stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרכב"ה

| --- | --- |

 מנהל פעילות:  ישראל מור-חי
SIGMA (ראשי תיבות באנגלית של: System for Integrated Government Management and Administration), במקור: מרכב"ה – ראשי תיבות של: מערכת רוחבית כוללת במשרדי הממשלה – היא יחידה באגף החשב הכללי במשרד האוצר, אחראית על פיתוח, תחזוקה והטמעת מערכות מידע רוחביות ארגוניות לניהול נכסי ומשאבי המדינה. מערכת המידע מבוססת על תוכנה של חברת SAP. מערכות סיגמה מצויות בשימוש של כל משרדי הממשלה ויחידות הסמך למעט המגזר הביטחוני. כ-90 יחידות ממשלתיות הפרושות בכ-600 נקודות ברחבי ישראל ומשרתות למעלה ממאה אלף משתמשים, ובכללם עובדים במשרדי הממשלה, אזרחים, ספקים, עמותות וגופים נתמכים.
היסטוריה

ב-1999 הועלתה יוזמה בחשב הכללי להחליף את המערכת הכספית הרוחבית במערכת רוחבית חדשה, שתספק מענה לצורכי המשרדים ותתמוך ברפורמה החשבונאית של ניהול חשבונאות על בסיס מצטבר, כנהוג במגזר העסקי. לצורך כך הוקם צוות לבחינת פתרונות לניהול כלל משאבי הארגון (ERP), שנפגש עם שתי השחקניות העולמיות החזקות בתחום: "אורקל" ו"סאפ". הרעיון להשתמש במערכת "ERP" בממשלות היה חדשני, שכן באותה תקופה השימוש במערכות כאלה במגזר הציבורי היה מועט וחלקי בלבד. למרות זאת, הוחלט בשנת 2000, בתמיכת החשב הכללי, ניר גלעד, ונציב שירות המדינה, שמואל הולנדר, לצאת למכרז לרכישת מערכת כזו, בו זכתה חברת "סאפ".
באוגוסט 2001 יצא לדרך פרויקט "מרכבה". תחילה החל גיוס כוח אדם וגיבוש צוות הפרויקט, רכש, קביעת מתודולוגיה וקביעת התחומים שיכללו במערכת. בדצמבר 2001 החלה כתיבת מסמכי אפיון ותוכנית אב (אנ') לפרויקט. הצוות החל במיפוי התהליכים העסקיים של משרד ממשלתי טיפוסי, לפי התיחום שהוגדר, והגדרת תפיסת פתרון לאופן העבודה במערכת "סאפ" למול התהליכים הקיימים במוצר. ב-12 במאי 2002 הפרויקט עוגן בהחלטת ממשלה, שבה נקבע כי התשתית תשדרג ותאחד את מערכות המידע האסטרטגיות בממשלה, תייעל ותפשט את תהליכי זרימת המידע בתוך הממשלה. בין יוני 2002 לאוגוסט 2003, בוצע יישום תפיסת הפתרון במערכת, שכלל שינויים והתאמות למוצר, התאמה לרגולציה ולמיסוי של מדינת ישראל. כמו כן פיתוח תוכניות הסבה, ולאחר מכן ביצוע הסבה מאסיבית של נתונים ממערכות קודמות. בנוסף, הוקמה תשתית הדרכה ובוצעו הכשרות לעובדים במשרדי הממשלה. בין אוגוסט 2003 ליולי 2016, בוצע פרויקט השקה ("ROLLOUT") בכ-90 משרדי ממשלה ויחידות הסמך, לרבות 22 בתי חולים ממשלתיים, עם המשך פיתוח והרחבת המערכת נמשכים באופן מתמיד, עם שדרוגים והוספת פתרונות חדשים בהתאם ליעדי החשב הכללי ונציבות שירות המדינה. באוקטובר 2024, הושק שם היחידה "סיגמה", בעקבות שינויים תפיסתיים ומבניים בארגון, שנועדו לאפשר תהליכי פיתוח גמישים ומהירים יותר ולהתאים את המערכת לצרכים הממשלתיים המשתנים.
ב-2018 עתרו לבג"ץ חברת הכנסת סתיו שפיר והחשב הכללי במשרד האוצר לשעבר, ירון זליכה, בדרישה לחשוף את המידע הקיים במערכת, הקשור להעברות כספים במשרדי ממשלה, לציבור. העתירה עדיין נדונה בבג"ץ.
ניהול ותפקוד

הפרויקט הוא אחד הפרויקטים המרכזיים של SAP ישראל. המערכת נחשבת למתקדמת ביחס למקובל בעולם בתחום מחשוב מערכים ממשלתיים,[דרוש מקור] אך ספגה ביקורת לגבי המשאבים הרבים שהושקעו בה, החריגה מהתקציב המתוכנן, והקושי בקליטתה במשרדי הממשלה. בנוסף, מתחו חסידי מערכות קוד פתוח ולינוקס ביקורת על שיתוף הפעולה עם תאגידי תוכנה גדולים המשתמשים ב"קוד סגור" כגון מיקרוסופט ו-SAP וההשלכות שעשויות להיות לדבר על תמחור ותפקוד המערכת.
את הפרויקט הוביל מראשיתו ועד לפרישתו בשנת 2007, איציק כהן, סגן בכיר לחשב הכללי שהיה אחראי על רכש התוכנה, ב-2013 הורשע כהן במרמה ובהפרת אמונים בזיקה לפרויקט.
בישיבה המשותפת לוועדה לביקורת המדינה וועדת המדע והטכנולוגיה, שהתקיימה במרץ 2008 ועסקה בדו"ח מבקר המדינה על הפרויקט, נמתחה ביקורת חריפה על ניהול הפרויקט.
תקצוב

הפרויקט "מרכב"ה – שירותי מחשב כוללים (ERP)" קיבל תקצוב ראשוני בתוכנית התקציב לשנים 2001–2003 תחת סעיף "הוצאות פיתוח אחרות", ובשנת 2004 תקצב בשתי תקנות שונות בשם "מרכב"ה וממשל זמין". אומדן העלות הכוללת שהוצג בשנת 2000 היה 120 מיליון ש"ח לשנים 2004–2006, ובשנים 2002–2006, מסגרת התקציב המיועדת להקמת המרכב"ה הייתה כ-385 מיליון ש"ח. בהחלטת ממשלה מ-2003, נוספו 100 מיליון ש"ח לבסיס התקציב של הפרויקט לשנים 2004–2006. ב-2010 צוין בישיבת ועדת המדע והטכנולוגיה כי התוכנה מסורבלת ולא יעילה, ושהפרויקט היה רחוק מסיום, עם השקעה של כ-400 מיליון ש"ח מתוך מסגרת של 605 מיליון ש"ח עד סוף 2009.
קטלוג מוצרים

ניהול תקציב, ניהול פיננסי (חשבונאות, סליקה, גבייה ועוד), ניהול החוב הממשלתי.
ניהול משאבי אנוש, נוכחות, גיוס, ניהול למידה.
ניהול הלוגיסטיקה והנכסים: ניהול הרכש והמלאי, ניהול מכירה, ניהול הנדל"ן הממשלתי, ניהול צי הרכב הממשלתי.
תמיכות ומענקים
ניהול קשרי לקוחות
ערבויות וביטוחים
ניהול פרויקטים
ניהול סיכונים
מידע ניהולי (BI)
פתרונות רוחביים (חתימה דיגיטלית, ארכוב).
מנהלים

| תקופה | שם |
| --- | --- |
2000–2013: ראובן כהן
2013–2018: אורנית יחזקאלי (ממלאת מקום)
2018–2022: אילן אלאלוף
2023–: ישראל מור-חי
הערות שוליים

↑  הקמת תשתית ממשל זמין במדינת ישראל (מרכב"ה),1812
↑  הקמת תשתית ממשל זמין במדינת ישראל (מרכב"ה), החלטת ממשלה 1812 מ-12 במאי 2002
↑  בתי החולים עושים שימוש בעיקר במערכת משאבי אנוש ומספר מערכות רכש
↑  עמרי מילמן, בג"ץ שלח את סתיו שפיר והאוצר לדון על שקיפות העברות הכספים הממשלתיים, באתר כלכליסט, 28 בינואר 2019
↑  עמרי מילמן, בג"ץ לאוצר: "יצא המרצע מן השק, לשיטתכם יש לחברי הכנסת זכות לקבל רק מידע מתווך", באתר כלכליסט, 23 בינואר 2019
↑   סתיו שפיר, עודף מידע מסוכן? למי?, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2021
↑  Open Knesset, oknesset.org
↑  מאיר אורבך והראל עילם, SAP מפטרת כ־50 עובדים וסוגרת מרכז פיתוח בכרמיאל, באתר כלכליסט, 12 במאי 2014
↑  גיא גרימלנד, המורשת של איציק כהן, באתר הארץ, 24 ביוני 2007
↑  תפ (י-ם) 12166-09-12 מדינת ישראל נגד יצחק כהן ואהרן אהרונוף, ניתן ב-10 אוקטובר 2013;
 יסמין גואטה, 4 חודשי מאסר בפועל לאיציק כהן, סגן החשכ"ל לשעבר: מרמה והפרת אמונים, באתר TheMarker‏, 10 באוקטובר 2013
↑  צבי לביא, 'להשעות את פרויקט המיחשוב מרכב"ה', באתר ynet, 18 במרץ 2008
↑  פרויקט "ממשל זמין" ופרויקט "מרכבה", החלטה מספר 848 של הממשלה מיום 15.09.2003
↑  ח"כ שטרית, יו"ר ועדת המדע והטכנולוגיה: אנו רחוקים מאוד מסיום פרויקט מרכב"ה, באתר כאן נעים, 5 בינואר 2010(הקישור אינו פעיל, 28.11.2024)
הפיגוע באוקלהומה סיטי

| --- | --- |

 תאריך:  19 באפריל 1995 
 מקום:  הבניין הפדרלי על שם אלפרד פ. מורה. 
 קואורדינטות:  35°28′22″N 97°31′01″W﻿ / ﻿35.472888888889°N 97.516944444444°W﻿ / 35.472888888889; -97.516944444444
 סוג:  פיגוע, פיגוע תופת, רצח המוני 
 נשק:  משאית תופת
 הרוגים:  168 
 פצועים:  680 
 מבצע:  טימותי מקוויי, טרי ניקולס 
 מספר מפגעים:  2 
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה הפיגוע באוקלהומה סיטי(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה הפיגוע באוקלהומה סיטי(למפת אוקלהומה רגילה) אוקלהומה סיטי טלסה נורמן ברוקן ארו לוטון אדמונד טקסס נ י ו מ ק ס י ק ו  קולורדו קנזס מי. א ר ק נ ס ו הפיגוע באוקלהומה סיטי(למפת אוקלהומה מוגדלת) אוקלהומה סיטי טלסה נורמן ברוקן ארו לוטון אדמונד טקסס נ י ו מ ק ס י ק ו  קולורדו קנזס מי. א ר ק נ ס ו הפיגוע באוקלהומה סיטי
 
הפיגוע בעיר אוקלהומה סיטי היה מתקפת טרור שבוצעה ב-19 באפריל 1995 וכוונה כנגד הבניין הפדרלי על שם אלפרד פ. מורה באוקלהומה סיטי, אוקלהומה, ארצות הברית. הפיגוע תוכנן ובוצע על ידי טימותי מקווי וטרי ניקולס, שני פעילים אנטי ממסדיים. המתקפה גבתה את חייהם של 168 בני אדם והותירה מעל 680 פצועים. שליש מהבניין נהרס בפיצוץ, ולאחר מכן הבניין הוחרב כליל. זאת הייתה מתקפת הטרור הקטלנית ביותר על אדמת ארצות הברית עד לפיגועי 11 בספטמבר (למעט המתקפה הצבאית על פרל הארבור בדצמבר 1941) .
המניע

ב-1988 נפגשו טימותי מקווי וטרי ניקולס במהלך אימון של צבא ארצות הברית. הם חלקו עניין משותף בשרדנות והתנגדו לפיקוח על נשק. לאחר המצור על רובי רידג’ באוגוסט 1992 והמצור בווייקו, בו נהרגו דייוויד כורש ומספר ממאמיניו מכת הדיווידים ב-1993, הם החלו לצבור כעס כלפי הרשויות האמריקאיות, ומקווי אף ביקר באזור המצור ב-1993. מקווי החליט לפוצץ בניין פדרלי כתגובה לאירועי המצור.
ההכנות

ב-15 באפריל 1995 שכר מקווי משאית במדינת קנזס תחת שם בדוי. יום לאחר מכן, ב-16 באפריל, הוא נסע ביחד עם שותפו למזימה ניקולס לעיר אוקלהומה סיטי, שם הוא החנה את רכב המילוט במרחק מספר בניינים מהבניין ע"ש אלפרד פ. מורה. לאחר מכן הסירו השניים את לוחיות הרישוי מהרכב וחזרו לקנזס. במשך היומיים שלאחר מכן עסקו שני הקושרים בהכנת הפצצה, שהייתה מורכבת מתערובת של אמוניום ניטראט (2.3 טון), ניטרומתאן (540 ק"ג) וטובקס (160 ק"ג), במשקל כולל של 3.2 טון. לאחר שסיימו להרכיבה על המשאית נפרדו השניים, ניקולס נשאר בקנזס ומקווי נסע עם המשאית לאוקלהומה סיטי. כאשר התקרבה המשאית לבניין הפדרלי ע"ש אלפרד פ. מורה, הדליק מקווי את פתיל ההשהיה של הפצצה. זמן קצר לאחר מכן החנה את המשאית מול הבניין הפדרלי, נעל אותה ורץ לרכב המילוט.
הפיגוע

ב-19 באפריל בשעה 09:02 בבוקר, 5 דקות לאחר שמקווי הדליק את הפתיל, התפוצצה המשאית. הפיצוץ היה שווה ערך ל-1.8 טונות של טי.אן.טי, נשמע ממרחק של 89 קילומטרים ונמדד כרעידת אדמה בעוצמה 3 בסולם ריכטר על ידי מספר סייסמוגרפים באזור. כתוצאה מהפיצוץ נהרגו 168 בני אדם ומעל 680 נפצעו. 5% מההרוגים מתו כתוצאה מזכוכיות שהתנפצו ביותר מ-258 בניינים באזור.
מעצרים

כשעתיים לאחר הפיגוע, נעצר טימותי מקווי על ידי שוטר, משום שנהג ברכב ללא לוחית רישוי. השוטר ביקש ממנו תעודה מזהה, ואז הבחין שנשא כלי נשק ועצר אותו.
מספר שעות לאחר הפיגוע גילו החוקרים איפה שכר הטרוריסט את המשאית. משכיר המשאית צייר לחוקרים קלסתרון של השוכר. החוקרים הבינו כי הציור תואם את תווי פניו של מקווי, שהיה עצור בתחנת המשטרה. הוא נלקח לחקירה, בה התברר שהוא מבצע הפיגוע. הוא הודה ונאשם בביצוע פיגוע המוני. בשנת 2001, הוצא מקווי להורג בזריקת רעל. טרי ניקולס, שותפו לפיגוע, נעצר יומיים לאחר הפיצוץ ונשפט ל-161 מאסרי עולם ללא אפשרות לשחרור מוקדם.
נפגעים

ההערכות הן שכ-646 אנשים היו בתוך הבניין ברגע הפיצוץ. עד סוף היום, 20 איש כולל 6 ילדים הוכרזו כמתים, ודווח על יותר ממאה פצועים. בסופו של דבר הוכרז על 168 הרוגים, מתוכם 3 נשים הרות. רוב מקרי המוות אירעו כתוצאה מהתמוטטות הבניין ולא מהפיצוץ עצמו. 5 מתוך ההרוגים לא שהו בבניין בזמן הפיצוץ. יותר מ-680 אנשים נפצעו, כשרוב הפציעות היו מכות יבשות, שריטות, כוויות ועצמות שבורות.
מקווי אמר ללו מישל ולדן הרבק בספר "טרוריסט אמריקאי" (American Terrorist, Harper, 2001): "אני לא הגדרתי את חוקי פתיחת האש בסכסוך הזה. החוקים נקבעו על ידי פותחי הסכסוך. נשים וילדים נהרגו גם במצור בווייקו וברכס רובי. החזרתי (לממשלה) באותו המטבע".
חילוץ והצלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הנצחה

במקום הבניין שנחרב לאחר הפיצוץ הוקמה אנדרטת זיכרון בת 168 כיסאות ריקים - כיסא אחד עבור כל קורבן אשר נספה בפיגוע הרצחני.
ראו גם

טרור בארצות הברית
הערות שוליים

↑  Terror on Trial: Who was Timothy McVeigh?, CNN, 31 December  2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007549125305171  PLWABN: 9813922086605606  LCCN: sh95004645 
אנדרטת הזיכרון
ז'אן ד'ארק (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  קארל תאודור דרייר
 תסריט:  ג'וזף דלטי, קארל תאודור דרייר
 עריכה:  קארל תאודור דרייר 
 שחקנים ראשיים:  רנה ג'ין פלקונטי, יוג'ין סילבין, אנדרה ברלי, מאוריץ שוץ
 צילום:  רודולף מטה 
 מדינה:  צרפת 
 חברה מפיצה:  גומון, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  21 באפריל 1928
 משך הקרנה:  110 דקות, 82 דקות בגרסת ה-DVD המשוחזרת
 שפת הסרט:  סרט אילם, כיתוביות בצרפתית
 סוגה:  סרט בית משפט, סרט דרמה, סרט אילם 
 הכנסות באתר מוג'ו:   passionofjoanofarc
 דף הסרט ב־IMDb
 
הפסיון של ז'אן ד'ארק (בצרפתית: La Passion de Jeanne d'Arc) הוא סרט אילם שהופק בצרפת בשנת 1928. הוא מבוסס על תיעוד משפטה של ז'אן ד'ארק. הסרט בוים על ידי קארל תאודור דרייר ומככבים בו רנה ג'ין פלקונטי, ואנטונין ארטו.
הסיפור והסגנון

הסרט מתאר בפרוטרוט את שעותיה האחרונות של ז'אן ד'ארק, לאחר נפילתה בשבי בידי האנגלים. הוא מביא את משפטה, כליאתה, עינויה ולבסוף הוצאתה להורג במחזה ייסורים. מה שהתבלט במיוחד באותה תקופה היה עבודת המצלמה של הסרט והדגש על הבעות הפנים של השחקנים. דרייר צילם הרבה מן הסרט בתקריב ואסר על שחקניו להתאפר, על מנת להיטיב לספר את הסיפור באמצעות הבעות פניהם. פלקונטי – בתפקידה השני והאחרון בקולנוע – קיבלה שבחים רבים על הופעתה מרובת הבעות הפנים כז'אן.
הסרט היה מכוון במקורו להשתמש בטכניקה החדישה של הקול, אולם דרייר היה חסר את המימון הדרוש ולכן נותר הסרט אילם.
דרייר ייעד את הסרט לצפייה בשקט מוחלט, בלא מוזיקה נלווית. על כל פנים, ב-1994 חיבר המלחין ריצ'רד אינהורן אורטוריה המבוססת על הסרט וקרויה בשם "קולות האור". היצירה זמינה כיום בגרסת ה-DVD של הסרט. ב-1999 סיפקה הזמרת האמריקנית Cat Power, ליווי מוזיקלי במספר הקרנות של הסרט באמריקה.
מקורות היסטוריים

דרייר ביסס את התסריט של "הפסיון של זואן ד'ארק" על רישומים היסטוריים ותמלילים שהתגלו רק כמה שנים לפני הפקת הסרט. מסמכים אלה פירטו את משפטה של ז'אן ד'ארק בשנת 1431, וסיפקו חומר מקור אותנטי שהעניק לסרט דמיון מרתק. לגילוי זה הייתה השפעה משמעותית על התיאור ההיסטורי של ז'אן ד'ארק, העלה את מעמדה והדגיש את העוול העמוק של משפטה והוצאתה להורג על ידי האנגלים ומשתפי הפעולה שלהם.
התגובות לסרט ומורשתו

חלק מהמבקרים סבורים שז'אן ד'ארק הוא הסרט האילם הטוב ביותר שנעשה אי פעם, ופאולין קייל כתבה כי משחקה של פלקונטי את ז'אן ד'ארק הוא "ההופעה הטובה ביותר שהייתה אי פעם בסרט". על כל פנים, הסרט נאסר להקרנה בבריטניה, בשל אופן הצגתו את החיילים הבריטים האכזריים הלועגים ומענים את ז'אן בסצנות המשקפות את התיעודים מן הברית החדשה של החיילים הרומאים הלועגים ומענים את ישו הנוצרי. הארכיבישוף של פריז היה אף הוא ביקורתי ודרש לערוך שינויים בסרט. לא ידוע אם בקשה זו נענתה, אם לאו.
הגרסה המקורית של הסרט נעלמה למשך מספר עשורים, לאחר שאש לחכה את העותקים המקוריים של הסרט. דרייר עצמו ניסה לאסוף גרסאות מעותקים ששרדו ואולם הוא נפטר בעודו מאמין שהגרסה המקורית אבדה לעד. כמעט בדרך נס, נמצא ב-1981 העתק של הסרט המקורי, היה זה בארון הבגדים של החצרן בבית חולים לחולי נפש באוסלו. גרסה זו זמינה כיום ב-DVD.
סצנות מז'אן ד'ארק מופיעות בסרטו של ז'אן-לוק גודאר לחיות את חייה משנת 1962, שבו צופה השחקנית הראשית בסרט בקולנוע ומזדהה עם ז'אן ד'ארק. בהנרי וג'ון, נראה הנרי מילר צופה בקטעים האחרונים מתוך הסרט וקול קורא מכתב לאנאיס נין, המשווה אותה לז'אן ד'ארק ואת עצמו ל"נזיר המשוגע", דמות אותה מגלם אנטונין ארטו.
הערות שוליים

↑  Judy Bloch, The Passion of Joan of Arc, Berkeley Art Museum and Pacific Film Archive, ‏18 September 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007372056905171  GND: 4425150-6  LCCN: no97041754  VIAF: 219963570   WorldCat (עם VIAF): 219963570
אוליביה דה הבילנד

| --- | --- |

אוליביה דה הבילנד, 1940
 לידה:  1 ביולי 1916 טוקיו, האימפריה היפנית 
 פטירה:  26 ביולי 2020  (בגיל 104) פריז, צרפת
 מקום קבורה:  פר לשז 
 שם לידה:  Olivia Mary de Havilland 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת 
 תקופת הפעילות:  1933–2009 (כ־76 שנים)
 מקום לימודים:  תיכון לוס גטוס (1934)  קולג' מילס  Notre Dame High School 
 בן או בת זוג:  מרקוס גודריץ' (26 באוגוסט 1946–1953)  פייר גאלאנט (2 באפריל 1955–1979) 
 צאצאים:  ג'יזל גאלאנט, בנג'מין בריגס גודריץ' 
 פרסים והוקרה:  אבירה בלגיון הצרפתי (9 בספטמבר 2010)  גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר (1950)  גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית (2017)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת הרטפורדשייר (1998)  גביע וולפי לשחקנית הטובה ביותר (1949)  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (1947)  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (1950)  המדליה הלאומית לאומנויות (2008)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד (8 בפברואר 1960) 
 http://www.oliviadehavilland.net
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
אוליביה דה הבילנד (באנגלית: Olivia de Havilland;‏ 1 ביולי 1916 – 26 ביולי 2020) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית ממוצא בריטי, אשר זכתה לעיקר פרסומה בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20.
בתחילת הקריירה התפרסמה מהשתתפות בסרטי הרפתקאות רבים לצידו של ארול פלין, כ"הרפתקאות רובין הוד" ו"קפטן בלאד", אך לאחר משחקה ב"חלף עם הרוח" החלה לגלם בעיקר דמויות ראשיות. בסוף שנות הארבעים אף זכתה בשני פרסי אוסקר, על משחקה בסרטים "לכל אחד את שלו" ו"היורשת".
דה הבילנד נפטרה ב-26 ביולי 2020, מספר שבועות לאחר שחגגה את יום הולדתה ה-104, דבר שהפך אותה לאחד האישים האחרונים מתקופת הזהב של הוליווד.
ביוגרפיה > נעוריה ותחילת דרכה

דה הבילנד נולדה בטוקיו בירת יפן, שבה התגוררו הוריה עקב עבודתו של אביה. אמה, ליליאן פונטיין, הייתה שחקנית תיאטרון. אביה, וולטר דה הבילנד, היה עורך פטנטים, ודודו למחצה של הטייס ג'פרי דה הבילנד, מייסד חברת דה הבילנד. כשהייתה דה הבילנד בת שנה נולדה אחותה הצעירה, ג'ואן פונטיין, לימים גם היא שחקנית קולנוע מפורסמת.
בשנת 1919 נפרדו הוריה, ודה הבילנד עברה להתגורר עם אמה ואחותה בסרטוגה שבקליפורניה. בבתי הספר שבהם למדה השתתפה דה הבילנד במספר הצגות, בין היתר בדמותה של אליס ב"אליס בארץ הפלאות" ובדמותו של פוק ב"חלום ליל קיץ". בתפקיד זה לכדה את עיניו של צייד כישרונות של במאי התיאטרון מקס ריינהרדט, והיא לוהקה כממלאת מקום לתפקידה של הרמיה במחזה שהועלה ב"הוליווד בוול". כאשר עזבה גלוריה סטיוארט את ההפקה הפכה דה הבילנד לשחקנית הראשית. בשנת 1935 השתתפה בסרטה הראשון, העיבוד הקולנועי ל"חלום ליל קיץ", שבוים גם הוא על ידי ריינהרדט.
ביוגרפיה > שנות השלושים לצידו של ארול פלין

בעקבות "חלום ליל קיץ" הוחתמה דה הבילנד על חוזה עם חברת האחים וורנר. לאורך שנות השלושים השתתפה דה הבילנד בשישה סרטים שונים לצידו של ארול פלין, כולם בבימויו של מייקל קורטיז. דמותה ברוב הסרטים הייתה דומה: תפקיד ה"נערה במצוקה", שפלין נחלץ להצלתה.
שיתוף הפעולה הראשון בין השניים היה בסרט "קפטן בלאד" בשנת 1935. שניהם היו אז בתחילת דרכם הקולנועית, והצלחתו של הסרט הביאה להזנקת הקריירה שלהם. תפקידה של דה הבילנד בסרט זה היה משני למדי, והיא השתכרה 200 דולר בשבוע בלבד. עם זאת, כשרונה לא נעלם מעיני המבקרים, שציינו לטובה את השחקנית ה"מקסימה והמוכשרת". כעבור שנה השתתפו השניים בסרט הרפתקאות נוסף, "הסתערות הבריגדה הקלה", שסיפר באופן רופף את סיפור מתקפה זו במלחמת קרים. על אף אי-הדיוקים ההיסטוריים שבו, נחשב הסרט להפקה הוליוודית גדולה ומושקעת, עם תקציב של יותר ממיליון דולר. גם סרט זה זכה להצלחה כספית.
שיאו של שיתוף הפעולה הגיע בשנת 1938, בסרט ההרפתקאות שובר הקופות "הרפתקאות רובין הוד", שבו גילמה דה הבילנד את דמותה של העלמה מריאן. גם הפקת סרט זה הייתה גדולה ומושקעת, והיה זה אחד הסרטים הראשונים שצולמו בטכניקולור. עד סוף העשור שיתפו פלין ודה הבילנד פעולה בשלושה סרטים נוספים- "ארבעה הם קהל", "דודג' סיטי" ו"חייהם הפרטיים של אליזבת' ואסקס". על האחרון עבדה דה הבילנד במקביל לסרטה המפורסם ביותר, "חלף עם הרוח".
ביוגרפיה > "חלף עם הרוח"

לפרסומה הגדול זכתה דה הבילנד בשנת 1939, כשהשתתפה בסרט "חלף עם הרוח", המבוסס על הרומן מאת מרגרט מיטשל. תפקידה של מלאני בסרט הוצע לה על ידי הבמאי ג'ורג' קיוקור, בהמלצת אחותה ג'ואן פונטיין. דה הבילנד הביעה עניין רב בתפקיד, ואף הרשימה את קיוקור והמפיק דייוויד או. סלזניק במבחני הבד שעברה, אך חוזה עם חברת האחים וורנר אסר עליה להשתתף בסרטים של אולפנים אחרים. לאחר שסירב מנהל האולפנים ג'ק וורנר לשחרר את דה הבילנד לסרט, פנתה דה הבילנד לאשתו של וורנר. לאחר התערבותה, נעתר המפיק לבקשתה, ואישר את השתתפותה בסרט, בתמורה להשכרת שירותיו של ג'יימס סטיוארט מחברת מטרו גולדווין מאייר.
במהלך הצילומים פוטר הבמאי ג'ורג' קיוקור, והוחלף בוויקטור פלמינג. דה הבילנד פיתחה יחסים טובים עם קיוקור, והיא לא הסתירה את מורת רוחה מחילופי הבמאים. במהלך חודשי ההפקה הרבתה דה הבילנד, בדומה לחברתה לסרט ויוויאן לי, להיפגש עם קיוקור בביתו, ולקבל ממנו עצות על משחקה.
"חלף עם הרוח" הביא למפנה בקריירה של דה הבילנד. אף על פי שגם בסרט זה היה תפקידה משני יחסית, הצלחתו הגדולה הביאה פרסום רב לדה הבילנד. לראשונה אף הייתה מועמדת לפרס אוסקר, בקטגוריית שחקנית משנה, שאותה הפסידה לחברתה לסרט האטי מקדניאל.
ביוגרפיה > שנות הארבעים

את שנות הארבעים החלה דה הבילנד בשני סרטים נוספים לצידו של ארול פלין, "שביל סנטה פה" והמערבון "הם מתו במגפיהם" בבימויו של ראול וולש. השניים השתתפו גם בסרט "הודו לכוכבי המזל שלכם", שבו לא חלקו סצנות משותפות. בשנת 1941 גילמה לראשונה תפקיד ראשי, בסרט "עכבו בעד השחר", והייתה מועמדת בפעם הראשונה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, שאותו הפסידה לאחותה ג'ואן פונטיין.
באותה תקופה החלה דה הבילנד לחוש אי-שביעות רצון מתפקידיה המשניים, והחלה לסרב להצעות תפקידים כאלו. החוק התיר לאולפני הסרטים להשעות שחקנים שסירבו לתפקידים, ולהוסיף את תקופת ההשעיה לתוקף החוזה. בפועל איפשר החוק לאולפנים להחזיק בשחקנים המסרבים לתפקיד ככל אוות נפשם. בשנת 1943 הגישה דה הבילנד תביעה נגד האחים וורנר, בבקשה לסיים את חוזה עם החברה. בדצמבר 1945, בתום 18 חודשי משפט שבהם לא הורשתה להשתתף בסרטים, זכתה דה הבילנד בתביעה. החלטת בית המשפט יצרה תקדים, הידוע עד היום כ"חוק דה הבילנד".
לאחר המשפט עברה דה הבילנד לסטטוס של עצמאית, והשתתפה במספר סרטים הן של סרטי פרמאונט והן של פוקס המאה ה-20, בעיקר בתפקידים ראשיים. בשנת 1946 זכתה בפרס אוסקר ראשון, על גילום אם חד הורית בסרט "לכל אחד את שלו". כעבור שנתיים הייתה מועמדת לפרס פעם נוספת, על הסרט "מאורת הצפעונים", שבו גילמה חולת נפש. הסרט היה אחד הסרטים הראשונים שעסקו בנושא, ודה הבילנד קיבלה שבחים רבים על משחקה. בשנת 1949 זכתה דה הבילנד בפעם השנייה בפרס האוסקר, הפעם על הסרט "היורשת".
בתחילת שנות הארבעים חלה הידרדרות ביחסיה של דה הבילנד עם אחותה ג'ואן פונטיין. הביוגרף צ'ארלס הייאם ציין כי עוד מילדות היו יחסי השתיים מתוחים, אך תחרות סמויה ביניהן באותן שנים רק החריפה את המתח עוד יותר. דה הבילנד הייתה הראשונה מבין השתיים להתחיל בקריירת משחק, וכאשר הלכה פונטיין בעקבותיה, השתמשה תחילה בשם הבמה "ג'ואן בורפילד". לאחר מכן שינתה את השם ל"פונטיין", כשם הבמה של אימה.
בטקס האוסקר ה-14 זכתה פונטיין בפרס אוסקר על סרטו של אלפרד היצ'קוק "חשד", תוך שהיא גוברת על דה הבילנד המועמדת. כאשר באה דה הבילנד לברך את אחותה, היא נדחתה על ידיה. המאורע הביא לניתוק כמעט מוחלט בין שתיהן. השתיים ניתקו כל קשר לחלוטין ב-1975, כאשר לאחר מות אימן סירבה פונטיין להגיע לטקס ההלוויה. פונטיין מצידה טענה כי כלל לא הוזמנה.
ביוגרפיה > שנות החמישים ואילך

החל משנות החמישים השתתפה דה הבילנד בסרטים באופן ספורדי בלבד. היא דחתה את ההצעה לגלם את תפקיד בלאנש דאבווה בסרט "חשמלית ושמה תשוקה", תפקיד שלבסוף גילמה ויוויאן לי, חברתה ל"חלף עם הרוח". לאחר תפקיד ראשי בסרט "דודנית רחל" ב-1952 עברה דה הבילנד להתגורר בפריז, בה התגוררה עד מותה. בין סרטיה היותר ידועים בשנות החמישים ואחריהן נמנים לא כזר (1955), "שרלוטה המתוקה" (1964), "גברת בכלוב" (1964), "שדה תעופה 77" (1977) ו"הנחיל" (1978). בשנות השמונים הופיעה במספר סרטי טלוויזיה, כאשר על אחד האחרונים שבהם, "אנסטסיה", זכתה בפרס גלובוס הזהב.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.  חור של עשרות שנים בביוגרפיה.
בפברואר 2011 הופיעה בטקס פרס סזאר, הוצגה בפני הקהל בידי ג'ודי פוסטר וזכתה לתשואות הקהל.
בינואר 2015 אמרה דה הבילנד בריאיון עיתונאי שהיא עובדת על האוטוביוגרפיה שלה.
ב-26 ביולי 2020 נפטרה בגיל 104.
מסרטיה

חלום ליל קיץ – 1935
קפטיין בלאד – 1935
הסתערות הבריגדה הקלה – 1936
הרפתקאות רובין הוד – 1938
דודג' סיטי – 1939
חייהם הפרטיים של אליזבת ואסקס – 1939
חלף עם הרוח – 1939
שביל סנטה פה – 1940
הם מתו במגפיהם – 1941
בלונדינית התות – 1941
עכבו בעד השחר – 1941
אלו הם חיינו – 1942
לכל אחד את שלו – 1946
מאורת הצפעונים – 1948
היורשת – 1949
דודנית רחל – 1952
לא כזר – 1955
שרלוט המתוקה – 1964
גברת בכלוב – 1964
האפיפיורית יוהנה – 1972
שדה תעופה 77 – 1977
הנחיל – 1978
הרומנטיקה המלכותית של צ'ארלס ודיאנה – 1982
האישה שהוא אהב – 1988
לקריאה נוספת

Higham, Charles. Sisters: The Story of Olivia De Haviland and Joan Fontaine. Coward McCann, May 1984, 257 pages.
Tony Thomas, The Films of Olivia de Havilland (Secaucus, NJ: Citadel Press, 1983): 28.
תקופת השיקום

תקופת השיקום (באנגלית: Reconstruction, ידוע בעברית גם כ"בנייה מחדש" ו"רקונסטרוקציה") הוא כינוי לתקופה שאחרי מלחמת האזרחים האמריקנית, בין השנים 1865 ל-1877, שבמהלכה ניסתה ממשלת ארצות הברית לפתור את הבעיות ארוכות הטווח שהתעוררו כתוצאה מהמלחמה. על הסוגיות שאליהן התייחס השיקום נמנים חזרת מדינות הקונפדרציה לאיחוד, מצבם של מנהיגי הקונפדרציה ומצבם החוקתי והחוקי של העבדים המשוחררים. נושאים אלה עוררו זעם ומחלוקת, כך שעד סוף שנות ה-70 של המאה ה-19, כשל הניסיון לשלב את העבדים המשוחררים לתוך החברה בתור אזרחים שווי זכויות.
ניתן לחלק את השיקום לשלושה שלבים עיקריים: השיקום הנשיאותי (1863‏-1866), שבמהלכו ניהלו הנשיאים אברהם לינקולן ואנדרו ג'ונסון מדיניות מתונה כלפי מדינות הדרום; השיקום הרדיקלי (1866-‏1873), שבמהלכו נטרלו הרפובליקנים הרדיקלים את הנשיאות ופתחו במדיניות שהדגישה את הענשת הדרום ואת מתן זכויות האזרח לשחורים; והגאולה (1873–1877), שבמהלכה לבנים גזעניים השתלטו על מדינות הדרום והדיחו את הפוליטיקאים הרפובליקנים בהן. כתוצאה משלב הגאולה ומחוסר עניין גובר מצד הצפון, תם עידן השיקום במסגרת בחירות 1876.
נושאים עיקריים של השיקום > ריכוז הכוחות

לפני מלחמת האזרחים מדינות רבות, לרוב בדרום, תמכו ברעיון זכויות המדינות בארצות הברית. למעשה, מדינות הדרום נימקו את פרישותיהן האינדיבידואליות מהאיחוד לאור זכויות המדינות הניתנות בתיקון העשירי לחוקת ארצות הברית. עם זאת, במלחמת האזרחים הוכיח הנשיא לינקולן כי מעוז הכוח אינו במדינות אלא בוושינגטון הבירה, אצל הממשלה הפדרלית. למדינות הדרום, בעקבות תבוסתן הצבאית והריסתן הכלכלית, לא נותרה ברירה אלא להסכים עם הצפון המנצח.
אולם המחלוקת לא הסתיימה בריכוז הכוח בבירה. במשך המלחמה, לינקולן ריכז את הכוח לא רק בוושינגטון אלא בבית הלבן, למורת רוחם של חברי קונגרס. הם הבינו שאי אפשר יהיה לשנות את מאזן הכוחות בעוד לינקולן, גיבור המלחמה, מכהן, אך חולשתו של יורשו, אנדרו ג'ונסון, נתנה להם הזדמנות לתפוס את מוסרות השלטון.