סטנלי ברוס
ראש ממשלה > "אנשים, כסף ושווקים"

ב-1923 הייתה אוסטרליה ארץ משגשגת בהשוואה למדינות מפותחות אחרות בעולם, וזאת לאחר התאוששותה המהירה לאחר מלחמת העולם הראשונה. שיעורי האבטלה והאינפלציה היו נמוכים באופן יחסי בקנה מידה עולמי, והכנסותיה של אוסטרליה גדלו באופן משמעותי מאז איחודה. אוסטרליה הייתה ארץ רחבת ידיים ועשירה במשאבים עם אוכלוסייה שמנתה קצת פחות משישה מיליון תושבים. בראש סדר עדיפויותיו של ברוס עמדה המטרה לפתח את כלכלת המדינה. בנאומו הראשון כראש ממשלה בבית הנבחרים, הוא התווה את החזון המקיף לפיתוח הכלכלי של אוסטרליה, רפורמה במערכת הפדרלית, כוח מוגבר של הממשלה בנושא היחסים עם התעשייה, עמדה חזקה יותר של אוסטרליה במסגרת האימפריה הבריטית והקמתה של בירה לאומית. הוא סיכם את חזונו כתוכנית שקרא לה "אנשים, כסף ושווקים" (men, money and markets).
על פי משנתו של ברוס, אנשים היו נחוצים כדי לפתח את המשאבים הנרחבים של אוסטרליה. ב-1923, רוב אדמתה של אוסטרליה הייתה בלתי מיושבת וברוס האמין שלאוסטרליה יש את הפוטנציאל להיות אחת הארצות הפוריות והיצרניות ביותר בעולם, היכולה לקיים אוכלוסייה של 100 מיליון תושבים, יותר מפי 16 מגודל האוכלוסייה באותה תקופה. למרות קולות שהתנגדו לכך מצדם של מדענים שציינו שאקלים לא נוח, וחוסר זמינות של אדמה ומים, עלולים להיות מחסומים להתפשטותן של אוכלוסיות גדולות, הובילה ממשלתם של ברוס ופייג' מדיניות לעידוד מספרים גדולים של בריטים להגר לאוסטרליה. בחסותה של הוועדה החדשה לפיתוח והגירה, הועמדו הלוואות בהיקף של 24 מיליון ליש"ט במהלך העשור שהחל ב-1924 כדי לאפשר את התיישבותם של מהגרים באמצעות שיפורים בתשתיות הכפריות, גישה לקרקעות וסבסוד הוצאות הנסיעה של המהגרים. ההערכות הראשוניות דיברו על כחצי מיליון מהגרים מבריטניה שהיו צפויים להגיע במשך עשר שנים הראשונות לתוכנית, בעוד שבפועל, רק 200,000 מהגרים הגיעו במהלך תקופה זו. תוכנית ההתיישבות של ברוס הייתה מבוססת על התפתחות כפרית. המהגרים נבחרו בעיקר על בסיס רצונם לעסוק בעבודת אדמה. הממשלה הפדרלית וממשלות המדינות ריכזו את המשאבים שלהם בפיתוח הכפרי ועודדו חיילים משוחררים להתיישב בחוות בפריפריה. למרות זאת, רוב המהגרים התיישבו באזורים העירוניים, שכן האזורים הכפריים של אוסטרליה היו מרוחקים ממרכזי האוכלוסייה וקשים לעיבוד בהשוואה לאזורים הכפריים של בריטניה. הגירה מחוץ לבריטניה או מהדומיניונים שלה לא התקבלה בזרועות פתוחות. ממשלתו של ברוס יישמה את מדיניות אוסטרליה הלבנה על ידי הטלת מגבלות חמורות על הגירה מאזורים אלה, למרות היעדים לגידול באוכלוסייה.
כדי לממן את התוכנית, נלקחו הלוואות מבריטניה בריבית חסרת תקדים. יותר מ-230 מיליון ליש"ט הועברו בצורת הלוואות מהסיטי של לונדון לקופת הממשלה הפדרלית ולקופות הממשלות של מדינות אוסטרליה במהלך שנות העשרים. 14 מיליון ליש"ט נוספים הגיעו באמצעות השקעות פרטיות. תוכניתו של ברוס לפיתוח הכלכלה האוסטרלית הצריכה תפקיד מרכזי יותר של הממשלה הפדרלית מאשר היה מקובל קודם לכן. הן ברוס והן פייג' היו בעד שינויים במערכות היחסים בין הממשל הפדרלי עם המדינות.
בנאום שנשא בספטמבר 1927 אמר ברוס:
בהדרגה בעיותינו נעשות לאומיות באופיין... משאבינו הכספיים מתדלדלים ויש לכך השלכה מידית בכל רחבי הארץ. כל הבעיות שלנו הן בעיות משותפות לכולם. אף אחד לא יכול ליהנות מהשגשוג אם לא כולם ייהנו ממנו. אני יותר משוכנע שעלינו להביט על כל הבעיות שלנו מזווית ראייה לאומית ולא אישית. כאשר בפני המדינה ניצבות בעיות גדולות הן יכולות להיפתר על ידי שיתוף פעולה של הדומיניון לטובתן של המדינות ולטובת התועלת והקידום של אוסטרליה כולה.
התוכנית של ברוס ופייג' שהחלה במאי 1923 ריכזה מאמצים לשלב את פעולותיהם של הממשל הפדרלי ושל המדינות בכמה שטחים, במיוחד פיתוח תשתיות ואזורים כפריים. חוק פיתוח הכבישים הראשיים של 1923 היה אחד ההישגים החקיקתיים החשובים הראשונים במסגרת זו. החוק מינף את סעיף 96 לחוקה לצורך הענקת סיוע כספי למדינות על ידי מימון סלילתם ותחזוקתם של כבישים על פי התוכניות של משרד התחבורה הפדרלי ולמעשה אפשר לממשלה לפעול באופן ישיר בתחום שעל פי החוקה היה שדה הפעולה הבלעדי של הממשלות של המדינות. החוק יצר תקדימים לסוגים רבים של "תשלומים למטרות מיוחדות". למרות כמה הצלחות חשובות, ברוס היה מתוסכל לעיתים קרובות מהקצב האיטי של ההתקדמות בתחומים רבים של שיתוף הפעולה הבין-ממשלתי. המדינות לא יכלו לפעול למען תקנון של רשתות החשמל, ולא ליצור אחידות ברוחב מסילות הברזל או במערכת הבריאות, למרות שנים של עבודה מאומצת בתחומים אלה.
אף על פי שהאנשים והכסף היו מובטחים, מרכיב השווקים בתוכניתו של ברוס לא הוגשם במלואו. בוועידה האימפריאלית הכלכלית של 1923, שידל ברוס באופן עקבי את ממשלת המפלגה השמרנית בראשותו של סטנלי בולדווין לבצע שינויים בהסדרי הסחר של בריטניה כדי לתת העדפה של ייבוא מהדומיניונים על פני ייבוא מארצות אחרות. הוא דחף ליצירתם של הסכמי סחר אימפריאליים שיישמו עיקרון זה. בולדווין והשמרנים ניסו להעביר תוכנית כזאת בבריטניה, אך הציבור הבריטי חשש מעליית מחירי מוצרי היסוד (במיוחד מזון) וחשש זה היה גורם לתבוסתה של הממשלה השמרנית בבחירות של דצמבר 1923. יורשו של בולדווין, רמזי מקדונלד, התכחש לתוכנית, למורת רוחו של ברוס, וניסיונות להחיות את המשא ומתן נכשלו ככל שהתנאים הכלכליים נעשו גרועים יותר במהלך העשור. רמת מחירי התוצרת החקלאית ברחבי העולם התייצבה באמצע שנות העשרים, כאשר הייצור החקלאי באירופה ובארצות הברית התאושש לרמות שלפני המלחמה והייצוא האוסטרלי גדש את השווקים ככל שהעשור התקדם.
ב-1927 הגיש פייג' את התקציב הגרעוני הראשון של הממשלה וברוס הכיר בכך שמעמדה הכלכלי של אוסטרליה היה בהתדרדרות. החוב של הממשלה הפדרלית ושל ממשלות המדינות באותה שנה הסתכם ביותר ממיליארד ליש"ט, שמתוכו 305 מיליון ליש"ט היו חובות מתקופת המלחמה והשאר היו השקעות בפיתוח שלא החזירו את עצמן. כמעט מחצית מהחובות היו לגורמים מחוץ לאוסטרליה, בעיקר מלונדון. הצמיחה הכלכלית הייתה איטית ורחוקה בהרבה מהציפיות. היקף היצוא וההכנסות לא סיפקו את צורכי הממשלה והמשקיעים החלו להיות מודאגים בנוגע לרמת החוב הלאומי של אוסטרליה. ברוס התמיד בתוכניותיו והאמין שהגידול ביצוא האוסטרלי הוא המפתח לפתרון הבעיות, ולפיכך הצדיק השקעות נוספות והמשך עידוד הגידול באוכלוסייה. הממשלה אכן פעלה כדי לנסות לפתור את בעיית החובות. באמצע שנות העשרים לקחו מדינות אוסטרליה הלוואות במחירים בלתי נתפסים כדי לפצות על הכנסותיהן המתדלדלות. בתגובה לכך, ברוס הציע שהאחריות על חובותיהן של המדינות, והסמכות להיכנס לחובות נוספים, יהיו בסמכותה של מועצה לאומית להלוואות שבה לכל מדינה יהיה קול אחד ולממשלה הפדרלית שני קולות וקול מכריע. הוא גם עשה צעדים לביטול התשלום על פי נפש למדינות ובמקום זאת הציע נוסחת מימון הקשורה יותר לצרכים הכלכליים של המדינות. שני שינויים אלה הוכנסו במסגרת חוק ההסדרים הפיננסיים של 1927 שאושר במשאל עם שנה לאחר מכן. שינויים אלה היו למשמעותיים ביותר בהיסטוריה החוקתית של אוסטרליה, שכן בעקבותיהם איבדו המדינות חלק ניכר מעצמאותם הכלכלית. כשהן עומדות בפני לחצים כלכליים וכשהן נעשות תלויות יותר ויותר בממשלה הפדרלית, ולאחר כמה התנגדויות, הסכימו לכך המדינות, אף על פי שחוסר איזון פיסקלי בין המדינות לבין הממשל הפדרלי המשיך להיות גורם מתמשך ביחסים ביניהם.