stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ירוחם ברק
קידום הספורט ואורח חיים בריא בחקיקה ובאקדמיה

במקביל לפועלו ולמעורבותו המקצועית המשמעותית בזירת הספורט הבינלאומית, ד"ר ברק ירוחם שמעון השלים לימודי הסמכה ולימודים אקדמאיים למאמנים ולמנהלים בתחומי הספורט השונים. ברק היה בעל תואר BA בחינוך גופני ותואר MA במינהל חינוך מטעם אוניברסיטת תל אביב, ובעל תואר PHD בתחום הפסיכולוגיה של מדעי הספורט מטעם אוניברסיטת בודפשט בהונגריה, בשיתוף היחידה למחקר במכון וינגייט. עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית פרופ' בר-אלי ופרופ' טננבאום, עסקה בפיתוח מוטיבציה בקרב ספורטאים.
ברק פעל רבות בכנסת בחקיקת "חוק מכוני כושר (רישוי ופיקוח) התשנ"ד - 1994", חוק המגדיר ומסדיר את אחריותם של מנהלי מכוני כושר, מאמנים ומתאמנים. ברק עמד בראש הוועדה לשינוי חוק הספורט בנושא אימון ילדים ומתבגרים בחדר הכושר, שעסקה בשינוי החוק בשנת 2002, היה מומחה בתחום זה ועסק בייעוץ לכוחות הביטחון, עיריות ורשויות מוניציפליות.
ד"ר ברק ירוחם כיהן כראש המחלקה לחינוך גופני באוניברסיטת ת"א, תמך, עודד וטיפח ספורטאים בענפי ספורט רבים ומאוכלוסיות מגוונות, ביניהן סטודנטים, עולים חדשים, תושבי פריפריה ועוד. ברק היה חלק בלתי נפרד ממערכת הספורט באוניברסיטת תל אביב במשך 37 שנים, במהלכן נשא בשלל תפקידים. משך שנים רבות שימש כסמנכ"ל מרכז הספורט באוניברסיטת תל אביב עד שבשנת 2011 מונה לתפקיד המנכ"ל.
בשנת 2003 פעל להקמת שני קמפוסים במועדון לספורט באוניברסיטת תל אביב;
"קמפוס שיאים" – המרכז להסמכת מדריכים ומאמנים בספורט ובתנועה במועדון לספורט באוניברסיטת תל אביב, ו"קמפוס ברושים" - בית הספר להכשרת מטפלים ברפואה משלימה אינטגרטיבית.
כיהן כמנהל ועמד בראש שני הקמפוסים, עד פטירתו.
משה אהרונוב

| --- | --- |

אהרונוב, 2015
 לידה:  11 במרץ 1980 (בן 44)
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  תלמה ילין  בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה
 כלי נגינה:  ויולה 
 
משה אהרונוב (נולד ב-11 במרץ 1980) הוא כנר וויולן ישראלי.
ביוגרפיה

אהרונוב הוא בוגר בית ספר בית הספר התיכון לאמנות תלמה ילין, בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, שם למד אצל אירה סבטלובה. בהמשך יצא ללמוד באוניברסיטה לאמנויות בברלין, תחילה אצל פרופסור רפאל אולג ולאחר מכן, כתלמיד של אווה מרטין הייבר.
בשירותו הצבאי כמוזיקאי מצטיין ניגן אהרונוב ברביעיית המיתרים של חיל החינוך והנוער וכן היה חבר ברביעיית גרטלר של האקדמיה למוזיקה בתל אביב. עם שתיהן הופיע בישראל ומחוצה לה, בין השאר בפסטיבל כפר בלום, וכן הקליט לרדיו ולטלוויזיה. אהרונוב היה כנר ראשי בתזמורת הסימפונית של בית הספר למוזיקה בוכמן-מהטה והופיע עמה כסולן. עם אנסמבל קפריזמה, ביצע קונצ'רטי לכינור של מלחינים ישראלים צעירים וכיום הוא חבר באנסמבל מיתר, בקאמרטה הישראלית ירושלים ובשלישיית פלורנטין.
משה אהרונוב מכהן בתפקיד ראש מגמת מוזיקה קלאסית בבית הספר התיכון לאמנויות תלמה ילין שבגבעתיים.
כמו כן הוא זכה במלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל.
תקומה

ערך זה עוסק במושב בצפון הנגב, המושב היחיד שהוקם בתכנית 11 הנקודות במבצע חומה ומגדל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
מגדל אחסון בתקומה
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הדרום
מועצה אזורית: שדות נגב
גובה ממוצע: ‎130 מטר
תאריך ייסוד: 1949
תנועה מיישבת: הפועל המזרחי
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 841 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 766 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת מערב הנגב מוגדלת) תקומה(למפת מערב הנגב רגילה) תקומה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תקומה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תקומה31°27′03″N 34°34′46″E﻿ / ﻿31.4509484926697°N 34.5793232158614°E﻿ / 31.4509484926697; 34.5793232158614  heמפת היישובים של מועצה אזורית שדות נגב באדום - תקומה בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 8 מתוך 10

תקומה הוא מושב דתי במערב הנגב הצפוני, מצפון־מערב לנתיבות, המשתייך לארגון יישובי הפועל המזרחי. המושב שוכן בתחומי המועצה האזורית שדות נגב בסמוך לחוות יזרעם.
היסטוריה

היישוב הוקם בלילה שבין 5 ל־6 באוקטובר 1946 במסגרת מבצע הקמת 11 הנקודות. הוא הוקם כקיבוץ ומיקומו היה במרחק כמה קילומטרים ממיקומו הנוכחי, בשדות חוות יזרעם, מול קיבוץ בארי. בתחילה נקרא היישוב סומרה אך כבר לאחר מספר ימים ניתן לו השם הזמני, שהיה לקבוע, "תקומה". מתיישביו הראשונים היו עולים ניצולי השואה ממזרח אירופה יוצאי הפלוגה הדתית בבת גלים. בתאריך 30 במאי 1949, לאחר מספר היתקלויות עם הערבים באזור, עברו תושבי תקומה אל אזור אדמות הכפר הערבי אל-מוחרקה, שתושביו גורשו על ידי כוחות של חטיבת הנגב. במקום שננטש על ידי גרעין ארגון תקומה נשאר רק בית הביטחון של סומרה. הוא העדות היחידה שנשארה במקום מההתיישבות הראשונית של גרעין תקומה.
במהלכן של שנות ה-50 של המאה ה-20 הגיעו ליישוב עולים ממזרח אירופה ומתוניסיה.
שמו של היישוב נבחר על ידי מקימיו שהיו ניצולי שואה על מנת לסמל את תקומת עם ישראל במולדתו.
רב המושב הוא הרב שמואל נחושתן. בעבר כיהן הרב שמחה שטטנר כרב המושב.
במתקפת הפתע ב-7 באוקטובר 2023 הגיעו מחבלים למושב, אך לא נכנסו מאחר שהשערים היו סגורים. המושב התפנה למושבה מגדל ששוכנת ליד הכנרת וקבוצה קטנה יותר התפנתה למודיעין-מכבים-רעות.
גלריית תמונות

בית הכנסת
רחוב במושב
גן ילדים ממוגן מפני קסאמים
בית הביטחון בסומרה
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  Gazit, התישבות חסרת-מנוח | אבני גזית
↑  שמות עברים ליישובים החדשים בנגב וביהודה, דבר, 9 באוקטובר 1946
↑  שש עליות על הקרקע בימים האחרונים, דבר, 7 ביוני 1949
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590413405171
אלירן אבני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1975 (בן 50 בערך) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר ג'וליארד 
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 www.eliranavni.com
 
אלירן אבני (יליד 1975) הוא פסנתרן ישראלי.
ביוגרפיה

אבני נולד בישראל בשנת 1975. הוא בוגר בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב בהנחייתה של מרינה בונדרנקו. הוא המשיך לימודיו בבית הספר ג'וליארד בניו יורק, שם סיים תואר ראשון ושני במוזיקה בהנחיית ד"ר יוכבד קפלינסקי. הוא משלים עתה לימודי דוקטורט על ניתוח רגשות במוזיקה, בהנחיית המוזיקולוג קרל שכטר.
כבר בגיל 17 זכה אבני בתחרות קלרמונט ובתחרות רחמנינוב בישראל וזכה לבצע את הקונצרט הראשון לפסנתר של רחמנינוב עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה.
בשנת 2005 הקליט אבני את מלוא יצירותיו לפסנתר של המלחין הישראלי אבנר דורמן. ההקלטה ראתה אור בחברת ההקלטות נקסוס.
בשנת 2007 הופיע כסולן עם התזמורת הסימפונית חיפה.
אבני הוא מנהל אמנותי של אנסמבל שאפל, המורכב ממוזיקאים ישראלים ואמריקאים בוגרי ג'וליארד.
רגישות (תכונה אנושית)

רגישות היא תכונת אופי וחישה אנושית המתארת את עוצמת התגובה הפיזיולוגית והרגשית של האדם בעקבות עוצמות שונות של גירוי פיזי או נפשי עמו הוא בא במגע. עוצמות תגובה שונות אלו נובעות מאופנים שונים של עיבוד מידע חושי באיברי החישה ובמערכת העצבים.
רגישות היא גם מאפיין של חוויה רגשית. זו יכולת מפותחת להבחנה ומודעות לגירויים, לשינויים, ולפרטים רגשיים, הכוללת התבוננות ומעורבות גבוהה בחוויה. גם היכולת להבין ולפרש את רגשות הזולת כהזדהות ואמפתיה היא חלק מהרגישות.
את המילה רגישות חידש הבלשן יצחק אפשטיין בעקבות היכרותו עם נער בשם דוידי פלז רוסו.
רגישות כתכונה של חוויה רגשית

הרגש מתווך בין תפיסת הגוף לבין סביבתו החיצונית, ורגישות מתאפיינת כמודעות גבוהה לשינויים רגשיים אצל עצמנו ואצל הזולת בעזרת הזדהות ואמפתיה. המושג רגישות מצביע על יכולת חדה ומדויקת של אחד החושים, כמו רגיש לריחות, בעל שמיעה רגישה או ידיים רגישות. הניגוד של הרגישות היא האטימות שמאופיינת בסגירות של אדם שאי אפשר לחדור אליו והוא לא מכיר ברגשותיו.
דייוויד יום כותב בספרו על אמת המידה של הטעם,:"בבני אדם אחדים מצויה מידה של דקות ההיפעלות, אשר מגבירה עד מאוד את רגישותם לכל מקרי החיים ומעוררת בהם שמחה רבה נוכח כל אירוע מבורך, כשם שתעורר כאב עז למראה מיני אסונות ופגעי גורל... למותר לציין כי בני אדם היודעים היפעלויות עזות כל כך נוטים להיסחף מעבר לכל גבולות הזהירות והתבונה." והוא מוסיף: "דקות ההיפעלות מרחיבה את טווח רגשות האושר והצער שלנו ומעוררת בנו רגישות לכאבים ולהנאות, שאינם מנת חלקם של יתר בני האדם." (היפעלות פירושה: הִתרַגשוּת, הִתרַשמוּת הנֶפש מִגֵירוּי חיצוני).יום מדגיש שחוויה רגשית עזה מנוגדת לזהירות ולתבונה, שהן תכונות שכליות.
רגישות היא סוג של תובנה המפרשת מידע לא באופן חישובי, סיבתי או רציונלי אלא מתוך קליטת משמעויות ערכיות ואישיות המשפיעות על החווה באורח בלתי אמצעי. האדם הרגיש מודע ושם לב לתהליכים ולשינויים הרגשיים שהוא והזולת חווים. והוא חווה את סביבתו באופן עשיר, מורכב ומעורב ולכן גם לעיתים אמביוולנטי. האירועים מוערכים לעומק על-ידי מתן פרשנויות ומשמעויות אלטרנטיביות. גם דמיונו עשיר ומשרת אותו לחיזוי ולהדמיה של מצבים ולהעלאת הפוטנציאל שלהם. הוא משמש לעצמו נושא מחקר ועניין וסקרן לגבי זולתו לא רק לצורך השוואה ומידע, אלא כעניין לשם עצמו. במרבית המקרים הוא בעל יכולת תיאור מילולית גבוהה.
בעזרת הרגישות יוצרים אינטימיות. אינטימיות פירושה קרבה וכנות לעצמי ויכולת לשיתוף הדדי של אדם אחר בחוויות שלנו, ובהדדיות התגובות המתחשבות והסקרניות של שתי נפשות היוצרות אינטימיות.
אבריל ותומס -נואלס (Averill & Thomas-Knowles) טוענים שיצירתיות רגשית (motional creativity) נובעת מתגובה רגשית לא שגרתית, מהשפעתה לטווח ארוך, וממקוריות של הערכים האישיים. הם מונים כמה מרכיבים: 1. יכולת מילולית ומטפורית לבטא רגש, כמו באמנות. 2. מערכת הערכות מורכבת הכוללת הבחנה בפרטים ולא על דרך הכללות ומסקנות. 3. מעורבות אישית וסקרנות לגבי החוויה הרגשית. 4.יכולת עמוקה להזדהות ואמפתיה עם הזולת. 5.סובלנות וגמישות כלפי הזולת מתוך הבנה של השונות. 6.יכולת לחוות קשת רגשות רחבה וייחודית. 7.ראיית אתגר היכן שאחרים רואים איום. האומץ להתנסות ולא לפרש כל ביקורת כאיום.
רגישות גבוהה או רגישות יתר

אדם בעל רגישות גבוהה או רגישות יתר עשוי לחוש ולשים לב לגירויים פיזיים או נפשיים חלשים מאוד, לא כל שכן לגירויים חזקים. הוא עשוי להגיב בעוצמה לשינויים קטנים ביותר בגירויים בסביבתו. כך למשל, עשוי אדם בעל רגישות גבוהה למגע, להירתע מכל נגיעה קלה של האחר בו ואף לחוות אותה בעורו ככואבת. לפיכך עשוי האדם להגיב במתח נפשי וחרדה לפני ובמהלך מגע כזה, ואף לנסות ולהימנע ממנו בהתנהלותו היומיומית.
לעיתים משתמשים במונח "אדם בעל רגישות גבוהה" בקונוטציה חיובית בהקשר של יחסים חברתיים, כדי לתאר אדם ששם לב לרגשות והתנהגויות אחרים, מתחשב בהם ומגיב אליהם בצורה מותאמת, אכפת לו מהם, בדומה לאדם בעל טאקט. להבדיל, לעיתים משתמשים במונח זה בקונוטציה שלילית בהקשר זה, כדי לתאר אדם שנפגע בקלות מאמירות שליליות של אחרים כלפיו.
רגישות גבוהה כטמפרמנט מולד

ד"ר איליין ארון טבעה את המונח "אדם רגיש מאוד" (Highly sensitive person) בספרה "האדם הרגיש מאוד" בשנת 1996; היא ועמיתיה מציגים את התכונה באור חיובי, דבר שיצר פופולריות של הנושא בקרב חלק מבעלי הרגישות הגבוהה. ארון טוענת כי כ-15–20 אחוזים מהאוכלוסייה הם בעלי תכונת הרגישות הגבוהה, וכי יכולתם להבחין בדקויות ולשים לב לפרטים בסביבתם מהווה יתרון משמעותי במצבים שונים. לטענתה, רבים מהאנשים הרגישים הם יצירתיים, קשובים לאחר ונבונים בזכות תכונת אישיות זו. ארון מבססת את דעותיה על רעיונות של קרל גוסטב יונג בנושא רגישות ומופנמות - מוחצנות, עבודתו של ג'פרי אלן גריי בנושא מערכות התנהגותיות של עוררות ועכבות, ועוד. לעומתה, יש הטוענים כי בעלי הרגישות הגבוהה חשים לא מעט סבל בשל תכונה זו, אותו מתארת גם ארון עצמה: הם חווים הצפה של גירויים פנימיים וחיצוניים, מתעייפים מהר, נוטים למתח וחרדה וכן לשינויים במצבי הרוח; לטענת מבקריה של ארון, בעלי הרגישות הגבוהה זקוקים להפחתה בסבלם ולטיפול וסיוע מתאים להתמודד עם הקושי, והם לאו דווקא רואים בכך תכונה חיובית.
רגישות נמוכה או תת-רגישות

אדם בעל רגישות נמוכה או תת-רגישות עשוי להתקשות לחוש בגירויים פיזיים או נפשיים חזקים מאוד, לא כל שכן גירויים חלשים. הוא עשוי שלא להגיב או להגיב בעוצמה נמוכה לשינויים משמעותיים בגירויים בסביבתו. כך למשל, עשוי אדם בעל רגישות נמוכה למגע, שלא לחוש היטב בחיבוק חזק של האחר כלפיו, ואף שלא לחוות כאב או לחוש בכאב קל בלבד בעורו לאחר פציעה פיזית שעבר. לפיכך הוא עשוי להתנועע בעוצמה או לגעת בחוזקה כדי לחוש טוב יותר את המגע.
לעיתים משתמשים במונח "אדם חסר רגישות" בקונוטציה שלילית בהקשר של יחסים חברתיים, כדי לתאר אדם שלא מגיב לרגשות והתנהגויות שונות של אחרים, לא אכפת לו מאחרים, בדומה לאדם חסר טאקט.
רגישות כתכונה חברתית

רגישות היא תכונה חברתית נדרשת ואנשים מייחסים לעצמם כושר זה משום שהיא מצביעה על מודעות עצמית והתחשבות בזולת, אך זו אינה תכונה נפוצה. במקרים רבים דווקא אנשים רגישים אינם פופולריים משום שהם חווים קשת נרחבת ויצירתית של חוויות שאינן מקובלות ובדרך-כלל הם נחשבים לחריגים בחברה. הרגישות אינה כפופה לנורמות ולכללים שמכתיבים התנהגות אלא נובעת מתוך רגש פנימי המניע לפעולה לאו דווקא קונבנציונלית. נורמות התנהגותיות נדרשות פעמים רבות כאשר אין לאדם די כלים משל עצמו והוא חסר רגישות טבעית כלפי הזולת, כך שקיימת סתירה בין אימוץ של נורמות ערכיות להתחשבות בזולת ובין ערכים הנובעים מרגישות.
פרננדו פסואה כותב:"העולם שייך למי שאינו מרגיש. התנאי הבסיסי להיות אדם מעשי הוא היעדרה של רגישות... כל איש פעולה הוא באופן בסיסי מלא חיים ואופטימי, כי מי שאינו מרגיש הוא מאושר... השלטון שייך לחוסר הרגישות. שולט מי שהוא שמח כיוון שכדי להיות עצוב נדרש להרגיש".
רגישות ואינטליגנציה רגשית

מושג האינטליגנציה הרגשית כולל מלבד את הרגישות גם את הוויסות הרגשי, ולכן על פי גישה זו רגש נחשב אינטליגנטי אם הוא מתעורר בזמן הולם - בניגוד לאדישות - אך גם לא נחווה ברגישות או ברגשנות רבה מדי. אדם רגיש מאוד, ייחשב על-פי הקריטריונים של המושג כבעל אינטליגנציה רגשית נמוכה. הוויסות פירושו אינו חיסול או דיכוי הרגש אלא מיתונו או הגברתו, כך שיפעל בהתאם לדרישה חיצונית הנובעת או מהשכל או מהחברה, ויהווה מקור מועיל ולא הפרעה. כלומר, להרגיש את הרגש הנכון בעוצמה ההולמת בנסיבות המתאימות, וזה דורש ויסות ושליטה.
על מנת להמחיש את ההבדל בין רגישות לאינטליגנציה רגשית, ניתן לעשות הבחנה גם בין רגשנות לרגישות כמנוגדות לה. רגישות ורגשנות הן תכונות של פעילות רגשית שמתוות אופן חוויה עז יותר בהיסחפות הרגשית. במילון אין הבחנה בין רגשנות לרגישות ושתיהן מוגדרות כתכונה של התרגשות עזה. כדי להראות את השוני בחוויה, להלן דוגמה: שלושה טיפוסים רגשיים רואים תאונת דרכים. 1. התכליתן הרציונלי ימהר לעזור, הוא נרגש, אך ירסן את רגשותיו בהתאם למצב. הוא יחפש עזרה, סיבות ופתרון מהיר. 2. הרגשן ישותק מעוצמת החרדה או יצעק ויבכה ויתקשה לעזור מרוב התרגשות. 3. האדם הרגיש יתייחס לחוויה הטראומטית שעבר הנפגע. ייתכן שיהיה איטי יותר בהגשת העזרה.
מושג האינטליגנציה הרגשית כולל הנחה שניתן לשפר רגישות על-ידי חינוך נאות ומודעות לרגשות. דניאל גולמןסבור שגם אם הממד הבסיסי נקבע מלידה, עדיין ניתן לשנותו, ושאפשר בעזרת חינוך לשפר רגישות על-ידי למידה ועל-ידי כוונה ורצון. אך יש לקחת בחשבון שנטיות רגשיות נובעות גם ממבנה נפשי מולד, כמו מזג, שלא קל לשנותו באופן משמעותי. אמנם, ניתן לפתח רגישות רפלקסיבית בילדות בהנחה שילד מטבעו רגיש לעולם וסקרן אליו. אך החינוך באותה מידה עשוי לדכא ולרסן רגישות ולנווט את הרגשות ולהשתמש בהם לתועלת החברה ולא לפיתוח רגישות.
ראו גם

אדם רגיש מאוד
אינטגרציה סנסורית
מגוון נוירולוגי
הערות שוליים

↑  דוד סמילנסקי, עם בני ארצי ועירי, הוועד הצבורי להוצאת כתביו שח דוד סמילנסקי ומסדה, עמ' 127, 1958
↑  יום, דייוויד. (1984). על אמת-המידה של הטעם. תל אביב: הקיבוץ המאוחד. ע' 35–36
↑  גונן סמדר. (2003). לדעת רגש. תל אביב: מכון מופת ע' 73-75
↑  Averill, J. R. & Thomas - Knowles, C. (1991). emotional creativity. In K. T. Strongman (Ed.), International Review of Studies on Emotion. Vol 1, pp.269-300.
↑  The Highly Sensitive Person - A letter from Elaine Aron, באתר HSPerson
↑  The Highly Sensitive Person: How To Thrive When The World Overwhelms You, באתר HSPerson
↑  Elaine N. Aron, The Clinical implications of Jung’s Concept of Sensitiveness, Journal of Jungian Theory and Practice, 8 (2), 2006
↑  ביאטה שבון, ברגישות ובנחישות, 14 בינואר 2010, באתר nana10
↑  What To Say To The Professionals Who Doubt The Whole Idea Of High Sensitivity, באתר HSPerson
↑  פסואה, פרננדו. (2000). ספר האי-נחת. תל אביב: בבל. 474-475
↑  גונן סמדר.(2003).לדעת רגש. תל אביב: מכון מופת ע'73-75
↑  גולמן, דניאל.(1997).אינטליגנציה רגשית. תל אביב: מטר.238-239
אורה אנלין

אורה (גולדשטיין) אנלין (15 באוגוסט 1944 – 10 ביולי 2022) הייתה אלופה פאראלימפית ושיאנית עולם בספורט הנכים.
ביוגרפיה

אנלין נולדה בקיבוץ המעפיל לרחל ווילהלם גולדשטיין ואחות בכורה לאחיה חיה ומאיר. עוד בהיותה תינוקת לקתה בשיתוק ילדים ונותרה משותקת ברגליה. בשנת 1964 החלה להתאמן בענפי ספורט שונים במרכז הספורט לנכים של איל"ן ותוך זמן קצר התבלטה בהישגיה בענפי השחייה, אתלטיקה קלה וכדורסל.
בשנת 1966 השתתפה אנלין לראשונה במשחקי סטוק מנדוויל באנגליה, כחברת נבחרת ישראל, וזכתה בחמש מדליות. בשנת 1968 השתתפה במשחקים הפאראלימפיים בתל אביב וזכתה בחמש מדליות (כולל מדליית זהב במשחה 100 מטר חזה, בו שברה את השיא העולמי). הישגיה נמשכו עם זכייתה בשבע מדליות במשחקי סטוק מנדוויל בשנת 1971, חמש מדליות במשחקים הפאראלימפיים היידלברג (1972) וארבע מדליות נוספות במשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976). בסה"כ זכתה אנלין ב-25 מדליות בינלאומיות: 13 מדליות אולימפיות (מהן ארבע זהב), 12 מדליות במשחקי סטוק מנדוויל (מהן ארבע זהב) והחזיקה בשלושה שיאי עולם: במשחה 100 מטר חזה, בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס.
בנוסף על פעילותה בספורט ההשגי השתתפה אנלין במפעלים רבים של הספורט העממי: צעדות ארבעת הימים, משחי צליחת הכנרת, משחי "קריעת ים סוף" באילת ועוד.
הישגיה של אנלין זכו להוקרה בקבלתה את עיטור "לאיש כפעלו" מטעם מרכז "הפועל" (1970), "עיטור היובל", אף הוא מטעם מרכז "הפועל" (1977), "עיטור שנת השלושים לנשים בישראל" על הצטיינותה בספורט (מידי רעיית נשיא המדינה אופירה נבון, 1978), עיטור על מצוינות אולימפית בכדורסל נשים (2003), ועיטור "ספורטאי שנת ה-60" מטעם ההתאחדות הישראלית לספורט נכים והוועד הפאראלימפי הישראלי (2008).
חיים פרטיים

באולימפיאדת טורונטו 1976 הכירה את חברה לנבחרת, חיים אנלין, נכה צה"ל משותק שנפצע ב-1968 בקרב עם מחבלים, והשניים נישאו ב-15 במרץ 1977. בעקבות נישואיה עזבה אנלין את קיבוץ המעפיל ועברה לרמת השרון ומאוחר יותר לרמת ישי.
אנלין נפטרה ב-10 ביולי 2022. הותירה אחריה בת וארבע נכדות. נקברה בבית הקברות ברמת ישי, מקום מגוריה.
מריאן

ערך זה עוסק בדמות המייצגת את צרפת. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
החירות מובילה את העם: תיאורו הרומנטי של הצייר דלקרואה למהפכת יולי 1830
פסל של מריאן בכיכר הרפובליקה
מַרְיָאן (בצרפתית: Marianne) היא דמות אלגורית שמקורה במהפכה הצרפתית ומסמלת את החירות והתבונה. השם "מריאן" עשוי לשמש כמטונימיה לאומה הצרפתית.
השימוש בדמות

מריאן קיבלה את שמה רק במחצית המאה ה-19, אך הדימוי בין המהפכה לבין דמות נשית החובשת לראשה מצנפת פריגית אדומה החל כבר למחרת נפילת הבסטיליה ב-14 ביולי 1789.
השימוש בדמויות אלגוריות על מנת לייצג רעיונות מופשטים, כמו צדק, שוויון או ניצחון, היה מקובל במאה ה-18 כחלק מהמורשת הקלאסית. המהפכנים, שראו עצמם כמחדשי המשטרים הרפובליקאים של העולם העתיק, אימצו לעצמם גם את השימוש בדמויות אלו לציון ערכים מופשטים. מבין כל הדמויות, הפופולרית ביותר הייתה דמות החירות.
דמות החירות הופיעה בשתי גרסאות: האחת – אישה צעירה, בעלת הבעה נלהבת, הנמצאת בתנועה ולבושה בשמלה חשופת חזה, שהייתה סמל עממי, דינמי וקיצוני; והשנייה – אישה מבוגרת, בעלת חזות מתונה, הלבושה בשמלה ארוכה המכסה את כל גופה, שייצגה את העמדות המהפכניות המתונות יותר של האצולה הליברלית ושל מעמד הביניים. בשתי הגרסאות הדמות חובשת מצנפת פריגית.
לאחר ביטול המלוכה, החליט הקונבנט, בעקבות הצעת האב גרגואר, כי דמות החירות תיכלל בחותם הרשמי של הרפובליקה, ותחליף לפיכך את דמות המלך כסמל השלטון.
ידועניות שתרמו את תווי פניהן לדמות של מריאן ברבות השנים: השחקניות בריג'ט ברדו וקתרין דנב, הזמרת מיריי מאתיה, הדוגמניות אינס דה לה פרסאנז' ולטיסיה קסטה ומנחת הטלוויזיה אוולין תומא.
ראו גם

דגל צרפת
האנשת מדינות
התרנגול הגאלי
ממשלת צרפת
פסל החירות
קולומביה (דמות)
ארנון ארז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1965 (בן 60 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 www.arnonerez.com
 
ארנון ארז (נולד ב-1965) הוא פסנתרן ישראלי, מומחה למוזיקה קאמרית, פרופסור וראש המחלקה למוזיקה קאמרית בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה של אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

ארז, בוגר תיכון תלמה ילין והקונסרבטוריון העירוני בגבעתיים, למד נגינה על פסנתר אצל חנה שלגי, מיכאל בוגוסלבסקי ואריה ורדי. בתום לימודיו באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב, הוא השתלם במוזיקה קאמרית עם רביעיית גוארנרי בארצות הברית. ארז קיבל על כך אות הצטיינות מהקרן אמריקה-ישראל לתרבות.
ב-1989, זכה ארז בפרס הראשון בתחרות ע"ש פרנסואה שפירא למוזיקאים צעירים ישראלים המצטיינים במוזיקה קלאסית, בתחרות של האקדמיה למוזיקה בתל אביב, וכן בפרס קלרמונט. בשנת 1990 זכה ארז, יחד עם הכנר חגי שחם, בפרס ראשון בתחרות הבינלאומית למוזיקה של תחנות הרדיו הציבוריות הגרמניות ARD, בעיר מינכן. הם זכו בקטגוריית דואו כינור ופסנתר (שלא הוענק בה פרס מאז 1971).
בפעילותו המקצועית של עוסק ארז בנגינה באולמות קונצרטים וכן בהקלטות. ארז הופיע באולמות רבים, ביניהם קרנגי הול בניו יורק, בטהובן האלה בבון, אלטה אופר בפרנקפורט, הקרולסזאל במינכן, מוזיקפריין בווינה, האודיטוריום החדש בלובר שבפריז, וכן וויגמור הול בלונדון. כמו כן הוא השתתף בפסטיבלים ברחבי העולם וניגן כסולן בהופעות משותפות עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הסימפונית SWF מבאדן-באדן ותזמורת הפסטיבל 
"באנף" בקנדה.
ארז הקליט עבור תחנות רדיו וטלוויזיה ברחבי העולם (בגרמניה, אוסטריה, הולנד, ישראל, טורקיה, מקסיקו וצרפת). הוא הוציא דיסקים מטעם חברות התקליטים נימבוס, היפריון, בידולף רקורדינגס, טאלנט, ו-CRI מארצות הברית. בין השאר הוא הקליט מוזיקה לפסנתר של ארנסט בלוך ויחד עם חגי שחם ביצע יצירות של יוסף אחרון וינה הובאי. הוא ביצע גם מוזיקה לפסנתר ולכינור של ברהמס ומוזיקה של מלחינים בני זמננו.
אילי קאופמן

| --- | --- |

אילי קאופמן ב-1998
 לידה:  23 בפברואר 1954 (בת 70) תל אביב יפו
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  עיצוב, קולנוע
אילי קאופמן (נולדה ב-23 בפברואר 1954) היא מעצבת משחקי חשיבה ישראלית, ולשעבר במאית קולנוע ורעיונאית.
ביוגרפיה

אילי קאופמן נולדה בתל אביב למנחם (ננדי) ומירי רוזנבאום (אחות של גבריאל רוזנבאום). למדה בעירוני א' במגמה מזרחנית ושירתה בצה"ל בבור של חיל האוויר. לאחר שחרורה מצה"ל למדה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1979 ביימה במסגרת לימודיה, את הסרט 'שתיקה הולכת ונמשכת של משורר', וכן סרטים דוקומנטריים קצרים על פי תסריטים שכתבה, עבור הטלוויזיה החינוכית.
בשנת 1989 עבדה כרעיונאית במשרדי פרסום. במקביל לעבודתה, בשנים האחרונות של שנות ה-80 של המאה ה-20, עבדה כרעיונאית עצמאית עבור חברות שונות.
בשנים 1987–1989 חיברה תשבצי היגיון עבור המקומון "ירושלים" מידיעות תקשורת תחת הכותרת "קוד-קוד".
בשנת 1989 כתבה את השיר "פוקר על הבוקר", שהלחין צוף פילוסוף. שיר זה נכלל באלבומה השלישי של סי היימן, "עובדים בכביש", וברצועת הקליפים של "זהו זה!".
החל משנת 1990 החלה לעצב ולייצר משחקי חשיבה.
באוקטובר 1996 הקימה עם מירב אורן את תנועת אימהות ונשים למען שלום.
יצירתה הקולנועית

בשנת 1979 ביימה את הסרט "שתיקה הולכת ונמשכת של משורר" – עיבוד לסיפור של א.ב. יהושע הנושא אותו שם. הסרט עוסק במערכת יחסים מורכבת בין משורר מזדקן שגזר על עצמו שתיקה "כי הניגון אבד לו" לבין בנו החריג, שמגלה אט אט את השירים שכתב אביו ואת השפעתם עליו. הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בסינמטק תל אביב. את דמות האב גילם המשורר שמשון חלפי, אביה של רחל חלפי ואחיו של אברהם חלפי, ואת דמות הבן גילם אייל נוגה. הסרט זכה במענק כספי ממשרד המסחר והתעשייה. במהלך השנים הבאות ביימה סרטים דוקומנטריים קצרים על פי תסריטים שכתבה, עבור הטלוויזיה החינוכית.
פעילותה הפוליטית

באוקטובר 1996 הקימה עם מירב אורן את תנועת אימהות ונשים למען שלום. התנועה קמה בעקבות מהומות מנהרת הכותל, שגבו קורבנות רבים מקרב חיילי צה"ל. מטרת התנועה הייתה להעלות לסדר היום את קולן של האימהות בדרישה מראש הממשלה שלא יהפוך אותן "לאימהות השכולות של מחר". התנועה, שהתרחבה במרוצת הזמן, העניקה השראה לצמיחתה של תנועת ארבע אמהות, שהחלה לפעול בעקבות אסון המסוקים שאירע בפברואר 1997, ולתנועת פרופיל חדש שקמה בשנת 1998.
פעילותה הפוליטית > יצירת סיכת שלום לזכרו של יצחק רבין

סמוך למועד הקמת התנועה, עיצבה אילי קאופמן סיכת דש לזכרו של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין לאחר הירצחו, שבה מופיע הכיתוב: "לא נשכח, 4 נובמבר 1995". התנועה הפיקה למעלה מ-100,000 סיכות, שנמכרו כולן לקהל הרחב במחיר של 10 שקלים. ההכנסות ממכירתן הוקדשו למימון המודעות הרבות שהתפרסמו בעיתונות ולפעילות השוטפת של התנועה. במהלך הזמן הפכה הסיכה לסמלה של התנועה. בחודש מרץ 1999 ענדו נשיא ארצות הברית ביל קלינטון ואשתו הילרי את הסיכה, באירוע שנערך בבית הלבן לכבוד יום הולדתו ה-77 של יצחק רבין.
פעילותה הפוליטית > אצירת תערוכה עשרים שנה לשלום עכשיו

במלאת 20 שנה לתנועת שלום עכשיו, הגתה ואצרה קאופמן, שהייתה פעילה בתנועת שלום עכשיו, תערוכה של כרזות, שהפיקה שלום עכשיו במהלך השנים. בתערוכה הוצגו כרזות המלוות בקטעי עיתונות, שבהן הייתה התייחסות לאירועים השונים שהביאו השראה ליצירתן. ב-6 באפריל 1998 נפתחה התערוכה בבית הקיבוץ הארצי בתל אביב, והוצגה שם עד 14 באפריל. ב-19 באפריל נדדה התערוכה לבנייני האומה בירושלים, וב-24 באפריל הוצגה בצוותא בחיפה.[דרוש מקור]
פעילותה הפוליטית > פגישה עם מחנה השלום המצרי

כחלק מפעילותה של קאופמן בתנועת אימהות ונשים למען שלום, התקיימה פגישה עם מחנה השלום המצרי בקהיר.
לקראת סוף חודש נובמבר 1998 הגיעו נציגות התנועה לקהיר, וקיימו סבב פגישות בן שלושה ימים עם מחנה השלום המצרי. אל המשלחת הצטרפו גם שני אבות שכולים, יצחק פרנקנטל ורוני הירשזון, שהקימו את פורום המשפחות השכולות, הכוללות ישראלים ופלסטינים שאיבדו את יקיריהם כתוצאה מהסכסוך הישראלי-פלסטיני.[דרוש מקור]
פעילותה הפוליטית > המפגש עם יאסר ערפאת ברמאללה

בשנת 1999 נפגשו פעילי שמאל, ביניהם אילי קאופמן, עם נשיא הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת בלשכתו במוקטעה ברמאללה.