stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חתים

ערך זה עוסק בעם עתיק שהקים את האימפריה החתית. אם התכוונתם לעם בעל שם דומה, שישב באסיה הקטנה בטרם פלשו אליה החתים, ראו .
פסל חתי של ספינקס מהמאה ה-18 לפנה"ס
הַחִתִּים היו עם הודו-אירופי, אשר ככל הנראה פלש לאסיה הקטנה בשלהי המאה ה-20 לפנה"ס. הממלכה החתית הגיעה לשיא הדרה, שנמשך כ-500 שנה, בין השנים 1680 עד 1180 לפנה"ס והיא נמנית עם הגדולות שבמעצמות העולם העתיק.
החתים היו העם הראשון שלמד כיצד לחשל ברזל, וזו העניקה להם יתרון בשדה הקרב. סוסיהם היו יקרים להם, וחיל הרכב החתי היה מהגדולים, אם לא הגדול, שבחילות הרכובים בעולם העתיק. הם נלחמו בין היתר מול רעמסס השני בקרב קדש על השליטה בשטח שכיום הוא לבנון בסוריה הדרומית.
מפלת האימפריה החתית באה בתקופת הנדידות והפלישות של תחילת המאה ה-12 לפנה"ס – משבר תקופת הברונזה המאוחרת שהוביל לפלישת גויי הים לאזור. מספר אלמנטים חתיים נשמרו בערי המדינה הסוריו-חתיות, אולם החתים נעלמו מכל זיכרון ונחשבו לשבט הכנעני שמוזכר בתנ"ך. רק באחרית המאה ה-18 נחשף עברם המפואר. העושר התרבותי והכוח המדיני של החתים הקדומים כמעט ולא מוזכר במקרא, ועל כן הוביל לפולמוס בנדון.
היסטוריה > הופעת החתים באנטוליה

במאות ה-30 עד ה-20 לפנה"ס ישבו את אסיה הקטנה החַתִּים. החתים כבשו בדרכם את ממלכת מיתני שהייתה מאוכלסת בתושבים ממוצא חורי, שמם נבע מכינויה של אנטוליה בפי האשורים: "ארץ החַתִּי". האשורים היו מעורבים במידה ניכרת בסחר בין אשור למושבות האשוריות שבארץ החתי, עדות לכך הן מושבות הסוחרים הרבות שהם הקימו. מושבות אלו נבנו בנספח לערים קיימות. החשובה מבין המושבות הייתה כרוּם-כַּנֵש אשר נבנתה בסמוך לנֵשַש. על רשומות שנתגלו במושבה נחקקו תיעודי סחר, ובהם אזכורים לשמות הודו-אירופיים. בעת ההיא התקיימו מספר ניבים הודו-אירופיים באזור, אולם הניב המדובר היה ניב הנֵשִילִי – "שפת נשש" – אשר שימש את החִתים.
מקורם האתני והגאוגרפי של החתים לוט בערפל, להוציא את שיוכם הכוללני לקבוצה הודו-אירופית. מספר סברות הועלו לגבי מקורם, חלקן על בסיס ארכאולוגי וחלקן על בסיס בלשני. הסברות הפופולריות נוקבות במערב לים השחור או צפון-מזרח לאנטוליה כאזור ממנו באו, בשעה שסברה אחרת גורסת כי החתים היו ילידי אנטוליה. לו חדרו החתים לאנטוליה, היה זה, כפי הנראה, תהליך שליו שגרר אחריו התבוללות והפצתו של הניב החתי בקרב יושבי אסיה הקטנה.
גורל החַתים לא ידוע אף הוא. תרבותם נשתמרה במסורת החִתית ושפתם הייתה שפת הפולחן הדתי, פולחן החתים כלל נשיאת תליון שעליו חרוט סמל קפדוקי (חבל ארץ במרכז טורקיה), נבצר מחוקרים בני ימינו לדלות מידע לגבי קיומם כקבוצה אתנית. באזור לבנון וצפון ארץ ישראל נתגלו "עקבות" חתיים בסביבות המאה ה-19 לפנה"ס.
היסטוריה > הממלכה הקדומה

מלכי החתים העתיקים ביותר שנקשרים לעברם של החתים הם פמבה, פיתחנה ואניתה. האחרון בהם כבש את נשש והפכה לבירה החתית הראשונה. עם תום שלטון אניתש נפער חור בהיסטוריה החתית, ובעבור כמאה שנים ממות המלך האגדי עלה לשלטון המלך לברנה הראשון; אחדים הציעו כי לברנה הוא למעשה שם כוללני למספר מלכים, כדי לתרץ פער היסטורי זה. על כל פנים, לברנה הראשון הרחיב את גבולות ממלכתו. בנו של לברנה הראשון, לברנה השני, העביר את הבירה לחתושה, אותה שיקם. לברנה השני שעבד מספר נכבד של ממלכות בצפון סוריה ומערב אנטוליה.
מורשילי הראשון ירש את לברנה השני והנהיג פשיטות מוצלחות על חלב ובבל. אף על פי כן, נפל מורשילי הראשון קורבן למזימת חצר. יורשיו הישירים נתגלו כמלכים חלשים והממלכה נכנסה לתקופה אנרכית ארוכה אשר תמה בימי תלפינו. מלך זה השכיל לקבוע חוקי ירושה קבועים ולהיכנס לבריתות לטובת ממלכתו.
עם מות תלפינו נכנסה הממלכה החתית לתקופה מעורפלת נוספת, גם היא בת כמאה שנים. תקופה זאת זכתה בעבר על ידי החוקרים לכינוי "הממלכה התיכונה" בדומה לחלוקת התקופות במצרים העתיקה ומסופוטמיה. החוקרים ביטלו תקופה זאת והם משייכים אותה לתקופת הממלכה הקדומה. בתקופה זאת צומצמו גבולותיה של הממלכה החתית לשטח המקורי לפני התרחבותה. דומה שבימים הללו הצליחו החורים להשתלט על אדמות החתים בסוריה, אך ממלכתם חניגלבת נפלה תחת עול תחותמס השלישי. עליית כוחה של מצרים הביאה למאבקים בינה ובין מיתני. והחורים הניחו לחתים. לקראת סוף המאה ה-15 לפנה"ס הצליח תודחליה הראשון לקומם את הממלכה החתית, והחלה תקופה חדשה, תקופת האימפריה החתית.
היסטוריה > האימפריה החתית

תודחליה הראשון, מייסדה של שושלת חדשה, שמלך בשנים 1430–1400 לפנה"ס, הוציא את הממלכה ממצב הביש אליו נקלעה. כיבושיו החזירו שטחים רבים בשטח שכיום נמצא במערב טורקיה ובצפון סוריה. בנו ונכדו של המלך, מנגד, הותקפו מכיוונים רבים והונחלו להם תבוסות רבות. הפורענות והדחק הובילו את שופילוליומה הראשון לתפיסת הכתר בכוח. מלך זה הכה את אויבי חת וכבש מחדש את האזורים שאבדו קודמיו. כן הוסיף שופילוליומה הראשון לכבוש שטחים חדשים במיתני וסוריה.
יורש שופילוליומה הראשון, מורשילי השני, עלה לכס בגיל צעיר ושלט בשנים 1321–1295 לפנה"ס. חוסר ניסיונו ותקוות החופש הביאו למספר מרידות בתקופת שלטונו ואף כיבושן של פרובינציות במיתני על ידי אשור-אובליט הראשון. מוותליש השני, יורש מורשילי השני, אולץ להאבק במצרים הפרעונית תחת רעמסס השני בקרב קדש אשר הסתיים, כפי הנראה, בניצחון חתי.
תקופה קצרה של שלום בימי חתושילי השלישי אפשרה את שיקום וייפוי הממלכה. יורשו, תודחליה הרביעי, עסק בעיקר בנושאי פולחן ובימיו החלו האשורים ללחוץ על גבולותיה המידיים של הממלכה.
בימי יורשיו, ארנוונדה השלישי ושופילוליומה השני, עטו על הממלכה גויי הים. בשנת 1178 לפני הספירה לערך הפך שבט הכשכה (אנ') את חתושה לעיי חורבות; האימפריה החתית קרסה.
היסטוריה > הממלכות החתיות החדשות

עם מפלת החתים, קמו ערי מדינה ריבוניות בצפון סוריה ודרום מזרח אנטוליה. ערים אלו כונו בפי החוקרים הממלכות החתיות החדשות או הממלכות הסוריו-חתיות. תושבי הממלכות היו ברובם קיליקיים ותרבותם לווית-חורית. על הערים משלו מלכים אשר טענו לירושה ממלכי החתים.
זמן קצר לאחר קריסת האימפריה החתית קמו שני גופים ראשיים של מלוכה: ממלכת כרכמיש וקיליקיה, אמנם הן התפלגו לערי מדינה עצמאיות בחלוף הזמן. במאה העשירית לפנה"ס נפלו רבות מהערים הללו לידי הארמים הפולשים, אולם אלו נדחקו הצידה ביד אשור. האשורים הכניעו מספר מערי המדינה הסוריו-חתיות. מימי אשור-נצירפל השני, ניסו האשורים לכפות את מרותם על הערים. התנגדות לאשורים באה בימי שלמנאסר השלישי, ויורשיו נאלצו להאבק עם ברית סוריו-חתית בשיתוף אוררטו. תגלת פלאסר השלישי מאשור הצליח להביס את הברית, וכן החל לספח את ערי המדינה לאימפריה האשורית. תהליך הסיפוח תם בימי סרגון השני, במהלך המאה ה-8 לפנה"ס, והממלכות החתיות החדשות חדלו להתקיים.
חברה > מבנה החברה וחוקתה

בבסיס החברה החתית מצוי הרעיון הפיאודלי. משטר הקרקעות החתי נשען על "אחוזות פיאודליות" רחבות ידיים אשר כללו מספר יישובים. מעמד הצמיתים החתי הורכב מעובדי האדמה הפשוטים והאמנים אשר הוכפפו לאדמה ושירות אדונם. בני מעמד זה יכלו להחזיק ברכוש ואף לשאת נשים שנמצאות מעל למעמדם. מעמד נוסף היה זה של בעלי המלאכה למיניהם אשר היו משועבדים בחלקם.
מרבית החתים התגוררו בבתי עץ צנועים שעלולים היו לעלות באש בקלות רבה. בתי האצילים היו יציבים ויפים – חדריהם היו מוארים ומאווררים הודות לחלונות הגדולים שניצבו בהם. גודל מרבית הבתים לא עלה על קומה אחת, אולם נמצאו גם מספר בתים דו קומתיים.
חיל המרכבות החתי אף הוא נקשר בשיטה הפיאודלית. המרכבות החתיות היו מגושמות יותר וכבדות יותר מהמרכבות המצריות והאשוריות ונשאו עד ארבעה אנשים. הנשק העיקרי בשימוש הרוכבים החתים היה חנית ארוכה, אותה נשא לוחם שניצב לצד הנהג. בנוסף היו במרכבה קשת אחד או שניים ומטילי רמחים. ניתן לזקוף רבים מהניצחונות החתיים, ובמיוחד את הדיפת רעמסס השני, למרכבות המלחמה של הצבא החתי.
שטחי הממלכה החתית חולקו לפרובינקיות וסליות אשר העלו את מסיהן לחת. חלקן נוהלו על ידי מלכים מקומיים אשר הוכיחו את נאמנותם ומונו על ידי המלך החתי, ואחרות נוהלו על ידי בני משפחת המלוכה. בתקופה זו גבר כוחה של משפחת המלוכה שממנה באו "הנסיכים והאדונים", האצולה החתית החדשה. משרות גבוהות וחשובות הוענקו אף לבני הפילגשים. בימי קדם, מנגד, האצולה החתית הרכיבה את הפַּנְכּוּ, מעין אספה חוקתית שלאו דווקא הייתה מחויבת לרצון המלך.
המלך החתי היה הכהן הגדול, שר הצבא והשופט העליון של מדינתו. מלכים לעיתים נתכנו גם בשמות דוגמת שמשי וכנראה גם לברנה. האלהה נערכה למלכים מתים בלבד, ולמרות תפקידם כשליחי אל הסערה על פני האדמה, הם לא נתפסו כאלים בחייהם. לפנכוש אף היה הכוח לגזור את דינם מוות, אם פשיעתם הצדיקה עונש זה. מעמדן של הנשים בכלל היה טוב. לנשות המלך, תוּוַנַנַ בלשון החתים, הייתה השפעה ניכרת בחצר המלוכה. ידועות נשים חתיות, דוגמת פּוּדוּחֶפַּה אשת חתושילי השלישי, אשר החזיקו בכוח רב. לנשים היו תפקידים דתיים משלהן והן המשיכו להחזיק בתוארן עד מותן, אפילו אם הן התאלמנו והייתה מלכה חדשה בפועל.
חפירות גילו אוסף של כמאתיים חוקים שרוכזו על שני לוחות. החוקים שייכים לתקופות עתיקות ולמודרניות גם יחד, ומראים שהחוקה החתית התפתחה בכיוון של הקלה בעונשים. במערכת החוקים מוזכרות מגוון עבירות ומצבים. בין העבירות הראשיות היו רצח, אונס, מעשי סדום בבעלי חיים, חוסר ציות ועיסוק בכשפים מצד העבדים. עונש המוות ניתן עבור העבירות שנחשבו לחמורות ביותר: כישוף וסירוב לצו המלך. הטלת מום התאפשרה בהתאם לחומרת המעשה ובתנאי שהפושע הוא עבד, וזאת בניגוד מסוים לחובת האדונים לשמור על חייהם וגופם של העבדים. נושאי סחר ותעסוקה נדונו גם כן, ובמקרה הצורך נפלה חובת הפיצוי הכלכלי על הצד הפוגע. הפיצוי הכספי והקנס היו העונשים השכיחים והמקובלים ביותר. ייתכן כי לחוקי חמורבי הייתה השפעה על מבנה אוסף החוקים החתיים, אך בניגוד להם ולחוקי המקרא לא הייתה מדיניות של ענישת עין תחת עין אלא פיצוי כספי.
חברה > כלכלה

רוב האוכלוסייה החתית היו עובדי האדמה. עם בעלי המלאכה נמנו קדרים, סנדלרים, נגרים ונפחים. מרבית כלי המתכת החתיים נעשו מברונזה, אך ידוע לנו כי החתים היו מסוגלים גם לעבודת הברזל. הכסף היה אמצעי מסחרי וניתן לאתר את מקורו בהרי הטאורוס עתירי הכסף. עדיין עומדות בסימן שאלה מידת השליטה של מלכי החתים על ההרים הללו ויכולתם להפיק כמויות גדולות של כסף מהם.
הכלכלה התבססה ברובה על חקלאות, והיבולים הנפוצים ביותר היו חיטה ושעורה; אולם האבניים נכנסו לשימוש בחת מאוחר מבאזורים אחרים. הדבש היה חלק עיקרי וחשוב בתזונה, והחתים נודעו כמומחים בהפקתו. המשק החי התבסס בעיקר על בקר, צאן וחזירים. השיכר היה משקה עממי שהופק משעורים קלויות ונשתה בעזרת קשים מכדי חרס גדולים בעודו חם. ליין, וִיגַנַה בנשילי, נודעה חשיבות רבה, ועל הכרמים החתיים גונן החוק.
החתים הרבו להשתמש במרכבות בעלות אופנים גדולים. כלי זה שימש אותם גם ככלי תחבורה וגם ככלי מלחמה והתפשט בכל המזרח הודות למהירותו וגמישותו. בקרבת חתושה התגלה אוסף של אלפי לוחות חמר. היה זה מדריך מלא ומפורט להפליא לגידול סוסים שנכתב בנשילי במאה ה-14 לפנה"ס. כתבים אלו מלמדים על החשיבות שהייתה לסוסים בקרב החתים. אף על פי שהם לא היו הראשונים לגדל סוסים ולטפל בהם וגם לא הראשונים לבנות מרכבות, הם שכללו את גידול הסוסים ואת השימוש בהם לתחבורה עד לבלי הכר. החמורים היו לחיות משא.
חברה > דת ומיתולוגיה

הדת החתית פוליתאיסטית בבסיסה. הפולחן הדתי ומרבית האלים החתיים הם למעשה שרידי המסורת החַתית, עליה הוסיפו החתים מעט. הדת החתית הייתה בלתי מגובשת ולא שיטתית. בגין שטחיה ההרריים והחלוקה לפרובינקיות של האימפריה החתית, נוצרו תת-תרבויות מקומיות, ולכל אחת מהן פנתיאון רחב משלה. כך נוצר מצב בו קיימים אלים רבים, ולהם אותו התפקיד.
יתרה מכך, הכיבוש הווסלי שעמד בבסיס דיפלומטיית החוץ החתית אפשר לנתינים לעבוד את אליהם כרצונם, ואף לא מנע את צירופם בפועל לפנתיאון החתי המורחב. השפעה חורית ניכרת, מסיבה זאת, בפולחן החתי, ואף נמצאו עדויות לאלים אכדיים ובבליים שנבלעו בדת חת. שילוב האלים הזרים הוגבר בימי הממלכה החדשה, ואף ידוע כי פודו-חפה, אשת חתושילי וביתו של כהן חורי, ייבאה מספר אלים חוריים.
האלים לרוב נתפסו כבעלי סגולות, תכונות ורגשות אנושיים, אך לאו דווקא צורה אנושית. אל הסערה, למשל, תואר לעיתים כשור. הצורה המסמלת של האלים התפתחה עם הזמן. כפי הנראה, בימי קדם אבנים שמשו כסמלי האלים, אך עם התפתחות האמנות והתרבות החתית התפתחו הדמויות המייצגות של האלים. בעלי חיים שונים היו למלווי האלים, או מעין כרובים. בפנתיאון האלים שלהם היה אל גבר ואלה אישה במעמד זהה, ולכל אחד מהם היה קודש קודשים משלו במקדש.
בני האדם נחשבו למשרתי האלים, אולם לא היה סיפור בריאה מובהק הממקם את בני האדם במקום מסוים בהיררכיה הקוסמית. הדת החתית עוסקת גם בעולם הבא, אך יחסה אליו מאוד לא אופטימי. לפי האמונה היה מקום מגוריהם של האלים במקדשים, שבהם נבנו להם אפילו חדרי שינה. המלך היה לכהנם העליון של האלים ולשליחו של אל הסערה על פני האדמה. לאלים הועלו זבחים וקורבנות באופן יום-יומי. נערכו טקסים פולחניים שמטרתם כיבוד האלים ושמירה על טוהרת המלך, פן יחטא ויביא עונש קשה לעמו, ממלכתו ויבוליו. אין לדעת מהו מקור כעס האלים, פרט זוטר או בעל חשיבות.
מיני מתנבאים הועסקו על ידי אנשים שקיוו לגלות מיהו האל אותו הרגיזו, ובאיזה אופן לשכך את רוגזו. המלך נהג להודות על חטאיו ולבקש את כפרת האלים. לדוגמה, בזמן מגפה קשה התפלל מורשילי השני בנוסח הבא:
למיתולוגיה החתית אופייניים מספר דפוסי עלילה. עיקר הסיפורים נוגעים לאגדות "קטילת הדרקון" או אגדות "האל הנעדר והשב". דוגמה לסוג הראשון הוא סיפור המאבק בין אל הסערה לדרקון אִילוּיַנְכַה: מאבק ארוך ומלא תחבולות שמסתיים בניצחון האל. המיתוס מעלה מספר שאלות מוסריות ומביע דעות קדומות לגבי נושאים כיחסי מין. המוכר בסיפורי האל הנעדר והשב הוא סיפורו של אל החקלאות תלפינו. אחר שחרה אפו על הרוע בעולם נעלם האל. היעלמותו גרמה להרס היבולים וצרות אחרות. מצוקת האלים עקב מחסור במנחות גרמה להם להשיבו. סיפור זה משקף, בין היתר, את תלות האל באדם. סיפורים אחרים עסקו בקרבות קוסמיים, תהפוכות שלטון בקרב האלים ונושאים אחרים.
חברה > שפה

החתית, או "נשילי" כפי שכונתה בפי דובריה, היא שפה הודו-אירופית עתיקה ביותר ובת למשפחת השפות האנטוליות, אולם יש המערערים על השיוך הישיר למשפחה ההודו-אירופית, ובהם חסידי התאוריה ההודו-חתית. חקר השפה החל בראשית המאה ה-20, ועל הידועים בחוקריה נמנה המזרחן הצ'כי בדז'יך הרוזני.
בשפה נבלעו מילים חתיות וחוריות, בעיקר בנוגע למונחים דתיים. לצד החתית, דוברה באימפריה גם השפה הלווית. שפה זו כנראה לא הייתה מקורית לעם החתי, וחדרה לאימפריה בהשפעת זרים שישבו לגבולותיה או שנכבשו על ידיה. הלווית נכתבה בכתב ההירוגליפים החתי אשר טרם פוענח עד תומו, והחתית נכתבה בכתב יתדות אכדי. לשפה הפאלאית דמיון לשפת החתים, והשפות לידית וליקית הן כנראה נצר לשוני לחתית.
ראו גם

מלכי החתים
החתים במקרא
חתיתולוג
לקריאה נוספת

איתמר זינגר, החתים ותרבותם, בסדרה ספרית האנציקלופדיה המקראית (בעריכת שמואל אחיטוב), מוסד ביאליק, 2009.
הערות שוליים

↑  איתמר זינגר, החתים ותרבותם, בסדרה ספרית האנציקלופדיה המקראית (בעריכת שמואל אחיטוב), מוסד ביאליק, 2009, עמ' 40
| תקופת השופטים |
| --- | --- | --- |
| שופטי ישראל | עתניאל בן קנז • אהוד בן גרא • שמגר בן ענת • דבורה הנביאה • גדעון בן יואש •  תולע בן פואה • יאיר הגלעדי • יפתח הגלעדי • אבצן מבית לחם • אילון הזבולוני • עבדון בן הלל • שמשון  • עלי הכהן • שמואל הנביא • יואל ואביה בני שמואל |  |
| דמויות בולטות נוספות | בני קיני • ברק בן אבינעם • יעל אשת חבר הקיני • אבימלך בן גדעון • יותם בן גדעון • פינחס בן אלעזר הכהן • אלקנה • חנה • פנינה • חפני ופינחס • אשת פינחס • מנוח • אשת מנוח • בת יפתח • משפחת אביעזר • יהונתן בן גרשום |  |
| דמויות במגילת רות | אלימלך • בעז • נעמי • רות • ערפה • מחלון וכליון |  |
| דמויות נוכריות בולטות | עגלון מלך מואב • יבין מלך חצור • סיסרא • דלילה • אם סיסרא • כושן רשעתים • זבח וצלמונע |  |
| אירועים | מלחמת סיסרא • שירת דבורה • פסל מיכה • פילגש בגבעה • מגילת רות |  |
| מקומות | גלגל • משכן שילה • נחלות שבטי ישראל • המצפה • מעברות הירדן • חרושת הגויים •  קריית יערים • אלון מעוננים • אלון מוצב • תומר דבורה • בית אל • מרוז |  |
| עמים | שבעת העממים • כנען • פריזי • יבוסי • אמורי • חיווים • חתים • גרגשי • ארמים • מואב • עמון • עמלק • פלשתים • מדין • בני קדם • הקיני |  |
| היסטוריה של טורקיה |
| --- | --- | --- |
| תקופת האבן | צ'טלהויוק • גבקליטפה • הג'ילר • צ'איאונו | טורקיה |
| תקופת הברונזה | טרויה • הממלכה החתית הקדומה • האימפריה החתית • ארסלנטפה | טורקיה |
| תקופת הברזל | אוררטו • הממלכות החתיות החדשות • פריגיה • לידיה • קאריה • ליקיה • איוניה | טורקיה |
|  | אסיה הקטנה בתקופת הממלכה האחמנית • אסיה הקטנה בתקופה ההלניסטית • אסיה הקטנה בתקופה הרומית | טורקיה |
| ימי הביניים | האימפריה הביזנטית • סולטנות רום • האימפריה של טרפזונטס • האימפריה של ניקאה • האימפריה הלטינית • הנסיכויות הבייליקיות באנטוליה | טורקיה |
|  | האימפריה העות'מאנית | טורקיה |
| הרפובליקה הטורקית | מלחמת העצמאות של טורקיה • תקופת המפלגה הבודדת • התקופה הרב-מפלגתית | טורקיה |
פורטל טורקיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563088905171  BnF: cb11938214n (data)  GND: 4072478-5  LCCN: sh85061280  NDL: 00563292  NKC: ph117453  VIAF: 253870219   WorldCat (עם VIAF): 253870219 
שער האריות בחתושה – בירת הממלכה החתית
תודחליה הרביעי
שופילוליומה השני, אחרון שליטי האימפריה החתית
מרכבה חתית; איור מצרי
הממלכה החתית בשיאה בשנת 1290 לפנה"ס
הקיר ששרד מהמקדש החתי באפלטון פינאר
אסתי ג. חיים

| --- | --- |

 לידה:  14 בנובמבר 1963 (בת 61) יפו, ישראל 
 שם לידה:  אסתר גולדשטיין 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ברנר (2014) 
 
אסתר ג. חיים (נולדה ב-14 בנובמבר 1963) היא סופרת ישראלית. כלת פרס "ברנר" לספרות לשנת 2014 ספריה עוררו דיון בנושאים שונים כזהות ישראלית, זהות נשית וזהותם המורכבת של בני הדור השני לניצולי שואה.
ביוגרפיה

נולדה ביפו כאסתר גולדשטיין (ומכאן האות ג' בשמה). גדלה בחיפה של שנות השבעים. למדה מחול וסיימה לימודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב. שיחקה בתיאטראות שונים, בין היתר התיאטרון הקאמרי, בהצגותיו של חנוך לוין.
חיים פרסמה סיפורים קצרים ומאמרים בכתבי עת שונים, וסיפורים פרי עטה התפרסמו באנתולוגיות ספרותיות שונות בארץ ובעולם. ספרה הראשון, "רקדנית שחורה בלהקת יחיד" (1997) זכה לשבחים כמחדש בכתיבתם של בני הדור השני לניצולי השואה. גם ספריה הבאים זכו לביקורות משבחות, בהם גם ספרה "אנשי פינות" (2013), המתורגם לשפות אחדות. כתיבתה עוסקת בנושאים כגון הדור השני לשואה, משפחה, אמהות ועוד. ספריה נלמדים במספר אוניברסיטאות בארץ במסגרת לימודי מגדר, ספרות וקורסים העוסקים בדור השני לשואה, ובאוניברסיטאות שונות בעולם.
חיים מרצה לכתיבה יוצרת והבעה בחוגים לקולנוע, עיצוב ואומנות במכללת סמינר הקיבוצים. בנוסף היא מנחה סדנאות כתיבה ב"קתדרה" וב"בית אריאלה" ושימשה "סופרת אורחת" במחלקה לכתיבה לתואר שני, בחוג לספרות, אוניברסיטת באר שבע.
חיים נשואה ואם לשניים.
פרסים ומענקים

תחרות הסיפור הקצר של "הארץ" - מקום שלישי, 1994
כלת פרס היצירה ע"ש ראש הממשלה לוי אשכול לשנת 2003
מענקי התפנות לכתיבה מטעם קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב - 2000, 2004
מלגת כתיבה ושהות מטעם "Fondation Ledig-Rowohlt" בלוזאן, שווייץ - 2006
מענק התפנות לכתיבה מטעם אקו"ם - 2012
פרס ברנר - 2014
פרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש רוה"מ לוי אשכול - 2015
מענק תרגום לשפה האיטלקית מטעם פרויקט "עם הספר"
ספריה

1997 רקדנית שחורה בלהקת יחיד - הספרייה החדשה, קובץ סיפורים.
1999 חיינו השניים - הספריה החדשה. רומן, מבוסס על יומנים שכתב אביה על חוויותיו כילד במהלך מלחמת העולם השנייה, ועד ימינו, כשסוד משפחתי טמון בהם.
2003 מחר יקרה לנו משהו טוב - ידיעות-פרוזה עברית, רומן.
2007 שלושתם - ידיעות-פרוזה עברית, רומן.
2013 אנשי פינות - כנרת זמורה-ביתן דביר, רומן.
2020 סיד - אחוזת בית, נובלות
הערות שוליים

↑  מיה סלע, אסתי ג. חיים ויוסי סוכרי זכו בפרס ברנר על ספריהם, באתר הארץ, 11 במאי 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303592405171  BnF: cb14548800j (data)  GND: 1038293715  ISNI: 0000 0000 6658 541X  LCCN: no98067289  SUDOC: 076430391  VIAF: 61786730   WorldCat (עם VIAF): 61786730
רות זיו איל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בינואר 1944 (בת 81) דליה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מעסיק:  הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ 
 פרסים והוקרה:  פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה 
 www.ruthzivayal.com
 
רות זיו אַיָּל (שְפְּרוּנְג) (נולדה ב-4 בינואר 1944) היא כוריאוגרפית ישראלית, יוצרת תיאטרון תנועה, פרופסור בדימוס בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב ומורה בסמינר הקיבוצים.
ביוגרפיה

רות זיו איל ילידת קיבוץ דליה, בתם של רגינה (וייס) וצבי שפרונג.
תלמידתה של הרקדנית והכוריאוגרפית נעמי אליסקובסקי. למדה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב ומוסמכת המגמה למחול בבית הספר לאמנויות המופע, אוניברסיטת ניו יורק (NYU).
עם חזרתה ארצה בתום לימודיה בראשית שנות השבעים, החלה ללמד בבית הספר לאמנויות הבמה בית צבי ולעבוד כמנחת שחקנים בתנועה, בתיאטרון החאן הירושלמי לצידו של הבמאי מייקל אלפרדס. בחאן יצרה את עבודתה הראשונה "מסתורים" (1976), עבודה המשלבת תנועה, אביזרים, צליל, טקסט ומשחק. שילוב זה היווה פריצת דרך בתחום תיאטרון התנועה בישראל. ב-1978 החלה ללמד באוניברסיטת תל אביב, בחוג לתיאטרון בפקולטה לאמנויות. ב-1977 יצרה את הסולו "הדחליל" לרסיטל המחול של רות אשל וב-1979 יצרה את "כותרות נזכרות" עבור אנסמבל קאמרי 2, בתיאטרון הקאמרי.
בשנים 1981–1998 הקימה וניהלה את "להקת רות זיו איל" שפעלה במסגרת המרכז התיאטרוני נווה-צדק (היום מרכז סוזן דלל). במסגרת זו העלתה את היצירות "מחזור" (1982) בהזמנת פסטיבל ישראל, "בלאי" (1984) ו"החלון" (1986). בשנת 1989 הוזמנה על ידי פסטיבל ישראל להעלות את יצירתה "כוח משיכה" עם להקת המחול הקיבוצית.
בשנות התשעים יצרה עם להקתה את "פרקים", יצירה מתמשכת בת שבעה פרקים, שנפתחו לקהל תוך כדי תהליך העבודה כ"רישומים" (פרק א' רישום 1, וכן הלאה). ב-1998 העלתה במרכז סוזן דלל את המונודרמה בתנועה "מנגרוסים" עם השחקנית אביטל יצהרי. בשנת 2000 הוזמנה על ידי אוהד נהרין ליצור כוריאוגרפיה מקורית ללהקת המחול בת שבע, "סוּף". בשנת 2007 העלתה את היצירה "הסעודה של גימל ודָלת", מחווה לסמואל בקט, בתיאטרון הערבי עברי ביפו.
בשנת 2014 העלתה את היצירה "רוג'ום" בתיאטרון תמונע.
במהלך השנים עבדה זיו איל כמעצבת תנועה בתיאטרון עם הבמאים מייקל אלפרדס, דוד מוכתר-סמוראי, חנן שניר, יוסף מילוא ואחרים, והעבירה סדנאות תנועה לשחקנים בגרמניה, אוסטריה, ארצות הברית והודו. בנוסף ליצירתה בתיאטרון המשיכה ללמד כל השנים בבית הספר לאמנות הבמה בית צבי, באוניברסיטת תל אביב, בסמינר הקיבוצים ובאופן פרטי.
חיים אישיים

רות זיו איל נשואה לאבישי אייל, צייר ואוצר, שעיצב את התפאורה והתלבושות ברבות מעבודותיה, אם לשתיים.
יצירות

מסתורים - הצגה בתנועה, תיאטרון החאן, 1976
הדחליל - יצירה מתוך רסיטל מחול עם רות אשל, צוותא, 1977
כותרות נזכרות - הצגה בתנועה עם כדורים ועיתונים, הקאמרי, 1979
המוות הלבן - להקת המחול הקיבוצית, 1981
מחזור - פסטיבל ישראל, 1982
בלאי - תיאטרון תנועה, מרכז סוזן דלל, 1984
החלון - תיאטרון ירושלים, 1986
כוח המשיכה - להקת המחול הקיבוצית, פסטיבל ישראל 1989
פרקים - יצירה רחבת היקף בת 7 חלקים, מרכז סוזן דלל (1990–1994)
דרך השליחים - מרכז סוזן דלל, 1994
העיתון שלא נגמר - הצגה לילדים, מרכז סוזן דלל 1994
מנגרוסים - מרכז סוזן דלל, 1998
סוּף - להקת בת שבע, 2000
הסעודה של גימל ודלת - התיאטרון הערבי-עברי ביפו, 2007
רוג'ום - תיאטרון תמונע, 2014
פרסים והוקרה

זוכת מלגת לימודים באוניברסיטת ניו יורק, School of Performing Arts
זוכת פרס ורד הכסף מטעם "מעריב" ליצירה תיאטרונית מקורית (1979)
מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל (1980)
פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה (1996)
פרס הרקטור, אוניברסיטת תל אביב (2004)
פרס קיפוד הזהב (2014)
הערות שוליים

↑  שרית פוקס, הגוף אינו יכול לשקר, מעריב, 29 ביוני 1979
המשך הכתבה, מעריב, 29 ביוני 1979
↑  ⁨בקרוב בכורה חדשה לכוריאוגרפית רות זיו אייל "החלון", חדשות, 23 במאי 1986
↑  שוש אביגל, פסטיבל  - עבודה מאכזבת בשלושה פרקים, חדשות, 24 במאי 1989
↑  ביקורות:
ציפי שוחט, האבן היא המפלט האחרון, באתר הארץ, 20 במאי 2008
נתי אורנן, עכבר העיר ת"א, תיאטרון זה לא בידור, באתר הארץ, 4 במאי 2008
↑  רות אשל, "רוג'ום": באזור הדמדומים של נוגע ולא נוגע, באתר הארץ, 10 באפריל 2014
↑  תמר רותם, רות זיו אייל ורנה ירושלמי יקבלו פרס מפעל חיים בקיפוד הזהב, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009165543605171  VIAF: 3160975633317281922   WorldCat (עם VIAF): 3160975633317281922
עירית נתן בנדק

| --- | --- |

 לידה:  19 בנובמבר 1968 (בת 56) לוד
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 בן או בת זוג:  דביר בנדק 
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
 
עירית נתן בֶּנֶדֶק (נולדה ב-19 בנובמבר 1968) היא שחקנית, מדבבת, יוצרת ומורה למשחק ישראלית.
ביוגרפיה

עירית נתן-בנדק נולדה בלוד והיא בוגרת החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב (1997).
הצגות שבהן הופיעה: "גבר אשה מילים" (עליה זכתה בפרס המשחק בפסטיבל עכו 99), "האשה שרצתה", "לילה בתל אביב", "השליח" (תיאטרון צוותא), "ילדים רעים", "ינטל" (התיאטרון הקאמרי), "האוהל האדום", "התבוננות", "מעשה מופלא" (התיאטרון הערבי-עברי ביפו), "סיפור פשוט" ע"פ עגנון בתיאטרון חיפה. "משחקי חברה", "שיחות לילה", "איכה?", "האישה מן הים" מאת הנריק איבסן (בתיאטרון תמונע) בבימויו של שלומי ליברמן, "פצפונת ואנטון" (תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער), "מחכות לכבודו" (פרס השחקנית, פסטיבל Smallבמה 2005), "המלך ליר" בבימויו של יוסי יזרעאלי באוניברסיטת ת"א. ב-2012 הופיעה בהצגת היחיד "בומפס והופ" בתיאטרון צוותא. ב-2013 שיחקה בהצגה המלט בתיאטרון תמונע.
בקולנוע הופיעה נתן-בנדק בסרטים "צדק מוחלט", "מתנה משמיים", "סימה וקנין - מכשפה", "וסרמיל", "הכל שבור ורוקד", "רעבות בערבות".
בטלוויזיה הופיעה בסרט "וסרמן איש הגשם" ובתוכניות הטלוויזיה "לגעת באושר", "החיים זה לא הכל", "שאול", "פרשת השבוע", "מי פירסט סוני", "עבודה ערבית" ועוד.
בשנת 2011 שיחקה בסדרה האינטרנטית של ynet "במעגל סגור" בתפקיד אלנה, לצד הנרי דוד וליאל דניר, ושיחקה בתפקיד אורח בסדרה "סברי מרנן" את אשתו של צבי, יעל.
בשנת 2014 השתתפה בסדרת הדוקו "6 אימהות".
בשנת 2016 שיחקה בסרט מתנות בחושך שהפיקה דינה פרלשטייין.
בשנת 2023 גילמה את דמותה של גילה קצב בסדרה "אלף" ששודרה ב-yes. ובתפקיד לימור בסדרה "מולי וצומי" ששודרה בערוץ הופ!.
בנוסף לתפקידי המשחק שלה, היא משמשת כמדבבת. בין ההפקות שדיבבה נכללות "טינקרבל", "וול-E", "טרמפ לירח", "האי של נים", "הצ'יוואווה מבוורלי הילס" ו"החתול של שרק".
חיים אישיים

מתגוררת בגבעתיים, נשואה לשחקן דביר בנדק ולשניים שתי בנות.
אפרת לביא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בספטמבר 1950 (בת 74) חדרה, ישראל 
 סוגה מועדפת:  קומדיה ודרמה
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  מקצועות קולנוע ובמה שונים
 פרופיל ב-IMDb
 
להקת פיקוד מרכז ב-1969 בשיר צ'רלי צ'פלין, מימין, גליה ישי, במרכז אפרת לביא משמאל ניצה שאול
אפרת לביא (נולדה ב-18 בספטמבר 1950) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון ישראלית, זוכת פרס כינור דוד. נודעה בעיקר כאשר גילמה מספר תפקידים בסרטי הקולנוע הישראלים של שנות ה-70 של המאה ה-20, בדרך כלל בתפקיד אהובת ליבו הצנועה והמופנמת של אחד מן הגיבורים.