stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרל אליגר
ביוגרפיה

אליגר נולד בהפנס (היום חלק מוילהלמסהאפן). קיבל דוקטורט מאוניברסיטת מינסטר בשנת 1927 והוסמך להוראה  אוניברסיטאית (Habilitation) בשנת 1929. בשנת 1934 הוא מונה לעוזרו של אלברכט אלט באוניברסיטת לייפציג והחל משנת 1937 היה מרצה בפקולטה לתאולוגיה של אוניברסיטת טיבינגן. בשנת 1950 מונה  שם לפרופסור בקתדרה לתנ"ך. בתפקיד זה כיהן עד צאתו לגמלאות בשנת 1968. הוא כתב מאמרים ופירושים שונים על ספרי התנ"ך. בין השאר הוא העלה השערות לגבי זיהוי אתרי התנ"ך. עוד בטרם החפירות בתל עירני הוא שיער עם גאלינג, בניגוד לעמדתו של ויליאם פוקסוול אולברייט שהייתה העמדה הרווחת, שתל עירני איננו גת  פלשתים, בגלל שטחו הקטן של החלק המוגבה של התל, ושיש לזהות את גת בתל צָפִית. לימים החפירות בתל חזקו את עמדתו שנהייתה העמדה המקובלת.
בשנת 1966 הוציא לאור פירוש על ספר ויקרא בה טען שפרקי הקדושה בסוף הספר (ויקרא י"ז - כ"ו) מאוחרים לשאר הטקסטים של המקור הכהני, בניגוד לעמדה שרווחה עד אז שפרקי הקדושה קדומים לשאר הטקסטים של המקור הכהני. עמדתו אומצה על ידי רוב החוקרים בתחום.
בין השנים 1977-1967 ערך את סדרת הביבלייה הבראיקה שטוטגרטנזיה, יחד עם וילהלם רודולף ואחרים.
בהתעסקותו בספר ישעיהו טען אליגר, בניגוד לרבים מעמיתיו, לאחדות פרקי ישעיהו השלישי, ואף טען שהנבואה על עבד ה' בפרק נ"ג היא של ישעיהו השלישי.
הערות שוליים

↑  Esias E. Meyer, Leviticus 17, where P, H, and D meet: Priorities and Presuppositions of Jacob Mulgrom and Eckart Otto, Current Issues in Priestly and Related Literature, SBL Press, 2015, page 349
↑  Harry M. Orlinsky, Studies on the Second Part of the Book of Isaiah, Brill, 1977, page 15
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260871505171  BnF: cb12755320b (data)  GND: 118688758  ISNI: 0000 0001 1028 6047  LCCN: n82080196  NKC: skuk0002357  NLK: KAC2018N9205  NTA: 068865449  SUDOC: 030169887  Trove: 1161688  VcBA: 495/116648  VIAF: 66591711   WorldCat (עם VIAF): 66591711
קרקאג'האזה

קרקאג'האזה (בהונגרית: Kerekegyháza) היא עיר בנפת קצ'קמט שבמחוז באץ'-קישקון במרכז הונגריה. עד לשואה הייתה בה קהילה יהודית קטנה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בקרקאג'האזה נמצא בירידה. בשנת 1990 חיו בעיר 5,861 תושבים, ובשנת 2021 רק 6,730 תושבים.
האזור מיושב מאות שנים והאזכור הראשון של העיר הוא משנת 1323.
יהודי קרקאג'האזה

יהודים ישבו בקרקאג'האזה במאה ה-19 ובשנת 1944 נרצחו בשואת יהודי הונגריה.
| שנה | מספר היהודים בעיר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1880 | 62 | 2,395 |
| 1910 | 64 |  |
| 1920 | 21 |  |
| 1930 | 14 |  |
| 1941 | 11 | 6,020 |
הערות שוליים

↑  נתוני העיר באתר הלמ"ס ההונגרי
↑  תיעוד יהודי קרקאג'האזה שנרצחו בשואה
↑  מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
| יישובים במחוז באץ'-קישקון |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז |  קצ'קמט •  באיה |  |
| ערים |  באצ'אלמאש •  דונווצ'ה •  • האיוש Hajós •  איז'אק •  יאנושהלמה •  קלוצ'ה •  קצל •  קרקאג'האזה •  קישקרש •  קישקונפלדיהאזה •  קישקונהלש •  קישקונמאישה •  קונסנטמיקלוש •  לאיושמיז'ה •  מייקוט •  שולט •  שולטוואדקרט •  סבדסאלאש •  טיסקצ'קה •  טומפה Tompa |  |
| כפרים | מדראש • דושנוק • אגשג'האזה • בלוסג • פלשלאיוש • פילפהאזה • פילפיאקב • הלווציה • יאקבסאלאש • קונברץ' • קונסאלאש • ניארלרינץ • לדאנבנה • וארושפלד • אורגוואן • באצ'בוקוד • באצ'סלש • צ'יקריה • קטימאר • קונבאיה • מאטטלקה • טטהאזה • באצ'סנטגיירג' • באטמונושטור • צ'אטאליה • צ'אבוי • דאבוד • דונפלווה • ארשקצ'נאד • ארשקהלמה • פלשסנטאיוואן • גרה • הרצגסאנטו • נג'ברצ'קה • נמשנאדאודבר • שיקשד • סרמלה • ושקוט • אפושטג • דונאג'האזה • קונדץ' • קונפסר • סלקסנטמארטון • צ'ויושפאלוש • טאש • יאסנטלאסלו • קמפץ • מוריצגאט • באצ'בורשוד • באטיה • דראגסל • דונפטאי • דונסנטבנדק |  |
| יישובים בנפת קצ'קמט |
| --- | --- | --- |
| יישובים | קצ'קמט • אגשאג'האזה • בלוסג • פלשלאיוש • פילפהאזה • פילפיאקב • הלווציה • יאקבסאלאש • קרקאג'האזה • קונברץ' • קונסאלאש • לדאנבנה • לאיושמיז'ה • ניארלרינץ • אורגוואן • וארושפלד |  |
קתדרלת כרייסטצ'רץ'

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קתדרלה אנגליקנית 
 מיקום:  Christchurch City 
 מדינה:  ניו זילנד 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 16 בדצמבר 1864
 תאריך פתיחה רשמי:  16 בדצמבר 1864 
 אדריכל:  ג'ורג' גילברט סקוט, בנג'מין מונטפורט 
 סגנון אדריכלי:  התחייה הגותית 
 קואורדינטות:  43°31′52″S 172°38′13″E﻿ / ﻿43.531°S 172.637°E﻿ / -43.531; 172.637
 אתר רשמי
  (למפת ניו זילנד מוגדלת) אוקלנד ולינגטון גיזברן טאורנגה דנידין ואנקה קווינסטאון כרייסטצ'רץ' אינברקרגיל ים טסמןקתדרלת כרייסטצ'רץ'(למפת ניו זילנד רגילה) אוקלנד ולינגטון גיזברן טאורנגה דנידין ואנקה קווינסטאון כרייסטצ'רץ' אינברקרגיל ים טסמןקתדרלת כרייסטצ'רץ'
 
קתדרלת כרייסטצ'רץ', כפי שנראתה לפני רעידת האדמה שהתרחשה ב-2011
קתדרלת כרייסטצ'רץ' (באנגלית: ChristChurch Cathedral) היא קתדרלה אנגליקנית הממוקמת בעיר כרייסטצ'רץ' שבניו זילנד, ובנויה בסגנון נאו-גותי.
הקתדרלה ניזוקה קשות ברעידת האדמה אשר התרחשה בפברואר 2011 ונכון לשנת 2015 עומדת בחורבנה, כשעתיד המבנה אינו ידוע.
הקתדרלה נבנתה בשלהי המאה ה-19 וממוקמת במרכז העיר, בכיכר הקתדרלה. הכנסייה מהווה מקום מושבו של הבישוף של כרייסטצ'רץ'.
למעשה העיר נבנתה סביב הקתדרלה, המהווה סמל של העיר.
היסטוריה

המתיישבים הראשונים הגיעו לנמל ליטלטון בשנת 1850. הגעתם מתוארת בפסיפסים על רצפת הקתדרלה.
מקימי העיר שאפו להקים עיר אוניברסיטאית הממוקמת סביב מכללה מקומית. המייסדים שאפו שהעיר תדמה למכללת קרייסט צ'רץ', המכללה הגדולה ביותר באוניברסיטת אוקספורד בה למדו.
באספת עיר שנערכה בשנת 1858, עת בה מנתה אוכלוסיית העיר 450 תושבים בלבד, הוחלט על הקמת הקתדרלה, ובחירת האדריכל האנגלי ג'ורג' גילברט סקוט, האדריכל המוביל בבריטניה באותה עת, שנודע בסגנונו הנאו-גותי.
אבן הפינה של הקתדרלה הונחה ב-16 בדצמבר 1864, והיסודות הונחו בשנה שלאחר מכן. בשל קשיי מימון הבנייה הופסקה הבנייה בשנת 1865.
הסופר אנתוני טרולופ אשר ביקר באתר בשנת 1871 תיאר את היסודות הנרחבים שנבנו, ואת הבנייה התקועה כמעשה גאוותנות של תושבי העיר וכ"עדות לכישלון". הבנייה החלה שוב רק בשנת 1873 לאחר מינוי האדריכל הניו זילנדי בנג'מין מונפורט לפקח על הבנייה. מונפורט שינה את התוכניות המקוריות, והוסיף למגדל הפעמונים מרפסות, ולמבנה הכנסייה אגף נוסף (האגף המערבי), וחלונות ויטראז'.
הספינה של הכנסייה (המבנה המרכזי) ומגדל הפעמונים הושלמו בשנת 1881, ויתר חלקי המבנה הושלמו בשנת 1904. עלות הבנייה הכוללת הגיעה ל-64,000 ליש"ט באותה עת.
גובהו של מגדל הפעמונים 63 מטרים. מגדל הפעמונים נפגע מספר פעמים ברעידות אדמה ושופץ בשנת 1903 לאחר שלוש רעידות.
בין השנים 2006–2007 שופצה הקתדרלה והוחלפו אריחי תקרתה.
ברעידת האדמה שאירעה בעיר בשנת 2010 צלצלו פעמוני הקתדרלה בשל הרעידה, והיה חשש לפגיעה ביציבות המבנה. הקתדרלה נסגרה למספר ימים ונפתחה מחדש ב-22 בספטמבר 2010.
ברעידת האדמה שאירעה ב-22 בפברואר 2011 קרס מגדל הפעמון ונפגעו חלקים נרחבים מהקתדרלה.
הקתדרלה ומגדל הפעמון שקרס לאחר רעידת האדמה בפברואר 2011
קתדרלת לאון (ניקרגואה)

קתדרלת לאון (בספרדית: Catedral de León) היא קתדרלה הממוקמת בעיר לאון בניקרגואה. הקתדרלה נחשבת לאתר משמעותי מבחינה היסטורית ותרבותית, ובשנת 2011 הוכרה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו. זהו אתר המורשת העולמי השני בניקרגואה ביחד עם לאון העתיקה.
היסטוריה

בניית הקתדרלה נמשכה בין השנים 1747 ו-1814. היא עוצבה על ידי האדריכל הגווטמלי דייגו חוסה דה פורס אי אסקיוול. הקתדרלה קודשה על ידי האפיפיור פיוס התשיעי ב-1860. הקתדרלה בלאון היא הגדולה ביותר במרכז אמריקה, וידועה בזכות סגנון אדריכלות הבארוק השולט בה, בשילוב עם מרכיבים נאו-קלאסיים.
בקריפטה שבמרתף הכנסייה, שנבנתה כך שתוכל לעמוד ברעידות אדמה, קבורים 27 אישים ידועים, בהם בישופים, כמרים ומשוררים ניקרגואים.
פנים הקתדרלה
קתדרלת לה מאן

| --- | --- |

קתדרלת לה מאן: מבט ממזרח על הקתדרלה
 מידע כללי
 סוג:  קתדרלה
 על שם:  Julian of Le Mans 
 מיקום:  לה מאן
 מדינה:  צרפת צרפת
 זרם:  נצרות קתולית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־9
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־9 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות גותית
 מידות
 אורך:  134 מ' 
 קואורדינטות:  48°00′33″N 0°11′56″E﻿ / ﻿48.009167°N 0.198889°E﻿ / 48.009167; 0.198889
 he
 
בית המקהלה של לה מאן
קתדרלת יוליאנוס הקדוש מלה מאן (בצרפתית: Cathédrale St-Julien du Mans) היא קתדרלה קתולית בלה מאן, צרפת.
המבנה

הקתדרלה בלה מאן היא מופת לאדריכלות גותית. הקתדרלה משתמשת בקמרונות צלעות לתמוך בבית המקהלה המתנשא לגובה 34 מטר, והלה נתמך בידי 3 קומות של תמיכות דואות המקיפות את הקתדרלה. מזרח הקתדרלה מוקף בשווה של קפלות הבולטות החוצה, כמו עלי כותרת של חצי פרח. בית הרוחב הדרומי מסתיים בצריח בגובה 60 מטר ללא תאום בבית הרוחב הצפוני. הקתדרלה נודעת בחלונות הויטראז' היפים שלה.
הכנסייה הראשונה בעיר לה מאן הוקמה על ידי יוליאנוס הקדוש, שהיה לבישוף הראשון של העיר במאה ה-6. בין 1060-1120 נבנתה מחדש הקתדרלה בידי הנזיר ז'אן מוונדום (Vendôme). ב-1134 נהרסו הקתדרלה והעיר בשרפה. הקתדרלה נבנתה מחדש בסגנון גותי מוקדם ונחנכה ב-1158. אחרי כן נערכו שיפוצים במזרח הקתדרלה בסגנון גותי בשל (High Gothic), וב-1254 נחנכה הקתדרלה מחדש. ב-1385 החלו שיפוצים ובנייה מחדש של בית הרוחב, על מנת לגשר בין הפרש גבהים של 10 מטר בין בית המקהלה לספינה הראשית המערבית (אורכם ביחד הוא 120 מטר). עד 1430 הושלמה הבנייה בידי ז'אן לה מצון (Jean Le Maczon) ניקולא דה לקלוז (Nicolas de l'Écluze) וז'אן דה דמפרמרטן (Jean de Dampmartin), בסגנון גותי לוהב (Flamboyant).
תוכנית הקתדרלה
קרב כף פיניסטרה

קרב כֵּף פִינִיסְטֶרֶה הוא קרב ימי שניטש ב־22 ביולי 1805, במהלך המלחמות הנפוליאוניות, בין צי בריטי בפיקוד תת-אדמירל רוברט קוֹלְדֶר לבין צי צרפתי־ספרדי בפיקוד אדמירל דֶה וִילֶנֶב.
הרקע להתנגשות היו הכנותיו של נפוליאון לפלוש לאנגליה, כדי להכריע ביבשה את המעצמה הימית שניצבה בינו לבין השתלטותו על אירופה. על הצי הצרפתי־ספרדי הוטל לשוט אל התעלה האנגלית ולאבטח את מעבר צבא הפלישה ממקום כינוסו בבולון אל חופי דרום אנגליה. שייטת בריטית בפיקוד אדמירל קולדר, שנשלחה ליירט את הצי המאוחד, נתקלה בו ליד כף פיניסטרה (Cabo Finisterre), בחוף האטלנטי של ספרד. הקרב נערך בתנאי ראות לקויה וערפל כבד. קולדר הסב אומנם נזקים לאוניות הצי המאוחד ואף שבה שתיים מהן, אך לא הצליח להשמידן. לאחר יומיים, במהלכם לא עשה איש מן האדמירלים ניסיון לחדש את הלחימה, שבו שני הציים לנמליהם.
רקע היסטורי

שלום אמיין (25 במרץ 1802), שנחתם לאחר תשע שנות מלחמה רצופות בין צרפת ובריטניה, החזיק מעמד שנה אחת בלבד. נפוליאון, שליטה היחיד של צרפת מאז נובמבר 1799, לא התכוון כנראה מלכתחילה לקיים את תנאי ההסכם, וניצל את ההפסקה בפעולות האיבה כדי לחזק ולהרחיב את שליטת צרפת והשפעתה ביבשת אירופה. סגירת נמלי צרפת, הולנד ואיטליה בפני אוניות סוחר בריטיות, סיפוח פיימונטה והקשחת השליטה במדינות החסות של צרפת ביבשת גרמו לממשלת בריטניה להבין כי פניו של נפוליאון אינם לשלום וליציבות. על פי תנאי ההסכם נדרשה בריטניה לפנות את מלטה, אך היא סרבה לעשות זאת כל עוד נמנע נפוליאון מהסגת הצבא הצרפתי מהולנד. המתיחות בין הצדדים הלכה וגברה כשנפוצו ידיעות כי בכוונת הקונסול הראשון להגדיל בשיעור ניכר את הצי המלחמתי, ובמאי 1803 הכריזה בריטניה מלחמה על צרפת.
מאחר שלא נשקפה לצרפת סכנה מיידית מצד אויבותיה ביבשת, החליט נפוליאון לפלוש לאנגליה ולהכריע את המעצמה הימית בשדה הקרב, ביבשה. צבא הפלישה שנאסף בבולון מנה 150,000 איש, אשר על פי התוכנית צריך היה לחצות את התעלה ב־2000 מובלות חיילים ולנחות בחופי סאסקס וקנט. הצלחת המבצע הייתה תלויה בראש ובראשונה בשליטה ולו זמנית במימי התעלה, וכדי להשיג זאת היה על נפוליאון לרכז בתעלה בזמן נתון את כל הכוח הימי שברשותו. אלא שהבריטים עשו כל מאמץ לסכל זאת על ידי הטלת הסגר ימי (blockade) - מתחילת המלחמה - על נמלי צרפת וספרד בים התיכון ובאוקיינוס האטלנטי.
על פי תוכניתו של נפוליאון צריך היה הצי הצרפתי בפיקוד אדמירל דה וילנב לחמוק מטולון, לצרף אליו בקרטחנה ובקדיס את אוניות הצי הספרדי בפיקוד אדמירל גראווינה ולשוט אל מרטיניק שבאיי הודו המערבית. כאן המתינה שייטת צרפתית בפיקוד מיסייסי, שהצליחה עוד קודם לכן לצאת מרושפור. לאחר המתנה של 40 יום לבואן מברסט של אוניות נוספות בפיקוד אדמירל גנטום, אמור היה הצי המאוחד – 40 אוניות בסך הכל – לשוב אל התעלה כדי לחפות על חציית צבא הפלישה. מחשבת נפוליאון הייתה, כי הבריטים יחושו להגן על נחלותיהם באיי הודו המערבית מפני ההתקפה לכאורה של ציי צרפת וספרד, וכך תופקר ההגנה במימי התעלה.
התחמקות הצי המאוחד

היציאה הראשונה לים, ב־17 בינואר 1805, נכשלה בשל תנאי מזג אוויר. וילנב נאלץ לשוב לטולון ימים אחדים אחר כך משום שכמה מאוניותיו ניזוקו בסערה. ברם, עצם המעשה סילק לחודש ימים את האוניות הבריטיות שהטילו הסגר על הנמל. מפקד השייטת הבריטית, אדמירל נלסון, טעה לחשוב כי פני הצי הצרפתי מועדות מזרחה, הרחיק במרדף אחריו עד אלכסנדריה שבמצרים, אך לשווא. בינתיים תיקן וילנב במהירות את אוניותיו הפגועות ונערך לניסיון שני.
ב־29 במרץ 1805, בשעות הערב, הצליח וילנב לפרוץ את ההסגר פעם נוספת. יציאתו מן הנמל, בראש צי המונה 11 אוניות־קו, שש פריגטות ושתי בריגים, התאפשרה בשל עזיבת השייטת הבריטית אל מפרץ פלמה דה מיורקה כדי להצטייד במי שתייה. שתי פריגטות בריטיות הבחינו בצי הצרפתי, ואחת אף מיהרה להודיע על כך לנלסון בפלמה, אך לאחר זמן איבדו השתיים את עקבותיו. גם הפעם סבר נלסון כי וילנב פנה מזרחה, ויצא עם 11 אוניותיו לחפש אחריו. תוך כדי כך התקדם האדמירל הצרפתי עם ציו מערבה, לאורך החוף של ספרד. שש אוניות ספרדיות, שהיו אמורות להצטרף אליו בקרטחנה, קיבלו הוראות סותרות ונשארו בסופו של דבר בנמל. וילנב, שלא יכול היה להתעכב, המשיך בדרכו, עבר את מצרי גיברלטר בבוקר ה־8 באפריל, ועוד באותו יום הטיל עוגן במפרץ קאדיס, כשהוא מבריח את השייטת הבריטית (5 אוניות) שהטילה הסגר על הנמל. למחרת, אחרי שצירף 6 אוניות־קו ספרדיות בפיקוד אדמירל גראווינה ואוניית־קו צרפתית נוספת יצא אל יעדו, מרטיניק שבים הקריבי. לפקודתו סרו כעת 17 אוניות־קו (שתים־עשרה צרפתיות וחמש ספרדיות), 6 פריגטות (אחת ספרדית וחמש צרפתיות) ועוד כלי שיט קטנים יותר. הצי המאוחד הגיע אל מרטיניק ב־14 במאי 1805.
המרדף אחר וילנב

הידיעות על יציאת הצי המאוחד מן הים התיכון הגיעו אל האדמירליות הבריטית בלונדון ב־25 באפריל, ומיד נשלחו הוראות להדק את ההסגר על נמלי פרול (10 אוניות־קו בפיקוד תת-אדמירל רוברט קולדר) וברסט (25 אוניות בפיקוד אדמירל ויליאם קורנווליס). באותו זמן סיירו אוניותיו של נלסון בין סרדיניה וחוף אפריקה . רק ב־5 במאי, לאחר שהגיע אליו מידע חדש כי הצי הפליג מערבה אל הים הקריבי, שב נלסון אל גיברלטר, וב־12 בחודש הפליג בעקבות וילנב.
דה וילנב המתין כמתוכנן בפור-דה-פראנס לבואן של 21 האוניות מברסט מבלי לדעת כי לא עלה בידן לפרוץ את ההסגר הבריטי. השייטת של מיסייסי, שאמורה הייתה להימצא במקום המפגש, נקראה עוד קודם על ידי נפוליאון לשוב לאירופה, כשנדמה היה כי וילנב לא יצליח לפרוץ את ההסגר על טולון. לאחר כשבועיים באפס מעשה שוכנע וילנב על ידי מושל מרטיניק לנצל את ההמתנה לכיבוש המצודה הבריטית בדיאמונד רוק, אי סלעי סמוך למרטיניק, אף שהדבר לא נכלל בפקודותיו, וב־3 ביוני נכנע חיל המצב הבריטי לאחר הרעשה כבדה מן הים. באותו זמן הגיעו הוראות חדשות מנפוליאון: וילנב הצטווה להמתין לבואן של שתי אוניות קו נוספות, להאריך את שהותו במקום בחודש ימים ולתקוף את מאחזי הבריטיים באיים הקריביים. אחר כך עליו לשוב לצרפת, להתחבר עם הצי של ברסט בפיקוד גנטום ויחד לחפות על הפלישה המתוכננת. עוד נאמר באיגרת, כי נלסון הפליג אל מצרים בחיפושיו אחריו. לאמיתו של דבר היה האדמירל הבריטי מרחק שני ימי הפלגה בלבד מברבדוס, אליה הגיע ב־4 ביוני. דבר בואה של השייטת הבריטית לברבדוס התגלה לווילנב במקרה, מפי שיירת אוניות סוחר בריטית שלכד בדרכו לתקיפת אנטיגואה, והוא החליט לשוב מיד אל פרול מבלי להשלים את המשימה החדשה שהוטלה עליו. הצי המאוחד יצא לדרכו ב־11 ביוני 1805, כשנלסון שוב בעקבותיו.
בשל מידע מודיעיני לקוי איבד נלסון את טרפו. הוא הגיע אל אנטיגואה יום אחד אחרי עזיבת וילנב, ומאחר שסבר כי האדמירל הצרפתי עושה דרכו אל קאדיס או אל טולון, בחר בקורס שאיפשר לצי המאוחד לחמוק מידיו. רצה המקרה, והפריגטה "קיוריה", שנשלחה על ידי נלסון כדי להודיע באנגליה על עזיבת הצי המאוחד את מרטיניק, הבחינה באוניותיו של וילנב בלב האוקיינוס. על פי הקורס בו שייטו הבין מפקד הפריגטה כי מגמת פניהן מפרץ ביסקאיה ולא מצרי גיברלטר, והוא מיהר להודיע על כך לאדמירליות בלונדון. נלסון עצמו הגיע אל גיברלטר ב־19 ביולי.
משימת היירוט של הצי הצרפתי־ספרדי עם התקרבותו לכף פיניסטרה נמסרה לתת־אדמירל רוברט קולדר, מי שפיקד על השייטת שהטילה הסגר ימי על נמלי פרול ורושפור. ציו, שמנה עשר אוניות־קו, תוגבר בחמש אוניות נוספות בפיקוד סגן־אדמירל צ'ארלס סטירלינג.
אחרית הקרב

ב-1 באוגוסט הרחיקו רוחות עזות אל לב ים את אוניותיו של קולדר מעמדתן מול פרול. וילנב ניצל את ההזדמנות שנקרתה לו, ולאחר שהשאיר בוויגו את אוניותיו הפגועות ו-1200 מלחים חולים, שט לאורך החוף אל פרול. הוא צירף לכוחו את 14 האוניות הספרדיות והצרפתיות ששהו בנמל, וכעת מנה הצי שבפיקודו 29 אוניות-קו. ב-13 ביולי יצא וילנב מפרול, בהוראתו של נפוליאון, כשמשימתו להשמיד את הצי הבריטי המטיל הסגר על ברסט ואחר כך לחפות על מעבר צבא הפלישה. קולדר שב אל פרול, וכשנסתבר לו כי הנמל ריק מאוניות, הצטרף לשייטת בפיקוד אדמירל קורנווליס המטילה הסגר על ברסט. ימים אחדים אחר כך נאספו ליד ברסט גם 7 האוניות שהטילו הסגר על רושפור ו-12 אוניותיו של נלסון שהגיעו מגיברלטר. מניין האוניות הבריטיות שניצבו כעת בפתח התעלה האנגלית הגיע כעת ל-39. וילנב, שחשש לסלול את דרכו אל התעלה באמצעות קרב נוסף, החליט לאחר יומיים, ב-15 באוגוסט, לשוב אל קדיס. בעקבות כך זנח נפוליאון סופית את תוכניתו לפלוש לאנגליה, והוליך את חיילי "צבא הפלישה" מזרחה, נגד צבאות אוסטריה ורוסיה. שלושה חודשים מאוחר יותר הצליח אדמירל נלסון להשמיד את הצי המאוחד בקרב טרפלגר והבטיח סופית את שליטת בריטניה במימי התעלה.
אשר לקולדר, בעודו שוהה עם עיקר הצי מול קדיס, אליה הגיע ב-29 באוגוסט, נצטווה לשוב אל לונדון כדי להסביר בפני בית דין צבאי מדוע לא עשה כל שביכולתו כדי להשמיד את הצי המאוחד ליד כף פיניסטרה. נלסון, שנטל את הפיקוד על הצי מול קדיס לאחר מנוחה קצרה באנגליה, איפשר לקולדר להפליג ללונדון באונייתו שלו, "פרינס אוף ויילס", במקום באחת הפריגטות שנועדו לצרכים כגון אלה, למרות שכך גרע אוניית־קו אחת מן הכוח שעמד לרשותו.
המשפט נפתח ב־23 בדצמבר 1805 על סיפונה של "פרינס אוף ויילס" בראשותו של אדמירל ג'ורג' מונטגיו, מפקד בסיסי הצי בפורטסמות' ובספיטהד. קולדר טען להגנתו, כי לא רצה להפקיר את "וינדזור קאסל" משותקת התנועה ואת שתי אוניות השלל הספרדיות. עוד אמר, כי הנזקים שנגרמו לתרונה של חלק מאוניותיו לא איפשרו להן להניף די מפרשים כדי להפליג אל מול הרוח לעבר האויב; מה גם, שהים היה גבה-גלי והייתה סכנה כי חלקי התרונה שנפגעו ותוקנו באורח ארעי לא יעמדו בתלאות השיט, כפי שאומנם אירע לאוניות אחדות ביום-יומיים שלאחר מכן. הכרעת בית הדין הייתה, כי קולדר לא עשה כל שביכולתו על מנת לחדש את הלחימה ולהשמיד את האויב. אך הוא קבע, כי התנהלותו לא הייתה בגין מורך לב, אלא בשל שיקול דעת מוטעה בלבד. העונש שנגזר עליו היה נזיפה חמורה, שמשמעותה כי לא נמסר לו יותר פיקוד בים. עם חלוף השנים הועלה לדרגת אדמירל ומונה למפקד בסיס הצי המלכותי בפלימות'. ב-1815 הוענק לו תואר אביר מפקד של מסדר האמבט.
לקריאה נוספת

שָׂשׂ, מאיר. המערכה על הימים – תולדות העוצמה הימית. תל אביב, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991. עמ' 322-325.
אדמירל רוברט קולדר, מפקד השייטת הבריטית
סגן אדמירל צ'ארלס סטירלינג, סגנו של קולדר
אדמירל דה וילנב, מפקד הצי הצרפתי־ספרדי
אדמירל פדריקו גראווינה, מפקד השייטת הספרדית בצי המאוחד
הערות שוליים

↑  הלחימה במפנים הפוכים (opposite tacks engagement), כלומר ירי תוך כדי תנועת הציים בכיוונים מנוגדים, נזנחה על ידי הצי המלכותי כבר בסוף המאה ה־18 בשל חסרונותיה. Tunstall (1990), p.
↑  תיאור הקרב על פי ניתוחו של Tunstall (1990) pp. 245-6; סדר האוניות והזמנים ומניין האבידות והנזקים על פי James (1837), vol. iv, pp. 1 ff.
| קרבות במלחמות הנפוליאוניות (מחולקים לפי הקואליציות האנטי-צרפתיות) |
| --- | --- | --- |
| ראשונה | קרב ורדן • קרב ואלמי • קרב ז'מפ • המלחמה בוואנדה • קרב נירווינדן • קרב פלרוס • קרב ההר השחור • קרב כף סנט וינסנט |  |
| שנייה | קרב הפירמידות • קרב הנילוס • קרבות בארץ ישראל • קרבות איטליה • הקרב על שטוקכך • קרב קופנהגן • קרב הוהנלידן • קרב מרנגו |  |
| שלישית | גרנד ארמה • קרב כף פיניסטרה • מערכת אולם • קרב טרפלגר • קרב אולם • קרב דורנשטיין • קרב אוסטרליץ |  |
| רביעית | קרב ינה-אאורשטדט • מרד פולין הגדולה • קרב אילאו • המצור על דנציג • קרב היילסברג • קרב פרידלנד • קרב קופנהגן |  |
| חמישית | קרב אבנסברג • קרב לנדסהוט • קרב אקמיהל • קרב אספרן-אסלינג • קרב וגראם |  |
| שישית | קרב סלמנקה • הפלישה לרוסיה • (קרב סמולנסק • קרב בורודינו • קרב ברזינה) • המערכה בגרמניה • (קרב ליצן • קרב באוצן • קרב דרזדן • קרב לייפציג) • קרב ויטוריה • מערכת ששת הימים • קרב פריז |  |
| שביעית | קרב קאטר ברה • קרב ליגני • קרב ווטרלו |  |
קרב פיניסטרה: היערכות הכוחות
קרב פיניסטרה: הלחימה
רוברט וייט

ערך זה עוסק במלחין אנגלי. אם התכוונתם למוזיקאי מודרני (סופט משין), ראו .
| --- | --- |
 לידה:  1538? לונדון, ממלכת אנגליה 
 פטירה:  נובמבר 1574 (בגיל 36 בערך) הסיטי של וסטמינסטר, הממלכה המאוחדת 
 מוקד פעילות:  ממלכת אנגליה 
 שפה מועדפת:  אנגלית, לטינית 
 כלי נגינה:  עוגב, לאוטה, ויולה דה גמבה 
 
רוברט וייט (באנגלית: Robert White;‏ סביבות 1538–1574) היה מלחין אנגלי-קתולי, שהמוזיקה הליטורגית שלו לטקסטים לטיניים נחשבת למשובחת במיוחד. יצירותיו ששרדו כוללות מוזיקה לפסוקים ממגילת איכה ומוזיקה אינסטרומנטלית לויולים.
תומאס מורלי בספרו "הקדמה פשוטה וקלה למוזיקה מעשית" (A Plaine and Easie Introduction to Practicall Musicke) משנת 1597 מהלל את וייט כאחד מגדולי המלחינים האנגלים, השווה בערכו לאורלנדו לאסוס. הוא מציין את ההרמוניות הנועזות של וייט וכולל אותו ברשימה של שבעה מלחינים ידועי-שם מתקופת טיודור, שהם "פיירפאקס, טאוורנר, שפארד, וייט, פארסונס ומר בירד." בכמה ספרי תווים המצויים כיום בקריסט צ'רץ', אוקספורד ונושאים את התאריך 1581 מכילים את ההקדשה "Maxima musarum nostrarum gloria White' Tu peris, actemum sed tua musa manet" ("הו, וייט, פאר תהילת המוזות שלנו, אתה לעולמך הלכת, אך המוזה שלך לעד תעמוד.")
חייו

וייט ככל הנראה נולד בהולבורן, שבמחוז לונדון. לפי ארנולד, וייט, בנו של בונה עוגבים, נזכר לראשונה כנער מקהלה ובהמשך כזמר במקהלה של טריניטי קולג' בקיימברידג' בשנים 1554 - 1562. במהלך תקופה זו, בשנת 1560, קיבל תואר ראשון במוזיקה מאוניברסיטת קיימברידג', ובשנת 1562 עקר למרחק מילין ספורים, אל אֶלי, שם תפס את מקומו של כריסטופר טיי כממונה על נערי המקהלה ובשנת 1565 נשא לאשה את בתו.
בשנת 1566 קיבל משרה דומה בקתדרלת צ'סטר, כממשיכו של ריצ'רד סייוול והשתתף בהכנת מופעי חג השבועות של צ'סטר בשנים 1567-69. הודות למוניטין שיצאו לו כמאמן מקהלות, התמנה בשנת 1570 לאחראי על נערי המקהלה של מנזר וסטמינסטר.
וייט ומשפחתו נספו במגפת הדבר הקשה שתקפה את אזור וסטמינסטר בשנת 1574. אף כי נראה שווייט עשה את רוב חייו בעבודה מצפון לבירה, מצוואתו (מן ה-7 בנובמבר 1574) עולה, כי הניח נכסים בלתי מבוטלים בסאסקס והורה לקבור אותו בכנסיית מרגרט הקדושה בווסטמינסטר, "קרוב לילדי". וייט נקבר ב-11 בנובמבר 1574, בגיל 36 בקירוב.
על אף מעמדו הגבוה בקרב המוזיקאים במחצית המאה ה-16, יצירותיו כמעט ונשכחו כליל, עד שצ'ארלס ברני גילה אותן.
יצירתו

יצירות רבות של וייט שרדו ודי ב-17 המוטטים, המגניפיקט הלטיני, שתי קינות לפסוקים ממגילת איכה ושמונה מזמורי תפילה כדי להעמיד אותו בשורה הראשונה של מלחינים אנגלים מן התקופה האליזבתנית. יצירותיו שאינן כוראליות כוללות "אין נומינס" לוויולים ופנטזיית הקסאקורד לכלי מקלדת. רבים מן המוטטים נכתבו למזמורי תהילים ומאופיינים בנקודות אימיטאציה רציפות ובצליל לכל הברה בראשית כל פסוק. ב"קינות איכה" שלו, לחמישה קולות, הקדים את תקופתו, כמו גם במוטטים Peccatum peccavit Jerusalem ו-Regina Coeli
יצירותיו של וייט מתחלקות לשתי קבוצות עיקריות: אלה ששימשו אולי בטקסי התפילה בתקופת מרי והאחרים (מוטטים לפסוקי תהילים וקינות איכה) שנכתבו, קרוב לוודאי, בתקופת מלכותה של אליזבת.
הערות שוליים

↑  ספקטור ומאטר, הערך "רוברט וייט" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
1 2  ספקטור ומאטר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007418195705171  PLWABN: 9810627597305606  BNE: XX1559921  BnF: cb139011328 (data)  GND: 123166802  ISNI: 0000 0000 6308 8581  LCCN: n82237509  LNB: 000064874  MusicBrainz: c047ba2d-31d7-4c06-9be1-cb6659cdf6b6  NKC: xx0139772  NTA: 126188238  SNAC: w6kh1cc4  SUDOC: 125079265  VIAF: 14959940   WorldCat (עם VIAF): 14959940
קטלינה דה אראוסו

| --- | --- |

 לידה:  10 בפברואר 1592 סן סבסטיאן, ספרד 
 פטירה:  1650? (בגיל 57 בערך) Cotaxtla Municipality, מלכות המשנה של ספרד החדשה, המדינות המקסיקניות המאוחדות 
 שם לידה:  Catalina de Herausa y Galarraga 
 מדינה:  ספרד 
 
מפת מסעותיה של דה אראוסו באמריקה הדרומית.
קטלינה דה אראוסו (בספרדית: Catalina de Erauso‏; 1592, סן סבסטיאן - 1650, קואטלאשטלה (Cuetlaxtla), ספרד החדשה) הייתה דמות אגדתית למחצה בארץ הבסקים, ספרד ובאמריקה הספרדית במחצית הראשונה של המאה ה-17. דה אראוסו נשאה מספר שמות בדויים, ונודעה בכינוי La Monja Alférez, קרי הנזירה הסגמ"ית.