stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסי ענבר
הערות שוליים

↑  ד"ר יוסי ענבר מונה למשנה למנכ"ל המשרד להגנת הסביבה, אתר Port2Port, 3 בינואר 2007
↑  יעל עברי-דראל, ישראל תבחן התחייבות להפחית בזיהום האוויר, באתר ynet, 10 בדצמבר 2007
↑  OECD delegation of experts in Israel to review environmental performance, אתר משרד החוץ, 26 באוקטובר 2010
↑  אורה קורן, מזהמים, אבל פחות, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2007
↑  יעל עברי-דראל, ישראל "חושבת בגדול" על זיהום האוויר, באתר ynet, 18 בדצמבר 2007
↑  המשרד לאיכות הסביבה: חוק הפיקדון צובר תאוצה, באתר וואלה, 4 בפברואר 2002
↑  יעל דראל, האם תפרידו את הפסולת בבית?, באתר ynet, 16 במרץ 2010
↑  צפריר רינת, בכיר במשרד האוצר: מתקן התפלת המים הגדול באשקלון הוקם במקום הלא נכון, באתר הארץ, 10 במאי 2006
↑  שפכים עירוניים עשויים לדשן שטחים חקלאיים, באתר וואלה, 17 ביוני 2001
↑  דליה טל, ‏"מיליארד שקל יושקעו בשיפור מכוני טיהור שפכים", באתר גלובס, 10 באוקטובר 2004
↑  אבני דרך ועדכונים (תקנות ענבר), אתר המשרד להגנת הסביבה
↑  יעל עברי-דראל, שאריות הורמונים ותרופות נותרות במי ההשקייה, באתר ynet, 16 במרץ 2009
↑  בריאות העם (תקני איכות מי קולחין וכללים לטיהור שפכים), התש"ע-2010 - תקנות, ק"ת 6886, התש"ע (25.4.2010), עמ' 1018
↑  צבי לביא, אושר: תקן מחמיר לטיהור מי הביוב להשקייה, באתר ynet, 25 בינואר 2010
↑  מירב אנקורי, ‏ד"ר יוסי ענבר מונה למנכ"ל המשרד להגנת הסביבה, באתר גלובס, 6 במאי 2009.
↑  מינוי המנהל הכללי של המשרד להגנת הסביבה, אתר משרד רוה"מ, החלטה מס. 230 של הממשלה מיום 15.05.2009
↑  Panels of Arbitrators and Experts for Environmental Disputes, באתר בית הדין הקבוע לבוררות (Permanent Court of Arbitration)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304989505171
1917 (סרט, 2019)

| --- | --- |

 בימוי:  סם מנדס 
 הופק בידי:  Pippa Harris, סם מנדס, קאלום מקדוגל, Jayne-Ann Tenggren 
 תסריט:  סם מנדס, קירסי וילסון-קיירנס 
 עריכה:  לי סמית 
 שחקנים ראשיים:  ג'ורג' מקיי Michael Jibson ג'מי פרקר נבהאן ריזוואן ריצ'רד מקייב ג'סטין אדוארדס פיפ קרטר אדריאן סקרבורו דניאל מייס בילי פוסטלת'ווייט בנדיקט קמברבאץ' דין צ'ארלס צ'פמן אנדרו סקוט קולין פירת' ריצ'רד מאדן מארק סטרונג ג'ק שאלו גראן האוול 
 מוזיקה:  תומאס ניומן 
 צילום:  רוג'ר דיקינס 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 חברת הפקה:  DreamWorks Pictures  New Republic Pictures   Neal Street Productions   Amblin Partners   Reliance Entertainment
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 בדצמבר 2019 
 משך הקרנה:  119 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מלחמה, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  צרפת 
 תקציב:  100 מיליון דולר
 הכנסות:  $384,767,548 (23 בספטמבר 2020)
 הכנסות באתר מוג'ו:   1917
 פרסים:  פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - דרמה  פרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר (Guillaume Rocheron, Greg Butler, Dominic Tuohy)  פרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר (Mark Taylor, Stuart Wilson)  פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר (רוג'ר דיקינס)  פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע (סם מנדס)  פרס איגוד מבקרי הקולנוע של דאלאס-פורט וורת' לסרט הטוב ביותר  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 www.1917.movie
 דף הסרט ב־IMDb
 
1917 הוא סרט מלחמה אפי שביים והפיק סם מנדס, שכתב את התסריט עם קריסטי וילסון־קיירנס אשר מבוסס בחלקו על סיפור שסופר למנדס על ידי סבו מצד אביו, אלפרד מנדס. בסרט מככבים ג'ורג' מקיי, דין־צ'ארלס צ'פמן, מארק סטרונג, אנדרו סקוט, ריצ'רד מאדן, קלייר דובארק, קולין פירת' ובנדיקט קמברבץ'.
הסרט מספר את סיפורם של שני חיילים בריטים צעירים באביב 1917, זמן קצר לאחר הנסיגה הגרמנית לקו הינדנבורג, עליהם הוטל להעביר הודעה ליחידה שכנה העומדת לצאת לקרב אבוד מראש.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב־25 בדצמבר 2019, ובבריטניה ב־10 בינואר 2020, בהפצת סרטי יוניברסל.
הסרט נוצר בהשראה לסרטיו של אלפרד היצ'קוק, בעיקר החבל ומזימות בינלאומיות.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר לשנת 2019, וכן בשלושה פרסי אוסקר: פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, פרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר ופרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר.
עלילת הסרט

בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, באפריל 1917 בצפון צרפת, שני חיילים בריטים צעירים מקורפוס הרובאים של המלך, סקופילד ובלייק, מקבלים משימה להעביר מסר דחוף מן הפיקוד לגדוד השני ברגימנט דבונשייר, ובו מפקדו נקרא לבטל התקפה מתוכננת על כוחות גרמנים. הגרמנים נסוגו לקו הינדנבורג ומכינים מארב לגדוד הבריטי המונה 1,600 חיילים, בהם אחיו של בלייק. סקופילד ובלייק חוצים את שטח ההפקר, מגיעים לחזית הגרמנית המקורית, ומגלים תעלות נטושות. חלק מהתעלות ממולכדות, ובפיצוץ שמופעל בתיל כמעט נהרג סקופילד; בלייק מחלץ אותו מפסולת ההריסות ומוביל אותו החוצה מהבונקרים המתמוטטים.
השניים מגיעים לחווה נטושה; שם הם עדים לקרב אוויר בין שני מטוסים בריטיים למטוס גרמני. המטוס הגרמני נפגע וצולל אל תוך החווה, וסקופילד ובלייק מנסים להציל את הטייס. סקופילד רץ לשאוב לו מעט מים ובזמן שבלייק מטפל בטייס, הטייס דוקר את בלייק ופוצע אותו אנושות. סקופילד הורג את הטייס ומנחם את בלייק על סף מותו, לפני שהוא ממשיך במשימה בגפו. שבור וכעוס על מות חברו, הוא נאסף על ידי יחידה בריטית העוברת באזור, ונוסע איתה עד סמוך לכפר המופצץ אקוסט־סן־מיין (Écoust-Saint-Mein).
היחידה הבריטית נעה בשיירת משאיות, ומתעכבת בדרכה פעם בגלל עצים שמפריעים באמצע הדרך, ופעם בגלל שהמשאית שלהם נתקעת בבור. בהמשך נתקלת היחידה בגשר הרוס, שגורם לשינוי במסלול הנסיעה שלה, ולכן סקופילד מחליט לנוע לבד עקב דחיפות שליחותו.
באקוסט מותקף סקופילד על ידי צלף גרמני. הוא עוקב אחר הצלף והורג אותו, אך נפגע על ידי רסיס ומאבד הכרה. הוא חוזר להכרתו בלילה ובעת מנוסתו מחייל גרמני הוא נקלע אל מחבואה של אישה צרפתייה שהצילה תינוקת. הוא משאיר להם את כל מזונו וכן חלב שלקח מהחווה. סקופילד ממשיך במשימתו, הורג חייל גרמני בחניקה אך מתגלה ובורח לנהר. הוא נסחף במים השוטפים וכמעט מאבד את הכרתו אך בסוף הוא אוזר כוח ונאחז בענף עץ עד שהוא מגיע לגדה ששוליה מלאים גופות. הוא מטפס עליהן ועולה אל היער.
ביער הוא מאתר את הגדוד השני ופוגש פלוגה היושבת בין העצים ומאזינה לחייל ששר Wayfaring stranger. סקופילד נשען על עץ וקורס באפיסת כוחות. החיילים מנסים לברר מניין הוא הגיע, אז הוא שב בבת אחת למציאות ומגלה שההתקפה כבר החלה. הוא רץ בשדה הקרב כדי להגיע למפקד הגדוד, קולונל מקנזי, ומוסר לו את ההודעה. מקנזי עוצר את ההתקפה בחוסר חשק. לאחר מכן באזור הפצועים מאתר סקופילד את ג'וזף, אחיו של בלייק, שהיה בגל ההתקפה הראשון אך לא נפגע. הוא מביא לו את הידיעה על מותו של בלייק. ג'וזף עצוב מהחדשות, אך מודה לסקופילד על מאמציו. סקופילד מתרחק ומתיישב ליד עץ, סוף סוף מסוגל לנוח לאחר סיום משימתו. הוא מתבונן בתמונות של אשתו ושתי בנותיו.
טכניקת צילום

הסרט מוצג כולו כאילו צולם בשוט אחד. המצלמה עוקבת ברצף אחרי הסיפור מרגע תחילת הסרט עד סופו ללא מעבר להצגת מקומות אחרים וקפיצות בין מקומות. בפועל הסרט צולם בקטעים אלא שהם חוברו בעבודת עריכה ממוחשבת.
רק פעם אחת בסרט המסך מוחשך. הדבר קורה ברגע בו סקופילד נפצע ומאבד הכרה. עם־זאת, כעבור מספר שניות, המצלמה חוזרת להציג מאותה נקודת המבט, ובאיחור של כמה שעות.
שחקנים ודמויות

ג'ורג' מקיי – טוראי ראשון סקופילד
דין צ'ארלס צ'פמן – טוראי ראשון בלייק
אנדרו סקוט – לוטננט לזלי
ריצ'רד מאדן – לוטננט בלייק
בנדיקט קמברבאץ' – קולונל מקנזי
קולין פירת' – גנרל ארינמור
מארק סטרונג – קפטן סמית'
דניאל מייס - סמל סנדרס
אדריאן סקרבורו - רב-סרן הפבורן
ריצ'רד מקייב - קולונל קולינס
אנסון בון - טוראי קוק
גראן האוול - טוראי פארי
פרסים ומועמדויות

| רשימת פרסים ומועמדויות> פרס | רשימת פרסים ומועמדויות> תאריך טקס | רשימת פרסים ומועמדויות> קטגוריה | רשימת פרסים ומועמדויות> מקבלי פרס ומועמדים | רשימת פרסים ומועמדויות> תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס אוסקר | 9 בפברואר 2020 |  |  |  |
| פרס אוסקר | 9 בפברואר 2020 | פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר | סם מנדס, פיפה האריס, ג'יין-אן טנגרן וקאלום מקדוגל | מועמדות |
| פרס אוסקר | 9 בפברואר 2020 | פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר | סם מנדס | מועמדות |
| פרס אוסקר | 9 בפברואר 2020 | פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר | סם מנדס וקריסטי וילסון-קיירנס | מועמדות |
| פרס אוסקר | 9 בפברואר 2020 | פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר | תומאס ניומן | מועמדות |
| פרס אוסקר | 9 בפברואר 2020 | פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר | רוג'ר דיקינס | זכייה |
| פרס אוסקר | 9 בפברואר 2020 | פרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר | דניס גסנר ולי סנדאלס | מועמדות |
| פרס אוסקר | 9 בפברואר 2020 | פרס אוסקר לאיפור ולעיצוב השיער הטובים ביותר | נעמי דון, טריסטן ורסליוס ורבקה קול | מועמדות |
| פרס אוסקר | 9 בפברואר 2020 | פרס אוסקר לעריכת הקול הטובה ביותר | אוליבר טארני ורייצ'ל טייט | מועמדות |
| פרס אוסקר | 9 בפברואר 2020 | פרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר | מארק טיילור וסטיוארט וילסון | זכייה |
| פרס אוסקר | 9 בפברואר 2020 | פרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר | גרג באטלר, גיום רושרון ודומיניק טוהי | זכייה |
| פרס גלובוס הזהב | 5 בינואר 2020 | הסרט הטוב ביותר - דרמה | 1917 | זכייה |
| פרס גלובוס הזהב | 5 בינואר 2020 | הבמאי הטוב ביותר | סם מנדס | זכייה |
| פרס גלובוס הזהב | 5 בינואר 2020 | הפסקול הטוב ביותר | תומאס ניומן | מועמדות |
| פרס באפט"א לקולנוע | 2 בפברואר 2020 | הסרט הטוב ביותר | סם מנדס, פיפה האריס, ג'יין-אן טנגרן וקאלום מקדוגל | זכייה |
| פרס באפט"א לקולנוע | 2 בפברואר 2020 | הסרט הבריטי הטוב ביותר | סם מנדס, פיפה האריס, ג'יין-אן טנגרן, קאלום מקדוגל וקריסטי וילסון-קאירנס | זכייה |
| פרס באפט"א לקולנוע | 2 בפברואר 2020 | הבמאי הטוב ביותר | סם מנדס | זכייה |
| פרס באפט"א לקולנוע | 2 בפברואר 2020 | המוזיקה הטובה ביותר בסרט | תומאס ניומן | מועמדות |
| פרס באפט"א לקולנוע | 2 בפברואר 2020 | הצילום הטוב ביותר | רוג'ר דיקינס | זכייה |
| פרס באפט"א לקולנוע | 2 בפברואר 2020 | איפור ועיצוב השיער הטוב ביותר | נעמי דון | מועמדות |
| פרס באפט"א לקולנוע | 2 בפברואר 2020 | עיצוב ההפקה הטוב ביותר | דניס גסנר ולי סנדאלס | זכייה |
| פרס באפט"א לקולנוע | 2 בפברואר 2020 | הסאונד הטוב ביותר | סקוט מילאן, אוליבר טארני, רייצ'ל טייט, מארק טיילור וסטיוארט וילסון | זכייה |
| פרס באפט"א לקולנוע | 2 בפברואר 2020 | האפקטים החזותיים הטובים ביותר | גרג באטלר, גיום רושרון ודומיניק טוהי | זכייה |
אנדרו פארוט

| --- | --- |

 לידה:  10 במרץ 1947 (בן 77) וולסול, הממלכה המאוחדת 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אוקספורד 
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 
אנדרו פארוט (אנגלית: Andrew Parrott; נולד ב-10 במרץ 1947) הוא מנצח בריטי, הנודע בעיקר בביצועיו החלוציים, המצטיינים בבקיאותם ההיסטורית, למוזיקה טרום-קלאסית. הוא מנצח על רפרטואר רחב, הכולל מוזיקה בת זמננו. פארוט ניצח על ביצוע הבכורה של "לילה באופרה הסינית" מאת ג'ודית וייר כמו גם על ההקלטה הראשונה שלה. הוא הקליט מוזיקה חדשה של מלחינים בריטים מודרניים נוספים ביניהם ג'ון טאוונר ושל ולדימיר גודאר.
בשנת 1973 ייסד פארוט את קונסורט טאברנר, מקהלה והרכב נגנים בכלים אותנטיים, השוכן בלונדון. הוא היה המנהל המוזיקלי של נגני מוצרט של לונדון במשך שנים אחדות, עד ספטמבר 2006. כיום פארוט הוא המנהל המוזיקלי של קולגיום ניו יורק בניו יורק.
פארוט פרסם מאמרים חשובים על באך, מונטוורדי ופרסל, השתתף בעריכת ספר המזמורים החדש של אוקספורד וחיבר את מקהלת באך התמציתית, ספר ששאב את המידע לכתיבתו מעבודתו עם ג'ושוע ריפקין על ביצוע יצירותיו הווקאליות של באך בקול יחיד לכל תפקיד.
משנת 2007 משמש אנדרו פארוט כמנצח כבוד של תזמורת הבארוק ירושלים.
הערות שוליים

1 2  ג'ורג' פראט, הערך "אנדרו פארוט" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007436728805171  PLWABN: 9810668958405606  BnF: cb13898264j (data)  GND: 123701627  ISNI: 0000 0001 0987 8520  LCCN: n83176113  LNB: 000114365  MusicBrainz: 22220b44-8346-4931-88ea-3360a540db2e  NKC: pna2006312012  NTA: 070553831  SNAC: w6m33rgz  SUDOC: 082686394  VIAF: 74038571   WorldCat (עם VIAF): 74038571
רבי חמא בר חנינא (הראשון)

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־2 
 פטירה:  המאה ה־3 
 מקום פעילות:  ארץ ישראל
 תקופת הפעילות:  ראשון לאמוראים
 תלמידיו:  הדרשן רבי לוי
 בני דורו:  רבי אושעיא
 אב:  רב חנינא
 
רבי חמא בר חנינא הראשון היה אמורא ארץ ישראלי בדור הראשון לתקופת האמוראים. אביו ככל הנראה היה רבי חנינא בר חמא תלמידו של רבי יהודה הנשיא.
חייו

מקום מושבו היה בציפורי כמו שנאמר בתלמוד ירושלמי כמה יהה בהילוכן של סנדל המסומר? ”ציפוראי אמרין מן כנשתא דבבלאי עד דרתיה דרבי חמא בר חנינא”. הוא אף היה מגדולי העיר ציפורי וגזר עליהם תענית לפי התלמוד בבלי אולם בתלמוד ירושלמי הגרסה רב חנינא בר חמא.
רבי חמא בר חנינא מובא רבות בתלמוד הירושלמי ובמדרשים השונים.
על פי מדרש הגדול הוא היה עיוור (סגי נהור).
לפי התלמוד הבבלי הוא חי בזמן רבי (יהודה הנשיא) ”פעם אחת נתאחרתי אני ורבי למקום אחד והביאו לפנינו ביצים”. אולם בתלמוד הירושלמי הגרסה ”אני ואבא עלינו לחמת גדר והביאו לפנינו ביצים”
הערות שוליים

↑  תלמוד ירושלמי, מסכת שבת,  פרק ו', הלכה ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף כ"ה, עמוד א'
↑  פרשת מקץ צד
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ל"ח, עמוד א'
אלינה ביסטריצקאיה

| --- | --- |

אלינה ביסטריצקאיה ב-1981
 לידה:  4 באפריל 1928 קייב, אוקראינה, ברית המועצות
 פטירה:  26 באפריל 2019 (בגיל 91) מוסקבה, רוסיה
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מדינה:  רוסיה 
 תקופת הפעילות:  1950–2018 (כ־68 שנים) 
 עיסוק:  שחקנית תיאטרון וקולנוע
 מקום לימודים:  קייב 
 פרסים והוקרה:  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית (2018)  עיטור הדגל האדום של העמל (1974)  העיטור על השירות למען המולדת דרגה שנייה (1998)  האמנית העממית של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1966)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (1962)  עיטור מסדר המולדת דרגה ראשונה (2008)  עיטור אות הכבוד (4 בנובמבר 1967)  האמנית העממית של ברית המועצות (1978)  דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית (1985)  עיטור מהפכת אוקטובר (1988)  עיטור אות הכבוד (7 במרץ 1960)  Government Prize in Culture  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מסדר "השירות לאיזור רוסטוב"  מדליה להנצחת 70 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941-1945  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  מדליה על שם ז'וקוב  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציליסטית של גאורגיה  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליית ותיק העמל  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציליסטית הקזחית  מדליה להנצחת 60 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 65 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941-1945  מדליה להנצחת 50 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מסכת הזהב  תעודת הוקרה נשיאותית של הפדרציה הרוסית 
 http://elina-bystritskaya.ru/
 פרופיל ב-IMDb
 
אלינה ביסטריצקאיה (ברוסית: Эли́на Авраа́мовна Быстри́цкая; באנגלית: Elina Bystritskaya;‏ 4 באפריל 1928, קייב – 26 באפריל 2019, מוסקבה) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע, מורה וזמרת. בשנת 1978 הוענק לה תואר האמן העממי של ברית המועצות.
קורות חייה

אלינה ביסטריצקאיה נולדה למשפחה יהודית ב-4 באפריל 1928 בקייב, אוקראינה, ברית המועצות. אביה היה אברהם פסחוביץ' ביסטריצקי (ברוסית: Быстрицкий Авраам Петрович), רופא צבאי ,יליד העיר ברדיצ'ב ואמה הייתה אסתר איסקובנה ביסטריצקאיה (ברוסית: Быстрицкая Эсфирь Исааковна). אחותה סופיה שגלמן חיה מאז 1989 באשדוד, ישראל. בילדותה התגוררה יחד עם הוריה באוקראינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה למדה קורסים בסיעוד ועבדה מגיל 13 כאחות בבית חולים צבאי בעיר סטלינו, כיום דונצק.
ב-1945 התקבלה לבית הספר לאחיות בעיר ניז'ין וסיימה את לימודיה ב-1947. בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 החלה לעסוק באמנות התיאטרון כתחביב. בלחצו של אביה החלה בשנת 1947 את לימודיה בפקולטה הפילולוגית של המכון הפדגוגי בניז'ין. לאחר שנה עזבה את בית הספר והתחילה לימודים במכון לתיאטרון ואמנות בקייב (אנ'), אותם סיימה בשנת 1953.
בין השנים 1953–1956 הייתה שחקנית תיאטרון דרמה בווילנה, ובין השנים 1956 ועד 1958 החלה את הקריירה שלה כשחקנית בתיאטרון דרמה על שם אלכסנדר פושקין (אנ') במוסקבה. בשנת 1958 החלה לשחק בתיאטרון מאלי במוסקבה בו עבדה עד שנת 2012.
ביסטריצקאיה החלה לשחק בקולנוע בשנת 1950. בשנת 1955 קיבלה את התואר "השחקנית הטובה ביותר" במשאל שנערך בין קוראי העיתון "סוווטסקאיה קולטורה". בשנים 1957–1958 היא כיכבה בדמותה של אקסיניה בסרטו של סרגיי גרסימוב "הדון השקט" (רו'), המבוסס על ספרו של מיכאיל שולוחוב, זוכה פרס נובל לספרות.
בשנת 1978 התמנתה לפרופסור במכון לתיאטרון על שם מיכאיל ש'פקין (אנ') ולמרצה באקדמיה לאומנויות התיאטרון - גיטיס.
משנת 1983 הייתה חברה בוועד האנטי-ציוני של הציבור הסובייטי
בין השנים 1975–1992 הייתה נשיאת התאחדות ההתעמלות האמנותית בברית המועצות, נשיאת כבוד של התאחדות הסנוקר של ברית המועצות, סגנית נשיאת הקרן להגנה על בריאות האם והילד.
משפחתה

אב - אברם (אברהם) פטרוביץ' ביסטריטסקי (1901–1969), יליד פולין, רופא.
אם - אספיר (אסתר) איסאקובנה ביסטריטסקאיה (1906–1979), טבחית.
אחות - סופיה אברמובנה שגלמן, (1937), סופרת.
בעל - ניקולאי איוונוביץ' קוזמינסקיי, (1915-1990), התגרשו בשנת 1985.
מותה

אלינה ביסטריצקאיה נפטרה בגיל 91 ב-26 באפריל 2019 בבית חולים במוסקבה. טקס הפרידה התקיים על במת תיאטרון מאלי ב-29 באפריל באותו היום היא נטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה שבמוסקבה.
תפקידים בקולנוע (רשימה חלקית)

1950 — V Mirnye Dni — ילנה אלכסיינקו
1951 — Taras Shevchenko
1955 — Unfinished Story (רו') — אליזבתה מקסימובנה
1958 — And Quiet Flows the Don (רו') — אקסיניה
1958 — Dobrovoltsy (רו') — לולה
1963 — Vse Ostaetsya Lyudyam (רו') — קסניה
1964 — Negasimoe plamya — גלאשה
1966 — Dachniki — יוליה
1967 — Nikolay Bauman (רו') - מריה
1991 — Sem Dney Posle Ubiystva — קירה אלכסנדרובה
2002 — Babi Yar — אלינור
2004— Saga drevnih bulgar. Vladimir - אולגה
2005— Saga drevnih bulgar. Olga - אולגה
תפקידים בתיאטרון (רשימה חלקית)

1959 — "המניפה של ליידי וינדרמיר מאת אוסקר ויילד — ליידי וינדרמיר
1960 — "בית הקלפים" — נינה
1961 — "כנפיים" מאת Korniychuk — קטרינה רמז
1961 — "Vesennij grom"
1962 — "Maskarad" של מיכאיל לרמונטוב
1966 — "איבנוב" (אנ') של אנטון צ'כוב
1966 — "Stakan vody" — דוכסית מרלבורו
1968 — "Starik" — סופיה
1972 — "[Beshennye dengi" (רו') מאת אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי — לידיה
1977 — "Lubov Yarovaya" במאי: פומנקו (רו') — פנובה
1981 — "הבחירה" על ידי יורי בונדארב — מריה
1981 — "Foma Gordeev" — פלגיה
2002 — "Enough Stupidity in Every Wise Man" (אנ') מאת אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי — טורוסינה
הוקרה > פרסים

פרס הפדרציה הרוסית בתחום התרבות (2006) — להצגה "Enough Stupidity in Every Wise Man" מאת אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי
פרס ראש עיריית מוסקבה בתחום ספרות ואמנות (2000) — את התפקיד הראשי בהצגה "צומת" בתיאטרון ירמולובה
הוקרה > עיטורים

עיטור "למען המולדת" (אנ') דרגה 1 (04.04.2008) בתחום התרבות
עיטור "למען המולדת" דרגה 2 (01.04.1998) — עבור תרומה גדולה לפיתוח תרבות ואמנות
עיטור "למען המולדת" דרגה 3 (11.10.2018) — עבור תרומה גדולה לפיתוח תרבות ואמנות, שנים רבות של פעילות פורה.
עיטור "מהפכת אוקטובר" (11.05.1988)
עיטור "המלחמה הפטריוטית הגדולה" "דרגה 2 (11.03.1985) — עבור אומץ לב, החזקת-מעמד וגבורה במאבק נגד הנאצים במלחמה הפטריוטית הגדולה של 1941–1945
עיטור "הדגל האדום של העמל" (04.11.1974)
פעמיים עיטור "אות הכבוד" (ב-07.03.1960 ו ב-04.11.1967)
הוקרה > מדליות

מדליית "הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה, 1941–1945"
מדליית "20 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה, 1941–1945"(אנ')
מדליית "30 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה, 1941–1945"(אנ')
מדליית "40 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה, 1941–1945"(אנ')
מדליית "50 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה, 1941–1945"(אנ')
מדליית "60 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה, 1941–1945"(אנ')
מדליית "65 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה, 1941–1945"(אנ')
מדליית "70 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה, 1941–1945"(אנ')
מדליית "עבור העבודה האמיצה במלחמה הפטריוטית הגדולה, 1941–1945"(אנ')
מדליית "גאורגי ז'וקוב" (רו')
לקריאה נוספת

Элина Быстрицкая. "Встречи под звездой надежды" - Вагриус, 2003
Элина Быстрицкая. "Звезды на небе" - М. : АСТ, 2017
Юлия Андреева. "Элина Быстрицкая. Красавица с характером" - Litres, 2017
הערות שוליים

↑  Prominent Russian Actress Elina Bystritskaya Is Dead At 91‏, RadioFreeEurope, ‏26/04/2019
↑  The most beautiful stars of Soviet cinema, theculturetrip.com
↑  צו של נשיא הפדרציה הרוסית של 11 אוקטובר 2018 № 574 "על תגמול עם המדינה פרסים של הפדרציה הרוסית"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007315986505171  BnF: cb146716619 (data)  GND: 128350121  ISNI: 0000 0000 7036 6260  LCCN: n97114730  LNB: 000274932  NKC: jx20070323002  NLK: KAC2020O4440  SUDOC: 161666973  VIAF: 96901552   WorldCat (עם VIAF): 96901552 
אלינה ביסטריצקאיה 1964
שוויינפורט

בית העירייה של שוויינפורט
שוויינפורט (בגרמנית: Schweinfurt; מילולית: "דרך החזיר") היא עיר במחוז פרנקוניה התחתונה בבוואריה שבגרמניה. העיר היא מובלעת של המחוז שלה והיא מוקפת במחוז שוויינפורט, הנקרא על שמה.
העיר שוויינפורט מהווה מרכז לתעשייה, תרבות והשכלה גבוהה. בעיר אוכלוסייה של 53,319 תושבים (נכון ל-31 בדצמבר 2020).
בעיר שוכן קמפוס של האוניברסיטה למדעים יישומיים וירצבורג-שוויינפורט.
היסטוריה

עקבות ההתיישבות הראשונים בסביבת העיר מתוארכים למאה ה-55 לפנה"ס (-5500).
שוויינפורט תועדה לראשונה בשנת 791, והיא אחת הערים העתיקות ביותר בבוואריה. במאות ה-10 וה-11 שלטה מרקיזות שוויינפורט בחלקים גדולים של צפון בוואריה.
במאה ה-12 הקיסר פרידריך ברברוסה עשה את שוויינפורט לעיר קיסרית חופשית באימפריה הרומית הקדושה, מעמד שעליו שמרה עד 1802.
בשנות ה-40 של המאה ה-13, העיר נחרבה במלחמה מול וירצבורג, ונוסדה מחדש ב-1254.
בשנת 1652 נוסדה בשוויינפורט האקדמיה הלאומית הגרמנית תחת השם הראשוני "האקדמיה של מסוקרני הטבע".
בשנת 1770, החלה ההיסטוריה התעשייתית של העיר, עם הקמתו של מפעל עופרת ראשון בעיר. מאז ועד היום, העיר היא מרכז לתעשייה.
במלחמת העולם השנייה ספגו האמריקאים את התבוסה האווירית הגדולה ביותר שלהם על שוויינפורט בפשיטה השנייה על שוויינפורט (יום חמישי השחור). ב־11 באפריל 1945, פלש הצבא האמריקאי לעיר. במלחמה הקרה, חיל המצב של צבא ארצות הברית בשוויינפורט (או בקיצור: USAG Schweinfurt) שהוקם ב-1945 היה הריכוז הגבוה ביותר לאחר מלחמת העולם השנייה של יחידות לחימה אמריקאיות בגרמניה כולה. בצפון מערב שוויינפורט, צמחה עיירה אמריקאית, עם תשתית אזרחית מלאה הכוללת מגוון חנויות ל-12,000 אמריקאים, חיילים ואזרחים. עד נסיגת צבא ארצות הברית בשווינפורט בשנת 2014 הוצבו בעיר כ-100,000 חיילים אמריקאים.
היסטוריה > במאה ה-21

לאחר האיחוד הגרמני בשנת 1990, שווינפורט הפכה למרכז חשוב בגרמניה. העיר היא בעלת צפיפות התעסוקה הגבוהה ביותר (2015) והתוצר המקומי הגולמי השלישי בגובהו בין כל ערי גרמניה (2014). שלל חברות כגון SKF ו Schaeffler Group, מיקמו את המשרדים המרכזיים בשוויינפורט.
ראש העיר הוא סבסטיאן רמלה מהמפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה (בראשי תיבות: CSU)
גאוגרפיה

העיר ממוקמת במרכז גרמניה, במרחק של כ-40 קילומטרים ממדינת באדן-וירטמברג, ממדינת הסן וממדינת תורינגיה. העיר שוכנת על נהר המיין, המחבר בין הים הצפוני לבין הים השחור דרך תעלת מיין–דנובה.
העיר ממוקמת בין הערים פרנקפורט (110 ק"מ מערבית) ונירנברג (90 ק"מ דרום מזרח).
כלכלה

העיר ידועה בתעשיית המתכת שלה.
עם תוצר לנפש של 78,382 אירו, שווינפורט ממוקמת במקום השלישי בגרמניה, לאחר וולפסבורג ופרנקפורט.
על פי מחקר שנערך על ידי המכון השווייצרי למחקר כלכלי, שויינפורט היא אחת הערים הצומחות ביותר בגרמניה.
מחקר משנת 2010, דירג את שוינפורט כאחת הערים הדינמיות ביותר באירופה מבחינת אפשרויות פיתוח. ממקום 63 בשנת 2007, העיר השתפרה משמעותית למקום 16 בשנת 2010.
כלכלה > המצאות בתחום האופניים

בשוויינפורט הומצאו כמה המצאות חשובות בתחום האופניים: אופני הדוושה של פיליפ מוריץ פישר (1853),כמו גם מנגנון הגלגל החופשי (1889) ובלם ההרכבה (1903) של ארנסט זקס.
תרבות ואדריכלות

בעיר ישנם מבנים ישנים ועתיקים רבים, המשתלבים בנוף העירוני המודרני.
בשנת 2009, נבנה בעיר מרכז קניות, שאורכו 300 מטרים.
תרבות ואדריכלות > עתיקות

בעיר ממוקמת כנסיית סנט יוהנס, כנסייה שנחנכה בשנת 1297 וכנסיית סנט סלבדור, שנפתחה ב-1412.
כמו כן, בעיר ממוקמת כנסיית רוח הקודש. כנסיית רוח הקודש המקורית נבנתה באמצע המאה ה-15 ונהרסה כמעט לחלוטין בשנת 1554. בסוף המאה ה-16, הוקמה על חורבות הכנסייה, כנסייה חדשה בסגנון גותי. לאחר הריסת כנסיית רוח הקודש הישנה, הכנסייה של היום נבנתה בסגנון רומנסקי בשני 1897 עד 1902.
בשנת 1927, נחנכה בעיר כנסיית סנט קיליאן, שמלבד חלקים מהחומה ומהמגדל הראשי שלה, היא נהרסה כליל בעת ההפצצות במלחמת העולם השנייה. בשנת 1953, שוחזרה הכנסייה. בכנסייה קיים אחד מחלונות הכנסייה הגדולים ביותר בגרמניה, בגודל של 250 מטרים רבועים.
בניין העירייה הישן של העיר נבנה בשנים 1570–1572. זהו אחד מבנייני העירייה מתקופת הרנסאנס המפורסמים ביותר. בית הספר לדקדוק הישן, כיום מקום מושבו של המוזיאון המקומי, נבנה בין השנים 1582–1583.
מוזיאון גאורג שפר שבעיר מציג ציורים גרמניים מהמאה ה-19, המוזיאון קיבל את שמו על שם המהנדס ואספן האמנות הגרמני גיאורג שפר, תושב העיר שהמוזיאון מבוסס על אוספו הפרטי. במוזיאון זה נמצא אוסף העבודות המקיף ביותר בעולם של יצירות קרל שפיצווג.