stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בולי קרן קיימת לישראל
היסטוריה

מאז הופעתם בולי הדואר היוו, בנוסף לתפקידם במערך הדואר, גם סמלים לאומיים. ליהודים לא הייתה מדינה, לכן גם לא היו להם בולים משלהם - כדי לפצות על חוסר זה החליטה קרן קיימת לישראל להפיק בולים ולעודד את היהודים להדביקם, לצד הבולים הרשמיים של מדינתם, על מכתביהם. בהמשך שימשו בולי קרן קיימת לישראל גם לביול תעודות שניתנו על ידי מוסדות יהודים, למשל תעודות בית ספר.
לפני הקמת מדינת ישראל. המניעים שקבעו את תוכני הבולים היו:
בולים "לכיבוש לבבות"
בולים להנצחת הארגון
בולים לצרכים דידקטיים
בולים עבור תעודות בתי הספר
בולים למחאה פוליטית
היסטוריה > בולים "לכיבוש לבבות"

לקבוצה הראשונה שייכים בולים שהופעתם יועדה לקהל מגוון, כגון בולים בעלי תכנים קלסיים (שהונפקו מספר פעמים) - בולי "מגן דוד" ו"בולי הרצל". בולים אלה משדרים מסרים ציוניים-יהודיים, שקל להמונים להזדהות איתם. שילוב שני סוגי התכנים (הציוני והיהודי) יצרו בולים בעל מסר סמלי, כפי שקרה בבול "הרצל על הריין" המבוסס על תצלומו המפורסם של אפרים משה ליליין: דמותו של אבי התנועה הציונות המדינית, משקיף מעל הגשר של הנהר בבזל, רואה בעיני רוחו את המוני העם עולים לציון, לבירת הנצח של העם היהודי, ושמש התקווה שולחת קרניה ממעל. בעיצוב הבול הנ"ל משולבים איפוא אלמנטים רבים: עבר-והווה, אדם-ומקום, גולה וארץ ישראל, המנהיג והעם, האור והתקווה. יש להניח כי הנפקת בולים כאלה לוותה בצפיית אנשי התעמולה של הקק"ל לכיבוש לבבות המוני העם היהודי. לקבוצה זו יש לשייך גם בולי אישים שונים שנטלו חלק באתוס הציוני כברון רוטשילד או דיזנגוף.
בולים נוספים, שניתן לשייכם לקטגוריה הנידונה, אלה בולים שבאו להנציח את הגבורה היהודית. מוטיב הגבורה, הופך להיות נושא מוביל בעיצוב האתוס הציוני, ואין לתמוה על הקרן הקיימת שראתה בו אלמנט חשוב להנצחה בבולים. ברוב המקרים הבולים הופיעו כחלק מתהליך ההנצחה הכולל של היישוב היהודי בארץ כגון לאחר מלחמת העולם השנייה (בולי הצנחנים, הבריגדה, מרד גטו ורשה). להנצחה מיוחדת זכתה פרשת תל-חי, וגיבורה יוסף טרומפלדור, שדמותו הפכה להיות אחד הסמלים הבולטים ביותר באתוס הגבורה הארץ ישראלית ואמנם הקק״ל הפיקה מספר פעמים בולי תל-חי בשנים שונות.
היסטוריה > בולים להנצחת הארגון

המניע הנ"ל קשור ברצון לבטא בבולי הקק"ל את הארגון, ראשיו, מייסדיו ומפעליו השונים. תחילה הונפקו למטרה זו בולים בודדים, ביניהם בולים לזכרו של הרמן שפירא, (1917) המופיע בקבוצת בולי אישים נוספים. בהמשך, לאחר מלחמת העולם הראשונה, התחילו בולי הקק"ל להנציח את מפעליה בארץ ישראל, והנושא המועדף בשלב זה, היו מוסדות שהוקמו בסיועה: כטכניון בחיפה והאוניברסיטה העברית בירושלים. בולים בנושאים אלה הופיעו מספר פעמים, בסדרה משותפת עם בולים אחרים, כגון מבנים היסטוריים עתיקים - יד אבשלום או מגדל דוד (1927). לקטגוריה זו אפשר לשייך את כל הבולים שהנציחו את "גאולת אדמת הארץ" על ידי הקק"ל: כבולי העמקים - יזרעאל, חפר, זבולון או ירדן, וכן בולי מפות הארץ, שהופיעו במספר רב של צורות וגוונים, ואף הונפקו לצרכים דידקטיים שונים.
כאשר נפטרו בשנה אחת (1940) שניים מראשיה, מוציאה הקק"ל, את סדרת בולי נשיאיה: ה. שפירא, מ. בודניימר, נ. דה-לימה, וי. קרמנצקי. משנפטרו מנחם אוסשקין (1941) והרמן שטרוק (1944) הופיעו הבולים להנצחתם המשלימים למעשה את סדרת בולי נשיאי וראשי הארגון, עד לאותם תקופה.
היסטוריה > בולים לצרכים דידקטיים

משנוכחו אנשי התעמולה בלשכה הראשית ובמשרדים הארציים בחשיבות הבולים לצורכי תעמולה בקרב תלמידים, הם החלו להנפיק סדרות בולים שיעדם המוגדר היה דידקטי. הבולים הופיעו בסדרות המציגות מספר גדול של איורים, כפי שהיה בסדרת "בולי הא"ב" (שהופיעה ב-1940). סדרות דידקטיות עתירות בולים ורעיונות, הופיעו בארצות הברית כבר ב-1938. הגורם שדרבן את הופעתם, היה "מועצת המורים העבריים" שפעלה למען הקק"ל בניו יורק. סדרות אלה כללו בולי מפות מחולקות, ובעיקר התפרסמה הסדרה שנקראה "הידעת?", בעלת 99 בולים, הכוללים נושאי תעמולה מובהקים של הקק"ל - נופי הארץ, אישים ועוד. בולים אלה הודבקו בחוברת מיוחדת כחלק מפתרון חידון בנושא ידיעת ארץ ישראל וקרן הקיימת.
יש לשייך לקטגוריה זו של בולים דידקטיים, את הסדרה הידועה בשם "בולי הגולה" (1943), בה הופיעו ארבעים בולים, ומטרתה הייתה לקרב את הילדים בארץ למורשת הגולה, ולגורל חיי היהודים. סידרה זו היוותה אנטיתיזה לכל השקפת העולם שהונצחה בבולי הקק"ל עד לאותה העת - ההשקפה שדגלה בשלילת הגולה על מנת "לקרב את הילד בגולה למולדת הרחוקה". היינו, הצגת תכנים להגברת ההזדהות של ילדי הגולה עם נופי הארץ הנכספת. סדרת בולי הגולה באה לקרב את ילדי הארץ, אל גורל העולם היהודי ותרבותו בניכר.
היסטוריה > בולים עבור תעודות לבתי הספר

במסגרת המאמצים שעשתה הקק"ל לבייל את כל המסמכים במוסדות הציבור הציוניים בכלל ובמערכת החינוך בפרט, היא הגיעה אף לתעודות בתי הספר - תעודות גמר ותעודות מעבר משנה לשנה. מאחר שכל תלמיד במערכת החינוך העברית היה מקבל מספר תעודות בשנה, הרי נדרשו לכך עשרות אלפי יחידות בולים. כבר בראשית שנות העשרים היה קיים נוהג הדבקת הבולים על תעודות בית הספר, כיוזמה מקומית, ובצורה בלתי מאורגנת מרכזית.
מועצת המורים שליד הקרן הקיימת קיבלה את ההחלטה, לאמץ את הנוהג של הדבקת הבול על תעודות ולחייבו בבתי הספר, תוך הבחנה בסוגי התעודות: בתעודות המעבר (מכיתה אחת לשנייה) הם הציעו להדביק את "בול שפירא" בערך הכספי של 1 מיל, ועל תעודות הגמר של בית הספר המליצו להדביק את "בול הרצל", בערך הכספי של 50 מיל.
מאחר, והיה צורך להנפיק עשרות אלפי יחידות בולים להדבקה על תעודות, נראה כי בולים שונים הותאמו לייעוד זה. התאמת הבולים לצורכי בית הספר התבטאה לא רק בפורמט אלא גם בכתובות ובערכים הכספיים של הבולים.
היסטוריה > בולים למחאה פוליטית

בקבוצה זו הכוונה למספר קטן של בולים שהוצאו בעקבות אירועים פוליטיים, או התרחשויות שונות, שבהם הקק"ל סייעה ותמכה בעמדות פוליטיות וחברתיות. הבולים שימשו אמצעי תעמולתי, קל להפקה, ומהירות התגובה בעזרתם, על אירועים פוליטיים, הייתה יכולה להיות גבוהה. כך לדוגמה, בעקבות פרסום "הספר הלבן", בחודש מאי 1939, הציעו להדפיס את בול ירושלים או בול מפת ארץ ישראל, עם הפסוק - 'אם אשכחך ירושלים, תשכח ימיני'. אושרה, האיור שנבחר היה צילום של הכותל, המעוטר בכתובת הנ"ל - שילוב אלמנטים קלסי, שחשיבותו הסמלית נותרה עצומה. המחאה הפוליטית והסמליות, שעמדו מאחורי הנפקת הבול, בולטים לאור העובדה כי זו לא הפעם הראשונה שהכותל המערבי הופיע על בול, אך הפעם הוא לווה בכתובת "אם אשכחך ירושלים“.
לקטגוריה הנידונה אפשר לשייך גם את "בול המפה", שהופיע מספר פעמים, והפך להיות אחד הבולים הנפוצים ביותר על גבי מסמכים שונים שהפיקו מוסדות וארגונים בארץ באותם ימים. נושא - "מפת ארץ ישראל", בעצוב גרפי נקי, איפשר הזדהות של כל שדרות העם עם הבול הנידון.
הנפקת הבולים של הקק"ל פותחה לצורכי גיוס כספים למען קניית אדמות הארץ, ולמימון פעילותו של הארגון. כבר לאחר מלחמת העולם הראשונה, היה ברור לראשי הארגון, כי לא יצליחו לגייס כספים רבים בעזרתם, אך הבינו את חשיבותו לתחום התעמולה, ולפיכך התמידו "בעבודת הבולים", במשך התקופה כולה. מאחר שהבולים היוו כרזות מיניאטוריות, המשקפות מדיניות ואידאולוגיה, ניתן דרכם להציץ אל העולם הפנימי של הקק"ל. בתקופה שבה התקשורת החזותית הייתה רק בראשיתה, ואף אינציקלופדיות ועיתונים מאוירים לא היו נפוצים בקרב אוכלוסייה יהודית דלת האמצעים ברחבי העולם, היוו הבולים חידוש תקשורתי מרתק שהציג ליחיד (בתפוצה נרחבת ובמחיר זול יחסי) מראות נוף הארץ ואישים מפורסמים שונים.
דואר מנהלת העם, שפעל בארץ ישראל בתקופת המעבר בין הפסקת פעילות דואר המנדט הבריטי ותחילת פעילותו של דואר ישראל, לקח מן הקרן הקיימת בולים שהיו באותה עת במחסני הארגון והסב אותם לשימוש כבולי דואר באמצעות החתמה של הדפס רכב עם המילה "דאר".
במהלך השנים הפיקה קרן קיימת לישראל מעל 5,200 בולים שונים, במסגרת כ-1,500 סדרות.
הערות שוליים

↑  בר-גל, י. 1999, סוכנת תעמולה ארץ ישראלית - הקרן הקיימת לישראל, 1924-1947, זמורה ביתן/אוניברסיטת חיפה, עמ' 71-104
↑  2 במאי 1948 - 15 במאי 1948
סדרת "בולי הא"ב" שהופיעה ב-1940
בית ון אטוולדה

בית ון אטוולדה (הולנדית: Hotel van Eetvelde, צרפתית: Hôtel van Eetvelde) הוא בית עירוני שעוצב ב-1895 על ידי האדריכל ויקטור הורטה עבור אדמונד ון אטוולדה, שהיה המזכיר הכללי של מדינת קונגו החופשית. הבית שוכן בשדרת פלמרסטון מספר 4 בבריסל.
היסטוריה

בניית הבית החלה ב-1897; האגף המערבי הושלם ב-1900 והמזרחי ב-1901. לאחר מותו של ון אטוולדה ב-1920 הבית חולק לשני חלקים. הבניין המקורי והאגף המזרחי (שדרת פלמרסון מספר 4) נמכרו למשפחת פופה דה קטני (Pouppez de Kettenis) שהתגוררה בו במשך 30 שנים. הבית נמכר ב-1950 לארגון FIGAZ, שהשתמש בו למטרות תצוגה. בתקופה מאוחרת יותר הוסף לבית מוסך, וב-1966 נבנתה מערכת משרדים. FIGAZ החלו ב-1988 לשפץ את הבית באמצעות האדריכל ז'אן דלהיי, תלמידו לשעבר של הורטה, ובאמצעות ברברה ון דר וי. האגף המערבי של הבית חובר לבניין הפינתי ב-1920. כאשר משפחת ניקולאידיס-הופמן רכשה את הבית ב-1926 היא רצתה להרוס את החיבור הזה, אך לא קיבלה היתר לעשות כן. לאחר מכן הבית נרכש על ידי דלהיי כבית המגורים האישי שלו.
תיאור

הבית מורכב מארבעה חלקים: הבניין הראשי, האגף המזרחי בשדרת פלמרסטון מספר 4, האגף המערבי בשדרת פלמרסטון מספר 2, ובית שכור השוכן בכיוון מערב.
הבית הוא חלק מקבוצת בתי מגורים שפתחו תקופה חדשה באדריכלות, ונבנו על ידי הורטה לפני 1900. הבתים האחרים הם בית טאסל, בית סולווה ובית הורטה שהיה בית המגורים והאטליה האישיים של האדריכל. השימוש הנראה בחומרים תעשייתיים כגון פלדה וזכוכית היה סמל לבית מגורים יוקרתי באותה תקופה. חזית הבית נבנתה בין השאר באמצעות פלדה תלויה, והיא עשויה מאבן חול המסותתת בקפדנות. פנים הבית היה מואר באמצעות טרקלין מרכזי שהיה מכוסה בכיפה העשויה מזכוכית צבועה. ב-1898 הורטה עיצב הרחבה לבית. בשדרת פלמרסטון מספר 2 נבנתה כניסה נפרדת בעקבות התוספות השונות לבית.
צורתו של הבניין המרכזי היא מלבן, והאגף המערבי והבית השכור יוצרים ביחד איתו צורת משולש. החלק המרכזי של בניין זה משמש כאזור המקשר בין חלקי הבית השונים, ובין השאר נמצא בו גרם המדרגות המוביל מהרחוב אל הקומה הראשונה, ומאחוריו גרמי המדרגות המשמשים את המשפחה והמשרתים. בקומה הראשית נמצא חדר המגורים הגדול הפונה אל הרחוב, וחדר אוכל הפונה אל הצד האחורי של הבית. בקומה זו יש מעבר שדרכו ניתן להגיע אל הסלון ואל חדר הביליארד שבאגף המזרחי, ואל המשרד הנמצא באגף המערבי.
ההיסטוריון האנגלי ג'ון יוליוס נוריץ' תיאר את הבית כך:
בית ון אטוולדה שבבריסל עוצב ב-1898 על ידי ויקטור הורטה, שהוא ללא ספק האדריכל האירופי החשוב ביותר באר נובו. בעוד שרוב האדריכלים פלירטטו עם הסגנון החדש, הורטה מצא כי הוא נותן ביטוי לרעיונותיו. כישרונו מודגם ביכולתו להחליק את עיצוביו הביתיים לתוך אתרים צרים ומוגבלים. החלק הפנימי הוא בעל חשיבות רבה כמרכז האזור המואר, החודר דרך כיפות המתכת המוזהבות והאשנבים - בדרך כלל במרכז הבניין. בית ון אטוולדה הוא דוגמה ראויה לציון לדרך שבה הורטה טיפל במצב והשתמש בו על מנת להדגיש את גרם המדרגות הראשי, המוביל לחדרי קבלת האורחים שבקומה הראשונה
John Julius Norwich (ed.), Great Architecture of the World, London, Mitchell Beazley Publishers, 1975. p. 224
לקריאה נוספת

Françoise Aubry and Jos Vandenbreeden, Horta, Art Nouveau to Modernism, Ludion Press Ghent - Harry N. Abrams Publishers New York, 1996.
ביצורי וובאן

ביצורי וובאן (צרפתית Réseau des sites majeurs de Vauban) הם קבוצה של 12 ביצורים שנבנו על ידי סבסטיאן דה וובאן הארכיטקט הצבאי של לואי הארבעה עשר בגבולות צרפת. ב-2008 אתרים אלו הוכרזו כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
רשימת האתרים

אראס (פה-דה-קאלה): מצודת אראס
בזאנסון (דו): מצודת בזאנסון ופור גריפון
בלאי-קוסק-פור-מדוק (ז'ירונד): מצודת בלאי וחומות העיר, פור פאטה, פור מדוק
בריאנסון (האלפים העליונים): פור דה טט, פור דה רונדוייה, פור דה סלטס, גשר אספלד והעיר העתיקה
קמאר-סור-מר (פיניסטר): טור וובאן
לונגי (מרת ומוזל): העיר החדשה של לונגווי
מון-דופן (האלפים העליונים): place forte
מון-לואי (פירנה-אוריאנטל): מצודה וחומות העיר
נף-בריזאש (או-רן): כל העיר
סן-מרטין-דה-רה (השראנט הימי): חומות העיר ומצודה
סנט ואס-לה-אוג/טטיאו (מאנש): מגדלי תצפית
ווילפראנש-דה-קופלה (פירנה-אוריאנטל): פור ליבריה, חומות העיר ומערה בשם Cova Bastera
גלריה

הכנסייה במצודה אראס
חומות מצודת בזאנסון
הכניסה לפור פאטה
מצודת בלאי
מגדל לה-אוג
מצודת מון-לואי
גשר אספלד
טור וובאן
נף-בריזאש
בוג ז'רגל

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ויקטור הוגו
 שפת המקור:  צרפתית
 סוגה:  רומן 
 נושא:  עבדות 
 מקום התרחשות:  סן-דומנג
 הוצאה
 הוצאה:  פייר-ז'ול הצל 
 תאריך הוצאה:  1826 
 הוצאה בעברית
 תרגום:  מיכה פרנקל, אביטל ענבר, אברהם שלונסקי
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  997008370466605171, 001047488, 001036733
 
כרזה להצגה על פי הספר
בוג ז'רגל (בצרפתית: Bug Jargal) הוא ספר מאת הסופר הצרפתי ויקטור הוגו. הספר מתרחש במושבה הצרפתית באי האיטי סן-דומנג ((אנ')) בזמן מרד העבדים שם. גיבור הסיפור הוא בוג ז'רגל, אחד ממנהיגי העבדים. בוג ז'רגל היה הספר השני שוויקטור הוגו הוציא לאור (לאחר האן מאיסלנד).
רקע

ב-1758 החלו בעלי האדמות הלבנים בהאיטי להטיל מגבלות על קבוצות האוכלוסייה האחרות, מה שהוביל ליצירתן של קאסטות. בראש הפירמידה ניצבו הלבנים; תחתם ה"שחורים החופשיים" (בעיקר מולאטים), שזכו להשכלה ולמידה מסוימת של חירויות, ובדרך כלל מילאו תפקידי מנהלה או שירתו בצבא; בתחתית הפירמידה היו העבדים השחורים.
למהפכה הצרפתית הייתה השפעה מכרעת על ההיסטוריה של המושבה. האוכלוסייה האפריקאית קיוותה כי אף היא תיהנה מהצהרת זכויות האדם והאזרח, שקבעה כי "בני אדם נולדים, ונשארים תמיד, חופשיים ושווים בזכויותיהם". עד מהרה הפכה התקווה לחשש שמא בעלי האחוזות יתנערו מהשלטון בצרפת, ויהפכו את חייהם לקשים עוד יותר. על כן, העבדים ראו בבריטים, שלטשו עיניים על המושבה, בעלי ברית. השחורים החופשיים, לעומת זאת, ראו במהפכה מנוף להשגת שוויון זכויות מלא. אחד מהם, ונסן אוז'ה דרש למלא אחר החלטות האספה הלאומית ולהעניק זכות הצבעה לשחורים החופשיים. מושל המושבה סירב להיענות לדרישה, ובראשית 1791 הוציא את אוז'ה להורג. עם זאת, במאי אותה שנה החליטה הממשלה המהפכנית בצרפת להעניק אזרחות לשחורים החופשיים העשירים. החלטה זו גרמה לחיכוכים בינם לבין הלבנים.
רקע > מרד העבדים בהאיטי

ב-14 באוגוסט 1791 ערכו כהן הוודו דאטי בוקמן וססיל פטימן טקס למען שחרור העבדים. בשבוע שלאחר מכן נערכו העבדים בצפון סן-דומנג, ובליל ה-21 באוגוסט 1791 פרץ המרד. בתוך שבועות ספורים הצטרפו להתקוממות כ-100 אלף עבדים, והם שלטו בחלקים ניכרים מצפון המושבה, למעט מתחמים מבוצרים שבהם נותרו הלבנים. במהלך החודשיים הראשונים, הרגו העבדים כ-4,000 לבנים, והציתו מאות מטעים. עד 1792 כבר שלטו בכשליש מהמושבה. בוקמן עצמו נלכד זמן קצר לאחר פרוץ המרד, והוצא להורג.
כדי לנסות להרגיע את ההתקוממות, ומחשש מהתקוממויות דומות במושבות נוספות, החליטה האספה הלאומית בצרפת במרץ 1792 על הענקת זכויות פוליטיות ואזרחיות לכל השחורים החופשיים, ובמקביל שלחה 6,000 חיילים לתגבור כוחותיה במושבה.
כתיבת הספר

ויקטור הוגו קיבל השראה לכתיבת סיפור זה מהרומן אדוניס, או האנקדוטה הקולוניאלית הכושית הטובה(צר') מאת ז'אן-בפטיסט פיקוונרד(צר') שפורסם בשנת 1798.
את הגרסה הראשונה של הספר הוגו כתב בשנת 1818 (בגיל 16) בעקבות התערבות שלו עם חבריו שיצליח לכתוב סיפור תוך 15 ימים. הוא הוציא את הסיפור בהמשכים בכתב העת Conservateur littéraire(צר') בשנת 1820. ‏
בשנת 1826, הוגו כתב את מחדש את הספר והוציא אותו לאור כרומן. הספר חולק לפרקים בשנת 1829 ונכתבה הקדמה חדשה ב-1832. הצייר אדוארד ריו צייר את האיורים בספר.
עלילה

ביום לפני קרב מקרבות נפוליאון, חבורת קצינים צרפתים מספרים זה לזה מהרפתקאותיהם. ליאופולד ד'אוברנה מספר להם את סיפורו, הסיפור על בוג ז'רגל. הסיפור על בוג ז'רגל מתחיל כמה שבועות לפני פריצתו של מרד העבדים בהאיטי. ליאופולד ד'אוברנה, אחיין של אריסטוקרט בעל אדמות והרבה עבדים, מאורס למאריה, בת דודתו. העבד פיירו התאהב במאריה, אבל הוא לא יכול לעשות שום דבר בגלל בגלל המכשולים הגזעיים והתרבותיים ביניהם. למרות זאת, פיירו הציל את מריה ממלתעות תנין, אבל הוא הושלך לכלא משום שהגן על חברו העבד מפני בעליו (דוד של ד'אוברנה). ד'אוברנה מתחבר איתו כשהוא בכלא לאחר שגילה שהוא העבד שהציל את מאריה, אבל כמה ימים לפני פריצת המרד, פיירו מזהיר אותו מפני סכנה קרובה ומפציר בו לברוח עם אהובתו מהאי. למרות האזהרה, הם נשארו באי, וביום החתונה פורץ מרד העבדים. פיירו, שברח מן הכלא, הגן על מאריה מפני העבדים שתקפו אותה, אבל ד'אוברנה חשב שפיירו חטף אותה. במהלך הלחימה נגד המורדים ד'אוברנה נלקח בשבי על ידי מנהיג העבדים ביאסו. במערה של ביאסו העבדים המשוחררים מכריחים את אסיריהם הלבנים להרוג זה את זה כדי להציל את עצמם. למרבה המזל, ד'אוברנה ניצל על ידי פיירו, שמגלה לו שהוא בוג ז'רגל, המנהיג המיתולוגי של המורדים. אבל ביאסו מספיק להשביע את ד'אוברנה לחזור. פיירו מוביל אותו לאשתו אבל לאחר שפג הזמן שד'אוברנה היה צריך לחזור הוא מתעקש לחזור לביאסו. ביאסו מפקיד את חייו של ד'אורברנה בידי חביברה, כוהן הדת שלו שהיה הליצן של דודו של ד'אוברנה, חביברה מוביל את ד'אוברנה למפל ומתכוון לזרוק את ד'אוברנה למפל. חביברה לא מצליח לעשות זאת ונופל לתוך המפל תוך גרירת ד'אוברנה לתוכו. פיירו שוב מציל את ד'אוברנה ממוות. פיירו ממהר להציל את חבריו השבויים (שוביו של פיירו איימו שהם יהרגו את השבויים אם הוא לא יחזור לפני סוף היום). חברו של ד'אוברנה לוחץ על הדק הרובה ופיירו מת רגע לפני שד'אוברנה מגיע במטרה להציל את פיירו. בסוף הסיפור מסופר שנציג הרפובליקה בא למחנה של ד'אוברנה ורוצה לאסור אותו משום שסיפר "סיפור אנטי-מהפכני", המפקד של ד'אוברנה מוסר לנציג שד'אוברנה נהרג בקרב בגבורה ושהוא מילא תפקיד חשוב בקרב.
אופרה

ז'וזה קנדידו דה גאמה מאלשר (פר') כתב אופרה על פי הסיפור. אשר הוצגה לראשונה ב-17 בדצמבר 1890 ב-Teatro da Paz בבלם.
תרגומים לעברית

בוג י'רגל, מצרפתית – אברהם שלונסקי, הוצאת אמנות, תל אביב, 1957
בוג-ז’ארגאל, מצרפתית – אביטל ענבר, מעריב, תל אביב, 1987
בוג ז'רגל, מצרפתית – מיכה פרנקל, זמורה-ביתן, תל אביב, 1987
ראו גם

טוסן לוברטיר
הערות שוליים

↑  הבלוג של אודי מנור : הצהרת זכויות האדם והאזרח, 26 באוגוסט 1789, באתר הבלוג של אודי מנור, ‏יום שבת, 21 בנובמבר 2015
↑  סן דומינגו הוא שמה המוקדם של האיטי
↑  Joanna Augustyn, Bug-Jargal (review), researchgate, ‏ינואר 2006
↑   BUG JARGAL (ópera de Gama Malcher) - Belém, 2005, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 2:13:22)
↑  Malcher, José Cândido da Gama, Grove Music Online (באנגלית)
↑  בוג י'רגל / תרגם: א. שלונסקי | הוגו, ויקטור, 1802-1885 מחבר (שלונסקי, אברהם, 1900-1973 (מתרגם) ) | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  בוג-ז'ארגאל / ויקטור הוגו ; מצרפתית - אביטל ענבר | הוגו, ויקטור, 1802-1885 (ענבר, אביטל, 1944- (מתרגם) ) | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  בוג ז'רגל : 1791 / ויקטור הוגו ; מצרפתית - מיכה פרנקל ; איורים - פ. מיה, ריו, ג. רושגרוס | הוגו, ויקטור, 1802-1885 (פרנקל, מיכה (מתרגם) ) | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
| ויקטור הוגו |
| --- | --- | --- |
| ספרים | האן מאיסלנד • בוג ז'רגל • יומו האחרון של נידון למוות • הגיבן מנוטרדאם • עלובי החיים • תיל של הים • האדם הצוחק • שנת התשעים ושלוש |  |
| מחזות | אינז דה קסטרו • קרומוול • הרנני • מריון דה לורמה • המלך נהנה • לוקרציה בורגיה • מארי טיודור • אנג'לו, העריץ מפדובה • לה אסמרלדה • רועי בלאס • הבורגרים • טורקמדה |  |
| סיפורים קצרים | קלוד גה |  |
| אוספי שירה | אודות ושירים שונים • אודה נובלית • אודות ובלדות • שירי המזרח • עלי הסתיו • שירי דמדומים • קולות פנימיים • קרני האור והצללים • העונשים • הרהורים • אגדת הדורות (חלק ראשון) • שירי הרחובות והיער • השנה הנוראה • האמנות בלהיות סבא • אגדת הדורות (חלק שני) • האפיפיור • רחמים עליונים • ארבע רוחות הרוח • סופו של השטן • Dieu • כל הלירות • שנות האופל • אלוף אחרון • אוקיינוס, ערימת אבנים • החלק האחורי של הדף • עבודות ילדות ונוער |  |
| כתבים אחרים | הריין • נפוליאון הקטן • ויליאם שייקספיר • מעשים ומילים • ההיסטוריה של הפשע • דתות ודינים |  |
| קרובים | האיגוד הבינלאומי לספרות ואמנות • ועידת ברן • בית האוטוויל • בית ויקטור הוגו • ליאופולדין הוגו (בת) • פרנסואה-ויקטור הוגו (בן) • אדל הוגו (בת) • ז'אן הוגו (נכדה) • לאופולד הוגו (אבא) • ז'ולייט דרואה • שדרת ויקטור הוגו (בפריז) • פסל של ויקטור הוגו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX2091082  BnF: cb12385889m (data)  GND: 4520596-6  VIAF: 178014646   WorldCat (עם VIAF): 178014646
ג'בל חלאל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  892 מטר
 מדינה:  מצרים מצרים
 מיקום:  צפון חצי האי סיני
 קואורדינטות:  30°39′11″N 34°01′44″E﻿ / ﻿30.653055555556°N 34.028888888889°E﻿ / 30.653055555556; 34.028888888889
  (למפת מצרים מוגדלת) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםג'בל חלאל(למפת מצרים רגילה) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםג'בל חלאל(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףג'בל חלאל(למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףג'בל חלאל
 
ג'בל חלאל (מכונה לעיתים גם הלאל או הילאל, בערבית: جبل الحلال) הוא הר בצפון סיני הנמצא כ-30 קילומטרים מערבית לקוסיימה. כמו הרי הנגב המרכזי והרי צפון סיני, ההר הוא תוצאה של מערכת קימוט שכיוונה הכללי הוא: דרום מערב – צפון מזרח. בדומה לרכסי מרכז הנגב, בנוי ההר מסלעי גיר ואבן חול. בהר מצוי מכתש הדומה במבנהו למכתשי הנגב. שיאו של ההר מתנשא לגובה 892 מטר. מפנהו הצפוני של ההר מתנקז לוואדי אל-עריש למעבר הנקרא מעבר הדייקה (א-דייג'ה בערבית פירושו מיצר). הבדווים באזור הם ממטות השבטים תראבין ותיאהא.
באזור ההר נמצאים מספר עצי ערער אדום שגילם נאמד ב-865 שנה והצמח אזובית סיני שהוא אנדמי לאזור ההר וטווח התפוצה שלו הוא 25 קילומטרים רבועים בלבד.
מספר חוקרים הציעו לזהות את ג'בל חלאל כהר סיני המקראי. מיקום ההר מתאים לדעתם לתאוריות של "המסלול הצפוני" של יציאת מצרים. בחירתו נבעה מסמיכותו היחסית לעין קודיראת ולעין קדיס שחלק מהחוקרים זיהו עם קדש ברנע המקראית. מושל סיני הבריטי בשנות ה-30 של המאה ה-20, מייג'ור קלוד ג'רוויס התבסס גם על שם ההר שפירושו בערבית: "מותר" ובהקשר של הקרבת קורבנות "קדוש וחוקי". גם יוחנן אהרוני הציע לזהות את הר סיני בג'בל חלאל.
גם הרבי מליובאוויטש זיהה את המקום כהר סיני (וכן סבר כשיטת 'המסלול הצפוני' הנ"ל).
הביקורת על זיהויו כהר סיני טוענת כי הממצאים הארכאולוגיים שנתגלו באזור ההר הם מתקופת האבן ומהתקופה הרומית-ביזנטית ושתי תקופות אלו אינן תואמות את התיארוך המקובל ליציאת מצרים.
ב-25 בנובמבר 1975 התרסק על ההר מטוס חיל האוויר הישראלי מסוג C-130 הרקולס שהשתייך לטייסת 131 וכל 20 החיילים ואנשי הצוות שהיו עליו נספו.
ב-2005 התפרסמו ידיעות כי אזור ההר היה מקום מסתור לאנשי ארגונים הקשורים לאל-קאעידה שביצעו פיגועי טרור בטאבה ובראס א-שטן באוקטובר 2004 ופיגועים בשארם א-שייח' ב-2005.
הערות שוליים

↑  מנשה הראל, מסעי סיני, עמ' 11, הוצאת עם עובד, 1968
↑  יצחק ביילי, "הגישות הפוליטיות של בדואיי סיני 1967-1977",
↑  אבינעם דנין, מצגת: "צמחים אוהבי לחות ששרדו בתנאי מדבר (רליקטים)",
↑  [מהדורה חלקית: http://www.teshura.com/teshurapdf/%D7%AA%D7%A9%D7%95%D7%A8%D7%94%20%D7%92%D7%A8%D7%99%D7%A0%D7%A4%D7%9C%D7%93%20-%20%D7%91%D7%95%D7%A8%D7%92%D7%9F.%20%D7%99%27%27%D7%90%20%D7%A1%D7%99%D7%95%D7%9F%20%D7%AA%D7%A9%D7%A4%27%27%D7%93.pdf#page=190 הספרייה
לחגים ומועדים], פתח-תקוה, ארץ הקודש: אנכ"י - מכון למחקר תורני, עיון, פענוח והוצאה לאור מכתבי וכתבי־יד־קודש
כ"ק אדמו"ר רבי מנחם מענדל שניאורסאהן מליובאוויטש זי"ע, תשפ"ד (2024 למניינם), עמ' 190 (25 בקובץ המצורף)
↑  [מהדורה חלקית: http://www.teshura.com/teshurapdf/%D7%AA%D7%A9%D7%95%D7%A8%D7%94%20%D7%92%D7%A8%D7%99%D7%A0%D7%A4%D7%9C%D7%93%20-%20%D7%91%D7%95%D7%A8%D7%92%D7%9F.%20%D7%99%27%27%D7%90%20%D7%A1%D7%99%D7%95%D7%9F%20%D7%AA%D7%A9%D7%A4%27%27%D7%93.pdf#page=194 הספרייה
לחגים ומועדים], פתח-תקוה, ארץ הקודש: אנכ"י - מכון למחקר תורני, עיון, פענוח והוצאה לאור מכתבי וכתבי־יד־קודש
כ"ק אדמו"ר רבי מנחם מענדל שניאורסאהן מליובאוויטש זי"ע, תשפ"ד (2024 למניינם), עמ' 194 (29 בקובץ המצורף)
↑  ערן בלכר ואלעזר בן–לולו, ‏בגלל התאונה ההיא, באתר חיל האוויר הישראלי, 28.12.2005
בית הכנסת חאג'י אדוניה הכהן ירושלים

| --- | --- |

מראה פנימי של בית הכנסת
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 על שם:  רבי אדוניה הכהן
 כתובת:  רחוב אדוניהו הכהן 16
 מיקום:  ירושלים
 מדינה:  ישראל
 זרם:  חרדים ספרדים
 רב בית הכנסת:  הרב מרדכי אקלר, הרב שלמה משיח
 נוסח תפילה:  נוסח הספרדים
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1892–1901 (כ־9 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1901 
 מידות
 קומות:  3
 קואורדינטות:  31°47′32″N 35°13′12″E﻿ / ﻿31.792211862167°N 35.220132307007°E﻿ / 31.792211862167; 35.220132307007
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית הכנסת חאג'י אדוניה הכהן ירושלים(למפת ירושלים רגילה) בית הכנסת חאג'י אדוניה הכהן ירושלים(למפת הרי ירושלים רגילה) בית הכנסת חאג'י אדוניה הכהן ירושלים(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית הכנסת חאג'י אדוניה הכהן ירושלים
 
לוח הזיכרון בכניסה לחצר בית הכנסת
בית הכנסת חאג'י אדוניה הכהן - בית הכנסת המרכזי לעולי משהד בשכונת הבוכרים בירושלים הוא בית הכנסת של אנוסי משהד, אשר נחנך בשנת 1901, ממוקם ברחוב אדוניה הכהן 16 בירושלים בחצר המוגדרת כהקדש אשר כוללת בקומה העליונה את בית הכנסת ואולם אירועים, ובקומת הקרקע דירות מגורים.
בית הכנסת נחשב לאתר מורשת מרכזי בשכונת הבוכרים.
רקע > תולדות יהודי משהד

העיר משהד במחוז ח'וראסאן אשר בצפון מזרח איראן נחשבת לאחת הערים הקדושות לאסלאם אחרי מכה. בעיר משהד, בעיר נמצא קברו של האימאם השיעי עלי א-רידא. היהודים נחשבו לטמאים ונאסרה עליהם הכניסה לעיר. בעיר לא הייתה קהילה יהודית עד המאה ה-17. השליט נאדר שאה אשר הגיע למשהד לאחר מסע כיבושים בהודו, החליט בשנת 1734 להקים בעיר גרעין יהודי.
התחנה הראשונה הידועה של יהודי משהד באיראן,הייתה בעיר מאזנדראן בשנים 1483–1647. לאחר מכן החל מעבר הקהילה לקזווין כ-140 ק"מ צפון מערב לטהראן, שם חיו היהודים כ־100 שנה. ובעקבות יוזמת נאדר שאה בשנת 1734 החל מעבר הקהילה לעיר משהד.
נאדר שאה קבע את משהד כבירתו והביא איתו אוצרות רבים, השאה ביקש משבע-עשרה משפחות יהודיות מהעיר קזווין לעבור למשהד כדי לסייע לו ולנהל את אוצרותיו. המשפחות נענו לבקשתו וימים רבים נדדו עד הגיעם למשהד, בשנת 1747 נרצח השאח והמשפחות שמצאו עצמם בעיר שיעית קנאית, נאלצו לקבוע את משכנן בגיטו מחוץ לחומות העיר וחיו בפחד מתמיד.