stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדם יז'י צ'ארטוריסקי

אדם צ'ארטוריסקי, דיוקן מאת יוזף אולשקייביץ'
אדם יז'י צ'ארטוריסקי, (ברוסית: Адам Ежи Чарторыйский
, בפולנית: Adam Jerzy Czartoryski) ‏ (14 בינואר 1770 - 15 ביולי 1861) היה מדינאי רוסי ופולני.
ביוגרפיה

אדם צ'ארטוריסקי נולד ב-14 בינואר 1770 במשפחת אצולה פולנית ידועה. היו שמועות שאביו האמיתי היה ניקולאי רפנין. בשנת 1795 עבר לסנקט פטרבורג יחד עם אחיו. היה מקורב מאוד לנסיך אלכסנדר. למרות זאת, הוא היה מאהב של אשתו של אלכסנדר, הנסיכה יליזבטה. ככל הנראה, מקשר זה בשנת 1799 נולדה ליליזבטה בת. זמן קצר לאחר הלידה, הוגלה צ'ארטוריסקי מסנקט פטרבורג לפי פקודת הקיסר פאבל הראשון.
בשנת 1801 חזר לבירה, והיה בין היועצים הקרובים של אלכסנדר, הקיסר הצעיר. בשנת 1804 התמנה לשר החוץ של האימפריה הרוסית וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1806. החל משנת 1803 היה בין ראשי אוניברסיטת וילנה ותמך מאוד בהתפתחותה. בשנת 1805 היה בפמליית הקיסר בנסיעתו לאירופה.
בפברואר 1807 איבד את השפעתו על הקיסר ופוטר ממשרד החוץ. למרות זאת, נשאר ביחסים קרובים עם הקיסר. בשנת 1810 עזב את סנקט פטרבורג. הוא נפגש בפעם נוספת עם הקיסר במהלך שנת 1813 ו-1814 כחלק מהכנותיו של הקיסר לקונגרס וינה.
הוא היה בין אדריכלי הממשל בפולין הקונגרסאית. היה צפוי שהוא יקבל את תפקיד המושל, אך הוא קיבל רק תפקיד של פקיד בכיר בממשל.
בשנת 1817 הוא התחתן. בשנת 1823 התפטר מכל תפקידיו ועבר להתגורר באחוזה משפחתית.
בשנת 1830, עם תחילת המרד בפולין נגד השלטון הרוסי, חזר לפעילות ציבורית. בדצמבר 1830 התמנה לראש הממשלה הזמנית. ב-6 בספטמבר 1831 נאלץ להתפטר מהתפקיד עקב אי-שביעות רצון בציבור ממדיניותו. עם דיכוי המרד הואשם בבגידה וקיבל עונש מוות. בסופו של דבר הוגלה מתחומי פולין.
התיישב בפריז וריכז את הפעילות הפוליטית של הפולנים בגולה. הוא פעל להקמתו מחדש של האיחוד הפולני-ליטאי, אך ללא הצלחה יתרה. במהלך מלחמת קרים תמך ביחידות פולניות שפעלו מתחומי טורקיה.
ב-15 ביולי 1861 הוא מת בסביבות פריז.
מיכל גדאון רדזיוויל

| --- | --- |

 לידה:  24 בספטמבר 1778 ורשה, האיחוד הפולני-ליטאי 
 פטירה:  24 במאי 1850 (בגיל 71) ורשה, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האיחוד הפולני-ליטאי, דוכסות ורשה, פולין הקונגרסאית 
 מקום קבורה:  Church of the transfiguration of Jesus Christ in Warsaw 
 תקופת הפעילות:  1792–1836 (כ־44 שנים) 
 בן או בת זוג:  אלכסנדרה רדזיווילובה 
 פרסים והוקרה:  צלב האבירים של וירטוטי מיליטארי 
 
הנסיך (אנ') מִיכַל גֵדֵאוֹן הִיֵרוֹנִים רַדְזִיוִיל (בפולנית: Michał Gedeon Hieronim Radziwiłł; 24 בספטמבר 1778 –  24 במאי 1850), היה אציל פולני וגנרל פולני-ליטאי. לאחר מרד נובמבר נגד האימפריה הרוסית ב-1831, הוא פיקד לזמן קצר על הצבא הפולני.
קורות חיים

מיכל גדאון רדזיוויל נולד ב-24 בספטמבר 1778 בוורשה למיכל הירונים רדזיוויל (אנ') (1744–1831) ולהלנה לבית פז'דז'יצקה (אנ') (1753–1821) כבן למשפחת רדזיוויל מניאסוויז', ואחיו של אנטון היינריך רדזיוויל.
רדזיוויל השתתף במרד קושצ'ושקו שנכשל (1794). הוא השתתף במרד הפולני (אנ') נגד פרוסיה ב-1806. בינואר 1807 הוא היה קולונל ומפקד בלגיון-דו-נורד, חלק מצבא נפוליאון, ולאחר מכן הגדוד החמישי של הרגלים (דוכסות ורשה). הוא השתתף במצור על גדנסק, ולאחר מכן הוצב עם הגדוד שלו בגדנסק. בשנת 1811 הוא מונה לגנרל-דה-בריגד. במלחמת רוסיה–צרפת (1812) פיקד על חטיבת הרגלים ב"דיוויזיה הפולנית" של הגנרל גראנדז'אן בקורפוס הארמייה העשירית של ז'אק מקדונלד (אנ'). הוא התבלט בקרב סמולנסק ואחר כך במצור על גדנסק ב-1813 (תחת הגנרל ז'אן ראפ), וכאשר המבצר נכנע הוא נפל בשבי.
לאחר הקמת ממלכת פולין בשליטת רוסיה הוא שוחרר מהצבא ב-1815 בדרגת מפקד דיוויזיה, והתיישב בנייבורוב (אנ'). באותה שנה נישא לרוזנת אלכסנדרה סטצקה (1796–1864). איתה נולדו לו הבן קרול (Karol‏; 1821–1886) ובת. במרד נובמבר בשנים 1830–1831 הוא היה לזמן מה המפקד העליון של הכוחות הפולניים והמפקד הפולני בקרב גרוכוב (אנ') שהסתיים ללא הכרעה. לאחריו הוא התחנן לשווא להסכם שלום, ולאחר שלא קיבלו את דעתו הוא התפטר מתפקידו ושירת בצבא הפולני כחייל פשוט. לאחר כישלון המרד הוגלה לירוסלבל ברוסיה. משנת 1836 הוא התגורר בוורשה, שם מת ב-24 במאי 1850.
נבחרת פרו בכדורגל

נבחרת פרו בכדורגל (בספרדית: Selección de fútbol del Perú) היא נבחרת הכדורגל הלאומית של פרו. הדירוג הנוכחי של נבחרת פרו ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-40 בעולם, נכון ל-28 בנובמבר 2024; הניקוד הוא 1,488.42 – ירידה של 2 נקודות לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 10 נמדד לראשונה באוקטובר 2017, והדירוג הנמוך ביותר 91 נמדד לראשונה בספטמבר 2009.
נבחרת פרו משתתפת יחד עם שאר נבחרות CONMEBOL (התאחדות הכדורגל של מדינות דרום אמריקה) בתחרויות המפעל. לאורך השנים, התקשתה נבחרת פרו להתמודד מול נבחרות ברזיל וארגנטינה החזקות במוקדמות גביע העולם בכדורגל.
תור הזהב של נבחרת פרו היה בין השנים 1970 ל-1982, שבהן העפילה לשלושה מונדיאלים מתוך ארבעה, וזכתה פעם אחת בקופה אמריקה, בשנת 1975. תיאופילו קוביאס, שכיכב באותם ימים במדי הנבחרת, הפך לשם נרדף לכדורגל הפרואני. לאחר שחדל קוביאס לשחק בנבחרת, לא הצליחה פרו להעפיל למונדיאל עד 2018.
פרו עשתה את הופעת הבכורה שלה במונדיאל ב-1930. ההופעה השנייה שלה במפעל הייתה ב-1970. במונדיאל זה הפתיעה פרו וניצחה בשני המשחקים הראשונים שלה את נבחרות בולגריה ומרוקו ועלתה לשלב רבע הגמר, אך נעצרה על ידי ברזיל החזקה, שזכתה בסופו של דבר בתואר.
גם בטורניר הבא שבו הופיעה, ב-1978, פתחה פרו את הטורניר בשני ניצחונות, הפעם על נבחרות סקוטלנד ואיראן. המשחק השלישי הסתיים בתיקו מול הולנד והנבחרת סיימה את הסיבוב הראשון במקום הראשון בבית. למרות הפתיחה המרשימה של הטורניר, לא המשיכה פרו באותה יכולת והפסידה בכל משחקיה בשלב הבתים השני, בהם לא כבשה אפילו שער זכות אחד.
במונדיאל 1982 נגמרה תקופת הזוהר של פרו במפעל. הנבחרת סיימה את שני משחקיה הראשונים בתיקו מול נבחרות קמרון ואיטליה, לפני שהובסה 5:1 על ידי פולין, והודחה מהטורניר.
במוקדמות מונדיאל 1998 החמיצה פרו את העלייה למונדיאל לשכנתה מהדרום נבחרת צ'ילה, שסיימה עם הפרש שערים עדיף מזה של פרו.
מוקדמות מונדיאל 2002 נחשבים לנקודת שפל עבור הנבחרת הפרואנית. הנבחרת סיימה את בית המוקדמות במקום השמיני, כשלזכותה רק ארבעה ניצחונות מתוך 18 משחקים, ו-14 שערי זכות. נקודות השפל של פרו בשלב המוקדמות כללו הפסד מביך 3:0 לוונצואלה החלשה והפסדים ביותר מחצי משחקי הבית שלה, לנבחרות אורוגוואי, אקוודור, ארגנטינה, קולומביה וברזיל.
פרו אירחה ב-2004 את טורניר הקופה אמריקה, אך הודחה כבר בשלב רבע הגמר על ידי ארגנטינה, הדחה שגררה ביקורת קשה נגד המאמן ונבחרתו.
במוקדמות מונדיאל 2018 סיימה פרו במקום החמישי שהקנה לנבחרת את הכרטיס למשחק הפלייאוף נגד נבחרת ניו זילנד. אחרי 0-0 בגומלין גברה פרו בביתה 0-2 על ניו זילנד ובכך שבה לטורניר הגמר של המונדיאל לראשונה מזה 36 שנים. בטורניר הגמר הפסידה פרו בשני משחקיה הראשונים לצרפת ולדנמרק. במשחקה האחרון בשלב הבתים ניצחה פרו את אוסטרליה. היה זה ניצחונה הראשון של פרו במונדיאל מזה 40 שנה. עם זאת פרו הודחה כבר בשלב הבתים.
גביע העולם בכדורגל

| שנה | סיבוב | משחקים | ניצחונות | תיקו* | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אורוגוואי 1930 | סיבוב ראשון | 2 | 0 | 0 | 2 | 1 | 4 |
הממלכה האיטלקית 1934: פרשה
צרפת 1938: לא נרשמה
ברזיל 1950: פרשה
שווייץ 1954: פרשה
שוודיה 1958: לא העפילה
צ'ילה 1962: לא העפילה
אנגליה 1966: לא העפילה
| מקסיקו 1970 | רבע גמר | 4 | 2 | 0 | 2 | 9 | 9 |
גרמניה 1974: לא העפילה
| ארגנטינה 1978 | סיבוב שני | 6 | 2 | 1 | 3 | 7 | 12 |
| ספרד 1982 | סיבוב ראשון | 3 | 0 | 2 | 1 | 2 | 6 |
מקסיקו 1986: לא העפילה
איטליה 1990: לא העפילה
ארצות הברית 1994: לא העפילה
צרפת 1998: לא העפילה
קוריאה הדרומית יפן 2002: לא העפילה
גרמניה 2006: לא העפילה
דרום אפריקה 2010: לא העפילה
ברזיל 2014: לא העפילה
| רוסיה 2018 | סיבוב ראשון | 3 | 1 | 0 | 2 | 2 | 2 |
קטר (מדינה) 2022: לא העפילה
ארצות הברית מקסיקו קנדה 2026: 
| סה"כ | 5/22 | 18 | 5 | 3 | 10 | 21 | 33 |
משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה
קופה אמריקה

| שנה | סיבוב | משחקים | ניצחונות | תיקו* | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
ארגנטינה 1916: לא נרשמה
אורוגוואי 1917: לא נרשמה
ברזיל 1919: לא נרשמה
צ'ילה 1920: לא נרשמה
ארגנטינה 1921: לא נרשמה
ברזיל 1922: לא נרשמה
אורוגוואי 1923: לא נרשמה
אורוגוואי 1924: לא נרשמה
ארגנטינה 1925: לא נרשמה
צ'ילה 1926: לא נרשמה
| פרו 1927 | מקום שלישי | 3 | 1 | 0 | 2 | 4 | 11 |
| ארגנטינה 1929 | מקום רביעי | 3 | 0 | 0 | 3 | 1 | 12 |
| פרו 1935 | מקום שלישי | 3 | 1 | 0 | 2 | 2 | 5 |
| ארגנטינה 1937 | מקום שישי | 5 | 1 | 1 | 3 | 7 | 10 |
| פרו 1939 | מקום ראשון | 4 | 4 | 0 | 0 | 13 | 4 |
| צ'ילה 1941 | מקום רביעי | 4 | 1 | 0 | 3 | 5 | 5 |
| אורוגוואי 1942 | מקום חמישי | 6 | 1 | 2 | 3 | 5 | 10 |
צ'ילה 1945: פרשה
ארגנטינה 1946: פרשה
| אקוודור 1947 | מקום חמישי | 7 | 2 | 2 | 3 | 12 | 9 |
| ברזיל 1949 | מקום שלישי | 7 | 5 | 0 | 2 | 20 | 13 |
| פרו 1953 | מקום חמישי | 6 | 3 | 1 | 2 | 4 | 6 |
| צ'ילה 1955 | מקום שלישי | 5 | 2 | 2 | 1 | 13 | 11 |
| אורוגוואי 1956 | מקום שישי | 5 | 0 | 1 | 4 | 6 | 11 |
| פרו 1957 | מקום רביעי | 6 | 4 | 0 | 2 | 12 | 9 |
| ארגנטינה 1959 | מקום רביעי | 6 | 1 | 3 | 2 | 10 | 11 |
אקוודור 1959: לא השתתפה
| בוליביה 1963 | מקום חמישי | 6 | 2 | 1 | 3 | 8 | 11 |
אורוגוואי 1967: פרשה
| 1975 | מקום ראשון | 9 | 6 | 1 | 2 | 14 | 7 |
| 1979 | מקום רביעי | 2 | 0 | 1 | 1 | 1 | 2 |
| 1983 | מקום שלישי | 6 | 2 | 3 | 1 | 7 | 6 |
| ארגנטינה 1987 | סיבוב ראשון | 2 | 0 | 2 | 0 | 2 | 2 |
| ברזיל 1989 | סיבוב ראשון | 4 | 0 | 3 | 1 | 4 | 7 |
| צ'ילה 1991 | סיבוב ראשון | 4 | 1 | 0 | 3 | 9 | 9 |
| אקוודור 1993 | רבע גמר | 4 | 1 | 2 | 1 | 4 | 5 |
| אורוגוואי 1995 | סיבוב ראשון | 3 | 0 | 1 | 2 | 2 | 2 |
| בוליביה 1997 | מקום רביעי | 6 | 3 | 0 | 3 | 5 | 11 |
| פרגוואי 1999 | רבע גמר | 4 | 2 | 1 | 1 | 7 | 6 |
| קולומביה 2001 | רבע גמר | 4 | 1 | 1 | 2 | 4 | 8 |
| פרו 2004 | רבע גמר | 4 | 1 | 2 | 1 | 7 | 6 |
| ונצואלה 2007 | רבע גמר | 4 | 1 | 1 | 2 | 5 | 8 |
| ארגנטינה 2011 | מקום שלישי | 6 | 3 | 1 | 2 | 8 | 5 |
| צ'ילה 2015 | מקום שלישי | 6 | 3 | 1 | 2 | 8 | 5 |
| ארצות הברית 2016 | רבע גמר | 4 | 2 | 2 | 0 | 4 | 2 |
| ברזיל 2019 | מקום שני | 6 | 2 | 2 | 2 | 10 | 11 |
| ברזיל 2021 | מקום רביעי | 7 | 2 | 2 | 3 | 10 | 14 |
| ארצות הברית 2024 | סיבוב ראשון | 3 | 0 | 1 | 2 | 0 | 3 |
| סה"כ | 34/48 | 164 | 58 | 40 | 66 | 233 | 257 |
משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה
גביעי הזהב של CONCACAF

| שנה | סיבוב | משחקים | ניצחונות | תיקו* | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ארצות הברית 2000 | חצי גמר | 4 | 1 | 1 | 2 | 7 | 7 |
| סה"כ | הופעה אחת | 4 | 1 | 1 | 2 | 7 | 7 |
משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה
שחקנים מפורסמים

תיאופילו קוביאס
תאודורו פרננדס
הוגו סוטיל
רוברטו פלאסיוס
חואן מנואל ורגאס
קלאודיו פיסארו
ג'פרסון פרפאן
נולברטו סולאנו
פאולו גררו
שיאי שחקנים

נכון ל-30 ביוני 2024.
שיאי שחקנים > שיאני ההופעות

| דירוג | שחקן | שנים בנבחרת | הופעות | שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | רוברטו פלאסיוס | 1992 – 2012 | 128 | 19 |
| 1 | יושימאר יוטון | 2011 – הווה | 128 | 7 |
| 3 | פאולו גררו | 2004 – הווה | 122 | 40 |
| 4 | לואיס אדווינקולה | 2010 – הווה | 119 | 2 |
| 5 | פדרו גלאסה | 2014 – הווה | 109 | 0 |
| 6 | הקטור צ'ומפיטאס | 1965 – 1981 | 105 | 3 |
| 7 | יפרסון פרפאן | 2003 – 2021 | 102 | 27 |
| 8 | חורחה סוטו | 1992 – 2005 | 101 | 9 |
| 9 | כריסטיאן קואבה | 2011 – הווה | 100 | 17 |
| 9 | אנדרה קרייו | 2011 – הווה | 100 | 11 |
שיאי שחקנים > מלכי השערים

| דירוג | שחקן | שנים בנבחרת | שערים | הופעות | ממוצע למשחק |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | פאולו גררו | 2004 – הווה | 40 | 122 | 0.33 |
| 2 | יפרסון פרפאן | 2003 – 2021 | 27 | 102 | 0.25 |
| 3 | תיאופילו קוביאס | 1968 – 1982 | 26 | 81 | 0.32 |
| 4 | תאודורו פרננדס | 1935 – 1947 | 24 | 32 | 0.75 |
| 5 | קלאודיו פיסארו | 1999 – 2016 | 20 | 85 | 0.24 |
| 5 | נולברטו סולנו | 1994 – 2009 | 20 | 95 | 0.21 |
| 7 | רוברטו פלאסיוס | 1992 – 2012 | 19 | 128 | 0.15 |
| 8 | הוגו סוטיל | 1970 – 1978 | 18 | 62 | 0.29 |
| 9 | אוסוואלדו רמירס | 1969 – 1982 | 17 | 57 | 0.3 |
| 9 | כריסטיאן קואבה | 2011 – הווה | 17 | 98 | 0.17 |
הערות שוליים

↑  דירוג לנבחרות לאומיות לגברים באתר פיפ"א
1 2  החל מאוגוסט 1993 – אז החל דירוג פיפ"א לנבחרות גברים בכלל
פאולו גררו מלך השערים (40) נבחרת פרו בכל הזמנים
אלברט ארמיטאג'

| --- | --- |

 לידה:  2 ביולי 1864 Balquhidder, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  31 באוקטובר 1943 (בגיל 79) סקוטלנד, הממלכה המאוחדת 
 פרסים והוקרה:  מדליית הקוטב  Decoration for Officers of the Royal Naval Reserve (9 בנובמבר 1909) 
 
אלברט בּוֹרְלֵייז ארמיטאג' (באנגלית: Albert Borlase Armitage;‏ 2 ביולי 1864 - 31 באוקטובר 1943) היה חוקר קטבים סקוטי וקצין בצי המלכותי.
ילדות ונעורים

ארמיטאג' נולד בפרת'שייר. בשנת 1878 התגייס כפרח קצונה על סיפון אוניית האימונים "ווסטר" של הצי המלכותי, שעגנה אותו זמן בתמזה סמוך לגרינהיית'. עם סיום האימון הבסיסי ניסה לפרוש מן הצי ולהתקבל לעבודה בחברת אוניות הקיטור של חצי האי והמזרח הרחוק (Peninsular and Oriental Steam Navigation Company), P&O, אך אביו מנע אותו מכך. תחת זאת, הוחתם ארמיטאג' כחניך על הפריגטה "פונג'ב", לשעבר ספינה של הצי ההודי ועכשיו בבעלות חברת הודו המזרחית הבריטית. הוא הפליג על ה"פונג'ב" לקלקוטה, שם עבר לאונייה אחרת של החברה, ה"לאקנאו" כקצין שלישי.
אחרי שבע שנים כימאי בחברה, פנה שוב ארמיטאג' לבקש את הסכמת אביו להצטרף ל-P&O. הרשות ניתנה, ובשנת 1886 מונה ארמיטאג' לקצין חמישי על סיפון אוניית הנוסעים "בוכרה" של P&O.
חקר קטבים

בשנים 1884 עד 1897 היה חבר, וסגן מפקד, של משלחת ג'קסון-הרמסוורת' אל ארץ פרנץ יוזף, והיה שותף להצלתם של חוקר הארצות פריטיוף ננסן ואנשיו.
בהמשך היה ארמיטאג' הנווט וסגן המפקד במשלחת דיסקברי של רוברט פלקון סקוט לאנטארקטיקה. בין שאר חברי המשלחת היו ארנסט שקלטון, אדוארד אדריאן וילסון, פרנק ויילד ואחרים. במשלחת זו היה ארמיטאג' הראשון שצעד על רמת הקוטב.
ארמיטאג' היה אחראי להפצת השמועה על הסכסוך בין סקוט לשקלטון, שתפחה והלכה על אף הכחשותיהם. שלד העובדות הוא, שבריאותו של שקלטון התדרדרה לאחר מסע המזחלות במשלחת דיסקברי, וגם לאחר חודש מנוחה ומזון משופר על סיפון ה"דיסקברי" לא חזר לקו הבריאות. סקוט נדרש להחליט את מי לשלוח הביתה באניית הסיוע ושני הרופאים, וילסון בביטחון וקטליץ בהיסוס, המליצו על שילוחו של שקלטון. בספר שארמיטאג' כתב כעבור שנתיים על המשלחת אין נזכר כלל סכסוך או קרע בין סקוט לשקלטון. אבל עם השנים גברה מרירותו של ארמיטאג' בגלל סיבות שונות, בהן שירותו במלחמת העולם הראשונה. באוטוביוגרפיה שכתב בשנת 1925, 22 שנים לאחר מעשה, רמז שסקוט ניסה לפטור את משלחת דיסקברי מכל קציני צי הסוחר, בכך ששילח אותו ואת שקלטון באוניית הסיוע בפברואר 1903. במכתב שכתב אל ה. ר. מיל, שעזב את המשלחת ב-1901 ועסק ב-1922 בכתיבת ביוגרפיה של שקלטון, הטיל ארמיטאג' רעם משמים בהירים: לדבריו, קטליץ אישר שאין כל סיבה רפואית להרחקת שקלטון מן המשלחת, וכשפנה בעצמו אל סקוט בשאלה בעניינו של שקלטון, אמר לו סקוט, כי שקלטון יחזור הביתה חולה או בחרפה. עוד הוסיף וכתב על גידופים שסקוט שילח בשקלטון בעת המסע, שעליהם שמע לדבריו מוילסון, וכי שקלטון אמר לו, שבדעתו להוכיח לסקוט כי הוא עולה עליו כאדם.
במסע המזחלות האחרון של המשלחת היה על סקוט לבחור בין שני קצינים - זה שייצא בראש קבוצה של שישה אנשים בכיוון דרום-מזרח, על פני חומת הקרח ואל שטח שלא נחקר עדיין, וזה שיישאר עם צוות מצומצם של שבעה אנשים באונייה. לאחר שיקול, החליט סקוט למנות את רוידס למנהיג הקבוצה היוצאת ואת ארמיטאג' לראש הקבוצה שתישאר מאחור. העילה הרשמית הייתה, שארמיטאג' כבר עשה את חלקו ולמעלה ממנו במסעות מזחלות ותגליות. הסיבה השנייה, הנסתרת, הייתה הביקורת, שסקלטון מתח על כישורי הפיקוד של ארמיטאג', כפי שהתגלו לו במסע על קרחון פראר, כשלי התנהגות שבאו לביטוי בזהירות-יתר ובהתקדמות איטית, בגישתו המתנשאת והשתלטנית כלפי המדען הצעיר פראר ובכשלונו לעורר ולעודד את אנשיו, שהרבו לרטון עליו מאחורי גבו. סקוט העריך את דעתו של סקלטון וסירב להצעתו של ארמיטאג', להוביל מסע הרחק דרומה. הוא הסביר לארמיטאג' למה עליו להישאר עם ה"דיסקברי", וריכך את סירובו בהצעה למסע קצר אל האזור הדרום-מערבי של מצר מקמרדו. אך ארמיטאג' טיפח מאז טינה כלפי סקוט.
לקריאה נוספת

Walton, D.W.H. (1985). "Profile: Albert Borlase Armitage". Polar Record. Cambridge, United Kingdom: Scott Polar Research Institute. 22 (140). doi:10.1017/S0032247400005969. נבדק ב-11 באוקטובר 2014. {{cite journal}}:  (עזרה)
הערות שוליים

↑  Ranulph Fiennes, "Captain Scott", Hodder & Stoughton, 2003, pp. 99-102
↑  Fiennes, pp. 111-112
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 7044222  BnF: cb11167295g (data)  GND: 173137474  ISNI: 0000 0000 6359 2446  LCCN: n85811437  NLA: 35507782  PIC: 20926  SNAC: w6429022  SUDOC: 256985391  S2AuthorId: 103990070  Trove: 978406  VIAF: 16235478   WorldCat (עם VIAF): 16235478
איזמאיל

איזמאיל (באוקראינית: Ізмаїл, ברוסית: Измаил, ברומנית: Ismail, בטורקית: Ismailiye או Hacidar, בפולנית: Izmaił) היא עיר עתיקה השוכנת לגדת נהר הדנובה, בדרום אוקראינה. העיר משמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז משנה איזמאיל, שבדרום מחוז אודסה.
באיזמאיל נמצא הנמל הגדול על הדנובה באוקראינה, העיר מהווה מרכז לעיבוד מזון, ויעד תיירותי פופולרי. בעיר נמצא גם בסיס של הצי האוקראיני, ושל יחידות השיטור הפועלות על הנהר.
היסטוריה

המבצר של איזמאיל נבנה לראשונה במאה ה-12 על ידי סוחרים מג'נובה. במאה ה-14 השתייך המבצר לתקופה קצרה לבית בסאראב מנסיכות ולאכיה. העיר נזכרה לראשונה בשם Ismailiye, נגזר משמו של הווזיר הגדול איזמאיל.
מסוף המאה ה-14, עברה איזמאיל לשלטון נסיכות מולדובה. בשנת 1484 כבשה האימפריה העות'מאנית את האזור, שהפך לשטח חסות עות'מאני, ובשלטון ישיר שלה משנת 1538. מתחילת המאה ה-16, הייתה איזמאיל למבצר העות'מאני העיקרי בחבל בוג'אק. בשנת 1569 התיישב באיזמאיל הסולטאן סלים השני, יחד עמו התיישבו במקום נושאי כלים משבט נוגאי שהגיעו מצפון הקווקז.
בשנת 1770 ניסה ניקולאי רפנין לכבוש את מצודת איזמאיל ללא הצלחה. אך עשרים שנה לאחר מכן, ב-22 בדצמבר 1790 הצליח אלכסנדר סובורוב לכבוש את המצודה במסגרת המלחמה העות'מאנית-רוסית. לאחר כיבוש העיר, התיר סובורוב לחייליו לבזוז את העיר. במשך שלושה ימים, טבחו הרוסים באלפים מתושבי העיר. לכיבוש איזמאיל היו השלכות משמעותיות על כל מהלך המלחמה בהמשך, ועל יחסי הכוחות במשא ומתן לחתימת הסכם השלום בסיום המלחמה. על ניצחון זה נכתב שירו של גברייל דרז'אבין תנו לרעם הניצחון להישמע שהיה המנון האימפריה הרוסית עד לשנת 1816.
בסיום המלחמה, הוחזרה איזמאיל לעות'מאנים, אך הרוסים שבו וכבשו את העיר ב-14 בספטמבר 1809. בשנת 1812 נחתם הסכם בוקרשט, במסגרתו נותרה איזמאיל בידי הרוסים אשר בנו אותה מחדש. המסגד הטורקי הקטן, שהיה המבנה העתיק בעיר, הוסב לכנסייה על שם ניקולאוס הקדוש.
לאחר שנוצחה האימפריה הרוסית במלחמת קרים, עברה איזמאיל לנסיכות מולדובה, ולאחר מכן לנסיכויות הרומניות המאוחדות. במלחמה העות'מאנית-רוסית שנערכה בין השנים 1877-1878, כבשה רוסיה שוב את העיר.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה והתפרקות האימפריה הרוסית בשנת 1917, כבש צבא רומניה את העיר ב-22 בינואר 1918. באותה השנה הצביעה מועצת הארץ על איחוד בסרביה עם רומניה. איחוד זה הוכר על ידי איטליה, בריטניה, וצרפת בהסכם פריז שנחתם בשנת 1920, אך לא הוכר על ידי רוסיה הסובייטית, אשר תבעה בעלות על שטחים בבסרביה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, כבש הצבא האדום את העיר, והכליל אותה בשטחי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית. האזור נכבש ב-1941 על ידי צבא רומניה כחלק ממבצע ברברוסה.
בשנת 1940, הוקם מחוז איזמאיל, שבירתו הייתה העיר איזמאיל. המחוז מוזג בשנת 1954 למחוז אודסה. מ-24 באוגוסט 1991 נכללת איזמאיל בשטחי אוקראינה.
הקהילה היהודית

האזכור הראשון ליהודים באיזמאיל, הוא משנת 1769. עם סיום המלחמה העות'מאנית-רוסית בשנת 1812, סופחה בסרביה לאימפריה הרוסית, והיהודים קיבלו זכויות שוות לשאר המתיישבים בעיר.
בשנת 1827 חיו באיזמאיל 549 יהודים, וב-1847 הגיע מספרם ל-1,105. עם התרחבות הקהילה, נבנה בשנת 1825 בית הכנסת הגדול, ובשנת 1826 נבנה גם בית מדרש. באמצע המאה התשע עשרה, נבנה בית ספר יהודי בניהול ממשלתי. בשנת 1856 השתלב האזור בממלכת רומניה, והם החלו להצר את צעדי היהודים.
בשנת 1872, גנב יהודי מומר כלי כסף מהכנסייה הראשית בעיר. כשנתפס, טען כי מספר יהודים בהם אחד מראשי הקהילה ורבניה, הם אלו ששלחוהו. בעקבות המקרה, נערכו פרעות ביהודי העיר, שעוררו את דעת הקהל הבינלאומית, והביאה להתערבות שגרירי המעצמות הגדולות ברומניה.
בשנת 1878 הוחזר האזור לשליטת רוסיה, יהודים רבים גורשו לתחומי רומניה, שגרשה אותם חזרה לרוסיה. עד לשנת 1892, לא קיבלו היהודים אזרחות רוסית. באותן השנים, הוגבלו מגורי היהודים באזורי הגבול.
ב-23 באוקטובר 1905, נערך פוגרום ביהודי העיר, כחמישים נרצחו, וחנויות ובתים נבזזו ונהרסו. בשנת 1897 התגוררו בעיר 2,781 שהיוו 12.5% מכלל האוכלוסייה, ובשנת 1930 ירד מספרם ל-1,623, 6.5% מכלל האוכלוסייה.
בתקופת השלטון הסובייטי (1940-1941), הוגלו יהודים עשירים רבים לבולראד ולסיביר. הקהילה נהרסה עם כיבוש בסרביה על ידי הגרמנים ועוזריהם הרומנים ביולי 1941. היהודים שהוגלו לבולארד נרצחו שם, ואלו שנותרו באיזמאיל, נלקחו ל-Valul lui Traian ושם נרצחו.
בשנת 1970 נאמדה אוכלוסיית היהודים בעיר בכאלף תושבים, רבים מהם עזבו עם התפרקות ברית המועצות.
כיום קיימת בעיר קהילה קטנה, ובה בית כנסת ומוסדות חינוך.
ערים תאומות

בולגריה דובריץ', בולגריה
פולין ולוצלאווק, פולין
מולדובה טירספול, מולדובה
טורקיה קירקלרלי, טורקיה
רוסיה קורסק, רוסיה
רומניה ג'יורג'יו, רומניה
מקדוניה קבדרצי, מקדוניה
ראו גם

כיבוש איזמאיל
הערות שוליים

↑  https://fjc-fsu.org/centers/izmail/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564982805171  GND: 4759221-7  LCCN: n86123413  MusicBrainz: 62061c58-b034-4296-87ff-65075d0a1cc1  NKC: ge1118705  VIAF: 149009961   WorldCat (עם VIAF): 149009961
מועצה אזורית חבל אילות

קיבוץ קטורה
היישוב הקהילתי באר אורה
מועצה אזורית חבל אֵילוֹת שוכנת במחוז הדרום בדרום הנגב והיא המועצה האזורית הדרומית ביותר בארץ. בתחומי המועצה 12 יישובים, מתוכם 10 קיבוצים. שטחה כ־2.2 מיליון דונם. ממוצע המרחקים בין כל יישובי המועצה הוא 19.6 ק"מ. למועצה 14 חברי מועצה ובראשה עומד ד"ר חנן גינת. עיר המחוז, שהיא רשות מקומית נפרדת, היא אילת. שם המועצה ניתן לה בנובמבר 1962 על ידי ועדת השמות הממשלתית. במרבית יישובי חבל אילות פועלת תנועת הנוער המחנות העולים ובוגריה משולבים כמדריכים במערכות החינוך הבלתי פורמליות בקיבוצים, במסגרת הקואופרטיב לחינוך - גוף משותף למועצה, ליישובים, לתנועת המחנות העולים ולמתנ"ס חבל אילות.
בניין המועצה האזורית נמצא מול הכניסה לקיבוץ יטבתה.
גאוגרפיה

חבל אילות הוא אזור מדברי צחיח. בחורף קיים מיעוט ניכר של משקעים, ובקיץ ניתן למדוד טמפרטורות של מעל 40°. הצומח והחי אופייניים למדבר. בשטח נרחב מתחום המועצה האזורית חבל אילות, נמצאת שמורת הטבע בקעת תמנע. האזור, המרוחק ממרכז הארץ, אינו מחובר לרשת המים הארצית, והמים לשתייה ולהשקיה מותפלים מים סוף, במתקן התפלה של חברת מקורות. מקור נוסף של מים הוא קידוח מי תהום בנחל פארן, שגם הם מלוחים מעט, וגם הם עוברים התפלה.
גבולות תחום שיפוט המועצה הם:
בצפון: הערבה התיכונה, מועצה אזורית הערבה התיכונה ומועצה אזורית רמת הנגב
בדרום: העיר אילת, גבול מצרים
במזרח: גבול ירדן
במערב: גבול מצרים והנגב המרכזי.
יישובי המועצה

| מספר | צורת היישוב | יישוב | שנת הקמה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | קיבוץ | אילות | 1962 |
| 2 | קיבוץ | אליפז | 1982 |
| 3 | יישוב קהילתי | באר אורה | 1950 |
| 4 | קיבוץ | גרופית | 1963 |
| 5 | קיבוץ | יהל | 1976 |
| 6 | קיבוץ | יטבתה | 1951 |
| 7 | קיבוץ | לוטן | 1983 |
| 8 | קיבוץ | נאות סמדר | 1989 |
| 9 | קיבוץ | נווה חריף | 1983 |
| 10 | קיבוץ | סמר | 1976 |
| 11 | קיבוץ | קטורה | 1973 |
| 12 | יישוב קהילתי | שחרות | 1985 |
| 13 | יישוב קהילתי | שיטים | 1984 |
נתוני המועצה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף אוקטובר 2024 (אומדן), מתגוררים במועצה אזורית חבל אילות 5,383 תושבים (מקום 228 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 89.5%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 10,836 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
נתוני המועצה > חינוך

בית הספר היסודי של תלמידי החבל נקרא "נוף אדום" ונמצא בסמוך למבנה המועצה האזורית. חטיבת הביניים ובית הספר התיכון של תלמידי החבל נקרא "מעלה שחרות" ונמצא בסמוך לשטח קיבוץ יטבתה. בית ספר נוסף בחבל הוא בית ספר יסודי לתלמידי קיבוץ נאות סמדר.
ראשי המועצה

אבינועם פינקלמן מקיבוץ יטבתה (1963–1970)
עידו אלוני מקיבוץ יטבתה (1970–1974)
בילו מישורי מקיבוץ יטבתה (1974–1982, 1995–1999)
דובי הלמן מקיבוץ יטבתה (1981–1985)
שלמה טושינסקי מקיבוץ אילות (1985–1995)
אהוד עמיאל (אודי) גת מקיבוץ קטורה (2000–2016)
חנן גינת מקיבוץ סמר (מ-2016)