יהודה לייב פינסקר
ה"אוטואמנציפציה" > עיקרי טענותיו

בספטמבר 1882 פרסם פינסקר את חיבורו "אוטואמנציפציה!", שבו שטח את טיעוניו לגבי שחרורם העצמי של היהודים באירופה. דבריו היו מכוונים קודם כל ליהודי המערב, ולכן נכתב בגרמנית. החיבור, אחד המסמכים רבי הערך שנכתבו בשאלה היהודית, נוסח באופן ברור ורהוט, בשילוב של כישרון ספרותי וניתוח מדעי יחיד במינו. פינסקר חתם על החוברת לא בשמו, כי אם במילים "קריאת אזהרה מאת יהודי רוסי אל אחיו בני עמו"; ואף על פי כן נודע עד מהרה בקרב יהודי התפוצות מיהו המחבר.
בחיבורו הביא פינסקר מספר סיבות לשנאת העמים כלפי היהודים. הראשונה – סיבה פסיכולוגית לאומית: לעם היהודי חסרים התנאים הבסיסיים המציינים את הווייתו כעם, ולכן בניו אינם במעמד שווה בין כל העמים. לעם היהודי אין מולדת משלו, הוא חסר "מרכז כובד", ממשלה או נציגים רשמיים. ומאחר שהוא חסר את המרכיבים הללו, ישנה סלידה קבועה של עמי העולם מן היהודים. מסיבה זו אין כבוד הדדי בין העמים והיהודים, אלא פחד: היהודים פוחדים מן העמים האחרים שינסו להשמידם, ואילו העמים מפחדים מהיהודים כי אינם מצליחים להשמידם. הוא כינה פחד זה "יודופוביה", והגדירו כמחלה שמקורהּ נעוץ במעמדם החריג של היהודים בשל היותם חסרי מדינה.
בין אומות העולם החיות כיום, נצבים היהודים כאומה שמתה מכבר. עם אבדן ארץ אבותם אבדה מהם עצמאותם ויגיעו עד התפרדות, שאינה תואמת מהותו של אורגניזם חי, אחוד. המדינה שרוצצה תחת עוצם השלטון הרומי, נכחדה מנגד עיני העמים. אבל העם היהודי, אחר שנתיאש מקיומו המדיני-גופני, ממציאותו הפוליטית, לא יכול בכל זאת להיכתב לכליון גמור, לא חדל להתקיים רוחנית בתוך אומה. העולם הביט וראה בעם הזה את הדמות המאוימת של מת המתהלך בין החיים. תופעה רוחית זו של בן מינן תועה, של עם בלי אחדות ופילוג איברים, בלי מכורה ומוסרה, שאינו חי עוד ובכל זאת משוטט בין החיים. דמות משונה זו.... מן הנמנע היה שלא תחולל גם רושם זר מוזר בדמיון העמים. ואם פחד הרוחין טבוע מלידה ומוצא לו סמוכים ידועים בחיים הפסיכיים של האנושות - מה הפלא כי נעור בתקפו גם למראה אומה זו מתה חיה בכל זאת? ... אימה מפני רוח הרפאים היהודי עברה בירושה והתגברה במשך דורות ושנות מאות. זאת האימה הביאה לידי איבה, אשר בצירוף עם שאר נסיבות, פנתה מקום ליודופוביה.... יודופוביה היא פסיכוזה. כפסיכוזה היא תורשתית וכמחלה מורשת זה אלפיים שנה אין לה תרופה.
הסיבה השנייה היא סיבה פוליטית. היהודים אף פעם לא נחשבו כבני בית בארצם ותמיד היו גרים. בתור שכאלה, הם אף פעם לא היו שווי זכויות באופן מלא, וההתייחסות אליהם הייתה כמו אל בן חורג. ישנן אמנם מדינות שהעניקו אמנציפציה ליהודיהן, אך בכך אין די: על היהודים לבנות בית לאומי משלהם, שבו לא יהיו בחזקת זרים.
מאין מקום ששם היהודי בתוך שלו, ששם הוא נחשב כבן בית, הריהו גר תמיד בכל מקום. כי הוא עצמו, כי גם אבותיו נולדו בארץ – אינו משנה כלום במצב הדברים. על פי רוב מתנהגים עמו כעם בן חורג, כעם לכלוכי, בטוב שבאופנים הוא מוחזק כבן אימוצים, שאפשר לערער על זכויותיו. לעולם אינו נחשב כבן כשר כדת למולדת. האשכנזי המתגדר בגרמניותו, הסלבי, הקלטי, אין מהם מודה שהיהודי השמי הוא אנוש כערכו. וגם אם, כאדם משכיל, הוא מוכן ומזומן להעניק לו כל הזכויות האזרחיות, הרי בכל זאת לעולם לא יגע לשכוח את היהודי שבעמיתו זה האזרח. האמנציפציה החוקית של היהודים היא נקודת הגובה של הישגי המאה הנוכחית. אבל זאת האמנתיפציה החוקית אינה החברתית, ועם הכרזתה של זו הראשונה עדיין רחוקים היהודים מהיות משוחררים מן ההפליה שבמעמדם החברתי.
פינסקר הציג גם סיבה אנתרופולוגית: התנגדות גזעית. האנטישמיות נלחמת בגזע היהודי יותר מאשר בדת היהודית, וכל עוד בני גזע זה הם חסרי המרכיבים הבסיסיים לבניינהּ של אומה, שום חוקה דמוקרטית לא תהפוך אותם לשווים לבניהם של גזעים אחרים. הדעה הקדומה של האנושות נגד היהודים, טען פינסקר, מסתמכת על עקרונות אנתרופולוגיים וחברתיים שהם קבועים ובלתי ניתנים לשינוי. לכן, אין טעם להתנגד לעובדות אלה ויש להשלים עם הרעיון שאומות העולם תמיד יתנגדו ליהודים.
מתוך ניתוח זה של מצב היהודים בעולם הגיע פינסקר למסקנה ההגיונית והברורה מבחינתו: כדי לשים סוף לשאלת היהודים יש להפסיק את המצב הקיים, שבו העם היהודי הוא חסר מולדת, ולכונן חיים ממלכתיים עצמאיים.
פינסקר הדגיש את חשיבות הזמן והעיתוי של עיקרון זה: "הבה נאמץ את הססמה: 'עכשיו או לעולם לא!'... אוי לצאצאינו ואבוי לזכר היהודים בני זמננו, אם נניח לרגע הזה לחלוף!"
לטענת פינסקר, כדי להגשים מטרה זו יש להתגבר על מעצורים פנימיים שמונעים מהעם היהודי את מימוש החזון. ראשית, על היהודים לשוב ולעורר בקרבם את רגש הכבוד הלאומי שאבד להם במשך שהותם בגלות. שנית, פינסקר מתייחס למיקום הגאוגרפי שבו צריכה לקום הישות היהודית. הוא פיקפק במעשיותה של תוכנית השיבה לארץ ישראל כפי שהצטיירה אצל התנועות המשיחיות. לדעתו, זו אמנם האפשרות הטובה ביותר אך לא היחידה. גם אם יתברר שארץ ישראל אינה ניתנת להשגה, אין לנטוש את רעיון ריכוזם של היהודים בתחום טריטוריאלי אחד. יש הטוענים כי תפיסה זו נובעת מכך שפינסקר הגיע מבית בו לא היה חינוך לאומי מסורתי, ועל רקע העובדה שפעם דגל בהתאחדות מרצון עם העם הרוסי.
לא ארץ קדשנו צריכה כעת להיות מטרת כיסופינו אלא ארץ שלנו... ארץ שתהיה פתוחה לפנינו ועם זאת מסוגלת לתת ליהודים החייבים לצאת מארץ מגוריהם מקלט בטוח, בלתי מעורער ומפרנס את בעליו... אם תוכל ארץ הקודש לשוב ולהיות לארץ שלנו, אם כן מה טוב.
בנוסף, פינסקר ביקש להשתחרר מהאמונה המשיחית שלפיה הגאולה תבוא מאליה, בחסדי שמים, תוך איסור על יהודים לעלות בצורה מאורגנת לארץ ישראל ולמרוד באומות העולם, המונעת כל פעילות אקטיבית למען חזון זה ומשאירה את העם היהודי קופא על שמריו.