stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גורדון רמזי
פרסים

רמזי הוא אחד משלושת השפים הבריטים המחזיקים בשלושה כוכבי מישלן עבור מסעדותיהם (האחרים הם הסטון בלומנטל ואלן רו). ב-2006 קיבל תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE) עבור "תרומתו לתעשיית האירוח".
ביולי 2006 הפך רמזי לאדם השלישי בבריטניה אשר זכה בשלושה פרסי קטיי, הפרס הגבוה ביותר בתעשיית האירוח הבריטית. פרסי הקטיי הקודמים שלו היו ב-1995 וב-2000 (שף השנה). זוכי שלושת פרסי קטיי האחרים הם מישל רו, אנדרו וג'קי פרן.
בספטמבר 2006 זכה בתואר "האדם המשפיע ביותר בבריטניה בתחום תעשיית האירוח" של רשימת CatererSearch 100, שמפרסם מגזין "קייטרר אנד הוטלקיפר". בזכייה זו עבר את ג'יימי אוליבר, אשר עמד בראש הרשימה ב-2005.
כמו כן, עבד גם כיועץ למספר ארגוני הסעדה ולחברת התעופה סינגפור איירליינס כחלק מ"קבוצת יועצים בינלאומית".
גורדון רמזי החזקות

כל עסקיו של גורדון רמזי מוחזקים על ידי חברת גורדון רמזי החזקות, שהיא חברת שותפות עסקית של כריס הטצ'סון ורמזי. רמזי מחזיק 69% ממניות החברה בשווי של 67 מיליון ליש"ט.
בנובמבר 2006 הודיע רמזי על כוונתו להקים שלוש מסעדות נוספות בארצות הברית בשותפות עסקית עם קרן ההשקעות קבוצת בלקסטון.
המסעדות הללו מציעות מאכלים אירופיים מודרניים של השף ונפתחו בין 2006–2007 ב-
"גורדון רמזי במלון לונדון" שבמנהטן, ניו יורק – אוקטובר 2006.
"גורדון רמזי בסיילו" בבוקה רטון, פלורידה.
"גורדון רמזי במלון לונדון" בלוס אנג'לס.
בסוף 2006 רכשה החברה שלושה פאבים לונדוניים, שאותם הסב למסעדות-פאב. "דה נארוו" בליימאאוס, אשר נפתח במרץ 2007, "דבונשייר" בצ'יזיק שנפתח באוקטובר 2007 ו"דה וורינגטון" במיידה ויל, אשר נפתח בפברואר 2008.
במאי 2008 פורסם כי חניכו של רמזי במשך 15 שנה, מרקוס ורינג, החליט לפתוח מסעדה עצמאית, לאחר שעבד במסעדת "פטרוס" מאז שנת 2003. בחודש יוני 2009 דווח כי חברת ההחזקות של רמזי נקלעה לקשיים כלכליים. באוקטובר 2010 דיווחה החברה כי כריס הטצ'סון, יושב ראש מועצת המנהלים של החברה, החליט לעזוב את משרתו.
טלוויזיה וקולנוע

הופעתו הטלוויזיונית הראשונה של רמזי הייתה בשני סרטים תיעודיים בשם "זבוב על קיר המטבח" (Fly on the Kitchen Wall): "נקודת רתיחה" (1998) ו"מעבר לנקודת הרתיחה" (2000).
ב-2004 הופיע בשתי סדרות טלוויזיה בריטיות. "Ramsay's Kitchen Nightmares" (בישראל שודרה התוכנית בשם "בעזרת השף") אשר שודרה בערוץ 4 הבריטי, שבה עזר למסעדות כושלות לזהות בעיות בניהולן במשך שבוע ימים. סדרה זו שודרה במשך חמש עונות עד שנת 2007, ומספר תוכניות ספיישל ב-2009 ו-2014. "מטבחי הגיהנום" (Hell's Kitchen) הייתה תוכנית מציאות, אשר שודרה ב-ITV1, ובה רמזי לימד עשרה בריטים מפורסמים להיות שפים, תוך כדי ניהול מסעדה בבריק ליין אשר נפתחה לציבור למשך שבועיים עבור התוכנית. רמזי יצר את התוכנית אך עזב אותה לאחר עונתה הראשונה.
במאי 2005, רשת פוקס האמריקאית הציגה את רמזי לקהל הצופים האמריקאי בגרסה אמריקאית של "מטבחי הגיהנום" (אף היא שודרה בישראל), אשר משודרת גם כיום.
בדומה לגרסה הבריטית, אף התוכנית האמריקאית מבליטה את שאיפתו של רמזי לשלמות ולמצוינות בהכנה ובהגשת אוכל וכן את מזגו החם. החל משנת 2007 כיכב רמזי אף בגרסה אמריקאית לתוכנית "בעזרת השף", אשר שודרה ברשת פוקס במשך שבע עונות עד שנת 2014.
החל מ-27 באוקטובר 2005 שודרה בערוץ 4 הבריטי סדרת התוכניות "The F-Word". בתוכנית אורח מתחרה ברמזי בהכנת מאכל, ואם האורח מנצח (כפי שכבר קרה), המאכל מוגש במסעדות של רמזי. השופטים בתוכנית הם הסועדים. תוכנית זו הפכה לתוכנית הנצפית ביותר בערוץ 4, ושודרה במשך חמש עונות, עד שנת 2010.
מאז שנת 2010 משמש רמזי כאחד השופטים בגרסתה האמריקאית של התוכנית "מאסטר שף". באותה שנה אף הפיק לראשונה תוכנית בשם "המסעדה הטובה ביותר של רמזי", בחברת הפקות פרטית משלו.
ב-2011 השתתף (בתפקיד עצמו) בסרט הקולנוע "מהמטבח באהבה".
ב-2017 דיבב את דמותו של דרדס אופה בסרט האנימציה "דרדסים: הכפר האבוד".
בשנת 2022 החל להנחות ואף לשפוט בתוכנית המציאות "Next Level Chef" ברשת Fox, בה קבוצה של שפים מתחרים זה בזה. לצד רמזי משתתפים השפים ריצ'רד בלייס שהיה שופט בתוכנית "טופ שף" בעונות 12–14, והשפית ניישה ארינגטון שמוכרת בשל מתחרה בעונה התשעית של "טופ שף".
תדמית ציבורית

לאורך השנים צבר רמזי מוניטין בזכות שאיפתו למצוינות קולינרית. מאז שידור התוכנית "Boiling Point" אשר עקבה אחר רצונו לזכייה בשלושה כוכבי מישלן,
הוא נודע אף במזגו החם ושימושו התדיר בקללות. רמזי אף התעמת לא אחת עם אנשי צוותו, כולל תקרית שהסתיימה בתלונה במשטרה שהוגשה נגדו על ידי שף קונדיטור.
למרות התנהגותו, טען בריאיון בשנת 2005 כי 85% מהצוות עובדים איתו כבר משנת 1993.
רמזי מתאר את סגנון ניהולו הלוחמני כמושפע מעבודתו עם מוריו, השפים הידועים מרקו פייר וייט, גי סבוי, חותנו ושותפו כריס הטצ'סון וג'וק וולאס מנהלו בריינג'רס. נטען כי אופיו חם המזג הוא שתרם לפופולריות שלה זכה בתוכניות הטלוויזיה בהן הוא מככב בבריטניה ובארצות הברית.
חייו האישיים

ב-1996 התחתן עם קייטנה אליזבת הטצ'סון (ידועה כטנה), מורה בשיטת מונטסורי. לזוג שישה ילדים: מייגן, התאומים ג'ק והולי, מטילדה, אוסקר (נולד באפריל 2019) וג׳סי ג׳יימס (נולד בנובמבר 2023). חותנו, כריס הטצ'סון אחראי לתפעול עסקי אימפריית המסעדות.
בשנת 1994 הוזהר על ידי המשטרה לאחר שנמצא מעורב בהתנהגות שאינה הולמת יחד עם שני גברים נוספים, שניהם טבחים, בחדר השירותים של תחנת רכבת תחתית בלונדון. רמזי לא הואשם באירוע בהתנהגות בעלת אופי מיני. ב-15 בנובמבר 2002 נעצר והואשם בנהיגה תחת השפעת אלכוהול, לאחר שכשל בבדיקת ינשוף.
ב-2007 הודה כי גנב את ספר ההזמנות של מסעדתו אוברג'ין ב-1998 והאשים את מרקו פייר וייט בגנבה כדי למנוע את מינויו של וייט כשף במסעדה במקום רמזי.
לאורך חייו המקצועיים היה רמזי מעורב במפעלי צדקה שונים. ב-26 באפריל 2009, עת סיים את מרוץ מרתון לונדון, השלים את מטרתו לרוץ עשרה מרוצי מרתון בעשר שנים. באמצעות ריצתו אסף תרומות לארגון ספינה ביפידה של סקוטלנד, הוא מונה לפטרון של כבוד לארגון זה מאז שנת 2004. מאז שנת 2005 משמשים הוא ואשתו כשגרירים של רצון טוב לארגון הפמיניסטי Women's Aid הבריטי, הפועל לקידום זכויות נשים ולהפחתת אלימות במשפחה נגד נשים וילדים.
בשנת 2008 בעת שצולם לתוכנית על ציד תוכי ים באיסלנד הוא נפל מצוק בגובה 85 מטר אל מי הים הקרים. צוות הצילום הצליח להצילו ממוות בעזרת חבל שנזרק לעברו, זאת לאחר ששהה במים במשך 45 שניות. בינואר 2011, בעודו שוהה בקוסטה ריקה, נקלע שוב לסכנת חיים כאשר ניסה לחשוף לתוכנית טלוויזיה את המסחר הלא חוקי בסנפירי כריש.
מסעדות > בריטניה

"מסעדת גורדון רמזי ברויאל הוספיטל רוד" (מסעדת שלושה כוכבי מישלן), שף בכיר מארק אסקיו
"פטרוס במלון ברקלי" (מסעדת שני כוכבי מישלן), שף בכיר מרקוס וורינג
"גורדון רמזי בקלריג'ס" (מסעדת כוכב מישלן אחד), שף בכיר מארק סרג'נט
"סבוי גריל" (מסעדת כוכב מישלן אחד), שף תומך מרקוס וורינג
"ספסל בסבוי גריל", שף תומך מרקוס וורינג
"קפה בוקסווד במלון ברקלי", שף בכיר סטיוארט גיליאס
"מייז", שף בכיר ג'ייסון את'רטון
"לה נוייזט" (מסעדת כוכב מישלן), שף תומך ביור ואן דר הורסט
מסעדות > בינלאומי

"גורדון רמזי בלונדון", ניו יורק, שף המטבח ג'וש אמאט
"ורה בהילטון מפרץ דובאי", דובאי
"גורדון רמזי בקונרד טוקיו", טוקיו, אנדי קוק
"סריס של גורדון רמזי", טוקיו
ספרי בישול פרי עטו

“בתיאבון בריא" (הוצאת פן וידיעות ספרים), 2011
Gordon Ramsay’s Passion For Flavour (1996)
Gordon Ramsay’s Passion For Seafood (1999)
Gordon Ramsay A Chef For All Seasons (2000)
Gordon Ramsay’s Just Desserts (2001)
Gordon Ramsay’s Secrets (2003)
Gordon Ramsay’s Kitchen Heaven (2004)
Gordon Ramsay Makes It Easy (2005)
Gordon Ramsay Easy All Year Round (2006)
Gordon Ramsay's Sunday Lunch and other recipes from the F word (2006)
Humble Pie (2006) (Autobiography)
Master Chefs Series
Pasta Sauces (1996)
Fish And Shellfish (1997)
Cook Cards
Hot Dinners (2006)
Cool Sweets (2006)
הערות שוליים

↑  Bremner, Charles (2 במרץ 2009). "Gordon Ramsay wins Michelin stars for first restaurant in France". The Times. London. נבדק ב-3 במאי 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Richard Vines (16 במרץ 2009). "Ramsay Wins 13th Michelin Star as Chef Counts Cost of Expansion". Bloomberg. נבדק ב-25 באוקטובר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  Ramsay, Gordon (2006). Humble Pie. UK: HarperCollins. ISBN 0-00-722967-4.
↑  My Team: Gordon Ramsay on Rangers | Sport | The Observer
↑  ""Ramsay: I will devour my New York rivals"". Times Online. אורכב מ-המקור ב-2013-05-05. נבדק ב-17 בנובמבר 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ""Gordon Ramsay is the most powerful figure in British hospitality"". CatererSearch. אורכב מ-המקור ב-2008-07-05. נבדק ב-17 בנובמבר 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ""International Culinary Panel -- Singapore Airlines"". Singapore Airlines Official Website. אורכב מ-המקור ב-2005-10-15. נבדק ב-17 בנובמבר 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ""Ramsay cooks up a £10m move abroad"". Times Online. נבדק ב-17 בנובמבר 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ""Ramsay swears by good service"". Times Online. נבדק ב-1 באוגוסט 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ""Ramsay in hot water after scuffle on the set of US show"". NEWS.Scotsman.com. נבדק ב-1 באוגוסט 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ""Gordon Ramsay Interview"". femalefirst.co.uk. אורכב מ-המקור ב-2005-12-26. נבדק ב-1 באוגוסט 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ""Ask me to kill a turkey or rip a pigeon's guts out and I'm fine"". Sunday Herald. נבדק ב-13 במאי 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ""Scott Descendant Chart"". Scott Family Web. אורכב מ-המקור ב-2006-06-22. נבדק ב-1 באוגוסט 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ""How does our Gordon grow? "". Guardian Unlimited - The Observer. נבדק ב-1 באוגוסט 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ""Ramsay charged with drink-driving"". Scotsman.com - News. נבדק ב-1 באוגוסט 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ""Ramsay cooked up theft"". Daily Mail. נבדק ב-2 באפריל 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gordon Ramsay nearly drowns after 85-metre fall off cliff, The Daily Telegraph, 30 July 2008. (הקישור אינו פעיל, 11.4.2021)
↑  Ramsay held at gunpoint, Toronto Sun, 03-01-2011.(הקישור אינו פעיל, 11.4.2021)
↑  Josh Emett at Restaurant Gordon Ramsay at The London
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298034905171  PLWABN: 9810631495105606  BIBSYS: 6024637  BNC: 000868504  BNE: XX1507117  BnF: cb13761268f (data)  CANTIC: a11756998  GND: 137112394  ICCU: LO1V379756  ISNI: 0000 0000 7366 5864  LCCN: n97007480  LNB: 000344405  NKC: xx0059234  NLK: KAC200905898  NTA: 159345170  RERO: 02-A021571290  SNAC: w6s78m2r  SUDOC: 25063466X  VIAF: 65750340   WorldCat (עם VIAF): 65750340
צרפת של וישי

צרפת של וישי (בצרפתית: Régime de Vichy, "משטר וישי") הוא הכינוי הנפוץ לממשלת צרפת שהייתה למעשה ממשלת בובות של גרמניה הנאצית, בין יולי 1940 לאוגוסט 1944.
שטח וממשל

בניגוד לתפיסה המקובלת, לפיה שלטה ממשלת וישי אך באזור שכונה "האזור החופשי" בדרום צרפת, השתרעו סמכויות הממשלה בתחום האזרחי על מרבית האזור שנכבש על ידי הגרמנים בצפון, פרט לחבל אלזס לוריין שנוהל על ידי הגרמנים, אך לא סופח על ידם באופן רשמי. פקידי ממשל וישי בערי הכיבוש הגרמני, כמוריס פאפון בבורדו, קיבלו את הוראותיהם ישירות מהממשלה בווישי. רנה בוסקה, ראש המשטרה בממשל וישי, פעל בפריז באמצעות סגנו ז'אן לגאי, שתיאם עם הנאצים את הפשיטות בחיפוש אחר יהודים. רק במקרה בו הייתה סתירה בין החוק הגרמני והחוק הצרפתי, חל החוק הגרמני בשטחי הכיבוש.
ב-11 בנובמבר 1942 כבשו הגרמנים גם את "האזור החופשי" בעקבות נחיתת בעלות הברית בחופי צפון אפריקה ב"מבצע לפיד". "צבא שביתת הנשק" שהותר לממשל וישי להחזיק, פורק, ועצמאותו של הממשל נלקחה ממנו גם להלכה. עם זאת, הדבר אך הקל על פעולת פקידי וישי כאשר הקו המבדיל בין "אזור הכיבוש" ו"האזור החופשי" בוטל במרץ 1943. עד פלישת בעלות הברית לצרפת ביוני 1944, פעלו פקידי וישי כממשלה בעלת סמכויות מסוימות בכל שטחה של צרפת. עד אוגוסט 1944 הוכרה ממשלה זו כממשלה הלגיטימית של צרפת אף בידי ממשלות זרות שהיו במלחמה עם גרמניה, כממשלת ארצות הברית וממשלת קנדה. בתחילת דרכה קיימה ממשלת וישי מגעים אף עם ממשלת בריטניה, אף כי זו אירחה את דה גול, ותמכה באנשי צרפת החופשית, שטענו כי הם המייצגים את המשכיות הממשלה הלגיטימית של צרפת. מגעים אלו פסקו לאחר שהסתבר כי ראשי ממשל וישי מתכוונים לשתף פעולה עם גרמניה באופן מלא.
שטח וממשל > מושבות צרפת

שליטת אנשי וישי במושבות צרפת הועמדה בפני אתגר מתמיד מצד אנשי צרפת החופשית. עם הקמת הממשלה, הייתה לה את השליטה להלכה, אם לא למעשה, במושבותיה של צרפת שהשתרעו על שטחים נרחבים באפריקה, במזרח התיכון ובאוקיאניה. בצפון אפריקה הייתה אחיזתם של אנשי וישי חזקה במיוחד. כן נותרו נאמנות לווישי מושבות צרפת בחופה של סומליה, ובהן עיר הנמל החשובה ג'יבוטי. במהלך אוגוסט וספטמבר 1940, הצטרפו אל צרפת החופשית צ'אד, קמרון, קונגו, ואפריקה המשוונית הצרפתית שבירתה ברזוויל (כיום בירת הרפובליקה של קונגו). אליהן הצטרפו מושבות צרפת בפולינזיה הצרפתית, באיי ההברידים החדשים, באיי סן-פייר ומיקלון, ובקלדוניה החדשה. הודו-סין הצרפתית, והאיים גוואדלופ ומרטיניק נותרו תחת שלטון וישי. בשנים שלאחר מכן פעלו אנשי צרפת החופשית ובעלות הברית נגד אנשי וישי, וצירפו שטחים נוספים. ביוני 1941 כבשו בעלות הברית את סוריה ולבנון מידי אנשי וישי, ובנובמבר 1942, במסגרת מבצע לפיד, נכבשו גם מושבות וישי בצפון אפריקה.
תבוסת צרפת במלחמה והקמת ממשלת וישי

עם כניסת צרפת למלחמת העולם השנייה ב-3 בספטמבר 1939, לא הייתה צרפת נחושה כפי שהייתה במלחמת העולם הראשונה. זרם פוליטי חזק הטיף לעמדות פרו גרמניות. על אף שראש הממשלה הצרפתי פול ריינו היה מנהיג תקיף, פעלו מחוץ לממשלה מאחורי הקלעים אנשים כפייר לאוואל, ראש הממשלה לשעבר וממובילי מדיניות הפייסנות, והמרשל אנרי פיליפ פטן, גיבור מלחמת העולם הראשונה ששימש כשגריר במדריד, והמתין לעמדת הנהגה.
ב-10 במאי 1940 פלשו הגרמנים לצרפת ולארצות השפלה. במהרה התבררו ממדי התבוסה הצרפתית, וכי הצבא הצרפתי פועל בדוקטרינות מיושנות ובמורל ירוד. היה ברור שהצבא הצרפתי אינו מהווה יריב של ממש לצבא הגרמני שפעל בטקטיקה של מלחמת בזק. לפיכך הופעל לחץ כבד על ריינו בממשלתו. ב-17 במאי החליף ריינו את מפקד הצבא מוריס גמלאן בגנרל מקסים וייגאן אשר היה מפקד הצבא במזרח התיכון. כן קרא ריינו לשגריר צרפת במדריד, פטן, לשוב ממדריד ולסייע לו בתפקיד שר בממשלה. אהדתו של פטן למשטרו של מארחו במדריד פרנסיסקו פרנקו, ולגרמנים, הייתה ידועה. אין זה מקרה שבאותו יום עצמו, נשא לאוואל נאום בבית הנבחרים הצרפתי וקרא להקמת ממשלה בראשות פטן ווייגאן.
כאשר הובסו הצרפתים בקרב, וצבא המשלוח הבריטי פונה מדנקרק בחזרה לאי הבריטי במבצע דינמו, נאלצה הממשלה הצרפתית לעבור לעיר בורדו. עתה עמדו בפני הממשלה שתי חלופות. האחת, להמשיך ולהילחם מחוץ לצרפת – מהמושבות, והשנייה, לפעול כממשלה גולה באנגליה או אף להכריז על איחוד בין צרפת לאנגליה, כפי שהציע וינסטון צ'רצ'יל. האפשרות השנייה כונתה בפי התבוסתנים בממשלה – וייגאן, פטן ופול בודואן – "שלום נפרד", ושלושתם הטיפו לכך מהיום שבו נכנסו פטן ווייגאן לתפקידם. הייתה זאת כניעה לגרמניה. ריינו לא הצליח להעביר בממשלה החלטות שפירושן המשך המאבק, ולכן הודיע על התפטרותו ב-16 ביוני 1940. נשיא צרפת אלבר לברן זימן אליו את פטן והטיל עליו את הרכבת הממשלה. כל הגורמים שניסו להמשיך במאבק בגרמנים נוטרלו מעמדותיהם בפוליטיקה הצרפתית. שארל דה גול הוברח ב-17 ביוני במטוס בריטי לאנגליה, ריינו נמלט, ולאחר מכן הועמד לדין על ידי פטן באשמת בגידה, והמדינאי ז'ורז' מנדל, שרצה להימלט למושבות בצפון אפריקה ולהקים בהן ממשלה שתאבק בגרמנים, נאסר, ולאחר מכן נרצח. כך הונח הבסיס להקמת ממשלת וישי.
תבוסת צרפת במלחמה והקמת ממשלת וישי > שביתת הנשק ותנאיה

ב-22 ביוני 1940 חתם נציג צרפת שארל הונציגר על הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת, שהוא מסמך כניעה שנוסח על ידי הגרמנים. מסמך נוסף נחתם בידי הצרפתים אל מול איטליה הפשיסטית, שפלשה אף היא למזרח צרפת ב-10 ביוני 1940. תנאי הגרמנים הובאו לממשלת פטן יום קודם לכן, ונאמר להם שאינם נתונים למשא ומתן. פטן וממשלתו דנו בתנאים והחליטו לאשרם. כדי להשפיל את צרפת, הובאה משלחת הכניעה הצרפתית אל היער בקומפיין, לאותו המקום עצמו שבו חתמו הגרמנים על כניעתם במלחמת העולם הראשונה עשרים ושתיים שנים קודם לכן, ושם חתמה צרפת על המסמך שהניחו בפניה הגרמנים.
על פי תנאי הכניעה חולקה צרפת ל"אזור הכיבוש" ול"אזור החופשי". 60% משטחה של צרפת הפכו לשטח כבוש, שכלל את צפון צרפת (כולל פריז) ואת החוף האטלנטי שהיה דרוש לגרמנים על מנת להמשיך את המלחמה נגד אנגליה. ב-40% הנותרים שלטה ממשלתו של פטן, כשהבירה החדשה הייתה העיר וישי. כחלק מתנאי ההסכם פורק למעשה הצבא הצרפתי (שהוגבל למאה אלף איש כפי שהוגבל הצבא הגרמני בהסכם ורסאי). נקבע כי הצי הצרפתי יפורק מנשקו ויישלח לעגון בנמלים, וצרפת חויבה בתשלום פיצויי מלחמה והוצאות צבא הכיבוש הגרמני. כמו כן התחייבו בהסגרה לידי הגרמנים של כל אדם שידרשו הגרמנים, ונקבע שגרמניה תמשיך להחזיק בשבויי המלחמה הצרפתים. סעיף שבויי המלחמה הביא לכך ששניים וחצי מיליון שבויים צרפתים הוחזקו עד תום המלחמה במחנות שבויים בגרמניה.
תבוסת צרפת במלחמה והקמת ממשלת וישי > הכוחות המזוינים של ממשלת וישי

החזקתו של "צבא שביתת הנשק" בדרום צרפת נועדה לשמירה על הסדר הפנימי. ההסכם הותיר בידי צרפת גם את האפשרות לשמור על צבאה במושבות, וזאת במטרה לשמור על נכסים טריטוריאליים יקרי ערך אלו לצידן של מדינות הציר. "צבא שביתת הנשק" היה כפוף לפיקוד העליון של הצבא הגרמני. בנוסף לצבא הותר לממשלת וישי להחזיק בז'נדרמריה בת 60,000 שוטרים, ובכוח להגנה נגד מטוסים בן 10,000 חיילים. כוחות אלו סבלו ממחסור מתמיד בכוח אדם. צבא שביתת הנשק לא צויד בטנקים או בכלי רכב משוריינים. צבא זה לא פעל כנגד כוחות הרזיסטאנס שפעלו בדרום צרפת. תפקיד זה הופקד בידי אנשי המיליס, המשטרה החשאית שהוקמה על ידי ממשלת וישי. חלקים ניכרים מהצבא ערקו לשורות המאקי בנובמבר 1942, כאשר נכבש גם חלקה הדרומי של צרפת על ידי הגרמנים.
הסכם הכניעה צמצם גם את הכוחות שעמדו לרשות וישי במושבות, אך עדיין נותר בידיהם כוח ניכר. רק במזרח התיכון היו לממשל וישי 95,000 חיילים, מתוכם 50,000 חיילים באלג'יריה ו-45,000 חיילים בסוריה ובלבנון, שכונו "צבא הלבאנט" (Armée du Levant). לרשות כוחות אלו עמדו כלי רכב משוריינים וטנקים, אם כי מסוגים מיושנים.
תבוסת צרפת במלחמה והקמת ממשלת וישי > גיבוש ממשל וישי

ב-1 ביולי 1940 התכנסו לראשונה שני בתי הפרלמנט הצרפתי בעיר וישי במרכז צרפת, באזור החופשי. העיר שימשה עד אז כעיירת נופש לבני המעמד הגבוה, ובשל כך הייתה בה רשת מסילות ברזל יעילה, ומספר ניכר של בתי מלון, שנדרשו על מנת לשכן את צירי הממשל הרבים. מסיבות אלו נבחרה העיר כמרכז הממשלה החדשה.
פייר לאוואל ולצידו רפאל אליבר עשו כל שביכולתם לשכנע את הצירים להעניק לפטן כוחות בלתי מוגבלים. מי שיכול היה לשמש כמשקל נגד, כדוגמת ז'ורז' מנדל או אדואר דאלאדיה, נעדרו מההצבעה. מנהיגים צרפתים כמנדל ודאלאדיה היו בדרכם למושבות בצפון אפריקה, על האונייה "מאסיליה", בניסיון כושל להקים ממשלה גולה, ורבים אחרים נעדרו מסיבות שונות. ב-10 ביולי 1940 התקיימה ההצבעה, וההצעה התקבלה ברוב של 569 צירים כנגד 80 מתנגדים ו-30 נמנעים. ההצעה העניקה לפטן סמכויות נרחבות, לרבות סמכות לכתוב חוקה חדשה, "שתבטיח את זכויות העובד, המשפחה והמולדת".
חוקיותה של הצבעה זו שנויה במחלוקת. תומכי צרפת החופשית, שהתיימרה להיות הגוף השלטוני הצרפתי שממשיך את הרפובליקה הצרפתית השלישית, טענו כי זו התקבלה שלא כחוק, במיוחד בשל מספרם הגדול של הנעדרים שלא מרצון, אך גם מסיבות חוקיות נוספות.
ב-11 וב-12 ביולי הוציא פטן צווים, על פי סמכויותיו החדשות, שבהם קיבל על עצמו את כל רשויות המדינה – הרשות המחוקקת, השופטת והמבצעת, וכן את התואר "ראש המדינה הצרפתית" (chef de l'État français). הוא מינה את לאוואל כסגנו ויורשו, ושלח את פרנאן דה ברינון כנציגו לממשל הכיבוש הגרמני בפריז. פטן שמר, להלכה, על תארים וסמכויות אלו עד 20 באוגוסט 1944. את הסיסמה הלאומית: "חירות, שוויון, אחווה" החליף בסיסמה שניסח עבורו אליבר: "עבודה, משפחה, מולדת" ("Travail, Famille, Patrie"). המשטר השעה את חירויות האזרח, אושרו מעצרים מנהליים וצנזורה נרחבת, וגופים נבחרים הוחלפו בגופים ממונים.
בכירי המשטר הקודם כמו פול ריינו וז'ורז' מנדל נאסרו. חלקם הועמדו למשפט ראווה שכונה "משפט ריום" בטענה שהתנהגותם היא שהביאה לתבוסתה של צרפת במלחמה. הם נאסרו במהלך המלחמה בבתי כלא ובמחנות ריכוז גרמנים, וחלקם, כז'ורז' מנדל, נרצחו.
תבוסת צרפת במלחמה והקמת ממשלת וישי > יחסי החוץ של ממשל וישי

על אף מאמציו של דה גול למנוע מהמשטר החדש לגיטימציה בין-לאומית, ולבסס את "צרפת החופשית" כגוף השלטוני הלגיטימי המייצג את המשכיות המדינה הצרפתית, זכה משטר וישי להכרה הן מצד מדינות נייטרליות והן מצד מדינות שעמדו במצב מלחמה עם גרמניה. הן ארצות הברית והן ברית המועצות הכירו במשטר וישי. ארצות הברית שהייתה נייטרלית להלכה, וברית המועצות שהייתה בברית עם גרמניה הנאצית, לא נענו לניסיונותיו של דה גול, מלונדון, לקבל הכרה ב"צרפת החופשית" כישות המהווה את השלטון הצרפתי הלגיטימי. ארצות הברית שלחה אל וישי את האדמירל ויליאם ד. ליהי כשגריר. ברית המועצות ניתקה את קשריה עם משטר וישי רק לאחר שזה תמך בפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941. גם קנדה, אוסטרליה ודרום אפריקה הקשורות אל חבר העמים הבריטי שמרו על נציגות דיפלומטית פעילה בווישי. נציג מדינת הוותיקן בווישי, מונסיניור ואלריו ואלרי, קיבץ סביבו סגל דיפלומטי ממדינות שונות. גם מדינות כבריטניה שעמדה במלחמה עם גרמניה, ובשלב מוקדם ביותר ביצעה פעולות מלחמתיות כנגד אנשי וישי, כגון פעולת מארס-אל-כביר ביולי 1940 שבה הושמד חלק ניכר מהצי הצרפתי ונהרגו בה 1,297 מלחים צרפתים, שמרה על מסגרת כלשהי של יחסים עם ממשל וישי, ועל אף שלא היה שגריר למשטר וישי בלונדון, עדיין שהה בה קונסול שייצג את האינטרסים של המשטר.
שלטון וישי בצרפת > כינונו של המשטר, האידאולוגיה שלו ומטרותיו

עם כינון משטר וישי, הייתה דמותו של פטן הדמות המרכזית בממשל. פטן קידם אידאולוגיה של "מהפכה לאומית" (Révolution nationale) שעיקרה שמרנות וחזרה ל"ערכי המשפחה", מעורבים בסמכותנות, פולחן אישיות של המרשל, ואנטישמיות. ססמת הרפובליקה הצרפתית השלישית – "חירות, שוויון, אחווה" הוחלפה בסיסמה "עבודה, משפחה, מולדת" (Travail, Famille, Patrie). לצד כל אלו שררה הסתה כנגד משטר הרפובליקה הצרפתית השלישית, ובמיוחד ראשי "החזית הלאומית" כלאון בלום. נטען כי אלו אחראים לתבוסתה של צרפת, ולפתיחת המלחמה. בשלב מסוים הועמדו כמה מראשי משטר הרפובליקה הצרפתית השלישית למשפט ראווה שכונה משפט ריום, אך משפט זה לא הסתיים מעולם.
עם הקמתו זכה משטרו של פטן לתמיכתם של חלקים נרחבים בחברה הצרפתית ונתפס כמשטר שבא להציל את צרפת מתבוסה נוראה במלחמה, שהייתה מביאה להרס המוני ולאבדות כבדות.
משטר וישי זכה לתמיכת יסודות שונים ומגוונים בחברה הצרפתית, שדגלו באידאולוגיות שונות בתכלית. ראשית לכל תמכו במשטר ה"פטניסטים" (Pétainistes) שהאמינו באופן אישי במרשל פטן, וראו בו את איש השעה. זרם נוסף, וקרוב לזרם זה היו משתפי הפעולה, ובראשם פייר לאוואל, שסברו כי תשועתה של צרפת תבוא משיתוף פעולה מרבי עם גרמניה, שנתפסה ככוח העולה באירופה. לאלו חברו פשיסטים צרפתים. האידאולוגיה של "המהפכה הלאומית", כשהיא נפרדת מאישיותו של פטן, היוותה אף היא גורם משיכה. זרמים ראקציונריים ומונרכיסטים בחברה הצרפתית נמשכו לאידאולוגיה זו. זרמים אלו שאפו להשיב את צרפת לתקופה שקדמה להמהפכה הצרפתית ולבסס סדר ישן מונרכיסטי, בו כל אדם לכאורה יודע את מקומו. אחד האידאולוגים של זרמים אלו היה הסופר שארל מורא. במקביל להם נמשכו אל המשטר רפורמיסטים מסוגים שונים, שניסו למצוא במהפכה הלאומית חיזוק לזרמים הקרובים לליבם. רבים מהמצטרפים אל שורות המשטר היו אופורטוניסטים וטכנוקרטים מסוגים שונים, שראו במשטר אפשרות לקידום.
מולם עמדו כוחות אחרים בחברה הצרפתית שהתנגדו לכל שיתוף פעולה עם הצבא הנאצי הכובש, וקראו להתנגדות בכל האמצעים כדי להביא לשחרורה של צרפת.
שלטון וישי בצרפת > כהונתו הראשונה של לאוואל

בחודשים הראשונים לקיום המשטר, העסיקה את ראשיו מידת שיתוף הפעולה עם גרמניה. הכיבוש של חלקים נרחבים של המדינה, שאלת שבויי המלחמה, והסכום אותו היה על צרפת לשלם עבור החזקת הכיבוש, היוו עניינים בוערים שהיה צורך להסדירם עם גרמניה. חודשים אלו התאפיינו בפעילות נמרצת של פייר לאוואל ששימש כסגנו של פטן, ופעל לחיזוק שיתוף הפעולה עם הנאצים. מאמצים אלו הגיעו לשיא בפגישתם של פטן והיטלר במונטואר, שנערכה בין 24 באוקטובר ל-26 באוקטובר 1940. הפגישה לא הביאה לתוצאות המקוות. פטן לא הצליח להביא לוויתורים משמעותיים בשאלות חשובות כשאלת שבויי המלחמה, והיטלר לא הצליח להביא את פטן לכדי הכרזת מלחמה על בריטניה. עם זאת, סימנה הפגישה לעולם כי משטרו של פטן קשור בקשרים הדוקים עם המשטר הנאצי. סיכומה של הפגישה היה כי "למעצמות הציר ולצרפת יש אינטרס זהה להגשים את תבוסת אנגליה בהקדם האפשרי. לפיכך תתמוך הממשלה הצרפתית, בתחומי יכולתה, בצעדים שעלולות מעצמות הציר לנקוט למטרה זו". שני הצדדים ייעדו לצרפת מקום ב"סדר החדש" הנאצי שלאחר סיום המלחמה בניצחונה של גרמניה.
עם זאת, פעילותו הנמרצת של לאוואל שהידקה עוד ועוד את שיתוף הפעולה של ממשל פטן עם הנאצים, הביאה לתגובה נגדית של גורמים מתונים יותר בתוך ממשלת וישי. ב-13 בדצמבר 1940 דרש פטן מכל שרי ממשלתו מכתב התפטרות קולקטיבי. לאוואל, שהיה בטוח כי המדובר בצעד שנועד להסיט מן הדרך את שר העבודה בלין, לא היסס לחתום על המכתב. עם קבלת המכתב הודיע פטן ללאוואל כי הוא מקבל את התפטרותו. לאוואל נאסר באותו הערב. פטן הודיע כי הוא מבטל את משרת "סגן ראש הממשלה", וכי שר החוץ החדש במקומו של לאוואל, שנתפס כ"מספר 2" בממשל, ויורשו המיועד של פטן, יהיה פייר אטיין פלנדן, מדינאי שמרני, ששימש כראש ממשלה ברפובליקה השלישית, ונתפס כבעל קשרים טובים יותר עם בריטניה.
שלטון וישי בצרפת > פלנדן ודרלאן

פלנדן, מדינאי שמרן ששימש כראש ממשלה בתקופת הרפובליקה הצרפתית השלישית, החזיק בתפקידו כ"שר החוץ" ולמעשה סגנו של פטן 56 ימים. הוא הוחלף באדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, בפברואר 1941. דרלאן קיבל סמכויות נרחבות משל פלנדן, וכיהן גם כשר הפנים, ושר ההגנה, ושימש, למעשה, כראש המדינה דה פקטו. בינואר 1942 קיבל לידיו דרלאן משרדי ממשלה נוספים וסמכויות נוספות. דרלאן המשיך את מדיניות קודמיו לפיה עתידה של צרפת מבוסס על שיתוף פעולה עם גרמניה. במאי 1941 הגיע דרלאן להבנה עם אוטו אבץ שגרירה הכל-יכול של גרמניה בפריז, ולפיה הוחזרו מקצת משבויי המלחמה, ונטל מימון הכיבוש הופחת, בתמורה למתן אפשרות לגרמניה להשתמש במתקניה הצבאיים של וישי בסוריה, לבנון ותוניסיה. הבנה זו כונתה "הפרוטוקולים של פריז", אך מעולם לא אושררה על ידי הצדדים, ולא נכנסה לתוקף. בתקופה זו איבד המשטר את הפופולריות ממנה נהנה. ההתנגדות מבפנים ומבחוץ גברה. אנשי תנועת ההתנגדות הצרפתית הגבירו את פעילותם וזכו לתמיכה גוברת, וכך גם אנשי צבא צרפת החופשית שהצליחו לסחוף לצידם רבות ממושבות צרפת, ונראו עתה כאיום לגיטימי על הממשלה, ולא כחבורת מורדים. הגרמנים מצידם דרשו מידה גוברת והולכת של שיתוף פעולה. דרלאן לא זכה באמונו של היטלר, ותחת לחץ גובר והולך נאלץ להתפטר מרוב סמכויותיו (פרט לפיקוד על הצבא) ולהעבירם ללאוואל, ששב לתפקיד סגן ראש הממשלה באפריל 1942.