חטיפות בריטים על ידי האצ"ל
חטיפת השופט וינדהאם ומייג'ור קולינס

ב-1 בינואר 1947 נידון דב גרונר למוות על חלקו בהתקפה על משטרת רמת גן. גנרל בארקר אישר את גזר הדין ב-24 בינואר 1947 וביצועו נקבע ל-28 בינואר 1947.
למרות נקיטת אמצעי זהירות על ידי הבריטים הצליחו לוחמי אצ"ל לתפוס ב-26 בינואר 1947, בירושלים, קצין ביון בריטי, מייג'ור ה.מ. קולינס.
מאחר שלא באה כל הודעה חדשה על שינוי בגזר הדין החליט אצ"ל לבצע פעולה חורגת מהפעולות הרגילות ולחטוף שופט מחוזי.
ב-27 בינואר 1947 נעצרו בצהריים מוניות אחדות לפני בית הדין המחוזי ברחוב יהודה הלוי בתל אביב ומתוכן יצאו 14 צעירים. הם עלו לאולם בית המשפט שבו התנהל משפט בראשותו של השופט ראלף וינדהאם. באקדחים שלופים הם ניגשו לשופט ובקשו ממנו להתלוות אליהם. השופט הובא כשהוא עוטה גלימת שופט ופאה נכרית לראשו. הוא הוכנס למונית והוסע לצריף מבודד שבו התגוררה משפחה אוהדת אצ"ל בשכונת זיכרון מאיר בבני ברק.
עוצר הוכרז בירושלים ובתל אביב. באותו ערב פורסמה ידיעה ממשלתית שמסרה שמפקד הצבא דחה את ביצוע גזר הדין לפרק זמן בלתי מוגבל. הנציב העליון הזמין את גולדה מאיר, אליעזר קפלן וישראל רוקח והזהיר אותם שאם קולינס ווינדהאם לא ישוחררו תוך 48 שעות יופעל מצב צבאי באזורים בהם היו החטיפות והתוצאות תהינה קשות ביותר.
מפקדת האצ"ל החליטה לשחרר את השניים בגלל מספר שיקולים:
דחיית ביצוע גזר הדין היוותה הישג חלקי של הפעולה
היה חשש שחיפושים נמרצים מטעם ההגנה יביאו לגילוי החטופים.
השופט וינדהאם היה מעורב בחיי היישוב העברי ומקובל על תושבי תל אביב והוצאתו להורג הייתה מביאה לרגשות קשים כלפי הארגון.
וינדהאם שוחרר בבוקר ה-28 בינואר 1947 וקולינס, ב-29 בינואר 1947. שניהם סיפרו על יחס הוגן.
בלונדון תקף וינסטון צ'רצ'יל את הממשלה הבריטית שאין לה עוז לבצע בעקביות את החלטותיה.
דב גרונר נתלה לבסוף ב-16 באפריל 1947. באותו יום נתלו גם יחיאל דרזנר, אליעזר קשאני ומרדכי אלקחי.
מספר ימים לאחר תליית ארבעת הלוחמים הוחלט באצ"ל לתפוס בני ערובה בריטיים ולתלות אותם כדי להביא להפסקה ב"מדיניות הגרדומים" של הבריטים. לילה אחד יצאה יחידה לרחוב הירקון בתל אביב כדי לתפוס קצינים בריטים שנהגו לבקר בבארים של בתי-המלון באזור. מפקד הפעולה היה נחום סלונים. היחידה מנתה את "גידי" (עמיחי פאגלין) ואשתו צפורה, יעקב עמרמי (ראש ה"דלק") ואשתו חוה, וכן את דב כהן ("שמשון"), והנהג, אהרון מזרחי. עמרמי סיפר על האירוע:.
פתאום הופיעה חוה בריצה ואמרה: "ישנו בריטי אחד על-יד הבר במלון פארק מעשן פייפ. אי אפשר לטעות, זה בריטי ממש". ניגשנו אל נחום סלונים להודיע לו. נחום ואהרון נכנסו ראשונים לבית-המלון ודב כהן ("שמשון") נכנס אחריהם. ציפורה פאגלין, חוה עמרמי ואני עמדנו ליד החלון והסתכלנו מבחוץ על הנעשה במפנים. נחום התיישב אל אחד השולחנות, הוציא את אקדחו למען יראו הנוכחים, וביקש שכל אחד יראה את תעודת הזהות שלו. נבדקו התעודות של כעשרים זוגות; כולם היו יהודים. "אנו יוצאים", אמר נחום, "אין לנו מה לחפש כאן". בצאתם החוצה ראו ברחבת-הכניסה טיפוס ככן ארבעים, לבוש צעיף ומקטרת בפיו. שמשון שאל מיד: "Who are you?" והאנגלי ענה לו: "I am an Englishman". נחום תקע לו את האקדח בין צלעותיו ואהרון מזרחי אמר: "Come with us".
היחידה העבירה את הקצין לאחד הפרדסים בקצה רחוב גורדון (גן הדסה) - שם אמורים היו לתלות אותו. עמרמי החליט לחקור אותו תחילה וגילה ששמו היה ג'ק וילקינסון. לדבריו רצה לטייל בארץ מכיוון שהוא יהודי המשרת בצבא הבריטי ושמו האמיתי הוא יעקב ולדמן. כשהתברר לקצין הבריטי שחבל התלייה מצפה לו פתאום התחיל לומר תפילת "קדיש" מתחילתה ועד סופה ואחר הוסיף פסוקים מתפילת "אדון עולם". לאחר הדברים האלה, התנצל עמרמי בפני החטוף והוא הוחזר לבית המלון.