stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה יפה
קורות חיים

לפני מלחמת העולם השנייה והשואה, היה מנהל בית חרושת בוילנה, שהייתה אז תחת שלטון פולין. בשנת 1940, לאחר פלישת ברית המועצות לפולין וסיפוח וילנה לברית המועצות, הועבר על ידי שלטונות ברית המועצות למינסק. ב-28 ביוני 1941 נכבשה מינסק במסגרת מבצע ברברוסה, והיהודים רוכזו בגטו מינסק. לאחר כינון היודנראט, התמנה לסגנו של היו"ר, אליהו מושקין. הקו שנקטה הנהגת היודנראט היה של שיתוף פעולה עם המחתרת היהודית, והיא אף הפרישה סכומי כסף מהכספים שגבתה עבור מימון פעילות המחתרת. לאחר שמושקין נתלה בפברואר 1942, התמנה יפה למחליפו, והמשיך את קו ההנהגה של מושקין: אי שיתוף פעולה עם הגרמנים ושיתוף פעולה עם המחתרת. עם זאת, בתקופתו חדרו ליודנראט גורמים שכונו "הקבוצה האופרטיבית" ששיתפו פעולה עם הגרמנים. זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד, תבעו ממנו הגרמנים להסגיר לידיהם את אחד ממנהיגי המחתרת, הרש סמולר, אך בהוראתו הציגו אנשי היודנראט את תעודת הזהות של סמולר מגואלת בדם (של יהודי אחר שנרצח באקציה), כהוכחה לכאורה לכך שסמולר נהרג באחת האקציות, וכך ניצל סמולר.
ביולי 1942 נערכה האקציה המשמעותית האחרונה בגטו. ב-28 ביולי כונסו כל היהודים שאינם כשירים לעבודה. הגרמנים הכריחו את יפה לומר להם דברי הרגעה, ואכן הוא החל בכך, אך במהלך דבריו הבחין בהגעתן של משאיות הגז, וקרא: "יהודים, הרוצחים הארורים רימו אתכם. נוסו לכול עבר!". מהומה נוצרה במקום, וסדר הושלט על ידי ירי במכונת ירייה. יפה נהרג במקום, לא לפני שהספיק לדחוף הצדה את בנו זליג בן ה-15 ולהצילו (זליג הצטרף לפרטיזנים, ולימים עלה לישראל). היהודים שנותרו מהאקציה עטפו את גופתו בטלית, כאות הערכה לפועלו, והוא נקבר בקבר האחים הגדול של חללי האקציה, סמוך לבית הקברות היהודי במינסק.
לקריאה נוספת

שלמה אבן-שושן (עורך), מינסק: עיר ואם בישראל, כרך ב, תל אביב ה'תשמ"ה.
דן זייץ, גטו מינסק ותולדותיו לאור התיעוד החדש, בתוך: שלשה מליון: השואה בברית המועצות, "משואה" כ"ט, עמ' 221–250
דן זייץ, גיטו מינסק ותולדותיו לאור התיעוד החדש, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, 2000.
שלום חולבסקי, מינסק במאבקה וכליונה, תל אביב 1074.
שלום חולבסקי, על נהרות הניימן והדנייפר, תל אבי 1982.
שלום חולבסקי, בסופת הכליון: יהדות ביילורוסיה המזרחית במלחמת-העולם השנייה, ירושלים 1988.
ברברה אפשטיין, The Minsk Ghetto 1941-1943: Jewish Resistance and Soviet Internationalism, ‏ 2008 (באנגלית).
הערות שוליים

↑  "מינסק: עיר ואם בישראל", עמ' 284
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מכתש ביגל

| --- | --- |
מכתש ביגל, כפי שצולם על ידי הרובר אופורטיוניטי
מכתש ביגל, כפי שצולם על ידי הרובר אופורטיוניטי
 מידע כללי
 סוג:  מכתש פגיעה
 על שם:  האוניה ביגל
 מגלה:  אופורטוניטי
 תאריך גילוי:  2006
 נתונים ומידות
 קוטר:  35 מטר
 עומק:  1-2 מטר
 מיקום
 מיקום:  מישור מרידיאני, Margaritifer Sinus quadrangle
 גוף שמיימי:  מאדים
 קואורדינטות:  2°06′S 5°30′W﻿ / ﻿2.1°S 5.5°W﻿ / -2.1; -5.5
  (למפת מאדים מוגדלת) מכתש ביגל(למפת מאדים רגילה) מכתש ביגל
מכתש ביגל (אנגלית:  Beagle Crater) הוא מכתש פגיעה, המצוי במישור מרידיאני בחלק ה-Margaritifer Sinus quadrangle שבכוכב הלכת מאדים.
המכתש הוא אחד מהשקעים הטופוגרפיים המרובים אשר במישור מרידיאני, ואשר נחקרו על ידי רכב המחקר אופורטוניטי. מיקומו נודע על ידי תמונות מאופורטוניטי שצולמו בסול 855 במרחק 310 מטר ממנו. קוטרו הוא 35 מטר ועומקו נע בין מטר לשניים.
הוא נמצא לא רחוק ממכתש ויקטוריה הגדול בהרבה ממכתש ביגל. המכתש נקרא על שמה של הספינה ביגל של הצי המלכותי הבריטי, ששימשה בעיקר למטרות מחקר בין השנים 1820 ו-1870, והתפרסמה כספינה שעליה הפליג החוקר צ'ארלס דרווין.
צילום של מכתש ביגל, כפי שצילם אופורטיוניטי בסול 898
הערות שוליים

↑  MC-19
↑  ה-20 ביוני 2006
↑  "Mars Exploration Rovers Update: Spirit Completes Mission's Grandest Panorama, Opportunity Approaches Beagle Crater". ארכיון מ-29 באוגוסט 2006. נבדק ב-2006-08-25. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעי החלל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מסע אל התבונה
ראו גם

פרדוקס פרמי - אם חיים תבוניים הם כה נפוצים, אז היכן הם?
מרסדס, נסיכת אורליאן

מרסדס, נסיכת אורליאן (בצרפתית: Mercedes d'Orléans;‏ 24 ביוני 1860 – 26 ביוני 1878), הייתה נכדתו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, ואשתו של אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד.
ביוגרפיה

מרסדס נולדה ב-24 ביוני 1860 במדריד, לאנטואן, דוכס מונפנסייה ולהאינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה, בתם של פרננדו השביעי, מלך ספרד ומריה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות. סנדקיה היו דודיה איזבלה השנייה, מלכת ספרד ובעלה פרנסיסקו, דוכס קאדיז, ובילדותה היא גדלה באנדלוסיה.
בשנת 1868 הודחה דודתה המלכה איזבלה מהשלטון, ובעקבות כך עזבה משפחתה של מרסדס את ספרד, ועברה להתגורר בצרפת. בשנת 1872 היא פגשה את בן דודה אלפונסו, נסיך אסטוריאס, אשר הוכתר בשנת 1874 כאלפונסו השנים עשר, מלך ספרד, וב-23 בינואר 1878 התחתנו השניים במדריד. זמן קצר לאחר ירח הדבש חלתה מרסדס בקדחת הטיפוס, ואף הפילה במהלך מחלתה, וב-26 ביוני 1878 היא מתה במדריד. בשנת 1879 התחתן אלפונסו בשנית עם מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, ובתם הבכורה מרסדס, נסיכת אסטוריאס נקראה על שמה.
משה נכט

| --- | --- |

משה נכט, 1969
 לידה:  23 בפברואר 1915 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  21 במרץ 2001 (בגיל 86) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תקופת כהונה:  ? – 21 במרץ 2001 
 תקופת הפעילות:  ? – 21 במרץ 2001 
 תפקידים בולטים:  מנהל בתי המשפט  יושב ראש הוועדה למינוי נציגי ציבור לדירקטוריון של חברות ציבוריות
 
משה נכט (23 בפברואר 1915 – 21 במרץ 2001) היה עורך דין ויועץ משפטי ישראלי שכיהן כמנהל בתי המשפט בין 1968 ל-1985.
ביוגרפיה

משה נכט נולד בווינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום אוסטריה) ליצחק ורוזה (שושנה) נכט, מיהודי פולין. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל ולמד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1940 הוסמך כעורך דין. במלחמת העולם השנייה, התנדב נכט לצבא הבריטי כחלק ממתנדבי היישוב, ושירת בחיל החימוש המלכותי (ROAC) (אנ'). הוא הועלה לדרגת מייג'ור ב-26 בדצמבר 1942. נכט השתחרר מהצבא הבריטי ב-20 בספטמבר 1946.
בשנת 1946 החל לעבוד כסגן מנסח חוקים במשרד היועץ המשפטי לממשלה בירושלים. עם הקמת המדינה, בשנת 1948 הועבר אל מחלקת החקירות של משרד המשפטים. בשנת 1949 היה חבר בוועדה בראשות צבי עלי בקר שדאגה לאפשר לתלמידי בית הספר המנדטורי למשפטים לסיים את לימודיהם. בשנת 1950 מונה ליועץ משפטי למשרד ראש הממשלה ובשנת 1951 מונה ליועץ משפטי למשרד הביטחון. משנת 1951 ועד 1968 שימש כיועץ המשפטי של מערכת הביטחון. הוא היה חבר בבית הדין הצבאי העליון לערעורים, חבר בית הדין המשמעתי של עובדי המדינה וחבר בית הדין המשמעתי הארצי של לשכת עורכי הדין.
בשנת 1959 מינה ראש הממשלה דוד בן-גוריון את נכט שהיה היועץ המשפטי של משרד הביטחון לאחד משלושת חברי ועדת החקירה שהוקמה בעקבות ליל הברווזים לצד עו"ד יעקב שמשון שפירא ומנכ"ל משרד העבודה, האלוף (במיל') יוסף אבידר.
ב-1 במרץ 1968 מינה שר המשפטים יעקב שמשון שפירא את נכט למנהל בתי המשפט בתואר נשיא-תורן של בית המשפט המחוזי בירושלים.
בספטמבר 1969 מינתה ועדת השרים לענייני כלכלה את השופט נכט לעמוד בראש "ועדת נכט" לבדיקת הנושא של מינוי יועצים משפטיים לחברות ממשלתיות. בסמכות הוועדה לאשר כל מינוי של יועץ משפטי לחברה ממשלתית. הוועדה הוקמה בשל הטענה כי אחוז נכבד מדי מכלל הייצוג המשפטי של החברות הממשלתיות מרוכז בידי שני משרדי עורכי הדין: ברזל-דעואל ושות' (כ-10 חברות ממשלתיות) וסלומון ליפשיץ ושות' (כ-8 חברות ממשלתיות). כתוצאה מעבודת הוועדה הוצאו מידי משרד סלומון ליפשיץ ושות' 6 חברות ממשלתיות גדולות (כימיקלים ופוספטים, שמנים בסיסיים חיפה, התעשייה האווירית לישראל, אלתא, חיפה כימיקלים ותעשיות מחצבי ישראל) ומידי משרד ברזל-דעואל ושות' 4 חברות (עמידר, שיכון ופיתוח, פי גלילות וחברה נוספת).
בפברואר 1985 לאחר כ-17 שנים בהן כיהן כמנהל בתי המשפט, נכט פרש לגמלאות. החליף אותו סגנו, השופט אריה הגר.
לאחר כהונתו, בשנת 1987 מונה לתפקיד יושב ראש הוועדה למינוי נציגי ציבור לדירקטוריון של חברות ציבוריות מתוקף פקודת החברות (התשמ"ג - 1983) לאחר שהיה מועמדו של נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר. בינואר 1988 אישרה ועדת הכספים של הכנסת את תקנות "תגמול לדירקטור מקרב הציבור" שהוכנו על ידי הוועדה בראשות נכט בעקבות חוק שיזם ח"כ אריאל וינשטיין מהליכוד.
משה נכט נפטר ב-21 במרץ 2001 בתל אביב והובא למנוחות בבית העלמין ירקון.
דודנו היה הצייר ארתור נכט-סמבורסקי.
הערות שוליים

1 2  משה נכט (1915 - 2001), באתר נשמה הנצחה וזיכרון
1 2 3  משה נכט, באתר מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם ה-2
↑  תלמידי שעורי המשפט יוכלו לסיים לימודיהם, חרות, 3 במרץ 1949
↑  משה נכט — מנהל בתי המשפט, הצופה, 3 במרץ 1968
↑  אישים ומוסדות, הצופה, 8 ביולי 1958
↑  עמוס לבב, סדקים בהיכל הצדק, מעריב, 28 בינואר 1983
↑  יוסף צ'חנובר - יועץ משפטי למערכת הבטחון, על המשמר, 5 בספטמבר 1968
↑  המצעד, דבר, 5 בנובמבר 1982
↑  קדיש לוז, אוי לאותה "אמת", דבר, 20 באוגוסט 1965
1 2  אמנון אברמוביץ', משה נכט, כוח 17, מעריב, 18 באוקטובר 1985
↑  ועדה תאשר ייעוץ משפטי לחברות ממשלתיות, מעריב, 4 בדצמבר 1969
↑  דוד זוהר, שלב חדש במאבק בין עורכי-דין על הזכות לייצג חברות ממשלתיות, מעריב, 23 בספטמבר 1974
↑  יואב יצחק, משה נכט מועמד ליו"ר הוועדה למינוי נציגי ציבור, מעריב, 5 ביולי 1987
↑  יואב יצחק, ארנון טיברג התמנה כדירקטור בבנק איגוד, מעריב, 8 בינואר 1989
↑  שרגא מקל, גמול שנתי בין 2,600 ל-10,400 ש"ח בשנה לדירקטורים מהציבור, מעריב, 14 בינואר 1988
↑  משה נכט באתר GRAVEZ
הקבר של משה נכט בבית עלמין הירקון, באתר BillionGraves
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007452936605171  ISNI: 0000 0000 3503 5159  LCCN: n96068103  VIAF: 16493778   WorldCat (עם VIAF): 16493778
מרתה אלף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 באוגוסט 1930 ברקלי, ארצות הברית 
 פטירה:  13 בספטמבר 2019 (בגיל 89) סנטה מוניקה, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס 
 
מרתה אלף (באנגלית: Martha Alf;‏ 13 באוגוסט 1930 – 13 בספטמבר 2019) הייתה אמנית אמריקאית. עבודתה מורכבת מציורים, רישומים ותצלומים של חפצים יומיומיים כמו אגסים וגלילי נייר טואלט.
חיים אישיים

אלף נולדה ב-13 באוגוסט 1930 בברקלי קליפורניה. היא הילדה היחידה של פוסטר וייז פאוול וג'וליה ויויאן קיין. אביה היה עורך דין ואמה עבדה כמזכירה משפטית לעיתים קרובות עבור בעלה. כאשר מרתה הייתה בת שנתיים משפחתה עברה לווינטרסט, איווה, כדי לגור עם סבה וסבתה. בשנת 1938 עברה המשפחה לסן דייגו, קליפורניה, שם החל אביה לעבוד במשרד עורכי דין. מרתה גדלה בלה מסה, קליפורניה, שם למדה אמנות בתיכון גרוסמונט. באוניברסיטת סן דייגו סטייט היא הכירה את בעלה לעתיד, אדוארד פרנקלין אלף ג'וניור. ב-1951 הם התחתנו, לפני שאדוארד גויס לשירות בקוריאה. לזוג נולד ילד אחד ריצ'רד בשנת 1952.
חיים אישיים > חינוך

באוניברסיטת סן דייגו סטייט אלף למדה ציור עם אוורט גי ג'קסון. לאחר מכן למדה ציור באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בהדרכת ריצ'רד דיבנקורן.
חיים אישיים > ציורים ורישומים

אלף זכתה להכרה כאמנית בעלת משמעות לאומית בזכות "ציורי הצילינדרים" שלה משנות ה-70, שכל אחד מהם מתאר גליל נייר טואלט המוצב כמו אנדרטה על במה ריקה. שלושה מהציורים הללו נבחרו על ידי האוצרת מרסיה טאקר עבור "הביאנלה של 1975 לאמנות עכשווית" במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית. אלף ציירה את ציורי הצילינדר בצבעים לא שגרתיים המבטאים מגוון רגשות. היא ניגשה לסדרה כפי שעשה יוזף אלברס בסדרת "הומאז' לכיכר", על ידי חזרה על דימוי קבוע מציור לציור, אך בשינוי הצבעים.
בסוף שנות ה-70 פנתה אלף לצייר רישומי גרפיט של פירות וירקות שאותם סידרה כמו שחקנים על במה. נושא הבחירה השכיח ביותר היה האגס, שכאשר הוצג לבדו, נחשב לעיתים על ידי האמנית כדיוקן עצמי. בשנת 1978 זכתה אלף להכרה לאומית על טכניקת הרישום הייחודית שלה. בביקורת במגזין Arts, כתב מבקר האמנות דייוויד ס. רובין כי "סידורי הטבע דומם של אלף המוצגים בעיקר על ידי משיכות עיפרון רכות, עדינות, בכיוון אלכסון, נצצו באור זוהר ובו בזמן גם מילאו את המתבונן בחושניות סוחפת. אלף מציירת עם יד יציבה. היא הייתה קשובה מאוד לכל ניואנס של פני השטח וגילתה יראת כבוד ויושרה להבעה של מדיום הציור".
אלף עברה מרישום שחור - לבן לצבע ברישומי הפסטל שלה בתחילת שנות השמונים. בעודה ממשיכה לצייר פירות מבוימים, כשהאגס הוא הנושא הדומיננטי. אלף הגזימה בצבע ובאור עד כדי כך שהרישומים קיבלו ממד רוחני. ב"אגס מס' 1 (עבור אנדי ווילף)", 1982, אגס בודד המשמש כפונדקאי לחבר אמן צעיר שמת מסמים בטרם עת. גזע האגס בציור מוצג כאילו הוא מגיע אל אור מוזהב, מה שמרמז כי ידידה המיוסר של אלף מצא את השלוה עם היקום בכללותו.
אלף חזרה לצייר בסוף שנות ה-80, והפיקה סדרה של תיאורים מצוירים של אגסים בצבעים עזים עד שמבקר אמנות כינה אותם כ"אגסים פסיכדליים" שלושה מהם נכללים בספר פסיכדלי: "אמנות אופטית וחזון. מאז שנות ה-60" מאת דוד ס. רובין. כמו בציורי הצילינדר המוקדמים שלה, הדימויים נשארים קבועים מציור לציור, בעוד הצבעים משתנים. בשנות ה-90, התמקדה אלף בצבע אחד בסדרה של ציורים אדומים מונוכרומטיים עם דפוסים עדינים ווריאציות במרקם.
חיים אישיים > צילום

בראשית המאה ה-21 התרכזה אלף כמעט אך ורק בצילום, בו עסקה שנים רבות לצד הציור והרישום. במקביל לציורי הצילינדרים של שנות ה-70, עשתה אלף צילומים של גלילי נייר טואלט כאמצעי ללימוד צבע. לפני צילום גליל שאינו בשימוש, האמנית צבעה אותו באמצעות טושים צבעוניים. לאחר מכן צילמה תמונות של נושאים אחרים, כולל הפירות והירקות המוכרים שלה. ב-1998 החלה אלף לצלם תצלומים של יונים שוכנות על אדן החלון מול ביתה. היא האכילה אותם כדי שיגיעו, קראה לכל יונה בשם, ויצרה עבורם נרטיבים והפיקה סרטון בהשתתפות היונים, בשם "ארץ הציפורים".
בערך באותו זמן, החלה אלף לצלם טבע דומם של חפצים יוצאי דופן שאספה במהלך השנים. ב"עיר זכוכית חדשה". ב-2002 הגיבה אלף לאירועי ה-11 בספטמבר 2001, על ידי יצירת מטפורה ויזואלית למטרופולין חדש, דבר שהיא עשתה על ידי צילום סידור של כמה חפצי זכוכית נוצצים כשהם מחזירים את אור השמש.
הערות שוליים

↑  The Library of Congress, Alf, Martha, 1930 - - LC Linked Data Service: Authorities and Vocabularies | Library of Congress, from LC Linked Data Service: Authorities and Vocabularies (Library of Congress), id.loc.gov
1 2  Nancy Kapitanoff, Alf's Work Bears Fruit, and It's Not Just Pears, Los Angeles Times, ‏1993-04-11 (באנגלית אמריקאית)
↑  David Pagel, Pears Are Centerpiece of Martha Alf's Show, Los Angeles Times, ‏1996-03-14 (באנגלית אמריקאית)
↑  Martha Alf Obituary (1930 - 2019) - Los Angeles, CA - Los Angeles Times, Legacy.com
↑  ULAN Full Record Display (Getty Research), www.getty.edu
↑  Muchnik, Suzanne (1984). Martha Alf -- Retrospective. Los Angeles: Felicie Inc.
↑  Martha Alf - Biography, www.askart.com
↑  David S. Rubin, "Martha Alf," Arts Magazine, LVIII/1, September 1978, p. 12.
↑  Visual Art Source, www.visualartsource.com
↑  David S. Rubin, Psychedelic: Optical and Visionary Art Since the 1960s, San Antonio Museum of Art and the MIT Press, 2010, p. 24.
↑  David S. Rubin, Birdspace: A Post-Audubon Artists Aviary, Contemporary Art Center New Orleans, 2004, p. 14.
↑  Margo Leavin Gallery Archive (Getty Research Institute), www.getty.edu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507954805171  GND: 14151972X  ISNI: 0000 0003 8305 1235  LCCN: n84157468  NTA: 071916067  ULAN: 500084548  VIAF: 268524271   WorldCat (עם VIAF): 268524271 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מרתה אלף".
מקונדו

מקונדו (בספרדית: Macondo) היא עיר דמיונית המתוארת בספרו של גבריאל גרסייה מרקס "מאה שנים של בדידות".
הסיפור הטראגי של מקונדו מדומה לעיתים לסיפורו של העולם, ובהתאמה, סופה של מקונדו מדומה לסופו הבלתי נמנע של העולם.
יש הסוברים שתיאור העיר מקונדו מבוסס על עיר הולדתו של מרקס, ארקטקה (Aracataca). בשנת 2006 החליטו אנשי העיירה ארקטקה, לערוך הצבעה כדי להחליט האם לשנות את שמה ולקרוא לה על שם יצירתו של יוצא העיירה המפורסם. מעל הכביש הראשי בעיירה מוכת העוני כבר מתנוסס השם החדש, "ברוכים הבאים לעולם הקסום של מקונדו", אלא שההצעה לא עברה ומקונדו תישאר בדיונית בלבד.
מכתש איזק

| --- | --- |

המכתש מפי Lunar Orbiter 3 (אנ')
 מידע כללי
 סוג:  מכתש פגיעה
 על שם:  אמרה איזק 
 נתונים ומידות
 קוטר:  30.8 ק"מ 
 מיקום
 מיקום:  הצד הרחוק של הירח, LQ22 
 גוף שמיימי:  הירח
 קואורדינטות:  23°19′S 117°35′E﻿ / ﻿23.32°S 117.59°E﻿ / -23.32; 117.59
  (למפת הירח מוגדלת) מכתש איזק(למפת הירח רגילה) מכתש איזק
 
המכתש מפי אפולו 17
איזק הוא מכתש פגיעה שנמצא בצד הרחוק של הירח. מכתש הפגיעה נמצא צפון-מזרחית ממכתש פרמי (אנ'), ודרום-מערבית ממכתש מילנה (אנ'). המכתש נקרא על שם המתמטיקאי ההונגרי אמרה איז'ק (אנ').
לקריאה נוספת

Andersson, L. E.; Whitaker, E. A. (1982). NASA Catalogue of Lunar Nomenclature. NASA RP-1097.
Bussey, B.; Spudis, P. (2004). The Clementine Atlas of the Moon. New York: Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-81528-4.
Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C. (1995). Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature. Tudor Publishers. ISBN 978-0-936389-27-1.
McDowell, Jonathan (15 ביולי 2007). "Lunar Nomenclature". Jonathan's Space Report. נבדק ב-2007-10-24. {{cite web}}:  (עזרה)
Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. (1971). "Report on Lunar Nomenclature by the Working Group of Commission 17 of the IAU". Space Science Reviews. 12 (2): 136–186. Bibcode:1971SSRv...12..136M. doi:10.1007/BF00171763.
Moore, Patrick (2001). On the Moon. Sterling Publishing Co. ISBN 978-0-304-35469-6.
Price, Fred W. (1988). The Moon Observer's Handbook. Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-33500-3.
Rükl, Antonín (1990). Atlas of the Moon. Kalmbach Books. ISBN 978-0-913135-17-4.
Webb, Rev. T. W. (1962). Celestial Objects for Common Telescopes (6th revised ed.). Dover. ISBN 978-0-486-20917-3.
Whitaker, Ewen A. (1999). Mapping and Naming the Moon. Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-62248-6.
Wlasuk, Peter T. (2000). Observing the Moon. Springer. ISBN 978-1-85233-193-1.
הערות שוליים

↑  Planetary Names: Crater, craters: Izsak on Moon, planetarynames.wr.usgs.gov
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעי החלל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מכתש איזק".
משה ניימן

הרב משה ניימן (ה' בתמוז ה'תרט"ז – ט' בטבת ה'תרצ"ג; 8 ביולי 1856 – 7 בינואר 1933) היה רב הונגרי, רבה של ז'מבורקט (אנ'), פוסק ומחבר תורני. מחבר שו"ת הלכה למשה.
ביוגרפיה

נולד בפרשבורג, לאביו הרב דוד ניימן לקנבך, ראב"ד בעיר פרשבורג ומגיד שיעור בישיבה. שהיה תלמיד של החתם סופר והכתב סופר, ולאמו ברכה לבית ורטהיימר. למד בישיבת פרשבורג אצל רבו בעל הכתב סופר ואחר כך אצל בנו רבי שמחה בונים סופר. כבר בצעירותו התכתב עם גדולי הדור במשא ומתן של הלכה..
בשנת תר"מ, בגיל 24, התמנה רבה של העיירה ז'מבורקט (אנ') (זאמבאקרעט) במחוז ז'ילינה, אז בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום בסלובקיה, תפקיד בו כיהן עד פטירתו.
פרסם בחייו את ספריו הלכה למשה חלק א', חידושים על הש"ס (וינה, תרפ"ג), הלכה למשה חלק ב' (וינה, תרפ"ז), שהוא למעשה חלק השו"ת הראשון. בדיוק שנה לאחר פטירתו הוציאו בני משפחתו את חלק השו"ת השני, הלכה למשה חלק ג' (טירנוי, תרצ"ה). בספריו הוא מרבה לשאת ולתת בהלכה עם גדולי הרבנים בהונגריה. לאחרונה ראה אור ספר דרשותיו שי למשה (בני ברק, תשע"ו) מכת"י. פרסם גם מאמרים בכתבי עת תורניים, בהם תל תלפיות.
לקריאה נוספת

שמעון חיים מיללער, 'הלכה למשה', אפריון, בודפשט תרפ"ד, עמ' 83–84
יצחק יוסף כהן, חכמי הונגריה והספרות התורנית בה, מכון ירושלים תשנ"ז, עמ' 171, 462–463
הערות שוליים

↑  בחכמי הונגריא עמ' 461. שנפטר י"ג בסיוון.
↑  חכמי הונגריה והספרות התורנית בה, עמ' 171
↑  שו"ת יד רמה סימן עה, וסימן פ.
↑  ר' משה ניימן, Rav of Shambakret, באתר geni_family_tree
↑  תל תלפיות - מפתח, עמ' קסב
משה יצחק בלוך

| --- | --- |

 לידה:  1893
 פטירה:  אוגוסט 1942 (בגיל 49 בערך)
משה יצחק בלוך (בליטאית: Mozė Itzhakas Blochas; באנגלית: Moshe Yitzhak [or Isaac] Bloch; ‏1893, סודארג,  ליטא הרוסית – אוגוסט 1942, רוסיה הסובייטית) היה מהנדס, אדריכל ידוע, מחנך ופעיל ציוני. למד אדריכלות באיטליה ובשווייץ, הורה בגימנסיה הריאלית העברית ובגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה והיה כותב קבוע ביומון מרכזי של יהדות ליטא "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי'). השתתף בתחרויות בינלאומיות בבניין ערים אך בעיקר התמסר לתוכנית שקשורה לארץ ישראל – תעלה שתחבר את הים התיכון עם ים סוף בתור תחליף לתעלת סואץ ותיתן תנופה לפיתוח הנגב. בשנות ה-30 ביקר בלונדון ונפגש עם פקידים בכירים במשרד המושבות שגילו התעניינות רבה בתוכנית. ואולם עקב נסיבות בינלאומיות ערב מלחמת העולם השנייה נדחה הדיון בנושא. בשנת 1941 נאסר על ידי הסובייטים בשל פעילותו הציונית, נשלח למחנה כפייה ושם נרצח.
קורות חיים

משה יצחק בן אברהם גרשון בלוך נולד בשנת 1893 בעיירה לגדות נהר ניימן, סודארג (ליט'),‏ שבפלך סובאלק, במערב האימפריה הרוסית (כיום בנפת שאקי, מחוז מאריאמפול שבליטא). בילדותו למד ב"חדר" וכשמלאו לו 11 שנה, הביאוהו הוריו לקובנה ומסרוהו ללמוד אצל המורה קדיש סילמן, שהיה ידוע בימים ההם כמורה מומחה. שלוש שנים למד בקובנה ומשם נשלח ללמוד בווילנה בגימנסית כגן הידועה.
בשנת 1912 גמר את הגימנסיה והחל ללמוד אדריכלות במילאנו שבאיטליה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר לציריך שבשווייץ והמשיך שם את לימודיו. בשנת 1920 גמר את המחלקה להנדסה ואדריכלות ב"פוליטכניקום הפדרלי" וחזר לליטא העצמאית (או הרפובליקה הליטאית הראשונה מאז 1918).
בליטא נתמנה כמהנדס העיר שאולאי ובשנת 1922 עבר לקובנה, שם עסק בבנייה פרטית והורה ציור ושרטוט בשתי הגימנסיות העבריות: הגימנסיה הריאלית והגימנסיה העברית ע"ש שוואבה. עבודות אלו לא סיפקו את רוחו הסוערת. הוא תמיד היה מלא מרץ ובעל מעוף ודמיון יוצר החובק מרחבים גדולים, ולכן השקיע רבות בתוכניות אורבניסטיות והשתתף בתחרויות בינלאומיות לבניין ערים: סטוקהולם, זאגרב ומדריד.
אך בעיקר הטרידה את מנוחתו תוכנית אחת הקשורה לפיתוחה של ארץ ישראל - תוכנית התעלה שתאחד את ים התיכון עם ים סוף, ובתחילת שנות ה-30 החל לעבוד על תוכנית זו, אחרי שישב בספריות מדעיות בברלין, פריז ולונדון ואסף חומר רלוונטי.
התעלה המתוכננת צריכה הייתה לתרום לפתרון בעיית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל. היא צריכה הייתה להוות חלופה לתעלת סואץ, דרך סחר שלאורכה יוקמו יישובים עבריים ועל ידי כך תינתן תנופה לפיתוח הנגב.
התעלה תוכננה להתחיל בחיפה. דרכה היו צריכים להזרים את מי הים התיכון לאפיק הירדן ומשם דרך ים המלח לים סוף על יד עקבה. אשד המים שנוצר בין פני הים התיכון והירדן צריך היה לשמש ליצירת אנרגיה הידרואלקטרית זולה. את מי הירדן העודפים כעת אפשר היה להטות להשקית אדמת הנגב הצחיחה.
בשנת 1935 נפגש בלונדון עם כמה עסקני ציבור, ביניהם פרופ' זליג ברודצקי, ארתור לוריא ותאודור זיסו. מהשיחות איתם הסיק שאין ההסתדרות הציונית מסוגלת לשקול ביצוע תוכנית ענקית שכזו, והדרך היחידה להרים את הפרויקט היא לפנות לממשלת בריטניה.
בלוך שב לליטא, ישב שלוש שנים על המדוכה ועיבד מחדש את תוכניתו על כל פרטיה בתוספת תרשימים נאים ומפות מפורטות.
בשנת 1938 ביקר שנית בלונדון ותאודור זיסו הפגישו עם תת-השר לענייני מושבות במשרד המושבות אשר גילה התעניינות רבה בנושא. התוכנית נבדקה על ידי מומחים שקבעו שהיא רצינית וראויה לעיון. ואולם מלחמת העולם השנייה עמדה בפתח ("האנשלוס" של אוסטריה לגרמניה הנאצית היה במרץ 1938), ובפגישה הבאה עם הפקידים הבריטים נאמר לו שאין ביכולתם להמשיך במשא ומתן בגלל המאורעות בזירה הבינלאומית.
בלוך היה משתתף קבוע ביומון היידי הציוני "די אידישע שטימע". כמו כן היה פעיל בחברה ההיסטורית-אתנוגרפית ליהודי ליטא, והכין בשבילה מפה של האתרים היסטוריים של היהודים בליטא.
ב-14 ביוני 1941, תחת הכיבוש הסובייטי של ליטא (וכשבוע לפני פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות), נאסר בעוון הפעילות הציונית וה"אנטי מהפכנית" (שימש גם כיו"ר התנועה הרוויזיוניסטית "הצה"ר" בקובנה), והוגלה למחנה ריכוז במחוז ארכנגלסק שם נורה "על ניסיון לבריחה" במהלך ה"אטאפ" (מקום לינה לאסירים במהלך העברתם ממקום למקום - רוס').
אשתו, שרה זיסקינד וולברג, הוגלתה לסיביר (היא ובנו עלו ארצה).
בבאר שבע נקרא רחוב על שמו של המהנדס בלוך (בלוך יצחק).
עבודות נבחרות

קומה שלישית של בית החולים היהודי בקובנה "ביקור חולים"
בניינים ברחוב הראשי של קובנה לאיסוֶוס אָלֶיָיה ('שדרת החירות') (אנ').
לקריאה נוספת

מרים בלוך-מכליס, ביוגרפיה על משה יצחק בלוך ([חמו"ל], 1987)
'אדריכל משה-יצחק בלוך ז"ל' בתוך: ישראל יבלוקובסקי (עורך), היכל ששקע: החינוך העברי בקובנה – מוסדות ואישים, תל אביב: ארגון בוגרי הגמנסיון העברי בקובנה, 1962, עמ' 259–261.
הערות שוליים

↑  על היותו מורה בגימנסיה הריאלית, ראו: מ. אלישיב (פרידמן), 'יד לחברים שאינם: מורי הגמנסיון העברי הריאלי בקובנה', בתוך: ישראל יבלוקובסקי (עורך), היכל ששקע: החינוך העברי בקובנה – מוסדות ואישים, תל אביב: ארגון בוגרי הגמנסיון העברי בקובנה, 1962, עמ' 323
↑  משפטן, חוקר הנגב ובנו של מנהיג ציוני אברהם לייב זיסו. לאחר פרסום דו"ח ועדת פיל ב-1937 הקים בלונדון ועד ציבורי למען הכללת הנגב בתחומי המדינה היהודית, מוך הערכת חשיבות האזור להתיישבות היהודית. ב-1942 נהרג בקרב אל-עלמיין השלישי כאשר נלחם כמתנדב ביחידת קומנדו בריטית.
↑  חבר לגורלו סיפר שבלוך היה מליץ יושר על האסירים ודרש מן הרוסים יושר וצדק, קרי שיתנו לאסירים את המינימום המגיע להם על פי כללי בתי הסוהר והמחנות. הדבר לא מצא חן בעיני הסוהרים ולכן החליטו להיפטר ממנו ושלחו אותו ל"אטאפ".
בניין בית החולים "ביקור חולים" בקובנה כיום (2013)
משה פרלמן (מזרחן)

ערך זה עוסק במזרחן יהודי אמריקאי. אם התכוונתם לעיתונאי, סופר ושגריר ישראלי, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בספטמבר 1905 אודסה, רוסיה 
 פטירה:  7 בספטמבר 2001 (בגיל 95) ארצות הברית 
 מקום מגורים:  רוסיה, ארץ ישראל, הממלכה המאוחדת, ארצות הברית
 בת זוג:  אידה ברנר
 
משה פרלמן (1905–2001, באנגלית: Moshe Perlmann) היה פרופסור יהודי-אמריקאי לערבית ומזרחן, שתרגם, ערך וחקר חיבורים מהעולם המוסלמי.
חייו

נולד באודסה ב-1905 ובשנת 1924 גורש מרוסיה בשל פעילות סוציאליסטית, ועלה לארץ ישראל. ב-1940 היגר לארצות הברית, שם נשא את אשתו אידה ברנר. נפטר ב-7 בספטמבר 2001.
קריירה

בין 1924–1937 למד ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן באוניברסיטת לונדון, שם קיבל תואר דוקטור להיסטוריה אסלאמית. ב-1961 מונה לפרופסור לערבית באוניברסיטת קליפורניה, בלוס אנג'לס.