stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם ברטון
מושל דלאוור

דלאוור חוותה את המחלוקות ואת המרירות של מדינות הגבול במהלך מלחמת האזרחים ובמהלך האירועים שהובילו לפריצתה, אך בזכות מיקומה ובזכות פעולה צבאית החלטית, נחסכה ממנה שפיכות הדמים שהייתה מנת חלקן של קנטקי ושל מיזורי. אף על פי כן, הפילוגים בקרב הקהילות והמשפחות, והתחושות החזקות שנלוו אליהם היו כמו בכל מדינות הגבול. בהיותה מדינת עבדות, אך עם מעט עבדים ומחזיקי עבדים באופן יחסי, רבים בדלאוור החזיקו בגישה שנקראה "זכויות המדינות", שמשמעותה הייתה, "אנשים מחוץ למדינה לא יאמרו לנו כיצד לנהוג". על בסיס הקשרים הכלכליים החזקים עם פילדלפיה, וההפרדה הגאוגרפית ממדינות הקונפדרציה, הדעות בעד פרישה מן האיחוד לא היו נפוצות. אף על פי כן, ההתנגדות למצע של ביטול העבדות ומתן זכות הצבעה לשחורים של הממשלה הפדרלית הרפובליקנית הייתה חזקה מספיק כדי ליצור מחלוקת משמעותית. תחושות אלו היו חזקות במיוחד בשני מחוזות המדינה הדרומיים, שבהן התרכזה רוב האוכלוסייה ב-1860, ונציגיהם שלטו באספה הכללית, שהייתה הגוף שקיבל למעשה את ההחלטות במדינה.
עם התקרבות פריצתה של מלחמת האזרחים, קרסה המפלגה האמריקנית על רקע סוגיית חוק היובש, והמרכיבים הפרוגרסיבים שלה הצטרפו יחד עם וותיקים אחרים של המפלגה הוויגית אל מפלגת העם של דלאוור. רוב אנשי קבוצה זו יצטרפו בהמשך למפלגה הרפובליקנית החדשה בדלאוור. ב-1858 התמודד ברטון בשנית בבחירות על משרת מושל דלאוור, כשמולו ניצב מועמד מפלגתו, ג'יימס ס. באקמאסטר, והוא ניצח בבחירות בהפרש קטן. הוא כיהן כמושל מ-18 בינואר 1859 ועד 20 בינואר 1863.
ברטון ניסה ליצור פשרה בין כל הפלגים. כמו רוב תושבי דלאוור, הוא גילה אהדה רבה למדינות הדרום, והתנגד נחרצות לביטול העבדות, אך התנגד לאפשרות שדלאוור תפרוש מהאיחוד. משלחת בראשותו של השופט ממיסיסיפי הנרי דיקינסון, הגיעה מטעם הקונפדרציה כדי לנסות ולשכנע את האספה הכללית של דלאוור לקבל החלטה על פרישה, אך ההצעה נדחתה, ודלאוור נותרה בתוך האיחוד. בינתיים, סיעות חמושות של תומכים בשני הצדדים אספו כלי נשק והחלו באימונים. ברטון ביקש מהקבוצות שתמכו בדרום להתפרק מנשקם, אך מאוחר יותר נסוג מבקשתו. באותה עת הוא מינה את הנרי דו פונט כמפקד כוחות המיליציה המדינתית. דו פונט היה החלטי יותר, וכאשר הגיעו כלי נשק נוספים מידי הממשלה הפדרלית, הוא דאג שהם יועברו לידי המיליציה הנאמנה, ושכל מחסני התחמושת החשובים יזכו להגנה ראויה. דו פונט יהיה בסופו של דבר זה שיספק מחצית מהתחמושת ששימשה את צבא האיחוד. כאשר פורסמה קריאה לגיוס חיילים לצבא הפדרלי, התפשר ברטון שוב, וסירב לספח אליו את המיליציה של דלאוור, אך כן עודד גיוס. למעשה, התמיכה באיחוד הייתה כה חזקה עד שדלאוור החזיקה במספר הרב ביותר של חיילים ביחס למספר התושבים בהשוואה לכל המדינות האחרות. עובדה זו הובילה את נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן להעיר, "מדרום לקו מייסון-דיקסון, דלאוור הקטנה והאצילית הובילה כבר מההתחלה".
המיליציה הנאמנה והחמושה של דו פונט וכוחות פדרליים נוספים פירקו יחידות בלתי סדירות במחוזות קנט וסאסקס מנשקן, והמיליציה המשיכה וכבשה את בית המדינה הישן ואבטחה באופן כללי את המדינה. לקראת סיום תקופת כהונתו של ברטון כמושל, שוב נקראו כוחות פדרליים על ידי מנהיגי הרפובליקנים לפקח על הבחירות של 1862, כדי לאפשר ניצחון לרפובליקנים, אך בשל דור של מרירות בליבם של חלק מתושבי דלאוור כלפי המפלגה נראה היה שיהיה זה בלתי מוצדק למשול בכוח הזרוע.
מותו

ויליאם ברטון נפטר במילפורד ב-5 באוגוסט 1866. הוא נטמן בכנסיית המשיח האפיסקופלית שבעיר.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 228.
התמרה נוקלאופילית

התמרה נוקלאופילית (באנגלית: Nucleophilic substitution) היא תגובה כימית נפוצה בכימיה אורגנית. זוהי תגובה מסוג התמרה - אחת הקבוצות הכימיות הקשורות למולקולה המגיבה מוחלפת בקבוצה כימית אחרת.
המולקולה המגיבה קרויה סובסטרט. בהתמרה נוקלאופילית הקבוצה החדשה הנקשרת לסובסטרט היא נוקלאופיל, שהוא מולקולה הנוטה למסור אלקטרונים. הקבוצה המוחלפת, הקרויה קבוצה עוזבת היא בעלת אופי אלקטרושלילי, למשל אטום הלוגני.
המשוואה הכימית הכללית המייצגת התמרה נוקלאופילית היא זו:
כאשר R מייצגת קבוצה אלקילית, X - קבוצה עוזבת אלקטרושלילית (הקשורה לאטום פחמן מ-R), ו-Nu נוקלאופיל. הנוקלאופיל עשוי להיות טעון שלילית (מסומן ב[-]), או בעל זוג אלקטרונים לא קושר (מסומן ב[:]). הקבוצה העוזבת, עוזבת עם אלקטרוני הקשר C—X (פחמן—קבוצה עוזבת), ולכן טעונה שלילית בסוף התהליך.
לתגובת ההתמרה הנוקלאופילית תגובה מתחרה, המתרחשת פעמים רבות במקביל לה, והיא תגובת האלימינציה. נוסחתה הכללית של התגובה:
בתגובה זו נקשר הנוקלאופיל (Nu) לאטום מימן ונוצר קשר כפול בסובסטרט, בנוסף הX שהוא בסיס משתחרר מהRCH2CH2. היחס בין ריכוזיהם של תוצרי התגובות במערכת תגובה נתונה, תלויה בתנאים השוררים במערכת ובמגיבים עצמם.
מנגנוני התגובה

לתגובת התמרה נוקלאופילית שני מנגנוני תגובה עיקריים - מנגנון SN1 ומנגנון SN2. סימוני המנגנונים נובעים משם התגובה - S=substitution, N=nucleophile. המספר (ובמנגנונים אחרים - האות) בסוף השם קשור למנגנון התגובה עצמו. המנגנון בו תתרחש התגובה נקבע בעיקר על פי אופי הסובסטרט.
קיימים מנגנונים נוספים, אשר נפוצים פחות.
מנגנוני התגובה > מנגנון SN2

מנגנון SN2 הוא תהליך חד שלבי, בו מתחיל להיקשר הנוקלאופיל לצידו האחד של הסובסטרט ובו-בזמן מתחילה להינתק הקבוצה העוזבת מצידו האחר. נוצר אפוא חומר ביניים בו הן הנוקלאופיל והן הקבוצה העוזבת קשורים אל הסובסטרט בקשרים חלשים. לאחר מכן ממשיך ניתוקה של הקבוצה העוזבת, וכן התרכבות הנוקלאופיל עד ליצירת התוצר. הנוסחה הכללית למנגנון זה היא, אם כן:
מנגנון התגובה הוסק על ידי תצפית בתגובת התמרה נוקלאופילית של סובסטרטים כיראליים. אלו מולקולות שבהן לפחמן אליו נקשר הנוקלאופיל (הפחמן המותקף) קשורות ארבע קבוצות שונות זו מזו. כאשר מולקולה כזו עוברת התמרה נוקלאופילית במנגנון SN2 חל היפוך בקונפיגורציה שלה (היערכות הקבוצות במולקולה) כך שהתוצר הוא תמונת ראי של המגיב (מלבד החלפת הקבוצה העוזבת בנוקלאופיל). היפוך כזה משפיע על הפעילות האופטית של המולקולה: אם יוקרן התוצר באור מקוטב, האור יוסט לכיוון הפוך מהכיוון שאליו הוסט במגיב. כשנתון זה נמדד, הוסק כי מנגנון התגובה מגביל את מקום היקשרות הנוקלאופיל לפחמן, כך שתתאפשר היקשרות רק בעמדה ההופכת את הקונפיגורציה. המנגנון המוצע אכן עונה על דרישה זו - הנוקלאופיל יקשר רק בעמדה שמול הקבוצה עוזבת, מה שיהפוך את הקונפיגורציה.
מכיוון שבשלב קובע המהירות של מנגנון SN2 משתתפים הן הנוקלאופיל והן הסובסטרט, קצב התגובה מושפע מריכוזי שני המגיבים. זוהי משמעותה של הספרה 2 בשם המנגנון: השלב קובע המהירות, מצב המעבר, הוא דו-מולקולרי.
מנגנוני התגובה > מנגנון SN2 > הסובסטרט

קצב התגובה מושפע גם מאופיו ומבנהו של הסובסטרט. מכיוון שעל הנוקלאופיל להידחק יחד עם הקבוצה העוזבת, התגובה איטית יותר ככל שמתקיימת הפרעה מרחבית גדולה יותר. הפרעה מרחבית פירושה הימצאותן של קבוצות גדולות הקשורות לאטום הפחמן המותקף. ההפרעה גדלה ככל שקיימות קבוצות רבות יותר סמוך לאטום הפחמן, וככל שאלה בעלות נפח גדול יותר. סדר פעילותם של אלקיל הלידים - מולקולות פחמימניות הקשורות לאטום הלוגן, ואשר מהוות סובסטרט נפוץ להתמרה נוקלאופילית - מדגים זאת: אלקיל הלידים שלישוניים, שהם אלקיל הלידים שבהם לפחמן הסמוך להלוגן קשורות שלוש קבוצות אלקיליות, הוא בעל הפרעה מרחבית גדולה במיוחד ולכן לא מגיב במנגנון SN2. כאשר האלקיל הליד שניוני (לפחמן הסמוך לקבוצה העוזבת קשורות שתי קבוצות אלקיליות), ההפרעה המרחבית פחות גדולה ולכן תגובה במנגנון SN2 אפשרית. אלקיל הלידים ראשוניים ומתיל הלידים מגיבים במנגנון SN2 ביתר קלות, בשל ההפרעה המרחבית הזעומה.
גם לאופיה של הקבוצה העוזבת תפקיד בקביעת קצב התגובה. ככלל, קבוצה עוזבת טובה יותר, דהיינו מגיבה במהירות רבה יותר, ככל שהיא מהווה בסיס חלש יותר (או במילים אחרות- חומצה חזקה יותר). הסיבה לכך היא שככל שבסיסיותו של חומר פחותה, כן הוא נושא ביתר קלות מטען חשמלי שלילי, כך שנטייתו לעזוב את הסובסטרט ולהתיינן תהיה גדולה יותר. כך יון היוד (-I) הוא בסיס חלש יותר מיון פלואור (-F) ולכן מהווה קבוצה עוזבת טובה יותר. לכן אלקיל יודידים (אלקיל הלידים המכילים יוד, שהוא סוג הלוגן) יהיו ריאקטיביים יותר מאלקיל פלואורידים.
מנגנוני התגובה > מנגנון SN2 > הנוקלאופיל

מערכת שיקולים הפוכה לזו הפועלת לגבי הקבוצה העוזבת מובילה למסקנה שככל שחומר הוא בסיס חזק יותר, כן יהיה נוקלאופיל טוב יותר, ויגיב במהירות גבוהה יותר. מסקנה זו נכונה כאשר משווים בין בסיס וחומצה מצומדים (לדוגמה, -OH הוא נוקלאופיל חזק יותר מ- H2O), וכן כאשר משווים בין מולקולות בעלות גודל דומה (-OH הוא נוקלאופיל טוב יותר מ- -F). כאשר משווים בין מולקולות בעלות גודל שונה, דהיינו המכילים אטומים ממחזורים שונים בטבלה המחזורית, המולקולה הגדולה יותר היא הנוקלאופיל החזק יותר. כיוון שיש מתאם בין הבסיסיות וגודל האטום, דווקא הבסיס החלש במקרה זה יהיה נוקלאופיל טוב יותר.
מנגנוני התגובה > מנגנון SN2 > הסביבה

מלבד המגיבים, גם התנאים השוררים בסביבת התגובה, בדרך כלל ממס כלשהו, משפיעים רבות על קצב התגובה. על הממס להיות קוטבי, שכן עליו להמס ולייצב את המגיבים, חומר הביניים, והתוצרים, שיש מהם אשר נושאים מטען חשמלי, או בעלי קוטביות. כאשר הממס פרוטי, דהיינו מכיל קבוצת הידרוקסיל (OH-) הוא יוצר קשרי מימן חזקים עם המומסים בו. על כן כאשר הנוקלאופיל טעון (שלילית), טרם יצירת הקשר עם הסובסטרט, עליו לפרום את קשרי המימן שלו עם הממס. הדבר מגדיל את האנרגיה הדרושה לקיום התגובה ולכן מאט אותה. נוקלאופיל גדול יותר מקיים קשרים חלשים יותר עם הממס, ולכן פעילותו בממס פרוטי תהיה גדולה יותר. לעומת זאת, בממסים אפרוטיים (שאינם מכילים קבוצת הידרוקסיל) מתקיימים קשרי ואן דר ואלס בין הממס לנוקלאופיל, אשר חלשים מקשרי המימן. לכן ניתן לומר שתגובה בממס אפרוטי מהירה יותר.
כאשר הנוקלאופיל איננו טעון, השפעתו של הממס זניחה, מכיוון שהקשרים הבין-מולקולריים בינו לבין הממס חלשים ביותר.
אפשרות לזרז את התגובה כשהקבוצה עוזבת היא הלוגן, היא נוכחות יון כסף. יון זה שוקע עם הלידים, וכך לפי עקרון לה שטלייה התגובה חוזרת למגיבים.
מנגנוני התגובה > מנגנון SN1

בניגוד למנגנון SN2, מנגנון SN1 הוא דו-שלבי: תחילה מפורק הקשר בין הסובסטרט לקבוצה העוזבת. היון הנוצר מכונה קרבוקטיון, שהוא יון אורגני הטעון חיובית. בשלב השני הנוקלאופיל נקשר לקרבוקטיון לקבלת התוצר. הנוסחה הכללית המתארת את המנגנון היא:
הקרבוקטיון הוא מישורי (בניגוד לסובסטרט ולתוצר בעלי הצורה הטטרהדרלית). לכן כאשר הוא מותקף על ידי הנוקלאופיל, הדבר יכול להעשות מכל אחד מצידיו. כשהסובסטרט כיראלי, יוכלו להתקבל אפוא שני האננטיומרים שלו: הן הקונפיגורציה הזהה לקונפיגורציית הסובסטרט והן הקונפיגורציה ההפוכה לה. מתקבלת, אם כן, תערובת של שתי הקונפיגורציות, הקרויה תערובת רצמית. התערובת הרצמית, בניגוד לסובסטרט, חסרת פעילות אופטית כיוון שפעילותו של אננטיומר אחד מבטלת את פעילותו של האחר. ניתן לומר שבמנגנון SN1 מתרחש תהליך של רצמיזציה - יצירת תערובת רצמית מחומר מוצא פעיל אופטית. עובדה זו, היא שהובילה להצעת המנגנון שלעיל (כפי שהיפוך הקונפיגורציה במנגנון SN2 הוביל להצעת מנגנון זה).
השלב קובע המהירות, היינו השלב האיטי, במנגנון זה הוא יצירת הקרבוקטיון (השלב הראשון). לכן, קצב התגובה לא מושפע מאופי וריכוז הנוקלאופיל, אשר משתתף בשלב השני בלבד. לכן אנו אומרים שמנגנון זה הוא חד-מולקולרי (ומסדר ראשון), ומכאן הספרה 1 בשם התגובה.
מנגנוני התגובה > מנגנון SN1 > הסובסטרט

הגורם המשפיע ביותר באופיו של הסובסטרט הוא יציבותו כקרבוקטיון. ככל שהקרבוקטיון יהיה יציב יותר כן יתפרק הסובסטרט ביתר קלות ובמהירות רבה יותר. יציבותו של הקרבוקטיון עולה ככל שקשורות לפחמן הטעון יותר קבוצות אלקיליות. כך קרבוקטיון שלישוני, המכיל שלוש קבוצות אלקיליות (כל העמדות), הוא היציב ביותר ולכן יגיב במנגנון SN1 במהירות הרבה ביותר. קרבוקטיון מתילי (נטול קבוצות אלקיליות) וקרבוקטיון ראשוני (קבוצה אלקילית אחת) מאוד לא יציבים עד שאינם נוצרים כלל וכלל. לכן מתיל הלידים ואלקיל הלידים ראשוניים (היוצרים קרבוקטיונים מתיליים וראשוניים בהתאמה) לא מגיבים במנגנון SN1 לעולם.
הקבוצה העוזבת משפיעה על קצב התגובה כפי שהיא משפיעה על תגובות SN2: ככל שהיא מהווה בסיס חלש יותר, היא תגיב במהירות הרבה ביותר.
מנגנוני התגובה > מנגנון SN1 > הסביבה

קרבוקטיון יציב בסביבה קוטבית בלבד, כשהוא מיוצב על ידי קשרים קוטביים בינו לבין הממס. לכן לא תיתכן תגובה מסוג SN1 בממס לא קוטבי או בהיעדר ממס. מערכת שיקולים דומה לזו של השפעת הממס על הנוקלאופיל ב-SN2 פועלת כאן על הסובסטרט: כשהסובסטרט טעון נוצרים קשרים בין מולקולריים בינו לבין הממס, ולכן כדי שהתגובה תתרחש יש להשקיע אנרגיה בפרימת הקשרים ומהירות התגובה יורדת. לכן ככל שהממס קוטבי כך קצב התגובה נמוך יותר. כשהסובסטרט נייטרלי, המגמה הפוכה כיוון שקוטביות גבוהה מייצבת את הקרבוקטיון ומאיצה את התגובה.
מנגנוני התגובה > טבלת סיכום

| מאפיין | SN1 | SN2 |
| --- | --- | --- |
| מספר שלבים | שניים | אחד |
| קינטיקה | סדר ראשון | סדר שני |
| סטראוכימיה | יצירת תערובת רצמית | היפוך קונפיגורציה |
| סובסטרט ראשוני | לא יגיב | יגיב במהירות |
סובסטרט שניוני: יגיב במתינות (תלות בתנאים)
| סובסטרט שלישוני | יגיב במהירות | לא יגיב |
| הנוקלאופיל | לא משפיע | משפיע |
| השפעת הממס | סובסטרט נייטרלי מואץ בממס קוטבי | נוקלאופיל טעון מואט בממס קוטבי. |
מנגנוני התגובה > מנגנונים נוספים

נוסף על שני המנגנונים העיקריים ישנם, כאמור, מספר מנגנוני תגובה נוספים להתמרה נוקלאופילית. למשל, מנגנון SNi, הקרוי גם "התמרה נוקלאופילית פנימית" (i=internal, פנימי), מתרחש כאשר כוהל מגיב עם תיוניל כלורידים. המנגנון דומה ל- SN1, אך הקונפיגורציה של הסובסטרט נשמרת בתוצר (הנוקלאופיל נקשר לעמדת הקבוצה העוזבת). מנגנונים נוספים, 'SN2 ו- 'SN1, פועלים כחלק מתגובות שחלוף, ודומים מבחינת הקינטיקה שלהם לתגובות SN2 ו- SN1 בהתאמה.
וייזור

מכשיר וייזור על עייניו של ג'ורדי לה פורג', מתוך "מסע בין כוכבים: דורות"
וייזור (באנגלית: VISOR; ראשי תיבות של: מכשיר ראייה ותחליף איבר חושי), הוא תותב בצורת קשת המתחבר אל רקותיו של אדם עיוור, על מנת לספק לו באופן מלאכותי חוש ראייה המופיע ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים".
במהלך הסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", כמו גם בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: דורות", דמותו של ג'ורדי לה פורג', עיוור מלידה, מרכיב את הווייזור, שמאפשר לו לראות.
טכנולוגיה

מכשיר הווייזור הוא דק ומעוגל (בצורת קשת), עם חיישנים בצדו הקמור, המכסה את העיניים ומתחבר בשקעי קלט קטנים המושתלים בתוך הרקות. המכשיר סורק את הספקטרום האלקטרומגנטי, יצירת קלט חזותי, ומעביר אותו למוח של מרכיב הווייזור דרך עצבי הראייה, ובכך מספק לאדם עיוור, באופן מלאכותי, חוש ראייה.
המכשיר איננו מחקה ראייה אנושית רגילה, אך מאפשר לאדם "לראות" תופעות אנרגיה שהן בלתי-נראות לעין האנושית הבלתי-מזוינת, כמו גם מאפשר לו לראות את הדברים בתת-אדום וברמות מיקרוסקופיות. זה גם מאפשר לאדם לראות סימני חיים של אחרים, כגון קצב-לב וטמפרטורה, ונותן לו את היכולת לעקוב אחר הלכי רוח ואפילו לזהות שקרים.
האביזר המקורי עוצב בהשראת קשת לשיער אשר הגיעה לידיו של מיכאל אוקודה במהלך הפיתוח הרעיוני הראשוני של אביזר הווייזור.
ג'ורדי לה פורג'

במהלך הסדרה "הדור הבא", ג'ורדי לה פורג', עיוור מלידה, הוא הדמות היחידה שנראתה מרכיבה את הווייזור. השימוש בוייזור גורם לו לכאב מתמשך, שאינו יכול להיות מטופל ללא הפרעה למכשיר. ניתן להניח כי בתקופה זו היה השימוש בוייזור הוא נדיר מאוד, שכן, כאמור, באותה תקופה לא נראו דמויות אחרות בזיכיון שהופיעו עם מכשיר דומה, ובוורלי קראשר וקת'רין פולאסקי, שתי רופאות בכירות ששירתו על האנטרפרייז, הצהירו כי אינן מכירות את המכשיר. בהמשך, הופיעו לא מעט דמויות שהשתמשו במכשיר, בעיקר בסדרה "מסע בין כוכבים: סיפונים תחתונים", כך שנראה שהשימוש בו הפך נפוץ יותר בעשורים הבאים.
היכולות החזותיות המיוחדות של ג'ורדי היו אחראיות, לפחות בחלקן, לקידומו המהיר בצורה יוצאת דופן בסולם הדרגות, שכן הראייה המשופרת שלו הייתה סוג של כלי-אבחון מובנה, המאפשר לו לעקוף סורקים מכניים מסוימים.
בפרק "Heart of Glory" של "מסע בין כוכבים: הדור הבא", קפטן פיקארד מקשר בין המסך העיקרי לבין הווייזור של ג'ורדי, על מנת לראות מה/איך שהוא רואה. בראותו את כל החפיפה ואת אורכי הגל השונים, הקפטן שואל איך ג'ורדי מסוגל להבדיל בין כולם. בתגובתו, ג'ורדי השווה בין ילד ששומע צלילים רבים בו זמנית, ובסופו של דבר מסוגל לבחור מתוכם את מה שהוא צריך; זהו כישרון נרכש.
פעמיים במהלך הסדרה, ג'ורדי סירב שיינתן לו חוש ראייה טבעי, תחילה על ידי קומנדר רייקר, שקיבל כמויות יוצאות דופן של כוח מקיו. ג'ורדי סירב להצעה זו, מאחר שהיא הייתה באה על חשבון האנושיות של רייקר. במקרה מאוחר יותר - ג'ורדי סירב להצעה דומה מצד הרופאה קת'רין פולאסקי.
מתישהו, בין 2371 ל-2373, לפני זמנו של סרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: המפגש", הווייזור של ג'ורדי הוחלף על ידי שתלים תותבים, המבצעים את אותן הפונקציות של הווייזור, רק בדרכים משופרות יותר. בסרט הקולנוע, אפקט השתלים נוצר באמצעות שימוש בעדשות מגע ו-CGI.
לוואר ברטון, שגלם את דמותו של ג'ורדי לה פורג', סלד מאבזר הווייזור כי זה הגביל את ראייתו ההיקפית - אם כי פחות מאבות הטיפוס שלה - והלחץ המתמיד של הזרועות של האביזר על רקותיו גרם לו לכאבי ראש.
במציאות

המגזין New Scientist דיווח על מחקר שבוחן האם ניתן באמת לייצר מכשיר הדומה לוייזור עבור אנשים עיוורים או לקויי ראייה. ראייה חלקית שוחזרה בהצלחה לחולדות עיוורות, על ידי התקנת שתל מאחורי הרשתית.
מספר סוגים של תותבות ראייה נמצאים בשלבי פיתוח או ניסויים בבני אדם, ומכשיר אחד כבר אושר למכירה בשוק האירופי. נכון לשנת 2006, ל-16 בני אדם עיוורים בעולם שוחזרה באופן חלקי הראייה, בהליך שבו אלקטרודות המושתלות במוחם לוקחות דחפים ממצלמה כדי לאפשר לחולים כדי לראות אורות וקווי מתאר של אובייקטים.
ב-14 באוגוסט 2012, כתב העת המדעי ידיעות האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית פרסם כתבה שציינה כי פוצח הקוד אשר באמצעותו הרשתית משתמשת כדי לשלוח אותות למוח, והמדענים שיחזרו בהצלחה ראייה מלאה בקרב עכברים עיוורים. מדענים הצליחו לחקות תגובה עינית זו באמצעות משקפיים, ולשער שזוג דומה של משקפיים עשוי להיות זמין לשימוש בבני אדם בתוך שנים.
הערות שוליים

↑  'Bionic eye' may help reverse blindness - health - 31 March 2005 – New Scientist
↑  News 14 | 24 Hour Local News | TOP STORIES
↑  'Blind Mice Given Sight After Device Cracks Retinal Code
| מסע בין כוכבים: הדור הבא |
| --- | --- | --- |
| יוצר הסדרה | ג'ין רודנברי |  |
| שחקנים ראשיים | פטריק סטיוארט • ג'ונתן פרייקס • לוואר ברטון • מייקל דורן • גייטס מק'פאדן • מרינה סירטיס • ברנט ספיינר • ויל ויטון • דניס קרוסבי • דיאנה מולדואר |  |
| דמויות ראשיות | ז'אן-לוק פיקארד • ויליאם רייקר • ג'ורדי לה פורג' • וורף • בוורלי קראשר • דיאנה טרוי • דאטה • וסלי קראשר • טאשה יאר • קתרין פולאסקי |  |
| דמויות משנה | מיילס או'בריאן • רג'ינלד בארקלי • גאורון • גאינן • רו לארן • סארק • סילה • זפרם קוקרן • קיו • קיילאס • תומאס רייקר |  |
| גזעי חייזרים | אל-אוריאנים • אנדרואיד • באג'ורנים • בטאזואיד • בורג • וולקנים • פרנגי • קיו • קרדאסים • קלינגונים • רומולאנים |  |
| מושגים | אנטרפרייז-D • אנטרפרייז-E • הולודק • וייזור • טרנספורטר • מאקי • מנוע עיוות • משכפל • מתרגם אוניברסלי • פדרציית הכוכבים המאוחדת • הצו העליון • צי הכוכבים • הקרב בוולף 359 • רביע גלקטי • סוגיות מוסריות |  |
| סרטי הקולנוע | דורות • המפגש • המרד • נמסיס |  |
| פרקים בולטים | Encounter at Farpoint • The Big Goodbye • Pen Pals • Q Who • Yesterday's Enterprise • The Best of Both Worlds • Redemption • Darmok • The Outcast • The Inner Light • All Good Things... |  |
| ראו גם | זיכיון מסע בין כוכבים • מסע בין כוכבים: פיקארד • אימזדי |  |
ויליאם הארבט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 בפברואר 1844 נורת' שילדס, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  1 ביוני 1921 (בגיל 77) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  הקולג' המלכותי לאמנות, לונדון  Bath School of Art and Design 
 
ויליאם הארבט (באנגלית: William Harbutt; ‏13 בפברואר 1844 – 1 ביוני 1921) היה אמן בריטי שהמצאת הפלסטלינה נזקפת לזכותו.
ביוגרפיה

הארבט נולד בעיירה נורת' שילדס (North Shields) שבצפון-מזרח אנגליה. הוא למד בקולג' המלכותי לאמנות בלונדון, ולימים היה לעמית (Associate) הקולג'. בשנים 1874–1877 שימש כמנהל בית הספר לאמנות ולעיצוב בבאת'. לאחר מכן פתח בית ספר לאמנות משלו יחד עם אשתו אליזבת (בסי), שהייתה ציירת דיוקנאות מיניאטוריים ידועה.
הארבט המציא את הפלסטלינה בשנת 1897 לערך. הוא ביקש ליצור חומר יצירה עבור תלמידיו שעסקו בפיסול, ויצר חימר רך, גמיש ובלתי רעיל, שצבעו במקור היה אפור. בשנת 1899 הוציא פטנט על המצאתו. ב-1900 הקים את חברת הארבט המשפחתית, שייצרה פלסטלינה - בין השאר כצעצוע לילדים - בכפר באתהמפטון (Bathampton) שליד באת'. הוא הרבה לצאת לסיורים על מנת לשווק את המוצר ולהרצות אודות השקפתו האמנותית. ב-1915 הוציא פטנט על מוצר פלסטלינה נוסף.
להארבט ולאשתו נולדו שבעה ילדים, ששישה מהם הגיעו לבגרות ועבדו בחברה המשפחתית. החברה נוהלה על ידי צאצאי המשפחה וב-1983 העבירה את הייצור שלה מבריטניה לתאילנד.
במהלך סיור לניו יורק שבארצות הברית חלה הארבט בדלקת ריאות ומת ב-1 ביוני 1921.
דלקת מעי נמקית

| --- | --- |

דגימה פתולוגית של מעי תינוק עם דלקת מעי נמקית. אתר התנקבות המעי סמוך לחץ.
 תחום:  רפואת ילדים 
 גורמי סיכון:  עישון 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  article/977956 
 DiseasesDB:  31774
 MeSH:  D020345
 MedlinePlus:  001148
 סיווגים
 ICD-10:  P77
 
דַּלֶּקֶת מְעִי נִמְקִית (באנגלית: Necrotizing enterocolitis,‏ NEC) היא מצב רפואי הנראה בעיקר אצל פגים, בו חלקים מהמעי עוברים נמק (נקרוזיס) ומתים.
סימנים ואבחון

הסימנים המוקדמים לדלקת מעי נמקית כוללים אי סבילות למזון והאכלה, עליה בשאריות האכלה, הרחבה של הבטן וצואה דמית. עם התקדמות המחלה יש דיסקולורציה של הבטן ועלולה להתהוות התנקבות של המעי אשר תוביל לדלקת הצפק ותת לחץ דם, הדורשים התערבות טיפולית מהירה.
האבחון לדלקת מעי נמקית נעשה לרוב כאשר יש חשד קליני. לשם כך נעזרים בצילום בטן, סקירה אשר מראה לולאות מעי מורחבות, פנאומטוזיס אינטסיטינליס (קיום בועות קטנות בחלל הבטן- פתוגנומוני), גז בווריד הפורטלי ופנאומופריטונאום (קיום אוויר חופשי מחוץ למעי). כ-5% עד 10% מהפגים בעלי משקל נמוך מאוד (מתחת ל-1500 גרם) מאובחנים עם דלקת מעי נמקית.
היווצרות דלקת מעי

הסיבה להיווצרות דלקת מעי נמקית אינה ידועה עדיין, אך קיימות מספר תאוריות בנושא. חלק מן התאוריות מצביעות על זיהום הגורם להתפתחות דלקת מעי נמקית, אך לא נמצאו פתוגנים ספציפיים האחראיים לכך. במרבית המקרים האזור שנפגע בדלקת מעי נמקית הוא האזור האילאו-צקאלי (המחבר בין המעי הדק למעי הגס). בנוסף, דלקת מעי נמקית כמעט ואינה נצפית אצל פגים לפני האכלה דרך הפה, כמו כן מתן אוכל על ידי פורמולה מגדיל את הסיכון לפיתוח דלקת מעי נמקית פי 10 מאשר האכלה מחלב אם.
טיפול ומניעה

הטיפול בדלקת מעי נמקית כולל טיפול תמיכתי, מנוחת מעיים וצום. בנוסף, הטיפול יכלול דקומפרסיה של הקיבה (על ידי ביצוע שאיבות חוזרות), טיפול אנטיביוטי ומתן נוזלים ואלקטרוליטים. כאשר לא ניתן לשלוט במחלה באמצעים שמרניים אלו בלבד, או כאשר יש פרפורציה של המעי, יש לפנות לניתוח חירום על מנת לכרות את קטע המעי אשר עבר נמק. בניתוח מבוצע קולוסטומי (פיום המעי הגס) אשר לאחר מכן מתוקן לצורך השקה מחודשת של חלקי המעי התקינים.
הבראה מדלקת מעי נמקית אשר טופלה באמצעים שמרניים ללא ניתוח, כוללת כ-10 עד 14 יום שבהם התינוק אינו מוזן דרך הפה. הסיבוכים בטווח הארוך יכולים לכלול אנמיה וחסימת מעיים. סיכויי הישרדותם של תינוקות העוברים ניתוח עומדים על 70%-80%, כאשר הסיבוכים לטווח הארוך הם short bowel syndrome ו-neurodevelopmental disability.
במחקר שפורסם בשנת 2008 נמצא כי שימוש בשיעור גבוה יותר של ליפידים בעירוי הוריד משמעותית את הסיכון לפיתוח דלקת מעי נמקית לעומת קבוצת הביקורת. נאונאטולוגים נוספים ציינו את החשיבות של אספקת כמויות מועטות של חלב אם דרך הפה, בעוד עיקר התזונה נעשית תוך ורידית, על מנת להקל על המעי בתהליך ההתפתחות ולא לגרום לעומסים כבדים עליו.
הערות שוליים

↑  Section On Breastfeeding, Breastfeeding and the Use of Human Milk, Pediatrics 129, 2012-03-01, עמ' e827–e841 doi: 10.1542/peds.2011-3552
↑  Drenckpohl D, McConnell C, Gaffney S, Niehaus M, Macwan KS, Randomized trial of very low birth weight infants receiving higher rates of infusion of intravenous fat emulsions during the first week of life, Pediatrics 122 (4), עמ' 743-751
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
וולסלי (פנחס)

| --- | --- |

 לידה:  1901 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  1988 (בגיל 87 בערך) נווה שלום, ישראל 
 השכלה:  ג'יזס קולג', קיימברידג' 
 פרסים והוקרה:  חבר במסדר האימפריה הבריטית 
 
וולסלי (פנחס) אהרון (באנגלית: Wellesley Aron‏; 1901 – 1988) היה פעיל ציוני, איש צבא, מייסד תנועת הנוער היהודית הבונים דרור, פעיל שלום וממקימי "בית הספר לשלום" ביישוב נווה שלום.
ביוגרפיה

אהרון נולד בלונדון והיה בנה היחיד של אגנס גרכטר, ובנו החמישי של מוריס אהרון, שניהם יהודיים-גרמנים. אחיו למחצה גדלו כולם באמונתם הנוצרית של אמם (אשתו הראשונה של אביו) מרים סמיון. קיום הדת היהודית כמעט ולא היה קיים גם בבית אמו. במהלך מלחמת העולם הראשונה התגוררה המשפחה תקופה מסוימת בגרמניה לפני שעברה לשווייץ. אחיו למחצה ובן דודו נפטרו במהלך המלחמה, שלדעתו הביאה למותו של אביו זמן קצר לאחר מכן. בתום המלחמה חזרו אהרון ואמו ללונדון. בשנת 1919 אהרון נרשם ללימודים באוניברסיטת קיימברידג', שם למד היסטוריה צרפתית עתיקה ומודרנית. עם זאת, בהתעקשות אמו הוא חזר ללונדון והיה מעורב בעולם העסקים.
בשנת 1921, על פי הצעתו של בזיל הנריקס (אנ'), אהרון החל לעבוד עם נוער בסיכון מאזור האיסט אנד של לונדון. לאחר שהיה פעיל בתנועת הצופים במהלך שנות הלימודים בבית הספר, ראה בצופים את הפתרון שייתן לצעירים תחושת מטרה. הוא ייסד גדוד צופים יהודי בשכונת סטפני, שהתפרסם בלונדון בזכות יכולת הצופיות שלו. המפגש הראשון הזה עם יהודים עניים השפיע על אהרון כל ימי חייו - "השנתיים שביליתי עם הצופים הצעירים האלה הותירו סיפוק אמיתי ובר קיימא כמו שמעולם לא חוויתי". הוא חזר לקיימברידג' בגלל התנגדות אמו. על מנת לפרנס את עצמו, הוא עבד כעוזר מנהל "בית הלל". באותה תקופה נתקל אהרון לראשונה באנטישמיות. הוא בילה בחופשה עם אחותו למחצה הנוצרית בדבון. שם הוא נפגש והתאהב באישה צעירה. הם רצו להתחתן, אך אביה סירב להתיר זאת מכיוון שארון היה יהודי. כשחזר לקיימברידג' הוא היה בהלם בגלל הדחייה הזו, רק על סמך העובדה שהיה יהודי. לראשונה הוא נאלץ לשאול את עצמו, מה, אם בכלל, פירושו להיות יהודי. בסופו של דבר הגיע למסקנה שהוא צריך לנסוע לארץ ישראל. אהרון כבר היה דובר שלוש שפות ועכשיו הוא למד גם עברית. במקביל, הוא היה פעיל במועדון הסטודנטים הציוני. שם פגש לראשונה את ד"ר חיים ויצמן, הכימאי והמנהיג הציוני שלימים הפך לנשיא הראשון של ישראל.
לאחר שסיים את לימודיו בקיימברידג' בשנת 1926, עבר לגור בארץ ישראל. את השנים הבאות העביר בחיפה ובתל אביב בהוראת ספורט ואנגלית, תחילה בבית הספר הריאלי ואחר כך בגימנסיה העברית "הרצליה". הוא פגש ונישא לאשתו רוז, שמוצאה מאוסטרליה, ונולדה להם בתם הראשונה, שרונה אהרון.