אוגוסטוס קיסר
אוגוסטוס והיהודים

בשנת 40 לפנה"ס אוגוסטוס ואנטוניוס, שמשלו יחד ברומא, שכנעו את הסנאט למנות את הורדוס למלך יהודה. לאחר קרב אקטיום בשנת 31 לפנה"ס, אשרר אוגוסטוס את מלכותו של הורדוס אף שעזר לאנטוניוס במלחמה. הוא אף החזיר לממלכת יהודה את חבל הארץ שלקחו ממנה אנטוניוס וקלאופטרה, ומאוחר יותר הוסיף לה שטחים נוספים: השומרון, מישור החוף, הגולן, הבשן, טרכון וחורן.
כהוקרה על ידידותו של הקיסר הקדיש לו הורדוס חלק גדול ממפעלי הבנייה שלו ברחבי ארץ ישראל:
העיר קיסריה נקראה על שמו. לנמל קרא "סבסטוס" (אוגוסטוס ביוונית). על גבעה מול פי הנמל, בנה את מקדש קיסר ובו פסל ענק של אוגוסטוס. הורדוס קבע בעיר תחרות בין-לאומית במוזיקה ומשחקים על שמו כל 5 שנים.
כאשר בנה מחדש את העיר המקראית שומרון קרא לה "סבסטיה" על שמו, ובה גם הקדיש לו מקדש וכיכר רחבה.
בירושלים בנה תיאטרון "עטור סביב כתובות לכבוד קיסר ואותות-ניצחון שלקח הלה מהעמים שנלחם בהם, כולם עשויים זהב טהור וכסף". את אחד משני בנייני ארמונו המפואר קרא "קיסריון" (או "קיסר"). בבית המקדש, חרט את שמו מעל לשער שבנה.
בפניאס בנה מקדש לכבודו. בנו פיליפוס הקיף את העיר בחומה וקרא לה "קיסריה פיליפי".
ביריחו קרא על שמו את ארמונו החדש.
יוסף בן מתתיהו מספר ש"לא כיבד קיסר שום איש על פני הורדוס חוץ מאגריפס" ושאוגוסטוס אף היה המתווך בהתפייסות בין הורדוס לבניו ממרים החשמונאית.
אבל היחסים הקרובים בין שליט האימפריה הרומית למלך יהודה עברו משבר מדיני חמור. בזמן שהורדוס התעמת עם בניו ברומא בפני הקיסר, כנופיות שודדים מארץ טרכון, שנמלטו מצבאו של הורדוס, מצאו מקלט אצל סילאיוס בערב, משם המשיכו לפשוט באין מפריע על יהודה ושכנותיה. כשחזר הורדוס ליהודה, "הוליך את צבאו לערב", הסתער על המבצר ששימש כבסיס לשודדים, הרס אותו ולקח אותם איתו. כשבאו הערבים לעזרת השודדים, התפתח קרב, בו נהרגו מפקד הצבא הערבי ו-25 מחייליו והשאר ברחו. באותו הזמן ביקר סילאיוס אצל הקיסר, שם סיפרו לו שליחים על האירועים "והפריזו, כמסתבר, בכל מאורע ומאורע". סילאיוס מיהר לספר לקיסר שממלכת ערב "כולה נחרבה" ו-"2,500 ערבים" מתו.
אוגוסטוס כעס מאוד שהורדוס "נזדרז יתר על המידה להתגונן" וכשבדק שאכן ביצע פעולה צבאית מחוץ לממלכתו, הודיע לו "שקודם נהג בו מנהג רֵע ועכשיו ינהג בו כבנתין". הערבים "נתעלו ברוחם" לאחר ש"מלך היהודים הושפל בגלל כעסו של קיסר". הם לא הסגירו את השודדים שהצליחו להימלט "והחזיקו בשדות-המרעה ששכרו מהורדוס והשתמשו בהם ללא תשלום". כשניסה הורדוס לשלוח משלחת לקיסר, סירב אוגוסטוס לקבל אותה. "העניינים ביהודה ובערב הלכו וגאו מיום ליום", כשהורדוס "מוכרח לשאת את כל מעשי-העוול שנעשו לו". לכן החליט לשלוח שליח נוסף לרומא, את ניקולאוס איש דמשק. שליחותו הוכתרה בהצלחה. בעזרת תומכי חרתת במלחמת האזרחים שפרצה בין הערבים, עלה בידו לשכנע את הקיסר שגרסתו של סילאיוס היא "עלילה מלאה שִטנה". אוגוסטוס דן את סילאיוס למוות וחזר בו מכעסו על הורדוס.
בעקבות הפשרת היחסים קיבל הורדוס מאוגוסטוס את הרשות להעניש את בניו כרצונו וזה הוציא אותם להורג. מקרוביוס (המאה ה-5 לספירה) מייחס לאוגוסטוס את האמירה "מוטב להיות חזירו של הורדוס מלהיות בנו". מהציטוט משתמע כי הורדוס נמנע ממאכל חזיר, ובכך מייחסת אמירה זו של הקיסר עדות על יהדותו של הורדוס.
השלטון העצמי ביהודה והעובדה שליהודים יש מלך משלהם בחסות האימפריה, לא מנעה מהאוכלוסייה היוונית מלדכא את חופש הדת של היהודים, החיים בארצות אחרות ברחבי האימפריה. החרמת הכספים המיועדים לבית המקדש, הביאה את היהודים לפנות לקיסר, שהודיע לממונים על האפרכיות על שוויון הזכויות שניתן להם עוד קודם:
קיסר סבאסטוס...מצווה: מאחר שעם היהודים דורש טוב (לנו) לא רק בשעה זו אלא גם בזמן שעבר...נראה לי ולמועצה שלי...ועל דעת העם הרומאי, שהיהודים יקיימו את מנהגיהם לפי חוק אבותיהם...וקודשיהם לא יחוללו וכספיהם יועברו לירושלים...ולא יאולצו לשמש ערבים בשבתות...ואם ייתפש איש בגניבת ספרי-הקודש שלהם או כספי ההקדש מבית הכנסת...נכסיו יוחרמו לאוצר הרומאים.
לאחר מותו של הורדוס בשנת 4 לפנה"ס הגיעה משלחת של 50 צירים מיהודה, ואליהם נלוו מעל 8,000 יהודים תושבי רומא, לבקש מאוגוסטוס שלא יאשר את מלכותו של ארכלאוס, יורש הורדוס, אלא ייתן ליהודים שלטון עצמי ביהודה, שתסופח לנציבות סוריה. בקשתם לא נתקבלה ואוגוסטוס חילק את ממלכת יהודה בין בניו של הורדוס.
בשנת 6 לספירה הגיעה שוב משלחת מיהודה, מחוזקת בנציגים שומרונים, כדי להתלונן על ארכלאוס. אוגוסטוס שפט אותו לגלות בגאליה ואת מדינתו הפך לנציבות רומאית.
הפילוסוף היהודי פילון האלכסנדרוני, בחיבורו "המשלחת לגאיוס", משבח את אוגוסטוס על יחסו ליהודים בכלל וליהודי רומא בפרט ועל סובלנותו כלפי המגבלות שהטילה הדת היהודית עליהם. נוסף לכך פילון זוקף לזכותו של אוגוסטוס את יוזמת הנהגת "קורבן הקיסר" – קורבן יומי בבית המקדש בירושלים לשלום הקיסר. הפסקת מנהג זה בשנת 66 נתן את האות לפרוץ המרד הגדול.
לעומת זאת מתוך הביוגרפיה שכתב סויטוניוס מתברר שיחסו של אוגוסטוס לדת היהודית לא היה חף מדעות קדומות. הוא מצטט ממכתב שלו שבו אוגוסטוס חושב בטעות כי היהודים צמים בשבת. עוד הוא טוען שהקיסר זלזל במנהגים עתיקים שבדתותיהם של חלק מהעמים הזרים, וכדוגמה לכך מספר ש"שיבח את נכדו גאיוס על אשר לא ערך תפילה בירושלים, בשעה שעבר את ארץ-יהודה".
גם אם יחסו של אוגוסטוס לפולחן היהודי היה שלילי, הוא לא נמנע מלשלוח מתנות למרכז הפולחן עצמו. בין כלי הקודש שהותכו בידי יוחנן מגוש חלב בזמן המצור על ירושלים במרד הגדול, היו גם מזרקי-היין ששלחו אוגוסטוס ואשתו לבית המקדש.