stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית פורטקליס
היסטוריה

בשנת 1993 פרסם משרד האדריכלים מייקל הופקינס ושות' את התוכנית המוצעת למבנה, ומבנה קודם שעמד באתר נהרס בשנת 1994 על מנת לאפשר את הקמת המבנה. באותה עת הרכבת התחתית של לונדון האריכה את קו ג'ובלי ובנתה את תחנת וסטמינסטר של הרכבת התחתית באתר מתחת למיקום בו נבנה המבנה וכחלק ממנו. תחנת הרכבת נבנתה מתחת לתחנת רכבת של קו דיסטריקט שהייתה במיקום, ולצורך החפירה שונה תוואי קו דיסטריקט. לאחר בניית שתי תחנות הרכבת, החלה בניית המבנה בשנת 1998 והמבנה נחנך בשנת 2001.
תיאור המבנה

המבנה תוכנן בצורה המקשרת אותו אל תחנות הרכבת התחתית שתחתיו. תקרת החלל המרכזי הגדול של המבנה נתמכת על ידי עמודי הפלדה שבדפנות המבנה - ואין עמודי תמיכה במרכזו.
המבנה נבנה בצורה המזכירה את הסגנון הגותי הוויקטוריאני, בו נבנה גם ארמון וסטמינסטר. למבנה נבנתה סדרת ארובות המתאימות לארובות בניין נורמן שו הסמוך. הארובות אינן משמשות להוצאת עשן ומהוות חלק ממערכת מיזוג האוויר של המבנה (למעשה הארובות נועדו להכניס אוויר אל המבנה תוך שימוש ברוח).
חלקו הפנימי של המבנה נבנה בצורה הדומה לפנים של ספינה. החלל המרכזי מעוטר בעצים ומזרקות. יתר קומות המבנה זהות זו לזו- המשרדים ממוקמים משני צידי החלל המרכזי. על פי הנוהג, חברי פרלמנט מאותה מפלגה יושבים באותן קומות. בקומה הראשונה מספר חדרי ישיבות הקרויים על שם פוליטיקאים בריטים ידועים ובהם בטי בות'רויד, הרולד מקמילן, מרגרט תאצ'ר, קלמנט אטלי, הרולד וילסון וג'ו גרימונד.
חדרי המבנה מקושרים למערכת הכריזה של ארמון וסטמנסטר על מנת לאפשר הודעות על תחילת הצבעות וישיבות.
החלל המרכזי של המבנה
מבט על המבנה מכיוון גשר וסטמינסטר.
ברוק סקוליון

| --- | --- |

 לידה:  31 במרץ 1999 (בת 25) בריטניה מחוז לונדונדרי, צפון אירלנד, הממלכה המאוחדת
 שם במה:  Brooke 
 מוקד פעילות:  אירלנד אירלנד
 תקופת הפעילות:  מ-2020
 מקום לימודים:  Magee College 
 עיסוק:  זמרת
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 שפה מועדפת:  אנגלית
 פרופיל ב-IMDb
 
ברוק סקוליון (באנגלית: Brooke Scullion; נולדה בשנת 1999) היא זמרת אירית. לאחר ניצחונה בקדם האירי, היא עתידה לייצג את המדינה באירוויזיון 2022 עם השיר "That's Rich". בנוסף, היא הגיעה למקום השלישי בעונה התשיעית של "The Voice UK".
קריירה

בשנת 2020 היא השתתפה בעונה התשיעית של "The Voice בריטניה". היא עבדה לצד השופטת מייגן טריינור. בשלב האודישנים ביצעה את השיר "Bruises" של לואיס קפלדי, וזכתה לשבחים מפיהם של ארבעת השופטים. בשלב הדו-קרב ניצחה את ג'ורדן פיליפס. היא הצליחה להעפיל לשלב הגמר, שם הגיעה למקום השלישי.
בינואר 2022 חשפה רשות השידור האירית RTÉ כי סקוליון עתידה להשתתף בקדם האירי לאירוויזיון 2022, יורוסונג 2022. היא זכתה למירב הנקודות בחברי השופטים המקצועיים ובהצבעת הקהל. לבסוף, הגיעה למקום הראשון בהפרש של ארבע נקודות מג'נט גרוגן, שהגיעה למקום השני, ונבחרה לייצג את אירלנד באירוויזיון 2022 עם "That's Rich". ב-12 במאי 2022 ביצעה סקוליון את "That's Rich" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2022. היא נכשלה בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-14 במאי. לאחר התחרות התברר כי מיקומה בחצי הגמר היה 15 עם 47 נקודות.
בית פיינברג

| --- | --- |
הכניסה לבית פיינברג בחדרה מרחוב ז'בוטינסקי
הכניסה לבית פיינברג בחדרה מרחוב ז'בוטינסקי
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון להיסטוריה
 מיקום:  חדרה 
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  עיריית חדרה, משפחת פיינברג, המועצה לשימור אתרי מורשת, קרן קיימת לישראל ומוזיאון החאן
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2008
 תאריך פתיחה רשמי:  2008 
 קואורדינטות:  32°25′55″N 34°55′18″E﻿ / ﻿32.43194444°N 34.92166667°E﻿ / 32.43194444; 34.92166667
 www.hadera-tour.city?id=66
  (למפת נתניה מוגדלת) בית פיינברג(למפת נתניה רגילה) בית פיינברג(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית פיינברג(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית פיינברג
 
חדר האוכל בבית פיינברג
חוטר מדקל אבשלום בחצר בית פיינברג
בית פיינברג הוא מבנה היסטורי בחדרה, אשר הוקם בשלבים החל בשנת 1895 או 1896 בידי ישראל (לוליק) פיינברג, והיה אחד המבנים הראשונים ביישוב. כיום שוכן הבית ברחוב ז'בוטינסקי 34 בעיר ומשמש כמוזיאון ומרכז תרבות.
היסטוריה

גרעין המבנה נבנה מאבני כורכר, ובשל הקושי בהשגת היתרי בנייה מהשלטונות העות'מאנים בארץ שימש תחילה כרפת או כאורווה. ב-1898 עברה משפחת פיינברג מיפו לחדרה והתגוררה בבית, אך שבה עד מהרה ליפו, לאחר שכל בני המשפחה חלו בקדחת. בניית הבית וקנית האדמות החקלאיות מומנו ברובם על ידי דב (בוריס) פינברג, אחיו של ישראל, אשר המשיך לחיות ברוסיה בחלק מהזמן עבד שם והשקיע כספים רבים בבנית הבית ובקנית אדמות חדרה. רק בשנת 1906 או לאחריה, החלה בניית אגפיו האחרים של המבנה, שהוקמו סביב חצר פנימית בצורת האות ח'. בצלע המערבית של המבנה נבנו ארבעה חדרים וחדר אוכל שפנה אל החצר הפנימית. באגף הצפוני היו שתי קומות, ובין היתר הותקן בו בית שימוש, דבר יוצא דופן לתקופה. באגף הדרומי נבנו חדרי השירות: מטבח, אמבטיה ומגורי העוזרת. בחצר הפנימית טיפחה אם המשפחה פניה פיינברג, גן ורדים ואירוסים, וכאשר הברון אדמונד רוטשילד ביקר בבית בשנת 1914, העניקה לו זר ופקעות אירוסים. מתחת למבנה נחפר מרתף גדול שתקרתו מקומרת, ובעת גירוש תושבי דרום הארץ בידי הטורקים התגוררו בבית קרובים ומכרים של המשפחה, והמרתף שימש להטמנת חפצי ערך. בני משפחת פיינברג היו ידועים כאניני טעם, דבר שבא לידי ביטוי בריהוט ובכלי הבית, ובציורי קיר בסגנון אר דקו ואר נובו. במאורעות תרפ"א שהתרחשו ב-6 במאי 1921, הותקפה חדרה בידי פורעים ערבים מטולכרם. בתיה הדרומיים של המושבה נעזבו ו-14 מהם, ובהם בית פיינברג, נבזזו והועלו באש. פניה פיינברג לא חזרה מאז לגור בבית, והוא היה נטוש ומוזנח במשך עשרות שנים.
הבית תואר רבות בספר אות מאבשלום.
כיום

המבנה שופץ על ידי עיריית חדרה, משפחת פיינברג, המועצה לשימור אתרי מורשת, קרן קיימת לישראל ומוזיאון החאן בחדרה, והושב למצבו בתחילת המאה ה-20. בין היתר שוחזרו גם ציורי הקיר. בשנת 2008 נפתח במקום מרכז תרבות ומוזיאון המציג את תולדות משפחת פיינברג, תוך שימת דגש על אבשלום פיינברג. בחדר האוכל מוצג סרט תיעודי המתאר את שיפוץ הבית ושימורו, ובחצר הפנימית פועל בית קפה. בחצר גדל חוטר מדקל אבשלום שהיה במקום נפילתו ליד רפיח. המקום מופעל על ידי 'נחלים החברה לפיתוח תיירות חדרה'
ג'ון סינגר סרג'נט

| --- | --- |

דיוקן עצמי, 1906; אוסף גלריית אופיצי, פירנצה
 לידה:  12 בינואר 1856 פירנצה, הדוכסות הגדולה של טוסקנה 
 פטירה:  15 באפריל 1925 (בגיל 69) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  בית הקברות ברוקווד 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות  האקדמיה לאמנות של פירנצה 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם 
 הושפע על ידי:  קרלוס-דוראן, לאון בונה, אדולף איבון 
 יצירות ידועות:  Portrait of Madame X, The Misses Vickers, Street in Venice, Drapery Study for Luxemburg, Gassed, The Daughters of Edward Darley Boit, Carnation, Lily, Lily and Rose, El Jaleo, Vernon Lee 
 פרסים והוקרה:  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  פור לה מריט 
 חתימה:   
 
ג'ון סינגר סרג'נט (באנגלית: John Singer Sargent;‏ 12 (בינואר 1856 – 15 באפריל 1925) היה צייר ממוצא אמריקאי שהתמחה בדיוקנאות. הוא נחשב ל"צייר הדיוקנאות המוביל בדורו" בשל האופן שהעלה על הבד את הפאר והמותרות של התקופה האדוארדית. הוא צייר כ-900 ציורי שמן ויותר מ-2,000 ציורים בצבעי מים, נוסף על רישומים וציורי פחם רבים. יצירותיו מתעדות מסעות ברחבי העולם, מוונציה ועד טירול, האי קורפו, המזרח התיכון, מונטנה, מיין ופלורידה.
אשר ורטימר, 1898; אוסף גלריית טייט, לונדון
סרג'נט; נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט, 1903; אוסף הבית הלבן
סרג'נט; איסוף צדפות בקנקאל, 1878; אוסף הגלריה הלאומית לאמנות (וושינגטון)
סרג'נט; מדבר יהודה, מבט מירושלים, 1905; אוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק
סרג'נט; בגני בובולי, פירנצה, 1905; אוסף מוזיאון ברוקלין
קורות חייו

ג'ון סינגר סרג'נט נולד בפירנצה, איטליה להורים גולים מפילדלפיה. הוריו עברו לאירופה ב-1854, כנראה מפאת מות ילדם הראשון. לאימו היו עוד ארבעה ילדים אבל רק ג'ון ושתי אחיותיו, אמילי וויולט, הגיעו לבגרות. חיי משפחתו באירופה התאפיינו בחוסר מנוחה. המשפחה עברה בין דירות שכורות בשווייץ, צרפת ואיטליה, בתנועה מתמדת, בחיפוש אחר אקלים ונוף טובים יותר.
אביו של סרג'נט לימד אותו בסבלנות נושאי לימוד בסיסיים, אולם סרג'נט הצעיר היה ילד בלתי ממושמע, שהתעניין יותר בפעילויות בחוץ מאשר בלימודיו. כפי שכתב אביו, "הוא צופה ומתעמק בטבע החי". אמו הייתה משוכנעת שהנסיעות ברחבי אירופה וביקורים במוזיאונים ובכנסיות יעשירו את סרג'נט הצעיר בחינוך משביע רצון. ניסיונות אחדים להכניס אותו למסגרות לימודים רשמיות כשלו, בעיקר בגלל אורח חייה הנוודי של המשפחה. אמו הייתה אמנית חובבת וכישרונית, ומיומנותו של אביו הייתה רישום רפואי. בגיל צעיר קיבל סרג'נט מאימו מחברות לציור, והיא עודדה אותו לצייר. סרג'נט עבד על רישומיו, והעתיק בהתלהבות ציורי ספינות מהשבועון המאויר הראשון שהציג רישומי מסע מצוירים, "חדשות מאוירות מלונדון". אביו קיווה, כי העניין של בנו בספינות ובים יוביל אותו אל קריירה בחיל הים.
לפי דיווחי אמו, כבר בגיל 13 ג'ון "משרטט די יפה, ויש לו עין מהירה ומדויקת להפליא. אם היינו יכולים להרשות לעצמנו לתת לו שיעורים ברמה גבוהה, היה אמן תוך זמן קצר". באותו זמן התחיל ג'ון לקבל שיעורים בציור בצבעי מים מקרל ולש, צייר נוף גרמני. על אף שהשכלתו הייתה רחוקה מלהיות מושלמת, סרג'נט גדל להיות אוהב קריאה וקוסמופוליטי, בעל הישגים באמנות, מוזיקה וספרות. הייתה לו ידיעה שוטפת בצרפתית, גרמנית ואיטלקית. בגיל 17 תואר סרג'נט כ"מלא כוונה, סקרן, נחוש וחזק" (כדרכה של אמו) אך ביישן, נדיב וצנוע (כדרך אביו). הייתה לו היכרות עמוקה עם יצירותיהם של רבים מהמאסטרים הגדולים מתוך התבוננותו ביצירות המקוריות, כפי שכתב ב-1874, "למדתי בוונציה להעריץ את טינטורטו ואני מחשיב אותו כשני אחרי מיכלאנג'לו וטיציאן".
קורות חייו > קריירה

סרג'נט שב לפריס אחרי שניסה ללמוד באקדמיה לאמנויות היפות בפירנצה, שעברה באותו זמן ארגון מחדש. בגיל 18 נעשה תלמידו של הצייר קרולוס דוראן (Carolus-Duran) בפריז, שנודע בטכניקת הציור הנועזת שלו ובשיטות הוראה חדשניות. השפעתו על סרג'נט בולטת בשנים שבין 1874 ל-1878.
תיק העבודות של סרג'נט היה גדוש בציורים בצבעי מים שתיעדו את מסעות משפחתו.
החינוך האמנותי של סרג'נט עקף את הממסד האקדמי והוא למד ישירות מיצירות של גדולי הציירים. הוא שכלל את הרגישות שלו לציור מתוך התבוננות בפורטרטים של רמברנדט, פרנס הלס, אל גרקו, ולסקז וז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר. הוא גם הושפע מיצירותיהם הניסיוניות של האימפרסיוניסטים בני דורו, קלוד מונה ואדואר מאנה.
ב-1886 עקר ללונדון, בעיקר בהמלצת ידידו הסופר הנרי ג'יימס. הוא השתקע ברובע האריסטוקרטי בצ'לסי, שם ייסד סטודיו משלו, והמוניטין שלו כצייר פורטרטים פרח. בשנות ה-90 התקבל כחבר באקדמיה המלכותית לאמנויות.
בזכות הצלחתו בציור פורטרטים נתקל סרג'נט בדרישות מפטרונים וממעריצים למצוא נושאים חדשים ומלהיבים, והוא אכן התמסר גם לציורי נוף.
קורות חייו > דיוקנאות משפחת ורטימר

אחת ממערכות היחסים המפליאות ביותר בין אמן לפטרונו היא המערכת בין ג'ון סינגר סרג'נט לאשר ורטימר (Asher Wertheimer 1843-1918) - אספן אמנות מצליח מלונדון. ב-1898 ורטימר שילם לסרג'נט (אז בן 42) להנציח את חגיגת יום נישואיו ה-25 לאשתו פלורה. בעשר השנים לאחר מכן היחסים התפתחו וסרג'נט נשכר לצייר עוד ועוד דיוקנאות של ילדי ורטימר. ציורי הדיוקנאות הללו (Wertheimer portraits) הוצגו בתערוכות ולאחר מכן נתלו בבית המשפחה. הציורים הללו קיבעו את המשפחה בהקשר המסורת האירופית של דיוקנאות משפחתיים, ובכך שייך עצמו ורטימר לאריסטוקרטים ולמתעשרים החדשים של תקופתו. סרג'נט, שנעשה ידיד המשפחה, התרשם מאוד מהזהות היהודית שלהם. יש טוענים שהקשר בין המשפחה לסרג'נט התבסס על זהות אאוט-סיידרית משותפת: הוא כרווק אמריקאי מבוגר, סביר להניח הומוסקסואל, ומשפחת ורטימר כמשפחת מהגרים יהודית מגרמניה. ציורי הדיוקנאות הללו זכו לתגובות מעורבות מאחר ששיקפו את הדעות הקדומות נגד יהודים בריטים בעקבות מלחמת הבורים. חלק מהצופים לעגו לפורטרטים וקראו להם קריקטורות. משפחת ורטימר וחבריהם היו לרוב מרוצים מהפורטרטים ששיקפו תחושת גאווה בעצמאות המשפחתית ובמורשתם.
הפורטרט של אשר ורטימר מ-1898 חושף גבר בן 54 הפונה אל הצופה במבט דרוך. חיוך קל, חצי מוסתר על ידי השפם. רמזים לאישיות שופעת חיים אבל שנשמרת לעצמה. זה אדם מלא חיים לפי הניצוץ בעיניים וגוון הפנים הוורוד.
החזות והביגוד של אשר בסגנון ויקטוריאני מאוחר. השפם שלו היה אופנתי אבל הזקן המלא פחות פופולרי בתקופה זו. הוא לבש מעיל וסט פתוח, ניתן לראות שעון שרשרת מסוג 'אלברט' (על שם בעלה של המלכה ויקטוריה) שמשקף את השפעת המלוכה על סגנון הלבוש של התקופה. סרג'נט תופס את פטרונו ב'חצי תנועה' נראה כאילו עוד רגע הוא ירים את הסיגר לשפתיו או יתכופף ללטף את כלבו. השימוש התיאטרלי שלו באור וצל עוזר לשכנע את הצופה בתנועה המרומזת שבסצנה. הרקע של הדמות מכוסה בפחם ואפור מוכסף ואילו ראשו בוהק כאילו הוא מואר על ידי זרקור. אור משתקף בשרשרת השעון שלו ומאיר את הלשון הוורודה של הכלב.
דרך הבחירות של סרג'נט בצבעים ובקומפוזיציה הוא הצליח להעביר את המסר של ורטימר, כאיש משפחה עצמאי ובטוח בעצמו.
ציירי דיוקנאות וסופרים מעוניינים לחשוף אמת אישית מאחורי מה שראוי להציג. הנרי ג'יימס ואדית וורטון הם סופרים אמריקאים שחשפו ברומנים שלהם את ההבדל בין קוד חברתי חמור לתשוקות האמיתיות של החברה הבריטית והאמריקאית. סרג'נט הכיר את אדית וורטון ואת הנרי ג'יימס. אבל בעוד שסרג'נט יצא נשכר מיכולתו לייצג קודים החברתיים בהתאם למקובל, ג'יימס וורטון כתבו באופן ביקורתי וחושפני על החברה ובכך גם הביעו באופן כנה יותר את עצמם.
סגנון

עבודותיו של סרג'נט מאופיינות בטכניקה יוצאת דופן, בעיקר ביכולות הציור שלו עם מכחול, אשר שנים לאחר מכן עוררו הערצה לצד ביקורת על מלאכותיות מעושה. היצירות המוזמנות שלו היו אחידות בסגנון המפואר (Grand manner) של דיוקנאות, כאשר יצירותיו הבלתי פורמליות וציורי נוף הפגינו היכרות עם תנועת האימפרסיוניזם. בחייו המאוחרים הביע אמביוולנטיות לגבי ההגבלות של עבודת דיוקן פורמלית והקדיש חלק ניכר ממרצו לציורי קיר ולעבודה באוויר הפתוח (En plein air).
ציורי הדיוקנאות הביאו לסרג'נט הצלחה כלכלית אדירה. אבל העושר לא סייע לו להיפרד מהאמביוולנטיות לגבי התהליך. הוא ידע שפטרוניו שואפים להגביה את מעמדם החברתי באמצעות יצירותיו ובכך שיממנו אותו, והוא חש אי נוחות בציור תדמיתם המרוממת. עם זאת, עושרו איפשר לו לצייר בחוץ בטיולים עם חברים ובני משפחה. המנהג של ציור בחוץ נשאר אצלו מתקופת חיי הנוודות עם הוריו בהם היה מצייר עם אימו בצבעי מים. הוא פיתח כישרון ללכוד בכל עצירה את התמונה הנכונה עבורו.
סרג'נט אהב גנים בעיקר בסגנון בארוקי. הגנים האלה שיקפו עבורו תשוקה הומניסטית לצורות טבעית קולקטיביות יחד עם תפיסה רציונלית אידה ליקום. בין 1906 ל-1907 צייר סרג'נט כמה ציורים של גני בובולי בפירנצה. הוא השתמש בצבעי מים מאולתרים כדי לנסות ללכוד את האור, את השתקפויות המים ואפילו את רמזי מזג האוויר. בציוריו שבצבעי מים הסתכן במה שלא העז לעשות צבעי שמן. אחד מהפסלים שצייר הוא זה המסמל אחת משבע המידות הטובות - התבונה (Prudemce). פסל השיש נוצר בידי ג'ובאני בטיסטה קאצ'יני. סממני ההיכר של דימוי "התבונה" הם קבוצת עלים ביד ימין, מראה ביד שמאל וזר ענבים. העבודה הקטנה הזאת מוצפת באנרגיה של האור ובמשחקי הצל עם העלים. העץ העקלתוני מאחורי הדמות גורם לצופה להזיז את מבטו על כל גוף הפסל. לוח הצבעים, מצהוב קדמיום, כחול גרניט וסגול בהיר, משקף את תחושת הקרירות והצל שעל הפסל. צורת השיש של הפסל נעזרת בצבע הלבן של הנייר המשתקף דרך שכבות הצבעים, והנייר עצמו מהווה מקור אור.
ביולי 1918 ביקר סרג'נט בשדות הקרב של מלחמת העולם הראשונה וחזה בתוצאות הזוועה של התקפת גז חרדל. עוללות לוחמת הגז היו נושא עבודתו "Gassed", ציור באורך של שישה מטרים המתאר נפגעים מכוסי עיניים, חלקם מדדים לכיוון תחנת הצלה כלשהי, חלקם מוטלים על הקרקע. הציור הושלם במרץ 1919 והפך סמל להתגלמות מוראות המלחמה.
הערות שוליים

↑  סרג'נט ביקר בארץ ישראל בשנים 1891–1892 וחזר למזרח ב-1905–1906 כדי לאסוף חומר לציור קיר עבור הספרייה הציבורית של בוסטון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463185905171  PLWABN: 9810618926505606  AGSA: 3927  BIBSYS: 13035921  BNE: XX954935  BnF: cb13528875w (data)  CANTIC: a11287718  CiNii: DA02929037  GND: 118794582  ICCU: LIAV087130  ISNI: 0000 0001 0870 9581  LCCN: n50019335  LNB: 000153525  MusicBrainz: 0f42cd7a-a10c-4cb0-9325-ad8380879b92  NARA: 10582208  NDL: 00926580  NGV: 1221  NKC: ola2003192344  NLA: 35475945  NLG: 195346  NLK: KAC202204440  NSK: 000184958  NTA: 068423276  RERO: 02-A003786417  RKD: 69769  SELIBR: 207460  SNAC: w6xg9s4r  SUDOC: 028663519  Trove: 966672  ULAN: 500023972  VcBA: 495/124780  VIAF: 12466780   WorldCat (עם VIAF): 12466780 
סרג'נט; פגועי מתקפת גז, 1919; אוסף מוזיאון המלחמה האימפריאלי, לונדון
ג'יימס קרייג

סר ג'יימס קרייג, הוויקונט הראשון של קרייגבון (באנגלית: James Craig, 1st Viscount Craigavon;‏ 8 בינואר 1871 – 24 בנובמבר 1940) היה ראש ממשלת צפון אירלנד הראשון וכיהן בתפקיד כעשרים שנה מאז יצירת צפון אירלנד ב-1921 ועד מותו ב-1940 ונחשב על ידי היוניוניסטים ל"אב המייסד" של המדינה הצפון אירית.
לפני מינויו לראש ממשלה

קרייג נולד בבלפסט ליצרן ויסקי עשיר (מיליונר שעשה את הונו בעצמו). בית האחוזה של המשפחה במחוז דאון נקרא "קרייגבון". לאחר לימודיו החל לעבוד כברוקר של ניירות ערך. בינואר 1900 הצטרף לגדוד הקלעים השלישי של המיליציה האירית ויצא להילחם במלחמת הבורים. הוא התקדם לדרגת קפטן לפני ששוחרר משירות עקב בעיות בריאות.
ב-1906 נבחר כחבר הפרלמנט הבריטי מטעם מחוז דאון מזרח. בשנותיו כחבר פרלמנט הוביל קרייג את היוניוניסטים מתנגדי רעיון "שלטון הבית" (Home Rule) לאירלנד. הוא ארגן את מתנדבי אלסטר ועודד אותם להתגייס ולהילחם לצד הבריטים במלחמת העולם הראשונה. בשנים 1920–1921 כיהן כמזכיר האדמירליות. בפברואר 1921 ירש את מקומו של אדוארד קרסון בראשות מפלגת האיחוד של אלסטר (UUP). לקרייג הייתה השפעה על עיצוב החוק שיצר את הפיצול בין מדינת אירלנד החופשית וצפון אירלנד ב-1920 והוא היה זה שדחף לבחירת ששת המחוזות של אלסטר כחלק של אירלנד שיישאר חלק מהממלכה המאוחדת.
בבחירות הראשונות שנערכו בצפון אירלנד לאחר הקמתה נבחר לחבר בית הנבחרים של צפון אירלנד וב-7 ביוני מינה אותו הלורד לוטננט (המושל הכללי של צפון אירלנד) למשרת ראש ממשלת צפון אירלנד.
כראש ממשלה

קרייג הוביל מדיניות פרוטסטנטית ברורה וביקש לבדל את צפון אירלנד התעשייתית, העשירה והמלוכנית מהדרום הרפובליקי, הקתולי והנחשל. חלק מבידול זה היה המאמץ לבסס את צפון אירלנד כישות של הממלכה המאוחדת שוות-מעמד לסקוטלנד או ויילס. את הפן השני של הבטחת ההגמוניה הפרוטסטנטית השיג קרייג על ידי הקמת כוח השיטור המלכותי של אלסטר ככוח משטרתי חמוש, צבאי-למחצה ומתוגבר בוותיקי ארגון המתנדבים של אלסטר. הכוח סייע בהדיפת התקפות הצבא האירי הרפובליקני בראשית ימיה של צפון אירלנד ושימש לדיכוי המיעוט הקתולי בהמשך. קרייג הוביל מדיניות של הזנחה מכוונת של המיעוט הקתולי ולא הביע כל עניין בשילוב קתולים במארג הצפון-אירי הנרקם, דבר שהתבטא גם בפרלמנט .כפוליטיקאי שפעל הן בבלפסט והן בלונדון, עיקר מדיניותו הייתה לבסס את החרם הכלכלי הבריטי על מדינת אירלנד החופשית. ביטול החרם ב-1938 היה אות להחלשות כוחו הפוליטי בבירה הבריטית.
קרייג זכה בחמש מערכות בחירות רצופות (1921, 1925, 1929, 1933 ו-1938)[דרושה הבהרה] וביצר את מפלגתו כמפלגה היוניוניסטית הגדולה והחשובה ביותר.
לקראת מלחמת העולם השנייה, באפריל 1939 ולאחר פרוץ המלחמה במאי 1940 דרש קרייג מהממשל בלונדון להחיל גיוס חובה בצפון אירלנד, בדיוק כמו בשאר חלקי הממלכה. בקשתו נדחתה בשל החשש בלונדון מפני התנגשויות אלימות על רקע חובת הגיוס בין יוניוניסטים לאירים-לאומנים קתולים.
קרייג היה ראש ממשלה מכהן כאשר נפטר בנובמבר 1940 ונקבר בבניין הפרלמנט של צפון אירלנד.
תארים ואותות כבוד

ב-1918 קיבל תואר ברונט והותר לו להוסיף את התחילית סר לשמו. ב-1926 הועלה לדרגת ויקונט וחבר המועצה המלכותית.
ב-1965 הוקמה על גדתו הדרומית של אגם לוך ניי, עיר מתוכננת בשם קרייגבון, על שמו.
הערות שוליים

1 2 3  פרופיל ב-BBC
↑  היסטוריה של קרייגבון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275184705171  BnF: cb16662105r (data)  GND: 13931606X  ISNI: 0000 0000 7101 040X  LCCN: n82164836  SUDOC: 099050811  Trove: 1177601  VIAF: 8742657   WorldCat (עם VIAF): 8742657
ג'ונג קאנג

| --- | --- |
 מדינה:  שושלת שיה 
 תפקיד:  Wang (1952 לפני הספירה–1946 לפני הספירה) 
 
ג'ונְג קָאנְג (בסינית מסורתית ומפושטת: 仲康, בפין-יין: zhòng  kāng.) היה המלך הרביעי של שושלת שיה, השושלת הראשונה בהיסטוריה הסינית על פי המסורת.
משפחתו

ג'ונְג קָאנְג היה בנו של המלך צ'י משיה, אחיו הצעיר של טָאי קָאנְג, ואביו של שְׂיָאנְג משיה.
שלטונו

על פי רשומות הבמבוק, ג'ונְג קָאנְג עלה לשלטון בשנה שסימנה 己丑, ובירתו הייתה בגֶ'נְשׂוּ'ן.
בשנה השישית לשלטונו מינה ג'ונְג קָאנְג את נסיך קוּנְווּ (昆吾)  לראש ממשלתו.
בשנת שלטונו השביעית הוא מת, ובנו שיאנג הכריז על בירה חדשה בשָׁאנְגְצְ'יוֹ, בתמיכת נסיך פִּי.
רשומות הבמבוק גם טוענות כי בחודש החמישי בשנה החמישית לשלטונו היה ליקוי חמה. מאחר ששבטי שִׂי וחֶה אשר שימשו האסטרונומים המלכותיים באותה תקופה הזניחו את חובותיהם ושקעו בשתייה לשוכרה, הם לא חזו את הליקוי, והבהלה התפשטה בעם. ג'ונְג קָאנְג שלח את הרוזן מיִין להעניש את האחראים על האסטרונומיה על התרשלות בביצוע תפקידם. כך מתוארים הדברים בפרק "מסע העונשין של יִין" (胤征) בקלאסיקה של המסמכים, ומלווים שם בנאומו של הרוזן מיִין לאנשיו טרם היציאה להתקפה.
הסיפורים העממיים מוסיפים גוון פוליטי לדברים: כידוע, קודמו של ג'ונְג קָאנְג במלוכה, אחיו הגדול טאי קאנג, הזניח את שלטונו ולבסוף איבד אותו כאשר מרד בו חוֹאוּ יִי, הקשת האגדי ומנהיג הברברים מן המזרח. על מנת שלא לשקוע במלחמות ירושה בקרב האצילים, הציב חוֹאוּ יִי את ג'ונְג קָאנְג בתור המלך החדש, כאשר זה משמש שליט-בובה שנשלט על ידו. המלך החדש נדרש להפסיק לדרוש מעמו של חוֹאוּ יִי את המס ששילמו עד כה לממלכת שיה, ואף לשלם להם בעצמו מס בשיעור כפול מזה.
באשר לתקיפת האסטרונומים, כאן הגרסאות העממיות הופכות להיות ספקולטיביות אפילו יותר. יש הטוענים כי שבטי שִׂי וחֶה מרדו בשלטון זה, וחוֹאוּ יִי וג'ונְג קָאנְג עושה דברו השתמשו בטיעון ההתרשלות בתפקיד כדי להצדיק פעולה נגדם. גרסאות אחרות טוענות טענה הפוכה: ג'ונְג קָאנְג חיפש דרך להשתחרר מאחיזתו של חוֹאוּ יִי, ולכן כאשר הרגיש חזק מספיק מצא תירוץ לתקוף את בני בריתו של חוֹאוּ יִי, שבטי שִׂי וחֶה. על פי גרסה זו התקיפה נכשלה, ובעקבותיה נחלשה בריאותו של ג'ונְג קָאנְג, בין אם מסיבות נפשיות ובין אם בגלל שהוחזק במעצר בית בידי חוֹאוּ יִי, והיחלשות זו היא שהביאה בסופו של דבר למותו.
ביקורת

בתקופת שושלת צ'ינג העלה לראשונה המלומד צְווֵי יִי ספקות באשר להיותו של ג'ונג קאנג דמות היסטורית אמיתית, בהתבסס על מבנה שמו שלטענתו אינו תואם לשמות התקופה ואינו תואם למאורעות התקופה.
הערות שוליים

↑  The Shape of the Turtle: Myth, Art, and Cosmos in Early China מאת Sarah Allan
↑  באוסף 崔东壁遗书
ג'רארד שוורץ

| --- | --- |

דיוקן של ג'רארד שוורץ מעשה ידי מישל רשוורת' (אנ'), שמן על קנבס, אולם בנארויה, סיאטל
 לידה:  19 באוגוסט 1947 (בן 77) וויהוקן, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר ג'וליארד, תיכון לגארדיה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 כלי נגינה:  חצוצרה 
 חברת תקליטים:  נקסוס, Delos Productions 
 פרסים והוקרה:  פרס דיטסון לניצוח 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'רארד שוורץ (Gerard Schwarz; נולד ב-19 באוגוסט 1947) הוא מנצח אמריקאי. בעבר היה המנהל המוזיקלי של תזמורת סיאטל, משרה בה הוא כיהן משנת 1985 עד שנת 2011, אחרי שהצטרף לארגון בשנת 1983. הוא גם המנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול ויועץ מוזיקלי לפסטיבל המוזיקה של המזרח. החוזה שלו עם תזמורת ליברפול הסתיים בשנת 2006, אז החליף אותו כמנצחה הראשי וסילי פטרנקו.
חייו

שוורץ נולד בניו ג'רזי להורים אוסטרים. הוא סיים את ג'וליארד והחל בקריירה מוזיקלית כחצוצרן. עד 1973 ניגן כחצוצרן ראשי בפילהרמונית של ניו יורק בניצוח פייר בולז, אבל במקביל החל לנצח בשנת 1966. הוא שימש מנהל מוזיקלי לעוד כמה ארגונים, שהנודע ביניהם הוא "פסטיבל בעיקר מוצרט" בניו יורק, שעליו ניצח משנת 1982 עד 2001.
שוורץ ידוע בעידוד יצירותיהם של מלחינים אמריקאים, בעבר ובהווה, ו-100 ההקלטות, בקירוב, שעשה עם תזמורת סיאטל כוללות יצירות אמריקאיות רבות. כמו כן הקליט את כל הסימפוניות של מאהלר ואת הפואמות הסימפוניות של ריכרד שטראוס עם הפילהרמונית של ליברפול. כיום הוא אחד המנצחים המוקלטים ביותר בעולם.
שוורץ עשה לו שם בעיקר ביכולתו לבנות תזמורת. כשהחל לנהל את תזמורת סיאטל בשנת 1985, היו לה 3,000 מנויים; נכון לשנת 2004, התקרב מספר המנויים ל-40,000. הוא היה גם ראש החץ במאמץ להקים בית חדש לתזמורת, אולם בנארויה.
בין פרסיו הרבים: מנצח השנה באמריקה לשנת 1994, 11 מועמדויות לפרס גראמי ומועמדות לפרס אמי על ביצוע הרקוויאם של מוצרט בקונצרט חי מלינקולן סנטר.
בית פליקס נוסבאום

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גלריה 
 על שם:  פליקס נוסבאום 
 מיקום:  אוסנבריק 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1998
 תאריך פתיחה רשמי:  1998 
 אדריכל:  דניאל ליבסקינד 
 קואורדינטות:  52°16′31″N 8°02′19″E﻿ / ﻿52.27522°N 8.03851°E﻿ / 52.27522; 8.03851
 אתר רשמי
 he
 
בית פליקס נוסבאום (בגרמנית: Felix Nussbaum Haus) הוא מוזיאון לאמנות באוסנבריק, גרמניה, ובו מוצגות יצירות האמנות של הצייר הגרמני-יהודי פליקס נוסבאום שנרצח באושוויץ. בבניין נמצא גם חלל תצוגה, המתמקד בנושא גזענות ובחוסר סובלנות.
עיצוב המוזיאון

המוזיאון החדש, שמחובר לבניין בסגנון נאו-קלאסי שבו שוכן המוזיאון באוסנבריק, הוא מבנה מודרני שמורכב משלושה אגפים (עשויים מעץ, מתכת, ובטון) שיוצרים היקף של משולש סגור, תכנון שזיכה את הבניין בתואר "המוזיאון ללא מוצא" משום שהוא בנוי כמסדרון אחד מקיף. בכך התכוון ליבסקינד שהמבנה ישקף את התסכול וחוסר התקווה שמאפיינים את ציוריו של נוסבאום. בניית ההרחבה הסתיימה בשנת 1998.
באגף האלון שוכנים יצירות האמנות של נוסבאום לפני המלחמה. האגף השני, החותך את האגף הראשון, עשוי מבטון ומכיל את הציורים שנוסבאום צייר כשהוא מסתתר מפני הנאצים. הוא מכונה "כנופיית נוסבאום", ומטרתו לעורר בלב המבקר את הרבעים הצפופים בבריסל, בהם צייר נוסבאום את יצירותיו האחרונות. האגף השלישי, אגף המתכת מציג את ציוריו של האמן שהתגלו לאחרונה. בפנים המוזיאון מבוך ושבילים רבים המובילים למבוי סתום. צדי המוזיאון פונים לשלוש ערים בהן למד נוסבאום אמנות: ברלין, רומא והמבורג. הצד הרביעי פונה למחנה הריכוז בו נהרג. הגלריות מאכלסות כ-160 מיצירותיו של נוסבאום.