stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שער גן עדן
התאבדות המונית

39 חברי כת וראשה מרשל אפלווייט נמצאו מתים באחוזה שכורה בחברה היוקרתית של סן דייגו, רנצ'ו סנטה פיי, ב-26 במרץ 1997. המוות ההמוני של הכת שער גן עדן הוא אחד המקרים הכי מוכרים של התאבדות כתית.
בהכנה להרוג את עצמם, שתו חברי הכת מיצי פרי הדר כדי לטהר את עצמם מטומאה בצורה מסורתית. התאבדותם, שנערכה במשמרות, הורכבה מבליעת פנוברביטאל (phenobarbital) שהיא תרופה למניעת התקפים, בערבוב עם וודקה, ובנוסף שקיות פלסטיק מהודקות סביב ראשם לגרימת חנק. ערבוב משקאות חריפים עם תרופות ידוע כמסוכן ושעלול לגרום למוות. היו ברשותם של כל חברי הכת שנרצחו 5 דולרים ברבעי-דולרים (quarters). ההסבר לכך, שבאחד מספריו של מארק טוויין מצוין כי התשלום לרכב על זנבו של שביט הוא 5.75$. כל השלושים ושמונה היו לבושים בחולצות ומכנסיים זהים ובנוסף, זוג נעלי טניס חדשות לגמרי של נייקי וסרטי זרוע עם המילים "Heaven's gate away team".
שיעור מולדת (סדרת סרטים)

ערך זה עוסק בסדרת סרטי דרמה ישראלית. אם התכוונתם לשיר ארץ ישראלי, ראו .
לוגו סדרת הדרמות "שיעור מולדת"
שיעור מולדת היא סדרת סרטי דרמה עטורת פרסים אשר הופקה עבור זכיינית ערוץ 2 - רשת, ושודרה בשנים 2004-2003. את סרטי הסדרה יצרו בוגרים צעירים מצטיינים של בתי ספר לקולנוע בישראל, וערכו רנן שור ואורית אזולאי.
הסדרה

ייחודה של הסדרה היה ביציאתה מבועת ההווייה התל אביבית, שעד אז הייתה משודרת בשעות השיא של הצפייה, ובחירתה להתמקד, לראשונה בפורמט מסוג זה, בזווית אחרת, פריפריאלית, של החברה הישראלית; גיבורי הסדרה הגיעו משולי ומעומק הבמה הישראלית - כפי שכתב רנן שור בתוכניית פסטיבל הקולנוע ירושלים 2001: ”אנטי-גיבורים הנעים במסע פנימי וחיצוני, מתמודדים עם תסכול וכאב, נטועים באתרי החיים שלהם, בזרימת מציאות נושכת ומהבילה. גיבורים אקטיביים, עיקשים, מצולקי הגירה, בתנועה של חיפוש ומימוש אחרי תיקון, אהבה, חסד חמלה, מעין 'פה ושם בארץ ישראל' של עמוס עוז, בגרסה הטלוויזינית של יוצרים צעירים.”
יוזמי הסדרה, רנן שור וחיים שריר – סמנכ"ל תוכניות "רשת" דאז, ביקשו לאפשר באמצעותה ליוצרי קולנוע ישראליים צעירים – תסריטאים ובמאי קולנוע – ליצור את דרמת הביכורים הטלוויזיונית שלהם, בתקופה בה ההזדמנויות להשתלב ולעבוד בתחום היצירה הדרמטית היו נדירות. הסדרה ביקשה ליצור גשר בין הצלחת סרטי הסטודנטים הישראלים בארץ ובעולם, לבין הגעתם של מעטים מהבמאים הצעירים לעמדת בימוי סרט עלילתי באורך מלא, תוך התנסות בפורמט ביניים בן 50 דקות.
הבמאים והתסריטאים שנבחרו מתוך עשרות רבות להשתתף בסדרה, זכו לאורך כל שלבי היצירה לקבלת תמיכה - החל משלבי פיתוח התסריט וההפקה, ועד להקרנתה במשבצת שידור מרכזית בערוץ 2, והפצתם של הסרטים בפסטיבלים ובתחנות טלוויזיה ברחבי העולם. את עשייתם חנכו וליוו, לצד עורכי הסדרה, יוצרים מוערכים, ובהם שמי זרחין, שבי גביזון, איתן גרין, נפתלי אלטר, יורם מנדל ועוד.
הצלחתה של הסדרה, ההד שיצרה בארץ ובעולם, הפרסים בהם זכתה בפסטיבלים מקומיים ובינלאומיים, והקרנתה בתחנות טלוויזיה שונות ברחבי אירופה, הובילו להעלאת רף הדרמות בישראל, לשינוי ההתייחסות לדרמה הטלוויזיונית הישראלית בעולם, וקידמה את יוצריה למרכז המפה של הקולנוע והטלוויזיה בישראל.
סרטי הסדרה > פרצוף של פוקר (2001)

תסריט ובימוי: איתן ענר
משחק: סנדרה שדה, ששון גבאי, מיכאל ורשביאק, אסנת חכים, צחי גראד, רוזינה קמבוס, שבתאי קונורטי, אילי גורליצקי ויצחק חזקיה.
מוזיקה מקורית: יונתן בר גיורא
כבר 16 שנה, מדי ליל שבת, מתכנסים אנה ואלכס ושלושה זוגות חברים קבועים למשחק הפוקר השבועי. לאלכס עוד לא מלאו 60, אך בעיות הזיכרון שלו מתחילות להחריף, והחברים מחליטים לקיים הצבעה שתקבע אם יהיה על אלכס לפנות את מקומו סביב השולחן. אנה יודעת שאם יפסידו, יאבד אלכס את טעם החיים. היא לובשת את פני הפוקר שלה ויוצאת למלחמה.
פרסים: פרס ראשון בפסטיבל הטלוויזיה היוקרתי בבאנף - קנדה, 2002; פרס הבימוי בפסטיבל הקולנוע ירושלים, 2001. פרס הדרמה המצטיינת בפסטיבל הישראלי ניו-יורק – לוס-אנג'לס.
תקציב: $151,000
סרטי הסדרה > אמא ו' (2001)

בימוי: שחר רוזן
תסריט: אבידע ליבני, שחר רוזן
משחק: לבנה פינקלשטיין, ואליד אבו קטיפאן, מישא אשרוב, ולדימיר פרידמן, אלירן נחמיאס
חנה וזאנה, אישה דתייה כבת 60, יוצאת מדימונה לבקר את בנה מנחם הכלוא בבידוד באשקלון, באשמת הסגרת סודות מדינה. היא יוצאת לדרך למרות התנגדות משפחתה כדי להביא את בנה להתנצל בפני אביו השוכב בטיפול נמרץ. בדרכה רבת החתחתים היא חוברת לנער בדואי המסייע לה ללמוד אמיתות על בנה, על עצמה, ולהגיע לעצמאות לראשונה בחייה.
פרסים: פרס הדרמה המצטיינת, פרס השחקנית ללבנה פינקלשטיין ופרס ההפקה - פסטיבל הקולנוע ירושלים, 2001. צל"ש בפסטיבל ז'נבה, 2002.
תקציב: $151,000
סרטי הסדרה > קרוון 841 (2001)

בימוי: ציון רובין
תסריט: ציון רובין ודורית חכים
משחק: אבי סמנין, אשר צרפתי, וולטר בלנדינג
משה, ילד אתיופי בן 11, גר באתר הקרוואנים המתרוקן "עתידים" שבגליל המערבי, ממתין להגעת אמו מאתיופיה. אמו לא תגיע והוא נקרע בין שניים: אהרון, חוזר בתשובה בן 60 המלמד אותו תורה, לבין וולטר – נגן סקסופון אפרו-אמריקאי יצרי ובעל מועדון ג'אז בשולי האתר. אהרון נותן למשה קופת ניסים ומבטיח לו שזה יביא את אמו לישראל, וולטר נותן למשה את הכוח להאמין רק בעצמו.
פרסים: פרס התסריט בפסטיבל הקולנוע ירושלים, 2001; צל"ש בפסטיבל הסרטים בסן-פרנסיסקו.
תקציב: $151,000
סרטי הסדרה > זכותא (2001)

בימוי: דניאל סירקין
תסריט: דב אלבוים
משחק: שמעון מימרן, אורנה פיטוסי, דניאל פרי נדב
משפחת זכותא היא משפחה קשת יום משכונת עוני בבני-ברק. עמרם, אברך בן 40, מתפרנס מכתיבת מזוזות, ואשתו יפה, מטפלת בבנם האוטיסט יצחק-שלמה. אחר צהריים אחד, נכנס הילד לדירת השכנים ומחולל שם נס. מאותו רגע, קהל גדול צובא על בית משפחת זכותא ומשנה את חייה. סיפור על זוגיות, אמונה, והורות במשבר.
סרטי הסדרה > בוצ'אצ'י (2001)

בימוי: נתי אדלר
תסריט: נתי אדלר ושלומי פרי
משחק: משה פולקנפליק, יונתן רוזן
בוצ'אצ'י, טבח בבסיס חיל האוויר, מקבל בהכנעה את ההיררכיה הצבאית שמעמידה את הטייסים בראש הפירמידה. על רקע תחרות שירים עזה בין הטבחים לטייסים במסגרת אירועי יום העצמאות של הבסיס, מגיע חייל חדש ושופך אור אחר על מעמד הטבחים. בוצ'אצ'י, לראשונה בחייו, לוחם על ערכיו.
סרטי הסדרה > שלוש אצבעות ביד ימין (2001)

תסריט ובימוי: דפנה לוין

מפיק: אודי סופר - שושי ואודי הפקות
משחק: אריק לביא, דליה פרידלנד
דוביק, פנסיונר, מנסר לעצמו שלוש אצבעות בנגריית החובבים שלו. עופרה, רעייתו הנאמנה, ממהרת לקחת אותו לבית החולים, אך בחדר המיון מסתבר שהיא שכחה את הצידנית, עם האצבעות הכרותות, במכונית. כשעופרה יוצאת למגרש החניה להביא את הצידנית, היא נדהמת לראות את מכוניתה מתרחקת. היא מזנקת למונית מזדמנת ופותחת עם הנהגת משולחת הפה במרדף אחרי האצבעות. סרט מסע משעשע על זוגיות, נישואין ואהבה.
תקציב: $151,000
סרטי הסדרה > עבדי השם (2002)

תסריט ובימוי: הדר פרידליך
משחק: מאיה עשת, רזיה ישראלי, רוברט הניג
תמר, ילדה מתבגרת ביישוב דתי, חוגגת את בת-מצוותה סמוך לחג הפסח. בעת שהיא לומדת, דרך דרשתה, על הקשר בין ניקוי החמץ לטיהור הפנימי, גוררת אותה חברתה להרפתקאות "אסורות" ולנשיאת כובד האשמה והמחיר.
פרסים ופסטיבלים: פרס התסריט בפסטיבל הקולנוע ירושלים, 2002; הוקרן בפסטיבל הסרטים בקאן במסגרת הקטגוריה "השבועיים של הבמאים" ובעשרות פסטיבלים בינלאומיים.
סרטי הסדרה > היה נהדר (2002)

בימוי: סיון ארבל
תסריט: אסף הראל וסיון ארבל
משחק: אילנית בן-יעקב, אורי גוטליב, יסמין קדר, מאיה קדישמן, אלכס פלג, אלון נוימן, דינה דורון
משפחת ברנע מגבעתיים יוצאת לשלושה ימי חופשה משפחתית בהונגריה. לפחות 15 שנה עברו מאז הטיול המשפחתי האחרון, ושלוש הבנות, בגילאי 26–32, מקבלות את ההצעה ברגשות מעורבים. לראשונה זה שנים הם נאלצים להתמודד עם בעיות ומתחים שהודחקו בחיי היומיום. גיבורת הסרט היא משפחת "הכל בסדר" הישראלית, שהטיול להונגריה מעמת אותה עם הפער שבין הדימוי העצמי למציאות.
פרסים: פרס הבימוי ופרס לאנסמבל השחקנים בפסטיבל הקולנוע ירושלים, 2002.
סרטי הסדרה > מסעות ג'יימס בארץ הקודש (2003)

בימוי: רענן אלכסנדרוביץ, תסריט: רענן אלכסנדרוביץ וסמי דואניס
משחק: סיאבוננגה מלונגיסי שיבה, אריה אליאס וסלים דאו
ג'יימס, בחור אפריקני מהכפר הדמיוני אנצ'ונגווני, יוצא במסע עלייה לרגל אל ארץ הקודש, אל ירושלים. עם הגיעו לישראל נחשד ג'יימס כעובד זר ללא רישיון עבודה ונעצר. הסרט מגולל את ההתפכחות שעובר ג'יימס בישראל, בעודו נחשף למניעים החומרניים של הסובבים אותו.
פרסים ופסטיבלים: הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן במסגרת "השבועיים של הבמאים", בפסטיבלי טורונטו, לונדון ופוסאן (קוריאה), ובעשרות פסטיבלים נוספים; זכה בצל"ש פסטיבל הקולנוע ירושלים, 2003; פרס אופיר לאריה אליאס כשחקן משנה ופרס המוזיקה לאהוד בנאי; פרס הסרט המצטיין בפסטיבל ולנסיה, 2003; פרס הבמאי בפסטיבל ניו דלהי, 2003; פרס הסרט בפסטיבל אוסלו, 2003.
הערות שוליים

1 2 3  אברהם כרמלי, זהר שביט, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 1999–2001, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, ספטמבר 2003, עמ' 20
↑  אברהם כרמלי, זהר שביט, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 1999–2001, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, ספטמבר 2003, עמ' 21
↑  Shiur Moledet: Avdei Hashem, IMDb
תאטרון מחול ענבל

חברות להקת ענבל, 1956
להקת ענבל עם מקימת הלהקה, שרה לוי תנאי, ועם נשיא המדינה דאז, זלמן שזר, 1969
תיאטרון מחול עִנְבָּל הוא להקת מחול שנוסדה בישראל ב-1949 על ידי שרה לוי-תנאי כדי להמשיך את המסורת העשירה של תרבות יהודי תימן.
היסטוריה

לוי-תנאי החלה אז לעבוד עם קבוצה של נערים ונערות בני העדה התימנית. המפגשים נערכו במבנה בית הספר "כרמל". הנערים התנסו בקבוצה במשחק, תנועה וכדומה. מתוך קבוצה זו צמח דור הרקדנים הראשון של להקת ענבל, אשר מנה כשבעה נערים. הלהקה החלה לעבוד באופן מסודר בשנת 1950, וכונתה "הלהקה המזרחית של שרה לוי". הלהקה שנקראה תאטרון מחול ענבל הופיעה במושבים, קיבוצים ובישובים אחרים בארגונה של המרכז לתרבות של ההסתדרות. לאחר הופעה בכנס מחולות העם בדליה בשנת 1954, זכתה הלהקה לתמיכה כספית וארגונית של "קרן נורמן" (בעתיד קרן התרבות אמריקה-ישראל), שאיפשרה לה ליצור בתנאים טובים ואף להרחיב את מספר חברי הלהקה ל-12. את תלבושות הלהקה עיצבה המעצבת הראשית של חברת "משכית", פיני לייטרסדורף. את התפאורה עיצב ,במרבית ההפקות, הצייר ומעצב הבמה אנטול גורביץ'.
התגובות לעבודתה של לוי-תנאי היו מעורבות. עם זאת, נבחרה להקת ענבל לייצג את ישראל בעולם. בשנים 1957–1959 יצאה הלהקה לסיבובי הופעות בצפון אמריקה ובאירופה.
להקת ענבל, בניהולה האמנותי של לוי-תנאי, זכתה במשך כארבעים שנה להצלחה רבה, הן בארץ והן בסיבובי ההופעות בעולם. הלהקה החלה להופיע בחו"ל עוד בשנות החמישים והשישים, לפני הקמת הלהקות הגדולות כגון בת דור, בת-שבע ועוד. בשנים שלאחר מכן ירדה קרנה של הלהקה.
בפסטיבל "גוונים במחול" הראשון באוגוסט 1984, רקדני הלהקה הופיעו עם ריקוד לפי כוריאוגרפיה של רונית לוי וייס וזכו במקום הראשון.
הרקדנית והכוריאוגרפית אילנה כהן מונתה בשנת 1996 כמנהלת אמנותית עמית בלהקה. כהן נחשבת כממשיכת דרכה של לוי-תנאי, עבודתה כללה שני צירים - חידוש יצירותיה של לוי תנאי והעמדתן על הבמה למען ועם דור צעיר וחדש שלא ידע את תרבות ענבל ותרבות תימן. ובמקביל יצרה יצירות חדשות ללהקה
מרכזה של הלהקה ב"מרכז האתני הרב תחומי ענבל" בנווה צדק. בשנת 2015 היה ברק מרשל המנהל האמנותי של הלהקה, והלהקה העלתה את יצירתו "וונדערלאנד". בשנת 2016 העלתה הלהקה את המופע "ריקוד פשוט" שיצר הכוריאוגרף מור שני. ב-2021 העלו את המופע "לכת", אף הוא של מור שני.
גלריה

תיאטרון מחול ענבל - מרכזה של הלהקה
מרגלית עובד, רקדנית ראשית בלהקת ענבל, 1960
להקת ענבל, 1962
לקריאה נוספת

גילה טולידאנו, סיפורה של להקה - שרה לוי-תנאי ותיאטרון-מחול ענבל, הוצאת רסלינג, תל אביב, 2005
הערות שוליים

↑  סיורים בחו"ל - תיאטרון מחול ענבל, ארכיון תיאטרון מחול ענבל, הספרייה הלאומית
↑  רוני דורי, עכבר העיר אונליין, ההיסטוריה המפוארת של להקת ענבל, באתר הארץ, 9 ביולי 2009
↑  מינהל התרבות, שר התרבות והספורט מיקי זוהר הכריז על זכייתם של 21 אמנים ותיקים בפרס איינשטיין, באתר משרד התרבות והספורט, ‏ינואר 2022
↑  מרב יודילוביץ', ברק מרשל התפטר מלהקת ענבל, באתר ynet, 31 בדצמבר 2015
↑  וונדערלאנד, באתר של היכל התרבות כרמיאל
↑   יאיר אשכנזי, במופע של להקת "ענבל" צונזרו קטעים עם רקדניות חשופות חזה, באתר הארץ, 9 בספטמבר 2016
↑   רן בראון, דינמי, נזיל ופוטוריסטי: המופע החדש של להקת ענבל מסעיר, באתר הארץ, 19 במאי 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268835305171  BnF: cb155420392 (data)  ISNI: 0000 0001 2303 3647  LCCN: nr91016668  VIAF: 171515453   WorldCat (עם VIAF): 171515453
שער אפרים

ערך זה עוסק במושב בישראל. אם התכוונתם לספרו של הרב אפרים הכהן, ראו .
| --- | --- |
הכניסה לשער אפרים
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: המרכז
מועצה אזורית: לב השרון
גובה ממוצע: ‎42 מטר
תאריך ייסוד: 1953
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף יולי 2024 (אומדן)
  - אוכלוסייה: 2,036 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎2.7% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת נתניה מוגדלת) שער אפרים(למפת נתניה רגילה) שער אפרים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שער אפרים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שער אפרים32°17′21″N 34°59′50″E﻿ / ﻿32.2891136846958°N 34.9971103146651°E﻿ / 32.2891136846958; 34.9971103146651  heמפת היישובים של מועצה אזורית לב השרון (in English: Lev HaSharon Regional Council) באדום - שער אפרים בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10

שַׁעַר אֶפְרַיִם הוא מושב באזור השרון.
היסטוריה

המושב יושב בסוף אוגוסט 1953 על ידי משפחות מעולי תימן שהגיעו מקריית שמונה. במושב הוקמו 80 משקים חקלאיים להם הוקצה שטח של 3,000 דונם. באמצע שנות ה-60 נסללו דרכים פנימיות במושב.
במלחמת ששת הימים סבל המושב מהפגזה, ורוב יבולו אבד. הרחקת הגבול בעקבות המלחמה לא הביאה הקלה במצב הביטחוני. מספר חוליות פת"ח פעלו באזור ועול השמירה גדל. עם זאת, אנשי המושב הרחיבו את שטחי העיבוד שלהם עד הקו הירוק.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 שקע המושב בחובות ונקלע למצוקה כלכלית וחברתית. בעקבות זאת הוחלט במסגרת הסדר חובות המושבים להפוך את המושב ליישוב קהילתי, תוך השארת כ-30 משקים פעילים במקום.
בתחילת שנות ה-90 יזמו פרנסי המושב פרויקט הרחבה כדי לשקם את המושב. בניגוד לפרויקטים רגילים בהם ההרחבה כללה הכפלת מספר היחידות במושב, בשער אפרים אושר להקים 350 יחידות דיור בהרחבה, כאשר במושב היו 80 משקים בלבד. האישור להרחבה חריגה זו ניתן בגלל המקום הרגיש של המושב על גבול הקו הירוק, בין יישובים ערביים,  ובמטרה לשקם את המושב ממצבו המדורדר.
התוכנית של הרחבת המושב קרמה עור וגידים ויצאה לפועל באמצע שנות ה-90. 160 מגרשים הוקצו לחברי המושב והשאר הוצעו למכירה החל משנת 1996, במחיר של כ-75,000 דולר למגרש. רוב השטחים שהוצעו למכירה נרכשו בידי זוגות צעירים ומשפחות צעירות רבות ממעמד סוציואקונומי בינוני-גבוה, שחיפשו איכות חיים גבוהה ואווירה קהילתית. בתחילת שנת 2000 הורה מינהל מקרקעי ישראל על הפסקת שיווק המגרשים, בטענה, שבמסמכים הרשמיים לגבי ההרחבה הובטח שמחיר מגרש יהיה 38,000 דולר בלבד. פרנסי היישוב הועמדו לדין בגין אישומים שונים, אך זוכו מרובם לאחר שהשופט קבע שהמנהל היה מודע למחירי השיווק של המגרשים והסכים להם. בגזר הדין של פרנסי המושב שניתן במרץ 2008 קבע השופט צבי גורפינקל כי "אין מנוס ממסקנה כי במקרה הנוכחי, הכריעה הבירוקרטיה את היוזמה החופשית וניסיון כן לשקם מושב כושל ולהפכו למושב לתפארת, סוכל על ידי הבירוקרטיה במדינת ישראל".
בשנת 2003 מונה מפרק למושב. לאחר שנקבע, שחברי המושב שילמו דמי פיתוח מופחתים בהשוואה לרוכשי המגרשים,  נדרשו חברי המושב להשלים את הסכומים שלא שילמו.
בתאריך 9 באפריל 2018 החליט בית המשפט המחוזי לסיים את הפירוק במושב שער אפרים. בתאריך 1 ביולי 2018 מונה ועד ממונה בראשות אברהם קטרי על ידי רשם האגודות השיתופיות לתקופה של 12 חודשים. הוועד החליף את עו"ד איתן ארז בתפקידו כמפרק מפעיל של האגודה.
כיום המושב הוא השני בגודלו ביישובי מועצת לב השרון, ומונה למעלה מאלפיים תושבים. הוא המושב הגדול ביותר מבחינת מספר הלומדים במערכת החינוך הממלכתית. בתחומי המושב ניתן למצוא מעון מגילאי 0 עד 3 וגני ילדים. כמו כן קיימים במושב מבני ציבור דוגמת אולם לפעילויות תרבות, מועדון נוער, חדרי חוגים וסטודיו למחול, גני שעשועים, בתי כנסת, מקווה, ומשרדי הוועד המקומי.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  ממשקי עזר - להתיישבות מלאה, דבר, 28 באוגוסט 1953
↑  הוקם היישוב המ"ט של עולי תימן, דבר, 4 בספטמבר 1953
↑  המועצה האזורית השרון הצפוני, דבר, 7 בדצמבר 1965
↑  ליכוד חברתי ועזרה הדדית, דבר, 23 ביוני 1967
↑  תובעים השתתפות המוסדות בהוצאות השמירה ביישובים, דבר, 23 בינואר 1968
↑  ג. שרוני, השכנות על הקו הירוק, מעריב, 12 בדצמבר 1969
↑  אהרן פריאל ומנחם רהט, לייבש אדמות חקלאיות ולהפכן לקרקע לבניה, מעריב, 24 ביולי 1985
תלמה פרויד, החקלאות פשטה את הרגל, מעריב, 20 באפריל 1986
נסים זווילי מציע לכ-50 מושבים כושלים לההפך ליישובים קהילתיים, מעריב, 9 באוקטובר 1986
↑  פ 040178/05, מדינת ישראל נגד וילמובסקי ואח', הכרעת הדין, 4 בפברואר 2008
↑  אמנון נגר, כיצד פרויקט שיקום של שער אפרים הפך למסכת תלאות עד כדי פירוק?, אתר דה מרקר קפה
↑  פ 040178/05, מדינת ישראל נגד וילמובסקי ואח', גזר הדין, 24 במרץ 2008
↑  יצחק דנון, ‏נאמני שער אפרים מבקשים לכנס אסיפות נושים לצורך הצבעה על מתווה הסדר הנושים המוצע של המושב, באתר גלובס, 22 בינואר 2004
↑  בג"ץ 7875/11 עמותה לשיקום וקידום שער אפרים נ' רשם האגודות השיתופיות
↑  בג"ץ 348/13 דוד סעדיה נ' רשם האגודות השיתופיות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007520208605171  VIAF: 316602875   WorldCat (עם VIAF): 316602875
שעת האפס (אלבום)

"שעת האפס" הוא אלבומו השני של הזמר רגב דהן.
שלושה סינגלים יצאו מתוך האלבום לרדיו: 'אם', 'חבל שחור' ו'שמש פלסטינית'. שלושת הסינגלים לוו בווידאו קליפים שהגיעו למקומות הראשונים בערוץ 24, והקליפ לשיר "אם", בו משתתפים עידו תדמור ולהקתו, הגיע למקום השישי המצעד האירופאי של MTV. את השירים באלבום כתב והלחין רגב פרט לשיר 'בעיניים חצי עצומות' אותו כתב אהוד מנור והשיר 'בוא נשחק' מאת יונה וולך.
שירי האלבום

שעת האפס
חבל שחור
אם
היא
שמש פלסטינית
דמעות
הצעקה
לא אני
בוא נשחק
ואולי אני מת
המרוץ
אצלנו בבית
מלאך לבן
בעיניים חצי עצומות
אי שם
תאודור פונטאנה

| --- | --- |

 לידה:  30 בדצמבר 1819 נוירופין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  20 בספטמבר 1898 (בגיל 78) ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 מדינה:  ממלכת פרוסיה 
 מקום קבורה:  Friedhof II der Französisch-Reformierten Gemeinde 
 מקום לימודים:  Altes Gymnasium Neuruppin, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 זרם ספרותי:  ספרות ריאליסטית 
 יצירות בולטות:  אפי בריסט, Stine, Quitt, Trials and Tribulations, Unterm Birnbaum, Christian Friedrich Scherenberg und das literarische Berlin von 1840 bis 1860, Irretrievable, Die Poggenpuhls, Meine Kinderjahre, Der Stechlin, Von Zwanzig bis Dreißig, Mathilde Möhring, Graf Petöfy, L'Adultera, Aus England, Jenseit des Tweed, Cécile, Frau Jenny Treibel, Schach von Wuthenow, Ramblings through Brandenburg, Before the Storm, Kriegsgefangen, Ellernklipp, Grete Minde, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 תקופת הפעילות:  מ-1839 
 בן או בת זוג:  Emilie Fontane (16 באוקטובר 1850–?) 
 צאצאים:  Friedrich Fontane, Martha Fontane, George Fontane, Theodor Fontane 
 פרסים והוקרה:  פרס שילר (1890)  דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת הומבולדט של ברלין (1894) 
 חתימה:   
 
תיאודור פונטאנה
תיאודור פונטאנה (גרמנית: Theodor Fontane‏; 30 בדצמבר 1819 - 20 בספטמבר 1898) היה סופר ומשורר גרמני מהזרם הריאליסטי.
חייו

תיאודור פונטאנה נולד בנוֹירוּפּין שבפרוסיה. אביו היה רוקח, ובשנת 1836 התחיל לעבוד אף הוא כשוליה של רוקחים. הוא המשיך את לימודיו בלייפציג, ומשרתו הראשונה כרוקח הייתה בדרזדן. בגיל 20 החל לכתוב שירים, בעיקר בלאדות ורומאנסות על נושאים היסטוריים. הוא גם פרסם מאמרים פוליטיים בעיתונות. ב־1849 נטש את הרוקחות והחליט להתפרנס מכתיבה עיתונאית.
הספרים הראשונים שהנחילו לו פרסום היו קובצי שירה שיצאו לאור ב־1850 : 
קובץ בלדות "גברים וגיבורים, שמונה שירים פרוסיים" שנכתבו בהשראה סקוטית, ומחזור רומנסות, "על אודות רוזאמונדה היפה".
הוא נשלח ללונדון ככתב של העיתונות הפרוסית, והתגורר שם מ־1855 עד 1859, ב־1859 חזר לברלין. אחרי כן היה כתב צבאי במלחמות שניהלה פרוסיה נגד שכנותיה בשנים 1864, 1866, ו־1870-1871. במלחמה האחרונה, מלחמת פרוסיה צרפת, נפל פונטאנה בשבי הצרפתי בשעה שסייר בשדה המערכה. הוא היה במאסר שלושה חודשים, ושוחרר הודות להתערבותו של ביסמרק עצמו.
בשנים 1862 עד 1882 פרסם רשמי מסעות שערך לאורכה ולרחבה של מולדתו, בארבעה כרכי "נדודים על פני מארק ברנדנבורג", וכן ראו אור שלושה ספרים בנושאים צבאיים.
למרות שפונטאנה ידוע בעיקר בזכות הרומאנים שלו, הוא התחיל לכתוב רומנים רק בשני העשורים האחרונים של חייו. ב־1878 יצא לאור הרומן הראשון פרי עטו "לפני הסערה", רומן היסטורי שנכתב בסגנונו של סר וולטר סקוט. הוא היה סופר פורה ופרסם ספר כמעט כל שנה. הרומנים והנובלות שלו נחשבים עד היום לפיסגת הפרוזה הגרמנית הריאליסטית במאה ה־19.
הרומן אפי בריסט, שיצא לאור ב־1894, הוא אחד הרומנים הידועים ביותר בשפה הגרמנית. הוא עוסק בבגידה של אישה צעירה הנשואה לגבר מבוגר ממנה, והטרגדיה הנובעת מכך. מקומו של הרומן לצד "אנה קארנינה" ו"מאדאם בובארי", המציגים את הנישואים במאה ה־19 מנקודת מבטה של האישה. הספר תורגם לעברית על ידי נילי מירסקי, ויצא לאור בהוצאת עם עובד (1981).
מספריו

לפני הסערה (1878)
L'adultera‏ (1882)
תעיות וטעיות (1887)
ללא תקנה (Unwierderbringlich, 1892)
הגברת ג'ני טרייבל (1892)
השטכלין (1898)
מספריו > כתביו שתורגמו לעברית

סטינה: רומן [1890], תורגם לעברית בידי חיים תרסי, תל אביב: הקורא, [תשי"-].
אפי בריסט [1894] (תרגמה מגרמנית והוסיפה אחרית-דבר והערות: נילי מירסקי), תל אביב: עם עובד, תשמ"א-1981.
ללא תקנה [1892], תרגם מגרמנית: רועי כנען, ירושלים, הוצאת אפרוח, 2021.
השטכלין [1898], תרגם מגרמנית: רועי כנען, ירושלים, הוצאת אפרוח, 2024.
לקריאה נוספת

גל אורן, שברים במראה: שבר ומשבר בספרות האירופית המודרנית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014 (הפרק העוסק בפונטאנה).
עמוס עוז, "'התקדמותו הלא מוחשת של הצל' (על פתיחת הרומן "אפי בריסט" מאת תיאודור פונטאנה)", מתחילים סיפור, הוצאת כתר, 1996.
הערות שוליים

↑  אלי שאלתיאל, דיוקנה של חברה, דבר, 22 בינואר 1982
יותם ראובני, אפי הקטנה והמסכנה, מעריב, 30 באוקטובר 1981
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261232805171  PLWABN: 9810593358205606  BIBSYS: 90058886  BNE: XX870419  BnF: cb11903061s (data)  CANTIC: a10086304  CiNii: DA01539795  GND: 118534262  ICCU: CFIV005596  ISNI: 0000 0001 2129 6195  LCCN: n79018924  LNB: 000077456  MusicBrainz: 3230c408-15b3-4399-a6f0-a35e9378fa93  NDL: 00439803  NKC: jn19990002341  NLA: 35092066  NLG: 61287  NLK: KAC199609001  NSK: 000079497  NTA: 068468164  RERO: 02-A003252124  RKD: 306300  SELIBR: 187147  SNAC: w6416xzd  SUDOC: 027320812  Trove: 824304  ULAN: 500317800  VcBA: 495/149053  VIAF: 41840061   WorldCat (עם VIAF): 41840061
שואת יהודי לטביה

השואה בלטביה מתייחסת לפשעי מלחמה של נאצים ומשתפי פעולה עם הנאצים נגד יהודים במהלך כיבוש לטביה על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. בשואת יהודי לטביה נרצחו כ-70,000 מתוך כ-93,000 יהודי לטביה.
מפת השואה ברייכסקומיסריאט אוסטלנד (שכללה את לטביה)
הכיבוש הגרמני

הצבא הגרמני חצה את הגבול הסובייטי ב-22 ביוני 1941, בחזית רחבה מהים הבלטי עד הונגריה, והתקדם במהירות דרך ליטא לעבר דאוגבפילס ונקודות אסטרטגיות אחרות בלטביה. מדינת המשטרה הנאצית כללה ארגון המכונה "שירות הביטחון" (אס דה), ומפקדתו שבברלין הייתה ידועה בשם המשרד הראשי לביטחון הרייך, ובראשי תיבות RSHA.
הכיבוש הגרמני > ה-SD בלטביה

לפני הפלישה ארגנו ה-SD ארבע "יחידות מיוחדות" בשם איינזצגרופן. שם היחידות האלה היה לשון נקייה, שכן מטרתן הייתה להרוג מספר גדול של אנשים שהנאצים ראו בהם "בלתי רצויים". אלה כללו קומוניסטים, צוענים, חולי נפש, ובמיוחד יהודים. האיינזצגרופן נע בעקבות כוחות הפלישה הגרמניים, ובתוך ימים מכיבוש אזור מסוים על ידי הוורמאכט, ולעיתים שעות, החל ברציחות.
אנשי ה-SD בלטביה ניכרו במדיהם השחורים. אנשי אס-אס לבשו מדים שחורים לעיתים רחוקות. לבושם הרגיל היה מדי ורמאכט אפורים עם חלקים שחורים. הם לבשו את טלאי ה-SD על השרוול השמאלי, חולצה צהבהבה ואת סמל גולגולת המוות ("טוטנקופף") על כובעיהם. דרגות ה-SD היו זהות לאלה של אנשי האס-אס. ה-SD לא לבש את סמל ה"ברק" של האס-אס על הצווארון הימני, אלא החליף אותו בטוטנקופף או באותיות "SD".
ה-SD פעל בלטביה על ידי איינזצגרופה A, שחולקה לאיינזצקומנדו 1a, 1b, 2 ו-3. עם התקדמותו של הקו הקדמי מזרחה, עזב איינזצגרופה A את לטביה ותפקידיו ניתנו ל-SD המקומי, תחת משטרת הביטחון שקיבלה פקודות הן מ-RSHA בברלין והן מה-SS. קווי הסמכות היו חופפים ומעורפלים. החלק המזרחי של לטביה, כולל דאוגאוופילס ואזור לטגליה, הוקצה לאיינזצקומנדו 1b ו-3. באיינזצקומנדו 1b היו 50 עד 60 חיילים בפיקודו של אריך ארלינגר (Ehrlinger).
הכיבוש הגרמני > הרציחות עם פלישת הנאצים

בלטביה החלה השואה בליל 23 ביוני 1941, כאשר בבית הקברות גרובינה נהרגו שישה אנשי משטרה יהודים, ביניהם הרוקח העירוני. בימים שלאחר 35 יהודים הושמדו ביישובים נוספים: פריקולה (Priekule), דורבה (Durbe) ואסיטה (Asīte). ב-29 ביוני החלו הנאצים להקים יחידת עזר ראשונה של ה-SD בלטביה ביילגבה. בקיץ 1941 השתתפו כ-300 גברים ביחידה ברצח כ-2000 יהודים ביילגבה ובמקומות אחרים בסמיגליה (Semigallia) שבדרום לטביה . הרציחות נעשו בפיקוח קציני ה-SD רודולף באץ ואלפרד בקו, אשר ערבו את אנשי הס"ס של האיינזצגרופה בפעולה. בית הכנסת הראשי של ילגאבה נשרף. לאחר הפלישה לריגה ארגן פרנץ ולטר שטאלקר, בסיוע משתפי פעולה מקומיים, פוגרום ביהודי ריגה. ויקטורס אראייס, בן 31 באותה עת, חבר לשעבר האגודה הלטבית הלאומנית Pērkonkrusts וחבר אגודת הסטודנטים, מונה למפקד הפעולה.