stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'רארד ג'ון שייפר
משפט > נאומי סיום > נאום התביעה

לאחר שהעדים האחרונים מטעם ההגנה סיימו לומר את דבריהם, מסרו שני הצדדים את נאומי הסיום שלהם בפני חבר המושבעים, ולכל אחד מהם הוקצבו שעתיים לשם כך. פיליפ שיילר מצוות התביעה מסר את נאומו ראשון, כנהוג במערכת המשפט האמריקאית. ראשית, ציין כי התאריך סימל את יום השנה להיעלמותן של פלייס וג'סופ, בטרם החל לפרוס את טיעוניו השונים, אשר נגעו לזיהויו של שייפר באמצעות לוחית הרישוי של רכבו, לראיות הפיזיות שלכאורה קשרו אותו לקורבנות, ולפריטים שנמצאו בשני החיפושים שנערכו במקומות מגוריו. לסיכום, טען, כי כל הראיות שהוצגו הוכיחו כי ”לא רק מעבר לכל ספק סביר, אלא גם מעבר לכל צל של ספק”, את אשמתו של שייפר ברציחות.
כאשר התייחס לקווי הדמיון שבין חטיפתן של ולס וטרוטר לבין הרציחות של פלייס וג'סופ, הצביע על השוני הבולט היחיד שהתקיים בין השניים, שהוא, לדבריו, ”תודה לאלוהים, ולס וטרוטר הצליחו לברוח”. הוא סיים את נאומו עם רמיזה לחוקת ארצות הברית, והסביר כי שייפר זכה למשפט הוגן וייצוג משפטי הולם, וכי נטל ההוכחה נח על התביעה. כאשר עבר לעסוק בפלייס וג'סופ, הבחין כי שייפר ”לא הראה רחמים לתום הלב” של הנערות, אלא פעל בתור ”תובע, שופט ומוציא להורג” בזמן שעינה ורצח אותן.
משפט > נאומי סיום > נאום ההגנה

שוורץ ניצל את נאומו בכדי לנסות ולפגוע באמינותן של מרבית הראיות והעדויות שהוצגו בידי התביעה. הוא פטר את עדותה של לוסיל פלייס בדבר זיהוי לוחית הרישוי של שייפר כלא מדויקת, בטרם כינה את התאריך בו הנערות נרצחו כהשערה בלבד. לדבריו, הרציחות האמיתיות לא יכלו להתרחש לפני 15 בינואר 1973, או בכל מקרה, בתאריך אחר בו שייפר שהה מחוץ למדינה, או בין כותלי הכלא. בכל הנוגע לפריטים השונים שנמצאו בביתו, הציג בתגובה את עדויות בני משפחתו של שייפר, אשר טענו כי הפריטים היו בבעלותו של שייפר עצמו.
בכל הנוגע לקבר אליו הושלכו גופותיהן של פלייס וג'סופ, טען שוורץ כי הוא נחפר מחדש לאחר מאסרו של שייפר ב-15 בינואר, כך שהאדם האחראי לכך מוכרח להיות גם הרוצח. על מנת לתמוך בטענות הללו, הזכיר את העדות של נציג תחנת המים, אשר הצביעה על המחסור במשקעים שנמדד באתר הקבורה, וזאת על אף כמעט חמישים סנטימטרים של גשם אשר נמצאו במקומות אחרים בסביבה הקרובה, בטווח התאריכים שבין היעלמות הנערות לבין מציאת גופותיהן.
נאום ההגנה תם בטענה כי התביעה נכשלה להוכיח את אשמתו של שייפר מעבר לכל ספק סביר. תוך מתן דגש על הנחת חפותו מפשע של שייפר, הצהיר שוורץ במשפטיו האחרונים, ”גבירותי ורבותי, הם תפסו את האדם הלא נכון, ואני שונא לחשוב על כך, מפני שמישהו עשה את הדבר הזה, אבל אינני מאמין שהיה זה ג'רארד ג'ון שייפר ג'וניור”. בטרם סיים את דבריו, ביקש מחבר המושבעים לקבוע חפות מפשע.
משפט > נאומי סיום > נאום הסגירה

ב-26 בספטמבר מסר רוברט סטון את נאום הסגירה שלו. הוא פתח בסתירת טענותיו של שוורץ בכל הנוגע לציור הראיות הנסיבתיות של התביעה כבלתי מספיקות להרשעתו של הנאשם, בנוסף לביטול הטענה כי התביעה ניסתה להוכיח את אשמתו של שייפר על סמך קווי הדמיון שבין חטיפתן של ולס וטרוטר לבין רציחתן של פלייס וג'סופ בלבד.
לאחר מכן, הסביר כי תיק התביעה נבנה הן מראיות פיזיות והן מראיות נסיבתיות, אשר כולן מצביעות יחדיו על אשמתו של שייפר. כאשר פנה להתייחס לכל העדים אשר הופיעו בבית המשפט, פתח בהגנה על עדותה של לוסיל פלייס, והדגיש את תפקידה החשוב בכל המקרה, מאחר שעל ידי כך שרשמה את מספר לוחית הרישוי של שייפר, הצליחה לקשר אותו לרציחות.
כמו כן, הזכיר את ארנק הזמש שזוהה בידי אמה, אחותה וחבריה של ג'סופ, בטרם התייחס לעדים מטעם ההגנה, כולם בני משפחתו של שייפר, אשר סיפרו כי הארנק היה בבעלותו קודם לרציחות. ”כמה מהם הרימו אותו, הסתכלו עליו? הדבר הראשון שכולם אמרו היה: כן, אני מזהה אותו. הוא הביא אותו עמו חזרה ממרוקו ב-1970”. לאחר מכן, הזכיר את עדותה של תרזה דין, אשתו של שייפר, אשר העידה בפני בית המשפט כי בעלה נתן לה את הארנק כמתנה בנובמבר 1972, וכי מעולם לא ראתה אותו לפני כן.
כאשר התייחס לבדיקות הבליסטיות אשר חשפו כי אף אחד מכלי הנשק שנלקחו מביתו של שייפר לא התאימו לתרמיל הקליע בקוטר 22 מ"מ שנמצא בזירת הפשע, הזכיר סטון את עדות גיסו של שייפר, שאמר כי שייפר החזיק באקדח בעל קוטר דומה אותו כינה ”הפרס של ליל שבת שלי”, אשר לא נמצא בין חפציו. בעודו מרים את אחד הדפים שנמצאו בין ניירותיו של שייפר, שכותרתו הייתה ”איך להתחמק מרצח”, הצהיר סטון, ”אני אומר לכם.. אתם לעולם לא תמצאו את אותו פרס של ליל שבת, מפני שהוא זרוק בתוך תעלה, לצד הגולגולות של הקורבנות”.
לסיכום, חזר סטון לאחת מאמירותיו של שותפו לצוות התביעה, שיילר, אותה אמר בנאום הסיום הראשון. לדבריו, שימש שייפר הן כתובע, שופט ומוציא להורג. סטון ביקש לצרף תוספת אחרונה, ואמר: ”אני מוסיף מילה נוספת: אלוהים! מפני שהוא החליט האם הוא הולך לתת להן לחיות או למות. הוא הפך לאלוהים!”. סטון סיים את דבריו ואמר שהראיות שהונחו לפני חבר המושבעים סותרות את טענות ההגנה לחפותו של שייפר, והפציר בהם למסור פסק דין של אשמה.
משפט > הרשעה

בתום נאומי הסיום, דן חבר המושבעים בדבר גורלו של שייפר, בשעה 03:45 בצהריים. לאחר יותר מ-5 שעות, שבו המושבעים לבית המשפט עם שני פסקי דין של אשמה ברצח מדרגה הראשונה, שעליהם הכריז השופט טרוברידג' בשעה 11:05 בערב. עם קבלת פסק הדין טען שייפר שוב לחפותו, ואמר לעיתונאים כי, ”זה הגלגול של הקובייה. הייתה לי הגנה טובה, אבל אני חף מפשע”.
ב-3 באוקטובר נפתחו דיונים אחרונים בנוגע לעונשו. צוות ההגנה טען בתוקף כי שייפר צריך להישלח לאשפוז כפוי, בהתאם לחוק בייקר (אנ') מ-1971, בעוד שצוות התביעה ביקש עבורו מאסר עולם בבית הסוהר המדיני של פלורידה. למחרת, נידון שייפר לשני מאסרי עולם, אותם היה אמור לרצות במקביל. כאשר נשאל אם ירצה לומר דברים נוספים לפני השמעת גזר הדין, טען לחפותו, וביקש להישלח לבית חולים פסיכיאטרים, ולא לכלא.
אמה של פלייס הביעה את שביעות רצונה מכך ששייפר נידון למאסר עולם ולא לעונש מוות, וסיפרה לעיתונאים כי: ”בהתחלה חשבתי שהייתי שמחה לראות אותו מת, אבל אני חושבת שאנשים סובלים יותר בבידוד.. מוות זאת הדרך הקלה החוצה. כל עוד הוא לא יסתובב ברחובות שוב”.
חוקים בני זמננו מציעים את האפשרות כי שייפר היה עשוי להשתחרר לאחר שריצה בין ארבע עשרה לתשע עשרה שנות מאסר, אולם תאריך שימועו הראשון לשחרור על תנאי בוטל במאי 1979, כך ששימועו הבא עשוי היה להיות רק ב-2016. שייפר ערער על הרשעתו, וטען כי מפני שלא הואשם בידי חבר מושבעים גדול הוא זכאי למשפט חדש. הערעור נדחה ביוני 1974.
מאסר

בשנים הראשונות למאסרו, המשיך שייפר לטעון לחפותו בנוגע לרציחותיהן של פלייס וג'סופ, והכחיש את מעורבותו במקרי רצח והיעלמויות אחרים. הוא התעקש כי הופלל בידי מה שכינה ”תובעים להוטים יתר על המידה”, רשויות חוק מושחתות, ועורך הדין שלו, אלטון שוורץ, אשר התחתן עם אשתו השנייה, תרזה דין, ב-21 בדצמבר 1973. על אף שהמשיך לטעון כי מעולם לא פגש את הנערות, כינה אותן לעיתים קרובות בתור מכורות להרואין, מודיעות משטרתיות, ומופקרות. כמו כן, קילל את הוריהן מספר פעמים.
לאורך מאסרו, פיתח שייפר מוניטין של אסיר אדיש ושתלטן, הנחשד כמודיע שעבד לטובת הרשויות בתמורה לפריווילגיות. בשנות מאסרו הראשונות הושם בבידוד, לאחר שנתפס מפר את תקנות הדואר של בית הסוהר יותר מפעם אחת, לעיתים בניסיון לשכנע אזרחים חופשיים לשלוח לו פריטי הלבשה תחתונה של נשים.
את מרבית זמנו העביר בשליחת מכתבים, ובפיתוח ”סוגה ספרותית חדשה”, אותה כינה ”סיפורת רצח”. הוא תיאר את הסוגה שהמציא ככזו אשר אינה מפארת אלימות, אלא מאפשרת לקוראים אותה לראות ולהבין מעשי רצח ונקרופיליה באור אמיתי יותר. אף על פי שטען כי כתביו היו בדיוניים לחלוטין, מספר חוקרים מאמינים שרבים מהם ממחישים את הרציחות והתקיפות שביצע לאורך השנים.
ב-1983 הועבר שייפר לבית הסוהר אבון פארק, בו סייע לרשויות החוק להשיג ראיות מוצקות, על מנת להבטיח את הרשעתו של הפדופיל מרווין אריק קרוס, אשר הפעיל רשת לפורנוגרפיית ילדים מתוך כותלי בית הסוהר. המידע שסיפק סייע גם להרשעתם של שני נאשמים מסיטאל ולוס אנג'לס, לכידתן של אלפי תמונות לא נאותות של ילדים אשר הוחרמו בארבע מדינות שונות, העברתו של קרוס לבית הסוהר המדיני של פלורידה והשמתו בבידוד. שייפר עצמו הוחזר לאותו מוסד כליאה באוגוסט 1985.
במשך השנים, הגיש שייפר מספר תביעות משפטיות קלות דעת (אנ') בזמן מאסרו. אחת התביעות, אותה הגיש ב-1993 נגד מחבר ספרי הפשע האמיתי פטריק קנדריק, עסקה במכתב ששלח לו בו העמיד פנים כי הוא תלמיד מכללה המבקש ממנו ייעוץ בנוגע להתגברות על תחושת הפחד שחש בכל פעם שעמד לפגוש את ”הרוצח הקטלני ביותר אי פעם” שהאמונה הרווחת הייתה כי הוא ”גרוע אף יותר מטד בנדי”. בתגובה למכתבו, השיב קנדריק בקצרה כי לא הייתה בנמצא כל סיבה לפחד משייפר, אותו תיאר כ”חלשלוש, חיוור ושמנמן בגיל העמידה, אשר התנפל על קורבנות שהיו חלשים ממנו פיזית ונפשית”. בתגובה, הגיש נגדו שייפר תביעת דיבה על סך כ-500 אלף דולר. התביעה יושבה מחוץ לבית המשפט בהסכם משותף, בו הסכים קנדריק למסור לשייפר עותק של קטע מכתב ידו אשר הכיל את רשימת קורבנותיו האפשריים, בנוסף לאלו שלפי מחקרו לא יכלו להירצח בידיו.
כמו כן, תבע שייפר את מחברי ספרי הפשע האמיתי סונדרה לונדון (אנ'), קולין וילסון (אנ'), ומייקל ניוטון (אנ'), ואף את סוכן הבולשת לשעבר רוברט רסלר (אנ'), לאחר שתיארו אותו כרוצח סדרתי בעבודותיהם.
מאסר > סיפורת רצח

סונדרה לונדון, בת זוגו של שייפר מתקופת לימודיהם בתיכון, ראיינה אותו מספר פעמים לאחר הרשעתו, ולבסוף הפכה לשותפה בקריירה שלו כסופר, תחת הסוגה שהמציא: סיפורת הרצח. מאוחר יותר, פרסמה לונדון קובץ סיפורים וציורים הנקרא על שם הסוגה, שיצא לאור ב-1990. ספר נוסף: "מעבר לסיפורת הרצח", פורסם כעבור שנתיים. המעשיות המתוארות בשני הספרים מאופיינות בתיאורים גרפיים ארוכים של עינויים אלימים כלפי נשים צעירות, המסתיימים ברציחתן והטלת מומים בגופן, בדרך כלל מנקודת מבטו של הרוצח, המוצג כמעט תמיד בתור שוטר מושחת.
שייפר המשיך להתעקש בתוקף שהסיפורים שכתב היו בדיוניים לחלוטין וכי החל לכתוב סיפורת מאותו הסוג במהלך שנות ה-60. לדבריו, שאב את ההשראה למעשיותיו לאחר שצפה בסרט הגור "סעודת הדם (אנ')", בבימויו של הרשל גורדון לואיס מ-1963. על אף כן, רשויות החוק ראו את סיפוריו כתיאורים מעורפלים של פשעיו האמיתיים. במכתבים פרטיים ששלח לעורך דינו, הודה שייפר שהשערות אלו היו למעשה נכונות, ואף כתב כי אחד הסיפורים, שדי הרצח, תיאר את רציחתן של בריסקולינה ופרמר.
גרסה מתוקנת של ספרו, אשר פורסמה לאחר מותו, הציגה מספר סיפורים ומאמרים משני הספרים הראשונים, יחד עם קובץ מכתבים שכתב ללונדון, בהם נטל את האחריות על רציחתן של עשרות נערות ונשים צעירות. כמו כן, הזכיר את הרוצח הסדרתי טד בנדי, אותו כינה טירו (קרי טירון או חייל צעיר), אשר לדבריו, העריץ אותו וקינא בו בעת ובעונה אחת. שייפר האשים את בנדי בכך שהעתיק את פשעיו וניסה לחקות אותו.
לונדון הבחינה כי בזמן ששלחו מכתבים זה לזה, טען שייפר לחפותו בפני הציבור ואיים לתבוע את כל מי שתייג אותו כרוצח סדרתי. במכתב אחד שקיבלה, כתב שייפר כי החל לרצוח נשים ב-1965, כאשר היה בן תשע עשרה. במכתב אחר, נטל אחריות על היעלמותן של שתי תלמידות בית ספר בדצמבר 1969, ונדי סטיבנסון בת השמונה ופגי ראן בת התשע. לפי הכתוב, חטף אותן שייפר בפומפנו ביץ' ואכל את גופותיהן. אולם מבחינה רשמית, המשיך להכחיש כל קשר למעורבות במקרה.
שיתוף הפעולה בין לונדון לשייפר תם ב-1991, זמן מה לאחר שהכחישה באופן פומבי את טענותיו כי לא היה יותר מאשר ”שוטר לשעבר שהופלל”, שכעת עסק בכתיבת ספרות זוועתית. לאחר שגילה שייפר על מעשיה, איים לכאורה על חייה. אחת מהתביעות הרבות שהגיש הופנתה נגדה והאשימה כי הגדירה אותו כרוצח סדרתי בפורמט כתוב. כתב ההגנה שהגישה לונדון כנגד ההאשמות הכיל חמש מאות צילומים של מכתבים מפלילים אשר נכתבו בכתב ידו של שייפר. לאחר שראה את הראיות, דחה השופט את תביעתו של שייפר. התביעות שהגיש נגד וילסון וניוטון נדחו גם הן, לאחר שלונדון העבירה להם את ראיותיה.
מוות

שייפר נדקר למוות על רצפת תאו בידי אסיר אחר ב-3 בדצמבר 1995. הוא נדקר ארבעים פעמים בראשו, בפניו, בצווארו ובגופו, גרונו שוסף, עינו הימנית רוטשה, וכמה מצלעותיו נשברו. גופתו התגלתה לאחר שאחד האסירים בבית הסוהר הודיע לסגל הסוהרים על מותו.
הגרסה שנמסרה מטעם בית הסוהר ומשרד התובע המחוזי, גרסה כי האסיר וינסנט פאוסטינו ריברה בן השלושים ושתיים, רצח את שייפר על רקע ויכוח שניהלו השניים יומיים לפני כן, בנוגע למי מהם יקבל את כוס המים החמים האחרונה שנותרה בידיהם. ב-1999 הורשע ריברה ברצח של שייפר, ונידון לחמישים ושלוש שנים ועשרה חודשי מאסר, אשר צורפו באופן מצטבר למאסר העולם, ועשרים שנות המאסר שכבר ריצה, בגין רצח כפול שביצע בטמפה ב-1990. ריברה מעולם לא הודה ברצח או חשף את מניעיו.
האמונה הרווחה היא ששייפר נרצח מאחר ששימש כמודיע בבית הסוהר. היות שבשנה שקדמה לרצח שלו נהגו האסירים להשליך עליו צואת אדם, ואף הציתו את תאו פעמיים. מספר דיווחים חשפו כי קצין המודיעין שהפעיל אותו אישר כי הרצח נבע כתוצאה ישירה של הדלפותיו, בייחוד לאחר שהעביר לרשויות מידע מסווג בדבר אסיר בעל מוניטין וכוח רב, ששהה בין כותלי בית הסוהר באותה העת.
לאחר ששמעה על מותו של שייפר, סיפרה אמה של ג'ורג'יה ג'סופ לעיתונות כי תמיד ראתה את הרצח של שייפר כמקרה של צדק איטי, והוסיפה: ”תמיד ידעתי שזה מה שיקרה, אבל הלוואי שזה היה קורה מוקדם יותר”. סיירוס טרוברידג', השופט במשפטו של שייפר, אמר כי: ”הוא סוף-סוף קיבל את עונש המוות שהגיע לו אך שלא היה יכול להינתן לו”.
בזמן מותו של שייפר, חוקרים ממחוז ברוארד הכינו נגדו תיק חדש עם אישומי רצח נוספים בגין שלושה מקרי רצח לא פתורים, במידה מסוימת, על מנת להבטיח כי לעולם לא יהיה אדם חופשי שוב.
שריף רוברט קראודר, אשר שימש כממונה על שייפר לאורך ארבעה שבועות ביולי 1972, נזכר במקרה בו חטף את ולס וטרוטר, ואמר כי: ”אני חושב שהמקרה של שייפר הגביר את מודעותן של רשויות החוק לקיומם של רוצחים סדרתיים.. הדבר הפך אותנו ערניים לפשעים בהם קיים פוטנציאל כי למפגע אחד ישנם קורבנות רבים”. אחד מעמיתיו של קראודר טען כי: ”הנרצחים הם לא הקורבנות היחידים. גם המשפחות הן קורבנות, וגם רשויות החוק אשר עובדות על התיקים האלו. אף אדם לא נשאר אותו דבר לאחר מכן”.
קורבנות אפשריים

לא קיים קונצנזוס ודאי או מוחלט בנוגע לשאלה מתי או איפה החל שייפר לרצוח. כפי שאמר בעצמו מתוך כותלי בית הסוהר ב-1995, המספר האמיתי של קורבנותיו לעולם לא יתגלה. בזמן מאסרו, נהג לעודד השערות שונות בנוגע למספר הנשים שרצח, ובאותה נשימה, גם הכחיש את כל ההאשמות נגדו, וטען כי הניירות שנמצאו בביתה של אמו היו בדיוניים.
מחבר הפשע האמיתי פטריק קנדריק, טען כי לדעתו החל שייפר לבצע את רציחותיו ב-1969, ואמד את מספר קורבנותיו בכאחד עשר, אף על פי שהאמונה הרווחת היא ששייפר רצח לכל היותר עשרים ושמונה נשים.
רשימת הקורבנות המקורית שפורסמה בעיתון מקומי בפלורידה ב-1973, הכילה שבעה שמות של גברים, שחפציהם האישיים נמצאו בבית אמו של שייפר, והכילה שמות נוספים של אנשים, אשר מאוחר יותר התגלו בחיים.
קורבנות אפשריים > 1966

2 באוקטובר: ננסי אליין לייכנר בת העשרים ואחת ופמלה אן נאטר בת העשרים, נראו לאחרונה בחיים בזמן שטיילו בשמורת אלכסנדר ספרינגס ביער הלאומי אוקאלה. אף על פי שהרשויות האמינו תחילה כי השתיים טבעו למוות, שייפר התוודה מאוחר יותר כי רצח אותן.
קורבנות אפשריים > 1969

8 בספטמבר: לי פרל היינליין בונדיס בת העשרים וארבע הייתה נשואה טרייה, אשר עבדה כמלצרית, והכירה את שייפר מאז צעירותה. היא השאירה מכתב שיועד לבעלה, בו הסבירה כי התכוונה לנסוע למיאמי ולשוב באותו הערב. מאוחר יותר, טען שייפר בפני חוקר פרטי כי בונדיס התקשרה אליו ביום היעלמותה וביקשה שייקח אותה לנמל התעופה הבין-לאומי מיאמי, אך לא ניסתה ליצור עמו קשר שוב. גולגולתה נמצאה באתר בנייה בפאלם ביץ' באפריל 1978, עם שלושה חורים של כדורי אקדח בתוכה.
18 בדצמבר: קרמן מרי הלוק בת העשרים ושתיים נעלמה לאחר שהודיעה לאחותה על כוונתה להיפגש עם מורה מהמכללה הקהילתית של ברוארד, אשר הציע לסייע לה בקבלה לעבודה ממשלתית. היא נראתה לאחרונה בעודה לובשת שמלת שיפון שחורה. אחד הסיפורים שכתב שייפר לפני שנעצר עסק בתלייתה של נערה בעלת שיער ערמוני, אשר לבשה שמלת שיפון שחורה. שתיים משיניה של הלוק נמצאו בביתו של שייפר, בנוסף לסיכת תלתן קטנה אשר הייתה בבעלותה.
29 בדצמבר: ונדי סטיבנסון בת השמונה ופגי ראן בת התשע נראו לאחרונה בפומפאנו ביץ' על ידי קרוביהם, כאשר הלכו לכיוון מגרש חניה על מנת לקנות גביעי גלידה. גופותיהן מעולם לא נמצאו. מספר שנים לאחר הרשעתו, שלח שייפר מכתב לבת זוגו, בו התוודה כי רצח את שתיהן. מספר חוקרים הטילו ספק באותנטיות של ההודאה, מאחר שהאדם האחרון שראה את שתי הילדות, אשר היו לבושות בבגדי הים שלהן, אמר כי הן נמצאו באותה העת בחברת אדם, אשר תיאורו הפיזי אינו דמה כלל לזה של שייפר.
קורבנות אפשריים > 1970

18 בינואר: מארד אלן מלאריק בת התשע עשרה וקארן לין פרל בת השמונה עשרה, סטודנטיות באוניברסיטת וירג'יניה המערבית (אנ'), נראו לאחרונה עוזבות תיאטרון במורגנטאון (אנ'). ב-16 באפריל נמצאו גופותיהן בנפרד מראשיהן הערופים. אסיר בעל היסטוריה ארוכה של חקירות שקריות מסר הודאה באורך שלושים וחמישה עמודים, מלאה בטעויות עובדתיות, בה תיאר כיצד רצח את שתיהן ב-1976, אולם דבריו מוטלים בספק. הראיות הקושרות את שייפר לרציחות הן נסיבתיות בלבד, והוא נוקה מכל אשמה ב-1982.
קורבנות אפשריים > 1972

4 בינואר: בלינדה האצ'נס בת העשרים ושתיים, נשואה ואם לילדה בת עשרה חודשים, עבדה כמלצרית וכזונה של אנשי המעמד הגבוה. האצ'נס ושייפר יצאו יחד במשך תקופה קצרה, לאחר שהתקבל למשטרת מחוז ברוארד. היא נראתה לאחרונה כאשר נכנסה לרכב דטסון כחול שחנה מחוץ לביתה. המשטרה מצאה את ספר הטלפונים שלה, אשר הכיל את השם ג'רי שפרד, תחת כתובת מקום מגוריו של שייפר.
29 בפברואר: דבורה סו לואו בת השלוש עשרה נראתה לאחרונה בדרכה לבית הספר החטיבתי ריקארדס. ספריה נמצאו מאוחר יותר בתוך פח אשפה, לא רחוק מביתה. גופתה מעולם לא נמצאה. בני משפחתה מאמינים כי שייפר, אשר עבד יחד עם אביה ואף ביקר בביתם, היה מעורב בהיעלמותה.
19 במרץ: בוני ר. טיילור בת העשרים הייתה תושבת העיר וילטון מנורס. ב-19 במרץ 1972 נעצרה בידי שייפר, כאשר עדיין עבד כשוטר, בגין נהיגה במהירות מופרזת, ולאחר מכן נעלמו עקבותיה.
11 באוגוסט: לאונרד ג'וזף מסאר בן הארבעים ושש היה בעל בית קפה שגופתו כרותת הידיים התגלתה קבורה באי האצ'ינסון ב-3 בינואר 1973, לא הרחק מהמקום אליו חטף שייפר את ולס וטרוטר. לא נמצאו ראיות ישירות הקושרות את שייפר לרצח, או לצורך העניין, לכל רצח של גבר אחר. אולם נודע כי התייחס למותו של מסאר בהתכתבויותיו לאחר הרשעתו.
31 באוגוסט (בקירוב): אליזבת רנה וילט בת העשרים ושתיים, תושבת פאייטוויל, ארקנסו, נסעה לפלורידה לכבוד הכנס הרפובליקני הלאומי של 1972 (אנ'). הפעם האחרונה בה יצרה קשר עם אמה החורגת הייתה דרך מכתב מ-30 באוגוסט, אותו שלחה ממיאמי ביץ', בו כתבה כי התכוונה לשוב לארקנסו בקרוב. גופתה מעולם לא נמצאה.
26 באוקטובר: מרי אליס בריסקולינה בת הארבע עשרה ואלסי לינה פרמר בת השלוש עשרה נעלמו בזמן שהיו בדרכן למסעדה. גופותיהן ערופות הראש נמצאו בידי פועלי בניין, קבורות במרחק של מאה ושמונים מטרים זו מזו, ב-15 וב-17 בפברואר 1973. שרשרת זהב ייחודית ותליון של מרים, אם ישו, אשר היו שייכים לבריסקולינה, נמצאו מאוחר יותר בקופסת התכשיטים של שייפר.
23 בדצמבר (בקירוב): סוזן גייל פול בת החמש עשרה דווחה כנעדרת על ידי משפחתה, זמן קצר לפני חג המולד של 1972. ב-16 ביוני 1974 נמצאו שאריות חלקיות של עצמותיה, כשהן קשורות לעץ מנגרוב באזור ביצתי באי סינגר (אנ'). עצמותיה זוהו רק במאי 2022, בעזרת שימוש בגנאלוגיה גנטית. נסיבות היעלמותה הובילו את הרשויות לשקול את האפשרות כי שייפר עשוי היה לרצוח אותה, שכן הוא שוחרר ממעצרו יום אחד לפני שנעלמה.
קורבנות אפשריים > 1973

11 בינואר: קולט מרי גודאינף וברברה אן וליקוקס בנות התשע עשרה, תושבות סדאר רפידס, איווה, נעלמו לאחר שעזבו את סו סיטי ויצאו לכיוון פלורידה, מספר ימים לפני ששייפר החל לרצות את עונש המאסר שקיבל עבור חטיפתן של ולס וטרוטר. חפצים אישיים אשר היו בבעלותן נמצאו מאוחר יותר בביתו של שייפר. בינואר 1977 התגלו גופותיהן הקשורות לאורך תעלה במחוז סנט לוסי, וזוהו בעזרת צילומי רנטגן דנטליים ב-8 בינואר 1978. חלקה העליון של גולגולתה של גודאינף מעולם לא נמצא.
תרבות

בסדרת הפשע הדוקומנטרית "נישואים עם סודות", הופיע פרק שעסק בחייו של שייפר והרציחות שביצע, הפרק השישי בעונה השנייה, אשר שודר ב-2017.
בסדרת הפשע הדוקומנטרית "שוטרים רוצחים: ג'רארד שייפר", אשר הוזמן בידי חברת ההפקה וההפצה סקי ויז'ן (אנ'), הופיע פרק שעסק ברציחותיו של שייפר, הפרק השמיני בעונה הראשונה, אשר שודר ב-26 בפברואר 2017.
דניאל עמרם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 באוגוסט 1997 (בן 27) בני ברק, ישראל
 מידע אישי
 מקום מגורים:  ראש העין, ניו יורק
 ניו מדיה
 ז'אנר:  פעיל חברתי, חשיפות
 daniel-amram.com
דניאל עמרם (נולד ב-13 באוגוסט 1997) הוא עיתונאי, אושיית רשת ופעיל חברתי ישראלי.
ביוגרפיה

עמרם נולד למשפחה חרדית וגדל בבני ברק, והוא בן חמישי מתוך עשרה. למד בישיבת אורחות תורה וישיבת שערי תבונה.
בגיל 17 יצא בשאלה. הוא תיעד את תחושותיו בנושא בפוסטים בפייסבוק, ואף פרסם סרטון בו הוא נראה שורף תפילין. לאחר פרסום הסרטון קיבל עמרם ביקורת רבה ואיומים למרות שהתנצל והסביר שהתפילין מזויפים, בעקבותיהם עבר להתגורר בארצות הברית. בשלב מאוחר יותר פרסם התנצלות על שריפת התפילין.
לאחר המעבר התגורר בפלורידה ולאחר מכן בניו יורק, ובמשך תקופה היה חסר בית.
חשיפות ברשת

עמרם פועל ברשתות החברתיות, בהן התבלט בסרטוניו הרבים, בהם הוא חושף את זהותם של אנשים שצולמו מתקיפים, מטרידים, מתחזים או גונבים. הוא מצליח לחשוף את הזהויות בעזרת עוקביו ששולחים לו מידע, חיפוש ברשת, ועוד. בחשבון הטוויטר שלו הוא מגדיר את פעולתו: "אנחנו קהילה שמונעת אלימות באופן אקטיבי, זה הוכח כמועיל, חשיפת השמות והתמונות שלהם ברשת מייצרים הרתעה! נקודה! זה לא המצאה של ישראל זה קיים במדינות רבות בעולם."
עמרם טוען כי הוא בעל תעודת עיתונאי בארצות הברית.[דרוש מקור] עקב כך שהוא פועל בישראל ובארצות הברית, לעיתים הוא חושף פרטים שבישראל חלים עליהם מגבלות צו איסור פרסום.
ב-13 במרץ 2022 נשלח לעמרם מכתב התראה בטרם הגשת תביעה בגין לשון הרע על ידי אושיית הרשת דנית גרינברג אך דנית משכה את התביעה לאחר מכן.
באוקטובר 2022 חשף פרטים לגבי המקרה של יואל לנגהל, נער ישראלי בן קהילת בני המנשה מהודו שבני נוער רצחו בלינץ'.
במרץ 2023 חשף עמרם מורות בבית ספר, שפתחו קבוצת וואטסאפ בשם "טיול שנתי שחורות", בו הן ריכלו וצחקו על בנות ממוצא אתיופי בבית הספר שלהן.
ביולי 2023 עמרם הביא לידיעת הציבור תופעה של צעירים התוקפים עובדים זרים על אופניים בדרכם חזרה מהעבודה, המידע הועבר למשטרה, בוצעו מעצרים והתופעה נפסקה כליל.
באותו חודש פרסם סדרת תחקירים בת ארבעה חלקים על כוכבת הרשת החרדית ליבי נחימובסקי. כתגובה לתחקיר יצא פרק של התוכנית חשיפה, בו ניתן לנחימובסקי להציג את גרסתה. בהמשך סדרת התחקירים הוסרה.
עוד באותו החודש פרסם דניאל עמרם את גרסתו של הנוסע החרדי שביקש מכתבת ערוץ 13, נריה קראוס, לעבור מקום במטוס, שטען שהבקשה הייתה כי רצה לשבת ליד חבר. הפרשה זכתה לסיקור נרחב במגזר החרדי. קראוס הגיבה לדברים ועמדה על טענתה שהבקשה הייתה בגלל היותה אשה ופרסמה סרטון שבו דייל התנצל בפניה על התקרית.
בספטמבר 2023 עמרם חשף לציבור תופעה של תקיפת חברים בקהילת הלהט"ב בהפגנות, בעקבות התיעודים נעצרו המעורבים בפרשה.
באוקטובר 2023 הגיעה לעמרם פנייה מדייר הטוען שבעל הדירה מבקש מהורים של הדיירת החטופה ענבר הימן לשלם או לפנות את הדירה, בעקבות הפרסום קבוצת הכדורגל מכבי חיפה החליטה שהיא תממן את הדירה של ענבר לשנה.
בחודש נובמבר באותה שנה חשף עמרם את כאן 11 ו"ניקו אוסטרוגה" אדם שהזדהה בתור נפגע מסיבת ה"נובה" וטען ש-29 מחבריו נהרגו במסיבה, לאחר בירור מקיף של עמרם התברר שלא שהה במסיבה כלל, כאן 11 שחשפו את סיפורו לראשונה פרסמו התנצלות.
בינואר 2024 פורסם סרטון בו נראה אדם תוקף את העיתונאי חיים לוינסון ושובר את משקפיו באצטדיון טדי בעת משחק כדורגל. עמרם גילה תוך מספר שעות את זהותו של התוקף שהתגלה כשוטר סמוי, שעקב כך נחשף. לטענת עמרם הוא בעל רקע פלילי בעברו.
בפברואר 2024 פורסם סרטון עם כותרת טייס לשעבר בו מופיע אדם המפרט תאוריית קונספירציה על בגידה בתוך חיל האוויר ב-7 באוקטובר. עמרם חשף כי המופיע בסרטון אינו טייס ופרסם את הסרטון בצורה אנונימית. התברר כי האדם פרסם סרטון בחשבונו שאינו אנונימי, בפנים גלויות, ללא הכותרת ומעולם לא טען שהוא טייס. הכותרת הוספה בשגגה ברשת לא על-ידו.
לאחר שעמרם פרסם תחקיר בעניין אליהו יוסיאן הוציא בית משפט השלום בנוף הגליל צו איסור פרסום על חלקו השני של התחקיר.
ערוצים ועוקבים

נכון לאוגוסט 2024 לעמרם ערוץ טלגרם עם 415 אלף מנויים, ערוץ טוויטר (X) עם 58 אלף עוקבים, 2 ערוצי יוטיוב עם כ-100 אלף עוקבים יחדיו, ואינסטגרם עם 131 אלף עוקבים. כמו כן מפעיל עמרם ערוץ בטיקטוק. העמוד מונה כ-313 אלף עוקבים.בטיקטוק שבר שיא ישראלי כשהתגית #דניאלעמרם צברה יותר מ-220 מיליון צפיות.
הערות שוליים

1 2   חגית גינזבורג, תחקירן, רכילאי או זומר טיפוסי? מי הוא הטיקטוקר הפרובוקטור דניאל עמרם, באתר הארץ, 11 באוגוסט 2022
↑   חגית גינזבורג, תחקירן, רכילאי או זומר טיפוסי? מי הוא הטיקטוקר הפרובוקטור דניאל עמרם, באתר הארץ, 11 באוגוסט 2022
↑  יוסי דלאל, דנית גרינברג חושפת פרטים על התאונה הקשה ותובעת את הטיקטוקר דניאל עמרם | ישראל היום, באתר www.israelhayom.co.il, ‏2024-01-15
↑  עמרי מניב, ‏מה קרה באמת בלילה המדמם בקריית שמונה? גילויים חדשים ברצח הנער יואל להנגהל, באתר ‏מאקו‏, 29 באוקטובר 2022
↑  Israeli teachers open racist WhatsApp group, mock Ethiopian students, The Jerusalem Post | JPost.com, ‏2023-03-12 (באנגלית אמריקאית)
↑  מתן צורי, בזכות כוכב רשת: בן 17 נעצר בחשד לתקיפת נתין זר באשקלון | תיעוד, באתר ynet, 11 ביולי 2023
↑   אלון עידן, הסרטונים הללו משקפים רוע מזוקק. ככה נראית התפוררות של חברה, באתר הארץ, 12 ביולי 2023
↑  בן בירון בראודה‏, גם אחרי צפייה ב"חשיפה", לא ברור לנו מה קרה באמת בין ליבי ליעקב נחימובסקי, באתר וואלה, 31 ביולי 2023
↑  נריה קראוס טענה לאפליה | הנוסע החרדי הגיב: הכתבת ראתה כיפה ויצאה משליטה, באתר ערוץ 7, 16 באוגוסט 2023
↑  מאיר גלבוע, סערת טיסת החרדים וכתבת 'חדשות 13'; עלילת הדם נחשפת • צפו, באתר בחדרי חרדים, 16 באוגוסט 2023
↑  וואלה! תרבות‏, "הנה הסרטון שמציג את העובדות": מלחמת הגרסאות על הטיסה של נריה קראוס, באתר וואלה, 16 באוגוסט 2023
↑  לירן תמרי, "ליל השנאה" בירושלים: בן 17 נעצר בחשד לתקיפת משתתף במצעד הגאווה, באתר ynet, 2 ביוני 2023
↑  אבי כהן, תופעה מתגברת: אב ובנו נעצרו לאחר שתועדו בתקיפה על רקע הומופובי, באתר www.israelhayom.co.il, ‏2023-09-04
↑  אילי פארי רוני שקדי דנה גוטרזון, ‏בעקבות הפרסומים: מכבי חיפה תממן דירה למשך שנה עבור ענבר הימן, באתר ‏מאקו‏, 12 באוקטובר 2023
↑  ליאורה גולדנברג-שטרן, ‏הפיל את כאן 11: כך בושל הפייק הגדול של חרבות ברזל, באתר מעריב אונליין, 10 בדצמבר 2023
↑  דף הטוויטר של דניאל עמרם: תקיפת העיתונאי חיים לוינסון באיצטדיון טדי
↑  ראיון של רביב דרוקר בערוץ 13 עם דניאל עמרם על אירוע השוטר הסמוי
↑  שי רינגל, ‏יאיר נתניהו הפיץ תיאוריית קונספירציה על בגידה בחיל האוויר - הסרטון שעליו התבסס התגלה כפייק, באתר ‏מאקו‏, 4 בפברואר 2024
↑  שלומי גבאי‏, דניאל עמרם תכנן לפרסם הערב את החלק השני של התחקיר נגד אליהו יוסיאן - ביהמ"ש אסר, באתר וואלה, 6 באפריל 2024
↑   דניאל עמרם, ביישום טיקטוק
↑  TikTok - Make Your Day, www.tiktok.com