דרדנוט (סוג אונייה)
תכנון ומבנה > חימוש > מיקום החימוש הראשי

יעילותם של התותחים תלויה באופן חלקי במערך הצריחים. ב"דרדנוט", ובאוניות הבריטיות שנבנו מיד לאחריה, היו חמישה צריחים: אחד בקדמת האונייה, אחד בירכתיה, אחד באמצעה, על קו האורך של האונייה, ושניים ב"כנפי" האונייה, בצד המבנה העילי. בדרך זו הייתה האונייה יכולה לירות לכיוון חרטומה באמצעות שלושה צריחים, ולירות מטח דופן מארבעה. באוניות הדרדנוט הגרמנית, מסדרות "נסאו" ו"הלגולנד", הייתה פריסת הצריחים במבנה משושה – צריח אחד בקדמת האונייה, אחד בירכתיים, וארבעה צריחי כנף. בפריסה כזו היו באונייה יותר תותחים, אך מספר התותחים שהיו יכולים לירות קדימה או במטח צד היה זהה לזה שב"דרדנוט".
נעשו ניסיונות שונים בפריסת התותחים. באה"מ נפטון הבריטיות היו צריחי הכנף מדורגים, כך שיוכלו לירות לשני צידי האונייה. בדרך זו הייתה האונייה יכולה לירות בעשרה תותחים לכל אחד מצידי האונייה. גם באוניות המערכה מסדרת קייזר הגרמניות מוקמו התותחים באותו אופן. החיסרון שבפריסה זו היה חשש מנזק לחלקי האונייה מעליהם ירו התותחים, וכן עומס רב על שלדת האונייה בשל הירי.
אפשרות נוספת לסידור התותחים היא פריסה של כל הצריחים לאורך קו האורך של האונייה. פריסה כזו מקלה על העומסים המוטלים על גוף האונייה בעת הירי, ומאפשרת ירי של כל התותחים במטח צד. מאידך, בפריסה כזו יש פחות תותחים שיכולים לירות קדימה, וסידור התותחים בדרך כזו דורש גוף ארוך יותר. גוף ארוך דורש מיגון רב יותר, ומיקומם של מאגרי התחמושת, בתוך הגוף מתחת לצריחי התותחים, מצריך סידור מחדש של המערכות השונות ומפריע למיקומם של המנועים והדוודים. אחת מאוניות המערכה הראשונות שבהן סודרו כל צריחי התותחים על קו האורך של האונייה הייתה אה"מ אז'נקור, שבה היו שבעה צריחים דו-קניים של תותחי 12 אינץ', אך בשל כל החסרונות שהוזכרו לא נחשבה האונייה כהצלחה תכנונית.
פריסת התותחים שהפכה לסטנדרטית בסופו של דבר הייתה סידורם בצמדים, זה מאחורי זה, כאשר הצריח האחורי מוגבה ויורה מעל הצריח הקדמי. צי ארצות הברית אימץ פריסה זו באוניות הדרדנוט הראשונות שלו ב-1906, אך ציים אחרים לא אימצו את הפריסה מיד, מכיוון שגם בה – כמו בפריסות אחרות – היו כמה חסרונות. תחילה היה חשש מהשפעת עוצמת הירי של הצריח העליון על התותחים בצריח התחתון. מעבר לכך, הגבהת הצריחים הגביהה את מרכז הכובד וסיכנה את יציבותה של האונייה. עם זאת, חסרונות אלו נדחו מול היתרון שהיה בפריסה זו, שהייתה הדרך הטובה ביותר לנצל את כוח האש של תותחי האונייה, ובסופו של דבר אומצה בכל ציי המלחמה. עד מלחמת העולם השנייה הפכה פריסת התותחים על קו האורך של האונייה לסטנדרט כללי.
מרכיב נוסף של פריסת התותחים הוא מספרם בכל צריח. בתחילה היו בכל הדרדנוטים שניים בכל אחד מהצריחים. פתרון אחד לסוגיית פריסת הצריחים היה התקנת שלושה ואף ארבעה תותחים בכל אחד מהם. צמצום מספר הצריחים יכול היה לאפשר בניית אונייה קצרה יותר, או פינוי מקום רב יותר למכונות. מאידך, החיסרון בכך הוא ביכולת האויב לנטרל מספר גדול יותר של תותחים בעת פגיעה בצריח אחד, דבר שיוציא מכלל שימוש אחוז גבוה יותר של תותחי האונייה בפגיעה אחת. בנוסף, גלי ההדף מכל תותח מפריעים לתותחים אחרים באותו צריח, ומאטים במידת מה את קצב האש. האיטלקים היו הראשונים שבנו צריח בעל שלושה תותחים באוניית המערכה "דנטה אליגיירי" ואחריהם הרוסים באוניות המערכה מסדרת גנגוט, האוסטרו-הונגרים באוניות המערכה מסדרת טגטהוף וצי ארצות הברית באוניות המערכה מסדרת נבדה. אוניות המערכה של הצי הבריטי אימצו צריחים בעלי שלושה תותחים רק לאחר מלחמת העולם הראשונה באוניות המערכה מסדרת נלסון. בסדרות מאוחרות יותר היו גם צריחים בעלי ארבעה תותחים, כמו באוניות המערכה מסדרת קינג' ג'ורג' V של הצי הבריטי ובאויינת המערכה הצרפתית רישלייה.