stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפורום האוניברסלי לתרבויות (2004)
תערוכות

הפורום הציג ארבע תערוכות נושאיות, שנועדו להביא חידושים לרעיונות ועמדות עם בואה של המאה ה-21, על ידי ניתוח מדוקדק של המגוון התרבותי, פיתוח בר-קיימא והתנאים לשלום:
קולות. תערוכה (בעיצוב "שותפות ראלף אפלבאום" (Ralph Appelbaum Associates), ובימוי של מונה קים (אנ')) של שפות העולם כדי לחגוג את התקשורת האנושית ואת המגוון הלשוני והתרבותי.
מאכלסים את העולם. מחקר על האופן שבו המין האנושי מתייחס לסביבת כוכב הלכת. הוא הראה את הצורך לאמץ אמות מידה הגיוניות יותר לשימוש במשאבי טבע בקנה מידה ארצי. הוא גם הראה את המגוון הטבעי של כדור הארץ, ואת ההשפעה הנגרמת על ידי פעילות אנושית, במיוחד על ידי תופעת העיור. לבסוף, חשף את הצריכה העצומה וייצור הפסולת של החברה המערבית.
ערים-פינות. מחקר על איך נבנות ערים. הוא כלל דגמים על רחובות ידועים ובניינים מהעולם (כיכר פיקדילי בלונדון, כיכר טיימס ובניין פלאטאיירון בניו יורק, לה פדררה בברצלונה וכו') ומפות המראות כיצד חלק מהערים צמחו. המחקר הראה גם על גידול של מגה-ערים, כמו בומביי, מקסיקו סיטי, מונטריי, קהיר ואיסטנבול.
לוחמי שיאן. תערוכה של אמנות קבורה (אנ') סינית, המבוססת על ממצאים ארכאולוגיים בקברי צ'ין שה-חואנג ויאנגלינג (אנ'). בין היצירות שהוצגו, הייתה תערוכה של לוחמי טרקוטה של שיאן מתקופת שושלת צ'ין.
המתחם כיום

הכיכר המרכזית והמרחב הפתוח שמסביב יוצרים אזור ציבורי בשם פארק הפורום (Parc del Fòrum), וכעת הם ביתם של מספר אירועים גדולים המתקיימים לאורך כל השנה, כולל פסטיבל פרימוורה סאונד (אנ'), סאמרקייס (אנ'), יריד אפריל של קטלוניה (אנ') והקונצרטים הפופולריים ביותר בלה מרסה (אנ').
ראו גם

אונסק"ו
תכנון עירוני של ברצלונה
הערות שוליים

↑  EM, Fórum Barcelona 2004, elmundo.es, Spain, May 31, 2004
↑  Mona Kim
מייצג "L'Arbre de la Memòria" מאת אלס קומדיאנטס (Els Comedians), במהלך הפורום האוניברסלי לתרבויות ב-2004
מיכאיל גורבצ'וב בפורום התרבויות האוניברסלי ב-2004
המחתרת היהודית במרוקו

יד הגבורה – לזכר פעילי "המסגרת" ו"המוסד" בצפון אפריקה, הוקמה באשדוד סמוך לחוף הקשתות ב-2020
המחתרת היהודית במרוקו היא ארגון חשאי אשר פעל במסגרת "המוסד לתפקידים מיוחדים" בין השנים 1956–1964. מטרת המחתרת הייתה להביא לעלייתם של יהודי מרוקו למדינת ישראל ולהקים במרוקו מחתרת יהודית להגנה עצמית. מחתרת זו כונתה "המסגרת" והורכבה ממספר שלוחות – הגנה ("גונן"), מודיעין, העורף הציבורי ("גרקו"), שלוחת העלייה ("מקהלה") ושלוחת תנועות הנוער החלוציות ("מחול").
עיקר פעילותה של המחתרת היהודית במרוקו הייתה בענייני עליה.
רקע > תנועת הציונות במרוקו

התעוררות התנועה הציונית במרוקו החלה בשנת 1900, רבני מרוקו ומנהיגי ההקהילה היהודית בה החלו כותבים להרצל ודנים עמו בסוגיות בעניין הציונות. ראשי יהדות מרוקו ביקשו להצטרף לתנועות הציונות בעולם ולקשור את גורלם עמם. כבר אז שאפו לעזור בכל כוחם בבניין מפעל הציונות. בתקופה מוקדמת זאת הציונות במרוקו התבטאה בשלל צורות; אגודות ציוניות קמו בכל ערי מרוקו בהובלת גדולי הרבנים המקומיים, עיתונים ציונים כגון ל'אווניר אילוסטרה יצאו לאור, משוררים חשובים ממרוקו כגון ר' דוד אלקיים חיברו שירים בזכות הצהרת בלפור והציונות, ותנועות נוער שחינכו לעברית מודרנית ולרוח חלוצית החלו לפעול במדינה. בנוסף מספר מאות משפחות עלו לארץ ישראל, בעיקר כחלק מהעלייה השנייה.
בקונגרס החמישי הודיע הרצל על הקמת סניפים להסתדרות הציונית בצפון אפריקה אך הייתה זו פעילות ארגונית גרידא ללא ביסוס אידאולוגי. החל משנת 1921 השתתפו ראשי הציונות במרוקו בקונגרסים הציוניים, אולם כיוון ששפת הקונגרסים הייתה יידיש או גרמנית והנהלת הציונות לא טרחה לתרגם ולהסביר לצירים את נושאי הדיון או תכניו, הייתה זו השתתפות סבילה בלבד.
ראשי תנועת הציונות לא ייחסו חשיבות מרובה לפעילות הציונית בצפון אפריקה ולכן לא שיתפו יהדות זו בהכרעות.
הפעילות הציונית במרוקו נתקלה בקשיים נוספים שנבעו ממספר תחומים:
א. ניכור לשוני והיעדר חומר הסברה בעברית או בצרפתית- ראשי ההסתדרות הציונית היו כולם יוצאי אירופה ושפתם הייתה יידיש או גרמנית.
ב. ראשי ההסתדרות הציונית ראו בתנועות הציוניות במרוקו ביטוי דתי ומחסום בפני התבוללות ולא כתנועה אידאולוגית אמיתית.
ג. השלטון הצרפתי אשר לא עודד פעילות ציונית והקשה על הקשר בין הגופים.
הקשר בין יהדות מרוקו לתנועה הציונית ולישוב היהודי בארץ-ישראל נותק עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. הקשר חודש בשנית עם נחיתת כוחות הברית בחופי צפון אפריקה והמפגש עם קצינים יהודיים ושליחים מישראל.
המפגש המחודש שנוצר לא נותק עוד והביא בהדרגה לעליית יהודי מרוקו לישראל.
רקע > העלייה ממרוקו עד להקמת המסגרת

92 אלף יהודים עלו ממרוקו לישראל מהקמתה ב-1948 ועד ל-27 בספטמבר 1956, המועד בו הוציאו שלטונות מרוקו צו רשמי על הפסקת ההגירה היהודית.
רובם המכריע של העולים, 56 אלף נפש, הגיעו עת החלה המחתרת את פעילותה בשנים 1955–1956.
עם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל נראה היה כי יתחיל גל אדיר של עליה בעקבות הדחף הדתי של יהודי מרוקו להגיע לארץ הקודש בשילוב עם הפחד מהציבור הערבי במרוקו.
אולם, התנגדותה החריפה של צרפת שמה מכשול בפני יהודי מרוקו ומנעה את עלייתם ארצה. הנציב הצרפתי אלפונס ז'ואן תיאר זאת כך:
"זוהי מין תנועה של דחף ומיסטיות וגם של פאניקה אשר דוחפת את היהודים אל מחוץ למלאחים שלהם [...] ואינני חושב כי מוגזם לומר שאילו לא נעשה ניסיון לעצור אותה היו יוצאים לפלשתינה 200,000 מתוך 250,000 יהודי מרוקו"
הצרפתים ניסו לעצור את תנועת העלייה ובשלב מסוים אף זכו בשיתוף פעולה מצד השלטון הישראלי, בו היו חילוקי דעות בין התומכים בעלייה ההמונית למתנגדים לה.
החל מ-1954 ובייחוד במהלך 1955–1956 השתנו פני הדברים, כוונתה של צרפת לעזוב את מרוקו נעשתה ברורה ומצבם של היהודים כבר לא היה יציב כבעבר. במהלך 1955 ועד 27 בספטמבר 1956, המועד בו הוציאו שלטונות מרוקו צו רשמי על הפסקת ההגירה היהודית, עלו לישראל כ־56,000 מיהודי מרוקו, יותר מבכל השנים עד לתקופה זו יחד.
"המסגרת" > הקמת "המסגרת"

בשנותיה הראשונות, החלה מדינת ישראל בצעדים לקראת העלאת היהודים ארצה. בחודש יולי 1954, הוטל על "המוסד" בשיתוף עם מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית, להקים במרוקו מחתרת יהודית להגנה עצמית ולעלייה לישראל.
תקופת המחתרת החלה באוקטובר 1955 עם הגעתה של המשלחת הראשונה של "המוסד". בנובמבר 1955 הוקמו החוליות הראשונות של השלוחה להגנה עצמית – "גונן" ובינואר 1956 הוקמה המחתרת היהודית בצפון אפריקה ששם הצופן שלה היה "המסגרת".
ב"מסגרת" פעלו זה לצד זה שליחים ישראלים וצעירים שגויסו מקרב תנועות הנוער החלוציות ובוגריהם מתוך יהודי מרוקו. פעילי "המסגרת" היו נתונים בסכנה ולעיתים קרובות נאסרו ואף נחקרו בעינויים.
בתחילת דרכם לא היה ברור לשליחים מה צפוי להיות אופי עבודתם, היקפה ואופן יצירת הקשרים עם הקהילות היהודיות ברחבי מרוקו. הסכנות היו רבות והעתיד היה מעורפל. לימים, נוצרה "המסגרת", אשר גייסה לשורותיה מאות צעירים מכל רחבי קהילות מרוקו.
השנים 1955–1956 נחשבות לשנות ההתארגנות וההכנה, בשנים אלו ביססה המסגרת את פעילותה ואת הקשרים שישמשו אותה בשנים הבאות. כמו כן צברה המחתרת ניסיון לקראת התקופה המאוחרת יותר, בה תיאלץ לפעול במצב סבוך יותר עם יציאתה של צרפת ממרוקו וקבלת עצמאותה.
עם פרוץ המאבק על עצמאותה, החלה מרוקו להתקרב אל העולם הערבי ואל הליגה הערבית. התקרבותה הביאה לשינוי ביחס ליהודים והאנטישמיות בה גברה. בשנת 1956, נסגרו שעריה של מרוקו בפני יציאת יהודים והעבודה הגלויה של מחלקת העלייה בסוכנות היהודית הופסקה בצו השלטון ושליחיה יצאו מן המדינה.
עם סיומה של הפעילות הגלויה של אנשי הסוכנות היהודית, התחזקה חשיבותה של פעילות "המסגרת" הן בצורך להגנה עצמית והן בהתארגנות להמשך פעילות העלייה.
בין השנים 1956–1961 ערכו חברי "המסגרת" מאות פעולות מבצעיות ביבשה באוויר ובים, שבהן הוברחו ממרוקו למעלה מ-25,000 יהודים. לאחר מכן בין השנים 1961–1964 סייעו חברי המסגרת בתכנון וביצוע של העלייה הלגאלית ו"מבצע יכין".
"המסגרת" > מבנה "המסגרת"

"המסגרת" הייתה מורכבת משלוש שלוחות עצמאיות עיקריות:
שלוחת "גונן" – הזרוע להגנה עצמית – שלוחה זו עסקה בארגון ההגנה על הקהילות היהודיות.
שלוחת "המקהלה" – שלוחה זו עסקה בהעלאת יהודים לישראל בחשאי. "המקהלה" נעזרה בשלוחת "הבלט" או "המחול" אשר פעלה בתנועות הנוער החלוציות, בעיקר בנושא העלייה ארצה. שלוחת "המחול" סייעה ל"מקהלה" באיתור מועמדים לעליה.
שלוחת "המודיעין" – מטרתה של שלוחה זו הייתה לספק מידע ביצועי ומדיני על מנת לשמש את שלוחת העלייה, ההגנה וצרכי המטה. שלוחת המודיעין הפעילה את שלוחת העורף הציבורי, שהורכבה מיהודים בעלי מעמד שתפקידם היה ליצור קשרים עם חוגים שונים בחברה המרוקאית. המטה הראשי של שלוחת המודיעין היה ברבאט, הבירה המנהלית של המדינה.
"המסגרת" > פעילות העלייה בחסות "המסגרת"

עיקר פעילות "המסגרת" הייתה בקידום העלייה לישראל, בייחוד לאחר הוצאת צו השלטון אשר אסר את המשך ההגירה לארץ.
את פעילות העלייה של יהודי מרוקו על ידי המסגרת ניתן לחלק ל-3 תקופות עיקריות:
"המסגרת" > פעילות העלייה בחסות "המסגרת" > תקופת העלייה החוקית: 1948–1956

מיום הקמת המדינה ועד לצו האוסר את יציאת היהודים לישראל, עלו כ-92 אלף מיהודי מרוקו לישראל. בתקופה זו, העלייה התבצעה בעיקר באמצעות מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית,"קדימה", אשר ריכזה את היהודים במחנות עלייה זמניים והעבירה אותם לישראל דרך צרפת.
בתקופה זו הועלו היהודים בכפוף לתקנות הגבלה כלליות רשמיות, שפרסמה ישראל, תחת העקרונות הבאים:
80 אחוז מהעולים מארצות צריכים להיבחר מבין המועמדים לעליית הנוער, חלוצים, גרעינים התיישבותיים, בעלי מקצוע עד גיל 35 ומשפחות שבהם המפרנס הוא עד גיל 35.
המועמדים הנ"ל פרט לבעלי מקצוע ובעלי אמצעים לשיכון עצמי, צריכים להתחייב בכתב לעבודה חקלאית למשך שנתיים ימים.
אישורים למועמדים הנ"ל יינתנו רק לאחר בדיקה רפואית יסודית ובהשגחת רופא מן הארץ."
בתקופה זו שלטה צרפת במרוקו והתנגדה לעליית יהודים מסיבית לישראל, מסיבות רבות. הצרפתים ניסו לעצור את תנועת העלייה והנהיגו מדיניות של מכסות שקבעה מכסה לרישיונות ההגירה שניתנו ליהודים המבקשים לצאת ממרוקו.
הגבלות אלו, הן מצד השלטונות הצרפתיים והן מצד השלטונות בישראל מנעו מיהודים רבים לעלות ארצה במהלך שנים אלו.
"המסגרת" > פעילות העלייה בחסות "המסגרת" > תקופת העלייה הבלתי לגאלית: 1957–1961

לאחר שההגירה היהודית וכל פעילות ציונית נאסרו לחלוטין במרוקו, החליטו ממשלת ישראל, הסוכנות היהודית ו"המוסד" לפעול נמרצות לעליית היהודים שנותרו. תקופה זו כונתה גם "העלייה ב'".
בשנים אלו עלו לישראל כ־30,000 יהודים בעזרת שלוחות "המסגרת" ובעיקר שלוחת "המקהלה" בצל סכנה גדולה לחייהם.
האירוע המכונן בתקופה זו היה אסון טביעת ספינת המעפילים "אגוז" בלילה שבין ה-10 ל-11 בינואר 1961 כשעל סיפונה 43 עולים ואיש המוסד חיים צרפתי. לאחר טביעתה, ובתכנונם והדרכתם של אנשי "המסגרת" הופצו במרוקו כרוזי מחאה במבצע "בזק" הדורשים את שחרורם של יהודי מרוקו. בעקבות הפצת הכרוזים נאסרו, נחקרו ועונו באכזריות רבים מחברי "המסגרת". על אף האסון הכבד ותוצאותיו הקשות החלה מנשבת רוח חדשה של ביטחון עצמי, כבוד וגאווה בקרב יהודי מרוקו.
"המסגרת" > פעילות העלייה בחסות "המסגרת" > תקופת העלייה הבלתי לגאלית: 1957–1961 > הספינה "אגוז" ומבצע "בזק"

הפלגותיה של הספינה "אגוז" ומבצע "בזק" שהתקיים מיד לאחר אסון הטביעה מהווים פרק מיוחד בתולדות העפלת יהודי מרוקו לישראל.
הספינה "אגוז" נשכרה בג'יברלטר מבעל מספנה סקוטי. מהפלגתה הראשונה ועד לזו האחרונה העבירה "אגוז" מאות יהודים ממרוקו לג'יבלרטר. סיפונה של ה"אגוז" הכיל בכל הפלגה בין 40–45 נפש ואת כל הפלגותיה ליווה איש "המסגרת" אשר קיים את קשר האלחוט עם פריז וג'יבלרטר.
על אף קיומם של תחקירים ומחקרים רבים, לא הצליחו לגלות עד לעצם היום הזה הסבר חד משמעי לנסיבות טביעתה של הספינה.
בעקבות הטביעה ועל מנת לתת פורקן לרגשות העלבון והמרי של יהודי מרוקו, בחרה "המסגרת" לפתוח בצעדי מחאה כנגד התנהגות השלטון, על ידי הפצת אלפי כרוזים ברחבי מרוקו הקוראים ליציאה חופשית של יהודים ממרוקו- מבצע "בזק". צעד זה נועד לעודד את רוחם של היהודים אך מחירו היה רב ולאחריו נעצרו רבים מחברי המחתרת ונחקרו בעינויים. שניים מהם, רפאל (רפי) ועקנין ומרסל רוימי עונו עד מוות בבית הכלא המרוקאי, והיו להרוגי מלכות.
למרות הקשיים ולאחר טביעת אגוז בחודש מרץ 61 הצליחו חברי המסגרת לארגון את הפלגתה של עוד ספינה ועליה כ-50 מעפילים.
"המסגרת" > פעילות העלייה בחסות "המסגרת" > תקופת העלייה ג'- "מבצע יכין": 1961–1964

"מבצע יכין" כונה גם העלייה ג' והחל ב-28 בנובמבר 1961 ובמסגרתו עלו עד לשנת 1964 כ־80 אלף מיהודי מרוקו. השם "יכין" היה שמו של אחד משני העמודים המרכזיים שתמכו בהיכל בית המקדש שבנה שלמה המלך וראו בעלייה זו כאחד מעמודי התמיכה המרכזיים של העם בישראל. בשונה מקודמתה, עלייה זו נעשתה במסגרת הסכם מסודר וחוקי. העלייה הייתה באישור השלטונות ולא נעשתה עוד בתנאי מחתרת מסוכנים.
לאחר שנים של ניסיונות כושלים להידברות עם השלטון והמלך, החל בקיץ 1961 דיון רציני עם בכירי השלטון בדבר מתן רשות ליהודים להגר. המשא ומתן הסתיים בהצלחה וניתנה ליהודים הבטחה לאפשר לעשרות אלפי יהודים לצאת תוך מספר חודשים.
לפי ההסכם שהושג הורשו היהודים לצאת ממרוקו ולהגר ממנה בתנאי שיעדם המוצהר אינו ישראל והגוף המטפל בהגירה אינו גוף ציוני, אלא ארגון ההגירה הבינלאומי היא"ס שייסדה הקהילה היהודית בארצות הברית – H.I.A.S – The Hebrew Sheltering & Immigrant Society.
במסגרת הסכם זה שולם בעבור כל עולה "כופר" 50 דולר. פעילי "המסגרת" איפשרו עלייה תחת חסותה של היא"ס עד לאמצע שנות ה-60.
ההסכם יצא אל הפועל תוך העלמת עין של השלטונות שלא עיכבו מתן דרכונים קולקטיביים והעניקו אותם לפי פניית העולים ללא בעיות מיוחדות.
אחת הבעיות העיקריות במבצע הייתה לאתר היהודים אשר היו מעוניינים לעלות לארץ והוחלט לבצע מפקד בקרב הקהילות.
ההערכות הסוכנות היו כי מדובר בעלייה של עשרות אלפי עולים בסך הכל. אולם מעבר לכל ציפייה המבצע נמשך שנים אחדות ובמהלכו עלו לעיתים יותר מעשרת אלפים עולים בחודש אחד.
מאז הקמת המדינה ועד היום עלו לארץ קרוב לרבע מיליון יהודים – העלייה הגדולה ביותר של יהודים מארץ מוסלמית. כיום, נותרו במרוקו כ-2,500 יהודים.
"המסגרת" > הגנה עצמית בחסות "המסגרת" > פרעות קונסטנטין, אלג'יריה (1956)

בראשית 1956 הגיעו לאלג'יריה בשליחות המוסד אברהם ברזילי, יליד בגדד, יוצא הפלמ"ח, קצין ביחידה 131 באגף המודיעין בצה"ל, אחד ממפעילי חוליות הריגול במצרים, ואשתו במסווה של מורים לעברית על מנת לסייע ליהודים המקומיים לארגן מסגרות הגנה. ראשי הקהילה ואישים מרכזיים בה סירבו לשתף פעולה. ברזילי ארגן עשרות צעירים מקרב תנועת הצופים והעביר להם הדרכה בתפעול נשק שהוברח לעיר. ב-12 במאי 1956 פרץ הפוגרום בקונסטנטין. ערבים פרצו לרובע היהודי, ירו, השליכו רימון. יהודי נהרג ו-13 נפצעו. בתגובה נכנסה ההתארגנות היהודית לפעולה. שלוש כיתות חמושות נפרסו ברחבי הרובע והחלו לסייר ולהגיב בירי אל התוקפים הערבים ש-19 מהם נהרגו. הייתה זו הפעם הראשונה והיחידה שבה קהילה יהודית בארץ מוסלמית הותקפה והשיבה אש.
השפעת פעילות "המסגרת" והעלייה החשאית על הקשר בין יהדות מרוקו לישראל ולציונות

המחתרת היהודית במרוקו היוותה נדבך חשוב בתנועה הציונית וכלל יהודי מרוקו חשו זיקה מיוחדת לאתוס הציוני בגילוי זה של תעוזה וגבורה.
על פי ד"ר ירון צור "המסגרת הולידה טיפוס רביעי של פעיל ציוני: צעיר הדומה מבחינת האינטנסיביות של פעילותו לפעיל התנועה החלוצית, אך נבדל ממנו בכך שלא עלה תוך זמן קצר לארץ ישראל. המאמצים שהשקיע "המוסד" בתיאום עם תנועות הנוער החלוציות ובהכשרת פעילים ל"מסגרת" היו ללא תקדים בתולדות הכשרת הקאדרים הציוניים לפעילות במרוקו... "המסגרת" הפכה גם מנוף להתקדמותם של צעירים אלה עם עלייתם ארצה".
הפעילות בשירות הארגון תרמה תרומה מכרעת לקירובם של יהודי מרוקו לתנועה הלאומית היהודית ולשילובם בחברה הישראלית.
העובדה שהעלייה ממרוקו הופקדה בידי "המוסד" והסוכנות היהודית הובילה לתהליך א-פוליטיזציה וכן להאדרת העוז של העולים והעוסקים במלאכת העלייה. הדבר ייצר אתוס של מעפיל ציוני בדומה לתקופת העפלה טרם הקמת המדינה וסייע בהעלאת דימויים של העולים ושל הקהילות מהן באו.
ראו גם

העלייה ממרוקו
יהדות מרוקו
המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים
הסוכנות היהודית
יהודית יחזקאלי גלילי אשת סוד
לקריאה נוספת

ירון צור, קהילה קרועה, יהודי מרוקו והלאומיות, 1943–1954, עם עובד, 2001.
אנייס בן-סימון, חסן השני והיהודים, סיפור העלייה החשאית ממרוקו, ידיעות אחרונות, 1993.
מאיר קנפו, המחתרת היהודית במרוקו 1955–1964, 2001.
הערות שוליים

↑  דו"ח ירבלום (ינואר 1949) מתוך ירון צור, קהילה קרועה יהודי מרוקו והלאומיות 1943–1954, עמ' 253
↑  מתוך ירון צור, קהילה קרועה יהודי מרוקו והלאומיות 1943–1954, עמ' 322
המדינה החופשית סקסוניה-אלטנבורג

| --- | --- |
דגל

 
 ממשל
 משטר:  רפובליקה
 שפה נפוצה:  גרמנית
 עיר בירה:  אלטנבורג
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה
 היסטוריה
 הקמה:  מלחמת העולם הראשונה
 תאריך:  1918
 פירוק:  הצטרפות לתורינגיה
 תאריך:  1920
 ישות קודמת:   דוכסות סקסוניה-אלטנבורג
 ישות יורשת:   תורינגיה
 
המדינה החופשית סקסוניה-אלטנבורג
המדינה החופשית סקסוניה-אלטנבורג (בגרמנית: זקסן-אלטנבורג; Freistaat Sachsen-Altenburg), הייתה מדינה קטנה ברפובליקת ויימאר, שהתקיימה תקופה קצרה עד למיזוגה במדינת תורינגיה.
היסטוריה

ב-13 בנובמבר 1918 התפטר ארנסט השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. לאחר ביטול הדוכסות, הפכה המדינה למדינה חופשית ברפובליקת ויימאר.
בשנת 1920 הצטרפה המדינה למדינת תורינגיה, לאחר שפרלמנט המדינה הכריע בעד המהלך, והפכה לאזור אלטנבורג בתורינגיה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4051180-7  VIAF: 235477286   WorldCat (עם VIAF): 235477286 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גרמניה ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הכוח האלקטרו-חלש

במודל הסטנדרטי של פיזיקת החלקיקים הכוח האלקטרו-חלש הוא כוח המאחד שניים מהכוחות היסודיים של הטבע: הכוח החלש והכוח האלקטרומגנטי. ביקום כיום הכוחות היסודיים הם הכוח החלש והכוח האלקטרומגנטי, אולם על פי מנגנון היגס (ראו שבירת סימטריה ספונטנית) הם מתאחדים לכוח יסודי אחד, בטמפרטורות גבוהות מאוד, מסדר גודל של ‎1015‎ קלווין.
הכוח האלקטרו-חלש מתואר בתורת כיול עם סימטריה של  \ SU(2)\times U(1). כאשר הסימטריה מושלמת (בטמפרטורות גבוהות) קיימים ארבעה נשאי כוח חסרי מסה. שבירת הסימטריה גורמת לשלושה מהם - נשאי הכוח החלש בוזוני W ו-Z - לקבל מסה, ולפוטון להישאר בוזון כיול חסר מסה של הכוח האלקטרומגנטי עם סימטריית כיול  \ U(1) חדשה.
תיאור מנגנון הכוח האלקטרו-חלש ושבירתו היה אבן הבניין האחרונה בתאוריה של המודל הסטנדרטי של החלקיקים היסודיים, גם אם מאז נתגלו תופעות וחלקיקים רבים נוספים, והנושא נמצא בחקירה ענפה. מנגנון השבירה דורש את הימצאותו של בוזון היגס, חלקיק שב-2012 הוכרז כי בסבירות גדולה הוא התגלה בניסויים שנערכו במאיץ החלקיקים LHC שבמרכז המחקר CERN.
היסטוריה

בתחילת המאה ה-20, כשנתגלו החלקיקים הראשונים, הכוחות שפעלו עליהם סווגו בתחילה בדרך הבאה: הכוח האלקטרומגנטי, הכוח החלש והכוח החזק. ככל שעבר הזמן, הבינו פיזיקאי החלקיקים שהכוח האלקטרומגנטי והכוח החלש אחד הם.
קשה לגלות זאת באנרגיות נמוכות, אך ככל שמאיצי החלקיקים אפשרו למדענים לעבוד בתגובות אנרגטיות יותר, היה ברור שכוחות יתאחדו באנרגיות גבוהות יותר. בוזוני הכוח (או נשאי הכוח) של הכוח החלש היו בעלי מסה אדירה. נשא הכוח של הכוח האלקטרומגנטי הוא הפוטון, שלו אין מסה. כיוון שאין לו מסה, שני מטענים חשמליים יכולים להגיב ממרחק אינסופי (אם הם שני המטענים היחידים בסביבה). הכוח החלש משמעותי רק במרחקים קצרים מאוד, העומדים ביחס הפוך למסת נשאי הכוח שלו.
על תרומתם לאיחוד הכוח האלקטרומגנטי והכוח החלש קיבלו שלדון גלשאו, עבדוס סלאם וסטיבן ויינברג את פרס נובל לפיזיקה לשנת 1979.
ראו גם

כוחות היסוד
הכוח החלש
הכוח האלקטרומגנטי
הקרב על דקר

הקרב על דקר הידוע גם כ"מבצע זדון" (Operation Menace) היה ניסיון כושל של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, שנערך בין 23 בספטמבר ל-25 בספטמבר 1940 לכבוש את נמל דקר בסנגל, נקודה אסטרטגית שהייתה בשליטת צרפת של וישי, ולהעבירו לידי אנשי צרפת החופשית בראשות הגנרל שארל דה גול.
רקע היסטורי

לאחר תבוסת צרפת במהלך המערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה וכינונה של צרפת של וישי משתפת הפעולה מחד, וצרפת החופשית שהמשיכה את הלחימה בגלות, מאידך, היו בידי צרפת שני נכסים רבי ערך במאבק הגלובלי, ששני הצדדים רצו להשתלט עליהם ולנצלם. הנכס הראשון היה מושבותיה של צרפת, והשני - הצי הצרפתי. הצי הצרפתי נותר בשליטת וישי, ולכן ביצעו הבריטים, ב-3 ביולי 1940 את מבצע השמדת השייטת הצרפתית במרס אל כביר, שיצר מעין מצב של לוחמה בין בריטניה ובעלות בריתה ובין צרפת של וישי. מושבות צרפת נחלקו. חלק הצטרפו לאנשי דה גול, וחלק נותרו נאמנות לווישי.
בספטמבר 1940 נעשו מאמצים על ידי שני הצדדים לרכוש לצידם את אנשי המושבות. באפריקה המשוונית הצרפתית עברו מושבות רבות לצד צרפת החופשית, אך נותרה מובלעת של אנשי וישי בגבון, שהחזיקה מעמד. מושבות צפון אפריקה - אלג'יריה, מרוקו ותוניסיה עמדו לצד וישי. מושבות מאפריקה המערבית הצרפתית פסחו על שתי הסעיפים, ושני הצדדים עשו מאמץ להעבירן לצידם.
דקר בירת סנגל, הייתה נכס משמעותי במאבק זה. מיקומה האסטרטגי של העיר היה רב ערך, כמו גם חשיבותה במערך הכללי של אפריקה המערבית הצרפתית. מיקומה היה עדיף בהרבה על נמל פריטאון בסיירה לאון, שהיה הנמל העיקרי של בעלות הברית באזור. המדובר היה בעיר מבוצרת היטב, שבה נשק, תחמושת וחיילים רבים. בעיר היו מאוחסנים יתרות הזהב של הבנק של צרפת, ושל הממשלה הפולנית הגולה. ופרט לכך, נפילת העיר לידי צרפת החופשית תהיה בעלת משמעות פוליטית רבה.
בתחילה חשב דה גול לצאת למסע יבשתי אל דקר, כשהוא מספח אליו בדרכו את כל המושבות בהן יעבור, וכך, כשיגיע לדקר, תיפול זו לידיו מעצמה, מבלי שיצטרך לשפוך את דמם של הצרפתים אנשי וישי שהחזיקו בה. תוכנית מסוג זה דרשה חיפוי של כוח ימי משמעותי שישמש כמשקל שכנגד לאוניית המערכה "רישלייה" ( Richelieu) שהגנה על העיר. צ'רצ'יל, בפניו הביא דה גול את התוכנית, שכנע את דה גול לנסות פלישה מן הים. הוא טען כי אם יגיע לעיר צי ימי גדול, תסכים זו להיכנע ללא שפיכות דמים, ובכך יימנע דה גול גם מן הסכנה שבמסע היבשתי עליו חשב.
הערכות הכוחות

למבצע הוקצתה נושאת המטוסים הבריטית "ארק רויאל" (HMS Ark Royal), שתי אוניות מערכה, "רזולושן" ו"ברהאם", חמש סיירות, עשר משחתות, ומספר ספינות משא שנשאו עליהן 8,000 חיילים. כוונתם הייתה להגיע סמוך לחופי העיר, ולפתוח במשא ומתן עם מושל העיר, פייר פרנסואה בואסון, לצירוף העיר לצידה של צרפת החופשית, אך אם ייכשל המשא ומתן, לנסות ולכבוש את העיר בכוח.
בעיר עגנה אוניית המערכה "רישלייה", אחת האניות המתקדמות בצי הצרפתי. בטרם הכניעה עזבה את נמל ברסט עוד בטרם הושלמה בנייתה, על מנת שלא ליפול בידי הגרמנים. עם כינון משטר וישי, קיבלה נושאת המטוסים הבריטית "אה"מ הרמס (95)" (HMS Hermes) פקודה להטביעה. מטוסים מ"הרמס" פגעו ב"רישלייה", אך לא הצליחו להטביעה. היא איבדה את כושר התנועה שלה, אך עדיין יכולה הייתה לשמש כסוללת תותחים צפה.
במהלך חודש ספטמבר יצאה שייטת צרפתית ובה שלוש סיירות ("גלואר", "ז'ורז' לייג" ו"מונקלאם" - Gloire, Georges Leygues, Montcalm) ושלוש משחתות מנמל טולון בדרום צרפת, בדרכן אל דקר, לסייע לכוחות וישי. "גלואר" נתקלה בדרכה בבעיות טכניות, יורטה על ידי הסיירת הכבדה האוסטרלית "אוסטרליה", ונשלחה לעגון בנמל קזבלנקה. יתר הסיירות והמשחתות הצליחו להגיע לאזור דקר לפני הצי הבריטי. במקום נמצאו כבר שלוש צוללות של וישי, ומספר כלי שיט קלים יותר.
מהלך הקרב

ב-23 בספטמבר הגיע הצי הבריטי לחופי דקר. מטוסים בריטים פיזרו עלוני תעמולה מעל האי, ונענו בפגזים שנורו מסיפון ה"רישלייה". שני מטוסים קלים צרפתים נחתו בנמל התעופה של העיר, ובהם קצינים שניסו לשאת ולתת עם השלטונות, אך נאסרו מייד לאחר שנחתו. ספינה ועליה נציגי דה גול, ובהם הקפיטן ז'ורז' תיירי ד'ארז'נלייה שניסתה לעגון בנמל גורשה ביריות. בשעה 10:00 ירתה המשחתת "אוסטרליה" על ספינות וישי שניסו לצאת מהנמל, ונענתה באש מסוללות החוף בעיר. החל קרב ארטילרי בין הספינות הבריטיות ובין סוללות החוף. אחר הצהריים ירתה "אוסטרליה" על המשחתת של אנשי וישי "אודסיו" (L'Audacieux), העלתה אותה באש והביאה לעלייתה על שרטון.
באותו אחר צהריים ירד דה גול בראש אנשיו על החוף הסמוך בריפיסק, דרום מזרחית לדקר. הנחיתה בוצעה בערפל כבד, ונתקלה בהתנגדות. לאחר שהתקבל מידע מהאדמירל ג'ון קנינגהם כי שתי סיירות של וישי נמצאות בסמוך לחוף, וכי לא יוכל להגן על משלחת הנחיתה, החליט דה גול לשוב ללב ים.
במהלך היומיים הבאים המשיך הצי הבריטי להפגיז את סוללות החוף והביצורים בדקר. "רישלייה" נפגעה מפגזים שירתה "ברהאם", שתי צוללות של וישי הוטבעו, ומשחתת ניזוקה. גם הצי הבריטי ניזוק. "רזולושן" נפגעה מטורפדו ו"ברהאם" ניזוקה מפגזים שנורו מהחוף. כן נפגעו שתי סיירות. לאחר מכן החליטו קנינגהם ודה גול להפסיק את המבצע כדי למנוע מלחמת אחים בין צרפתים.
תוצאות הקרב

הקרב היה כישלון של בעלות הברית. מגיני העיר, אנשי וישי, לא נסוגו. ה"רזולושן" נפגעה עד כדי כך שהיה צורך לגרור אותה לקייפטאון. במהלך הקרב פגעו מפציצי וישי שיצאו מבסיסים בצפון אפריקה בבסיס הבריטי בגיברלטר, וגרמו שם לנזקים ואבדות. בסוף הקרב נותרה דקר בידי אנשי וישי, ובמשך השנים הבאות שימשה כבסיס לאנשי וישי.
בעיתונות נטען שהפעולה נפתחה מתוך הערכה שהצרפתים בדקר יקבלו את דה גול בברכה ומשהתברר שלא כך פני הדברים הוחלט להפסיק את הפעולה.
תוצאותיו של הקרב היו פוליטיות בעיקרן. מעמדו של דה גול התערער, ומאמציו להעביר לצידו מושבות צרפתיות נוספות נפגעו. תעמולת וישי עשתה שימוש רב בהצלחה בקרב.
הקרב נחשב לכישלון חרוץ, שאף הצלחתו של דה גול בקרב על גבון כחודשיים לאחר מכן לא תיקנה את נזקיו.
בין הלוחמים שהשתתפו בקרב היה גם הסופר הבריטי אוולין וו, שהיה בין הנחתים הבריטים. תיאור של הקרב מנקודת מבטו מצוי בטרילוגיה האוטוביוגרפית למחצה "חרב של כבוד" שכתב וו.
לקריאה נוספת

שרל דה גול, מאבק לחירות: כרך ראשון - אל הדגל!, הוצאת עם הספר, תל אביב, תשי"ח.
הערות שוליים

↑  הגנרל דה גול בלוית שייטת בריטית הגיע לחופי דקר, המשקיף, 24 בספטמבר 1940
↑  הפעולות בדקר נמשכות, המשקיף, 25 בספטמבר 1940
↑  נאומו של וינסטון צ'רצ'יל, המשקיף, 9 באוקטובר 1940
↑  הופסקו הפעולות בדקר, המשקיף, 26 בספטמבר 1940; המשך
↑  מה גרם להתחלת הפעולות בדקר ולחיסולן, המשקיף, 27 בספטמבר 1940
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540972805171  LCCN: sh85035478  NKC: ph180942 
דה גול ונציגו של צ'רצ'יל לאנשי צרפת החופשית, הגנרל אדוארד ספירס על סיפון אניית המשא ההולנדית "ווסטרנלנד" בדרך לדקר, ספטמבר, 1940
אניית המערכה הצרפתית "רישלייה" ב-1943, לאחר שעברה שיפוצים ותיקונים בארצות הברית.
המדינה החופשית סקסוניה-מיינינגן

| --- | --- |
דגל

 
 ממשל
 משטר:  רפובליקה
 שפה נפוצה:  גרמנית
 עיר בירה:  מיינינגן
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה
 היסטוריה
 הקמה:  מלחמת העולם הראשונה
 תאריך:  1918
 פירוק:  הצטרפות לתורינגיה
 תאריך:  1920
 ישות קודמת:   דוכסות סקסוניה-מיינינגן
 ישות יורשת:   תורינגיה
 
המדינה החופשית סקסוניה-מיינינגן
המדינה החופשית סקסוניה-מיינינגן (בגרמנית: זקסן-מיינינגן; Freistaat Sachsen-Meiningen) הייתה מדינה קטנה ברפובליקת ויימאר, שהתקיימה תקופה קצרה עד למיזוגה במדינת תורינגיה.