stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גוי של שבת
רקע

לפי ההלכה היהודית, אסור ליהודי לחלל שבת, ואף אסור לו להנות מחילול שבת שחיללו עבורו.  כך גם באופן כללי אסור ליהודי להנות מחילול שבת של גוי שנעשה בעבורו, בין כאשר ביקש מהגוי (אמירה לנוכרי- שבות) ובין על ידי רמיזה, ואף אם הגוי עשה בשביל היהודי בלי שיבקש ממנו, אסור ליהודי להנות מאותה מלאכה.
ישנם מקרים מסוימים שאמירה או רמיזה לגוי מותרת בשבת, היקף ההיתר והאופנים השונים נתונים במחלוקת פוסקי ההלכה.
עם, מבחינת פשט התורה, גם לגוי אסור לחלל שבת, שכן נאמר "וְיוֹם הַשְּׁבִיעִי שַׁבָּת לַה' אֱלֹהֶיךָ לֹא־תַעֲשֶׂה כָל־מְלָאכָה; אַתָּה [...] וְגֵרְךָ אֲשֶׁר בִּשְׁעָרֶיךָ לְמַעַן יָנוּחַ [...] כָּמוֹךָ."
גוי של שבת

אחד המקומות בהם מותר להנות ממלאכת הגוי היא, כאשר הגוי ביצע את הפעולה למען עצמו ומרצונו החופשי, ואגב כך גם היהודי נהנה מכך. למשל כאשר הגוי הדליק אור לצורך עצמו, מותר ליהודי להנות מאותו האור, ומכאן נטבע המונח נר לאחד נר למאה.
הרחבה להיתר זה באיסורי השבת שימש יהודים בקהילות רבות עד שהרחיבו את ההיתר לכך שגוי שמקבל משכורת קבועה (ולא תלויה בפעולותיו) על היותו עושה פעולות בשבת עבור היהודים, נחשב כאילו עושה לצורך עצמו. אך בין פוסקי ההלכה לא כולם הסכימו עם הרחבה זו.
יישובים דתיים וחרדים בישראל מחזיקים גוי של שבת קבוע לכל היישוב.
בתרבות, "גוי של שבת (שיר)" הוא פזמון שכתב דן אלמגור ללחן של היהודי-רומני ריכרד שטיין, ובוצע על ידי רביעיית מועדון התיאטרון.
ראו גם

קפילא
לקריאה נוספת

רבי יוסף קארו, שולחן ערוך, אורח חיים, סימן רמ"ד-רמ"ח.
יעקב כ"ץ, גוי של שבת, הוצאת מרכז זלמן שזר, 1984
הערות שוליים

↑  ספר דברים, פרק ה', פסוק י"ג
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536449705171  LCCN: sh85120767
נשר בנגלי

| נשר בנגלי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי יום
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: נציים
סוג:: נשר
מין:: נשר בנגלי
שם מדעי
 Gyps bengalensis ‏(יוהאן פרידריך גמלין, 1788)
תחום תפוצה


נשר בנגלי (שם מדעי: Gyps bengalensis) הוא מין בסוג נשר. הנפוץ בתת-היבשת ההודית ובדרום-מזרח אסיה. החל משנת 2000 מצב השימור של הנשר הבנגלי הוא סכנת הכחדה חמורה בגלל צניחה משמעותית בגודל האוכלוסייה: בשנות ה-80 גודל אוכלוסייתו נאמד בכמה מיליונים ועדכנית ל-2016 אוכלוסייתו נאמדת בכ-10,000 פרטים וככל הנראה נכחד מדרום סין ומלזיה. הסיבה העיקרית לכך היא הרעלות, בעיקר אי-ספיקת כליות שנגרמת מאכילת פגרי בעלי-חיים מבויתים שטופלו בדיקלופנק.
אורך החיים של פרטים בשבי הוא 12 שנים.
תיאור

נשר בנגלי הוא המין הקטן ביותר בסוג נשר (Gyps). משקלו בין 3.5–7.5 ק"ג. אורכו בין 75–85 ס"מ. ומוטת כנפיו 1.8–2.1 מטר
.
ללא הבדל בין זכרים ונקבות. ראשו וצווארו ללא נוצות, וצבעם סגלגל. הנוצות בבסיס צווארו בצבע לבן (ומכאן שמו באנגלית White-rumped vulture). צבע נוצות גופו נע בין ירוק מתכתי לטורקיז בוהק, ושחור עד אפור כסוף. גבו בצבע לבן. מקורו כסוף. זנבו קצר וכהה. החלק הפנימי של כנפיו בצבע לבן. עיניו בצבע צהוב-חום. פרטים צעירים כהים יותר ולוקח להם 4–5 שנים עד שהם מקבלים את צבעי הפרטים הבוגרים.
התנהגות

מאכלס בעיקר אזורים פתוחים המיוערים בדלילות, לעיתים נצפה בקרבת ערים וכפרים.
פעיל בעיקר בשעות הבוקר כאשר השמש מחממת את האוויר ויוצרת את זרמי האוויר הדרושים לו לדאייה. מהירות הדאייה הממוצעת היא בין 80–90 קמ"ש, וגובה התעופה המקסימלי עד כ-9,000 רגל.
בדומה ליתר הנשרים, גם נשר זה אוכל נבלות, ולעיתים ניזון גם מעצמות יבשות ושברי גולגולות.
בהודו ניזון בעיקר מפגרי בקר וגופות בני אדם הנקברים בקבורת שמיים.
מין זה נחשב מזיק למטעים, מפני שנשרים ממין זה נוהגים לנוח בקבוצות על עצים, שמתכסים בצואתם.
התנהגות > רבייה

עונת הרבייה בין אוקטובר למרץ. הזכר בונה קן בקוטר של כמטר אחד בדרך כלל על צמרות עצים ולעיתים במצוקים. המין נוהג לקנן בקבוצות – מספר זוגות מקננים על עצים סמוכים.
לרוב, הנקבה מטילה ביצה אחת ושני ההורים שומרים עליה. כעבור 45–52 ימים בוקע מן הביצה גוזל בגודל של כ-15 ס"מ. שני ההורים מאכילים את הגוזל. הגוזלים עוזבים את הקו לאחר תקופה של כשלושה חודשים.
גלריה

נשר בנגלי במעוף
נשרים בנגליים ליד פגר בהודו
נשר בדאייה
תקריב ראש של נשר בנגלי
נשר בנגלי
נשר בנגלי
הערות שוליים

↑  נשר בנגלי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  http://www.iucnredlist.org/details/summary/22695194/0
↑  https://sora.unm.edu/sites/default/files/journals/auk/v065n03/p0402-p0405.pdf
1 2  Rasmussen, P. C.; Anderton, J. C. (2005). Birds of South Asia: The Ripley Guide. Volume 2. Smithsonian Institution and Lynx Edicions. pp. 89–90.
1 2  Hume, A. O. (1896). "Gyps Bengalensis". My scrap book or rough notes on Indian ornithology. Calcutta: Baptist Mission Press. pp. 26–31.
↑  Ferguson-Lees, J. and Christie, D.A. (2001). Raptors of the world. Houghton Mifflin Harcourt. ISBN 0-618-12762-3
1 2  http://animaldiversity.org/accounts/Gyps_bengalensis/
↑  Grubh, R. B. (1973). "Calcium intake in vultures of the genus Gyps". Journal of the Bombay Natural History Society. 70 (1): 199–200.
↑  Ali, Sálim; Ripley, S. D. (1978). Handbook of the birds of India and Pakistan, Volume 1 (2nd ed.). Oxford University Press. pp. 307–310. ISBN 978-0-19-562063-4.
↑  Sharma, I. K. (1970). "Breeding of the Indian white-backed vulture at Jodhpur". Ostrich. 41 (2): 205–207. doi:10.1080/00306525.1970.9634367.
| נשרי העולם הישן |
| --- | --- | --- |
| עוזנייה שחורה (סוג ומין יחיד) | עוזנייה שחורה |  |
| נשר | נשר מקראי • נשר דרומי • נשר הודי • נשר אפריקני • נשר ההימלאיה • נשר בנגלי • נשר הכף • נשר צר-מקור |  |
| נשר לבן-ראש (סוג ומין יחיד) | נשר לבן-ראש |  |
| עוזניית הנגב (סוג ומין יחיד) | עוזניית הנגב |  |
| נשר אדום-ראש (סוג ומין יחיד) | נשר אדום-ראש |  |
| פרס (סוג ומין יחיד) | פרס |  |
| נשר הדקלים (סוג ומין יחיד) | נשר הדקלים |  |
| נשר אפור-כיפה (סוג ומין יחיד) | נשר אפור-כיפה |  |
| רחם (סוג ומין יחיד) | רחם |  |
בילי הנער

| --- | --- |

 לידה:  23 בנובמבר 1859 ניו יורק, ארצות הברית 
 נהרג:  14 ביולי 1881 (בגיל 21) פורט סמנר, טריטוריית ניו מקסיקו, ארצות הברית 
 שם לידה:  Patrick Henry McCarthy 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Old Fort Sumner Cemetery 
 
קברו של בילי הנער בניו מקסיקו
הנרי מקארתי (באנגלית: Henry McCarty; ‏1859 – ‏14 ביולי 1881), המוכר בכינויו בילי הנער (Billy the kid), והיה ידוע גם בשמות הנרי אנטרים (Antrim) וכן ויליאם האריסון בוני (Bonney), היה פושע אמריקאי במאה ה-19. בילי הנער היה מיומן בשימוש ברובה והשתתף במלחמת מחוז לינקולן. לפי האגדה הרג 21 אנשים.
גובהו של בילי הנער היה 1.72 מטר, עיניו כחולות, לחייו חלקות, שיניו הקדמיות בולטות. נאמר עליו שהיה ידידותי בזמנים מסוימים, אך היה יכול להיות קצר רוח ונחוש. דבר זה הפך אותו לפושע מסוכן, כאשר השתלבה תכונה זו עם תעוזתו וכישורי הירי שלו. בילי הנער כמעט ולא היה ידוע במהלך חייו,וגם היה חברו של ניקולוס מיקאבלי אך התפרסם בשנה שלאחר מותו כאשר פט גארט, השריף שהרג אותו, פרסם ביוגרפיה סנסציונית שנקראה "החיים האותנטיים של בילי, הנער". החל מפרסום ספרו של גארט, התפתחה דמותו של בילי הנער והפכה לאחד מהסמלים העיקריים של המערב הישן של אמריקה.
ביוגרפיה

הנרי מקארתי נולד בניו יורק ב-17 בספטמבר 1859. ישנה מחלוקת בקרב ההיסטוריונים לגבי תאריך הולדתו האמיתי של מקארתי והועלתה אפשרות כי נולד ב-23 בנובמבר 1859. אחיו הצעיר נולד בשנת 1863. בעקבות מות אביו עבר עם משפחתו לאינדיאנפוליס, אינדיאנה ובשנת 1870 עבר לויצ'יטה, קנזס. אמו התחתנה מחדש ב-1 במרץ 1873 בסנטה פה שבניו מקסיקו והמשפחה עברה לגור בסילבר סיטי שבמדינה. אמו מתה משחפת בשנה שלאחר מכן, כאשר בילי היה בן 15.
כשהיה בן 16 (שנת 1875), החל בילי בגנבות רכוש ונכלא. הוא ברח מהכלא והפך לפושע נמלט. הוא ברח לטריטוריית אריזונה, החל לעבוד בחקלאות ולהמר. בשנת 1877 התעמת עם נפח מקומי והרג אותו. הוא נכלא, אך ברח שוב, הפעם לטריטוריית ניו מקסיקו, שם הצטרף לכנופיה מקומית.
ב-23 בדצמבר 1880 נעצר ונכלא. במשפטו נפסק לו עונש מוות, אולם בילי הצליח לברוח לפני ביצוע גזר הדין. לאחר שלושה חודשים נורה למוות על ידי השריף פט גארט.
בנובמבר 2017 נחשפה תמונה של בילי הנער לצד השריף שהרג אותו. נסיבות הצילום לא ידועות, ומחירה של התמונה מוערך בהון רב.
בתרבות

דמותו של בילי הנער היוותה השראה למספר רב של ספרים, סרטים, סדרות טלוויזיה, ושירים. בין השאר, מופיעה דמותו בסדרת הנוער "הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות".
בקולנוע, דמותו של בילי הנער הופיעה במספר רב של סרטים. בין השאר,
ב-1911 הופיעה דמותו של בילי הנער לראשונה בשני סרטים אילמים, "Billy the Kid" ו-"The Adventures of Billy". בשניהם, דמותו של בילי משוחקת על ידי נערה המתחזה לנער.
בילי הנער הוא אחת הדמויות שפוגשים ביל וטד בסרט המדע בדיוני הקומי ההרפתקה המצוינת של ביל וטד מ-1989.
דמותו של בילי הנער מופיעה בסרט הנרי הזקן מ-2021.
הערות שוליים

↑  The actual date is uncertain, see AboutBillytheKid.com
↑  Trailing Billy the Kid, Philip J. Rasch, p. 126
↑  צפו: תמונה נדירה של פורע החוק בילי הנער תימכר ביותר מ-5 מיליון דולר, באתר כלכליסט, 14 באוקטובר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258739205171  BNE: XX1089619  BnF: cb11985181t (data)  GND: 118661558  ISNI: 0000 0003 5516 3344  LCCN: n79055264  NKC: jn20010525043  NLA: 35018675  NTA: 074319124  SELIBR: 334249  SNAC: w6mq841s  SUDOC: 027911470  Trove: 793070  VIAF: 84074643   WorldCat (עם VIAF): 84074643
סויוז FG

סויוז FG (ברוסית: Союз-ФГ) היה משגר לוויינים וחלליות, ממשפחת סויוז שפותחה ברוסיה. המטרה העיקרית הייתה לבצע שיגור טיסות מאוישות וחלליות אספקה. בנוסף לכך בוצעו מספר שיגורים מסחריים של לוויינים כולל עמוס 2 וגשושיות. השיגור הראשון בוצע בשנת 2001 ושיגורים נמשכו עד לשנת 2019.
מידע

תכנון וייצור הדגם בוצעו במרכז הטילים והחלל פרוגרס בעיר סמרה. הפיתוח בוצע במקביל לפיתוח דגם סויוז 2. השינוי העיקרי לעומת דגמים קודמים היה בשיפורים במנועי המשגר ובמיוחד בראשי נחירי רסס. שיפור זה הגדיל את יכולת המשגר בכ-200–300 ק"ג. בנוסף לכך בוצעו שיפורים מינוריים במערכת הבקרה.
עם תוספת של יחידת מאיצים בוצעו שיגורי גשושית לכיוון נגה ומאדים. שיגורים של לוויינים גשושיות מסחריות בוצעו בעזרת החברה הרוסית-צרפתית Starsem.
בסך הכול בוצוע 70 שיגורים מהם כ-30 של טיסות מאוישות. הכישלון היחיד התרחש בשנת 2018 בטיסת סויוז MS 10. צוות הצליח לנחות בכדור הארץ בנחיתת חרום. צוות החקירה גילה שהייתה טעות בהרכבת חלקים בהכנת המשגר לטיסה בקוסמודרום בייקונור. לאחר חידוד נהלים השיגורים חודשו.
כול השיגורים בוצעו מקוסמודרום בייקונור מכני שיגור מס' 1 ו-31.
בשנת 2019 בוצע שיגור אחרון ורוסיה עברה לשימוש במשגרים מדגם "סויוז 2".
בת שבע יוניס גוטמן

| --- | --- |

בת שבע יוניס-גוטמן, 1913
 לידה:  1 בינואר 1880 טארוטין, אוקראינה 
 פטירה:  9 ביולי 1947 (בגיל 67) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 התמחות:  גינקולוגיה
 תפקידים:  רופאה 
 
ד"ר בת שבע יוניס גוטמן
בת-שבע יוניס-גוטמן (1 בינואר 1880, רוסיה – 9 ביולי 1947, תל אביב) הייתה רופאת נשים, מהרופאות הראשונות בארץ ישראל, הרופאה הראשונה בגדרה ובתל אביב. חלוצה בתחום הטיפול ורפואת התינוקות בארץ ישראל. ממייסדי האגודה המדיצינית העברית, לימים ההסתדרות הרפואית בישראל. הקימה את תחנת טיפת חלב הראשונה בתל אביב.
ילדות ונעורים

נולדה ב-1 בינואר 1880 בכפר טרוטינה (אנ') במחוז אקרמן בצד הבסרבי של רוסיה, לשלמה יוניס, סוחר, משכיל עברי וחובב ציון ולחיה פייגה, בת למשפחה ציונית אמידה. גדלה באודסה ולמדה בגימנסיה פרטית לבנות. למדה עברית אצל המורה והסופר העברי יהודה-לייב דוידוביץ. לאחר סיום לימודיה בשנת 1897 בחרה ללמוד רפואה. אביה התנגד אך אמה תמכה ובעזרתה נסעה ללמוד בשווייץ. בשנת 1904 סיימה את לימודי הרפואה בהצטיינות והתמחתה בנוירולוגיה בבית החולים היהודי באודסה. בשנת 1907 עמדה בבחינות הממשלתיות בפקולטה לרפואה במוסקבה והוסמכה כרופאה מומחית.
רופאה ראשונה בגדרה

ב-11 באפריל 1909 עלתה לארץ ישראל והתיישבה במושבה גדרה, שם גרה אחותה אסתר ייבין. באותם ימים מקצוע הרפואה היה נחלתם של גברים ונשים מועטות עסקו בו. היא הייתה לרופאה הראשונה של המושבה והקימה בה בית מרקחת והעניקה שרותי רפואה לכל התושבים באזור ללא הבדל דת, גזע ומין. לאחר שנה, עזבה את המושבה והשתלבה בעבודה הרפואית כמחליפה במספר מושבות שרופאיהן הקבועים נסעו להשתלם מחוץ לארץ ישראל. בשנת 1910 רכשה חלקת אדמה בתל אביב ובנתה שם את ביתה.
רופאה בתל אביב-יפו

בשנת 1911 החלה לעבוד בבית החולים שער ציון ביפו, שהיה המרכז הרפואי היהודי היחיד בעיר והייתה לאישה השנייה מקרב הסגל הרפואי בבית חולים זה, יחד עם ד"ר סוניה (אלכסנדרה) בלקינד. במהלך עבודתן המשותפת הגישו טיפול רפואי לכל הנשים מהאזור, יהודיות, מוסלמיות ונוצריות. עצם נוכחותן של שתי רופאות בבית החולים תרמה רבות להתפתחות המחלקה הגינקולוגית בו ולהתקדמותה אל עבר המודרניות. שתיהן הביאו לפריצת דרך בכל מושג רפואת הנשים באזור והדבר עודד נשים רבות להיבדק בדיקה גניקולוגית מקיפה בבית החולים, במיוחד נשים שנמנעו מלהיבדק אצל רופאים גברים.
בינואר 1912 השתתפה בייסוד האגודה המדיצינית העברית ליפו ומחוז יפו שאיגדה את 32 הרופאים שפעלו אז בארץ ושימשה כמזכירת האגודה. יונס ניהלה את הפרוטוקול ברוסית. בשנת 1914 נסעה לברלין להרחיב את התמקצעותה בתחום תמותת תינוקות. לאחר שנתיים שבה ארצה והתמנתה לתפקיד מנהלת מחלקת הנשים והיולדות. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כשגויסו מרבית הרופאים לצבא העות'מאני, לקחה על עצמה יחד עם בלקינד את האחריות על ניהול השירות הרפואי בתל אביב, יפו והמושבות הסמוכות. גם אחרי גירוש חסרי הנתינות העות'מאנית, המשיכה לטפל בחולים טרם יציאתם מהארץ, ששוכנו באופן זמני בפתח תקווה ובכפר סבא. אחרי המלחמה שבה לתל אביב ושילבה בין עבודתה בבית החולים לבין המרפאה הפרטית שפתחה בביתה. בשנת 1921 נסגר בית החולים שער ציון ועם הקמת ההסתדרות הרפואית בישראל החלה לעבוד במרפאה. במהלך ביקוריה בבתי החולות ראתה את המצב הכלכלי הקשה של רבות מהן וטיפלה בהן ללא תמורה ולעיתים עזרה להן בקניית תרופות.
בשנת 1911 הצטרפה לוועדה הסניטרית בשכונת אחוזת בית, שהוקמה בשנת 1909 ומנתה שישה מתנדבים: אנשי ציבור ושלושה רופאים. במסגרת התנדבותה לקחה על עצמה להנחיל לתושבי תל אביב כללי היגיינה ולהסביר על חשיבות השמירה על הניקיון בבתים, בחצרות וברחובות במטרה למנוע התפשטות מחלות מידבקות באזור. בשנת 1913 הקימה מעון יום בשכונת כרם התימנים, ששימש מרכז בעבור הילדים והילדות שאמהותיהם יצאו לעבודה, כדי שלא ישוטטו ברחובות.
לבת שבע יוניס לא היו ילדים משלה. היא התחתנה עם הסופר ש. בן-ציון, אביו של הצייר נחום גוטמן, לאחר שבן-ציון התאלמן מאשתו.
מותה והנצחתה

נפטרה ב-9 ביולי 1947 ונקברה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב. בצוואתה תרמה כספים לקרן הקיימת ולבית הרופא. בשנת 1962 פתחה עיריית תל אביב יפו תחנת טיפת חלב על שמה בשכונת הדר יוסף ובשנת 1963 נטעה המועצה המקומית בגדרה חורשה על שמה. ההסתדרות הרפואית בישראל מעניקה מלגה על שמה לשם השתלמות במוסד רפואי בחו"ל.
לקריאה נוספת

בת שבע יוניס, "זכרונות מימים ראשונים", הרפואה יב, א, טבת תרצ"ז.
ציפורה שחורי-רובין, "אם טיפוס לרופאה ציונית בארץ ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית", מרגלית שילה, גדעון כ"ץ (עורכים), עיונים בתקומת ישראל, ירושלים: הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל, 2011, עמ' 231–262.
דוד סמילנסקי, עם בני ארצי ועירי: פרשות, אישים וזיכרונות, מסדה, תל אביב תשי"ח.
הערות שוליים

↑  דוד תדהר, אנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו, כרך ג', הוצאת ספרים ראשונים, תל אביב, 1949, עמ' 1146.
↑  ציפורה שחורי-רובין, "אם טיפוס לרופאה ציונית בארץ ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית", בתוך: מרגלית שילה, גדעון כ"ץ (עורכים), עיונים בתקומת ישראל, ירושלים: הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל, 2011, עמ' 238.
↑  דוד סמילנסקי, עם בני ארצי ועירי: פרשות, אישים וזיכרונות, תל אביב: הוצאת מסדה תשי"ח, עמ' 336-337.
↑  תדהר, אנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו, עמ' 1147.
↑  שחורי-רובין, "אם טיפוס לרופאה ציונית בארץ ישראל בשלהי התקופה העותמאנית", עמ' 242.
↑  פנקס רישום תושבים בתל אביב (1915), ארכיון עיריית תל אביב, עמ' 58.
↑  שפרה שורץ, "קופת-חולים הכללית - עיצובה והתפתחותה כגורם המרכזי בשירותי הבריאות בארץ-ישראל", המרכז למורשת בן-גוריון, קריית שדה-בוקר, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1997, עמוד 8
↑  שחורי-רובין, "אם טיפוס לרופאה ציונית בארץ ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית", עמ' 245.
↑  במלוא העין מעולמו של רופא, ד"ר אפרים סיני, הוצאת צ'ריקובר, מוציאים לאור בע"מ ,1984, עמוד 140
↑  שרון גבע, 70 שנה לפטירתה של רופאה חלוצה, בבלוג אל מדף ספרי ההיסטוריה.
↑  שחורי-רובין, "אם טיפוס לרופאה ציונית בארץ ישראל בשלהי התקופה העותמאנית", עמ' 253.
אמן - חברה - אמן

| --- | --- |

כריכת קטלוג התערוכה בעיצוב דוד גפני תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 פרטים
 מקום תצוגה:  מוזיאון תל אביב
 שנה:  אוגוסט - ספטמבר 1978
 אוצר:  שרה ברייטברג-סמל 
 קטלוג:  ברייטברג, שרה, אמן - חברה - אמן, מוזיאון תל אביב, תל אביב, 1978
 
"אמן -> חברה -> אמן: אמנות על חברה בישראל, 1978-1948" הייתה תערוכה שהוצגה בשנת 1978 במוזיאון תל אביב ועסקה בהצגתה של החברה באמנות הישראלית.
תיאור

התערוכה "אמן -> חברה -> אמן" הוצגה בקיץ 1978 במוזיאון תל אביב. התצוגה חולקה  לארבעה פרקים שהציגו, בצורה כרונולוגית, היבטים חברתיים שונים באמנות הישראלית, נושא שהיה מוצנע בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, ביחס לעיסוק בהיבטים פנים-אמנותיים.
ארבעת פרקי התערוכה היו: "הריאליזם של שנות החמישים"; "החברה בראי אמנות הפופ"; "מגמות מעורבות בשנות השבעים" ו"חברה נאיבית". הפרק הראשון בתערוכה תיאר את הציור הריאליסטי הישראלי בשנות ה-50 של המאה ה-20, שבו הופיעו ביטויים חברתיים ופוליטיים רבים. במידה רבה היה זה החלק ההומוגני ביותר, בשל האחידות הסגנונית היחסית בין האמנים השונים. הפרקים הבאים בתערוכה הכילו תערובת של מדיה אוונגרדיות שונות לבד מציור מסורתי, ובהן פיסול, צילום ועוד.
בין העבודות שהוצגו בתערוכה  "שבת בקיבוץ" (1949) מאת יוחנן סימון ו-"לשכת עבודה" (1956) מאת גרשון קניספל, "תמונת מחזור" (1965) מאת ציונה שמשי, "דיוקן האמן כלוחם צעיר" (1966) ו-"הוא הלך בשדות" (1967) מאת יגאל תומרקין,  המיצב "יד ענוגה" (1978) מאת משה גרשוני, "העיניים של המדינה" (1975) מאת מיכל נאמן, גרסה מקבילה של העבודה "מהאטלס (ים המלח)" (1976) מאת דגנית ברסט, "החלפת אדמות" של מיכה אולמן מתוך "פרויקט מצר-מסר" (1972), מודעות אבל (1975) של גדעון גכטמן ועוד.
תיאור > רשימת האמנים שיצירותיהן הוצגו בתערוכה

מיכה אולמן, משה אלנתן, ביאנקה אשל-גרשוני, יוסי אשר, דגנית ברסט, שמואל בק, יוסל ברגנר, יאיר גוטמן, תמר גטר, גדעון גכטמן, אהרון גלעדי, יאיר גרבוז, משה גרשוני, משה גת, מיכאל דרוקס, יוכבד וינפלד, מרסל ינקו, גבריאל כהן, פנחס כהן גן, כומר ומלמד, רפי לביא, אורי ליפשיץ, חיים מאור, מיכל נאמן, אברהם נתון, יוחנן סימון, עודד פיינגרש, יורם רוזוב, מנשה קדישמן, גרשון קניספל, רן שחורי, רות שלוס, ציונה שמשי, יגאל תומרקין
הפרח בגני

| --- | --- |

 סינגל בביצוע זוהר ארגוב
 מתוך האלבום נכון להיום
 יצא לאור:  1982 
 סוגה:  מוזיקה מזרחית 
 שפה:  עברית 
 חברת תקליטים:  האחים ראובני
 כתיבה:  אביהו מדינה
 לחן:  מדינה, משה בן מוש
 
רחוב "הפרח בגני" בהרצליה, על שם השיר
"הפרח בגני" הוא להיט בביצוע זוהר ארגוב, הנחשב לאחד מציוני הדרך המרכזיים של המוזיקה המזרחית בישראל.
הפקה

את מילות השיר כתב אביהו מדינה על נערה ושמה מלכה יוחנן, שבה התאהב בקיבוץ, ואת הלחן חיבר עם משה "בן מוש". ננסי ברנדס ביצע את העיבוד המוזיקלי.
השיר יועד מלכתחילה לשימי תבורי, שהיה אמור לשיר אותו במסגרת פסטיבל דרור – למנצח שיר מזמור של רשות השידור. אך תבורי, שכבר זכה בפסטיבלים הקודמים עם השירים "שחורה ונאווה", "כינור דוד" ו"משה", ביקש לבצע בפסטיבל מחרוזת משיריו שזכו בתחרות, ואת "הפרח בגני" לבצע במסגרת החלק הלא תחרותי כשיר חדש. לאחר שמדינה סירב להצעה, ויתר תבורי על ההופעה בפסטיבל, העדיף לצאת להופעות בחו"ל והעביר את השיר לזוהר ארגוב. ארגוב מצידו לא ממש אהב את השיר, אך לבסוף השתכנע. בעזרת המפיק מאיר ראובני נכנס השיר לפסטיבל הזמר המזרחי שנערך באפריל 1982, וזכה במקום הראשון. זכייתו של ארגוב סללה את דרכו ללב הקונצנזוס הישראלי ולצמרת המוזיקה המזרחית, והעמיק את אחיזתה בתודעת הציבור הרחב.
הפסטיבל היה אז הדרך העיקרית עבור הזמרים המזרחיים לקבל לגיטימציה והכרה ממסדית ולהביא להשמעה תכופה יותר של שיריהם ברדיו ובטלוויזיה. עד הפסטיבל היה זוהר ארגוב זמר חתונות ומועדונים ידוע ומצליח, אך לא הושמע כמעט ברדיו ובטלוויזיה והיה רחוק מהכרה ממסדית.
עוד לפני שידורו ברדיו הפך השיר ללהיט, שהופץ בקלטות שמע פיראטיות שנמכרו בתחנה המרכזית הישנה של תל אביב ונפוצו ברחבי המדינה.
רשות השידור לא הרבתה באותה תקופה להשמיע שירים מזרחיים, של ארגוב ושל אחרים, במצעד הפזמונים או בתוכניות המוזיקה הרגילות; הם הושמעו בעיקר בתוכניות שיוחדו לסוגה זו. מכיוון ש"הפרח בגני" הושר בתחרות של רשות השידור הוא זכה להיכלל במצעד הפזמונים. במצעד הפזמונים העברי השנתי של אותה שנה הוא העפיל למקום הרביעי, והיה השיר המזרחי היחיד מקרב שלושים השירים שברשימת הצמרת.
לאחר הצלחתו של השיר בפסטיבל הזמר המזרחי הכליל אותו ארגוב באלבומו "נכון להיום", שיצא באותה שנה. בעקבות הזכייה והוצאת התקליט, פרצה המוזיקה המזרחית לגלי האתר ולתודעת הציבור. "הפרח בגני" היה אקורד הסיום של פסטיבל הזמר המזרחי, שהופק מדי שנה מאז 1971 והופסק ב־1982. פריצת החומות ייתרה את הצורך בפסטיבל מגזרי, והמוזיקה המזרחית הפכה במידה רבה לנחלת הכלל.
מאז זכה השיר לביצועים רבים, ובהם של להקת אתניקס (באלבומה השני מסאלה) ושל להקת "ים של בלוז" (בגרסה בלוזית) של יונתן בר גיורא במופע בפסטיבל עכו 1994. שנים אחר כך, ב-2008, ביצעה את השיר בגרסה בלוזית דומה גם רותי נבון. בשנת 2017 ביצע הזמר עידן עמדי חידוש לשיר, אשר יצא ביום שבו צוינו 30 שנה לפטירתו של ארגוב. השיר גם זכה לגרסה יוונית-מזרחית מעט יותר מפי הזמר חיים משה, במסגרת מחרוזת "הפרח בגני" שנכללה באלבומו "להיטי הזהב חלק א'". במצעד הים תיכוני הגדול, ששודר ביום העצמאות ה-67 (אפריל 2015), נבחר "הפרח בגני" ללהיט הים תיכוני הגדול ביותר בכל הזמנים.
גם במצעד "אגן הים התיכון" של כאן גימל, ששודר ביום העצמאות ה-76 (מאי 2024), נבחר השיר ללהיט הים-תיכוני האהוב ביותר.
השיר גם זכה לעיבוד היתולי (פרודי), שהפך נפוץ בתנועות הנוער עם המילים של יורם טהרלב לשיר הבלדה על יואל משה סלומון שהתפרסם בביצועו של אריק איינשטיין.
ב־2017 טען חוקר המוזיקה דודי פטימר כי לחן הבתים של השיר מזכיר את השיר "דלילה" של הזמרת זמירה חן, שאותו הלחינה ושפורסם בשנת 1979. עם זאת פטימר הוסיף שחן ומדינה הכחישו כי הכירו זה את הלחן של זה.
לאחר מותו של ארגוב, הנציחו עיריית הרצליה ועיריית ראשון לציון את זכרו בקריאת רחוב בעירן על שם השיר.
הערות שוליים

1 2  דודי פטימר, ‏הפרח בגנו: הסודות מאחורי שיריו הגדולים של אביהו מדינה, באתר מעריב אונליין, 9 באפריל 2022
↑  ארי פינס, ‏"אנחנו מתנשאים מעל הערבים, חושבים שזאת תרבות מפגרת שלא נאה לנו להידמות לה", באתר ‏מאקו‏, 5 באפריל 2015
↑  זוהר ארגוב, "נכון להיום", גלטון 1982. במהדורת התקליטור של האלבום הוסר שמו של בן מוש כשותף להלחנת השיר, אך הוא עודנו רשום בפרטי היצירה במאגרי אקו"ם.
↑  בן שלו, הלהיט ששינה את המוסיקה הישראלית, באתר הארץ, 25 באפריל 2012
↑   הפרח בגני (30 שנה לפטירתו של זוהר ארגוב), בביצוע עידן עמדי, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 4:57)
↑  אבי שושן, אתם בחרתם: "הפרח בגני" הוא הלהיט הים תיכוני הגדול בכל הזמנים, באתר ynet, 23 באפריל 2015
↑  "הפרח בגני" - הקלאסיקה הים-תיכונית האהובה ביותר, באתר ynet, 14 במאי 2024
↑  מדריך בני עקיבא אבישי גזי הוא שהגה את הרעיון, אך הוא נהרג בימים הראשונים של מבצע שלום הגליל, כחודשיים בלבד אחרי שהשיר הופץ בקלטות. חניכיו המשיכו את השירה אחריו בתוספת עיבודים נוספים. פרודיה זו הושמעה גם בערב לכבודו של יורם טהרלב, בשנת חייו האחרונה.
↑  הטענה כי הלחן ה"פרח בגני" גנוב, באתר (הצינור)
↑   זמירה חן - דלילה- סוף שנות ה-70, ערוץ היוטיוב של דודי פטימר
שירלי קולינס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 ביולי 1935 (בת 89) הייסטינגס, הממלכה המאוחדת 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1955 
 סוגה:  מוזיקה עממית 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  דקה רקורדס, דרים רקורדס 
 פרסים והוקרה:  חבר במסדר האימפריה הבריטית 
 www.shirleycollins.co.uk
 פרופיל ב-IMDb
 
שירלי אליזבת' קולינס (באנגלית: Shirley Collins) היא זמרת בריטית, המבצעת בעיקר מוזיקת פולק ושירי עם. רבים משיריה מתאפיינים בשירה פשוטה וצנועה. היא הייתה מהזמרות הבולטות בתחיית הפולק הבריטי (אנ') של שנות השישים, והשפיעה על אמנים רבים, ביניהם Steeleye Span ולהקת "רנסאנס". היא הרבתה להופיע ולהקליט עם אחותה דולי, אשר מלווה אותה בנגינה על אורגן חלילים (אנ') קטן.