stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארמניה המשגשגת
תוצאות הבחירות > הבחירות לנשיאות

| שנה | מועמד | קולות | % | מיקום |
| --- | --- | --- | --- | --- |
2008:  תמכה בסרז' סרקזיאן
2013:  לא הציעה מועמד
הערות שוליים

↑  Fuller, Liz (19 באפריל 2007). "Armenia: Election Campaign Gets Off To Uneasy Start". Radio Free Europe/Radio Liberty. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hale, Henry (2014). Patronal Politics. Cambridge University Press. p. 357. ...Prosperous Armenia was a kind of political insurance policy by Kocharian...
↑  "Ashotyan: speech of Armenian president came as response to blackmail, ignorance and stupidity". ARKA News Agency. 13 בפברואר 2015. «Prosperous Armenia party was established as a political project of Robert Kocharyan, the second Armenian president, to divide the power resource and ensure the presence of the second president on the country's political arena,» Ashotyan said. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Harutyunyan, Vahe (14 בדצמבר 2012). "Armenian Opposition Party Shuns Key Election". Institute for War and Peace Reporting. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Prosperous Armenia leader undisposed to run for presidency". ARKA News Agency. 21 בנובמבר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Robert Kocharyan has no relation to Prosperous Armenia - Iskandaryan". news.am. אורכב מ-המקור ב-2018-04-26. נבדק ב-2018-04-25.
↑  "Realpolitik Կարեն Սարգսյանի հետ". 1in.am. 14 בפברואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה) around 6:00
↑  "Բարգավաճ Հայաստան Կուսակցության մարզերում ստացած ձայներն` ըստ տոկոսների". armlur.am.
↑  http://res.elections.am/images/doc/resultarm06.05.12.xls
בישופות מינדן

נוף היסטורי של מינדן בסביבות 1647
הנסיכות-בישופות של מינדן (בגרמנית: Fürstbistum Minden‏; Bistum Minden‏; Hochstift Minden‏; Stift Minden) הייתה נסיכות כנסייתית של האימפריה הרומית הקדושה. היא חולנה בהדרגה בעקבות הרפורמציה הפרוטסטנטית כשהיא עברה תחת שליטתם של שליטים פרוטסטנטיים, ועל ידי שלום וסטפאליה משנת 1648 היא נמסרה לנסיכות הבוחר מברנדנבורג כנסיכות מינדן. אין לבלבל אותה עם הדיוקסיה הרומית-קתולית מינדן, שהייתה גדולה יותר, ושעליה הפעיל הנסיך-הבישוף סמכות רוחנית.
היסטוריה

הבישופות נוסדה על ידי קרל הגדול בשנת 803, לאחר שכבש את הסקסונים. היא הייתה כפופה לארכיבישופות קלן.
היא הפכה לנסיכות-בישופות מינדן (בגרמנית: Fürstbistum Minden) בשנת 1180, כשדוכסות סקסוניה פורקה.
באשר לדיוקסיית מינדן, היא חדלה להתקיים בעקבות ההשתלטות השוודית של 1648.
לפני פירוקה, אזור הבישופות כלל, בנוסף לבית הנסיך-הבישוף החילוני, חלקים מנסיכות בראונשווייג-וולפנביטל וכל שאומבורג-ליפה. הדיוקסיה שנחרבה עברה להשגחה של שליח המשנה של המשלחות הנורדיות ב-1667. בין השנים 1709 ל-1780 הוא היווה חלק משליח המשנה של סקסוניה העליונה והתחתונה, לפני ששולבה מחדש במיסיונות הנורדיים. ב-1821 הפך אזור הבישופות לשעבר של מינדן בגבול הנסיכות-הבישופות לשעבר לחלק מהדיוקסיה של פאדרבורן, בעוד שהחלק הבראונשווייגי הפך לחלק מנציגות השליחים של אנהלט ובראונשווייג ב-1825, רק כדי להצטרף לדיוקסיית הילדסהיים ב-1834. אזור שאומבורג-ליפה נשאר עם המשלחות הנורדיות עד לפירוקן ב-1930, והפך לחלק הראשון של הדיוקסיה של אוסנבריק ולאחר מכן של הילדסהיים החל מ-1965.
היסטוריה > מעבר לנסיכות חילונית

במאה ה-16, הרפורמציה הפרוטסטנטית החלה להשתלט במדינה, בהשפעת דוכסות בראונשווייג-לינבורג. מינדן נכבשה על ידי שוודיה במלחמת שלושים השנים וחולנה. שלום וסטפאליה של 1648 העניק אותה למרקיזות ברנדנבורג כנסיכות מינדן (בגרמנית: Fürstentum Minden).
לאחר 1719 נוהלה מינדן על ידי ברנדנבורג-פרוסיה יחד עם רוזנות ראוונסברג הסמוכה בשם מינדן-ראוונסברג. בשנת 1807, היא הפכה לחלק מממלכת וסטפאליה . ב-1814 היא חזרה לפרוסיה והפכה לחלק מפרובינציית וסטפאליה.
נכון לשנת 1789, שטח הנסיכות היה 1,100 קילומטרים רבועים (420 מילים רבועים). היא גבלה עם (עם כיוון השעון מצפון): נחלה של רוזנות הסן-קאסל, נסיכות הבוחר מהנובר, רוזנות שאומבורג-ליפה, מובלעת נוספת של הסן-קאסל, נסיכות ליפה, רוזנות ראוונסברג, ונסיכות-בישופות אוסנבריק. היא כללה את הערים מינדן וליבקה.
בילונד

| --- | --- |
סמל בילונדסמל בילונד

 מדינה:  דנמרק דנמרק
 מחוז:  מחוז סודדנמרק
 תאריך ייסוד:  המאה ה־17 
 שטח:  155 קמ"ר
 גובה:  58 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  6,742 (2014)
 קואורדינטות:  55°43′27″N 9°07′08″E﻿ / ﻿55.7243°N 9.1188°E﻿ / 55.7243; 9.1188 
 אזור זמן:  UTC+1
 https://billund.dk/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת דנמרק מוגדלת) קופנהגן אודנסה אולבורג אורהוס אסביירג שוודיה גרמניהבילונד(למפת דנמרק רגילה) קופנהגן אודנסה אולבורג אורהוס אסביירג שוודיה גרמניהבילונד(למפת מחוז סודדנמרק רגילה) ויילהבילונד(למפת מחוז סודדנמרק מוגדלת) ויילהבילונד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בילונד (בהגייה דנית: [ˈpiˌlɔnˀ]) היא עיירה ביוטלנד, דנמרק. עם אוכלוסייה של 6,742 (אוגוסט 2022), בילונד היא העיר השנייה בגודלה בעיריית בילונד, אחרי המושב העירוני גרינדסטד. בילונד ממוקמת כ-13 ק"מ מזרחית לגרינדסטד ו-27 ק"מ מערבית לווילה.
בילונד היא הבית של המשרדים הראשיים של קבוצת לגו. כלכלת העיירה התפתחה משנות ה-30 עם הקמת מפעל הלגו. בשנות ה-60, בילונד צמחה במהירות, מונעת על ידי הצלחת החברה ופתיחת שדה התעופה של בילונד, שהוא נמל התעופה השני בגודלו בדנמרק.
בעיירה ממוקם פארק הלגולנד הראשון, לגולנד בילונד, אשר נפתח ב-1968 ומושך שני מיליון מבקרים בשנה. אטרקציות נוספות הנמצאות בעיירה כוללות את ללנדיה, פארק המים השני בגודלו בסקנדינביה, ומרכז המבקרים של לגו הנקרא Lego House.
היסטוריה

בשנת 1916, אולה קירק כריסטיאנסן, שהקים מאוחר יותר את קבוצת לגו, קנה את חברת בילונד מכונות נגרות מנגר העיירה Steffen Pedersen, שהקים אותה במקור ב-1895. העסק הקים בתים מעץ בקיץ וייצר רהיטים בחורף. אולה השקיע בעיירה, הקים מחלבה חדשה וכנסייה כמה קילומטרים דרומית לעיר.
בשנת 1924, לאחר השרפה הגדולה שכילתה את ביתו ובית המלאכה שלו, קירק כריסטיאנסן בנה בית ברחוב Hovedgaden בבילונד עם שני אריות אבן שהוצבו בכניסה. בשל השפעת השפל הגדול, לאנשים בעיירה לא היה כסף לבנות בתים, ולכן בשנת 1932, הוא החל לייצר פריטים שימושיים כגון קרשי גיהוץ, סולמות וצעצועים מיניאטוריים. הצעצועים הפכו למוצר העיקרי של העסק ובשנת 1934, הוא קרא למפעל הצעצועים "לגו".
בשנת 1942, במהלך הכיבוש הגרמני הנאצי של דנמרק במלחמת העולם השנייה, נהרס מפעל הלגו המקורי בשריפה, אך מיד הוקם חדש. ב-1946 הוארכה מסילת הרכבת מגרינדסטד למפעל לגו. באותה שנה רכשה חברת לגו מחברה אנגלית מכונת יציקת פלסטיק. לבני לגו מפלסטיק שוחררו לראשונה מהמפעל בשנת 1949 ולקראת סוף שנות ה-50 המפעל הפסיק לייצר צעצועי עץ.
בין שנות ה-70 ל-2006, אוכלוסיית בילונד עלתה בחדות ל-6,020, כתוצאה מהייצור במפעלי לגו, ומפיתוח ענף התיירות בעיירה. גם כמה חברות בענף התעופה נפתחו.
תיירות

בילונד היא יעד תיירותי פופולרי למשפחות. הרבה מהאטרקציות של העיירה מחוברות על ידי שביל פלייליין, שנועד לספק לתיירים שביל בטוח וידידותי לילדים ברחבי העיירה.
אטרקציה נוספת למבקרים, Lego House נפתחה בספטמבר 2017. המבנה עוצב ותוכנן על ידי Bjarke Ingels Group, והוא נראה כמו ערימת קוביות לגו, כאשר הקוביות כוללות מסעדות, אזורי משחק וכו'.
בבילונד נמצא גם ללנדיה, פארק המים הגדול ביותר בסקנדינביה. הוא ממוקם קרוב ללגולנד וכולל פארק מים בסגנון טרופי בשם אקוודום (ממלכת המים) ופעילויות פנאי אחרות, כגון באולינג, החלקה על הקרח ומיני גולף. במרכז העיר קיים גם מוזיאון לבובות דובונים, והוא ממוקם בביתו לשעבר של גודפרד קירק כריסטיאנסן.
Lego House, מרכז מבקרים בבילונד
אפרים ווזק

אפרים ווזק (ווזעק) (30 במאי 1904–1 ביולי 1998) היה פעיל קומוניסטי ישראלי ומתנדב בבריגדות הבינלאומיות במלחמת האזרחים בספרד.
ביוגרפיה

ווזק נולד בשנת 1904 בפולין ללייב ושרה ווזק שקיימו בית חרדי. היגר לארץ ישראל המנדטורית בשנת 1922 יחד עם חבריו מתנועת "השומר הצעיר". ווזק, שהשתמש גם בשם ב. רפופורט, היה קומוניסט פעיל ודבר ערבית.
ביוגרפיה > פעילותו במפלגה הקומוניסטית של פלשתינה

במהלך שהותו בארץ הצטרף לשורות המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ) שפעלה באותה העת במחתרת. הוא היה חבר פעיל במפלגה, בעיקר במהלך שנות ה-30.
ב-1 במאי 1930 נעצר לראשונה בידי המשטרה הבריטית בעת הפגנה שיזמה המפלגה בחיפה. לאחר מכן נעצר עוד מספר פעמים, ובמהלך שנות ה-30 היה נתון במאסר במשך כשנתיים וחצי במצטבר. בתו היחידה, לריסה ווזק-גרושוב, נולדה בשנת 1935 בתל אביב בעת שהיה בכלא.
בשנת 1937 נתפס בבאר יעקב יחד עם יעל גרזון, פעילה נוספת במפלגה הקומוניסטית. הם הואשמו בהחזקת חומר אסור ובהשתתפות באגודה בלתי חוקית. ווזק נשפט למאסר של חודש ולמתן ערבות בסך 50 לא"י.
ביוגרפיה > מלחמת האזרחים הספרדית

בשנת 1937 גורש ווזק מהארץ, בדומה לפעילים קומוניסטים נוספים באותה העת, והגיע לצרפת. משם נסע לספרד, והיה בין ראשוני המתנדבים הבינלאומיים שהצטרפו למאבק נגד המתקוממים הלאומנים שהתאחדו תחת הנהגתו של הגנרל פרנסיסקו פרנקו ופתחו במרד נגד ממשלת החזית העממית שהוקמה בספרד ב-1936. עשרות אלפי מתנדבים מרחבי העולם התגייסו לטובת הצד הרפובליקני במלחמת האזרחים, במהלך שנתפס כחלק מהמאבק בפשיזם העולמי.
ווזק היה ממקימי הפלוגה היהודית על שם נפתלי בוטווין – קומוניסט יהודי שהוצא להורג בפולין בגין התנקשות בשוטר. הפלוגה פעלה כחלק מהגדוד הפולני "דומברובסקי", במסגרת הבריגדה ה-13. ווזק השתתף בקרבות על אף שלא היה לוחם, אלא אחראי על האספקה לפלוגה.
לפי עדותו של ווזק בספר הזכרונות שחיבר, כאשר הודיע ראש ממשלת הרפובליקה הספרדית חואן נגרין על הסכמתו להסגת לוחמי הבריגדות הלאומיות משטח ספרד בספטמבר 1938, נותרו בפלוגת בוטווין כ-30 לוחמים בלבד. בהיותו חסר אזרחות של מדינה כלשהי, נאלץ ווזק להמתין בספרד למדינה שתהיה מוכנה לקבל אותו. תחילה שקלו לשלוח אותו למקסיקו, אך ממשלת צרפת סירבה לתת לו אשרת מעבר. לבסוף, בראשית 1939, בדומה לרוב לוחמי הבריגדות הבינלאומיות שנותרו בספרד, ווזק התגייס שוב לקרבות האחרונים נגד הלאומנים, שהתקדמו בקצב מהיר. לאחר מספר שבועות הוא הצליח לעזוב לצרפת, שם נכלא במחנה מעצר.
ביוגרפיה > שיבה לפולין ועלייה שנייה לישראל

לאחר מלחמת העולם השנייה חזר ווזק לפולין במטרה להשתתף בבניית המדינה הסוציאליסטית החדשה. ב-1968, לאחר שעבד שנים רבות במשרד החוץ הפולני, עזב ווזק את המדינה בעקבות גל אנטישמיות, והיגר לישראל בפעם השנייה, והתיישב בחולון.
בשנת 1964 כתב ספר זיכרונות על תקופתו בספרד בשם "זכרונות פון א באטוויניסט" – "זיכרונותיו של לוחם בפלוגת בוטווין". הספר נכתב ביידיש ופורסם בוורשה. בדצמבר 2013 הספר תורגם לצרפתית ונערך על ידי בתו.
ווזק נישא לאנה. נפטר בשנת 1998. בתם מתגוררת בבלגיה.
לקריאה נוספת

אריאלי, ניר, "התנדבות מכורח הנסיבות?" בתוך מכאן למדריד: המתנדבים הארץ-ישראלים לבריגדות הבין-לאומיות בספרד, 1936–1938 (תל אביב: מוזיאון ארץ ישראל, 2021), עמ' 41–57.
דותן, שמואל, אדומים: המפלגה הקומוניסטית בארץ ישראל (כפר סבא: שבנא הסופר, 1991).
צנטנר, ישראל, ממאדריד עד ברלין: לוחמים ארץ-ישראלים בעד החופש שלהם, ושלנו (תל אביב: ישראל צנטנר, 1966).
ווזעק, אפרים, זכרונות פון א באטוויניסט (ווארשע: יידיש בוך, 1964).
Wuzek, Efraïm, Combattants juifs dans la guerre d'Espagne la compagnie Botwin. (Paris: Syllepse, 2013).
Zaagsma, Gerben, “‘Red Devils’: The Botwin company in the Spanish civil war”, East European Jewish Affairs, 33:1 (2003), pp. 83-99.
הערות שוליים

↑  לתולדות המפלגה הקומוניסטית בא"י/פלסטין, ראו שמואל דותן, אדומים: המפלגה הקומוניסטית בארץ ישראל (כפר סבא: שבנא הסופר, 1991).
↑  ניר אריאלי, "התנדבות מכורח הנסיבות?" בתוך מכאן למדריד: המתנדבים הארץ-ישראלים לבריגדות הבין-לאומיות בספרד, 1938-1936 (תל אביב: מוזיאון ארץ ישראל, 2012), עמ' 41–57, בעמ' 44.
↑  ישראל צנטנר, ממאדריד עד ברלין: לוחמים ארץ-ישראלים בעד החופש שלהם, ושלנו (תל אביב: ישראל צנטנר, 1966), עמ' 105.
↑  Georges Ubbiali, “Ephraïm Wuzek, Combattants juifs dans la guerre d’Espagne. La compagnie Botwin”, Dissidences: le blog.
↑  בתמונה מיולי 1938, המתעדת את לוחמי גדוד בוטווין היהודים לפני תחילת המערכה על האברו, מופיעים 33 חיילים. ראו Gerben Zaagsma, “‘Red Devils’: The Botwin company in the Spanish civil war”, East European Jewish Affairs, 33:1 (2003), pp. 83-99, p. 92.
↑  אפרים ווזק, "מדוע מבקשים עולים לשוב", מכתב למערכת דבר, 5.11.1970, עמ' 8.
↑  אפרים ווזעק, זכרונות פון א באטוויניסט (ווארשע: יידיש בוך, 1964).
↑  Ephraïm Wuzek, Combattants juifs dans la guerre d'Espagne la compagnie Botwin (Paris: Syllepse, 2013).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007430843805171  PLWABN: 9810530423105606  BnF: cb16686883v (data)  ISNI: 0000 0004 0201 1598  LCCN: no2015160006  RERO: 02-A023431286  SUDOC: 168466031  VIAF: 297280872   WorldCat (עם VIAF): 297280872
אריקה האגינס

| --- | --- |

 לידה:  1951 (בת 74 בערך) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת לינקולן 
 בן או בת זוג:  ג'ון האגינס 
 מספר צאצאים:  3 
 www.erickahuggins.com
 
אריקה האגינס (לבית ג'נקינס; נולדה ב-5 בינואר 1951) היא פעילה ומחנכת אפרו-אמריקאית. האגינס נמנתה בעבר בין מנהיגי מפלגת הפנתרים השחורים.
ביוגרפיה > תחילת דרכה

האגינס נולדה בשם אריקה ג'נקינס בבוושינגטון הבירה, הילדה האמצעית מבין שלושה במשפחה. לאחר סיום לימודיה בתיכון ב-1966, האגינס למדה במכללת המדינה צ'ייני, ואז עברה לאוניברסיטת לינקולן, שם פגשה את מי שעתידה הייתה להינשא לו, ג'ון האגינס, שלחם במלחמת וייטנאם. האגינס סיימה תואר שני בסוציולוגיה.
ביוגרפיה > הפנתרים השחורים

בגיל 13, השתתפה האגינס במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות, אז נולדה בה התודעה שברצונה לפעול למען עמה. היא הצטרפה למפלגת הפנתרים השחורים בשנת 1968, בגיל 18. האגינס הפכה לאחת ממנהיגי סניף לוס אנג'לס ומאוחר יותר הובילה את סניף המפלגה בניו הייבן, קונטיקט יחד עם שתי נשים נוספות, ק'תלין קליבר ואיליין בראון. כתוצאה של סכסוך דמים בין הפנתרים השחורים לארגון מהפכני שחור US Organization, אשר הוצת על ידי הבולשת הפדרלית, בעלה ג'ון האגינס נורה למוות עם עוד עמית, אלפרנטיס "באנצ'י" קרטר, ב-17 בינואר 1969 בקמפוס של UCLA.
ביוגרפיה > משפטי הפנתרים השחורים בניו הייבן

ב-1969, חברי תא הפנתרים השחורים של ניו הייבן עינו ואז רצחו את אלכס ראקלי, חבר מפלגה בו הם חשדו שהוא מודיע של הבולשת. האגינס הרתיחה את המים בהם השתמשו המענים של ראקלי. יחד עם מייסד הפנתרים השחורים, בובי סיל, האגינס הואשמה ברצח, חטיפה וקשירת קשר. במהלך המשפט שלה, היה ניתן לשמוע את קולה של האגינס בהקלטה של החקירה של ראקלי, אשר הושמעה על ידי התביעה. המשפט עורר מחאות ברחבי ארצות הברית, בעיקר על ידי קהילות שחורות ופעילי זכויות אדם, אשר לא האמינו שחברי הפנתרים השחורים יכולים לקבל משפט צדק. כתוצאה, בחירת חבר המושבעים הייתה הארוכה ביותר בתולדות המדינה. במאי 1971 המושבעים הגיעו למבוי סתום של 10 בעד זיכויה ו-2 בעד הרשעתה של האגינס, ולא נערך לה משפט חוזר.
ביוגרפיה > המשך דרכה

במהלך השנתיים בהן חיכתה האגינס בכלא למשפט, כולל חלק מזמן זה בבידוד, היא למדה מדיטציה כאמצעי להתמודד עם מצבה וההפרדה מבתה התינוקת. מאז שחרורה מהכלא, היא הפכה את הפרקטיקה הרוחנית לחלק מהאקטיביזם שלה, והחלה לפעול כנואמת, מנחה, ובהדרכה לחינוך למען שחרור, לא רק של שחורים אלא של כל קבוצת דיכוי המבוסס על מגדר, גזע, גיל, מיניות או תרבות. כשיצאה מהכלא ב-1971, הפכה לעורכת וכותבת עבור עיתון הפנתרים השחורים. ב-1974, יצא ספר שירים פרי עטה, שתיארו את חוויות הכליאה והשחרור שלה. הספר, Insights and Poems, נכתב בשותפות עם יואי ניוטון, ממנהיגי ומייסדי הפנתרים. מאז, הופיעו שיריה ומאמריה במגוון כתבי עת וספרים.
בשנת 1972, היא עברה לקליפורניה ושם נבחרה למועצת הפיתוח הקהילתי בעיר ברקלי. היא הייתה המנהלת של בית הספר הקהילתי של מפלגת הפנתרים השחורים באוקלנד בין השנים 1973–1981. בתקופה זו, היא הייתה לאישה הראשונה והשחורה הראשונה (מכל מגדר) להיבחר למועצת החינוך של מחוז אלמדה.
החל משנת 1981, עשר שנים אחר שחרורה מהכלא, חזרה האגינס לבתי הכלא כדי לשתף עם אסירים, ובמיוחד בני נוער, את פרקטיקת המדיטציה שלה ולשתף אותם בחוויותיה במערכת המשפט והכליאה. כשראתה שהשיטה שלה זוכה להצלחה, הרחיבה את פעילותה גם לבתי ספר ומרכזים קהילתיים.
בשנות ה-1990, בשיא המודעות למחלת ה-AIDS, הצטרפה האגינס בתור האישה הראשונה בארגון לפרויקט שאנטי, כרכזת פרויקטים. היא פיתחה תוכנית תמיכה לנשים וילדים בעלי צבע החיים עם HIV/AIDS בשכונות המצוקה של סן פרנסיסקו. אחר כך סייעה בהקמת תוכניות תמיכה בכל רחבי העיר עבור הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים החיים עם HIV/AIDS.
מאוחר יותר, הייתה האגינס לפרופסור לסוציולוגיה בלייני קולג' שבאוקלנד ובקולג' העירוני של ברקלי. בנוסף, היא הרצתה באוניברסיטאות סטנפורד, קורנל, ואוניברסיטת קליפורניה. בין השנים 2003–2011, שימשה כפרופסור ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת סן פרנסיסקו סטייט ובאוניברסיטת קליפורניה סטייט. בין 2008–2015 שימשה כפרופסור לסוציולוגיה ולימודים אפרו-אמריקאים במכללות הקהילתיות של מחוז פרלטה.
מאז, פועלת האגינס כמנחה במסגרת World Trust, ארגון ללא מטרת רווח אשר פועל למיגור גזענות באמצעות סרטים, תוכניות לימוד וסדנאות. האגינס בעיקר מנחה מפגשים שמטרתם לעורר דיאלוג, שהיא מאמינה שהוא הכרחי לטרנספורמציה גלובלית, ומשתמשת בסרטונים שמתעדים את ההשפעה של מערכות אי-שוויון גזעי.
חיים אישיים

האגינס נישאה ב-1967 לג'ון האגינס, מנהיג לשעבר של סניף הפנתרים בלוס אנג' לס, קליפורניה. בתם, מאי האגינס, נולדה כשהאגינס הייתה בת 20. תוך 3 חודשים מהולדתה של מאי, האגינס התאלמנה כאשר ג'ון האגינס נורה על ידי קבוצה יריבה בקמפוס של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, בינואר 1969. להאגינס יש גם שני בנים, אחד מהם בנו של ג'יימס מוט, הסולן של The Lumpen, להקת השירה של הפנתרים השחורים.
הערות שוליים

↑  Valerie Woods
↑  https://www.erickahuggins.com/bio
↑  Hine, Darlene (1998). A Shining Thread of Hope. New York, NY: Broadway Books. pp. 298. ISBN 0-7679-0111-8.
↑  Gentry, Curt, J. Edgar Hoover: The Man and the Secrets. W. W. Norton & Company (2001) p. 622
↑  "Are We Better Off? | The Two Nations Of Black America | FRONTLINE". PBS.
↑  Alan Lenhoff (20 במרץ 1971). "Testimony Continues in Seale, Huggins Trial". Michigan Daily. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Paul Bass, Black Panther Torture “Trial” Tape Surfaces, New Haven Independent, Feb 21, 2013
↑  Paul Bass; Douglas W. Rae (2006). Murder in the Model City: The Black Panthers, Yale, And the Redemption of a Killer. Basic Books. ISBN 9780465069026.
↑  Jet, Jun 29, 1972
↑  "bio cont'd". Erickahuggins.com. אורכב מ-המקור ב-2011-12-10.
↑  "Former Black Panther Visits UK | UK College of Arts & Sciences". As.uky.edu. 2011-03-23.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007426312705171  ISNI: 0000 0000 2327 3053  LCCN: n81127018  NTA: 134023226  SNAC: w61h1d5w  SUDOC: 084024925  VIAF: 53018292   WorldCat (עם VIAF): 53018292
אסט (ארגון)

| --- | --- |

ורנר ארהרד, מייסד "אסט"
 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  סן פרנסיסקו 
 תקופת הפעילות:  1971–1984 (כ־13 שנים) 
 
אסט (באנגלית ראשי תיבות של Erhard Seminars Training. (שווק כ־est, אם כי לעיתים קרובות מופיע כ־EST או Est), היה ארגון שהוקם על ידי ורנר ארהרד ב-1971, שהציע קורס בן שני סופי שבוע (ששה ימים, 60 שעות) שכונה רשמית "אימון האסט" ("The est Training") והיה האימון הבסיסי של האסט. מטרת האימון הייתה, בין היתר, "לחולל תמורה ביכולתו של האדם לחוות את חייו כך שהמצבים שניסה לשנות או שסבל מהם או הכיל אותם יתבהרו בתוך תהליך החיים עצמם".
האימונים של האסט ופעילויות המשך לבוגרי התוכנית, בדמות סמינרים בנושאים שונים, פעלו מסוף 1971 עד סוף 1984 והולידו מספר ספרים בנושא, מ-1976 עד 2011. תופעת האסט הופיעה במספר סרטים ותוכניות טלוויזיה, כולל סדרת הריגול "האמריקאים", ששודרה מ-2013 עד 2018. האסט היה תוצאה וחלק מתנועת הפוטנציאל האנושי (אנ') שבלטה בשנות ה-60 של המאה ה-20 ועד שנות ה-70 של המאה ה-20.
ככל שההערכה לפעילות האסט גדלה, כך גם התרבו הביקורות. מבקרים שונים האשימו את האסט בשטיפת מוח, חלקם תייגו את הפעילות ככת.
האימון האחרון התקיים בדצמבר 1984 בסן פרנסיסקו. הסמינרים פינו את מקומם לקורס "עדין יותר" שהציעו ורנר ארהרד ושותפיו וזכה מ-1985 לכינוי "הפורום". ב-1991 הפך הפורום לארגון שממשיך לפעול (נכון לסוף 2024) ונקרא לנדמרק אדיוקיישן.
האימון > התוצאות המדווחות של המשתתפים

משתתפים רבים דיווחו כי חוו תוצאות עוצמתיות באמצעות השתתפותם באימון האסט, שאופיינו על ידי אליעזר סובל כ"טרנספורמציות דרמטיות ביחסים שלהם עם משפחותיהם, בעבודה ובחזון האישי שלהם, או החשוב מכל, עם ההכרה במי שהם באמת היו בליבת הווייתם". מחקר אחד של "מדגם גדול של בוגרים שסיימו את ההכשרה לפחות שלושה חודשים לפני כן, גילה ש"הרוב הגדול חש שהחוויה הייתה חיובית (88%), וראו את עצמם במצב טוב יותר מאשר לפני שהשתתפו באימון (80%)".
האימון > ביקורת

בספרו "פסיכותרפיה אקזיסטנציאלית" (1980, יצא לאור בעברית בהוצאת כנרת ב-2011) נוקט ארווין יאלום בגישה ביקורתית כלפי אימון האסט, כאשר טענתו המרכזית היא כי האימון טוען לשיפור באחריות שלוקח על עצמו הפרט, אך בה בעת נוקט לדעת יאלום בגישה המבוססת על הליכה אחרי אישיות סמכותנית. הוא נותן דוגמה הלקוחה מאימון האסט. כשהמאמן שכנע את המשתתפים שהם אחראים לכל מה שהתרחש בחייהם: שנשדדו, שחלו, שאחרים משמעותיים בחייהם חלו. באותו זמן, כשהמשתתפים הבינו זאת, מחלתם חלפה. אולם לפי אלום, מדובר בסוג של אפקט פלצבו. המשתתפים ציפו שיעזרו להם. הם שילמו כדי שיעזרו להם, הם חוו חוויות חריגות, כך שהם חשבו שבכך עזרו להם.
בנוסף טוען יאלום, כי למרות שהאימון לימד כל אחד לקחת אחריות על חייו, התנאים בהם מצאו את עצמם המשתתפים היו של מגבלות על חופש אישי. לדוגמה, כל משתתף נדרש ל"תשומת לב קפדנית לפרטים", משתתפים היו צריכים לפעול בדיוק לפי לוח הזמנים (אפילו בדיחות הורשו אך ורק בזמן המוקצב), כולם היו צריכים לבצע את הדברים בדרך "הנכונה", אפילו לנקות את השירותים בדרך של האסט.
היסטוריה

ורנר ארהרד דיווח על כך שעבר טרנספורמציה אישית, ויצר על כן את ההכשרה הטובה ביותר כדי לאפשר לאחרים לחוות את אותה חוויה. הקורס הראשון נערך במלון ג'ק טאר בסן פרנסיסקו, קליפורניה, באוקטובר 1971. תוך שנה התקיימו אימונים בניו יורק, ולאחר זמן קצר בערים גדולות נוספות בארצות הברית. הם הובלו כולם על ידי ורנר ארהרד בתפקיד המאמן, לאחר שהתפטר מחברת Mind Dynamics .
במקביל להמשך קיום אירועי האימון הרגילים, החל מיולי 1974 אימון האסט החל להיות מועבר בבית הכלא האמריקאי בלומפוק (אנ'), קליפורניה, באישור הלשכה הפדרלית לבתי הכלא. האימון הראשון בלומפוק כלל השתתפות של 12-15 אסירים פדרליים וחברי קהילה חיצוניים בין כותלי הכלא, ונוהל באופן אישי על ידי ורנר ארהרד.
ב-1977 נערך אימון האסט לראשונה מחוץ לארצות הברית, בלונדון. עד 1979, פעילות האסט התרחבה לאירופה ולחלקים אחרים של העולם. בדצמבר 1980 ההתקיים האימון הראשון בישראל, בתל אביב. ככל שגדלו הארגון ופעילותו, כך התרבתה גם הביקורת. הוא הואשם ב"שטיפת מוח" ותויג ככת על ידי כמה מבקרים שאמרו כי הוא מנצל את חסידיו לגיוס משתתפים חדשים ומציע לבוגרים "סמינרים מתקדמים".
ב-1983 בארצות הברית, משתתף בשם ג'ק סלי התמוטט במהלך חלק מהאימון המכונה "תהליך הסכנה" ומת בבית החולים שאליו הועבר. בית משפט מצא לאחר מכן כי אימון האסט לא היה סיבת המוות. מאוחר יותר קבע חבר מושבעים כי ארהרד והחברה שלו התרשלו, אך לא העניקו לעיזבונו של סלי סכום פיצוי כספי.
על פי דיווח משנת 1991 של הלוס אנג'לס טיימס, אסט היה יעד למסע הכפשות של ארגון הסיינטולוגיה. הקמפיין הזה נמשך כמה שנים, כאשר דוגמאות נמצאו במסמכים שנתפסו על ידי ה-FBI ב-1977. מסע ההכפשות הזה כלל שכירת חוקרים אישיים כדי לרגל אחרי ארהרד, גיוס סיינטולוגים כדי להירשם בחשאי לקורסים ולשבש אותם, ואיסוף מידע ממשתתפי אסט שהיו ממורמרים ויכלו לשמש כעדים במטרה להכפיש את האסט. מייסד הסיינטולוגיה רון האברד (שמת ב-1986) האמין שארהרד העתיק את הסיינטולוגיה. ארהרד חלק על כך ואמר כי אסט שונה במהותו למרות כמה קווי דמיון.
בספרם משנת 1992 "Perspectives on the New Age", אמרו ג'יימס ר. לואיס וג'יי גורדון מלטון כי קווי הדמיון בין est לבין Mind Dynamics (בה עבד ארהרד לפני שיצר את האסט) היו "בולטים", שכן שניהם השתמשו ב"מאמנים סמכותיים האוכפים חוקים רבים", דורשים מחיאות כפיים לאחר שהמשתתפים "חולקים" מול הקבוצה, ומבטלים את הדגשת ההיגיון לטובת "הרגשה ועשייה". המחברים גם תיארו את בוגרי אסט כ"נאמנים עזים", ואמרו שהארגון גייס משתמשים חדשים באמצעות המשתתפים הוותיקים בצורה נרחבת, והפחית את הוצאות השיווק כמעט לאפס. האימון האחרון במתכונת "אסט טריינינג" התקיים בדצמבר 1984 בסן פרנסיסקו.
האסט טריינינג הוחלף בקורס עדין יותר בשם "הפורום", שהחל בינואר 1985. "est Inc" התפתח ל"אסט, תאגיד חינוכי", ובסופו של דבר לוורנר ארהרד ושותפיו. בשנת 1991 נמכר העסק לעובדי החברה שהקימו חברה חדשה בשם Landmark Education עם אחיו של ארהרד, הארי רוזנברג, שהפך למנכ"ל. לנדמרק אדיוקיישן נבנתה כחברה למטרות רווח בבעלות עובדים; מאז 2013, היא פועלת כ-Landmark Worldwide עם חטיבת ייעוץ בשם Vanto Group.
אסט בישראל

עוד לפני הגעת האסט לישראל, בסוף 1980, כבר היו בישראל כ-100 אנשים שעברו את האימון בארצות הברית. אחד מהם היה דן כרמון שהחל מ-1979 לנהל את "המרתון", שהיה גרסה שלו לאימון עם שינויים רבים שהוא הכניס בו. המרתון זכה לתהודה ציבורית מסוימת בישראל. אימון האסט הראשון בישראל נערך באמצע דצמבר 1980 בבית בני ברית בתל אביב. עד נובמבר 1981 עברו את האימון כ-1,300 ישראלים. מחיר ההשתתפות באימון בישראל נע בין 115 ל-200 דולר (לעומת 350 דולר בארצות הברית) (כ-40-35 אחוז מהשכר החודשי הממוצע במשק באותה עת). בישראל חולק האימון בשני סופי שבוע עוקבים לארבעה ימים (לעומת ששה ימים בארצות הברית) - 15 שעות בכל יום. האימונים נערכו באנגלית והעבירו אותם מאמנים שונים שהגיעו בכל פעם במיוחד מארצות הברית.
עוד לפני קיום האימון הראשון, הוקם בישראל "המרכז הישראלי לתקשורת", שהיה הגוף שארגן את האימונים, את מפגשי הגיוס המקדימים לאימון ואת סדנאות וקורסי ההמשך. בראש המרכז עמד אמריקאי-ישראלי בשם מייקל לם, שהעביר גם את סדנת התקשורת שהייתה הקורס העוקב והחשוב ביותר אחרי האימון.