stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע שומרון
סדר הכוחות

כוחות צה"ל שהשתתפו במבצע:
גדוד נח"ל מוצנח 88 בפיקודו של רס"ן מרדכי גור - פוצץ את בניין משטרת קלקיליה והמצדית הצפונית.
גדוד 890 בפיקודו של רפאל איתן, שימש כעתודה מצפון מזרח לבניין המשטרה. נערכו ליד קיבוץ אייל.
סיירת הצנחנים בפיקודו של יהודה רשף חסמה את הדרך בין הכפר עזון לקלקיליה, כדי למנוע הגעת תגבורת ירדנית.
כוח עתודה (חרמ"ש) מגדוד 79 של חיל השריון, בפיקודו של הסמח"ט יצחק חופי עסק בחילוץ כוח הסיירת. נערכו בנווה ימין.
כוח תותחנים בפיקודו של מפקד הסיוע אלכס פרג:
סוללת תותחי 25 ליטראות מגדוד 402
סוללת תותחי הוביצר צרפתי 155 מ"מ מודל M-50, מגדוד 403 שהייתה ממוקמת 13.5 ק"מ מהיעד.
שתי סוללות מרגמות 120 מ"מ נגרר מתוצרת סולתם מגדוד 332
פלגה מיחידת זרקורים
כוח עתודה מגדוד 52 של חטיבה 7 בפיקודו של יצחק בר-און
מחלקת טנקים מגדוד 9 של חטיבה 7, בפיקודו של צביקה דהב.
צוות האזנה מיחידה 515 (כיום, יחידה 8200)
סדר הכוחות > כיסוי מודיעיני

יחידה 515 קיימה מאמץ האזנה מקדים לרשתות צבא ירדן שנחשבו לבין המתקדמות באזור. צוות ההאזנה הגיע למבצע כשהוא מכיר את מערך הקשר בגזרה, את זיהוי התחנות ברשתות, הקודים שבשימוש ונוהלי הקשר הקרביים.
הצוות, בפיקודו של משה גולן (לימים סא"ל ביחידה) התמקם ב-10 באוקטובר 1956 בשעה 18:00 אל מול קלקיליה כשברשותו רכב עם ציוד האזנה. הצוות עמד בקשר ישיר עם קצין המודיעין של הכוח הלוחם ודיווח לו על ידיעות בעלות חשיבות טקטית שנקלטו כגון היערכות הכוחות, בקשות תגבורת, ידיעות על תנועת כוחות, דו"חות מצב, ודו"חות של האויב על תנועות כוחות צה"ל.
סדר הכוחות > הונאה

לאחר שהמבצע הסתבך יצחק רבין ביצע פעילות באזור ג'נין כדי להעסיק את הירדנים וכך להוריד את העומס מכוח החסימה.
מהלך המבצע > תקיפת המשטרה

המבצע החל ב-10 באוקטובר ב-21:30 בערב, בהפגזה של צה"ל על מוצבי צבא ירדן שבאזור. לאחר מכן גדוד הנחל המוצנח בפיקוד רס"ן מוטה גור ביצע את משימתו.
ההשתלטות וטיהור המצודה ארכו שעתיים, במהלכן נהרגו שמונה חיילי צה"ל ונפצעו 29. לאחר מכן פוצץ המבנה.
מהלך המבצע > הסתבכות וחילוץ כוח החסימה

סיירת הצנחנים נשלחה לחסום את הכביש שבין כפר עזון לקלקיליה והתמקמה כ-10 קילומטרים ממזרח לקלקיליה.
פלוגת הסיור הניחה מארב לטור תגבורת של הלגיון הירדני שנע מעזון ומנה תשעה כלי רכב. הלוחמים הירדנים היו מודעים לשגרת הלחימה של צה"ל ונוכח המארב יצאו מכלי הרכב, התארגנו, תקפו וכיתרו את כוח הבלימה של הצנחנים.
רבים נפגעו, בהם המ"פ יהודה רשף וסגנו יאיר תל צור. סג"ם דב תמרי לקח את הפיקוד, ארגן הגנה וחיכה לחילוץ. תמרי הנחה את שלמה גל הקת"ק לטווח את הארטילריה על מנת לבלום את החיילים הירדנים שכיתרו את הכוח. גל טיווח את ההפגזה ביעילות, למרות התנאים הקשים והחשכה, כך שהפגזים פגעו במרחק של 50 מטר מהסיירת והגנו עליה עד החילוץ (על פעולתם בקרב זכו תמרי וגל בעיטור העוז). במקביל פקד שרון על גור לשלוח כח על רק"ם לחלץ את הסיירת. גור סירב בטענה לחוסר בתחמושת. הוא פקד על רפול, שהיה ממוקם במטע הזיתים של קיבוץ אייל והיה אמור לכבוש את חרבת צופין, לרוץ עם פקודיו ברגל מרחק 13 ק"מ לאותה משימה. רפול יצא למשימה בריצה מהירה. לאחר זמן קצר המשימה בוטלה, ואל הסיירת נשלח גדוד חרמ"ש על זחל"מים שחנה בנווה ימין, בפיקודו של סגנו של שרון, יצחק חופי. בעקבות התקדמות גדוד החרמ"ש נסוגו הירדנים מזרחה.
הטור בן תשעת הזחל"מים הגיע לכביש דרך סימטאות קלקיליה וחבר עם הפלוגה הנצורה בשעה 2:30 בלילה. במקביל, חגו מעל זירת הקרב ארבעה מטוסים ישראלים (שני "מוסטנג" ושני "הרווארד"), שאיימו על החיילים הירדנים מן האוויר. במהלך ההתקפה האשימו חוסיין, מלך ירדן והרמטכ"ל הירדני את ישראל בשימוש במטוסי סילון ומאחר שלבריטים היו טייסות מטוסי סילון בעמאן, ביקשו מהם חיפוי אווירי, בטענה שמכיוון שלירדן אין מטוסים כאלה, על בריטניה לאזן את הכוחות כפועל יוצא של חוזה ההגנה הבריטי-ירדני. בריטניה נמנעה מלהפעיל את חיל האוויר המלכותי, אך הודיעה לישראל על בקשה זו עוד במהלך הקרב.
לאחר החבירה, נעו הזחל"מים בחזרה מערבה לכיוון קלקיליה, כשעליהם חיילים ובהם פצועים והרוגים. אחדים מהפצועים שכבו על האלונקות על דופנות הזחל"מים. מתחת למוצבי חרבת צופין נתקלה השיירה בחסמים של הלגיון. אש חזקה כיסתה את הכביש. הנהגים איבדו את העשתונות וחמישה צנחנים נוספים נהרגו ועשרים נפצעו.
שני הזחל"מים הראשונים עברו את האש. הזחל"ם השלישי נפגע והתהפך, והאחרים חלפו על פניו. שמונה אנשים נשארו בו.
שמונה זחל"מים הצליחו להמשיך אל מצודת המשטרה ההרוסה, שהייתה עדיין בידי הכוח שפשט עליה, אולם בזחל"ם שנותר תקוע בתעלה ליד חרבת צופין היו שני צנחנים פצועים.
חמישה בריאים חילצו את עצמם מיד, וחזרו ברגל לקיבוץ אייל.
ארבעה זחל"מים חזרו למקום, והביאו את שני הפצועים ואת הזחל"ם הנטוש לתחום ישראל, אולם מבצע זה גבה שני הרוגים נוספים.
שלושה לוחמים, יוסף קולר, חיים רוטקופף ויצחק זכרוביץ, נשארו בזחל"ם הפגוע, העמידו פני מתים ולפנות בוקר חזרו לישראל בלחימה דרך הקווים הירדניים. על תפקודם עוטרו בצל"ש הרמטכ"ל.
בתגובה להפגזות צה"ל, הפגיזו הירדנים את היישובים ניר אליהו, נווה ימין ואייל, הסמוכים לקלקיליה.
18 לוחמי צה"ל נהרגו במבצע ו-68 נפצעו. לירדנים היו 88 הרוגים ו-15 פצועים.
פעולה זו הייתה זו פעולת הגמול האחרונה לפני מבצע קדש, ושימשה כהטעיה למצרים בעצם העיסוק בירדן לפני המבצע.
לאחר המבצע > עיטורים

עשרה מחיילי צה"ל זכו בעיטורים על פעולתם במבצע:
עיטור הגבורה, סגן פנחס נוי, נח"ל מוצנח.
עיטור העוז, טוראי דן זינגר, נח"ל מוצנח.
עיטור העוז, טוראי אליהו סרוסי.
צל"ש אלוף, סג"ם אפרים ברנד, סיירת צנחנים.
עיטור העוז, סג"ם דב תמרי, סיירת הצנחנים.
עיטור העוז, סגן שלמה גל, חיל התותחנים.
צל"ש אלוף, רב"ט יוסף קולר, סיירת הצנחנים.
צל"ש אלוף, רב"ט יצחק זכרוביץ, סיירת הצנחנים.
צל"ש אלוף, סמל צבי יזרעאלי, סיירת הצנחנים (נפל במבצע קדש).
צל"ש אלוף, רב"ט חיים רוטקופף, סיירת הצנחנים (נפל במבצע קדש).
לאחר המבצע > עיטורים > האיחור בקבלת העיטורים

מבצע שומרון התרחש באוקטובר 1956. הצל"שים אושרו ב-1957 וחלק מהלוחמים עוטרו בצל"שים ולא קיבלו אותם (יזרעאלי ורוטקופף נהרגו במבצע קדש ב-1956), וכך חלק מהמשפחות לא ידעו על הצל"ש. לאחר בקשה של תא"ל קולר מראש אכ"א אלעזר שטרן לתיקון הטעות, העניק אלוף פיקוד המרכז יאיר נוה את תעודות הצל"ש ליצחק זכרוביץ, ליוסף קולר ולמשפחות של צבי יזרעאלי וחיים רוטקופף במאי 2006.
לאחר המבצע > המחלוקת לפני המבצע ואחריו

הכוח שתקף את משטרת קלקיליה נתקל בהתנגדות חזקה מהצפוי, ובנוסף לכך הירדנים הצליחו לכתר את כוח החסימה. נראה היה שהצבא הירדני התכונן לפעולת תגובה ישראלית, הן מבחינת המקום והן מבחינת הזמן. ראיה לכך ניתן לראות במספר הנפגעים הגדול ובמספר העיטורים שהוענקו לאחר הקרב - שיש הטוענים[דרושה הבהרה] שמהווה מדד למידת הסטייה מתוכנית הקרב המקורית. לפני הפעולה נשמעו דעות במטכ"ל, שפעולה מהסוג שתוכנן, ובוצע בסופו של דבר, הפכה לתגובה שגרתית מדי, ושיש לגוון את שיטות הפעולה. למשל, מפקד גייסות השריון חיים לסקוב הציע לתקוף את היעד באמצעות כוח משוריין. אולם הרמטכ"ל דיין דחה את ההצעה, והעדיף להוציא אל הפועל פעולת חי"ר נוספת, בתוך יום אחד בלבד מהרצח באבן יהודה.
ב-14 באוקטובר ניהלו הקצינים שהשתתפו במבצע, ובראשם שרון, תחקיר על הפעולה, בו נמתחה ביקורת קשה על הרמטכ"ל דיין ועל המטה הכללי, לגבי היבטים שונים של הקרב: אי כיבוש חרבת צופין, תזמון הסיוע הארטילרי, פעילות חיל האוויר והיבטים נוספים. ב-17 באוקטובר כינס דיין את הקצונה הבכירה שהייתה מעורבת במבצע לתחקיר נוסף, בו פירט בפניהם מספר אילוצים מדיניים שהשפיעו על תכנון המבצע, בין היתר: הרצון להימנע מפגיעה באזרחים ומאמץ להימנע מהתערבות חיל האוויר הבריטי. בפתיחת הדיון ביקש לשמוע ביקורת מהמשתתפים, וזו אכן נמתחה כלפיו. אלא שדיין תקף בתגובה את מותחי הביקורת ובמיוחד את שרון, אותו האשים בחוסר רגישות לאבדות ובאי-ציות לפקודה להמתין עשר דקות בין סוף הריכוך הארטילרי ותחילת ההסתערות על המצודה.
בדיון במטכ"ל אחרי הפעולה, מתח מפקד פיקוד הדרום, אל"ם אסף שמחוני, ביקורת חריפה על אופן ביצוע הפעולה. הוא טען שתכנון ואישור הפעולה נעשה בין הרמטכ"ל למח"ט הצנחנים שרון, מבלי לערב את אג"מ ואת פיקוד המרכז; שלא התבצעה הערכת מצב יסודית - ואכן לא ניתן היה לעשות זאת בלוח הזמנים בן היממה שנקבע לנוהל הקרב; שכוח החסימה היה מיותר, ובכל מקרה הוצב במקום לא נכון מבחינה טקטית; שתוכנית הפעולה העידה על זלזול בכושר הלחימה של הירדנים: לא הוקצה כוח אש חזק מספיק כנגד מבנה המשטרה, דבר שאיפשר לירדנים לירות באופן יעיל על הכוח המסתער, וכן הסיוע הארטילרי לפני ההסתערות היה מועט והופסק מוקדם מדי. בסיכום הדיון, הרמטכ"ל דיין הודה בחצי פה בנכונות הטענות, ולאחר מכן כתב ביומנו: "פעולת קלקיליה הכתה הדים יותר מכל פעולת גמול קודמת שנערכה בחזית הירדנית, ובראש ובראשונה החריפה מאד את יחסינו עם הבריטים... השיטה מחייבת רוויזיה... סיבת הסיבות למצב שנוצר בקלקיליה... (הייתה שהתגובה שלנו הייתה שגרתית מדי)".
לדברי ההיסטוריון בני מוריס, פעולת התגמול בקלקיליה הביאה את הקצונה של צה"ל ל"הכרה ברורה, כי מדיניות פשיטות הגמול מיצתה את עצמה". לדברי דיין, נוצרה הסכמה לכך ש"השיטה הנוכחית טעונה שינוי". בכנס שהתקיים ב-17 באוקטובר, אמר: "נראה שאנו עומדים במפנה בנוסח הפעולות שלנו בעתיד. תהיה אתנחתה, שבה נחשוב מחדש היטב את שיטת התגמול שלנו". יצחק רבין, שהיה אז אלוף פיקוד צפון, כתב בזיכרונותיו: "התחושה היתה, שהגענו למיצוי של שיטות פעולות התגמול, בלא שהביאה להפחתה כלשהי בפעולות המחבלים".
לאחר המבצע > השלכות אסטרטגיות

לאחר המבצע הזהיר משרד החוץ הבריטי את ישראל מפני שימוש נגד ירדן במטוסי סילון או טנקי "צנטוריון" שנרכשו בבריטניה, ואיים כי אם ישראל תפתח במלחמה נגד מדינה זו, יופעל חוזה ההגנה הבריטי-ירדני. הימנעות בריטניה מסיוע לירדן במהלך הקרב בקלקיליה, עוררה בירדן עוינות נגדה. על משקיפי או"ם שחקרו את הפשיטה בזירת הקרב, הושלכו אבנים בכל כפר שחצו בדרכם, והם הותקפו גם על ידי חיילים ירדנים. הפשיטה הישראלית בקלקיליה עוררה מחדש את רצונה של ירדן בתגבורת צבאית עיראקית. דוד בן-גוריון וגולדה מאיר איימו בתגובה כי ישראל תיאלץ למנוע את האיום הזה, מה שגרם לכוחות העיראקיים שרוכזו לאורך גבול ירדן, להישאר במקומם ולא להיכנס לשטח ירדן.
הפעולה בקלקיליה הייתה האחרונה בשורה של פעולות תגמול שבוצעו נגד מטרות צבאיות ואזרחיות בגבול הירדני. לממלכת ירדן היה אז הסכם הגנה עם בריטניה (שנחתם במרץ 1946), ולכן במערכת השיקולים באשר ליציאה לפעולה נכלל גם השיקול להשתדל ולהימנע מדרדור של המצב הביטחוני בגזרה הזאת, כדי לא להזיק להסכם המתרקם בין ישראל לבין בריטניה וצרפת, לקראת מלחמת סיני. על רקע זה, הפעולה בקלקיליה בוצעה כתגובה של חוסר ברירה לרצח הפועלים באבן יהודה, לאחר שראש הממשלה דוד בן-גוריון בחר להבליג על הרצח הקודם של עובדי הכביש בנגב. מאידך, היה למבצע אפקט של הסחה, בכך שמיקד את תשומת הלב בגבול ירדן, דבר שעזר ליצור את הרושם, בעת גיוס המילואים הנרחב לקראת מלחמת סיני, שפניה של ישראל אל החזית הירדנית.
האנדרטה לנופלים במבצע

לזכר הנופלים במבצע הוקמה בשנת 1957 אנדרטה במזרחה של כפר סבא. האנדרטה היא סלע המונח על גבי בסיס מרובע בליבה של גינה קטנה. בראש הסלע נרשם הפסוק: כחצים ביד גיבור - כן בני הנעורים. מתחתיו נרשמו שמות הנופלים במבצע. בפתח הגינה מוצב סלע נוסף (שהחליף שלט שניצב שם) ועליו כיתוב המתאר את המבצע. האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל אשר חירם.
לקריאה נוספת

בני מוריס, "קלקיליה", בתוך: מלחמות הגבול של ישראל, 1949–1956, עם עובד 1996, עמ' 424–430.
הערות שוליים

↑  חמישה נרצחו בדרך מסדום לבאר-שבע, דבר, 5 באוקטובר 1956
↑  ש. שגב,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'הרוצחים לקחו אתם 'הוכחות', מעריב, 10 באוקטובר 1956
מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון, כרך ג, פרק ה, עמ' 1225.
1 2 3 4  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, עמ' 424.
↑  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, עמ' 424–425.
↑   גל פרל,'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'"דוקטור למבצעים", באתר צה"ל, 3 ביוני 2024
1 2 3 4 5 6  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, עמ' 425.
↑  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, עמ' 426–427.
1 2 3 4 5  צל"ש מאוחר, באתר www.gvura.org
↑  מוטב מאוחר מאשר אף פעם, באתר www.gvura.org
↑  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, עמ' 425–426.
↑  משה דיין, אבני דרך - אוטוביוגרפיה, הוצאת עידנים 1976, עמ' 250–251.
↑  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, עמ' 426.
↑  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, עמ' 427.
↑  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, עמ' 428.
↑  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, עמ' 429.
↑  עמוס כרמל, אלוף הניצחון, הוצאת משכל (ידיעות אחרונות וחמד) 2009, עמ' 306
↑  ספר'"`UNIQ--nowiki-00000025-QINU`"'תהילים,'"`UNIQ--nowiki-00000025-QINU`"'פרק'"`UNIQ--nowiki-00000025-QINU`"'קכ"ז,'"`UNIQ--nowiki-00000025-QINU`"'פסוק'"`UNIQ--nowiki-00000025-QINU`"'ד'.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011339751305171 
האנדרטה בכפר סבא לנופלים במבצע
חנוכת המקדש

שלמה המלך חונך את בית המקדש הראשון
חֲנֻכַּת המקדש הוא שמו של אירוע חגיגי שנערך עם סיום בנייתו של בית המקדש או המשכן, ובו הוקרבו קורבנות מיוחדים ונערכו חגיגות שמחה.
האירוע התקיים בעבר על ידי משה רבנו כאשר הושלמה בנייתו של המשכן, על ידי שלמה המלך כאשר הושלמה בנייתו של בית המקדש הראשון, על ידי כנסת הגדולה כאשר הושלמה בנייתו של בית המקדש השני ועל ידי הורדוס כאשר הושלם שיפוצו של בית המקדש השני.
על פי פירושים שונים למקרא, ייערך אירוע זה גם עם השלמת בנייתו של בית המקדש השלישי בגאולה.
תאריכי חנוכת המקדש

המשכן נחנך בראש חודש ניסן בשנה השנייה לצאת בני ישראל ממצרים.  ישנה מחלוקת פרשנית לגבי ימי המילואים, אם היו אלה ימים לקראת החניכה או אחריה.
בית המקדש הראשון נחנך בח' בתשרי.
יש הרואים בהבדל שבין תאריכי החניכה הבדל מהותי בתפקיד המשכן לעומת המקדש. לוח השנה לחגי ישראל מתחיל בראש חודש ניסן, בהתאמה המשכן משמש לעבודת הפולחן הפרטית של עם ישראל. ראש חודש תשרי לעומת זאת הוא ראש השנה ללוח השנה החקלאי ובכך הוא אוניברסלי. בהתאמה, שלמה בתפילתו בחנוכת המקדש מבקש שהמקדש יהווה מקור פולחן ותפילה לכלל הגויים.
בית המקדש השני נחנך בג' באדר בשנה השישית לדריוש מלך פרס.
ישנם מקורות סותרים לגבי תיארוך סיום השיפוץ שעשה הורדוס לבית המקדש, התיארוכים נעים בין כ-10 שנים לפנה"ס לכ-20 לספירה.
קיומו של האירוע בעבר

ישנם מקורות רבים בתנ"ך המציינים את קיומו של האירוע בזמנים שונים.
חנוכת המשכן מתועדת בתורה:
"וַיַּקְרִיבוּ הַנְּשִׂאִים אֵת חֲנֻכַּת הַמִּזְבֵּחַ בְּיוֹם הִמָּשַׁח אֹתוֹ וַיַּקְרִיבוּ הַנְּשִׂיאִם אֶת קָרְבָּנָם לִפְנֵי הַמִּזְבֵּחַ"
חנוכת בית המקדש הראשון על ידי שלמה המלך מתועדת בנביאים:
"וַיִּזְבַּח שְׁלֹמֹה אֵת זֶבַח הַשְּׁלָמִים אֲשֶׁר זָבַח לַה' בָּקָר עֶשְׂרִים וּשְׁנַיִם אֶלֶף וְצֹאן מֵאָה וְעֶשְׂרִים אָלֶף וַיַּחְנְכוּ אֶת בֵּית ה' הַמֶּלֶךְ וְכָל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל"
חנוכת בית המקדש השני על ידי כנסת הגדולה מתועדת בכתובים:
"וַעֲבַדוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל כָּהֲנַיָּא וְלֵוָיֵא וּשְׁאָר בְּנֵי גָלוּתָא חֲנֻכַּת בֵּית אֱלָהָא דְנָה בְּחֶדְוָה. וְהַקְרִבוּ לַחֲנֻכַּת בֵּית אֱלָהָא דְנָה תּוֹרִין מְאָה דִּכְרִין מָאתַיִן אִמְּרִין אַרְבַּע מְאָה וּצְפִירֵי עִזִּין לחטיא [לְחַטָּאָה] עַל כָּל יִשְׂרָאֵל תְּרֵי עֲשַׂר לְמִנְיָן שִׁבְטֵי יִשְׂרָאֵל"
את החגיגות שהתקיימו עם השלמת שיפוצו של בית המקדש השני על ידי הורדוס מתאר יוסף בן מתתיהו בספר יוסיפון פרק נ"ה. הוא מתאר שם את השמחה הרבה, התשבחות לה' והקורבנות המרובים שהוקרבו אז.
קיום האירוע בעתיד

בספר יחזקאל נאמר: ”שִׁבְעַת יָמִים יְכַפְּרוּ אֶת הַמִּזְבֵּחַ וְטִהֲרוּ אֹתוֹ וּמִלְאוּ ידו [יָדָיו]: וִיכַלּוּ אֶת הַיָּמִים וְהָיָה בַיּוֹם הַשְּׁמִינִי וָהָלְאָה יַעֲשׂוּ הַכֹּהֲנִים עַל הַמִּזְבֵּחַ אֶת עוֹלוֹתֵיכֶם וְאֶת שַׁלְמֵיכֶם וְרָצִאתִי אֶתְכֶם נְאֻם אֲדֹנָי יְהֹוִה.”
על-פי פירושו של הרמב"ן על יחזקאל, נסובים פסוקים אלו על חנוכת המקדש שתתקיים בגאולה העתידה, לאחר השלמת בניית בית המקדש השלישי.
האם היא מצווה הנוהגת תמיד

יש הסוברים שמצוות חנוכת המקדש היא מצווה המתקיימת תמיד, כאשר נגמרת בניית בית המקדש, אולם גם בכך נחלקו האם היא נחשבת כמצווה בפני-עצמה או לא:
בעל ההלכות גדולות מנה מצווה זו בפני עצמה. אולם הרמב"ן, אף-על-פי שמסכים עמו שהיא אכן מצווה הנוהגת לדורות, אינו מונה אותה בפני עצמה. הסיבה לכך היא שהוא מונה את מצוות חנוכת המקדש בכלל מצוות בניין בית המקדש.
לעומתם, סובר הרמב"ם שאינה מצווה לדורות, וכל הקורבנות שהוקרבו על ידי הנשיאים במדבר, שלמה המלך וכנסת הגדולה היו בתורת הוראת שעה בלבד.
פרטי המצווה

את מצוות חנוכת המקדש קיימו מייד לאחר גמר בניין בית המקדש, משום שעיכוב בעבודת בית המקדש למרות שהוא מוכן לעבודה הוא אסור. למרות זאת, אם ישנו חלק בבית המקדש שאינו מוכן, למרות שהוא חלק שאינו עיקרי ואינו נצרך עבור עבודתו הסדירה של בית המקדש, אכן המתינו עד סיומן המוחלט של עבודות הבנייה, ורק לאחר מכן נערכו חגיגות החניכה.
חיוב השמחה

למרות שלא נזכר בתורה במפורש חיוב על שמחה בעת חנוכת המקדש, למדו זאת המפרשים ממספר מקומות:
נאמר בספר דברים: ”וְהָיָה הַמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחַר ה' אֱלֹהֵיכֶם בּוֹ לְשַׁכֵּן שְׁמוֹ שָׁם שָׁמָּה תָבִיאוּ אֵת כָּל אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוֶּה אֶתְכֶם עוֹלֹתֵיכֶם וְזִבְחֵיכֶם מַעְשְׂרֹתֵיכֶם וּתְרֻמַת יֶדְכֶם וְכֹל מִבְחַר נִדְרֵיכֶם אֲשֶׁר תִּדְּרוּ לַה'.” שם מרומז על מצוות חנוכת בית המקדש, ובפסוק שלאחריו נאמר: ”וּשְׂמַחְתֶּם לִפְנֵי ה' אֱלֹהֵיכֶם אַתֶּם וּבְנֵיכֶם וּבְנֹתֵיכֶם וְעַבְדֵיכֶם וְאַמְהֹתֵיכֶם וְהַלֵּוִי אֲשֶׁר בְּשַׁעֲרֵיכֶם כִּי אֵין לוֹ חֵלֶק וְנַחֲלָה אִתְּכֶם.”
מכך למדו שחובה על עם ישראל לבוא לחגיגות חנוכת המקדש ולשמוח.
ישנם ראשונים שהסבירו שאומנם אין חיוב מיוחד לשמוח בחנוכת המקדש, אולם ישנו חיוב כללי על שמחה בעת הבאת קורבנות, כמו שכתוב בספר דברים: ”וְזָבַחְתָּ שְׁלָמִים וְאָכַלְתָּ שָּׁם וְשָׂמַחְתָּ לִפְנֵי ה' אֱלֹהֶיךָ.” ומכיוון שבחגיגות חנוכת המקדש מוקרבים קורבנות רבים - ישנו חיוב לשמוח.
הנצי"ב מוולוז'ין לומד זאת ממה שכתוב בספר במדבר: ”וּבְיוֹם שִׂמְחַתְכֶם וּבְמוֹעֲדֵיכֶם וּבְרָאשֵׁי חָדְשֵׁיכֶם וּתְקַעְתֶּם בַּחֲצֹצְרֹת עַל עֹלֹתֵיכֶם וְעַל זִבְחֵי שַׁלְמֵיכֶם וְהָיוּ לָכֶם לְזִכָּרוֹן לִפְנֵי אֱלֹהֵיכֶם אֲנִי ה' אֱלֹהֵיכֶם.” הנצי"ב מסביר שפסוק זה נסוב, בין השאר, על חנוכת המקדש.
מנהגי שמחה שנקבעו לדורות

בספר יוסיפון כותב יוסף בן מתתיהו שלאחר השלמת השיפוצים שעשה הורדוס בבית המקדש השני נהג עם ישראל לחגוג זאת מדי שנה ביום בו הושלמו עבודות הבנייה ונערכה חנוכת המקדש. כיום לא מציינים יום זה בחגיגות מיוחדות.
בחודש ניסן, בו נערכה חנוכת המקדש הראשונה - עם סיום עבודות בניית המשכן במדבר סיני, אסור להתענות. הסיבה לכך היא משום שחציו השני של החודש הוא חג הפסח והימים שלפניו ואחריו, וחציו הראשון - הוא הימים בהם הוקרבו קרבנות נשיאי השבטים של עם ישראל, כחלק מחגיגות חנוכת המקדש. ימים אלו מצוינים עד היום באי-אמירת תחנון, ובקריאה בתורה המיוחדת לכל יום, לפי הנשיא שהקריב את קרבנו ביום זה.
הראשונים כתבו שאין נופלים אפיים (אמירת תחנון) בימים שבין יום כיפור לסוכות משום שבימים אלו הושלמה בנייתו של בית המקדש הראשון ונערכו חגיגות חנוכת המקדש.
לקריאה נוספת

אנציקלופדיה תלמודית, כרך ט"ז, ערך חנכת המקדש.
הערות שוליים

↑  ספר שמות, פרק מ', פסוק ז'
↑  ספרא (מלבי"ם)/פרשת שמיני/מכילתא דמלואים, באתר ויקיטקסט
↑  קטגוריה:מלכים א ח ב – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  בזק אמנון, ובחג הסוכות, אלון שבות: תבונות, תשעא, עמ' 117-126
↑  ספר עזרא, פרק ו', פסוק ט"ו
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, עמ' ספר טו, פרק יא, סעיפים 420-421
↑  הבשורה על פי יוחנן פרק ב – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  רוני רייך ואלי שוקרון, בניית הכותל המערבי: הורדוס התחיל, אבל לא סיים, באתר ISRAEL ANTIQUITIES AUTHORITY, ‏23/11/2011
↑  ספר'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'יחזקאל,'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'פרק'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'מ"ג,'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'פסוקים'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'כ"ו–כ"ז.
↑  על-פי ה'קנאת סופרים' על דברי הרמב"ן.
↑  למשל, ה"כליא עורב" שהיה מוצב על גג ההיכל על-מנת למנוע מעופות לנוח שם, אך לא היה חשוב כלל עבור עבודת בית המקדש הסדירה.
↑  ספר'"`UNIQ--nowiki-00000013-QINU`"'דברים,'"`UNIQ--nowiki-00000013-QINU`"'פרק'"`UNIQ--nowiki-00000013-QINU`"'י"ב,'"`UNIQ--nowiki-00000013-QINU`"'פסוק'"`UNIQ--nowiki-00000013-QINU`"'י"א.
↑  ספר'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'דברים,'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'פרק'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'י"ב,'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'פסוק'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'י"ב.
↑  ספר'"`UNIQ--nowiki-00000017-QINU`"'דברים,'"`UNIQ--nowiki-00000017-QINU`"'פרק'"`UNIQ--nowiki-00000017-QINU`"'כ"ז,'"`UNIQ--nowiki-00000017-QINU`"'פסוק'"`UNIQ--nowiki-00000017-QINU`"'ז'.
↑  בפירושו על התורה, "העמק דבר".
↑  ספר'"`UNIQ--nowiki-0000001A-QINU`"'במדבר,'"`UNIQ--nowiki-0000001A-QINU`"'פרק'"`UNIQ--nowiki-0000001A-QINU`"'י','"`UNIQ--nowiki-0000001A-QINU`"'פסוק'"`UNIQ--nowiki-0000001A-QINU`"'י'.
↑  פרק נ"ה.
↑  ערב החג, ו"איסרו חג" - יום טוב שני הנוהג בחוץ-לארץ בלבד.
2019 בטלוויזיה

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | 2019  בטלוויזיה |  |
< · 2017 · 2018 — 2019 — 2020 · 2021 · >
כל ערכי השנים בטלוויזיה במאה ה-20 · כל ערכי השנים בטלוויזיה במאה ה-21 · פורטל הטלוויזיה
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 2019 ונוגעים לעולם הטלוויזיה.
אירועים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
16 בינואר – בישראל ערוץ 13 וערוץ עשר התמזגו לערוץ אחד שממשיך לשדר באפיק 13 וממשיך להקרא ערוץ 13.
14–18 במאי – תחרות האירוויזיון התקיימה בתל אביב שבישראל. בתחרות זכתה הולנד, עם השיר "Arcade", אותו ביצע הזמר ההולנדי דאנקן לורנס.
1 בנובמבר – הושק שירות הזרמת המדיה "אפל TV פלוס".
12 בנובמבר – הושק שירות הזרמת המדיה "דיסני+".
סדרות ותוכניות בולטות שבוטלו או הסתיימו ב-2019

בארצות הברית
| תאריך שידור הפרק האחרון | שם הסדרה | רשת השידור | שנת עלייה לשידור | סטטוס | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 18 בינואר | המעניש | נטפליקס | 2017 | בוטלה |  |
| 21 בינואר | סטיבן יוניברס | Cartoon Network | 2013 | הסתיימה |  |
| 5 באפריל | האקסית המטורפת | The CW | 2015 | הסתיימה |  |
| 12 במאי | ויפ | HBO | 2012 | הסתיימה |  |
| 16 במאי | המפץ הגדול | CBS | 2007 | הסתיימה |  |
| 19 במאי | משחקי הכס | HBO | 2011 | הסתיימה |  |
| 24 ביוני | העולם המופלא של גאמבול (יחזור לבסוף ב-2025) | Cartoon Network | 2011 | הסתיימה |  |
| 26 ביולי | כתום זה השחור החדש | נטפליקס | 2013 | הסתיימה |  |
| 31 ביולי | ג'יין הבתולה | The CW | 2014 | הסתיימה |  |
| 15 באוגוסט | אלמנטרי | CBS | 2012 | הסתיימה |  |
| 25 בספטמבר | Suits | USA Network | 2011 | הסתיימה |  |
| 15 בנובמבר | האיש במצודה הרמה | אמזון פריים וידאו | 2015 | הסתיימה |  |
| 8 בדצמבר | עמק הסיליקון | HBO | 2014 | הסתיימה |  |
| 15 בדצמבר | השומרים | HBO | 2019 | בוטלה |  |
| 22 בדצמבר | מר רובוט | USA Network | 2015 | הסתיימה |  |
נפטרו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
15 בינואר – קרול צ'אנינג, שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה, זמרת וקומיקאית אמריקאית (נולדה ב-1921)
4 במרץ – לוק פרי, שחקן אמריקאי (נולד ב-1966)
21 באפריל – קן קרצ'בל, שחקן טלוויזיה אמריקאי (נולד ב-1935)
14 במאי – טים קונוויי, שחקן קולנוע וטלוויזיה וקומיקאי אמריקאי (נולד ב-1933)
25 ביוני – בריאן מרשל, שחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי (נולד ב-1938)
26 ביוני – מקס רייט, שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי (נולד ב-1943)
6 ביולי – קמרון בויס, שחקן יהודי-אמריקאי (נולד ב-1999)
26 ביולי – ראסי טיילור, מדבבת אמריקאית (נולדה ב-1944)
30 באוגוסט – ואלרי הרפר, שחקנית טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון אמריקאית (נולדה ב-1939)
2 בדצמבר – ריצ'רד איסטון, שחקן קנדי (נולד ב-1933)
5 בדצמבר – חנה רוט, זמרת ושחקנית, בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה, בישראל ובאיטליה (נולדה ב-1939)
6 בדצמבר – רון ליבמן, שחקן קולנוע וטלוויזיה יהודי-אמריקאי, זוכה פרס אמי ופרס הטוני (נולד ב-1937)
8 בדצמבר – רנה אוברז'ונואה, שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון אמריקאי (נולד ב-1940)
22 בדצמבר – טוני בריטון, שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי (נולד ב-1924)
פרסים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
קלודט קולווין

| --- | --- |
קולווין בת 13 – שנת 1953
קולווין בת 13 – שנת 1953
 לידה:  5 בספטמבר 1939 (בת 85) מונטגומרי, אלבמה
 שם לידה:  Claudette Colvin 
 מדינה:  ארצות הברית אלבמה, ארצות הברית
 מקום מגורים:  הברונקס, ניו יורק, ארצות הברית
 ידועה בשל:  הראשונה במונטגומרי שסירבה לפנות את כסאה באוטובוס לאדם לבן
 השכלה:  תיכון וושינגטון 
 תקופת הפעילות:  מ-1969 
 מקצוע:  סייעת אחות
 תפקיד:  nursing assistant (1969–2004) 
 
קלודט קולווין (באנגלית: Claudette Colvin; נולדה ב-5 בספטמבר 1939) היא אפרו-אמריקאית, פעילת התנועה לזכויות האזרח באמריקה לשעבר. ב-2 במרץ 1955, בגיל 15, הייתה הראשונה שנעצרה במונטגומרי בשל סירובה לציית לחוקי ההפרדה הגזעית ולפנות את כסאה באוטובוס לנוסעת לבנה. מנהיגי התנועה השחורה חשבו תחילה להשתמש במקרה זה למטרות המאבק נגד ההפרדה הגזעית, אולם סברו בסופו של דבר כי דמותה של קולווין אינה מכובדת מספיק כדי לשמש כסמל המאבק ולכן החליטו להמתין להזדמנות אחרת. 9 חודשים לאחר מכן, ב-1 בדצמבר 1955, הפעילה החברתית רוזה פארקס נעצרה במונטגומרי בנסיבות דומות, והפכה לדמות המזוהה ביותר עם חרם האוטובוסים של מונטגומרי.
רקע

קולווין נולדה בשכונת קינג היל, אחת השכונות העניות ביותר במונטגומרי שבארצות הברית. אחותה דלפין (Delphine) מתה בצעירותה. במונטגומרי הוחלו חוקי ג'ים קרואו המחייבים הפרדה גזעית בין שחורים ללבנים. לדבריה, ניתן היה להרגיש את חוקי ההפרדה הגזעית בכל היבט בחיים: תלמידים שחורים למדו בבתי ספר נפרדים, תינוקות שחורים נולדו בבתי חולים נפרדים, מתים שחורים נקברו בבתי קברות נפרדים, ועל השחורים נאסר אפילו למדוד נעליים בחנויות (אם שחורים רצו לקנות נעל במידתם - הם נאלצו למסור לבעל החנות תרשים של כף רגלם כדי שיתאים לפיו נעל עבורם). כשהייתה עם אמה בחנות בגיל ארבע, שני ילדים לבנים בני גילה לעגו לה וביקשו לראות את כף ידה. קולווין הושיטה את ידה ונגעה באחד הילדים הלבנים. אמו של הילד הבחינה בכך, ואמה של קולווין סטרה לה על מצחה ואמרה לה: "אסור לך לגעת בילדים לבנים". קולווין למדה בבית הספר על שם בוקר טי. וושינגטון וטענה כי באנציקלופדיה בריטניקה היו רק שני ערכים על אישים שחורים, אולם בפברואר 1955 נערך בבית ספרה 'חודש ההיסטוריה השחורה' וכך למדה על דמויות שחורות היסטוריות נוספות ועל המאבק לצדק של השחורים. כשמורתה ביקשה מהתלמידים לכתוב על פיסת נייר מה הם רוצים להיות כשיהיו גדולים, קולווין כתבה שהיא רוצה להיות נשיאת ארצות הברית.