דרך הררית
יחסי טוקאן עם האנשים המשמעותיים בספר > יחסי אב ובת בחיבורה האוטוביוגרפי של טוקאן

טוקאן ציינה בכל היצירה שלה דמות של אב סמכותי, הפוסק הראשון והאחרון בכל דבר ועניין, גם האם מקבלת את מרותו ללא ערעור. זאת הייתה ההוויה היום-יומית של טוקאן בביתה:”כמו בכל בית, שלט במשפחה הגבר, ועל האישה לשכוח כי המילה 'לא' קיימת בלשון מלבד בעת אמירת השהאדה 'לא אללה אלא אללה'”. כלומר "אין אל מבלעדי אלוהים" ”ואילו המילה 'כן' הפכה לשינון של תוכי”. שלא כמו מערכת היחסים המורכבת ששררה בינה לבין אמה, כלפי אביה חשה טוקאן שוויון נפש: ”לא היו לי רגשות עזים כלפי אבי. רגשותיי כלפיו היו קרובים לשוויון נפש – לא שנאתי ולא אהבתי אותו. לא היה לו מקום בלבי... הוא היה עבורי אוהל הפרוש מעל ראשינו, ואשר באובדנו עלולים היינו לעמוד חשופים לרוחות הסערה. תמיד חששתי שימות ויניח אותנו לרחמי האחרים”. עובדה זו נבעה מהריחוק שהפגין כלפיה. למעשה היא לא ידעה אהבת אב מהי: ”מעולם לא הביע כלפי אפילו שמץ של דאגה או חיבה, גם כאשר הייתי נתקפת בילדותי בקדחת המלריה לא היה מתקרב אלי או שואל לשלומי... חוסר האכפתיות הזה הכאיב לי”.
טוקאן הייתה קשורה רגשית לדודה, אח של אביה, חאג’ חאפז (حاج حافظ), יותר מאשר לאביה. כך כתבה בנושא: "הוא היה משחק איתי ומשעשע אותי, ואני הייתי חשה מתוך כך בחמימותו. הוא אהב אותי באמת". אחרי מותו של הדוד האהוב, היא עמדה פנים אל פנים מול אביה. היחסים ביניהם ציינו את הסמכות המתועבת, והניכור בין האב לבתו הלך וגדל עם השנים, ככל שהבחין האב באישיותה המשתנה של בתו: אישיות מרדנית, סקרנית, למדנית וחקרנית שהיה בה כדי לערער על סמכותו המוחלטת. תופעה זו לא מקובלת, שכן המבנה ההיררכי של המשפחה, המבוסס על מין וגיל, תבע מן הצעירים לציית להוריהם ולעמוד בציפיותיהם. אישיותה השונה של טוקאן משתקפת בין השאר בסירובה לבקשת אביה לכתוב שירה פוליטית. האב שלא נרתע מלכלוא את בתו בבית, למנוע ממנה את חופש התנועה - מה שהיה בו כדי לחסום בפניה את האפשרות להתוודע אל מרחבי מולדתה, להתחכך בסביבה המידית, להכיר באורח בלתי אמצעי את החברה הפלסטינית ובעיותיה- משהתבשר שהחלה לכתוב שירה ביקש לנצל את כישוריה כמשוררת ובעיקר אחרי מותו של האח המשורר הלאומי המפורסם אבראהים טוקאן. קודם לכן התעלם אביה משיריה ולעיתים אף זלזל בהם. על כך כתבה: ”כמה נפלא הצעד הראשון! כמה נהדר! מה רב קסמו! ... אבי נופף בידו בתנועה של ביטול והמשיך ללגום מן הקפה המר. בתנועה הזאת הביע את מלוא הזלזול והביטול ... הוא אינו מאמין שאני שווה משהו... אין הוא מרגיש כלפיי דבר פרט לאדישות, כאילו אינני כלום, כאילו אני ריק ואיין, כאילו אין שום צורך בקיומי”. טוקאן הבת סרבה לגייס את שירתה למען הנושא הלאומי הרחוק מלבה :”המשורר חייב להכיר את החיים ואת העולם סביבו לפני שהוא ניגש לדון בהם בשיריו, אני כלואה בין החומות, אינני משתתפת בישיבותיהם של הגברים, אינני שומעת את הדיונים הרציניים ואינני חווה את סערתם של החיים, אפילו את פני מולדתי אינני מכירה עדיין ”. למעשה מהווה סיפור יחסיה עם אביה אות אזהרה לאמור: חברה שאינה מאמצת דפוסים הולמים במערכות היחסים בין ההורים לילדים ובמיוחד בין אבות לבנותיהם לא תגיע לשחרור הלאומי הנכסף, ”אם אינני חופשיה מבחינה חברתית איך אוכל להיאבק בעטי למען החרות הפוליטית, האידאולוגית או הלאומית?”. טוקאן התייחסה לפיצול האישיות אצל אביה, ושיקפה את התמונה האופיינית לגבר הערבי באותה תקופה. היא הזכירה את הסיפור של למידת השפה האנגלית: "הם לבשו חליפות, דיברו טורקית, צרפתית ואנגלית, אכלו בסכין ובמזלג והתאהבו, אבל לנו ארבו כל פעם שהייתה מי מאתנו מנסה להגשים את עצמה כאדם... הם היוו דוגמה מצוינת לקיפאונו של האדם הערבי ולחוסר יכולתו המוחלטת לשמור על אישיות בלתי־חצויה, דוגמה לפיצול אישיות לשניים: המחצית המתקדמת, והמחצית המושתקת".
מות אביה ב-1948, "בתוך המולת המפלה", מסמל לגבי טוקאן את מועד לידתה האינטלקטואלית כמשוררת לאומית. קרל גוסטב יונג מכנה תהליך זה "ספרציה ואינדיבידואציה", היפרדות ויצירת האני. אין זו הפעם הראשונה שלידה מתרחשת אגב מותו של גבר – מות דודה האהוב של אמה האיץ את מועד לידתה. הפעם הסתלקותו של אביה פתחה בפניה את הדרך להתחברות אל ההוויה הפוליטית הסובבת אותה, זו שנמנעה ממנה בחייו. ”אחרי פטירת אבי לא סבלתי עוד מחסור בקשר עם הפוליטיקה [...] התעניינותי הייתה ניצחת, גועשת בגבור הגעש מסביב ונרגעת עם רגיעתו...”. החסך הרגשי שטוקאן סבלה ממנו בשל יחסו של אביה כלפיה, לא אפשר לה לרתום את כישוריה האומנותיים ולהספידו: ”ניסיתי להספידו ולא עלה הדבר בידי”, אך לעומת זאת בעקבות פטירתו ”הותרה לשוני והתחלתי לכתוב שירה לאומית. כזו, אשר ליבי קיווה כל כך לראותני מתפנה לעסוק בה”. כתב יהונתן גפן :”רק אחרי שהייתי בטוח שאמא שלי מתה לגמרי, ולא תשוב יותר, התחלתי לברוא את עצמי מחדש”. יש כאן מוטו חוזר: מותו הפיזי של הגבר - האב אפשר את לידתה של הבת כמשוררת הלאומית.