stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרקו מנגוני
ביוגרפיה

מנגוני נולד ב-25 בדצמבר 1988 ברונצ'יליונה שבמחוז במחוז ויטרבו במרכז איטליה, שם גדל. הוא בנם היחיד של נדיה פרארי ומאוריציו מנגוני. בגיל 14, בזמן שלמד עיצוב תעשייתי בבית הספר התיכון, החל לקחת שיעורי שירה. מאוחר יותר החל להופיע כחבר בלהקה בת חמישה חברים. לאחר שעזב את בית הספר, עבר לרומא, שם החל ללמוד תואר בשפות. במהלך לימודיו עבד כברמן והופיע בחתונות.
קריירה > אקס פקטור

ב-2 בדצמבר 2009, מנגוני זכה בתוכנית אקס פקטור איטליה עם השיר "Dove si vola", ונבחר אוטומטית כאחד המשתתפים בפסטיבל המוזיקה בסן רמו 2010.
במהלך סיבוב ההופעות הוקלטו אלבום חי ואלבום וידאו. הוא נקרא Re matto live, והוא יצא לאור ב-19 באוקטובר 2010, והוא עלה לראשונה והגיע לפסגת מצעד האלבומים האיטלקי, ולאחר מכן הוכר כאלבום פלטינה על ידי הפדרציה של תעשיית המוזיקה האיטלקית.
במהלך אותה שנה, קיבל את פרס TRL לאיש השנה. בנוסף נבחר לזמר האיטלקי הטוב ביותר בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה 2010.
קריירה > אירוויזיון 2013

בפברואר 2013, מנגוני התחרה בפסטיבל המוזיקה ה-63 בסן רמו עם השירים "L'essenziale" ו-"Bellissimo". ב-12 בפברואר 2013, "L'essenziale" ניצח את "Bellissimo" בתור השיר שיבוצע על ידי מנגוני בשלבים הבאים של התחרות. ב-16 בפברואר 2013 הוכרז מנגוני כמנצח בתחרות ונבחר לייצג את איטליה באירוויזיון 2013 במאלמה שבשוודיה.
כחלק מ"חמשת הגדולים", מנגוני העפיל אוטומטית לגמר התחרות, שנערך ב-18 במאי 2013. מנגוני סיים במקום השביעי מתוך 26, וזכה ב-126 נקודות.
קריירה > 2013–2023

לאחר שיצא לאור כסינגל, "L'essenziale" הופיע לראשונה במקום הראשון במצעד ההורדות הדיגיטליות האיטלקי, כשהוא מחזיק במקום הראשון במשך שמונה שבועות רצופים ונקבע לרב-פלטינה. גם "L'essenziale" וגם "Bellissimo" נכללו באלבום האולפן השני של מנגוני שיצא לאור ב-19 במרץ 2013.
בינואר 2015 הוציא מנגוני לאור את אלבום האולפן השלישי שלו, Parole in circolo, חלקו השני של האלבום יצא לאור בדצמבר 2015.
ב-19 באוקטובר 2018, מנגוני פרסם את סינגלים "Voglio" ו-"Buona Vita", אשר יהיו בעתיד לחלק מאלבום האולפן החמישי שלו Atlantico, שיצא לאור ב-30 בנובמבר. ב-30 בנובמבר הוציא לאור את הסינגל השלישי "Hola (I Say)", בשיתוף עם טום ווקר. ב-5 באפריל 2019, הוא הוציא לאור את הסינגל הרביעי "מוחמד עלי". האלבום זמין גם באיטלקית וגם בספרדית.
בתחילת 2021, מנגוני הוציא לאור את הסינגל "Venere e Marte". בקיץ של אותה שנה הוא הציג את הסינגל החדש "Ma stasera". הסינגל קדם לאלבום האולפן השישי Materia (Terra), שיצא לאור בדצמבר 2021.
קריירה > אירוויזיון 2023

מנגוני השתתף בשנית בפסטיבל סן רמו 2023. ב-11 בפברואר 2023 זכה בפסטיבל בפעם השנייה ונבחר לייצג את איטליה עם השיר Due vite באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שבממלכה המאוחדת.מנגוני הגיע למקום הרביעי.
מריו מיטאי

מריו מיטאי (באלבנית: Mario Mitaj; נולד ב-6 באוגוסט 2003 באתונה שביוון) הוא כדורגלן אלבני-יווני המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת לוקומוטיב מוסקבה מליגת העל הרוסית ובנבחרת אלבניה.
קריירת מועדונים

מיטאי גדל במחלקת הנוער של א.א.ק. אתונה. ב-18 באוקטובר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 1-1 נגד פאוק סלוניקי במסגרת המחזור החמישי בליגת העל היוונית לעונת 2020/2021. בסך הכל ערך 11 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-27 באוגוסט 2022 חתם מיטאי על חוזה לחמש שנים בלוקומוטיב מוסקבה מליגת העל הרוסית.
קריירה בינלאומית

ב-31 במרץ 2021 ערך מיטאי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אלבניה, בניצחון 2-0 על נבחרת סן מרינו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. נכלל בסגל נבחרת אלבניה ליורו 2024.
הערות שוליים

↑  МАРИО МИТАЙ – НОВЫЙ ЗАЩИТНИК "ЛОКОМОТИВА" באתר הרשמי של לוקומוטיב מוסקבה, 27 באוגוסט 2022 (ברוסית)
↑  Ryan Dabbs last updated, Albania Euro 2024 squad: Sylvinho's full team, fourfourtwo.com, ‏2023-09-21 (באנגלית)
| נבחרת אלבניה – יורו 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 א. ברישה •  2 באליו •  3 מיטאי •  4 היסאי •  5 אייטי •  6 ג'ימסיטי •  7 מנאי •  8 גיאסולה •  9 אסאני •  10 באיראמי •   11 ברויה •  12 קסטראטי • 13 מיהאי •  14 לאצ'י • 15 ספרי • 16 מ. ברישה • 17 מוצ'י • 18 איסמעילי • 19 דאקו • 20 רמאדאני • 21 אסלאני • 22 אבראשי • 23 סטרקושה • 24 קומבולה • 25 אליי • 26 הוג'ה • מאמן: סילביניו |  1 א. ברישה •  2 באליו •  3 מיטאי •  4 היסאי •  5 אייטי •  6 ג'ימסיטי •  7 מנאי •  8 גיאסולה •  9 אסאני •  10 באיראמי •   11 ברויה •  12 קסטראטי • 13 מיהאי •  14 לאצ'י • 15 ספרי • 16 מ. ברישה • 17 מוצ'י • 18 איסמעילי • 19 דאקו • 20 רמאדאני • 21 אסלאני • 22 אבראשי • 23 סטרקושה • 24 קומבולה • 25 אליי • 26 הוג'ה • מאמן: סילביניו | אלבניה |
מריה אנטוניה מאוסטריה

| --- | --- |

 לידה:  18 בינואר 1669 וינה, ממלכת הבסבורג ממלכת הבסבורג 
 פטירה:  24 בדצמבר 1692 (בגיל 23) וינה, ממלכת הבסבורג ממלכת הבסבורג 
 שם מלא:  מריה אנטוניה תרזיה יוזפה, ארכידוכסית אוסטריה
 מקום קבורה:  הקריפטה הקיסרית 
 בן או בת זוג:  מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה (1685–?) 
 פרסים והוקרה
 מסדר צלב הכוכב 
 
מריה אנטוניה מאוסטריה (בגרמנית: Maria Antonia Josepha Benedicta Rosalia Petronella;‏‏ 18 בינואר 1669 - 24 בדצמבר 1692) הייתה אשתו של מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה ובתו של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ביוגרפיה

מריה אנטוניה נולדה ב-18 בינואר 1669 בווינה, ללאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולמרגריטה תרסה מספרד. הלידה שלה הייתה תוצאה של כרוניקה תולדתית במשפחה ההבסבורגית במאות השש-עשרה והשבע-עשרה. אביה לאופולד היה דוד אמה מצד אמה ובן דוד אמה מצד אביה. כמו כן, סבה וסבתה מצד האם, פליפה הרביעי, מלך ספרד והמלכה מריאנה מאוסטריה, היו דוד ואחיינית. מאז ילדותה, מריה אנטוניה הייתה ילדה אינטליגנטית ומטופחת, וחלקה את תשוקת הוריה למוזיקה.
המלך ההבסבורגי האחרון של ספרד, קרלוס השני, מעולם לא הוליד ילדים, בגלל המומים והמחלות החמורים שלו. על פי חוקי הירושה בספרד, למריה אנטוניה הייתה הזכות לרשת את הכתר, אילו חייתה די זמן, כי היא הייתה הילדה היחידה ששרדה לקיסרית מרגריטה תרסה, אחותו של קרלוס השני, מלך ספרד. במהלך ילדותה הוחלט שהיא תתחתן עם דודה מצד האם, קרלוס השני, אבל תוכנית זו לא באה משום נסיבות פוליטיות.
כחלופה, היא הייתה מועמדת לנישואין עם ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה, אולם שום דבר לא יצא מתוכניות אלו.
לבסוף, ב-15 ביולי 1685 התחתנה מריה אנטוניה עם מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה בווינה. מקסימיליאן התחתן איתה בתקווה לרשת את כס המלכות הספרדי בזכות זכויותיה. הנישואים שלהם היו אומללים מאוד, מאחר שלמקסימיליאן המוחצן, ולמריה אנטוניה המופנמת והרצינית, לא היו כמעט דברים במשותף. מריה אנטוניה גם נפגעה מהבגידה המתמדת של מקסימיליאן, וכאשר הוא מונה למושל של ארצות השפלה הספרדיות, ויצא לבריסל בחברת פילגשו הרוזנת קאנוזה, עזבה מריה אנטוניה לאביה בווינה כדי ללדת, ולא התכוונה לחזור אליו.
בתור אחייניתו של קרלוס השני מספרד, הייתה למריה אנטוניה חשיבות רבה בנושא ירושת כס המלוכה הספרדי, שהייתה נושא פוליטי מרכזי בסוף המאה ה-17. אחד מבניה, יוזף פרדיננד מבוואריה, היה בעל חשיבות מרכזית לפוליטיקה האירופית בסוף המאה ה-17, על אף נעוריו, כתובע לכס הספרדי לאחר מות מריה אנטוניה ב-24 בדצמבר 1692, לאחר היכחדות בית הבסבורג בספרד. מותו של יוזף פרדיננד לפני מותו של קרלוס השני, המלך ההבסבורגי האחרון של ספרד, גרם לפריצת מלחמת הירושה הספרדית. אילו שרד לאחר קרלוס, סביר להניח שהמעצמות האירופיות היו מרשות לו לעלות על כס ספרד.
משפחתה

ב-15 ביולי 1685 התחתנה מריה אנטוניה עם מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה, ממנו היו לה 3 ילדים:
לאופולד פרדיננד (1689)
אנטון (1691)
יוזף פרדיננד (1692–1699)
הערות שוליים

↑  Berger, Theodor (1739), Die Durchläuchtige Welt, Oder: Kurtzgefaßte Genealogische, Historische und Politische Beschreibung ...:, Korn, p. 6
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 100976905  ISNI: 0000 0000 0191 0330  NTA: 303068965  VIAF: 34811115   WorldCat (עם VIAF): 34811115
מצפן (ארגון)

| --- | --- |
לוגו ביטאון מצפן
 פעילות:  1962 - שנות ה-80 של המאה ה-20
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  משה מחובר, עקיבא אור, עודד פילבסקי וירמיהו קפלן
 תקופת הפעילות:  1962 – העשור של 1980 
 נוצר מתוך:  מק"י
 matzpen.org
 
הארגון הסוציאליסטי הישראלי (אס"י) הידוע יותר כקבוצת "מצפן", על שם ביטאונו, הוא ארגון שמאל רדיקלי שפעל בישראל החל משנות ה-60 ועד שנות ה-80 של המאה ה-20. כמה מחברי הארגון נתפסו בריגול למען סוריה.
הרקע להקמתו

הארגון הסוציאליסטי בישראל (אס"י), הידוע יותר כ"מצפן", על שם ביטאונו, הוקם ב-1962 כתוצאה מסילוקם של ארבעה חברי מק"י: משה מחובר, עקיבא אור, עודד פילבסקי וירמיהו קפלן משורות המפלגה.
ארבעת החברים סולקו מן המפלגה בשל הביקורת שהעבירו על תמיכתה הבלתי מסתייגת של מק"י בברית המועצות וגם בשל כך שדרשו מהנהגת המפלגה לאפשר קיום של ויכוח דמוקרטי וגלוי בתוך המפלגה בעניינים פוליטיים ורעיוניים. נוסף על כך, הארבעה מתחו ביקורת חריפה על חוסר בגיבוש תוכנית לדרך הישראלית להגעה לסוציאליזם על ידי הגופים הרשמיים של המפלגה.
הארגון שהוקם, דגל במהפכה סוציאליסטית אשר תתבסס על מועצות נבחרות של העובדים, וקריאה להכרה בזכויות הלאומיות של העם הפלסטיני.
בעקרונות היסוד של התנועה משנת 1973 הם מגדירים את הארגון הסוציאליסטי מצפן כ"התאגדות מרצון של סוציאליסטים מהפכניים, הפועלים על-יסוד השקפת העולם המרקסיסטית – נגד כל ניצול ודיכוי של אדם בידי אדם; ולמען מהפכה סוציאליסטית עולמית אשר תבטל את כל המשטרים החברתיים-מדיניים הקיימים (המבוססים על ניצול ודיכוי) ותקים חברת-שפע לא מעמדית של אנשים חופשיים, המנהלים באופן קולקטיבי ומודע את תהליך חייהם החברתיים, יוצרים ומנכסים במשותף את השפע החברתי".
חברי הארגון

חברי הארגון לפי הגדרה בתקנות הארגון הסוציאליסטי הישראלי הם "כל אדם מישראל המקבל את הפרוגרמה של הארגון, מגן עליה ועושה להגשמתה, השומר על תקנונו, הפעיל באחד מארגוניו והמשלם מס חבר". מכאן, שחברי הארגון הם ישראלים בלבד ומסגרת פעולתם חייבת להיות בטריטוריה ישראלית.
בארגון היו חברים יהודים וערבים יחדיו עם יתרון מספרי ליהודים וזאת בשל קשיים בירוקרטיים וביטחוניים שלא אפשרו תנועה חופשית של הערבים בתחומי פעילותה של המפלגה.
מבחינת הרכב הקבוצה, רוב חברי הארגון היו חברים קודם לכן בארגוני שמאל ישראלי פוליטיים אחרים כמו המפלגה הקומוניסטית הישראלית, רק"ח, השומר הצעיר, תנועת הצופים, וכן ארגוני שמאל מחוץ לישראל ובתוכה. למעלה מ-60% היו סטודנטים או אקדמאים והאחרים היו חברי קיבוצים ופועלים.
חבריו הבולטים של הארגון מראשיתו כללו את עקיבא אור, חיים הנגבי, משה מחובר, עודד פילבסקי, אריה בובר, ירמיהו קפלן ומאיר סמורודינסקי. ב-1964 הצטרף למצפן פלג טרוצקיסטי חיפאי שהתפלג ממק"י כמה שנים קודם לכן. עם פלג זה נמנו בין השאר ניקולה ג'ברא, דב ש"ס ודאוד תורכי.
ב-1965, לאחר ויכוחים סוערים במצפן, הצטרף רוב הארגון לתנועת העולם הזה-כוח חדש בהנהגתם של אורי אבנרי ושלום כהן, עורכי השבועון העולם הזה. עם זאת, לא היה אף אחד מארגון מצפן מועמד מטעם התנועה לכנסת, למרות הפצרותיו של אורי אבנרי לאחד מחבריהם הערבים להיות מועמד שלישי ברשימה. סירובם להצטרפות ביטא את היחסים הפנימיים בארגון, אשר מלכתחילה לא הגדיר עצמו כתנועה שמאלית, ולכן פעולות מסוג זה לא התקבלו.
חברים נוספים בארגון היו האמן שמעון צבר, ההיסטוריון שלמה זנד, עורכת הדין לאה צמל ויגאל ארנס (בנו של משה ארנס), שהצטרף בשנת 1970.
ייסוד הביטאון

בפגישת היסוד של הארגון נכחו תריסר אנשים אשר החליטו להוציא עיתון עצמאי מדי חודש. תחום הפעולה הראשון שעלה היה תחום ההסתדרות והאיגוד המקצועי. כבר מתחילת גיבוש הרעיון של הקמת הארגון, הוחלט להוציא עיתון שיהווה אמצעי להפצת דעות ורעיונות. הם ראו בארגון גוף פוליטי שמשתמש בעיתון ככלי עזר באמצעים דמוקרטיים. חיים הנגבי הציע לקרוא לביטאון הארגון בשם "מצפן", מכיוון שהארגון וביטאונו מראים כיוון חדש בפוליטיקה.
העיתון אמור היה לצאת חודש בחודשו, אך לעיתים מחסור בממון ואף חוסר זמן דחו את הוצאתו. עבודת הכתיבה, התרגום, העריכה והעימוד נעשו על ידי חברי הארגון ובהתנדבות. מספר מחברי הארגון היו עיתונאים, עובדי דפוס וגרפיקאים. עובדה זו הקלה על הוצאת העיתון, אך לא על הפצתו. חברי הארגון נתקלו בבעיה בבואם להפיץ את העיתון. בתחילה עשו זאת דרך סוכנים, אך בשל העלות הגבוהה נאלצו להפסיק דרך זו. הניסיון השני היה דרך משלוחים בדואר למנויים ועל ידי מכירה מחברי הארגון. תחילה היה בן שמונה עמודים בלבד, אך בפורמט גדול. מאוחר יותר התרחב ל-16 עמודים בממוצע ומ-1972 החל להתפרסם בעברית ובערבית יחד.
מבחינת תוכן העיתון, בדרך כלל דיווחו על פעילות הארגון, ביקורת על הממשלה והציונות, פורסמו דיווחים על נושאים הקשורים לסכסוך הישראלי-ערבי בישראל ומחוצה לה ודעות מארגוני שמאל שונים. הגיליון הראשון יצא לאור בנובמבר 1962 ונמכר בעותקים ספורים בלבד. אחרי מלחמת ששת הימים ב-1967 עלתה התפוצה בהדרגה ובשנות השבעים כבר הודפסו אלפיים עותקים אשר רובם נמכרו ביישובים ערביים.
הדיון הציבורי

מצפן היה ארגון קטן, סגור ומנותק מנורמות הפוליטיקה הישראלית אשר לא היה אהוד על הציבור הישראלי, בשל דעותיו האנטי ציוניות, עמדתו נגד החזקת יהודה ושומרון וחבל עזה ללא קשר להסכם מדיני, ושיתוף הפעולה שלו עם ארגוני טרור פלסטיניים. מחאתו נגד היחס לערבים ולפלסטינים ואף השתתפותו בפעילויות מחאה שבהן התעמתו עם המשטרה, הביאו לכך שהציבור סלד מדרכם ומהשקפותיהם של חבריו. ארגון מצפן הפך לאובייקט גינוי ציבורי מצד רוב הציבור בישראל. פרסומי הארגון והתבטאויות פומביות מצידם חיזקו את הכעס והמחאה כלפיהם.
הקונפליקט שנוצר בין רוב הציבור לארגון הגיע לשיאו כאשר ביולי 1969, חבר הכנסת יצחק הנס קלינגהופר מגח"ל הגיש הצעת חוק חסרת תקדים לשלילת דרכונם של אזרחים ישראלים שידברו מחוץ לישראל נגד מדינת ישראל. הצעה זו לא עברה, אך שיקפה את העוינות הציבורית כלפי הארגון.
ההיסטוריונית ניצה אראל ניתחה את הסיבות לדחיית הארגון מהשיח הציבורי והזירה הפוליטית הישראלית וסיכמה את אופיו של הארגון:

"מצפן סבבה באופן בלתי פוסק סביב נקודה אחת – הדוֹגמה המרכסיסטית והאוטופיה הסוציאליסטית. החיים בתוך בועה שבה מסתובבת סביב עצמה סחרחרה רעיונית שאיננה מגיעה לשום מקום הגבילה במידה רבה את האפשרות של אנשי מצפן להתבונן סביב, לבחון את המציאות, להתפשר, ליצור קשרים פוליטיים, להרחיב את מעגל התמיכה החברתית."
פילוגו של הארגון

ב-1970 מספר אנשים שפרשו מן הארגון הקימו שתי קבוצות מהפכניות שונות: ברית הפועלים (אוונגרד), והברית הקומוניסטית המהפכנית (מאבק). ב-1972 חל בארגון פילוג נוסף, והפעם הקימו הפורשים את הליגה הקומוניסטית המהפכנית (מצפן מרכסיסטי), שלמשך זמן מה ראתה בעצמה את הממשיכה האמיתית של מצפן, ואף הוציאה ביטאון שנקרא "מצפן מרכסיסטי", אך אחר כך הזדהתה כשלוחה הישראלית של האינטרנציונל הרביעי (הטרוצקיסטי).
ב-1970, כמה מחברי הארגון המפולג הקימו את החזית האדומה וב-1973 חבריה, יהודים וערבים, הואשמו בהיותם ארגון מחתרת מזוינת, בהסתננות לסוריה וביצירת קשרים עם ארגונים ומדינות עוינות. הם אף הואשמו בכך שלא דיווחו למשטרה על פגישות מחתרתיות של הארגון.
בבחירות 1973, המשיכו הליגה הקומוניסטית המהפכנית (מצפן מרכסיסטי) וברית הפועלים (אוונגרד), בטקטיקה של מצפן בבחירות ובתמיכה ברק"ח, המפלגה הקומוניסטית.
בנובמבר 1977 שינה הארגון את שמו מ"הארגון הסוציאליסטי הישראלי - מצפן" ל"הארגון הסוציאליסטי בישראל - מצפן".
ב-1982 היו חברי מצפן פעילים בהקמת הרשימה המתקדמת לשלום, שהתמודדה בבחירות לכנסת והייתה להתארגנות הלא-ציונית הראשונה ששברה את המונופול של המפלגה הקומוניסטית על ייצוג הערבים אזרחי ישראל בכנסת.
הרשימה המתקדמת לשלום הייתה בנויה משני מרכיבים, אחד יהודי-ישראלי והשני ערבי-פלסטיני. לאחר הבחירות ביקשו כמה מחברי מצפן לאחד את שני מרכיבי הרשימה לתנועה אחת. תביעה זו נדחתה על ידי ההנהגות של שני מרכיבי הרשימה. לחלופין תבעו אותם חברים אפשרות להקים תחת המטרייה של הרשימה מסגרת סוציאליסטית שתהיה משותפת לכל הרוצים להשתתף בה, בלי קשר לגזע, דת ומין. גם תביעה זו נדחתה. אי לכך עזבו רוב חברי מצפן את המפלגה. עובדה זו החלישה עוד יותר את הארגון, וכעבור שנה הופיע הגיליון האחרון, גיליון מספר 90, של ביטאון מצפן.
ראו גם

ארגוני שמאל בישראל
לקריאה נוספת

א. ישראלי (עקיבא אור ומשה מחובר), שלום שלום ואין שלום: ישראל-ערב 1961-1948, הרצליה, 1999
אהוד שפרינצק, נצני פוליטיקה של דה לגיטימציה בישראל 1972-1967, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1973
נירה יובל-דייוויס, מצפן: הארגון הסוציאליסטי בישראל האוניברסיטה העברית בירושלים, 1977
30 שנה עם מצפן תל אביב: הוצאת הארגון הסוציאליסטי בישראל - מצפן, 1993
שמואל קנצלר, השמאלנות בישראל: אינטליגנציה בסבך הניכור, אותפז, 1984
יהושע בלס, הסכסוך הישראלי-ערבי בין השנים 1948–1962 בעיני "מצפן" 1972-1962, עבודה סמינריונית, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2010
ניצה אראל, מצפן - המצפון והפנטזיה, רסלינג, 2010
Lutz Fiedler, Matzpen: A History of Israeli Dissidence, Edinburgh University Press, 2020
הערות שוליים

↑  Yuval, מסמך "חתרני" - מדוע סולקו ארבעת חברי מק"י?, באתר Matzpen.org, ‏1962-11-21
↑  חילופי מכתבים בנוגע לעזיבת הח"כים
1 2  Yuval, עקרונות היסוד, באתר Matzpen.org
↑  יובל-דייוויס, 1977, עמ' 58-48
↑  נרי ליבנה, בובר השני, באתר הארץ, 13 במאי 2003
↑  יובל-דייוויס, 1977, עמ' 79
↑  ניצה אראל, מצפן - המצפון והפנטזיה, עמ' 259.
↑  Yuval, איך הגעתי לפוליטיקה, למק"י, ולמצפן - עקיבא אור, באתר Matzpen.org, ‏2008-09-01
↑  מצפן, 1992, עמ' 8-7
↑  שפרינצק, 1973, עמ' 44
↑  שפרינצק, 1973, עמ' 46-45
↑  יובל-דייוויס, 1977 עמ' 62-60
↑  ביטאון מצפן, ינואר 1968, עמ' 1
↑  שפרינצק, 1973, עמ' 48-46
↑  יובל-דייוויס, 1977, עמ' 84-83
↑  יובל-דייוויס, 1977 עמ' 84
↑  אתר השב"כ
↑  שפרינצק, 1973, עמ' 48-47
↑  ניצה אראל, מצפן - המצפון והפנטזיה, עמ' 302.
↑  יובל-דייוויס, 1977 עמ' 93
↑  גיליון-90: קיץ 1983 Archives, באתר Matzpen.org
↑  מתן קמינר, אחוות בוגדים, באתר הזמן הזה, ספטמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265125005171  GND: 1132208076  LCCN: n87141151  NKC: ko20191060330  VIAF: 147116538   WorldCat (עם VIAF): 147116538
מרי הראשונה, מלכת אנגליה

מרי הראשונה, שנודעה בדיעבד כ"מרי העקובה מדם" (Mary I of England,‏ "Bloody Mary"; ‏18 בפברואר 1516 – 17 בנובמבר 1558) הייתה מלכת אנגליה משנת 1553 ועד מותה. היא הייתה בתם של הנרי השמיני, מלך אנגליה ורעייתו הראשונה, קתרין מאראגון. מרי ירשה את הכתר עם מותו של המלך-הילד אדוארד השישי ממחלה, ולאחר שהכניעה את הניסיון להמלכת הגבירה ג'יין גריי. כמו כן, כאשתו של פליפה השני, היא הייתה מלכת ספרד, נאפולי, סיציליה ופורטוגל.
חייה היו רצופי תהפוכות וסכנות, כבתו הבכירה של המלך הנרי השמיני, שרצה יורש זכר בכל מחיר. לאחר שנואש מלצפות מאמה ללדת לו בן זכר והתאהב באן בולין, דאג המלך לבטל את נישואיהם ולהכריז על מרי כממזרה. לאחר שאיבדה את מעמדה כיורשת העצר, הושבה לסדר הירושה בעקבות הוצאתה להורג של בולין ולידתו של אדוארד. לאחר מותו של אדוארד, שהיה ילד חולני, ומספר ימי מבוכה, הוכתרה מרי כמלכת אנגליה. בשנת 1554, לאחר הכתרתה, נישאה מרי לפליפה השני, נסיך ספרד, ולימים מלכה. בכך עוררה חששות גדולים מצד האנגלים שתכפיף את אנגליה לספרד ותשיב את הדת הקתולית.
המלכה מרי זכורה בעיקר משום שניסתה לבטל את השפעת הרפורמציה, שקידם אביה, ולהשיב את אנגליה אל הקתוליות והכפיפות לאפיפיור ברומא. היא רדפה את הפרוטסטנטים, והרגה כ-300 מהם בשל אמונתם. בעקבות מעשים אלו זכתה מרי לכינוי "העקובה מדם". בתקופתה איבדה אנגליה את העיר קאלה, המאחז האחרון בנחלות צרפת. מאחר שלא הותירה אחריה צאצאים, ירשה את הכתר אחותה למחצה, אליזבת הראשונה.
מרי קבורה בכנסיית וסטמינסטר בלונדון, יחד עם יורשתה לכס המלוכה, אליזבת. על קברן המשותף נכתב: ”שותפות לממלכה ולקבר, כאן אנו שוכבות, אליזבת ומרי, אחיות, בתקווה לתחיית המתים.”
עד העלייה לכס השלטון > ילדות ונעורים

מרי הייתה בתו הבכורה של הנרי השמיני ובתה היחידה של קתרין מארגון ששרדה, לאחר שקתרין שכלה את ארבעת ילדיה האחרים בינקותם. עד 1530 לערך (גיל 15) חיה מרי חיי נסיכה. הנרי הכתיר אותה לנסיכה מוויילס והעניק לה את טירת לדלו. אמה הייתה מסורה לה והיא זכתה לחינוך הטוב באירופה. בין 1521 ל-1525 התקיימו מגעים במטרה לרקום חוזה אירוסים בין מרי לבין קרלוס הראשון, מלך ספרד, אולם קרלוס הציב תנאים בלתי אפשריים למימוש כגון הגעתה המידית של מרי לספרד ונדוניה גדולה. הנרי סירב לתנאים והאירוסים בוטלו. הנרי עשה מאמצים ניכרים להשיא את בתו אך ניסיונות אלה לא צלחו. אולם כאשר הכיר הנרי את אן בולין וביקש לשאתה לאשה, השתנה גם יחסו לבתו הבכורה.
הנרי חפץ בבן שימשיך את שושלת בית טיודור והבין שקתרין לא תלד לו יורש זכר. על מנת למצוא צידוק לביטול נישואיו עם קתרין הכריז הנרי שבשל העובדה שהיא הייתה נשואה בעבר לאחיו, ארתור, הרי שהנישואים בינו ובין קתרין מהווים גילוי עריות למעשה. קתרין טענה שנישואיה לארתור לא מומשו מעולם, אך הנרי היה עיקש לבטל את הנישואים ולשאת לאשה את אן בולין. ההכרזה על נישואיו לקתרין כבלתי חוקיים הפכה את מרי ליורשת בלתי לגיטימית ולממזרה על פי החלטת הפרלמנט שחוקק את חוק הירושה הראשון. מרי, שאהבה את אביה והעריכה אותו, תלתה את השינוי ביחסו אליה ואל אמה בהשפעתה השטנית של אן בולין שכישפה את הנרי. שנאתה של מרי לאן בולין הועברה לבתה, אליזבת.
עד העלייה לכס השלטון > בצל נשות אביה

לאחר שגירש את אמה, נשא הנרי לאשה את אן בולין. מרי, שהייתה בת אצולה ספרדית מדורי דורות ונצר ישיר לג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, בזה לנערת החצר חסרת הייחוס שלא ראתה בה ראויה להיות מלכה. אמה, המלכה קתרין, שהייתה אהובה על ידי העם, הודחה בבושת פנים. לידתה של אליזבת הפכה מכשול בין מרי לבין הכתר. התינוקת הייתה לאויבת באופן מיידי, שכן אליזבת היא יורשת לגיטימית רק אם מרי איננה לגיטימית, ולהפך. גם סיכויי הנישואין של מרי הלכו ופחתו עם התבגרותה, במקביל למעמדה המתדרדר בחצר. בעוד הנרי היה עסוק בביצור הכנסייה האנגליקנית החדשה שהקים, התקרבו קתרין ומרי אל הנצרות הקתולית ושאבו עידוד ותקווה מן האפיפיור. הנרי ניסה להכריח את מרי להשבע אמונים לכנסייה האנגליקנית ובפרט לו אישית, כראש כנסייה זו, ולהודות בחוסר הלגיטימיות של נישואי אמה, היא עמדה בסירובה, עד שנענתה לבסוף לשכנועי קרל החמישי בעניין, במכתב מ-1536‏. זמן קצר לאחר מכן סר חינה של אן בולין והיא הוצאה להורג.
נישואיו של הנרי לג'יין סימור והריונה המיידי עם אדוארד השישי, הביאו רגיעה לחצר. סימור ביקשה לקרב את המשפחה ובהשפעתה הכיר הנרי במרי כיורשת, מיד לאחר מותה של סימור, והורה לפרלמנט לחוקק ב-1543 את חוק הירושה השלישי (אנ'), שקבע את סדר הירושה כלדקמן: אדוארד (או יורשיו, במקרה וימות ויותיר צאצאים), לאחריו מרי ואחריה אליזבת.
עם אשתו החמישית של הנרי, קתרין הווארד, היו למרי יחסי חברות קרובים, הן היו כמעט באותו גיל (למעשה קתרין הייתה צעירה ממרי, בתה החורגת). חברות זו ארכה לא יותר משנה ומחצה, עד למאסרה של הווארד והוצאתה להורג באשמת ניאוף.
עד העלייה לכס השלטון > בתקופת שלטונם של אדוארד השישי וג'יין גריי

קתרין פאר, אשתו האחרונה של הנרי, ניסתה לשוב ולקרב את מרי, אליזבת ואדוארד וליצור אווירה טובה בחצר. מאידך, היא הייתה פרוטסטנטית מסורה וחדורת צדק. בניגוד לאווירה עד אז בחצר, שאיפשרה להכיר בסמכותו הריבונית של המלך בלי להכיר במפורש בסמכותו הדתית, האיצה פאר את הפיכת המדינה והחצר לפרוטסטנטים, במיוחד לאחר מות המלך הנרי, כאשר חנכה את אדוארד השישי. בין היתר הטיפה להרס המנזרים וחלוקת קרקעות הכנסייה, מדיניות שבוצעה על ידי המלך-הילד אדוארד השישי ואפוטרופוסיו, בעלה השני, אדוארד סימור, דוכס סומרסט וג'ון דאדלי, דוכס נורת'מברלנד. באותה תקופה ניהלה מרי חיים קתוליים כמעט במחתרת.
כאשר מת המלך אדוארד השישי, בן 15 בלבד, הבינו אנשי החצר הפרוטסטנטים שעליהם לנסות ולהעלות לכס יורש פרוטסטנטי על מנת שזה לא ייפול לידיה הקתוליות של מרי. כך נרקמה המזימה להעלות לכס המלוכה את ליידי ג'יין גריי, נינתו של הנרי השביעי שנישאה נישואין חפוזים לגילפורד דאדלי, בנו של דוכס נורת'מברלנד. עם היוודע מותו של אדוארד והכתרתה של ג'יין ב-9 ביולי שהתה מרי בנורפוק. היא נמלטה לטירת פראמלינגהאם בסאפוק והכריזה על עצמה כמלכה. אהדתו של העם (ששמר לה את אהדתו הרבה לאמה ואת תחושת העוול שנעשה לה) שכנעה אותה לחזור ללונדון ולתבוע את הכתר. כניסתה ללונדון לוותה בתמיכה ציבורית רחבה. היא אסרה את ג'יין ודאדלי במצודת לונדון, אך לא הוציאה אותם להורג. חרף זאת ניסתה לשכנעם לעבור לדת הקתולית.
מלכותה > עד מרד וייאט

ב-19 ביולי 1553 הכריז הלורד ראש העיר של לונדון על מרי כמלכה לקול צהלות הקהל. מרי הוכתרה ב-1 באוקטובר והצעד הראשון שלה בפרלמנט ב-5 בחודש היה הפיכת ההחלטה על הלגיטימיות של נישואי אביה עם אמה. הייתה זו האשה הראשונה לעמוד כריבון עצמאי בראש הממלכה מאז מתילדה הקיסרית (המלכה מוד) במאה ה-12. בימיה הראשונים על הכס הייתה מרי מלכה אהודה. רבים ראו בהכתרתה צדק היסטורי שנעשה לאחר העוול שנגרם לה ולאמה, רבים גם שמחו על הדרתם של אישים כדוכס נורת'מברלנד מהשליטה בחצר המלוכה. פעולתה המרכזית הראשונה של מרי הייתה החזרת אנגליה אל האמונה הקתולית, אך היא הייתה נבונה דיה שלא להחזיר את אדמות המנזרים שחולקו לעם בחזרה אל הכנסייה. חלקים גדולים בציבור, ובהם משפחות חשובות, החזיקו עדיין בקתוליות ולא אימצו את "הדת החדשה", השלמת הכתר האנגלי עם האפיפיור הרגיעה את אלו שחששו חשש כן לעתידם בעולם הבא. האפיפיור מינה כלגאט (שליח) את החשמן הבריטי רג'ינלד פול (נכד אחיו של אדוארד הרביעי, מלך אנגליה) שהתמנה לכהן כארכיבישוף מקנטרברי והיה הקתולי האחרון לכהן במשרה זו.
ב-16 בנובמבר 1553 הכריזה מרי על כוונתה להנשא לפליפה השני, מלך ספרד. הדבר עורר זעם וחרדה בציבור האנגלי שראה במהלך צעד שיוביל לאיחוד של אנגליה עם ספרד וישליט על אנגליה מלך ספרדי. עקב צעד זה התארגן מרד בהובלתו של תומאס וייאט הצעיר, שבשיאו צעדו 4,000 איש מקנט ללונדון. מרי הוכיחה מנהיגות כאשר נאמה ב-1 בפברואר 1554 באולם גילדהול והצליחה לגייס את אהדת תושבי לונדון לצידה. לתושבי לונדון היה תפקיד מכריע בבלימת המרד. בעוד שבמהלך המרד הושמה אליזבת במצודת לונדון, היא שוחררה למאסר בית לאחר שלא נמצאו כנגדה ראיות הקושרות אותה למרד. היא שהתה במאסר בית למעשה עד סוף שלטונה של מרי. בעקבות המרד הוציאה מרי להורג את ג'יין גרי, אשר על חייה חסה לאחר שעלתה לכס המלוכה.