מריאמה בה
פמיניזם אפריקאי ויצירותיה של בה > וומניזם במכתב ארוך כל-כך

מושג נוסף שצמח במדינות שונות באפריקה בניסיון להחליף את הפמיניזם הוא וומניזם (womanism). הוומניזם לא מנסה לחקות את הפמיניזם המערבי אלא מציג גוון אחר של המילה, כשההבדל הגדול בין השניים הוא ביחס לגברים - הוומניזם פועל לא נגד, אלא תוך שיתוף פעולה עם הגברים.
המושג התפתח באפריקה, ובעזרת מחקרה של אליס קופר הוא התבסס בחברה. המחקר של קופר מציג את ה-וומניזם כמקבע את מעמדו דרך שמירה על ערכים חשובים בתרבות האפריקאית כגון קהילתיות, נשיות ואימהות, תוך כדי שהוא מבקש להתגבר לא רק על האפליה המגדרית אלא גם על האפליה המבוססת על גזע או על המעמד הכלכלי, אשר משפיעים על החברה האפריקאית כולה. אף על פי שהתחיל באפריקה, הוומניזם הוא מונח גלובלי, המסייע בהגדרת החוויה של נשים שחורות במקומות שונים בעולם.
ישנן גישות שונות גם בתוך הוומניזם האפריקאי - למשל, קיימים פערים בין התומכות באהבה נשית בלי תנאי (מינית או לא מינית) ובין המחזיקות בדעות מסורתיות יותר שלא מקבלות קשרים זוגיים בין נשים.
בספרה, "מכתב ארוך כל כך", מריאמה בה מספרת את סיפורה של רמטולאי, שלאחרונה איבדה את בעלה. היא שולחת מכתב לחברתה בו היא משתפת אותה במצבה בתקופה בה היא נמצאת בחייה. דרך סיפורה של רמטולאי ניתן ללמוד רבות על מקומה של האישה הוומניסטית בחברה הסנגלית. המכתב נפתח בתיאור העצב של רמטולאי על מות בעלה. כבר בתיאור ההלוויה הנערכת לבעל ניתן לראות הבדלים בין התפקידים הגבריים בחברה המקומית לעומת התפקידים הנשיים: "בעוד שהגברים מובילים את מודו למנוחת עולמים [...] פורמות גיסותינו את שער ראשינו [...] זהו הרגע ממנו יראה על אישה סנגלית, הרגע שממנו והלאה היא מקריבה את רכושה כמתנות למשפחת בעלה ובנוסף היא כורתת את אישיותה, את כבודה העצמי ונהפכת לחפץ בשירות הגבר שלקח אותה לאישה." (בה, 2012, עמ' 18). האישה האפריקאית היא איננה ישות עצמאית אלא רכוש הגבר - בעלה - שלקח אותה לאישה. בנוסף, רמטולאי מדברת על כך שהיא הייתה מהחלוצות הראשונות של קידום הנשים האפריקאיות והיא מתארת את תגובתם של הגברים לכך "גברים קראו לנו קלות דעת. אחרים כינו אותנו שדות רעות. אבל רבים רצו לכבוש אותנו" (בה, 2012, עמ' 29). היחס לנשים כטובות או רעות ניכר גם הוא בספרה של בה.
רמטולאי מתארת בביקורתיות סמינר אליו נשלחה בצעירותה כחלק מניסיון לקידום הנשים האפריקאיות. היא מתארת את הסמינר כמשהו מנותק מהמציאות היומיומית שלה, בו למדו הנשים כיצד עליהן לשלב את המסורות, האמונות והמנהגים שלהן בציוויליזציה המערבית ובתפיסות האוניברסליות. הדברים מתקשרים לפיתוח המושגים womanism ופמיניזם האפריקאי, אשר מעוניינים לשמור על המסורת תוך שהן מקדמות ערכים של שוויון באופן כללי, לא רק כלפי נשים. הדרך לשקם את מעמד האישה הוא שיקום החברה כולה. מתוך הפיתוח האישי שעברה רמטולאי בסמינר, היא יכלה להתנגד למוסכמה חברתית המאפיינת את המסורת בתרבות האפריקאית - לעמוד מול אמה ולדחות את הגבר המבוגר אותו ניסו לשדך לה.
במאמר, מתייחסת ארנדט לחיבורה של ונג'ירה מותוני (Wanjira Muthoni), כותבת קנייתית ופעילה פמיניסטית אפריקאית, בו היא מצטטת את האמירה המפורסמת של סימון דה-בובאר "you are not born a woman, you become one". לפי מות'וני, הספרות שאליה נחשפים הילדים בבתי הספר משרישה בהם את התמונה השלילית כלפי נשים וכן את תפקידן בחברה ועל כן יש להם חובה לשנות את דמות האישה שנוצרה. בספר, רמטולאי מציגה את הסיפור של עיישטו, חברתה שבחרה להיפרד מבעלה עקב בגידה, דבר לא מקובל כלל בחברה האפריקאית. "את בחרת בפרידה" (בה, 2012, עמ' 45), "ועזבת, היה לך האומץ המדהים לקחת את חייך בידך" (בה, 2012, עמ' 46). רמטולאי נפעמת מהאומץ שחברתה ניחנה בו, היא מעריכה אותה על כך ומראה כמה מיקומה של האישה בחברה אינו עומד בפני עצמו. כלומר, לאישה לא באמת ניתנת זכות הבחירה על אופן חייה, ואלה נבנים סביב ההבניה החברתית אליה נולדו הנשים. החברה מבקרת את עיישטו על המעשה שלה. הם מצדיקים את בגידת בעלה בטענה שהגברים הם יצור אינסטינקטיבי וחייתי - "החוקים האלה מפעילים את ה'זכר' באופן שונה. אני אומר 'זכר' כדי להדגיש את הבהמיות של האינסטינקטים... את מבינה... רעיה חייבת להבין, אחת ולתמיד, ולסלוח" (בה, 2012, עמ' 47). מקרה זה בספרה של בה מדגיש את יחס החברה האפריקאית למקומם של הגברים והנשים ומחזק את טענתה של מות'וני, שהשתמשה בביטויה המפורסם של סימון דה-בובאר.
במאמרה של סונזן ארנדט (Arndt Susan) נוצר שיח נוסף בנושא חינוך של הדור הצעיר ביחס לדור הישן. מות'וני טוענת שאף על פי שלא ניתן להשפיע על הדור הישן, יש להסתגל לתרבות המודרנית וללמד את הדור הצעיר את הדברים הנחוצים ליצירת תדמית חדשה. כך, היא מקווה הם יוכלו "לשנות דור חדש שלם" (Arndt, 2000, עמ' 715). בספר עולה נושא הישן מול החדש גם בזווית מעט אחרת. רמטולאי מתמודדת עם הגילוי שבתה עיישטו (הקרויה על שם חברתה) נכנסת להריון. היא מתוסכלת מהעובדה שהיא לא שמה לב ולא הייתה קשובה לביתה. היא מוסיפה ואומרת כי "אני זאת שלא עמדה במבחן" (בה, 2012, עמ' 96). כלומר, היא הייתה זו שצריכה לשים לב לביתה ולשינוי במצבה. בסיפור, נאלצת רמטולאי להתמודד עם השלכות העולם המודרני. המעשה שנעשה מחוץ לחיי נישואין נחשב בעיניה כפשע והיא מתייחסת לכך בהתאם, למרות גילויי ההבנה שלה כלפי המצב. רמטולאי מחליטה לדבר עם בנותיה ולעלות את נושא החינוך המיני. היא אומרת כי "האימהות המודרניות מעדיפות 'משחקים אסורים', להגביל את הנזק ואף טוב מכך, למנוע אותו... מתוך כאב אני לוקחת על עצמי את המשימה הזאת" (בה, 2012, עמ' 101), על ידי כך, היא מכירה ומקבלת את העולם המודרני גם אם אינה מסכימה איתו. החיבור בין שני נושאים אלו מראה כי ישנה הבנה של שתי הכותבות שיש צורך בשינוי החינוך של הדור הצעיר.
סוגיה נוספת אשר עולה מהספר וכן מהמאמר של ארנדט היא נושא הפוליגמיה. בשונה מרוב העולם המערבי, במדינות רבות באפריקה פוליגמיה הפכה מקובלת על נשים וגברים כאחד. ואמנם, ישנן דעות חלוקות בנוגע לנושא הזה. במאמר, מתייחסת אחת המרואיינות לנושא זה ואומרת שהעניין דווקא נובע מהעולם המודרני. נשים רבות אינן מעוניינות בנישואים בכפייה ולכן בוחרות להינשא לגבר שכבר נשוי על מנת שיוכלו להביא ילדים ללא מחויבות הנלוות לחיי הנישואין כמו ביצוע מטלות הבית. כך, הן טוענות שהן חופשיות יותר. בספר, רמטולאי נאלצת להתמודד עם הידיעה שבעלה לוקח אישה נוספת. תחילה ניתן לראות כי החברה סביבה מקבלת את המעשה של בעלה. כלומר, החברה תומכת בפוליגמיה ואינה רואה בה דבר פסול - "הוא בסך הכל נשא לו אישה שנייה היום" (בה, 2012, עמ' 50). החתונה של בעלה מתרחשת מתחת לאפה של רמטולאי והיא אינה מודעת אפילו לתכנון של בעלה הנוגע לנשיאת אישה נוספת, היא מגלה רק לאחר מכן. "אלוהים הועיד לו אישה שנייה, והוא לא יוכל לעשות שום דבר בעניין. הוא מברך אותך על עשרים וחמש שנות נישואים שבהן הענקת לו את כל האושר שאישה חייבת לבעלה" (בה, 2012, עמ' 50). היא מנסה להסתיר את הכאב והפגיעה שהיא חשה ובכך היא משתפת פעולה עם המצופה ממנה מהחברה - "התאמצתי לרסן את הסערה שבתוכי... לחייך, לקחת את האירוע בקלות, ממש כפי שהם הכריזו עליו. להודות להם על הדרך המתחשבת שבה מילאו את שליחותם. למסור תודה למודו" (בה, 2012, עמ' 51). ההתמודדות של רמטולאי עם הסיטואציה מדגישה את השוני שקיים ביחס של החברה לפוליגמיה.