stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טרפדת

.
טרפדת (ספינת טורפדו ובראשי תיבות סט"ר) היא ספינה קטנה יחסית ומהירה, שנועדה לשאת טילי טורפדו לקרב ימי. ספינות הטורפדו הראשונות, במאה ה-19, נשאו מעין מטען נפץ על קורה שבלטה מחרטומן; הן היו נוגחות את ספינת האויב ומחברות אליו את המטען. ספינות הטורפדו של סוף המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20 נשאו טילי טורפדו. מטרתן הייתה להתמודד עם אוניות מערכה, סיירות מערכה וסיירות, אוניות שטח כבדות ואיטיות. ספינות הטורפדו היו אמורות להתמודד עם האוניות הגדולות בהרבה מהן באמצעות זריזותן ומהירותן, ולהכריע אותן באמצעות טילי הטורפדו. היווצרותן של ספינות הטורפדו הביאה להכנסתן לשירות של אוניות גדולות מהן, שנועדו להילחם בספינות הטורפדו. ספינות אלו נקראו "משחיתות ספינות טורפדו", או "משחתות", כפי שהתקבע שמן עד היום. סוגים שונים של אוניות מלחמה קטנות נבנו במנעד שבין הספינות הקטנות, המוגדרות ספינות טורפדו, ובין המשחתות הגדולות מהן; ערך זה יעסוק בעיקר בספינות הטורפדו הקטנות והמהירות.
מלחמת האזרחים בארצות הברית

מלחמת האזרחים האמריקנית הביאה עמה כמה וכמה חידושים בתחום הלוחמה הימית, בהם הסוג הראשון של ספינות טורפדו. ב-1861 הודיע נשיא ארצות הברית, אברהם לינקולן, על הטלת מצור ימי על מדינות הקונפדרציה. השפעות המצור על כלכלת הקונפדרציה היו קשות, אך לצי הקונפדרציה לא היה כוח ימי שיוכל להתמודד עם צי מדינות האיחוד. מפקדי צי הדרום חיפשו פתרונות יצירתיים כדי להתמודד עם טבעת החנק הימית, חיפוש שהוביל לכמה פתרונות יצירתיים שהיו פורצי דרך בתחומם. בין השאר יצרו המהנדסים את אוניות המערכה הראשונות, שהיו אוניות מחופות שריון (Ironclads). ספינות הטורפדו היו חידוש נוסף שהמציאו מהנדסי צי הדרום.
ספינות הטורפדו הראשונות מסדרת דייוויד היו, כפי שניתן לראות בתרשים, גם מבשרות הצוללות הראשונות. הן היו מונעות בקיטור, ובנויות כך שכאשר מכלי מי הנטל יהיו טעונים במלואם, תהיינה הספינות שקועות כמעט לגמרי: רק הארובה וכמה סנטימטרים היו מעל המים. בלילה חשוך היה כמעט בלתי אפשרי לראות את הספינות. טיפוסים אחרים של ספינות טורפדו נבנו גם הן כך שתהיינה בעלות צללית נמוכה מאוד, אך ללא מכלי זבורית.
בקצה הקדמי של הספינה הותקנה מעין קורה, שבלטה קדימה כמה מטרים. בקצה הקדמי של הקורה הותקן מטען חומר נפץ, עטוף בכיסוי עמיד למים. ספינת הטורפדו הייתה נוגחת את ספינת האויב, ונועצת בו את המטען באמצעות ווים; כעת הייתה ספינת הטורפדו נסוגה לאחור, כשהיא מותירה את מטען הנפץ מוצמד לאוניית האויב. במרחק בטוח היה צוות ספינת הטורפדו מפעיל את המטען, באמצעות כבל שנותר קשור אליו.
ככלל, לא היה חידוש זה מוצלח במיוחד. הסיפון הנמוך של הספינות עשה אותן מועדות להצפה בים גבה גלים, ואף היה מצב בו כיבו הגלים את דוודי מנוע הקיטור. מטען הנפץ התפוצץ לעיתים מוקדם מדי, ולעיתים לא התפוצץ לאחר הצמדתו לספינת האויב.
הופעת הטורפדו הממונע

ב-1866 הדגימו ג'יובאני לופיס הקרואטי ורוברט וייטהד הבריטי את הטורפדו היעיל הראשון. וייטהד שיפר את הדגם של לופיס, והדגם שהוצג הונע בעזרת אוויר דחוס. בטורפדו הותקן מנגנון ששמר על כך שיישאר בעומק שתוכנן מראש; לדגמים הראשונים היה טווח של כ-900 מטרים, ומהירותם עלתה מ-6 קשר (כ-11 קמ"ש), מהירות הדגם הראשון ב-1870, ל-30 קשר (כ-56 קמ"ש) ב-1890.
המחצית השנייה של המאה ה-19 הייתה תקופה של שינויים משמעותיים בטכנולוגיה הצבאית הימית. אוניות הקו המונעות במפרשים שהיו בשיא פעילותן בתחילת המאה, הלכו ועברו מן העולם. את מקום המפרש החליף מנוע הקיטור; גוף העץ של האוניות צופה בשריון כבד, ולאחר מכן נבנה גם הגוף ממתכת. התותחים המיושנים הוחלפו בתותחים גדולים ובעלי עוצמה רבה יותר, שהיו מורכבים על צריחים. כך הלכה והתהוותה אוניית המערכה: אוניות המלחמה הראשונות שהחליפו את אוניות הקו היו אוניות מחופות שריון, שהופיעו בשנות ה-60 וה-70 של המאה. לקראת סוף המאה הופיע טיפוס משוכלל ומתקדם יותר של אוניות מערכה, שנקראו אוניות מערכה פרה-דרדנוט. אוניות אלו היוו את עיקרו של כל צי מודרני; הן היו גדולות מאוד, חמושות בחימוש הכבד ביותר, משוריינות בשריון הכבד ביותר, וגם יקרות מאוד. ציי המעצמות הצטיידו במספר גדל והולך של אוניות מטיפוס זה.
המצאת הטורפדו הובילה את האסטרטגים הימיים לחשיבה, כי ייתכן ונמצא הנשק שיוכל להביס את אוניות המערכה. אוניות המערכה היו, כאמור, בעלות שריון כבד מאוד, ולפיכך גם איטיות; התותחים הכבדים שעליהן היו בעלי קוטר גדול וקצב אש איטי, ונועדו לקרב עם אוניות מערכה אחרות. בשל כך, לא היו יכולים לפגוע בספינות קטנות וזריזות. הרכבת טורפדו על ספינות מהירות, זולות וזריזות, הייתה יכולה ליצור איום משמעותי על אוניות המערכה הגדולות.
ספינות הטורפדו הראשונות

הספינה הראשונה שהותאמה לשאת טורפדות הייתה הספינה הבריטית אה"מ לייטנינג, שהושקה ב-1877. הספינה הייתה באורך כ-30 מטרים, הונעה במנוע קיטור, ונשאה שני צינורות לשיגור טורפדו. ב-1878 השיק הצי הצרפתי את ספינת הטורפדו הראשונה שלו, Torpilleur No 1. ספינות טורפדו השתתפו לראשונה בקרב ימי במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878); ספינה רוסית שיגרה טיל טורפדו אל הספינה הטורקית אינטיבה.
ספינות טורפדו נבנו בציים רבים לקראת סוף המאה. הן היו באורך 30 עד 50 מטרים, ונשאו עד שלושה צינורות טורפדו ומקלעים או תותחים קלים. ספינות אלו הונעו בעזרת מנועי קיטור, והפליגו במהירויות שנעו בין 20 ל-30 קשר (37 עד 56 קמ"ש); הן היו זולות יחסית, וכך ניתן היה לבנות אותן במספרים גדולים וליצור שייטות שיוכלו ליזום התקפות המוניות על אוניות גדולות יותר; הסיכון באובדן מספר רב של ספינות קטנות כאלה היה משתלם, לאור הסיכוי להטביע אוניית שטח גדולה.
יחד עם ההבטחה הרבה שהייתה גלומה בספינות אלה, הן סבלו עדיין מבעיות רבות. בשל ממדיהן הקטנים לא היו ספינות אלה יכולות להפליג באוקיינוס הפתוח, ותפקידן הצטמצם להגנת חופים. שנית, הטווח הקצר של טילי הטורפדו ואיטיותם חייבו את ספינות הטורפדו להתקרב עד כדי מאות ספורות של מטרים אל האויב, משימה שגבלה בהתאבדות. פתרון אפשרי לבעיה היה הסתייעות בספינת סיוע (Torpedo Boat Tender), שנשאה את ספינות הטורפדו על סיפונה אל אזור הקרב.
ספינות טורפדו השתתפו בעימותים רבים בסוף המאה ה-19, ובהם קרב פוג'ואו (Fuzhou), במלחמת סין–צרפת (אוגוסט 1884 - אפריל 1885), מלחמת האזרחים של צ'ילה ב-1891 וקרב צושימה, במלחמת רוסיה–יפן (27 - 28 במאי 1905. ואולם, חסרונותיהן של ספינות הטורפדו וכניסתן לשירות של אוניות גדולות יותר (ראו להלן), צמצמו מאוד את השימוש בספינות הטורפדו לאחר 1905.
משחתת ספינות טורפדו

כניסתן של ספינות הטורפדו לשירות הביאה לפרץ של פעילות קדחתנית בציי העולם, בניסיון למצוא מענה לאיום החדש על אוניות השטח. תותחים בעלי קליבר קטן וקצב אש גבוה נוספו לאוניות הגדולות, כדי שייתנו מענה מול הספינות הקטנות והמהירות. באמצע שנות ה-80 של המאה ה-19 נכנסו לשירות ספינות תותחים נושאות טורפדות (torpedo gunboats), שמטרתן הייתה להילחם בספינות הטורפדו. ספינות תותחים אלו לא היו מוצלחות, שכן לא היו מהירות די הצורך כדי לרדוף אחרי יריבותיהן. מאוחר יותר החל להיווצר סוג חדש של כלי שיט שייעודם לוחמה בספינות הטורפדו, והן נקראו "משחיתות ספינות טורפדו" (torpedo boat destroyer); כעשור לאחר מכן, בתחילת המאה ה-20, כבר קוצר שמן והן נקראו בפשטות "משחתת". בתחילת דרכן היו כלי שיט אלה דומים מאוד לספינות הטורפדו עצמן, בעלות גודל ומהירות דומים, אך חימושן כלל תותחים שיוכלו לנטרל את ספינות הטורפדו לפני שיסגרו את הטווח אל אוניות השטח.
מלחמת העולם הראשונה

הופעת המשחתות יצרה שינוי בהתייחסות לתפקידן של ספינות הטורפדו. המשחתות הוכיחו את עצמן ככלי שיט שהתאימו למטרות רבות, ולא רק להגנה מפני ספינות טורפדו, ועם הזמן החלו לקבל את תפקידיהן של ספינות הטורפדו עצמן, והחלו לשאת עליהן טילי טורפדו לאותה מטרה: תקיפת כלי השיט העיקריים של צי האויב. המשחתות היו גדולות יותר מספינות הטורפדו, והיו מסוגלות להפליג בים הפתוח יחד עם הצי העיקרי. הצי הבריטי התפתח בכיוון זה, ועם תחילת מלחמת העולם הראשונה היו בו משחתות בעלות הדחק של 1,000 טון, שנועדו להתלוות לצי העיקרי. בציים אחרים המשיכה ההבחנה בין משחתות וספינות טורפדו; הצי הגרמני, הצי הצרפתי והצי האיטלקי המשיכו בפיתוח ספינות טורפדו קטנות, אם כי הן המשיכו לגדול בממדיהן. לקרב יוטלנד, הקרב הימי העיקרי שהתחולל במלחמת העולם הראשונה, יצא צי הים הפתוח הגרמני כשהוא מלווה בספינות טורפדו שהיו דומות בגודלן למשחתות הבריטיות. גם ספינות הטורפדו הגרמניות וגם המשחתות הבריטיות ערכו מתקפות טורפדו על הציים העיקריים, שהיוו נקודות מפתח בקרב.
ספינות טורפדו כיום

ספינות קטנות ומהירות כדוגמת ספינות הטורפדו עדיין נמצאות בשירות בציים שונים בעולם. הן מוגדרות "ספינות תקיפה מהירות" (Fast Attack Craft), אך חימושן העיקרי אינו טורפדו אלא טילים מונחים, נגד ספינות ומטרות אחרות. הטווח הגדול של הטילים, בן כמה עשרות קילומטרים, מאפשר לספינות אלה להשתמש בחימוש בטווח רחוק בהרבה וחוסך את הצורך בתמרונים במהירות גבוהה. מטוסים עדיין מהווים סיכון רב לספינות אלה, והפעלתן ללא חיפוי אווירי היא בעייתית מאוד. התורן של ספינות אלו נמוך, ולפיכך יכולת כיסוי המכ"ם המותקן עליהן נמוכה, והן זקוקות לסיוע ממתקני מכ"ם על ספינות אחרות. בשל כך מוחלפות ספינות אלה על ידי ספינות גדולות יותר, המוגדרות קורבטה; ספינות אלה יכולות לשאת טילי נ"מ מונחי מכ"ם להגנה עצמית, ומסוק לגילוי וטיווח מטרות מעבר לאופק. ספינות תקיפה מהירות משמשות בציים רבים ללוחמה נגד הברחות, בעיקר של נשק וסמים.
ספינות טורפדו נותרו שימושיות באזורים ייחודיים, בפרט בים הבלטי הצר. תחומי הים מכוסים על ידי מתקני מכ"ם בחוף ועל ידי מטוסים המבוססים ביבשה, ולפיכך החסרונות שפורטו לעיל מוצאים את פתרונם. ספינות הטורפדו מהוות במקרה זה פתרון יעיל וזול כנגד מתקפה מהים; חיל הים הנורווגי מסתיר את ספינות הטורפדו שלו במעגנים מיוחדים, החבויים בפיורדים, כנגד מתקפה אפשרית כזו. בדומה, גם הצי הסיני מחזיק בספינות כאלה, להגנה מפני התקפה על חופי סין.
ספינות טורפדו בחיל הים הישראלי > סדר כוחות של שייטת הטרפדות

ספינות טורפדו כונו בחיל הים הישראלי טרפדת. טרפדת ראשונה, ט-15 (הסימון הוסב מאוחר יותר ל-ט-200), אח"י נץ, נרכשה בארצות הברית ב-1950. במקביל, הוזמנו באותה שנה ארבע טרפדות חדשות ממספנת Meulan בצרפת (ט-205, 206, 207, 208 שנקראו אח"י בז, תחמס, פרס, ויסעור, בהתאמה), ושמונה ספינות מתוצרת Vosper Thornicroft, מעודפי המלחמה, נרכשו בבריטניה (ט-201 - 204, וט-209 - 212, אח"י נשר, עיט, איה, דיה, שלדג, לילית, ינשוף, ותנשמת, בהתאמה). הטרפדות הבריטיות היו קטנות יותר בממדיהן מאלו הצרפתיות: אורכן היה כ-21 מטרים, לעומת אורך של כ-26 מטרים בספינות הצרפתיות; ההדחק של הספינות הבריטיות היה 43 טון לעומת 62 טון של הספינות הצרפתיות. שני טיפוסי הספינות נשאו 2 צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ', ותותח 40 מ"מ (הספינות הבריטיות נשאו גם שני תותחים קלים 20 מ"מ). צוותן מנה 15 או 16 איש, ומהירותן הגיעה לכ-40 קשר (כ-75 קמ"ש).
ב-1956 נרכשו במספנת Meulan בצרפת עוד ארבע טרפדות, שהחליפו את ט-203, ט-204, ט-205 וט-206, וקיבלו את מספריהן ושמותיהן. טרפדות אלה היו בעלות מנוע דיזל, לעומת מנועי הבנזין של שאר הטרפדות. באותה שנה נרכשו עוד 3 ספינות במספנת Baglieto, באיטליה. טרפדות אלו סומנו ט-150 - 152, ונקראו אח"י אופיר, שבא ו-תרשיש, בהתאמה. הן יועדו לפעולה בים סוף, ונבנו כך שניתן יהיה להעביר אותן בדרך היבשה מחיפה לאילת. הטרפדות האיטלקיות היו קצרות מעט יותר (כ-16 מטרים), אך חימושן וצוותן היו דומים
שייטת הטרפדות נקראה בתחילה שייטת 5, ולאחר ארגון מחדש חולקה לשתי פלגות - 914 ו-915. הטרפדות באילת נקראו פלגה 912. בשיא כוחה, בשנת 1951, מנתה שייטת 5 12 כלים. במבצע סיני מנתה השייטת שש ספינות, שלוש צרפתיות ושלוש בריטיות; במלחמת ששת הימים היו בים התיכון שש טרפדות, כולן מתוצרת צרפת, ובים סוף שלוש.
ספינות טורפדו בחיל הים הישראלי > תפוצה והפעלה

כוח הטרפדות היווה מרכיב עיקרי בחיל הים, והן הופעלו לצד הפריגטות, ומאוחר יותר המשחתות של חיל הים. ספינות הטורפדו היו מסתערות אל כלי השיט של האויב ומתפרסות במעין מניפה, כדי לפגוע באויב גם אם ישנה את כיוונו באופן פתאומי. הירי היה מטווח קצר, 1,000 -2,000 מטרים. לרוב הטרפדות מן התוצרת הבריטית לא היה מכ"ם, ובטרפדות מן התוצרת הצרפתית היה כבר מכ"ם ונוסף לו עזר שולחן תמונה מקומית. מכ"ם הוכנס רק לקראת סוף ימיהן של הטרפדות בחיל הים. למרות זאת הצליחו הטרפדות להגיע לרמה טובה; תורת הלחימה כללה הסתייעות באונייה גדולה יותר, פריגטה או משחתת, שסייעה בגילוי ובהכוונת התקיפה.
הרמטכ"ל משה דיין יזם באמצע שנת 1955 את חיזוק כוח הלחימה בזירת הים האדום. הצורך המבצעי התגבש לטרפדות קטנות שיוכלו להיות מועברות ביבשה. האיטלקים נחשבו למומחים בכלי שיט קטנים ומהירים. מספנות "BAGLIETO" מאיטליה יצרו טרפדות באורך 16 מטר. אושר גם בניית מזח התקשרות באילת מצפון לנמל האזרחי. הזריזות בתכנון ובבניה גרמו לכך שבחודש נובמבר 1956 הגיעו הטרפדות לאילת. במבצע סיני לא היו טרפדות בים סוף, וכיבוש שארם א שייח נעשה באמצעות סיוע של נמ"כים, נחתות מכוניות.
בחיפה פתח הנמל היה חסום והטרפדות לא הצליחו לצאת. לכן לא השתתפו בקרב הימי שבו נלכדה המשחתת המצרית איברהים אל אוול.
הישגיו של חיל הים בכלל במלחמת ששת הימים היו נמוכים מאוד. הישג אחד שנרשם לטובת הטרפדות היה ההשתלטות על המוצב המצרי בשארם א שייח; הטרפדות המתינו בצפון מפרץ אילת במארב לספינות מצריות, וכשאלו לא הגיעו נעו הטרפדות דרומה והגיעו ראשונות לשארם א שייח. טרפדות תקפו את האונייה האמריקאית ליברטי, בתקרית שאירעה ב-8 ביוני 1967.
כחודש לאחר המלחמה ב-11 ביולי 67 התחולל מול חופי סיני קרב רומני. שתי ספינות טורפדו (ט-203 וט-204) בפיקוד סגן מפקד הפלגה, סרן אלי רהב (לימים תת-אלוף), יחד עם המשחתת אח"י אילת, בפיקוד סא"ל יצחק שושן, הטביעו שתי טרפדות מצריות באש תותחים. ב-21 באוקטובר אותה שנה הוטבעה המשחתת אילת בקרבת פורט סעיד על ידי טילים מצריים.
לקראת סוף שנות השישים של המאה העשרים הוחלפו הטרפדות בספינות הטילים. בתפקידי הביטחון השוטף הוחלפו הטרפדות על ידי ספינות הדבור.
הערות שוליים

↑  לופיס נולד ברייקה, עיר בצפון קרואטיה של היום, שהייתה אז תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית.
↑  לסקירה מפורטת על התפתחות אוניית המערכה, ראו בערכים אוניית מערכה, אונייה מחופת שריון, ופרה-דרדנוט.
↑  על פי הערך באנגלית.
↑  אנציקלופדיה בריטניקה, הערך Naval Ship, הפיסקה The age of steam and iron » Toward the battleship » Ships.
↑  Bernard Ireland & Eric Grove: Janes War at Sea.Harper Collins Publishers, 1997. pp. 41 - 43.
↑  ראו פירוט בערך קרב יוטלנד. לפירוט מלא על ספינות הטורפדו הגרמניות במלחמת העולם הראשונה, ראו כאן.
↑  טרפדות פרק מורשת באתר עמותת חיל הים
↑  על פי מאמרו של תא"ל רמי לונץ, אתר מורשת חיל הים.
↑  על פי מאמרו של תא"ל רמי לונץ.
↑  צבי קינן, עמ' 171.
↑  "תיאור מפורט של הקרב מאת חניכי פו"ם", אתר מורשת חיל הים.
↑  "מוכנות חיל הים למלחמה", אתר מורשת חיל הים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541460605171  BnF: cb119786853 (data)  GND: 4185730-6  LCCN: sh85136130  NARA: 10645618  NDL: 00571574  NKC: ph369421 
שרטוט של ספינת טורפדו מסדרת דייוויד
ספינת הטורפדו הראשונה, אה"מ לייטנינג
ספינות טורפדו תוקפות את אוניית המערכה קוקרן במהלך מלחמת האזרחים הציליאנית, 1891
ספינות טורפדו צרפתיות בקרב פוג'ואו
ספינת הטורפדו היפנית Fukuryu, בסביבות שנת 1900
ספינת הטורפדו האמריקאית (PT Boat) PT-105 במהירות גבוהה
S-Boat גרמנית
נחום רגוזניצקי (עץ חיים)

זה עוסק בראש ישיבת עץ חיים בירושלים. אם התכוונתם לנכדו ראש ישיבת מאורות התורה בקריית יערים, ראו .
| --- | --- |

הרב נחום רגוזניצקי
 לידה:  1865 ה'תרכ"ה רגוזניצקי מוסט פולין
 פטירה:  12 ביולי 1918 (בגיל 53 בערך) ד' באב ה'תרע"ח ירושלים
 מקום קבורה:  הר הזיתים
 תקופת הפעילות:  ? – 12 ביולי 1918 
 תחומי עיסוק:  המנהל הראשי והבוחן של תלמוד תורה עץ חיים בירושלים
הרב נחום רַגוֹזְנִיצְקִי (ה'תרכ"ה, 1865 - ד' באב ה'תרע"ח, 12 ביולי 1918) היה המנהל הראשי והבוחן של תלמוד תורה עץ חיים, ודמות בולטת ביישוב הישן בירושלים. הוא כיהן כמנהל עץ חיים במשך כ-16 שנה, בין השנים ה'תרס"ב–ה'תרע"ח.
ביוגרפיה

נולד בעיירה רגוזניצקי מוסט (אנ') הסמוכה לביאליסטוק שבפולין ליצחק שמעון ולשרה רבקה רגוזניצקי, מחסידי קוצק. אביו היה סוחר. בהיותו כבן 11 נפטר אביו. אמו שהתקשתה בגידולו שלחה אותו לארץ ישראל לבית סבו הרב ברוך מרדכי ראגאזניצקי, סוחר אמיד שהתגורר בירושלים, ואחיינו של רבי משה פאלייר מקוברין. בירושלים למד בת"ת ובישיבת עץ חיים.
בשנת 1882 בהיותו כבן שבע עשרה נשא את ציפורה בת הרב זלמן חיים ריבלין שהיה המנהל הראשי והבוחן בישיבת עץ חיים. חמיו היה נכדו של הרב משה ריבלין מגיד מישרים ומנהיג הקהילה האשכנזית בירושלים ואחיו של יוסף (יאשע) ריבלין בונה שכונות ירושלים מחוץ לחומות. לאחר נישואיו החל לעזור לחמיו בניהול המוסד ובהדרכת תלמידים. בשנת 1898 כשחלה חמיו החליף אותו הרב רגוזניצקי בניהול המוסד. לאחר פטירת חותנו מונה באופן רשמי על ידי הקהילה והרבנים למנהל הישיבה. מדי ערב היה לומד בחברותא עם הרב שמואל סלנט שולחן ערוך חושן משפט יחד עם גיסו הרב אליהו מרדכי אייזנשטיין. לימים כשהתעוור הרב סלנט היה מגיע הרב רגוזניצקי מדי בוקר להקריא לו את הספרים שרצה ללמוד בהם.
פעילותו במוסדות עץ חיים

אחרי התמנותו למנהל החל להשלים מהלך שבו החל כבר חמיו לרענן את שורות המלמדים בישיבה ובמוסדותיה, הצוות החינוכי הורכב ברובו ממורים מבוגרים וחסרי הכשרה שהסיבה העיקרית לשכירתם הייתה עלותם הזולה, לרוב הם הסתפקו בזכות לאכול בחדר האוכל של הישיבה ובשכר מזערי. הוא החל להכניס כוחות צעירים ומוכשרים, על פי עדותו של הרב חיים מן שהיה ראש המלמדים ומייסד איחוד המלמדים, היה הרב רגוזניצקי מאתר אנשים שלטעמו התאימו לשמש בהוראת התלמידים ומתחנן בפניהם שיואילו לשמש כמורים. הוא אף טרח רבות לגייס עבור מטרה זו כספים על מנת לתגמל את המורים בהתאם לעבודתם וכישוריהם.
משהתפתח היישוב היהודי מחוץ לחומות העיר העתיקה עמל הרב רגוזניצקי למצוא מקום למוסד מחוץ לחומות. כשמצאו, הוא והרב יחיאל מיכל טוקצינסקי שהיה עוזרו, מקום בשכונת מחנה יהודה, טרח לגייס כספים מידידיו האמידים, כדי לבנות שם חנויות שיהוו מקור הכנסה מסודר למוסד לימים רבים.
לאורך שנות מלחמת העולם הראשונה, שררו ביישוב רעב ומחלות, בחודש יולי 1918 חלה הרב רגוזניצקי ומת, הוא נטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים בירושלים.
לאחר פטירתו נישאה אלמנתו מרת חוה בשנית לרב מרדכי חיים סלאנים ששימש בזקנותו כמנהיג חסידי סלונים בירושלים.
פעילותו במוסדות עץ חיים > הנצחה

בשנת תרצ"ה הוציא פנחס גרייבסקי חוברת לזכרו של רבי נחום ראגוזניצקי בשם 'חזון נחום', בהסכמת הרב הראשי לישראל אברהם יצחק הכהן קוק.
בחוברת הקדיש לו המשורר יעקב רימון שיר:
חדר תורה גם אם עתה לבי כה זך ותמים,

ומאורות נפשי עוד בי דולקים,

נר אלהים בארון נשמתי תמים

וניצוצות הנצח עוד בי שוקקים...

הוי, החדר הוא הנחילני כל זאת

מורשה בדם עד אחרית ותם

משחר ילדות עד כלות ומות-

הוא מקור עוצמה ועוז חיי רם...

אם גם עתה עוד אשר נטל החיים

כששבעת מדורי הייסורים טרם חלפו

זו מנגינת התורה מלוותיני תחת השמים

ודברי-אל שכטללי זוהר עלי נטפו...
נכדו הרב אליעזר יהודה וולדנברג הזכירו בהקדמתו לספרו שביתת הים העוסק בדיני הפלגת והנהגת אונייה בלב ים:
בעסקי בכתיבת הקדמה זאת לספרי זה ביום ד' לחודש מנחם אב, לא אמנע טוב מלהזכיר את זכר סבי הגדול אבי־אמי הרב הגאון המפורסם וכו' כקש"ת מוהר"ר נחום ראגוזניצקי זצ"ל שיום פטירתו חל ביום זה. "אין עושין נפשות לצדיקים דבריהם הן הן זכרונן" (ירושלמי שקלים פ"ב ה"ה) דור שלם של נפשות זכות וטהורות נתחנכו על ברכיו ומוצא שפתיו בהיותו המחנך והמנהל של תלמוד תורה עץ חיים הכללית משך של שלושים ושש שנה כשכל גדולי וגאוני ירושלים סמכו את ידיהם עליו. בהתמדתו בתורת ה' במסירות נפש ובהליכותיו בקודש בתמימות ובענותנות עם חניכיו וכל באי מחיצת־קדשו סמל את הטיפוס המיוחד שחז"ל יעדוהו וייחדוהו לבן עולם הבא...
בניו

הרב זאב ראגין רב בבוסטון ומחבר הספר מנחת זאב
ר' יצחק שמעון רגוזניצקי
ר' ברוך מרדכי רגוזניצקי מחבר הספר כתבי אחים
מרים (מירקע) פרנק אשת הרב זאב פרנק מחבר הספר תולדות זאב
רחל לאה (רוחק'ה) וולדנברג (אמו של הציץ אליעזר)
מר יצחק רגוזניצקי
אברהם בנימין רגוזניצקי
זלמן חיים רגוזניצקי
ר' משה רגוזניצקי
צאצאים בולטים

הרב חיים שרגא פייבל פרנק - כיהן כרבה של שכונת ימין משה בירושלים ודיין בבית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים.
הרב אליעזר יהודה וולדנברג - מחבר שו"ת ציץ אליעזר ומחשובי הפוסקים במאה העשרים.
הרב נחמן טוקר - מראשי ישיבת חברון
הרב נחום רגוזניצקי - ראש ישיבת מאורות התורה
הערות שוליים

↑  זאב ראגין, מנחת זאב, בהקדמה לספר, טברסקי ניו יורק.
↑  שמואל נח גוטליב, אהלי שם (עמוד 359), פינסק, תרע"ב
↑  מובאת אצל פנחס גרייבסקי, חזון נחום.
↑  חזון נחום.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307465805171  VIAF: 297837786   WorldCat (עם VIAF): 297837786
מעמד האישה בדרום אפריקה

אישה דרום אפריקאית
מעמד האישה בדרום אפריקה כולל את תפיסת האישה בחברה הדרום אפריקאית, מקומן של הנשים בחברה, זכויותיהן בחוק ויכולתן להשפיע בתחומי החיים השונים; בפוליטיקה, משפחה, בריאות, במעמד האישי ובמסגרות התעסוקה שלהן. הערך מתמקד בתפיסת החברה את האישה השחורה במדינה, אך בחלקים הרלוונטיים קיים מידע גם על הנשים הלבנות ומעמדן.
ככלל, כל הקבוצות האתניות בדרום אפריקה, חולקות את אותם רעיונות מעמדיים ובעיקר את האמונה שנשים הן פחות חשובות מגברים ושאין לאפשר להן אותו כוח והשפעה. רוב החברות האפריקאיות המסורתיות הן פטריארכליות. גם האפריקאנרים (דרום אפריקאים לבנים, הדוברים את שפת האפריקאנס ומוצאם בעיקר כמהגרים מארצות צפון-מערב אירופה), שאמונתם ודרך חייהם מבוססת על התנ"ך, תומכים בטענה, שמעשיה של אישה צריכים להיות מאושרים ומפוקחים על ידי גברים. הלבנים דוברי האנגלית (בעיקר צאצאי קולוניאלים בריטים מהמאה ה-19), הם הקבוצה הליבראלית יחסית גם בנושאי מעמדות.
ההתפתחות הכלכלית והפוליטית המואצת של המאה ה-20, הציבו בפני נשות דרום אפריקה מכשולים חדשים, אך טמנו בחובם גם הזדמנויות חדשות להשפעה. לדוגמה, גברים רבים עובדים הרחק מביתם בערים הרחוקות או במכרות ונעדרים מביתם למשך חודשים רבים. כתוצאה מכך, נשים לוקחות על עצמן תפקידים, שבאופן מסורתי נחשבו תפקידי גברים. נשים הן אלו שצריכות להבטיח את ההישרדות היום-יומית של משפחתן ולבצע לשם כך פעולות שללא צורך זה היו שמורות לגברים.
למרות ההתפתחויות והשיפור במעמד הנשים בעשורים האחרונים במדינה, ניכרת שכיחות גבוהה מאוד ביחס לשאר העולם של אלימות פיזית ומילולית כלפי נשים, פגיעה בזכויותיהן, אונס וחטיפות לטובת נישואין.
האפרטהייד והשפעתו על מעמד האישה

האפרטהייד היא מדיניות ההפרדה הגזעית, שהונהגה על ידי המיעוט הלבן בדרום אפריקה משנת 1948 ועד 1994. המדיניות הושתתה על עקרונות של הפרדה גזעית בין לבנים, שחורים וצבעוניים (בני תערובת) ומתן זכויות יתר לבני המיעוט הלבן.
האפרטהייד הציב הגבלות חדשות על אוכלוסיית הילידים בדרום אפריקה ועל הנשים בפרט. רבים חיו בזוהמה בבנטוסטנים (מדינות החסות שיצר ממשל האפרטהייד בדרום אפריקה עבור הילידים השחורים בחלקים משטחה של המדינה) שם הייתה תת-תזונה חריפה, חולי ומוות של תינוקות. נשים לעיתים הלכו בעקבות בעליהן לערים או למכרות בחיפוש אחר עבודה והתגוררו בשולי הערים באופן לא חוקי או כעובדות זרות. הן נאלצו לעיתים לעזוב את משפחתן על מנת לחפש עבודה באזורים רחוקים, לרוב בשכר מינימלי, כעובדות משקי בית בשכונות הלבנות בערים. אחרות היוו כוח עבודה עונתי בחקלאות, או במפעלי התעשייה.
נשים נעשו גורם עיקרי בהתנגדות להגבלות הגזעיות שהוטלו בתקופת האפרטהייד, במיוחד לחוק המעבר, שחייב כל גבר שחור מעל גיל 16 לשאת בכל עת תעודת מעבר בה הוטבעו אשרות מהמשטרה או מהמעביד. לפי האשרות הותרה או הוגבלה תנועתו באזורים בהם חיו לבנים. תנועת הנשים "אבנט שחור" (Black Sash) הוקמה ב-1955, במטרה להתנגד באופן מוסרי לחוקים כאלו ולאחר מכן גם לסייע לאלו שעברו על החוקים. התנועה ייסדה מרכזי סיוע לעוברים על החוקים בערים רבות ועזרה בייעוץ והפחתת עונשים.
הקונגרס הלאומי של נשות אפריקה (ANCWL), אגף הנשים של הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC - מפלגת השלטון בדרום אפריקה כיום) שנוסד ב-1943, היה הארגון העיקרי במחאות השחורים. ה-ANCWL הצליח לארגן מצעד של כ-20,000 נשים לתוך בנייני ממשלה בפרטוריה, במטרה למחות נגד חוקים מפלים רבים אלו. המחאה נכשלה. בתחילת שנות ה-60 של המאה העשרים, הורחב חוק המעבר גם לנשים שחורות ונחקק חוק חדש הקובע, כי לאישה שחורה, שאינה בעלת משרה קבועה, אסור להישאר יותר מ-72 שעות בכל אזור עירוני. ב-1964 נשים רבות שהיו חלק מה- ANCWL נעצרו ונכלאו, אחרות ברחו מדרום אפריקה או ירדו למחתרת והארגון כמעט וחדל מלהתקיים.
שנים ספורות לאחר מכן, נשים אפריקאנריות (לבנות) שמרניות התארגנו במטרה לתמוך בשמירה על התרבות האפריקאנרית המסורתית ובאפרטהייד. ההתנגדות האלימה של הארגון לרפורמות פוליטיות תרמה בסופו של דבר לכישלון וחוסר הערכה של הארגון, אפילו בקרב האפריקאנרים השמרנים. ארגון נוסף שהקימו נשים אפריקאנריות, הנקרא AVK, נוסד ב-1983 והתנגד לאינטגרציה גזעית בבתי ספר ובמקומות ציבוריים. בשיא היו בארגון כ-1000 חברים. הקבוצה הוציאה לאור עיתון חודשי ושיתפה פעולה עם ארגונים אפריקאנרים נוספים. אך כמו שאר הארגונים, הקבוצה איבדה את התמיכה לה זכתה, כאשר מנהיגים פוליטיים אפריקאנרים החלו לפעול לשילוב ואינטגרציה בין שחורים ללבנים.
זכויות נשים בדרום אפריקה > נשים בתעסוקה

עד שנות ה-80 המאוחרות נשים היוו כ-90% מכוח העבודה במשקי הבית, ו-36% מכוח העבודה בתעשייה. אך כמו בשאר העולם, המשכורת המשולמת לאישה נמוכה מזו המשולמת לגבר גם עבור אותה עבודה. מקצועות שבאופן מסורתי נחשבו למקצועות נשיים, כללו שעות עבודה ארוכות יותר והטבות מעטות יותר. נשים לעיתים קרובות פוטרו, ללא התראה מוקדמת ובלי פיצויי פיטורין.
כיום, לפי החוק הדרום אפריקאי, תשלום שכר שונה לגבר או אישה עבור אותה עבודה היא עבירה על החוק. משרד המיסים בדרום אפריקה דיווח, כי נשים מרוויחות בממוצע 28% פחות מגברים, אך בדיקה של סטטיסטיקה זו מעלה, כי גברים עובדים בממוצע יותר שעות ולכן הכנסתם גדולה יותר.