איראן
היסטוריה > המהפכה האיראנית ואילך

בשנות ה-70 המאוחרות החלה התנגדות דתית (מצד האסלאם השיעי) ופוליטית רחבה לשלטונו של השאה ולתוכניותיו – ובמיוחד לסאוואכ, שירות הביטחון והמודיעין. בשנת 1979 התחוללה המהפכה האיראנית, שהביאה לגירושו של השאה מהמדינה ולעלייתו של רוחאללה ח'ומייני כמנהיג "הרפובליקה האסלאמית", שהייתה למעשה ממשל אוטוקרטי שמרני ביותר. השלטון החדש הלאים את התעשייה ועיגן את הדת והמסורות האסלאמיות השיעיות בתרבות ובחוק. ההשפעה המערבית נאסרה, הונהגה צנזורה מקיפה, והאליטה הפרו־מערבית מיהרה להצטרף לשאה הגולה. בין שני מיליון לשלושה מיליון איראנים היגרו בעקבות המהפכה למדינות המערב, רובם מהמעמד הבינוני-עירוני. באיראן עצמה החלו מאבקים בין הפלגים הדתיים השונים, ודיכוי חריף נעשה דבר שבשגרה.
ב-4 בנובמבר 1979 סטודנטים איראניים מיליטנטיים תפסו את השגרירות האמריקאית בטהראן, וכך החל משבר בני הערובה באיראן. ממשל קרטר ניתק קשרים דיפלומטיים והטיל סנקציות כלכליות על איראן, ומאוחר יותר באותו חודש ניסה לחלץ את אנשי השגרירות, אולם משימת קומנדו לשחרור החטופים בוטלה ושמונה חיילים אמריקאים נהרגו בהתנגשות אווירית. החטופים שוחררו לבסוף ביום הראשון לכהונתו של רונלד רייגן ב-20 בינואר 1981.
בשנת 1980 פרצה מלחמת איראן–עיראק, לאור היריבות הקשה בין המדינות ובעקבות סכסוך גבולות באזור מחוז ח'וזסתאן, ליד השט אל-ערב. המלחמה, שנסתיימה רק בשנת 1988 לא הביאה להישגים טריטוריאליים לאף אחת מהמדינות, אך עלתה בחייהם של כחצי מיליון איראנים וגרמה לפגיעה קשה בכלכלה האיראנית.
לאחר מותו של האייתוללה ח'ומייני ב-3 ביוני 1989, מועצת המומחים – גוף נבחר של אנשי דת – בחרו את הנשיא היוצא של הרפובליקה, עלי ח'אמנאי, ליורשו כמנהיג דתי לאומי. באוגוסט 1989, אכבר האשמי רפסנג'אני, יו"ר המג'לס, נבחר לנשיא ברוב מוחץ. ראפסנג'ני הוחלף ב-1997 על ידי מוחמד חתאמי, שנחשב למתון יחסית. חתאמי נבחר שוב ביוני 2001, אך הניסיונות שלו לרפורמות נחסמו פעם אחר פעם בידי מועצת המומחים הדתית בראשות עלי ח'אמנאי.
בשנת 2003, הפלישה האמריקאית לעיראק השכנה שינתה את הדינמיקה במזרח התיכון, הגבירה את הדומיננטיות האזורית של איראן, והגבירה את יכולתה להשפיע על מדינות נוספות באזור דוגמת לבנון ותימן.
ב-2005 נבחר לנשיאות מחמוד אחמדינז'אד מהמחנה השמרני. מאז היבחרו פעל לקידום תוכנית הגרעין האיראנית והתבטא בקיצוניות רבה כלפי ישראל וכלפי המערב. בין השאר ערך ועידה בנושא "עולם ללא ציונות" והביע ספק בהתרחשות השואה. ב-2013 נבחר לנשיאות חסן רוחאני. רוחאני נחשב למועמד מתון ונתמך על ידי רפורמיסטים ושניים מנשיאי איראן לשעבר.
בעשור שבין 2010 ל-2020, ניצלה איראן סדרת משברי האביב הערבי בחלק ממדינות העולם הערבי, כדי להדק את השפעתה על לבנון, סוריה, עיראק, תימן ורצועת עזה, מתוך אסטרטגיה רחבה ליצור מסדרון מאיראן עד לים התיכון. הצלחותיה האזוריות הביאו את איראן להוביל ציר פרו־איראני שהתפרס בעיקר באזורים אלו.
בשנת 2024, במהלך מלחמת "חרבות ברזל", התקיף חיל האוויר הישראלי בסמיכות לשגרירות איראן בדמשק, והרג בריגדיר גנרל מוחמד רזא זאהדי מפקד כוח קודס בסוריה ובלבנון, סגנו ו־16 בני אדם נוספים. בתגובה ביצעה איראן מתקפה תקדימית לשטחה של ישראל ישירות משטחה של איראן, כאשר תקפה ב-185 כלי טיס בלתי מאוישים, 110 טילי קרקע-קרקע ו-36 טילי שיוט – כאשר רובם יורטו מחוץ לגבולות מדינת ישראל בידי צה"ל והשותפות האסטרטגיות של ישראל, בהם ארצות הברית, בריטניה וצרפת. בהמשך המלחמה נמשכו תגובות צבאיות שונות בין המדינות.
באוקטובר 2024 תקף צה"ל 20 מטרות באיראן. בתקיפה 90% ממערך ההגנה האווירי של איראן הושמד, מתקן גרעיני הושמד ו-90% מיכולות ייצור הטילים של איראן הושמדו.
לאחר הפסקת האש בין ישראל ללבנון, שהגיעה לאחר שחזבאללה הפרו־האיראני ספג פגיעה קשה, עברה סוריה הפיכה בה הפך השלטון החדש ניתק את הציר היבשתי בין איראן לחזבאללה. נוסף על המתקפות הישראליות הישירות על איראן, ולצד משבר כלכלי ומשבר לגיטימציה, בתחילת שנת 2025 הגיע הציר הפרו־איראני במזרח התיכון לנקודת חולשה.