stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ווהרלל נהרו
ביוגרפיה > ראש ממשלה (1947–1964) > חוקה, אינטגרציה ורצח גנדי

נהרו הושבע לכהונת ראש הממשלה ב-15 באוגוסט 1947, עת הודו הוקמה ושירת בתפקיד זה במשך 17 שנים, עד מותו בשנת 1964. בנאום השבעתו העביר נאום לעם באנגלית ושמו "פגישה עם הגורל" שבהמשך צוטט פעמים רבות והוגדר כנאום מוצלח ביותר.
ב-30 בינואר 1948, הודו כולה הוכתה בתדהמה כאשר לאומן הינדי שהתנגד לחלוקת הודו רצח את גנדי. בעקבות הרצח העביר נהרו נאום לאומה ההודית שנחשב לימים לאחר מהנאומים הגדולים ביותר בהיסטוריה של הרטוריקה. "חברים ושותפים, האור נדף מחיינו, ויש חושך בכל מקום, ואני לא כל כך יודע מה להגיד לכם ואיך להגיד את זה. המנהיג האהוב שלנו, 'באפו' כפי שכינינו אותו, אבי האומה, אינו עוד. אולי אני טועה באומרי זאת; אף על פי כן, לא נראה אותו שוב, כפי שראינו אותו במשך שנים רבות, לא נרוץ אליו לבקש עצה ולא נבקש ממנו נחמה, וזו מכה איומה, לא רק עבורי אלא עבור מיליונים על מיליונים במדינה הזאת."
אם כי נהרו הביע חוסר אהדה לכוח מזוין, בזמן ממשלו שר הפנים, ואלאבאי פאטל השתמש בצבא הודו על מנת להשתלט על היידראבד בספטמבר 1948. היידראבד הייתה בעלת אוכלוסייה הינדואית אך הונהגה בידי ריבון מוסלמי, ניזאם אוסמאן עלי ח'אן, שניסה להביא לכך שהיידראבד בראשותו תישאר נבדלת מהודו ומפקיסטן בתור מדינה ריבונית בפני עצמה.
בדצמבר 1946, ערב קבלת העצמאות ההודית, כונסה האספה המכוננת של הודו, שתפקידה העיקרי היה לגבש חוקה למדינה החדשה. האספה הטילה את המשימה על ועדת הניסוח, שבהימרו רמג'י אמבדקאר מונה לעמוד בראשה. אמבדקאר נחשב למי שהשפיע ביותר על עיצוב החוקה ועקרונותיה ולמנסחה המרכזי. מהלך כתיבתה של החוקה נמשך שלוש שנים. הוא החל בדצמבר 1946, שבעה חודשים לפני הפיכתה של הודו למדינה עצמאית, והסתיים רשמית ב-26 בינואר 1950, עם כניסתה של החוקה לתוקף. האספה המכוננת מנתה יותר מ-300 נציגים שפעלו במסגרת של 15 ועדות שונות, שבכל אחת נדונו סעיפים שונים של החוקה. ועדת הניסוח, ובראשה אמבדקאר, איחדה בין הסעיפים השונים, ולעיתים שינתה את הנוסחים שנוצרו במסגרת הוועדות.
ביוגרפיה > ראש ממשלה (1947–1964) > מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה 1947–1949

לחבל ג'אמו וקשמיר חשיבות עליונה עבור הודו ועבור פקיסטן. בתוך החבל יושבים המקורות לנהרות הגדולים של פקיסטן, כגון האינדוס, המהווים את עורק החיים הראשי של המדינה. מנגד, קשמיר היא גם המקור לנהרות מרכזיים בהודו, כגון הבראהמאפוטרה. כמו כן, קשמיר מהווה בסיס אסטרטגי לכל כוח שעלול לפלוש אל מרכזי האוכלוסין של הודו, ערים כגון הבירה ניו דלהי חשופות למעשה מבחינה גאוגרפית וטופוגרפית מפני כל התקפה או צבא פולש העלול לתקוף לתוך הודו דרך קשמיר. עקב חשיבות אסטרטגית זאת של קשמיר, לא הודו ולא פקיסטן מוכנות לוותר על השליטה החיונית בחבל הארץ, שמהווה אבן יסוד בסכסוך הממושך ביניהן שפרע כבר במהלך קבלת העצמאות.
חלוקת הודו הוצעה ל סמך חלוקה דתית של מחוזות הודו הבריטית. קשמיר הייתה נסיכות בעלת רוב אוכלוסייה מוסלמי ושליט (מהראג'ה) הינדי, שרצה להימנע מאיחוד פוליטי עם המדינה המוסלמית החדשה. המהראג'ה, הארי סינג, ניסה תחילה לשמר עצמאות עבור נסיכות קשמיר, אך בעקבות התמרדות מוסלמים בנסיכות החליט לצדד בהודו. בעקבות המרידה במחוזות המערביים וההתערבות הפקיסטנית לטובת המורדים נדחק המהראג'ה אל הקיר. הוא הצליח לשכנע את השופט מאג'אן לקבל על עצמו את תפקיד ראש הממשלה של קשמיר. הוא שלח דרך המאג'אן מסר למנהיגים ההודים שהוא מעוניין להצטרף להודו, אך נזקק לזמן נוסף כדי ליישם רפורמות פוליטיות. נהרו, שרצה להשיג תמיכה נגד פקיסטן ולהבטיח את הצטרפותה של קשמיר להודו לפני שפקיסטן תפלוש, הבין שיש להביא לקדמת הבמה את מנהיג הוועידה הלאומית הפופולרי שייח' עבדאללה. שייח' עבדאללה, שנאסר לשלוש שנים באשמת התססה שוחרר מהמאסר ב-29 בספטמבר לבקשת נהרו.
קשמיר סופחה לתוך הודו, פקיסטן סירבה לקבל את הסיפוח וב-22 באוקטובר הכוחות המזוינים של פקיסטן פלשו לקשמיר ובכך החלה מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה. בתחילה השתתפו בלחימה כוחות רגליים של ג'אמו וקשמיר וכוחות מיליציה מהאזורים השבטיים המנוהלים פדרלית מפקיסטן (חבל וזיריסטן). בעקבות הצטרפות המדינה להודו ב-26 באוקטובר 1947, הובאו מהאוויר כוחות הודיים לסרינגאר, בירת המדינה. הקצינים הבריטים סירבו בתחילה לכניסת כוחות פקיסטניים לסכסוך, בשל הצטרפותה של המדינה להודו. ב-1948 הם לא עמדו עוד בהתנגדותם, וכוחות פקיסטניים הצטרפו למלחמה. החזית התגבשה בהדרגה לאורך מה שנודע כקו השליטה. הפסקת אש רשמית הוכרזה ב-23:59 בליל 31 בדצמבר 1948. תוצאות המלחמה לא היו חד משמעיות, כשבסיומה הצליחה הודו לשמור על שני שלישים מקשמיר ובפרט על עמק קשמיר, ג'אמו ולדאק.
מעל שנה של לוחמה ממושכת בין שתי המדינות הצעירות הגיעה לסיומה בהסדר הפסקת אש ב-1949 שלמעשה חצה את קשמיר לשניים וסימן את תחילת הסכסוך ארוך השנים בין הודו לפקיסטן. המלחמה העיבה את יחסי הודו–פקיסטן שמעולם לא השתקמו, ובעקבות הסכסוך על חבל קשמיר פרצו בהמשך סדרת מלחמות נוספות בין הודו לפקיסטן (האחרונה שבהן, מלחמת קרגיל, נערכה ב-1999). ב-1950 נחתם מזכר הבנות הדדי לפתרון משבר הפליטים בין הודו ופקיסטן שנחתם בידי נהרו וראש ממשלת פקיסטן ליקאת עלי ח'אן.
ביוגרפיה > ראש ממשלה (1947–1964) > מדיניות חברתית

במהלך שנות הארבעים הודו הייתה קלחת של תסיסה חברתית. הבעיה עתיקת היומין של חלוקת הקסטות הרימה את ראשה ואיימה לקרוע את המרקם החברתי שהתפתח תחת הבריטים. מתחים דתיים היו גם בעיה מרכזית בהודו באותם ימים, כפי שהוכיחה עצם החלוקה של הודו. נהרו ירש מהבריטים מדינה שהייתה חסרת יציבות חברתית וכלכלית. הוא ירש תערובת של אנשים הדוברים עד 16 שפות שונות עם מעגלים תרבותיים שונים.
הצלחתו של נהרו כרפורמר חברתי זרחה בתקופה זו שלאחר קבלת העצמאות. הוא נקט בצעדים נחרצים כדי למגר את מערכת הקאסטות המתפשטת מחדש. נהרו נקט באמצעי תיקון ורפורמה חברתית על ידי שינוי החוקים המשפטיים ההודיים הקיימים. נחקקו הליכים משפטיים כדי להפוך את האפליה של המעמדות לבלתי חוקית וכוללת ענישה על פי חוק. החוקים שנחקקו נאכפו בקפדנות. נהרו היה אחד המדינאים ההודיים הבודדים באותה תקופה שהעריכו את החשיבות והצורך בהתפתחות אינטלקטואלית נרחבת של האוכלוסייה ההודית. הוא נחשף לאידיאלים חינוכיים אירופיים במהלך שהותו בבריטניה. נהרו גם ידע שהבריטים שמים דגש על חינוך ראוי של בני עמם לניהול האימפריה הקולוניאלית שלהם. הוא הבין את החשיבות של התפתחות אינטלקטואלית נכונה ובריאה לניהול המדינה ההודית המתהווה. נהרו רצה לשלב את הטוב משני העולמות, השילוב המנצח של מיומנות מדעית מערבית וחכמתה התרבותית והמסורתית של הציוויליזציה ההודית.
נהרו הבין שהדרך היחידה שבה הרפובליקה ההודית יכולה לבסס את נוכחותה בבמה העולמית היא באמצעות הכוח האינטלקטואלי של אזרחיה. הוא הדגיש את הוראת המדעים ותחומי היישום המעשיים שלה במסגרות החינוכיות החדשות. הוא הכיר את הצורך בלימוד מדעי מקצועי. דגש מיוחד הושם על פיתוח טכנולוגי. המכונים ההודיים המפורסמים לטכנולוגיה או נהגו והוקמו במהלך כהונתו בראשות הממשלה. הקמתם של מרכזי למידה כאלה תרמה בעקיפין גם להופעתה של הרפובליקה ההודית כיצרנית תרופות עולה בסוף שנות ה-80.
נהרו היה מודע היטב למצב הסוציו-אקונומי הירוד של המגזר הכפרי. הוא התמודד מטעם מחוז בחירה באוטר פרדש, המדינה הענייה והמאוכלסת ביותר בהודו. נהרו הכיר את הבעיות הרבות שעמן מתמודדת האוכלוסייה הכפרית. הסביבה הכפרית הייתה פאודלית באותה תקופה. האוריינות הייתה נמוכה והמתחים החברתיים היו קיימים מתחת לפני השטח החברתיים. נהרו יזם בנייה ותפעול של מספר רב בתי ספר מטעם הממשלה. בתי הספר סיפקו חינוך יסודי ותיכוני לאוכלוסייה הכפרית. החינוך היסודי מומן מטעמה של הממשלה וניתן ללא עלות.
בתי הספר הממשלתיים סיפקו גם ארוחות חינם לתלמידיו. תוכנית זו הייתה קלף המנצח של נהרו, שכן משפחות ללא אוכל בביתם שלחו את ילדיהם ללמוד בבתי ספר לעיתים אך ורק עקב סיפוק הארוחות. רוב האוכלוסייה הכפרית התקיימה מארוחה אחת ביום. כל בני המשפחה נדרשו לעבוד כדי לשמור על משק הבית. הילדים נרתמו גם כדי להרוויח עבור המשפחה. ברפובליקה ההודית התקיימה יציבות אוכלוסין בחלוקה בין המינים. כמעט מחצית מהאוכלוסייה הן נשים. נהרו קידם סדרת חקיקות כדי להבטיח זכות בחירה אוניברסלית מעשית לאוכלוסיית הנשים במדינה. החוקים נועדו להבטיח את החופש החברתי של נשים הודיות. הזכויות המשפטיות של נשים הוגדלו גם הן תחת תקופת ראשות ממשלתו של נהרו.
בשנת 1957 הוא הגה את לוח השנה הלאומי של הודו, אך בפועל לוח זה לא הצליח להחליף את הלוח השנה הבינלאומי.
ביוגרפיה > ראש ממשלה (1947–1964) > מדיניות חוץ

הכריזמה האישית של נהרו פעלה גם בעולם כולו והביאה להגברת השפעתה של הודו בעולם. מדיניות החוץ שלו הייתה נייטרליות בין הגוש המזרחי למערבי. הוא טבע את המונח "אי הזדהות", והיה בין מקימי ארגון המדינות הבלתי-מזדהות. בתחילת המלחמה הקרה, ב-27 בנובמבר 1946, פנה נהרו לארצות הברית ולברית המועצות בבקשה להפסיק את הניסויים הגרעיניים ולהתחיל בפירוק הנשק הגרעיני, בקובעו כי פעולה כזו "תציל את האנושות מהאסון האולטימטיבי". בניסיון לפייס את סין, לא התנגד נהרו לכיבוש טיבט בידי סין, על אף שכיבוש זה הביא להיעלמותה של מדינה שחצצה בין סין להודו. ברית המועצות הייתה המעצמה היחידה שעזרה להודו באותו זמן בניסיונותיה לפתח יכולות עצמאיות בספירות רבות של התעשייה הכבדה, ההנדסה וטכנולוגיה מתקדמת. עובדה זו, יחד עם המדיניות הכלכלית של נהרו, הובילה לחשדנות מרובה במערב כלפי העמדה הנייטרלית של הודו.
מבחינה בינלאומית, כוכבו של נהרו היה במגמת עלייה עד אוקטובר 1956, כאשר יחסה של הודו למהפכה ההונגרית נגד ברית המועצות הביאה לביקורת מצד מדינות הגוש המערבי על מדיניות הבלתי-הזדהות הנייטרלית שלו. באומות המאוחדות, הודו הייתה המדינה הבלתי מזדהה היחידה שהצביעה בעד עמדת ברית המועצות בדבר הפלישה להונגריה, ולאחר מכן היה קשה לנהרו להביא לתמיכה מערבית על אף קריאותיו בדבר התנתקות מברית המועצות. בשנים הראשונות שלאחר העצמאות, אנטי-קולוניאליזם היה אבן היסוד של מדיניות החוץ שלו. אולם התעניינותו בנושא דעכה לאחר שג'ואו אנלאי, ראש ממשלת סין ושר החוץ שלה, לקח מידיו את אור הזרקורים בוועידת באנדונג של מדינות אפריקה ואסיה שהתקיימה באינדונזיה ב-1955.
ב-1961 השתלטה הודו באופן צבאי וללא לחימה על גואה, שהייתה שייכת לפורטוגל (באותה התקופה בהנהגת הדיקטטור אנטוניו דה אוליביירה סלזאר) במסגרת האימפריה הקולוניאלית של האחרונה. בין 1947 ל-1961 הסכסוך הסלים את יחסי הודו–פורטוגל. הודו טענה בנוסף לריבונות על האיים דאמאן ודיו ודאדרה ונאגר הבלי. הסכסוך הקולוניאלי בין המדינות התרכז עם זאת על בסיס הריבונות בגואה. נהרו וממשלתו טענו כי גואה הייתה הודית לכל עניין ועניין וכי נוצרה באכזריות קולוניאלית בידי משטר פשיסטי וגזעני. סלזאר וממשלו טענו מצידם כי למרות מיקומה הגאוגרפי והיותה מושבה קולוניאלית, גואה הייתה למחוז בתוך פורטוגל ולחלק בלתי נפרד מהלאום הפורטוגזי. ב-1961 הסלים הסכסוך הדיפלומטי כאשר הודו פנתה לאמצעים צבאיים. ב-17 בדצמבר 30,000 חיילים הודים, בתמיכה אווירית וימית, פלשו לגואה הפורטוגזית ובתוך יומיים הובילו לכניעת המוצב הפורטוגזי בן 900 החיילים. במקביל לכך הודו סיפחה גם את דאמאן ודיו מידי פורטוגל. הסיפוח של גואה ושאר המושבות המשניות בידי הודו קיבל תמיכה מהקהילה הבינלאומית בכלל ומבריטניה בפרט.
ביוגרפיה > ראש ממשלה (1947–1964) > מלחמת הודו–סין 1962

נכון לתחילת שנות השישים, גבול הודו-סין היה בצורתו שהוכתבה בידי הרשויות הקולוניאליות הבריטיות בימי הראג' הבריטי ביחס לטיבט (שהייתה מדינה עצמאית באותה העת). לפי תוואי הגבול חבלי הארץ אקסאי צ'ין וארונאצ'ל פרדש היושבים על הרי ההימאלאיה והם בעלי חשיבות אסטרטגית נכבדת, נכללו בתוך הודו. הרפובליקה העממית של סין בהנהגתו הרודנית והעריצית של יו"ר המפלגה הקומוניסטית מאו דזה-דונג סירבה להכיר בתוואי הגבול. שתי המדינות היו שותפות מסחריות חשובות, ולכן ב-1954 הוחלט להגיע להסדר של כיבוד הגבול הקיים והרחבת השותפות הכלכלית והמסחרית. ב-1960 הצבא הסיני דיכא התקוממות טיבטית שהשפיעה לרעה על קשריה הכלכליים של הודו באזור. בנוסף, המנהיג הרוחני הטיבטי, הדלאי לאמה טנזין גיאטסו קיבל מחסה מדיני בדרמסאלה, הודו, מהלך שגורמים בממשל הסיני ראו כפעולה חתרנית מצד ממשלת הודו.
נהרו מצידו תמך בדלאי לאמה וביקר את היד הקשה של המשטר הסיני נגד המתקוממים הטיבטים. שר החוץ וראש הממשלה הסיני ג'ואו אנלאי, קרא לקדם פעולה צבאית למען שתי מטרות: לספח לידי סין את אקסאי צ'ין וארונאצ'ל פרדש ולמנוע מהודו לתמוך בכל דרך שהיא בהתקוממויות עתידיות אפשריות בטיבט. לשם כך, סין החלה לבנות תשתיות צבאיות באזור הגבול המסוכסך ולתפעל מרגלים בשטחים השנויים במחלוקת. מתוך חשש להסלמה, נהרו וממשלתו קידמו את "מדיניות הפנייה קדימה" שנועדה להעצים את הנוכחות הצבאית ההודית באזור הגבול ולהרתיע את הממשלה הסינית בבייג'ינג שלא תנסה להביא להסלמה צבאית באזור. נהרו גם פנה למעצמות המערביות, בהן גרמניה המערבית, הממלכה המאוחדת וארצות הברית, בבקשה לחימוש ולנשק מתקדם. בקשתה לא נענתה עקב עמדתה של הודו ביחס למלחמה הקרה, שהייתה ידידותית כלפי ברית המועצות. בעקבות כך החליט נהרו לפנות לברית המועצות, שבעקבות הפיצול הסיני-סובייטי תמכה במימון ואספקה עבור הצבא ההודי.
באוקטובר 1962, לאחר סדרת התכתשויות צבאיות לאורך הגבול, 40,000 חיילי חי"ר של צבא השחרור העממי הסיני חצו את הגבול הבינלאומי לתוך אקסאי צ'ין ובכך פרצה מלחמת הודו–סין. מתוך חוסר ידע לגבי מוכנות הצבא ההודי והערכה כי לוחמת שחיקה תביא למפלתם, ראשי הצבא הסיני פעלו להביא להכרעה מהירה במלחמה. ברית המועצות וארצות הברית לא התערבו במלחמה כיוון שהיו סבוכות במשבר הטילים בקובה. לנוכח התקדמות ראשונית בחזית, אנלאי הציע הפסקת אש ומשא ומתן אך נהרו סירב. בעקבות כך המשיכה ההתקדמות הסינית לאזור לנוכח מיעוט הכוחות ההודים שהגנו על חלקה זאת של הגבול. בחודש למלחמה הגיעו הכוחות הסינים לקצה הטריטוריה שטענו לחזקתם והכריזו הפסקת אש על דעת עצמם. הכוחות ההודים חששו מפני השתלטות סינית על מקורות נהר בראהמאפוטרה החיוני. למלחמה היו מספר השלכות, היא קירבה לבבות ביחסי סין–פקיסטן ובמקביל הכריחה את נהרו ומממשלתו להכיר בצורך במודרניזציה נרחבת של הצבא ההודי. בעקבות המלחמה החלה הודו לפתח תוכנית גרעין עצמאית.
ביוגרפיה > ערוב ימיו

ההפסד הכבד של הודו במלחמה עם סין גרם לירידת קרנו מבחינה ציבורית, והשפיע עליו רבות מבחינה פיזית ומנטלית גם יחד: הוא הרגיש נבגד על ידי הסינים, בהם תמך בפורומים רבים. כמו כן, ההפסד הביא לדרישה להדחתו מצד חוגים צבאיים. הפסדה של הודו במלחמה הביא לביקורת קשה על חוסר המוכנות הצבאית של הודו ועל האמון הרב מדי שנהרו נתן בסין, אף על פי שזו הביעה בצורה ברורה למדי את רצונה לכבוש גם את טיבט וגם חלקים בצפון הודו. הוא נפטר זמן קצר אחרי המלחמה, ב-1964, כשהוא אמנם הצליח להשיג הרבה, אך – על פי ציטוט מרוברט פרוסט שתמיד היה על שולחנו – תמיד הרגיש שיש עוד הרבה לעשות. מורשתו, שפעם נראתה מזהירה, היום נתונה לביקורת מחדש מצד מלומדים רבים, שמוצאים בה חסרונות רבים.
ג'ווהרלל נהרו נפטר באחר הצהריים של 27 במאי 1964, בגיל 74, בעקבות התקף לב. בריאותו של נהרו הייתה בירידה במשך זמן מה קודם מותו. הוא לקה בשבץ מוחי חמור בתחילת 1964. מ-23 עד 26 במאי, הוא נסע לדהראדון למנוחה קצרה, וחזר לאחר מכן למעונו הרשמי בניו דלהי. הוא התעורר מוקדם למחרת בבוקר ולאחר שהתלונן על כאבים בגב, לקה באירוע מוחי נוסף בשעה 6:25, נפל לחוסר הכרה ונפטר תוך זמן קצר מבלי לחזור להכרה לאחר שלקה גם בהתקף לב. בבוקר 28 במאי נערכה עבורו הלווייה ממלכתית ונציגים מטעם מדינות מרחבי העולם, כמו גם 1.5 מיליון תושבים הודים, חלקו לו כבוד אחרון.
יחסו לציונות ולישראל

בקיץ 1947 פנו מנהיגי התנועה הציונית אל אלברט איינשטיין, כדי שישכנע את נהרו לתמוך בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. איינשטיין כתב אליו מכתב ב-13 ביוני ונהרו ענה לו במכתב ב-11 ביולי. במכתבו רמז כי הודו תתנגד להקמת מדינה יהודית בשל סיבות של ריאל פוליטיק, בהתאם לאינטרסים שלה. ברקע תשובתו עמד המאבק של הודו ההינדואית במיעוט המוסלמי הגדול שבשטחה, שהתנגד כולו לציונות, וגם המלחמה הקרובה עם פקיסטן, שלקראתה זקוקה הייתה הודו לתמיכה בינלאומית, הכוללת גם את תמיכתן של מדינות ערביות ומוסלמיות. אולם לאחר מכן צירף להתנגדותו נימוק מוסרי: ”על אף האהדה הרבה שיש בי כלפי היהודים, יש לי אהדה גם כלפי הערבים [...] אני יודע שהיהודים עשו עבודה נהדרת בפלסטינה והעלו את רמת האוכלוסייה שם, אך שאלה אחת מטרידה אותי. כיצד קרה, שאחרי כל ההישגים המרשימים הללו הם עדיין לא הצליחו לזכות ברצונם הטוב של הערבים?” ב-27 בנובמבר שלח אליו חיים ויצמן מברק בניסיון אחרון לשכנעו, אולם ללא הצלחה: בהצבעה בעצרת הכללית של האומות המאוחדות בכ"ט בנובמבר 1947, הצביעה הודו יחד עם המדינות המוסלמיות נגד תוכנית החלוקה.
עם הקמתה של מדינת ישראל במאי 1948 סירבה הודו בכל תוקף להכיר בה. רק כעבור שנתיים של לחץ דיפלומטי הסכימה ממשלת הודו לתת את הכרתה הדיפלומטית למדינת ישראל, אך סירובה להחליף שגרירים ולפתוח נציגות זרה נותר בעינו בעקבות התנגדותם של שני שרים מוסלמים. ההכרה הרשמית הוכרזה ב-18 בספטמבר 1950. דוד בן-גוריון כתב ביומנו יום קודם לכן: "אם ההכרה תבוא הלילה – הרי זה בעיני ההכרה החשובה ביותר, אחרי זו של ארצות הברית וברית המועצות, וכמובן ידוע לא פחות חשובה מאלה. יש ביננו ובין הודו אפשריות של שיתוף פעולה שאינן ביחס לכל שאר המדינות. שיתוף מתוך זהות רוחנית במידה רבה." בשנת 1951 הסכימה הודו למינוי אחד מאזרחיה היהודים לקונסול כבוד של ישראל, ושנתיים מאוחר יותר הסכימה לפתיחת קונסוליה ישראלית במומבאי. על אף התפתחויות חיוביות אלו נותר יחסה של הודו לישראל שלילי בעיקר ואף התדרדר. ליחס שלילי זה מספר סיבות:
יחסו העוין של נהרו ומפלגתו אל הציונות ואחר כך למדינת ישראל, בשילוב אהדתו למדינות ערב.
חששה של הודו מפני הידרדרות ביחסים עם מדינות האסלאם אם תקיים קשרים עם ישראל. במיוחד חששו ראשי השלטון בהודו מפני התקררות היחסים עם מדינות המפרץ הפרסי בהן התגוררו ועבדו המוני פועלים הודים. לכך הצטרף הפחד מפני תגובתו של המיעוט המוסלמי בהודו המהווה כ-11% מהאוכלוסייה.
פער גושים: בעוד מדינת ישראל נטתה לגוש המערבי עוד מראשיתה, ומסוף שנות השישים הזדהתה במידה רבה איתו ועם ארצות הברית, הודו הייתה ממייסדות ארגון המדינות הבלתי-מזדהות ובעלת נטייה לגוש המזרחי וקשרים חמים עם ברית המועצות.
גישתה של הודו כלפי ישראל נותרה קרירה ואף עוינת בימי שלטונו של ג'ווהרלל נהרו, בימי שלטון בתו אינדירה גנדי ובימי יורשיה עד לשנות התשעים, סך הכול משך 44 שנה. אולם גם במהלך שנים אלו התקיים בין שתי המדינות קשר חשאי הדוק באמצעות המוסד, בשל האינטרס המשותף: המלחמה בטרור האסלאמי. ב-17 בספטמבר 1950, הודו הכירה רשמית במדינת ישראל. בעקבות הצהרת ההכרה, נהרו אמר: "אנו הכרנו (בישראל) עוד מזמן, משום שישראל היא עובדה. נמנענו (מלעשות זאת בפומביות) עקב רצוננו לא לפגוע ברגשות ידידינו במדינות ערב." בשנת 1953 הותר לישראל לפתוח קונסוליה בבומביי. עם זאת, ממשלת נהרו לא רצתה לקיים יחסים דיפלומטיים מלאים עם ישראל מכיוון שהיא הביעה תמיכה בעמדה הערבית בתוך הסכסוך הישראלי-פלסטיני, והאמינה כי מתן אפשרות לישראל לפתוח שגרירות בניו דלהי יפגע ביחסיה עם העולם הערבי.
מתוך כתביו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מכתביו של נהרו לבתו, אינדירה גנדי מזמן תקופות מאסרו בשנות השלושים נערכו לספר הקרוי "הצצות בהיסטוריה עולמית". במאסרו בין השנים 5–1942 הוא כתב את "גילויה של הודו", היסטוריה של הודו עם פרשנותו; לאחר מכן, הוא כתב אוטוביוגרפיה שהייתה רב מכר ברשימת הניו יורק טיימס. כתביו של נהרו נושאים את חותם האינטלקטואליזם והרגישות שלו, וכן את המזג המדעי שלו.
נאומו המפורסם של נהרו, "פגישה עם הגורל", אותו נשא ערב העצמאות של הודו, הוא אחד הנאומים המכוננים של התרבות הפוליטית ההודית וכמוהו גם נאומו "האור נדף מחיינו" בעקבות רצח גנדי.
מתוך כתביו > כתביו בתרגום עברי

אוטוביוגרפיה; מאנגלית: ח. גליקשטיין, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1942.
מכתבים מבית-הכלא; המכתבים תורגמו מאנגלית בידי אלישבע, עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תש"ג.
מורשת

בתו היחידה אינדירה גנדי, הייתה לראש ממשלה לאחר שיורשו של נהרו, לאל בהדור שסטרי מת בינואר 1966. בריאיון למגזין אמריקני, אמר נהרו כי "המורשת שלי להודו היא, כך אני מקווה, 400 מיליון אנשים היכולים למשול בעצמם". יום הולדתו של נהרו, 14 בנובמבר, מצוין בהודו כיום הילד, כזיכרון לאהבתו לילדים. לנהרו היה תפקיד חשוב ביותר ביצירת מוסדות אזרחיים יציבים ופרוגרסיביים, עיתונות חופשית, מערכת שפיטה חזקה ובעלת אחריות סוציאלית, צבא הכפוף למערכות האזרחיות ושוויוניות בחברה. יש המשבחים את נהרו על כך שהציב את הבסיס לחינוך טכני, לתוכנית הגרעינית, לתוכנית החלל, למערכת הרכבות ההודית הנרחבת, לתעשיית התרופות והפלדה, ולתעשיות כבדות אחרות. מנגד טוענים כי הוא הציב מחסומים בפני יזמות פרטית באותם שטחים. חסידיו של נהרו טוענים כי הוא שאף להעמיק את המוסדות והרוח הדמוקרטית בהודו. מצד שני ניתן לבקר אותו על כך שהחזיק במשך 17 שנה בתפקיד ראש הממשלה, וגם אז רק מותו גדע את כהונתו, וכי הוא ניסה להחזיק בשלטון עד אשר בתו, אינדירה, הייתה מוכנה לרשת את מקומו.
ב-35 השנים שחלפו מ-1929, כשגנדי בחר בנהרו כנשיא מושב הקונגרס בלאהור, עד מותו, כראש ממשלה, ב-1964, נשאר נהרו – למרות ירידת קרנו עקב המלחמה הקצרה עם סין ב-1962 – דמות ההנהגה הראשית של עמו ואישיות מוערכת מאוד בהודו עצמה. גישתו החילונית לפוליטיקה עמדה למראית עין בניגוד לגישה הדתית והמסורתית של גנדי, שבמהלך חייו של זה האחרון הוסיפה לפוליטיקה ההודית השפעה דתית. ניגוד זה היה מטעה ושגוי למעשה, שכן, אף על פי שגנדי נראה בהווייתו שמרן דתי, הוא היה למעשה נון-קונפורמיסט חברתי שניסה לקדם הקלה במערכת המסורתית הנוקשה של ההינדואיזם. ההבדל האמיתי בין נהרו לגנדי לא היה ביחסיהם לדת אלא ביחסם לציוויליזציה. בעוד נהרו קידם מודרניזציה בזרועות פתוחות, גנדי השתרש בקריאות לשיבה לתהילה של הודו העתיקה ושימור מערכות חברתיות.
בין חשיבותו של נהרו בפרספקטיבה של ההיסטוריה ההודית היא העובדה שהוא ייבא והעניק ערכים ודרכי חשיבה מודרניים, אותם התאים לתנאים ההודיים. מלבד הדגש שלו על החילוניות ועל האחדות הבסיסית של הודו, למרות המגוון האתני והדתי שלה, נהרו היה עסוק בהובלת הודו לעידן המודרני של גילוי מדעי והתפתחות טכנולוגית. בנוסף, הוא עורר בעמו מודעות לנחיצות הדאגה החברתית לעניים ולמנודים ולכבוד לערכים דמוקרטיים. אחד ההישגים שבהם היה גאה במיוחד היה הרפורמה בקוד האזרחי ההינדי העתיק, שאפשרה סוף סוף לאלמנות ההינדיות ליהנות משוויון עם גברים בענייני ירושה והעברת רכוש.
לקריאה נוספת

ספרים:
ג'אואהארלאל נהרו, תרגום: ח. גליקשטיין, ג'אואהארלאל ניהרו: אבטוביוגרפיה, הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1942
Madhav Godbole, The God Who Failed: An Assessment of Jawaharlal Nehru's Leadership (2014), Rupa Publications India
Frank Moraes, Jawaharlal Nehru: A Biography (2007), Jaico Publishing House
Rudrangshu Mukherjee, Nehru and Bose: Parallel Lives (2015), Penguin Viking Press
Nayantara Sahgal, Jawaharlal Nehru: Civilizing a Savage World (2010), Penguin Viking Press
Shashi Tharoor, Nehru: The Invention Of India, (2003), Penguin Viking Press
מאמרים:
Margaret W. Fisher, India's Jawaharlal Nehru, Asian Survey, Vol. 7, No. 6 (1967), pp. 363-373, University of California Press
Zoë Keshap C. Sen, Jawaharlal Nehru, Civilisations, Vol. 14 (1964), pp. 25-39, Institut de Sociologie de l'Université de Bruxelles
B. R. Nanda, Nehru and the British, Modern Asian Studies, Vol. 30, No. 2 (1996), pp. 469-479, Cambridge University Press
Dorothy Norman, Nehru: The First Sixty Years, Science & Society, Vol. 30, No. 4 (1966), pp. 447-461, Guilford Press
Bhikhu Parekh, Nehru and the National Philosophy of India, Economic and Political Weekly, Vol. 26 (1991), pp. 35-48, Economic and Political Weekly
דוד באזוב

| --- | --- |

באזוב, מתוך עיתון דבר תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1883 צחינוואלי, גאורגיה 
 פטירה:  1947 (בגיל 64 בערך) 
 מדינה:  גאורגיה 
 תקופת הפעילות:  ?–1947 
 צאצאים:  הרצל באזוב 
 
לוח הזיכרון על הבית שבו התגורר דוד באזוב בטביליסי בשנים 1945–1947
דוד בָּאַזוֹב (בגאורגית: დავით ბააზოვი, דַוית באאזוֹב; 1883 – 17 באוקטובר 1947) היה רב גאורגי ציוני, ממנהיגי הציונות הדתית בגאורגיה.
לקריאה נוספת

משה מור, חכם דוד באזוב
רוני מילר, חלומות נכזבים על ארץ ישראל: מכתבים לנתן אליהשווילי (ספרי ניב, 2022)
Ronnie Miller. Elusive Dreams: Letters to Zion (Friesen Press, 2023)
גרשון בן-אורן, תולדות יהודי גרוּזיה עד ימי המשטר הסובייט', באתר הקונגרס העולמי של יהודי גרוּזיה
יעקב רועי ואבי בקר (1991), התרבות והזהות היהודית ברוסיה הסובייטית, עמ' 390, ISBN 0814774326 (באנגלית)
הערות שוליים

↑  ש. ה. שלמה שווילי, דוד באזוב, חבצלת, 8 ביוני 1908
↑  נאסר בשנת 1938 בגלל פעילותו הציונית - הצטרף בראשית שנות ה-20 הצטרף לצעירי ציון.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007599139905171  ISNI: 0000 0000 2732 5965  LCCN: n86094853  VIAF: 60566577   WorldCat (עם VIAF): 60566577
צעקה (סדרת סרטים)
הופעות חוזרות

| דמויות | צעקה> 1996 | צעקה 2> 1997 | צעקה 3> 2000 | צעקה 4> 2011 | צעקה> 2022 | צעקה 6> 2023 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
גוסטפייס: רוג'ר ל. ג'קסון
| סידני פרסקוט | נב קמפבל | נב קמפבל | נב קמפבל | נב קמפבל | נב קמפבל |  |
גייל וות'רס: קורטני קוקס
דיואי ריילי: דייוויד ארקט
| רנדי מיקס | ג'יימי קנדי | ג'יימי קנדי | ג'יימי קנדי |  | ג'יימי קנדי |  |
| קוטון ווירי | לייב שרייבר | לייב שרייבר | לייב שרייבר |  |  |  |
| בילי לומיס | סקיט אולריץ' |  | סקיט אולריץ' |  | סקיט אולריץ' | סקיט אולריץ' |
| קירבי ריד |  |  |  | היידן פנטייר | היידן פנטייר | היידן פנטייר |
| סמנתה קרפנטר |  |  |  |  | מליסה באררה | מליסה באררה |
| טרה קרפנטר |  |  |  |  | ג'נה אורטגה | ג'נה אורטגה |
| צ'אד מיקס-מרטין |  |  |  |  | מייסון גודינג | מייסון גודינג |
| מינדי מיקס-מרטין |  |  |  |  | ג'סמין סבוי בראון | ג'סמין סבוי בראון |
| ריצ'י קירש |  |  |  |  | ג'ק קווייד | ג'ק קווייד |
| מרתה מיקס |  |  | הת'ר מטרזו |  | הת'ר מטרזו |  |
| ג'ודי היקס |  |  |  | מרלי שלטון | מרלי שלטון |  |
| מורין פרסקוט | לין מקרי | לין מקרי | לין מקרי |  |  |  |
| ניל פרסקוט | לורנס הכט |  | לורנס הכט |  |  |  |
| האנק לומיס | C.W. מורגן |  | C.W. מורגן |  |  |  |
| כתבת |  | ננסי אודל | ננסי אודל | ננסי אודל |  |  |
1 2  קול בלבד.
1 2 3 4 5  מופיע בתמונה בלבד.
1 2 3 4 5 6 7 8 9  מופיע בהופעת קמע.
1 2 3 4  מופיע בסרטון בלבד.
דמויות "צעקה" (1996)

"צעקה" הוא הסרט הראשון בסדרת סרטי "צעקה". שנה לפני אירועי הסרט, מורין פרסקוט (לין מקרי) נאנסת ונרצחת באכזריות, ומי שמואשם ברצח הוא קוטון ווירי (ליב שרייבר). במהלך הסרט, וודסבורו מותקפת על ידי רוצח, המכונה גוסטפייס (קולו של רוג'ר ל. ג'קסון), שמכוון לרצוח בעיקר את הנערה סידני פרסקוט (נב קמפבל), בתה של מורין. סגן השריף דיואי ריילי (דייוויד ארקט) חוקר את מסע הרציחות, בעוד כתבת החדשות גייל וות'רס (קורטני קוקס) עוקבת אחר הרציחות. סידני, בן זוגה בילי לומיס (סקיט אולריץ') וחבריהם טייטום ריילי (רוז מק'גוון), סטו מאכר (מת'יו לילארד) ורנדי מיקס (ג'יימי קנדי) מנסים לשרוד את ההתקפות. הרוצחים מתגלים כבילי וסטו, שמודים שהרגו את מורין והפלילו את קוטון. לאחר מכן סידני הורגת את שניהם, וסידני, רנדי, דיואי וגייל שורדים את הרציחות.