stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דומברובה טרנובסקה
ראו גם

בית הכנסת החדש (דומברובה טרנובסקה).
בית כנסת בעיירה ששרד את תקופת השואה
וולטר בקר

| --- | --- |

בקר ב-2013
 לידה:  20 בפברואר 1950 קווינס, ניו יורק, ארצות הברית
 פטירה:  3 בספטמבר 2017 (בגיל 67) מנהטן, ארצות הברית 
 שם לידה:  וולטר קארל בקר
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1969–2017 (כ־48 שנים)
 מקום לימודים:  בארד קולג', תיכון סטאיווסנט 
 עיסוק:  מוזיקאי, מלחין, כותב שירים
 סוגה:  ג'אז-רוק
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה, גיטרה בס
 חברת תקליטים:  ABC רקורדס 
 שיתופי פעולה בולטים:  סטילי דן
 www.walterbecker.com
 פרופיל ב-IMDb
 
וולטר קארל בקר (באנגלית: Walter Carl Becker;‏ 20 בפברואר 1950 – 3 בספטמבר 2017) היה מוזיקאי אמריקאי שנודע בעיקר בתור מייסד, גיטריסט ובסיסט להקת סטילי דן.
קורות חייו

בקר נולד בקווינס שבניו יורק. הוא פגש את דונלד פייגן כשהשניים למדו בבארד קולג', ויחד איתו הקים את להקת סטילי דן. הלהקה זכתה להצלחה מסחרית ולשבחי המבקרים החל משנות ה-70 המוקדמות ועד פירוקה בשנת 1981. לאחר פירוקה עבר בקר להוואי, שם עסק בעיקר בהפקת אלבומים ובגידול אבוקדו.
מאז איחודה של סטילי דן בשנת 1993 ועד מותו הופיע בקר לצד דונלד פייגן באופן קבוע. בשנת 2000 הוציאה הלהקה את האלבום Two Against Nature, אשר זכה בפרס גראמי בקטגוריית אלבום השנה. בנוסף, הוציא בקר שני אלבומי סולו.
בקר מת ב-3 בספטמבר 2017.
דיסקוגרפיה

אלבומי סולו
(1994) 11 Tracks of Whack
(2008) Circus Money
אלבומים עם סטילי דן
(1972) Can't Buy a Thrill
(1973) Countdown to Ecstasy
(1974) Pretzel Logic
(1975) Katy Lied
(1976) The Royal Scam
(1977) Aja
(1980) Gaucho
(2000) Two Against Nature
(2003) Everything Must Go
הערות שוליים

↑  רוב ברונר, The Origins of Steely Dan‏, באתר אנטרטיינמנט ויקלי‏, 17 במרץ 2006.
↑  ג'יילס סמית', A Big Hello from Hawaii, באתר אינדפנדנט‏, 27 בינואר 1994.
↑  לני סטאוט, The Second Coming of Steely Dan, באתר The Steely Dan Reader‏, 25 ביולי 1996.
↑  טקס פרסי גראמי ה-43, רשימת הזוכים.
↑  וולטר בקר, מייסד להקת סטילי דן, הלך לעולמו בגיל 67, באתר ynet, 3 בספטמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 1066464  BnF: cb14034329v (data)  GND: 134324544  ICCU: UBOV508847  ISNI: 0000 0001 0802 6182  LCCN: n91062872  LNB: 000101437  MusicBrainz: 8cc72457-488e-44e6-a5b3-d2da843b7245  NKC: xx0036716  NTA: 110083997  VIAF: 85528851   WorldCat (עם VIAF): 85528851
התזמורת הקאמרית מאהלר

התזמורת הקאמרית מאהלר (Mahler Chamber Orchestra - MCO) היא תזמורת קאמרית מקצועית מסיירת. מייסד התזמורת הוא קלאודיו אבאדו וחברים לשעבר בתזמורת הנוער על שם גוסטב מאהלר בשנת 1997.
רפרטואר התזמורת מקיף מוזיקה מתקופת הבארוק ומוזיקה בתקופה המודרנית. התזמורת פועלת במימון חופשי ללא כל תמיכה ממשלתית ומגייסת ידידים ותומכים לקיום חייה האמנותיים.
התזמורת הקאמרית מאהלר מופיעה לאורך כל השנה ב-60 עד 70 קונצרטים ומופעים. היא כוללת 60 נגנים מ-17 אומות שונות. פעילויותיה כוללות קונצרטים, מיזמי אופרה, מוזיקה קאמרית והקלטות.
דיפטיכון מרילין

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  אנדי וורהול
 תאריך יצירה:  1962
 טכניקה וחומרים:  הדפס רשת על בד
 ממדים בס"מ
 אורך:  205.44
 רוחב:  289.56
 גובה:  205.4 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  פופ ארט 
 מספר יצירה:  Y236842 (גלריית טייט) 
 מיקום:  טייט מודרן לונדון שבממלכה המאוחדת
 
דיפטיכון מרילין (באנגלית: Marilyn Diptych) הוא דיפטיכון עשוי הדפס רשת מעשה ידי הצייר האמריקאי אנדי וורהול משנת 1962.
יצירה זו, בסגנון הפופ ארט, הושלמה זמן קצר לאחר מותה של מרילין מונרו באוגוסט 1962, ובה חמישים דמויות של השחקנית מתוך תצלום פרסומת שלה מסרט הקולנוע "ניאגרה".
עשרים וחמישה דיוקנאותיה של מונרו בצידו השמאלי של הדיפטיכון צבועים בצבעים עליזים, ועשרים וחמישה הדיוקנאות בצידו הימני של הדיפטיכון צבועים בשחור, לבן ואפור. בטור הדיוקנאות השני ממרכז הדיפטיכון, בצידו הימני, הצבע מרוח, ובטור הדיוקנאות הרחוק מהמרכז בצד זה הדיוקנאות מטושטשים. צד אחד מתאר את דמותה הציבורית ואת חייה, ואילו הצד השני מתאר את דמותה הפרטית, ואת מותה של השחקנית.
היצירה מוצגת כיום במוזיאון "טייט מודרן" בלונדון.
היצירה "מרילין" של אנדי וורהול נמכרה תמורת 195 מיליון דולר
הדיוקן בהדפס משי של מרילין מונרו שיצר אמן הפופ האמריקני אנדי וורהול ב-1964 נמכר במכירה פומבית תמורת 195 מיליון דולר. זהו סכום שיא עבור יצירה של אמן אמריקני. מדובר בדיוקן אחד מתוך סדרה שיצר וורהול בעקבות מותה של השחקנית ב-1962, אשר הפכה מאז לאחת מיצירותיו הנודעות ביותר. המכירה נערכה בבית המכירות הפומביות כריסטיס בניו יורק. (רויטרס)
בסקר שנערך באנגליה בקרב 500 האמנים ומבקרי האמנות שקובעים את מקבלי פרס טרנר, נבחרה יצירה זו כיצירה השלישית בהשפעתה באמנות המודרנית.
הערות שוליים

↑  שארלוט היגינס, יצירת אמנות שהשפיעה על תנועה... מַשתנה, הגארדיאן, 2 בדצמבר 2004.
המכון המתקדם למדע וטכנולוגיה של קוריאה

| --- | --- |


 אוניברסיטת מחקר ציבורית
 תקופת הפעילות:  16 בפברואר 1971 – הווה (53 שנים) 
 תלמידים
 :  10,249 (נכון ל־2013) 
 מיקום
 מדינה:  קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית
 קואורדינטות:  36°22′19″N 127°21′47″E﻿ / ﻿36.372°N 127.363°E﻿ / 36.372; 127.363
 kaist.ac.kr
 he
 
המכון המתקדם למדע וטכנולוגיה של קוריאה (בקוריאנית: 한국과학기술원, או בקיצור: KAIST) היא אוניברסיטת מחקר לאומית הממוקמת בטג'אן שבקוריאה הדרומית. המכון הוקם על ידי ממשלת קוריאה בשנת 1971 כמוסד המחקר הציבורי הראשון במדינה העוסק במדע והנדסה. KAIST נחשב לאחד המוסדות אקדמיים היוקרתיים ביותר במדינה. כיום לומדים במכון כ-10,504 סטודנטים ועובדים בו 1,342 חברי סגל. בשנת 2013 תקציב המכון עמד על כ-765 מיליון דולר, מתוכו 459 מיליון דולר למחקר. המכון שיתף פעולה עם מוסדות רבים, ובהם האוניברסיטה הטכנית של דנמרק, אוניברסיטת קרנגי מלון, המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה, האוניברסיטה הטכנית של ברלין, והאוניברסיטה הטכנית של מינכן. המכון חבר באיגוד אוניברסיטאות המחקר במזרח אסיה ובהתאגדות אוניברסיטאות האוקיינוס השקט.
היסטוריה

המכון נוסד ב-1971 כמכון המדע המתקדם של קוריאה (KAIS) באמצעות הלוואה של שישה מיליון דולר (38 מיליון דולר ב-2019) מהסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי ובתמיכת הנשיא פאק צ'ונג-הי. התוכנית האקדמית של המכון תוכננה בעיקר על ידי סגן נשיא אוניברסיטת סטנפורד, פרדריק א. טרמן וצ'ונג גאום-מו, פרופסור במכון הפוליטכני של ברוקלין. שני תפקידיו העיקריים של המכון היו הכשרת מדענים ומהנדסים ופיתוח ההשכלה הגבוהה במדינה. המחקר החל ב-1973.
בשנת 1981 מיזגה הממשלה את המכון הקוריאני המתקדם למדע ואת המכון הקוריאני למדע וטכנולוגיה (KIST) כדי ליצור את המכון המתקדם של קוריאה למדע וטכנולוגיה. המכונים פוצלו ב-1989 עקב מחלוקות בהנהלה. באותה שנה KAIST והמכון הטכנולוגי של קוריאה (KIT) אוחדו ועברו מסיאול למקומה הנוכחי. שמו הנוכחי של המקום אומץ ב-2008.
אקדמיה

הקבלה למכון מבוססת בעיקר על ציונים בקורסים במתמטיקה ומדעים, מכתבי המלצה ממורים ממוסדות קודמים ולא על מבחן סטנדרטי של האוניברסיטה. בשנת 2014 שיעור הקבלה למכללה היה 14.9% מכלל המתמיינים הקוריאנים, ו-13.2% ממתמיינים מחוץ לקוריאה.
לדוקטורנטים ששירתו בשירות החובה הקוריאני ניתנות הטבות על ידי הצבא. עד 80% מהקורסים הנלמדים במכון נערכים באנגלית.
סטודנטים לתואר ראשון יכולים להצטרף לבית הספר באמצעות "מערכת מגמה פתוחה" המאפשרת לתלמידים לקחת שיעורים במשך שלוש קדנציות ולאחר מכן לבחור דיסציפלינה המתאימה לכישרון שלהם, ולבוגרי תואר ראשון מותר לשנות את המגמה שלהם בכל עת. KAIST הפיקה גם תוארי דוקטור רבים באמצעות תוכנית המאסטר והדוקטורט המשולבת ומערכת השלמה מוקדמת. על הסטודנטים לפרסם מאמרים בכתבי עת אקדמיים בעלי שם בין-לאומי לסיום הלימודים.
אקדמיה > סטודנטים

בשנים 1975–2021 סיימו את לימודיהם במכון כ-69,388. מתוכם 19,457 בעלי תואר ראשון, 35,513 בעלי תואר שני ו-14,418 בעלי תואר דוקטור. באביב 2021 למדו ב-KAIST כ-10,793 סטודנטים (מתוכם 817 סטודנטים מ-81 מדינות - מה שהופך אותה לאחת המוסדות המגוונים במדינה). יותר מ-70 אחוז מבוגרי KAIST למדו קודם בבתי ספר תיכוניים מדעיים מיוחדים.
ארגון

המכון פועל באמצעות שש מכללות, שני בתי ספר ו-33 מחלקות וחטיבות.
המכללה למדעי הטבע
המחלקה לפיזיקה
המחלקה למדעי המתמטיקה
המחלקה לכימיה
בית הספר לתואר שני בננו-מדעים וטכנולוגיה
המכללה למדעי החיים והביו-הנדסה
המחלקה למדעי הביולוגיה
בית ספר לתואר שני במדעי הרפואה והנדסה
המכללה להנדסה
בית הספר להנדסת מכונות וחלל
המחלקה להנדסת מכונות
המחלקה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל
בית ספר להנדסת חשמל
בית ספר למחשוב
המחלקה להנדסה אזרחית וסביבתית
המחלקה להנדסה ביולוגית ומוח
המחלקה לעיצוב תעשייתי
המחלקה להנדסת תעשייה ומערכות
בית ספר לתואר שני בהנדסת שירות ידע
המחלקה להנדסה כימית וביו-מולקולרית
המחלקה למדע והנדסת חומרים
המחלקה להנדסה גרעינית וקוואנטית
המחלקה להנדסת מידע ותקשורת
בית הספר לתחבורה ירוקה
בית הספר לתואר שני ב-EEWS (אנרגיה, סביבה, מים וקיימות)
בית הספר לתואר שני בבינה מלאכותית
המכללה לאמנויות וחברה
בית הספר למדעי הרוח והחברה
בית הספר לתואר שני בטכנולוגיה של תרבות
בית הספר לאסטרטגיה
בית הספר לתואר שני במדיניות מדע וטכנולוגיה
המכללה לעסקים
המחלקה לתואר שני ולדוקטורט
בית הספר למנהל עסקים וטכנולוגיה
בית ספר להנדסת ניהול
בית ספר לתואר שני במימון
בית ספר לתואר שני בניהול מידע ומדיה
בית ספר לתואר שני לצמיחה ירוקה
בית הספר ללימודים טרנס-דיסציפלינריים
במכון יש גם שלושה מכוני מחקר
דירוגים > דירוג בין-לאומי

דירוג שאנגחאי: מקום 201–300 (2023)
Times Higher Education: מקום 83 (2024)
דירוג QS לאוניברסיטאות: מקום 56 (2024)
דירוגים > דירוג אזורי - אסיה

Times Higher Education: מקום 18 (2024)
דירוג QS לאוניברסיטאות: מקום 13 (2024)
דירוגים > דירוג אזורי - קוריאה הדרומית

דירוג שאנגחאי: מקום 1 (2023)
Times Higher Education: מקום 3 (2024)
דירוג QS לאוניברסיטאות: מקום 4 (2024)
וולטר בייקון

וולטר וולפקיל בייקון (באנגלית: Walter Wolfkiel Bacon;‏ 20 בינואר 1880 –  18 במרץ 1962) היה רואה חשבון ופוליטיקאי מדלאוור, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כראש עיריית וילמינגטון בשנים 1936–1941, וכמושל דלאוור ה-60 בשנים 1941–1949. הוא האדם היחידי שנבחר לשתי המשרות.
ראשית חייו

וולטר בייקון נולד בעיר ניו קאסל שבדלאוור, כבנם של ג'ון ג. ומרגרט פוסטר בייקון. בגיל שמונה הוא החל לעבוד בחלוקת עיתונים, סיים את לימודיו בבית הספר התיכון שבעירו, ולמד בביקום קולג' שבווילמינגטון. ב-1906 הוא נשא לאישה את מייבל ה. מקדניאל, ולשניים לא נולדו ילדים.
בייקון היה רואה חשבון בחברת U.S. Steel בצ'סטר ובפילדלפיה, פנסילבניה, ולאחר מכן בתאגיד ריפאונו. עם רכישת התאגיד על ידי חברת דופונט, הוא עבר לעבוד בחטיבה של ג'נרל מוטורס במישיגן, שם הוא היה הגזבר של ביואיק בשנים 1918–1930. לאחר שפרש פרישה מוקדמת, הוא שב לווילמינגטון, ונכנס לפוליטיקה. הוא החל כאיש הוועדה של המפלגה הרפובליקנית, ונבחר לשלוש תקופות כהונה כראש עיריית וילמינגטון, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1936–1941.
מושל דלאוור

ב-1940 התמודד בייקון על משרת מושל דלאוור. הוא הביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'וזאיה מרוול הבן, והיה הרפובליקני היחידי שנבחר למשרת בממשל המדינה באותה שנה. ב-1944 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה לאחר שהביס את מועמד הדמוקרטים אייזק מק'קאלם.
תקופת כהונתו של בייקון כמושל עמדה בעיקר בסימן אירועי מלחמת העולם השנייה והשנים שאחריה. 33,000 אזרחי דלאוור לחמו בשורות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, וכמעט 800 נפלו בקרבות. שניים מהם עוטרו במדליית הכבוד: סמל ויליאם ל. נלסון ממידלטאון, וסמל ג'יימס פ. קונור מווילמינגטון. בסיסי האוויר בניו קאסל ובדובר נלקחו על ידי צבא ארצות הברית והיו לנקודות מרכזיות לכניסתם בחזרה לארצות הברית לחיילים ששבו מהחזית עם תום המלחמה. פורט דו פונט בדלאוור סיטי ופורט מילס בכף הנלופן היו למתקנים צבאיים מרכזיים שהגנו על נתיבי הספנות בנהר דלאוור. צוללות גרמניות הטרידו ללא הפסקה את קו החוף, ובשל העובדה שדלקים ומוצרי צריכה אחרים הועברו בעיקר בדרך הים, ההטבעות הרבות גרמו להם להפוך ליקרי המציאות. שני דברים שלא חסרו היו ירקות ועופות לבשר. שטחי החקלאות של דלאוור נודעו בכינוי "גני הניצחון", בהם הופקו ירקות בכל רחבי המדינה, ועסקי העופות במחוז סאסקס שגשגו. למעשה, הפיקוח הפדרלי על המחירים יצר שוק שחור לסחר בעופות שהוביל את הצבא לחסום בסופו של דבר את חצי-האי דלמרווה ולהחרים עופות כדי להבטיח אספקה מתאימה לכוחות הלוחמים.
על אף כל זאת, בייקון ניהל בהתמדה את ממשלת המדינה. הוא זכה למוניטין כמושל המדינה הראשון שעבד באופן סדיר שמונה וחצי שעות ביום. הוא ניהל תקציב של כ-13 מיליון דולר, ולא היה דבר שגרם לו להיות גאה יותר מאשר העובדה שייתרת המזומנים בקופת המדינה הוכפלה במהלך תקופת כהונתו. שינויים חברתיים אתגרו בהדרגה את החוקים המיושנים של המדינה. כאשר הביעה האספה הכללית של דלאוור אי-רצון לשנות את החוקים, הורה התובע הכללי של המדינה, ג'יימס ר. מופורד, על מעצרם של כ-500 איש ברחבי המדינה על עבירות שונות של הפרת יום המנוחה. לאחר ששמות העצורים החלו להופיע על דפי העיתונות, החלו החוקים להשתנות.
מותו

וולטר בייקון נפטר בווילמינגטון ב-18 במרץ 1962. הוא נטמן בבית הקברות של הכנסייה הפרסביטריאנית שבעיר אודסה שבדלאוור. לאחר מלחמת העולם השנייה, הועברו מתקני ממשלת ארצות הברית בפורט דו פונט, ליד דלאוור סיטי, לרשות ממשלת דלאוור, והיו למרכז בריאות ממשלתי, שנקרא על שמו של בייקון.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 242.
התמרה חושית

בפיזיולוגיה, התמרה חושית או טרנסדוקציה היא תהליך של הסבת גירוי חושי מהאנרגיה בה הוא מופיע לשינוי במתח קרום התא. תהליך התמרה זה מתרחש במערכת העצבים והוא אופייני לתאי חוש בעלי התמחות המאפשרת להם לקיים את התהליך. בתהליך ההתמרה החושית הופכים גירויים חושיים חיצוניים לאותות חשמליים בתוך התא. הגירויים הפיזיקליים (למשל פוטונים, לחץ פיזי, או מולקולה מסוימת) פוגעים בקולטני חישה, ובאמצעות תהליכים שונים גורמים לשינוי במתח החשמלי של ממברנת התא. האות החשמלי שנוצר בתא החוש מכונה פוטנציאל קולטן (Receptor Potential), והוא נושא בתוכו מידע על אופיו של הגירוי החושי. מידע זה מועבר הלאה דרך סינפסות לתאי עצב במערכת העצבים ההיקפית והמרכזית.
תהליך זה נקרא התמרה חושית, כיוון שהאירועים החושיים מותמרים, כלומר "הופכים", לשינויים בפוטנציאל הממברנה של התא. ניתן לתאר את התהליך גם כהמרה של אנרגיה מצורה אחת לאחרת. בחוש השמיעה למשל, אנרגיה מכנית מתנודות של אוויר הנקלטות באוזן עוברת המרה לאנרגיה חשמלית ואנרגיה כימית המשמשות להעברת מידע בתוך מערכת העצבים. הספציפיות של תאי החוש מתקיימת בעזרת מנגנונים המסוגלים להתמיר עוצמה מינימלית של הגירוי.
התמרה חושית במערכת הראייה

במערכת הראייה איבר החישה הוא העין, אשר מרכזת תא האור על הרשתית בה מתבצע תהליך ההתמרה – השלב השני במסלול המתואר בדיאגרמה המצורפת. הרשתית עצמה היא שלוחה של המוח ובה מספר שכבות תאים, והתחלת עיבוד הנתונים הראייתית נעשית בה. התהליך מתחיל בתאי החישה המבצעים את ההתמרה: קיימים שני סוגים של תאי חישה ברשתת הנקראים "מדוכים" ו"קנים", ומבטאים חלבון רגיש לאור, אופסין, השייך למשפחת הקולטנים מצומדי חלבון G. גירוי האור גורם לשינוי באופסין, ושינוי זה מאתחל סדרה של אירועים מולקולאריים בתוך התא שסופה בהקטנת הפרש המתחים על קרום תא הפוטורצפטור, ולהקטנת פוטנציאל הקולטן הנוצר. הקנים והמדוכים ברשתית אינם מפתחים פוטנציאל פעולה, אלא יוצרים סינפסות עם תאים בשכבה הבאה ברשתית, ומפרישים כמות משתנה של נוירוטרנסמיטור בהתאם למתח על פני קרום התא. תאי בגנגליון שברשתית מקבלים מידע מעובד חלקית, והם מפתחים פוטנציאל פעולה הזורם אל המוח באקסונים של עצב הראייה. לכן, בדוגמה הזאת יותר אור פוגע בפוטורצפטור הגורם לטרנסדוקציה של אות לתוך פחות דחפים חשמליים, ובאופן אפקטיבי מועבר הגירוי אל המוח.
התמרה כימית

מספר חושים פועלים על ידי התמרה של גירויים כימיים. האוכל שלנו משגר גירויים כימיים דרך מערכת הטעם ומערכת הריח. מערכת הריח משמשת גם לקליטה של מולקולות קטנות ונדיפות המספקות מידע על הסביבה. חלק גדול מההתמרה של חוש הכאב נעשית גם היא על ידי מולקולות המופרשות ברקמה הפגועה ומפעילות סיבי עצב. לבסוף, הזיהוי המיני בבעלי חיים נעשה דרך מערכת ריח מיוחדת הקולטת פרומונים. בכל החושים האלה, מולקולות המהוות את הגירוי נקשרות לקולטנים על פני קרום תא החישה, ומפעילות אותו לשינוי במתח קרום התא ומכאן המשך ההעברה במערכת העצבים.
התמרה מכנית

התמרה מכנית היא התהליך המתמיר גירויים מכניים לפעילות אלקטרוכימית של תאי העצב. ההתמרה הזו מתבצעת בתאי קולטן המבטאים תעלות יונים הרגישות לגירויים מכניים. משמעות הדבר היא כי סוגים שונים של גירויים מכניים כמו לחץ, מתיחה או ויברציה גורמים לפתיחה של התעלה וזרימה של יונים דרכה באופן שמשתנה המתח על פני הממברנה ונוצר פוטנציאל הקולטן. החושים שבבסיסם עומדת התמרה מכנית הם: שמיעה, חוש שבו שינויים בלחץ האוויר נקלטים באוזן ומותמרים ב'תאי שערה' המבטאים תעלות הרגישות למתיחה המאפשרות לקלוט את התדרים של גלי הקול. האיבר הווסטיבולרי הממוקם גם הוא באוזן הפנימית, ומתמיר גם הוא באמצעות תאי שערה דומים את תאוצת הראש במרחב, ולו חשיבות גדולה בשמירה על היציבה שלנו. במערכת הסומטוסנסורית קיימים שני חושים מכניים: חוש המגע הבנוי על התמרה של גירויים שונים בעור ומאפשר מידע על גופים הנוגעים בעור ומרקמים מדויקים בעזרת פעולת המישוש. מספר רב של תאי קולטן המצויים בעור מתמירים אספקטים שונים של המידע. חוש המצב המעביר למוח מידע על מיקום הגוף במרחב מתמיר גירויים מכניים מתאי קולטן בשרירים, בגידים ובמפרקים.
ראו גם

העברה סינפטית
קולטן חישה
תא קולט אור
לקריאה נוספת

ריטה ל. אטקינסון, ריצ'רד צ. אטקינסון, אדוארד א. סמית, דאריל ג'. בם, ארנסט ר. הילגרד; מבוא לפסיכולוגיה, מהדורה עשירית, כרך ראשון , הוצאת ספרים "לדורי" תל אביב, 1992
Stanley coren, Lawrence M. Ward, James T. Enns; Sensation and Perception, Fifth Edition, , Harcourt Brace College Publishers, 1992
ניל ר' קרלסון; הפיזיולוגיה של ההתנהגות כרך א', מהדורה תשיעית, כרך א, הוצאת ספרים האוניברסיטה הפתוחה, 2008
הערות שוליים

↑  Senses – Taste, Smell, Chemical | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
↑  Biagio D'Aniello, Gün R. Semin, Anna Scandurra, Claudia Pinelli, The Vomeronasal Organ: A Neglected Organ, Frontiers in Neuroanatomy 11, 2017 doi: 10.3389/fnana.2017.00070/full
שלבי ההתמרה: הגעת גל אלקטרומגנטי אל העין, מיקודו, התמרתו באמצעות פוטורצפטורים, העברת האינפורמציה למרכזי עיבוד מוחיים ופעולה בהתאם לקלט.
תעלות נפתחות כתוצאה ממתיחה מכנית בתאי שערה שבאוזן בפנימית.
דרכמה

| --- | --- |

 משתמשים:  בעבר: יוון יוון
 סמל:  Δρ.
 ISO 4217:  GRD
 לשון רבים:  דרכמות
 יחידות על
 1/100:  לפטון
 מטבעות ושטרות
 שטרות בשימוש:  100, 200, 500, 1,000, 5,000, 10,000 Δρ
 מטבעות בשימוש:  1, 2, 5, 10, 20, 50, 100, 500 Δρ.
 בנק מרכזי
 אינפלציה:  3.1%
 בנק מרכזי:  בנק יוון
 www.bankofgreece.gr
 → פניקס יווני, Ionian obol אירו ← 
 
דרכמה או דרכמא (ברבים דרכמות וביוונית דרכמֶה או דרכמֶס; ביוונית: δραχμή ביחיד, δραχμές או δραχμαί ברבים) היה הילך חוקי בו נעשה שימוש ביוון העתיקה. 
ביוון המודרנית בין השנים 1832 ועד 2001, נקרא המטבע בשם זה, עד הנהגתו של מטבע האירו.
הדרכמה בעת העתיקה

מקור שם המטבע במילה "דראטו" (δράττω) שמשמעה "לחפון". במקור הייתה משמעות המילה דרכמה חופן של שישה אובולוס - המטבעות בהם נעשה שימוש ביוון העתיקה (מדובר היה בפיסות מתכת), בשנת 1100 לפנה"ס לערך.
החל מהמאה החמישית לפנה"ס ועד לתקופת אלכסנדר מוקדון, היה מטבע הטטרדרכמה האתונאי - השקול כנגד "ארבע דרכמות" ואשר כונה גלאוקיי (γλαῦκαι - ינשופים) - המטבע העיקרי בו נעשה שימוש ביוון העתיקה ובעולם היווני (מושבותיה של יוון העתיקה). הצד האחורי של המטבע, עליו מופיע הינשוף - סמל החוכמה וסמל האלה אתנה, מופיע כיום על מטבע 1 אירו היווני.
לאחר כיבושי יוון על ידי אלכסנדר מוקדון, התפשט השימוש בדרכמה ברחבי העולם ההלניסטי, וגם במצרים התלמאית נעשה בו שימוש. המטבע הערבי דִרְהַם (درهم) מקורו בדרכמה ההלניסטית, וכן המטבע הארמני דראם (Դրամ, ֏).
במאה השלישית לפנה"ס נעשה שימוש בדרכמה גם ברומא העתיקה.
היסטוריונים וכלכלנים מעריכים כי שווי דרכמה אחת ביוון העתיקה, במאה החמישית לפנה"ס היה שקול (מבחינת יכולת קנייה) לשווי של 25 דולרים אמריקאיים בשנת 1990 בארצות הברית.
ההיסטוריונים בתקופה היוונית והרומית ציינו כי שכר עבודה ממוצע של פועל יום היה דרכמה אחת ליום.
חלוקת המטבעות בעת העתיקה:
הדרכמה בעת החדשה

השימוש המחודש בשם דרכמה, החל בשנת 1832, זמן קצר לאחר הקמתה של יוון המודרנית. שם זה החליף את השם פניקס יווני. בשנת 1868 הצטרפה יוון לאיחוד המונטרי הלטיני והדרכמה הפכה שווה במשקלה ובשוויה לפרנק הצרפתי.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה יוון על ידי גרמניה הנאצית. בתקופת הכיבוש בשל ההיפר-אינפלציה והביזה שנעשתה על ידי הנאצים, איבדה הדרכמה את שוויה, ועם שחרור יוון בשנת 1944 הונפק מטבע של דרכמה חדשה בשער של 50,000,000,000 דרכמות ישנות לדרכמה חדשה אחת.
זמן קצר לאחר מכן נעשה פיחות נוסף במטבע, ובשנת 1953 הצטרפה יוון להסכם ברטון-וודס, על מנת למנוע פיחותים נוספים. בשנת 1954 הוחלפו שטרות הדרכמה בשער של 1,000 ל-1, ושער הדרכמה הוצמד לשער חליפין של 30 דרכמות לדולר אמריקני אחד.
בשנת 1973 בוטלה שיטת ברטון-וודס, ושער החליפין נחלש בהדרגה במהלך השנים, עד שהגיע לשער של 400 דרכמות לדולר אמריקני אחד.
מטבעות יווניים בעת המעבר לאירו (ושער החליפין):
1 דרכמה (0.293 אירוסנטים)1
2 דרכמות (0.587 אירוסנטים)1
5 דרכמות (1.47 אירוסנטים)
10 דרכמות (2.93 אירוסנטים)
20 דרכמות (5.87 אירוסנטים)
50 דרכמות (14.67 אירוסנטים)
100 דרכמות (29.35 אירוסנטים)
500 דרכמות (1.47 אירו)
1 מטבעות שהונפקו אך כמעט ולא נעשה בהם שימוש - בפועל עוגלו הסכומים ל-5 דרכמות.
שטרות בהם נעשה שימוש בעת המעבר לאירו, הדמויות שהיו על השטר, ושער החליפין:
100 דרכמות, אתנה, אדאמנטיוס קורייס (29.35 אירוסנטים)
200 דרכמות, ריגאס פראיוס (58.69 אירוסנטים)
500 דרכמות, איאואניס קאפודיסטריאס (1.47 אירו)
1,000 דרכמות, אפולון (2.93 אירו)
5,000 דרכמות, תיאודורוס קולוקוטרוניס (14.67 אירו)
10,000 דרכמות, גאורגיוס פאפאניקולאו, אסקלפיוס (29.35 אירו)
ראו גם

מטבעות אירו יווניים
מטבעות סלאוקים
דרהם
דרכמון
הערות שוליים

↑  Grecian.net, 2000
| מטבעות שקדמו לאירו ומטבעות נוספים של מדינות האיחוד האירופי |
| --- | --- | --- |
| מטבעות לאומיים של מדינות האיחוד שהוחלפו | שילינג אוסטרי • לירה איטלקית • פונט אירי • פרנק בלגי • מארק גרמני • גילדן הולנדי • גילדן דרום גרמני • דרכמה יוונית • פרנק לוקסמבורגי • לטס לטבי • ליטאס ליטאי • לירה מלטזית • טולר סלובני • קורונה סלובקית • פזטה ספרדית • אשקודו פורטוגלי • מרק פיני • פרנק צרפתי • לירה קפריסאית • קונה קרואטית • קרון אסטוני |  |
| מטבעות אחרים שהוחלפו | יחידת מטבע אירופית (אקו) • פרנק מונוגסקי • לירה סן מרינזית • לירת הוותיקן |  |
| מטבעות ב-ERM II | כתר דני |  |
| מטבעות אחרים שלא הוחלפו | ליש"ט בריטית • קורונה צ'כית • פורינט הונגרי • זלוטי פולני • קרונה שוודית • לב בולגרי • לאו רומני |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: פניקס יווני | מטבעות יוון  1832–2001 (דה יורה, 2002 דה פקטו) | הבא: אירו |
דרכמות מלוקניה, לערך 535–510 לפנה"ס
מטבעות דרכמה מודרניים
התזמורת הקאמרית של אוסטרליה

התזמורת הקאמרית של אוסטרליה (באנגלית: Australian Chamber Orchestra) היא תזמורת אוסטרלית המתמקדת בביצוע מוזיקה קאמרית ויושבת בסידני.
היסטוריה

מייסד התזמורת הקאמרית של אוסטרליה, בשנת 1975, היה הצ'לן ג'ון פיינטר.
 ריצ'רד טונייטי התמנה לכנר ראשי ב-1989 ובהמשך למנהל אמנותי.
נוסף לסיורים תדירים באוסטרליה, מרבה התזמורת הקאמרית של אוסטרליה לצאת לסיורים באסיה, אירופה וארצות הברית, לרבות הופעות קבועות בוויגמור הול בלונדון, בקרנגי הול ומרכז לינקולן בניו יורק, במוזיקפראיין בווינה ובמרכז קנדי בוושינגטון הבירה.
בשנת 2014 זכה אלבום של התזמורת, עם זמרת הסופרן דון אפשואו כסולנית, בשלושה פרסי גראמי.
ב-2005 נוצר ACO קולקטיב, אנסמבל שני המחבר אמנים בראשית דרכם עם נגני התזמורת הקאמרית של אוסטרליה, כתזמורת הכשרה וסיורי קונצרטים במחוזות אוסטרליה.
נגני התזמורת הקאמרית מנגנים באוסף של 11 כלי מיתר מעידן הזהב, בהם שלושה כינורות סטרדיוואריוס. ריצ'רד טונייטי מנגן בכינור גוארנרי דל ג'זו משנת 1743, בהשאלה מתורם אנונימי. הכנר הראשון סאטו ואנסקה מנגן בכינור בלג'ורנו סטרדיוואריוס משנת 1726, בהשאלה מגואידו ומישל בלג'ורנו-נטיס. הצ'לן הראשון טימו-וייקו ואלב מנגן בצ'לו אמאטי משנת 1616 בהשאלה מקרן הכלים של התזמורת והכנרת הראשונה הלנה רת'בון מנגנת בבכינור סטרדיוואריוס מ-1732בהשאלה מתורם אנונימי.
הערות שוליים

↑  "Bach with more bite pays off" webarchiv שרון ורגיס, סידני מורנינג הראלד, "באך נשכני יותר משתלם" 2 בספטמבר 2005
↑  Classical Grammy Awards 2014 ליימלייט מגזין, פרסי קלאסיקל גראמי 2014
↑  מרטין דאפי, סידני מורנינג הראלד 8 בפברואר 2016
↑  ג'ו ליטסון, ליימלייט מגזין, התזמורת הקאמרית האוסטרלית רוכשת כינור סטרדיוואריוס שלישי מעידן הזהב 17 ביוני 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007456761505171  BnF: cb139662789 (data)  CiNii: DA12446277  ISNI: 0000 0004 0613 2805  LCCN: n88649934  MusicBrainz: 22f136e2-6007-41e2-976d-c4dec0c973bc  SUDOC: 157337804  VIAF: 142401768   WorldCat (עם VIAF): 142401768 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה ובנושא אוסטרליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דורסנו (מחוז)

מחוז דורסנו (בספרדית: Departamento de Durazno) הוא מחוז במדינת אורוגוואי. בירתו היא העיר דורסנו. המחוז נמצא במרכז אורוגוואי, וגובל בצפון עם מחוז טאקוארמבו, במזרח עם מחוז סרו לארגו, בדרום-מזרח עם מחוז טריינטה אי טרס, בדרום עם מחוז פלורידה, בדרום-מערב עם מחוז פלורס ובצפון-מערב עם מחוז ריו נגרו.
היסטוריה

ב-1821, כשהאזור היה תחת שלטון פורטוגזי, הם ביקשו מבעל הברית שלהם פרוקטואוסו ריברה להקים כוח צבאי של פרשים ותותחנים עם בסיס בפאסו דל דורסנו, על גדות נהר ז'י (Yi). באוקטובר באותה שנה, במסלול הזה, הוקם היישוב סאן פדרו דל דורסנו (San Pedro del Durazno) על שם פדרו הראשון, קיסר ברזיל. זה היה השם הראשון של העיר הנקראת כיום "דורסנו". ב-1828 הוקם המחוז תחת השם "אנטרה ריוס ז'י אי נגרו" (Entre Ríos Yí y Negro, מילולית: בין הנהרות ז'י וריו נגרו) וב-1830 שמו של המחוז שונה לדורסנו. השם "דורסנו" (אפרסק) נובע מכך שבאזור שבו הוקמה העיר הנוכחית גדל עץ אפרסק בודד.
שלטון מקומי ופוליטיקה

ראש המחוז הנוכחי הוא בנחמין אירסאבל (Benjamín Irazábal), חבר המפלגה הלאומית האורוגוואית, אשר קיבל בבחירות האחרונות 56% מהקולות.
שלטון מקומי ופוליטיקה > רשות מבצעת

העירייה היא הגוף המבצע של המחוז. ראש העיר (ראש המחוז) נבחר באופן ישיר עם ארבעה ממלאי מקום על פי הצורך, למשך חמש שנים, עם אופציה לקדנציה נוספת.
שלטון מקומי ופוליטיקה > רשות מחוקקת

המועצה המקומית מתפקדת בתור הרשות המחוקקת, והיא מפקחת על השלטון המקומי. הנציגים נבחרו באופן יחסי לכמות הקולות שקיבלו בבחירות הכלליות לראש המחוז.