stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק ההסמכה (שבת)
הדיון בכנסת

בהציגו את הצעת החוק במליאת הכנסת, ציין השר לענייני דתות, זבולון המר, כי מדובר בהמשך השמירה על ה"סטטוס קוו", וכי החוק נועד "לתיקון ההריסות שבעקבות פסק-הדין, וכדי שתימנע קריסת השבת ברשות הרבים".
אף שבאותה העת כיהנה ממשלת אחדות לאומית, החלוקה בין חברי הכנסת לא הייתה בין קואליציה לבין אופוזיציה, כי אם בין ימין לשמאל. רוב חברי הקואליציה מטעם המערך חברו לחבריהם מהאופוזיציה שמשמאל בהתנגדותם להצעת החוק, בעוד חברי האופוזיציה מסיעת התחייה שמימין חברו לממשלה בתמיכתם בהצעת החוק.
ככלל, תומכי הצעת החוק ראו בה סוג של פשרה. חבר הכנסת אבנר חי שאקי מהמפד"ל העיר כי "זהו הרע במיעוטו. רע מאוד שאין חוקי-עזר בכל ערי ישראל; רע מאוד שהשבת אינה נשמרת, והיא נפרצת בערים רבות ובמקומות רבים. החוק הזה בא להציל את מה שצריך להציל ואת מה שעדיין אפשר להציל". גם חבר הכנסת אמנון לין מהמערך, שהיה מהמיעוט בסיעתו שבחר לתמוך בהצעת החוק, ציין כי החוק מהווה פשרה ראויה.
לעומת המפד"ל, החליטו המפלגות החרדיות - אגודת ישראל, ש"ס ופועלי אגודת ישראל, להתנגד להצעת החוק, משום שהיא הותירה לרשויות המקומיות שיקול דעת, ולא קבעה איסור גורף על פתיחת בתי עסק בשבת. חבר הכנסת מנחם פרוש טען כי החוק "קורא לפרצות חדשות" ואברהם שפירא סבר כי הוא "נותן את אישור הכנסת לחילול שבת".
ההתנגדות לחוק בקרב חברי הכנסת מהשמאל נבעה משני טעמים עיקריים: התנגדות מהותית לפגיעה בזכויות האזרח והתנגדות פרוצדורלית למנגנון חוק ההסמכה. חברת הכנסת שולמית אלוני מרצ מחתה באומרה כי "אין לאיש זכות לקבוע מהו עונג שבת של האוכלוסייה וכיצד על האנשים לבלות את ימיהם", שהחוק מהווה "צפצוף ארוך על העיקרון של חופש האדם וחירויותיו", ואף הזהירה מפני "חומייניזם". חבר סיעתה, מרדכי וירשובסקי, התבטא בחריפות ואמר כי "ביום שבו יתקבל החוק הזה בבית הזה תקבל מגילת העצמאות של מדינת ישראל מהלומה קשה". חבר הכנסת אמנון רובינשטיין משינוי טען כי מדובר בכפייה דתית, וכי כפייה דתית מביאה לקיטוב, עוינות ושנאה בין דתיים לחילוניים. עוד טען רובינשטיין, כי בניגוד לדבריו של המר, אין מדובר בשימור הסטטוס-קוו, כי אם בהחמרתו, משום שהחוק יביא להחייאתם של חוקי עזר רבים שהפכו עם השנים לאות מתה. בהקשר הפרוצדורלי, התבטא חבר הכנסת יצחק ארצי מהמערך נגד המנגנון של חוק ההסמכה, וכינה אותו "תרגיל תחיקתי שמעניק לחוק עזר משקל קונסטיטוציוני". חברת הכנסת חייקה גרוסמן ממפ"ם הביעה את חששה כי החוק "נותן נשק של סחיטה בידי מיעוט בכל הרכב קואליציוני".
הצעת החוק אושרה בקריאה הראשונה ברוב של 25 מול 21, והועברה לוועדת החוקה, חוק ומשפט, אך הכנסת ה-11 התפזרה בטרם נשלם הליך החקיקה. הכנסת ה-12 החילה על הצעת החוק דין רציפות, וב-17 בדצמבר 1990 אושר החוק (שעבר בינתיים שינויי נוסח והפך לתיקון מס' 40 בפקודת העיריות) ברוב של 50 מול 44.
הוראות החוק

סעיף 249 לפקודת העיריות מפרט את סמכויותיה של העירייה. אחת הסמכויות מנויה בפסקה (20): "להסדיר פתיחתם וסגירתם של חנויות ובתי מלאכה, מסעדות, בתי קפה, בתי תה, בתי משקה, מזנונים, קנטינות ומוסדות אחרים כיוצא באלה, ושל בתי קולנוע, תיאטרונים ומקומות אחרים של עינוג ציבורי או של סוג פלוני מהם, ולפקח על פתיחתם וסגירתם, ולקבוע - בלי לפגוע בכללותה של הסמכות - שעות פתיחתם וסגירתם ביום פלוני; אלא שתקפה של פסקה זו היא בכפוף לכל פטור שהשר יורה עליו בצו".
מאחר שבפסק הדין נקבע כי הסמכות שניתנה לעירייה מכוח סעיף זה נועדה לשם שמירה על הסדר הציבורי, נוספה בתיקון החקיקה פסקה (21), הקובעת כי
עירייה רשאית להפעיל את סמכותה על פי פסקה (20) בתחום שיפוטה או בחלק ממנו לגבי ימי המנוחה, בהתחשב בטעמים שבמסורת דתית; "ימי המנוחה" - כמפורט בסעיף 18א לפקודת סדרי השלטון והמשפט, תש"ח-1948, לעניין זה, שבת ומועדי ישראל - מכניסת השבת או המועד ועד צאתם.
סעיף נוסף הסמיך את בתי המשפט להוציא צו איסור פתיחת עסק ביום מנוחה, לבקשת העירייה, אם שוכנע כי העסק נפתח בניגוד להוראות חוק העזר. הסעיף השלישי בחוק החיל את הוראותיו גם על המועצות המקומיות, והסעיף הרביעי הוא סעיף תשריר המקנה תוקף לחוקי עזר שהותקנו בטרם נכנס חוק ההסמכה לתוקף.
הערות שוליים

↑  ת"פ (י-ם) 3471/87 מדינת ישראל נ' אמציה קפלן ואח', פ"מ תשמ"ח (2), 26
↑  ה"ח התשמ"ח 1872, עמ' 134.
↑  שר הפנים באותה העת היה ראש הממשלה, יצחק שמיר.
↑  פרוטוקול מליאת הכנסת, 29.2.1988.
1 2 3  פרוטוקול מליאת הכנסת, 29.2.1988
↑  בג"ץ 5073/91 תיאטראות ישראל בע"מ ואח' נ' עיריית נתניה ואח', פ"ד מז(3), 192
↑  ת"פ (ת"א) 69/96 מדינת ישראל נ' חיים הרשקוביץ (לא פורסם).
↑  אכיפת ההוראות בדבר פתיחת עסקים וסגירתם בימי המנוחה על ידי הרשויות המקומיות, מרכז המחקר והמידע של הכנסת, 6 בפברואר 2014
↑  עע"ם 2469/12 מוריס ברמר ואח' נ' עיריית תל אביב-יפו ואח', ניתן ב־25 ביוני 2013
↑  "החלטת שר הפנים בנושא פעילות המרכולים בשבת בתל אביב", באתר של גדעון סער.
עומרי אפרים, סער נגד עיריית ת"א: ביטל פתיחת מרכולים בשבת, באתר ynet, 29 ביוני 2014
↑  דנה ירקצי‏, עיריית תל אביב אישרה פתיחת מאות מרכולים בשבת, באתר וואלה, 10 באוגוסט 2014
↑  איתי בלומנטל, העסקים בתל אביב לא ייסגרו בשבת, באתר ynet, 11 בנובמבר 2014
↑  רוני זינגר והדס גליקו, המומחיות החדשה של השרים: התחמקות מסוגיות שבת, באתר כלכליסט, 6 באוקטובר 2015
↑  העברת הסמכות הנתונה לשר הפנים על פי סעיף 258 לפקודת העיריות ובחינת אפשרות קביעת יום ראשון כיום מנוחה נוסף - המשך הדיון, החלטה מספר 866 של ממשלת ישראל, משנת 2015, באתר של משרד ראש הממשלה
↑  בג"ץ 6322/14 עיריית תל אביב-יפו נ' שר הפנים, ניתן ב־29 במרץ 2016, צו על תנאי
↑  הודעת מזכיר הממשלה בתום ישיבת הממשלה, באתר משרד ראש הממשלה, ‏8.1.2016
↑  בג"ץ 6322/14 התאחדות הסוחרים והעצמאים הכללית נ' שר הפנים, ניתן ב־19 באפריל 2017
↑  דנג"ץ 3660/17 התאחדות הסוחרים והעצמאים הכללית נ' שר הפנים, ניתן ב־26 באוקטובר 2017
↑  הצעת חוק לתיקון דיני הרשויות המקומיות (חוקי עזר בעניין פתיחתם וסגירתם של עסקים בימי מנוחה), התשע"ח-2018, באתר הכנסת
טדי טאומה

טדי טאומה (בצרפתית: Teddy Teuma; נולד ב-30 בספטמבר 1993 בטולון שבצרפת) הוא כדורגלן מלטזי-צרפתי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת סטאד ריימס ובנבחרת מלטה.
קריירת מועדונים

טאומה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות הייר, בולון ורד סטאר מהליגות הנמוכות בצרפת.
ב-17 בינואר 2019 חתם טאומה ברויאל אוניון סן-ז'ילואז מליגת המשנה הבלגית. בתום עונת 2020/2021 העפיל עם הקבוצה לליגת העל הבלגית.
קריירה בינלאומית

ב-3 בספטמבר 2020 ערך טאומה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מלטה, בהפסד 2–3 לנבחרת איי פארו במסגרת ליגת האומות 2020/2021. ב-29 במרץ 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–2 על נבחרת כווית במשחק ידידות.
הערות שוליים

↑  BIENVENUE TEDDY TEUMA ! באתר הרשמי של רויאל אוניון סן-ז'ילואז, 17 בינואר 2019 (בצרפתית)
חיים בן-עמי

| --- | --- |
חיים בן-עמי (מימין) עם הרמטכ"ל בני גנץ ואביגדור קהלני, 2011
חיים בן-עמי (מימין) עם הרמטכ"ל בני גנץ ואביגדור קהלני, 2011
 לידה:  25 בפברואר 1947 ה אדר ה'תש"ז
 פטירה:  5 בדצמבר 2012 (בגיל 65)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   שירות הביטחון הכללי
 תפקידים בשירות
 ראש אגף החקירות
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל אורט ישראל, ראש האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון
 
חיים בן-עמי (25 בפברואר 1947 – 5 בדצמבר 2012) היה ראש אגף החקירות בשירות הביטחון הכללי וראש האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון.
ביוגרפיה

בן-עמי שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים. לאחר שחרורו הצטרף לשירות הביטחון הכללי, שימש רכז שטח ובמהלך שירותו ברצועת עזה, נפצע באורח קשה כשרימון יד הושלך לרכב בו נסע בשכונת שג'אעייה, בן-עמי איבד את רגלו ונפגע ברגלו השנייה. בן-עמי המשיך בשירותו בשב"כ כחוקר והתקדם עד לתפקיד ראש אגף החקירות בארגון. הוא עמד בראש צוות החקירה של המרגל מרדכי ואנונו, של שבתאי קלמנוביץ' ופיצח את פרשת מרקוס קלינגברג, לאחר שגרם לו להודות בריגול במהלך חקירתו למרות בדיקת פוליגרף לזכותו. כמו כן היה מופקד על חקירתו של המועמד לכהן כרמטכ"ל דן שומרון. פרש מהשב"כ לאחר 28 שנות שירות.
לאחר פרישתו כיהן כמנכ"ל רשת אורט ישראל בשנים 1996 עד 2002. בשנים 2010 עד 2012 כיהן כראש האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון.
בן עמי היה בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב, מוסמך כעורך דין, בוגר המכללה לביטחון לאומי ותואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת חיפה.
היה נשוי ואב לשני ילדים. אחיו הצעיר הוא עודד בן-עמי שכיהן כדובר צה"ל.
הערות שוליים

↑  יהונתן ליס, גמלאי השב"כ והמוסד נגד האוצר: אל תפגעו בתנאי הפרישה שלנו, באתר הארץ, 17 בפברואר 2010
↑  ההתנקשות בשבתאי קלמנוביץ' | איש השב"כ הרעים בקולו: "שבתאי, המשחק נגמר", באתר וואלה, 6 בנובמבר 2009
↑  יוסי מלמן, ‏חידת מרקוס: המרגל מרקוס קלינגברג הלך לעולמו, אבל המסתורין סביבו יישאר לעד, באתר מעריב אונליין, 2 בדצמבר 2015
↑  אמיר אורן, רפול ו"משה וחצי" ניסו להעליל: דן שומרון הומו, באתר הארץ, 28 בפברואר 2008
טומור

| --- | --- |
סמל טומורסמל טומור

 מדינה:  הונגריה הונגריה
 חבל:  צפון הונגריה
 מחוז:  בורשוד-אבאוי-זמפלן בורשוד-אבאוי-זמפלן
 נפה:  נפת אדלן
 שטח:  12.89 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  208 (1 בינואר 2024)
 קואורדינטות:  48°19′36″N 20°53′00″E﻿ / ﻿48.326611111111°N 20.88325°E﻿ / 48.326611111111; 20.88325 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.tomor.hu
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונגריה מוגדלת) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.טומור(למפת הונגריה רגילה) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.טומור  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
טומור (בהונגרית: Tomor) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בטומור חיו מעט יהודים.
| שנה | כמות יהודים | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 37 |  |
| 1880 | 26 | 489 |
| 1910 | 20 |  |
| 1920 | 13 |  |
| 1930 | 17 |  |
| 1941 | 17 | 593 |
חיים אבולעפיה (השני)

ערך זה עוסק ברבי חיים אבולעפיה השני, ממחדשי היישוב היהודי בטבריה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

קברו של רבי חיים אבולעפיה בטבריה
 לידה:  1660 ה'ת"כ חברון, האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  מרץ 1744 (בגיל 84 בערך) ו' בניסן ה'תק"ד טבריה, האימפריה העות'מאנית
 מקום קבורה:  ישראל טבריה, ישראל
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית (1453–1844) האימפריה העות'מאנית
 תקופת הפעילות:  ?–1744 
 תלמידיו:  חיים מודעי 
 חיבוריו:  יוסף לקח, עץ החיים ועוד (ראו כאן)
 חתימה:   
 
רבי חיים אבולעפיה השני (ה'ת"כ 1660 – ו' בניסן ה'תק"ד מרץ 1744) היה רב, שד"ר ומדינאי ארץ ישראלי, ממחדשי היישוב היהודי בטבריה.
ביוגרפיה

רבי חיים אבולעפיה (השני) נולד בחברון לרבי יעקב אבולעפיה. נצר למשפחה יהודית ענפה של רבנים ואישי ציבור ממגורשי ספרד, שמוצאה מן האזור ההיסטורי קסטיליה שבספרד. אבי השושלת בארץ ישראל, רבי חיים אבולעפיה (הראשון), שימש כדיין בצפת, עבר לחברון ולבסוף התיישב בירושלים. היה ראש משלחת הרבנים שיצאה ב-1662 לתהות על טיבו של נתן העזתי ולפי דברי השבתאים, הוא זה שהביא לגירושו של שבתי צבי מארץ ישראל. נפטר ב-1670.
בצעירותו עקרה משפחתו לירושלים, שם למד בישיבת בית יעקב, מיסודו של רבי ישראל יעקב חגיז, שבראשה עמד אז רבי משה גאלנטי (השני), שם למד גם מפי רבי שלמה אלגאזי, רבי אברהם אמיגו. למד בחברותא עם הרב חזקיהו דה-סילווה.
בשנת 1699 נתבקש על ידי יהודי חברון לצאת כשד"ר למסע גיוס תרומות בטורקיה עבורם, בתקופה בה הם נלחצו תחת עול תשלום המיסים שהוטל עליהם מהממשל.
לאחר שש שנים בטורקיה, חזר לארץ ישראל, השתקע בצפת וכיהן כרבה של העיר. באותה עת הזדמן לעיתים קרובות אל העיר טבריה החרבה והשוממה כמה עשרות שנים, כדי להשתטח על קברות הצדיקים בה ובסביבותיה. בין תלמידיו נמנה ר' חיים מודעי שנחשב לראש חכמי צפת.
אחרי פטירתו של ר' ישראל בנבנישתי, ראש קהילת איזמיר, נענה רבי חיים אבולעפיה לבקשת ראשי הקהילה, וחזר לאיזמיר לכהן כרב הקהילה. בין השנים 1721 ל-1740 כיהן כרבה של איזמיר, שם זכה לכבוד רב ולהערכה אף בקרב התושבים המוסלמים. ר' משה ירושלמי, בן דורו הצעיר, כותב עליו שהיה "מפורסם מאד בכל הארצות... שאין דומה לו בכל ארץ תוגרמה, וגם הישמעאלים והערבים נוהגים בחכם זה כבוד, כי הם יודעים שגדול הדור הוא".
ביוגרפיה > חידוש היישוב היהודי בטבריה

בשנת 1738 נודע לדאהר אל עומר, שליט הגליל, כי הרב אבולעפיה רוצה לעלות ארצה מאיזמיר. דאהר כתב לו כי הוא מזמין אותו לחדש את היישוב היהודי בטבריה, שהיה הרוס מזה 70 שנה, ובכך לחדש את היישוב היהודי בגליל. שאיפתו של הרב חיים אבולעפיה לבוא לטבריה נבעה מכך שסבו, הרב חיים אבואלעפייא הזקן,  היה המרא דאתרא (רב העיר) של טבריה טרם נחרבה.
בשנת 1740, כשהגיע הרב אבולעפיה מאיזמיר בראש משלחת של עשרות אנשים, קיבל אותו דהאר אל עומר בכבוד, "הלבישו לבוש יקר הערך כלבוש מלכות. וכל אשר שאל ממנו הרב לא חסר דבר". בעיר נבנה בית כנסת "נאה ומפואר מאין כמוהו בכל ארץ ישראל", על חורבות בית הכנסת העתיק שבו התפלל האר"י. בית הכנסת נקרא בשם "עץ החיים", וכן כונה בשם "בי כנישתא רבא דטבריא". יש מסורת בלתי מבוססת שבאותו מקום היה מושבה האחרון של מוסד הסנהדרין. ר' חיים אבולעפיה ותלמידיו חידשו אף את בית הכנסת העתיק בשפרעם.
בשנת 1741 הקים מערכת איסוף כספים עבור טבריה בקהילות בארצות הולנד ואיטליה.
הרב בנה בטבריה גם בית מרחץ, חנויות ליום השוק ובית בד לשמן שומשמין. כדברי חתנו, רבי יעקב בירב: "כל אנשי טבריה דשנים ורעננים שמחים אלי גיל כי הארץ שקטה מפחד רעה ואין מחריד". רבי חיים אבולעפיה התמסר להתפתחות העיר ודאג למקורות פרנסה ליושבי העיר.
חידוש היישוב העברי בטבריה עשה רושם רב בגולה, ורבים ראו בכך סימן לגאולה הקרובה. גם רבי חיים אבולעפיה האמין שחידוש היישוב היהודי בגליל הוא פתח לימות המשיח, וגאולת העם היהודי כולו. לפיכך בתקופתו התגברה העלייה לארץ. ב-27 במרץ 1742 ביקר גם ר' חיים בן עטר את ר' חיים אבולעפיה בטבריה.
כפי הנראה, שלטונו של דאהר אל עומר לא מצא חן בעיני השלטון המרכזי בטורקיה, והסולטאן הורה למשנה למלך, הפאשה היושב בדמשק, סולימאן פאשה, להרוג את דאהר ולהחריב את ממלכתו. הדבר נודע לרבי חיים אבולעפיה באוגוסט 1742, והוא פנה לדאהר. בהנהגתו של רבי חיים אבולעפיה, תמכו יהודי הגליל בדאהר אל עומר. ב-1 בדצמבר 1742 ניצח דאהר את הפאשה, ויום זה הפך ליום חג עבור יהודי טבריה.
בין תלמידיו של רבי חיים אבולעפיה בטבריה, נמנה גם ר' חיים מודעי, שנחשב לאחד מגדולי המשיבים בדורו.
ב-27 בפברואר 1744, הזעיק רבי חיים אבולעפיה את בנו הבכור, ר' יצחק אבולעפיה, שהתגורר בסוריה, והטיל עליו להמשיך את ההנהגה אחריו. ב-19 במרץ באותה שנה נפטר ר' חיים אבולעפיה, ונטמן בבית העלמין הישן בדרומה של העיר טבריה.
אחרי מותו הנהיגו בניו, רבי יצחק אבולעפיה ורבי יששכר אבולעפיה, את היישוב היהודי בטבריה.
ביוגרפיה > צאצאיו

רבי יצחק, רבי יעקב, רבי יששכר, יחזקאל, וארבע בנות, אחת נישאה לרבי יעקב בירב (מחבר ספר זמרת הארץ), אחת לרבי שמואל אברבאנאל ואחת לרבי חיים וינטורה, ואחת לרבי שלמה אלפאנדרי,
מספריו

במהלך שהותו באיזמיר הודפסו ספריו:
יוסף לקח - על התורה.
עץ החיים - על התורה.
מקראי קודש - על פסח ויום טוב וחידושים על הש"ס ועל הרמב"ם.
ישרש יעקב - על עין יעקב.
שבות יעקב - על עין יעקב.
חנן אלוהים.
לקריאה נוספת

ר' יעקב בירב, הרפתקאות מחדשי היישוב בטבריה, בתוך זכרונות ארץ ישראל מאת אברהם יערי, הוצאת ספרים מסדה - רמת גן, 1974 - הדפסה שנת 1983, פרק ב, עמודים 74–100.
ארזים, הגהות על ספר פרשת דרכים, הקדמה
הערות שוליים

↑  פירוש השם אבו אל-עפיא בערבית הוא: "אבי הבריאות".
↑  עודד אבישר, ספר טבריה, ירושלים: כתר, תשל"ג (1973), עמ' 261.
↑  עודד אבישר, ספר טבריה, ירושלים: כתר, תרל"ג (1973), עמ' 261.
↑  טבריה מקום מושבה האחרון של הסנהדרין עמדה חרבה במשך התקופה הממלוכית עד שנבנתה בשנת 1565 בערך, על ידי דון יוסף נשיא ודונה גרציה. כמאה שנה היה בה יישוב יהודי תוסס, אולם עקב רדיפת הערבים והמלחמות התכופות נחרבה העיר בשנת 1670, וכשבעים שנה העיר עמדה העיר בחורבנה.
↑  אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, עמ' 75.
↑  נתנאל אלינסון, קיצור תולדות הישראליות, ראשון לציון: למשכל (ידיעות אחרונות וספרי חמד), 2021, עמ' 299
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274788805171  GND: 136970613  ISNI: 0000 0000 8009 8407  LCCN: n85180842  NTA: 262240475  VIAF: 103693961   WorldCat (עם VIAF): 103693961 
בית הכנסת עץ החיים בטבריה
חזי מוצפי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1968 (בן 56 בערך) ישראל 
 ענף מדעי:  שפות שמיות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מנחה לדוקטורט:  סימון הופקינס, אברהם טל 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב (1 באוקטובר 1997) 
 
חזי (יחזקאל) מוצפי (נולד בשנת 1968, ישראל) הוא פרופסור לבלשנות, חוקר שפות שמיות, חבר סגל החוג ללשון העברית ולבלשנות שמית באוניברסיטת תל אביב. חוקר בינלאומי בתחומי ארמית-יהודית על ניביה השונים.
ביוגרפיה

חזי מוצפי נולד בשנת 1968 בישראל. בשנת 1994 סיים (בהצטיינות) תואר בוגר בלשון עברית ובבלשנות שמית באוניברסיטת תל אביב. במקביל לכתיבת עבודת הדוקטור, סייע לפרופ' אברהם טל בהגהת מילון הארמית של השומרונים. בשנת 2000 השלים (בהצטיינות) דוקטורט באוניברסיטת תל אביב. עבודת הדוקטור שלו, בהנחיית פרופ' סימון הופקינס ופרופ' אברהם טל, עסקה בתיאור דקדוקו של להג הארמית החדשה המזרחית של יהודי העיר כוי סנג'ק (Koy Sanjaq) בכורדיסתאן העיראקית. בשנת 2006 התמנה לחבר הסגל הבכיר באוניברסיטת תל אביב. בשנים 2014–2016 שימש כראש המגמה ללשון עברית בחוג ללימודי התרבות העברית באוניברסיטה זו.
פעילות אקדמית

תחום מחקרו העיקרי של מוצפי הוא הדיאלקטולוגיה של להגי הארמית החדשה המדוברים בפי יהודים, נוצרים ומנדעים, ועיון פונולוגי, מורפולוגי ולקסיקולוגי בלהגים אלה. החל משנת 2011 הוא עוסק בכתיבת המילון "Etymological Dictionary of the Jewish Neo-Aramaic Dialects" במימון הקרן הלאומית למדע, ISF.
בשנת 2013 כיהן כאחד מראשי קבוצת המחקר שעסקה בדיאלקטולוגיה של הארמית החדשה במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית. משמש כעורך הסדרה Neo-Aramaic Dialect Studies (הוצאת Gorgias Press) יחד עם פרופסור ג'פרי כאן. חבר מערכת בכתב-העת Journal of Jewish Languages.
ב-2016 הוציא מילון מדעי ללהגי הארמית החדשה היהודית – רגע לפני היכחדותה. במסגרת מחקרו איגד במילון מדעי אחד את כל הידע שנאסף מדוברי השפה וממקורות כתובים, ובהתייחס לכלל להגי הארמית החדשה היהודית.
מפרסומיו > ספרים

The Jewish Neo-Aramaic Dialect of Koy Sanjaq (Iraqi Kurdistan), Wiesbaden: Harrassowitz, 2004 ISBN 978-3447049153
The Jewish Neo-Aramaic Dialect of Betanure (Province of Dihok), Wiesbaden: Harrassowitz, 2008 ISBN 978-3447057103
Comparative Lexical Studies in Neo-Mandaic, Leiden: Brill, 2014 ISBN 978-9004257047
מפרסומיו > מאמרים נבחרים

"The Neo-Aramaic Dialect of Maha Khtaya d-Baz: Phonology, Morphology and Texts", in: Journal of  Semitic Studies  45 (2000): 293-322.
"Barzani Jewish Neo-Aramaic  and  its  Dialects", in: Mediterranean Language  Review 14 (2002): 41-70.
Trans-Zab Jewish Neo-Aramaic in: Bulletin of the School of Oriental and African Studies 71 (2008): 409-431.
“The Three Rhotic Phonemes in Ṭyare Neo-Aramaic”, Journal of Aramaic Studies 12 (2014): 168-184.
“Verbal Conjugations in the Neo-Mandaic Dialect of Ahvaz”, in: Zeitschrift der Deutschen Morgenländischen Gesellschaft 165 (2015): 321-336.
“A Conversational Text in the Neo-Mandaic dialect of Ahvaz”, Journal of the American Oriental Society 136.2 (2016): 405-415.
“The Origin Of The Neo-Aramaic Verb dʕr ‘To Return’ And Its Cognates: A New Proposal”, Journal of Semitic Studies 61.2 (2016): 507-525.
הערות שוליים

1 2  קורות חיים באתר אוניברסיטת תל אביב.
↑  חברי הסגל האקדמי באוניברסיטת תל אביב.
↑  רשימת הזוכים במענק מטעם הקרן הלאומית למדע.
↑  Israel Science Foundation/הקרן הלאומית למדע, מילון מדעי ללהגי הארמית החדשה היהודית – רגע לפני היכחדותה, באתר isf.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007591118405171  BIBSYS: 12062591  BnF: cb15102812q (data)  CiNii: DA18203176  GND: 129282308  ICCU: UTOV512618  ISNI: 0000 0001 2129 9871  LCCN: n2008027404  NTA: 271403055  ORCID: 0000-0002-6427-7346  SUDOC: 115483403  VIAF: 42137036   WorldCat (עם VIAF): 42137036
חיים חורי

| --- | --- |

 לידה:  1885 ה'תרמ"ה רובע דיג'ת (חארה צגירה)
 פטירה:  26 במאי 1957 (בגיל 72 בערך) כ"ה באייר ה'תשי"ז באר שבע
 מקום קבורה:  בית הקברות הישן בבאר שבע
 מדינה:  תוניסיה הצרפתית, ישראל 
 תקופת הפעילות:  ?–1957 
 רבותיו:  הרב משה זקן מאזוז, הרב פראג'י עלוש הרב דוד הכהן סקלי
 תלמידיו:  מאיר יונה, משה מימון, שמעון בן אברהם חיררי 
 בני דורו:  הרב מכלוף עידאן
 חיבוריו:  דרך חיים, חסד ואמת, נפלאות גדולות
 
הרב חורי בעת הגיעו לישראל, 1954
הרב חיים חורי (ה'תרמ"ה, 1885 - כ"ה באייר ה'תשי"ז, 26 במאי 1957) היה רב העיר גאבס. מהבולטים ברבני יהדות תוניסיה במאה ה-20.
ביוגרפיה

נולד ברובע דיג'ת (חארה צגירה), הרובע הקטן שבאי ג'רבה לאברהם-זקן ומבירכה. היה בן יחיד להוריו. בצעירותו למד אצל הרב משה זקן מאזוז ורבי פראג'י עלוש, ובמקביל עבד בדפוס. בגיל 18 הוסמך לרבנות והתמנה למורה ושליח ציבור בקהילת גאבס, בדרום תוניסיה. בהמשך חזר לדיג'ת והחל לכהן כרב וכדיין עם חברו הרב מכלוף עידאן. בשנת 1926 בעקבות עזיבתו של רב קהילת גאבס נקרא הוא למלא את מקומו.
הרב חורי הקים בגאבס את ישיבת "תורה וחיים" ומוסדות צדקה וחסד, עסק בחינוך ובהדפסת ספרים והפצתם, כאשר את חלקם תרגם בעצמו לערבית יהודית. היה ידוע באהבתו לארץ ישראל, לחכמיה ולשליחיה. בשנת 1917 היה ממייסדי אגודת "עטרת ציון" שעסקה בלימוד השפה העברית ובעבודת אדמה כהכנה לקראת עלייה לארץ ישראל. הוא עודד את עליית יהודי תוניסיה לארץ ישראל ואף נקט בפעולות מעשיות שונות כדי לסייע בידי יהודים שעלו לארץ ישראל.
בשנת ה'תשי"ד (1954), בגיל 70, עלה לישראל והתגורר בבאר שבע עד לפטירתו בשנת 1957. נקבר בבית הקברות הישן בבאר שבע ועל קברו הוקם אוהל גדול. את מקומו בגאבס כרב וכדיין מילא תלמידו הרב שמעון מימון.
הרב חיים חורי היה נשוי פעמיים. מאשתו הראשונה נולדו לו שתי בנות, ומאשתו השנייה נולדו לו שבעה בנים וארבע בנות שחלקם נפטרו בגיל צעיר מאוד. בין חתניו היה הרב פרץ מימון, בעל בתו הבכורה נינה, ורב מושב גילת ואזור מרחבים. בנו הרב ינון חורי היה מרבני ישיבת כיסא רחמים.
הנצחתו ומורשתו

ה"עמותה להנצחת הרב חיים חורי" עוסקת בהקמת בתי כנסת על שמו ומסייעת במימון ספרי תורה עבור הרבנות הצבאית. בשנת 1981 הוקמה בבאר שבע ישיבת "רבנו חיים חורי". על שמו רחובות באשדוד, לוד, אופקים, צפת ונתיבות. על קברו בבית העלמין בבאר שבע הוקם אוהל ומתפללים רבים פוקדים אותו במשך כל השנה ובמיוחד ביום ההילולה שלו, אז מגיעים למקום אלפי אנשים.
הרב כדיר שלמה עטון, ואחרים, בנו את בית הכנסת "תורה וחיים" על שמו בבאר שבע.
ספריו

תרגם ספרים רבים ביניהם 'ציפורן שמיר' של החיד"א.
כמו כן חיבר ארבעה ספרים:
"דרך חיים" - על התורה והש"ס.
"חסד ואמת" - דרושים וביאורים לזכר חכמים שונים.
"נפלאות גדולות".
"מצא חיים" - דרשות, חידושים על התלמוד ושו"ת.
לקריאה נוספת

שושן חורי (נכדו), חיי חיים - חייו ופועלו של סבא קדישא אדמו"ר חיים חורי זצ"ל.
הערות שוליים

↑  יואל יעקובי, צדיק בכובע הגרב, באתר ערוץ 7 
 סיפורי הגאון רבי ינון חורי
↑  הילולת הרב חורי זצ"ל, אתר 'דרומי'
↑  חכם כדיר שלמה עטון, באתר "החכם היומי"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262850405171  BnF: cb15062584t (data)  GND: 11907866X  ISNI: 0000 0000 7860 1237  LCCN: n88218123  NTA: 118781308  VIAF: 40940496   WorldCat (עם VIAF): 40940496
ז'אן ברשמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בנובמבר 1897 
 פטירה:  1993 (בגיל 95 בערך)
 מדינה:  שווייץ 
 מקצוע:  נזירה 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (6 באוקטובר 1991) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ז'אן ברשמן
 
האחות ז'אן ברשמן (בצרפתית: Sœur Jeanne Berchmans;‏ 1897 – 1993), הייתה אחות במנזר השייך למסדר הקתולי בזיליקת הלב הקדוש (Sacrè-coeur), מחסידי אומות העולם, שהצילה בזמן מלחמת העולם השנייה ארבעה יהודים ממוות בידי הנאצים.
קורות חייה

האחות ז'אן (Jeanne), נולדה ב-26 בנובמבר 1897 כמארי מיינהופר (בלועזית Marie Meienhofer) בברמגארטן (Bermgarten), שווייץ. בגיל צעיר החליטה להקדיש חייה לדאגה ואהבה לאנשים סביבה וב-1924 הצטרפה למסדר הקתולי "בזיליקת הלב הקדוש" (Sacrè-coeur). האחות ז'אן לימדה בתונון-לה-בן שבאלפים הצרפתים (בלועזית Thonos-les-bains), צרפתית, גרמנית והקלדה.
פעילות ההצלה בתקופת השואה

בתחילת שנת 1944 האב רוזה (Father Rosay) כיהן ככומר בדובן (Douvaine), עיירה באלפים הצרפתיים בקרבת מנזר תונון-לה-בן (Thonos-les-bains). האב רוזיי שהיה פעיל בהצלת יהודים, יצר קשר עם האחות ז'אן וזו הצילה את בני משפחת וויטלס (בלועזית Wittels) - האם טאוב (taub), בתה רנה (Renée) ובנה הצעיר ברונו (Bruno) .
משפחת וויטלס הייתה משפחה אוסטרית שברחה מווינה מיד לאחר האנשלוס ב-1938. המשפחה ברחה מווינה דרך צ'כוסלובקיה, שווייצריה ונעצרה בפריז בירת צרפת. משם, לאחר תשלום כופר, הם הגיעו למנזר תונון-לה-בן, ובידם מסמכים מזויפים לפיהם הם תושבי אזור אלזס לוריין. הם נעצרו במקום על ידי המשטרה הצרפתית, אך למזלם התובע המשטרתי היה בחופשה ואת מקומו מילא עורך דין משמברי (לועזית), קתולי ובעל אמפתיה לפליטים. לאחר שהתובע המחליף שמע על מסעם של בני משפחת וויטלס, הוא יצר קשר עם המסדר של הלב הקדוש בתונון-לה-בן, על מנת שהאחות ז'אן תסייע בתקשורת עם המשפחה, בגרמנית. על סמך מסמכיהם המזויפים, הותר להם להישאר במנזר. משפחת וויטלס שהתה במנזר מספר שנים וזכתה לקבל שם מזון ומחסה. לעיתים הנזירות הביאו להם נעליים ובגדים נקיים. רנה, האחות, יכלה להשתתף בשיעורי כלכלת בית, וברונו, האח הצעיר, למד בגן של המסדר.
האחות ז'אן דאגה במיוחד לברונו הצעיר השתדלה שיגדל ככל ילד רגיל. לכשבגר מעט, היא העבירה אותו לבית יתומים קרוב. יום אחד הגיעו חיילי הורמאכט למנזר. האחות ז'אן פעלה במהירות והחביאה את שלושת בני משפחת וויטלס בקומה השלישית של המנזר בחדר שעל דלתו קבעה שלט "זהירות: מחלת השנית" (Scarlet fever). כאשר הגרמנים נכנסו לסקור את המנזר והגיעו לחדר שבו הוסתרו היהודים, האחות ז'אן הסבירה לחיילים הגרמנים שבחדר מצויים חולים במחלה מידבקת. החיילים האמינו לאחות ולא נכנסו לחדר, וכך ניצלה משפחת וויטלס. התנאים בצרפת החופשית ובתונון-לה-בן הלכו והחמירו עם התקדמות המלחמה. המחתרת הצרפתית מאקי (מצרפתית Maquis) פעלה יותר באזור עם התקרבות הצבא הגרמני. המנזר הוחרם והנזירות נדרשו לעזבו. הנזירות לקחו עמם את הפליטים היהודיים לכל מקום שאליו נאלצו לעבור, למרות שהכל אבד להן ולמרות הסכנה הכרוכה בדבר.
ידוע כי האחות ז'אן הסתירה יהודי נוסף לזמן קצר בבזיליקת הלב הקדוש, ללא קבלת תגמול כספי על כך.
לאחר השואה

כשהאחות ז'אן ציינה את יום הולדתה ה-79 ברונו הגיע לבקרה.
הכרה מיד ושם

ז'אן ברשמן הוכרה כחסידת אומות עולם על ידי יד ושם בשישה באוקטובר, 1991. בשמונה בדצמבר, 1991, השגריר הישראלי בשווייץ, רפאל גביר, העניק את אות יד ושם "חסידי אומות העולם" לאחות ז'אן ברשמן בטקס בבית האבות של Sainte-jeanne-antide בגיביסז (בלעזית Givisiez) שבשוויץ. לאחר קבלת האות דיברה האחות ז'אן ואמרה: "תודה רבה לכם על הכבוד שחלקתם עמי, אבל באמת עשיתי מאוד מעט...". היא אמרה שפעולותיה הונחו בידי אהבת אלוהים ואהבת האנשים שסביבה: "אין זה יכול להיאמר שהייתי אמיצה; היה זה חסד האל ששם אותי שם". האחות ז'אן ברשמן נפטרה שנתיים לאחר קבלת האות.