הודאה
ביקורת

ור' גם
הביקורת על מעמדה המיוחד של ההודאה באשמה, נשמעת בין כותלי בית המשפט, בשיח האקדמי ובשיח הציבורי. היא נשמעה בעיקר לאחר שפורסמו כמה מקרים של הודאות שווא, או הרשעות שבוטלו בהליכים משפטיים שונים מחמת הספק. ברובם הורשעו נאשמים בעקבות הודאתם. כמו למשל: פרשת עיזאת נאפסו, כנופיית מע"צ, פרשת עמוס ברנס, ההרשעה ברצח חנית קיקוס וההרשעה ברצח ישראל נולמן. במקרים אלה הנאשמים חזרו בהם מהודאתם המקורית באשמה, בטענה כי ההודאה נכפתה עליהם באמצעות לחץ ואיומים מצד חוקרי המשטרה.
המבקרים מעלים מספר בעיות:
אי אפשר להתייחס להודאה באשמה כאמת עובדתית בכל מקרה. היא יכולה לנבוע מסיבות שונות שהוכחו בעבר כגורמים להודאות שווא, כמו: מבנה נפשי מעורער של הנאשם, התרברבות, רצון לחפות על מישהו, לחץ חברתי, הבטחה של חוקרים לשחרר את הנאשם ממעצר אם יודה, ועוד. בהקשר זה גם נשמעת הטענה כי הסתמכות על ההודאה לבדה פוגעת באנשים המעורערים בנפשם, שכן הם עלולים להודות בפשעים שלא ביצעו, ודווקא הם זקוקים במיוחד להגנת בית המשפט.
הודאה באשמה היא בעייתית כשהיא אינה נתמכת בשום ראיה אובייקטיבית אחרת. ה"דבר מה הנוסף" יכול להיות גם בְּדל ראיה, או ראיה קלה כנוצה, וכאשר מדובר בחריצת גורלו של אדם אין די בכך.
מעמד כה בכיר להודאה, יקל על חוקרי המשטרה לקצר את החקירה, "לעגל פינות", ולהיצמד לקונספציה שגויה. זאת מתוך מחשבה שהתיק סגור וממילא כבר השיגו את שלהם.
החשודים שהודו נמנים בדרך כלל על שולי החברה, אנשים לוקים בשכלם, כמו בפרשת רצח ישראל נולמן וחנית קיקוס, בני מיעוטים כמו בפרשת עיזאת נאפסו ורצח דני כץ, או נוער בסיכון, כגון כנופיית מע"צ, ומכאן החשד שהמשטרה מנצלת את חולשתם הנפשית והמעמדית של חשודים אלו כדי לגרום להם להודות בעבירה שלא ביצעו.
בין הקולות הבולטים שהחלו בביקורת, הייתה ועדת גולדברג מ-1994, שעסקה בהודאות שווא, וכתבה: "את התפישה כי הודיית נאשם בחקירתו היא 'מלכת הראיות', יש לקבל עם קב חומטין, וההנחה כי אין אדם משים עצמו רשע, במשמעות כי אין אדם מפליל עצמו ללא עוול בכפו, איננה יכולה להתקבל כהנחה משפטית... הודאה בחקירה כמוה ככל ראיה אחרת הן לעניין בדיקת קבילותה והן לעניין קביעת משקלה". אולם רוב חברי הוועדה סברו שאין לשנות את מעמדה של ההודאה.
גם קולה של השופטת בדימוס דליה דורנר, נשמע הן בפסקי דין והן במאמר שפרסמה ובו היא קוראת להתייחס מלכתחילה אל ההודאה בחשדנות. על פי השקפתה של דורנר אין לדבוק עוד בתפיסה כי בדרך כלל הודאת נאשם משקפת את האמת. ההודאה היא חשודה ויש לבדוק את הנסיבות שלה: מי הנאשם, מה הרקע שלו, למה הוא הודה. אולם עמדתה של דורנר הייתה עמדת מיעוט בבית המשפט העליון, שהמשיך לראות בהודאה "מלכת הראיות".
פרופ' קנת מן מצביע על בעייתיות במקרה של הודאה בחקירה ללא עורך דין. החקירה היא עניין מלחיץ המונע מהנחקר למסור גרסה מדויקת תוך הפעלת שיקול דעת. כסנגור, הוא נתקל במקרים סבוכים מבחינה עובדתית, בהם הודאה כתובה על פני עמוד וחצי בלבד, ואינה משקפת את האמת של הנאשם. "קשה להמעיט בחשיבותן של המלים הנכתבות בשם הנחקר, מוגשות אחר כך לבית המשפט וכל סטייה מהן בעדות עלולה להיחשב גילוי של חוסר יושר או רצון לעוות את האמת... כשהנאשם מגיע לבית המשפט ומנסה להסביר את הדברים הוא נתפש לעיתים כדובר שקר ואמירתו הראשונה והלא מדויקת הופכת להודאה מחייבת, על אף שמדובר בהודאת שווא".
רבים מהמבקרים מציינים את האסוציאציה הנקשרת בין הרשעה על סמך הודאה בימינו, לבין שיטות המשפט הקדומות או האינקויזיציה שלא הכירו בעדויות נסיבתיות, והודאה הייתה במקרים רבים הראיה הקבילה היחידה לאשמתו של אדם.
ועדה ציבורית למניעת הרשעות שווא שהוקמה בשנת 2018, בראשות שופט בית המשפט העליון בדימוס יורם דנציגר, פרסמה בינואר 2024 דו"ח ביניים שלישי שבו היא מתריעה כי מודל החקירה הנהוג בישראל מגדיל את הסיכון להודאות שווא של חשודים בפני חוקרי משטרה, ופירטה שורה של המלצות לשינויו. שר המשפטים יריב לוין מסר כי ינסה לקדמן. הוועדה המליצה כי לא ניתן יהיה להרשיע על סמך הודאה במשטרה בלבד נחקר שהוא קטין, אדם עם מוגבלות שכלית או נפשית או אדם המצוי בהשפעה ניכרת של חומרים משני תודעה. על מנת להרשיעו חייבת תהיה להיות ראיה חיצונית הקושרת אותו לביצוע העבירה. בנוסף, הומלץ לברר מהו מצבו הבריאותי של הנחקר ואם אינו נוטל תרופות העלולות לשבש את שיקול דעתו. הומלץ לאפשר לחשודים קטינים ולחשודים עם מוגבלות שכלית או נפשית להיות מלווים בידי סנגור במהלך חקירתם. הוועדה ציינה כי מבין 12 מדינות מערביות שנבדקו, רק ישראל וקנדה מתירות לחוקרים לשקר בחקירה. כמו כן הומלץ לאסור הבטחות להקלה בעונשם של נחקרים אם יודו.