stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוריס סניור
ביוגרפיה > באצ"ל ובמח"ל

לאחר סיום המלחמה הגיע סניור לביקור בארץ ישראל ובמהלכו הצטרף לשורות האצ"ל. לאחר מכן יצא לאנגליה ללימודי כלכלה באוניברסיטת לונדון. בעת לימודיו באוניברסיטה באנגליה פגש בעזר ויצמן, שלמד באנגליה באותה עת בקולג' לתעופה בלונדון. סניור שכנע את ויצמן להצטרף לאצ"ל בצרפת.
בעת שהותו בלונדון התוודע סניור למראות השואה והחליט לחזור לארץ ישראל כדי להילחם לצד אנשי היישוב היהודי למען הקמת מדינה יהודית. סניור לא הגיע לכלל פעולה ממשית באצ"ל, אולם המשטרה הבריטית עקבה אחריו.
הוא עשה דרכו חזרה לארץ ישראל, בנובמבר 1947. לאחר שיחה עם מנחם בגין, שאמר לו שהאצ"ל לא יוכל לנצל כהלכה את כישוריו כטייס, הצטרף לשירות האוויר, בעודו מסתיר את העובדה שהשתייך לאצ"ל. כך, היה בוריס סניור מראשוני אנשי המח"ל (מתנדבים מחוץ לישראל).
בפברואר 1948 נשלח על ידי שירות האוויר לדרום אפריקה כפעיל רכש וגיוס מתנדבים. הוא יצר קשר עם הפדרציה הציונית בדרום אפריקה שהעמידה לרשותו משרד וסיפקה לו כספים לביצוע מטלותיו. הצטרפו אליו עוד שלושה פעילים, בהם יואל פלגי, וכולם עסקו בגיוס מתנדבים למח"ל וברכישת מטוסים וציוד. בין המתנדבים שגויסו נמנו לסלי שאגאם וסיד כהן, שניהם טייסים.
סניור ועוזריו הצליחו לרכוש 13 מטוסים מסוגים שונים: חמישה מטוסי דקוטה, שני מטוסי "דראגון ראפיד" ,3 מטוסי פיירצ'יילד ארגוס (Fairchild Argus) קלים, שני מטוסי בוננזה ומטוס אוורו אנסון (Avro Anson). על מנת להוציא את המטוסים מדרום אפריקה נרשמו מטוסי הדקוטה בחברת תעופה פיקטיבית בשם Transport Westair, מטוסי הבוננזה נרשמו על שמם של סניור ולסלי שאגאם (שהטיסו אותם מאוחר יותר ארצה) ושאר המטוסים נרשמו על שמה של חברה לטיסות שכר בבעלות יהודים Pan African Air Charter. ב-5 במאי 1948 חזר סניור לארץ במטוס הבוננזה.
ביוגרפיה > במלחמת העצמאות

בעקבות נפילתו של דניאל בוקשטיין בהתרסקות מטוסו, נתמנה סניור כמפקד בסיס שדה דב בצפון תל אביב. באותה תקופה היה זה שדה התעופה המבצעי היחיד של שירות האוויר.
במסגרת תפקידו ארגן סניור את טייסת א' וחילקה לשני גפים, הקים מערך תחזוקה לטיפול ותיקון המטוסים ופרסם פקודות קבע ופקודות יום. בעקבות התקפת חיל האוויר המצרי את השדה ב-15 במאי החליט סניור לפזר את המטוסים שחנו בשדה באתרים שונים.
סניור נטל גם חלק בטיסות מבצעיות עם מטוס הבוננזה, אחת מהן הייתה הפצצת ארמונו של המלך עבדאללה ב-1 ביוני.
בשני מקרים של הפלת מטוסים מצריים (בחוף הרצליה וליד קיבוץ דליה) יצא סניור לאתר ההתרסקות ואסף את הטייסים.
ב-22 ביוני עבר למטה חיל האוויר ומונה לסגן מפקד אגף המבצעים (מפקדו היה דן טולקובסקי).
ב-24 ביולי התמנה כמנהל תכנון פעולות חיל האוויר.
בתחילת חודש אוגוסט התמנה סניור למפקד מחנה סירקין (כנף 3), אולם מטה חיל האוויר החליט לאחר מכן שלא להשתמש בשדה שבו בגלל קרבתו לכוחות הלגיון הירדני, שאף הפגיזו אותו.
ב-25 באוגוסט נשלח לצ'כוסלובקיה יחד עם הימן שמיר לשם בדיקת מטוסי הספיטפייר שנרכשו בה. סניור, סאם פומרנץ ודוד פנר ריכזו את המטוסים וכן חלקי חילוף עבורם בקונוביצה. שם ביצעו גם תיקונים והתקנות שונות.
במסגרת מבצע ולוטה תאם וארגן סניור את הטסת המטוסים לישראל וכן טס בעצמו במטס הראשון. בטיסה זו נחתו סניור ומודי אלון בנחיתת חרום ביוון, בה התחוללה אז מלחמת אזרחים, בגלל מחסור בדלק. עקב כך נחקרו ונעצרו בחשד שהם מורדים. השניים שוחררו ושבו לישראל ב-12 באוקטובר אותה שנה. לאחר חזרתו שובץ כטייס בטייסת הקרב 101. בתקופה שבין אוקטובר וינואר 1949 (תום המלחמה) הפיל סניור עוד שני מטוסים מצריים.
ביוגרפיה > לאחר מלחמת העצמאות

לאחר תום המלחמה ייסד את מערך הנ"מ והשתחרר מצה"ל בשנת 1952 בדרגת אלוף-משנה. בין היתר, סניור הוא שהציע את סמל חיל האוויר הקיים כיום. לאחר שהשתחרר משירותו הצבאי פנה לעסקים כתעשיין צעיר.
סניור שירת במילואים במלחמת סיני ובמלחמת ששת הימים.
בשנת 1998 פרסם את ספרו "שמיים חדשים" המגולל את סיפורו האישי וכרוך בהקמת חיל האוויר הישראלי.
בוריס סניור נפטר בכפר שמריהו, שם התגורר מאז עלייתו ארצה. הוא הותיר אחריו ארבעה ילדים ושמונה נכדים.
הגרסה האנגלית של הספר (New Heavens) ראתה אור בארצות הברית זמן קצר לאחר מותו. בתו, אילת, הייתה נשואה ליובל רבין בנם של יצחק ולאה רבין. גרושתו רות (פוריה) נישאה לאיש מח"ל חיל אוויר ג'ולס קוברניק.
ב-2015 הוקרן סירטן התיעודי של ננסי ספילברג (מפיקה) ורוברטה גרוסמן (במאית) "Above & Beyond" ("מעל ומעבר: טייסת הקרב הראשונה") המביא את סיפורם של מתנדבי חוץ לארץ (מח"ל) בטייסת 101 כמו ג'ורג' ליכטר, לו לנרט, קולמן גולדשטיין, גדעון ליכטמן ואחרים.
ספרו

שמים חדשים, הוצאת זמורה ביתן, 1998, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר
New Heavens, My Life as a Fighter Pilot and a Founder of the Israel Air Force, Potomac Books, 2005
הערות שוליים

↑  על שמו של ליאון סניור הוקם "בית סניור" בכפר שמריהו
↑   מה מושך את האחות של סטיבן ספילברג לחיל האוויר הישראלי, באתר הארץ, 31 בדצמבר 2015
↑  Above and Beyond, נבדק ב-2021-09-02
↑  קולמן גולדשטיין
↑  גדעון ליכטמן
| מפקדי מערך ההגנה האווירית |
| --- | --- | --- |
|  פיקוד הנ"מ (1950-1971) | בוריס סניור • משה תמיר |  |
|  מערך הנ"מ (1965-2011) | אריה גור • משה תמיר • מאיר שריב • רוניה לפיד • מאיר שריב • איתן יריב • אורי רם • יצחק בירן • גלעד רמות • אריה פישביין • יאיר דורי • אילן ביטון • דניאל מילוא • דורון גביש |  |
|  מערך ההגנ"א (2011-) | דורון גביש • שחר שוחט • צביקה חיימוביץ' • רן כוכב • גלעד בירן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311842805171  LCCN: n98074902  VIAF: 11625030   WorldCat (עם VIAF): 11625030 
קברו של בוריס סניור, בבית הקברות בכפר שמריהו
גיטל מישקובסקי

| --- | --- |

 לידה:  1914 סלונים, בלארוס 
 פטירה:  1988 (בגיל 74 בערך) אילון, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 סוגה:  שירה 
 
קן השומר הצעיר בעיר סלונים בפולין, 1934 (מישקובסקי יושבת שלישית מימין בשורה השנייה מלמטה)
גיטל מישקובסקי (16 ביולי 1914 – 1988) הייתה משוררת עברייה ישראלית, אשת קיבוץ אילון.
ביוגרפיה

גיטל מישקובסקי נולדה בעיר סלונים שבפולין. היא למדה ברשת החינוך העברית של "תרבות", ובגיל צעיר הצטרפה לתנועת "השומר הצעיר". ערב מלחמת העולם השנייה, בשנת 1939 עלתה לארץ ישראל כמעפילה באונייה "קולורדו". היא הייתה בין מייסדי קיבוץ אילון שבגליל המערבי, ובו חייתה כל חייה.
מישקובסקי החלה לפרסם שירים, רשימות ודברי ספרות קצרים בעיתונות בתנועה בפולין. לאחר עלייתה הייתה משתתפת קבועה בכמה כתבי עת, דבר, "דבר הפועלת", הדים של הקיבוץ הארצי ועוד. ספר שיריה הראשון, "ביקוד סלעים", יצא רק בשנת 1956, וזיכה אותה בפרס קוגל לספרות יפה. ספר שיריה השני, "לך נתהמה התכול", יצא בשנת 1987, סמוך לפטירתה.
גיטל מישקובסקי כתבה שירה נשית בזמן שנשים כמעט לא כתבו שירה. נושא שירתה העיקרי הוא כיבוש הארץ, ההתערות בין סלעי הגליל. על גיטל מישקובסקי כתבה מונוגרפיה קצרה הסופרת רבקה גורפיין. מאמרים וביקורות עליה כתבה רחל כצנלסון-שזר. מחקר מקיף עליה ועל שירתה פרסמה נורית גוברין.
ביום האחרון לחייה, בשעות אחר הצהריים, נעלמה גיטל מביתה. בגלל הקשר העמוק שלה אל נופי המקום, עליהם הרבתה המשוררת לכתוב, חברי קיבוץ אילון שיצאו לחפש אותה הניחו שהיא ירדה לנחל בצת הסמוך. החיפושים נמשכו כל הלילה ולעת בוקר היא אכן נמצאה בקרבת הנחל, ללא רוח חיים.
ספרי שירתה

ביקוד סלעים: שירים, מרחביה: ספרית פועלים, תשט"ז.
לך נתהמה התכול: שירים; ציורי השערים: מתי שטיפט, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ח 1987.
לקריאה נוספת

נורית גוברין, '"להב ייסורים ועליצות הקרב": מן השוליים למרכז: על שירת גיטל מישקובסקי', סדן (מחקרים בספרות עברית) ב (תשנ"ז), 41–67. (נדפס שוב בתוך ספרה: קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה, כרך ב, תל אביב: גוונים, תשס"ב 2002, עמ' 228–248.)
מנדל נון

מנדל נון כדייג צעיר בכנרת
מנדל נון (20 בנובמבר 1918 - 10 במרץ 2010) היה דייג, ארכאולוג וחוקר הכנרת.
ביוגרפיה

נון עלה לארץ ישראל מדבינסק שבלטביה בשנת 1940. לאחר עלייתו למד שנה אחת באוניברסיטה העברית בהנחייתו של פרופסור בנימין מזר. לאחר שעזב את לימודיו החל לעבוד כדייג באגם החולה, ומשם עבר כעבור זמן קצר לקיבוץ עין גב, שנוסד שנים מעטות קודם לכן בחופה המזרחי של הכנרת. כחבר הקיבוץ עבד במשך שנים רבות כדייג ואחר כך כגזבר חברת השיט של הקיבוץ. בהשפעת עיסוקו כדייג עברת את שמו מניישטט לנון.
במקביל לעבודתו עסק נון בחקר הארכאולוגיה לחופי הכנרת ובחקר הכנרת עצמה. בין היתר נזקפת לזכותו חשיפת המנזר בכורסי, שבו על פי המסורת הנוצרית חולל ישו את "נס החזירים". כן חשף נון 14 נמלים עתיקים לחופי הכנרת. חלק מן הממצאים שחשף לאורך השנים מוצגים ב"מוזיאון העוגנים", שנוסד ב-1993 בקיבוץ עין גב. נון קבע ממצאים גם באשר לתנודות מפלס המים בכנרת לאורך ההיסטוריה.
נפטר בעין גב ב-10 במרץ 2010, והובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוץ.
ספריו

נון, שהיה בעיקרו של דבר אוטודידקט, פרסם לאורך השנים מונוגרפיות ומאמרים רבים וכן שני ספרים:
הדיג העברי הקדום (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1964)
הכנרת: מונוגרפיה של ימה (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1977).
סוסיתא. הוצאת מרכז התרבות נופים. תשי'א. 1951.
קיסם שיניים

קיסם שיניים עשוי עץ
קיסמי שיניים
קיסמי שיניים עתיקים, מהשנים 1500-1550. עשויים מברונזה ועצם. קיסמים אלו מיועדים לשימוש רב פעמי
קֵיסָם שיניים הוא חפץ מחודד המשמש לניקוי שיירי מזון שנותרו בין השיניים לאחר אכילת מזון מוצק.
כיום נפוצים סוגים רבים של קיסמי שיניים, העשויים מעץ או מפלסטיק. המוכרים יותר אלו קיסמי העץ המחודדים בצד אחד או בשני קצותיהם. נהוג להשתמש בקיסם באופן חד-פעמי, ולזורקו אחרי השימוש.
יש אמצעים נוספים לטיפול בשיירי מזון בין השיניים, כמו חוט דנטלי, מברשות מיוחדות לניקוי בין השיניים (להבדיל ממברשת שיניים המיועדת לניקוי משטח השן), שימוש במכשיר היוצר סילון מים חזק, ועוד.
לשם השלמת פעולת ניקוי הפה משיירי מזון, מקובל לצחצח שיניים ולשטוף את הפה.
בשל צורתו של הקיסם, הוא משמש גם לצרכים אחרים, כמו להחזיק מנות מזון קטנות (למשל רולמופס או זיתים במרטיני), או לשמש כ"ידית" למטרייה זעירה בעיטור במשקאות אלכוהולים.
יעילות

לקיסמים פשוטים לניקוי השיניים לאחר הארוחה אין מגע מספיק טוב עם חלקי השן שחוט דנטלי מגיע אליהם. בעבר היה נהוג לחשוב שקיסמי פלסטיק שעוצבו במיוחד למטרה זו הם חלופה לחוט אולם כיום מסתייגים מהם, ועומדים על עדיפות השימוש בחוט. הטענה היא שהחוט הדנטלי מגיע ליותר נקודות ובנוסף לכך, הוא סופח אליו הרבה יותר טוב את החומרים שמעוניינים לסלק מהשן ומהחניכיים.
בתרבות הפופולרית

בספרו של דאגלס אדמס, "היו שלום ותודה על הדגים", אדם בשם "וונקו השפוי" הבין שכל האנושות יצאה מדעתה לאחר שקרא את הוראות השימוש המפורטות על אריזת חפיסה של קיסמי שיניים.
ראו גם

רפואת שיניים
איסטיקלול דושנבה

מועדון הכדורגל איסטיקלול דושנבה (בטג'יקית: Клуби футболи «Истиқлол» Душанбе) הוא מועדון כדורגל בטג'יקיסטן, הנחשב לאחד ממועדוני הכדורגל הגדולים והמוצלחים במדינה.
הקבוצה הוקמה בנובמבר 2007 ומאז הפכה לאחת הקבוצות הבולטות בליגה הטג'יקית.
הקבוצה זכתה בשישה תוארי אליפות לאומיים, שישה גביעים לאומיים, שישה זכיות בסופר קאפ הלאומי ואף זכתה בטורניר גביע הנשיאים של קונפדרציית הכדורגל האסייתית, המפעל השלישי בחשיבותו ביבשת ובעונת 2015 אף העפילה לגמר גביע AFC, המפעל שני בחשיבותו ביבשת.
תארים

אליפויות הליגה הטג'יקית (13): 2010, 2011,2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024
הגביע הטג'יקי בכדורגל (10): 2009, 2010, 2013, 2014, 2015, 2016, 2018, 2019, 2022, 2023
מחזיקת הסופר קאפ הטג'יקי(11): 2010, 2011, 2012, 2014, 2015,2016, 2019 2020, 2021 ,2022
מחזיקת גביע הנשיאים של AFC‏ (1): 2012
הערות שוליים

↑  2022 futbolu-ravshan-istiklol.html משחקי הסופר קאפ הטג'יקי
ערך זה הוא קצרמרבנושא מועדוני כדורגל ובנושא טג'יקיסטן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מאיר דודזון

| --- | --- |

מאיר דודזון (מימין) ושמעון אבידן ב-1948
 לידה:  5 במרץ 1916 ריישא, האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  29 ביוני 2003 (בגיל 87) ישראל
 תאריך עלייה:  1922
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   ההגנה  פלמ"ח הצבא הבריטי הצבא הבריטי   צבא הגנה לישראל   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1936–1950   1974 – 1979
 דרגה:    סגן אלוף     תת ניצב
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 51  מפקד מרחב הגליל של המשמר האזרחי
 פעולות ומבצעים
 המרד הערבי  מלחמת העולם השנייה   מלחמת העצמאות
 תפקידים אזרחיים
 פסל
 
פסלי מוזאיקה של מאיר דודזון, בגן דודזון בקיבוץ אילון. פסלי משפחת האדם בדמות טוטם
מאיר (מאירק'ה) דודזון (5 במרץ 1916 - 29 ביוני 2003) היה מפקד בהגנה ובפלמ"ח, תת-ניצב במשטרת ישראל ממקימי המשמר האזרחי.
ביוגרפיה

דודזון נולד בעיר ריישא שבפולין, בנם של הורים שגורשו מארץ ישראל על ידי שלטונות האימפריה העות'מאנית. ב-1922 עלה עם משפחתו לישראל וגדל בתל אביב. למד בבית הספר אחד העם ובגיל 14 עזב את הלימודים לצורך עבודה במסגרות ובבניין לעזרה בפרנסת משפחתו. בגיל 15 הצטרף לתנועת השומר הצעיר בתל אביב, בהמשך היה ממקימי קומונה בעיר, בה הכיר את אשתו לעתיד רות.
גויס להגנה בשנת 1936 על ידי אליהו בן חור מפקד אזור פתח תקווה. בשנת 1937 עבר קורס מפקדים בכפר ויתקין ולאחריו פיקד על טנדר במסגרת המשמר הנע בגוש עפולה, שעסק באבטחת צינור הנפט כירכוכ-חיפה ושמירה על שדות חקלאיים בעמק יזרעאל בתקופת המרד הערבי. במסגרת הפו"ש השתתף עם הנדר בהקמת חניתה ב-1938. לאחר מכן פיקד על פלוגת השרון. היה ממייסדי קיבוץ אילון בנובמבר 1938, בו התגורר מאז. בשנת 1939 היה מפקד גדוד חי"ש בירושלים.
היה ממקימי הפלמ"ח ביוני 1941, נשלח, יחד עם שניים מעמיתיו, על ידי יצחק שדה להוביל את הגדוד האוסטרלי מרמות נפתלי לבינת ג'בייל במסגרת המערכה בסוריה ולבנון במלחמת העולם השנייה. בעקבות פציעתו של משה דיין נקרא להחליפו בפיקוד על פלוגה ב'.
ב-1943 החליט יחד עם חברו ישראל ליברטובסקי להתנדב לצבא הבריטי והוצב בפלוגת ההובלה 462, שקלטה מגויסים חדשים אחרי אסון הארינפורה. באיטליה פגשו בניצולי השואה וסייעו להעלותם לארץ ישראל במסגרת המוסד לעלייה ב'. היה חלק מ"החבורה" שעסקה בהקמת נקודת הכשרה לפליטים היהודים הצעירים בעיר מג'נטה צפונית למילאנו, בה אספו נשק וציוד ושלחו את תשע ספינות המעפילים הראשונות מאיטליה לארץ ישראל.
לאחר שחרורו וחזרתו לישראל מונה על ידי דוד בן-גוריון למפקד גדוד 51 של חטיבת גבעתי, באותה תקופה חטיבת חי"ש בתל אביב. בהמשך מונה לקצין מבצעים ובהמשך לסגן וראש מטה החטיבה. השתתף בקרבות מלחמת העצמאות באזור תל אביב, מבצע נחשון, קרב גשר עד הלום ומבצע יואב. ב-1949, עבר להיות סגנו של שמעון אבידן במחלקת המבצעים במטכ"ל.
במהלך כנס קצינים בכירים בתחילת 1950 העביר ביקורת על בן-גוריון באשר לארגון הצבא. לימים הוא תיאר את שאירע:
לאחר מכן כתב מכתב ביקורת על רקע נזיפתו של בן-גוריון ברמטכ"ל יעקב דורי. דודזון הועבר מתפקידו והסכים להשתחרר. ב-1950 השתחרר וחזר לקיבוץ אילון, שימש במשך מספר שנים כמרכז ועדת הביטחון של הקיבוץ הארצי. בעקבות טבח מעלות ב-1974 נקרא על ידי מולה כהן להתגייס למשטרת ישראל ולהקים את מרחב הגליל של המשמר האזרחי. בהמשך מונה לסגנו של כהן במטה הארצי בדרגת תת-ניצב.
ב-1979 פרש מהמשטרה, היה בין המקימים של מפעל המוזאיקה בקיבוץ אילון. היה פסל והקים משאריות המפעל גן ובו כ-150 פסלים מצופים באבני פסיפס. הגן נקרא על שמו גן דודזון. ב-1995 זכה בפרס יגאל אלון למעשה מופת חלוצי על מפעל חייו.
היה אב לארבעה ילדים, בנו יונתן נפצע קשה במלחמת יום הכיפורים ונהרג ב-1985 בתאונת דרכים.
ספריו

וילה פז'נה, הוצאת מערכות, 1969 - על תקופת מלחמת העולם השנייה והמוסד לעלייה ב', שם הספר הוא שמה של הווילה במג'נטה בה אוחסנו הציוד והנשק.
הכל היה חפוז כל כך - הוצאת מערכות, 1970 - על חטיבת גבעתי
דמותו של אלוף במחלוקת, הוצאת יד טבנקין, 1990 - אוטוביוגרפיה וסיפורו של אלוף אליהו בן חור.
ראו גם

גן דודזון
הערות שוליים

1 2 3 4  דב שובל, קצין מחלקת המיבצעים במטכ"ל פוטר ואף לא נקרא לשירות מילואים, על המשמר, 5 במאי 1965
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303183305171  GND: 1070678228  ISNI: 0000 0000 8435 4586  LCCN: no91014750  VIAF: 24162219   WorldCat (עם VIAF): 24162219
אסתר פיין

| --- | --- |

אסתר פיין
 לידה:  1918 לטביה 
 פטירה:  15 באוגוסט 2012 (בגיל 94 בערך) עין גב, ישראל 
 שם לידה:  אסתר מנקובה 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן 
 שפות היצירה:  עברית 
 צאצאים:  אפי איתם 
 פרסים והוקרה:  פרס זאב לספרות ילדים ונוער 
 
אסתר פיין (מנקובה) (1918 – 15 באוגוסט 2012) הייתה סופרת ישראלית.
ביוגרפיה

פיין נולדה בשם אסתר מנקובה בלטביה, למשפחה מסורתית. אביה, היה סוחר זעיר, מורה לתורה ומוסמך לרבנות. במלחמת העולם השנייה שירתה כאחות בצבא האדום. במהלך המלחמה, נולד בנה הבכור אריה, והיא התאלמנה. אחרי מלחמת העולם השנייה, ביקשה לעזוב את ברית המועצות ולעלות לישראל, אך לא קיבלה אישור. בסיוע תנועת השומר הצעיר, הוברחה ביחד עם בנה, אריה. יותר משנתיים ארך מסעה, שכלל מעבר בשבעה גבולות, ולבסוף הגיעה לנמל חיפה ביום הכרזת המדינה.
בישראל הייתה לחברת קיבוץ עין גב עד מותה. שם הכירה את בעלה השני גרשון.
בשנת 1988 פורסם סיפור בריחתה מברית המועצות בספר "מולקה: סיפור הבריחה מברית-המועצות", שנכתב על ידי יעקב ינאי.
למדה ספרות באוניברסיטת בר-אילן, קיבלה תואר ראשון ובשנת 1989 קיבלה תואר שני. עבודת הגמר שלה הייתה בנושא "השפעת גיבור דורנו ללרמונטוב על אצל של גנסין: עיון משווה בין גיבור דורנו ללרמונטוב אצל של גנסין".
ספרה "הדס", המספר על המרד הגדול בסוסיתא וגמלא, זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער.
הייתה נשואה לגרשון, אם לארבעה בנים. בנה הוא השר וחבר הכנסת לשעבר אפי איתם.
פיין נפטרה בקיץ 2012, והובאה למנוחות בקיבוצה עין גב.
ספריה

הדס; איורים: רוני רכב; ערך יוסי אשכול, תל אביב: ספרית פועלים ('סדרת נעורים'), תשמ"ח 1988.
בתמורות העתים: רומן היסטורי על רבן יוחנן בן זכאי, תל אביב: י' גולן, תשנ"ז 1997.
בדרכי הסערה, תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ב 1992. (זיכרונות מימי מלחמת העולם השנייה)
הערות שוליים

1 2  נעמי לויצקי, כולם ידעו שהוא כזה, חדשות, 22 בדצמבר 1989
↑  יעקב ינאי, ‏סיפור ״הבריחה״ מברית־המועצות, באתר גוגל ספרים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009165979805171  BnF: cb15558481m (data)  GND: 103318771  ISNI: 0000 0001 0991 8035  LCCN: n88192569  SUDOC: 17720169X  VIAF: 78786024   WorldCat (עם VIAF): 78786024
סרגייב פוסאד

סרגייב פוסאד (ברוסית: Сергиев Посад) היא עיר במחוז מוסקבה ברוסיה.
סרגייב פוסאד ממוקמת בחלק המרכז-אירופי של רוסיה, על הרמה של סמולנסק-מוסקבה (אנ'), בחלק הצפון-מזרחי של מחוז מוסקבה. נמצאת כ-52 ק"מ ממוסקבה.
בעיר נמצא המנזר הסטארופגיאלי (אנ') של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו - לאוורת השילוש-סרגייב. העיר כלולה במסלול התיירות "טבעת הזהב של רוסיה".
עד 1930 נקראה העיר - סרגייב. מ 1930 עד 1991 - זגורסק.
ראו גם

טבעת הזהב של רוסיה
סטפנו רוסלי די טורקו

| --- | --- |

סטפנו רוסלי, 1907
 לידה:  27 ביולי 1877 פירנצה, ממלכת איטליה 
 פטירה:  18 באוגוסט 1947 (בגיל 70) San Casciano in Val di Pesa, איטליה 
 הישג בולט:  היה מס' 43 בעולם בפברואר 1924
 מד כושר מרבי:  2533 במאי 1912
 מדינה:  איטליה
 פרסים והוקרה:  היה פעמים אלוף איטליה
 
סטפנו רוסלי די טורקו (באיטלקית: Stefano Rosselli, marquis del Turco‏; 27 ביולי 1877 - 18 באוגוסט 1947), שחמטאי איטלקי שהיה אלוף איטליה בשחמט פעמיים בשנים 1923 ו-1931.
רוסלי די טורקו השתתף בעשר אליפויות השחמט הראשונות של איטליה, והיה אלוף איטליה בשחמט פעמיים. בשנת 1921 חלק מקום 7-8 בתחרות ויארג'ו (אליפות איטליה הראשונה, ניצח: דוד מרוטי), ניצח בדו-קרב על תואר האלוף את דוד מרוטי 8.5-4.5 בנאפולי, בשנת 1923, הפסיד בדו-קרב למריו מונטיצ'לי 6-8 בפירנצה בשנת 1929, ניצח באליפות הרביעית שהתקיימה במילנו בשנת 1931, הגיע למקום השישי בתחרות מילנו 1934 (ניצח: מריו מונטיצ'לי), חלק מקום 2-3 בתחרות פירנצה 1935 (ניצח: אנטוניו סאקוני), חלק מקום 7-9 בתחרות פירנצה 1936 (ניצח: וינצנזו קסטלדי), הגיע למקום ה-12 בתחרות נאפולי 1937 (ניצח: וינצנזו קסטלדי), חלק מקום 7-8 בתחרות רומא 1939 (ניצח: מריו מונטיצ'לי) וחלק מקום 7-8 בתחרות פירנצה 1943 (האליפות העשירית של איטליה, ניצח: וינצנזו נסטלר).
רוסלי די טורקו חלק מקום 8-9 בתחרות סן רמו בשנת 1911 (ניצח: הנס פארני), סיים במקום החמישי בתחרות טרייסט בשנת 1923 (ניצח: פאול יונר), חלק מקום 12-13 בתחרות מרן 1924 (ניצח: ארנסט גרינפלד), סיים במקום התשיעי בתחרות מרן 1926 (ניצח: אדגר קול). רוסלי די טורקו ניצח בתחרות ליבורנו בשנת 1926, סיים שישי בתחרות ונציה 1929 (ניצח: פיטשק) וחלק מקום 2-3 עם אברהם באראץ אחרי המנצח בריין פטריק ריילי בתחרות ניצה 1931.
השתתפות באולימפיאדות

רוסלי די טורקו השתתף באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השח הבלתי רשמית בפריז בשנת 1924, שם חלק מקום 14-15 בתחרות הניחומים עם 4.5/8 (ניצח: קארל הרומאדקה), לאחר שבמוקדמות חלק מקום שני-שלישי בבית בו שיחק.
באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, בלוח הראשון השיג תוצאה של +2 -3 =10 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו), איטליה הגיעה למקום העשירי
באולימפיאדת השחמט 1931, האולימפיאדה הרביעית שהתקיימה בפראג, בלוח הראשון השיג תוצאה של +2 -8 =8 איטליה הגיעה למקום ה-16
באולימפיאדת השחמט 1933, האולימפיאדה החמישית שהתקיימה בפולקסטון, בלוח הראשון השיג תוצאה של +1 -6 =5. ניצחונו הבודד של רוסלי די טורקו הושג מול ארנסט גרינפלד.
באולימפיאדת השחמט 1935, האולימפיאדה השישית שהתקיימה בורשה, בלוח השלישי השיג תוצאה של +1 -11 =3.
באולימפיאדת השחמט 1936, באולימפיאדה השלישית הבלתי רשמית שהתקיימה במינכן, בלוח השני השיג תוצאה של +2 -10 =5
באולימפיאדת השחמט 1937 האולימפיאדה השביעית שהתקיימה בסטוקהולם, בלוח המילואים הראשון השיג תוצאה של +2 -7 =0.
בין השנים 1911-1916 ו-1923-1943 היה עורך הביטאון השחמטאי L’Italia Scacchistica.‏
הערות שוליים

↑  I campionati italiani, באתר La grande storia degli Scacchi
↑  I tornei internazionali giocati in Italia, באתר La grande storia degli Scacchi
↑  Rosselli del Turco, Stefano - MEN'S CHESS OLYMPIADS, באתר OlimpBase
↑  בתחילת הדרך היו מספר אולימפיאדות "לא רשמיות" שלא נכללות במניין המסודר של פיד"ה. הראשונה במניין הרשמי היא לונדון, 1927
↑  Chess Olympiad: Paris 1924 - Consolation Cup - Standings, באתר OlimpBase
↑  Chess Olympiad: Paris 1924 - Qualification Group 4, באתר OlimpBase
↑  1st Chess Olympiad: London 1927, Italy, באתר OlimpBase
↑  4th Chess Olympiad: Prague 1931, Italy, באתר OlimpBase
↑  5th Chess Olympiad: Folkestone 1933, Italy, באתר OlimpBase
↑  6th Chess Olympiad: Warsaw 1935, Italy, באתר OlimpBase
↑  unofficial Chess Olympiad: Munich 1936, Italy, באתר OlimpBase
↑  7th Chess Olympiad: Stockholm 1937, Italy, באתר OlimpBase
↑  Stefano Rosselli del Turco, באתר La grande storia degli Scacchi
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 9305 2776  NLA: 35713130  NTA: 121679454  Trove: 1053674  VIAF: 287233277   WorldCat (עם VIAF): 287233277
זיוה (מאכל)

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מאפה
 מטבח:  המטבח האיטלקי 
 מוצא:  איטליה 
 אופן הגשה:  חם
 מרכיבים עיקריים:  בצק עלים, גבינה, זיתים, שומשום
 
זיוה היא מאכל מהמטבח הישראלי (בהשפעת המטבח התימני) העשוי מבצק עלים ועליו שומשום, הממולא בגבינה (לרוב בולגרית, פטה או קוטג') וזיתים. היא מוגשת בבית ובמסעדות. את הזיוה מבשלים בסגנון דומה למלוואח התימני, אבל מרכיביה דומים יותר לבורקס, שניהם מאכלים נפוצים בישראל. בדרך כלל מגישים את הזיוה לצד רוטב חריף (זחוק), ביצים וסלט ירקות ישראלי.
המאכל הומצא ברשת המסעדות נרגילה על ידי זיוה טוויל, מלצרית ובת זוגו של הבעלים נרי אבנרי, שהחליט לקרוא למאכל על שמה.
היסטוריה

הזיוה הומצאה בשנת 1989 על ידי זיוה טוויל ברשת המסעדות נרגילה. אבנרי פתח את המסעדה הראשונה של נרגילה ב-1983, בפינת הרחובות בן-יהודה וז'בוטינסקי בתל אביב. אימו, שושנה סעדה, הייתה הטבחית הראשית במסעדה. במסעדה נמכרו מאכלים תימניים מסורתיים כמלאווח, ג'חנון ומרק רגל. בסוף שנות ה-80, אשתו של נרי, זיוה טוויל, הכינה מאכל מחודש, בצק עלים בצורת פרסה בציפוי שומשום ובמילוי גבינה וזיתים. נרי התלהב מהרעיון וקרא למאכל על שמה, ובאותו זמן גם התחילו למכור את מאכל הזיוה ברשת.
רשת המסעדות "נרגילה" לא החזיקה מעמד למרות הצלחתה. עם זאת, מאכל הזיוה תפס תאוצה מהר מאוד, וכאשר הרשת נסגרה, הזיוה הגיעה לרשתות ישראליות אחרות בווריאציות ובמחירים שונים וכיום מצויה מאוד. הזיוה בהמשך תפסה תאוצה מסוימת גם מחוץ למדינת ישראל, בארצות הברית ובאירופה.
ראו גם

מלוואח
בורקס
המטבח הישראלי
הערות שוליים

↑  רחלי קרוט, זיוה במילוי גבינות וזיתים, באתר קרוטית, (מתכון), ‏28 באוגוסט 2021
↑  טורקי? ספרדי? אולי הודי? מה שבטוח הג'חנון הוא לא תימני | כאן סקרנים, נבדק ב-2023-03-19, דקה 7:35
↑  Ziva | Traditional Snack From Israel | TasteAtlas, www.tasteatlas.com
1 2  אייל לוי, ‏"אם הייתי יודע שאני לא חי על זמן שאול, אולי היו לי חיים אחרים", באתר מעריב אונליין, 1 בפברואר 2020
ערך זה הוא קצרמרבנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משה וולמן

| --- | --- |

 לידה:  19 באוקטובר 1914 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  5 בספטמבר 2009 (בגיל 94) ישראל 
 ענף מדעי:  פתולוגיה 
 מקום לימודים:  הגימנסיה העברית "הרצליה"  אוניברסיטת פירנצה 
 מוסדות:  הפקולטה למדעי הרפואה והבריאות, אוניברסיטת תל אביב  בית חולים תל השומר 
 
משה וולמן (19 באוקטובר 1914 - 5 בספטמבר 2009) היה רופא, פתולוג, פרופסור לפתולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, מנהל המכון לפתולוגיה בבית החולים שיבא, אבי ההיסטוכימיה במדינת ישראל.
וולמן עסק רבות בנוירופתולוגיה.
קורות חייו

משה וולמן נולד בוורשה, אז חלק מהאימפריה הרוסית (כיום בירת פולין). בשנת 1925 עלה וולמן לארץ ישראל, והתגורר עם משפחתו בתל אביב, שם סיים את הגימנסיה העברית "הרצליה".
בכדי ללמוד רפואה הגיע בשנת 1932 לפירנצה באיטליה. שם פגש את אשתו לעתיד, ביגי (בריגיטה), ילידת גרמניה, אף היא סטודנטית לרפואה. וולמן למד באוניברסיטאות של פירנצה ורומא, ממנה קיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1938.  את עבודת הדוקטור הגיש לפרופ' אנריקו פרמי, חתן פרס נובל לפיזיקה.
בשנת 1939 הוא נישא לביגי, ולהם ארבעה ילדים: דן וולמן (במאי קולנוע), רות (פילוסופית) (1944-2005), נעמי (פסיכיאטרית) והפרופ' אמנון וולמן (מלחין).
בשנת 1940 התגייס לצבא הבריטי, תחילה כרופא אזרח. בשנת 1941 נשלח כחלק מקבוצת רופאים מארץ ישראל, וביניהם אריה זסלני, לסייע לכוחותיו של צ'ארלס אורד וינגייט במסגרת המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה. שם פגש בקיסר היילה סלאסי והיה לרופאו האישי. וולמן נתמנה לאחראי על המחלקה הפנימית והמעבדה הקלינית של בית החולים "מגליק" באדיס אבבה, בדרגת קפטן. בין השנים 1945-1946 היה מנהל המעבדה הפתולוגית של "בית חולים 27" בתל אל-כביר במצרים. בשנת 1946 שב לארץ ישראל.