stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ערביי ישראל
קבוצות אתניות, דתיות וגיאורפיות > הערבים-הנוצרים

הערבים-הנוצרים מהווים כ-1.3% מכלל אוכלוסיית ישראל, וכ־9% מתוך האוכלוסייה הערבית בישראל.
מבחינת מגורים, קרוב ל־70% מתוכם שוכנים במחוז הצפון בישראל, בעיקר ביישובים ג'ש (גוש חלב), עיילבון, כפר יאסיף, כפר כנא, אעבלין, שפרעם ונצרת. האוכלוסייה הערבית–נוצרית בישראל מונה מעל ל־117,000 איש. אישים ערבים–נוצרים בלטו לאורך השנים במפלגות הערביות בישראל וכללו מנהיגים כגון הארכיבישוף ג'ורג' חכים, תופיק טובי, אמיל חביבי ועזמי בשארה. לפי מחקר משנת 2017 רוב הנוצרים בישראל מגדירים עצמם כערבים (96%).
מנהיגי דת ערבים–נוצרים בולטים כוללים את הארכיבישופים, מלכיתי בוטרוס מועלם ואליאס שקור, ואת הפטריארך הלטיני של ירושלים מישל סבאח.
השופט הערבי הנוצרי סלים ג'ובראן הוא האזרח הערבי הראשון בישראל אשר מונה למשרת שופט בבית המשפט העליון בישראל.
בשנות המדינה הראשונות צברו הערבים הנוצרים כוח מעבר למשקלם הדמוגרפי. רבים מחברי הכנסת הערבים היו נוצרים, כדוגמת תופיק טובי ממק"י ואמין-סלים ג'רג'ורה מהרשימה הדמוקרטית של נצרת שהייתה מקורבת למפא"י. מצב זה השתנה רק בשנות ה־70 של המאה העשרים. השכלתם של הנוצרים הייתה תמיד גבוהה יותר והפער החברתי–כלכלי בינם לבין המוסלמים היה גדול ואף העמיק.
ערבים נוצרים הם אחת מהקבוצות המשכילות ביותר בישראל. לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, אחוז הזכאים לתעודת בגרות במגזר הערבי–נוצרי הוא גבוה (70%), ודומה לאחוזים בחינוך הממלכתי, אולם שיעור העומדים בסף הנדרש ללימודים באוניברסיטאות (78%) גבוה יותר מבשאר המגזרים. בנוסף, בקרב האוכלוסייה הערבית–נוצרית, מספר לומדי הרפואה גדול פי שלושה מאשר בקרב היהודים, אחוז המועמדים הערבים הנוצרים מתוך כלל המועמדים מהמגזר הערבי הוא 17.0% באוניברסיטאות ו־14.4% במכללות, ולימודי משפטים נפוצים יותר בקרב הנוצרים, גם במקצועות המתמטיקה ומדעי המחשב נרשמו שיעורי סטודנטים גבוהים יותר בקרב הנוצרים. ואחוז הנשים הלומדות באקדמיה גבוה מהאחוז באוכלוסייה הכללית.
רבים מהתלמידים הערבים–נוצרים לומדים בבתי ספר כנסייתיים. חלק מבתי ספר אלה נחשבים לבתי ספר עם אחוזי הצטיינות גבוהים.
הקהילה הערבית-נוצרית הגדולה ביותר בישראל היא זו של הקתולים היווניים, שמהווים 40% מהאוכלוסייה הנוצרית בישראל, הנוצרים האורתודוקסים מהווים 32%, הקתולים 20%, והמרונים 7%. קבוצות שנותרו נוצריות (כפרוטסטנטים) מהווים 1% מהאוכלוסייה הנוצרית.
בשנת 2019 הלמ"ס הכלילה כקבוצת אוכלוסייה את הארמנים בישראל כחלק מהאוכלוסייה הערבית-נוצרית.
בעקבות פעילותו של שָׁאדי חלוּל, נוצרי ארמי, חלק מהנוצרים בישראל יכולים לרשום לאום "ארמי" (במקום לאום "ערבי") תחת סעיף ה"לאום" במסמכי מרשם האוכלוסין.
קבוצות אתניות, דתיות וגיאורפיות > קבוצות נוספות > המדנים

"מדנים" (בערבית مدنية) הם קבוצה מעמדית של ערבים – ברובם בני דת האסלאם, אך גם ערבים נוצרים, המתגוררים בערי הלבנט והיו היסטורית המעמד המשכיל והעשיר יותר.
קבוצות אתניות, דתיות וגיאורפיות > קבוצות נוספות > העדה האחמדית

ב־17 במרץ 1928, הועבר "מרכז המשלחת האחמדית לארצות המזרח-התיכון" מדמשק לשכונת כבאביר שבחיפה. המקום היה עד אז כפר קטן בשיפולים המערביים של הר הכרמל, מעל נחל שיח. כפר זה הפך לשכונה קטנה המונה מעל 1,000 איש, מוקפת מכל צדדיה בשכונות יהודיות. לקהילה האחמדית בחיפה מסגד גדול שצריחיו ניכרים במבט מהחוף. המסגד קרוי "אדוננו מחמוד", על שם החליף השני של הכת. הוא בנוי כמבנה מתומן לפי מתכונת כיפת הסלע בירושלים. על הקיר בפתח מתנוססת ההבטחה: "כל מי שישהה כאן, בטוח יהיה". אימאם העדה האחמדית בישראל הוא מוחמד שריף עודה, והוא כפוף לח'ליף מירזא מסרור אחמד, שמושבו בלונדון. מזכ"ל העדה בישראל נבחר בבחירות בין כל חברי העדה, מועד עודה מכהן בתפקיד. לעדה ירחון הקרוי "אלבשארה אלאסלאמיה אלאחמדיה" – "הבשורה המוסלמית האחמדית", אשר מופיע מאז שנת 1932. כבר בגליונו הראשון פנה ליהודים בהצעה להתאסלם.
קבוצות אתניות, דתיות וגיאורפיות > קבוצות נוספות > הפלאחים

המונח "פלאחים" הפך נפוץ באזור המזרח התיכון במהלך התקופה העות'מאנית. במקור שימש המונח כדי להבחין בין אוכלוסיית הנוודים (הבדואים), שמוצאם בערב, לבין אוכלוסיית התושבים הכפריים המקומית שעסקה בחקלאות (הפלאחים). בנוסף לאוכלוסיית החקלאים במצרים המונח שימש גם לתיאור התושבים הכפריים המקומיים שעסקו בחקלאות באזור סוריה ובאזור הלבנט.
קבוצות אתניות, דתיות וגיאורפיות > קבוצות נוספות > העלווים

למעלה מ-2,600 עלווים חיים בישראל בכפר ע'ג'ר שברמת הגולן, ורובם בעלי אזרחות כפולה לבנונית. בשנים 1972–1973 הכין הממשל הצבאי ברמת הגולן ביחד עם משרד הדתות חוקים להסדרת ענייני המעמד האישי של תושבי הכפר והם הוכפפו לקאדי (שופט באסלאם) בחיפה.
קבוצות אתניות, דתיות וגיאורפיות > קבוצות נוספות > סודאנים ואריתריאים

ההסתננות מאפריקה לישראל החלה באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 והתרחבה במידה ניכרת משנת 2007 ועד לסוף 2012, כאשר הושלם ברובו פרויקט בניית גדר הגבול ישראל-מצרים. נכון למרץ 2018 נרשמה כניסת 64,842 מסתננים לישראל. על פי נתוני רשות האוכלוסין וההגירה בסוף 2019 שהו בישראל 31,547 מסתננים רשומים, לא כולל ילדים שנולדו להם בישראל. 98% מהם אזרחי אפריקה, מתוכם 71% אריתריאים ו-20% סודאנים.
על פי נתוני משרד הפנים מ-2018, אוכלוסייתם מתגוררת בעיקר בשכונות דרום תל אביב (37%, שהם 13,655 איש), אך גם בפתח תקווה (7%), אילת, נתניה וערים נוספות.
קבוצות אתניות, דתיות וגיאורפיות > ערביי מזרח ירושלים

לאחר מלחמת ששת הימים והחלת החוק הישראלי על מזרח ירושלים, הוענק מעמד של תושבי קבע בישראל לכ־70,000 ערבים במזרח העיר שהיו בה בעת מפקד אוכלוסין שהתקיים ביוני 1967. מאז, ערביי מזרח ירושלים נושאים תעודות זהות כחולות, ובהיותם תושבי ישראל הם זכאים להשתתף בבחירות העירוניות, לקבל הטבות סוציאליות וליהנות מיתרונות כלכליים. מצד שני, הם אינם נושאים דרכון ישראלי, וכדי לצאת מישראל ולהיכנס אליה הם זקוקים ל'תעודת מעבר' או ל'כרטיס יוצא', שמנפיק משרד הפנים לתקופה מוגבלת.
בשנת 2017 עמד מספרם של ערביי מזרח ירושלים על כ־320 אלף איש, ועוד כ־50 אלף ערבים שאינם תושבי ישראל שהו במזרח ירושלים באופן בלתי-חוקי או בעיצומו של הליך איחוד משפחות. לפי הביטוח הלאומי, שיעור הילדים העניים במזרח ירושלים עמד בשנת 2017 על 83.4% (בהשוואה ל־56.7% בקרב ערביי ישראל שאינם מתגוררים במזרח ירושלים), ושיעור התעסוקה של הנשים עמד על כ־14% בלבד (לעומת 32% בקרב הנשים הערביות בגליל).
נכון ל-2022, על פי נתוני משרד הפנים, 18,982 מהערבים תושבי מזרח ירושלים, המהווים פחות מ-5%, הם אזרחי מדינת ישראל. רק כ-34% מהבקשות לאזרחות מאושרות, וברבים מהמקרים אישור הבקשה אורך שנים. לכן, רוב התושבים הערבים במזרח ירושלים אינם זכאים להצביע בבחירות לכנסת.
נתונים סטטיסטיים

| --- | --- |
 :  ראו גם – דמוגרפיה של ישראל
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לתחילת שנת 2022, ערביי ישראל מהווים כ־1,982,000 בני אדם, או כ־21% מכלל אוכלוסיית ישראל. בנתונים אלו כוללים בדרך כלל גם את ערביי מזרח ירושלים והתושבים הדרוזים ברמת הגולן שהם בעלי מעמד של "תושב קבע" ואינם מחזיקים באזרחות ישראלית (ראו להלן)[דרוש מקור].
אזורי מגורים

ריכוזי האוכלוסייה העיקריים של ערביי ישראל הם בהרי הגליל, באזור המשולש, בשכונות המזרחיות של ירושלים (36.9% מכלל אוכלוסיית העיר) ובכפרים הבדואים בצפון הנגב. נכון ל-2021, העיר הערבית הגדולה ביותר בישראל היא נצרת בה חיים 78,882 תושבים, השנייה היא רהט בה חיים 76,556, השלישית היא אום אל־פחם בה חיים 57,943 תושבים והרביעית היא טייבה בה חיים 45,568 תושבים.
ריכוזי האוכלוסייה העיקריים של הבדואים בישראל הם בדרום, והיישובים הבדואיים הגדולים ביותר הם רהט ותל שבע.
בעבר, התאפיינו ערביי ישראל במספר רב יחסית של ילדים, אך מאז ראשית שנות האלפיים נמצא הפריון של הנשים הערביות בירידה מתמדת ועומד לפי נתוני הלמ"ס לשנת 2020 על ממוצע של 2.82 ילדים לאשה. אוכלוסיית הערבים בישראל צעירה ו־40% מהם מתחת לגיל 18. בזכות שירותי בריאות מודרניים, שיעור התמותה אצל הערבים ירד מאוד ותוחלת החיים עלתה.
התשתיות במרבית היישובים הערבים לוקה בחסר, זאת עקב שילוב מספר גורמים: יישובים במעמד סוציו אקונומי נמוך, השקעה ממשלתית דלה, קצב גידול גבוה באוכלוסייה, ולעיתים הרחבת יישובים בצורה לא מוסדרת (ללא תכנון עירוני, ולא פיקוח).
ערביי ישראל מהווים רוב (54%) במחוז הצפון של ישראל. בסך הכול ישנם 122 יישובים בישראל בהם מרבית האוכלוסייה או האוכלוסייה כולה היא ערבית, ב־89 יישובים מתוכם כמות האוכלוסייה היא מעל ל־2,000 אנשים. שבע העיירות בנגב, כמו גם מועצה אזורית אבו בסמה אשר נבנו על ידי הרשויות במטרה לרכז את אוכלוסיית הבדואים בנגב, הם היישובים הערבים היחידים שנוסדו במדינת ישראל מאז 1948.
47% מהערבים בישראל (650,000 אנשים) חיים בעיקר ביישובים ערבים בחלק הצפוני של ישראל. נצרת היא העיר הערבית הגדולה ביותר בישראל, עם אוכלוסייה של 77,882, מתוכם בערך 43,000 הם מוסלמים. שפרעם מונה כ־43,200 תושבים ומכילה אוכלוסייה מעורבת של מוסלמים, נוצרים ודרוזים. ירושלים, בעלת אוכלוסייה מעורבת, מכילה את האוכלוסייה הערבית הגדולה ביותר בישראל. בשנת 2021 התגוררו בירושלים כ־354,000 ערבים אשר היוו כ־36.9% מכלל תושבי העיר ויחד עם תושבי המועצה המקומית אבו גוש היוו כ־19% מכלל האוכלוסייה הערבית במדינת ישראל. 14% מהאוכלוסייה הערבית בישראל מתגוררת במחוז חיפה בעיקר באזור ואדי עארה. אזור זה מכיל את העיר המוסלמית הגדולה ביותר בישראל, אום אל־פחם, אשר מונה 57,943 תושבים. באקה־ג'ת ועיר הכרמל הם שני מרכזי האוכלוסייה השניים בגודלם במחוז חיפה. האוכלוסייה הערבית בחיפה מהווה כ־10% מכלל האוכלוסייה בעיר, כאשר רובם מתגוררים בשכונות ואדי ניסנאס וכבביר. 10% מהאוכלוסייה הערבית בישראל מתגוררת במחוז המרכז, בעיקר בערים טייבה, טירה וקלנסווה כמו גם בערים המעורבות לוד ורמלה אשר מכילות בעיקר אוכלוסייה יהודית. מתוך 11 האחוזים הנותרים, 10% מתגוררים ביישובים בדואים בחלק הצפוני של הנגב. העיר רהט היא העיר הערבית היחידה במחוז הדרום. האחוז הנותר של האוכלוסייה הערבית בישראל מתגורר בערים בהן האוכלוסייה העיקרית היא יהודית, כגון נוף הגליל, בה שיעור האוכלוסייה הערבית הוא 28.6%, ותל אביב-יפו, בה שיעור האוכלוסייה הערבית עומד על 4.4%.
בפברואר 2008 הודיעה ממשלת ישראל כי בכוונתה להקים בפעם הראשונה עיר ערבית מתוכננת בישראל אם כי גם ב-2023 הכוונה נותרה אבל עוד לא מומשה.
אזורי מגורים > יישובים מרכזיים

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים. (6 בינואר 2024)
כ־60% מהערבים בישראל מתגוררים בגליל, 20% ביישובי המשולש, 10% בנגב, ו־10% בערים המעורבות. המרכזים החשובים של ערביי ישראל הם נצרת (בערבית: الناصرة) וחיפה (בערבית: حيفا). רוב מערכות העיתונים, הוצאות הספרים, מרכזי המפלגות והארגונים השייכים לקהילה זו ממוקמים בערים אלה. ערים גדולות נוספות שבהן כמעט כל האוכלוסייה היא ערבית–ישראלית הן: אום אל־פחם (أمّ الفحم), טייבה (الطيبة), שפרעם (شفاعمرو) ובאקה אל־גרביה (باقة الغربية). בנגב נעשה ניסיון מצד המדינה לבנות יישובים בדואים חדשים כדי לרכז בהם את האוכלוסייה הבדואית שהייתה מפוזרת בכפרים קטנים ברחבי האזור. הוותיקים והגדולים שביישובים אלה הם רהט (رهط) ותל שבע (تل السبع). צעד זה נחל הצלחה חלקית בלבד. מנהיגי הבדואים בנגב מתלוננים כי הצעד הזה נכפה עליהם, בין היתר על ידי סירוב המדינה להכיר בכפרים הבדואים הקיימים ולספק להם שירותים. כמו כן, הם מתלוננים על הזנחה ביישובים החדשים שהוקמו. מדינת ישראל רואה בהקמת היישובים צעד חשוב לשם פיתוח הנגב, וכדי להקל על צה"ל להגדיר שטחי אש.
| יישוב | אוכלוסייה | מחוז |
| --- | --- | --- |
| מזרח ירושלים | 366,000 | ירושלים |
| נצרת | 78,915 | הצפון |
| אום אל־פחם | 59,608 | חיפה |
| טייבה | 46,659 | המרכז |
| שפרעם | 43,920 | הצפון |
| טמרה | 36,330 | הצפון |
| סח'נין | 32,837 | הצפון |
| באקה־ג'ת | 31,067 | חיפה |
| טירה | 27,459 | המרכז |
| עראבה | 26,757 | הצפון |
| ערערה | 25,859 | חיפה |
| כפר קאסם | 24,813 | המרכז |
| כפר כנא | 24,478 | הצפון |
| מע'אר | 24,000 | הצפון |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| רהט | 81,629 | הדרום |
| חורה | 25,603 | הדרום |
| כסייפה | 25,040 | הדרום |
| תל שבע | 23,434 | הדרום |
| ערערה־בנגב | 20,888 | הדרום |
| לקייה | 16,825 | הדרום |
| שגב שלום | 12,966 | הדרום |
| ביר אל-מכסור | 10,368 | צפון |
| זרזיר | 8,652 | צפון |
| בסמת טבעון | 8,215 | חיפה |
דתות > במגזר הערבי

ערביי ישראל מונים יחדיו כ־21.1% מתוך כלל האוכלוסייה הישראלית: המוסלמים מונים כ־18.1% מכלל אוכלוסיית ישראל, הנוצרים-הערבים מונים כ־1.3% מכלל האוכלוסייה בישראל, והדרוזים מונים כ־1.5% מכלל האוכלוסייה הישראלית.
הרוב המכריע של ערביי ישראל הם מוסלמים (כ־84% מתוך המגזר הערבי) ורובם בני הפלג הסוני. קבוצה זו כוללת גם את הבדואים, האחמדים, העלווים, הפלאחים והמדנים.
המיעוט הערבי–נוצרי (כ־8% מתוך המגזר הערבי), שחלקו משתייך לכנסייה הקתולית–היוונית וחלקו לכנסיות אורתודוקסיות. בקבוצה זו נכללים גם הארמים, הארמנים, הקופטים, האשורים והמרונים.
קבוצה נוספת שנהוג לשייך לערביי ישראל היא הדרוזים (כ־8% מתוך המגזר הערבי). לפי מחקר משנת 2017 רוב הדרוזים בישראל מגדירים עצמם כערבים (71%). עם זאת, ישנם דרוזים רבים בישראל שאינם רואים עצמם כחלק מהמגזר הערבי אלא כקבוצה אתנו–דתית שונה, ועל כן משרד הפנים הרשה להם להרשם כעדה ייחודית. כל זאת אף־על־פי שהדת הדרוזית התפצלה במקור מהדת המוסלמית ואף־על־פי ששפת האם שלהם היא ערבית.
דתות > אחרים (הצ'רקסים והבהאים)

בני האדיגה, או בשמם הנודע יותר – הצ'רקסים, הם מיעוט קטן של כמה אלפים בודדים והם אינם נחשבים לחלק מערביי ישראל, אף כי הצ'רקסים היושבים בישראל הם מוסלמים. מוצא האדיגים בקווקז והם מקיימים מנהגים תרבותיים משלהם שנבדלת מהתרבות הערבית. הקהילה הצ'רקסית בישראל נחשבת קרובה יותר לחברה הישראלית מבחינה פוליטית ואידאולוגית, אם כי חלק מחברי הקהילה מדגישים את זהותם האסלאמית.
מיעוט זניח אף יותר הם בני הדת הבהאית, אמנם דת נוספת שהתפצלה מהאסלאם, אך זו שורשיה מפרס. אולם מספרם מצומצם ומונה מאות בודדות, כאשר רובם תושבי חוץ שמגיעים להתנדבות, ומתוכם גם חלק שאינו ערבי. לעומת ישראל, במדינות ערביות ומוסלמיות מסוימות (כמו מצרים) הם נחשבים לכת.
תהליך העיור של הכפרים של ערביי ישראל

בשנת 1965 התגוררו 28% מהאוכלוסייה הערבית ביישובים עירוניים, ואילו בשנת 2002 שיעורם כבר עמד על 95%. אמנם במרבית העולם תהליך העיור כולל הגירה של אוכלוסייה מהכפר אל העיר, כך שאחוז האוכלוסייה העירונית גדל – אך אצל ערביי ישראל מתרחש תהליך שונה. הכפרים נהפכים ליישוב עירוני מבלי שתושביהם יעזבו אותם, אלא עקב ריבוי טבעי בלבד. הכפרים למעשה גדלים עד שהם מתאימים להגדרה של יישוב עירוני. תהליך זה לא מלווה בשינוי חברתי, משום שלא נכנסת לכפרים אוכלוסייה חדשה בעלת נכסים תרבותיים או חברתיים שונים והמבנה החברתי נותר כפי שהיה לפני תהליך העיור.
בריאות

הגורמים העיקריים למוות בקרב אוכלוסיית ערביי ישראל הם מחלות לב ומחלת הסרטן. קרוב ל־14% אובחנו כחולי סוכרת בשנת 2000. כמחצית מהגברים הערבים הישראלים מעשנים. משנת 1948 ועד היום תוחלת החיים של אוכלוסיית ערביי ישראל גדלה ב־27 שנים. כמו כן, בשל השיפורים שחלו בטיפולים הבריאותיים הניתנים לאוכלוסיית ערביי ישראל, שיעור תמותת התינוקות הערבים ירד מ-32 מקרי מוות לכל אלף לידות בשנת 1970 ל־8.6 לכל אלף לידות בשנת 2000. עם זאת, שיעור תמותת התינוקות הבדואים הוא עדיין הגבוה ביותר בישראל, ואחד הגבוהים ביותר בקרב המדינות המפותחות. בשנת 2003, שיעור תמותת התינוקות בקרב ערביי ישראל עמד על 8.4 לכל אלף לידות, שיעור גבוה פי שניים משיעור תמותת התינוקות בקרב האוכלוסייה היהודית – 3.6 לכל אלף לידות. לטענת כריס מקגריל, בתקציב המדינה לשנת 2002, משרד הבריאות הקצה פחות מ-0.6% מ-277 מיליון השקלים (1.6 מיליון שקלים) לפיתוח מתקני בריאות ביישובים הערביים בישראל.
חינוך

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. אין תיאור של התפתחות החינוך.
ממשלת ישראל מסדירה ומטפלת בענייני הכספים של רוב בתי הספר בישראל, כולל רוב בתי הספר שמנוהלים על ידי ארגונים פרטיים. מערכת בתי הספר הלאומית מכילה שני סניפים מרכזיים – סניף דובר עברית וסניף דובר ערבית. תוכנית הלימודים בשתי המערכות כמעט זהה בתחומי המתמטיקה, המדעים והאנגלית, ושונה בתחומי מדעי הרוח (היסטוריה, ספרות וכו'). בעוד שהשפה העברית נלמדת כשפה שנייה בבתי הספר הערביים בישראל החל מכיתה ג' והשימוש בה הכרחי בבחינות הבגרות בקרב האוכלוסייה דוברת הערבית בישראל, נדרש רק ידע בסיסי בשפה הערבית בבתי הספר בהם קיימת אוכלוסייה דוברת עברית, ולימודי הערבית נמשכים בדרך כלל בין כיתה ז' עד כיתה ח'. השפה הערבית אינה מקצוע חובה בבחינות הבגרות בקרב האוכלוסייה דוברת העברית.
מערכת החינוך בישראל מתאפיינת בפערים בין תלמידים מרקע חברתי-כלכלי שונה. אחד הפערים הוא הפער בין מערכת החינוך הערבי למערכת החינוך העברי. הפערים מתבטאים בשני היבטים מרכזיים הקשורים זה בזה – בתקצוב והישגים, כשהפערים בהישגים מושפעים בין היתר מהפערים בתקצוב.
הלמ"ס מחלק את החינוך הערבי בישראל לארבעה מגזרים: ערבי, דרוזי, צ'רקסי, ובדווי.
עיתונות

במשך שנים רבות היה קיים יומון אחד בלבד, של המפלגה הקומוניסטית – "אל־איתיחאד" (الاتحاد), שיצא לאור בחיפה. אל־איתיחאד הוקם ב־1944, הפך ליומון ב־1982 ומשמש הן כעיתון חדשותי והן כביטאון המפלגה. מאז שנות השמונים יוצאים לאור עיתונים ערביים–ישראליים עצמאיים, וביניהם שלושה עיתונים גדולים: "כל אל־ערב" (كل العرب) – שבועון היוצא לאור בנצרת, "א-סינארה" (الصنارة) – יוצא לאור פעמיים בשבוע בנצרת, ו"פנורמה" (بانوراما) שיוצא לאור בטייבה במשולש.
ספורט

ערביי ישראל שותפים לרוב בתחרויות וליגות הספורט בישראל. תרומתם של הערבים הישראלים בספורט בולטת בעיקר בכדורגל, ענף שבו מועדוני ספורט ערביים הגיעו לליגת העל, וכדורגלנים ערבים ישראלים משולבים במרבית קבוצות הליגה, וחלקם אף משחקים בנבחרת ישראל בכדורגל.
בשנת 1996 העפיל מועדון הכדורגל של הפועל טייבה לליגה הבכירה, והיה למועדון הערבי הראשון הרושם הישג זה. המועדון ירד ליגה כעבור עונה. מאוחר יותר העפילו אל הליגה הבכירה גם מכבי אחי נצרת ואיחוד בני סכנין, שגם הייתה הקבוצה הערבית הראשונה שזכתה בגביע המדינה בכדורגל (עונת 2003/2004) ונחשבת, נכון לסוף 2016, לקבוצה הבכירה של המגזר הערבי.
בין הכדורגלנים הערבים שהטביעו את חותמם על הכדורגל הישראלי ניתן למנות את רפעת טורק שב־1976 היה לכדורגלן הערבי הראשון ששיחק בנבחרת ישראל, זאהי ארמלי מלך השערים של מכבי חיפה בכל הזמנים, ואליד באדיר, סלים טועמה, נג'ואן גרייב, עבאס סואן, בירם כיאל ומהראן ראדי. כדורגלנים ערבים מתקבלים ומשחקים בכל קבוצות הכדורגל הישראליות מלבד בית"ר ירושלים. לצד בית"ר ירושלים, גם בחלק מהקבוצות שמקבלות כדורגלנים ערבים משמיעים האוהדים לעיתים קריאות ושירים נגד ערבים.
בין הספורטאים הערבים הבולטים ניתן לציין את מרים המשקולות אדוארד מרון, הספורטאי הערבי הראשון שהיה חלק ממשלחת ישראלית לאולימפיאדה; המתאגרף ג'והר אבו לאשין, פעמיים אלוף העולם במשקל בינוני; הקראטיסטית לוריס עפארה, אלופת ישראל שבע פעמים ברציפות (2004–2010), אלופה בשלוש מכביות (2005, 2009 ו־2013) ובעלת מדליית ארד באליפות אירופה בקראטה (2006) – הישראלית הראשונה שהגיעה להישג זה; השחיינית דעאא מסרווה, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בעבר במשחה ל־50 מטר חזה (בריכת 25 מטר) – השחיינית הערבייה הראשונה שהיא אלופת ישראל ושיאנית ישראל; השחיין מרק חינאווי, אלוף ישראל בשחייה ושיאן ישראל לנוער. בספורט נכים ייצגו את ישראל במשחקים הפאראלימפיים השחיינים איאד שלבי ובשאר חלבי, החותר סאלח שאהין, לוחם הטאקוונדו עדנאן מילאד, בנבחרת כדורסל כיסאות גלגלים השחקנים מקבל שופנייה ושעבן סחקפי ובנבחרת כדורשער השחקנית אלהאם מחאמיד רוזין.
שפה

הן הפלסטינים והן הבדואים רואים עצמם חלק מהתרבות הערבית, ומשתמשים באמצעי התקשורת בשפה הערבית הספרותית, שהיא אחידה בעולם הערבי.
לעומת זאת, השפה הערבית היומיומית המדוברת בקרב ערביי ישראל מגוונת מאוד וכוללת מספר רב של ניבים. כל הניבים משתייכים לענף המזרחי של הניבים הערביים, והם נחלקים לשתי קבוצות עיקריות:
ניבים דרום-סוריים – מדוברים בקרב הפלסטינים והדרוזים. ניבים אלה דומים מאוד לאלה המדוברים בגדה המערבית ובקרב הפלסטינים בירדן.
ניבים בדואיים – מדוברים בקרב הבדואים. ניבים אלה שונים מאוד מהניבים הפלסטיניים, וקרובים לניבים הערביים המדוברים בסיני ובקרב הבדואים בירדן.
אפשר להבחין בהבדלים בשפה המדוברת בין אזורים גאוגרפיים שונים בישראל, וכן בין קבוצות שונות: הערבית המדוברת בפי תושבי הערים הגדולות שונה מזו המדוברת בפי תושבי הכפרים והעיירות.
בבתי הספר הערביים של מדינת ישראל נלמדת השפה העברית החל בכיתה ג', ובנוסף נלמדת השפה האנגלית בשלב מאוחר יותר. לפיכך, רוב ערביי ישראל הבוגרים הם רב־לשוניים, והדבר ניכר היטב בכל הניבים הערביים המדוברים בישראל. בניבים אלה אפשר למצוא מילים רבות שנשאלו מהעברית (למשל: "רמזור", "מחסום", "שמנת", "בסדר", "כספומט").
חמולתיות

חמולה היא מילה ערבית המתארת משפחה מורחבת. תכונה בולטת אצל ערביי ישראל היא החמולתיות שקיימת ביניהם ומאפיינת כל עיר ערבית טיפוסית. החמולות המפורסמות בקרב ערביי ישראל הן חמולת מסארוה (שמונה קצת יותר מ-20 אלף איש) והיא בעצם החמולה הערבית הגדולה ביותר בישראל, שלפעמים מרכיבה יותר מחצי התושבים ביישובים מסוימים כגון: טייבה, ערערה וכפר קרע. חמולת חאג'-יחיא מטייבה, משפחת כבהא, חמולת אבו מוך מבאקה אל־גרבייה, חמולות מחאמיד, ג'בארין, אגבאריה, מחאג'נה, מאום אל־פחם וחמולת גנאיים מסכנין ועוד. כל אחת מחמולות אלה מונה יותר מחמשת אלפים איש וברוב המקרים מנהלת או שולטת בעיר מגוריה.
דמוגרפיה

נכון ל־2020, שיעור הפריון הכללי בישראל הוא 2.99 לידות לאישה, שיעור הגבוה מהשיעור בכל מדינות ה־OECD. 'נס הילודה' בישראל "יוצא דופן לא רק בגובהו, אלא גם בכך שניכרות בו נורמות לעידוד ילודה שחוצות מגזרים, רמות השכלה ורמות דתיות שונות – וכן מפני שהעלייה בפריון התרחשה בד בבד עם עלייה בגיל הלידה הראשונה והתרחבות ההשכלה בקרב נשים, לפחות באוכלוסייה היהודית".
דמוגרפיה > פריון וריבוי טבעי

ערביי ישראל היו בעלי שיעורי פריון גבוהים בראשית ימיה של מדינת ישראל. אולם מאז שנות ה־60 של המאה ה־20 שיעור הפריון בחברה הערבית במגמת ירידה, ובשנת 2018 הוא עמד על 3.04 ילדים לאישה. שיעור זה נובע מממוצע בין הפריון הנמוך יותר של החברה המוסלמית הלא בדואית והפריון הגבוה בהרבה של הבדואים. עם זאת, שיעור הפריון אצל הבדואים נמצא גם הוא בירידה. הפריון במגזר הערבי–נוצרי ובמגזר הדרוזי הגיע לשיעורים נמוכים בהרבה ואף נמוכים מהפריון במגזר היהודי בישראל. ב־2016 התאזן שיעור הפריון בין האישה הערבית לאישה היהודית ומאז התהפכה המגמה ובשנת 2018 עמד שיעור הפריון של האישה היהודית על 3.17 לידות לאישה.
שיעורי הפריון הגבוהים של האוכלוסייה המוסלמית בעבר הביאו לגידול בחלקם של הערבים באוכלוסייה בישראל וגידול זה נמשך וצפוי להימשך עוד כמה שנים בעקבות המומנטום הדמוגרפי הנובע מכך שהחברה המוסלמית בישראל צעירה באופן ממוצע מהחברה היהודית בישראל.
שיעור הריבוי הטבעי של הערבים בישראל עומד על 2.3% לעומת 1.9% ליהודים (כולל עלייה). הסיבה העיקרית לכך היא הרכב האוכלוסייה הצעיר של הערבים בישראל. באוכלוסייה צעירה יש אחוז נמוך יותר של בני 65 ומעלה, שמתבטא באחוז תמותה נמוך יותר ל־1,000 תושבים (3.1 מיתות אצל ערבים לעומת 5.9 מיתות אצל יהודים). בנוסף, באוכלוסייה צעירה יש אחוז גבוה יותר של נשים בגיל הפוריות, מה שמגדיל את מספר הלידות ל-1,000 תושבים. כמו כן, נשים ערביות יולדות בגיל צעיר יותר, בממוצע, מנשים יהודיות. הגיל הממוצע של לידת הילד הראשון אצל ערביות ישראל היה 23.7 שנים בשנת 2011.
דמוגרפיה > איחוד משפחות

בשנת 2003 עבר בכנסת חוק זמני בשם "חוק האזרחות והכניסה לישראל" שנועד למנוע מצב של "איחוד משפחות", בו תושבים פלסטינים מקבלים מעמד קבע בישראל הודות לקרובי משפחה מדרגה ראשונה בעלי אזרחות ישראלית. בעקבות החוק, למשל, מוחרגים תושבי הרשות הפלסטינית מסעיף מחוק האזרחות המאפשר בדרך כלל מעבר לישראל וקבלת אזרחות כתוצאה מנישואין. הנימוקים שניתנו כהצדקה לחוק כללו מחד שיקול ביטחוני, שנועד למנוע את האפשרות לנצל את חוקי המדינה להגדלת חופש התנועה עבור גורמי טרור, ומאידך שיקול דמוגרפי שהביע חשש מפני ניצול מנגנון איחוד המשפחות ליישום הלכה למעשה של זכות השיבה. מנגד, עלו נגד החוק ביקורות שכללו פגיעה בזכויות אדם שלא לצורך, ואפליה מעשית של ערביי ישראל. נכון לשנת 2021 מוארך החוק פעם אחר פעם מדי שנה.
החוק הישראלי מאפשר חריגים, וניתן להגיש בקשה להיתר חריג. על פי נתוני משרד הפנים לשנת 2020, המדינה מאשרת כ־1,000-800 בקשות חריגים לאיחוד משפחות מדי שנה, מאז כניסת החוק לתוקף, כאשר חלק מהאישורים הם קבועים וחלק זמניים, וכל אישור מתייחס לבית אב.
גורמי הביטחון של ישראל בוחנים לאורך זמן את השפעת החוק. על פי נתונים שהציגה פרקליטות המדינה בשנת 2006, בשנים 2003–2005 נפתחו 26 חקירות על רקע ביטחוני–לאומני מול תושבים שעברו לגור בישראל כתוצאה מחוק איחוד המשפחות, ו־42 אשרות שהייה זמניות לא הוארכו מכיוון שהתושבים נקשרו באופן כלשהו למעורבות בטרור. על פי נתונים חלקיים שפורסמו מאז 2006, ניכר כי המספרים הללו משתנים מתקופה לתקופה.
אם לאחר החוק מחזיקה המדינה בנתונים רשמיים של כמות בקשות, הרי שתמונת המצב לפני החוק מבוססת על הערכות. על פי ההערכה שהציג משרד הפנים לממשלה בשנת 2002, השתקעו בישראל כ־130,000 פלסטינים שקיבלו אזרחות או תושבות ישראלית, והערכות נוספות מטעם הממשלה דיברו בשנת 2003 כמה עשרות אלפי פלסטינים נוספים מתגוררים בישראל שלא במסגרת ההליך המדורג. אולם נתונים אלו התקבלו בספקנות על ידי ארגון עדאלה, שטען שהנתונים נופחו, וגם עתר בהמשך לבג"ץ נגד החוק.
השתלבות בכוח העבודה

הערבים מהווים, כאמור, 18% מהאוכלוסייה בגיל העבודה, אך הם מהווים 13.1% מכוח העבודה האזרחי בישראל. בחינת שיעורי ההשתתפות של ערביי ישראל על פני זמן מלמדת כי שיעור ההשתתפות של הגברים הערבים הלך וירד, וזה של הנשים הלך ועלה. שיעור הנשים הערביות שעובדות הוכפל משנת 1990 ועד 2011 – מכ־10% לכ־22% – אך הוא עדיין נמוך במיוחד. הפער בינן ובין הנשים היהודיות לא נסגר ואף התרחב היות ששיעור הנשים היהודיות שעובדות עלה אף הוא (לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה). שיעור ההשתתפות בקרב הגברים הערבים עולה תחילה עם הגיל, ואילו לאחר גיל 45 הוא יורד משמעותית וזאת בשל פרישה בגיל מוקדם בעיקר בעבודות פיזיות.
שירות צבאי

לפי נתוני צה"ל והשירות האזרחי לאומי, בשנים 2022–2023 שירתו בצה"ל 3,319 ערבים ישראלים, כ-90% מהם נשים. למעלה ממחצית המשרתים הם מוסלמים, כשליש הם בדואים[דרושה הבהרה] והשאר נוצרים. בשירות הלאומי שירתו 481 ערבים, מרביתם מוסלמים ובדואים.
סטטוס משפטי ופוליטי

הכרזת העצמאות הודיעה על הקמת מדינה יהודית בה יתקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני, ללא הבדלי דת, גזע או מין.
על פי עקרונות היסוד של המשפט בישראל, לאזרחים הערבים יש אותן הזכויות והחובות כמו לשאר האוכלוסיות בישראל. זכויותיהם של אזרחי ישראל מובטחות באמצעות חוקי היסוד. אף על פי שבחוקי היסוד לא נכלל במפורש המושג "הזכות לשוויון", בית המשפט העליון פירש בעקביות את "חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו" וכן את "חוק יסוד: חופש העיסוק" כחוקים שמבטיחים שוויון זכויות לכלל אזרחי ישראל.
משרד החוץ מציין כי "הערבים הישראלים הם אזרחי ישראל ובעלי שוויון זכויות" וכמו כן כי "ההבדל המשפטי היחיד בין האזרחים הערבים והיהודים הוא לא על בסיס הזכויות, אלא על בסיס החובות האזרחיות. מאז הקמתה של מדינת ישראל, האזרחים הערבים פטורים משירות בצה"ל." הדרוזים והצ'רקסים מגויסים לצה"ל, בעוד ששאר האוכלוסייה הערבית בישראל משרתת רק בהתנדבות. רק מספר קטן מאוד של ערבים ישראלים בוחרים להתנדב לצה"ל.