היסטוריה של אלג'יריה
השלטון העות'מאני

משנת 1496 החלה ספרד לבסס מאחזים בחופי צפון אפריקה. מדיניות הכיבוש של ספרד בצפון אפריקה התפתחה בזמן כהונתו של פרננדו השני ולאחר סיומה של הרקונקיסטה בחצי האי האיברי. לאחר כיבושה של מלייה ב־1497, נכבשו בעידודו של הכומר פרנסיסקו חימנז דה סיסנרוס הערים הצפון אפריקאיות – מרס אל כביר (1505), באדיז (1508), אוראן (1509), אלג'יר (1510), בוחיה (1510) וטריפולי (1511). בנוסף, כבשה ספרד מאחז על חופיה האטלנטיים של מרוקו ב־1476.
האמיר של אלג'יר סאלים אל תוהמי הזמין את אורוצ' ח'יר א־דין לסייע לו אל מול הנוכחות הספרדית המסיבית שהלכה והתחזקה. אורוצ' נחת בחופיה של אלג'יר והחל בפעולות השתלטות והתבססות ביניהן לחימה כנגד שליטיה החפצ'ידיים של תוניס ובני זיאן שליטיה של תלמסאן.
לאחר מותו של אורוצ' בפשיטה על תלמסאן (1518) הפך ח'יר א־דין אחיו למפקד הצי הפיראטי במגרב. אחד ממעשיו הראשונים היה לקבל את הכרתו ואת חסותו של הסולטן סלים הראשון. בתמורה לצירופה של אלג'יריה לאימפריה הוענק לחיר א־דין התואר פאשה והוא הוגדר כביילרביי ולעזרתו נשלחה יחידת יניצ'רים. תחת שלטון חי'ר א־דין הפכה אלג'יר לבייליק ומרכז של פיראטיות וסחר בעבדים.
בשנת 1529 צלחו מאמציו של ח'יר א־דין לעקור את האחיזה הספרדית אל מול חופי אלג'יר. המבצר הספרדי החולש על הכניסה לנמל אלג'יר נכבש ומגיניו הוצאו להורג. העזתו של הצי האלג'יראי הלכה וגברה וטווח פשיטותיו על ערי נמל שבשליטה ספרדית הלך והתרחק. כתוצאה מכך בשנת 1536 השתלט צי הליגה הקדושה על העיר אלג'יר וח'יר א־דין ברברוסה נמלט לתוניס. לאחר קרב פרווזה בו לחם הצי האלג'יראי בשילוב הכוחות הימיים העות'מאנים המנצחים, חזרה השליטה באלג'יר לידי העות'מאנים.
בשנת 1580 חתמו הסולטן מוראד השלישי ומלך ספרד לבית הבסבורג פליפה השני על הסכם למניעת לוחמה. הסכם זה הפחית מחשיבותו האסטרטגית של האזור לאימפריה העות'מאנית, ההתעניינות העות'מאנית באזור פחתה, והסתיימה עם סיפוחה המלא של אלג'יריה למינהל העות'מאני (1659) חולקה צפון אפריקה לשלושה מחוזות שווי מעמד (לוב אלג'יר ותוניס) ושליטי אלג'יר החלו לשאת את התואר דיי ובכך זכו בדרגת חשיבות שווה למושלים העות'מאנים במרוקו ולוב.
הירידה במעמדה של העוצרות לא מנעה מעסקי הפיראטיות לפרוח וטווח הפשיטות הלך והתרחק עד שבשנת 1629 הנהיג הקורסאר מוראט ראיד פשיטה על העיר רייקיאוויק בירת איסלנד.
מאבקי כח פנימיים היו חלק מעיצובה של אלג'יר. אוכלוסיית הקורסרים שייסדה את העוצרות האלג'יראית מצאה עצמה בעימות אל מול אוכלוסיית היניצ'רים שהיוותה עמוד שדרה מנהלי של העוצרות. לבסוף בשנת 1568 ניצחו היניצ'רים, הם הורשו להצטרף למסעות ימיים ומכאן פתוחה הייתה הדרך לפיקוד על הצי ולניהול העוצרות .
עם התקבעותה של אלג'יר לפרובינציה עות'מאנית הייתה הטורקית לשפה הרשמית במדינה ומעמדה של האליטה היניצ'רית כשכבה שלטת הלך והתחזק. בשנת 1659 במהפכת האגות קיבלו האגות בני השכבה השלטת באלג'יר את הזכות לבחור את הדיי מתוכם. מצב זה הוביל למרחץ דמים במהלכו נרצחו 14 מתוך 15 הנושאים בתואר דיי. בשנת 1711 הדיי סוקלי עלי צ'אוש שכנע את הסולטאן להכיר בילדיו כממשיכיו ובכך הושם קץ לאי היציבות שאחזה באלג'יריה. כתוצאה מהעברת השלטון בירושה ואף שאלג'יר נותרה חלק מן האימפריה העות'מאנית מן הבחינה העקרונית, הלכה למעשה פחתה השפעת השלטון המרכזי בטורקיה על הנעשה במדינה. המעצמות הימיות האירופאיות שלמו מעשר שנדרש על ידי המדינות הפירטיות של צפון אפריקה (אלג'יר, תוניס, טריפולי ומרוקו), כדי למנוע התקפות על אוניותיהן. המלחמות הנפוליאוניות בתחילת המאה ה־19 הסיטו את תשומת הלב של המעצמות הימיות מן המאבק בפיראטיות.
אולם כאשר חזר השלום לשכון באירופה, בשנת 1815, אלג'יר מצאה עצמה במלחמה נגד ספרד, הולנד, פרוסיה, דנמרק, רוסיה ונפולי. אלג'יריה והאזורים הסמוכים לה, אשר כונו בשם המדינות הברבריות, היו אחראיות לתופעת הפירטיות בים התיכון וכן לשעבוד עבדים נוצרים, פעולות שהביאו עליהן את המלחמה הברברית הראשונה והשנייה נגד ארצות הברית ולבסוף את הכיבוש הצרפתי בשנת 1830.