אביב העמים בגרמניה
פרוסיה

במרץ 1848 התאספו המוני אנשים בברלין כדי להציג את דרישותיהם ב"פנייה למלך". המלך פרידריך וילהלם הרביעי, שהופתע, נכנע מילולית לכל דרישות המפגינים, כולל בחירות לפרלמנט, חוקה וחופש העיתונות. הוא הבטיח ש"פרוסיה אמורה להתמזג לאלתר לגרמניה".
ב-13 במרץ, לאחר שלא נענו אזהרות המשטרה מפני הפגנות ציבוריות, האשים הצבא קבוצת אנשים שחזרה מפגישה בטירגארטן, והותיר אדם אחד מת ורבים פצועים. ב-18 במרץ התקיימה הפגנה גדולה. לאחר שנורו שתי יריות, מחשש שחלק מ-20,000 החיילים ישמשו נגדם, המפגינים הקימו בריקדות, והתפתח קרב עד שהחיילים קיבלו הוראה כעבור 13 שעות לסגת, והותירו מאות הרוגים. לאחר מכן, פרידריך וילהלם ניסה להרגיע את הציבור שהוא ימשיך בארגון מחדש של ממשלתו. המלך גם אישר לחמש את האזרחים.
בזיכרונותיו, גנרל-פלדמרשל אלפרד פון ולדרזה, שבמרץ 1848 היה סטודנט בן שש עשרה בקורפוס הצוערים המלכותי הפרוסי, נתן תיאור חי של האירועים המהפכניים בברלין:
אותם ימי מרץ של 1848 הותירו בנו החיילים הצעירים את הרושם המתמשך ביותר. מהשפילהוף שעמד לצד השפרה יכולנו לראות את הקמת המחסומים על Marschallbrücke. ההתפרצות החלה בחלקים שונים של העיר בשעה שתיים אחר הצהריים של ה-18. תשומת לבנו הופנתה אליה בשל הנסיבות שנורו יריות לעבר הזקיפים מול הצריפים של גדוד פרנץ, שצמוד לאלו של חיל הצוערים. הדיווח טען שקורפוס הצוערים, אותו מקום גידול של תגובה, היה אמור להתפרק! זה העמיד את הקצינים הבכירים שלנו במצוקה מאוד מביכה; כל הקשר עם העולם החיצון נותק, וגדוד פרנץ, ששוכן לידנו, הורחק, אז היינו צריכים להחליט בעצמנו מה לעשות. גנרל פון בילוב היה איש זקן חלש, לוטננט קולונל ריכטר ומפקדי הפלוגות שלנו היו כולם מבוגרים - רובם השתתפו במלחמת השחרור - וחלקם לא היו טובים כקצינים, כך שלא היה פלא אם הפגין חוסר מרץ או החלטה. זה היה בוויכוח אם לא כדאי לנו להימנע מכל ניסיון התנגדות, כאשר הסגן הבכיר, בסרר פון דהלפינגן, מהפלוגה שלי, איש קטן במיוחד, התבטא במועצת המלחמה והכריז שזה יהיה בושה אם אנחנו נכנע למהפכנים ללא מכה. לאחר מכן הוחלט לצאת למאבק. עמדתנו העיקרית הייתה להיות בקומה הראשונה, אליה הייתה גישה על ידי ארבעה גרמי מדרגות אבן, שכל אחד מהם הוקצה לפלוגה. הנשק שלנו, שכבר הונח במחבוא, הוצא שוב, והתחלנו לחסום את הכניסות לגרמי המדרגות. לצערי לא הייתה לנו תחמושת! חוסר זה הושלם במידה מסוימת על ידי קצינים שהיו אנשי ספורט והיו להם מעט אבקה וירייה לחלק, כך שאולי הירי נעשה על ידי כל אחת מהפלוגות; באמצעות נוקרים שאבטחנו מהצריפים של גדוד פרנץ. עם זאת, הדברים לא היו אמורים להיות רציניים, שכן גדוד של רגימנט השומרים הראשון דחף קדימה למרשלברוקה ומנע כל אפשרות של סכנה עבורנו. רעש הלחימה דעך עכשיו מעט, רק כדי להחיות שוב בערב. הלייברגימנט התקדם אל אלכסנדרפלאץ משער פרנקפורטר, בתוך אותו סוג של לחימה מתמשכת אך לא שיטתית שבה נתקלו גם השומרים.
מוקדם בבוקר של ה-19 – אולי השעה הייתה בערך 4, אחרי הירי השתרר דממה ברחבי העיר – קיבלנו את האזעקה ונאלצנו ללבוש את הגלימות ולסגת עם הרובים ולצעוד לעבר ברלינר שטאדטשלוס (הארמון המלכותי בברלין), בפקודת הגנרל פון פריטוויץ. יצאנו לדרך בדיוק כשהיום פרץ. ב-Königstrasse עברנו שלוש או ארבע בריקדות נטושים; יכולנו לראות שרוב החלונות ברחוב נשברו ושכל הבתים הראו סימני כדורים.
הגענו לשלוס, בראשות הגנרל פון בילוב, בעצמו ברגל, הוכנסנו דרך "פורטל מס' I" אל חצר הטירה, שם נראה גנרל פון פריטוויץ רכוב על ערמון עם כמה קצינים מסביבו. כעת נאלצנו להוריד זרועות והתחלנו כמעט לקפוא באוויר הבוקר הקר. היה לנו נעים מאוד, לפיכך, כאשר לקחו אותנו, צבא אחר צבא, למטבח, ונתנו לנו קפה. בחצר הטירה היה עכשיו מרחב תוסס של שלישים רכובים ואחרים. הרחובות שבהם עברנו, והמקומות הפתוחים מחוץ לשלוס, היו, כמובן, ריקים. עכשיו ראינו עגלות רבות וגופות של חיילים. אסירים הובאו מדי פעם ונלקחו למרתפי הטירה. לאחר המתנה של שעתיים בערך קיבלנו פקודה לצעוד חזרה לפוטסדאם.
ב-21 במרץ צעד המלך ברחובות ברלין כדי להשתתף בהלוויה המונית בבית הקברות פרידריכסהיין לקרבנות האזרחיים של המרד. הוא ושריו וגנרלים לבשו את הטריקולור המהפכני של שחור, אדום וזהב. אסירים פולנים, שנכלאו בשל תכנון מרד בשטחים לשעבר של פולין שנשלטו כעת על ידי פרוסיה, שוחררו ונישאו בתשואות ברחבי העיר. 254 ההרוגים במהלך המהומות הונחו על קטפלקים בז'נדארמנמארקט. כ-40,000 איש ליוו את המפגינים הנופלים אל מקום קבורתם בפרידריכסהיין.
אספה לאומית מכוננת נבחרה ממדינות שונות בגרמניה בסוף אפריל ובתחילת מאי 1848 והתכנסה בפאולסקירכה בפרנקפורט אם מיין ב-18 במאי 1848. הצירים כללו 122 פקידי ממשל, 95 שופטים, 81 עורכי דין, 103 מורים, 17 יצרנים וסוחרים סיטונאיים, 15 רופאים ו-40 בעלי קרקעות. רוב חברי האספה היו ליברלים. הוא נודע בשם "פרלמנט הפרופסורים", שכן רבים מחבריו היו אקדמאים בנוסף לשאר האחריות שלהם. חבר אחד ממעמד הפועלים היה פולני, וכמו עמיתים מטירול, לא התייחסו אליו ברצינות.
החל מ-18 במאי 1848 פעלה אספת פרנקפורט למציאת דרכים לאיחוד מדינות גרמניה השונות וכתיבת חוקה. האספה לא הצליחה להעביר החלטות והתפזרה לוויכוח אינסופי.
ב-22 במאי 1848 ישבה לראשונה אספה נבחרת נוספת בברלין. הם נבחרו על פי החוק מ-8 באפריל 1848, שאיפשר זכות בחירה כללית ושיטת הצבעה דו-שלבית. רוב הצירים שנבחרו לאספת ברלין, הנקראת האספה הלאומית הפרוסית, היו חברי הבורגנים או הבירוקרטיה הליברלית. הם החלו לכתוב חוקה "בהסכם עם הכתר". פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה כפה באופן חד צדדי חוקה מונרכיסטית כדי לפגוע בכוחות הדמוקרטיים. חוקה זו נכנסה לתוקף ב-.5 בדצמבר 1848. ב-5 בדצמבר 1848 פורקה אספת ברלין והוחלפה בבית המחוקקים הדו-בתי לפי החוקה המונרכיסטית. בית המחוקקים הזה היה מורכב מ-Hernhaus ו-Landtag. אוטו פון ביסמרק נבחר ללנדטאג הראשון שנבחר על פי החוקה המלוכנית החדשה.