הרנסאנס האיטלקי
הרקע להתפתחות הרנסאנס > העימותים בין ערי המדינה האיטלקיות סביב תקופת הרנסאנס

חלקו הראשון של הרנסאנס מתאפיין בלוחמה כמעט מתמדת על היבשה והים, כאשר ערי המדינה נאבקות זו בזו. מכיוון שערי המדינה האיטלקיות היו עניות באוכלוסין, הן נזקקו לשכירי חרב, שהונהגו בידי condottieri – אשר היה להם עניין ללבות את הסכסוכים. המפורסמות שבמדינות אלו הן, ונציה, פירנצה ומילאנו, אשר נודעו בשל עוצמתן הכלכלית. עוצמה זו, היוותה בסיס להתפתחות אינטלקטואלית ולצמיחת הרנסאנס מימי הביניים.
במאה ה-14, התקיימו חמש רפובליקות ימיות עצמאיות: ונציה, גנואה, פיזה, אנקונה ונולי (איט'). לאחר סכסוך ארוך הצליחו הגנואים להחליש את פיזה. ונציה הוכיחה את עצמה כיריבה חזקה יותר, ועם דעיכת הרפובליקה של גנואה במהלך המאה ה-15 ונציה הפכה למעצמה ימית – וקיימה צי של 5,000 ספינות.
ביבשה, עשרות שנים של לחימה הפכו את פירנצה, מילאנו וונציה לישויות הדומיננטיות. במהלך המאה ה-15 סיפחו ערי המדינה החזקות ביותר את שכנותיהן הקטנות יותר. רפובליקת פירנצה כבשה את פיזה בשנת 1406. פדובה וורונה נפלו לידי הרפובליקה של ונציה; בעוד שדוכסות מילאנו סיפחה את פאביה ופארמה. פירנצה, מילנו וונציה פתרו את חילוקי הדעות שביניהן בהסכם לודי בשנת 1454. הסכם שלום זה הוביל לרוגע יחסי באזור לראשונה במאות שנים. שלום זה החזיק מעמד במשך ארבעים השנים הבאות, וההגמוניה הבלתי מעורערת של ונציה מעל הים הביאה גם היא לשלום חסר תקדים בחלק גדול משאר המאה ה-15.
בתוך כך, בסוף המאה ה-14, התגלע הקרע המערבי, אשר במסגרתו כיהנו לפחות 2 אפיפיורים במקביל בשנים 1378–1417: האחד ברומא, והשני באוויניון שבצרפת. הקרע היה פוליטי ולא רוחני ועל כן פגע במעמד הכנסייה הקתולית. בתחילת המאה ה-15 עברו על מדינת האפיפיור זעזועים שנבעו ממרידות פנימיות בהם החלו אישים שאימצו את הרעיונות החדשים של הרנסאנס והתנגדו לנפוטיזם בכנסייה שהיה נהוג באותה עת. החל מסוף מאה זו, שטחי מדינת האפיפיור התרחבו בצורה ניכרת, במיוחד בתקופתם של האפיפיורים אלכסנדר השישי ויוליוס השני. האפיפיור הפך לאחד השליטים החשובים ביותר באיטליה ונוספה לעוצמתו הדתית, גם כוח צבאי ומדיני. עם זאת, השלטון האמיתי על רוב שטחה של מדינת האפיפיור היה נתון בידיהם של נסיכים מקומיים. האפיפיורים נאבקו על השליטה ורק במאה ה-16 עלה בידי האפיפיור להשליט מרות של ממש על כל שטחי מדינתו. בשנת 1555, בעקבות כישלון צבאי, חדלה מדינת האפיפיור להופיע בזירה הבין-לאומית כגורם מדיני עצמאי. עד סוף המאה ה-16 הפסיקה מדינת האפיפיור להיות כוח צבאי. מכאן ואילך שלט האפיפיור בחסות המעצמות, תחילה ספרד ואחר־כך צרפת ואוסטריה. במהלך המאה החלה הרפורמציה הפרוטסטנטית. היא כללה הקמת כנסיות חדשות מחוץ לאיטליה והשפיעה לרעה על מעמדו של האפיפיור. תגובת הכנסייה הקתולית כללה גם שינויים שכונו קונטרה-רפורמציה.
בין השנים 1494 ל-1559, איטליה ידעה רצף של מלחמות וסכסוכים. שני הכוחות המרכזיים שפעלו במלחמות הללו היו ממלכת צרפת אל מול האימפריה הספרדית, ולאחר מכן האימפריה הרומית הקדושה של קארל החמישי. לאחר מותו של פרדיננדו הראשון בשנת 1494, פלש לאיטליה שארל השמיני, מלך צרפת, בהסתמכו על תביעת בית אנז'ו לכתר נאפולי – תביעה אותה ירש אביו. פלישה זו החלה את המלחמות האיטלקיות. המלחמות הובילו להגדלת המעורבות של גורמים זרים באיטליה.
במהלך העשורים הבאים המשיכה ממלכת נאפולי להיות מוקד לסכסוכים בין צרפת וספרד, אך המאמצים הצרפתיים לכבוש את הממלכה הלכו ורפו ככל שעבר הזמן, והאחיזה הספרדית בממלכה התהדקה. הצרפתים ויתרו לבסוף על תביעתם לממלכה ב-1559. הממלכה הפכה לחלק מכתר אראגון, בדומה לסרדיניה ולממלכת סיציליה שקדמו לה. היא נכבשה מבית אנז'ו בשנת 1442. מעבר נאפולי לשלטון ארגון (שהפכה לספרדית בסוף המאה ה-15) סיים מאות שנות ריבונות נפוליטנית, גם אם לא רצופות. בנאפולי שהו או ביקרו יוצרים, ביניהם ג'ובאני בוקאצ'ו, אנטונלו דה מסינה וקאראווג'ו. בשנת 1600 היא הייתה לעיר השנייה בגודלה באירופה אחרי פריז.