ברכת הנסים
נס של רבים > ברכה על נס שנעשה לאנשים מסוימים מישראל

מברכים ברכת הנסים על ראיית מקום שנעשה בו נס לגדולי ישראל, בנוסח "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נס לפלוני במקום הזה" (פלוני הוא שם האדם שנעשה לו הנס). כמו כן, מברכים על ראיית מקום שנעשה בו נס שהיה בו קידוש השם, בנוסח: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נסים לצדיקים במקום הזה"
מי שמעלה את האפשרות שכל אחד יהיה מחויב בברכה לא רק על נסים שנעשו לכלל ישראל, אלא גם על נסים שנעשו לגדולי ישראל לאורך ההיסטוריה היהודית, הוא התלמוד הירושלמי:
"ואם היה אדם מסוים כגון יואב בן צרויה וחביריו ואדם שנקדש בו שם שמים כגון חנניה מישאל ועזריה... מהו שיברך"
.
רבים מהראשונים מצדדים בדעה המובאת בירושלמי בהסתמך על הגמרא בבבלי: "ראה גוב של אריות או כבשן האש אומר: ברוך שעשה נסים לאבותינו במקום הזה".
בעקבות הבבלי פוסק השולחן ערוך להלכה: "על נס של אדם מסוים, כיואב בן צרויה וחבריו, וכן על נס של אדם שנתקדש בו שם שמים, כגון דניאל וחבריו, מברך. לפיכך הרואה גוב אריות של דניאל וכבשן האש של חנניה מישאל ועזריה, מברך 'שעשה נס לצדיקים במקום הזה'".
השולחן ערוך שינה מנוסח הברכה שהביאה הגמרא, שהרי הגמרא קבעה שצריך לברך "ברוך שעשה נסים לאבותינו במקום הזה", ולעומת זאת השולחן ערוך פסק כמו גרסת הרי"ף, שכתב: "ראה גוב אריות וכבשן האש אומר ברוך שעשה נס לצדיקים במקום הזה" . המשנה ברורה פוסק שרק בברכה על מקום של נס שיש בו קידוש השם מברכים בנוסח "שעשה נס לצדיקים במקום הזה", ואילו בנס שנעשה לאדם מסוים, מברכים בנוסח "ברוך שעשה נס לפלוני במקום הזה", וכוללים את שם האדם המסוים. לדוגמה, אם מברכים על הנס שנעשה ליואב בן צרויה, מברכים "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נס ליואב בן צרויה במקום הזה".
נחלקו האחרונים בהגדרת "אדם מסוים" שאם נעשה לו נס מחייב השולחן ערוך בברכת הנסים. האליה רבה כתב שזה צריך להיות אדם שיהיה "מסוים ביותר", דהיינו אדם בעל שם. אמנם, המגן אברהם החמיר יותר וקבע שאדם מיסים הוא "דוקא כיואב שיצא טבעו בכל העולם", כלומר מדובר ביחידי סגולה בלבד, שראויים למעמד של "אדם מיסים" כפי שמופיע בירושלמי. בעקבות זאת, המגן אברהם מכריז כי "ובעוונותינו הרבים אין אנו עתה כיוצא בו", דהיינו כיום אין אנשים שמגיעים לרמתו של יואב בן צרויה, ולפיכך אין כיום אנשים מסוימים שאם יארע להם נס, יצטרכו כולם לברך עליו.
הבית יוסף מביא בשם האבודרהם, שעל כל נס שיש בו קידוש השם, אפילו אם נעשה ליחיד, חייבים לברך עליו ברכת הנסים, ואם כך הרי שדברי השולחן ערוך על דניאל וחבריו הם רק דוגמה לנס שיש בו קידוש השם. הבאור הלכה מעיר שהאנשים שנעשו להם נס של קידוש השם, אינם במדרגה של "אדם מסוים", כמו יואב בן צרויה, ולכן לו הנסים שהיו נעשים להם לא היו נסים עם קידוש השם, לא היו כולם מחויבים בברכה על ראיית מקומות אלו.
הב"ח מדייק מלשון השולחן ערוך שהברכה על הנס במקרים המצוינים בירושלמי, היא רק במצב בו ראה אדם את הכבשן שבו הושלכו חנניה, מישאל ועזריה, או במצב בו ראה אדם את גוב האריות אליו הושלך דניאל, ואין מדובר בראיית כבשן אחר או גוב אריות אחר. הפרישה פסק כמו הב"ח בעניין כבשן האש, אמנם במקרה של ראיית גוב אריות הפרישה הוא חולק וטוען שמברכים על ראייה של כל גוב אריות, ולאו דווקא על ראייה של גוב האריות שבו נעשה הנס לדניאל. הטעם שהפרישה מביא לדבריו הוא שגוב אריות הוא מחזה נדיר, ולפיכך בראיית גוב אריות מיד נזכר האדם בנס שנעשה לדניאל בגוב האריות, ולכן צריך לברך. לעומת זאת, כבשן אש הוא מחזה נפוץ, ובראייתו אדם אינו נזכר באופן אוטומטי בכבשן האש ממנו ניצלו חנניה, מישאל ועזריה. לכן, רק בראיית אותו כבשן שבו נעשה להם הנס יצטרך אדם לברך.
מכל מקום, פסק השולחן ערוך שמברכים רק על ראיית כבשן האש של חנניה, מישאל ועזריה, ועל גוב האריות של דניאל, ולא על כל כבשן אש וגוב אריות, כלומר כמו הב"ח ולא כמו הפרישה.