stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוז'ף אנגל (פסל)
ביוגרפיה

מ-1832 עד 1838 היה אנגל תלמידו של שאלר (Schaller) באקדמיה של וינה. ב-1836 זכה בפרס עם פסל ראש של יונו, וב-1838 עם אפולו. הוא חקר את החומרים במוזיאונים במינכן ובפריז ולאחר מכן נסע ללונדון, שם חי בתנאים גרועים בהתחלה, עבד כסתת אבן, פיסל יצירות אמנות רק בימי החופשה שלו (דיוקן המלכה ויקטוריה ובעלה, אלברט). פאל אסטרהאזי (Pál Eszterházy) הבחין בפסל הצעיר ועם השתדלותו יכול היה להירשם לאקדמיה האנגלית. הוא נשאר באנגליה מ-1838 עד 1847. הצלחת עבודתו "מלחמת האמזונות נגד הארגונאוטים" בשנת 1846 אפשרה לו שהות ארוכה ברומא (1847–1866). הפסל הוזמן מאנגל בשיש על ידי הנסיך אלברט לאחר שהנסיך ראה הערכה על אנגל במאמר של הטיימס הלונדוני. אנגל הצליח לנסוע לרומא מכספי שכר הטרחה שקיבל מהנסיך. פסל זה הוצג ביריד העולמי של לונדון בשנת 1851. בשנת 1857, פסלו "פארקה" הוצג ביריד העולמי של מנצ'סטר, בהזמנת הלורד מאיור ג'ון ברייט סלומונס.
לאחר שהות ממושכת בחו"ל, בשנת 1866, לאחר שזכה במכרז פסל אישטוון סצ'ני הוא התיישב דרך קבע בבודפשט, שם, כנציג הקלאסיציזם המאוחר היה דמות כמעט מבודדת בתחילת הפיסול הנטורליסטי המתעורר.
בתחרות פסל סצ'ני משנת 1866, שעבורה שלח את עבודתו מלונדון, זכה בהזמנה מתוך 17 מועמדים - כולל לאסלו דונאיסקי, יאנוש מרשלקו, הברון מיקלוש ויי, ובמיוחד מיקלוש איז'ו.
ההצלחות המאוחרות שלו היו ב-1873 מדליית הזהב הגדולה ביריד העולמי של וינה ב-1889 (עם הפסל של חוה מתעוררת לחיים) וב-1889 מדליית ארד בפריז של היריד העולמי בפריז. בבית, הוא הופיע בפעם האחרונה בתערוכת האמנות בתערוכה הלאומית של 1885 עם כמה מיצירותיו הישנות, שזכו להצלחה רבה בזמנו. אחרי 1880 הוא בקושי עבד ומת חצי נשכח.
פטרוניו היו ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, הנסיך אלברט, הנסיך פאל אסטרהאזי, שגריר ממלכת הונגריה בלונדון, וסר דייוויד סלומונס, הלורד מאיור של לונדון.
מולדתו השנייה אחרי לונדון הייתה רומא (1846), שם הפך אט אט לאמן ידוע וקעבל הזמנות לא רק מטייקונים אלא גם מ:
מלך פרוסיה וילהלם הראשון, קיסר גרמניה,
ניקולאי השני, קיסר רוסיה,
הנסיך אדוארד הנסיך מוויילס
מלך לואי הראשון מבוואריה.
יצירתו

ברומא הוא יצר את פסלי הז'אנר בסגנון קלאסי ששמותיהם נשתמרו עד היום:
אכילס חולף על פני גופת פנתסיליאה (טיח המוזיאון לאמנוות יפה);
ספינינג
תמימות
הפסלים הידועים ביותר שלו הם:
חוה מתעוררת לחיים
קופידון השוכב (המוזיאון לאמנות יפה (בודפשט)),
לפני הציד
אחרי הציד
הציידות
הנערה הצעירה עם קופידון
יוז'ף אנגל הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט
לקריאה נוספת

לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. יוז'ף אנגל
Magyar életrajzi lexikon I – IV. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
עיתון יום ראשון (Vasárnapi Ujság), 23 במאי 1880
פסל חוה
הערות שוליים

↑  ugyanis a tervek elfogadásához az volt a feltétel, hogy a művész vagy magyar születésű legyen, vagy Magyarországon éljen
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1114185442  ULAN: 500052975  VIAF: 96033529   WorldCat (עם VIAF): 96033529
יונדאי וניו

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  יונדאי מוטור
 שנות ייצור:  2019–הווה
 הרכבה:  דרום קוריאה דרום קוריאה הודו הודו
 מודל אחריו:  יונדאי באיון (לשוק הארופי)
 סיווג:  מכוניות שטח/פנאי
 מרכב:  קרוסאובר בעלת חמש דלתות
 פלטפורמה:  יונדאי-קיה K2
 אורך:  4,036 מ"מ 3,995 מ"מ (הודו)
 רוחב:  1,770 מ"מ
 גובה:  1,565 מ"מ 1,605 מ"מ (הודו)
 משקל:  1,251-1,112 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,520 מ"מ 2,500 מ"מ (הודו)
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע טורבו בנזין I3 צילנדרים בנפח 1.0 ליטרים המספק כ-120 כוחות סוס ב-6,000 סיבובים לדקה. מנוע בנזין I4 צילנדרים בנפח 1.6 ליטרים המספק כ-123 כוחות סוס ב-6,300 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת הילוך יחיד. היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 11.2 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 186 קמ"ש. מנוע בנזין I4 צילנדרים בנפח 1.2 ליטרים המספק כ-80 כוחות סוס ב-6,000 סיבובים לדקה. (בהודו בלבד). מנוע טורבו דיזל I4 צילנדרים בנפח 1.4 ליטרים המספק כ-90 כוחות סוס ב-4,000 סיבובים לדקה.
 הילוכים:  תיבת הילוכים אוטומטית בעלת הילוך יחיד
 מהירות מרבית:  186 קמ"ש
 קשר:  קיה סונטה
 מעצב:  ג'ה בונג ג'אנג
יונדאי וניו (באנגלית: Hyundai Venue, בקוריאנית: 현대 베뉴) היא מכונית במרכב קרוסאובר בעלת חמישה מקומות, שמיוצרת על ידי יונדאי משנת 2019. היא הוצגה בתערוכת הרכב של ניו יורק באפריל 2019, והגיעה לישראל במאי 2020. הוניו היא הקרוסאובר הקטן ביותר של יונדאי, לצד יונדאי באיון.
מפרט טכני

הוניו כוללת כמה אפשרויות למנועים, מהם רק אחד המשווק בישראל (1.6 ליטר).
מנוע טורבו בנזין I3 צילנדרים בנפח 1.0 ליטרים המספק כ-120 כוחות סוס ב-6,000 סיבובים לדקה.
מנוע בנזין I4 צילנדרים בנפח 1.6 ליטרים המספק כ-123 כוחות סוס ב-6,300 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת הילוך יחיד. היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 11.2 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 186 קמ"ש.
מנוע בנזין I4 צילנדרים בנפח 1.2 ליטרים המספק כ-80 כוחות סוס ב-6,000 סיבובים לדקה. (בהודו בלבד).
מנוע טורבו דיזל I4 צילנדרים בנפח 1.4 ליטרים המספק כ-90 כוחות סוס ב-4,000 סיבובים לדקה.
מתיחת פנים שנת 2022

ב-16 ביוני 2022 חשפה יונדאי את מתיחת הפנים לוניו. העיצוב החיצוני עוצב מחדש עם פגוש קדמי בעיצוב הטוסון החדש, ויחידות תאורה חדשות מאחור. פנים המכונית לא השתנה משמעותית אך כולל גלגל הגה חדש ולוח מחוונים דיגיטלי בקוטר 10.25 אינץ'. בתחום ההנעה אין כל שינוי.
מכירות

| שנה | ארצות הברית | הודו | ישראל |
| --- | --- | --- | --- |
| 2019 | 1,077 | 70,443 יחידות | - |
| 2020 | 19,125 | 82,42 יחידות | 1,205 יחידות |
| 2021 | - | - | 3,985 יחידות |
גלריה

מבט לפגוש האחורי
מבט לפגוש הקדמי
מבט לצד
מבט לפנים הרכב
הערות שוליים

↑  יונדאי וניו 2019 החדש נחשף - קרוסאובר עירוני חדש ליונדאי, באתר קארטיוב, ‏18 באפריל 2019
↑  יונדאי וניו בישראל - מחיר החל מ- 109,900 שקל, באתר קארטיוב, ‏17 במאי 2020
↑  ג'ו לוריו, 2020 Hyundai Venue is a smaller-than-Kona subcompact crossover, באתר אוטובלוג, ‏17 באפריל 2019
↑  cartube, מתיחת פנים: 2022 יונדאי וניו החדש נחשף, באתר cartube
↑  Official Media Site - Hyundai Newsroom, hyundainews (באנגלית)
↑  יונדאי וניו - נתוני מכירות בישראל, באתר קארזון
↑  M, Surendhar. "Sales Analysis Of Newly Launched Cars In 2019 - Harrier To Seltos". Gaadiwaadi.com (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-01-13.
↑  admin. "Top Selling Cars in India for 2020!". Auto Punditz (באנגלית). נבדק ב-2021-02-09.
יחסי בלגיה – סן מרינו

| יחסי בלגיה – סן מרינו |
| --- | --- |
בלגיה: סן מרינו


בלגיה: סן מרינו
שטח (בקילומטר רבוע)
30,528: 61
אוכלוסייה
11,743,761: 33,579
תמ"ג (במיליוני דולרים)
632,217: 1,855
תמ"ג לנפש (בדולרים)
53,834: 55,254
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה

יחסי בלגיה–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין ממלכת בלגיה לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
סקירה כללית

על פי משרד החוץ הבלגי, התחום היחיד בו נעשה שיתוף פעולה ארוך טווח עם סן מרינו הוא תחום התיירות. בכל שנה מספר קטן של תיירים בלגים מגיע לבקר במיקרו המדינה של סן מרינו, בדרך כלל כחלק מטיול באזורים אמיליה-רומאניה, מארקה וטוסקנה.
ייצוג

סן מרינו מיוצגת בבלגיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בבריסל, בירת המדינה.
בלגיה אינה מיוצגת בסן מרינו בדרג השגרירות אלא באמצעות שגרירותה ברומא, בירת איטליה.
יחסי בלארוס–תאילנד

| יחסי בלארוס–תאילנד |
| --- | --- |
בלארוס: תאילנד


בלארוס: תאילנד
שטח (בקילומטר רבוע)
207,600: 513,120
אוכלוסייה
9,041,765: 71,655,872
תמ"ג (במיליוני דולרים)
71,857: 514,945
תמ"ג לנפש (בדולרים)
7,947: 7,186

יחסי בלארוס–תאילנד הם היחסים הדו-צדדיים שבין רפובליקת בלארוס לבין ממלכת תאילנד. לבלארוס קונסוליה בבנגקוק; לתאילנד אין שגרירות במינסק, והשגרירות שלה במוסקבה אמונה על היחסים עם בלארוס לצד קונסוליה במינסק.
היסטוריה

בלארוס ותאילנד ייסדו את היחסים הדיפלומטיים ביניהן ב-21 ביוני 1992.
בשנת 2015 נוסדה בפרלמנט של תאילנד שדולה לקידום היחסים בין תאילנד ובלארוס.
ב-27 בינואר 2016 נפגשו שגריר בלארוס בווייטנאם שאחראי על היחסים עם תאילנד וסגן שר החוץ של תאילנד ויראסקדי פוטרקול ודנו בהקלה על הדרישות לוויזה עבור אזרחי שתי המדינות. שנתיים מאוחר יותר, ב-18 ביולי 2018 פורסם כי הסכם טיוטה לפטור מוויזה נמצא בדיונים בבנגקוק.
ב-16 במרץ 2016 ביקר יושב ראש האספה הלאומית של בלארוס ולדימיר אנדריצ'נקו בבנגקוק ונפגש עם ראש ממשלת תאילנד פריות צ'אן-אוצ'ה. הוא קרא לחזק את שיתוף הפעולה התעשייתי והחינוכי בין בלארוס לתאילנד. מספר חודשים לאחר מכן, ביוני אותה שנה נועדו משלחות פרלמנטריות משתי המדינות בבלארוס וחברי הפרלמנט מבלארוס אמרו כי מדינתם מוכנה לפתח יחסים רחבים בין המדינות.
ב-2018 נפגשו שגריר בלארוס במוסקבה ושגריר תאילנד במוסקבה ודנו בהגברת שיתוף הפעולה בין המדינות בהיבט הכלכלי-מסחרי.
היסטוריה > סחר

בשנת 2018 הסתכם היקף הסחר בין המדינות ב-123.3 מיליון דולר, עלייה של 38% בהשוואה לשנה שקדמה לכך.
יחסי בלגיה–גרמניה

| יחסי בלגיה–גרמניה |
| --- | --- |
בלגיה: גרמניה


בלגיה: גרמניה
שטח (בקילומטר רבוע)
30,528: 357,022
אוכלוסייה
11,743,761: 84,431,715
תמ"ג (במיליוני דולרים)
632,217: 4,456,081
תמ"ג לנפש (בדולרים)
53,834: 52,777
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה פדרלית

בין ממלכת בלגיה לבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים. כמו כן השתיים חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
היסטוריה

שטחי בלגיה המודרנית היו במשך ימי הביניים חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, ולקראת סוף המאה ה-15 עברו תחת שלטון בית הבסבורג. בשנת 1556 חילק קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את נחלותיו, וארצות השפלה עברו לשליטת ספרד ההבסבורגית.
בשנת 1568 פרצה מלחמת העצמאות של מדינות השפלה, "מרד ארצות השפלה". מלחמה זו ארכה 80 שנה, ובסופה גירשו הולנד והמחוזות בני בריתה את הספרדים מעל אדמתם, ואילו בלגיה ולוקסמבורג נותרו בשליטת ספרד הקתולית ונודעו כארצות השפלה הדרומיות או ארצות השפלה הספרדיות. במסגרת חוזה אוטרכט (1713), שסיים את מלחמת הירושה הספרדית, עברו ארצות השפלה הספרדיות לידי אוסטריה. בעקבות המהפכה הצרפתית פלשו הצרפתים לאזור, ובשנת 1794 כבשו את ארצות השפלה האוסטריות. הכיבוש הצרפתי היה הזרז להתבססות התנועה הלאומית הפלמית, שהתנגדה לשלטון צרפת. ארצות השפלה לשעבר הפכו לחלק אינטגרלי מצרפת, שחילקה אותן מחדש לתשעה חבלים.
בקונגרס וינה, אחרי תבוסת נפוליון בשנת 1815, האזור ניתן לשליטת וילם הראשון, מלך הולנד כהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, אך כעבור 15 שנה, בשנת 1830, התרחשה המהפכה הבלגית: המחוזות הדרומיים (הקתולים) של ארצות השפלה מרדו בשלטון ההולנדי הפרוטסטנטי. הם זכו בעצמאות, והקימו לראשונה את ממלכתם הנפרדת תוך כדי אימוץ השם הרומי של האזור בלגיקה/בלגיה. הבלגים שאפו להקים ממלכה עצמאית ופנו למלך צרפת בבקשה להכתיר את בנו למלך בלגיה. משסירב, הוצעה הממלכה לנסיך הגרמני לאופולד לבית סאקסה-קובורג-גותה (דודה של המלכה הבריטית ויקטוריה). ב-21 ביולי 1831, יום העצמאות הבלגי, הוכתר הנסיך לאופולד כלאופולד הראשון, מלך הבלגים, ובכך החלה שושלת המלוכה הבלגית.
בשנת 1839 נחתם הסכם לונדון, ובו הכירה הולנד בעצמאות בלגיה, והמעצמות וביניהם פרוסיה, ערבו לשלום בלגיה ולנייטרליות שלה.
בשנת 1914 פלשו הגרמנים לבלגיה, ובעקבות כך הצטרפה בריטניה למלחמת העולם הראשונה, אולם רוב שטח בלגיה נשאר תחת שלטון גרמני עד לשנת 1918. לאחר תבוסת גרמניה במלחמה, קיבלה בלגיה שטחים מסוימים באזור אופן-מלמדי שהשתייכו לגרמניה.
בשנת 1940 נכבשה בלגיה על ידי גרמניה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ונותרה תחת כיבוש גרמני עד לשנת 1944. בדצמבר 1944 התחולל בשטחי בלגיה הקרב על הבליטה, שבו ניסו הגרמנים להתקדם לעבר אנטוורפן מחדש, אך נבלמו על ידי בעלות הברית.
לאחר המלחמה הצטרפו בלגיה וגרמניה (כגרמניה המערבית) לנאט"ו ולאיחוד האירופי. כיום היחסים בין שתי המדינות מוגדרים "מצוינים", ונהנים מקשרים פוליטיים, כלכליים, חברתיים, תרבותיים, מינהליים ואישיים.
בהנאו וקלן שבגרמניה קיימות קהילה בלגית די גדולה, ואילו בבלגיה האזורים המזרחיים מיושבים בדוברי גרמנית, והם מהווים את הקהילה השלישית בגודלה במדינה, אחרי הפלמים והואלונים.
יחסים דיפלומטיים

בלגיה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-8 קונסוליות באאכן, ברמן, דואיסבורג, פרנקפורט, המבורג, הנובר, מינכן ושטוטגרט. מאידך, גרמניה מחזיקה בבלגיה שגרירות בבריסל, ו-5 קונסוליות בבריסל, אנטוורפן, אופן, האסלט וליאז'
.
טירת אדינבורו

| --- | --- |

טירת אדינבורו, מבט מכיוון דרום-מזרח
 מידע על המבנה
 סוג:  טירה
 מיקום:  סקוטלנד אדינבורו, סקוטלנד
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה-12
 נשלט על ידי:  הצבא הבריטי
 בעלות נוכחית:  ממשלת סקוטלנד באמצעות סביבה היסטורית סקוטלנד
 גובה:  128 מטרים
 פתוח לציבור:  כן (בתשלום)
 קואורדינטות:  55°56′55″N 3°12′00″W﻿ / ﻿55.948560°N 3.200108°W﻿ / 55.948560; -3.200108
  (למפת אדינבורו מוגדלת) טירת אדינבורו(למפת אדינבורו רגילה) טירת אדינבורו  תרשים של חלקי הטירה: A - רחבת הכניסה B - שער הכניסה C - משרד כרטיסים D - שער פורטקוליס ומגדל ארגייל E - סוללת ארגייל F - סוללת מילס מאונט G - חדרי העגלות H - החומות המערביות I - בית החולים J - סוללת באטס K - מוזיאון המלחמה הסקוטי הלאומי L - בית המושל M - הבניין הצבאי החדש N - בית מעצר צבאי O - מוזיאון הסקוטים המלכותי P - שער פוג Q - בניין האספקה R - תותח מונס מג S - בית קברות לחיות T - בית התפילה סנט מרגרט U - סוללת חצי הסהר V - כיכר הכתר W - הארמון המלכותי X - ההיכל הגדול Y - בניין המלכה אן Z - אנדרטת המלחמה הסקוטית הלאומית
איור של הטירה מכיוון צפון-מזרח, 1753
טירת אדינבורו (באנגלית: Edinburgh Castle) היא טירה היסטורית הניצבת על גבעה וולקנית במרכז העיר אדינבורו, סקוטלנד.
הגבעה המכונה 'סלע הטירה' הייתה כנראה אתר התיישבות מתקופת הברונזה המאוחרת, לפי זאת נחשבת הטירה לאתר ההתיישבות הרציפה מהקדומים בבריטניה. החלקים הקדומים ביותר בטירה כיום מתוארכים למאה ה-12 כאשר מאז ועד היום היא הורחבה ושופצה פעמים רבות. טירת אדינבורו שימשה בתור כס השלטון של מלכי סקוטלנד בין המאה ה-12 ועד לתחילת המאה ה-17, לאחר מכן שימשה הטירה בעיקר סמל שלטוני חשוב ובסיס לחיילי הממלכה.
בשנת 1923 הפסיקה הטירה באופן רשמי לשמש מחנה צבאי. היא עודנה נחשבת סמל לאומי סקוטי חשוב, ומאתרי התיירות הפופולריים בסקוטלנד. זאת בשל ערכה ההיסטורי ומיקומה על גבעה במרכז העיר אדינבורו.
היא מכילה את אוצרות המלוכה של סקוטלנד ומספר חיילים ממשיכים לשרת בה בעיקר במשימות משמר טקסיות. בנוסף לכך מכילה הטירה מספר מוזיאונים צבאיים, אנדרטה לחללים הסקוטים ששירתו בכוחות הבריטים ואף מפקדות של שני רגימנטים פעילים בצבא הבריטי הממוקמים דרך קבע באגף המערבי של הטירה.
היסטוריה

חפירות ארכאולוגיות ברחבי הטירה שהתקיימו במהלך שנות ה-90, מצביעות על כך שבמקום התקיים מבצר גבעה החל מתקופת הברונזה המאוחרת ובמהלך תקופת הברזל. במפה של האזור שיצר תלמי במאה ה-2 לספירה, נראה כי שם היישוב במקום היה "אלואנה" (Aluana; מקום סלעי), אם כי ייתכן שההתייחסות היא לגבעה אחרת באזור. לאורך ימי הביניים ישנן מספר התייחסויות לגבי תקופה זו על ידי מספר היסטוריונים, שם היא מכונה 'טירת הגבירה' (Maiden Castle, בלטינית; Castellum Puellarum).
במהלך התקופה הרומית בבריטניה, עדויות ארכאולוגיות מצביעות על יישוב במקום שקיים קשרי מסחר עם התיישבויות רומיות באזור. לאחר עזיבת הרומאים במאה ה-6, ההתייחסות הראשונה לטירה מגיעה מהחיבור הוולשי "אי גודוד'ין" (Y Gododdin) שנכתב ככל הנראה במאה ה-7. בחיבור זה מסופר על טירת "דין אידין" (Din Eidyn; מבצרו של אידין), משם יוצא המלך גודוד'ין למסע כיבושים בדרום באזור העיר יורק, לפי חיבור זה טירת אדינבורו (בהנחה שההתייחסות היא אכן למקום זה) הייתה מבצר גבעה ששימשה את כס המלכות של ממלכת 'מיניד'וג מווינפור' (Mynyddog Mwynfawr).
לפי המקורות ב"דברי הימים של אירלנד" (אנ'), בשנת 638 לאחר מלחמתו של אי גודוד'ין, מבצרו (שנקרא במקורות אלו "אטין") נכבש על ידי האנגאלים מדרום ובראשם מלך נורת'מבריה אוסוולד וממלכת גודוד'ין הובסה. כתוצאה מכך אזור אדינבורו נכבש והפך לחלק ממלכת נורת'מבריה שהפכה בעצמה לחלק מממלכת אנגליה במאה ה-10, אך זמן קצר לאחר מכן נסוגו האנגלים ואדינבורו הפכה לחלק מסקוטלנד במהלך כהונתו של אינדלף, מלך סקוטלנד. מבחינה ארכאולוגית, נראה כי התקיים רצף התיישבותי מאז לפחות התקופה הרומית, אך ישנן מעט עדויות לגבי אופי ההתיישבות.
במהלך כהונתו של מלקולם השלישי, מלך סקוטלנד (תחילת המאה ה-11), הטירה הפכה למוקד כוח חשוב בממלכה. בנו הצעיר דייוויד הראשון (מלך 1124–1153) פיתח את אדינבורו לכדי מושב הכס של ממלכת סקוטלנד. בתקופה זו ביצורי הטירה היו ככל הנראה עשויים מעץ, אך עם זאת שני מבני אבן הוקמו במאה ה-12; 'בית התפילה סנט מרגרט' שהוקם לזכר אימו של דייוויד ועודנו ניצב הראש הגבעה; וכנסייה על שם מריה הקדושה שניצב במורד הגבעה במקום בו עומד היום מוזיאון המלחמה. בשנת 1174 המלך ויליאם הראשון נפל בשבי הצבא האנגלי בקרב אלוויק, במהלך המשא ומתן לשחרורו הוא נאלץ לוותר על מספר טירות בהן גם אדינבורו. לאחר 12 שנים שבהן שלטו האנגלים בטירה, היא ניתנה חזרה לוויליאם כחלק מנדוניה כאשר נישא לביתו של הנרי השני אמנגרדה. לקראת סוף המאה ה-12 מקומה של טירת אדינבורו בתור המרכז המלכותי של ממלכת סקוטלנד התבסס ורוב ענייני הממלכה נקשרו בה.
היסטוריה > מלחמות העצמאות הסקוטיות

במרץ 1296 פלשו צבאות אנגליה תחת המלך אדוארד הראשון לסקוטלנד ונפתחה מלחמת העצמאות הראשונה של סקוטלנד. כתוצאה מפלישה זו האנגלים כבשו את הטירה לאחר מצור בן שלושה ימים, אוצרות הכתר הסקוטי כמו גם ספרי החוקים והממשל נלקחו והועברו לאנגליה. האנגלים הביאו בנאים ומהנדסים שעבדו על הטירות שהקים אדוארד ברחבי צפון ויילס (בהם קרנארבון וקונווי) כדי לשקם ולהרחיב את טירת אדינבורו, בנוסף הוצב חיל מצב אנגלי בן 325 חיילים בטירה. לאחר מותו של אדוארד בשנת 1307 השליטה האנגלית בסקוטלנד החלה להחלש ובמרץ 1314 הצליח רוזן מורי עם כוח צבאי סקוטי לכבוש חזרה את הטירה בתקיפת פתע לילית. ארבעה חודשים לאחר מכן הביס הצבא הסקוטי תחת המלך רוברט דה ברוס את הצבא האנגלי בקרב בנוקברן מה שהביא לסיום המלחמה.
בשנת 1333 המלך האנגלי אדוארד השלישי, נחוש להכניע את ממלכת סקוטלנד ולהביאה תחת השלטון האנגלי, פלש שוב לסקוטלנד ונפתחה כך מלחמת העצמאות השנייה של סקוטלנד. הטירה נכבשה ב-1335 ושוב שיקמו האנגלים את הביצורים והציבו בה כוח לוחם, כשהם מחזיקים בה למשך כשש שנים. ב-1341 הוביל סר ויליאם דוגלאס תקיפה על הטירה, כאשר התוקפים הובילו עגלה עם אספקה לטירה וכשנפתחו השערים הם פרצו פנימה והביסו את חיל המצב האנגלי שמנה כ-100 חיילים.
בשנת 1357 נחתם 'הסכם ברוויק' שהביא לסיום המלחמה, מלך סקוטלנד דייוויד השני תפס את מקומו בטירת אדינבורו והחזיר אותה למעמדה כמרכז השלטון, כשהוא משקם את הביצורים והמבנים בה. במהלך שנות כהונתו ומספר שנים לאחר מכן, נבנה 'מגדל דייוויד' שחובר לחומות הטירה ומספר שנים לאחר מכן הושלמה בניית 'מגדל השוטר', שני המגדלים פנו לכיוון המוגן פחות של הטירה במדרון המוביל אליה מכיוון מערב.
היסטוריה > המאה ה-17 ומרד היעקוביטים במאה ה-18

בשנים שלאחר מכן שוקמה הטירה מחדש על ידי הרוזן מורטון והמלך ג'יימס. במקום שני המגדלים המזרחיים נבנה בית שער בעל שער מתרומם והוקמה 'סוללת חצי הסהר' הצופה מהמפלס העליון על דרך הגישה המזרחית לטירה. גם בנייני המלוכה במפלס העליון אשר נפגעו באופן קשה מהלחימה עברו שיפוצים נרחבים בשנת 1584 ושוב ב-1615. לאחר מלחמת האזרחים מעמדה של הטירה כמעון מלכותי המשיך לצנוח ובמהלך המאה ה-17 התארחו בה מלכים פעמים בודדות בלבד, בשנת 1633 צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה לן בטירה בלילה שלפני ההכתרה שלו בסקוטלנד, זו הייתה הפעם האחרונה בה מונרך מכהן ישן בטירה.
בשנת 1639 לאחר שהמלך צ'ארלס ניסה לכפות דת ממלכתית על סקוטלנד, החלה התמרדות של קובננטרים סקוטים (נאמני הכנסייה הפרסבטירית הסקוטית) ופרצה מלחמת אזרחים ('מלחמת הבישופים'). הקובננטרים הצליחו לכבוש את הטירה לאחר מצור קצר, אך זו הוחזרה לידי צ'ארלס לאחר הסכם ברוויק ביוני 1639. אך מספר חודשים לאחר מכן הטירה נכבשה שוב לאחר מצור בן שלושה חודשים והיא נותרה תחת כיבוש הקובננטרים למשך עשור עד שנת 1650, במאי אותה השנה התנועה הצהירה את נאמנותה למלך צ'ארלס השני (שהיה בגלות בצרפת). כתגובה לכך אוליבר קרומוול שליט אנגליה שלח את צבאו צפונה במטרה להביס את המתמרדים הסקוטים ולכבוש את סקוטלנד, הטירה נכבשה על ידי קרומוול לאחר מצור בן שלושה חודשים.
לאחר שיקום המלכות באנגליה בשנת 1660 וחזרתו של צ'ארלס השני לכס השלטון, הטירה הפסיקה לשמש טירה מלכותית והיא הפכה למבצר צבאי המכיל בית מעצר וחיל מצב צבאי המגן עליה. במהלך המהפכה המהוללת בשנת 1688 אשר הביאה לשלטון את ויליאם מאורנג', נתבקש הדוקס ג'ורג' גורדון למסור את הטירה לידי המלך החדש, אך הוא סירב מתוך נאמנות לג'יימס השביעי. כתוצאה מכך כ-7,000 חיילים אנגלים נשלחו לצור על הטירה כנגד כ-160 חיילים מגנים, המצור נמשך ממרץ עד יוני 1689 כאשר חיל המצב נכנע לכוחות המלך כתוצאה ממחסור באספקה.
בשנת 1707 אנגליה וסקוטלנד אוחדו תחת חוקי האיחוד והטירה נבחרה כאחת מארבע טירות לשימוש הצבא הבריטי החדש (בנוסף לסטירלינג, דמברטון ובלקנס). בספטמבר 1715 הטירה הותקפה על ידי 100 יעקוביטים יומיים לאחר תחילת מרד היעקוביטים הראשון, אך חיל המצב הצליח להביס אותם ולהחזיק בטירה. בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-18 שופרו וחוזקו ביצורי הטירה ונבנו הבאסטיונים וסוללות התותחים בחומות הצפוניות והמערביות, בהם 'סוללת ארגייל', 'סוללת מילס מאונט', הסוללות התחתונות והסוללות המערביות.
בספטמבר 1745 במהלך מרד היעקוביטים השני, נפלה העיר אדינבורו לידי המתמרדים ללא קרב אך הטירה בפיקודו של הגנרל ג'ורג' פרסטון נותרה נאמנה למלך. המתמרדים, למרות שלא היו להם תותחים, ניסו לצור על הטירה אך חיילי הטירה ירו לעבר עמדות היעקוביטים ברחבי העיר ולבסוף המצור הוסר בהוראת צ'ארלס אדוארד סטיוארט. האירועים במהלך המרד היו לפעילות הלחימה האחרונה של הטירה ובהמשך המאה ה-18 היא המשיכה לשמש בסיס צבאי ובית מעצר.
היסטוריה > המאה ה-19 והלאה

בשנת 1811 התרחשה בריחה של 49 אסירים דרך פרצה בחומה הדרומית, מה שהוביל לכך שהטירה הפסיקה לשמש בית מעצר החל משנת 1814. בתקופה זו של תחילת המאה ה-19 החלה הטירה להפוך לסמל לאומי סקוטי. בשנת 1818 הצליח סר וולטר סקוט למצוא את אוצרות המלוכה הסקוטית בחדר סגור בטירה, הם נותרו בתצוגה בטירה ותרמו למעמדה של הטירה כסמל לאומי. בשנת 1822 (בעידודו של סקוט) הגיע המלך ג'ורג' השני לביקור בטירה ובעיר אדינבורו והיה למונרך הראשון לבקר בטירה מאז ביקורו של צ'ארלס השני בשנת 1651. בשנת 1845 שוקם בית התפילה סנט מרגרט (ששימש עד אז כמחסן), בשנות ה-80 של המאה ה-19 שוקם גם ההיכל הגדול (שבמשך השנים שימש כחדרי חיילים) ונבנה 'מגדל ארגייל' מעל לשער המתרומם, כל אלו על ידי הארכיטקט הסקוטי היפוליט בלאנק. בשנת 1845 הורחבה הרחבה מול הטירה ובשנת 1888 הוקם שער כניסה חדש בקצה הטירה בעל גשר מעל לתעלה בין רחבת הכניסה לחומות הטירה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה שימשה הטירה שוב כמתקן מעצר לפרקי זמן קצרים, במהלך מלחמת העולם השנייה הושמו בה טייסי לופטוואפה שנפלו בשבי. בשנת 1935 הוחזר התפקיד 'מושל טירת אדינבורו' (לאחר שבוטל בשנת 1876) והוא ניתן באופן טקסי לנושא משרת המפקד העליון של סקוטלנד. בשנת 1991 עם הקמתה, הועברה האחריות על הטירה לאגודת סקוטלנד ההיסטורית והיא הוגדרה כמונומנט רשום בשנת 1993, בהמשך קיבלו חלקי הטירה 24 רישומים נפרדים כולל 13 בדרגה A.
מבנה הטירה > רחבת הכניסה והשער

הטירה ממוקמת על ראשה של גבעה וולקנית עם מדרון מתון לכיוון מזרח המעניק דרך גישה טבעית לטירה, משאר הכיוונים חומות הטירה ניצבות מעל צוקים וולקנים גבוהים מה שהקנה לה לאורך ההיסטוריה מיקום אסטרטגי חשוב והקל על הגנת הטירה בפני מצור. המדרון לכיוון מזרח יורד אל עבר רחוב המייל המלכותי ולמעשה מהווה המשך לו עד לשערי הטירה.
על גבי המדרון המוביל לטירה נבנתה בסביבות שנת 1753 רחבה מרוצפת הנתמכת משני צדדיה בחומות, בשטח של כ-80 מטרים אורך וכ-50 מטרים רוחב. משום שזאת הגישה העיקרית לטירה, לאורך השנים עמדה במקום שלוחה הגנתית של הטירה בצורת באסטיון אדמה עד שזה נהרסה בסביבות 1640. לאחר הקמת הרחבה המרוצפת במאה ה-18, היא הורחבה ושופצה בשנת 1845 בתקופה בה חלקים רבים נוספים עברו שיקומים ושיפוצים דומים. בשנת 1888 נבנה השער המפואר שעומד כיום בין הרחבה לפנים הטירה, השער היה תוספת קוסמטית לטירה והשלים את המראה הייחודי שלה. משני צידי השער הוצבו פסליהם של רוברט דה ברוס וויליאם וולאס כשומרי השער, ומחוץ לשער עומד משמר דרך קבע חייל מהרגימנט המלכותי של סקוטלנד. בין הרחבה לשער נמצא חפיר והגישה לשער היא דרך גשר קבוע, אם כי בעבר היה במקום גשר מתרומם.
רחבת הכניסה היא גם המקום בו נערך כל שנה הטאטו של אדינבורו, מצעד של מספר תזמורות ולהקות מרחבי העולם, שבעיקרו מתבסס על תזמורות צעידה סקוטיות ולרוב קשור בתזמורות צבאיות. אירוע זה מושך כל שנה אלפי תיירים ולכבודו מוקמות במות ישיבה מיוחדות משני צדדי הרחבה.
מבנה הטירה > המפלס התחתון

לאחר הכניסה בשער הראשי, הדרך מתפתלת במעלה הגבעה בצמוד לחומות המפלס העליון ומגיעה לשער הפנימי שעד המאה ה-19 היה שער הכניסה העיקרי. שער זה נבנה בשנת 1584 באתר בו עמד 'מגדל השוטר' שנפל במצור לאנג מספר שנים לפני כן, בשנת 1750 השער שופץ בשנית בעיקר בחזיתו. בשנת 1887 הושלמה בניית 'מגדל ארגייל' מעל השער אשר נבנה בסגנון הסקוטי הברוניאלי אשר השתלב עם סגנון הבנייה בטירה ורוח הרומנטיקה של המאה ה-19.
מעבר לשער לכיוון צפון לאורך החומה החיצונית של הטירה, ממוקמת 'סוללת ארגייל' ובהמשך לה 'סוללת מילס מונס' אשר בה ממוקם 'תותח השעה אחת'. כאן מתעקל השביל המרוצף לכיוון דרום באזור מפלס הביניים. את מפלס הביניים ניתן לחלק לשני אזורים עיקריים; מתחם מערבי שמכיל את בית החולים הצבאי ומוזיאון המלחמה הסקוטי, ואזור מעט גבוהה יותר עליו ממוקם בניין מגורי החיילים החדש ובית המושל.