stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיימון סולומון
הערות שוליים

↑  Cohen, Richard I.Jewish Icons: Art and Society in Modern Europe, University of California Press, 1998, p160
↑  'Cruise, Colin, ed., Love Revealed: Simeon Solomon and the Pre-Raphaelites, London: Merrell, 2005, p9
↑  Seymour, Gayle M. Simeon Solomon and the Biblical Construction of Marginal Identity in Victorian England, Journal of Homosexuality, Volume 33, Issue 3-4, 1997
↑  Hornet Networks, Let’s Examine the Phenomenon of Gays Cruising Bathrooms Through 4 Famous Men, Hornet, ‏2021-06-15
↑  Peter Horne, Reina Lewis, Outlooks: lesbian and gay sexualities and visual cultures, Routledge, 1996 P. 70
↑  William A. Peniston, "Pederasts and others: urban culture and sexual identity in nineteenth-century Paris", Haworth gay & lesbian studies, Routledge, 2004 PP.77-78
↑  Jeffrey Merrick, Bryant T. Ragan, "Homosexuality in modern France", Studies in the history of sexuality, Oxford University Press US, 1996
↑  Kaylor, Michael Matthew, Secreted Desires: The Major Uranians - Hopkins, Pater and Wilde, Masaryk University, Brno: 2006, p82 Note 1
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007515453105171  BnF: cb150350100 (data)  GND: 13145188X  ISNI: 0000 0000 6687 0667  LCCN: nr88006277  NLA: 35111017  NTA: 072476273  RKD: 73842  SNAC: w6qf9d1n  SUDOC: 092888615  TePapa: 2129  Trove: 829786  ULAN: 500004763  VIAF: 38051359   WorldCat (עם VIAF): 38051359
סריס

ערך זה עוסק בגבר מסורס. אם התכוונתם לכפר פלסטיני שחרב ב-1948, ראו .
המונח סריס מתייחס לגבר מסורס.
יש שלושה סוגי סריסים:
אלו שנולדו כך או שנולדו ללא הגדרה מינית מובהקת
אלו שסורסו על ידי אחרים
אלו שסירסו עצמם, לשם השגת משרה שצריך היה להיות סריס לשם מילוייה או לשם השתקת הדחף המיני או כהתעללות עצמית
המונח סריס מתייחס בדרך כלל לאלה אשר סורסו במטרה לשרת תפקידים סוציאליים ספציפיים, כשם שהיה נהוג בעמים בעבר. האזכורים הראשונים לסריסים הם מהעיר השומרית לגש במאה ה-21 לפנה"ס. אולם עד התקופה הפרסית המילה שימשה במשמעות של משרת בארמון ללא שום קשר לפעולת סירוס. במהלך התקופה מילאו הסריסים מגוון תפקידים בתרבויות רבות, כגון חצרנים בחצר המלוכה, פקידים ממשלתיים, מפקדים צבאיים, שומרי נשות ההרמון ומשרתי הארמון. למעשה, שמם מעיד עליהם שהם מהווים משרתי המלך, גזרון המילה סריס הוא ša rēši (מאכדית, מילולית של הראש, סמנטית השייכים לראש, למלך).
בתרבויות מסוימות נחשבו הסריסים לאימפוטנטים או נזירים.
מקור

סירוס משרתיו ועבדיו של המלך היה נפוץ לאורך ההיסטוריה בתרבויות שונות וזאת כאמצעי ביטחון לריסון התנהגותו של העבד המגיע למקומות הרגישים ביותר בחצר המלך. כך, אף העבודות הפשוטות ביותר בשירות המלך – סידור מיטתו, רחצתו, גזיזת שערו, נשיאת האפריון, או ביצוע שליחויות – עשויות לשים את המשרת בעמדת כוח למעשה בזכות קרבתו הפיזית למלך. הסריסים לכאורה לא נשאו בכל חובת נאמנות לצבא, לאריסטוקרטיה, או למשפחתם, ולכן נתפסו כגורמים שניתן לתת בהם אמון והם חסרי אינטרסים משל עצמם. כיוון שסירוסם הוריד באחת את מעמדם החברתי, ניתן היה אף להחליפם או להורגם ללא הליכים מיוחדים. בתרבויות שבהן היה הרמון המלך וסריסים, הסריסים שמשו לעיתים כמשרתי ההרמון. כך לדוגמה, במגילת אסתר מצוין ששומר ההרמון היה סריס בשם הגי.
מקור המילה הוא, כאמור, אכדי. אולם עד התקופה הפרסית המילה שימשה במשמעות של משרת בארמון ללא שום קשר לפעולת סירוס. המילה התנכית רב סריס מתייחסת לאחד התפקידים הבכירים בארמון: האחראי על המשרתים.
רק בתקופה הפרסית התייחס המושג למשרתים שעברו פעולת סירוס, וכך קיבלה הפעולה את שמה.
המזרח התיכון הקדום

המילה סריס, הנזכרת בתנ"ך כמה עשרות פעמים, נובעת מהביטוי האכדי: ša reši, שהוא קיצור של ša reši šarri – '(פקיד) ראשי של המלך'.
במסופוטמיה (אשור ובבל) וכן במצרים משמעות המילה היא של פקיד בכיר, משרת ראשי, חצרן רם דרג וכיוצא בזה.
פוטיפר סריס פרעה היה נשוי כנזכר בבראשית ל"ט, ובתעודות בנוגע לקשר נגד רעמסס הג' נזכרו סריסים שנשותיהם השתתפו בקשר. גם לסריסים באשור היו ילדים.
בתקופה הפרסית קיבל הסריס את משמעותו המודרנית של גבר ללא אשכים. כאלו הם הסריסים בספר אסתר. וכך הסריס בישעיהו השני: וְאַל-יֹאמַר בֶּן-הַנֵּכָר, הַנִּלְוָה אֶל-יְהוָה לֵאמֹר, הַבְדֵּל יַבְדִּילַנִי יְהוָה, מֵעַל עַמּוֹ; וְאַל-יֹאמַר הַסָּרִיס, הֵן אֲנִי עֵץ יָבֵשׁ (ישעיה נ"ו3).
סין

בסין העתיקה סירוס היווה צורת ענישה (עד לימי שושלת סוי) וכן אמצעי לקבלת משרה בשירות הקיסר. הסריסים לא היוו איום מבחינה פוליטית, כי לא היו להם ילדים שהיו יכולים למנות לתפקידים, וכך נמנעה תחרות. בשלהי שושלת מינג היו כ-70,000 סריסים בארמון הקיסר. חלק מן הסריסים החזיקו במשרות רבות השפעה. משרת סריס בארמון הקיסר נעשתה כה נחשקת עד שהוטל איסור חוקי על סירוס עצמי. בשנת 1912, אז הופסקה העסקתם, ירד מספר הסריסים בשרות הקיסר ל-470. הצידוק שניתן להעסקת סריסים כפקידי ממשל רמי מעלה היה כי עקב חוסר יכולתם להביא צאצאים, הם לא יתפתו לתפוס את השלטון ולהתחיל שושלת משלהם. אף בווייטנאם התקיימה מערכת סריסים דומה.
קסטרטו

קַסְטְרָטוֹ הוא כינוי לילדי מקהלה איטלקים שסורסו על מנת לשמור על קול הסופרן שלהם. סירוס הקסטרטי היה פופולרי במאות ה-18 וה-19, תקופה בה נשים לא הורשו לשיר בכנסייה קתולית.
סירוס כפאראפיליה

תופעת הסריסים לא נעלמה מן העולם לאחר שעברו ממנו חצרות המלוכה והרמון המלך, אשר נהגו להעסיק סריסים. התשוקה לסירוס מוכרת כפאראפיליה בחברה המודרנית: גברים הרוצים לסרס עצמם מבלי שקיים צורך רפואי לעשות זאת. תופעה זו זכתה למחקרים רפואיים מועטים בלבד. עיקר המידע הקיים על תופעה זו מקורו בשאלונים שהופצו בין סריסים וכאלה השואפים לעבור תהליך סירוס. בין אלה המבקשים להפוך לסריסים, הסיבה העיקרית לרצון זה הוא להגיע ל"שלווה סריסית", דהיינו, שחרור מדחפים מיניים. בין הסיבות הנוספות נמצא: פנטזיות מיניות באשר לסירוס וכן רצון להשיג מראה מפשעה שונה. מן המידע שנאסף עד כה זוהו שלושה גורמים שעשויים לעודד את התשוקה לסירוס: התעללות בתקופת הילדות (כולל איומים של ההורה בסירוס הילד), חשיפה לסירוס של בעלי חיים בתקופת הילדות, ואמונה דתית הדוגלת בהינזרות מינית. רוב הסריסים אינם מבקשים לשנות את מינם מזכר לנקבה, אלא רואים עצמם כבעלי מין נייטרלי.
ראו גם

ניתוח לשינוי מין
סקופצים
סריס חמה
פצוע דכה וכרות שפכה
רב סריס
הערות שוליים

↑  אילן אבקסיס, כציפור בכלוב – על מסע סנחריב, מתוך הפודקאסט דברי הימים
↑  פנטון ט', "סריס", האנציקלופדיה המקראית - אוצר הידיעות על המקרא ותקופתו. כרך ה. ירושלים תשכ"ח,, טור 1127.

כוגן מ', מקרא לישראל - פירוש מדעי למקרא - מלכים ב. ב - כה. תל אביב תש"ף (2019). עמ' 610.

ויינפלד מ', עולם התנ"ך – בראשית. תל אביב 2007 עמ' 211.
↑  Richard J. Wassersug, et. al. New Age Eunuchs: Motivation and Rationale for Voluntary Castration. Archives of Sexual Behavior 2004;33:433-442.
↑  Johnson TW, et. al. Eunuchs in contemporary society: characterizing men who are voluntarily castrated (part I). Journal of Sexual Medicine 2007;4:930-945.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557791105171  BnF: cb12650181m (data)  GND: 4153152-8  LCCN: sh85045580  LNB: 000061932  NDL: 00564870  NKC: ph211951  TDVİA: hadim--harem
ג'רלדין ג'יימס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 ביולי 1950 (בת 74) מיידנהד, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1973 
 מקום לימודים:  בית הספר דאון האוס  דרמה סנטר לונדון 
 פרסים והוקרה:  פרס דרמה דסק לשחקנית הטובה ביותר במחזה (1990)  גביע וולפי לשחקנית הטובה ביותר (1989)  קצינה במסדר האימפריה הבריטית 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'רלדין ג'יימס (באנגלית: Geraldine James; נולדה ב-6 ביולי 1950) היא שחקנית אנגלייה.
ביוגרפיה

ג'יימס נולדה בעיר מיידנהד שבברקשייר, אנגליה. אביה היה קרדיולוג. היא למדה בבית ספר לבנות "דאון האוס" (Downe House) שבניוברי, ובבית הספר למשחק "דרמה סנטר לונדון".
בין תפקידיה בטלוויזיה בלטה בסדרה זוכת הפרסים "היהלום שבכתר" על פי "רביעיית הראג'" של פול סקוט, בה גילמה את דמותה של שרה לייטון. ב-1989 שיחקה בסרט הטלוויזיה "היא הייתה שם" של סטיבן פוליאקוף בכיכובה של פגי אשקרופט; על משחקה זכתה בפרס בפסטיבל הסרטים של ונציה. עוד השתתפה בסדרות "רבקה", "מול פלנדרס", "The Amazing Mrs Pritchard" ו"שם המשחק". היא הופיעה בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "המפקח מורס", "בריטניה הקטנה" ו"פוארו".
בקולנוע השתתפה בתפקידי משנה בסרטים "גנדי", "נערות לוח השנה", "שרלוק הולמס", "איזה מין שוויון" ו"נערה עם קעקוע דרקון".
ב-1989/90 הופיעה ג'יימס בתיאטרון בהפקה של "הסוחר מוונציה" בתפקיד פורשיה, לצידו של דסטין הופמן, בהצגות בלונדון ובברודוויי.
ב-2003 קיבלה ג'יימס אות אביר האימפריה הבריטית OBE.
ב-2010 השתתפה בסרט "איזה מין שוויון" העוסק במאבק נשים משנת 1968 שעבדו במפעל פורד אנגליה על שכר שווה עבור עבודה שווה.
פילמוגרפיה

(1979) Bloody Kids
(1979) Shoestring
גנדי (1982) Gandhi
היהלום שבכתר (1984) The Jewel In The Crown
היא הייתה שם (1989) She's Been Away
ארוך ומשגע (1989) The Tall Guy
חופשת ריגול (1991)  If Looks Could Kill (aka Teen Agent)
מול פלנדרס (1996) Moll Flanders
רבקה (1997) Rebecca
מהלך מנצח (2000) Luzhin Defence
הכל נשכח (2001) Lover's Prayer
החטא ועונשו (2002) Crime And Punishment
כלבם של בני בסקרוויל (2002) The Hound Of The Baskervilles
נערות לוח השנה (2003) Calendar Girls
(2004) The Fever
הוא ידע שהוא צודק (2004) He Knew He Was Right
(2007) The Last Enemy
נורת'אנגר אבי (2007) Northanger Abbey
(2007) The Time of Your Life
עד עצם היום הזה: עונה 1 (2008) Fairy Tales
שרלוק הולמס (2009) Sherlock Holmes
איזה מין שוויון (2010) Made In Dagenham
אליס בארץ הפלאות (2010) Alice In Wonderland
נערה עם קעקוע דרקון (2011) Girl With The Dragon Tattoo
ארתור (2011) Arthur
שרלוק הולמס: משחק הצללים (2011) Sherlock Holmes: A Game of Shadows
אוטופיה (2013) Utopia
החמישייה (2015) The Five
מייגן לוי (2017)
אן עם הצמות (2020-2017) Anne With An E
חוזרת לחיים (אנ') (2019–2021) - סדרת טלוויזיה
אחוזת דאונטון (2019) Downton Abbey
Benediction - 2021
הוא חייב למות (2021) The Beast Must Die
סילו (אנ') (2023) - סדרת טלוויזיה
This Town‏ (TBA)
הערות שוליים

1 2  Geraldine James- Biography at Yahoo! Movies
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007435379105171  PLWABN: 9810675787405606  BNE: XX1605618  BnF: cb141898885 (data)  GND: 1081921226  ISNI: 0000 0001 1750 6188  LCCN: no97024594  MusicBrainz: a3c3a2c0-8e4b-4754-9d2a-f9f6c005424f  NKC: xx0221849  SUDOC: 085743925  VIAF: 22352259   WorldCat (עם VIAF): 22352259
סמי ברדוגו

| --- | --- |

 לידה:  23 בפברואר 1970 (בן 55) מזכרת בתיה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 שפות היצירה:  עברית
 פרסים והוקרה:  תחרות הסיפור הקצר של "הארץ" (1998)  פרס רמת גן לספרות (2011)  פרס קוגל (2016)  פרס ברנר (2020)  פרס ניומן (2007)  פרס ברנשטיין (2003)  פרס היצירה לסופרים עבריים (2006)  פרס ספיר (2020)  פרס יעקב שבתאי (2002)  פרס ביאליק 
 
סמי בֶּרדוגו (נולד ב-23 בפברואר 1970) הוא סופר ישראלי.
ביוגרפיה

ברדוגו נולד במזכרת בתיה להורים יוצאי מרוקו, אחד מארבעה ילדים, בן לאסתר שעבדה כמנקה במרפאה ולמרדכי שהיה פועל במפעל לאריזות פרי הדר. כשהיה בן שלוש עשרה, נפטר אביו. למד בבית הספר התיכון בגדרה. את שירותו הצבאי עשה בהנדסה קרבית ברמת הגולן. לאחר שחרורו נסע לשנה לצרפת.
ספרו הראשון, קובץ הסיפורים "ילדה שחורה", ראה אור בשנת 1999 (הוצאת בבל), בעריכת יהודית קציר. בעקבותיה עבר ברדוגו לספריה החדשה והחל לעבוד עם מנחם פרי, שהוא מאז עורכו הקבוע.
ברדוגו למד לתואר ראשון בספרות כללית ובהיסטוריה באוניברסיטה העברית שבירושלים.
ב-2004 נשלח לתוכנית הכתיבה הבינלאומית באוניברסיטת איווה שבארצות הברית.
ב-2005 שב לישראל והחל ללמד כתיבה יוצרת בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת בן-גוריון. ב-2019 עבר לגור בברלין וכתב שם את ספרו חמור. ב-2020 שב לישראל וחזר לגור במזכרת בתיה. ברדוגו מרצה במכללה האקדמית ספיר, בחוג לספרות ולכתיבה יצירתית באורנים - המכללה האקדמית לחינוך  ובמחלקת הכתיבה במנשר לאמנות.
ברדוגו רווק והומו.
הוקרה ופרסים

בשנת 1999 זכה סמי ברדוגו בפרס הסיפור הקצר של העיתון הארץ. לקובץ סיפוריו "ילדה שחורה" הוענק פרס לספרי ביכורים לשנת 1999 מאת משרד המדע, התרבות והספורט והספר שובץ בתוכנית לימודי הספרות של משרד החינוך.
בשנת 2002 זכה בפרס "יעקב שבתאי" על הרומן "ככה אני מדברת עם הרוח".
בשנת 2003 תשס"ג זכה בפרס ברנשטיין על ספרו "ככה אני מדברת עם הרוח".
בשנת 2006 תשס"ו זכה בפרס ראש הממשלה, פרס היצירה הספרותית על שם לוי אשכול.
בשנת 2007 זכה בפרס ניומן לשנת תשס"ז מטעם אוניברסיטת בר-אילן על הישגיו בפרוזה עברית.
בשנת 2008 קיבל מלגת כתיבה ושהייה ברזידנסי, אוקספורד אנגליה – מרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות ונכלל ברשימה הקצרה של פרס ספיר עם ספרו "יתומים".
בשנת 2011 זכה בפרס רמת גן לספרות לייב גולדברג (קרן קיימת לישראל) ונכלל ברשימה הארוכה של פרס ספיר עם הרומן "זה הדברים".
בשנת 2012 נכלל ברשימה הקצרה של פרס ספיר עם ספרו "הילד האחרון של המאה".
בשנת 2015 נכלל ברשימה הקצרה של פרס ספיר עם ספרו "סיפור הווה על פני הארץ".
בשנת 2016 זכה בפרס קוגל לספרות יפה על ספרו "סיפור הווה על פני האֶרץ".
בשנת 2017 נכללה ברשימה הקצרה של פרס ספיר עם ספרו "כִּי גִי".
בשנת 2020 זכה בפרס ספיר ובפרס ברנר על ספרו "חמור".
על יצירתו

בראיון שנתן ברדוגו בשנת 2018 הוא הגדיר מהי בעיניו כתיבה
כתיבה היא תשוקה, אבל לא די בכך. לכל כתיבה צריך לבוא מסקרנות, מצורך עז לבטא משהו. אני תמיד יוצא אל הכתיבה ממקום של אי נחת, ואי הנחת גורם לי להיות דרוך וקופצני, ולא לשבת רגל על רגל ולכתוב. חוסר מסופקות וחוסר מרוצות זה דבר שמאלץ אותי להיות אקטיבי בכתיבה וחיוני עם עצמי.
הביקורת מרבה לציין את הדואליות שבין ילדותו של ברדוגו בפריפריה, במשפחה של אנשי עמל, לאם שלא ידעה קרוא וכתוב עקב נסיבות ילדותה הקשות, ובין הסופר הבוגר, זוכה הפרסים על כתיבתו, שחי שנה בצרפת, מתגורר בתל אביב והשתלם באוניברסיטת איווה בארצות הברית. שניות זו, טוענים המבקרים, מתבטאת גם בסיפוריו.
חוקר הספרות אריאל הירשפלד מתנגד להבחנה זו. אין סיבה לנתח את יצירתו של סופר על פי הכלי העדתי, למקם את קולו בתוך הישראלית ואת ייחודו בין הכותבים המזרחיים בתוכה. יש להנמיך את השיח הפוליטי בביקורת ולהביט מעבר לקריאה האידאולוגית. אמנות הסיפור "הווירטואוזית" של ברדוגו צריכה להישפט על פי "איכותו של מעשה הסיפור עצמו, מבנייתו של הקול המספר ושל המנעד הסגנוני של דבריו על אודות 'העולם' שבו הוא חי". הוא מדגיש את מבטו הייחודי של ברדוגו המספר, את עצמות המחשבה שלו, את התרחבותה של רוחו היוצרת ואת חוש ההומור הנפלא והמקורי שלו. אלו הדברים שיש לדון בהם בביקורת ספריו, ולא להתמקד במוצאם של הוריו.
גם אריק גלסנר רואה בחומרה את ה"פוליטיקה של זהות" שחדרה לביקורת, ומכנה אותה התנשאות. עם זאת, הוא גם מוצא פוליטיקה כזו בספריו של ברדוגו, וראה בכך את חולשתו של הסופר באסופה "יתומים". גישה פוליטית לכתיבה, טוען גלסנר, הופכת את הספרות לצפויה וגסה, משום שהיא הופכת להיות כוללנית ולא חד פעמית. אך בביקורת מאוחרת יותר על "זה הדברים" מתרשם גלסנר, שמעבר לחולשות שכבר עמד עליהן בביקורתו הקודמת, זהו סיפור חזק, דיקנסי, מוסרי מאוד, ומצטיין בחסכוניות אלגנטית.
גרשון שקד התפעל, בזמנו, כרבים מן המבקרים, מן האותנטיות והפשטות הספרותית של ברדוגו המספר. יש לברדוגו, אמר שקד, "כישרון ללא גימיקים, ללא פוסטמודרניזם וללא ניסיון מלאכותי לחידושים והמצאות". זה כישרון של אדם לספר סיפור, שהוא מספר ביכולת מרשימה, במילים פשוטות וללא פילוסופיות.
ספריו

ילדה שחורה. תל אביב, הוצאת בבל, תשנ"ט 1999; הספרייה הקטנה, 2013 (הספר בקטלוג ULI)
ככה אני מדברת עם הרוח, הספריה החדשה, 2002 (הספר בקטלוג ULI)
יתומים, הספריה החדשה, 2006 (הספר בקטלוג ULI)
זה הדברים, הספריה החדשה, 2010 (הספר בקטלוג ULI)
הילד האחרון של המאה, הספריה החדשה, 2011 (הספר בקטלוג ULI)
סיפור הווה על פני הארץ, הספריה החדשה, 2014 (הספר בקטלוג ULI)
כִּי גִי, הספריה החדשה, 2017
חמור, הספריה החדשה, 2019 (הספר בקטלוג ULI)
כולנו החמישה, הספריה החדשה, 2022
ויפה הייתה שעה אחת קודם, הספריה החדשה, 2025
ראו גם

חיזו בטטה
לקריאה נוספת

קובי נסים, כוחו של הילד הפגוע, מאזנים, כרך עד, חוברת 7, עמ' 60 - 61., על: סמי ברדוגו, ילדה שחורה, הוצאת בבל, 1999.
בורח מבשורה, באתר "ידיעות אחרונות", 2 במרץ 2021
הערות שוליים

↑   רונן טל, סמי ברדוגו: "מאז שאני זוכר את עצמי הרגשתי לא בנוח בחיים", באתר הארץ, 24 במאי 2022
↑  סמי ברדוגו ואורלי קסטל-בלום מועמדים לפרס ספיר 2015, באתר ynet
↑  הוכרזו זוכי פרס קוגל לספרות יפה, אתר "הבמה", 2 ביוני 2016
↑  אלו המועמדים הסופיים לפרס ספיר לספרות 2017, באתר ynet
↑  יובל פלוטקין,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'הזוכה בפרס ספיר לשנת 2020: סמי ברדוגו, באתר ynet, 28 בפברואר 2021
↑  טליה לוין,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'‏הסופרים שהגיעו לגמר ספיר מגלים סודות מחדר הכתיבה, באתר גלובס, 9 בפברואר 2018
↑  "שיחת נפש" עם יורם יובל; ברדוגו טוען שדווקא האנאלפביתיות של אמו והצורך שלו לקרוא בפניה טקסטים החשובים בניהול הבית - חידדו אצלו את הרגישות לשפה ולכתיבתה.
↑  אריאל הירשפלד, "אירוניה וחסד: הערה על קולו של סמי ברדוגו"
↑  אריק גלסנר, על סמי ברדוגו, מבקר חופשי
↑  אריק גלסנר, קריעה תמה: על "זה הדברים" מאת סמי ברדוגו, מעריב, 8 באוגוסט 2010
↑  גרשון שקד, "המילים הפשוטות שישנן, שישנן עדיין", הארץ, 12 באוגוסט 1999
↑  יוני לבנה, "מתי בכלל תפסתם אור: סמי ברדוגו מטביל את הקורא בדיו שחורה"
↑  איתן גלס,'"`UNIQ--nowiki-00000013-QINU`"'"חמור" של סמי ברדוגו מציג מופע חסר תקווה של הפריפריה, באתר הארץ, 19 בפברואר 2021
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'אסתי אדיבי שושן,'"`UNIQ--nowiki-00000016-QINU`"'אתה רק צריך להיות יהודי, זה הכל, באתר הארץ, 5 במאי 2022
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000019-QINU`"' בורח מבשורה, באתר "ידיעות אחרונות", 2 במרץ 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258536705171  BnF: cb144783389 (data)  GND: 108143175X  ISNI: 0000 0000 7842 4592  LCCN: no99090566  SUDOC: 257706046  VIAF: 97669442   WorldCat (עם VIAF): 97669442 
מספריו של סמי ברדוגו על מדף חנות ספרים בבאר שבע
ישראל אלדד

.
| --- | --- |

ישראל אלדד
 לידה:  11 בנובמבר 1910 ט' בחשוון ה'תרע"א פידבולוצ'יסק, אוקראינה 
 פטירה:  22 בינואר 1996 (בגיל 85) א' בשבט ה'תשנ"ו ירושלים, ישראל 
 שם לידה:  ישראל שַייב 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תאריך עלייה:  1941
 מקום מגורים:  רחביה 
 שם עט:  ישראל אחידב, ישראל אחידוב 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה 
 שפות היצירה:  עברית 
 תקופת הפעילות:  1941–1996 (כ־55 שנים)
 צאצאים:  אריה אלדד 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (1988)  פרס טשרניחובסקי  יקיר ירושלים 
 www.israeleldad.co.il
 
ישראל אלדד בסוף שנות ה-40
ישראל אלדד (שייב) (ט' בחשוון ה'תרע"א, 11 בנובמבר 1910, פודבולוצ'יסק, גליציה – א' בשבט ה'תשנ"ו, 22 בינואר 1996, ירושלים) היה ממנהיגי לח"י, סופר, משורר, מורה, עיתונאי, פובליציסט, מתרגם ודוקטור לפילוסופיה. נודע כמתרגם כתבי פרידריך ניטשה לעברית.
חייו ופועלו

אלדד נולד בשם ישראל שַייבּ (Scheib) בעיירה פודבולוצ'יסק שבגליציה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום במחוז טרנופול שבאוקראינה). בצעירותו למד בישיבה בווינה, ולאחר מכן באוניברסיטת וינה, שבה קיבל ב-1933 תואר דוקטור בפילוסופיה, על עבודה שכותרתה "Der Voluntarismus Eduard von Hartmanns in der Abhängigkeit von Schopenhauer" (הוולונטריזם של אדוארד פון הרטמן בתגובה לשופנהאואר).
לאחר לימודיו שב לפולין כדי ללמד בסמינר המורים היהודי בווילנה. שייב היה מנהיג בבית"ר, וכתב כתבות פילוסופיות, ספרותיות ופוליטיות לעיתונות היהודית בפולין.
חייו ופועלו > בלח"י

לאחר שעלה לארץ ישראל בשנת 1941, הצטרף ללח"י ושימש כהוגה דעות וכפובליציסט בארגון. שם בחר את כינויו המחתרתי "סמבטיון" על שם הנהר האגדי, משום שהיה סוער כמותו. לאחר שנפל בידי הבריטים מסמך שהזכיר את כינויו זה, שינה את כינויו לאלדד (על פי הקשר האסוציאטיבי לנוסע הקדום אלדד הדני, המתאר בסיפוריו את נהר הסמבטיון). לאחר צאתו מהמחתרת אימץ שם זה כשם משפחתו.
בשנת 1942, לאחר שנרצח מנהיג לח"י אברהם שטרן (יאיר), נבחר צוות של שלושה אנשים להנהיג את הארגון: היו אלו ישראל אלדד, יצחק שמיר ונתן (פרידמן) ילין-מור.
בשנת 1944 נפצע אלדד קשה בגבו כשנפל מקומה רביעית בעת ניסיון בריחה כאשר שוטרים בריטיים הגיעו לעצרו בבית הספר התיכון "גימנסיה בן יהודה" בו לימד. הוא נכלא בבית הסוהר המרכזי בירושלים ובמחנה המעצר בלטרון כשגבו נתון בגבס; אך גם לאחר שהוסר הגבס נזקק לטיפולים רפואיים. וכך, ב-7 ביוני 1946 הובא למרפאתו של האורתופד ד"ר יוסף טרוי ברחוב הנביאים, תחת משמר בריטי כבד. בפעולה נועזת, קבוצת אנשי לח"י בפיקודו של יעקב (דב) גרנק (שכונה בפי הבריטים 'הבלונדיני הגבוה') רצו למרפאה מחופשים לסניטרים, השתלטו על המשמר, פרקו את נשקו, וברחו עם אלדד. הוא הוסתר זמן מה בבונקר של לח"י בפאתי רמת גן ליד נחל איילון. במקום זה, ליד כיכר עלית, נמצא שלט הנצחה.
חייו ופועלו > לאחר קום המדינה

לאחר קום המדינה הוציא ישראל אלדד ירחון בשם "סולם", שבו ביקר את ממשלת ישראל ודגל בהקמת מלכות ישראל במקום המדינה שהוקמה, ובהרחבתהּ לתחומי גבולות הארץ כפי שהם מתוארים בתנ"ך. ב-1952 גזר עליו בית המשפט המחוזי בתל אביב קנס של 5 ל"י לאחר שהורשע בניסיון להסית לגרימת חבלה לאורי אבנרי מעל דפי "סולם". בנוסף לירחון "סולם" שימש אלדד עורך עיתון "דברי הימים - חדשות העבר", שבו תוארו מאורעות מההיסטוריה של עם ישראל כאילו הם מופיעים בעיתונות מודרנית. העיתון נוסד על ידי פאולה פנינה ואן-ליר, שמינתה את אלדד לעורך על פי המלצת יוסף קלאוזנר. בנוסף כתב אלדד מאמרים פובליציסטיים בעיתונים 'הבוקר', 'היום', 'הארץ' ו'ידיעות אחרונות', עד יומו האחרון. הצטרף למפלגת הלוחמים שרבים מיוצאי לח"י נמנו עם חבריה והיה מועמד במקום העשירי ברשימתה בבחירות לאספה המכוננת.
בשנת 1950 כתב דוד בן-גוריון בתפקידו כשר הביטחון למשרד החינוך ואמר כי עליו למנוע את העסקתו של אלדד כמורה בגימנסיה עקב הטפתו, לטענת בן-גוריון, "להשתמש בנשק נגד צבא הגנה לישראל וממשלת ישראל במקרים הנראים לך", אולם אלדד עתר לבג"ץ וזכה. בג"ץ הורה למשרד החינוך להימנע מלהתערב, שאם לא כן, "ייעשה שלטון החוק פלסתר" הואיל וההוראה שלא להעסיק את אלדד ניתנה תוך חריגה מסמכות.
במשך 15 שנה לימד לימודים הומניים בטכניון, וזאת במסגרת המחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות, שמאפשרת לסטודנטים למדעים מדויקים לספוג תוכני העשרה בתחום מדעי הרוח והחברה והאמנויות. את התוכנית יזם פרופ' חיים חנני, איש האצ"ל.
לאחר מלחמת ששת הימים היה ממייסדי "התנועה למען ארץ ישראל השלמה".
בשנים 1966–1971 ערך את כתב העת "החזית", בטאון החוגים הלאומיים.
בשנת 1969 ניסה ישראל אלדד לרוץ לכנסת ברשימה שנקראה "הרשימה למען ארץ ישראל", אך לא עבר את אחוז החסימה. שנים לאחר מכן, הציע לו חבר הכנסת רחבעם זאבי לעמוד בראשות רשימת מולדת, אולם אלדד סירב, ורק הסכים ששמו יופיע במקום ה־120 ברשימה לאות כבוד, ואף יהיה אחד מאנשי הצוות של מטה ההסברה של מולדת.
אלדד חיבר ספרים רבים, חלקם יחד עם בנו אריה. כן חיברו השניים יחד את השיר "שני אליהו". בנוסף, תרגם לעברית (בעיקר מגרמנית) יצירות רבות, בהן כתבי הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה, וכן ספרים ומחקרים משל יצחק בער, משה שטיינשניידר (רמש"ש), יום-טוב ליפמן צונץ, פרנץ ורפל, דוד קויפמן, שמחה בנימין הוניג, אברהם ביכלר, ויליאם ג'יימס דוראנט ועוד.
החל משנת 1963 ועד 1982 שימש מרצה בטכניון בחיפה ולימד, במסגרת "הלימודים הומניסטיים", קורסים בשירת אצ"ג, ההיסטוריה של הציונות, משיחיות, השואה ותולדות המחתרות, וזכה מדי שנה בתואר "המרצה המצטיין" בטכניון.
בשנת 1977 זכה אלדד בפרס טשרניחובסקי לתרגום, וב-1988 בפרס ביאליק על מפעל חייו בחכמת ישראל. בשנת 1990 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
החל משנת 1982 שימש מרצה במכללת יהודה ושומרון (כיום אוניברסיטת אריאל).
ישראל אלדד נפטר ב-1996, בגיל 85, ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים שבירושלים, לצד המשורר אורי צבי גרינברג. על שמו היישוב כפר אלדד בגוש עציון ורחובות בירושלים, באר שבע, פתח תקווה וקריית ארבע. אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
משפחתו

נשא לאישה את בתיה לבית ושיץ, עובדת סוציאלית שלימים כיהנה כחברת מועצת עיריית ירושלים. נולדו להם בת - נעמה, ובן - אריה אלדד.
אריה אלדד, פרופסור לרפואה ששירת כקצין רפואה ראשי בצה"ל וכחבר הכנסת, ממשיך את דרכו הפוליטית והספרותית של אביו. מבחינה פוליטית, הוא כיהן כחבר כנסת מטעם מפלגות מולדת וסיעות האיחוד הלאומי והאיחוד הלאומי-מפד"ל ועוצמה לישראל, שנמצאות בימין ודוגלות בארץ ישראל השלמה. מבחינה ספרותית, הוא ערך את כתבי אביו ואף חיבר איתו מספר ספרים במשותף. אחרי פטירתו של אביו ופרישתו מהכנסת חיבר אלדד ספרי עיון ופרוזה, וכן כותב פובליציסטיקה באופן קבוע ומגיש תוכניות ברדיו.