stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הימנעות מגיוס
השתמטות מגיוס יהודים תחת שלטון זר

בתקופת גזרת הקנטוניסטים ברוסיה הצארית במאה ה־19, גויסו ילדים יהודים בכפייה לצבא הצארי במטרה להטבילם לנצרות כדרך לחינוך מחדש של דור האוכלוסייה הצעיר שנתפסה כבעייתית על ידי השלטונות. מלבד המרת הדת, משמעות הגיוס הייתה קריעת הילד ממשפחתו ושירות צבאי של 25 שנה לפחות. דרכים שבהן השתמשו בקהילות היהודיות כדי לנסות להשתמט ממכסת המגויסים כללו פדיון הילד בכסף, שוחד, רישום הילדים כמתים ועוד.
האימפריה העות'מאנית הטילה גזרות קשות על היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם הראשונה, שיאן היה הדרישה מחסרי הנתינות להתעת'מן (לקבל אזרחות של האימפריה העות'מאנית) או שיגורשו מהארץ. פועל יוצא מההתעת'מנות היה גיוס אלה שבגיל הגיוס לצבא הטורקי. הדרך להשתמט מגיוס הייתה בריחה מהארץ, לרוב למצרים הקרובה, בתקווה לחזור בקלות לאחר תום המלחמה.
במדינת ישראל

גיוס לצה"ל נעשה בהתאם לחוק שירות ביטחון (נוסח משולב), התשמ"ו-1986. בחוק זה קבועים הכללים המאפשרים הימנעות מגיוס ואי־גיוס.
לדוגמה: צעירה המקפידה על שמירת מצוות ומצהירה שהכרתה הדתית מונעת ממנה לשרת בצה"ל, היא נמנעת מגיוס. צעירה שאינה שומרת מצוות, אך מביאה ראיות כוזבות לכך שהיא שומרת מצוות ועקב כך אינה משרתת בצה"ל, היא משתמטת מגיוס. צעירה שהשכלתה מצומצמת מאוד עלולה שלא להיות מגויסת אף אם תחפוץ להתגייס, משום שהצבא יעדיף שלא לגייסה.
כל זאת בנוסף לכל אלה שאינם חייבי גיוס בפועל בישראל, כמו גברים ונשים ערבים, נשים דרוזיות, פטור מסיבות בריאות פיזית או נפשית, שחרור מנהלתי לאלה שאינם מגיעים לסף השכלה או נתונים מינימלי ועוד.
שלט עם הכיתוב "מילואימניקים נגד השתמטות" שצולם במהלך מלחמת חרבות ברזל
נבחרת מונטסראט בכדורגל

נבחרת מונטסראט בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של הקולוניה הבריטית בים הקריבי, מונטסראט. הנבחרת הוקמה ב-1991. נבחרת מונטסראט היא אחת הנבחרות החלשות בעולם. בעקבות פעילויות וולקניות רבות במונטסראט, ממעיטה הנבחרת מלשחק, ורוב משחקיה הם מחוץ לאי.
הדירוג הנוכחי של נבחרת מונטסראט ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-180 בעולם, נכון ל-24 באוקטובר 2024; הניקוד הוא 924.14 – ירידה של נקודה אחת לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 165 נמדד לראשונה באוגוסט 2014, והדירוג הנמוך ביותר 206 נמדד לראשונה בדצמבר 2011. ב-30 ביוני 2002 ביום של גמר מונדיאל 2002, שיחקה מונטסראט נגד נבחרת בהוטן במשחק ידידות בין שתי המדורגות האחרונות בדרוג פיפ"א. בהוטן ניצחה 0-4 ומונטסראט הפכה אז להיות הנבחרת החלשה בעולם.
כל גביעי העולם

1930 עד 1998 - לא נרשמה
2002 עד 2022 - לא העפילה
גביע הזהב של CONCACAF

1991 - לא העפילה
1993 - לא נרשמה
1996 - לא העפילה
1998 - לא נרשמה
2000 - לא העפילה
2002 - לא העפילה
2003 - פרשה
2005 - לא העפילה
2007 עד 2009 - לא נרשמה
2011 עד 2015 - לא העפילה
2017 - לא נרשמה
2019 עד 2025 - לא העפילה
ליגת האומות של CONCACAF

| שנה | דרג | סיבוב | משחקים | ניצחונות | תיקו* | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ארצות הברית 2019-2020 | ב | שלב הבתים | 6 | 2 | 2 | 2 | 4 | 5 |
| ארצות הברית 2022-2023 | ב | שלב הבתים | 6 | 1 | 1 | 4 | 6 | 14 |
| ארצות הברית 2023-2024 | ב | שלב הבתים | 6 | 3 | 0 | 3 | 9 | 14 |
| ארצות הברית 2024-2025 | ב | ירדה לדרג ג | 6 | 1 | 0 | 5 | 3 | 10 |
| ארצות הברית 2026-2027 | ג |  |  |  |  |  |  |  |
| סה"כ | סה"כ | סה"כ | 24 | 7 | 3 | 14 | 22 | 43 |
משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה
שחקנים מפורסמים

רואל פוקס
הערות שוליים

↑  דירוג לנבחרות לאומיות לגברים באתר פיפ"א
1 2  החל ממרץ 1999 – אז החל דירוג פיפ"א לנבחרת זו
רחל ארטה

רחל ארטה במסעדת חבש
רחל ארטה (נולדה בשנת 1955) היא פעילה חברתית, מפעילי העלאתם של יהודי אתיופיה והנחלת מורשת בני העדה האתיופית בישראל.
ביוגרפיה

רחל ארטה נולדה בשנת 1955 בכפר אמבובר, אתיופיה. אביה היה הקס הדנה טקויה. בגיל 16 הגיעה בגפה לישראל בטיסה אווירית. היא סיימה לימודי סיעוד ועבדה כאחות בבית החולים בילינסון בפתח תקווה.
קליטת עליה

בשנות ה-70 הובילה מאבק חברתי למען עליית יהודי אתיופיה. היא ארגנה הפגנות מול הכנסת בירושלים כדי להעלות את הנושא לסדר היום הציבורי, ואף נפגשה עם עליזה בגין על מנת לקדם מהלך ברמת מדיניות ממשלתית. היא הצליחה להעלות במבצע פרטי את הוריה ואת אחיה, אשר חלקם נאסרו בשל ניסיונם לעלות לישראל, באמצעות הסדרת אישורם מול פקידי השלטון האתיופי. עם העלייה מאתיופיה בשנות ה-80 במבצע משה ובשנות ה-90 במבצע שלמה החלה להיות מעורבת בקליטתם בישראל, ואף סייעה בהסתגלותם במשך שלוש שנים במרכז קליטה בבאר שבע.
הנחלת המורשת

ארטה פתחה בתל אביב את המסעדה האתיופית הראשונה בישראל, מסעדת "חבש", בשיתוף עם אחיה, עמנואל הדנה, עורך דין, ועם אחותה אתי הדנה, חברת סיעת תפוח בכפר סבא. החזון בהקמת המסעדה, מלבד היותה מרכז להיכרות עם התרבות הקולינרית של העדה האתיופיות, הוא חשיפה למורשת הייחודית של הקהילה.
עקב תנודות השוק אשר השפיעו על מחירי ייבוא דגן הטֵף מאתיופיה, יזמה התקשרות עם ערוצי שיווק שונים לייבוא דגן הטף לישראל. שיתפה פעולה עם חברת "זרעי הנגב" מקיבוץ שובל במסגרת ניסיון לגדל את הטף בארץ, אך דרכיהם נפרדו. כיום ממשיכה במאמציה להוזיל את מחיר דגן הטף בישראל.
משפחתה

ארטה גרושה ללא ילדים. אחיה הוא הרב יוסף הדנה אשר כיהן כרב הראשי ליהודי אתיופיה מטעם הרבנות הראשית לישראל במשך 45 שנה. אחותה, אסתר (אתי) הדנה, כיהנה כחברת מועצת העיר כפר סבא בשנים 2014–2018 ופעלה לקידום ההשתלבות של קהילת יהודי אתיופיה בעיר כפר סבא.
ראו גם

יוסף הדנה
הערות שוליים

1 2  ארטה רחל, באתר לאורן נשים דתיות פורצות דרך
↑  אריה אברמזון, 'זרעי הנגב' לקחה את הדגן האתיופי שגידלתי באתר MyNet מקומון יישובי השרון, 22 בפברואר 2016
↑  ריטה גולדשטיין, סבתא, קבעתי לך משמרת: אוכל משפחתי, באתר nrg‏, 5 בפברואר 2012
רחל ארטה ותמונת אביה הקס הדנה טקויה
סועדים במסעדת חבש
ברוך מרדכי אטינגר (ראש ישיבה)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  ט' בתמוז ה'תשכ"א (בן 63) ירושלים
 השכלה:  ישיבת פוניבז' ישיבת גרודנא (ישראל)
 מקום מגורים:  אלעד
 מקום פעילות:  אלעד
 השתייכות:  חרדים ליטאים
 תחומי עיסוק:  תלמוד בבלי, מחשבת ישראל
 
הרב ברוך מרדכי אטינגר (נולד בט' בתמוז ה'תשכ"א, 23 ביוני 1961) הוא ראש ישיבת כנסת יחזקאל באלעד.
ביוגרפיה

נולד בירושלים, לרב דב אטינגר, נינו של רבי ברוך מרדכי אטינגר מבוברויסק ומחבר הספר "פאר תחת אפר". למד בישיבת פוניבז' ובישיבת גרודנא (ישראל).
נשא את דינה בתו של הרב דב צבי קרלנשטיין, מראשי ישיבת גרודנא (ישראל) באשדוד.
בשנת תשס"א ייסד את ישיבת כנסת יחזקאל, הישיבה הגדולה הראשונה באלעד, בעידודו של הרב מיכל יהודה ליפקוביץ. הישיבה משתייכת לזרם החרדי־ליטאי ונכון לשנת תשע"ח למדו בה כ-350 בחורים.
חיים אישיים

נשוי לדינה לבית קרלנשטיין. גיסו הרב משה שמידע הוא ראש ישיבת גרודנא באשדוד.
ספריו

משפט החוב
עמק מלאכה
הערות שוליים

↑  כרטיס נפטר: דב אטינגר, באתר עיר דוד
↑  ספר פאר תחת אפר, באתר הספריה הלאומית
↑  לצד אחיו הרב מנחם שסייע בייסוד וניהול הישיבה
↑  כנסת יחזקאל אלעד, באתר עולם התורה
↑  ינקי קצבורג וישראל כהן, ‏כך ייראו השיעורים הפותחים את הישיבות הגדולות בישראל, באתר כיכר השבת, 15 ביוני 2018
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אולגה ספסיבצבה

| --- | --- |

 לידה:  18 ביולי 1895 רוסטוב על הדון, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  16 בספטמבר 1991 (בגיל 96) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  אולגה אלכסנדרובנה ספיסיבטסבה
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Novo-Diveevo Russian Orthodox Cemetery 
 השכלה:  אקדמיית וגנובה של הבלט הרוסי 
 בן או בת זוג:  אקים וולינסקי 
 
אולגה אלכסנדרה ספסיבצבה (ברוסית: Ольга Алекса́ндровна Спеси́вцева;‏ 18 ביולי 1895 – 16 בספטמבר 1991) הייתה בלרינה סובייטית שקריירת הבמה שלה נמשכה מעל ל-20 שנה, בין 1913 ל-1939.
היא הייתה אחת הפרימה בלרינות הטובות ביותר במאה העשרים. הייתה לה טכניקה קלאסית מצוינת, סגנון ללא רבב, ורוחניות נופית הנחשבים להתגלמות הבלרינה הרומנטית.
ביוגרפיה

אולגה ספיסבטסבה נולדה ברוסטוב על הדון, והייתה בתם של זמר אופרה ואשתו. לאחר מות אביה, היא נשלחה לבית יתומים עם קשרים תיאטרליים בסנקט פטרבורג. היא החלה ללמוד באקדמיית הבלט האימפריאלי של סנקט פטרבורג בשנת 1906, שם הייתה סטודנטית של קלבדיה קוליצ'בסקיה ומאוחר יותר של יבגניה סוקולובה ואגריפינה ואגאנובה. לאחר שסיימה את לימודיה בשנת 1913, הצטרפה ללהקת תיאטרון מריאינסקי, שם קודמה לסולנית בשנת 1916.
כרקדנית רומנטית מעולה עם טכניקה מושלמת, המתאימה לתפקידים כמו ז'יזל ואודט/אודיל באגם הברבורים, הפכה במהרה לאחת הרקדניות הנערצות בחברה הרוסית. בשנת 1916, הזמין אותה סרגיי דיאגילב לסיבוב הופעות עם הבלט רוס בארצות הברית, שם רקדה עם ואצלב ניז'ינסקי ברוח הוורד,
בסילפידות, וב"פה דה דה של הציפור הכחולה" מן היפהפייה הנרדמת. בשנת 1918 חזרה למריאינסקי, ששמו שונה מתיאטרון האופרה והבלט של פטרוגרד לאחר המהפכה הרוסית של 1917. היא קודמה לדרגת בלרינה. בשלב זה כמעט לא הייתה ידועה במערב. היא המשיכה להופיע עם בלט רוס מחוץ לברית המועצות, ורקדה את "אורורה" ב"היפהפייה הנרדמת" המפורסם של דיאגילב בלונדון בשנת 1921, ובתיאטרון קולון שבבואנוס איירס בשנת 1923.
בעזרת בעלה לשעבר בוריס קפלון, בעל תפקיד בולשביקי וחובב אמנויות, עזבה את רוסיה בפעם האחרונה בשנת 1924. היא נענתה להזמנה לרקוד כ"אטואל" (פרימה בלרינה) בבלט האופרה של פריז, ונשארה בעיר עד 1932. במהלך תקופה זו, היא שמרה על מערכת היחסים שלה עם בלט רוס. בשנת 1932 הופיעה שוב כאורחת היסטורית בלונדון, ורקדה את ז'יזל בבלט המלכותי עם אנטון דולין. משנת 1932 עד 1937 יצאה לסיבוב הופעות עם מספר להקות ברחבי העולם, וביצעה תפקידים הן מהרפרטואר הקלאסי והן מהבלט העכשווי של כוריאוגרפים כמו מיכאיל פוקין וברוניסלבה ניז'ינסקה. בעת שרקדה בחו"ל, היא נקראה לעיתים קרובות בשם מקוצר, אולגה ספסיבה.
ספסיבצבה חוותה תקופות של דיכאון קליני כבר בשנת 1934, כאשר היא הראתה סימנים של אי יציבות ופראנויה בסידני ונזקקה לאשפוז. בשנת 1937 היא עזבה את הבמה עקב התמוטטות עצבים. היא לימדה מעט, ואז חזרה לזמן קצר להופיע, וביצעה את הופעת הפרידה שלה בתיאטרון קולון בשנת 1939. באותה שנה היא עברה לארצות הברית, שם לימדה ושימשה כיועצת לקרן תיאטרון הבלט בניו יורק. עם פטירתו של מיטיבה, איש העסקים לאונרד בראון, היא סבלה מהתמוטטות עצבים נוספת בשנת 1943, ושוב אושפזה. בשנותיה האחרונות חיתה בבית מחסה למהגרים רוסים.
ה-BBC הפיקה תוכנית קצרה על חייה בשנת 1964, ושנתיים לאחר מכן כתב עליה אנטון דולין ספר. שתי היצירות נקראות "הבלרינה הנרדמת". כותבי מחול מומחים תיארו אותה כ"בלרינה הרוסייה הגדולה ביותר בתקופה זו", ו"הבלרינה הקלאסית הגדולה מכולן". בשנת 1998, הכוריאוגרף הרוסי בוריס אייפמן הפך אותה לגיבורת הגרסה שלו לבלט ז'יזל האדומה.
יוסף בן טוביה

יוסף בן טוביה, מבית טוביה, משפחה עשירה ומיוחסת מעבר הירדן, שימש כגובה כספים עבור בית תלמי ביהודה בזמן השלטון התלמיי בארץ ישראל (המאה ה-3 לפנה"ס) בתקופה ההלניסטית.
בתקופתו של יוסף הגיע בית טוביה לשיא השפעתו. על עלייתו ידוע רק מתוך ספרו של יוסף בן מתתיהו, "קדמוניות היהודים", שם הוא מוצג ברוח אוהדת.
מנחם שטרן קובע את תחילת עלייתו לסביבות שנת 240 לפנה"ס.
ביוגרפיה

אמו של יוסף הייתה בתו של הכהן הגדול שמעון הראשון ואחותו של הכהן הגדול חוניו השני. ליוסף היו שבעה בנים מאשה אחת, ומבתו של סולימיוס (בתרגום שליט: שלום), אחיו, נולד לו בנו הצעיר הורקנוס.
יוסף בן טוביה השכיל לנצל את המצב הפוליטי בארץ ישראל באותה תקופה על מנת להגיע לעמדת כוח בחצר בית תלמי ולמעשה הפך לנציגו בארץ ישראל. באותה תקופה החל המצב בין ההנהגה היהודית בארץ ישראל לבין תלמי השלישי אורגטס להתדרדר. אפשר שגרם לכך עול המיסים שהכביד עליהם, או הפיתויים המרובים שבאו מכיוון מלכי בית סלאוקוס, שבקשו למשוך את היהודים לצדם. יצוין כי באותם הימים, המחצית השנייה של המאה ה-3 לפנה"ס, התחוללה המלחמה הסורית השלישית בין בית תלמי לבין בית סלאוקוס. את המצב המסובך והמורכב הזה ביקש לנצל, ממניעים פוליטיים ואישיים, חוניו השני, הכהן הגדול בירושלים, שתמך בבית סלאוקוס והאמין כי בית תלמי יינגף לפני בית סלאוקוס, סירב להעלות את כספי המיסים למלך תלמי השלישי, וסיכן בכך את מעמדה של יהודה. בתגובה, תלמי השלישי שיגר ליהודה נציג מטעמו שדרש את תשלום המיסים באופן מידי, ולא, יחולקו אדמות יהודה בין שרי המלך המצרי.
מצב זה, של התקררות היחסים בין יהודה לממלכת בית תלמי, נוצל על ידי בן אחותו של הכהן הגדול, יוסף בן טוביה, איש פיקח ונמרץ, שהבין כי יוכל לנצל את המצב לתועלתו. בהיוודע דבר ניצחונם המזהיר של התלמיים על בית סלאוקוס, כינס יוסף בן טוביה את אספת העם בירושלים וקיבל ממנה ייפוי כוח להגיע לאלכסנדריה ולפייס את המלך הרוגז. יצוין כי תפקיד הייצוג של יהודה כלפי המלכות, שהיה מסור לכהן הגדול, עבר, בהסכמת העם, לידי יוסף בן טוביה. במתנות ובדברי חנופה עלה בידי יוסף בן טוביה לקנות את לב שליחו של תלמי השלישי, וכך סלל לעצמו דרך לחצר המלך במצרים. יוסף הצליח לקנות את לב המלך, כשהוא מבטיח לו להכפיל את מכסת המיסים של יהודה, אם תימסר לידיו חכירת המיסים של "סוריה ופויניקיה", שיהודה שייכת להן. המלך נעתר לבקשתו ואף צייד אותו באלפיים לוחמים כדי שיוכל לגבות את המיסים ללא התנגדות, וכך אכן קרה, ולא בלי גבייה מתאכזרת. במשך עשרים ושתיים שנה היה יוסף בן טוביה חוכר מסי המלך, והמכה שניחתה על הכהונה הגדולה במישור האישי ובמישור הממלכתי הייתה קשה. התוצאות בהמשך, בדבר המריבה בין שני הכוחות, הזיקו מאוד ליהודה.
לקריאה נוספת

מנחם שטרן, ההיסטוריה של ארץ-ישראל, כרך 3: התקופה ההלניסטית ומדינת החשמונאים, הוצאת יד בן צבי, 1981: יוסף בן טוביה, עמ' 112–113
מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, הערות לסיפור יוסף בן טוביה, עמ' 22–34
הערות שוליים

↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר יב, סעיף 154 ואילך.
↑  מנחם שטרן, ההיסטוריה של ארץ-ישראל, כרך 3, עמ' 112.
↑  מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 30.
מיכאיל פוקין

| --- | --- |

 לידה:  11 באפריל 1880 (יוליאני) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  22 באוגוסט 1942 (בגיל 62) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרנקליף 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אקדמיית וגנובה של הבלט הרוסי 
 בן או בת זוג:  ורה פוקינה 
 פרסים והוקרה:  מסדר הדקל האקדמי 
 פרופיל ב-IMDb
 
מיכאיל מיכאילביץ' פוקין (ברוסית: Михаи́л Миха́йлович Фо́кин;‏ 23 באפריל 1880, סנקט פטרבורג - 22 באוגוסט 1942, ניו יורק) היה רקדן, מנהל בלט וכוריאוגרף אמריקאי ממוצא רוסי.
ביוגרפיה

פוקין למד בלט בבית הספר ליד תיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג והחל משנת 1898 היה סולן בלהקת הבלט הקיסרי. הוא יצר את בלט "הברבור הגווע" עבור רקדנית הבלט הידועה אנה פבלובה, שהייתה בת זוגו. פוקין הצטרף ככוריאוגרף ללהקת הבלטים הרוסיים של סרגיי דיאגילב שם יצר את הבלטים: "דפניס וכלואה" "הסילפידות" (סולנית: אנה פבלובה) ,"שחרזאדה", "ציפור האש", "פטרושקה",  רוח הורד, "תמר", "אגדת יוסף", "תרנגול הזהב", "מדיאה".
המשיך ליצור בלטים חדשים רבים אחרי מותו של דיאגילב.
לאחר מהפכת אוקטובר עזב את רוסיה ותוך זמן קצר, בשנת 1921 פוקין עבר לארצות הברית. הוא ביקר באירופה מספר פעמים עם הופעות. בין היתר עבד עם אידה רובינשטיין.
פוקין ניסה לעבוד בקולנוע אך ללא הצלחה יתרה.
עבור להקת הבלטים הרוסיים של מונטה קרלו בניהולו של רנה בלום יצר פוקין את "דון ז'ואן", עבור להקת הבלטים הרוסיים של מונטה קרלו בניהול קולונל דה בזיל העמיד שוב את יצירתו "תרנגול הזהב".
בסוף ימיו פוקין יצר לתיאטרון הבלט האמריקאי את "כחול הזקן" ו"החייל הרוסי".
הנץ החמה

הנץ החמה בים המלח.
הֶנֵץ הַחַמָּה הוא ציון זמן בהלכה לרגע שבו נראית בוודאות הנקודה הראשונה מגוף השמש.
הזמן הקודם להנץ החמה הוא עלות השחר, אשר במהלכו ניתן להבחין בהתבהרות ראשונית של השמיים בזכות התקרבותה של השמש. הרמב"ם מכנה את הנץ החמה עלות השמש. הזמן המוקדם ביותר של הנץ החמה חל בישראל, על פי שעון הקיץ, סמוך לנקודת ההיפוך הקיצית שבחודש יוני, בשעה 05:34. הזמן המאוחר ביותר לכך חל עם המעבר משעון קיץ לשעון חורף בשלהי חודש אוקטובר, בשעה 06:54. בראשית חודש ינואר, סמוך לנקודת ההיפוך החורפית, חל הנץ החמה ב-06:43, שעה שמקבילה ל-07:43 בשעון קיץ.
חישוב זמן הנץ החמה

כאשר ישנם הרים המסתירים את קו האופק, או כאשר המקום גבוה - שאז הזריחה נראית קודם לכן, יש המחשבים את הנץ החמה לפי זמן הזריחה בפועל (הנץ החמה הנראה), שהוא שונה מן הזמן המחושב לפי האופק (שאינו מתחשב בגובה הצופה או בהרים שמסתירים לו את האופק), מה שמסבך את חישוב הנץ החמה ומחייב גם לקחת בחשבון את הנתונים הטופוגרפיים של האזור. כאשר ההרים קרובים למקום, לא תמיד הם נלקחים בחשבון, וברור שכאשר אדם יעמוד ליד מצוק גבוה המטיל עליו צל לא ייחשב שלגביו הנץ החמה יתרחש כמה שעות מאוחר יותר – כאשר תגיע אליו השמש. אין הגדרה מדויקת לגבי הקרבה של ההרים למקום בו הם מנוכים מהחשבון, וכל מקרה נבחן לגופו.
כאשר מחשבים את זמני הנץ החמה לעיר מסוימת, אין מחשבים לגבי כל אזור ואזור בעיר בפני עצמו את הזמן בו תתגלה השמש, אלא מחשבים את הזמן בו תזרח השמש בעיר במקום כלשהו בה. הדבר מסבך עוד יותר את החישוב, במיוחד לאור העובדה שלא בכל פעם השמש מתגלה באותו מקום בעיר בפעם הראשונה, ויש למצוא מהו המקום הזה. גם כאן יכולות להיווצר בעיות של הגדרה, האם מקום מסוים שייך לעיר או לא, וגם כאן נבחן כל מקרה לגופו.
לפי שיטת הרמב"ם ובעקבותיו הגר"א, ידיעת זמן הנץ החמה נחוצה לשם חישוב כל זמני היום (להרחבה ראו שעות זמניות), שכן שעות הנספרות לפי שיטה זאת החל מהנץ החמה. הנץ החמה הנראה מעל ראשי ההרים רלוונטי רק לעניין זמן הזריחה אך לא לעניין חישוב השעות הזמניות, שנמדד בכל מקרה לפי הנץ החמה מעל לאופק.
דיני הנץ החמה

באופן עקרוני כל המצוות שחייבים לעשות אותן ביום (לדוגמה תקיעת שופר וברית מילה) החובה מתחילה מעלות השחר, אך תקנו חכמים לעשותם מהנץ החמה ואילך, מפני שאין הכל בקיאין בזמן עלות השחר. מנייני "ותיקין" נוהגים להתחיל להתפלל לפני הנץ החמה ולכוון כך שיתחילו את תפילת שמונה עשרה בדיוק בזמן הנץ החמה, ומכאן החשיבות הגדולה לדיוק בחישוב.
הערות שוליים

↑  כך הוא הניקוד בכתב יד קאופמן, טעות נפוצה היא לקרוא למועד זה כ"נץ החמה", אך למעשה האות "ה" היא חלק מן המילה ואיננה ה' הידיעה והשרש הוא נצ"צ ומבנין הפעיל ולכן הה"א בסגול (ולא בפתח) כי בא במקום הנציץ. (השוו למגילת שיר השירים, פרק ז', פסוק י"ג – "הנצו הרימונים", וראו אטימולוגיה עממית). ראה הערך "הנץ" במילון אבן-שושן. כמו כן ראה .
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת ברכות,  פרק א', הלכה ב': "שתהא החמה מטפטפת על ראשי ההרים", וכן בספר הערוך, ערך "נץ": "תחילת היראות פניה". ועיין בביאור הלכה, סימן נח, ד"ה כמו.
↑  מילה א, ח; קידוש החודש א, ז ועוד
↑  Tel Aviv, Israel — Sunrise, Sunset, and Daylength, באתר "Time and Date" (באנגלית)
↑  "הגדרת הזמן שמעלות השחר עד הנץ | שאלות ותשובות". yeshiva.org.il. נבדק ב-2017-07-04.
| זמני היום בהלכה |
| --- | --- | --- |
| בוקר | קריאת הגבר • עמוד השחר • משיכיר • הנץ החמה • סוף זמן קריאת שמע • סוף זמן תפילה |  |
| צהריים | חצות היום • מנחה גדולה • מנחה קטנה • פלג המנחה |  |
| ערב | שקיעת החמה • בין השמשות • צאת הכוכבים |  |
| לילה | חצות הלילה • אשמורות הלילה |  |
| ראו גם | שעות זמניות • קו התאריך בהלכה • הלוח העברי |  |
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
יעקב זרם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 ביולי 1940 (בן 84) י"ז בתמוז ה'ת"ש גבעתיים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל
 מקום מגורים:  ירושלים
 פעילות בולטת:  פרופסור לפיזיקה, מנכ"ל ומייסד חברת אופיר אופטרוניקה, חבר ועד מנהל וחבר בחבר הנאמנים במרכז האקדמי לב, דירקטור, משקיע ויזם
 השכלה:  ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 בת זוג:  חיה זרם
 פרסים והוקרה:  פרס התעשייה אות עמית כבוד מהמרכז האקדמי לב יקיר ירושלים
 
יעקב זֶרֶם (נולד ב-23 ביולי 1940, י"ז בתמוז ה'ת"ש) הוא פיזיקאי ישראלי, פרופסור לאלקטרואופטיקה ויזם, לשעבר נשיא חברת "אופיר אופטרוניקס".
קורות חייו

נולד בגבעתיים להוריו קדיש ושרה שטרום, עולים חדשים מפולין ומבלארוס, שֶׁעִבְרְתוּ את שם משפחתם לזֶרֶם בעת עלייתם ארצה. הוריו היו בעלי רקע חסידי, והשתייכו לחסידות קרלין, בחוג שכונה מאוחר יותר פינסק-קרלין. עם זאת, אביו למד בישיבת לידא הציונית של הרב ריינס, ואף חינוכו היה ציוני-דתי. בבית הספר העממי למד בגבעתיים, בבית הספר הדתי היחיד באזור, שאביו היה שותף בהקמתו. בגילאי התיכון היה מתלמידיו של הרב משה צבי נריה בישיבת כפר הרא"ה, חלוצת ישיבות בני עקיבא. לאחר קבלת תעודת הבגרות ומספר חודשי לימוד נוספים ב"מתיבתא" במסגרת גרעין "אמונים", התגייס עם חבריו ושירת כלוחם וכקצין במסגרת הנח"ל.
עם שחרורו מצה"ל החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, בה השלים תואר בוגר, מוסמך ודוקטור בפיזיקה ניסויית. בתקופת היותו סטודנט עסק בחינוך ולימוד מדעים מדויקים בבתי ספר שונים בעיר. בסיום לימודיו נמנה עם מקימי המרכז האקדמי לב (לשעבר מכון לב) בירושלים, שם שימש במשך 13 שנים כמרצה בכיר וכפרופסור במחלקה לאלקטרואופטיקה. בשנת 1976 יזם את הקמת חברת אופיר אופטרוניקה יחד עם ד"ר אפרים גרינפילד וד"ר אפרים סכמסקי.
אופיר אופטרוניקה

זרם הוביל את אופיר אופטרוניקה, שהתחילה בחדר קטן במכון לב, כיו"ר וכמנכ"ל במשך שלושים ושבע שנים. בתקופה זו הקימה החברה חברות-בנות בארצות הברית, באירופה, ביפן, בסין ובמדינות נוספות, וכן הגיעה להיקף מכירות של מעל חצי מיליארד ש"ח. החברה הייתה אחת מהחברות הראשונות בהר חוצבים, ומשם ניהלה את כל פעילותה המקומית והבינלאומית, תוך שהיא שותפה פעילה בקידום אזור התעשייה יחד עם הרשות לפיתוח ירושלים והעמותה לפיתוח הר חוצבים, שיעקב היה ממקימיה.
החברה, יחד עם החברות הבנות שעסקו בפעילות פיתוח, שיווק וייצור בעולם, הפכה למובילה עולמית בתחומי עיסוקיה, ובפרט בכל הנוגע למכשירי מדידה ללייזרים ואופטיקה בתחום האינפרה אדום. בשנת 1991 הונפקה אופיר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ובשנת 2011 נמכרה בסכום של 230 מיליון דולר לחברת ניופורט האמריקאית. לאחר המכירה, המפעלים, מטה החברה ומרכז הטכנולוגיה המשיכו לפעול מישראל.
על הצלחתו בקידום התעשייה הישראלית ועל מיצובה בצמרת הטכנולוגיה העולמית קיבל זרם את פרס התעשייה לשנת 2003. בנימוקי השופטים נכתב כי הפרס הוענק כ"אות הערכה על חזון וכושר ביצוע, אשר הפכו מיזם פרטי קטן למפעל עם פריסה בינלאומית, על הישגים טכנולוגיים ומוניטין שתרמו למיצוב התעשייה הישראלית כחברה שוות-זכויות בצמרת הטכנולוגיה העולמית".
במקביל לעבודתו באופיר היה זרם בעל מעורבות והשפעה על החינוך הטכנולוגי והאקדמי בירושלים. זאת, הן כחבר ועד מנהל וחבר בחבר הנאמנים במרכז האקדמי לב וחבר בחבר הנאמנים ובמועצה האקדמית בעזריאלי – מכללה אקדמית להנדסה ירושלים, הן באמצעות שיתופי פעולה בין האקדמיה בירושלים ובין התעשייה הירושלמית. בין היתר קידם חינוך טכנולוגי לציבור החרדי.
על פועלו ותרומתו למרכז האקדמי לב הוענק לו אות עמית כבוד לשנת תש"ע.
כיום משמש במגוון תפקידים ציבוריים, ביניהם משקיע בחברות הֶזְנֵק ודירקטור בחברות "PRC Medical" ו"PRC CARDIO-OPTIC". בנוסף, הוא פעיל עדיין במרכז האקדמי לב ובמכללה האקדמית עזריאלי. עד שנת 2021 שימש כיו"ר הדירקטוריון של חברת "RAICOL CRYSTALS".
על תרומתו רבת השנים לפיתוח התעשייה עתירת הידע בירושלים ועל קידום החינוך הטכנולוגי-תעשייתי-אקדמי בה הוענק לו עיטור הכבוד יקיר ירושלים לשנת תש"פ.
משפחתו

יעקב זרם מתגורר בירושלים. נשוי לחיה לבית לקסמן, לה נישא בשנת 1966, ולהם ילדים, נכדים ונינים.
הערות שוליים

↑  Sefer Dombrovitsah = Dombroṿitser andenḳ-bukh, Tel-Aviv : Irgun yotsʼe Dombrovitsah be-Yiśraʼel, 1964
↑  גולן חזני, אקזיט ענק לישי דוידי: אופיר אופטרוניקה נמכרת ב-230 מיליון דולר, באתר כלכליסט, 8 ביולי 2011
↑  קובי ישעיהו, ‏אופיר אופטרוניקה: הסכם למיזוג עם ניופורט בפרמיה של 92%, באתר גלובס, 8 ביולי 2011
↑  שלמה פיוטרקובסקי, מחדר קטן ב'מכון לב' לאקזיט של 230 מיליון ד', באתר ערוץ 7, ‏12-7-11
↑  ניר צליק, יעקב זרם יקבל 24 מיליון דולר ממכירת אופיר אופטרוניקה, באתר כלכליסט, 10 ביולי 2011
↑  אסף לבנון, חלק מהאקו-סיסטם הירושלמי ומובילה עולמית בחדשנות טכנולוגית, באתר TheMarker‏, 22 בפברואר 2021
↑  פרס התעשייה, באתר industry.org.il
↑  הדס מנור, ‏יעקב זרם, עמרם זפרן וחיים רוסו - בין הזוכים בפרס התעשייה לשנת 2003, באתר גלובס, 27 באוקטובר 2003
↑  מחדר קטן ב'מכון לב' לאקזיט של 230 מיליון ד', באתר ערוץ 7, ‏2011-07-12
↑  יקירי ירושלים לשנת תש"פ, באתר עיריית ירושלים
רצח אברהם שטרן (יאיר)

| --- | --- |
הנרצח, אברהם שטרן (יאיר)הרוצח, ג'פרי מורטון
 תאריך:  12 בפברואר 1942
 מקום:  בית יאיר (כיום מוזיאון לח"י), פלורנטין, תל אביב, פלשתינה (א"י)
 מטרה:  אברהם שטרן (יאיר)
 קואורדינטות:  32°03′24″N 34°46′10″E﻿ / ﻿32.0566038°N 34.7695263°E﻿ / 32.0566038; 34.7695263
 סוג:  רצח 
 נשק:  אקדח
 הרוגים:  1 (אברהם שטרן (יאיר))
 מבצע:  קצין הבלשים במשטרת המנדט הבריטי ג'פרי מורטון
 he
 
רצח אברהם שטרן (יאיר) אירע ב-12 בפברואר 1942 ב"בית יאיר" (כיום מוזיאון לח"י) בשכונת פלורנטין בתל אביב. שטרן, שהיה אז מפקד הלח"י נרצח על ידי קצין הבלשים במשטרת המנדט הבריטי ג'פרי מורטון שירה בו שלוש יריות.
רקע

אברהם שטרן ("יאיר") (23 בדצמבר 1907, י"ח בטבת ה'תרס"ח – 12 בפברואר 1942, כ"ה בשבט ה'תש"ב) היה לוחם מחתרת ומשורר יהודי, מייסדו ומפקדו הראשון של ארגון "לוחמי חרות ישראל" (לח"י). נודע גם בכינויו המחתרתי "יאיר" (על שם אלעזר בן יאיר, ממפקדי המרד הגדול נגד הרומאים ומפקד הקנאים במצדה).
שטרן, פעיל באצ"ל, עמד בשנת 1940 בראש קבוצת פורשים שהסתייגו מהתמתנות גישתו של הארגון בכל הקשור למאבק בשלטון המנדט הבריטי והתפלגו לארגון עצמאי שלימים נקרא לח"י. לכל אורך הדרך נרדפו חברי הארגון, ושטרן בראשם, בידי הבולשת הבריטית, שראתה מטרה עליונה בחיסול פעילותו. המצוד הלך והתהדק סביב שטרן, עד שבפברואר 1942 נתפס בידי אנשי הבולשת ונרצח בירייה עם לכידתו.