stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החזית הלבנונית
פילוג החזית

מנהיגי החזית נחלקו בדעתם לגבי המעורבות הסורית בלבנון: בעוד סמיר ג'עג'ע ובשיר ג'ומאייל התנגדו לה, אחרים כדוגמת סולימאן פרנג'יה ואטיאן סאקר תמכו בה, משום שחשבו כי מעורבות הסורים תסייע למחנה השמרני במאבקו עם המחנה הרדיקלי.
בריגדת מרדה של סולימאן פרנג'יה הפסיקו את שותפותם עם החזית ב-1978, לאחר רצח בנו טוני פרנג'יה וחברים נוספים במשפחתו על ידי קבוצה מהחזית שהונהגה על ידי סמיר ג'עג'ע. לטענת תומכי פרנג'יה, מדובר היה בניסיון של בשיר ג'ומאייל להשתלט על המרדה. תומכי אלו שנותרו בחזית טוענים כי פרנג'יה החל לנהל משא ומתן עם סוריה ועושה דברה הבולט בלבנון ראשיד כראמה, כדי לזכות בתמיכת סוריה שתעניק לו יתרון על פני המפלגות הנוצריות האחרות. לטענת תומכי החזית, הבריגדות של פרנג'יה החלו ברצף התנקשויות נגד בכירי מפלגת הכתאיב, ורק בעקבותיהן באה המתקפה על ביתו של פרנג'יה.
ב-1980 עזבה גם המיליציה בת ה-500 איש של המפלגה הליברלית הלאומית, הנמרים, את המפלגה (ואת הכוחות הלבנוניים). זאת לאחר התקפה של הפלנגות על בסיס המיליציה בסאפרה, כחלק מניסיונו של בשיר ג'ומאייל להשתלט על הכוחות הלבנוניים ("ליל הסכינים הארוכות"). הנמרים פסקו מלהוות כוח משמעותי, אולם מפלגתו של שמעון שרדה.
מפלגתו של אטיאן סאקר פרשה מהחזית לאחר שראשיה הסכימו להתערבות הסורית ב-1976. אולם המיליציה של שומרי הארזים המשיכה ללחום לצד החזית בקרבות המפתח, כמו הקרב במזרח ביירות ב-1978 ובזחלה ב-1981.
לאחר ההתנקשות בבשיר ג'ומאייל, נשיא לבנון, ראש מפלגת החזית ומפקד "הכוחות הלבנונים", ירש אותו אחיו על כס הנשיאות, ומינה את בן דודו פאדי פרם למפקד "הכוחות הלבנונים" בספטמבר 1982.
השלמה עם המעורבות הסורית

לאחר התנגדות התחלתית להסכם טאיף של 1989, התרצו אנשי החזית, לאור השפעתה הגוברת של סוריה שהקשתה להתנגד להסכם. הכוחות הלבנוניים, המיליציה של החזית, לחמו לצד הסורים, וב-13 באוקטובר חיסלו את מובלעת הכוח הנותרת של מישל עאון סביב ארמונו, והרגו את תומכיו הנותרים. במסגרת פירוקן של כל המיליציות (למעט חזבאללה), גם הכוחות הלבנוניים הפכו למפלגה בלבד.
כיום

עם תום המלחמה, היה סמיר ג'עג'ע לפוליטיקאי היחיד שהואשם בפשעים אותם ביצע במהלך המלחמה (כל השאר לא הואשמו, בשל החנינה שהחליט הפרלמנט הלבנוני להעניק לכל הצדדים הלוחמים). הוא הואשם ברצח משפחתו של סולימאן פרנג'יה, ושוחרר עם נסיגת הסורים מלבנון ב-2005, לאחר 11 שנות מאסר.
בשנים האחרונות נעשו מספר ניסיונות לאחד את הכוחות של החזית. כיום תומכי ג'עג'ע חברים בפרלמנט הלבנוני ברשימת "הכוחות הלבנוניים", הם מחזיקים ב-5 מושבים (ארבעה אחוזים מהפרלמנט), ושותפים בממשלתו של פואד סניורה.
דער איד

| --- | --- |
 סוג:  שבועון
 תדירות:  שבועון 
 מייסד:  אהרן רוזמרין
 עורך ראשי:  אהרן פרידמן (ייד')
 תאריכי הופעה:  ה'תשי"ג (1953) – הווה
 שפה:  יידיש
 מערכת:  ניו יורק 
 תפוצה:  80,000 (2018)
 מדינה:  ארצות הברית
 www.deryid.org
 
דער איד הוא שבועון ביידיש היוצא לאור בארצות הברית. נוסד בשנת ה'תשי"ג (1953), וכיום יוצא לאור על ידי חסידי סאטמר, אך הוא משמש ציבורים נרחבים דוברי יידיש.
לשונו של העיתון והכתיב הנוהג בו תואמים את ניב היידיש המקובל בסאטמר, השונה מהיידיש התקנית המפוקחת בידי ייוו"אָ, שהיא הניב המקובל בספרות האקדמית. עובדה זו באה לידי ביטוי כבר בשם העיתון, שעל פי הכתיב הסטנדרטי צריך היה להיות "דער ייד".
היסטוריה

העיתון הוקם בשנת תשי"ג (1953) על ידי אהרן רוזמרין, שהיה לפני כן מצוות הכותבים בדער מארגען זשורנאל. יחסית לעיתוני היידיש באותה תקופה, היה דער איד העיתון המזוהה ביותר עם החרדים בארצות הברית. העורך הראשון היה הוגה הדעות אוריאל צימר.
בסביבות שנת ה'תשט"ו (1955) מכר רוזמרין את השליטה בעיתון לחסידות סאטמר, מאז ואילך היה האדמו"ר מסאטמר רבי יואל טייטלבוים מתווה הקו של העיתון; קו חסידי-שמרני ואנטי ציוני, באופי הקנאי של חסידות סאטמר. בתקופה זו יצא העיתון לאור אחת לשבועיים. האדמו"ר מסאטמר מינה את בערל פרידמן (ייד'), בנו של ליפא פרידמן (ייד'), לעורך ראשי של העיתון. העיתון הודפס מעל 40 שנה בבית הדפוס של סנדר דייטש (ייד').
בשנת ה'תשל"ב (1972) שודרג העיתון על ידי חיים משה שטאובר, והוא החל לסקר חדשות עולמיות. מאז החל לצאת לאור בקביעות מידי סוף שבוע.
העיתון שימש במשך כ-40 שנה כעיתון החרדי היחידי באמריקה, עד לפרישתו של אברהם פרידמן (ייד'), ששימש כעורך בעיתון, שעזב את המערכת בשנת ה'תשמ"ו (1986) וייסד את העיתון די צייטונג (אנ') הנוקט בגישה א-מפלגתית ומאופיין בסקירה פוליטית רחבה יותר מדער איד.
אחרי הפיצול בחסידות סאטמר בשנת תש"ס, נמצא העיתון בשליטת הבן הצעיר הרב זלמן לייב טייטלבוים. חסידי האח, הרב אהרן טייטלבוים, הקימו עיתון מתחרה בשם "דער בלאט".
תפוצה, מאפיינים ועורכים

על פי מגזין טאבלט, נכון לשנת 2018 העיתון "דער איד" נמכר ברחבי העולם במחזור של כ-80,000 עותקים. העיתון מפרסם גם מהדורה יומית, שעל פי אתר האינטרנט שלו מנויים בו כ-15,000 קוראים.
כמקובל בעיתונות החרדית העיתון נמנע מלפרסם תמונות נשים והוא מצנזר חדשות תרבות וספורט. מעבר לכך, העיתון מוביל קו נוקשה נגד מדינת ישראל והציונים, ואף נגד אגודת ישראל ושאר המפלגות של הציבור החרדי בישראל. לעיתים קרובות הוא אף כותב בסגנון לעגני וסרקסטי נגד אגודת ישראל ותנועות נוספות אותן הוא מזהה כציוניות. העיתון נוטה לסקר מחלוקות פנימיות בין שתי חצרות סאטמר.
העורך הראשי של העיתון כיום הוא אהרן פרידמן (ייד'), ומאמר המערכת נכתב על ידי משה יודא (לייב) דייטש (ייד'). בין העורכים נמנים גם וולף דייטש (ייד') ואביו שמואל אהרן דייטש, בנו של סנדר דייטש; והרשל פרידמן (ייד'), אחיו של עורך העיתון אהרן פרידמן, הכותב תחת שמות העט "פ. הירש", "באבד" ושמות אחרים.
ראו גם

עיתונות חרדית
הערות שוליים

↑  היומונים החרדים משיבים מלחמה לנכתב ב"דער איד" באתר לדעת.
החמישייה הקובנית

החמישייה הקובנית, הידועה גם בשם חמשת מיאמי (חררדו הרננדז, אנטוניו גררו, ראמון לבאניינינו, פרננדו גונזלס ורנה גונזלס) היו חמישה קציני ביון קובנים שנעצרו בספטמבר 1998 ומאוחר יותר הורשעו במיאמי בשל קשירת קשר לבצע פעילויות ריגול, קשירת קשר לביצוע רצח ופעלו כסוכני ממשלה זרה ופעילויות לא חוקיות אחרות בארצות הברית. החמישה שהו בארצות הברית כדי לרגל ולהסתנן לקבוצות קובניות-אמריקאיות כמו "אלפא 66", "קומנדו F4", "הקרן הלאומית הקובנית האמריקאית" ו"אחים להצלה" שהיו ארגונים שפעלו נגד קובה. הם היו חלק מרשת הצרעות ("La Red Avispa").
ממשלת קובה הודתה כי החמישה היו סוכני מודיעין בשנת 2001, לאחר שהכחישה זאת במשך שלוש שנים. נכתב כי הם שימשו כמרגלים על קהילת הקובנים הגולים של מיאמי ולא נגד ממשלת ארצות הברית. קובה טוענת שהגברים נשלחו לדרום פלורידה בעקבות כמה פיגועי טרור בהוואנה שאורגנו על ידי המחבל האנטי-קומוניסטי לואיס פוסדה קרילס, פעיל לשעבר של סוכנות הביון המרכזית.
החמישה ערערו על הרשעותיהם והחששות מהגינות משפטם זכו לתשומת לב בינלאומית. הרכב של שלושה שופטים של בית הדין לערעורים באטלנטה הפך את הרשעותיהם בשנת 2005, תוך שהוא מביא את "הדעות הקדומות" של הקובנים הנאבקים קסטרו במיאמי, אולם בית משפט מלא דחה אחר כך את הצעת החמישה למשפט מחודש והשיב את ההרשעות המקוריות. ביוני 2009 סירב בית המשפט העליון של ארצות הברית לעיין בתיק. בקובה, החמישית נתפסת על ידי הממשלה כגיבורים לאומיים ומוצגת כמי שהקריבו את חירותם בהגנה על ארצם.
רנה גונזלס שוחרר מהכלא ב-7 באוקטובר 2011, לאחר שהרצה שלוש עשרה שנות מאסר בפועל, כשנותרו שלוש שנות מאסר על תנאי. הוא הורשה לחזור לקובה להלוויית אביו ב-22 באפריל 2013 ושופט פדרלי איפשר לו להישאר שם בתנאי שיוותר על אזרחותו האמריקאית. פרננדו גונזלס שוחרר ב-27 בפברואר 2014. שאר החברים שוחררו ב-17 בדצמבר 2014, בעסקת חילופי אסירים עם קובה עבור קצין מודיעין אמריקאי, שזוהה כקצין ביון אמריקאי בשם רולנדו סראף טרוחיו. עסקת חילופי האסירים נעשתה במקביל לשחרור הקבלן האמריקני אלן פיליפ גרוס מהכלא הקובני, אם כי הממשלות טענו כי שחרורו של גרוס לא קשור לחילופי השבויים. חלק מהמשקיפים ראו באירועים אלה צעד ראשון בהקלת יחסי ארצות הברית–קובה, המכונה "ההפשרה הקובנית".
ראו גם

רשת צרעות (סרט)
מינהל הביון (קובה)
לקריאה נוספת

The perfect storm: the case of the Cuban Five. Editora Politica. 2005. ISBN 9789590106774.  The perfect storm: the case of the Cuban Five. Editora Politica. 2005. ISBN 9789590106774.  The perfect storm: the case of the Cuban Five. Editora Politica. 2005. ISBN 9789590106774.
What lies across the water: the real story of the Cuban Five, by Stephen Kimber, Fernwood: 2013 ISBN 9781552665428
הערות שוליים

↑  "Miami Five wives again denied visas to visit their husbands". Amnesty International. אורכב מ-המקור ב-5 בדצמבר 2011. נבדק ב-1 במאי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Havana Complains About Conditions for Cuban Spy in U.S. Jail". International Herald Tribune. 4 באוגוסט 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Duncan Campbell (2008) 'Society has become more punitive', section The history of the Cuban Five.
↑  Pat Denny, Green Left Online, Cuban Five ruling a "travesty of justice", #680, 2006.
↑  Reuters, June 15, 2009, Top court won't review case of five Cuban spies.
↑  The Washington Post, June 3, 2006, Cubans Jailed in US as Spies Are Hailed at Home as Heroes.
↑  "Cuban spy free from Florida jail but must stay in U.S". Reuters. 7 באוקטובר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Cave, Damien (3 במאי 2013). "Judge Says Cuban Who Spied on U.S. Can Stay in Cuba". The New York Times. נבדק ב-4 במאי 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  ABC News. "U.S. News - National News". ABC News. אורכב מ-המקור ב-27 בפברואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Journey to Reconciliation Visited Worlds of Presidents, Popes and Spies", The New York Times, December 17, 2014
↑  Elise Labott, "Cuba releases American Alan Gross, paves way for historic easing of American sanctions", CNN (December 17, 2014).
ההטבעות בנאנט

הטבעות בנאנט בשנת 1793, ציור מאת ג'וזף אובר (1882)
ההטבעות בנאנט (בצרפתית: Noyades de Nantes) היו סדרה של הוצאות להורג המוניות על ידי הטבעה בתקופת שלטון הטרור בנאנט, צרפת, שהתרחשה בין נובמבר 1793 לפברואר 1794. במהלך תקופה זו, כל מי שנעצר ונכלא על כך שלא תמך בעקביות במהפכה, או שנחשד כאוהד המלוכה, ובמיוחד כמרים ונזירות קתוליים, הושלך ללואר והוטבע בהוראתו של ז'אן-בפטיסט קארייר, נציג השלטון שנשלח לנאנט. ברציחות אלו, מתו כארבעת אלפים אנשים, כולל משפחות חפות מפשע עם נשים וילדים, במה שקארייר עצמו כינה "האמבטיה הלאומית".
רקע

אנשי דת קתולים ומהגרים היו קורבנות לאלימות פרו-רפובליקנית זועמת וגירוש כפוי על ידי סאנס-קולוטים מאז כניסת הגזירה של 17 בנובמבר 1791 לתוקף. זה היה חוק החשודים, שאושר על ידי האמנה הלאומית של הרפובליקה הצרפתית הראשונה ב-17 בספטמבר 1793 וסחף את האומה לפרנויה מהפכנית. צו זה הגדיר מגוון רחב של התנהלויות כחשודות במונחים מעורפלים ביותר, ולא נתן לאנשים אמצעים להתגונן.
בנאנט, צפו בטרגדיות של מלחמת האזרחים בוונדה הקרובה אליהם. קרבות, התכתשויות ופעולות משטרתיות הביאו לכליאתם של יותר מעשרת אלפים שבויי מלחמה בתחומי נאנט, והאכלתם הפכה לנטל עצום על תושבי העיר. כדי לשלוט במצב, מנהיגי הוועידה הלאומית מינו את ז'אן-בפטיסט קארייר לאחראי על אספקת מזון לחיילים רפובליקנים בנאנט. עד מהרה הוא הפך לאחראי על מתן הוראות לכלל האוכלוסייה המקומית, כמו גם על שמירת הסדר והעלאת החשדות למרידות מלכותיות.
החששות כי מחלות מידבקות, בעיקר טיפוס, יתפשטו מאסירים לאוכלוסייה הכללית, הגיעו לרמות של פאניקה בסתיו 1793. אבדות כבדות בחייהם של אסירים, שנצפו על ידי אנשי צבא, רופאים, אחיות ואפילו שופטים, זעזעו את מנהיגי האזרחים ודחפו אותם לנסות הכל כדי לעצור התפשטות נוספת של המחלה. בסופו של דבר, הם בחרו לרוקן את הכלא במרכז העיר ולהציב את האסירים במחסן הקפה בנמל ועל כלי שיט בנמל.
הרג המוני > התחלות

ההטבעה הראשונה התרחשה בלילה של ה-16 בנובמבר 1793. הקורבנות היו 160 כמרים קתולים, שנעצרו באזור. לאחר שהוחזקו בתחילה במנזר סנט-קלמנט הם הועברו בקיץ 1793 למיסיון הכרמליתי בנאנט שהוסב לכלא. ב-5 ביולי הם נשלחו לצ'נטניי-סור-לואר, עיירה מערבית לנאנט, שם הם הוחזקו על הדוברת לה תרזה. הקבוצה סבלה מהשמש ומטמפרטורות קיץ גבוהות. בין 19 ביולי ל-6 באוגוסט, מרבית הכמרים הועברו לאחווה של הקפוצ'ינים הקטנים וההרמיטאז', שגם הם היו בתי כלא. ב-25 באוקטובר הורתה הוועדה המהפכנית של נאנט להחזיר את הכמרים לרציפים ושיוחזקו בדוברת לה-גלואר.
בליל ההטבעה הועברו 90 אסירים מלה-גלואר אל הדוברה המותאמת להטבעה. לאחר מכן הוצאה הדוברה לנהר בו הוצאו להורג הכמרים. כמעט כולם טבעו כמתוכנן; עם זאת, שלושה כמרים חולצו על ידי מלחי ספינת המלחמה L'Imposant שהעניקה להם משקה אלכוהולי ושמיכות חמות. קפטן לפלורי נצטווה למסור אותם לוועדה המהפכנית של נאנט. לאחר שהוחזרו לכלא, נספו השלושה יחד עם קבוצת הכמרים השנייה, שהוטבעה למחרת בלילה. רק כומר אחד, ששמו האב לנדו, שרד את ההריגות מכיוון שכשחיין מצטיין הוא הצליח להימלט, לקפוץ מהדוברה לתוך הלואר ולשחות למקום מבטחים.
תותחן ספינה בשם ווילי, ששירת על הסירה לה סמריטיין תיאר את המפגש של גנרל למברטי ופוקט שפיקחו על ההרג. הוא תיאר גם את הצרחות הנואשות של הגברים הטובעים ואת השקט לאחר שמתו בלואר.
הרג המוני > ההטבעה השנייה

גיום למבריטי פיקח על ההטבעה ההמונית השנייה של הכמרים. שומריו, בראשות מראט פוקולד, הפשיטו 58 אנשי דת שהועברו מאנג'רס. הם הועברו על דוברה מאובזרת במיוחד. אך הפעם הם נלקחו אל שפך נהר הלואר הרחק מנמל נאנט. הפעם לא היו ניצולים.
הרג המוני > הסלמה

בערב ה-4 בדצמבר 1793, ז'אן-בפטיסט קארייר, חברי מפתח בוועד המהפכני של נאנט, פרנסואה-לואי פיליפ טרונולי ועמיתיו, ג'ולין מינה, רנארד ונציגים של האוכלוסייה של נאנט נפגשו. בדיונים סוערים הם מינו את חבר המושבעים שידונו ב"עבריינים". למחרת הציג חבר המושבעים יותר משלוש מאות שמות ברשימה, שהפכו לפקודות ביצוע. כדי לבצע את פסקי הדין, דמיין קארייר מהלך רדיקלי שהוא כינה "גירוש אנכי": במקום לגרש עבריינים למושבת עונשין מרוחקת מעבר לים, הוא הציע להעביר את הנידונים בסירות שטוחות, ולהטביע אותם על ידי השלכה באמצע נהר הלואר בצ'נטניי, כפר סמוך. ההוצאות להורג היו אמורות להתבצע בלילה, בסודיות, עם זאת היה חשש בקרב חברי הוועדה כי גוויות יתחילו לצוף אל פני השטח, לפעמים ימים לאחר מכן. חששות אלה התבררו כמוצדקים.
שתי קבוצות קיבלו את המשימה לנהל את ההוצאות להורג: גיום למבריטי ואנשיו, ו- מאראט בחברת משמרות המהפכה, הידועים כהוסארים אמריקאים בגלל נוכחותם ביניהם של עבדים שחורים לשעבר ומתנחלים מסנט-דומינגו.
הרג המוני > ההטבעה של בופי

ההטבעה השלישית, שכונתה הטבעות בופי, התרחשה בלילות 14 ו-15 בדצמבר 1793. פלוגת מאראט בראשות ז'אן ז'אק גולין ומישל מורו-גרנדמזון, הגיעה לכלא בופי, כשרובם שיכורים. החיילים לא היו מסוגלים או לא רצו לפעול לפי רשימותיהם, הם פעלו באקראי, תפסו אסירים, הפשיטו אותם מבגדיהם ולקחו את כספם, לפני שקשרו אותם בזוגות לסלעים כבדים. לאחר שהועמסו על סירה שטוחה, הפליגו השומרים עם 129 אסירים למרחק קצר מנאנט לטרנטמוולט, כפר דייגים הסמוך לאי שבירה, והטביעו אותם.
הרג המוני > ההטבעה הרביעית

ההטבעה של 23 בדצמבר 1793 דווחה על ידי שלושה מקורות שונים, כאשר שני סיפורים לפחות אומתו ואושרו. הפעם, פייר רובין, פוקט, וחבריהם הכריחו כשמונה מאות "אוהדי מלוכה" בני כל הגילאים והמינים לעלות לשתי סירות, שהפליגו עד צ'נטנאי ושם הטביעו אותן.
בין ההטבעות המשפילות ביותר היו מה שכונה "נישואים מתחת למים". יש מחלוקת לגבי מה היווה "נישואין מתחת למים" או אם הם התרחשו כמתואר, אך דיווחים לא מאומתים מספרים על כומר ונזירה, שהופשטו עירומים ואז קשורים זה לזה לפני שהם הוטבעו. הטבעה זו נקראה גם "טבילות רפובליקניות" או "נישואים רפובליקנים".
הרג המוני > הטבעות גליות

ההוצאות להורג הבאות, מ-29 בדצמבר 1793 ועד ל-18 בינואר 1794, היו ידועות בתור הטבעות גליות. דו-תרנית הולנדית (galiots - ספינות סחר קטנות) שעגנה בנאנט כחלק מצי מצור, הועברה אל המזח ליד כלא מחסן הקפה. לא ידוע אם הגליות ביצעו שתיים או שלוש "משלחות", אולם חייהם של מאתיים עד שלוש מאות קורבנות - גברים, נשים וילדים - אבדו בכל הפלגה. לפחות סירה אחת הוטבעה במכוון בלואר כשהיא עמוסה בקורבנות.
מהתיעודים עולה כי ההטבעה האחרונה, שהשתמשה בספינות הולנדיות אלה, אורגנה על ידי קארייר עצמו, שרוקן לחלוטין את כלא מחסן הקפה מכל האסירים. הוצאות להורג אלה בוצעו בלילות 29 ו-30 בינואר 1794 והיו מעורבים בהן כארבע מאות איש.
הרג המוני > טביעה של מפרץ בורזנוף

ההטבעה ההמונית האחרונה התרחשה ב־27 בפברואר 1794. הטבעה זו הוזמנה על ידי לוטננט גנרל לפבר וגרמה ל-41 הרוגים: אדם עיוור בן 78 וגבר אחר, 12 נשים, 12 בנות, ו-15 ילדים, כולל 10 שהיו רק בני 6 עד 10 ו-5 תינוקות. ביצוע זה התרחש במפרץ בורז'נוף.
קורבנות

המספר המדויק של הקורבנות אינו ידוע. לדברי רוג'ר דופוי, היו בין 7 ל-11 הוצאות להורג בהטבעה, עם 300 עד 400 קורבנות בכל פעם. על פי דבריו של ז'אק הוסנייט, 1,800 עד 4,800 איש טבעו בהוראת קארייר, ואולי 2,000 אחרים טבעו בהוראת מהפכנים רפובליקנים אחרים בנאנט. ז'אן-קלנט מרטין כתב כי בין 1,800 ל-4,000 איש מתו בהטבעה המונית. בשנת 1879 דיווח אלפרד ללי כי טבעו 4,860 איש שאושרו על ידי איפוליט טן. לדברי ריינלד סכר, 4,800 קורבנות הוצאו להורג בהטבעה במהלך סתיו 1793. לפי גאסטון מרטין, הוטבעו בערך 1800, לפי פוקט הוטבעו 9,000, לפי מלינט הוטבעו 3,500.
לדברי ההיסטוריון ריינלד סקר, מקרי רצח אלה הם מרכיב אחד במדיניות רצח עם שיטתית של תושבי הוונדה שתוכננה על ידי הוועדה המהפכנית לבטיחות הציבור, ואושרה בהצבעה בוועידה הלאומית בפריז ב־1 באוקטובר 1793.
משפטו של ז'אן-בפטיסט קארייר

למרות שהפשעים הנוראים ביותר, שביצע ז'אן-בפטיסט קארייר הם הטבעות ההמונים בנאנט, הוא גם היה אחראי להוצאות להורג על ידי ירי חוליות של 1,800 עד 2,600 קורבנות במחצבה בגיגאנט, ליד נאנט, ושיתף פעולה עם עבריין אחר ומעשים מדכאים שהוא הצדיק בחוק החשודים.
קארייר נקרא לפריז בתחילת 1794 כדי להשתתף במשפטו של רובספייר. תחילה, התרמודיוריאנים לא פגעו בקארייר, אך חברי הוועד המהפכני של נאנט היפנו אליו עלבונות והאשמות. בהתבסס על עדויות מכריעות הוא נעצר בפריז ב-3 בספטמבר 1794 והוגש נגדו כתב אישום ב-27 בנובמבר. במשפטו הוא הצהיר בצורה מגושמת ונלעגת שהוא לא יודע דבר על מה שהואשם. עם זאת, הוא הוקע מיד על ידי הקרובים לו ביותר והואשם בהטבעות, הוצאות להורג, טבח נשים וילדים, גנבות, מעשי חמדנות, כמו גם החמרת הסכסוך בנאנט. הצבעה פה אחד קראה להוצאתו להורג של קארייר וראשו הונח על גיליוטינה ב-16 בדצמבר 1794.
הערות שוליים

1 2  Loomis, Stanley (1964). Paris in the Terror. Philadelphia; New York: J.B. Lippincott Co. p. 289. OCLC 401403.
↑  David Avrom Bell; Sidney and Ruth Lapidus Professor David A Bell (2007). The First Total War: Napoleon's Europe and the Birth of Warfare as We Know it. Houghton Mifflin Harcourt. pp. 182–. ISBN 0-618-34965-0.
↑  Jean Tulard, Jean-François Fayard, & Alfred Fierro, Histoire et Dictionnaire de la Révolution française, Éd. Bouquins-Robert Laffont, 1997, ISBN 978-2-221-04588-6
1 2 3  Alfred Lallié, Les noyades de Nantes, 1879, p.90.
↑  Serge Lionnet (1999). Tales of French Corsairs and Revolution. Janus Publishing Company Lim. pp. 197–. ISBN 978-1-85756-486-0.
↑  George James Hill, The story of the war in La Vendée and the little Chouannerie, New York: Sadlier, 1856, p.125
↑  Roger Dupuy, La Bretagne sous la Révolution et l'Empire (1789–1815), Ouest-France Université, 2004, p.133.
↑  Jacques Hussenet (dir.), « Détruisez la Vendée ! » Regards croisés sur les victimes et destructions de la guerre de Vendée, La Roche-sur-Yon, Centre vendéen de recherches historiques, 2007, p.458.
↑  Hippolyte Taine, Les origines de la France contemporaine. La Révolution : le gouvernement révolutionnaire, le régime moderne, Edition Robert Laffont, 1896, p.224.
↑  Reynald Secher, La Vendée-Vengé: le génocide franco-français, Perrin, 2006, p.153.
↑  Nathalie Meyer-Sablé, Christian Le Corre, La Chouannerie et les guerres de Vendée, Édition Ouest-France, 2007, 127 p.
↑  Reynald Secher, Vendée, du génocide au mémoricide, Éditions du Cerf, 2011.
↑  Comte Fleury, Carrier à Nantes, 1793–1794, Paris: 1897
↑  Alfred Lallié, J.–B. Carrier, représentant du Cantal à la Convention 1756–1794 d'après de nouveaux documents, Paris: 1901
ההטבעות בנאנט, ציור אנונימי מהתקופה אנונימית, במוזיאון להיסטוריה של נאנט
שלט מפעל סבון דוהה מהמאה ה-19 מעל לשער בית הסוהר לשעבר של המאה ה-18 במרתף הקפה בנאנט
הטבעת האונייה ריינבו וורייר

צילום של האונייה בעת שעגנה באמסטרדם ב-1981
האונייה ריינבו וורייר הייתה אוניית דגל של ארגון גרינפיס. ב-10 ביולי 1985 האונייה הוטבעה על ידי סוכני המנהל הכללי לביטחון חוץ של צרפת בנמל העיר אוקלנד. זאת כדי לסכל את פעולת המחאה שתכנן גרינפיס נגד הניסויים הגרעיניים הצרפתים באוקיינוס השקט. אדם אחד נלכד באונייה וטבע למוות. חשיפת האחריות הצרפתית לאירוע חוללה שערורייה בינלאומית.
ההטבעה

ריינבו וורייר הייתה אוניית מכמורת שנבנתה בבריטניה בשנת 1955 ונקראה "סר ויליאם הארדי". היא נרכשה ב-1978 על ידי ארגון גרינפיס ששינה את שמה, והייתה לאוניית הדגל של צי כלי השיט שלו. היא יצאה לאוקיינוס השקט בקיץ 1985 לקראת מחאה שתכנן הארגון נגד כוונת צרפת לערוך ניסוי גרעיני באטול מורורואה.
האונייה הגיעה לניו זילנד ועגנה בנמל העיר אוקלנד לקראת הפלגתה למורורואה. ב-10 ביולי 1985 בערב הפליגו שני סוכנים של המנהל הכללי לביטחון חוץ הצרפתי בסירת גומי אל קרבת האונייה, צללו תחתיה והצמידו אליה שני מוקשים מגנטיים - האחד מתחת לחדר המכונות והאחר אל ציר המדחף. לפעולתם קדמה פעולה של סוכנים אחרים שהתחזו לאוהדי הקמפיין של גרינפיס, אספו מידע אודות האונייה ופעולותיה ואף ביקרו בה בנמל אוקלנד בעת שהייתה פתוחה לביקורים של הקהל הרחב.
מעט לפני חצות הלילה התפוצץ הראשון מבין שני המוקשים וקרע חור גדול בשדרת האונייה. המוקש השני התפוצץ עשר דקות לאחר מכן. תריסר האנשים שעל האונייה נטשו אותה לאחר הפיצוץ הראשון, אך אחד מהם, הצלם ההולנדי-פורטוגזי פרננדו פריירה (Fernando Pereira), בן 35 ואב לילדה, חזר לאונייה כדי לאסוף את ציוד הצילום שלו. הוא נלכד בתוך האונייה לאחר התפוצצות המוקש השני וטבע יחד אתה.
לאחר ההטבעה

לאחר ההטבעה הסתירה צרפת את אחריותה לה ואף גינתה את ההטבעה, אך מעורבותה נחשפה במהרה. משטרת ניו זילנד פתחה בחקירה ועצרה שני סוכנים, גבר ואישה, שהיו מעורבים בפעולה הצרפתית נגד האונייה (לא היו אלו הצוללנים שהצמידו את המוקשים לשדרתה). שלושה סוכנים אחרים נעצרו באוסטרליה, אך שוחררו בשל מגבלות משפטיות ונמלטו מהמדינה.
ועדת חקירה צרפתית קבעה בקיץ 1985 כי צרפת לא הייתה מעורבת בהטבעת האונייה, אך השערורייה שהתעוררה עקב מעצר הסוכנים הביאה בכל זאת להתפטרות שר ההגנה הצרפתי שארל ארנו (אנ') ולהדחת מנהל המינהל הצרפתי לביטחון חוץ. ב-22 בספטמבר 1985 הודה ראש ממשלת צרפת לורן פביוס בהצהרה לפני עיתונאים כי צרפת הטביעה את האונייה. בשנת 2005 פרסם העיתון לה מונד כי נשיא צרפת פרנסואה מיטראן אישר את הפעולה.
שני הסוכנים הצרפתים שנתפסו הועמדו לדין בניו זילנד, הודו באשמת הריגה ובנובמבר 1985 נידונו לעשר שנות מאסר. ממשלת צרפת איימה על ניו זילנד כי אם הם לא ישוחררו היא תטיל אמברגו על היצוא הניו זילנדי אל הקהילה האירופית, צעד שהיה גורם למדינה נזק כלכלי כבד. ביוני 1986 הגיעו ניו זילנד וצרפת להסכם פשרה בתיווכו של המזכיר הכללי של האומות המאוחדות חוויאר פרז דה קוויאר. לפי ההסכם התנצלה צרפת על הפעולה ושילמה לניו זילנד פיצויים בסך כ-6.5 מיליון דולר. בתמורה הועברו שני הסוכנים הצרפתים למעצר במתקן צבאי צרפתי באטול האו (Hao) בפולינזיה הצרפתית. לפי ההסכם, הם היו אמורים להיכלא שם לשלוש שנים, אך הסוכן הועבר לצרפת בדצמבר 1987 לטיפול רפואי ולא שב למקום מאסרו, והסוכנת שבה לצרפת במאי 1988, פחות משנתיים לאחר העברתה לאטול האו.
ארגון גרינפיס תבע מצרפת פיצוי על הטבעת האונייה, ושני הצדדים הגיעו להסכמה להעביר את המחלוקת להכרעת חבר בוררים בינלאומי שהתכנס בז'נבה שבשווייץ. ב-1987 הורו הבוררים לצרפת לשלם לגרינפיס פיצוי בסך 8.1 מיליון דולר.
האונייה הטבועה נמשתה מקרקעית הנמל באוגוסט 1985 ונבדקה במסגרת החקירה הפלילית על הטבעתה. נמצא שהנזק שנגרם לה היה גדול ולא היה טעם לתקנו. לפיכך היא הוטבעה בדצמבר 1987 במפרץ בצפון האי הצפוני של ניו זילנד כדי לשמש כמטרת צלילה וכשונית אלמוגים מלאכותית. אנדרטה לאונייה הוקמה על חוף אותו מפרץ. לימים קראה גרינפיס לשתי אוניות אחרות שלה בשם "ריינבו וורייר II" ו"ריינבו וורייר III".
לאחר הטבעת האונייה יצאה שייטת של יאכטות מניו זילנד אל אטול מרורואה כדי למחות על הניסויים הגרעיניים שם. ניסויים אלו נמשכו עד שנת 1995.
החיים בצבע

| --- | --- |
 סוגה:  סדרת-טבע
 יוצרים:  BBC
 שחקנים:  דייוויד אטנבורו 
 מדבבים:  דייוויד אטנבורו
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שפות:  אנגלית בריטית, אנגלית 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  3
 הפקה
 אורך פרק:  60 דקות
 שידור
 רשת שידור:  BBC One
 תקופת שידור מקורית:  28 בפברואר 2021 – 22 באפריל 2021
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
החיים בצבע (באנגלית: Life in Colour) היא מיני-סדרת טבע תיעודית של ה-BBC, בקריינותו של דייוויד אטנבורו, הכוללת 3 פרקים באורך של 60 דקות ששודרה בין ה-28 בפברואר ל-22 באפריל 2021 (במקור היה אמור להיות פרק נוסף אך הוא בוטל עקב התפרצות מגפת הקורונה). הסדרה שודרה ברשת BBC One, בערוץ 9 ורשת "Stan" והופצה גם בנטפליקס.
הסדרה חוקרת את הצבעים השונים של בעלי חיים בטבע ואת מטרותיהם תוך שימוש באמצעי צילום מיוחדים וטכנולוגיות מתקדמות, תוך חשיפת תגליות מדעיות חדשות תוך כדי הצילומים.
פרקי הסדרה

לראות בצבע: הפרק הראשון מציג את חייהם של בעלים חיים המשתמשים בצבעים מרשימים ומובלטים לצרכיהם השונים. נראים טוקן ססגוני-מקור, טווס מצוי וקוליברי כיפה המנצלים את גווניהם לרבייה, קופי מנדריל שהם בין היונקים הבודדים בעלי גוונים בולטים, פרפרים בולטים, גמלן שלמה האורב לטרפו תוך שימוש בעיניים ייחודיות בעלות מדוכים המבחינים במגוון גדול של צבעים וצפרדע חץ תותית מעבירה בעזרת צבעי גופה הבוהקים. כמו כן נראים 2 מיני דגים המנצלים כתמים ייחודיים כדי להבדיל בין שניהם: שוניתן לימוני ושוניתן אמבון.
להסתתר בצבע: הפרק מציג בעלי חיים המשתמשים בצבע כדי לחפש טרף או להתחמק מטורפים. נראה טיגריס בנגלי האורב לאיילים נקודים וסמברים תוך שימוש בהסוואתו, זברות המנצלות את פסיהם כדי להימנע מעקיצות זבוב הצה-צה, חלזונות קריביים מבלבלים את טורפיהם באמצעות גיוון הצבעים של הקונכיות, מטעה כחול-קווים טפיל מנצל את דמיונו לחקיין נקאי כדי לתקוף דגים חסרי מזל, אלמנה חדת-זנב נטפלת לעופות אחרים תוך שימוש בגוונים מיוחדים וסרטביש מחליף את צבעיו כדי לתפוס טרף על פרחים.
מרדף אחר הצבע: פרק זה מציג את הטכנולוגיות המתקדמות המציגות את המדעים מאחורי צבעיהם של בעלי החיים, ומתאר גם את הבעיות של בעלי החיים שמשתמשים בצבע עקב שינויי האקלים.