stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקרב על גואם (1944)
מהלך הקרב

גואם המוקפת בשרטונים, צוקים וגלים חזקים מהווה אתגר גדול לתוקף. ב-21 ביולי נחתו האמריקאים משני צידיו של חצי האי אורוטה בצד המערבי של גואם כדי לנתק את שדה התעופה משאר האי. דיוויזיית הנחתים השלישית נחתה בחלק הצפוני של אורוטה ליד הכפר אגאנה בשעה 08:28, וחטיבת חיל הנחתים הארעית ה-1 נחתה ליד הכפר אגאט בחלקו הדרומי של אורוטה. הארטילריה היפנית הצליחה להטביע 20 כלים אמפיביים, אך עד השעה 09:00 הצליחו האמריקאים להנחית טנקים על שני החופים. דיוויזיית הרגלים ה-77 נתקלה בקשיים בנחיתה, מכיוון שחסרו להם כלים אמפיביים הם נאלצו להגיע לחוף בצורה עצמאית מהשרטונים שבהם פרקו אותם הנחתות.
עד רדת החשכה הצליחו האמריקאים ליצור ראש חוף בעומק של כ-2 קילומטרים. בימים הראשונים של הקרב היו מספר התקפות נגד יפניות, בעיקר בלילה ובהן נעשה שימוש בטקטיקה של הסתננות. מספר פעמים הם חדרו את קווי ההגנה האמריקאים אך נהדפו לאחור וסבלו מאבדות כבדות של חיילים וציוד. ב-28 ביולי נהרג המפקד היפני לוטננט גנרל טאקשי טאקאשינה ואת מקומו תפס לוטננט גנרל הידיושי אובאטה.
בימים הראשונים של הקרב נתקלו האמריקאים בקשיים בהעברת אספקה לכוחות בגואם. הנחתות לא יכלו להגיע מעבר לשרטונים שהיו מרוחקים כמה מאות מטרים מהחוף, וכלי הרכב האמפיביים היו מצרך נדיר ומבוקש. למרות זאת שני ראשי החוף נפגשו ב-28 ביולי, ושדה התעופה באורוטה והנמל באפרה נכבשו ביומיים הבאים.
מתקפות הנגד היזומות התישו את היפנים. בתחילת אוגוסט אזלו להם המזון והתחמושת ונותר להם רק מספר זעום של טנקים מיחידת דיוויזיית הטנקים הראשונה שהועברה לאי מבעוד מועד. אובאטה הסיג את כוחותיו מהחלק הדרומי של גואם והכין תוכנית להיאבק בשטח ההררי של מרכז האי. אבל ללא אפשרות לקבל אספקה או תגבור עקב השליטה האמריקאית במרחב הימי והאווירי של גואם הוא יכל לקוות רק לדחיית התבוסה הבלתי נמנעת בכמה ימים.
הגשם והג'ונגל העבות הקשו את התנאים על האמריקאים, אבל לאחר קרב בהר באריגאדה מ-2 עד 4 באוגוסט, קו ההגנה היפני התמוטט. שאר הקרב היה מרדף של האמריקאים עד לקצה האי הצפוני. בדומה לקרבות אחרים במערכה הזו, סירבו היפנים להיכנע וכמעט כולם נהרגו.
לאחר הקרב

ב-8 בדצמבר 1945, נהרגו 3 נחתים אמריקאים במארב שהציבו להם מספר חיילים יפנים שהסתתרו בג'ונגל. ב-24 בינואר 1972, מצאו חבורה של ציידים את סמל שואיצ'י יוקוי, הוא חי לבדו במערה במשך 27 שנים.
לאחר הקרב גואם הפך להיות בסיס לפעולות של בנות הברית. 5 שדות תעופה גדולים נבנו על ידי חיל הבינוי של צבא ארצות הברית, ומפציצי B-29 יצאו מהאי להתקפות במערב האוקיינוס השקט וביפן.
3 נחתים אמריקאים עוטרו במדליית הכבוד על פעולותיהם בקרב על גואם.
יום השחרור נחגג בגואם ב-21 ביולי.
לקריאה נוספת

הכיבוש היפני בגואם
הקרב על גואם (1941)
ההפצצה על גואם ב-14 ביולי 1944, לפני תחילת הקרב.
הגל הראשון של הנחתים תופס מחסה לפני ההתקדמות לתוך גואם.
הפועל תל אביב (כדורסל נשים)

הפועל תל אביב הייתה קבוצת כדורסל נשים ישראלית, אשר נוסדה בשנת 1957, שהתמודדה בליגת העל בכדורסל נשים והתפרקה לאחר עונת 2011/12.
הקבוצה זכתה בשתי אליפויות בתחילת בשנות ה-60, בשנים 1961 ו-1962, והגיעה לשיאה בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 כשזכתה בארבע אליפויות נוספות בשנים 1969, 1970, 1974 ו-1975. באותה תקופה בלטה נועה סקלי אשר זכתה עם הקבוצה בשתי אליפויות כשחקנית (בשנים 1969 ו-1970) ושתי אליפויות כמאמנת (בשנים 1974 ו-1975).
בעונת 2003/04 זכתה הקבוצה בגביע האיגוד ובעונת 2005/2006 זכתה הקבוצה באליפות השביעית בתולדותיה.
בעונת 2009/2010 עברה הקבוצה תחת ניהולו של שאול אייזנברג לשחק בקיבוץ יד מרדכי שם שיחקה שנתיים. בעונת 2011/2012 עברה הקבוצה לשחק באריאל ושינתה את צבע מדיה מאדום לורוד.
בסיום עונת 2011/12, הודיעה הנהלת הקבוצה על הקפאתה לשנה, שבסיומה יוחלט אם לחדש את פעילותה או להפסיקה לאלתר.
תארים והישגים

ליגת העל נשים :
אליפות (7): 1960/1961, 1961/1962, 1968/1969, 1969/1970, 1973/1974, 1974/1975, 2005/2006
גביע המדינה :
זכייה (3): 1960/1961, 1969/1970, 1972/1973
סגנית (6): 1962/1963, 1965/1966, 1968/1969, 1971/1972, 1973/1974, 1975/1976
גביע האיגוד :
זכייה (1): 2003/2004
ראו גם

הפועל תל אביב (כדורסל)
הערות שוליים

↑  אלי לוי, מעכשיו אמרו: הפועל תל אביב/יד מרדכי, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 19 באוגוסט 2009
↑  אדומה שלי? לא אצלנו: הפועל תל אביב עוברת לוורוד, באתר ONE,‏ 4 באוקטובר 2011
↑  רועי גלדסטון, ‏הפועל ת"א נשים הודיעה על הפסקת פעילות, באתר ערוץ הספורט, 20 ביוני 2012
הקרב על גלאון

האנדרטה לציון הקרב על גלאון
הקרב על קיבוץ גלאון במלחמת העצמאות היה קרב הגנה כנגד מתקפה של הצבא המצרי במהלך קרבות עשרת הימים, שנערך ב-14 ביולי 1948.
רקע

קיבוץ גלאון עלה על הקרקע במסגרת 11 הנקודות במוצאי יום הכיפורים (בלילה שבין 5 ל-6 באוקטובר) 1946. מלבד קיבוץ גת הוותיק ממנו, היה הקיבוץ נקודת ההתיישבות היהודית היחידה בכל האזור. כחמישה ק"מ מדרום לגלאון שכן הכפר הערבי בית ג'יברין, וכביש הגישה לקיבוץ עבר דרך הכפר אל-פאלוג'ה.
על פי תוכנית החלוקה, קיבוץ גלאון היה אמור להיכלל בשטח המדינה הערבית. מאז פרוץ מלחמת העצמאות, הידרדר המצב הביטחוני באזור, ושיירות שנסעו לגת ולגאון ומהן הותקפו פעמים רבות על ידי ערביי אל-פאלוג'ה, והיו מפעם לפעם אבדות בנפש. הבריטים סירבו לאבטח את השיירות, והציעו לפנות את שני הקיבוצים. נשים וילדים פונו מגלאון עד שוך הקרבות.
ב-13 במרץ 1948 יצאה מנגבה "שיירת גת גלאון" בפיקודו של יצחק פונדק שנועדה לפרוץ את הדרך לקיבוצים המבודדים. השיירה נקלעה לחסימה, שבמהלכה נהרגו שבעה לוחמים מירי דו צדדי. יום למחרת, ב-14 במרץ, נערכה פעולת תגמול באל-פאלוג'ה, שבמהלכה נהרגו 14 איש. בעקבות פעולה זו חזר השקט לאזור עד להכרזת המדינה.
ב-15 במאי 1948 פלשו לישראל צבאות מדינות ערב, ובהן חיל משלוח מצרי. טור מצרי התקדם מעזה בכיוון חברון במטרה להגיע לירושלים, ונלחם בנקודות התיישבות יהודיות שעמדו בדרכו. חטיבת גבעתי וחטיבת הנגב יצאו ב-8 ביולי למבצע אנ-פאר כנגד הכוחות המצריים.
מהלך הקרב

ביום 14 ביולי 1948 בשעה 9:30 החלה הפגזה ארטילרית מצרית כבדה על הקיבוץ. בחסות הירי הארטילרי, הגיעו לאחר כשעתיים כוחות רגלים סדירים למחצה. כוח המגן של הקיבוץ כלל מחלקה של 29 לוחמים מגדוד 53 של חטיבת גבעתי, 5 סיירים חטיבתיים ועוד כשישים מאנשי הקיבוץ.
מגיני הקיבוץ הגיבו בירי מרגמות, שהצליחו להניס את התוקפים משטח הקיבוץ אל עבר שטח פתוח מדרום, שם המתינו להם עמדות מקלעים.
מאוחר יותר החלה התקפה רגלית נוספת של כ-800 לוחמים משני כיוונים: מדרום ומצפון מזרח. שני הכוחות התקופים נקלעו לשדות מוקשים, ואלו ששרדו נסוגו בעקבות ירי מקלעים שהומטר עליהם.
עד הערב נמשכו חילופי האש בין הכוחות, עד לנסיגתם המלאה של התוקפים.
בקרב מגיני הקיבוץ לא היו אבידות בנפש, שני מגנים נפצעו קל בלבד.
לאחר הקרב

לפי דיווחים ישראליים, לאחר המתקפה המצרית הכושלת, הורד הדגל המצרי בראש תחנת המשטרה בבית ג'יברין לחצי התורן.
ביום שלאחר הקרב, כתב קצין התרבות של חטיבת גבעתי אבא קובנר ללוחמי החטיבה ב"דף הקרבי":
בעמידה איתנה ועקשנית הדפה הנקודה את ההתקפה שנמשכה משך כל היום. המשק הופגז קשה בתותחים ומרגמות. לאחר מכן התקיפו כ-800 איש אשר הגיחו משלושה כיוונים והתקרבו עד גדר הנקודה. לאחר ההתקפה היה  הוואדי המוביל לגל-און אדום מדם... ואם יוסיף לעלות האויב - יעלה ויגאה גם הואדי מדם
הקרב הונצח באנדרטה בקיבוץ הכוללת את משוריין ה"בובלה" שבנו מגיני הקיבוץ, מונח על בונקר. הבאר ההיסטורית של הקיבוץ נקראה "באר אליעזר" על שמו של אליעזר ברושי, מפקד החולייה שהגנה על הבאר, וגם עליה מוצב שלט הנצחה
לקריאה נוספת

אליעזר ברושי, קיבוץ גל-און במלחמת השחרור, גלאון ה'תש"ם.
אברהם אילון, חטיבת גבעתי מול הפולש המצרי תל אביב, 1963.
הערות שוליים

↑  י. בר יוסף, נהדפה ההתקפה על גל-און בנסיגה מבוהלת של המצרים, הַבֹּקֶר, 16 ביולי 1948
↑  אנדרטת קרב גלאון, באתר יזכור
↑  באר אליעזר (באר גל), באתר עמוד ענן
הר סאסא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  854 מטר
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  הגליל העליון
 רכס הרים:  הגליל העליון 
 קואורדינטות:  33°02′06″N 35°23′16″E﻿ / ﻿33.035°N 35.3877778°E﻿ / 33.035; 35.3877778
  (למפת אצבע הגליל מוגדלת) הר סאסא(למפת אצבע הגליל רגילה) הר סאסא(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר סאסא(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר סאסא
 
הר סאסא הוא הר בגובה 854 מטרים מעל פני הים. ההר נקרא על שמו של קיבוץ סאסא הסמוך. ההר והאזור הסובב אותו מהווים שמורת טבע הנקראת "שמורת הר סאסא".
ההר ממוקם בגליל העליון, בקרבת כביש 899 (כביש הצפון) ומערת פער. ההר מהווה נקודת מוצא לשלושה נחלים: נחל צוער, נחל סאסא ונחל גודרים. אלו נשפכים אל נחל דוב"ב. את ההר מקיפים מספר הרים: הר אדיר, הר חירם, הר צבעון, הר קלען והר גודרים.
ערך זה הוא קצרמרבנושא הרים ובנושא גאוגרפיה של ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הרכבת התחתית של סאו פאולו

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  ברזיל
 עיר:  סאו פאולו 
 מפעיל:  Companhia do Metropolitano de São Paulo 
 מידע על ההקמה
 פתיחת הקו:  14 בספטמבר 1974 
 מידע על הקו
 אורך הקו:  101.2 ק"מ 
 רוחב המסילה:  1600 מ"מ, 1435 מ"מ 
 מספר נוסעים בשנה:  1,295,400,000 (נכון ל־2017) 
 www.metro.sp.gov.br
 תרשים הקו
  
 
כניסה מבוקרת לאחת התחנות במטרו של סאו פאולו
אחת מתחנות הרכבת התחתית בסאו פאולו
מפת הרשת
חברת הרכבת התחתית של סאו פאולו  (בפורטוגזית: "Metrô de São Paulo" או "Companhia do Metropolitano de São Paulo") הוקמה ב-24 באפריל 1968 וחנכה את פעילותה בקו הראשון ב-14 בספטמבר 1974.
ה-Metrô, כפי שהיא מכונה בפי תושבי סאו פאולו, היא, בהשוואה לרכבות תחתיות בערים גדולות אחרות, חדשה, מודרנית, בטוחה ויעילה. אף שאוכלוסיית סאו פאולו מונה כ-10 מיליון בני אדם (בין שלוש הערים הגדולות בעולם), אורכם הכולל של הקווים קטן יחסית, בהשוואה לרכבות תחתיות אחרות באירופה ובצפון אמריקה - 61 ק"מ בלבד.
נכון ל-2007, מערכת הרכבת התחתית של העיר סאו פאולו כוללת ארבעה קווים: קו 1 (כחול), קו 2 (ירוק), קו 3 (אדום) וקו 5 (סגול). לאורך ארבעת הקווים פרוסות בסך הכול 55 תחנות. המערכת מסיעה ביום 3,200,000 בני אדם. עם זאת, המערכת לא מכסה את כל האזור האורבני, ועל כן מתקיים שיתוף פעולה עם ה-CPTM, החברה לרכבות מטרופוליטניות של סאו פאולו, שבין שאר פעילויותיה, משלימה את כיסוי הרכבת התחתית עם שישה קווים (הקווים A,B,C,D,E,F), הפרוסים על פני הקרקע במרחב האורבני העילי, לאורך 253.2 ק"מ, ו"משובצות" לאורכן 83 תחנות. קיימים ממשקים בין תחנות שתי החברות, ה-Metrô וה-CPTM, כלומר מיושמת פה גישה של שילוב רכבות תחתיות עם רכבות עיליות קלות. שתי המערכות מתוקצבות על ידי חברה השייכת לממשלת מדינת סאו פאולו והוענקו להן פרסים עבור  היותן מערכות הרכבות האורבניות הנקיות בעולם.
הקו הראשון, ה"כחול", החל את פעילותו ב-14 בספטמבר 1974.
הרחבות צפויות של מערכת המטרו בעתיד: קו 4 (ה"צהוב") נמצא בשלבי בנייה, ויפרס לאורך 12.8 ק"מ, בתת-הקרקע. תהיינה לאורכו 11 תחנות ו"נפח התנועה" היומי הצפוי לו הוא כמיליון נוסעים, נוסף על נוסעי 4 הקווים האחרים. מתבצעת הרחבה גם בקו 2, שיכלול 3 תחנות נוספות ב-2010. קו 5 יורחב בעתיד ב-11.4 ק"מ נוספים.
זמן ההמתנה הממוצע בין רכבות במטרו של סאו פאולו עומד על 99 שניות.
הקווים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. יש להוסיף רשימת קווים.
הקונגרס ה-116 של ארצות הברית

| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 גוף פרלמנטרי:  הקונגרס של ארצות הברית
 תקופת כהונה:  3 בינואר 2019 – 3 בינואר 2021  (שנתיים)
 הנהגה
 נשיא הסנאט יושב ראש בית הנבחרים:  מייק פנס ננסי פלוסי
 הנשיא הזמני של הסנאט:  צ'אק גראסלי
 מנהיג הרוב:  הסנאט: מיץ' מקונל בית הנבחרים: סטני הוייר
 מנהיג המיעוט:  הסנאט: צ'אק שומר בית הנבחרים: קווין מקארתי
 הרכב הסנאט
 
 סיעות הקואליציה:  המפלגה הרפובליקנית (53)
 מספר חברי הקואליציה:  53 / 100
 סיעות האופוזיציה:  המפלגה הדמוקרטית (45)  עצמאיים הקשורים לדמוקרטים (2)
 מספר חברי האופוזיציה:  47 / 100
 הרכב בית הנבחרים
 
 סיעות הקואליציה:       המפלגה הדמוקרטית (233)
 מספר חברי הקואליציה:  233 / 435
 סיעות האופוזיציה:       המפלגה הרפובליקנית (198) המפלגה הליברטריאנית (1)  5 מושבים בלתי-מאוישים
 מספר חברי האופוזיציה:  198 / 435
 → הקונגרס ה-115 הקונגרס ה-117 ← 
 
בניין הקפיטול
הקונגרס ה-116 של ארצות הברית התכנס בוושינגטון ב-3 בינואר 2019. הוא סיים את כהונתו עם כינוס הקונגרס ה-117 ב-3 בינואר 2021.
כהונת הקונגרס ה-116 חופפת לשתי השנים האחרונות בכהונתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
המפלגה הרפובליקנית החזיקה בקונגרס זה ברוב בסנאט והמפלגה הדמוקרטית החזיקה ברוב בבית הנבחרים לראשונה מאז הקונגרס ה-111.
הרכב הקונגרס ה-116

הקונגרס כולל:
435 חברים בבית הנבחרים, שנבחרו בבחירות לקונגרס ב-2018. חלוקת המושבים בבית הנבחרים למדינות ארצות הברית נעשתה על פי תוצאות מפקד האוכלוסין שנערך ב-2010.
100 סנאטורים, ש-33 מהם נבחרו בבחירות לקונגרס ב-2018. 33 סנאטורים שנבחרו בבחירות ב-2014 ו-34 שנבחרו בבחירות ב-2016 יוסיפו לכהן בסנאט.
שישה חברים ללא זכות הצבעה המייצגים את האזורים המבודדים ואת מחוז קולומביה.
הסנאט

נשיא הסנאט: מייק פנס (סגן נשיא ארצות הברית, רפובליקני)
הנשיא הזמני של הסנאט: צ'אק גראסלי (רפובליקני)
מנהיג הרוב: מיץ' מקונל (רפובליקני)
מנהיג המיעוט: צ'אק שומר (דמוקרט)
בית הנבחרים

יושב ראש בית הנבחרים: ננסי פלוסי (דמוקרטית)
מנהיג הרוב: סטני הוייר (דמוקרט)
מנהיג המיעוט: קווין מקארתי (רפובליקני)
ראו גם

הקונגרס ה-115 של ארצות הברית
הר נשף

| --- | --- |

הר נשף בשעת זריחה
 מידע כללי
 גובה:  899 מטר
 מדינה:  ישראל ישראל מצרים מצרים
 מיקום:  דרום הנגב
 רכס הרים:  הרי אילת
 קואורדינטות:  29°39′58″N 34°51′58″E﻿ / ﻿29.6661111°N 34.8661111°E﻿ / 29.6661111; 34.8661111
  (למפת דרום הנגב מוגדלת) הר נשף(למפת דרום הנגב רגילה) הר נשף(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר נשף(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר נשף
 
הר נשף בזריחה
הר נשף הוא הר בגובה 899 מטרים מעל פני הים בהרי אילת, בדרום הנגב.
ההר ממוקם על גבול ישראל–מצרים, כשני קילומטרים מדרום־מערב לקניון האדום וכ־15 קילומטרים מצפון־מערב לאילת. כביש 12 חולף ממזרח להר. הר נשף הוא ההר הגבוה ביותר מבין הרי אילת.
הכוח הגרעיני
ראו גם

הכוח החזק
כרומודינמיקה קוונטית
האדרון
נוקליאון
גרעין האטום
אנרגיית קשר גרעינית
הערות שוליים

↑  Dr. Rod Nave of the Department of Physics and Astronomy (ביולי 2010). "Nuclear Binding Energy". Hyperphysics - a free web resource from GSU. Georgia State University. נבדק ב-2016-09-24. {{cite web}}:  (עזרה)
הקורפוס ה-53 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  21 בפברואר 1941   11 בנובמבר 1944 – 26 ביוני 1944   8 במאי 1945
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה מבצע ברברוסה  הקרב על מוסקבה  מבצע בגרטיון  הקרב על הבליטה
 פיקוד
 מפקדים
 
הקורפוס ה-53 (בגרמנית: LIII. Armeekorps), היה קורפוס של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה > הקמה ראשונה

הקורפוס הוקם ב-21 בפברואר 1941, והועמד תחת פיקוד קרל וייזנברגר. במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם כחלק מהארמייה השנייה, ולאחר מכן כחלק מארמיית הפאנצר השנייה. ב-1 בדצמבר 1941 מונה ולטר פישר פון וייקרשטהאל למפקד הקורפוס, וב-15 בינואר 1942 הוחלף על ידי אריך-היינריך קלסנר. ב-22 ביוני 1943 מונה פרידריך גולוויצר למפקד הקורפוס, וב-26 ביוני 1944 הושמד הקורפוס באזור ויטבסק במהלך מבצע בגרטיון.
היסטוריה > הקמה שנייה

ב-11 בנובמבר 1944 הוקם הקורפוס מחדש בדנציג, והועמד תחת פיקוד אדווין פון רותקירך אונד טראך. בדצמבר הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות B, ולחם עימה במהלך הקרב על הבליטה. בינואר 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השישית, ובפברואר 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר החמישית. ב-6 במרץ 1945 מונה ולטר בוטש למפקד הקורפוס, וב-24 במרץ הוחלף על ידי פריץ ביירליין, שפיקד עליו עד סוף המלחמה.
מפקדים > הקמה ראשונה

קרל וייזנברגר (21 בפברואר 1941 - 1 בדצמבר 1941)
ולטר פישר פון וייקרסטהאל (1 בדצמבר 1941 - 15 בינואר 1942)
אריך-היינריך קלסנר (15 בינואר 1942 - 22 ביוני 1943)
פרידריך גולוויצר (22 ביוני 1943 - 26 ביוני 1944)
מפקדים > הקמה שנייה

אדווין פון רותקירך אונד טראך (11 בנובמבר 1944 - 6 במרץ 1945)
ולטר בוטש (6 במרץ 1945 - 24 במרץ 1945)
פריץ ביירליין (24 במרץ 1945 - 8 במאי 1945)
סדר הכוחות > מבצע ברברוסה

במהלך מבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-293
סדר הכוחות > הקרב על מוסקבה

במהלך הקרב על מוסקבה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-56
הדיוויזיה ה-31
הדיוויזיה ה-167
סדר הכוחות > מבצע בגרטיון

במהלך מבצע בגרטיון כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-206
הדיוויזיה ה-246
דיוויזיית הלופטוואפה ה-4
דיוויזיית הלופטוואפה ה-6
סדר הכוחות > הקרב על הבליטה

בקרב על הבליטה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-9
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15
בריגדת "פיהרר גרנדיר"
הר נרודנאיה

| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  1,894 מ' 
 מדינה:  רוסיה 
 מיקום:  חנטי ומנסי, רוסיהרוסיה
 רכס הרים:  הרי אורל 
 קואורדינטות:  65°02′00″N 60°07′00″E﻿ / ﻿65.033333333333°N 60.116666666667°E﻿ / 65.033333333333; 60.116666666667
  (למפת רוסיה מוגדלת) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניהר נרודנאיה(למפת רוסיה רגילה) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניהר נרודנאיה(למפת המחוז האוטונומי חנטי ומנסי רגילה) חנטי-מנסיסק סורגוט ניז'נברטובסק קוגאלים ניאגאן מגיון ימלו-ננץ קר. טומסק טיומן סברדלובסק קומיהר נרודנאיה(למפת המחוז האוטונומי חנטי ומנסי מוגדלת) חנטי-מנסיסק סורגוט ניז'נברטובסק קוגאלים ניאגאן מגיון ימלו-ננץ קר. טומסק טיומן סברדלובסק קומיהר נרודנאיה
 
הר נרודנאיה (ברוסית: гора Народная), הידוע גם בשמות נרודה ופואנור, הוא הפסגה הגבוהה ביותר ברכס הרי אורל שברוסיה. הוא מתנשא לגובה של 1,894 מטר מעל פני הים. הוא ממוקם בגבול שבין מחוז חנטי ומנסי לבין רפובליקת קומי. שמו נובע ככל הנראה משמו של נהר נרודנה, שמקורו נמצא בהר.
ההר הוא הנקודה הגבוהה ביותר ברוסיה האירופית שמחוץ לקווקז. הוא מתנשא מסביבתו לגובה של 1,772 מטר. פסגתו ממוקמת בקו פרשת המים של הרי אורל, המפריד בין אירופה לבין אסיה. נהר נרודה זורם מהפסגה לכיוון דרום-מזרח אל תוך הנהר אוב שבסיביר, ונהר קוסיו (Kos'yu) זורם מהפסגה לכיוון צפון מערב אל תוך נהר פצ'ורה שבאירופה.
סלעי ההר הם קוורציט וסלע לווחה מותמר מעידן הפרוטרוזואיקון ותור הקמבריון. מצויים עליו מספר קרחונים. יערות דלילים של ארזית ושדר קיימים בעמקים שבבסיס ההר. מדרונותיו מכוסים בצמחיית טונדרה.
הנתיב הנוח ביותר אל פסגת ההר נמצא על גבי המדרון הצפון-מערבי המתון שלו. המדרון הדרומי של ההר הוא תלול יותר ומשמש פחות לטיפוס על פסגתו.
ראשונים להגיע אל פסגת ההר היו אנשי משלחת סוורואורלסק הסובייטית בשנת 1927.
הקרב על גבעה 69

קרב גבעה 69 נערך במלחמת העצמאות ב-10 ביוני 1948 בין כוח של הצבא המצרי ופלוגה ב' מגדוד 51 של חטיבת גבעתי. הקרב הסתיים בכיבוש הגבעה על ידי המצרים ונסיגת הפלוגה עם אבדות קשות – 20 הרוגים, פצועים רבים ושבויים.
גבעה 69 היא אחת הגבעות ברכס ממזרח לרצועת חולות מישור החוף. שמה ניתן לה בגלל גובהה מעל פני הים. הגבעה נמצאת כקילומטר מזרחית לקיבוץ ניצנים, מזרחית לכביש החוף. בתקופת המנדט בנו הבריטים שלושה מגדלי מים כדי לספק מים למחנות הצבאיים בסביבה ולכן כונתה הגבעה גם בשם "גבעת שלושת המגדלים". במרחק של כ-2 ק"מ צפונית-מזרחית לגבעה שכן הכפר הגדול בית דראס.
עד ל-7 ביוני 1948 הייתה הגזרה שקטה יחסית. הגבעה נתפסה מדי פעם על ידי חטיבת גבעתי על מנת להעביר אספקה לניצנים ולפנות ממנה את הילדים (מבצע תינוק). לאחר כיבוש ניצנים ב-7 ביוני על ידי חיל המשלוח המצרי הוחלט על תפיסת הגבעה באופן קבוע כדי שתשמש בסיס לכיבושה מחדש של ניצנים.
פלוגה מגדוד 53 גבעתי התבססה בגבעה. ב-9 ביוני 1948 החליפה אותה פלוגה ב' מגדוד 51. מפקד הפלוגה היה חדש ולא הספיק להכיר את אנשיו.
בליל 9-10 ביוני 1948 נעשה ניסיון לכיבוש מחדש של ניצנים. הכוח הגיע מאוחר ונתגלה על ידי המצרים. ההתקפה נכשלה והאנשים נסוגו לעבר גבעה 69. המצרים הפנו את האש לכיוון הגבעה ועלו עליה בכוח רב של חיל רגלים, טנקים, ארטילריה והפצצות מהאוויר. לנוכח הכוח העדיף של המצרים נתן מפקד הפלוגה הוראת נסיגה. החלה נסיגה מבוהלת. מערך הקשר היה מבוסס על רצים שחלקם נהרגו, ופקודת הנסיגה לא הגיעה לכולם. הכוח המצרי כבש תוך זמן קצר את הגבעה והתקדם לעבר בית דראס ובאר טוביה אך נבלם וחזר לגבעה 69.
בקרב נפלו 20 לוחמים, נפצעו רבים ואחדים נלקחו כשבויים. מפקד החטיבה, שמעון אבידן, הדיח את כל שרשרת הפיקוד של הגדוד והכניס את חיילי הגדוד לאימונים קשים לקראת הקרבות הבאים.
במבצע יואב החזירה פלוגה ב' של גדוד 51 את כבודה בכיבוש משלט הצומת הדרומי (צומת גבעתי) ותרמה על ידי כך תרומה חשובה לפריצת המצור על הנגב.
במסגרת מבצע יואב תקפה חטיבת יפתח מכיוון ניר עם לכיוון בית חאנון. מפקד החטיבה המצרית שישב מאזור יד מרדכי וצפונה החליט לסגת כדי למנוע את ניתוקו ויצירת כיס שני בנוסף לכיס פלוג'ה. כך נסוגו המצרים מכל מישור החוף הדרומי.
ב-27 באוקטובר 1948 נתפסה גבעה 69 ללא קרב.
ב-1949 נמצאו בקרבת הגבעה גופותיהם של ארבעה מחללי הקרבות במקום והם הובאו לקבורה בבית הקברות נחלת יצחק. ב-1950 התגלו שרידים של עוד 11 חללים וגם הם הובאו לקבורה בנחלת יצחק.
גלריה

שלט הסבר בגבעה 69
שלט הסבר בגבעה 69
אנדרטת הנצחה לנופלים בגבעה 69
רשימת ההרוגים בגבעה 69
אחד משלושת מגדלי המים המצויים בראש הגבעה
לקריאה נוספת

חטיבת גבעתי מול הפולש המצרי, הוצאת מערכות, 1963
הערות שוליים

↑  הלויית 4 חיילים מחללי גבעה 69, חרות, 19 באוקטובר 1949
↑  מחר הלויית חללי גבעה 69, על המשמר, 30 באוגוסט 1950
הרידינג ג'

| --- | --- |
 מוקד פעילות:  תל אביב, ישראל
 תקופת הפעילות:  1988–2000 (כ־12 שנים)
 סוגה:  רוק
 חברת תקליטים:  נענע דיסק
 מספר יצירות ידוע:  מנגנת באך כיוון החילזון עד סוף הלילה
 חברים
 עמירם בן צבי, עופר שמואלי, אסף שמואלי, גלעד שמואלי, ליאור חייט (הגרזן) ואורי אפריים
 
הרידינג ג' היא להקת רוק ישראלית שפעלה מסוף שנות השמונים ועד תחילת המילניום.
היסטוריה

הלהקה הוקמה בשנת 1988 על ידי עמירם בן צבי ועופר שמואלי במהלך שירותם הצבאי במחנה שבטה, אליהם הצטרפו אחיו של עופר, אסף וגלעד, ליאור חייט (הגרזן) ואורי אפריים.
הלהקה פרצה מתוך סצנת רוק השוליים התל אביבית של מועדוני "קולנוע דן", "הפינגווין" ו"רוקסן". חבריה היו פליטי הרכבי אינדי רוק בשם: אירוזיה, מונולוג, הפגיון, פריפריה ועוד.
הלהקה זכתה בתחרות רוק ירוק בשנת 1990, ותחרות טלרוק בפילבוקס בחולון בשנת 1991. נמנתה עם להקות הבית של מועדון רוקסן, והופיעה בפאבים ומועדונים קטנים.
אלבום הבכורה של הלהקה בשם "מנגנת באך" ראה אור בשנת 1992 בהוצאת פונוקול ובהפקתו המוזיקלית של אייל קצב. מתוך האלבום התפרסם שיר הנושא "מנגנת באך", שנכתב על ידי ברוך פרידלנד ועופר שמואלי היה הלהיט הגדול של הלהקה (השיר צעד במצעד הפזמונים העברי השבועי של רשת ג' במשך 25 שבועות, ובשיאו הגיע למקום שלישי). את השיר ליווה קליפ שהופק על ידי חברת מתב ובו השתתפה איילת זורר. הקליפ זכה בפרס בפסטיבל הסרטים בחיפה. שיר נוסף שהצליח מהאלבום היה "חזרה מפריז".
ב 1993 פרש אורי אפריים לטובת לימודים ואת עמדת המיקרופון נטלו בן צבי ושמואלי.
ב-1995 הוציאה הלהקה את אלבומה השני "כיוון החילזון" בהפקת אלכס ברק קוקני הפקות, בהפצה של NMC והפקתם המוזיקלית של מני בגר וליאור טבת. מתוכו האלבום התפרסמו השירים ״שמש בשמיים״, ״רוקדת בחושך״ ו״הכי טוב בעולם״ שהיו להיטים במצעדים וזכו להד תקשורתי.
הלהקה התארחה בתוכניתו של יאיר לפיד "סוגרים שבוע" ונטלה חלק בתוכניות אירוח בולטות מהתקופה דוגמת זו של דן שילון. כמו כן הלהקה הופיעה בפסטיבל ערד, בעיר הנוער ובעוד מספר מופעי חוצות.
ב-1997 פרש הגיטריסט ליאור חייט והוחלף על ידי רונן זל.
ב-2000 הוציאה הרידינג ג' אלבומה השלישי "עד סוף הלילה" דרך חברת LA4 של ישי אמיר, בהפקתם המוזיקלית של טל טרייביש ואסף שמואלי.
לאחר צאת אלבומם השלישי, הוציאו מספר סינגלים שלא זכו להצלחה ולאחר מספר הופעות מצומצם התפרקה הלהקה.
עופר שמואלי הוציא אלבום סולו בשם "קסיופאה" ב-2004, הופיע בבארבי התל אביבי, פרש מפעילות מוזיקלית והפך לאיש עסקים. חברי הלהקה לשעבר המשיכו לנגן כחלק מלהקת הליווי של צביקה פיק, חלקם ב פרויקט של עידן רייכל, תופעת דופלר ועוד.
דיסקוגרפיה

מנגנת באך (1992)
כיוון החילזון (1995)
עד סוף הלילה (2000)
הערות שוליים

↑  יואב בירנברג, להקת הכפר, חדשות, 20 באוגוסט 1992
↑  עמית שהם, אפרים, חזור לאספסת, חדשות, 1 בנובמבר 1990
↑  טלרוק - הרידינג ג', מעריב, 5 ביולי 1991
↑  עמית שהם, תקליט - הלהקה של סדאם, חדשות, 8 בספטמבר 1992
↑  על המדף: 5 דיסקים חדשים, באתר ynet, 16 ביולי 2004
↑   עופר שמואלי געגועים ליום אחר, לונדון את קירשנבוים, סרטון בערוץ "אסף שמואלי Asaf Shmueli", באתר יוטיוב (אורך: 06:39)