stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כריסטיאן בוהר
הערות שוליים

↑  Rhodes, Richard (1986). The Making of the Atomic Bomb. New York: Simon & Schuster. ISBN 0-671-44133-7.
↑  Klocke R (2006). "Dead space: simplicity to complexity". J Appl Physiol. 100 (1): 1–2. doi:10.1152/classicessays.00037.2005. PMID 16357075.
↑  Tom Siegfried, When the atom went quantum, Science News Magazine, ‏28 ביוני 2013, "As for standard religion, though, Bohr was unsympathetic. His mother was a nonpracticing Jew, his father an atheist Lutheran."
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 1078115  CiNii: DA13525018  GND: 116233168  ISNI: 0000 0000 1935 8951  NTA: 129276782  RERO: 02-A003019467  VIAF: 50345664   WorldCat (עם VIAF): 50345664
יהדות טורינו

בית הכנסת בטורינו
יהדות טורינו מהווה את הקהילה היהודית הרביעית בגודלה באיטליה, אחרי יהדות רומא, יהדות מילאנו ויהדות פירנצה. היא מספקת שירותי דת למשפחות היהודיות המתגוררות ביותר מעשרה ערים במחוז פיימונטה. מספר היהודים בעיר נאמד ב-1,200. קהילת טורינו מפעילה תוכנית לשיקום בתי כנסת יהודיים במחוז פיימונטה. בעזרת משאבים כספיים של רשויות המדינה היא הצליחה לשפץ אחדים מבתי הכנסת ולעודד את ביקורי תיירים בהם. הטיפול בתיירות נימסר לחברת הדרכה המתמחת בארגון תיירות. היא עורכת, לפי הזמנה, סיורים מאורגנים ב-12 בתי הכנסת, הפתוחים היום לציבור. בקהילת טורינו בית כנסת גדול הפתוח בחגים ולידו בית כנסת רגיל, בו מתפללים בשאר ימי השנה. בקהילה בית ספר עממי, בית ספר על יסודי, בית אבות וספריה גדולה בנושאים יהודיים באיטלקית ובעברית.
בין 1960 ל-1985 סרג'יו יוסף סיארה היה הרב הראשי של הקהילה.
הרבנים ששרתו אחריו כרב הראשי היו: רב הרטום, רב קולומו, רב סומך, רב בירנבאום ורב די פורטו.
מספטמבר 2022 הרב הראשי של הקהילה היהודית בטורינו ומחוז פיימונטה הוא הרב אריאל פינצי.
בית הספר היהודי בטורינו נקרא על שמו של אמנואלה הרטום, אינטלקטואל ופרטיזן יהודי בן טורינו.
תולדות הקהילה

היהודים הראשונים הגיעו למחוז פיימונטה במאה ה-14 מצרפת ומספרד. התעודה הראשונה המעידה על הימצאות יהודים בטורינו היא משנת 1424. משפחות יהודיות בעיר זוכות לקבל אישור להקים בנק, לפתוח אטליז למכירת בשר כשר ולהקים בית קברות. היהודים התגוררו באזור המכונה "סטודיום" (Staudium}.
היהודים זכו לאוטונומיה מהדוכס לבית סבויה. עם זאת היא עברה גם תקופות קשות בין השנים 1553–1580. בשנת 1679 רוכזו 763 יהודי טורינו בגטו הגדול (Ghetto Grande) בין הרחובות: Maria Vittoria,Bogino,Principe Amedeo,San Francesco da Paola. בשנים 1737–1794 גדלה הקהילה ב-1,300 תושבים והוקם גטו חדש (Ghetto Nuovo) בין הרחובות: S.Francesco, Des Ambois וכיכר Carlina. ניתן להבחין בקווי האופי המיוחדים של תחום המגורים ליהודים עד היום.
בשנת 1848 המלך, קרלו אלברטו, העניק שיויון ליהודי העיר במסמך שכונה Statuto Albertino ומאז היו היהודים חופשיים לגור ברחבי העיר.
שלשה מבין הסופרים והמשוררים האיטלקים הבולטים במאה ה-20: קרלו לוי, פרימו לוי ונטליה גינזבורג, הם מטורינו.
מספר יהודי איטליה בשנות ה-30 היה בין 40 ל-50 אלף, כאלפית מכלל האוכלוסייה. במפקד האוכלוסין של 1938, לפני פרסום החוקים האנטי-יהודיים, החליט המשטר לבצע מפקד אוכלוסין מיוחד של היהודים באיטליה. על פי המפקד התגוררו באיטליה 58,412 יהודים איטלקים ויהודים זרים. המספר כלל כ-36,000 יהודים בעלי אזרחות איטלקית, ו-9,415 יהודים חסרי אזרחות שהגיעו לאיטליה מראשית המאה ה-20 ומצאו בה מקום נוח להתחיל חיים חדשים. נכללו בו גם יהודים שהמירו את דתם וגם וילדים שנולדו בנישואי תערובת. עם השנים קיבלו חלק מהיהודים הזרים אזרחות איטלקית והשתלבו לגמרי בחיי המדינה. הפרופיל הדמוגרפי של יהדות איטליה באותן שנים היה של ציבור שנמנה עם הבורגנות הבינונית והגבוהה. רמת השכלתם הייתה גבוהה מהממוצע הלאומי. היהודים התרכזו בעיקר במספר קהילות גדולות, ביניהן טורינו בה היו כ-6,000 יהודים.
יהדות טורינו תחת השלטון הפשיסטי

תגובתם של יהודי טורינו לעליית הפשיזם תאמה את תגובת כלל החברה: כבר בתחילת דרכו של בניטו מוסוליני בשלטון, יהודים רבים הצטרפו למפלגה הפשיסטית. אחרים התנגדו לפשיזם, והיו מי שבחרו להגר מאיטליה. לאחר שנות שלטון אחדות, בזכות תעמולה מאסיבית של השלטונות, ניתן לומר כי בתחילת שנות ה-30 רוב האוכלוסייה, ובתוכה היהודים, קיבלה את מנהיגותו של הדוצ'ה ללא עוררין, והיו גם מי שנטלו חלק פעיל במוסדות השלטון הפשיסטי. הייתה פעילות ציונית בטורינו, אך כמו ביתר קהילות איטליה, היא לא הייתה בולטת ומשמעותית.
במשך זמן קצר אף פורסם בטורינו כתב עת יהודי פאשיסטי, בשם "לה נוסטרה בנדיירה" ("דגלנו"), על ידי אטורה אובאצה (אנ'). בכתב העת העלה אובאצה על נס את הלאומיות האיטלקית, ותמך בפאשיזם בגלוי. הוא רצה להזכיר לאיטלקים על ההקרבה של היהודים האיטלקים בזמן מלחמת העולם הראשונה, ותקף את הטענה שכל היהודים תומכים בציונות. לאובאצה היה תפקיד מרכזי בקהילה היהודית בטורינו, והוא ניצל זאת כדי להבטיח שכל תפקידי המפתח בקהילה יוחזקו בידי יהודים פאשיסטים. הוא נרצח עם משפחתו ב-1943 על ידי חיילי אס אס בגבול שווייץ, בניסיון בריחתם מאיטליה.
לאחר פרסום חוקי הגזע באיטליה ב-1938, פיתחו רוב יהודי פיימונטה עמדה אנטי-פאשיסטית חזקה. בתקופה זו היו בטורינו רק כ-4,060 יהודים. מספרם של היהודים פחת מאוד, הן בשל עזיבתם של פליטים יהודים זרים רבים והן מחמת הגירתם של יהודים איטלקים.
יהודי טורינו סבלו מגילויי אנטישמיות רבים, שרק הלכו והחריפו. גרפיטי אנטישמי החל להופיע על קירות בעיר, במיוחד בקרבת בית הכנסת של טורינו. בליל ה-14 באוקטובר 1941, היה ניסיון שלא צלח, להצית את בית הכנסת. בשלושת הימים שלאחר המקרה, החלו להופיע פוסטרים ומודעות ברחבי העיר שקראו לרצוח יהודים, ועליו הופיעו רשימת שמות של יהודים מקומיים וכתובותיהם. אך על פי דברים שכתב הפרטיזן היהודי אמנואלה הרטום ביומנו, כתובות אלה כלל לא היו מדויקות, וסוכנים גרמנים הם אלה שביצעו את הפעולות. כל עוד הייתה איטליה בגדר מדינה גרורה של גרמניה, נמנע היטלר מלדרוש את גירוש היהודים והשמדתם. מוסוליני סירב לגרש את אזרחיו היהודים, בין היתר על מנת להפגין את עצמאותו כלפי גרמניה, ולכן יהודי טורינו לא נפגעו עד לנפילתה של איטליה הפשיסטית. משפחות יהודיות רבות נאלצו לעזוב את בתיהם בין השנים 1941 ל-1943, והן עברו להתגורר באזורים כפריים או בהרים עד לשחרור צפון איטליה בסוף אפריל 1945.
יהדות טורינו תחת השלטון הפשיסטי > שואת יהדות טורינו

מצבם של יהודי טורינו החמיר עם כניעתה של איטליה לבעלות הברית, פלישת גרמניה לאיטליה והקמת רפובליקת סאלו בספטמבר 1943. לאחר שהפכה איטליה למדינה כבושה, החליט היטלר, שגורלם של יהודי איטליה צריך להיות כגורל אחיהם במדינות הכבושות - רדיפה, גירוש והשמדה. רפובליקת סאלו שיתפה פעולה באופן מלא עם מדיניות זו של הנאצים.
הקהילה היהודית המשיכה לקיים אורח חיים שגרתי למרות המצב הפוליטי החדש שנוצר. כך לדוגמה, הבחינות בבתי הספר התקיימו כסדרן, כשהמורים תפקדו כשומרים בכניסה לבנייני הקהילה, ובחינות בעל פה התקיימו בגינות ציבוריות או בזמן הליכה ברחוב.
שגרה זו הופסקה, לאחר שבתחילת אוקטובר, כוחות פאשיסטיים פרצו לספרייה של הקהילה היהודית, לקחו את כל הספרים, ושרפו אותם בשריפות ענק בפיאצה קרלינה. בעקבות האירוע, מרבית יהודי טורינו ברחו באופן מיידי מהעיר או מצאו מקומות מסתור. כך, מרבית יהדות טורינו ניצלה מהגורל של קהילות יהודיות אחרות באיטליה. כאשר החלו מבצעי הנאצים להשמדת יהודי איטליה, עם המבצע לאיסוף יהודי רומא להשמדה ב-16 באוקטובר, לא יכול היה להתקיים מבצע דומה בטורינו באותו ההיקף, משום שלא היו בבתיהם. איסוף היהודים התבצע בעזרת המשטרה האיטלקית, על פי כתובות היהודים במפקד האוכלוסין משנת 1938, שעודכנו במחציתה של 1943. פקידי הממשל של רפובליקת סאלו המריצו את עובדיהם ואת תחנות המשטרה לפעול בחריצות מרבית לאיסוף וגירוש יהודים. כאשר ביצעו הכוחות הגרמניים חיפושים בבתי היהודים, הם מצאו רק שתי נשים מבוגרות בביתן.
בנוסף, הכוחות הנאצים החרימו רכוש יהודי, ובניינים של הקהילה היהודית הושחתו ונבזזו.
יהודים שעדיין נמצאו בעיר שמרו על זהירות בצעדיהם, והסתמכו על אמונם במכרים איטלקים. יהודים רבים ניצלו הודות לעזרה של איטלקים שהכירו, אך היו כאלה שנתפסו בשל עזרה של איטלקים לכוחות הגרמנים. כך לדוגמה, ב-27 באוקטובר, נעצרו 11 מיהודי טורינו בעקבות הלשנות. חלקם פותו להיכנס לחנויות, שבהן חיכו להם חיילי אס אס. אחרים נתפסו במקום עבודתם. משפחה אחת נתפסה, משום שחזרה לחנות בבעלותה בעיר.
יהודים רבים הצטרפו לכוחות הפרטיזנים שפעלו בעיקר באזורי ההרים של פיימונטה ועמק אאוסטה (אנ'), המפורסם שבהם הוא אמנואלה הרטום. יהודים רבים ניצלו הודות לכך שמשפחות איטלקיות, פרטיזנים ואנשי כנסייה הסתירו אותם, תוך כדי סיכון רב לחייהם.
בסך הכל גירשו הנאצים 875 יהודים מטורינו וסביבותיה, מתוכם נותרו בחיים רק 31. כ-400 יהודים מטורינו וסביבותיה נרצחו בזמן השואה. רדיפת יהודים נמשכה עד היום האחרון של המלחמה, ואפילו ב-25 באפריל 1945, יום כניעת הכוחות הגרמנים, נהרגו שישה יהודים בקרבת קונאו.
בתום מלחמת העולם השנייה נותרו 2,885 יהודים בטורינו. זאת בנוסף ליהודים זרים רבים אחרים משארית הפליטה, ששוכנו באזור טורינו במחנות עקורים, כשהגדול בהם היה מחנה העקורים גרוליאסקו.
כמה מהקהילות הקטנות יותר סביב טורינו לא הצליחו להתאושש מהמלחמה, וחברי הקהילה ששרדו עברו לגור בקהילות יהודיות אחרות או עלו לישראל.
כיום, בתחנת הרכבת המרכזית של טורינו, פורטה נואובה (אנ'), ישנה מצבת זיכרון ליהודים שגורשו מטורינו למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
בית הכנסת

מרכז הקהילה היהודית נמצא ברחוב פיוס החמישי, בככר הקטנה שנקראת על שמו של הסופר היהודי המפורסם, יליד העיר, פרימו לוי. המבנה הבולט בככר הוא של בית הכנסת, שנחנך בשנת 1884 לאחר ארבע שנות עבודה ואחר שניטש המבנה הקודם שתוכנן להיות בית הכנסת והפך להיות למולה אנטונליאנה. בשנים קודמות היו בעיר שני בתי כנסת: האחד, בנוסח הספרדים והשני בנוסח איטליה. בבית הכנסת הנוכחי 1,400 מקומות.
בית הכנסת בטורינו הוא אחד משורה של בתי הכנסת גדולים ומפורסמים שהוקמו בסוף המאה ה-19, בעידן איחוד איטליה, יחד עם בית הכנסת הגדול של רומא ובית הכנסת הגדול של פירנצה ועוד. הוא נחשב לאחד המונומנטים המפארים את העיר טורינו. זהו בניין מרכזי בעל כיפת-תוף על תיליים. בפינותיו ארבעה מגדלים קטנים. במבנה כולל שלוש חזיתות שבכל אחת בנוי מבנה משנה של כניסה. בחזית המזרחית קיים שקע ובו מקום לארון הקודש, המוצב בתוך בית הכנסת. לעיטור החיצוני והפנימי השתמשו במוטיבים מוריים וביזנטיים מרובי גוונים. בקומה השנייה עזרת נשים המקיפה את המבנה משלושה צדדים (לא כולל המזרח - אליו פונות המתפללות בזמן התפילה).
בבית הכנסת מתפללים רק בחגים ובאירועים חגיגיים. באשר ימות השנה מתפללים בבית כנסת, בנוסח יהודי איטליה, שהכניסה אליו היא בצד מבנה בית הכנסת. בית הכנסת הקטן שימש מאפיה לייצור מצות. הוא בנוי בצורת אמפיתיאטרון. ריהוט בית הכנסת הובא מהעיר "קיארי" והוא מעוצב בסגנון בארוקי פיימונטזי. קיר לבנים מפריד בין בית הכנסת הקטן לבין חדר תפילה שנועד לתפילה בנוסח אשכנז. לפניו שש שורות של כיסאות, המוצבות לפני ארון קודש בעל ערך אומנותי עם דלתות בצבע כהה, כביטוי אבל למותו של המלך "קרלו אלברטו" בשנת 1849, השליט שהעניק אמנציפציה ליהדות טורינו. בדלתות הארון חרוטים תבליטים המתארים את העיר ירושלים.
בית הכנסת נפגע מהפצצה אווירית בריטית בשנות מלחמת העולם השנייה ונהרסו הקישוטים הפנימיים והריהוט של בית הכנסת. בשנת 1949 הוא שוקם ונפתח מחדש לשירות יהדות טורינו.
ראו גם

יהדות פיימונטה
לקריאה נוספת

יעקב פינקרפלד, בתי הכנסת באיטליה, מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"ד
In Piedmont Sixteen Synagogues, בהוצאת הקהילה היהודית בטורינו.
Annie Sacerdoti,Guida All'Italia Ebraica,Marietti, Casale Monferrato,1986
הערות שוליים

1 2 3  טורינו, באתר מוזיאון בית התפוצות
1 2  יעל אורביטו, הנהגת יהודי איטליה בשנות השלטון הפשיסטי והשואה, בשביל הזיכרון 36, יד ושם, עמ' 39-48
↑  ליליאנה פיצ'וטו, טבלאות סטטיסטיות על השואה באיטליה : מנגנון הגירושים - מבט מקרוב, יד ושם לג, עמ' 243-278
1 2 3 4  Susan Zuccotti, The Italians and the Holocaust: Persecution, Rescue and Survival, Peter Halban London, 1987, עמ' 59-63, 156-157
↑  Renzo De Felice, The Jews in Fascist Italy: A History, Enigma Books New York, 2001, עמ' 461
| טורינו |
| --- | --- | --- |
| אתרים | מולה אנטונליאנה • המעונות המלכותיים של בית סבויה • ארמון מדאמה • הארמון המלכותי של טורינו • הר הקפוצ'יני • פארק ולנטינו |  |
| ספורט | אולימפיאדת טורינו (2006) • יובנטוס • טורינו (כדורגל) • אצטדיון אליאנץ • סטאדיו דלה אלפי |  |
| שונות | יהדות טורינו • בית סבויה • תכריכי טורינו • פיאט |  |
בית הכנסת האיטלקי
לאקה (יוון)

| --- | --- |

 מדינה:  יוון יוון
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  166 (2021)
 קואורדינטות:  39°14′04″N 20°08′10″E﻿ / ﻿39.23444444°N 20.13611111°E﻿ / 39.23444444; 20.13611111 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןלאקה(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןלאקה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מבט על לאקה
עוד מבט על לאקה
המפרץ של לאקה
לאקה (ביוונית: Λάκκα) היא עיירת נמל והיישוב השני בגודלו באי פאקסי, האי הקטן מבין שבעת האיים היוניים הראשיים.
לאקה נמצאת בחלק הצפוני של פאקסי לחופו של מפרץ טבעי גדול. בלאקה נמל לספינות תיירים ולספינות דיג. מסביב ליישוב עצי זית בצבע ירוק כסוף ועצי ברוש. זהו יעד תיירות פופולרי אליו מגיעים בשייט כדי ליהנות מגלישת גלים, צלילה ושחייה. הכלכלה במקום מבוססת על חקלאות שעיקרה גידול עצי זיית והכנה של שמן זית ועל תיירות. מספר התושבים בלאקה מונה מספר מאות.
רוב הבתים בלאקה הם בסגנון ונציאני. בלאקה שני חופי ים, האחד נקרא קאנוני (Kanoni) והוא מכוסה חלוקי אבן והשני נקרא הראמי (Harami) והוא חוף חולי. במקום מסעדות, מאפיות ובארים רבים. שרות של אוטובוסים מקשר את לאקה עם גאיוס בירת האי דרך לוגוס.
היסטוריה

האי פאקסי היה מיושב כנראה כבר בתקופה הפרה היסטורית. באופן מסורתי מייחסים לפיניקים את ההתיישבות הראשונה במקום ושם האי לקוח מהמילה הפיניקית פאקס. הרומאים שלטו בפאקסי מהמאה השנייה לפני הספירה. בתקופה הביזנטית ובימי הביניים פאקסי סבלה מהתקפות של פירטים. בזמן מסעי הצלב עברו במקום חיילים מצבאות הצלבנים ומסוף המאה ה-14 לספירה פאקסי כשאר האיים היוניים נשלט על ידי הרפובליקה הוונציאנית.
נפוליאון שהכה את הוונציינים באיטליה כבש מיד לאחר מכן את האיים היוניים ובהם את פאקסוס בסביבות שנת 1800. האי נכבש על ידי כח רוסי טורקי ומייד לאחר מכן בשנת 1815, על ידי הבריטים שהקימה את האיחוד של האיים היוניים. בשנת 1864 פאקסוס ויתרה על עצמאותה יחד עם שאר האיים היוניים שהתאחדו עם יוון.
מגדלור בלאקה
טרסיירה (אי)

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס האטלנטי 
 קואורדינטות:  38°44′00″N 27°19′00″W﻿ / ﻿38.733333333333°N 27.316666666667°W﻿ / 38.733333333333; -27.316666666667
 שטח:  396.75 קילומטר רבוע
 אורך:  29 קילומטר
 רוחב:  17.5 קילומטר
 גובה מרבי:  Serra de Santa Bárbara
 נתונים מדיניים
 מדינה:  פורטוגל פורטוגל
 אוכלוסייה:  56,437 (2011)
 אזור זמן:  Atlantic/Azores
 עיר ראשית:  אנגרה דו אירואיז'מו 
  (למפת האיים האזוריים מוגדלת) פונטה דלגדה הורטה אנגרה דו אירואיז'מו לגואה סנטה קרוש דאש פלורש פיקו האוקיינוס האטלנטיטרסיירה(למפת האיים האזוריים רגילה) פונטה דלגדה הורטה אנגרה דו אירואיז'מו לגואה סנטה קרוש דאש פלורש פיקו האוקיינוס האטלנטיטרסיירה
 
האי טֵרְסֵיְרָה, המכונה גם האי הסגול, הוא אי בארכיפלג האיים האזוריים במרכז צפון האוקיינוס האטלנטי. זהו אחד מהאיים הגדולים של הארכיפלג ובו אוכלוסייה של 56,000 תושבים בשטח של 396.75 קילומטרים רבועים. בו שכנה בעבר בירת הארכיפלג והיום היא נחשבת לאתר מורשת עולמית (אנגרה דו אירואיז'מו). האי הוא מקום מושבם של בית המשפט העליון ושל הבסיס הראשי של חיל האוויר האמריקאי באיים האזוריים.
גאוגרפיה > אזורים אקולוגיים ושמורות טבע

רוב החלק הפנימי של האי טרסיירה הוא פראי, הררי ומוגדר כשמורת טבע. ממרומי הרי Serra do Cume ועד המדרונות של סנטה ברברה יש שבילים רבים שלאורכם נמצאות חוות קטנות, קירות אבן ויערות שמהווים גן עדן לכל חובב טבע.
גאוגרפיה > גאוגרפיה אנושית

כמו איים אזוריים אחרים, ההתיישבות האנושית הוכתבה על ידי הגאומורפולגיה של פני השטח. החרוטים הגעשיים והרי הגעש שמאכלסים את רוב השטח הפנימי של האי טרסיירה הכריחו את רוב הקהילות להתיישב באזורי החוף ובעמקי הנהרות. כך נוצרה טבעת אורבנית שמקיפה את האי והכוללת לרוב מערכת של כבישים אזוריים. הקהילות השונות החלו כמובלעות חקלאיות והתבססו על עיבוד של שטחים מוגדרים (חלקות). גרעיני הקהילות היו אנשי הדת והכנסיות השונות שמנקדות עד היום את הנוף של האי.
מבחינה מנהלית, טרסיירה מחולקת ל-2 מועצות מקומיות: אנגרה דה הרוסימו ופראייה דה ויטוריה. המועצה של אנגרה דה הרוסימו נמצאת בחלק הדרומי של האי וכוללת את העיר ההיסטורית אנגרה, את הקהילות הפרבריות של העיר וכן קהילות נופש רבות לאורך החופים. (למשל: פורטו מרטינז). פראייה דה ויטוריה מרוכזת בפינה הצפון-צפון מזרחית של האי לאורך הציר שבין קאבו דה פורטו ו-Lajes. מועצה זו נחשבת כמרכז התעשייתי של האי והיא כוללת את אחד משני הנמלים המסחריים של האי, את שדה התעופה הבינלאומי ותעשיות רבות שקשורות לבסיס של חיל האוויר במקום. האי כולל אזורים לא מיושבים במרכז, בחלקים הצפון-מזרחיים שלו וחלקים מהחוף המערבי של האי. במסגרת הקהילות המנהליות ישנה חלוקה לקהילות מקומיות (19 באנגרה דה הרוסימו ו-11 בפראייה דה ויטוריה) שמנוהלות על ידי הנהלה (שכוללת נשיא וקבינט) וגם ועד מקומי (שכולל יושב ראש ומועצה).
אנגרה דה הרוז'ימו, היא הבירה ההיסטורית של טרסיירה, והיא העיר העתיקה ביותר בארכיפלג (נוסדה ב-1534). בהתחשב בחשיבותה ההיסטורית כמרכז לתגליות ימיות במאות ה-15 וה-16 הוכרז מרכז העיר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסקו. הכרזה זו נעשתה גם כי העיר קישרה בין אירופה לעולם החדש וב-1499 וסקו דה גמה וב-1539 פדרו דה אלוואראדו השתמשו בנמל זה כנמלי הבית שלהם. ההכרזה של אונסק"ו התבססה על קריטריונים שלפיהם הנמל הוא בעל חשיבות היסטורית עולמית.
כלכלה

הפעילות הכלכלית העיקרית באי טרסיירה היא גידול פרות וייצור של מוצרי חלב. האי כולל 2 נמלי ים עיקריים, אחד באנגרה דה הרוסימו ואחד בפראייה דה ויטוריה וכן שדה תעופה מסחרי ושדה תעופה צבאי שמשמש את צבא ארצות הברית.
תרבות

מלחמות השוורים הפורטוגזיות נפוצות באי והן כוללות שני סוגים: מלחמת שוורים מסורתית שנעשית על ידי רכיבה על סוסים בזירה ומלחמת שוורים ברחוב.
הסוג השני נפוץ החל מהמאה ה-16 ובו לוקחים חלק תושבי האי הכפריים החל מחודשים אפריל-מאי ועד תחילת ספטמבר. באירועים אלו, השור משוחרר בכיכר העיר (או במקום פתוח אחר) עם חבל ארוך שקשור לצווארו. החלק השני של החבל אחוז על ידי 8 גברים שלבושים באופן מסורתי בחולצות לבנות, מכנסיים אפורים וכובעים שחורים והם שולטים בשור מרחוק. אנשים אמיצים מתגרים בשור ומנסים להתקרב אליו מבלי שינגח בהם. אנשים בקהל מנסים להרגיז את השור, לאחוז בחבל שלו עד שלבסוף השור משוחרר והפסטיבל שכולל סעודה כיד המלך מתחיל.
בערים מסוימות, מלחמות שוורים מתבצעות על גבי סוסים והם כוללות תהלוכות המוניות של גברים הלבושים בתלבושות מהמאה ה-16, של סייסים ושל נושאי כליהם. הסייס הוא מרכז האירוע והוא ינסה לעייף את השור ולתקוע חיצים בגבו. המטאדורים פה, בניגוד למטאדורים בספרד, ממלאים תפקיד קטן באירוע ותפקידם לרוב הוא להסיח את דעתו של השור. בסופה של כל מלחמת שוורים יסתערו על השור 8 גברים, כאשר המנהיג שלהם ינסה לתפוס את השור בקרניו וינסה להכניע אותו. כשהשור יותש יתפזרו הגברים ויוכרז סופו של הקרב.
הערות שוליים

↑  These archaeological sites were first identified by Nuno Ribeiro (in 2010) during archeological visits to Corvo and Terceira, but further examination and dating were required to authenticate their validity
↑  Lusa (5 March 2011), J.M.A., ed., Estruturas podem ter mais de dois mil anos: Monumentos funerários descobertos nos Açores (in Portuguese), Lisbon, Portugal: Correio da Manhã
↑  The beginning of the discovery of the main islands would not begin until two years later, when the islands of Santa Maria and São Miguel would be discovered, and attributed to Gonçalo Velho Cabral.
1 2 3 4 5  Carlos Melo Bento (2008), p.27
↑  Ironically, Álvaro Martins Homem had already begun settlement of the Angra area at the time that the Infante D. Beatriz assigned the colony to the Captain
↑  The Maciço da Serra do Cume, located within the ancient remnants of the Cinco Pico caldera, is a clear example of the patchwork of small holdings visible in the Azores.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb119646508 (data)  GND: 4395803-5  NARA: 10036867  NKC: ge776236  VIAF: 315125065   WorldCat (עם VIAF): 315125065 
קרב טרסיירה, ציור קיר במנזר סאו לורנצו דה - אל אסקוריאל
המאה ה-19. הדפסה של Angra op Tercera ובה נראית העיר אנגרה וחלקים מהאי (מחבר לא ידוע)
מישור Achada שעל הר הגעש ג'ילרמי מוניז הוא כר פורה מרעה המשמש למרעה וגידול בקר לחלב
כיכר העיר של טרסיירה, האיים האזוריים, פורטוגל. פנורמה
פראיה דה ויטוריה, תצלום מן הקצה הדרומי-מזרחי, מראה את הלאג'ס גראבן
אנגרה דו הרואיז'מו כפי שנראית ממונטה ברזיל, על החוף הדרומי של טרסיירה
כוח הייצוב

חיילי כוח הייצוב ב-20 בדצמבר 1996.

כוח הייצוב (Stabilization Force; SFOR) היה כוח רב-לאומי של נאט"ו לשמירה על השלום שהוצב בבוסניה והרצגובינה לאחר מלחמת בוסניה. על אף שארגון נאט"ו עמד בראש הכוח, השתתפו בו גם חיילים ממדינות שאינן חברות נאט"ו.
משימה

המשימה המוצהרת של כוח הייצוב הייתה "להרתיע עוינים, לייצב את השלום, לתרום לסביבה מאובטחת על ידי נוכחות צבאית מתמשכת באזורי האחריות, תמיכה באזורי מפתח כולל ארגונים אזרחיים, ולחתור לקראת שלום ארוך טווח, מבלי שיהיה צורך בכוחות נאט"ו בבוסניה והרצגובינה".
מבנה והיסטוריה

הכוח הוקם בעקבות החלטה 1088 של מועצת הביטחון של האו"ם ב-12 בדצמבר 1996. הוא היה גדול יותר מכוח היישום (IFOR) שנפרש בבוסניה והרצגובינה ב-20 בדצמבר 1995 למשך שנה אחת. כל אחד ממפקדי הכוח שירת שנה אחת בתפקיד: גנרל ויליאם וו. קראוץ', גנרל אריק שינסקי, גנרל מייג מונטגומרי, לוטננט גנרל רונלד אדמס, לוטננט גנרל מייקל דודסון, לוטננט גנרל ג'ון ב. סילבסטר, לוטננט גנרל ויליאם א. וורד, מייג'ור גנרל וירג'יל פאקט ובריגדיר גנרל סטיבן פ. שוק.
כמות החיילים הופחתה ל-12,000 עד סוף 2002, ולכ-7,000 עד סוף 2004. במהלך 2004 הוכרז על סגירת הכוח.
הכוח הוחלף על ידי כוחות EUFOR Althea של האיחוד האירופי ב-2 בדצמבר 2004.
כוח הייצוב חולק לשלושה אזורי פעילות:
מוסטר
באניה לוקה
טוזלה
כוח הייצוב פעל תחת הוראות פתיחה באש של כוח לאכיפת השלום, לא שמירת השלום. כך לדוגמה, אושר לו ב-1997 נטרול מתקני תחנת רדיו וטלוויזיה סרבית. במהלך השנים עצר הכוח 29 אנשים שהואשמו בפשעי מלחמה. עצורים אלה הועברו למשפט בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר בהולנד.
חברי הכוח

כוח הייצוב פעל תחת שם הקוד "מבצע משמר משותף" (Operation Joint Guard) בין התאריכים 21 בדצמבר 1996 – 18 ביוני 1998, ותחת שם הקוד Operation Joint Forge בין התאריכים 20 ביוני 1998 – 2 בדצמבר 2004. מדינות חברות נאט"ו שמהן הגיעו חיילים:
בלגיה
בולגריה
קנדה
צ'כיה
דנמרק
אסטוניה
צרפת
גרמניה
הונגריה
איסלנד
איטליה
לטביה
ליטא
הולנד
נורווגיה
פולין
פורטוגל
רומניה
ספרד
סלובקיה
סלובניה
טורקיה
בריטניה
ארצות הברית
לוקסמבורג
מדינות שאינן חברות נאט"ו שמהן הגיעו חיילים:
אלבניה
אוסטרליה
אוסטריה
ארגנטינה
פינלנד
מצרים
אירלנד
מלזיה
מרוקו
ניו זילנד
רוסיה
שוודיה
אוקראינה
מגדל 185

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים, בניין משרדים 
 כתובת:  פרידריך-הברט-אנאלג' 35–37
 מיקום:  פרנקפורט
 מדינה:  גרמניה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  אוגוסט 2008 – דצמבר 2011 (כ־3 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  2011 
 אדריכל:  Christoph Mäckler
 מידות
 גובה:  200 מטר (656 רגל) מטר
 שטח:  100,500 מטר רבוע
 קומות:  55 (+2 קומות תת-קרקעיות)
 
 קואורדינטות:  50°06′38″N 8°39′23″E﻿ / ﻿50.110556°N 8.656389°E﻿ / 50.110556; 8.656389
 www.tower185.de
  (למפת פרנקפורט מוגדלת) מגדל 185(למפת פרנקפורט רגילה) מגדל 185
 
מגדל 185 הוא גורד שחקים בעל 55 קומות (בנוסף ל-2 קומות תת-קרקעיות) הממוקם בדרך גאלוס שבפרנקפורט, גרמניה. מגדל 185 הוא המגדל הרביעי בגובהו בעיר פרנקפורט והרביעי בגובהו בכל גרמניה (כל עשרת המגדלים הגבוהים בגרמניה ממוקמים בפרנקפורט). גובהו של המגדל הוא 200 מטר (656 רגל) והוא מתפרס על שטח של 100,500 מטר רבוע. בניית מגדל 185 החלה באוגוסט 2008 ונסתיימה בדצמבר 2011.
במקור המגדל תוכנן להיות בגובה של 185 מטר (607 רגל) ולכלול 50 קומות, אולם התוכניות שונו ולמגדל נוספו עוד 5 קומות. עם זאת, שם המגדל נותר כשהיה לאחר שינוי התוכניות.
מגדל הדרום

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין מגורים רב-קומות
 מיקום:  סטוקהולם
 מדינה:  שוודיה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1997
 תאריך פתיחה רשמי:  1997 
 אדריכל:  הנינג לארסן 
 מידות
 גובה:  86 מטר
 קומות:  24
 
 קואורדינטות:  59°18′54″N 18°04′11″E﻿ / ﻿59.315°N 18.069722222222°E﻿ / 59.315; 18.069722222222
  (למפת סטוקהולם מוגדלת) מגדל הדרום(למפת סטוקהולם רגילה) מגדל הדרום
 
מגדל הדרום הוא בניין רב-קומות אשר משמש למגורים וממוקם בסטוקהולם בירת שוודיה. תחילה, תוכנן הבניין לכלול כ-40 קומות אך כאשר בנייתו הסתיימה בשנת 1997 הוא כלל רק 24 והגיע לגובה של 86 מטרים. מגדל הדרום חולק ביחד עם מגדל סקטסקראפן את התואר בניין המגורים הגבוה ביותר בסטוקהולם.
הבניין עוצב על ידי האדריכל הדני הנינג לארסן אך הוא עזב את הפרויקט במחאה על הפשרות שנעשו במהלך הבנייה.
כוח ההגנה הלאומי של המלדיביים

כוח ההגנה הלאומי של המלדיביים (בדיבהי: ދިވެހިރާއްޖޭގެ ޤައުމީ ދިފާއީ ބާރު) הוא השם של הכוחות המזוינים של האיים המלדיביים. באחריותו לשימור את ביטחונם וריבונותם של האיים ובין היתר לסייע גם במשימות לאומיות ושיטור פנים.
תפקידו ומעמדו של כוח ההגנה הלאומי מעוגן בחוק ובחוקת המדינה. ראשיתו של הכוח בצורתו הנוכחית והמודרנית החלה בראשית שנות השבעים לאחר קבלת עצמאות האיים מבריטניה.