קשטלו ברנקו
היסטוריה

שם העיר קשטלו ברנקו, כלומר "המצודה הלבנה", בא ממצודה או קסטרום "לוסו"-רומי בשם בעל אותה משמעות "קסטרה לאוקה" Castra Leuca, על פסגת הגבעה קולינה דה קרדוזה (Colina de Cardosa). אחרי תקופת השלטון הוויזיגוטי האזור נכבש על ידי הערבים והברברים המוסלמים - המורים Mouros.
בשנת 1165 היישוב נכבש על ידי חילות נוצריים בפיקודו של אפונסו אנריקש (לימים אפונסו הראשון, מלכה הראשון של פורטוגל).
במסמך משנת 1182 אציל בשם פרננדש סנשש (ייתכן הבן שלישי של המלך סנשו הראשון) מציין תרומה לטובת האבירים הטמפלרים, של אחוזה בשם וילה פרנקה דה קרדוזה.[דרוש מקור] בשנת 1213, בתעודה שהוצאה על ידי המגיסטר הגדול של מסדר הטמפלרים, פדרו אלביטו, מצוין השם הנוכחי-קשטלו ברנקו. גם האפיפיור אינוקנטיוס השלישי אישר ב-1215 את הבעלות על המקום[דרוש מקור]. הוא השתמש בשם קשטלו ברנקו במילה אחת: קשטלוברנקו.
באותה תקופה העיר והפרוכיה שנקראה סנטה מריה וכללה את המצודה, את הכנסייה סנטה מריה ובתי תושבים. העיר הייתה מוקפת חומה בעלת ארבעה שערים: פורטה דו אורו (Ouro), פורטה דה סנטיאגו (Santiago), פורטה דו פלאמה (Pelame) ופורטה דה טראיסאו (Traição)[דרוש מקור].
הטמפלרים בנו את מצודתם בין השנים 1214–1230 והיא היוותה אחד היסודות העיקריים בקווי ההגנה הנוצרים מול השכנים המוסלמים מספרד - יחד עם מצודות אלמורול (אנ'), מונסנטו, פומבל, טומאר וזזרה. מערכת ההגנה הזאת כונתה "קו המלכה" (Linha da Raia) ,או "קו הטז'ו" (Linha do Tejo)[דרוש מקור]. קשטלו ברנקו הפך למושב העיקרי של הטמפלרים אחרי טומאר. בתוך המתחם הטמפלרי נבנתה גם הכנסייה סנטה מריה דו קשטלו ששרתה את האזור. האתר היה זירת הcapitulos, אסיפות האצילים והמנהיגים הנזירים-צבאיים ("homens bons") עד למאה ה-14. אחרי חיסול מסדר הטמפלרים ב-1312 המצודה עם הכנסייה עברו לבעלות המסדר החדש של "כריסטוס האדון" - שנמצא בשליטה מוחלטת של המונרכים הפורטוגזים.
באותו זמן, בימי המלך דום דיניש, (שערך ביקור היסטורי בעיר בשנת 1285 בליווי רעיתו, המלכה איזבל דה ארסאו,"המלכה הקדושה" ) התחילה העיר להתפתח מחוץ לחומות. מרכז עירוני חדש התרכז מסביב לכנסיית סן מיגל שנבנתה צפונית מזרחית לחומה. גם בעיר שבין החומות נבנו רחובות וככרות חדשים - רואה נובה ("הרחוב החדש") והככר פראסה ווליה ("הככר הישן"). אחרי 1343 נוספו מגדל בעל בסיס מתומן, חומה שנייה ועוד שלשה שערים התווספו בחומות[דרוש מקור].
העיר שמרה על חשיבותה האסטרטגית עד סוף המאה ה-14, כשפסקו המלחמות בין פורטוגל לשכניה בספרד.
בשנת 1510 וב-1535 היישוב זכה בצ'רטרים מצד המלכים של פורטוגל, מנואל הראשון וז'ואו השלישי.[דרוש מקור]
ב-1642 וילה דה קשטלו ברנקו מוזכרת כבירת נפה וב-15 באפריל 1771 היישוב קיבל מידי המלך ז'וזה הראשון וממשלו של המרקיז דה פומבל, מעמד של עיר. האפיפיור קלמנס הארבעה עשר הקים אז את הדיוקסיה של קשטלו ברנקו, בראשות בישוף, שהתקיימה עד שנת 1883. ארמון הבישופים שנבנה עוד במאה ה-16 נשאר אחד מהביניינים המרשימים של העיר עד ימינו (כעת מוזיאון).
העיר ניזוקה לא מעט בעת פלישות הכוחות הצרפתים של נפוליאון הראשון, הראשונה ב-1807. בהמשך חרבות מתוך המצודה ואף מארמון הבישופים שימשו כחומר בנייה לבתי התושבים ואף לבניין העירייה שהוקם ב-1835.
ב-16 באוגוסט 1858 נחנך הקו הטלגרפי בין אברנטש לבין קשטלו ברנקו וב-14 בדצמבר 1860 הותקנה בעיר תאורה ציבורית. בשנת 1936 אספקת מים שוטפת לבתי העיר בעזרת הסכר על האולטז'ו [דרוש מקור]נתנה תנופה נוספת להתפתחות היישוב. אולם ב-6 בנובמבר 1954 היא הייתה קרבן לאסון טבע - סופת טורנדו שפגעה בתשתיותיה.
בשנת 1959 העיר הפכה לבירת המחוז קשטלו ברנקו.
עם בני העיר הזאת נמנים שורה של אישים - ביניהם אמטו לוזיטנו, הרופא ממוצא יהודי שהיה אחד ממגלי מחזור הדם, ואפונסו דה פאיבה, שהשתתף במסעות לגילוי דרכי ים להודו ואתיופיה בשנים (1487–1490).