stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אהרן
מות אהרן > התיאור המקראי

הביטוי יֵאָסֵף אַהֲרֹן אֶל-עַמָּיו נמצא בתורה בלבד ורק בהקשר מותם של אברהם, יצחק, יעקב, ישמעאל ומשה. הרקע לשימוש בביטוי זה אינו ברור וייתכן שהוא קשור לתפישת המוות המקראית.
אהרן נפטר בא' באב, וזהו תאריך הפטירה היחיד שהוזכר בתנ"ך: ”וַיַּעַל אַהֲרֹן הַכֹּהֵן אֶל הֹר הָהָר עַל פִּי ה' וַיָּמָת שָׁם בִּשְׁנַת הָאַרְבָּעִים לְצֵאת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם בַּחֹדֶשׁ הַחֲמִישִׁי בְּאֶחָד לַחֹדֶשׁ:” (ספר במדבר, פרק ל"ג, פסוק ל"ח) 
לדעת רלב"ג, "החודש החמישי" נמנה מתשרי, ולכן תאריך פטירתו היה בא' בשבט.
על פי במדבר, ל"ג, ל"ח ודברים, ל"ב, נ' מקום קבורתו של אהרן הוא הור ההר, אשר מזוהה עם ג'בל מצ'רה צפונית מזרחית לקדש. אך לפי ספר דברים, פרק י', פסוק ו', מקום מותו הוא מוֹסֵר או מוֹסֵרָה, ויש בין שני השמות דמיון צלילי ואפשר שמקום אחד הם.
על אהרן התאבלו שלושים יום כמו גם על משה. ואילו על יעקב התאבלו שבעים יום כנראה לפי מנהגי האבלות אשר היו נוהגים במצרים העתיקה.
על מותו במהלך הנדודים במדבר, הוא יודע טרם עת ובמצוות האל הוא מעביר את בגדי הכהונה ממנו לבנו אלעזר בנוכחותו של משה:
וַיֹּאמֶר ה' אֶל-מֹשֶׁה וְאֶל-אַהֲרֹן בְּהֹר הָהָר עַל-גְּבוּל אֶרֶץ-אֱדוֹם לֵאמֹר. יֵאָסֵף אַהֲרֹן אֶל-עַמָּיו כִּי לֹא יָבֹא אֶל-הָאָרֶץ אֲשֶׁר נָתַתִּי לִבְנֵי יִשְׂרָאֵל עַל אֲשֶׁר-מְרִיתֶם אֶת-פִּי לְמֵי מְרִיבָה. קַח אֶת-אַהֲרֹן וְאֶת-אֶלְעָזָר בְּנוֹ וְהַעַל אֹתָם הֹר הָהָר. וְהַפְשֵׁט אֶת-אַהֲרֹן אֶת-בְּגָדָיו וְהִלְבַּשְׁתָּם אֶת-אֶלְעָזָר בְּנוֹ וְאַהֲרֹן יֵאָסֵף וּמֵת שָׁם. וַיַּעַשׂ מֹשֶׁה כַּאֲשֶׁר צִוָּה ה' וַיַּעֲלוּ אֶל-הֹר הָהָר לְעֵינֵי כָּל-הָעֵדָה. וַיַּפְשֵׁט מֹשֶׁה אֶת-אַהֲרֹן אֶת-בְּגָדָיו וַיַּלְבֵּשׁ אֹתָם אֶת-אֶלְעָזָר בְּנוֹ וַיָּמָת אַהֲרֹן שָׁם בְּרֹאשׁ הָהָר וַיֵּרֶד מֹשֶׁה וְאֶלְעָזָר מִן-הָהָר. וַיִּרְאוּ כָּל-הָעֵדָה כִּי גָוַע אַהֲרֹן וַיִּבְכּוּ אֶת-אַהֲרֹן שְׁלֹשִׁים יוֹם כֹּל בֵּית יִשְׂרָאֵל.
מבנה הקבר המיוחס לאהרן הכהן בהור ההר
פנים מבנה הקבר
מות אהרן > על פי המדרש

על פי המדרש, משה פקד על אהרן להיכנס לתוך מערה בהור ההר שבה היו מטה מוצעת ונר דלוק. אהרן נכנס ומשה פקד עליו להשכב במטה עם ידיים פשוטות, פה סגור ועיניים סגורות. אהרן ביצע את הפקודות ומת. מסבירים שלאחר שראה משה את מיתת הנשיקה של אחיו, רצה גם הוא למות באותה מיתה ואמנם נתקבלה בקשתו. לאחר שיצאו משה ואלעזר מהמערה, היא נסתמה.
על פי מדרש רבה, לאחר שירדו משה ואלעזר מן ההר נתקבצו כל הקהל עליהם ושאלו אותם היכן אהרן. לאחר שענו להם שמת, עם ישראל לא השתכנע, שהרי אהרן בעצמו עצר את מלאך המוות. העם איים שאם לא יחזירו משה ואלעזר את אהרן, הם יסקלו אותם. משה התפלל לקב"ה שיוציא מהם את החשד ומייד הקב"ה פתח את המערה שבה מת אהרן כהוכחה.
על פי מדרש אחר, כשראו ישראל שעלו להר ההר שלשה אנשים וירדו שנים, נחלקו לשלש כתות: אחת אומרת שמשה הרג את אהרן כי קנא בו, שנייה אומרת שאלעזר הרג את אהרן כי רצה לרשת את הכהונה הגדולה, ושלישית אומרת שהקב"ה הרג את אהרן. כשראה הקב"ה מה קרה, רמז למלאכים, הם פתחו את המערה, הוציאו את ארונו של אהרן כך שיפרח בשמים, והתחילו מספידים את אהרן. כך נרגעו הרוחות ואף אחד לא חשב רע על משה ואלעזר.
על פי המדרש, הסיבה שמשה אמר שאהרן נפטר במוסרה היא שעמלק נלחם בעם ישראל (כשמלך בערד) מיד לאחר ששמע שמת אהרן והסתלקו ענני הכבוד. המלחמה העיקה על עם ישראל, הם רצו לחזור למצרים וחזרו שישה מסעות אחורה. כתגובה, בני לוי רדפו אחריהם והרגו מהם שמונה מִשׁפחות, וגם מִבני לוי נהרגו ארבע מִשׁפחות. לאחר שנרגעו הרוחות, הגיעו כולם למסקנה שכל ההרג קרה מאחר שהתרשלו בהספד אהרן, והחליטו להספיד את אהרן מיד. מכיוון ששם קבעו את הספד אהרן, משה החשיב את המקום כאילו שם מת אהרן.
משפחתו

הוריו: עמרם ויוכבד
אחיו: משה רבנו ומרים הנביאה
אשתו: אלישבע, אחותו של נחשון בן עמינדב, נכדת הנין של יהודה
בניו: נדב, אביהוא, אלעזר ואיתמר
בביקורת המקרא

מקובל שמקור דמותו של אהרן היא בעריכות המקרא שנעשו לאחר גלות בבל, בתחילת המאה ה־5 לפנה"ס. כמעט ואינו מופיע בספרי הנביאים האחרונים, אף לא במאוחרים ביותר שבהם (מלאכי וישעיהו השלישי), פרט לאזכור בודד במיכה אך כן בספר עזרא ובכל הספרים המתייחסים למקור הכהני. דמות אהרן עשויה להתבסס על נשיא קדום של שבט לוי, והסיפורים המתייחסים אליו כאחי משה ועוזרו הם תוספות מאוחרות.
ראו גם

עץ משפחה של דמויות מקראיות - מתרח ועד שלמה
מצוות קידוש זרעו של אהרן
עגל הזהב
לקריאה נוספת

עדין שטיינזלץ, ‏דמויות מן המקרא, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1980, פרק ד' - "אהרן כמנהיג פופולרי"
זקוביץ יאיר ושנאן, אביגדור, לא כך כתוב בתנ"ך. תל אביב: ידיעות ספרים, 2004. פרק י"א עמ' 96–102.
אפי זיו, הצופן הנוצרי באמנות, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2015, עמ' 37–38, מסת"ב 978-965-566-137-8
יחס גובה-רוחב (גאומטריה)

בגאומטריה, יחס גובה-רוחב היחס בין ממדיה של צורה גאומטרית. דוגמה: במלבן יחס גובה-רוחב הוא היחס בין צלעו הארוכה של המלבן לצלעו הקצרה.
יחס גובה-רוחב מוצג בדרך כלל כשני מספרים מופרדים זה מזה בנקודתיים. נפוצה פחות ההצגה כשבר עשרוני או כשבר פשוט. המספרים אינם מייצגים את הגודל הממשי של העצם המתואר, אלא רק את היחס שבין ממדיו. לפיכך כל הערכים 8:5, 16:10, 1.6:1, 8⁄5 ו-1.6 מייצגים את אותו יחס גובה-רוחב.
לעצמים תלת-ממדיים או ממד גבוה יותר, יחס גובה-רוחב יהיה היחס בין הצד הארוך ביותר לצד הקצר ביותר.
שימושים

התייחסות ליחס גובה-רוחב מופיעה בהקשרים שונים:
יחס גובה-רוחב הוא מאפיין של סרטי צילום ושל תצלומים מודפסים. בפילם 35 מ"מ היחס הוא 3:2 = 1.5.
צגים מאופיינים באורך האלכסון שלהם. צג "15, למשל, הוא צג שאורך האלכסון שלו הוא 15 אינץ'. מאפיין נוסף הוא יחס גובה-רוחב של הצג. במאה העשרים היה נפוץ היחס 4:3 = 1.333..., ובמאה ה-21 נפוץ היחס 16:9 = 1.777... במסכי טלוויזיה ובצגים של מרבית המחשבים הניידים. בצגים רחבים היחס הנפוץ הוא 16:10 = 1.6.
היחס בין האורך לרוחב בדף נייר סטנדרטי (ISO 216), כגון דף A4, הוא  {\sqrt {2}}:1=1.414....
בקוד המזהה של צמיג, למשל 225/45, המספר השמאלי הוא רוחב הצמיג במילימטרים, והמספר הימני הוא היחס (באחוזים) בין גובה דופן הצמיג לרוחבו.
בדוגמה שלפנינו גובה דופן הצמיג הוא 225×0.45 = 101.25 מילימטר.
יחס גובה-רוחב של גורד שחקים, שהוא היחס בין גובהו לבין אורך הצלע הקצרה של בסיסו, קרוי יחס דקיקות.
בגאומטריה

במלבן יחס גובה-רוחב הוא היחס בין צלעו הארוכה של המלבן לצלעו הקצרה.
1:1 – היחס בין צלעותיו של ריבוע
Φ:1 = 1.618... – יחס הזהב, בקירוב 16:10
באליפסה יחס גובה-רוחב הוא היחס בין הציר הראשי לציר המשני.
הגדרה כללית

ישנן דרכים אחדות להגדרה כללית של יחס גובה-רוחב בקבוצה קומפקטית במרחב אוקלידי d-ממדי:
יחס קוטר-רוחב של קבוצה קומפקטית הוא היחס בין הקוטר של הקבוצה (המרחק הגדול ביותר בין שתי נקודות בקבוצה) לבין רוחבה (המרחק הקטן ביותר בין שני על-מישורים מקבילים שהקבוצה נמצאת ביניהם). בעיגול יחס זה מקבל את הערך המזערי - 1. בריבוע ליחס זה הערך  {\sqrt {2}} (קוטר הריבוע הוא אלכסונו ורוחב הריבוע הוא אורך הצלע של הריבוע).
יחס קובייה-נפח של קבוצה קומפקטית הוא השורש ה-d של היחס בין נפח הקובייה ה-d-ממדית המינימלית שחוסמת את הקבוצה הקומפקטית לבין נפח הקבוצה עצמה. בריבוע יחס זה מקבל את הערך המזערי - 1. בעיגול ליחס זה הערך  {\sqrt {2}}. במלבן עם רוחב W וגובה H, כאשר W>H, יחס זה הוא  {\sqrt {W^{2}/WH}}={\sqrt {W/H}}.
להגדרות אלה יש גרסאות התלויות במיקום הקבוצה ביחס למערכת הצירים: אפשר לדבר על רוחב ביחס לעל-מישורים המאונכים לאחד הצירים; או על קובייה חוסמת ישרה, דווקא.
ראו גם

יחס גובה-רוחב (תמונה)
צג עם יחס גובה-רוחב 4:3
אליפסה
מונהגים למוות

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  אריאל מררי 
 שפת המקור:  אנגלית 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת אוניברסיטת אוקספורד 
 תאריך הוצאה:  2010 
 
עטיפת הספר
מונהגים למוות – היבטים פסיכולוגיים וחברתיים של טרור מתאבדים
(באנגלית: Driven to Death: Psychological and Social Aspects of Suicide Terrorism) הוא ספרו של אריאל מררי, שראה אור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד בשנת 2010. מררי הוא פרופסור בדימוס לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, לימד כפרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד וברקלי בארצות הברית ובמרכז הבינתחומי הרצליה. הוא חוקר את הטרור העולמי כארבעים שנה; בשנת 1975 הקים את צוות ניהול המשא ומתן עם המחבלים וניהול המשברים בצה"ל, בראשו עמד עד 1997.
ביקורות על הספר

פרופסור דומניקו טוסיני מאוניברסיטת טרנטו מציין:
"אריאל מררי, שחקר את הטרור במשך למעלה משלושים שנה, מביא להתקדמות מכריעה בהבנתנו את המנגנון העומד מאחורי משימות ההתאבדות הודות למחקר פורץ דרך על בסיס מדגם של פלסטינים שנתפשו כשניסו לבצע פיגועי התאבדות."
פרופסור ג'ושוע סיני כותב בביקורתו בוושינגטון פוסט כי:
"ב'מונהגים למוות' אריאל מררי מקבץ תובנות שצבר במשך למעלה מארבעים שנות קריירה כאחד מאנשי האקדמיה המובילים בתחום הטרור, ובפרט בטרור המתאבדים... באופן כללי 'נחושים למות' מומלץ ביותר בשל עיסוקו מאיר העיניים בטרור המתאבדים ובגורמים שמניעים אותו."
קלארק מקאולי וסופיה מוסקאלנקו ממכללת ברין מאר כתבו:
"איש לא חקר את טרור המתאבדים יותר מאשר הפסיכולוג אריאל מררי, שיש לו יתרון בכך שהוא עובד בישראל במהלך שלושת העשורים שבהם טרור מתאבדים נהפך לכל כך שכיח. בלתי אפשרי לסכם את המידע העשיר והתובנות הרבות בספר זה."
בוב סיימון מCBS כתב על הספר:
"המחקר המעמיק ביותר עד עתה על אחת מהתופעות הפחות מובנות של זמננו. עבודה מדעית שנקראת כמו ספר מתח."
לעומת זאת, רוברט ברים ובאדר עראג', עם זאת שהודו כי מררי הוא "בכיר חוקרי הטרור ההתאבדותי ...והידע שלו אנציקלופדי", טענו כי ייתכן שהממצאים העוסקים במתאבדים הפלסטינים הם מוטים, מפני שהחוקרים היו ישראלים והנבדקים שהו בכלא בעת שרואיינו. במיוחד ביקרו ברים ועראג' את הממצא כי חלקם של המתאבדים היו בעלי נטייה אובדנית. בעוד שמררי ועמיתיו למחקר מצאו כי 40% מהמועמדים להתאבדות היו בעלי נטיות אובדניות, ברים ועראג' העריכו על סמך ראיונות שערכו עם בני משפחה של מחבלים שהתאבדו, כי שיעור המתאבדים שהראו סימני דיכאון היה רק 24%.
הספר

Merari, A. Driven to Death: Psychological and Social Aspects of Suicide Terrorism. New York: Oxford University Press, 2010 (315 pp.).
הערות שוליים

↑  פרק ראשון, עמ' 9.
↑  עמ' 22.
↑  תרשים 2.1
↑  טבלה 2.1
↑  פרק 5, עמ' 119.
↑  פרק 7, עמ' 183.
↑  פרק 8, עמ' 122.
↑  Domenico Tosini, book review, European Journal of Social Sciences Revue européenne des sciences sociales, 2012, vol. 50, No. 2, pp. 270-72
↑  Joshua Sinai, " BOOK REVIEW: When suicide is a terror tool", The Washington Post, December 14, 2010.
↑  מופיע על גב עטיפת הספר
↑  Clark McCauley and Sophia Moskalenko, Do Suicide Terrorists Have Personality Problems? .Terrorism and Political Violence, pp. 108-111. 17 Dec 2010
קרטיס סקפרוטי

| --- | --- |

 לידה:  5 במרץ 1956 (בן 68) לוגן, אוהיו, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  המכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית  אוניברסיטת דרום קרולינה  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית  מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית 
 השתייכות:  צבא ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1978–2019 (כ־41 שנים)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82  מפקד כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי  מפקד קורפס I  מפקד פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה  מפקד כוחות נאט"ו  מפקד פיקוד אירופה של ארצות הברית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת אפגניסטן
 עיטורים
  מדליית השירות המצוין של מחלקת ההגנה (3)   מדליית השירות המצוין (2)   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה (2)  לגיון ההצטיינות (5)  כוכב הארד (3)
 
גנרל קרטיס סקפרוטי ורב-אלוף גדי איזנקוט, אוגוסט 2016
קרטיס סקפרוטי (באנגלית: Curtis Scaparrotti; נולד ב-5 במרץ 1956) הוא קצין לשעבר בדרגת גנרל ששירת עד לשנת 2019 כמפקד פיקוד אירופה של ארצות הברית ומפקד כוחות נאט"ו.
ביוגרפיה

סקפרוטי, בנם של בטי ומייקל, נולד בלוגן שבאוהיו. אביו שירת בצבא במהלך מלחמת העולם השנייה, השתחרר והתגייס מחדש למשמר הלאומי. ב-1978 סיים סקפרוטי לימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, הוא בוגר קורס קציני חי"ר וקורס קציני חי"ר מתקדם, בוגר המכללה לפיקוד ומטה ובוגר מכללת המלחמה של הצבא. הוא בעל תואר שני במנהל חינוך מאוניברסיטת קרוליינה הדרומית.
לאחר ווסט פוינט הוצב כמפקד מחלקה בגדוד השלישי של הרגימנט המוטס ה-325 בדיוויזיה המוטסת ה-82 של צבא ארצות הברית. שימש כקצין מבצעים בגדוד הראשון של רגימנט 87 בדיוויזיה ההררית העשירית ופיקד על הגדוד השלישי ברגימנט המוטס ה-325, בתחילת תפקידו כמפקד הגדוד, נקראה היחידה לסייע באבטחת פעולת הארגוניים הבינלאומיים שפעלו למען הפליטים מזאיר ורואנדה בעקבות רצח העם ברואנדה. במהלך מלחמת בוסניה השתתפה יחידתו כחלק מכוח האכיפה הרב-לאומי, היחידה הוטסה והוצבה במשימת אבטחת העיר טוזלה והפרדה בין הצדדים היריבים. בהמשך שירותו פיקד על הרגימנט השני בדיוויזיה המוטסת ה-82. בשנים 2004–2006 שימש מפקד הצוערים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית. ב-2008 מונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82, במהלך תפקידו השתתפה היחידה במלחמת אפגניסטן. ב-2010 מונה למפקד קורפוס I, במקביל שימש מפקד כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי של נאט"ו וכן שימש סגן מפקד הכוחות האמריקאים באפגניסטן. ב-2012 מונה לעוזר ראש המטות המשולבים. ב-2013 מונה למפקד פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה, מפקד הכוח המשולב ארצות הברית-קוריאה הדרומית ומפקד כוחות האו"ם בקוריאה הדרומית.
באפריל 2016 מונה למפקד פיקוד אירופה של ארצות הברית ובמקביל מכהן כמפקד כוחות נאט"ו. הוא שירת בתפקיד עד מאי 2019.
לאחר פרישתו הצטרף לחברת הייעוץ של ויליאם כהן "קבוצת כהן". כמו כן הוא חבר בצוות ההנהלה של צוות החשיבה המועצה האטלנטית.
סקפרוטי נשוי לסינדי ואב לבן ובת.
הערות שוליים

1 2 3  General Scaparrotti: Prepare to Be Your Best on the Worst of Days, אתר האקדמיה הצבאית של ארצות הברית, 19 באוקטובר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810537584105606  GND: 1124334262  ISNI: 0000 0004 3464 8278  LCCN: no2014075147  VIAF: 308769254   WorldCat (עם VIAF): 308769254
ניב אנטמן

ניב אנטמן (נולד ב-2 באוגוסט 1992) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת השוער בהפועל חיפה. אחיו הוא השוער אופק אנטמן ואביו הוא שוער העבר גיורא אנטמן.
קריירה

אנטמן גדל בשכונת קריית חיים שבחיפה. הוא התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של מכבי צור שלום ממנה עבר למכבי חיפה ובגיל 16 הצטרף לקבוצת הנערים של הפועל חיפה. ב-12 בינואר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 4-0 להפועל תל אביב כאשר נכנס כמחליף במקומו של טרבטקו קאלה.
בקיץ 2016 חתם בהפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית אך כעבור כחודש חתם בדורדרכט מהליגה ההולנדית השנייה.
בקיץ 2017 חתם בעירוני נשר וכעבור שנה חזר לליגת העל כשוער שני של הפועל רעננה. לאחר שבשנתיים הראשונות שימש כשוער שני בעונה השלישית הפך לשוער הראשון לאחר שירדה לליגה הלאומית.
בינואר 2022 חתם בסקציה נס ציונה עימה היה שותף לעלייה לליגת העל בסיום העונה. את עונת 2022/2023 התחיל כשוער שני אולם בינואר חזר לעמדת השוער הראשון.
ב-1 באוגוסט 2023 חזר לקדנציה שנייה בהפועל חיפה.
הערות שוליים

↑  מערכת ONE, ‏השוער ניב אנטמן סיכם בהפועל ראשון לציון, באתר ONE‏, 25 ביולי 2016
↑  שלמה וייס‏, ניב אנטמן חתם בדורדרכט, איתמר ישראלי יחליפו בראשון לציון, באתר וואלה, 23 באוגוסט 2016
↑  תום נחום, ‏ניב אנטמן חתם לשנתיים בהפועל רעננה, באתר ONE‏, 13 ביוני 2018
↑  מערכת ONE, ‏מצא בית חדש: ניב אנטמן חתם בנס ציונה, באתר ONE‏, 13 בינואר 2022
↑  דורון בן דור, ‏בהפועל חיפה מתלהבים ממאיימבו, אנטמן חתם, באתר ONE‏, 1 באוגוסט 2023
פול לקאמרה

| --- | --- |

 לידה:  4 בספטמבר 1963 (בן 61) ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית 
 השתייכות:  הצבא האמריקני צבא ארצות הברית
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד בדיוויזיה ההררית ה-10 מפקד רגימנט הריינג'רס ה-75 מפקד דיוויזיית החי"ר ה-4 מפקד הקורפוס המוטס ה-18 מפקד כוחות צבא ארצות הברית בפיקוד האוקיינוס השקט מפקד פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה
 פעולות ומבצעים
 מבצע מטרה צודקת  מבצע אנקונדה  מלחמת אפגניסטן  מלחמת עיראק
 עיטורים
   כוכב הכסף   כוכב הארד  לגיון ההצטיינות
 
פול לקאמרה (באנגלית: Paul LaCamera) הוא גנרל בדימוס בצבא ארצות הברית. שירת כמפקד פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה, כמפקד כוחות הצבא בפיקוד האוקיינוס השקט וכמפקד רגימנט הריינג'רס ה-75.
קריירה צבאית

לקאמרה החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הרשמו למכללה הצבאית וסט פוינט. לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1985, והוסמך כקצין בדרגת לוטננט. עם סיום לימודיו התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר והסמכה כצנחן. לאחר מכן התנדב לקאמרה לרגימנט הריינג'רס ה-75. לקאמרה שימש ברגימנט הריינג'רס כמפקד מחלקה ולאחר מכן כמפקד פלוגה ולחם במבצע מטרה צודקת. לאחר מספר תפקידי פיקוד שימש לקאמרה כמפקד גדוד בדיוויזיה ההררית ה-10 והוביל אותו בלחימה במבצע אנקונדה. בשנים 2003–2004 פיקד על הגדוד השלישי ברגימנט הריינג'רס ה-75. בשנים 2005–2007 פיקד לקאמרה על רגימנט הריינג'רס. לאחר מכן שירת כקצין המבצעים של פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים (JSOC) וכעוזרו של מפקד פיקוד המבצעים המשולבים המיוחדים. בתפקידו הבא שירת כסגן מפקד דיוויזיית החי"ר ה-25 ולאחר מכן כמפקד דיוויזיית החי"ר ה-4 (עד למאי 2015 כאשר במקומו מונה ראיין גונזלבס) בתקופה בה פרשה בדרום אפגניסטן, וסגן מפקד הקורפוס המוטס ה-18.
בינואר 2018 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הקורפוס המוטס ה-18. בנובמבר 2019 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד כוחות צבא ארצות הברית בפיקוד האוקיינוס השקט, תפקיד בו כיהן עד יוני 2021. ביולי 2021 מונה למפקד פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה, שירת בתקפיד עד פרישתו מהשירות הצבאי בדצמבר 2024.
לקריאה נוספת

שון ניילור "יום שלא טוב למות בו", תל אביב: המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה  -  המכון - לחקר הטקטיקה, הוצאת משרד הביטחון, 2007.
הערות שוליים

↑  שון ניילור "יום שלא טוב למות בו", תל אביב: המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה - המכון - לחקר הטקטיקה, הוצאת משרד הביטחון, 2007, עמוד 98.
↑  שון ניילור "יום שלא טוב למות בו", תל אביב: המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה - המכון - לחקר הטקטיקה, הוצאת משרד הביטחון, 2007, עמוד 227.
וינסנט ברוקס

| --- | --- |

 לידה:  24 באוקטובר 1958 (בן 66) אנקורג', אלסקה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית  Thomas Jefferson High School  Jesuit High School  School of Advanced Military Studies 
 השתייכות:  צבא ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1980–2018 (כ־38 שנים)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית החי"ר הראשונה  מפקד הארמייה השלישית  מפקד פיקוד צבא ארצות הברית באזור האוקיינוס השקט  מפקד כוחות ארצות הברית והאו"ם בקוריאה הדרומית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת עיראק מלחמת אפגניסטן
 עיטורים
   מדליית השירות המצוין (4)   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה  לגיון ההצטיינות (4)  כוכב הארד (2)  מדליית האוויר
 
וינסנט קית' ברוקס (באנגלית: Vincent Keith Brooks; נולד ב-24 באוקטובר 1958) הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל בצבא ארצות הברית. בתפקידו האחרון שירת כמפקד פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה.
ביוגרפיה

ברוקס נולד באנקורג' שבאלסקה. אביו היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית ואחיו הגדול היה בריגדיר גנרל שפיקד בין השאר על האקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
בילדותו נדד בין מדינות שונות בארצות הברית בשל עבודתו של אביו, את לימודיו בתיכון עשה בווירג'יניה ובקליפורניה וסיים אותם ב-1976.
לאחר התיכון המשיך בדרכם של אביו ואחיו והחל ללמוד בווסט פוינט. בשנתו הראשונה שיחק כדורסל בנבחרת המוסד, אז תחת הדרכתו של מייק ששבסקי ולאחר מכן פרש ממנה על מנת להתרכז בלימודיו ובאימוניו הצבאיים. במהלך תקופתו בווסט פוינט נבחר לקפטן מדרגה ראשונה, הדרגה הבכירה ביותר מקרב הצוערים והיה בכך האפרו-אמריקאי הראשון בתפקיד זה.
ב-1980 סיים את לימודיו והוצב כמפקד מחלקה בגדוד הראשון של רגימנט חי"ר 504 בדיוויזיה המוטסת ה-82. בהמשך שימש בגדוד מפקד מחלקת מרגמות כבדות ומפקד מחלקת סיור. בתחילת 1984 יצא ללימודים בבית הספר לחי"ר בפורט בנינג. ביולי 1984 מונה לסגן מפקד פלוגה ולאחר מכן למפקד פלוגה, בגדוד הרביעי ברגימנט החי"ר ה-16 של דיוויזיית החי"ר הראשונה שהוצבה במערב גרמניה.
ב-1992 מונה לקצין תכנון ואימונים בדיוויזיית הפרשים הראשונה, ב-1993 מונה לקצין אג"ם בגדוד השני של רגימנט הפרשים החמישי בדיוויזיה. ב-1995 מונה לעוזרו האישי של סגן יושב ראש המטות המשולבים. בין אפריל 1996 למאי 1998 שירת כמפקד הגדוד הראשון ברגימנט התשיעי של דיוויזיית החי"ר השנייה שהוצבה בקוריאה הדרומית. ביוני 1999 מונה לקצין התכנון של הארמייה השלישית שהוצבה בכווית. ביוני 2000 מונה למפקד הגדוד הראשון בדיוויזיית החי"ר השלישית שנטלה חלק בכוח קוסובו לשמירת השלום לאחר מלחמת קוסובו.
ב-2002 שירת במטות המשולבים כמשנה לעניינים מדיניים-צבאיים בחצי הכדור המערבי, במינוי חירום מונה לקצין במטה פיקוד מרכז של ארצות הברית ושימש דובר הפיקוד בפרוץ מלחמת עיראק שבמהלכה ריכז הפיקוד את השליטה בכוחות הפלישה. ב-2003 מונה למשנה לענייני מלחמה בטרור במטות המשולבים. בדצמבר 2004 מונה לדובר הצבא במשרד מזכיר הצבא של ארצות הברית.
ב-2009 מונה למפקד דיוויזיית החי"ר הראשונה וב-2011 למפקד הארמייה השלישית. ב-2013 מונה למפקד פיקוד צבא ארצות הברית באזור האוקיינוס השקט המשתייך לפיקוד האוקיינוס השקט במקום פרנק וירקינסקי.
באפריל 2016 מונה למפקד פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה, מפקד הכוח המשולב ארצות הברית-קוריאה הדרומית ומפקד כוחות האו"ם בקוריאה. הוא שירת בתפקיד עד נובמבר 2018.
לאורך שירותו עוטר בעיטורי הצטיינות רבים בהם ארבע פעמים במדליית השירות המצוין, מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה, ארבע פעמים בלגיון ההצטיינות, פעמיים בכוכב הארד וכן בעיטור מסדר השמש העולה דרגה ראשונה.
לאחר שחרורו מונה לדירקטור בחברת ההנדסה ג'ייקוב גרופ. הוא מכהן כעמית בכיר במרכז בלפר שבאוניברסיטת הרווארד
לברוקס תואר שני בלימודי צבא מהמכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית. הוא נשוי לקרול, ד"ר לפיזיותרפיה.
הערות שוליים

↑  Brooks to take command of USFK amid heightened tensions with North Korea, ‏stripes.com, ‏29 באפריל 2016
↑  Brooks takes command of USFK as allies face new challenges from the North, ‏.stripes.com, ‏30 באפריל 2016
↑  פייסבוק כוחות ארצות הברית ביפן, 3 במאי 2016
רמונה מרגלית

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  9 בדצמבר 1941 תל אביב, ארץ ישראל המנדטורית בריטניה 
 פטירה:  14 בדצמבר 2024 (בגיל 83) גבעתיים, ישראל ישראל
 עיסוק:  כימאית פיזיקלית
 מנחה לדוקטורט:  שרגא שכטר
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב
 פרסים והוקרה:  פרס העמותה האמריקאית Untold News ‏(2014)
 תרומות עיקריות
 פיתוח טכנולוגיות חדשניות בתחומי הובלת התרופות, הננו-רפואה והכימותרפיה
 
רִמונה מרגלית (9 בדצמבר 1941 – 14 בדצמבר 2024) הייתה כימאית פיזיקלית ישראלית ופרופסור במחלקה לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית בפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' ס. וייז באוניברסיטת תל אביב. חלוצה בחקר הננו-רפואה.
ביוגרפיה

רמונה מרגלית נולדה בתל אביב בשם רִמונה אבידור, בת לאיש החינוך משה אבידור, לימים מנכ"ל משרד החינוך והסוכנות היהודית, ולאידה (לבית רייניש). אחות לדקלה ולוורדה. למדה בבית הספר תל נורדאו.
למדה לתואר ראשון בכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים והמשיכה ללימודי תואר שני שם, אותו השלימה ב-1966. לאחר מכן עברה לאוניברסיטת תל אביב ולמדה לתואר שלישי בהנחיית פרופ' שרגא (אבל) שכטר. עבודת הדוקטורט שלה, שהוגשה ב-1972, נשאה את הכותרת "ציטוכרום C: מחקר תרמודינמי של קשרי הגומלין בין מצב חמצון, קישור יוני ופרמטרים סטרוקטורליים".
ב-1974 הצטרפה לסגל הפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב בדרגת מרצה ולאורך השנים התקדמה עד לדרגת פרופסור מן המניין. ב-2009 יצאה לגמלאות אך המשיכה במחקר פעיל עד תחילת העשור השלישי של המאה ה-21.
מחקר

מחקרה של מרגלית עסק בפיתוח טכנולוגיות חדשניות להובלת תרופות ונטרול עמידות רב-תרופתית (MDR) בגידולים סרטניים. במסגרת המחקר, פותחו ליפוזומים ביו-דביקים (BAL) – נשאי תרופות מבוססי ליפידים שעברו שינוי פני שטח עם מולקולות מיקוד כגון חומצה היאלורונית וקולגן, המותאמים לטיפולים מקומיים ומערכתיים. בנוסף, נחקרו בקבוצתה נשאים ננו-חלקיקיים פורצי דרך, שאינם מבוססי ליפוזומים ומציעים גישה ייחודית להובלת תרופות בצורה בטוחה ויעילה. בתחום הכימותרפיה, מחקרה התמקד בכימוסנסיטייזרים מהדור השלישי, שמטרתם לעכב משאבות תלויות ATP בגידולים, כגון Pgp ו-MRP, ובכך להתגבר על מנגנוני ה-MDR ולשפר את יעילות הטיפול האנטי-סרטני.
על שמה של מרגלית נכתבו כ-16 פטנטים. עם תלמידיה לאורך השנים נמנים פרופ' דן פאר, סגן נשיא אוניברסיטת תל אביב למחקר ופיתוח, פרופ' טל פופקו מאוניברסיטת תל אביב, פרופ' סמדר כהן מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, פרופ' רונן אלון ממכון ויצמן למדע וד"ר ירון דקל, המנהל המדעי של מכון שמיר למחקר. יחד עם דן פאר זכתה בפרס העמותה האמריקאית Untold News לחדשנות ישראלית.
חיים אישיים

הייתה נשואה לגד מרגלית משנות ה-60 עד לפטירתו ב-2020. התגוררה בגבעתיים.
נטמנה בבית עלמין ירקון בתל אביב.