stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כלי טיס בלתי מאוישים בישראל
שימוש בצה"ל > לוחמה בטרור ושימוש מודרני

ב-1992 נעשה לראשונה שימוש בכטב"ם במסגרת סיכול ממוקד, כאשר מפעילי טייסת 200 עקבו אחר שיירה בה נסע מנהיג חזבאללה עבאס מוסאווי וסימנו את המטרה לקראת תקיפת מסוקי חיל האוויר. במבצע ענבי זעם החלו הכטב"מים לסמן לראשונה מטרות בלייזר עבור פצצות מונחות שהוטלו על ידי מטוסי חיל האוויר.
צה"ל עושה שימוש נרחב ביותר בכטב"מים במסגרת הלחימה בארגוני הטרור: הכטב"ם מספק תמונת וידאו איכותית ומדויקת, בזמן אמת, שמסייעת לכוחות הלוחמים ולאנשי המודיעין; ולאחר מכן לסגור מעגל אש על ידי תקיפת המטרה. היתרון העיקרי של הכטב"ם הוא עובדת היותו בלתי מאויש (אין סכנה לאובדן חיי הטייס), ומידותיו הקטנות מקשות על הפגיעה בו. עוד יתרון משמעותי הוא שכטב"ם הרבה יותר זול ממטוס, הן בעלויות הבנייה והכשרת הצוות והן בתפעול השוטף.
הכטב"מים הישראליים הופעלו באופן אינטנסיבי במהלך האינתיפאדה השנייה ולקחו חלק ניכר בפעילות האווירית של ישראל, בעיקר במודיעין קרבי - איתור מטרות לכוחות התוקפים, ריגול ותצפית. לכטב"מים היה חלק חשוב מאוד בביצוע הסיכולים הממוקדים ונוכחותם המתמדת מעל שמי רצועת עזה גרמה לפחד רב בקרב ארגוני הטרור. הגידול בפעילות חייב הכנסה למערך של כטב"מים מדגמים מתקדמים יותר ולשירות הוכנס הכטב"ם הישראלי הרון 1 תחת הכינוי "שובל".
המפעילים בחיל האוויר הישראלי הם לרוב פורשי קורס טיס בעלי ותק בקורס של שנה לפחות (לאחר טיסות "צ'ק קרב" בסיום שלב "בסיסי") והם מתחייבים מראש למספר שנות שירות קבע בחיל האוויר. מתוך ראיית העתיד, פעל חיל האוויר לקידום מעמדם של מפעילי הכטב"ם בשנים האחרונות, ותנאי השירות שלהם הושוו לאלה של טייסי המטוסים המאוישים.
בשנים האחרונות, היקף הפעילות המבצעית של מפעילי הכטב"ם, גדל פי עשרה בהשוואה להיקף הפעילות של טייסי המטוסים המאוישים, במיוחד במסגרת המלחמה בטרור ברצועת עזה ובמקומות אחרים. חיסולם של מנהיגי החמאס אחמד יאסין, ועבד אל-עזיז אל-רנתיסי (שניהם ב-2004), וכן פעולות דומות רבות נוספות, בוצעו באמצעות כלי טיס בלתי מאויש של חיל האוויר.
בינואר 2011 אמר האלוף עידו נחושתן, מפקד חיל האוויר, ש-25% מטיסות החיל נעשות בכטב"מים. ב־2022, 80 אחוזים מהטיסות המבצעיות של צה"ל היו בכטב"מים.
חיל התותחנים הישראלי מפעיל אף הוא מערך כטב"מים, החל מ"רוכב שמיים", מיני-כטב"ם טקטי שמשמש את הדרג הגדודי, יחידה 5252 מפעילה כטב"מים מסוג הרמס 450 בדרג האוגדתי והפיקודי, וכטב"מים למערך השנ"י (שכבה נמוכה יבשתית) שישמשו את הדרג החטיבתי.
שימוש בצה"ל > שימוש בכטב"מים לתקיפה

לאחר מלחמת לבנון השנייה הופיעו בעיתונות ניתוחים מפורטים בדבר יכולת התקיפה של הכטב"מים הישראליים, מיקום טייסת כטב"ם-התקיפה בבסיס חיל האוויר בפלמחים. הכטב"מים הישראלים הרמס 450 והרמס 900 חמושים בטילים ומשמשים ככטב"ם תקיפה. נטען כי כטב"מים אלו משמשים גם להריגת פעילי טרור פלסטינים במסגרת מדיניות ה"סיכולים הממוקדים", ונעשה בהם שימוש במבצעים ברצועת עזה (מבצע צוק איתן, מבצע שומר החומותומלחמת חרבות ברזל), והחל מ-2023 שימשו גם ביהודה ושומרון (מבצע בית וגן). בכטב"מים נעשה  שימוש לסיכול ממוקד של מחבלים גם בלחימה ביהודה ושומרון במהלך מלחמת חרבות ברזל.
כמו כן דווח בחודש אוגוסט 2006 כי חיל האוויר הישראלי הפעיל כטב"ם תקיפה (UCAV) חדש, הגדול פי 4 מההרון 1, בשם "איתן", בעל יכולת תקיפה מן האוויר והשמדת טילים בליסטיים בשלב ההאצה. האיתן שייך למשפחת כטב"מים המשמשים "שכבה גבוהה" למשימות שהייה ארוכה. אלו פלטפורמות חדשות שיחליפו בשנים הבאות את המטוסים המאוישים במגוון משימות, בהן תצפית וסיור. ככלי טיס רב-משימתי הוא אמון על איסוף מודיעין כללי, סימון מטרות נקודתיות לצורך תקיפה של כלי אחר, צילום מטרות מטווחים רחוקים ומשימות רבות אחרות המבוצעות כיום על ידי מטוסים מאוישים. הכטב"מים מהסוג של האיתן מסוגלים לשהות באוויר מעל ליממה וכך להשלים את משימתם מבלי שמתעורר צורך להחזירם לקרקע לצורך תדלוק וכולי. כמו כן, משמש האיתן את חיל האוויר במגוון רחב של מטרות וצפוי להוסיף ליכולות הכטב"מים הקיימים ונמצאים בשירות מבצעי בצה"ל.
הנושא היה תחת צנזורה בישראל עד שביולי 2022 אישרה הצנזורה הצבאית לפרסם שצה"ל כבר קרוב ל-30 שנה משתמש בכלי טיס בלתי מאוישים לביצוע תקיפות בשטח האויב. באוגוסט 2022 חשף צה"ל באופן רשמי את מערך כטמ"מי התקיפה שלו, ובפרט את פעילותם ההתקפית במבצע עלות השחר.
בספטמבר 2022 פורסם כי מפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון ומפקד חטיבת מנשה עברו הכשרה להפעלת תא תקיפה של חיל האוויר, שיאפשר להם להפעיל כטב"מים תוקפים במקרה של פעילות מבצעית.
שיווק בעולם

החל מתחילת שנות ה-80 חברות ישראליות החלו לשווק כלי טיס בלתי מאוישים ברחבי העולם. עקב התחרות העזה בין תדיראן, ששיווקה את ה"מסטיף" והתעשייה האווירית ששיווקה את "סקאוט", הוחלט על הקמת חברת שיווק משותפת בשם "מזל"ט בע"מ" והיא החלה לפעול ב-1985. ב-1989 חברת תדיראן עברה משבר שבעקבותיו היא נטשה את תחום הכטב"מים ומכרה את חלקה לתעשייה האווירית, שהקימה על בסיס זה מפעלה "מל"ט".
בין המדינות הבולטות שלהם מכרה ישראל כלי טיס במהלך השנים היו:
דרום אפריקה - ב-1987 פורסם בתקשורת הזרה שחברת תדיראן מכרה את ה"מסטיף" למשטר האפרטהייד בדרום אפריקה בתחילת שנות ה-80, ושהוא השתמש בו במאבקים וסכסוכי גבולות נגד מוזמביק ואנגולה.
ארצות הברית - בשנת 1986 בוצעה מכירה ראשונה של כלי טיס למדינה זו, מסוג פיוניר עבור צי האמריקאי. במשך השנים נמכרו דגמים רבים נוספים.
רוסיה - באפריל 2009 חתמה התעשייה האווירית על עסקה לאספקת 50 מזל"טים לרוסיה. העסקה כללה שלושה דגמים: מזל"ט מדגם "בירד-איי 400" שמשקלו 5 ק"ג וטווח טיסתו 10 ק"מ; מל"ט "איי וויו-150" שמשקלו 160 ק"ג וטווח טיסתו 100 ק"מ; ומל"ט שמשקלו 426 ק"ג וטווח טיסתו 250 ק"מ. ההחלטה על רכישת כלי הטיס התקבלה עקב הנחיתות המבצעית שהורגשה ברוסיה בזמן מלחמת גאורגיה–רוסיה, שבה הגיאורגים הפעילו מל"טים של אלביט מערכות מסוג הרמס 450. שנה אחר כך הורחבה העסקה, לאחר שראש הממשלה בנימין נתניהו אישר העברת ידע לרוסיה, ונחתם הסכם למכירת מכלולים של המל"טים ומערכות שונות לייצור מקומי שלהם, תמורת 400 מיליון דולר.
אזרבייג'ן - באוגוסט 2017 נחשף כי משלחת של חברת "אירונאוטיקס", ערכה הדגמה חיה של יכולות התקיפה של הכטב"ם אורביטר k1 במהלך ביקור עסקי בבאקו, בירת אזרבייג'ן. עובדי החברה סירבו לתקוף עמדה של הצבא הארמני בנגורנו קרבאך, כפי שדרשו נציגי הצבא האזרי, אך מנהלים שהיו במקום הסכימו לחמש ולהטיס את שני הכטב"מים בכוחות עצמם, תקפו את העמדה והחטיאו את מטרותיהם. משרד הביטחון פתח בחקירה, בחשד לעבירה על חוק הפיקוח על יצוא ביטחוני. בהמשך ארמניה החזירה את שגרירה בישראל "להתייעצויות", בשל ייצוא הנשק לאזרבייג'ן. כלל הכטב"מים שרכש הצבא האזרי מישראל היו לחלק מרכזי במערך הלוחם בזמן מלחמת נגורנו קרבאך השנייה.
בת שוע

בַּת שוּעַ היא דמות מקראית, אשתו הראשונה של יהודה בן יעקב בספר בראשית. שמה של האישה אינו ידוע, והיא מכונה תמיד על שם אביה שוע.
קורות חייה

בת שוע מוזכרת לראשונה בספר בראשית, פרק ל"ח, פסוק ב', לאחר סיפור מכירת יוסף בידי אחיו: "וַיַּרְא-שָׁם יְהוּדָה בַּת-אִישׁ כְּנַעֲנִי וּשְׁמוֹ שׁוּעַ וַיִּקָּחֶהָ וַיָּבֹא אֵלֶיהָ".
על פי המסופר שם,
יהודה התרחק מאחיו לאחר מכירת יוסף ונדד עם צאנו עד לעדולם. בעדולם נשא יהודה לאישה את בתו של כנעני מקומי ושמו שוע. בת שוע ילדה ליהודה שלושה בנים: ער, אונן ושלה (שנולד בכזיב).
בתקופה מאוחרת יותר, לאחר שער ואונן נשאו את תמר ומתו, מתה בת שוע אשת יהודה (ספר בראשית, פרק ל"ח, פסוק י"ב). לאחר מותה של בת שוע, במהלך גז צאנו בתמנה, פיתתה תמר את יהודה.
בספר דברי הימים א', פרק ב' היא מכונה "בַּת-שׁוּעַ הַכְּנַעֲנִית". בספר דברי הימים א', פרק ג' נכתב שמה של אמו של שלמה כ"בַת-שׁוּעַ, בַּת-עַמִּיאֵל" ולא בת שבע, וכנראה אלו גרסאות שונות של אותו השם.
מוצאה הכנעני של בת שוע עורר סוגיה לה נדרשו מפרשי המקרא: אברהם לא רצה שיצחק ישא אישה כנענית ויצחק אסר על יעקב לשאת אישה כנענית. מדוע אם כן נשא יהודה אשה כנענית? על פי חז"ל בתלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף נ', עמוד א' יש להבין "כנעני" כסוחר ("תגר"), בהתאם למשמעות הנוספת למילה 'כנעני' במקרא, שהיא סוחר (למשל: בנבואת ישעיהו על "צור המעטירה" ככל הנראה בשל עיסוקם של הפיניקים במסחר). אולם פירוש זה לא מסביר את הפסוק בספר דברי הימים א', פרק ב' בה האישה עצמה מכונה "בַּת-שׁוּעַ הַכְּנַעֲנִית".
על פי ספר היובלים תמר הייתה מבנות ארם ויהודה הכריח את ער לשאתה, בעוד שער רצה באשה ממשפחת אמו. לאחר מותם של ער ואונן בת שוע לא חפצה ששלה יתחתן עם תמר, גם לאחר שגדל.
החוקרים דנו במשמעות השם שוע, רובם טוענים שמקור המילה הוא בשפה שמית. הפרשנות התחלקה בין המשמעויות של עשיר או להושיע או עוז. באואר הניח שמדובר בשם תיאופורי וכי מקור המילה הוא בשפה החורית (shew(e, והיא חלק משם האל בשפה זו.
בת שוע בתרבות

על שמה של בת שוע נקרא רחוב קצר ברמת גן.
בת חפר בת שוע הוא השם שנתן י"ל גורדון לגיבורת הפואמה שלו, "קוצו של יוד".
הרומן ההיסטורי של שלומית אברמסון, "מעשה תמר", עוסק גם בבת שוע, חמותה של תמר.
לקריאה נוספת

שמואל ייבין, "בת שוע", אנציקלופדיה מקראית, כרך ב, טור 380, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ד.
הערות שוליים

↑  בספר הישר מכנה אותה "עלית בת שוע"
↑  "יבנה לרוס" אנציקלופדיה לנוער, כרך 8 עמוד 101, הוצאת "יבנה" 1995.
↑  ספר היובלים, פרק מ"א באתר דעת
↑  שמואל ייבין, "בת שוע",  אנציקלופדיה מקראית, כרך ב, טור 380, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ד.
משה אריה במברגר

ערך זה עוסק ברבה של באד קיסינגן. אם התכוונתם לרבה של שנלנקה, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  12 באפריל 1838 י"ז בניסן תקצ"ח ויזנברון, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  29 בספטמבר 1899 (בגיל 61) כ"ה בתשרי תר"ס באד קיסינגן, הקיסרות הגרמנית 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום פעילות:  באד קיסינגן
 תקופת הפעילות:  ? – 29 בספטמבר 1899 
 השתייכות:  יהדות גרמניה
 אב:  יצחק דב במברגר 
 
רבי משה אריה (לייב) הלוי במברגר (בגרמנית: Moses Löb Bamberger; י"ז בניסן תקצ"ח, 12 באפריל 1838 - כ"ה בתשרי תר"ס, 29 בספטמבר 1899) היה רבה של העיר באד קיסינגן שבגרמניה.
קורות חייו

נולד בי"ז בניסן תקצ"ח בויזנברון (Wiesenbronn) שבגרמניה, בנו של הרב יצחק דב (זליגמן בֶּר) במברגר, רבה של וירצבורג. אחיו היו רבי שמחה במברגר, רבי נתן במברגר ורבי שלמה במברגר.
בשנת תרכ"ה (1865), לאחר פטירת הרב גבריאל הירש ליפמן (גר'), נתמנה לכהן כרב במקומו כרבה של באד קיסינגן.
בשנת 1867 נישא לשרה אטלינגר בתו של רבי יעקב אטלינגר (עטלינגר). בשנת תרל"א נפטרה אשתו.
בהמשך נישא לאסתר (בת משה גולדשמידט).
נפטר בכ"ה בתשרי תר"ס בבאד קיסינגן ונקבר בבית הקברות היהודי שם.
נכדו הוא הרב בן ציון במברגר משגיח ישיבת פוניבז'. נכדו אחר הוא הרב ד"ר שמחה במברגר. נינו היה הרב יהושע ישעיה נויבירט, מחבר הספר שמירת שבת כהלכתה.
גלריה

נוסח הכיתוב; יום ה' כ"ה ניסן מלתי את ערלת משה אריה וכו'" תאריך יום המילה 19 באפריל 1838 כ"ה בניסן תקצ"ח של הרב משה אריה לייב הלוי במברגר בגנזך הקהילה אם כן לידתו י"ז ניסן אור ליום י"ח ניסן
מצבת הרב במברגר ורעייתו בזיווג שני אסתר גולדשמידט
בית הכנסת החדש בבאד קיסינגן נחנך ב14 ביולי 1902
הערות שוליים

↑  באתר alemannia-judaica (גרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007523051605171  GND: 12008337X  ISNI: 0000 0000 1559 2193  VIAF: 13129583   WorldCat (עם VIAF): 13129583 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לוצ'ו גטיקה

| --- | --- |
צילום משנת 2011
צילום משנת 2011
 לידה:  11 באוגוסט 1928 רנקגואה, צ'ילה 
 פטירה:  13 בנובמבר 2018 (בגיל 90) מקסיקו סיטי, המדינות המקסיקניות המאוחדות 
 שם לידה:  Luis Enrique Gatica Silva
 שם במה:  Lucho Gatica 
 מוקד פעילות:  צ'ילה 
 תקופת הפעילות:  1946–2013 (כ־67 שנים) 
 מקום לימודים:  Instituto O'Higgins de Rancagua 
 סוגה:  בולרו, tonada, בלדה לטינית 
 שפה מועדפת:  ספרדית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 בן או בת זוג:  Mapita Cortés (1960–1981) Diane Lane Schmidt (1982–1985) Leslie Deeb (1986–2018) 
 צאצאים:  Luis Gatica 
 מספר צאצאים:  7 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי הלטיני למפעל חיים (2007)  היכל התהילה הבין-לאומית למוזיקה לטינית (2001)  Pablo Neruda Order of Artistic and Cultural Merit (2012)  Fundamental musical figure of Chile (2005)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
לוצ'ו גטיקה, (Lucho Gatica) בשמו בלידה לואיס אנריקה גטיקה סילבה (בספרדית: Luis Enrique Gatica Silva;‏ 11 באוגוסט 1928 – 13 בנובמבר 2018) היה זמר צ'יליאני של שירי בולרו ושחקן קולנוע שפעל בצ'ילה, במקסיקו ואחר כך בארצות הברית. נמנה עם "זמרי הקסם" - crooners, ובקולו הטנור הקטיפתי והחם הפיח רוח חדשה בביצוע שירי הבולרו. לכן כונה "מלך הבולרו".(el rey del bolero). הקליט בחייו כ-90 תקליטים
השפיע על זמרים דוברי ספרדית שבאו אחריו, לרבות חוליו איגלסיאס.
עם להיטיו נמנים Contigo en la Distancia ‏ La Barca, ‏Bésame mucho,
Las Muchachas de la Plaza España,  Señor Amor, 
‏ Sinceridad  עד שנת 1966 מכר 22 מיליון תקליטים.
קורות חיים > ילדותו ושנות לימודיו

לוצ'ו גטיקה נולד בשנת 1928 בשכונת פובלסיון רוביו של רנקגואה, עיר כורים במחוז או'היגינס שבמרכז צ'ילה. הוא היה החמישי מבין ששת הילדים (חמישה בנים ובת) של חוסה אגוסטין גטיקה, סוחר וחוואי קטן בעל שורשים בסקים, ושל חואנה סילבה סוטו, אישה בעלת כישורים מוזיקליים. בגיל 5 התייתם גטיקה מאביו, שמת ב-10 בפברואר 1933. המשפחה נקלעה עקב כך למצוקה כלכלית משמעותית. אחיו ארטורו הגדול ממנו ב-10 שנים, זמר בעל קול בריטון, דחף את לוצ'ו לכיוון קריירה מוזיקלית. הוא למד בהתחלה ב"מכון היגינס" בעיר הולדתו, בחסות הקהילה הרומית-קתולית של הנזירים המריסטים. כבר בגיל 13 הוא שר יחד עם אחיו במופעים בגימנסיה, בתיאטרון "אפולו" ובתחנת הרדיו של רנקגואה. בשנת 1943 הקליט את תקליטו הראשון בליווי גיטרות של שניים מידידיו - אנטוניו מוניוס וארנסטו רוסון. התקליט כלל שלושה שירים, כשאחד מהם נקרא Negra del alma.
החל משנת 1945 המשיך גטיקה את לימודיו בסנטיאגו במכון אלונסו דה ארסייה, גם כן של האחים המריסטים, שבו למד, בין השאר, לצידו של אנדריאס סלדיבר, לימים פוליטיקאי ידוע. ב-1946 נרשם לבית הספר המקצועי מס.2 בסנטיאגו על מנת ללמוד טכנאות שיניים.
גם בסנטיאגו נעזר באחיו ארטורו, שהציג אותו בפני ראול מאטאס, מנחה תוכנית בשם "יריד המאוויים" ב"רדיו מינריה". לוצ'ו בן ה-18 שר במסגרת תוכנית זו את השיר "Tú, dónde estás" ("את, היכן שאת נמצאת").
קורות חיים > פריצת הקריירה האמנותית 1946–1953

ב-1949 מאטאס הפיק את אלבומו הראשון, שבו שר עם אחיו ארטורו ובליווי דואו ריי-סילבה. האחים הקליטו ארבעה שירים בתקליט של 78 סיבובים לדקה עבור השלוחה הצ'ילנית של חברת "אודיאון" (EMI של ימינו):El martirio, Tú que vas vendiendo flores La partidaו-"Tilín tolón".
אחרי שב-31 ביולי 1951 השיג בעידוד אחיו את ההסמכה כטכנאי שיניים, החליט לוותר על מקצוע זה ולהתמסר לקריירה המוזיקלית בלבד. בהתחלה שר בעיקר שירי עם צ'יליאנים. באותה תקופה תמונת צמד האחים גטיקה פורסמה על עטיפת המגזין "אקרן", כשהם לבושים בתלבושות עממיות של איכרי האזור, הידועים כ"הואסוס".
גטיקה התמקד אחר כך במוזיקה קלה, לרבות שירי הבולרו שתפסו בשנות ה-1950 את מקום הטנגו. הקהל הצ'יליאני העריץ באותן השנים את אולגה גיו הקובנית, את לאו מריני הארגנטינאי ואת אלווירה ריוס ממקסיקו ואחרים. פופולרית הייתה גם המוזיקה של קסווייר קוגא ותזמורות, שאחד מחבריה היה בובי קאפו מפוארטו ריקו. אלו נמנו עם האמנים שהשפיעו על גטיקה הצעיר.
בשנת 1951 הכיר גטיקה אישית בסנטיאגו את אולגה גיו והקליט עם התזמורת של דון רוי.
התקליט שלו עם הלהיט "Piel Canela" על לחן של בובי קאפו, הראשון שהקליט עם ההרכב "סונורה מטנסרה", נחל הצלחה גדולה בכל דרום אמריקה.
האלבום שלו משנת 1951,Me Importas Tú (אכפת לי ממך) היה גם הוא ללהיט גדול ברחבי אמריקה הלטינית ופתח לו דלתות רבות. ב-1952 בא אחר כך אלבום מוצלח נוסף בשם Contigo en la Distancia (איתך במרחק) ואחר כך En nosotros. ביצועו הרגיש בשנת 1953 לשיר "בסמה מוצ'ו (Bésame mucho) של קונסואלו ולאסקס המקסיקנית ‏תרם רבות להפצת השיר בעולם. באותה שנה הפיק גטיקה שני אלבומים נוספים -
Las Muchachas de la Plaza España (הבחורות בככר אספניה) ו-"Sinceridad" (כנות) עם הלהיט בעל אותו השם. גטיקה היה אחראי בהמשך לעוד להיטים רבים -כארבעים במספרם - שסבבו בכל אמריקה הלטינית, בספרד ובפורטוגל: El Reloj (השעון), La Barca (הסירה), Novia mia ו-No me platiques (כלתי). להיטים אלו זיכו את גטיקה ב"תקליטי זהב" רבים.
קורות חיים > שנים של הצלחה בינלאומית 2000-1953

בשנת 1954 החל גטיקה סיור עולמי כשהתחנה הראשונה הייתה ארגנטינה. בארץ זו שר בליווי התזמורת של רוברטו אינגלס ועורר היסטריה המונית. התנפלויות המעריצות בארגנטינה, אורוגוואי וברזיל הצריכו חיזוק השמירה סביבו.
בלונדון הופיע שוב עם תזמורתו של אינגלס, בתוכנית רדיו של BBC. כמו כן הקליט ב-Parlaphone Records להיטים כמו "בסאמה מוצ'ו". ב-1955 המשיך בסיור הופעות מנצח בקובה ומקסיקו. בין היתר, שר גטיקה במשך מספר שבועות בפני אולם מלא בתיאטרון בלנקיטה בהוואנה, והופיע גם במועדון הלילה המפורסם "טרופיקנה".
בשנת 1956 התחיל סיור נוסף בחו"ל שהביא אותו לוונצואלה. ב-1957 התיישב במקסיקו, ארץ שתפסה מקום חשוב בחייו. שם התפרסם בשירים " No me platiques Más" (אל תדברי אלי שוב), ‏"Tú me acostumbraste" (הרגלת אותי) ו-"Voy a apagar la luz" (אני מכבה את האור)‏ (1959). ב-1958 הוציא לאור תקליט ראשון מסוג ארוכי נגן.
ב-1956 שירי גטיקה הוקלטו בצפון אמריקה באלבומים ארוכי-נגן, בהתחלה ב-Capitol Records (בסדרות 'Capitol of the World'). תוך 14 חודשים חברת קפיטול הוציאה לאור 3 אלבומים כאלה. השלישי נקרא El Gran Gatica (גטיקה הגדול) ובו שירים כמו Somos,Sabrá Dios, ו-Si Me Comprendieras. אחד מבין שלושת האלבומים שהוציא גטיקה ב-1958 בפורמט 78 סיבובים לדקה היה קומפילציה של להיטיו הגדולים. השלישי נקרא Envenenados (מורעלים). כמו כן הקליט שיר שנקרא Encadenados (כבולים בשרשרת).
במקסיקו התחתן הזמר לראשונה ב-21 במאי 1960 עם השחקנית הפורטוריקנית מריה דל פילאר קורדרו מרקדו, שנודעה בשם מפיטה קורטס (Mapita Cortés), שהייתה מפורסמת במקסיקו ובאי הולדתה וחיה אז במקסיקו. מנישואים אלו שנמשכו 18 שנים, נולדו לזוג 5 ילדים, לרבות לואיס אנטוניו גטיקה קרודרו, בנם הבכור (יליד 1961), לימים שחקן טלנובלות וכוכב רוק בשנות ה-1980, והבן הקטן, אלפרדו (אלפי) גטיקה קורדרו, לימים מפיק מוזיקלי.
אחרי הגירושים בשנת 1981, עבר גטיקה לגור בארצות הברית. שם נשא לאישה את הדוגמנית האמריקאית דייאן ליין שמידט, אותה הכיר בשנות ה-1980 המוקדמות. מנישואים שניים אלה, שנמשכו שש שנים, נולדה לו בת שישית, לוסיאנה. אחרי הגירושים השניים בשנת 1986 התחתן גטיקה עם לזלי, הצעירה ממנו בכ-20 שנה, ומנישואים אלו נולדה בת נוספת בשם לילי גטיקה. בסך הכל היה גטיקה נשוי שלוש פעמים ונולדו לו שבעה ילדים.
החל משנת 1961 התחיל גטיקה לסבול מהפרעות ראשונות במיתרי הקול, שהחמירו מאוחר יותר וגרמו לצמצום הקלטותיו. אחת ההקלטות האחרונות, ב-1963, הייתה Recuerdos de Amor (זיכרונות אהבה).
קורות חיים > שנות ה-2000

בשנת 2002 הוציא גטיקה לאור אלבום מסכם של הצלחותיו הגדולות - "50 שירים אלמותיים".
בשנת 2006 נפטרה אשתו הראשונה, מפיטה קורטס.
ב-2007 חזר לקהל הצ'יליאני כשופט בחבר השופטים של תחרות "לשיר בשביל חלום" - "Cantando por un sueño" של ערוץ 13. באותה שנה הודיע כי חתם על חוזר להקלטת תקליטו האחרון שיכלול בין השאר קטעים בביצוע זמרים ידועים נוספים וחומר מוזיקלי שלא היה עדיין מוכר בביצועו.
בדצמבר 2007 השיק קו ייצור יינות צ'יליאנים על שמו, שנקראו "לוצ'ו גטיקה הוא הבולרו".
ב-2010 השתתף גטיקה באלבום "Dj Who presenta 2000-2009" של "Dj Who" של זמרי הראפ אניטה טיז'ו וסולו די מדינה, עם גרסה חדשה ללחן הקלאסי "Solamente tú".
ב-2013 הוציא לאור תקליט בשם "Historia de un amor" (סיפור של אהבה) הכולל גרסאות חדשות לשירי בולרו, בביצועו ביחד עם זמרים מפורסמים חדשים כמו לאורה פאוזיני, נלי פורטדו, מייקל בובלה וכו'.
נפטר ב-13 בנובמבר 2018.
לוצ'ו גטיקה המדיה אומנותית אחרת > בספרות

גטיקה מוזכר בשני ספרים של הסופר הפרואני מריו ורגס יוסה - La Fiesta del Chivo ו-La tía Julia y el escribidor, שבו 6 עמודים מתארים את ביקור הזמר בלימה.
שירי הבולרו בביצועו של לוצ'ו גטיקה הם חלק מעולם הנוער המבוסס של לימה בשנות ה-1950, כפי שמשתקף ברומן " No me esperen en abril" מאת הסופר הפרואני אלפרדו ברייס אצ'ניקה.
פרסים ואותות הוקרה

בשנת 1996 אמנים עמיתים ארגנו במיאמי מופע הוקרה לכבודו.
אוגוסט 2000 - חגיגה לכבוד הזמר בעיר הולדתו, רנקגואה.
2002 - זכה לערב הוקרה בפסטיבל הזמר הבינלאומי ה-43 בוויניה דל מאר, יחד עם המלחין אנטוניו פרייטו. הקהל הצטער להיווכח שקולו של הזמר נפגע במידה רבה.
ב-1 במרץ 2002 קיבל מממשלת צ'ילה עיטור מסדר ההצטיינות על שם גבריאלה מיסטרל, על תרומתו למוזיקה של צ'ילה.
ב-7 בנובמבר 2007 הוענק לו פרס גראמי לטינו להתצטיינות.
ב-25 בינואר 2008 הונצח בכוכב (מס. 2354) בשדרת הכוכבים של הוליווד, כשהוא הצ'יליאני השני, אחרי דון פרנסיסקו שזכה בכבוד זה.
אחד האחיינים שלו הוא המפיק המוזיקלי הומברטו גטיקה.
דיסקוגרפיה (מבחר)

Inolvidables con Lucho 1958
El gran Gatica 1958
Encadenados 1958
Canciones de huasos y gauchos 1959
Lara by Lucho 1960
Lucho Gatica 1964
Mis primeros éxitos 1964
Lucho Gatica y el folklore argentino 1973
Simplemente María 1976
La voz de... Lucho Gatica (1977
Mucho Lucho (?)
años cantándole al amor 1992 ‏ 40
Lo que me queda por vivir 1996
Historia de un amor 2013
תקליטים מסכמים:
Lucho Gatica 1976
Ídolos de siempre (?)
Bolero es... Lucho Gatica 1990
Tuyo para siempre 1997
canciones inmortales  2002 ‏ 50
סרטים

גטיקה השתתף בסדרת סרטים שרובם צולמו במקסיקו בשנות ה-1950–1960
No me platiques más 1956
¡Que seas feliz! 1956
Teatro del crimen 1957 .
Tinieblas 1957 ,כזמר .
Pepito y los robachicos 1958
A sablazo limpio 1958 בתפקיד "La Máscara Solitaria
Cada quién su música 1959
Viva la parranda 1960
Las canciones unidas 1960
Cucurrucucú Paloma 1965
Un Latin lover en Acapulco 1968
Me casé con un cura 1968
La guerra de papá 1977
El secreto de la ouija / Don't Panic 1988, " בתפקיד לואיס
Entre tinieblas / Dark Habits 1983
הערות שוליים

↑  Omar Martinez 2007
↑  Omar Martinez 2007
↑  Omar Martinez 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX885280  BnF: cb13825866q (data)  GND: 1057316547  ISNI: 0000 0000 5951 2896  LCCN: n93114014  MusicBrainz: 3af51422-2d4d-484b-8c25-0f3b42255cc6  NKC: xx0031689  VIAF: 76498839   WorldCat (עם VIAF): 76498839 
לוצ'ו גטיקה בשנות ה-2000
גטיקה יחד עם נשיא צ'ילה סבסטיאן פיניירה בשנת 2011
המושבה האמריקאית בירושלים

המושבה האמריקאית או אמריקן קולוני (באנגלית: American Colony) הייתה מושבתה של קהילה אמריקאית-שוודית אוטופית שנוסדה בירושלים העות'מאנית, וכיום שמם של מתחם, מלון ושכונה במזרח ירושלים, במקום בו התגוררו בני הקהילה. הקהילה הורכבה מנוצרים פרוטסטנטים דבקי אמונה, שדגלו בערכי שיתופיות דמויי סוציאליזם, וראו את ייעודם בעיסוק בצדקה וחסד למען תושבי העיר. בני המושבה חיו ופעלו בעיר בשלהי התקופה העותמ'אנית ולאורך תקופת המנדט הבריטי, והתפזרו בשלהי תקופת המנדט וראשית ימי השלטון הירדני במזרח ירושלים.
חברי המושבה בחצר בניין אמריקן קולוני, שנת 1900 בערך
כיום זכורה המושבה בעיקר בזכות מלון היוקרה אמריקן קולוני שבבעלות צאצאי בני המושבה, העומד במתחמה במזרח ירושלים בסמוך ל"קו התפר" של העיר, וכן בזכות הצילומים הרבים שהותירו מתיישביה, מראשוני צלמי ירושלים, המתעדים את ירושלים וארץ ישראל של אותה תקופה.
תולדות המושבה > תחילת ההתיישבות

בשנת 1881 הובילו אנה והוריישו ספאפורד, אמריקאים ילידי שיקגו ונוצרים אדוקים, קבוצה קטנה של אמריקאים להתיישבות בארץ הקודש והקמת מושבה אוטופית בירושלים. ההחלטה גמלה בלבם של הזוג ספאפורד בעקבות רצף של אסונות טראגיים שפקדו את המשפחה: אובדן רכושם במהלך השרפה הגדולה של שיקגו, טביעת האוניה עליה הפליגה אנה ספאפורד עם בנותיה לחופשה באירופה (אנה ניצלה אך ארבע הבנות נספו), ומות תינוקם החדש במגפת שנית (סקרלטינה) שהשתוללה בשיקגו. רצף הטרגדיות הביא את הוריישו ואנה ספאפורד לאובדן אמונתם בדוגמות של הכנסייה הפרסבטריאנית שאליה השתייכו, ובעקבות כך לסילוקם ממנה ולהחלטתם לחפש את ישועתם בהתיישבות בעיר הקודש ובעשייה חיובית למען תושביה. מסביבם קיבצו קבוצה שמנתה 13 מבוגרים ו-3 ילדים, והם יצאו לדרך להקמת קומונה דתית ההולכת בדרכי הנוצרים הראשונים לה נתנו את השם Overcomers (המתגברים).
בירושלים שכרו מבנה ברובע המוסלמי של העיר העתיקה. בקרב חברי הקומונה התפתחו כללים ואורחות חיים ייחודיים: איסור על חיי מין ונישואים, פירוק המשפחות הגרעיניות, הגבלות על קשרים עם החוץ, התכנסות יומית עם טקסי וידוי, ובהמשך ריבוד מעמדי. השיתוף ניכר בכלכלת המושבה ובסיפוק צורכיהם החומריים והרוחניים של החברים - ביגוד, מזון, חינוך הילדים, פעילויות דתיות וחברתיות, וכדומה.
חברי המושבה עסקו בפעילות פילנתרופית בקרב הקהילות השונות ששכנו בירושלים. היות שפעלו ללא הצהרת כוונות מיסיונריות, זכו לאמונם של נוצרים, מוסלמים ויהודים כאחד. קשר מיוחד יצרו עם קהילת היהודים עולי תימן בעיר, שמצוקתם בלטה ביותר, היות שלא זכו ליהנות מ"כספי החלוקה" ושאר תמיכות שאפשרו את מחייתן של הקהילות היהודיות האחרות בעיר.
תולדות המושבה > יציאה מהחומות והקמת האכסניה

בשנת 1896 הצטרפה לקהילה קבוצה של כמה עשרות איש מהקהילה השוודית האוונגלית בשיקגו, ומשוודיה עצמה, בראשות אולוף הנריק לארסן. אולוף הנריק לארסן, מראשי הקהילה השוודית בשיקגו, היה בקשר הדוק עם אנה. כאשר התוודע לרעיון העלייה לירושלים דאג להפיץ את הרעיון בכפר מולדתו בשוודיה ורבים מהם החליטו למכור את רכושם ולהצטרף. השוודים, שהיו ברובם איכרים, הביאו עימם מיומנויות חקלאיות ומקצועיות שאיפשרו לקהילה לפתח עצמה כלכלית.
עם גידולה של הקהילה ל-150 איש היה המבנה השכור בעיר העתיקה צר מהכילם, והם עברו מחוץ לחומות, אל אחוזתו של רבאח אל-חוסייני, בן עשיר למשפחת חוסייני. ביתו של חוסייני היה מרווח, והשתרע על שטח רחב ידיים. הוא הקימו עבורו ועבור ארבע נשותיו ב-1870, באזור חדש בצפון העיר, ואחריו הצטרפו בני חוסייני נוספים והקימו בתי מידות בסביבה, שנודעה לימים כ"שכונת החוסיינים". תחילה התיישבו בני המושבה בביתו של חוסייני בשכירות, ובהמשך רכשו את המתחם.
במעונם החדש והמרווח עסקו באריגה, אפייה ובחקלאות לסיפוק צורכיהם ולמכירה, וכן הפעילו משק חי, איטליז, נגריה ומסגריה. חלק מהבניין הראשי הסבו לאכסניה למבקרים ולצליינים. לפעילות האיכסון והאירוח קיבלו חברי המושבה עידוד רציני מהברון פלטון פון אוסטינוב, בעליו של מלון הפארק ביפו (וסבו של השחקן פיטר יוסטינוב), שנהג לשלוח לאכסניית "אמריקן קולוני" את אורחיו להמשך מסעם בירושלים.
תולדות המושבה > הסטודיו לצילום

בשנת 1898 הקימו חברי המושבה סטודיו לצילום, תוך שימוש בציוד ובחומרים שהביאו איתם מארצות הברית ואשר כמעט לא היו מוכרים בירושלים של אותה תקופה, והצלמים היו אלייז'ה מאיירס ופרדריק וסטר. באותה שנה תיעדו בצילומים רבים את מסע וילהלם השני לארץ ישראל, והתמונות, שעוררו עניין רב, נמכרו וסייעו בכלכלת המושבה.
בעקבות זאת הוקמה מחלקת הצילום של המושבה האמריקאית ובמהלך חצי המאה הבאה המשיכו צלמי המושבה לצלם את ירושלים ואת ארץ ישראל. צילומיהם נמצאים היום ברשות ספריית הקונגרס ומהווים מקור ייחודי וחשוב לתיעוד ירושלים לאורך המחצית הראשונה של המאה ה-20, על התהפוכות הרבות שעברה.