stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל ייבין
לקריאה נוספת

ראובן מירקין, "בעל היובל", בתוך: מחקרים בלשון ה–ו, ספר ישראל ייבין, ירושלים תשנ"ב
יוסף עופר, ספרות המסורה של דורנו לקריאה מקוונת.
מרדכי ברויאר, "נוסח הטעמים ב"כתר" לאור ספרו של ישראל ייבין", "לשוננו" כרך ל"ה בהוצאת האקדמיה ללשון העברית, ירושלים, תשל"א
יורם ייבין (עורך), לפני כבוד – ענווה: לזכרו של ישראל ייבין, [תל אביב] תש"ע
"תולדות חייו של ישראל ייבין", ישראל: מחקרים בלשון לזכרו של ישראל ייבין (בעריכת רפאל זר ויוסף עופר), ירושלים תשע"א, עמ' יג–טו
הערות שוליים

↑  היום – חלוקת תארים באוניברסיטה העברית בירושלים, דבר, 7 ביולי 1969
↑  המצבה ומקום הקבר של ישראל ייבין, באתר "פרויקט גלעד"
↑  פרטים רבים על הקשר של משפחת ייבין עם אצ"ג מצויים בספר לפני כבוד – ענווה, שערך יורם ייבין. רשימת הפרסומים בשם-העט שמואל ארני באה בעמוד 167.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270272705171  BnF: cb12807864z (data)  GND: 119247100  ISNI: 0000 0000 8160 2804  LCCN: n79131501  NTA: 068170750  SUDOC: 164095047  VcBA: 495/291790  VIAF: 82361252   WorldCat (עם VIAF): 82361252 
ישראל ייבין בהרצאה (1968)
כריסטופר בלצ'ר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 בינואר 1994 (בן 30) סייויל, ניו יורק, ארצות הברית
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת המדינה החקלאית-מכנית של קרוליינה הצפונית 
 ספורט
 ענף ספורט:  אתלטיקה
 תת-ענף:  ריצת 60 מטר, ריצת 100 מטר, ריצת 200 מטר
 מועדון:  אוניברסיטת קרוליינה הצפונית A&T
 הישגים
 שיאים אישיים:  אצטדיון:   100 מטר: 9.93 שניות   200 מטר: 20.01 שניות   אולם:   60 מטר: 6.64 שניות   200 מטר: 20.59 שניות
 
כריסטופר בלצ'ר (באנגלית: Christopher Belcher; נולד ב-29 בינואר 1994) הוא אצן אמריקאי, המתחרה בריצת 60 מטר, בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר.
ביוגרפיה

בלצ'ר נולד בסייויל שבמדינת ניו יורק. ב-2013 החל ללמוד במונרו קולג' בה היה חבר בנבחרת האתלטיקה. ב-2016 עבר ללמוד ולהתחרות באוניברסיטת קרוליינה הצפונית A&T. באליפות המכללות באתלטיקה שנערכה ביוני 2017 קבע שיא אישי של 9.93 שניות בחצי גמר ריצת 100 מטר, בגמר סיים במקום השלישי. באליפות ארצות הברית שנערכה לאחר כשבועיים סיים שלישי בריצת 100 מטר לאחר ג'סטין גטלין וכריסטיאן קולמן. באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיים במקום ה-13 ולא העפיל לגמר.
שיאים אישיים > אצטדיון

ריצת 100 מטר: 9.93 שניות (2017)
ריצת 200 מטר: 20.01 שניות (2017)
שיאים אישיים > אולם

ריצת 60 מטר: 6.64 שניות (2017)
ריצת 200 מטר: 20.59 שניות (2017)
יוסי הראל

| --- | --- |

 לידה:  4 בינואר 1918 ירושלים, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  26 באפריל 2008 (בגיל 90) כ"א בניסן ה'תשס"ח תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  יוסי
 השתייכות:   ההגנה  פלמ"ח  צבא הגנה לישראל
 דרגה:    סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד אקסודוס שלישו של הרמטכ"ל יעקב דורי מפקד יחידה 131 באמ"ן
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
 
יוסף (יוסי) הראל (4 בינואר 1918 - 26 באפריל 2008) היה מפקד אוניות מעפילים, בהן הספינה "אקסודוס". מראשי קהילת המודיעין הישראלית.
ביוגרפיה > ראשית דרכו

נולד בשנת 1918 כיוסף המבורגר למשה מרדכי ובתיה המבורגר בירושלים. היה דור שישי למשפחתו בארץ ישראל. הוא, אחיו התאום נתן והוריו ידעו עוני ומחסור והראל נאלץ לצאת לעבוד בגיל צעיר במקום ללמוד. בנעוריו, היה הראל אחד הראשונים שהצטרפו ליחידה החדשה שהקים יצחק שדה, הנודדת. לאחר מכן הצטרף הראל לפלוגות השדה והשתתף במבצע העלייה לחניתה ב-21 במרץ 1938..
בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט הצטרף לארגון "ההגנה" ולחם בשורות פלגות הלילה המיוחדות בפיקודו של צ'ארלס אורד וינגייט,. וינגייט העריך מאוד את הראל והשניים היו לידידים. הראל, שהצטיין בזריקת רימוני יד בשדה הקרב והרשים את וינגייט באומץ ליבו כונה על- ידו "The Bomber". במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרף לפלי"ם. בין היתר לקח חלק בפעולות החוליה לחבלה ימית כנגד ספינות המשמר הבריטיות.
ביוגרפיה > בהעפלה

בתקופת ההעפלה פיקד הראל על ארבע אוניות מעפילים: "כנסת ישראל", שתי אוניות ה"פאנים": "עצמאות" ו"קיבוץ גלויות", וגולת הכותרת: "אקסודוס" ("יציאת אירופה תש"ז"). ארבע אוניות אלה הובילו לארץ ישראל כ-25,000 מעפילים, כשליש מן המעפילים שעלו לארץ בתקופת ההעפלה.
ביוגרפיה > בהעפלה > הפיקוד על "כנסת ישראל"

האוניה הראשונה עליה פיקד הראל (יחד עם בנימין ירושלמי) הייתה "כנסת ישראל", שיצאה בנובמבר 1946 מנמל בקר ביוגוסלביה, כשעל סיפונה כ-3,400 מעפילים. הראל תרגל את המעפילים לגלות התנגדות לא חמושה מול הבריטים. כשהגיעה סמוך לנמל חיפה, הקיפו אותה משחתות בריטיות, וכשהבריטים ניסו להוריד בכוח את המעפילים, פרץ מאבק אלים שבמסגרתו נהרגו שני מעפילים וחייל בריטי אחד. לאחר שהושלכו רימוני גז לאונייה, נתן הראל פקודה למעפילים להיכנע וכל מעפילי האונייה גורשו למחנות המעצר בקפריסין.
ביוגרפיה > בהעפלה > הפיקוד על אקסודוס

מסעה של "אקסודוס" בשנת 1947, הפך למיתוס לאומי. הספינה ועליה 4,554 מעפילים ניצולי השואה הגיעה לחופי ארץ ישראל והוכנעה על ידי חמש משחתות בריטיות לאחר קרב שארך שעות. הראל החליט להיכנע באומרו: ”אני מעדיף מעפילים חיים על סמלים מתים. מתו כבר מספיק מאתנו בשואה”.
רב החובל של "אקסודוס", יצחק (אייק) אהרונוביץ' (שהיה אחראי על השטת הספינה בעוד שהראל היה מפקדה), חלק על החלטתו שלא לפקוד על המעפילים להילחם בבריטים, אך כיבד אותה. בהיוודע דבר מותו של הראל אמר עליו אהרונוביץ' לכתב ידיעות אחרונות: ”יוסי הראל היה איש אמיץ...היינו בעלי דעות שונות, לא הסכמתי איתו כשהורה להיכנע לבריטים ביציאת אירופה (אקסודוס) אבל נשארנו בקשר ואני עצוב היום.”
פרשת מסע התלאות של "אקסודוס" הונצחה בספרי זכרונות רבים בעברית. בזכות הספר "אקסודוס" של הסופר היהודי-אמריקאי ליאון יוריס, שראה אור בשנת 1953 והפך לסרט קולנוע בשם אקסודוס בשנת 1960, הפכה האונייה לערך היסטורי כלל עולמי. בסרט (שעלילתו מתבססת באופן רופף ביותר על סיפורה של "אקסודוס" האמיתית), היה בן דמותו של הראל, כמפקד האונייה, השחקן פול ניומן. בספר ובסרט ניתן לו השם ארי בן כנען.
ביוגרפיה > בקהילית המודיעין

לאחר הקמת המדינה נתמנה הראל לשלישו של הרמטכ"ל הראשון של צה"ל, יעקב דורי.
כשנהרג האלוף דוד מרכוס בימי מלחמת העצמאות הוטסה גופתו בחזרה לארצות הברית במטוס צבאי מיוחד ב-30 ביוני 1948 והלווייתו נערכה באקדמיה הצבאית ווסט פוינט ובה השתתפו כנציגי צה"ל, בחסות ההפוגה הראשונה, משה דיין והראל.
בהמשך היה הראל ממקימי המודיעין הצבאי של צה"ל (לימים אגף המודיעין -אמ"ן), בו שירת שנים ארוכות ונשא דרגת סגן-אלוף). בעת שירותו בחיל הים יצא לארצות הברית ללימודי ארכיטקטורה ימית ב-MIT.
בראשית שנת 1955 נקרא על ידי הרמטכ"ל משה דיין, להחליף את מרדכי בנצור שעמד בראש יחידה 131, ולשקמה לאחר "העסק הביש" במצרים. בתקופתו שונה שם היחידה ליחידה 188. הראל רענן את שורות מפקדי היחידה והרחיב מאוד את מבצעיה, בעיקר התנקשויות בקצינים ערביים ובהשמדת אמצעי לחימה במדינות ערב. הוא פרש מתפקידו בדצמבר 1957. כש"העסק הביש" הפך בשנת 1960 לפרשה פוליטית ונתגלעה מחלוקת בין ראש אמ"ן בנימין ג'יבלי לבין שר הביטחון בימי "עסק הביש", פנחס לבון, העיד הראל בפברואר 1960, כי היה עד להשמדת ראיות וזיוף מסמכים על ידי אנשי אמ"ן הקשורים לפרשה. הראל כונה על ידי העיתונות הישראלית (באותה עת נהגו לקרוא לדמויות המעורבות בפרשה בכינויים בלבד) "הקצין הג'נטלמן". על סמך עדותו של הראל דרש לבון ועדת חקירה בנושא "הפרשה".
לאחר סיום שירותו בצה"ל שירת הראל במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים שם נטל חלק, בין היתר, במבצע זעם האל, מבצע שנמשך במהלך רוב שנות השבעים.
במקביל לשירותו הביטחוני למד הראל פילוסופיה יוונית באוניברסיטת אתונה. בנוסף לכך סיים לימודי ארכיטקטורה.
ביוגרפיה > בעסקים

לאחר פרישתו מהמוסד, הפך הראל לאיש עסקים. הוא עסק בייבוא בשר מארגנטינה ולאחר מכן התגורר שנים אחדות בארצות הברית, שם ניהל עסקי מקרקעין. בחייו העסקיים נמנע הראל מלחשוף את פעילותו הביטחונית רבת השנים.
ביוגרפיה > אחרית ימיו

באחרית ימיו התגורר הראל בתל אביב, ברחוב הירקון מול הים, ועסק באיסוף ובמסחר בתמונות אמנות.
בתו היא מפיקת הקולנוע שרון הראל.
הראל נפטר בשביעי של פסח, כ"א בניסן ה'תשס"ח. על פי בקשתו, הובא למנוחות ב-28 באפריל 2008 בקיבוץ שדות ים, שהיה הבסיס של הפלי"ם. בהלווייתו נכח כל סגל הפיקוד הבכיר של חיל הים. בבית העלמין ספדו לו ידידיו ובהם חברו, הסופר יורם קניוק וכן נשיא המדינה שמעון פרס. חיל הים ערך משט הצדעה לכבודו מול חופי תל אביב.
עיריית הרצליה הנציחה את זכרו בקריאת כיכר על שמו ברחוב השונית.
לקריאה נוספת

קניוק, יורם, אקסודוס - אודיסיאה של מפקד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999. תורגם לאנגלית, גרמנית, הולנדית, צרפתית, פורטוגזית ואיטלקית.
קניוק, יורם, האיש והאקסודוס, דניאלה די-נור מוציאים לאור, 2011, ישראל; הוצאה מחודשת: הוצאת ידיעות ספרים, 2013.
רם אורן, השבועה, קשת, הוצאה לאור, 2007.
נאור, מרדכי, עלייה ב' 1934–1948: מקורות סיכומים פרשיות נבחרות וחומר עזר, יד יצחק בן צבי, 1988.(הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  יורם קניוק, אקסודוס - אודיסיאה של מפקד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999, עמוד 38, "יוסי, שכונה בגלל גילו הצעיר ויפי תוארו 'נער השעשועים של הנודדת'".
↑  יורם קניוק, אקסודוס - אודיסיאה של מפקד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999, עמודים 41-43.
↑  יורם קניוק, אקסודוס - אודיסיאה של מפקד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999, עמודים 44-51.
↑  יורם קניוק, אקסודוס - אודיסיאה של מפקד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999, עמוד 46, "באחת הפעולות עם וינגייט, נכנס יוסי לכפר בתוך לבנון, הכוח הותקף ויוסי חיסל יחידה שלמה ברימוני-יד. וינגייט כינה אותו מאז "The Bomber" והציע להעניק לו אות הצטיינות.".
↑  מייק אלדר, שייטת 13, ספריית מעריב, 1993, עמודים 62-63.
↑  שהייתה דרגה אחת מתחת לדרגת אלוף בטרם נקבעו בצה"ל דרגות אלוף-משנה ותת-אלוף
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298027705171  BnF: cb13556822f (data)  GND: 121599167  ISNI: 0000 0001 1587 0808  LCCN: n87927988  NKC: js20081201011  NTA: 303697709  SUDOC: 130898201  VIAF: 3331728   WorldCat (עם VIAF): 3331728
ליאת גלר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 באפריל 1978 (בת 46) 
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 ספורט
 ענף ספורט:  רוגבי 
 
ליאת גלר (נולדה ב-5 באפריל 1978) היא קפטן נבחרת הנשים של ישראל ברוגבי לשעבר ושופטת הרוגבי הראשונה בישראל. שיחקה בנבחרת מהקמתה בשנת 2005 ועד 2009, אז פרשה ממשחק ועברה לתחום השיפוט.
קריירה

לגלר היה חלק מרכזי בהעפלתה של ישראל לטורניר הגמר של אליפות אירופה 2008, כאשר בין היתר בעיטת המרה שלה היא זו שהביאה לניצחון על בולגריה במשחק על העלייה לטורניר. באליפות אירופה 2009 לנבחרות דרג א' שימשה גלר כקפטן הנבחרת.
במהלך שנותיה כשחקנית שיחקה גלר באס"א תל אביב, אס"א חיפה ו"הלביאות" ירושלים. בדומה לשחקניות כלורן פטריק, יעל קינן ומיקי ויצמן, היא הייתה שחקנית טכנית ומהירה, אך הייתה מאסיבית יותר מהן (67 ק"ג בתקופתה כשחקנית), ונודעה כשחקנית הגנה מעולה.
לאחר האליפות ב-2009 ובגיל 31 החליטה גלר לפרוש ממשחק ולהתחיל הסמכה כשופטת. בעונת 2010/2009 היא הייתה האישה הראשונה ששפטה בליגת הנשים, ליגת הוותיקים וליגת הנוער. כיום (2010) משמשת גלר כמתאמת השופטים של איגוד הרוגבי הישראלי.
אחיה אלון גלר הוא המנהל האדמיניסטרטיבי של האיגוד ושל קבוצת הרוגבי של רעננה, שופט אף הוא, ושחקן נבחרת ישראל בעבר ונבחרת הוותיקים כיום.
הערות שוליים

↑  אמיר שהם, רוגבי: אשקלון מאיימת לפרוש, באתר nrg‏, 5 בדצמבר 2009
יחסי ונצואלה–קנדה

| יחסי ונצואלה–קנדה |
| --- | --- |
ונצואלה: קנדה


ונצואלה: קנדה
שטח (בקילומטר רבוע)
912,050: 9,984,670
אוכלוסייה
28,433,569: 39,838,945
תמ"ג (במיליוני דולרים)
482,359: 2,140,086
תמ"ג לנפש (בדולרים)
16,964: 53,718
משטר
רפובליקה פדרלית: מונרכיה חוקתית

יחסי ונצואלה–קנדה הם יחסים החוץ בין ונצואלה וקנדה. היחסים היו טובים מאז כינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות בשנות ה-50. עם זאת, היחסים הללו החלו להתערער תחת ראשי הממשלה סטיבן הרפר וג'סטין טרודו, במיוחד ביחס למדיניותם של הנשיאים הוגו צ'אווס וניקולאס מדורו. קנדה הטילה סנקציות ממוקדות נגד 70 פקידי ממשל בממשלת ונצואלה.
היסטוריה

בפברואר 1948 נפתחה קונסוליה כללית קנדית בקראקס וקונסוליה כללית של ונצואלה במונטריאול. באותה שנה ביצע הקונסול הכללי של ונצואלה, בשם ממשלת ונצואלה, התקרבות לקנדה על מנת לפתוח נציגויות דיפלומטיות ישירות בין שתי המדינות; אך ממשלת קנדה עיכבה את פתיחתה של נציגות דיפלומטית בוונצואלה בגלל היעדר כוח אדם מתאים לאיוש נציגות קנדית בוונצואלה וחוסר האפשרות של קנדה לפתוח נציגות בוונצואלה באותה שנה מבלי לשקול מדיניות של הרחבת הייצוג הקנדי בחו"ל. מתוך האינטרס של הגנה על הסחר הקנדי עם ונצואלה ובהתחשב בקשיים לעסקים בהיותם ללא נציגות קנדית בקראקס, קנדה נדחפה לקבל את הצעת ונצואלה להחליף משלחות דיפלומטיות. לבסוף, קנדה שדרגה את המשרד הקודם של הקונסוליה הכללית הקנדית בקראקס למעמד שגרירות ב-1953.
מנגד, ונצואלה הקימה שגרירות בקנדה בשנת 1952. מאז התקיימו יחסים מסחריים טובים בין שתי המדינות, בעיקר בתחום הטכנולוגיה, תעשיית הנפט והגז, טלקומוניקציה ואחרות.
בדצמבר 2006, הוגו צ'אווס נבחר מחדש לנשיא ונצואלה עם 61% מהקולות, לאחר שנבחר לראשונה ב-1998. מספר משקיפים לאומיים ובינלאומיים נכחו בבחירות, כולל משלחת תצפית בחירות של OAS (EOM), לה קנדה תרמה 110,000 דולר. חמישה קנדים היו חברים ב-EOM. כמה אי-סדרים צוינו על ידי הוועדה, במיוחד בנוגע לזמני סגירת הקלפיות, אך הוועדה הגדירה את התנהלות הבחירות כמספקת בדרך כלל. קנדה ממשיכה לתמוך ברפורמה דמוקרטית ובזכויות אדם בוונצואלה תוך שמירה על יחסים בילטרליים טובים. קנדה ממשיכה לתמוך בארגוני חברה אזרחית הפועלים בתחומי הדמוקרטיה וזכויות האדם בוונצואלה.
ב-8 באוגוסט 2017, שרים ונציגים מקנדה ו-11 מדינות נוספות נפגשו בלימה, פרו כדי להקים את קבוצת לימה על מנת לסיים בדרכי שלום את המשבר המתמשך בוונצואלה.
היסטוריה > הכרה בגואידו

ב-23 בינואר 2019, נשיא האספה הלאומית חואן גואידו הושבע לנשיא הזמני של ונצואלה לאחר שהאסיפה הלאומית הכריזה על תוצאות הבחירות לנשיאות ונצואלה ב-2018 כפסלות, תוך קריאת תיגר על הנשיא המכהן, ניקולאס מדורו, שהובילה למשבר נשיאותי מתמשך. באותו יום, שרת החוץ הקנדית כריסטיה פרילנד הכירה ואישרה את עמדתו של גואידו בנשיא הזמני של ונצואלה. ההצהרה כללה כי "קנדה דוחה את התביעה הבלתי לגיטימית של משטר מדורו לשלטון וקראה לניקולאס מדורו לוותר על השלטון לאספה הלאומית שנבחרה באופן דמוקרטי".
בפסגה של קבוצת לימה שהתקיימה באוטווה ב-4 בפברואר 2019, הממשלה הפדרלית של קנדה התחייבה לסיוע של 53 מיליון דולר לוונצואלה. ביוני 2019, ממשלת קנדה סגרה את שגרירותה בקראקס כתוצאה מאשרות דיפלומטיות שלא ניתן היה לחדש תחת ממשלתו של הנשיא מדורו.
שיתוף פעולה > יחסי סחר

ונצואלה היא שוק הייצוא השני בגודלו של קנדה בדרום אמריקה עבור סחורות כמו גם עבור שירותים. בשנת 2006 גדל יצוא הסחורות מקנדה ב-14% והמלאי המצטבר של השקעות קנדיות בוונצואלה הסתכם ב-574 מיליון דולר.
ב-2004, קנדה הייתה יעד הייצוא השלישי של ונצואלה (2.5%) אחרי ארצות הברית (58.7%) והאנטילים ההולנדיים (4.1%). אבל בשנת 2006, סין תפסה את מקומה של קנדה כיעד היצוא השלישי של ונצואלה בגלל השותפות הפוליטית והכלכלית הגוברת בין ונצואלה לסין.
כמו כן בשנת 2004 ייצאה ונצואלה לקנדה דלקים מינרליים, שמנים ותוצר זיקוקם (85%); ברזל ופלדה (5%); דשנים (2%); וכימיקלים אנאורגניים (3%). מנגד, קנדה ייצאה לוונצואלה דגנים (35%); מכונות, מנועים, דוודים ומכשירים מכניים (12%); נייר וקרטון, עיסת נייר (13%); וחלקים ואביזרים לרכב ולרכבת (10%).
קנדה וונצואלה חתמו על הסכם הגנה וקידום השקעות זרות (FIPA). חוץ מזה, הסכם מיסוי כפול נחתם ונכנס לתוקף ב-1998 וב-2005.
שיתוף פעולה > שימור קהילות ילידים

קנדה תומכת במאמצים של ונצואלה בתחום ענייני הילידים, במיוחד באמצעות השימוש בקרן קנדה ליוזמות מקומיות.
הגירה

ההגירה מוונצואלה לקנדה עלתה במהלך השנים. הסיבות העיקריות להגירה זו כוללות את העוני המתמשך וחוסר היציבות הפוליטית בוונצואלה. מהגרים רבים בוונצואלה שייכים למעמד הביניים והגבוה ויש להם תואר אוניברסיטאי, ניסיון בעבודה ושליטה בשפות אחרות. כמה מומחי נפט בוונצואלה היגרו למחוז אלברטה בין 2002 ל-2004 לאחר שביתה במגזר הנפט של ונצואלה. בקנדה חיו 270 ונצואלים לפני 1961. מאז הכמות גדלה בהתמדה עקב ההגירה. בשנת 2007, מספר הוונצואלים שחיו בקנדה היה 20,000.
לוי (לב)

| --- | --- |

פרופ' ברגלסון, שנות ה-90
 לידה:  8 באוגוסט 1918 האיסין, אוקראינה 
 פטירה:  25 במאי 2014 (בגיל 95) ירושלים, ישראל 
 ענף מדעי:  ביוכימיה 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  הפקולטה לכימיה של אוניברסיטת מוסקבה 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תלמידי דוקטורט:  אלנה ירונסקיה 
 פרסים והוקרה:  דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית  מדליית "כיבוש בודפשט"  מדליית "כיבוש וינה"  מדליית ותיק העמל  מדליה על ההצטיינות בקרב  מדליית "שחרור בלגרד"  מדליית העוז  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  עיטור הכוכב האדום  פרס ברית המועצות 
 
לוי (לב) ברגלסון (8 באוגוסט 1918 – 25 במאי 2014) היה פרופסור לביוכימיה, חבר האקדמיה הרוסית למדעים וחבר סגל באוניברסיטה העברית בירושלים.
קורות חיים

לוי (לב) ברגלסון, בנם היחיד של ציפורה ודוד ברגלסון, אחד מסופרי הפרוזה היידיים הקלאסיים, נולד בקיץ 1918 בעיירה האיסין שבמחוז ויניצה של אוקראינה הסובייטית. בשנת 1921, כשהיה בן 3, נטשה המשפחה את אוקראינה הסובייטית והיגרה לגרמניה, שם התיישבה בבירה ברלין. עם התגברותה של האנטישמיות בגרמניה, עזבה המשפחה לדנמרק, קופנהגן, שם חיה שנתיים, ובשנת 1934 התיישבה במוסקבה בירת ברית המועצות.
בשנת 1941 סיים לב את לימודיו בפקולטה לכימיה באוניברסיטת מוסקבה, ועם תחילת המלחמה עם גרמניה גויס לבית ספר למודיעין בעורף של הצבא האדום, שם לימד גרמנית. לאחר בקשות חוזרות ונשנות להעבירו לחזית, נענתה בקשתו בסתיו 1942. שבועות ספורים לפני הנסיעה לחזית נישא לנעמי אוסטרובר. לב השתתף בקרבות באוקראינה, הונגריה, אוסטריה, יוגוסלביה ובולגריה וקיבל אותות ועיטורי גבורה רבים, בין היתר על כיבוש וינה, כיבוש בודפשט, שחרור בלגרד, ניצחון על גרמניה, ואות הוקרה ממלך בולגריה, בוריס השלישי.
ב-1946 התקבל למכון לכימיה ביו-אורגנית, אך לא הספיק לסיים לימודיו שם עקב מעצרו בשנת 1949 של אביו, שמאוחר יותר, בשנת 1952, היה בין הרוגי המלכות בברית המועצות ונרצח באשמת חברות ב"וועד היהודי האנטי פשיסטי". בשנת 1951 נעצר ונכלא לב ברגלסון (כבנו של "בוגד העם") יחד עם אשתו ובתו הקטנה ולאחר מכן נשלחו הוא ואשתו לגלות בסיביר (צפון קזחסטן), שם עבד ככורה פחם.
בשנת 1954, לאחר מותו של סטלין, חזר ברגלסון למוסקבה והחל לעסוק במדע. בשנת 1961 סיים את עבודת הדוקטור שלו וקיבל תקן של מרצה. ב-1962 ייסד את מעבדת הליפידים הראשונה בברית המועצות תחת המכון לכימיה ביו-אורגנית, וב-1986 הקים מעבדת פרוסטגלנדינים במרכז הקרדיולוגי באקדמיה למדעי הרפואה של ברית המועצות. ב-1968 מונה לחבר באקדמיה הרוסית למדעים. ב-1991 עלה לישראל ביחד עם אשתו. מדינת ישראל הכירה בברגלסון ואשתו כאסירי ציון. בישראל כיהן כפרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים והעביר הרצאות בביוכימיה באוניברסיטאות שונות באירופה ובארצות הברית. ב-2014 נפטר והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים והוא בן 95.
פעילות מדעית

תחום העניין המדעי העיקרי של ברגלסון היה חקר שינוי המבנה וארגון מולקולרי של ליפידים בקרום התא תחת מצבים פתולוגיים שונים, בעיקר של טרשת עורקים ומחלות אונקולוגיות. ברגלסון נחשב למייסד בית הספר המדעי הלאומי לחקר הליפידים שמיאקין ואוצ'יניקוב באקדמיה הרוסית למדעים. יחד עם תלמידיו, הוא גילה סדרה של ליפידים שלא היו מוכרים קודם למדע ופיתח גישות חדשות במחקר של הארגון המולקולרי בממברנה הביולוגית.
לוי עם אביו דוד ברגלסון
ברגלסון בחזית, 1944
אותות ועיטורי גבורה שקיבל לוי (לב) ברגלסון בעקבות הלחימה במלחמה"ע ה-II
ליאת חנינוביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בינואר 1966 (בת 58)
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 גובה:  1.67 מטר
 ספורט
 ענף ספורט:  התעמלות אמנותית
 מועדון:  הפועל חולון
 מאמן:  רחל שוגר ואילנית לזר
 
ליאת חנינוביץ (נולדה ב-2 בינואר 1966) היא מתעמלת אומנותית ישראלית אשר הייתה אלופת ישראל וייצגה את ישראל באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
קריירה

חנינוביץ השתייכה למועדון הפועל חולון והתאמנה תחת הדרכתן של רחל שוגר ואילנית לזר.
חנינוביץ הייתה המתעמלת האומנותית הראשונה שייצגה את ישראל במשחקים האולימפיים כאשר השתתפה באולימפיאדת לוס אנג'לס 1984 בגיל 18. היא סיימה במקום ה-27 הכללי בקרב-רב לאחר שסיימה במקום ה-17 בתרגיל החישוק, במקום ה-20 בתרגיל הכדור, במקום ה-27 בתרגיל האלות ובמקום ה-31 בתרגיל הסרט.
בשנת 1984 היא גם זכתה באליפות ישראל בהתעמלות אומנותית לאחר שזכתה במדליית הזהב בקרב-רב.
הערות שוליים

↑  פרופיל וסטטיסטיקות באתר sports-reference.com
↑  תוצאות מתעמלים ישראלים לאורך השנים באליפויות עולם ואליפויות ישראל, 'jewsinsports.org'
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)  |
| --- | --- | --- |
|  איגרוף | יהודה בן חיים • שלמה ניאזוב |  |
|  אתלטיקה | מאיה בן-צור • אריה גמליאל • מארק הנדלסמן • שם טוב סבג  • יהודה צדוק  • זהבה שמואלי |  |
|  ג'ודו | אדי קואז • משה פונטי |  |
|  הרמת משקולות | מאיר דלויה |  |
|  התעמלות מכשירים | ננסי גולדשמידט • יעקב לוי • יוחנן מויאל • לימור פרידמן |  |
|  התעמלות אמנותית | ליאת חנינוביץ |  |
|  טניס | עמוס מנסדורף |  |
|  סיף | שלומי איל • נילי דרורי • יצחק חטואל • לידיה חטואל |  |
|  קיאק | אבירם מזרחי |  |
|  קליעה | גרי ארמיסט • יאיר דוידוביץ • יצחק יונסי |  |
|  שחייה | יורם כוכבי • אייל שטיגמן • הדר רובינשטיין |  |
|  שיט | יהודה אטדגי • אלדד אמיר • יואל סלע • שמשון ברוקמן • איתן פרידלנדר |  |
יחסי ונצואלה–קובה

| יחסי ונצואלה–קובה |
| --- | --- |
ונצואלה: קובה


ונצואלה: קובה
שטח (בקילומטר רבוע)
912,050: 110,860
אוכלוסייה
28,433,569: 10,969,035
תמ"ג (במיליוני דולרים)
482,359: 107,352
תמ"ג לנפש (בדולרים)
16,964: 9,787
משטר
רפובליקה פדרלית: רפובליקה קומוניסטית

יחסי ונצואלה–קובה הם היחסים הדיפלומטיים שבין ונצואלה וקובה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1902. היחסים הידרדרו בשנות השישים וונצואלה ניתקה את היחסים בסוף שנת 1961 בעקבות מדיניות דוקטרינת בטנקור של הנשיא רומולו בטנקור שלא שמרה על יחסים עם ממשלות שעלו לשלטון באמצעים שאינם אלקטורליים. גורם מערער את היציבות היה התמיכה הקובנית בכוח הגרילה נגד הממשלה שפעל באזורים כפריים מרוחקים. בשנת 1999 היחסים הדו-צדדיים השתפרו משמעותית עם תחילת ימי נשיאותו של הוגו צ'אבס. צ'אבס הקים ברית גדולה עם נשיא קובה פידל קסטרו ויחסי סחר משמעותיים נוצרו עם קובה מאז בחירתו. היחסים החמים בין שתי המדינות המשיכו להתעצם. לאחר עשרות שנים של קשרים הדוקים באיים הקריביים, כמה ממשלות באזור החלו להתרחק מארצות הברית. הוגו צ'אבס תיאר את קסטרו כמנטורו וכינה את קובה "דמוקרטיה מהפכנית".
הקשר הדו-צדדי כולל סיוע בפיתוח, מיזמים עסקיים משותפים, עסקאות פיננסיות גדולות, חילופי משאבי אנרגיה וטכנולוגיית מידע ושיתוף פעולה בתחומי שירות המודיעין והצבא. מאפיין של קשרי ונצואלה-קובה הוא ששתי המדינות מחליפות ביניהן נכסים שאינם יקרים למדינה השולחת אך בעלי משמעות גבוהה עבור המדינה המקבלת.
היסטוריה מוקדמת

קשרי ונצואלה וקובה החלו בתקופה בה קובה הייתה עדיין תחת שלטון ספרד, כאשר בין החותמים על חוק העצמאות של ונצואלה בשנת 1811 היה פרנסיסקו חבייר יאנס יליד פוארטו פרינסיפה (קמגואיי המודרנית) בקובה. בקרב קרבובו (1821) נלחם חוסה רפאל דה לאס אראס מהוואנה בעוז לצד כוחות תומכי העצמאות. הוא הועלה לדרגת קולונל על ידי הגנרל סימון בוליבאר עצמו, ולפניו הבטיח בוליבאר לא להניח את חרבו עד שקובה תהיה חופשייה.
בשנת 1823 ה"מזימה של ראיוס אי סולס דה בוליבר" הונהגה על ידי קרלוס אפונטה הוונצואלי, אשר יחד עם קבוצה של ונצואלים וקובנים הגיעו לקובה במסע שהתגלה בהוואנה והם הוצאו להורג על ידי כוחות קולוניאליים ספרדיים.
כאשר צבא ספרד נסוג בעקבות תבוסה לקובה לאחר הקרב המכריע על אגם מארקיבו (1823), הוגלו מלוכנים ונצואלים רבים ביניהם קולונל נרסיסו לופס, מרקוס מסאו, שהיה אביו של אנטוניו מסאו המהפכן, וקליקסטו גרסיה דה לונה, שהיה סבו של גנרל קליקסטו גרסיה שלחם לעצמאות קובה. הם המשיכו לשרת את ממשלת ספרד בכמה תפקידים צבאיים ומנהלתיים בקובה ובספרד. לאחר שהם פנו נגד השלטון הספרדי הם הפכו לתומכים של הפלג העצמאי בקובה. בשנת 1848, במהלך מעצרם של מהפכנים קובנים, לופס ברח לארצות הברית, שם ניסה לשחרר את האי ולהקים קובה עצמאית שתצטרף בסופו של דבר לארצות הברית כמדינת עבדים. דגל קובה המודרני מקורו במסע הראשון שלו שנחת בקארדנס, תוכנן על ידי לופס, יחד עם קובני מקומי בשם מיגל טאורבה טולון. בשנת 1851 אמריקאים רבים המשלחת השנייה של לופס אשר נכשלה, הוצאו להורג בטירת סלוודור דה לה פונטה של הוואנה.
במהלך מלחמת עשר השנים (1868–1878), מוונצואלה הגיעו, בין היתר, חוסה מיגל בארטו פרס, מנואל מריה גארידו פאס, כריסטובל מנדוסה, סלומה ארנאנדס ארנאנדס, כריסטובל אקוסטה, חוסה מריה אאורקואצ'אה איריגוין ואמדאו מנואיט. כולם לחמו למען עצמאות קובה בכמה קרבות שבלטו בגבורתם. סלומה ארנאנדס נפטר בקובה בגלל מחלה, ואילו אקוסטה, אאורקואצ'אה ומנואיט נהרגו במהלך הקרבות, ועזרו להניח את היסודות לחברות הגוברת והסולידריות בין קובה לוונצואלה. ב-12 באפריל 1869, קרלוס מנואל דה סספדס, נשיא הרפובליקה המוכרזת של קובה, ייעד את הוונצואלי כריסטובל מנדוסה, לתפקיד שר החוץ, שהיה הצעיר הראשון בקרב הקמגואנים היה הראשון שאחז בנשק, והיה בנו של כריסטובל מנדוסה, נשיא ונצואלה הראשון וידידו של בוליבאר. כריסטובל מנדוסה הגיע לדרגת קולונל ומת לפני כיתת יורים ספרדית ב-30 בדצמבר 1870, יומיים לאחר שנפל בשבי בנחסה, קמגואי.
בשנת 1871 תמך הנשיא אנטוניו גוסמאן בלנקו במה שמכונה "משלחת הוונגארד" בוונצואלה, שנחתה במזרח קובה ב-17 ביוני בפיקודו של הבריגדיר הקובני רפאל דה קסדה. בניסיון זה לשחרר את קובה היו 200 איש, בעיקר ונצואלים, עם 600 כלי נשק, תחמושת ו-40 פרדות. בקמגואי הם נלחמו בקרב מוצלח בפיקודו של סבאנאס דל סייגו, והשמידו את הכוחות הספרדים.
צאצאי בוליבר וקרובי משפחתו של אנטוניו חוסה דה סוקרה נלחמו במלחמת העצמאות של קובה ב-1895.