הארמדה הספרדית
קרב פלימות'

ב-19 ביולי נצפתה הארמדה לראשונה מקורנוול, בקצה הדרום מערבי של אנגליה; הצי האנגלי עגן בפלימות', לא רחוק משם. ההודעה על בואם של הספרדים הגיעה בשעות אחר הצהריים, כשעתיים לאחר שמפלס מי הים הגיע לנקודת השפל של אותו היום, ורוב הספינות של הצי האנגלי עדיין היו ברציפים ללא יכולת להפליג. לצי האנגלי לא הייתה ברירה אלא להמתין לעליית מפלס המים בחוף, בסביבות השעה 9 בערב. הצי האנגלי היה למעשה תקוע בנמל, ולכאורה פגיע להתקפת הארמדה; בפועל היו ספינות הארמדה גדולות ואיטיות, זקוקות לרוח גבית ולגאות חזקה על מנת שיוכלו להיכנס לנמל ולתקוף את האנגלים. הרוח הספיקה בחוזקה ובכיוונה, אך הגאות, כאמור, הייתה אמורה להגיע רק כעבור מספר שעות. לכן, לא יכלה הארמדה להתקיף את האנגלים בטרם החשיכה, ועד אז היו האחרונים מוכנים.
היכולות הימיות של האנגלים היו גבוהות מאוד. הספרדים התלבטו האם לנסות תקיפה ימית, או להמשיך צפונה כדי לבצע את הנחיתה ביבשה. מועצת הקרב הסכימה על תקיפה יבשתית שסיכוייה היו גבוהים יותר, אך הדוכס ממדינה סידוניה הטיל וטו, בטענה שמלך ספרד הורה בבירור לתקוף.
הארמדה המתינה לשפל של צהרי היום למחרת. מפקדי הארמדה סברו שתנאי הים והרוח לא יאפשרו לאנגלים לצאת להתמודדות. זו הייתה טעות; הווארד ודרייק ניצלו את הגאות בלילה והפליגו למעלה מ-20 ק"מ כנגד הרוח, תוך ארבע שעות. הספינות הספרדיות לא היו מסוגלות להפליג בתנאים כאלה. דרומית לחופי פלימות' נוצר קשר העין הראשון בין שני הכוחות. האנגלים הצליחו להשיג את היתרון הראשון, מכיוון שהצליחו להתמקם כאשר הרוח בגבם: הם יכלו להתקדם אל הארמדה, אך הארמדה לא הייתה יכולה להתקרב אליהם. הדוכס ממדינה סידוניה, המפקד הספרדי, יכול היה רק לעגון. שני הצדדים הופתעו זה מזה: הספרדים הופתעו מכישורי המפקדים האנגלים ומיכולתם להפליג כנגד הרוח, והאנגלים מצידם נחרדו למראה גודל הארמדה וממערך הלחימה שלה. מערך זה תואר על ידי האנגלים כחצי סהר מושלם, אך היסטוריונים כיום מטילים ספק בדיוק התיאור הזה.
לשני הציים היו תוכניות וטקטיקות לחימה שונות, ואף אחת מהן לא צלחה לחלוטין. הספרדים ניסו לממש את הטקטיקה בה הורגלו: היצמדות לצי האנגלי והשתלטות על ספינותיו; אך האנגלים, שספינותיהם היו כאמור זריזות ובעלות כושר תמרון רב, הצליחו לחמוק מן הספרדים בכל פעם שהללו ניסו זאת. האנגלים מצידם ניסו להילחם ממרחק, אך הארמדה ענתה במבנה הדוק ועצום בגודלו, והמרחק היה רב מדי; טווח הפגיעה המקסימלי של התותחים האנגלים הספיק רק לפגיעה קלה בקצה הקרוב של צי ספינות הארמדה.
שני הצדדים השתמשו בכמויות אדירות של תחמושת, אך אף צד לא הצליח לגרום נזק ממשי לאויב. עם זאת, בשעות אחר הצהריים של אותו יום התרחשו שתי תאונות בארמדה: הראשונה הייתה התנגשות בין גליאה לבין שתי ספינות אחרות, והשנייה - פיצוץ גדול שהתרחש בספינה נוספת. הווארד מינה את דרייק להוביל את הצי שלו במשך הלילה; דרייק מצא עצמו, במקרה, בסמוך לאחת הספינות הספרדיות הפגועות, והכריח אותה להיכנע לו. בשלב זה היה הקרב מבולבל ולא מאורגן, הצי האנגלי התפזר ועבר זמן רב עד שהצליח להתכנס מחדש, ובשלב זה הצליחה הארמדה להמשיך הלאה, לכיוון החוף הצרפתי.
הצי האנגלי המשיך במרדף אחרי הארמדה, לאורך תעלת למאנש; ספינות נוספות הצטרפו אליו מכל נמל לידו חלפו, מלאות במתנדבים נלהבים שבאו ליהנות מצפייה במתרחש. כבר במחצית דרכו היו בצי של הווארד למעלה מ-100 ספינות, אך רק אחוז קטן מהן היווה גורם משמעותי ככוח לחימה. 25 ספינות בלבד היו ספינות מלחמה, שהובילו את לוחמי הצי, והללו נלחמו ברוב הקרבות; יחד עמן היו ספינות קרב "פרטיות" נוספות. יתר האנשים, לדברי הווארד, רק הפריעו. הם ירו כמות עצומה של תחמושת מטווחים בלתי אפשריים, והדבר המועיל היחידי שלו תרמו היה יצירת הרתעה, בשל כמות האנשים והספינות שהרכיבו את הצי האנגלי למראית עין.