אדריכלות גותית
מאפייני הסגנון > החזית המערבית

בדרך כלל הכנסייה בנויה בציר מערב-מזרח ופונה מזרחה, שם גם נמצא המזבח הראשי. לפיכך, הכניסה הראשית לכנסייה מצויה לרוב בחזית המערבית (facade), שנחשבת לחלק המפואר ביותר בכנסייה בהיותה הכניסה העיקרית והחשיבות שביצירת רושם על הנכנס לכנסייה. החזיתות הגותיות התפתחו מאלו של אדריכלות הרומנסק. החזית המערבית כללה בדרך כלל שלושה שערי כניסה (portal או doorway), שהזכירו שער ניצחון רומי. שערי הכניסה היו מעטורים בפיסול רב ומעל כל שער היה משקוף חצי-עגול הנקרא טימפנון ובו היה הפיסול המרכזי שהוקדש לנושאים מרכזיים בנצרות: הטימפנון המרכזי ליום הדין, השמאלי למרים, אם ישו והימני לקדושים נוצריים שקשורים לכנסייה. באדריכלות הגותית המוקדמת, העמודים שליד השער היו בצורת פסלים של קדושים, דבר שהפך אותם דו-משמעית ל"עמודי הכנסייה".
בגותיקה המוקדמת (Early Gothic), החזיתות אופיינו בגובה, אלגנטיות, הרמוניה, אחדות ואיזון פרופורציות. הם תוכננו לפי דוקטרינה שביטא תומאס אקווינס שיופי הוא "הרמוניה של ניגודים". בעקבות הדגם של בזיליקת סן-דני ולאחר מכן קתדרלת נוטרדאם דה פריז, החזית המערבית אוגפה משני צידיה בשני מגדלים פרופורציונליים לשאר החזית, שאיזנו את האלמנטים האופקיים והאנכיים. בחזיתות של הגותיקה המוקדמת היה חלון רוזטה במרכז החזית, מעל השער המרכזי. באנגליה, הרוזטה הוחלפה בחלון קשתי גדול.
בתקופת הגותיקה בעיצומה (High Gothic) החזיתות נהיו גבוהות יותר, וכללו אדריכלות דרמטית יותר ופיסול רב יותר. בקתדרלת אמיין, השערים היו עמוקים יותר והנישות והצריחונים היו יותר בולטים. שערי הכניסה הוכתרו עם גמלונים מחודדים שניצבו מעל הקשתות הגבוהות ויצרו קומפוזיציה קונצנטרית מלאת פיסול. חלונות הרוזטה נהיו גדולים מאוד (קוטר של יותר מ-9 מטרים) ומילאו את כל הקיר שמעל השער המרכזי, ולעיתים מעליהם ניצבה קשת מחודדת גדולה. חלונות הרוזטה נדחפו כלפי מעלה בעקבות הגדילה וההיתוך של הקישוטים שמתחתיהם. המגדלים עוטרו עם קשתות משלהם וצריחונים. בראש המגדלים נבנו צריחים מחודדים גבוהים, חלקם בעלי מרקם חלק וחלקם בעלי מרקם תחרה עשיר בפיתוחי אבן. עם זאת, בקתדרלות רבות (בעיקר בצרפת) צריחים אלו לא נבנו או שנהרסו. דוגמה לצריח גותי מוקדם אפשר למצוא במגדל הדרומי של קתדרלת שארטר. דוגמה לצריח גותי מאוחר עם תחרת אבן ניתן למצוא במגדל הצפוני של קתדרלת שארטר או בחזית הפלמבויינטית של בזיליקת נוטרדאם דה ל'אפין.
החזיתות של הגותיקה הקורנת (Rayonnant) אופיינו במרקם תחרה וחלונות ויטראז' גדולים (כולל חלון רוזטה מפותח דמויי פרח או שמש קורנת), צריחונים רבים וגמלונים מחודדים במטרה למסך מסות של אבן ולהקנות לחזית מראה תחרה קליל ואוורירי. גם בחזיתות אלו היו מגדלים עם צריחים. בחזיתות של הגותיקה הלוהבת (Flamboyant) נמשכה המגמה של פיסול וקישוטים רבים, אך פיתוחי האבן היו בצורת להבות מלופפות וכך גם חלון הרוזטה. גם הצריחים תאמו לסגנון הלוהב וכללו תחרת אבן בצורת להבות.
בנסיכויות גרמניה והקיסרות הרומית הקדושה הייתה מסורת בנייה קרולינגית, בה בכנסיות היו שני מוקדי פולחן: במזרח ובמערב. כתוצאה מכך, בחלק מהחזיתות המערביות שם במקום הדגם הצרפתי הקלאסי של חזית סימטרית עם חלון רוזטה ושני מגדלים, החזית הורכבה ממגדל בודד, עטור בצריח מחודד גבוה. דוגמאות לחזית כזאת הן קתדרלת פרייבורג עם צריח התחרה שלה בגובה 116 מטר והמינסטר של אולם עם צריח בגובה 161.53 מטר שהושלם רק במאה ה-19. ברבות מהחזיתות הגרמניות, בניגוד לצרפתיות, הושלמו הצריחים המחודדים שבראש המגדלים (חלקם רק בגל התחייה הגותית במאה ה-19), והם היו לרוב במרקם תחרה פתוח.
בעוד שקתדרלות צרפתיות וגרמניות הדגישו את הגובה של החזית, קתדרלות אנגליות, בייחוד בתקופה המוקדמת, הדגישו את הרוחב. החזית המערבית של קתדרלת ולס היא ברוחב 146 רגל (45 מטרים), בהשוואה ל-116 רגל (35 מטרים) של קתדרלת אמיין שנבנתה באותו זמן בערך, בעוד שהחזית באמיין גבוהה פי 2. החזית המערבית של ולס הייתה מכוסה כמעט כולה בפיסול וכמו באמיין – הפיסול הודגש בצבע, שכן שרידים של פיגמנטים בצבעי כחול, סגול וזהב נמצאו על הפסלים.
באיטליה, החזיתות של הגותיקה האיטלקית כללו 3 שערי כניסה וחלון רוזטה באופן מסורתי, אך חלון הרוזטה היה בדרך כלל חלון עגול פשוט (אוקולוס), ללא תחרת חלונות מורכבת. אלמנטים גותיים נוספים בחזיתות האיטלקיות כללו פיסול, צריחונים ולעיתים צריחים מחודדים. ברם, החזיתות האיטלקיות כללו גם אלמנטים איטלקיים מסורתיים, כפי שניתן לראות בחזיתות של קתדרלת סיינה וקתדרלת אורבייטו. החזית של קתדרלת אורבייטו הייתה ברובה עבודה של רב-בנאי לורנצו מאיטני, שעבד עליה מ-1308 ועד מותו ב-1330. הוא נמנע מהדגש הצרפתי על גובה והסיר את פסלי העמוד בשערים, וכיסה את החזית בפסיפסים צבעוניים עם סצנות מהתנ"ך (הפסיפסים הנוכחיים מאוחרים יותר). מאפיין נוסף של הגותיקה האיטלקית בשער היה דלת ברונזה מפוסלת. הפסל אנדראה פיזאנו יצר את דלתות הברונזה המהוללות של בית הטבילה של פירנצה (1330–1336). הן לא היו הראשונות: סוגריוס, אב המנזר הצרפתי של סן-דני, הזמין דלתות ברונזה מפוסלות לבזיליקת סן-דני ב-1140, אך הן חולפו בדלתות עץ כאשר המנזר שופץ והוגדל. עבודתו של פיזאנו, עם הריאליזם והרגש שבה, היא רמז מטרים לרנסאנס שעמד להופיע באיטליה.
קתדרלת ולס (1176–1450), החזית היא קיר גדול ורחב של פיסול.
קתדרלת אמיין, המאה ה-13, חזית גבוהה של הגותיקה בעיצומה.
קתדרלת סולסברי (1220–1258), עם מסך מפוסל, חלונות מחודדים וצריחונים, אך ללא מגדלים.
קתדרלת שטרסבורג (1275–1486), סגנון גותי קורן עם פיסול רב ותחרת אבן שבמרכזה חלון רוזטה קורן גדול.
קתדרלת פרייבורג (1230–1320), חזית גרמנית בעלת מגדל בודד עטור בצריח תחרה גבוה.
קתדרלת בריסל, חזית מקושטת מאוד.
החזית הפלמבויינטית של בזיליקת נוטרדאם דה ל'אפין (1495–1527) עם צריחי תחרה פתוחים.
חזית קתדרלת אורבייטו (1310) עם פסיפסים צבעוניים.