stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנזר טיסמנה
היסטוריה

המנזר נבנה מיוזמת הנזיר ניקודים ("הקדוש ניקודים החסוד") (1406-1310) במקביל לעוד מנזר - המנזר וודיצה הראשון שנהרס זמן קצר אחרי בנייתו. המנזר טיסמנה נותר למשך מעל שש מאות שנה מבצר יחיד של הנצרות האורתודוקסית בסביבה. שני המנזרים נבנו תחילה מעץ בימי השליטים (ולדיסלב הראשון) הידוע כ"ולייקו הראשון" (1377-1364) ואחיו, ראדו הראשון, שהיה שליט שותף בשנת 1372 וב-1377 ירש את כס הנסיכות. 1372.ניקודים כיהן כאב (stareț - סטראץ) שני המנזרים. השליט ולייקו וודה בנה אחר כך את מנזר וודיצה השני ממלט ובימי ראדו הראשון נכנסה גם בטיסמנה כנסייה ממלט.
ניקודים החסוד מטיסמנה שהיה יוזם בניית המנזר היה זה שבחר את הסגנון האדריכלי ואת קישוטיו. הבנייה במלט הוגשמה בעזרת תרומות משליטים מבית בסאראב - ראדו הראשון
(1383-1377), ובניו דן הראשון (1386-1383) ומירצ'ה הזקן (1418-1386)
ניקודים, שהיה יליד אזור מקדוניה הצרפונית הקים בטיסמנהאת בית הספר הראשון לקליגרפים וכתבנים שהעתיקו ספרים כנסתיים משפות שונות. במקום פעל גם בית ספר ראשון ללימודי כמורה ומנהל שבו למדו נזירים מלומדים שמתוך שורותיהם נבחרו הבישופים, המיטרופוליטים, מנהלי לשכות השליטים והבויארים הבכירים. בטיסמנה נשמרו התעודות העתיקות ביותר החל מהמאה ה-14 שהיוו בסיס להיסטוריוגפיה הרומנית. בימי מלחמת העולם הראשונה חפצי ערך מכאן הועברו למקום בטוח במוסקבה.
בשנת 1406 במנזר התקיים מפגש בין השליט הוולאכי מירצ'ה הזקן והקיסר זיגמונד לבית לוקסמבורג מתוך ניסיון להקים ברית נגד הטורקים העות'מאנים. במפגש נכח גם ניקודים הבא בימים. ב-1458 אירח המנזר את השליט ולאד המשפד. כמו כן המקום שימש מפלט לניאגויה בסאראב שהסתתר מפני השליט מיכניה הרע. המנזר נהרס בדליקה ונבנה מחדש ב-1542
ב-12 במאי 1818 הטיל השליט הפנריוט יואן גאורגה קאראג'ה על 26 פנדורים את משימת השמירה על המנזר. אחד מהם, טודור ולדימירסקו ארגן מתוך המנזר את המרד שלו נגד המשטר המושחת של השליטים הפנריוטים. משם הוא הפיץ את "הצהרת פאדש" מ-22 בינואר 1821. הוא דאג לתגבר את חיל המצב במנזר.
הכנסייה

כנסיית המנזר הוקדשה בטקס שהתקיים ב-15 באוגוסט 1378 לרגל חג הדורמיציון או עלייתה השמיימה של מרים הקדושה. היא הוקדשה לאירוע זה, באישורו של השליט דן הראשון ב-3 באוקטובר 1385 הנשמר עד היום. הכנסייה בנויה ב סגנון ביזנטי, מתוכננת עם שלושה אפסיסים, חומות עבות מאוד מאבן, שלושה צריחים מעל הספינה, לפרונאוס ולאכסדרה והיא מחושקת על ידי קונטרפורטים ועל ידי האכסדרה המקיפה את הפרונאוס וחלק מהספינה.
למשך הזמן, בעקבות פשיטות ופלישות רבות של המוסלמים בוולאכיה, ניזוק המנזר ונזקק לשיפוצים חוזרים, עזרת תרומות השליטים והדרגטורים של הנסיכות. המנזר נחשב למקום בחסות השליט ומקום אסטרטגי מדרגה ראשונה. ב-1520 השליט ניאוגיה בסאראב כיסה את הכנסייה בעופרת. ב-1541 השליט ראדו פאיסיה הגדיל את המסגרות ואת דלתות הכנסייה. מאתיי בסאראב בנה את הכנסייה הקטנה של בית החולים של המנזר (1650). מגדל הפעמונים נתרם בבפעמון גדול. הבאן הגדול של קראיובה, קורניה בראילויו שיפץ את הכוכי הנזירים ואת הבתים של הנזירים הבכירים ותרם למנזר תרומות משמעותיות. בתרומת הבויארית ("ז'ופניאסה") סטנקה גלוגוביאנו ב-1733 וב-1766 שופצו הציורים וב-1782 שופצו דלתות הכנסייה. תרופות חשובות התקבלו גם מידי השליט קונסטנטין ברנקוביאנו.
ב-1855 נבנה המנזר מחדש על ידי האדריכל הרומני קרול בנש, שמוצאו בשלזיה.
הכנסייה > הציורים

בהחלתה צוירה הכנסייה בצבע אחיד:אוקר, עם צורות גאומטרייות ופרחוניים. הציור האיקונוגרפי הראשון בוצע ב-1564 על ידי הצייר דוברומיר מטרגובישטה.
ציור זה בצבעים צמחיים נמצא גם היום על קירות הפרונאוס ונחשב לציור הראשון בסגנון ביזנטי ששרד בוולאכיה. ב-1766 צויר מעליו פרסקו חדש על ידי הצייר דימיטריה דיאקונו. ב-1955 במסגרת עבודות השיפוץ בניהולו של ג'ורג'ה רוסו הפרסקו הזה נשאב החוצה - פעולה יחידה במינה - והועבר על קירות מוזיאון המנזר ושל פרוזדורי הכוכים ונחשף מחדש הציוק המקורי מ-1564. ב-1732 בעזרת הבויארית סטנקה גלוגוביאנו שופץ הציור בספינה והמזבח החדש.
הכנסייה > האוצר

אוצר המנזר טיסמנה היה גדול מאוד אבל במשך מאות השנים אבד במידה רבה. חלק מחפצי הערך של המנזר נשמרים במוזיאון לאמנות של רומניה בבוקרשט. במוזיאון המנזר נמצא אוסף עשיר של ציורי קיר (שמקורם בפרונאוס, הציור מ-1766, איקונות ישנות מעץ, כלי פולחן, תלבושות, הדלתות הישנות של הכנסייה (1782) וכו'. בכנסייה נמצא ארון כסף שיוצר על ידי האמן גאורגה סטויקה מבוקרשט והוא כולל שלושה קטעים של שרידים קדושים:האצבע הימנית של ניקודים הקדוש, צלב העופרת שהוא תלה בצוואר, כמו כן קטעי שרידים של איגנטיוס הקדוש מאנטיוכיה "תאופורוס" ושל יוחנן כריסוסטומוס
המנזר מוכר כ"מונומנט אומנות" בזכות יצירות אמנות כגון:האיקונוסטאזיס (ברומנית מכונה גם "קאתאפטיאזמה") עשוי עץ אלון, מיוצר בשנת 1766 בסגנון פוסט-ברנקובאני עם קישוטים פרחוניים, מוזהבים, ואיקונות קיסריות (1844); איקונוסטאזיס קטן מגולף בעץ תרזה, מוזהב, יצירה של הנזיר גנאדיה (1742-1741),קלירוסים (עם דוכן מסוג אנלוגיון או טטרפודיון)", מפוסלים על ידי הנזירים בשנים 1731 ו-1735; נברשת (פוליקנדלון, ברומנית - פוליקנדרו) גדולה מפליז מבריק מהמאה ה-19, סמנטרון בצורת העיט הדו-ראשי - סמל האימפריה הביזנטית שאומץ בכנסיות האורתודוקסיות וכו'. בהתחלת המאה ה-20 המשורר ג'ורג'ה קושבוק תרם לקפלה הנבנתה על ידי מאתיי בסראב שני ויטראז'ים מ-1916 לזכר בנו אלכסנדרו. גם ג. ספטיה תרם ויטראז' נוסף לזכר אמו מריה. הוויטראז'ים נמצאים במוזיאון המנזר.
הסגנון

פרונאוס הכנסייה מקושט על ידי ציורי קיר, פרי יצירתו של דוברומיר הצעיר מן העיר טרגובישטה משנת 1564. התווספו בספינת הכנסייה ציורים מאת צוותו של גריגוריה ראניטה מ-1732. ב-1766 צייר דומיטרו דיאקונו מעליהם פרסקו
בימינו הכנסייה, בנויה מחדש ב-1855 בסגנון רומנסקי עם יסודות קישוט נאו-גותיים.
סוג המנזר כיום

בשנת 1949 בימי המשטר הקומוניסטי הפך מנזר טיסמנה לקומונה (קנוביון) של נזירות המשלבת עבודת כפיים עם תפילה. עבודת הקודש מתבצעת לפי המסורת: ליטורגיה כל יום, תפילות גם בערב (וצ'רניה) ובחצות. השירה הדתית היא פסלטית ביזנטית בשפה הרומנית. במנזר כיום חיות 60 נזירות, מתוכן חמש חיות בהרמיטאז'ים (סקיט) של המנזר.
אם המנזר היא מזה למעלה מ-40 שנה הסטברופורה ירוסלימה גליגור.
ניקודים. לאוורה גדולה

הקדוש ניקודים ולד בפרילפ כיום במקדוניה הצפונית) במשפחה בעלת שורשים רומנים (ארומנים) וסרביים..לפי המסורת מצד האם היה מיוחס לבני בית בסאראב ומצד האב לקניאז לזר חרבליאנוביץ' של סרביה. בגיל 16 הוא עזב את בית הוריו ובעזרת כמהנזירים הגיע למנזר חילנדר על ההר אתוס. שם השתלם במקצועות לימוד רבים - לימוד השפות יוונית סלבונית, ובאמנות אנשי אתוס - קליגרפיה, ציור, צורפות בכסף, אדריכלות, בנאות, בייצור חישוקים וכו'.
לפי התגלות אלהית, ניקודים נקרא לפי המסורת להקים בוולאכיה מנזר במקום נבחר על ידי האל. הוא הקים מנזרים כאלה גם בסרביה - וראטנה ומנסטיריצה ובפריסלופ בחבל חאצג שבטרנסילבניה.
ניקודים משך איתו קבוצת נזירים וישב איתם בהתחלה במערה הנמצאת על יד המנזר העתידי. הוא התבקש לתווך בין הכנסייה הסרבית להפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול כדי להשיג ב-1375 הסרת הנידוי שהוכרז ב-1346 ביניהן. הפטריארך פילתאוס של קונסטנטינופול העריך מאוד את ניקודים, העניק לו במתנה את מטה הכמורה שלו, שלוש חלקי שרידי קדושים ומינה אותו כארכימנדריט. מנזר טיסמנה זכה איפוא להיות לאוורה גדולה והארכימנדריה הראשונה בארץ ולאכיה.
במנזר טיסמנה הקים ניקודים כאמור את בית הספר לקליגרפיה עבור מעתיקי ספרים כנסייתיים בשפות שונות. הוא עצמו בשנת 1405 העתיק, כתב בקפדנות ואייר ספר על קלף ארבעת האוונגליונים (טטרוונגליון), עטף אותו בעטיפות מכסף מוזהב, מלאכת מחשבת שהיוותה נכס צאן ברזל של תקופה.
הטטרוונגליון של ניקודים הוא הספר המתוארך הראשון שהוצא לאור בוולאכיה והוא שמור במוזיאון להיטוריה של בוקרשט.
ניקודים הלך לעולמו ב-26 בדצמבר 1406 ונקבר באכסדרת הכנסייה. קברו נשמר על ידי נר תמיד.
הערות שוליים

↑  http://cimec.ro/Monumente/LacaseCult/default_ro.htm Lăcașe de cult באתר CIMEC]
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 229489087  VIAF: 62153651767155782247   WorldCat (עם VIAF): 62153651767155782247 
כנסיית מרים הקדושה של מנזר טיסמנה
דגל ציון תל אביב

| --- | --- |
 תאריך ייסוד:  1933
 תאריך פירוק:  1955
 ליגה:  ליגת ארץ ישראל
 
דגל ציון תל אביב הייתה קבוצת כדורגל מהעיר תל אביב בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, שהוקמה בשנת 1933 והמשיכה לשחק גם לאחר קום מדינת ישראל, עד להתפרקותה ב-1955.
היסטוריה

הקבוצה הוקמה על ידי עולים חדשים יהודים מיוון וטורקיה שהשתכנו בשכונת פלורנטין בתל אביב. בסיום עונת 1940 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה ב' במחוז שומרון (שהייתה למעשה ליגת המשנה לליגה הארצית תחת המנדט הבריטי בארץ ישראל) ועלתה לליגה הראשונה לאחר משחקי מבחן מול אלופות המחוזות המקבילים, הפועל חדרה והפועל ראשון לציון.
בעקבות מחלוקת בין מרכזי הפועל ומכבי הליגה בעונה לאחר מכן בוטלה, והקבוצה שיחקה בליגה הבכירה רק בעונת 1941/1942, וסיימה את העונה הראשונה והיחידה שלה בליגה הבכירה במקום האחרון עם 7 נקודות בלבד מתוך 26 משחקים.
במסגרת הגביע הארצישראלי הגיעה הקבוצה לחצי הגמר ב-1941 והפסידה להפועל תל אביב 2-0, מה שהיה להישג השיא של הקבוצה.
לאחר הקמת מדינת ישראל והליגה הבכירה בישראל, הקבוצה שיחקה בליגה המיוחדת של עונת 1949/1950, סיימה במקום השביעי בבית תל אביב, וירדה לליגה השלישית דאז, ליגה ג'.
הקבוצה בילתה את שארית זמנה בליגות הנמוכות, עד לפירוקה בסוף עונת 1954/1955 בליגה ג' (בעונתה האחרונה סיימה במקום השביעי בליגת מרכז).
הערות שוליים

↑  דגל ציון ת"א(הקישור אינו פעיל), באתר מוזיאון בני יהודה
↑  משחקי מבחן בכדורגל, הארץ, 9 באוגוסט 1940
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309275205171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגל ישראלי ובנושא מועדוני כדורגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מארקו ג'אליני

| --- | --- |

 לידה:  4 באפריל 1963 (בן 61) רומא, איטליה 
 מדינה:  איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1986
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית לאמנויות הבמה על שם סילביו ד'אמיקו 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס רצועת הכסף לשחקן משנה  Ciak d'oro - Best Lead Actor  Giffoni Film Festival 
 http://www.marcogiallini.net
 פרופיל ב-IMDb
 
מארקו ג'אליני (באיטלקית: Marco Giallini; נולד ב-4 באפריל 1963) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון איטלקי.
ביוגרפיה

מארקו ג'אליני נולד ברומא, איטליה למשפחה ממעמד הפועלים. הוא למד באקדמיה לאמנויות המשחק בעיר והחל לשחק בתיאטרון.
קריירה

בשנת 1986 ביצע את הופעת המשחק הראשונה שלו בתפקיד ללא קרדיט בסרט "Grandi magazzini" בתור פקיד משרדי. בשנת 1988 שיחק בסרטו הראשון של הבמאי פולביו וצל; "Rorret" בתור סטודנט.
בשנת 2004 שיחק בסרט הדרמה "לא לזוז" בכיכובה של פנלופה קרוז, שהוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן 2004 והוא מבוסס על הרומן עטור הפרסים שכתבה מרגרט מזנטיני.
בשנת 2007 שיחק בתור אלפרו דאנזי בסדרת הדרמה הרפואית "Medicina generale" ברשת הטלווזייה Rai 1.
בשנת 2012 הוא זכה בפרס "רצועת הכסף" עבוד משחקו בסרט "כל השוטרים הם נבלות" כשגילם את דמותו של קצין ביחידת ההשתלטות של משטרת רומא; בבימויו של סטפאנו סולימה. הוא קיבל פרס זה גם בשנת 2014 ו-2016. הוא גילם את הדמות גם בסדרת הספין-אוף כל השוטרים הם נבלות: הסדרה, שעלתה בנטפליקס בינואר 2025.
בשנת 2015 שיחק בסרט הקומדיה "אם ירצה האל" בבימויו של אדוארדו פלקון. בשנת 2016 הוא שיחק בסרט "זרים מושלמים" בבימויו של פאולו ג'ינובזה, ובשנת 2017 שיחק בסרטו הבא של ג'ינובזה, "המקום"; דרמת מתח לצד השחקנית ויטוריה פוצ'יני.
בשנת 2018 שיחק בסרט "סלח לנו על חובותינו" שביים אנטוניו מוראביטו עבור שירות הזרמת המדיה נטפליקס.
קריירה > חיים אישיים

ג'אליני היה נשוי לאשתו לורדנה במשך 25 שנים, ונולדו להם שני ילדים. הוא הפך לאלמן ביולי 2011, כאשר אשתו מתה            מדימום מוחי.
נמל התעופה הבין-לאומי אודסה

נמל התעופה הבינלאומי אודסה (באוקראינית: Міжнародний аеропорт Одеса) הוא נמל תעופה בינלאומי הממוקם כ-7 ק"מ דרומית מערבית למרכז העיר אודסה, אוקראינה.
שטח השדה

שטח שדה התעופה הבינלאומי אודסה הוא 570 דונם. שירות הטכני של שדה התעופה מבוסס על 2,800 מטר מרובע באזור יש 4 מקומות חניה לספק שירות טכני ל-4 מטוסים בו זמנית.
המסלולים של נמל התעופה משמשים גם את חיל האוויר האוקראיני.
היסטוריה

השדה הוקם בשנת 1961.
בחודש מאי 2007 בשדה התעופה נערכו עבודות הבנייה הכוללות הארכת המסלול הראשי. ביוני 2012 התחילו לעבוד על בניית הטרמינל החדש, האזור של הטרמינל החדש יהיה 26,000 מ"ר, ויהיה לו את הקיבולת של 1,000 נוסעים לשעה שזה בין 1.5-2 מיליון נוסעים בשנה, וכן יהיה בו 16 עמדות צ'יק-אין, ומס' השערים יעלה ל-5. בנייתו של הטרמינל החדש תוכננה להסתיים עד סוף שנת 2013, עם זאת, בשל עיכובים ארוכים, הוא מתוכנן להיפתח ברבעון השני של 2017. הטרמינל ישמש הן טיסות בינלאומיות והן טיסות פנימיות.
הנמל הושבת בתחילת שנת 2022 במלחמת רוסיה-אוקראינה כאשר חיל האוויר הרוסי הפציץ את הנמל וגרם להשבתתו. נכון ל-2024 המלחמה באוקראינה נמשכת והנמל אינו פעיל.
פעילות לישראל וממנה

יוקריין אינטרנשיונל איירליינס מבצעת 5 טיסות שבועיות לנמל התעופה בן-גוריון וממנו.
החל מה-26 ביוני 2017 חברת סאן דור מבצעת 2 טיסות שבועיות בקו זה במטוסים של אל על.
החל מה-9 ביולי 2017 חברת יאנאייר מבצעת טיסות עונתיות בקו זה.
החל מה-15 ביולי 2019 תחל חברת ישראייר לבצע 2 טיסות שבועיות עונתיות בקו זה.
בעבר החברות אל על ואארוסוויט קיימו טיסות בקו זה.
ראו גם

אודסה
יוקריין אינטרנשיונל איירליינס
הערות שוליים

↑  "Builders finished installation of a roof of the new terminal of the Odessa airport". NEWS.PN (באנגלית). נבדק ב-2017-02-05.
↑  הפצצה בנמל התעופה באודסה; נשים וילדים שנפצעו פונו מ"מצודת מריופול", באתר ynet, 30 באפריל 2022
↑  На линии Одесса-Тель-Авив появится конкуренция - прямые рейсы от El Al, www.avianews.com
↑  "פורסם לו"ז הקיץ של חברת סאן דור /בלב החדשות /תיירות / טיסות לחו"ל". חדשות לב השומרון. 2017-01-31. אורכב מ-המקור ב-2017-02-06. נבדק ב-2017-02-05.
↑  אודסה: היעד החדש של ישראייר, באתר Passportnews, ‏2019-06-19
מטוסים ברחבת החניה בשדה
הטרמינל הישן
בנות סכנין

| --- | --- |
 תאריך ייסוד:  1999
 תאריך פירוק:  2017
 אצטדיון:  אצטדיון דוחא, סח'נין
 יו"ר:  עטף עמר
 מאמן:  עליאן זאהי
 
בנות סכנין (בערבית: بنات سخنين) הייתה קבוצת כדורגל נשים ישראלית. הקבוצה התחרתה בשתי הליגות הבכירות בכדורגל הישראלי: ליגת העל והליגה הלאומית. מגרשה הביתי של הקבוצה היה אצטדיון דוחה שבעיר סח'נין.
הישג השיא של הקבוצה היא העפלה לשלב חצי הגמר בגביע המדינה בכדורגל נשים.
מנהל הקבוצה ומייסדה הוא חמיד גנאים, ומשנת 2008 ועד פירוקה אימן אותה עליאן זאהי. יושב ראש הקבוצה הוא עאטף עמר.
הקבוצה הפסיקה את פעילותה בשנת 2017.
היסטוריה

בשנת 1999 פנתה התאחדות הספורט לבתי הספר בישראל אל מנהל מחלקת הספורט בעיריית סח'נין, חמיד גנאים, והציעה לו לפתוח קבוצות כדורגל לבנות בגיל חטיבת הביניים בעיר. על אף מגבלות חברתיות ודתיות במגזר הערבי וחרף התפיסה הרווחת שלפיה הכדורגל הוא ספורט גברי הקים גנאים שתי קבוצות: קבוצה לחטיבת הביניים של בית הספר טאהא חוסיין וקבוצה לחטיבת הביניים של בית הספר אלחלאן. בשתי הקבוצות שיחקו נערות בכיתות ז', ח' ו-ט'.
בשנת 2001 החליטה התאחדות בתי הספר שהקבוצה שתזכה באליפות המדינה בכדורגל נשים תשתתף במכביה ותייצג את ישראל. קבוצת בנות סכנין הגיעה לחצי הגמר ונקבע כי תשחק נגד קבוצת בית הספר גולדה מאיר. הימים היו ימי האינתיפאדה השנייה, והקבוצה מבית הספר על שם גולדה מאיר סירבה להגיע למשחק הביתי בסח'נין, בעיקר בשל לחץ מצד הורי התלמידות. בהתאחדות בתי הספר הוחלט כי המשחק הביתי של בנות סכנין ייערך בקריית ביאליק, אבל גנאים התנגד להחלטה זו, ובסופו של דבר הוחלט על משחק אחד במגרש נייטרלי, בכרמיאל. קבוצת בנות סכנין העפילה לגמר וזכתה במדליית הכסף.
כאשר הנערות סיימו את חטיבת הביניים החליט גנאים להקים קבוצות כדורגל בתיכון ג'אמל טרביה שבסח'נין. בתחילה המטרה שלשמה הקים גנאים את קבוצות הכדורגל לנשים לא הייתה תחרותית, אלא חינוכית: גנאים ביקש להשתמש בכדורגל ככלי חינוכי וככלי להעצמה נשית. באותה שנה הפסידה הקבוצה בכל משחקיה, אך כבר לאחר מספר שנים, בשנת 2004, היא הוכתרה לאלופת ישראל בשכבת נערות.
לאחר שקבוצות חטיבות הביניים והתיכון של סח'נין בכדורגל זכו במספר אליפויות, הוחלט להקים את בנות סכנין ולרשום את קבוצות המועדון – בוגרות, נערות וילדות – לליגות של התאחדות לכדורגל בישראל. תומכי המועדון הן עיריית סח'נין והטוטו, ומנהלי הקבוצות מנהלים אותן בהתנדבות.
מסיבות חברתיות ודתיות מתקשה קבוצת הבוגרות של בנות סכנין להגיע להישגים. הנשים עוזבות את הקבוצה בגיל צעיר יחסית מסיבות שונות: לימודים, נישואים, קרבה לדת, חוסר עניין, לחץ מהמשפחה ועוד. לעומת זאת קבוצות הנערות והילדות של בנות סכנין נחשבות לאחת הטובות בישראל, והן זכו פעמים רבות באליפות ובגביע המדינה. שחקניות רבות מבנות סכנין הגיעו לנבחרת ישראל בכדורגל. בנות סכנין היא הקבוצה היחידה מהמגזר הערבי ששיחקה בליגת העל בכדורגל נשים מאז ומעולם. בעקבות פיתוח כדורגל הנשים בסח'נין החלו יישובים ערביים אחרים בישראל להקים קבוצות כדורגל לנשים.
בסוף עונת 2016/2017 ירדה הקבוצה לליגה הלאומית. הקבוצה הופיעה לעוד שני משחקים בעונה הבאה ולאחר מכן התפרקה.
הישגי קבוצת הנערות וקבוצת הילדות

קבוצת הנערות – אלופת המדינה ומחזיקת גביע המדינה בעונות המשחקים: 2008/2009, 2010/2011, 2013/2014
קבוצת הילדות – אלופת המדינה ומחזיקת גביע המדינה בעונות המשחקים: 2011/2012, 2012/2013, 2013/2014 (סגנית אלופה ומחזיקת הגביע)
נבחרת תיכון ג'אמל טרביה: 
תלמידות י'-י"א – אלופת המדינה בכדורגל (2004), השתתפות באליפות העולם (2004)
תלמידות י'-י"ב – אלופת המדינה בכדורגל (2010), אלופת המדינה בקט-רגל (2004/2005, 2014) וסגנית אלופת המדינה בקט-רגל (2002/2003)
נבחרת חטיבת הביניים טאהא חוסיין סח'נין:
תלמידות ט' – אלופת המדינה (2002, 2006, 2008, 2010) וסגנית אלופת המדינה (2007)
תלמידות ז'-ח' – אלופת המדינה (2007–2010) וסגנית אלופת המדינה (2001, 2006)
נבחרת חטיבת הביניים אלחלאן: 
תלמידות ט' – אלופת המדינה (2001, 2007)
תלמידות ז'-ח' – אלופת המדינה (2002, 2006) וסגנית אלופת המדינה (2007)
אנדרטת ויקטוריה (ליברפול)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  פסל 
 על שם:  ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת 
 מיקום:  ליברפול 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 27 בספטמבר 1906
 תאריך פתיחה רשמי:  27 בספטמבר 1906 
 יוצר:  צ'רלס ג'ון אלן 
 סגנון אדריכלי:  נאו-בארוק 
 
 קואורדינטות:  53°24′18″N 2°59′25″W﻿ / ﻿53.405°N 2.99025°W﻿ / 53.405; -2.99025
  (למפת הממלכה המאוחדת מוגדלת) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים אנדרטת ויקטוריה(למפת הממלכה המאוחדת רגילה) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים אנדרטת ויקטוריה
 
אנדרטת המלכה ויקטוריה היא אנדרטה בסגנון נאו ברוק לזכרה של המלכה ויקטוריה המוצבת בכיכר דרבי בליברפול.
מבנה

מרכזה של האנדרטה הוא פסל ברונזה בגובה 4.42 מטר של המלכה ויקטוריה, הנמצא בתוך מבנה פתוח בסגנון נאו גותי העשוי מאבן פורטלנד ומעליו כיפה תלויה. על הכיפה ארבעה פסלי דמות המסמלים ארבע תכונות המאפיינות את המלכה: צדק, חכמה, צדקה ושלום. בראש הכיפה פסל נוסף של דמות מכונפת המסמלת תהילה. מסביב לאנדרטה יש ארבעה פסלי ברונזה נוספים העוסקים בתחומים בהם התבלטה תקופת שלטונה של המלכה ויקטוריה: חינוך, תעשייה, חקלאות ומסחר. הפסל העוסק בחינוך מציג את דמותו של פרופסור סר אוליבר לודג' שהיה פיזיקאי ומתמטיקאי באוניברסיטת ליברפול ומאוחר יותר המנהל הראשון של אוניברסיטת ברמינגהאם. דמותו של לודג' אוחזת גירוסקופ.
מערכת פסלי הברונזה כולה, ובה בסך הכל 26 דמויות, נבנתה על ידי הפסל צ'ארלס ג'ון אלן. הנחת אבן הפינה לאנדרטה התקיימה ב-11 באוקטובר 1902 וחנוכתה התקיימה ב-27 בספטמבר 1906. אנדרטת המלכה ויקטוריה בליברפול היא מונומנט זיכרון חשוב של המלכה ויקטוריה ונחשבת לבניין רשום בדרגה שנייה על ידי ממשלת בריטניה.
בשנת 2002 בעת פסטיבל האמנות הדו שנתי של ליברפול תחם האמן היפני, טאסורו באשי, את שטח האנדרטה והפך אותו למלון לו קרא: "וילה ויקטוריה". אורחים יכלו ללון באנדרטה בזמן הפסטיבל תמורת תשלום.
פארק הבית, טירת וינדזור

| --- | --- |

 נתונים ומידות
 שטח:  655 אקר, 341.21 הקטאר
 מיקום
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מיקום:  וינדזור ומיידנהד 
 קואורדינטות:  51°29′06″N 0°35′42″W﻿ / ﻿51.485°N 0.595°W﻿ / 51.485; -0.595
  (למפת אנגליה מוגדלת) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי פארק הבית, טירת וינדזור(למפת אנגליה רגילה) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי פארק הבית, טירת וינדזור(למפת הממלכה המאוחדת רגילה) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים פארק הבית, טירת וינדזור(למפת הממלכה המאוחדת מוגדלת) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים פארק הבית, טירת וינדזור
 
פארק הבית, הידוע בעבר בשם "הפארק הקטן", הוא פארק אשר שוכן בצד המזרחי של טירת וינדזור בעיירה וינדזור בממלכה המאוחדת. מדרום לו נמצא פארק ווינדזור הגדול.
פארק מופרד מפארק וינדזור הגדול. הפארק כולל שדרות, גנים, שטחים חקלאיים רבים, מסלול גולף, מגרש באולינג (עבור מועדון הבאולינג של בית המלוכה), מגרש קריקט (עבור מודיעון הקריקט של בית המלוכה), מגרשי טניס (עבור מועדון הטניס של בית המלוכה) ועוד מספר אתרים.
הום פארק מופיע בדרגה 1 כבניין רשום (דרגה 1 היא דרגה הניתנית לבניינים בעלי עניין אדריכלי או היסטורי יוצא דופן) בפנקס הפארקים והגנים ההיסטוריים של הממלכה המאוחדת.
היסטוריה

הגבולות המודרניים של הפארק נקבעו על ידי חוק השיפור של וינדזור 1846 וחוק טירת וינדזור ב-1848 כאשר הדרך לדאצ'ט דרך הפארק נסגרה והגישה לציבור נמנעה החל מאותה שנה.
בית פרוגמור והגנים שמסביבו פתוחים בכמה ימים ספציפיים באביב ובקיץ. מופע הסוסים המלכותי של וינדזור ומופע הוורדים של וינדזור מתקיימים גם הם בתוך הפארק.
תל עובדיה

| --- | --- |

 שמות נוספים:  'אל-עוּבֵּידִיָה עובדייה
 היסטוריה
 תרבויות:  התרבות האשלית התרבות האולדובאית
 תקופות:  תקופת הפליסטוקן תקופת הברונזה התיכונה תקופת הברונזה המאוחרת התקופה העות'מאנית תקופת המנדט הבריטי
 ננטש:  18 באפריל 1948
 אתר ארכאולוגי
 חפירות:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 ארכאולוגים:  משה שטקליס, גאורג האז, עופר בר-יוסף ונעמה גורן-ענבר
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°41′20″N 35°33′40″E﻿ / ﻿32.6889°N 35.5611°E﻿ / 32.6889; 35.5611
  (למפת עמק בית שאן מוגדלת) תל עובדיה(למפת עמק בית שאן רגילה) תל עובדיה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל עובדיה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל עובדיה he
 
שרידי טחנת הקמח של הכפר עובדיה
תל עוּבֵּדִיָה או אל-עוּבֵּידִיָה (בערבית: تل العبيدية) הוא תל הנמצא סמוך לקיבוץ בית זרע. הארכאולוג יוחנן אהרוני הציע לזהות את התל עם העיר ינועם המוזכרת בכתבים מצריים עתיקים מתקופת הברונזה המאוחרת. על התל ובסביבתו שכן הכפר הערבי עובדייה ושרידי בתי בוץ מצויים על התל.
האתר הוכרז גן לאומי, ובאפריל 2024 נחנך הגן ונפתח למבקרים.
העת העתיקה

ב-1960 ניהל הארכאולוג משה שטקליס את החפירות הראשונות בתל. החפירות חשפו שרידים לעיר מבוצרת הן בתקופת הברונזה התיכונה והן תקופת הברונזה המאוחרת. עיר זו שלטה על צומת דרכים במעברי הירדן. התל זוהה על ידי ויליאם פוקסוול אולברייט כ"בית שמש" (יהושוע יט 22). ג'ון גרסטנג ויוחנן אהרוני זיהו אותו עם העיר הכנענית "ינועם" המוזכרת בכמה כתובות מצריות.
חפירות מחודשות מ-2012, חשפו עדויות לנוכחות אנושית באתר גם בתקופות של הברונזה הקדומה, והתקופה הפרסית עד העותמאנית.
הכפר עובדיה

בתל וסביבתו היה כפר ערבי בשם עובדייה. על פי זאב וילנאי מקור השם נעוץ בהיות תושביו כושים (בערבית אדם כהה עור מכונה עָבִּיד - عبيد). בכפר פעלו שתי טחנות קמח שהופעלו ממי נחל יבנאל. מבני הטחנות הוקמו מאבני בזלת ומאבני גוויל עם חומר מליטה על בסיס סיד, ואילו הארובות נבנו מאבן גיר הקלה יותר לסיתות. אמה הוליכה את המים אל פי ארובות הטחנות, דרכן קלחו מים במהירות גבוהה וסובבו גלגל כפות.
הכפר עובדיה > בתקופה העות'מאנית

ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר בנַאחִיָה של טבריה (נפת טבריה).
בשנת 1799 סומן הכפר במיפוי שערך הקרטוגרף הצרפתי פייר ז'אקוטן, שנלוה אל נפוליאון ב מסעו בארץ ישראל.
בשנת 1863, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר וכתב:
בסקר ארץ ישראל של הקרן לחקר ארץ ישראל בשנת 1881, תואר הכפר ”בתי אבן ובוץ, שנבנו על תל עגול, קרוב לנהר הירדן. הוא מכיל כ-200 מוסלמים, והשפלה מעובדת. ישנן כמה טחנות בשכונה. יש כמה דקלים קטנים, אך לא הרבה עצים מסביב לכפר"”.
הכפר עובדיה > בתקופת המנדט הבריטי

בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת טבריה. במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט, בעובדייה הייתה אוכלוסייה של 336 מוסלמים. במפקד 1931 היו בכפר 137 בתים המאוכלסים על ידי 625 מוסלמים. בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 870 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 5,173 דונם. אשר מתוכם הוקצו 1,014 לחקלאות שלחין, ו-1,349 לגידולי דגנים.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה היהודית.
ב-3 במרץ 1948, במהלך מלחמת העצמאות, יצאו תושבי הכפר אל-עובידיה לאזור נצרת, וב-5 במרץ הוא ננטש.
האתר הפרהיסטורי

כקילומטר מערבית לתל עובדיה התגלה אתר פרהיסטורי, הנחשב לאחד האתרים הקדומים ביותר בעולם ובעל חשיבות רבה בקנה מידה עולמי להבנת האבולוציה של האדם. התל תוארך במקור לתקופת הפליסטוקן, בין 0.8 ל-1.5 מיליון שנה, אולם מאוחר יותר נמצאו עדויות לתקופה קדומה יותר בכ-500,000 שנה מאתרים באפריקה, כך שגילו לפחות 2 מיליון שנה, וייתכן כי הממצאים הם הקדומים ביותר בעולם. על ממצאים אלו והתאוריות המבוססות עליהם, כרעיון נדידת האדם הקדמון מאפריקה, יש מחלוקת ערה בקרב הארכאולוגים. קילומטרים ספורים דרומית לעובדיה, ליד קיבוץ גשר, נמצא אתר נוסף הקרוי ערק אל אחמר, בו נמצאו שרידים שתוארכו ב-2001 ל-1.9 מיליון שנה. אבני יד מאותה תקופה, הדומות לאבנים שנמצאו בעובדיה, נמצאו גם באגם ציחור.