יהדות הונגריה
לאחר השואה

1945-1946-תקופת הפוגרומים, עלילות דם ומעשי אלימות בפליטי השואה
בתום מלחמת עולם השנייה נאסרו כליל פעילויותיהן של המפלגות הפשיסטיות, ונמחקו כל החוקים שהיו מופלים כלפי היהודים בלבד. למרות זאת, התחדשו עלילות הדם והשנאה היוקדת נגד היהודים ששרדו ממחנות המוות ומחנות עבודות הכפייה וניסו לחזור ולהשתלב במולדתם, לקבל חזרה את רכושם, ולנסות לבנות מחדש את חייהם שנקטעו באכזריות.
הונגריה, שעמדה במלחמה לצד גרמניה הנאצית, הוכרעה יחד איתה והייתה בצד המפסיד. נוצר מחסור גדול במוצרי מזון יסודיים, בעיקר באזורי הפריפריה של המדינה, ונגרם רעב וסבל רב לתושבים. המצב הכלכלי במדינה התדרדר, האינפלציה התחזקה והמטבע ההונגרי איבד את ערכו לחלוטין.
בנוסף, בעקבות המצב הפוליטי המעורער, כאשר המפלגה הקומוניסטית שנתמכה על ידי דיקטטורה קומוניסטית סטליניסטית מנהלת מאבק על השליטה במדינה, ניהלה המפלגה מדיניות מוסתרת של אנטישמיות. גם בקרב הפשיסטים התחזקה האנטישמיות, כשלטענתם הם מכוונים במלחמתם נגד ארגוני הפועלים, וברצונם לערער את המצדדים בהקמת שלטון דמוקרטי בהונגריה. אך הם תקפו יהודים כי הם ראו בהם את מנהיגי המפלגות הקומוניסטית והסוציאליסטית, הרוצים להשתלט על המדינה.
בהונגריה נותרו אז כ-145,000 יהודים, ורבים מהם ניסו לעזוב את המדינה. התנועה הציונית גברה מאוד, ורבים החלו עולים למדינת ישראל. בין העולים אישים שהיו לאחר מכן למרכזיים בחיי הרוח, התרבות והפוליטיקה ישראליים כאפרים קישון, יוסף לפיד, משה זנבר, המלחינים אנדרה היידו ויוחנן זראי, המשורר איתמר יעוז קסט, החזן משה שטרן והקריקטוריסטים זאב ודוש; וכן אישים ידועים אשר עלו ברכבת ההצלה השנויה במחלוקת שארגן ישראל קסטנר. במאי 1949 חסמו השלטונות ההונגרים את הגבול אך יהודים המשיכו לנסות לברוח מהמדינה.
השלטון הקומוניסטי שעלה בהונגריה בסוף שנות הארבעים הקשה מאוד על חיי הקהילה היהודית. החינוך היהודי נאסר כמעט כליל. אבל בית המדרש לרבנים המשיך לפעול בבודפשט והיה לבית המדרש הרבני היחיד בכל העולם הקומוניסטי, ובית הספר התיכון היהודי "אנה פרנק" (הקרוי כך משנת 1965) פעל גם הוא ללא הפסקה (בהתחלה כשני בתי ספר נפרדים) משנת 1945. קיומם של שני מוסדות חינוך יהודי אלה במדינה קומוניסטית היה ללא אח ורע. לעומת זאת נאסרה כל פעילות ציונית. המוסדות הנאולוגים, האורתודוקסים ומוסדות ה"סטטוס קוו" אוחדו תחת חסות ארגון קהילות אחד. זרם ה"סטסטוס קוו אנטה" הפסיק להתקיים בעוד קהילות אורתודוקסיות המשיכו לפעול כאוטונומיות, החל משנת 1953 במסגרת ארגון הקהילות.
אמנם בוטלו כל החוקים של השלטון ההורטיסטי והנאצי נגד היהודים אבל רבים מהיהודים התקשו להסתגל למשטר הכלכלי החדש. השלטון הקומוניסטי התחיל בהדרגה להפעיל טרור בסגנון סטליניסטי עד סוף שנות ה-50. מאידך, חלק מהיהודים החילונים שהיו מלכתחילה בעלי אוריינטציה סוציאליסטית, אהדו את המשטר הקומוניסטי ואף לקחו חלק פעיל במוסדות המפלגה כפקידים בכירים (הפוליטיקאי היהודי-קומוניסטי מתיאש ראקושי הגיע למעמד ללא תקדים והנהיג כדיקטטור את המדינה בין השנים 1945–1956 כראש המפלגה הקומוניסטית השלטת. גם יורשו ב-1956 בראש המפלגה, ארנו גרו, היה יהודי). מסיבה זו, למרד ב-1956 היו גם סממנים אנטישמיים בולטים. מצד שני, יהודים נמנו עם שני המחנות בעימות. המרד ודיכויו הביא להמלטותם של אלפי יהודים מהמדינה, רובם בעלי השקפות ליברליות, ציוניות או אנטי-קומוניסטיות.
סיבות נוספות לעזיבתם של היהודים היו בעקבות הפרעות שכללו שריפת רכוש יהודי, פוגרומים, מעשי אלימות שגבלו בעלילת דם, והגיע גם לרצח יהודים בקונמדראש (Kunmadaras) ובמישקולץ (Miskolc), שריפת בית כנסת במאקו (Makó) תופעות אלימות קשות כמו באוזד (Ózd), בקשצ'בה (Békéscsaba), ועוד, הקמת בתי דין עממיים שגזרו גירוש יהודים ממקום מושבם, כמו בסגבאר (Szegvár).