stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היתר מכירה
טענות נגד היתר המכירה > תשובת תומכי ההיתר

בעניין איסור "לא תחנם", יש טוענים שהאיסור נוהג בימינו רק מדרבנן, כיוון שקדושת הארץ בטלה עם הגלות. בנוסף, האיסור אינו חל על גויים שאינם עובדי עבודה זרה, כגון מוסלמים, ואינו חל על גויים שכבר יש להם קרקע בארץ ישראל. ואכן בימינו הרבנות משתדלת למכור את הקרקעות רק למוסלמי שכבר יש לו קרקע בארץ ישראל.
ביטול היתר המכירה יגרום לכך שחקלאים יהודים לא יוכלו לעמוד בנטל הכלכלי, יעזבו את השדות ויפקירו אותם לגויים, וזו תהיה עבירה הרבה יותר חמורה על "לא תחנם". הראי"ה קוק אמר על כך "חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה".
מצינו ש"הערמה" מותרת אפילו במצוות מדאורייתא (ראו היתרי מכירה בהלכה), וכל שכן שאפשר לעשות הערמה בשמיטה בימינו, שנוהגת רק מדרבנן (ראו שביעית בזמן הזה) - שהרי כל תקנת רבנן היא כדי לשמש "זכר" לשביעית, וממילא גם אותה מכירה יכולה לשמש לצבור הרחב כתזכורת למצוות השמיטה המקורית.
אמנם יש כאן "בריחה" מחיוב מצוות השמיטה, אך על ידי כך ימנע חילול פירות הקדושים בקדושת שביעית.
טענות נגד היתר המכירה > טענות לאחר הקמת מדינת ישראל

כמה רבנים העלו טענה, שגם אם היתר המכירה היה מוצדק לפני הקמת המדינה, הרי שהמצב לאחר הקמת המדינה שונה באופן מהותי:
הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי כתב: "עכשו, כשיש לנו ברוך השם ממשלת ישראל על ארצנו... מצד אחד החמרה בעיית השמיטה... קשה לצרף את ההיתר 'משום ארנונא'... שאין הסברא נותנת להתיר לממשלת ישראל (המצוה גם היא על התורה והמצוה) משום ארנונת ישראל... אבל מצד השני ייתכן לומר... שכיום יש לא רק מסתננים חומסים ושודדים אלא שהננו מוקפים אויבים אורבים לנפש, ושגם שמו עלינו מצור כלכלי ולא על נקלה יש להביא מזון מבחוץ, ומבחינה זו אפשר שישנו גם הטעם המובא בתוספות (שם) 'משום סכנת נפשות".
הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג כתב: "בשמיטה זו חסר לנו הנימוק המפורש... שעכשו אין הקרקעות שלנו משום דינא דמלכותא שנחשבים בעלי הקרקע רק כאריסים... כי תודה לאל זה נשתנה על ידי מדינת ישראל. ואולם מאידך גיסא, נתחזק בהרבה הנימוק של חיי נפשות וקיום המדינה הישראלית בשום לב לקיבוץ הגלויות ההולך ומתמיד, ומצב התזונה וסכנת המלחמה המאיימת עלינו".
הרב שלמה גורן כתב: "לאחר תקומת המדינה, כאשר כל אדמות ארץ ישראל הן תחת הריבונות של ישראל, זוהי בעלות-על על כל ארץ ישראל, באשר כל בעלי האדמות חייבים לשלם מס על האדמות למדינה... לפי זה כאשר המלכות היא של ישראל ומשלמין בארץ ישראל מס למדינה, בוודאי שיש בריבונות ובבעלות זו של המדינה על הארץ, כדי למנוע הפקעת קדושתה על ידי העברת הבעלות הפרטית שלנו לנכרים. מכיוון שגם לאחר המכירה לנכרי נשארות האדמות תחת בעלות-על של השלטון היהודי, המהווה רשות עליונה על כל אדמות המדינה לפי שיטת התוספות... מכל האמור, ברור שלאחר קום המדינה כאשר רוב ארץ ישראל נתונה בידי יהודים, אין תוקף להיתר המכירה כפי שכתב הגראי"ה קוק בעצמו. או שההיתר נחלש לגמרי ואין לסמוך עליו, בייחוד כאשר מדובר על מכירת כל ארץ ישראל לנכרים כדי להפקיע את קדושתה".
אופן ביצוע המכירה

אחת הבעיות המרכזיות של היתר המכירה של שמיטה לעומת שאר ההיתרים הנוגעים למכירה לגוי, היא שיש איסור למכור קרקע בארץ ישראל לגוי, מהפסוק לא תחנם. בעיה אחרת, הקיימת גם בהיתרים אחרים היא שעל מנת שהמכירה תחול יש צורך בכך שהמוכר באמת ובתמים יתכוון למכור את הקרקע, דבר הנקרא בלשון ההלכה "גמירות דעת". מגוון של פתרונות שונים ואף סותרים נתנו לבעיית "לא תחנם", תוך דאגה להשגת גמירות דעת של המוכר. פתרונות אלו כוללים:
טענה כללית שמכיוון שהמכירה נועדה לחזק את ההתיישבות בארץ ישראל האיסור של לא תחנם אינו חל.
טענה בדעת המהרש"א שמכירה חזרה לגוי של קרקע שקנו מגוי אינה אסורה.
פתרונות הנוגעים לאופן המכירה:
מכירה לזמן מוגבל. פתרון זה שימש בשמיטת תרמ"ט ותמך בה הרב יצחק אלחנן ספקטור. על מנת להדגיש שהמכירה היא אכן מכירה מלאה, נרשם בחוזה המכירה שיש רשות לקונה לחפור בשדה בורות שיחין ומערות ולעשות בו כל שינוי. מצד שני, רישום זה ספג ביקורת בטענה שהיא מעמידה בספק את גמירות הדעת של המכירה, שכן אין כל כוונה שהגוי יחפור בשדה וספק אם מישהו יאפשר לו זאת. בפועל המכירה נעשית לשנתיים, כיוון שקדושת פירות שביעית ממשיכה חודשים רבים לתוך השנה שאחרי שנת השמיטה.
מכירה של העצים על מנת שהגוי יקצץ אותם, יחד עם האדמה שהעצים יונקים ממנה (אך לא הקרקע שתחתיה). פתרון זה מבוסס על כך שמותר למכור לגוי עפר ועצים המיועדים לכריתה. פתרון זה משמש ביחד עם המכירה לזמן מוגבל באופן שהגוי הוא זה שבוחר האם לקצץ את העצים ורק אם הגוי אינו מקצץ אותם המכירה חלה.
מכירה מוחלטת של הקרקע לזמן בלתי מוגבל, עם אופציה לקנות בחזרה את הקרקע לאחר השמיטה.
בחירת הקונה:
מכירה של הקרקע לידי אדם שאיננו נחשב עובד עבודה זרה, שכן לפי דעות מסוימות האיסור אינו חל על גויים שאינם עובדי עבודה זרה. בהתאם לכך, בשמיטות הראשונות בקשו הרבנים שהמכירה תהיה דווקא לערבי (ישמעאלי). אמנם באחת השמיטות המכירה התבצעה לנוצרי מצרפת לבקשת הברון רוטשילד שהכירו. הרב שלמה גורן בהיותו הרב הראשי לישראל ביצע את המכירה לגוי שהיה בהליכי גיור והסכים לדחות את סיום הגיור לשנה על מנת להיות הבעלים של כל הקרקעות של ארץ ישראל עבור היתר המכירה.
מכירה לגוי שכבר יש לו קרקע משלו בארץ ישראל.
אחת הטענות נגד היתר המכירה הכללית, שהועלתה על ידי החזון אי"ש, הייתה שמכיוון שהמכירה היא עבירה אם היא נעשית על ידי שליח היא אינה חלה על פי הכלל ההלכתי ש"אין שליח לדבר עבירה". כהתמודדות עם טענה זאת דאג הרב שלמה גורן שהחקלאים ימכרו את קרקעותיהם לרבנות הראשית והיא תמכור את הקרקעות שלה לגוי, באופן שאין במכירה שליחות. הרב ויטמן ביקש מאותה סיבה שנציג של כל קיבוץ יבצע את המכירה בפועל. במכירה פרטנית, אך היה מי שדרש שכל חברי הקיבוץ יבצעו את הקניין.
טענה נוספת שהועלתה נגד היתר המכירה לאחר הקמת המדינה הייתה שהחוק במדינת ישראל אוסר מכירה ללא רישום בטאבו (להבדיל ממכירת חמץ שהוא מטלטלין בלבד ואינו דורש רישום). לפעמים מדובר בקרקעות מנהל, שאינן ניתנות למכירה כלל. כמענה לכך, בה' אב תשל"ט, לקראת השמיטה בשנת תש"מ, חוקקה הכנסת, ביוזמתו של הרב חיים דרוקמן, ובלחצו של הרב שלמה גורן, תיקון לחוק המאפשר ביצוע עסקת מקרקעין לצורך היתר המכירה, ללא תשלום האגרה וללא רישום בטאבו.
כשרות תוצרת היתר המכירה

התומכים בהיתר המכירה סוברים שהתוצרת כשרה לאכילה. ישנם מהתומכים בהיתר המכירה אשר מעדיפים להחמיר על עצמם ולא לאכול מפירות היתר המכירה. בגלל ההתנגדות להיתר המכירה, ישנם כאלו אשר בכוונה אוכלים מהיתר המכירה כדי להראות שהתוצרת היא כשרה.
רוב הרבנים החרדים, המתנגדים להיתר המכירה, גם אוסרים לקנות מתוצרת היתר המכירה, וזאת ממספר סיבות:
הם פוסקים שהירקות אסורים משום ספיחין, כיוון שלמכירה אין תוקף, או שבגלל העבודה של היהודי חלה גזירת ספיחין.
הם פוסקים שהפירות קדושים בקדושת שביעית ואסורים במסחר. בנוסף, אינם רוצים למסור לידי המוכרים כסף אשר לא ישמרו אותו בקדושת שביעית.
הם אינם רוצים לאכול פירות שלא הופקרו (האסורים באיסור שמור ונעבד).
הם אינם רוצים לחזק את אלו המסתמכים על היתר המכירה.
אמנם לפי הרב צבי שכטר, גם להסוברים שאסור למכור את הקרקעות לכתחילה משום לא תחנם, המכירה חלה בדיעבד, ולכן מותר לכתחילה לקנות ולאכול פירות היתר מכירה.
כשרות תוצרת היתר המכירה > דעות רבני ארצות הברית

לרוב הדעות של המתנגדים להיתר המכירה, פירות שלא חל עליהם איסור ספיחין מותר בדיעבד להשתמש בתוצרת של היתר המכירה וכך פסק הרב משה פיינשטיין, בניגוד לדעה אחרת לאסור, לגבי אתרוגים שהובאו מישראל משמיטת תשי"ג. בתשובותו של הרב פיינשטיין הוא כותב שהנימוק של סיוע לעוברי עבירה לא חל בנידון היתר המכירה מכיוון שהחקלאים פועלים על פי רבנים שפסקו להם היתר.
לעומתו, הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (מבוסטון) פסק שלא לקנות מפירות היתר המכירה בארצות הברית, מכיוון שכל ההיתר נקבע משום שעת הדחק וגם אם ליהודי ישראל מדובר על שעת הדחק, ליהודי ארצות הברית זה לא שעת הדחק.
תולדות ההיתר

התומכים בהיתר המכירה מוצאים שורשים להיתר כבר בדברי המבי"ט והמהרי"ט, והרב ישראל משקלוב בעל פאת השולחן. באמצע המאה ה-18 התיר הרב מרדכי רוביו, בעל "שמן המר", למכור כרם לנכרי לפני השמיטה: "ובשנה השביעית ימכרו כל אחד זכותו או חזקה שיש לו לגוי סתם 'אני מוכר לך כל זכות שיש לו בקרקע'. ואחר כך, בשיעבור השביעית יחזור ויקנה אותה". עם זאת, ההיתר שלו דיבר על מכירה גמורה, שבה הקרקע הייתה בחזקת הקונה הגוי במהלך שנת השמיטה, הקונה עיבד אותה והשתמש בפירותיה.
אזכורים לשמירת שמיטה בארץ ישראל בעת החדשה נמצאו בעיתון הלבנון כ"א באדר תרכ"ג (1863), ובו מכתב פנייה מתושבי ירושלים לחברת כל ישראל חברים בראשות משה מונטיפיורי ובו בקשת עזרה ברישיון להקמת אחוזה ביישוב מוצא (קלאניא) ליישוב. במכתב הם מפרטים את שמירת השמיטה בשנת תרכ"א. בשנת תרל"ה פנה קרל נטר לרבי אליהו גוטמכר בבקשת היתר לעבוד בשמיטה באדמות מקוה ישראל. הרב גוטמכר הורה לו לשמור את השמיטה כהלכתה. אם כי באופן כללי היהודים שעבדו בחקלאות (כמו במוצא), עבדו בשדות הערביים המקומיים.
תולדות ההיתר > בימי הרב קוק והחזון אי"ש

כשעלה הראי"ה קוק לארץ, סמך גם הרב קוק ידיו על ההיתר, בגלל המצוקה הגדולה של היישוב החדש אשר פרנסתו הייתה תלויה בחקלאות. מולו התייצב הרידב"ז, רבה של צפת, אשר שלל את ההיתר. בעקבות כיבוש הארץ בידי בריטניה, הקים הרב קוק את הרבנות הראשית לישראל, ומאז ההיתר מיושם באמצעותה.
אך קיבוצי פועלי אגודת ישראל, בהתאם לפסיקותיו של החזון איש שאף הוא התנגד להיתר, מיישמים פתרון חלופי של אוצר בית דין תוך הסתמכות על פסיקותיו המקילות יותר של החזון איש לגבי הלכות שמיטה. נוהג זה נמשך מאז בכל שנות השמיטה עד היום, על ידי הרבנות הראשית לישראל.
תולדות ההיתר > לאחר הקמת המדינה

כיום רוב היישובים החקלאיים בארץ ישראל משתמשים בהיתר המכירה, אך רוב החרדים אינם סומכים על ההיתר ומעדיפים לקנות בשנת השמיטה תוצרת חקלאית מערבים או מחו"ל. חלק מהיישובים החקלאיים הדתיים אימצו את "אוצר בית דין" כפתרון.
הרב עובדיה יוסף גם כן הורה להיתר המכירה, ולדבריו הרב עזרא עטיה הסכים עמו.
תולדות ההיתר > פולמוס השמיטה בשנים תשס"א, תשס"ח

מאז ראשית הפולמוס ההיסטורי בסוגיה, ובעיקר מאז שנות ה-50, התפתחה בישראל חלוקה חברתית בין חרדים לציונים דתיים: רוב החרדים האשכנזים הקפידו שלא להסתמך על היתר המכירה וצרכו תוצרת חקלאית שמקורה ביבוא מחו"ל או מגידולים על קרקע שגם ללא המכירה אינה בבעלות יהודית. הציונים הדתיים, וכן רבים מן החרדים הספרדים, לעומת זאת, הסתמכו על היתר המכירה, על כל פנים כצרכנים. לקראת שנת השמיטה בתשס"א התחולל שינוי במדיניות החרדית: לראשונה בהיסטוריה נעשה ניסיון להחיל את ההחמרה ההלכתית לא רק על צרכנים חרדים ועל חנויות המשרתות את הציבור החרדי, אלא גם על חנויות שלקוחותיהן אינם חרדים. החרדים יצאו בהתקפות חריפות נגד הרב הראשי הספרדי, הרב אליהו בקשי דורון, שפעל להמשך ההתבססות על היתר מכירה בישראל. באחת הכותרות בעיתון 'יתד נאמן' הליטאי נכתב 'בושה וגלימה', רמז לגלימה המסורתית שלובש הרב הראשי הספרדי. הרב של תנובה, זאב ויטמן, הביע הסתייגות מהיתר המכירה הכללי של הרבנות הראשית ופעל לביצוע היתר מכירה פרטני לחלקות ספציפיות.
בסוף שנת 2007 תשס"ז לקראת שנת שמיטה שחלה בתשס"ח דווח כי המדינה ביצעה את התהליך ההלכתי בנוגע להיתר המכירה שהקיף את קרקעות המושבים, הקיבוצים והחקלאים בישראל - ששטחם כ-1.75 מיליון דונם, ושווים מוערך בכ-70 מיליארד ₪. באותה שנה, הרבנות הראשית החליטה לבזר את הסמכות לרבני הערים, כך שלרב העיר המקומי תהיה אפשרות לאפשר צריכת תוצרת של היתר מכירה, או שתינקט המדיניות המחמירה האוסרת תוצרת כזו.
ארגון רבני צהר, ארגון ציוני דתי, איים שיקים מערך כשרות חלופי למערך הכשרות של הרבנות הראשית, על מנת לתת מענה במקומות בהם הרבנות הראשית אינה מכירה בהיתר מכירה. פרשה זו הסתיימה בכך שבג"ץ, בתשובה לעתירת ארגונים חקלאיים, פסל את החלטות הרבנות שנתנו אוטונומיה לכל רב מקומי לפסוק בעצמו בנוגע להיתר מכירה, וקבע כי בכל מקום בו יסרב הרב המקומי לתת היתרי כשרות המסתמכים על היתרי המכירה, על הרבנות הראשית למנות רב שיעניק תעודות כשרות. בעקבות זאת החליטה הרבנות הראשית למנות מספר רבנים שיעניקו תעודות כשרות לתוצרת היתר מכירה בכל מקום שבו הרבנים המקומיים לא יעשו זאת.
בנוסף למחלוקת שפרצה בין החרדים הליטאים לארגונים דתיים לאומיים, באותה תקופה הופיעה חוברת "מן השורש", שנכתבה על ידי הרב יוסף יקותיאל אפרתי, מקורבו של הרב יוסף שלום אלישיב, ובה הוא תקף בחריפות את דעתם של המקילים בהיתר המכירה, כאשר בין היתר כוונתו הייתה אל הרב עובדיה יוסף, שבאותה שנה היה ראש המתירים.
בתגובה לדברים אלה, הופיעה באותה שנה חוברת אנונימית בשם "מחולת המחניים", שתקפה בצורה קשה את דרכו של הרב אפרתי, ובאופן מפורט יותר, את התנהגותם ויחסם של הרבנים המחמירים בעניין השמיטה, כלפי פסקו של הרב עובדיה יוסף. בעיתונות פורסם, כי מחבר החוברת הוא נכדו של הרב עובדיה יוסף, דבר שהחמיר עוד יותר את הפולמוס סביב הנושא.
דעות הרבנים בעניין היתר מכירה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. המידע בקטע זה חלקי, חלקו לא מגובה במקורות, והוא מתייחס לסעיפים שונים של ההיתר כמקשה אחת.
דעות הרבנים בעניין היתר מכירה > המתירים

הרב יעקב שאול אלישר - ה"יש"א ברכה".
הרב ישראל יהושע מקוטנא - ה"ישועות מלכו".
האדמו"ר רבי אברהם בורנשטיין מחסידות סוכטשוב - ה"אבני נזר".
הרב אברהם יצחק קוק בספרו שבת הארץ.
הרב יהושע לאנג.
הרב מרדכי רוביו - בעל שו"ת "שמן המור".
רבי משה גאלנטי (הראשון).
רבי שמואל מוהליבר מביאליסטוק.
רבי מרדכי אליאשברג גאב"ד בויסק.
הרב יצחק אלחנן ספקטור.
רבי דוד ליב זילברשטיין
הרב שמואל זנוויל קלפפיש מוורשה (ממסכימי הספר משנה ברורה)
הרב אלכסנדר משה לפידות מרייסין
רבי יוסף ענגיל בעל "אתוון דאורייתא"
הרב יצחק יהודה שמלקיש
הרב צבי יעקב אפענהיים גאב"ד קעלם
הרב רפאל מאיר פאניז'יל
הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
הרב ישראל זאב מינצברג
האדר"ת
הרב צבי פסח פרנק
הרב עובדיה הדאיה
הרב יצחק אייזיק הרצוג
הרב אהרן קוטלר
הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא
הרב צבי יהודה הכהן קוק, חלק על פסק הרב גורן
הרב עובדיה יוסף
הרב יצחק יוסף
הרב משה לוי
דעות הרבנים בעניין היתר מכירה > המסתייגים

רבנים רבים מתירים להשתמש בהיתר מכירה בימינו, אך טוענים שהוא אינו הפתרון הראוי, ויש להעדיף עליו פתרונות אחרים כגון אוצר בית-דין.
הרב שמואל סלנט התנגד בשמיטת תרמ"ט, (1889) ואף חתם בכרוז על כך, אולם בשמיטה הבאה, בשנת תרנ"ו (1896), תמך בו יחד עם המהרי"ל דיסקין. בשמיטת תרס"ג (1903) בתחילה נמנע מלהביע דעה, אך לאחר מכן בשיחה עם האדר"ת הסכים שיעשו כפי שנעשה בשמיטת תרנ"ו ע"פ הוראת מהרי"ל דיסקין, לקראת השמיטה תר"ע שוב התנגד להיתר.
הרב יהושע ליב דיסקין התנגד עקרונית, אבל כמה פעמים הצטרף לחתימה.
הרב מרדכי גימפל יפה התנגד עקרונית.
הרב נפתלי הרץ הלוי - התנגד בשמיטת תרמ"ט, וכתב: "עד כמה הוקל בעיניהם, עד שנעשה כהיתר. ואוי לעיניים שכך רואות... מי יודע אחרית כוונת המחפשים היתר. ואף הכשרים והיראים שבהם, אינם רואים את הנולד". אולם בשמיטת תרנ"ו חתם על היתר מסויג - למכור לגוי את האילנות בלבד, על-דעת שהגוי יקצוץ את האילנות, כדי להתיר ייצוא וסחורה בפירות. בשמיטת תרס"ג חתם על היתר בהסכמת רבני ירושלים.
הרב שלמה זלמן אוירבך
הרב מרדכי אליהו התיר אך כתב שההיתר הוא בדיעבד.
הרב יעקב אריאל: "האם רצון התורה שנמכור דרך קבע את אדמתנו לגויים, כדי לעקוף את מצוות השמיטה?! כידוע, מכירת הקרקעות מועילה רק למ"ד שביעית בזה"ז דרבנן, אך כשתתקיים השמיטה מדאורייתא לא ניתן יהיה להשתמש בדרך זאת... האם בטלה המצווה החשובה הזאת, שיישובנו בארץ מותנה בה, חלילה?!"
הרב זאב וייטמן: "אין לראות בהיתר המכירה הלכה לדורות. היתר המכירה לעומת פרוזבול, היתר עסקא, מכירת חמץ וכו'. היתר המכירה מפקיע מצווה. היתר המכירה מפקיע קדושת א"י. הקושי בקיום שמיטה בעבר - לעומת ימינו. בעיות במכירה הנהוגה בימינו: בעלות-העל של מדינת ישראל, הערמה וגמירות דעת."
הרב מאיר מאזוז בדרך-כלל מחמיר שלא להשתמש בהיתר מכירה, אבל קובע שאם מחירי אוצר בית-דין גבוהים מדי, יש להתחשב בציבור ולהתיר היתר מכירה לכתחילה.
ראו גם

היתרי מכירה בהלכה
פולמוס השמיטה בזכרון יעקב
פולמוס גדרה
שמואל מוהליבר
מזכרת בתיה
לקריאה נוספת

הרב עובדיה יוסף יביע אומר חלק י', קונטרס השמיטה.
הרב שלמה שטרנברג, היתר תרמ"ט, תשמ"ו.
הרב שאול סתהון, דבר שאול(הקישור אינו פעיל), עמודים 31–48, פסק שמתנגד להיתר תרפ"ט
הרב יצחק יוסף בספר ילקוט יוסף - שביעית מהדורת תש"ס, פרק כ"ה; ומהדורת תשע"ה בהרחבה.
הרב משה שטרנבוך שמיטה כהלכתה היתר מכירה לנכרי.
הרב יהושע בן מאיר, פרקים יא, יב וסיכום באתר דעת מתוך הספר מה נאכל בשנה השביעית: היתר מכירה או אוצר בית דין, בהפצת ישיבת שבות ישראל אפרת הקורא להעדיף את היתר המכירה על אוצר בית דין בשנת השמיטה תשס"ח, מהדורה מורחבת עם תוספות בשנת השמיטה תשע"ה
הראי"ה קוק, שבת הארץ
הרב יוסף צבי הלוי, הוראות שעה
הרב שלמה זלמן אוירבך, מעדני ארץ, בהקדמת הספר
הרב אליעזר מלמד, פניני הלכה - שביעית ויובל, פרק ז
חגי בן ארצי, הרב קוק בפולמוס השמיטה, ספרית בית-אל, 2007.
בנימין בראון, "קדושת ארץ ישראל בראי פולמוס השמיטה", בספר: אביעזר רביצקי (עורך),  ארץ-ישראל בהגות היהודית במאה העשרים, יד בן צבי, 2004.
אריה אדרעי, "שורשי הפסיקה הציונית-הדתית: הרב קוק ופולמוס השמיטה", בתוך: בנימין בראון, מנחם לורברבוים, אבינועם רוזנק, ידידיה צ' שטרן (עורכים), על דעת הקהל - דת ופוליטיקה בהגות היהודית, מרכז זלמן שזר, 2012, עמ' 833–896.
הרב ד"ר בועז הוטרר, ובשנה השביעית: שנת השמיטה בהתיישבות החקלאית היהודית בארץ ישראל, כרך ראשון – מזמן הכיבוש העות'מאני ועד שלהי שנת תרמ"ט, מכון הר ברכה, תשע"ח; כרך שני – שנות השמיטה תרנ"ו-תרס"ג, מכון הר ברכה תשפ"א.
אחיעזר ארקין, נחשוני השמיטה - פרשת הגבורה של מייסדי מזכרת בתיה בשנת השמיטה תרמ"ט (1889), מזכרת בתיה תשנ"ד.
אחיעזר ארקין, שמיטת תרמ"ט הארות לפולמוס השמיטה, "ציוני דרך" מרכז סיור ולימוד, מזכרת בתיה תשפ"ב.
פאבל ברמונט-אבלוב

| --- | --- |

פאבל ברמונט-אבלוב
 לידה:  16 במרץ 1877 טיפליס, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית (1858–1883)
 פטירה:  27 בדצמבר 1973  (בגיל 96) ניו יורק סיטי, ניו יורק, ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 השתייכות:   צבא האימפריה הרוסית  הצבא הלבן
 תקופת הפעילות:  1904–1921 (כ־17 שנים)
 דרגה:   גנרל-מאיור
 תפקידים בשירות
 מפקד צבא המתנדבים של מערב רוסיה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת רוסיה-יפן מלחמת העולם הראשונה מלחמת האזרחים הרוסית מלחמות העצמאות של ליטא מלחמות העצמאות של לטביה
 עיטורים
 מסדר סנטה אנה, דרגה 4  צלב גיאורגי הקדוש, דרגה 4  אות מסדר אנה הקדושה  מסדר סטניסלב הקדוש  צלב גיאורגי הקדוש, דרגה 3  מסדר אנה הקדושה דרגה שלישית עם חרבות וקשת  מסדר סטניסלאב הקדוש (בית רומנוב)  מסדר סטניסלאב הקדוש דרגה שנייה עם חרבות  מסדר ולדימיר הקדוש 
 
פאבל רפאלוביץ' ברמונט-אבלוב (ברוסית: Павел Рафаилович Бермондт-Авалов;‏ 16 במרץ 1877 – 27 בדצמבר 1973) היה גנרל-מאיור רוסי אשר הקים את "צבא המתנדבים של מערב רוסיה", ארגון שהורכב מלוחמים רוסים וגרמנים שלחמו כנגד עצמאותן של המדינות הבלטיות. חייליו כונו "ברמונטיאנים" על שמו.
ויליאם שוקלי

| --- | --- |

 לידה:  13 בפברואר 1910 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  12 באוגוסט 1989 (בגיל 79) סטנפורד, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום קבורה:  Alta Mesa Memorial Park 
 מקום לימודים:  המכון הטכנולוגי של קליפורניה (1932)  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (1936) 
 מנחה לדוקטורט:  ג'ון סלייטר 
 מוסדות:  מעבדות נוקיה בל  אוניברסיטת סטנפורד  Shockley Semiconductor Laboratory 
 פרסים והוקרה:  מדליית ה-IEEE (1980)  עמית החברה הפיזיקלית האמריקאית  היכל התהילה הלאומי לממציאים (1974)  מדליית וילהלם אקסנר (1963)  מדליית הולי (1963)  פרס נובל לפיזיקה (1956)  פרס קומסטוק בפיזיקה (1953)  פרס אוליבר באקלי (1953)  פרס לזכר מוריס ליבמן (1952)  איש השנה של המגזין "טיים" 
 בן או בת זוג:  Jean Bailey  Emmy Lanning 
 תרומות עיקריות
 המצאת הטרנזיסטור
 
ויליאם בראדפורד שוקלי (באנגלית: William Bradford Shockley;‏ 13 בפברואר 1910 – 12 באוגוסט 1989) היה פיזיקאי, ממציא, וחתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1956.
יחד עם עמיתיו, ג'ון ברדין ווולטר בראטיין, פיתח שוקלי את הטרנזיסטור, המצאה ששינתה את פני עולם הטכנולוגיה במחצית השנייה של המאה העשרים. ב-2002, בכנס לזכרו בסטנפורד, נאמר עליו כי "שוקלי הוא האיש שהביא את הסיליקון לעמק הסיליקון".
תחילת דרכו

שוקלי נולד בלונדון להורים אמריקאיים, וגדל בקליפורניה. את התואר הראשון קיבל ב-1932, בתום לימודיו במכון הטכנולוגי של קליפורניה. הוא נישא ב-1933, ועבר ללמוד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), שם קיבל תואר דוקטור ב-1936.
לאחר מכן החל לעבוד בצוות שבראשו עמד הפיזיקאי קלינטון דייוויסון, במעבדות בל שבניו ג'רזי. ב-1938 המציא את הפטנט הראשון שלו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס שוקלי למאמץ המלחמתי. בתחילה היה מעורב במחקר ופיתוח בתחום המכ"ם, ולאחר מכן בפיתוח אמצעי לחימה נגד צוללות, בין היתר בשיפור פצצות עומק. ב-1944 היה מעורב בפיתוח של מערכות להנחיית פצצות באמצעות מכ"ם עבור המפציצים האמריקאיים. באוקטובר 1946 עוטר שוקלי במדליה להוקרת תרומתו למאמץ המלחמתי.
פעילותו בעת מלחמה הייתה כרוכה בפגישות רבות עם גורמים רמי-דרג בפנטגון. ביולי 1945 נתבקש להעריך את מספר הקורבנות מפלישה אמריקאית לאיי יפן, במטרה להכניע את היפנים ולסיים את המלחמה. הוא העריך כי כדי להכניע את היפנים "נצטרך להרוג בין 5 ל-10 מיליון. זה יעלה לנו בין 1.7 ל-4 מיליון נפגעים, ובהם 400 עד 800 אלפי הרוגים".
תחזיתו של שוקלי הייתה בין הגורמים שהשפיעו על ממשלת ארצות הברית להטיל את פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
המצאת הטרנזיסטור

לאחר המלחמה חזר שוקלי למעבדות בל והצטרף לצוות שעסק בפיזיקה של מצב מוצק, ובפרט במציאת תחליף הולם לשפופרת הריק, בהשתתפותם של ג'ון ברדין ווולטר בראטיין. שוקלי הגה רעיון לפיו ניתן להשפיע על מוליכותם של מוליכים למחצה באמצעות השראה של שדה חשמלי חיצוני. ברדין מצא פתרון לחדירות של המוליכים למחצה לשדה החשמלי, וב-1946 סיכמו השלושה את ניסוייהם בשורה של מאמרים בעיתונים מקצועיים.
בנובמבר 1947 הגיעו השלושה לתפנית של ממש, כשהצליחו להביא להגברה של זרם חשמלי במוליך למחצה עשוי גרמניום, וב-23 בדצמבר 1947 הציגו טרנזיסטור עובד בפני בכירים בחברה. בסוף 1947 החלו מעבדות בל בהליך של רישום פטנט על ההמצאה החדשה.
בעקבות הניסוי המוצלח, פיתח שוקלי תכנון משופר של הטרנזיסטור - טרנזיסטור ביפולרי. על המצאת הטרנזיסטור הוענק לשוקלי ועמיתיו פרס נובל בפיזיקה לשנת 1956.
שוקלי סמיקונדקטורס

ב-1955 הקים במאונטיין ויו שבקליפורניה את מעבדת שוקלי למוליכים למחצה (Shockley Semiconductor Laboratory).
שוקלי גייס למעבדתו את מיטב החוקרים למחקר ופיתוח, רבים מהם בוגרי אוניברסיטת סטנפורד הסמוכה. החברה פיתחה, ייצרה ומכרה התקני מוליכים למחצה, בעיקר טרנזיסטורים ודיודות. ההתקנים היו מבוססי גרמניום בשלב הראשון, ובהמשך הייתה הראשונה שפיתחה התקנים מבוססי סיליקון.
שוקלי היטיב לבחור את החוקרים שגייס, אך נודע כאחד המנהלים הגרועים ביותר בתולדות התעשייה, ונהג לאכוף על החוקרים את דעותיו, תוך התחשבות מעטה ברעיונותיהם ודעותיהם, והפגין לעיתים התנהגות שנחשבה פרנואידית, עד כדי דרישה מהעובדים לעבור בדיקות בגלאי אמת, במקרה ידוע בו אחת המזכירות נפצעה בעבודה. כיווני חקירה עליהם התעקש שוקלי התבררו במקרים רבים כעקרים, ונוצרה אי שביעות משמעותית רצון מתפקודו כמנהל.
אחרי שדרישה להחליף את שוקלי כראש המעבדה נדחתה, שמונה מאותם חוקרים, המכונים "שמונת הבוגדים" (Traitorous eight), בהנהגת רוברט נויס, פרשו ב-1957, הם הקימו את פיירצ'יילד סמיקונדקטור (Fairchild Semiconductor), חברת בת של חברת פיירצ'יילד, ששכנה בחוף המזרחי של ארצות הברית, שעסקה בציוד צילום.
פיירצ'יילד התרכזה בהתקנים מבוססי סיליקון, והייתה ליצרנית המוליכים למחצה המצליחה הראשונה או אחת הראשונות, ונחשבת בדרך כלל לחברה שפתחה את מה שמכונה עמק הסיליקון. בשלבים ההתחלתיים, קשה היה למצוא בעמק הסיליקון חברה בלי עובדים שפרשו מפיירצ'יילד, רבות מהם נוסדו על ידי פורשי פיירצ'יילד. אחת הבולטות ההן היא אינטל, שנוסדה על ידי נויס שפרש מתפקידו כמנכ"ל פיירצ'יילד, ולצידו בין השאר גורדון מור, חבר כבוד ב"שמונת הבוגדים", ופורשים רבים נוספים. גם בהמשך המשיכה אינטל לגייס פורשים נוספים מפיירצ'יילד.
השקפותיו

שוקלי החזיק בדעות גזעניות לפיהן אנשים כהי עור נחותים מבחינה שכלית מאנשים לבנים. 
שוקלי חקר את תחום האיאוגניקה והביע תמיכה בסירוס מרצון של אנשים בעלי "נחיתות גנטית".
חיים אישיים

ב-1954 התגרש שוקלי מאשתו הראשונה ונשא לאישה את איימי לאנינג, נישואים שנמשכו עד מותו ב-1989.
ב-1961 נפצעו שוקלי ובני משפחתו בתאונת דרכים. לאחר תקופת החלמה ארוכה, הצטרף שוקלי כמרצה לאוניברסיטת סטנפורד.
ויליאם שוקלי מת ב-1989 מסרטן הערמונית.
לקריאה נוספת

Gerard O’Regan, Giants of Computing - A Compendium of Select, Pivotal Pioneers, Springer, 2013, pp. 239–241.
אלעזר הלוי גרינהוט

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1850 כ"ח באייר תר"י גירנדה, סלובקיה 
 פטירה:  2 בפברואר 1913 (בגיל 62) י"א באדר תרע"ג פתח תקווה, האימפריה העות'מאנית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות סגולה 
 תאריך עלייה:  תרנ"ג
 מקום מגורים:  ירושלים 
 כינויים נוספים:  Lazar Grünhut,  אליעזר הלוי ד"ר גרינהוט
 פעילות בולטת:  פרסום ספרים מכת"י - מדרשים וספרי מסעות
 ידוע בשל:  הניח את היסודות לחקר מדרש ילמדנו
 השכלה:  אוניברסיטת ברן 
 תפקיד:  מנהל בית היתומים העברי הראשון בירושלים
 השקפה דתית:  יהדות 
 
הרב ד"ר אלעזר הלוי גרינהוט (כ"ח באייר תר"י/ 1850– י"א באדר תרע"ג/ 1913) היה רב בהונגריה, ולאחר מכן חוקר יהדות ואיש ציבור בירושלים. מנהל בית היתומים העברי הראשון בירושלים. מחלוצי חוקרי כתבי הגניזה הקהירית, וספרות חז"ל והמדרש. מייסד תנועת המזרחי בירושלים, שפעל גם בגאולת קרקעות.
ביוגרפיה

נולד בכ"ח באייר תר"י בעיירה גֶרֶנדה שבמחוז אויהל שבהונגריה, בנו של רבי משה יהודה גרינהוט. במשך חמש שנים למד בישיבות בהונגריה אצל רבנים חניכי אסכולת החתם סופר. בגיל 18 הוסמך לרבנות. לאחר נישואיו שימש ברבנות בקהילות שונות, ולבסוף שימש כעשר שנים כרב ודיין בעיר טעמשוואר. בגלל התחזקות התנועה הרפורמית בעיר, עזב את הרבנות ונסע ללמוד בבית המדרש לרבנים בברלין והיה מתלמידיו של הרב עזריאל הילדסהיימר. כמו כן, למד פילוסופיה באוניברסיטת ברלין. עבודת הדוקטורט שלו הייתה "מחקר בקורתי על מדרש קהלת".
בשנת תרנ"ב/1892 התמנה על ידי ועד היהודים החרדים מפרנקפורט לשמש כמנהל בית היתומים בירושלים (מיסודו של ד"ר זאב וילהלם הרצברג). בעקבות זאת, עלה באותה שנה לארץ ישראל והתגורר בירושלים. לצד ניהול בית היתומים שימש גם בהוראה במוסד, וכן כרב ודרשן בבית הכנסת של המוסד. בשנת 1903 פרש מהוראה מטעמי בריאות. באותה שנה אכסן בביתו את הרמן שטרוק במסע בארץ ישראל. באותה תקופה שהה בארץ הרב יוסף צבי קרליבך מגרמניה, והוא למד אצל הרב ד"ר גרינהוט וכן אצל הרב שמואל סלנט והרב אברהם יצחק הכהן קוק.
עם יסוד תנועת המזרחי, ייסד סניף של המזרחי בירושלים. שימש ציר של התנועה לאחד הקונגרסים הציוניים.
השתתף בירושלים בייסוד אגודת "קהילת יעקב", שפעלה לייסוד יישוב חקלאי דתי ולהתנחלות יהודים דתיים במושבות הקיימות. ארגן חבורת יהודים חרדים לרכישה ולהתיישבות באדמת הכפר הערבי דילב (לימים קריית ענבים), ואף תכנן להעביר לשם את בית היתומים, כדי להעניק לחניכיו הכשרה חקלאית, אולם תוכניתו לא יצאה לפועל.
בהשתדלותו, רכש הד"ר סלבנדי מדירקהיים קרוב ל 800 דונם מאדמת הכפר פג'ה, שליד פתח תקווה ומסר את הקרקע במתנה לוועד היהודי בפרנקפורט, במטרה להעביר לשם את בית היתומים. היוזמה יצאה אל הפועל בתחילת שנת 1913, וגרינהוט עבר לפתח תקווה. אולם, כעבור חודשים ספורים, בי"א באדר תרע"ג, מרס 1913, נפטר.
נקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.