stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אייזיק האניג
הערות שוליים

↑  למשל כאן אייזיק האניג מבצע יחד עם מוטי שטיינמץ את השיר 'א יידאלע', סרטון לצפייה באתר גאולה-FM
↑   א אידעלע, בביצוע יעקב יהודה דסקל, יואלי דיקמן ומקהלת נרננה, וידאו קליפ של השיר  באתר יוטיוב (אורך: 10:48), 25 במרץ, 2018
↑   בשעה, בביצוע אייזיק האניג ומקהלת ידידים, וידאו קליפ של השיר  באתר יוטיוב (אורך: 6:12), 14 בספטמבר, 2016
↑   עקידת יצחק, בביצוע אייזיק האניג, זאנוויל ויינברגר, דודי לינקר ומקהלת מלכות, וידאו קליפ של השיר  באתר יוטיוב (אורך: 14:14), 29 באוקטובר, 2018
↑   ובמקהלות, בביצוע אייזיק האניג, שמילי שפירא, מקהלת שירה ומקהלת הילדים יונגערליך, וידאו קליפ של השיר  באתר יוטיוב (אורך: 10:24), 10 באוגוסט, 2020
↑   הדרן, בביצוע אייזיק האניג, ישראל אדלר ומקהלת שירה, וידאו קליפ של השיר  באתר יוטיוב (אורך: 9:16), 10 באוגוסט, 2020
↑   הדרן, בביצוע אייזיק האניג, אידיש נחת, מקהלת מלכות ושירה, וידאו קליפ של השיר  באתר יוטיוב (אורך: 8:40)
↑   כהנים, בביצוע אייזיק האניג, מקהלת שירה, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 5:48), 21 באוגוסט, 2020
↑   מחרוזת ריקודי הסיום, בביצוע אייזיק האניג, מוטי שטיינמץ, זאנוויל ויינברגר, אהרלה סמט, אלי הרצליך, שלמה כהן, ישראל אדלר, פנחס ביכלר ומוישי רוט, מקהלת מלכות ושירה, מקהלות הילדים אידיש נחת וחסידימלך, וידאו קליפ של השיר  באתר יוטיוב (אורך: 10:21), 28 במאי, 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309807505171  ISNI: 0000 0004 0265 522X  MusicBrainz: 5410bab6-1166-4344-9ce9-61e82a4204fd  VIAF: 298658723   WorldCat (עם VIAF): 298658723
אמריקו קסטרו

| --- | --- |

 לידה:  4 במאי 1885 קנטגלו, האימפריה הברזילאית 
 פטירה:  25 ביולי 1972 (בגיל 87) יורט דה מאר, ספרד 
 מקום קבורה:  בית הקברות האזרחי, מדריד 
 מקום לימודים:  הפקולטה לפילוסופיה ולספרות באוניברסיטת גרנדה  הפקולטה לאמנויות של פריז  האוניברסיטה המרכזית  אוניברסיטת גרנדה 
 מוסדות:  האוניברסיטה המרכזית  אוניברסיטת פרינסטון  אוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון  אוניברסיטת טקסס באוסטין  אוניברסיטת ברצלונה 
 תלמידי דוקטורט:  סמואל ארמיסטד, ז'ואן קורומינס, Juan Marichal 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1953)  קצין בלגיון הכבוד 
 צאצאים:  כרמן קסטרו מדינאווייטיה 
 
אמריקו קסטרו אי קסאדה (בספרדית: Américo Castro y Quesada; ‏4 במאי 1885 – 25 ביולי 1972) היה היסטוריון תרבות, פילולוג, מבקר ספרות ודיפלומט ספרדי. ספרו "España en su historia − Cristianos, moros y judíos" ("ספרד וההיסטוריה שלה: נוצרים, מוּרִים ויהודים") משנת 1948 הוביל לפריצתה של מחלוקת היסטורית בספרד של פרנקו.
ביוגרפיה

קסטרו, בן הורים ספרדיים, נולד בקנטגלו (אנ') שבברזיל, וחזר עם הוריו לספרד בשנת 1890. למד באוניברסיטת גרנדה לאחר סיום לימודיו התיכוניים. בשנת 1904 קיבל תואר ראשון בגרנדה, ובשנים 1905–1907 למד לתארים מתקדמים בסורבון.
בשובו לספרד בשנת 1910, היה חבר במרכז החדש ללימודים היסטוריים (Centro de Estudios Históricos), שם היה ראש המחלקה ללקסיקוגרפיה.
בשנת 1915 קיבל קסטרו משרת פרופסור באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד, והוא לימד שם עד שנת 1931.
לאחר הקמת הרפובליקה הספרדית השנייה, התמנה בשנת 1931 לשגריר הרפובליקה בגרמניה. הוא המשיך להחזיק בתפקיד זה עד שהוחלף בלואיס אראקיסטאין (אנ') ב-1932.
לאחר פריצתה של מלחמת האזרחים הספרדית בשנת 1936, הוא יצא לגלות בארצות הברית, והתמנה לפרופסור לספרות באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון בשנת 1937. לאחר מכן היה פרופסור לספרות באוניברסיטת טקסס באוסטין, בין 1939 ל-1940. משנת 1940 ועד פרישתו בשנת 1953, היה פרופסור לספרות באוניברסיטת פרינסטון. בשנת 1970 נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
יצירתו ומחלוקות

קסטרו ערך והוציא לאור מהדורות מוערות של ספרים מאת לופה דה וגה, פרנסיסקו דה רוחאס סורייה (אנ'), טירסו דה מולינה, פרנסיסקו דה קבדו (אנ'), ותרגם ספר בלשני על שפות רומאניות מאת וילהלם מאייר-ליבקה (אנ').
פרסם מספר עבודות חשובות, בהן "חייו של לופה דה וגה" (Vida de Lope de Vega, ‏1919) ו-"הגותו של סרוואנטס" (El pensamiento de Cervantes, ‏1925). בספר האחרון הגן על דמותו של סרוואנטס כהוגה דעות. ספריו ההיסטוריים עוררו מחלוקת רבה. בין המסקנות שעליהן נמתחה ביקורת - אמירתו של קסטרו כי הספרדים לא היו הופכים לקבוצה אתנית מובחנת, אלמלא כיבוש ספרד על ידי המוסלמים בשנת 711, אירוע שהוביל להפיכתם לקבוצה נוצרית המתקיימת לצד האסלאם והיהדות. הוא הציג את המסקנה הזו בספרים Iberoamérica, su presente y su pasada ‏(1941), España en su historia - Cristianos, moros y judíos‏ (1948) ו-De la edad conflictiva ‏(1961). מסקנה שנייה, שגם נמתחה עליה ביקורת, הייתה כי ההיסטוריה של ספרד ופורטוגל הושפעה לרעה מהצלחת הכיבוש מחדש של חצי האי האיברי, ה"רקונקיסטה", במאות ה-11 עד ה-15, ומגירוש היהודים מספרד בשנת 1492. הוא הצביע על חשיבות הדתיות בחברה הספרדית, במיוחד של קבוצות המיעוט הספרדיות והיהודיות, וחקר את תודעתן של קבוצות אלו דרך כתיבתן הספרותית. לדבריו, יכולתם של המומרים והאנוסים היהודים לשאוב ממקורות היהדות איפשרה להם לייצר תודעה סובייקטיבית מובחנת שסייעה ליצירת זהות ספרדית מודרנית.
המבקר המרכזי של רעיונותיו של קסטרו היה קלאודיו סנצ'ס-אלבורנוס (אנ'). ההיסטוריון הספרדי של ימי הביניים אדוארדו מנסנו מורנו (ספ') הביע ביקורת כלפי יצירותיו ההיסטוריות של קסטרו. לגבי ההרמוניה לכאורה בין מוסלמים, יהודים ונוצרים בח'ליפות של קורדובה, שזכתה בהיסטוריוגרפיה לכינוי "לה קונביבנסיה" (אנ') כתב מנסנו כי קסטרו לא פעל על פי כללי כתיבת ההיסטוריה, ושאינו יכול להראות שום עדות היסטורית לרעיון השלום היחסי בספרד המוסלמית. פרופסור מרק ר. כהן מפרינסטון מתח ביקורת על התאוריה, ותיאר אותה כמבוססת על מיתוסים בסגנון צבי גרץ על זמן של דו-קיום שליו, ושל חיים יהודיים-ערביים משותפים שלווים תחת האסלאם, שנפגעו רק בעקבות הציונות. קיומן של תקופות שלוות באופן יחסי נתמכה בידי ברנרד לואיס, וכן בידי כהן עצמו, אך לדבריו אין אפשרות ליצור תיאוריה כוללת בגלל הבדלים בין אזורים ותקופות שונות.
מחלוקת נוספת הייתה על תפיסתה האירופוצנטרית של השפה הספרדית שהציג בספר "La peculiaridad lingüística rioplatense y su sentido histórico" (‏1941). הסופר הארגנטינאי חורחה לואיס בורחס פרסם מאמר בשם "Las alarmas del doctor Américo Castro", שבו הוא מנסה להפריך את הטיעונים שבהם השתמש קסטרו כדי לבסס את נחיתותה של הספרדית הריופלטנסית (אנ') המדוברת בארגנטינה ובאורוגוואי ביחס לספרדית המדוברת בחצי האי האיברי.
פרסומים

קסטרו היה מחברם של מאמרים וספרים רבים אחרים. הפרסומים המשמעותיים ביותר שלו כוללים:
Vida de Lope de Vega, 1919
El elemento extraño en el lenguaje, 1921
La enseñanza del español en España, 1922
Juan de Mal Lara y su "Filosofía vulgar", 1923
Lengua, enseñanza y literatura, 1924
Don Juan en la literatura española, 1924
El pensamiento de Cervantes, 1925
El nuevo Diccionario de la Academia Española, 1925
Santa Teresa y otros ensayos, 1932
Los prólogos al Quijote, 1941
Lo hispánico y el erasmismo, 1942
Antonio de Guevara, 1945
La realidad histórica de España, 1954
Semblanzas y estudios españoles, 1956
Hacia Cervantes, 1958
Origen, ser y existir de los españoles, 1959
De la edad conflictiva, 1961
La peculiaridad lingüística rioplatense, 1961
באנגלית:
Castro, Americo. Edmund L. King, Tr. (1954). The Structure of Spanish History. Princeton, New Jersey: Princeton University Press.
Castro, Américo, An idea of history: selected essays of Américo Castro, Ohio State University Press, 1977
הערות שוליים

↑  Cristianos, moros y judíos – Américo Castro und das Spanien der drei Kulturen heute
↑  Hommage ::Hommage an Américo Castro ::Instituto Cervantes de Munich, munich.cervantes.es
↑  Américo Castro und das Spanien der drei Kulturen
↑  Miriam Bodian, Américo Castro’s Conversos and the Question of Subjectivity, Culture & History Digital Journal 6, 2017-11-29, עמ' 018 doi: 10.3989/chdj.2017.018
↑  Eduardo Manzano Moreno: Qurtuba: Algunas reflexiones críticas sobre el califato de Córdoba y el mito de la convivencia [Qurtuba: Kritische Überlegungen zum Kalifat Córdoba und dem Mythos der Convivencia]. In: Awraq n.° 7. 2013, S. 225–246 (Online, PDF, 179 KB)
↑  Ivonne Bordelois, Angela Di Tullio, "El Idioma de los Argentinos: Cultura y Discriminación", Universidad de Buenos Aires (בספרדית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297536705171  PLWABN: 9810577246605606  BIBSYS: 90345973  BNE: XX881832  BnF: cb12029255v (data)  CANTIC: a10061447  CiNii: DA04080056  GND: 118668781  ICCU: BVEV011277  ISNI: 0000 0001 0891 0664  LCCN: n50035806  NDL: 00974117  NKC: jn20020227002  NLA: 35665549  NSK: 000197427  NTA: 06853762X  SNAC: w68d24g4  SUDOC: 02846124X  Trove: 1033114  VcBA: 495/148723  VIAF: 41855030   WorldCat (עם VIAF): 41855030
אמיר אבו ניל

אמיר אבו ניל (בערבית: امير أبو النيل; נולד ב-27 בפברואר 1989) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי במכבי אום אל-פחם מליגה א'.
קריירה

נולד באעבלין, ישראל, למשפחה ערבית. אבו ניל החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל חיפה, ובעונת 2008/2009 היה מלך השערים של קבוצת הנוער, עם 11 שערים. ב-29 במאי 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 0–0 נגד הפועל רמת גן במסגרת הליגה הלאומית. ב-3 באוגוסט 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 2–0 על מכבי אחי נצרת במסגרת גביע הטוטו. ב-22 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, וכבש את שער הבכורה שלו, בניצחון 2–1 נגד מכבי נתניה. בסך הכל ערך 26 הופעות בעונת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בהן כבש שני שערים. בעונה שלאחר מכן כבש חמישה שערי ליגה, ובתחילת עונת 2011/2012 עבר ניתוח לשחזור הרצועה, ולא שיחק במשך שנתיים.
בקיץ 2013 הושאל אבו ניל למכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית, במדיה שיחק בעונת 2013/2014 וכבש חמישה שערים. בתחילת עונת 2014/2015 חזר להפועל חיפה, אך בספטמבר הושאל להפועל עכו, במדיה שיחק עד תום העונה וכבש ארבעה שערים. לקראת עונת 2015/2016 חזר להפועל חיפה, ובמדיה כבש שער ב-11 הופעות עד תום העונה.
ב-30 ביוני 2016 חתם אבו ניל בהפועל ראשון לציון. ב-16 בינואר 2017 חתם בעירוני נשר. את עונת 2017/2018 התחיל כשחקן חופשי, ובדצמבר 2017 חתם בהפועל בני לוד.
באוגוסט 2018 חתם אבו ניל בהפועל כאוכב, העולה החדשה לליגה א'. ביולי 2019 חתם במ.ס. דבורייה מליגה א', ובנובמבר 2019 חתם במכבי בני ריינה מליגה ב'.
ב-16 באוגוסט 2021, אבו ניל חתם באיחוד בני שפרעם. בסיום עונת 2022/2023 רשם עם הקבוצה שתי עליות ליגה ברציפות לליגה הלאומית. ב-10 בינואר 2024 חתם בצעירי אום אל-פחם.
הערות שוליים

↑  דוניא גנטוס, אמיר אבו ניל חתם באיחוד בני שפרעם, באתר דאבל פס, 16 באוגוסט 2021
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אמיר אבו ניל".
אלפונסו הרביעי, מלך אראגון

אלפונסו הרביעי (באראגונית: Alifonso IV d'Aragón;‏ 2 בנובמבר 1299 - 24 בינואר 1336), היה מלך אראגון בין השנים 1327–1336.
ביוגרפיה

אלפונסו הרביעי נולד ב-2 בנובמבר 1299 לחיימה השני, מלך אראגון וביאנקה דה אנז'ו, בתם של שארל השני, מלך נאפולי ומריה מהונגריה, מלכת נאפולי. בשנים 1323–1324, כבש אלפונסו את סרדיניה, וסיפח אותה לכתר אראגון.
בשנת 1327 מת אביו חיימה השני, מלך אראגון, ואלפונסו עלה במקומו לשלטון, מאחר שאחיו הבכור חיימה מאראגון ויתר על זכויותיו כדי להפוך לנזיר. בשנת 1329 פתח אלפונסו במלחמה ארוכה עם הרפובליקה של ג'נובה. העיר סאסארי שסופחה לממלכה בשנת 1323, מרדה באלפונסו שלוש פעמים, אולם נשארה תחת לבסוף תחת שלטונו.
לאחר התאלמנותו בשנת 1327, התחתן אלפונסו מתחתנת בשנת 1329 עם לאונור מקסטיליה, אחותו של אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה, שהייתה מאורסת קודם לכן לאחיו חיימה, שסירב לממש ביניהם את הנישואים. בעקבות נישואיו השניים, הסתכסך אלפונסו עם בנו פדרו.
ב-24 בינואר 1336 מת אלפונסו הרביעי בברצלונה, ובנו פדרו הרביעי, מלך אראגון עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

בשנת 1314 התחתן אלפונסו עם תרסה ד'אנטנסה, בתם של גומבאו ד'אנטנסה וקונסטנס מאנטיון, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
אלפונסו (1315–1317)
קונסטנס מאראגון, מלכת מיורקה (1318–1346)
פדרו הרביעי, מלך אראגון (1319–1387)
חיימה הראשון, רוזן אורחל (1321–1347)
איזבל (1323–1327)
פדריקה (1325)
סנצ'ו (1327)
בשנת 1329 התחתן אלפונסו עם לאונור מקסטיליה, בתם של פרננדו הרביעי, מלך קסטיליה וקונסטנס מפורטוגל, ממנה נולדו לו 2 ילדים:
פרננדו, נסיך אראגון (1329–1363)
חואן (1331–1358)
איקונוסטאזיס

האיקונוסטאזיס בקפלת יוחנן המטביל שבכנסיית הקבר בירושלים
תרשים של איקונוסטאזיס אופייני
כנסיית גבריאל הקדוש בנצרת - דיאקון ניצב בעת מיסה על המדרגה (אמבון) שבחזית האיקונוסטאזיס, בעת שהדלת הקדושה מאחוריו פתוחה
האיקונוסטאזיס בקפלת ארבעים הקדושים שבכנסיית הקבר. במרכז הדלתות המלכותיות, מימין ישו, ומשמאל מרים, אם ישו
איקונוסטאזיס מאמצע המאה ה-17 במנזר איפאטייב ברוסיה. משני צדדי הדלתות הקדושות מתוארים ישו והבתולה
איקונוסטאזיס (יוונית Εἰκονοστάσις וכיום Εικονοστάσιο - "איקונוסטאסיס" = "מעמד איקונין") היא המחיצה המפרידה בין החלל המרכזי של הספינה בכנסייה הנוצרית אורתודוקסית, לבין אזור הקודש שבו ניצב המזבח ואשר בו נערכים הטקסים הדתיים. האיקונוסטאזיס מעוטר באיקונות - דמויות קדושים נוצריים ומכאן שמו. האיקונוסטאזיס התפתח מהטמפלון שהיה קיים באדריכלות הכנסייתית הביזנטית, בין המאה ה-10 והמאה ה-15.
מיקום בכנסייה

הסורג מפריד בין חלל הכנסייה המרכזי, שבו נהגו לעמוד (וכיום יושבים) מרבית המתפללים, לבין האזור המקודש שסביב המזבח. לרוב נבנתה מדרגה לפני האיקונוסטאסיס, לשימושם של המשרתים בקודש, הנקראת "סולאס", ובמרכזה לרוב נבנתה במה בגובה המדרגה ולפניה, שצורתה כשל חצי סהר. על המדרגה הקרויה "אמבון" ניצב הדיאקון הדת בעת קטעים מסוימים בטקס האורתודוקסי. על אף גובהו, אין האיקונוסטאזיס מגיע לתקרת הכנסייה, דבר המאפשר למאמינים לשמוע את התפילה הנאמרת מאחוריו.
מבנה האיקונוסטאזיס

על פי רוב, באיקונסטאזיס שלוש דלתות - במרכז "הדלתות המלכותיות"  המכונות גם "השערים היפים" או "הדלתות הקדושות", ודלתות צדדיות בשני הצדדים. מקור שמן של הדלתות המלכותיות, במנהג קיסר האימפריה הביזנטית, לעבור דרך הדלתות במרכז האיקונוסטאזיס שניצב בעבר בכנסיית האגיה סופיה שבקונסטנטינופוליס. דלתות אלה נותרות תמיד סגורות, למעט בעת טקס התפילה, כאשר הן נפתחות בשלבים שונים של הטקס, בהתאם לנוהגי הכנסייה.
הדלתות הצדדיות מכונות דלתות הדיאקונים, ולכן על פי רוב הן מעוטרות בדמויות קדושים נוצרים המגינים על הכמרים כגון סטפנוס הקדוש, ואפרים הסורי. לעיתים מכונות הדלתות בשם "דלתות המלאכים", והן מעוטרות בהתאמה בדמויותיהן של המלאכים מיכאל או גבריאל. על פי רוב משמשת הדלת הימנית לכניסת הדיאקונים והצפונית ליציאתם, ולכן דמותו של מיכאל, הנחשב למלאך מגן, תופיע על הדלת הימנית, ודמותו של גבריאל, הנחשב לשליחו של האל, על הדלת הצפונית.
מיקום דמויות הקדושים

ישנם מספר כללים הקובעים את מיקום האיקונות על האיקונוסטאזיס, אך הדבר נתון לשינויים. הסידור המושלם ביותר כולל חמש שורות:
השורה התחתונה, המכונה הרמה המלכותית, כוללת את שערי הכניסה למתחם הקודש. מימין לדלתות המלכותיות מופיעה דמותו של ישו, המכונה בהקשר זה ישו המושל בכל או "ישו המלך", המסמל את הביאה השנייה; ומשמאלן, הבתולה, המסמלת את חייו של ישו עלי אדמות. בהתאם, הטקס, הנערך בין הדלתות, נערך למעשה בין חייו של ישו בעבר לבין שיבתו בעתיד. איקונות נוספות בשורה זו כוללות לרוב את הקדוש לו מוקדשת הכנסייה, וכן את יוחנן המטביל, ניקולאס הקדוש ושל אחד מארבעת המבשרים.
בשורה השנייה או השלישית מתוארים שנים-עשר החגים הנחגגים בכנסייה המזרחית, ובהתאם, ברמה האחרת מבין השתים מופיע איקונין המתאר את דמותו של ישו יושב על כס המלוכה. לצדדיו מוצגים לעיתים יוחנן המטביל ומרים, ובאם לא הופיעו ברמה התחתונה, גם המלאכים מיכאל וגבריאל, והשליחים פטרוס ופאולוס.
בשורה הרביעית מופיעים על פי רוב דמויות נביאים מהתנ"ך או דמויות האבות אברהם, יצחק ויעקב, ולעיתים דמויות שנים עשר בני יעקב.
בשורה החמישית והעליונה מופיעות דמויות השליחים.
משמעות תאולוגית

האיקונוסטאזיס לא נועד לשמש כמחיצה בין אזור הקודש ליתר הכנסייה, אלא להיות גורם מאחד ומקשר בין השנים. האיקונוסטזיס הוא למעשה קישור בין הקודש (או קודש הקודשים) המסמל את גן העדן לבין הכנסייה (אזור מקודש) ובשל כך מסמל את הפרוכת שהייתה במשכן ובבית המקדש. דמויות הקדושים שעל האיקונוסטאזיס נועדו להוביל את המאמינים לעבר גן העדן. האיקונות נחשבות לחלונות של גן העדן או גשרים אל גן העדן, ולכן דמותו של ישו מופיע במרכז האיקונוסטאזיס מאחר שהוא מסמל בנצרות את השער בין העולם הגשמי לעולם הרוחני, ובין בני האדם לממלכת גן העדן.
התפתחות ארכיטקטונית

האיקונוסטאזיס התפתח מהטמפלון (τέμπλον), שהיה בתחילתו מעין מעקה שהוצב בחללן של כנסיות ביזנטיות. בבזיליקה שנבנתה בשנת 463 בקונסטנטינופוליס והוקדשה ליוחנן המטביל, הוקם טמפלון בצורת האות π, אשר התנשא לגובה של 1.6 מטרים. בטמפלון זה נקבעה דלת מרכזית שקישרה בין מרכז הבזיליקה לאזור הקודש, ומשני צדדיה הותקנו שתי דלתות צדדיות. במהלך המאות השישית - שמינית נבנו טמפלונים בכנסיות הנוצריות שהלכו וגבהו. בכנסיות מהמאה ה-10 הוחלפו טמפלוני אבן אלה בסורג עשוי עץ, ככל הנראה בהשפעת הסורג בכנסיית האגיה סופיה שבקונסטנטינופול. האיקונוסטאזיס גבה במהלך השנים, והכללים לסידור האיקונות נתקבעו, אם כי אלה משתנים בין הזרמים המזרחיים השונים. כמו כן נוצרו מספר הבדלים בצורת השער בין הכנסיות - כאשר בחלקן ישנו שער עץ מעוטר ומוזהב, ובאחרות מדובר בפרוכת בד.
ראו גם

סורג (אדריכלות)
אל מורו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוצב 
 מיקום:  הוואנה 
 מדינה:  קובה 
 מידות
 שטח:  1.4 הקטאר 
 קואורדינטות:  23°09′02″N 82°21′24″W﻿ / ﻿23.15041667°N 82.35666667°W﻿ / 23.15041667; -82.35666667
  (למפת קובה מוגדלת) הוואנה סנטיאגו קמגואיי אולגין סנטה קלרה גואנטנמו ביאמו ויקטוריה דה לאס טונאס סיינפואגוס פינאר דל ריו  איי בהאמה הים הקריבי מפרץ מקסיקואל מורו(למפת קובה רגילה) הוואנה סנטיאגו קמגואיי אולגין סנטה קלרה גואנטנמו ביאמו ויקטוריה דה לאס טונאס סיינפואגוס פינאר דל ריו  איי בהאמה הים הקריבי מפרץ מקסיקואל מורו
 
אל מורו, או בשמו המלא קאסטיו דה לוס טרס רייס מאגוס דל מורו (בספרדית: Castillo de los Tres Reyes Magos del Morro), הוא מבצר בפתחו של מפרץ הוואנה. הספרדים החלו לבנותו ב-1589, והבנייה הסתיימה ב-1630. הוא נקרא על שמם של שלושת האמגושים, בדומה למבצרים שהוקמו גם בסנטיאגו דה קובה ובסן חואן.
היסטוריה

במהלך המאה ה-16 סבלה הוואנה מהתקפות חוזרות ונשנות של שודדי ים ושל פריבטירים צרפתים. במקביל, על מנת להגן על ספינותיה, החליטה ספרד כי כל הספינות הנושאות סחורות ממושבותיה ביבשת אמריקה יעגנו בנמלהּ של הוואנה, וילוו ממנו על ידי ספינות מלחמה של הצי הספרדי. כתוצאה מכך, עלתה חשיבותה של העיר, ומושל קובה העביר אליה את מושבו מסנטיאגו דה קובה. ההתקפות על העיר ועליית חשיבותה, הביאו את הספרדים להקים 3 מבצרים שנועדו להגן עליה: תחילה הוקם קאסטיו דה לה ריאל פוארסה במרכז העיר (בנייתו החלה ב-1562), ומאוחר יותר נוספו המבצרים שמשני צידי מפרץ הוואנה: אל מורו (המזרחי, בנייתו החלה ב-1589) וסן סלוודור דה לה פונטה (המערבי, בנייתו החלה ב-1590).
הקמתו של המבצר הרתיעה את שודדי הים שתקפו את העיר, ולמעשה, ההתקפה הראשונה עליו התרחשה רק בשנת 1762. באותה שנה, הצליחו הבריטים להשתלט עליו, לאחר שנחתו בחוף קוחימאר, ותקפו אותו מאחור, דרך היבשה. כתוצאה מכך, לאחר שקובה חזרה לשליטת הספרדים ב-1763, החליטו האחרונים להקים בסמוך לאל מורו מבצר נוסף, גדול יותר - לה קבניה.
ב-1845 הוקם במבצר המגדלור הראשון בקובה, ובמשך זמן מה פעל בו בית ספר להפעלת מגדלורים.
מאז 1986 משמש המבצר כמוזיאון ימי, הכולל גם ממצאים ארכאולוגיים שנמשו מהים. התותחים שהוצבו בו סובלים מחלודה, אך חומותיו שמורות היטב.
גלריה

אל מורו, כפי שנראה מהמאלקון
אל מורו בלילה
החפיר המקיף את המבצר
תותח
אמיק ביראם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בינואר 1955 (בן 69) McLennan County, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 סוגה:  תיאטרון מוזיקלי
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  טנור 
 www.amickbyram.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אמיק ביראם (באנגלית: Amick Byram; נולד ב-24 בינואר 1955) הוא זמר טנור אמריקאי, והיה מועמד פעמיים לפרס גראמי.
ביוגרפיה

ביראם הוא יליד מחוז מק'לנן, טקסס, ביראם שר בלמעלה ממאה סרטים, כולל "נסיך מצרים" (משה), "שרק", "אלאדין", "היפה והחיה", "מלך האריות", "פוקהונטס", "הרקולס", "מולאן", "פוקהונטס 2: מסע לעולם חדש", :הדרך לאל דוראדו" וה"מטריקס".
ביראם שיחק בהפקות תיאטרון רבות, כולל פנטום האופרה, בברודוויי ובלוס אנג'לס, "עלובי החיים", "שדרות סאנסט" בתפקיד ג'ו גיליס (לצד גלן קלוז), "ישו כוכב עליון". בטלוויזיה הוא שיחק את איאן אנדרו טרוי, אביה של דיאנה טרוי בסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", והופיע ב"משפחת סימפסון".
הוא נשוי לשחקנית והזמרת קסנדרה ביראם והוא אחיו של זמר הגוספל דני ביראם. ביראם הוא המפיק והמייסד של תיאטרון אמריקן קואסט. הוא בוגר אוניברסיטת אורל רוברטס.
הערות שוליים

1 2  Byram's website (ארכיון)
↑  Broadway World website
↑  Internet Movie Database entry
↑  "ORU Excellence Magazine", Winter 2015, pg.28
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3124 6397  LCCN: n96022065  MusicBrainz: f04efa44-d9f9-4b61-9396-7d0cea2ddc27  VIAF: 43563329   WorldCat (עם VIAF): 43563329
אמריקו טומאש

אמריקו טומאש (19 בנובמבר 1894 - 18 בספטמבר 1987) היה קצין ופוליטיקאי בצי הפורטוגלי שכיהן כנשיא פורטוגל בין השנים 1958 ל-1974 .
ביוגרפיה > ראשית חייו

טומאש נולד בליסבון לאנטוניו רודריגז טומאש ומריה דה אסונסאו מרקס. הוא התחתן עם גרטרוד ריביירו דה קוסטה באוקטובר 1922. לזוג נולדו שני ילדים, מריה נטליה רודריגז טומאש (נולדה ב-1925) ומריה מדלנה רודריגז טומאש (ילידת 1930). טומאש החל את לימודיו בתיכון בלפה ב-1904, והשלים את לימודיו התיכוניים ב-1911. לאחר מכן למד בפקולטה למדעים במשך שנתיים (1912–1914), ולאחר מכן הצטרף לאקדמיה הימית.
ביוגרפיה > קריירה צבאית

לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה הימית ב-1916 הוצב טומאש במשמר החופים הפורטוגזי באונייה ואסקו דה גאמה ולאחר מכן הוצב לאנשי פדרו נונס והמשחתות דורו וטחו במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1918, הוא קודם לדרגת לוטננט.
ב-17 במרץ 1920 הוא הוצב על ספינת הסיור 5 de Outubro, שם שירת במשך שש עשרה השנים הבאות. במהלך תקופה זו הוצב טומאש למשימת סיור על החוף הפורטוגזי והיה חבר מועצת המנהלים של הוועדה הטכנית להידרוגרפיה, ניווט ומטאורולוגיה ימית וחבר במועצה לחקר אוקיינוגרפיה ודיג. טומאש היה גם חבר במועצה הבינלאומית לחקר הים.
טומאש מונה לראש המטה של שר הצי ב-1936, לנשיא החונטה הלאומית של הצי הסוחר בין השנים 1940–1944, ושר הצי בין השנים 1944–1958.
במהלך כהונתו כשר הצי, היה טומאש אחראי לשיקום מחדש של הצי המסחרי הפורטוגלי. 56 ספינות הוזמנו. מעשיו של טומאש בזמן שכיהן כשר הצי זיכו אותו במוניטין חיובי בקהילה הימית, בניגוד לשם הרע שרכשו כמה מעמיתיו בכוחות המזוינים של פורטוגל (FAP) ובממשלת פורטוגל במהלך כהונתם.
ביוגרפיה > נשיאות

בשנת 1958 נבחר טומאש על ידי ראש הממשלה אנטוניו סלזאר כמועמד של מפלגת השלטון של האיחוד הלאומי לנשיאות הרפובליקה, במקומו של פרנסיסקו קראביירו לופס. הוא התמודד מול הומברטו דלגדו שנתמך על ידי האופוזיציה. בתחילה נראה היה שהבחירות הסתיימו ברגע שטומאש היה מועמד. שיטת הבחירות הייתה כל כך מוטה לטובת האיחוד הלאומי עד שלא ניתן היה להביס אותו. במירוץ זכה טומאש בסופו של דבר עם 76.4 אחוזים מהקולות ואילו דלגדו קיבל כ-23.5 אחוזים מהקולות.  חלק מהמשקיפים הנייטרליים האמינו, עם זאת, שדלגדו היה מנצח אילו הבחירות היו כנות. סלזאר שחשש מהיקף התמיכה שלה זכה דלגדו, הוביל בעקבות זאת תיקון חוקתי המעביר את בחירת הנשיא לבית המחוקקים, שנשלט היטב על ידי המשטר. טומאש נבחר מחדש על ידי בית המחוקקים ב-1965 כמועמד היחיד.
אף על פי שנהנה מסמכויות רחבות - כמעט דיקטטוריות - על הנייר, בפועל טומאש לא הרבה לפעול בעשור הראשון שלו בשלטון. במשך רוב קיומו של משטר האסטדו נובו, סלזאר, כראש ממשלה, החזיק בכוח האמיתי. ואכן, סלזאר בחר בו מפני שקראביירו לופס הראה עמדה עצמאית שסלזאר לא אהב. טומאש היה בתקופה זו בעיקר דמות ייצוגית בחנוכות ובחגיגות. יחד עם חוסר מיומנות הטבעית לנאום, הפך טומאש למטרה לבדיחות.
טומאש השתמש בסמכות הנשיאותית שלו רק פעם אחת במהלך העשור הראשון שלו בתפקיד. בספטמבר 1968 סבל סלזאר משבץ חמור. מתוך אמונה שלסלזאר לא נוצר זמן רב לחיות, טומאש פיטר את סלזאר ומינה את מרסלו קייטנו ליורשו. לכל דבר ועניין, סמכותו של הנשיא לפטר את ראש הממשלה הייתה הבדיקה היחידה של כוחו ביחס לסלזאר. עם זאת, טומאש מעולם לא הודיע לסלזאר שהוא הודח כמנהיג המשטר שיצר ברובו. לפי הדיווחים, כשסלזאר מת שנתיים לאחר מכן, הוא עדיין האמין שהוא ראש ממשלה.
טומאש לקח תפקיד פעיל בהרבה בממשלה לאחר שקייטנו תפס את השלטון. הוא אמנם נתן לסלזאר פחות או יותר יד חופשית, אבל הוא לא היה מוכן לעשות את אותו הדבר עבור קייטנו. בסופו של דבר, טומאש הפך לנקודת המפגש של שמרנים שהתנגדו למאמציו של קייטנו לפתוח את המשטר. הרפורמות של קייטנו לא הלכו רחוק מספיק עבור אוכלוסייה שלא זכרה את חוסר היציבות והכאוס שקדמו לסלזאר. לדוגמה, הוא הותיר את הבחירות לנשיאות בידי בית המחוקקים הנשלט על ידי המשטר, שבחר מחדש בטומאש ללא התנגדות ב-1972 . עם זאת, קייטנו נאלץ להפעיל כמעט את כל ההון הפוליטי שלו כדי לקדם אפילו בקצת הרפורמות הדלות הללו. לפיכך, הוא לא היה בעמדה להתנגד כאשר טומאש ושאר השמרנים דחפו לסיום ניסוי הרפורמה שנה לאחר מכן.
בניגוד לקודמו התגורר טומאש במעונו הפרטי בעודו נשיא הרפובליקה, והשתמש בארמון בלם רק כמשרד ולטקסים רשמיים.
ביוגרפיה > אחרית חייו

ב-25 באפריל 1974 סיימה מהפכת הציפורנים 48 שנות שלטון דיקטטורי בפורטוגל.  לאחר הודח מהשלטון, הוגלה טומאש לברזיל ; ב-1978 התיר רמליו איאנש את חזרתו לפורטוגל. בשנת 1980 מתה בתו הבכורה נטליה. לאחר שובו מהגלות, אמריקו טומאש חי כמעט מבודד, לאחר שעבר קשיים כלכליים חמורים, נאלץ למכור מתנות שונות וחפצי ערך מימי הנשיא. הוא פרסם את ספר זיכרונותיו ב-1986.
בגיל 92 טומאש מת בביתו בקשקאיש מזיהום כללי ב-18 בספטמבר 1987. הלווייתו הייתה פשוטה וצנועה, ללא כל ייצוג או כיבודים צבאיים או ממלכתיים, והוא נקבר בבית העלמין אז'ודה.
הערות שוליים

1 2  Mascarenhas, João Mário; António José Telo (1997). "Américo de Deus Rodrigues Thomaz". A República e seus presidentes (בפורטוגזית).
↑  ISCSP. "Eleições presidenciais de 1958". ISCSP. אורכב מ-המקור ב-2012-04-06.
↑  Junta da Salvação Nacional (PDF) (בפורטוגזית), Lisbon, Portugal: Diário da República, 25 באפריל 1974 {{citation}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5425524  GND: 1147394199  ISNI: 0000 0000 6725 7282  LCCN: n81086952  NTA: 071358145  SUDOC: 079406300  VIAF: 70253483   WorldCat (עם VIAF): 70253483
אלי כהן (בנקאי)

| --- | --- |

כהן, 2023
 לידה:  2 באפריל 1975 (בן 49) צפת, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  קריית אונו
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן
 מקצוע:  רואה חשבון
 תפקיד:  מנכ"ל הבנק הבינלאומי
 
אלי כהן (נולד ב-2 באפריל 1975) הוא מנכ"ל הבנק הבינלאומי, החל מחודש נובמבר 2023.