stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עפרה לקס
ספריה

בשנת 2016 יצא לאור סיפרה 'מקום', בהוצאת ספרית בית אל, שעסק במסע שערכו קהילות גוש קטיף, מהרגע שפונו מהיישובים בגוש ועד שבנו מחדש את ביתן ביישובים שהקימו או שהשתלבו בהם. הספר מביא הן את הסיפור הקהילתי של היישובים והן את הסיפורים האישיים וההשלכות של העקירה.
בשנת 2019 יצא לאור הספר 'ציר ולרשטיין' ביוגרפיה של פנחס ולרשטיין, ממקימי עפרה, מייסד המועצה האזורית בנימין ומי שעמד בראשה והיה מראשי מועצת יש"ע שנים ארוכות. הספר מלווה את פנחס מילדות בכפר אתא ופציעה במלחמת ששת הימים דרך ההתמודדות עם בניית היישובים, האינתיפאדות הקשות, ההתנתקות והתרומה לבניית יישובי הנגב. בהוצאת ידיעות ספרים.
בשנת 2021 יצא לאור ספרה 'דביר - תשע עשרה שנה של אור' שפורש את מגילת חייו של דביר יהודה שורק. נער שנרצח בידי מחבל בקיץ 2019, בדרכו לישיבת מחניים בה למד, ובידיו מתנות סוף שנה לרבותיו. דביר היה נער מופלא, בעל יכולת הקשבה נדירה, סבלנות ושקט פנימי, אהבה לבני אדם ולעולם. ערך: יואב שורק. הוצאה עצמית.
בשנת 2024 יצא לאור ספרה 'במקום שבו צריך אותי: פסיפס של רעות וגבורה מ-7.10'. מתועדים בו סיפורי גבורה מיום מתקפת הפתע של חמאס, המתקפה שבה נהרג גם בנה נוה (ראו להלן, "חיים אישיים"). כלולים בו 14 סיפורים, המובאים בהרחבה ובפירוט יחסי כמונולוגים ערוכים מפיהם של גיבורי הסיפורים ועדי ראייה. בין השאר מופיעים בו סיפור הקרב על תחנה המשטרה בשדרות, סיפורי הקרב במוצב נחל עוז וכיתת הכוננות בקיבוץ זה, סיפור לחימת השריונריות בדרום העוטף, סיפורם של לוחמי האבטחה במסיבה נובה ועוד. פרק מיוחד בסוף הספר הוא מונולוג של המחברת עצמה על בנה, נוה, וסיפורו ביום הלחימה. הספר ראה אור בהוצאת ידיעות ספרים.
חיים אישיים

נשואה לנועם, מנהל פרויקטים בתעשייה האווירית, אם לשישה. מתגוררת כ-21 שנה בלוד ומעורה בענייני רווחה בעיר[דרוש מקור]. בעבר הייתה חברה בוועד המנהל של הגרעין התורני בעיר. בנם, סגן נוה אלעזר לקס, היה לוחם סיירת מטכ"ל ונהרג ביום הראשון של טבח שבעה באוקטובר במהלך בלימת המשך הטבח בקיבוץ בארי.
הערות שוליים

↑  מערכת כאן, מהצד השני עם גיא זהר | 03.11.2021, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 3 בנובמבר 2021
↑  עפרה לקס, הודיה כריש חזוני, הולכות בחצות, באתר גלי צה"ל, ‏16 באפריל 2022
↑  עפרה לקס, זמן לומר תודה, באתר ערוץ 7, 15 באוקטובר 2024
↑  חדשות סרוגים, ‏ראשון- ברנז'ה: העיתונאית הסרוגה מצטרפת לעיתון 'מקור ראשון', באתר "סרוגים", 31 באוקטובר 2024
↑  בין החללים: נווה לקס מלוד נהרג בקרבות מול חמאס, באתר ערוץ 7, 9 באוקטובר 2023
↑  "הוא היה בוחר בזה שוב": סגן נווה לקס נפל בקרב על בארי, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 19 בנובמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007599300205171  VIAF: 3148035794287971119   WorldCat (עם VIAF): 3148035794287971119
הפנתר

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  נלסון דה מיל 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  סיפורת 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  16 באוקטובר 2012 
 סדרה
 ספר קודם:  האריה 
 הספר הבא:  Radiant Angel 
 
הפנתר (באנגלית: The Panther) הוא רומן משנת 2012 מאת הסופר האמריקאי נלסון דה-מיל.
זהו הרומן השישי בסדרת הספרים אודות ג'ון קורי, שעובד כעת כקבלן של כוח המשימה של ה-FBI למלחמה בטרור בעיר ניו יורק. הרומן הוא ספר המשך לספר האריה.
לספר יצא ספר המשך משנת 2015, Angel Radiant. כמו כן הוצגה ברומן זה דמות בדיונית אחרת של דה-מיל, פול ברנר, שמופיע ברומנים בת הגנרל ומשחק האריה.
תקציר העלילה

סוכן כוח המשימה האנטי-טרוריסטי ג'ון קורי ואשתו סוכנת האף-בי-איי קייט מייפילד הוצבו מעבר לים צנעא, בתימן, אחד המקומות המסוכנים ביותר במזרח התיכון.
הם נשלחים לעבוד עם צוות קטן כדי לאתר את אחד המוחות שעמדו מאחורי הפצצת המשחתת USS Cole: פעיל בכיר באל-קאעידה המכונה "הפנתר".
הוא חסר רחמים וחמקמק, מבוקש על פעולות טרור ורציחות מרובות – וממשלת ארצות הברית נחושה להפיל אותו, לא משנה מה מה המחיר. כמי שהגיעו באיחור למשחק בוגדני, ג'ון וקייט לא מכירים את החוקים, את השחקנים או את התוצאה. מה שהם כן יודעים הוא שיש יותר ממה שנראה לעין במשימה ושהציידים עומדים להפוך לניצודים.
שמן שומשום

| --- | --- |
שמן שומשום כהה המופק משומשום קלוי
שמן שומשום כהה המופק משומשום קלוי
 
 מאכלים
 סוג:  שמן בישול, שמן זרעים 
 מטבח:  אסייתי, הודי
 מרכיבים עיקריים:  שומשום
 
שמן שומשום בהיר בבקבוקון זכוכית
ביקבוק שמן שומשום בשוק בדרום קוריאה
מיצוי שמן שומשום על ידי מכבש עץ, מיאנמר
שמן שומשום הוא שמן צמחי המשמש למאכל ומופק מגרעיני שומשום. זהו אחד מהשמנים הצמחיים העתיקים ביותר שידוע עליהם בשימוש האדם. עד לאחרונה, עקב הצורך בקציר ידני, ובשל מיעוט היבולים, היה קושי להפיק שמן שומשום בהיקף רחב. לאחרונה, פותחו זנים מתקדמים של שומשום המותאמים לקציר ממוכן בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה של האוניברסיטה העברית. שמן המופק מהגרעינים בצורתם המקורית, בין אם בכבישה קרה או שלא, משמש כשמן לבישול. לשמן המופק מגרעינים קלויים ארומה וטעם אגוזיים ייחודיים, אך הוא אינו מתאים לטיגון, שכן הוא משחרר טעמים חרוכים ומרים.
השומשום הוא הגידול החקלאי הראשון לצורכי שמן הידוע לאדם, וישנם ממצאים ארכאולוגיים המעידים על זרעי שומשום בשימוש האדם כבר לפני כ-5,000 שנים. השומשות תורבת בתת-היבשת ההודית לפני 5500 שנים, ומשם הופץ הגידול לאפריקה ולמזרח התיכון.
ייצור

גרעיני השומשום מוגנים על ידי הלקט שמתבקע עם הבשלת הגרעינים. בעקבות אובדן הזרעים הספונטני, בחקלאות מסורתית המגדלים תולשים את צמח השומשום באופן ידני ומקבצים אותם יחד עד שישלימו את תהליך ההבשלה. בשנת 1943 התגלה על ידי פרופ' לנגהאם קו שומשום עם הלקט שלא מתבקע, אולם קו זה לא נכנס לתוכניות טיפוח מודרנית היות שהוא גרר איתו תכונות שליליות. בשנים האחרונות פותחו בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית זנים מודרניים עם יבולים גבוהים, שמאפשרים את גידול השומשום בישראל ובעולם.
טנזניה מהווה כיום היצרנית הגדולה ביותר של שמן שומשום ושולטת גם בצריכה העולמית של מוצר זה. אפריקה ואסיה מהוות את השווקים המתפתחים ביותר בענף שמן השומשום.
בחומר היבש שנשאר לאחר הוצאת השמן משתמשים בעיקר להזנת עופות אך גם לתעשיית המזון לבני האדם.
ערכים תזונתיים

בדומה לאגוזים וגרעינים, זרעי שומשום מכילים אחוזי שמן גבוהים, בחלק מהזנים יותר מ-50%. לשם השוואה, זרעי סויה מכילים כ-20% בלבד. בשמן מצויים חומרים נוגדי חמצון בריכוז גבוה, המקנים לו, מלבד סגולות בריאותיות, גם חיי מדף ארוכים.
השמן עשיר באומגה 6, חומצת שומן אשר בכמויות גדולות יכולה להוביל לדלקתיות (דלקת) מרובה ומחלות לב, אך אינו מכיל אומגה 3, חומצת שומן חיונית לגוף ולבריאות הלב.
שימוש

שמן שומשום העשוי מזרעים שלא נקלו הוא צהוב חיוור בעל ריח נעים של דגנים וטעם אגוזי משהו, והוא משמש לטיגון. נקודת העשן שלו גבוהה והוא מתאים גם לטיגון עמוק. שמן המופק משומשום קלוי הוא בצבע ענברי וארומה מודגשת ושונה מאד מהשומשום הלא קלוי. הוא נמכר בבקבוקים קטנים ומשמש לתיבול בשלבי הבישול האחרונים. שמן שומשום הודי (המכונה ג'ינג'לי) הוא זהוב. שמני שומשום ממזרח אסיה מיוצרים בדרך כלל משומשום קלוי.
שמן שומשום נסחר בכל אחת מהצורות לעיל. שמן שומשום לא קלוי (לא בהכרח בכבישה קרה) משמש בדרך כלל לבישול בדרום הודו, במזרח התיכון, בשוקי חלאל ובמדינות מזרח אסיה.
היסטוריה

היסטורית, שומשום תורבת לפני יותר מ-5,000 שנה כגידול שעמיד בפני בצורת, וגדל בהצלחה באזורים מאתגרים חקלאית. השומשום תורבת בתקופת הציוויליזציה של עמק האינדוס והיה גידול השמן העיקרי. משם כנראה יוצא לאזור מסופוטמיה באזור 2500 לפני הספירה.
הערות שוליים

↑   רונית ורד, אחרי עשרות שנים, חקלאי ישראל חוזרים אל השומשום, באתר הארץ, 11 באפריל 2024
↑   רונית ורד, אחרי עשרות שנים, חקלאי ישראל חוזרים אל השומשום, באתר הארץ, 11 באפריל 2024
↑  "Global Sesame Oil Market Overview - 2018 - IndexBox". www.indexbox.io. נבדק ב-2018-09-11.
1 2  "AgMRC Sesame profile". Ag Marketing Resource Center, Iowa State University, Ames, IA. 2016.
↑  Katzer G (17 בדצמבר 1999). "Spice Pages: Sesame Seeds (Sesamum indicum)". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Raghav Ram; David Catlin; Juan Romero & Craig Cowley (1990). "Sesame: New Approaches for Crop Improvement". Purdue University.
↑  D. Ray Langham. "Phenology of Sesame" (PDF). American Sesame Growers Association.
↑  Small, Ernest (2004). "History and Lore of Sesame in Southwest Asia". Economic Botany. New York Botanical Garden Press. 58 (3): 329–353. doi:10.1663/0013-0001(2004)058[0329:AR]2.0.CO;2. JSTOR 4256831.
הבטלנים (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  פדריקו פליני 
 הופק בידי:  לורנזו פגוררו 
 תסריט:  פדריקו פליני אניו פלאיאני
 עריכה:  Rolando Benedetti 
 שחקנים ראשיים:  פרנקו אינטרלנגי, אלברטו סורדי, פרנקו פבריצי, לאופולדו טריאסטה
 מוזיקה:  נינו רוטה 
 צילום:  אוטלו מארטלי 
 מדינה:  צרפת, איטליה 
 חברה מפיצה:  Janus Films, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 באוגוסט 1953
 משך הקרנה:  103 דקות
 שפת הסרט:  איטלקית 
 סוגה:  סיפור התבגרות, סרט קומדיה, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  איטליה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הבטלנים (באיטלקית: I Vitelloni) הוא סרט קולנוע איטלקי, בבימויו של פדריקו פליני, שיצא למסכים ב-1953. בסרט, שהוא דרמה קומית, נעשה שימוש ביסודות אוטוביוגרפיים מובחנים אשר משקפים שינויים חברתיים חשובים באיטליה של שנות החמישים.
סרט זה, אשר היה מועמד לפרס האוסקר בשנת 1958, היה סרטו הראשון של פליני אשר זכה להצלחה מאז כישלונו המסחרי של סרטו השני השייח הלבן (1952), והיווה פריצת דרך לאלברטו סורדי, אחד הקומיקאים המשמעותיים והפופולריים ביותר של איטליה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
רקע

העלילה ממוקמת ברימיני, עיירת הולדתו של הבמאי. עלילת הסרט עוקבת אחר חייהם של חמישה צעירים המעבירים את זמנם בעצלתיים בכפרם הקטן שעל שפת הים. פאוסטו (פרנקו פבריצי), מנהיג החבורה, נישא לאהובתו, אך מוצא כי דעתו מוסחת ללא הרף על ידי נשים אחרות. אותה העת לאופולדו (לאופולדו טריאסטה), השואף להיות מחזאי, מוסיף לעבוד על מחזותיו המשמימים, וחולם על העלאתם ביום מן הימים. אלברטו (אלברטו סורדי) עודנו חי בבית אימו, ומתפאר בכך שהוא שומר על כבוד המשפחה בעת שהוא משגיח על אחותו, אולגה (קלוד פארל). במהלך הסרט ניתן הרושם שאך מעט תשומת-לב מופנית אל ריקרדו (ריקרדו פליני) ומורלדו (פרנקו אינטרלנגי), ואולם הלה מתברר לבסוף כדמות המפתח בסרט, ומשמש בגלוי כאלטר-אגו לפליני. בדרכם של חמשת החברים, התקועים, כמדומה, בגיל ההתבגרות, קורות מגוון תקריות בעודם מנסים להוסיף עניין לחייהם הפרובינציליים נטולי הריגוש. לבסוף, אחד מהם משתחרר מן השיתוק-שמרצון אשר קיבלו על עצמם, ומתקדם הלאה עם חייו, מה שמוביל לאחת מסצנות הפרידה הנוגעות ביותר ללב בהיסטוריה הקולנועית. מפני שזכה להצלחה מידית בעת צאתו לאקרנים, זיכה הסרט את פליני במוניטין של במאי עולה ומוכשר.
תקציר העלילה

בסיומו של הקיץ, מבול פתאומי משבש תחרות יופי בעיירה קטנה על חוף הים האדריאטי. זוכת הטקס, סנדרה רוביני (ליאונורה רופו) מרגישה באי-נוחות ומתעלפת. מהר מאוד עוברת שמועה בקהל שהיא בהריון מאחד פאוסטו מורטי (פרנקו פבריצי), רודף שמלות ילדותי. תחת לחצי אביו, פרנצ'סקו (ג'ין ברוקרד), הוא מסכים לחתונת בזק.
אחרי טקס ממועט משתתפים, הזוג הצעיר עוזב את העיר ויוצא לירח דבש.
מובטלים וחיים על חשבון הוריהם, פאוסטו וחבריו הצעירים מעבירים את זמנם בקפיצה בין בתי קפה ריקים, מועדוני פול ושיטוטים חסרי כיוון על החוף. הם מקיימים מעשי קונדס ילדותיים, ומציקים לעוברים ושבים מבעד לחלונות המכונית המפוארת של הוריהם. כשמכל הדלק נגמר, הם גם חוטפים הצלפה או שתיים.
מורלדו רוביני (פרנקו אינטרלנגהי), אחיה של סנדרה והצעיר בחבורה, צופה באי-נעימות בניסיונות הפיתוי של פאוסטו וביחסו לנשים, בעודו מהרהר על קיומו ועל המשמעות לחייו וחולם על דרכים לברוח לעיר הגדולה. ריקרדו (ריקרדו פליני), הבריטון, שקוע בחלומות מופרחים על שירה ומשחק. אלברטו (אלברטו סורדי), החולמני, נתמך על ידי אימו ואחותו העצמאית אולגה (קלוד פארל). רגיש ונשי, הוא לא מרוצה מהרומן של אחותו עם אדם נשוי. ליאופולדו (ליאופולדו טריאסטה), המחזאי, כותב מחזה ומתדיין עליו עם סרג'יו נטאלי (אכילה מג'רוני), שחקן אקסצנטרי שליאופולדו רוצה שישחק במחזה.
אחרי חזרתו מירח הדבש עם סנדרה, פאוסטו נאלץ להתחיל לעבוד בתור עוזר בחנות כתבי עת דתיים של מישל קורטי (קרלו רומאנו), חבר של חמו. פאוסטו חסר התקנה ממשיך בניסיונות פיתוי, גם בנוכחות אשתו.
בנשף המסכות השנתי, פאוסטו נדהם מיופייה הבוגר של ג'וליה קורטי (לידה בארובה), אשתו של מעסיקו. אלברטו, לבוש בדראג ושיכור, חוצה את רחבת הריקודים בריקוד סוריאליסטי לבוש כובע קרנבל בומבסטי עשוי עיסת נייר. בחזרתו הביתה עם הזריחה, אלברטו הרוס מהגילוי שאחותו ברחה סופית עם המאהב האסור שלה.
ניסיונו העלוב של פאוסטו לפתות את ג'וליה מוביל אותו להשפלה על ידי מישל וכמובן לפיטורו. בתור נקמה, גונב פאוסטו פסל מלאך מוזהב מחנותו של מישל ומנסה, בעזרתו של מורלדו, למכור אותו לנזיר. הנזיר מעלה חשד ומסרב. פאוסטו מחליט להעניק את הפסל לאיכר פשוט (סילביו בגוליני) שמעמיד אותו בכניסה לביתו העלוב ומתפעל ממנו.
ערב אחד, ליאופולדו מצטרף לסרג'יו בהליכה על חוף הים. השניים פוצחים בשיחה על המחזה, אך כשהשחקן מציע את עצמו לתפקיד, ליאופולדו בורח באימה.
אחרי שהיא מגלה על הסטוץ של פאוסטו עם שחקנית, סנדרה לוקחת את התינוק ובורחת מהבית. כל החבורה מתגייסת למצוא את אשתו ובנו של פאוסטו. הם מוצאים אותה בבית אביו של פאוסטו, וכשזה מתעצבן הוא מצליף בפאוסטו בחגורתו.
בהחלטה לעזוב סופית את העיירה הפרובנציאלית והמונוטונית, מורלדו עולה על רכבת לרומה, בעודו מדמיין את חבריו הבטלנים מעבירים את חייהם בשינה.
שחקנים ודמויות

פרנקו אינטרלנגי – מורלדו רוביני
אלברטו סורדי – אלברטו
פרנקו פבריצי – פאוסטו מורטי
ליאופולדו טריאסטה – ליאופולדו וונוצ'י
ריקרדו פליני – ריקרדו
ליאונורה רופו – סנדרה רוביני
ג'יו ברוקרד – פרנצ'סקו מורטי
קלוד פארל – אולגה
קרלו רומאנו – סניור מישל קורטי
לידה בארובה – סניורה ג'וליה קורטי
אנריקו ויאריסיו – סניור רוביני
פאולה בורבוני – סניורה רוביני
הפקה > כתיבה

אחרי שסיים תסריט ראשוני לסרט "לה סטרדה" יחד עם התסריטאי טוליו פינלי, הוא הציע את הרעיון למפיק לואיג'י רוברה (איתו היה תחת חוזה). רוברה התקשה להסכים למימון הסרט משתי סיבות: האחת הייתה שהסרט לא היה שייך לז'אנר מוגדר, והשנייה הייתה שסרטו הקודם של פליני, “השייח הלבן" היה לכישלון כלכלי וביקורתי. כמחווה חברותית לפליני, רוברה שלח את התסריט ללורנזו פגוררו, מפיק שאהב את "השייח הלבן". פגוררו לא ראה אטרקטיביות כלכלית ב"לה סטרדה", והורה לפליני לכתוב קומדיה.
ביוגרפים חלוקי דעות בנושא מי הגה את הרעיון לסרט "הבטלנים". לפי טוליו קזיץ', זה היה פליני שהגה את הרעיון לאחר דיון ארוך עם אניו פליאנו. לפי הוליס אלפרט, זה היה פינלי בסיעור מוחין יחד עם פליני ופליאנו שחשבו על הרעיון לספר סיפור על תלאות ההתבגרות בעיירה פרובנציאלית. תחת ניהולו של פליני, שלושתם כתבו את התסריט במהירות, תוך היזכרות בילדותם.
הפקה > מקור שם הסרט

מפיצים שהיו מעוניינים בתסריט דרשו את שינוי שמו, משום ש"הבטלנים" (באיטלקית I vitelloni, 'עגל' בהגהה הרומאני, שימש כשם גנאי לצעירים סוררים) היה שם קשה להבנה, תוספת סיכון להפקה מסוכנת גם כך. פליני מצידו סירב לשנות את השם, שבחר בו מתוך זיכרון של אישה זקנה שקראה לו כך אחרי שהתרגזה מאחד ממעשי הקונדס שלו. 'ויטלוני' הם, על פי פליני ”צעירים למשפחות מהמעמד הבינוני, ילדים טובים של אימא, שפרחו בתקופות החגים ובזבזו את שאר השנה בהמתנה להם.”
המקור האמיתי למילה נובע מעירוב המילים 'בקר' ו'עגל' באיטלקית, ומשמעותה היא "אדם ילדותי, עצלן בלי זהות מוגדרת או משמעות לחיים". במכתב משנת 1971, הציע אניו פליאנו (אחד מתסריטאי הסרט) הגדרה יותר מפורטת: ”בזמני המושג 'ויטלונה' התייחס לנער ממשפחה ממוצעת, אולי סטודנט – אבל אחד שכבר עבר את מסגרת הלימודים הממוצעת או אחד שלא עושה כלום... אני מאמין שהמושג מגיע מעיוות המילה וודלונה, שמשמעותה המעי הגס, או אדם שאוכל הרבה. זו הייתה דרך לתאר את בן המשפחה שרק אכל ולא ייצר, שרק חיכה להתמלא.”
הפקה > ליהוק

למרות המוניטין שלו בתור מכשיל סרטים ונגד בקשתו של פגוררו, פליני ליהק שוב את אלברטו סורדי לתפקיד ראשי. סורדי, מצידו, סירב בהתחלה להצעתו של פליני מכיוון שלא היה מדובר התפקיד ראשי אך הסכים מאוחר יותר בתהליך ההפקה. המפיצים התקשו לקבל החלטת ליהוק זו ודרשו שיופיע בחוזה עם סורדי סעיף שמבהיר כי שמו לא יופיע בפרסומי הסרט. אף גרוע מכך, פליני ליהק את לאופולדו טריאסטה (שהיה בתפקיד הראשי ב"שייח הלבן" הכושל) לתפקיד המחזאי הצעיר ואת אחיו האלמוני ריקרדו פליני ליהק לגלם את דמותו. אלמונים נוספים בצוות השחקנים היו פרנקו אינטרלנגהי ולאונורה רופו שסיימו באותה תקופה את הצילומים לסרט "מלכת שבא". לשחקנית הצ'כית לידה בארובה היה אומנם קהל מעריצים, אבל היא הייתה יותר מפורסמת בגלל הרומן שלה עם הנאצי יוזף גבלס. פליני סגר את הצוות המפוקפק עם פרנקו פבריצי (פאוסטו) שהתחיל את הקריירה שלו בשנת 1950 בסרטו של מיכלאנג'לו אנטוניוני "יומן אהבה" אך נכשל שנתיים מאוחר יותר עם הסרט Christ Passed by the Barn (דרוש תרגום).
אחרי לחצים מהגופים המממנים של הפרויקט (Cité Film הפריזאים), פגוררו פנה לפליני בבקשה להוסיף שחקן עם "שם" לפרויקט, לעשותו אטרקטיבי יותר.
כדי לרצותו, פנה פליני אל ויטוריו דה סיקה (במאי הסרט גונבי האופניים) והציע לו את התפקיד של סרג'יו נטאלי, השחקן. פליני הסביר לדה סיקה על נטיותיה ההומוסקסואליות של הדמות, וזה הסכים כל עוד הדמות "תכתב עם מידה רבה של אנושיות" לדברו. בסופו של דבר, דה סיקה סירב לתפקיד כי הרגיש שהוא עלול לסמן אותו כהומוסקסואל באמת. פליני, שהחליט גם הוא שדה סיקה לא נכון לתפקיד, ליהק את אכילה מג'רוני, שחקן תיאטרון מוערך, לתפקיד.
הפקה > צילומים ועריכה

מתוארת בתור "הפקה נודדת", ההפקה הותאמה ללו"ז מופע הכישרונות שסורדי לקח בו חלק. ההפקה נדדה מעיר לעיר יחד עם המופע, כאשר סורדי השתתף בצילומים בזמנו הפנוי.
כשהמופע הגיע לפירנסה, צולמו סצנות במסיבה ענקית שהתקיימה ב'תיאטרו גולדוני' בדצמבר 1952. בהנהגתו של מנהל ההפקה לואיג'י גיאקוסי, אותו פליני פגש בסט צילומים בטריפולי בזמן המלחמה, ועם הצלם המנוסה אוטלו מרטלי, הצילומים מהמסיבה שימשו כבסיס לנשף המסיכות שהיווה סצנה מרכזית בסרט. ההפקה יצאה להפסקה בחג המולד וחזרה לצילומים ב-15 בינואר 1953. בגלל מחסור תקציבי, הרבה מהסרט צולם באתרי צילום שלא היה בהם צורך בתפאורה. באוסטיה צולמו סצנות השיטוט והבהייה בים על הרציף. בעיר פיומיצ'ינו צולמה סצנת תחרות היופי הפותחת את הסרט, על מדרגות מלון הקורסאל. ג'יקוסי שמר על מוראל הצוות בכך שדאג שיסעדו במסעדות הטובות ביותר בערים בהן ביקרו.
הסרט צולם על ידי מספר צלמים (קרלו קרליני, אוטלו מרטלי ולוציאנו טרסאטי) בתקופה של כשישה חודשים. פליני פיתח שפה ויזואלית שהתאפיינה בצילומים איטיים וארוכים שעוקבים אחרי הדמויות שלדברו "מבטאת את אורח החיים האדיש וחסר המטרה שלהן”. השימוש בזום סימן אירועים דרמטיים, לדוגמה כשסנדרה מתעלפת בתחרות היופי וכשאביו של פאוסטו מכה אותו.
עם העורך רונלדו בנדטי, פליני ביסס מקצב עריכה בו סיקוונסים (סדרות של סצנות) קצרים הופרדו בחיתוכים חדים, בעוד שבסיקוונסים ארוכים יותר הם השתמשו בדיזולבים (מעברים חלקים ועדינים יותר). כך האפיזודות השונות, בעלות ה"היגיון הפנימי" חוברו והחזיקו יחדיו.
בסוף הסרט, פליני הקפיא את התמונה כדי לייצב את גווידו, חברו של מורלדו, בעודו מייצב עצמו על פסי הרכבת.
הפצה

הסרט הוקרן בפסטיבל ונציה ב-26 באוגוסט 1953 וזכה בפרס אריה הכסף, בנוסף לתרועות בסוף ההקרנה ולביקורות מעולות. הסרט הופץ ויצא לאקרנים ב-17 בספטמבר 1953 ובניגור לציפיות זכה להצלחה מסחרית וביקורתית.
"הבטלנים" היה סרטו הראשון של פליני שזכה לתפוצה בינלאומית. הוא הצליח בצרה נאה באנגליה וצפון אמריקה ונחל הצלחה גדולה בארגנטינה.
הסרט יצא לאקרנים בצרפת ב-23 באפריל 1954 ונחל גם שם הצלחה גדולה.
"הבטלנים" הוצג לראשונה בארצות הברית ב-7 בנובמבר 1956 בהצלחה נאה ולביקורות טובות.
הסרט הופץ מחדש ב-2003 במלאת 10 שנים למותו של פליני.
פרסים

זכיות:
פסטיבל הסרטים בוונציה: אריה הכסף - פרס הבמאי הטוב ביותר, לפדריקו פליני, 1953.
הסינדיקט האיטלקי הלאומי לעיתונאי קולנוע: פרס סרט הכסף; פרס הבמאי, פדריקו פליני; פרס המפיק; פרס שחקן המשנה, אלברטו סורדי, 1954
מועמדויות:
פסטיבל הסרטים בוונציה: אריה הזהב, פדריקו פליני, 1953
פרסי האקדמיה האמריקאית לקולנוע (האוסקר): פרס התסריט לסרט קולנוע, 1958.
השפעות בולטות

אחד מסרטיו היותר משפיעים של פליני, “הבטלנים" עורר השראה אצל הבמאים האירופאים חואן אנטוניו ברדם, מרקו פררי ולינה וורטמולר. אפשר לראות השפעה והשראה והסרט אצל מרטין סקורסזה בסרטו "רחובות זועמים" (1973), אצל ג'ורג' לוקאס בסרטו "אמריקן גרפיטי" (1974) ואצל בארי לוינסון בסרטו "דיינר" (1987). בקולנוע הישראלי, ניתן לראות במידה מסוימת השפעה של סרט זה על סדרת סרטי אסקימו לימון של בועז דוידזון.
הפרדוקס האבוד (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  פרדריק בראון
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מדע בדיוני
 הוצאה
 הוצאה:  זמורה ביתן מודן
 תאריך הוצאה:  1981 
 מספר עמודים:  176
 הוצאה בעברית
 תאריך:  1981
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001009101
 
הפרדוקס האבוד (שם במקור: Paradox lost) הוא קובץ של שלושה עשר סיפורי מדע בדיוני שכתב פרדריק בראון בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20. הקובץ תורגם לעברית בידי אלי טנא ויצא לאור בהוצאת זמורה ביתן מודן ב-1981.
רשימת הסיפורים

הפרדוקס האבוד
הצגת בובות
הרכבת האחרונה
זה לא קרה
הנקישה
ציות
נוטל המעשר
אלורופוביה
מוזיקת לילה זעירה
סיריוס אפס
החדש
איפה ואיפה
משהו ירוק
הפעמון המזמר

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  אייזק אסימוב 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מדע בדיוני
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1955 
 תאריך הופעה ראשונה:  מגזין The Magazine of Fantasy and Science Fiction, גיליון ינואר 1955
 סדרה
 סיפור עוקב:  האבן המדברת 
 
הפעמון המזמר (באנגלית: The Singing Bell) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב. הסיפור הופיע לראשונה בגיליון ינואר 1955 של The Magazine of Fantasy and Science Fiction, ותורגם לעברית בשנת 1983 בגיליון 44 של פנטסיה 2000, ושוב ב-2014 בכתבי אייזק אסימוב 4. הפעמון המזמר היה הסיפור הראשון של אסימוב בו הופיע החוקר ונדל אורת', שהופיע גם בסיפורים האבן המדברת, הלילה הגווע והמפתח.
עלילה

העבריין הפלילי לואי פייטון הוא אדם אשר רימה את החוק במשך שנים בלי להשאיר מספיק ראיות. באחת השנים, הוא טס עם אדם בשם אלברט קורנוול לירח, כדי למצוא מטמון של "פעמונים מזמרים" (סלעי ירח שאחרי ליטוש משמיעים צליל יפה מאוד כשמכים עליהם) בעלי ערך רב, שקורנוול השיג את מיקומם על ידי הריגת המחביא שלהם. בעולם יש אולי עשרה אנשים עם פעמון חסר פגם, ובמטמון יש יותר מעשרים. אחרי שהם מעבירים את השלל לחללית שלהם, פייטון הורג את קורנוול, לוקח את הפעמונים לכדור הארץ, מחביא אותם, ומשמיד את החללית.
המשטרה יוצרת קשר עם ונדל אורת', מדען אקסצנטרי, כדי שיעזור להם להוכיח שפייטון היה על הירח, וכך לקבל אישור להשתמש בחיישן-מוח עליו, כדי לקבל ראיות מספיקות להרשעה. עם זאת, מאחר שאפשר להשתמש עם חיישן-מוח על אדם רק פעם אחת, המשטרה רוצה להיות בטוחה שפייטון אכן היה על הירח. כפי שמסביר השוטר, לפייטון אין אליבי במובן הרגיל, אבל אין גם צורך בו. הרצח התרחש באוגוסט, וכל מסמך ועדות מראים שפייטון מבלה כל אוגוסט באחוזה מבודדת לחלוטין בהרי רוקי מאחורי שדה כוח חזק בלי לצאת משם ובלי לראות בני אדם אחרים תחת שום תנאים. לכן, ללא עדות משכנעת, כל בית דין יהיה חייב להאמין שכך היה גם השנה.
אורת' נותן לפייטון את הפעמון הפגום שלו לבדיקה, ומבקש ממנו לזרוק אותו עליו. פייטון מטיל את הפעמון בצורה גרועה והפעמון נופל לרצפה ונשבר לרסיסים. אורת' מוכיח שפייטון היה על הירח לאחרונה, ולא הצליח להטיל את הפעמון מאחר שטרם הסתגל בחזרה לכוח המשיכה של כדור הארץ. בתמורה לעזרתו אורת' מבקש פעמון מזמר מלוטש ללא פגם.
הוליווד החדשה

וורן בייטי ופיי דאנאוויי ב-1967, מתוך קדימון לסרט "בוני וקלייד" הנחשב לסרט שבישר את הוליווד החדשה.
הוליווד החדשה (באנגלית: New Hollywood), או "הגל החדש האמריקאי" או "הרנסאנס ההוליוודי", הוא כינוי לתנועה קולנועית, שפעלה מאמצע שנות השישים עד לתחילת שנות השמונים בקולנוע האמריקאי, ולדור חדש של יוצרים צעירים. יוצרים אלו השפיעו על סוגי הסרטים שהופקו, על הייצור והשיווק שלהם, ועל האופן שבו אולפנים גדולים ניגשו לעשיית סרטים. סרטי הוליווד החדשה התאפיינו בכך שבמאי הקולנוע, במקום האולפן, היווה מקור הסמכות ליצירת הסרט, ונחשב ל"אוטר".
ההגדרה של הוליווד החדשה אינה חד משמעית, כאשר חלק מהחוקרים מגדירים אותה כתנועה ואחרים כתקופה. טווח התקופה גם הוא שנוי במחלוקת, וחוקרי קולנוע כמו תומאס שץ טוענים כי הוליווד החדשה מורכבת ממספר תנועות שונות. הסרטים שנעשו בתנועה זו מאופיינים בכך שהם סוטים לעיתים קרובות מהנורמות של הוליווד הקלאסית. אחרי קריסתה של שיטת האולפנים הקלאסית ועליית הטלוויזיה, הצלחתם המסחרית של הסרטים הלכה ופחתה, והוליווד החדשה היוותה תקופה של תחייה ופריחה מחודשת.
סרטים מצליחים מתחילת הגל החדש האמריקאי כוללים את: "בוני וקלייד", "הבוגר", "ליל המתים החיים", ו-"אדם בעקבות גורלו", בעוד סרטים שנכשלו בקופות, כמו "שער החופש", ו-"אחד מן הלב" מסמנים את סוף התקופה (אף על פי שהפכו לסרטי פולחן בערבות השנים).
רשימה של דמויות מפתח בתנועה > במאים ותסריטאים

פרנסיס פורד קופולה
מרטין סקורסזה
רוברט אלטמן
טרנס מאליק
האל אשבי
בריאן דה פלמה
ויליאם פרידקין
וודי אלן
ג'ורג' לוקאס
סטיבן ספילברג
אלן ג'יי פאקולה
מייקל צ'ימינו
בוב רפלסון
פיטר בוגדנוביץ'
פול מזורסקי
פול שרדר
סידני לומט
סידני פולאק
ארתור פן
דניס הופר
סם פקינפה
מייק ניקולס
מילוש פורמן
רומן פולנסקי
ג'ון שלזינגר
רלף בקשי
בוב פוסי
ג'ון בורמן
דון סיגל
רידלי סקוט
אלן רודולף
רשימה של דמויות מפתח בתנועה > שחקנים

וודי אלן
רנה אוברז'ונואה
אן בנקרופט
נד ביטי
וורן בייטי
קנדיס ברגן
קארן בלק
פיטר בויל
אלן בורסטין
ז'נבייב בוז'ולד
מל ברוקס
ג'ף ברידג'ס
בו ברידג'ס
ג'יימס קאן
דיאן קיטון
דיאן קנון
ג'ין ויילדר
סיגורני ויבר
ריפ טורן
ג'ון וייט
ג'ון טרבולטה
דונלד סאת'רלנד
ברברה סטרייסנד
לילי טומלין
ג'ורג' סיגל
סיסי ספייסק
סילבסטר סטאלון
מרי סטינבורגן
מריל סטריפ
אל פצ'ינו
רוברט דה נירו
סם שפרד
מרטין שין
רוי שיידר
ג'ינה רולנדס
ג'ייסון רוברדס
ברט ריינולדס
ונסה רדגרייב
רוברט רדפורד
פיטר או'טול
טייטום אוניל
ראיין אוניל
ג'ק ניקולסון
קרול קיין
דסטין הופמן
פול ניומן
קלוריס ליצ'מן
ג'סיקה לאנג
דיאן לאד
ג'ודי פוסטר
טרי גאר
בן גזארה
ריצ'רד גיר
אליוט גולד
לי גרנט
פאם גריר
צ'ארלס גרודין
ג'ין הקמן
גולדי הון
גלנדה ג'קסון
מדלין קאן
מרגו קידר
פיטר פונדה
ג'יין פונדה
לואיז פלטשר
מיה פארו
פיטר פאלק
קלינט איסטווד
רוברט דובאל
שלי דובאל
ריצ'רד דרייפוס
מייקל דאגלס
פיי דאנאוויי
דני דה ויטו
ברוס דרן
בוורלי ד'אנג'לו
ג'יימי לי קרטיס
ג'יל קלייבורג
ג'ולי כריסטי
ג'ון קאזאלה
ג'ון קסאווטס
רשימה של דמויות מפתח בתנועה > אחרים

רוג'ר איברט
ויטוריו סטוררו
רשימה של סרטים חשובים בתנועה

בוני וקלייד
חבורת הפראים
הבוגר
ליל המתים החיים
אדם בעקבות גורלו
קאובוי של חצות
מלתעות
הסנדק
השיחה
הסנדק 2
רחובות זועמים
צייד הצבאים
קן הקוקייה
נהג מונית
אדם בעקבות גורלו
ממבטו של פראנואיד
רסיסי חיים
באפלו ביל והאינדיאנים
אחר צהריים של פורענות
אשה לא נשואה
הרומן שלי עם אנני
מנהטן
רגשות
צ'יינהטאון
הקשר הצרפתי
הצגת הקולנוע האחרונה
הפרט האחרון
מ.א.ש
נאשוויל
אפוקליפסה עכשיו
ימים ברקיע
שבילי הזעם
שמפו
ירח של נייר