינה ברורה די הצורך, כי אז אין מנוס מפנייה לנסיבות החיצוניות לחוזה בניסיון ללמוד מהן על אומד דעתם של הצדדים לו ... בבואו לפרש חוזה אשר לשונו ברורה, גם אם התוצאה המשפטית המתחייבת מאותה לשון אינה התוצאה הרצויה או הסבירה לשיטתו, אל לו לבית המשפט לקרוא לתוך החוזה את מה שהצדדים לא טרחו לעגן במסגרתו בצורה מפורשת ... גישה זו מתחייבת מעיקרון חופש החוזים, המוצא את ביטויו בסעיפים 23 ו-24 לחוק החוזים המעגנים את חופש ההתקשרות בחוזה ואת חופש עיצובו של החוזה בהתאם לרצון הצדדים.