stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יסודות קריטיים לטכנולוגיה
הערות שוליים

1 2  Indium, באתר American Chemical Society
↑  Indium Market Size Worth $584.8 Million By 2025
↑  Magnetism באנציקלופדיה בריטניקה
↑  Neodymium Magnets in Wind Turbines & Generators
↑  Neodymium באתר ACS
↑  Mineral Commodity Summeries 2020 באתר USGS
אינדיום
מגנט נאודימיום-ברזל-בורון בדיסק קשיח. (המגנט הוא הפיסה שמודבקת לתושבת)
שלמה אפשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 באוגוסט 1940 ירושלים, פלשתינה (א"י)
 נהרג:  6 ביוני 1967 (בגיל 26)
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  "מומה"
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:  טוראי
 תפקידים בשירות
 חובש מחלקתי
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים
 עיטורים
   עיטור העוז
 
שלמה אפשטיין (22 באוגוסט 1940 – 6 ביוני 1967) היה חובש שנהרג בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים במהלך טיפול בפצוע, ועוטר בעיטור העוז על הקרבתו ואומץ לבו.
ביוגרפיה

שלמה אפשטיין ("מוימה") נולד בירושלים. למד בבית ספר גאולה בחיפה ולאחר מכן למד מכונאות בבית ספר המקצועי בבת גלים. לאחר לימודיו התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל המוצנח. אפשטיין עבר קורס חובשים ומילא תפקיד של חובש מחלקתי. לאחר שחרורו עבד בחקלאות בחצרים.
בפרוץ מלחמת ששת הימים הוצב בירושלים בגדוד 28 של חטיבה 55 (צנחנים במיל') והוא בדרגת טוראי. ב־6 ביוני 1967, יומה השני של המלחמה, פרץ הגדוד משכונת בית ישראל לכוון העיר העתיקה. בעוד פלוגתו של אפשטיין מסתערת רגלית באזור פתוח, פתחו עליה חיילי הלגיון הירדני בהפגזת מרגמות כבדה. חלק גדול מהצנחנים נפגעו ונותרו בשטח. שאר הלוחמים התפזרו למקומות מחסה. במהלך ההפגזה נותר אפשטיין בשטח המופגז והחל בטיפול בפצועים. בהגיעו אל הצנחן הפצוע יוסף חגואל שרגליו רוסקו, גרר אותו בסמוך לקיר וגהר מעליו כשהוא חשוף. בשלב זה התפוצץ לידם פגז. אפשטיין ספג בגופו את רסיסי הפגז ונהרג. בכך מנע מן הרסיסים לפגוע בפצוע.
לאחר מותו

אפשטיין נטמן בבית הקברות הצבאי בהר הרצל. לאחר מותו עוטר בצל"ש הרמטכ"ל, אשר הומר בעיטור העוז בשנת 1973.

בדברי ההסבר לעיטור נאמר:
תיאור המעשה: ביום ה-6 ביוני 1967, בקרב על שחרור ירושלים, שירת טור' שלמה אפשטיין ז"ל כחובש בגדוד צנחנים. בשעת הקרב ניתכה על היחידה אש ארטילרית כבדה ונגרמו לה אבדות. טור' שלמה אפשטיין ז"ל חבש את הפצועים בעת ההפגזה ודאג לפינויים. בעת שחבש את אחד הנפגעים והגן עליו בגופו בפני רסיסי הפגזים, נפצע פצעי מוות. על מעשה זה הוענק לו עיטור העוז.
 ניסן תשל"ג אפריל 1973, דוד אלעזר, רב-אלוף, ראש המטה הכללי.
חיי הצנחן חגואל ניצלו בזכות חילוצו וטיפולו של אפשטיין.
לאחר מותו פנו הוריו של אפשטיין לאפי נצר שהיה ידידם והלחין את השיר "בלדה לחובש" וביקשוהו להתחשב ברגשותיהם ולפעול לאי השמעת השיר ברדיו. זאת מאחר שסיפור נפילת בנם דומה מאוד למילות השיר והאזנה לו גורמת להם צער. בשל בקשה זו ובקשות של משפחות שכולות אחרות לא הושמע השיר ברדיו אלא ביום הזיכרון.
בנו של הצנחן חגואל, שנולד סמוך לתום המלחמה, נקרא שלמה על שמו של אפשטיין. לאחר בקשתו של חגואל הסכים אביו של אפשטיין לשמש סנדק בטקס ברית המילה של הבן.
לקריאה נוספת

משה נתן, המלחמה על ירושלים, תל אביב: אותפז, 1968
הערות שוליים

↑   עיטור העוז, באתר צה"ל, 27 בינואר 2022
| מעוטרי עיטור העוז במלחמת ששת הימים |
| --- | --- | --- |
| חזית הדרום | שמואל אורן • ז'ק אלימלך • אהוד אלעד (נ) • יצחק דותן • ישראל הוברמן • חיים שטיין • עזרא וישניא • ישראל זולברג (נ) • יעקב חסדאי • יוסף טמיר • אורי ישראלי (נ) • מאיר כהן (נ) • יצחק לוי • שמואל ליבנוירט • רפאל כץ (נ) • אריה מאיר (נ) • אברהם מוניץ • זאב נתיב • דוד פלץ (נ) • חיים פניכל (נ) • שמאי קפלן (נ) |  |
| ירושלים והשומרון | זרח אפשטיין • שלמה אפשטיין (נ) • יגאל ארד • שלום דוד • אשר דר • יעקב חץ • צבי סדן • גיורא צחור • חיים רוסק (נ) • ישראל שינדלר |  |
| חזית הצפון | אפרים יצחקיאן (נ) |  |
| חיל האוויר | אריה בן-אור (נ) • אמנון גלעד • כוכב הס • בן-ציון זהר • יעקב מורגן • יהודה פרי |  |
| חיל הים | אברהם דרור |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306043805171  ISNI: 0000 0000 7078 4278  VIAF: 97545132   WorldCat (עם VIAF): 97545132
פיליפ א' ג'ונסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 ביוני 1940 אורורה, ארצות הברית 
 פטירה:  2 בנובמבר 2019 (בגיל 79) ברקלי, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  בית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו  West Aurora High School 
 מוסדות:  בית הספר למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי (2019) 
 
פיליפ א' ג'ונסון (באנגלית: Phillip E. Johnson; ‏18 ביוני 1940 – 2 בנובמבר 2019) היה חוקר משפטי אמריקאי שהיה פרופסור למשפטים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הוא היה מתנגד למדע האבולוציה, מייסד שותף של המרכז למדע ותרבות של מכון דיסקברי (CSC), ואחד ממייסדי תנועת העיצוב התבוני, יחד עם ויליאם דמבסקי ומייקל בהה. ג'ונסון ואחרים תיארו אותו כ"אבי תנועת העיצוב התבוני".
ג'ונסון היה מבקר של דרוויניזם, שאותו תיאר כ"אבולוציה נטורליסטית מלאה, המערבת מנגנוני מקריות וברירה טבעית". ג'ונסון טען שמדענים קיבלו את תאוריית האבולוציה "לפני שהיא נבדקה בקפדנות, ולאחר מכן השתמשו בכל סמכותם כדי לשכנע את הציבור שדי בתהליכים טבעיים כדי לייצר אדם מחיידק, וחיידק מתערובת של כימיקלים." הוא קשר את עצמו לאסטרטגיית הטריז ההשקפה של הקהילה המדעית היא שהדעות של ג'ונסון על הנושא ועל עיצוב תבוני היא פסאודו-מדעית.
ההשקפה של ג'ונסון לא מתייחסת רק לשינוי עמדות ביחס לאבולוציה אלה לכל המדע. בהיותו צעיר הוא מעיד כי היה אגנוסטי ביחס לשאלות דתיות. בהמשך הוא הפך לנוצרי מאמין. הוא טוען כי הדוורינזים נוצר בעקבות ההשקפות של נטורליזם במדע ובעקבות מטריאליזם. לטענתו, הסדרה קוסמוס של קרל סייגן הציגה את הגישה הנטורליסטית בצורה הברורה ביותר – הטבע הוא כל מה שקיים ולא קיימים גורמים אחרים (כוח על טבעי). לפי טענתו הנטרוליזם נחשב כדבר טוב על ידי מי שרוצים לשחרר את האנושות מכבלי הדת. מצד שני הוא טוען כי ההשלכות החברתיות השליליות של נטורליזם הן חופש מכל ישות קדושה, וכי דבר זה מוביל ל"אנרכיה מוסרית". לפי טענתו הוא מצוי במחלוקת עם ארגוני מדע מרכזיים משום שהם בעד אידאולוגיה או "עמדה דתית" התומכת בנטורליזם.
הערות שוליים

1 2 3  Defending Intelligent Design, ערוץ PBS‏, 1 באוקטובר 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273504005171  PLWABN: 9810550020605606  BIBSYS: 90779071  BnF: cb12464735x (data)  CiNii: DA01504677  GND: 134038819  ISNI: 0000 0001 0932 4851  LCCN: n80062928  NKC: xx0126717  NLK: KAC199614041  NTA: 06948919X  RERO: 02-A003428013  SUDOC: 033829411  VIAF: 109046549   WorldCat (עם VIAF): 109046549
לונה 16

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוכנות חלל:  תוכנית החלל הסובייטית
 יצרן:  לבוצ'קין
 תאריך שיגור:  12 בספטמבר 1970, 13:25:53 UTC
 משגר:  פרוטון K
 אתר שיגור:  קוסמודרום בייקונור
 משימה
 סוג משימה:  נחתת
 גרם שמיים:  הירח
 תאריך נחיתה:  20 בספטמבר 1970 (נחיתה בירח)
 משך המשימה הכולל:  12 בספטמבר 1970 – 24 בספטמבר 1970 (נחיתה בכדור הארץ) 
 סיבת סיום משימה:  סיום התוכנית
 משך המשימה:  12 ימים
 מידע טכני
 משקל בשיגור:  5,600 ק"ג
 קישורים חיצוניים
 מספר קטלוג לוויינים:  04527
 מאגר המידע הלאומי:  1970-072A
 
לונה 16 הייתה גשושית לחקר הירח ששוגרה על ידי ברית המועצות כחלק מתוכנית לונה. הגשושית שוגרה ב-12 בספטמבר 1970, נחתה על הירח ב-20 בספטמבר וחזרה לכדור הארץ ב-24 בספטמבר. בקפסולה שחזרה לכדור הארץ היו דגימות מקרקעית הירח.
מהלך המשימה

הגשושית כללה יחידת נחיתה על הירח, טיל ירח-כדור הארץ וקפסולת חזרה. הגשושית נבנתה במשרד לאבוצ'קין.
השיגור המוצלח בעזרת משגר פרוטון K בוצע ב-12 בספטמבר. ב-17 בספטמבר היא הגיע למסלול סביב הירח וביצע הקפות במשך 3 ימים. ב-20 בספטמבר בוצה נחיתה רכה באזור ים הפוריות כ-1.5 ק"מ מהמקום המתוכנן. לאחר הנחיתה בוצעה לקיחת דוגמה מהקרקע של הירח שהועברה לקפסולת חזרה. ב-21 בספטמבר בוצע שיגור מהירח. מסת הטיל עם קפסולת חזרה היה 512 ק"ג. ב-24 בספטמבר קפסולת החזרה התנתקה מהטיל. היא הייתה במשקל 35 ק"ג וכללה ציוד שידור, אנטנות ומצנח. הקפסולה התגלתה עוד לפני הנחיתה ולכן היה ניתן לצלם את הנחיתה. על הקפסולה היו 100 גרם של חומר מהירח. זה היה הפעם הראשונה שגשושית לא מאוישת החזירה חומר מהירח.
חלק קטן מהחומר הועבר לידי נינה קורוליובה, אשתו של סרגיי קורוליוב לאור הוקרה לתרומתו לקידום חקר החלל. כ-0.5 גרם הועברו למדענים בריטים.
ניתוח דגימות הקרקע נתן תוצאות דומות מאוד לנתוני קרקע שהובאו על ידי אפולו 12.
הערות שוליים

↑  Colin Trevor Pillinger, A. P. Gowar, Harrie Stewart Wilson Massey, The separation and subdivision of two 0.5g samples of lunar soil collected by the Luna 16 and 20 missions, Philosophical Transactions of the Royal Society of London. Series A, Mathematical and Physical Sciences 284, 1977-01-04, עמ' 137–143 doi: 10.1098/rsta.1977.0003
↑  Solar System Log by Andrew Wilson (pp.60–63), Jane's Publishing Company Limited, 1987, ISBN 0 7106 0444 0
1492

שחזור מודרני של ספינתו של כריסטופר קולומבוס, הסנטה-מריה
שנת 1492 היא השנה ה-92 במאה ה-15. זוהי שנה מעוברת, שאורכה 366 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד.
כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני.
שנת מעבר

שנת 1492 היא השנה בה כריסטופר קולומבוס גילה את אמריקה, ולכן נקבעה כשנת המעבר מתקופת ימי הביניים לתקופת העת החדשה – לפי תיקוף ההיסטוריה העולמית, על פי המקובל בהיסטוריוגרפיה המערבית.
בהיסטוריה היהודית, מקובל לראות בשנה זו סיום לתקופת הראשונים ומעבר לתקופת האחרונים.
אירועים

2 בינואר – השלמת הרקונקיסטה עם כיבושה של גרנדה, השטח האחרון בספרד שעוד היה בידי המורים
31 במרץ – פרסום צו על גירוש ספרד על ידי פרננדו השני מלך ארגון ואשתו המלכה איזבלה הראשונה מקסטיליה
31 ביולי – גירוש ספרד: אחרוני היהודים עוזבים את ספרד
3 באוגוסט – כריסטופר קולומבוס מתחיל את הפלגתו שבה הגיע לאמריקה
11 באוגוסט – אלכסנדר השישי מתמנה לאפיפיור ה-214 לאחר מות אינוקנטיוס השמיני
12 באוקטובר – כריסטופר קולומבוס "מגלה" את אמריקה
28 באוקטובר – כריסטופר קולומבוס מגיע לראשונה לקובה
5 בדצמבר – כריסטופר קולומבוס מגלה את האי היספניולה
25 בדצמבר – האוניה "סנטה מריה" עולה על שרטון ומאלצת את כריסטופר קולומבוס לשוב לאירופה
31 בדצמבר – כ-100,000 יהודים מגורשים מסיציליה
נולדו

6 במרץ – חואן לואיס ויוס, הומניסט, פילוסוף ופדגוג יהודי-ספרדי (נפטר ב-1540)
11 באפריל – מרגריט מנווארה, מלכת נווארה וסופרת צרפתיה (נפטרה ב-1549)
נפטרו

8 באפריל – לורנצו דה מדיצ'י, שליט הרפובליקה של פירנצה (נולד ב-1449)
7 ביוני – קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, דוכס ליטא (נולד ב-1427)
8 ביוני – אליזבת וודוויל, מלכת אנגליה, רעייתו של אדוארד הרביעי, מלך אנגליה (נולדה ב-1437)
25 ביולי – אינוקנטיוס השמיני, אפיפיור (נולד ב-1432)
12 באוקטובר – פיירו דלה פרנצ'סקה, אמן איטלקי (נולד ב-1416)
6 בנובמבר – אנטואן בינואה, מלחין ומשורר צרפתי (נולד ב-1430)
ראו גם

ילידי 1492‎
נפטרים ב-1492‎
לואיס איסלאס

לואיס אלברטו איסלאס ראניירי (בספרדית: Luis Alberto Islas Ranieri; נולד ב-22 בדצמבר 1965 בבואנוס איירס) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת השוער.
איסלאס מזוהה יותר מכל עם קבוצת אינדפנדיינטה, ובנוסף לה שיחק במהלך הקריירה בקבוצות נוספות בארגנטינה, במקסיקו ובספרד. הוא ייצג את נבחרת ארגנטינה ב-30 משחקים, ונכלל בסגל הנבחרת שזכתה בגביע העולם במונדיאל 1986.
קריירת משחק

איסלאס, שזכה לכינוי "אל לוקו" (בספרדית: "El Loco", המשוגע), החל את קריירת המשחק בקבוצת צ'קריטה ג'וניורס מליגת המשנה הארגנטינאית בשנת 1982, ושנה אחר כך עבר לשחק באסטודיאנטס לה פלאטה. כבר בשנתו הראשונה בקבוצה שימש כשוער ראשון, לסירוגין עם קרלוס ברטרו, בזכייתה של אסטודיאנטס באליפות הנסיונל של 1983.
לאחר שלוש שנים מוצלחות במדי אסטודיאנטס, עבר איסלאס לקדנציה ראשונה באינדפנדיינטה. כעבור שנתיים, בהן הפגין יכולת משכנעת בנוסף על גובהו וחוסנו הפיזי, חתם איסלאס לשנתיים באתלטיקו מדריד. בעונה הראשונה שלו בקבוצה, עונת 1988/1989, שימש כמחליף לשוער אבל רסינו, ולא זכה לרשום הופעות ליגה, מה שהוביל להשאלתו ל-CD לוגרונייס בעונת 1989/1990. במדי CD לוגרונייס שיחק איסלאס באופן קבוע והחמיץ שלושה משחקי ליגה בלבד, בדרך לעונה הטובה בהיסטוריה של הקבוצה שהסתיימה במקום השביעי בליגה הספרדית.
בסיום העונה חזר איסלאס לקדנציה שנייה באינדפנדיינטה. קדנציה זו נמשכה כארבע שנים, במהלכן זכה איסלאס בתואר כדורגלן השנה בארגנטינה בשנת 1992, והגיעה לשיאה בשנת 1994, עם זכייה באליפות הקלאוסורה, בסופרקופה סודאמריקנה לאחר ניצחון במפגש גמר כפול מול בוקה ג'וניורס, ובגביע רקופה סודאמריקנה לאחר ניצחון על ולס סארספילד, שם שמר על רשת נקייה בדרך לניצחון 1-0.
לאחר שעזב את אינדפנדיינטה, החל איסלאס לעבור באופן תדיר בין קבוצות שונות. הוא רשם קדנציות קצרות בניואל'ס אולד בויס ובפלטנסה לפני שעבר לראשונה בקריירה לליגת העל המקסיקנית, כשחתם בשנת 1996 במדי דפורטיבו טולוקה. לאחר שנה וחצי בהן שימש כשוער ראשון בקבוצה, חזר איסלאס לארגנטינה, כשחתם במדי הוראקן. הוא חזר לליגת המשנה הארגנטינאית לראשונה מאז 1982, כשחתם במדי טיגרה, אך גם אותה עזב לאחר כשנה, כשחזר לליגה הבכירה במקסיקו במדי לאון. איסלאס חתם בקבוצה השמינית שלו בארגנטינה, טאז'רס, לפני שחזר לקדנציה שלישית ואחרונה באינדפנדיינטה, במדיה פרש בשנת 2003 בגיל 38.
לאחר פרישתו רשם איסלאס קריירת אימון קצרה, כמאמנה של קלוב אלמגרו הארגנטינאית ב-2006, ושל קלוב אאורורה מבוליביה שנה אחר כך.
קריירת משחק > נבחרת ארגנטינה

איסלאס הצטיין בזירה הבין-לאומית כבר בגיל צעיר, כשנבחר לשוער המצטיין בטורניר גביע העולם עד גיל 20 שנערך במקסיקו בשנת 1983. הוא ספג רק שני שערים בשישה משחקים, וסייע לנבחרת ארגנטינה הצעירה להעפיל למשחק הגמר, שם נוצחה 1-0 על ידי ברזיל.
שנה לאחר הטורניר, ב-1984, החל איסלאס את הקריירה הבין-לאומית במדי נבחרת ארגנטינה, תחת המאמן קרלוס בילארדו. הוא היה השוער המחליף לנרי פומפידו במונדיאל 1986, בו זכתה ארגנטינה בגביע העולם. איסלאס לא שותף באף דקת משחק במהלך הטורניר.
איסלאס היה השוער הראשון של ארגנטינה בכל ארבעת משחקיה בקופה אמריקה 1987, בו סיימה ארגנטינה במקום הרביעי, לאחר הפסדים לאורוגוואי בחצי הגמר ולקולומביה במשחק על המקום השלישי. שנתיים אחר כך, בטורניר קופה אמריקה 1989, נערכה רוטציה בין איסלאס לפומפידו בעמדת השוער. איסלאס פתח בשני משחקיה הראשונים של ארגנטינה בטורניר, מול צ'ילה ואקוודור, ושמר על רשת נקייה בשניהם. אמנם, בשני המשחקים הבאים בבית המוקדם, ובכל שלושת המשחקים בבית הגמר, פתח פופמידו בהרכב, וארגנטינה סיימה במקום השלישי.
איסלאס קיבל בחוסר שביעות רצון את מעמדו בנבחרת. כשבילארדו החליט כי פומפידו יהיה השוער הראשון בטורניר מונדיאל 1990, פרש איסלאס בזעם מהנבחרת ולא הצטרף לסגל לקראת הטורניר. בכך החמיץ איסלאס הזדמנות להיות השוער המוביל לאורך רוב הטורניר, לאחר שפומפידו נפצע באופן קשה כבר במשחק השני של ארגנטינה בטורניר, ופינה את מקומו לסרחיו גויקוצ'אה, שנותר השוער הראשון עד למשחק הגמר, ואף נבחר לשוער המצטיין בטורניר.
לאחר הטורניר, עם הגעתו של אלפיו באסילה לתפקיד מאמן הנבחרת, חזר איסלאס לסגל, אך שוב כשוער מחליף, בעקבות יכולתו הגבוהה של גויקוצ'אה בטורניר המונדיאל. הוא נכלל בסגל הנבחרת בזכיות בגביע המלך פהד 1992 (שמו הקודם של גביע הקונפדרציות) ובקופה אמריקה 1993, אך בשתיהן שימש כמחליף לגויקוצ'אה ולא שיחק כלל.
מספר הופעות לא משכנעות של גויקוצ'אה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994, בנוסף על יכולתו הגבוהה של איסלאס במדי אינדפנדיינטה, הפכו את איסלאס לשוער הראשון של ארגנטינה בטורניר מונדיאל 1994 בארצות הברית, אך הוא הפגין יכולת פושרת וספג שישה שערים בארבעת משחקיה של ארגנטינה בטורניר, כולל שלישייה מרומניה בהפסד 3-2 בשמינית הגמר.
בעשר שנות קריירה בין-לאומית, רשם איסלאס 30 הופעות במדי ארגנטינה.
תארים

אליפות ארגנטינה: 1983 (נסיונל)
אליפות ארגנטינה: 1994 (קלאוסורה)
סופרקופה סודאמריקנה: 1994
גביע רקופה סודאמריקנה: 1995
גביע העולם: 1986
קופה אמריקה: 1993 (מקום ראשון), 1989 (מקום שלישי)
גביע הקונפדרציות: 1992
כדורגלן השנה בארגנטינה: 1992
סטטיסטיקות > נבחרת לאומית

| נבחרת ארגנטינה> שנה | נבחרת ארגנטינה> הופעות | נבחרת ארגנטינה> שערים |
| --- | --- | --- |
| 1984 | 3 | 0 |
| 1985 | 2 | 0 |
| 1986 | 1 | 0 |
| 1987 | 5 | 0 |
| 1988 | 4 | 0 |
| 1989 | 4 | 0 |
1990: 0
1991: 0
| 1992 | 3 | 0 |
| 1993 | 1 | 0 |
| 1994 | 7 | 0 |
| סה"כ | 30 | 0 |
הפסנתר המושווה

ערך זה עוסק ביצירה של יוהאן סבסטיאן באך. אם התכוונתם לכוונון מושווה בתאוריה של המוזיקה, ראו .
הפסנתר המושווה (בגרמנית של המאה ה-18: Das wohltemperirte Clavier; בגרמנית מודרנית: Das Wohltemperierte Klavier), מספרים 846–893 ברי"ב (רשימת יצירות באך, או BWV), היא אחת מיצירותיו החשובות ביותר של יוהאן סבסטיאן באך.
עמוד השער של הכרך הראשון, בכתב ידו של באך.
הפסנתר המושווה, פרלוד מס' 1 בדו מז'ור, רי"ב 846
תרגום מדויק יותר של השם המקורי הוא: "(כלי) המקלדת המכוונת היטב". אלו שתי יצירות קוהרנטיות (בנויות ממספר יצירות קטנות) לכלי מקלדת; בשימוש הנפוץ כיום מתייחס השם לשני כרכים, שבכל אחד מהם 24 פרלודים ופוגות - פרלוד ופוגה בכל אחד מן הסולמות.
הכרך הראשון (מספרים 846–869 ברי"ב) הופיע לראשונה בשנת 1722, אך לפחות אחד-עשר קטעים מתוכו קיימים גם בגרסאות מוקדמות יותר. הספר השני נכתב ב-1742 (מספרים 870–893 ברי"ב) בשם "24 פרלודים ופוגות דרך כל הטונים וחצאי הטונים"; השם "הפסנתר המושווה II" הוא מודרני, ולפיכך לא מדויק להתייחס לשני הספרים כיצירה אחת, אף כי הם כתובים בפורמט זהה. אם כי קיימים העתקים רבים בכתב-יד מזמנו של באך, היצירה יצאה לאור בדפוס רק ב-1801, חצי מאה לאחר מות המלחין.
לא ידוע לאיזו מטרה נכתבו שני הספרים, אולם רוב היצירות האחרות של באך למקלדת הן דידקטיות ונכתבו עבור תלמידיו, ולכן יש יסוד להניח שגם לספרים אלו הייתה מטרה דומה. שמו של הספר הראשון מרמז, כמובן, על סוגיה בנושא כוונון (טמפרמנט), וייתכן מאוד שהוא נכתב כדי להדגים את יתרונותיו של כוונון כלשהו המאפשר נגינה בכל הסולמות. אין אנו יודעים בבירור באיזו שיטת כוונון השתמש באך, אך רוב המוזיקולוגים תמימי דעים שלא היה זה דווקא כוונון מושווה (ולכן השם העברי המקובל מטעה – ומטעה כפליים, משום שהיצירה אינה כתובה כלל לפסנתר). בסביבתו של באך השתמשו בכוונוני בארוק שונים, כולל כוונונים שנודעו בשם wohltemperirt. בכוונון כזה לכל סולם אופי שונה מעט, כיוון שבכל סולם קומבינציה שונה של מרווחים טהורים ומרווחים פחות טהורים. צ'מבליסטים המנגנים את היצירות בימינו מכוונים בדרך-כלל בכוונון לא מושווה.
יש הטוענים[דרושה הבהרה] כי באך אכן השתמש בכוונון מושווה, ובכתיבת הספר הדגים את המרחב המוזיקלי שמאפשר כוונון כזה. כתיבת הספר זרזה את תהליך המעבר מכוונוני בארוק לכוונון מושווה בכל רחבי אירופה, וכיוון שבאך התפרנס מכוונון עוגבים, ישנה השערה[דרוש מקור] שלכתיבת הספר התלוו אינטרסים כלכליים, אך לא נמצאה לכך הוכחה מובהקת.
שני הכרכים הללו מהווים דוגמה מאלפת לטכניקת הקונטרפונקט, המגיעה לשיאה בפוגות. היצירה המוכרת ביותר מתוך הספרים היא הפרלוד בדו מז'ור מהכרך הראשון (אולי בגלל השימוש שעשה הקומפוזיטור שארל גונו ביצירה, כשהשתמש בה כליווי למנגינה "אווה מריה"). פרלוד זה מתוך הפסנתר המושווה זכה לעיבודים רבים לכלי סולו: לצ'לו, כינור, ועוד כלים. הוא שימש גם את שלמה גרוניך בשירו "אל נא תלך". היצירות בכרך השני מודרניות יותר בסגנונן, ופרקים רבים כתובים בסגנון גאלאנט ובצורת הסונאטה הבארוקית הדו-חלקית.
היצירה זכתה לביצועים רבים המוכרים ביותר של גלן גולד, פרידריך גולדה, אנג'לה יואיט, סביאטוסלב ריכטר, אדווין פישר, ואנדראש שיף (פסנתר), וונדה לנדובסקה, כריסטוף רוסה, גוסטאב לאונהארדט, קנת' גילברט, בוב ון אספרן וטון קופמן (צ'מבלו).
הערות שוליים

↑  "הפסנתר המשווה" הרצאה מאת יובל כהן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007439446205171  BnF: cb139151495 (data)  GND: 300011881  MusicBrainz work: bd511c33-29d3-332d-b2b7-7753d3cf42af  SELIBR: 226798  SUDOC: 117981524  VIAF: 383145911073927060072   WorldCat (עם VIAF): 383145911073927060072
ספריית הפקדה

ספריית הפקדה (או ספריית פיקדון) היא ספרייה שיש חיוב על פי חוק להעביר אליה עותקים של פרסומים שונים, בעיקר של ספרים.
מטרת חוקי ההפקדה (או בשם אחר: "חוק עותקי חובה") היא לוודא את שימור ותיעוד התרבות, המסורת והשורשים של המדינה.
במדינות רבות ישנה דרישה חוקית כלפי הרשויות להפקיד עותקים של פרסומיהן בספריות הפקדה. מטרת חוקים אלו היא לאפשר לכל אזרח גישה חופשית לפרסומים השונים של רשויות המדינה, ללא צורך בהליכים מסובכים.
היסטוריה

מקרה קדום של חובת הפקדה היה באלכסנדריה בתקופת בית תלמי. כל מבקר בעיר נדרש להפקיד את הכתבים שברשותו בספרייה הגדולה של אלכסנדריה, שם הועתקו הכתבים על ידי לבלרים מומחים, המקור נשמר בספרייה והעותק הועבר לבעלים המקוריים.
המדינה המודרנית הראשונה שבה הונהג חוק עותקי חובה הייתה צרפת. בשנת 1537 פרסם פרנסואה הראשון מלך צרפת את "חוק מונפלייה", שחייב מסירת עותקים ממסמכים שנכתבו בצרפת, על מנת ליצור אוסף לאומי. מאז נחקקו חוקים דומים ברבות ממדינות העולם, ובהן דרישה להעברת בין עותק אחד (למשל באוסטרליה) ועד 18 עותקים (בבולגריה). לרוב משמשת הספרייה הלאומית ככתובת לחלק מעותקים אלו.
עם התפתחות הטכנולוגיה עדכנו מדינות רבות את החוקים, כך שיחולו גם על פרסומים לא-ספריים, כגון: סרטים, אלבומי מוזיקה ופרסומים על גבי תקליטור.
חוקי הפקדה במדינות שונות > האומות המאוחדות

במסגרת החלטת האו"ם בשנת 1949 על נוהלי הקמת ספריית האו"ם נקבע כי הספרייה אחראית להפצת פרסומים של האו"ם ברחבי העולם. במסגרת זו זכאית כל מדינה לקבלת עותק ללא תמורה של הפרסומים העיקריים של האו"ם. לצורך כך הוקמו ספריות הפקדה של האו"ם, לרוב במסגרת הספריות הלאומיות של המדינות. ספריות נוספות יכולות לפתוח ספריות הפקדה בתחומן, בתנאים מסוימים. כיום ישנן מעל 400 ספריות הפקדה של האו"ם ביותר מ-140 מדינות.
אתר ספריות ההפקדה של האו"ם (אנגלית)
חוקי הפקדה במדינות שונות > אוסטרליה

במסגרת חוק זכויות היוצרים של אוסטרליה מחויב כל מוציא לאור לשלוח עותק אחד של כל דבר דפוס (ספר, כתב עת, עיתון, מפה וכו') לספרייה הלאומית של אוסטרליה.
חוקי הפקדה במדינות שונות > ארצות הברית

בארצות הברית אין חוק הפקדה. עם זאת, מוציא לאור המעוניין בשמירת זכויות יוצרים על יצירתו מחויב לשלוח 2 עותקים של היצירה למשרד זכויות היוצרים (Copyright Office) שבתוך ספריית הקונגרס.
בנוסף, מחויב הממשל הפדרלי של ארצות הברית להפקיד עותקים של המידע שברשותו בספריות הפקדה פדרליות. קיימות כיום מעל 1250 ספריות כאלה, בכל המדינות והטריטוריות של ארצות הברית.
חוקי הפקדה במדינות שונות > הממלכה המאוחדת

בממלכה המאוחדת קיימת חובה חוקית לשלוח עותק אחד של כל ספר לספרייה הבריטית. בנוסף, זכאיות עוד 5 ספריות לדרוש, תוך שנה, לקבל עותק ללא תשלום של כל ספר שלו הן נזקקות. ספריות אלה הן הספרייה הבודליינית באוניברסיטת אוקספורד, ספריית אוניברסיטת קיימברידג', הספרייה הלאומית של סקוטלנד, הספרייה הלאומית של ויילס וספריית טריניטי קולג' (דבלין).
חוקי הפקדה במדינות שונות > ישראל

בישראל, מוגדרת חובת ההפקדה בחוק הספרים (חובת מסירה וציון הפרטים), התשס"א-2000, שמהווה המשך לפקודת העיתונות המנדטורית, ובפרט לתיקון שנערך לה ב-1953. החוק החדש הרחיב את הדרישה כך שתכלול גם חומרים לא-ספריים, אך ביטל את חובת מסירת עותק למשרד החינוך שהייתה קבועה בפקודה. לפי החוק חובה להעביר שני עותקים של כל ספר שיוצא לאור בישראל לבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי (כיום הספרייה הלאומית) תוך 30 יום מהוצאתם לאור. ישנה גם חובה למסור עותק אחד ללא תמורה לגנזך המדינה, וזאת על פי בקשת הגנזך.
בנוסף, יש למסור עותק של ספר בתחום המוגדר כ"נחוץ לעבודתה של הכנסת" על ידי יושב ראש הכנסת ושל כל עיתון לספריית הכנסת. התיקון בפקודת העיתונות משנת 1953, שבוטל עם קבלת חוק הספרים, חייב מסירה של ספרים בכל התחומים, ללא הגבלת נושא. עד 1 ביולי 2005 נמסר העותק לכנסת ללא תמורה, ומאז תיקון החוק ניתנת תמורה של 25% מהמחיר הקטלוגי של הספר או העיתון.
בנוסף, לפי תקנות חוק חופש המידע מחויבת כל רשות ציבורית (כהגדרתה בחוק זה), למעט רשות מקומית והתאגידים שבשליטתה, לשלוח עותק של הדו"ח השנתי על פעילותה לספריית הכנסת, גנזך המדינה, הספרייה הלאומית (שני עותקים) ולספרייה הציבורית של כל רשות מקומית בת 5,000 תושבים או יותר.
רשות מקומית (והתאגידים שבשליטתה) מחויבת להפקיד בספרייה הציבורית שבתחומה, בנוסף לדו"ח השנתי, גם את חוקי העזר שלה בנוסחם המעודכן.
מדור עותקי חובה, באתר הספרייה הלאומית של ישראל
נתונים סטטיסטיים של פרסומים ישראלים, באתר הספרייה הלאומית
חוקי הפקדה במדינות שונות > מונקו

בנסיכות מונקו חובת ההפקדה מבוססת כיום על צו נסיכותי מס' 816 שהוציא הנסיך אלבר השני, נסיך מונקו ב-21 בנובמבר 2006, בעקבות חוק מס' 1,313 מ-29 ביוני 2006 שעוסק בדיני זכויות יוצרים.
לפי הצו, חובה להפקיד ארבעה עותקים של יצירות על גבי נייר (ספרים, כתבי עת וכו'), הדפסים של איורים וציורים, תוכנות מחשב, מאגרי מידע, הקלטות קול, סרטים ומולטימדיה. פריט שנוצרו ממנו פחות מ-100 עותקים חייב בהפקדת שני עותקים בלבד. העותקים מופקדים בספריית לואיס נוטארי (Bibliothèque Louis Notari), הספרייה העירונית והלאומית של מונקו.
Ordonnance Souveraine n° 816 du 21 novembre 2006 portant application de la loi n° 1.313 du 29 juin 2006 sur le dépôt légal
חוקי הפקדה במדינות שונות > ניו זילנד

חובת ההפקדה בניו זילנד קיימת משנת 1903, ונקבעה חובה לשלוח שלושה עותקים של כל דבר דפוס שהודפס בניו זילנד. בשנת 2003 נחקק חוק הספרייה הלאומית ולפיו החל מ-1 ביולי 2004 יש צורך לשלוח רק שני עותקים של כל דבר דפוס. החל מ-13 באוגוסט 2006 ישנה חובה לשלוח גם עותקים של פרסומים דיגיטליים, כולל מסמכים מקוונים באינטרנט. במקרה שהודפסו פחות ממאה עותקים או שהמסמך יקר (1,000 דולר או במקרה של כתב עת 3,000 דולר למנוי שנתי) יש חובה לשלוח רק עותק אחד. עותק אחד מועבר לספרייה הלאומית של ניו זילנד בולינגטון שם הוא נגיש לקהל הרחב. עותק נוסף נשמר בספריית אלכסנדר טרנבול הסמוכה, שאינה פתוחה לקהל הרחב.
משרד חובת ההפקדה באתר הספרייה הלאומית של ניו זילנד
חוקי הפקדה במדינות שונות > שוודיה

כבר בשנת 1661 נחקק חוק המחייב לשלוח שני עותקים של כל דבר דפוס לשלטונות. עותק אחד יועד לספרייה המלכותית השוודית ועותק נוסף לארכיון הלאומי השוודי. במקור נועד חוק זה כדי לאפשר פיקוח על תוכן הספרים.
הערות שוליים

↑  סעיף 18 בהחלטה
↑  חוק זכויות יוצרים 1968 סעיף 201
↑  ספריות ההפקדה הפדרליות באתר המדפיס הממשלתי של ארצות הברית
↑  כללים אלו נקבעו בכללי הספרים (חובת מסירה וציון הפרטים) (ספר הנחוץ לעבודתה של הכנסת), התשס"א-2001, קובץ התקנות 6122, עמ' 1031
↑  חוק הספרים (חובת מסירה וציון הפרטים) (תיקון), התשס"ה― 2005
↑  תקנות חוק חופש המידע התשנ"ט-1999 באתר הכנסת
↑  חוק הספרייה הלאומית של ניו זילנד 2003 (פורמט PDF) - חובת ההפקדה מוזכרת בחלק 3 של החוק.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560406105171  BNE: XX525688  BnF: cb119787663 (data)  GND: 4219581-0  LCCN: sh85075741  NDL: 00568656  NKC: ph320484
מיכאיל ברודנו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 ביוני 1959 (בן 65) 
 
מיכאיל (מיכאל) ברודנו (ברוסית: Михаил Брудно) (נולד ב-16 ביוני 1959), אוליגרך יהודי-רוסי, שהיגר ב-2003 לישראל בעקבות "פרשת יוקוס". בשנת 2005 העריך העיתון הכלכלי "TheMarker" את הונו בכ-1.8 מיליארד דולר.
ביוגרפיה

ברודנו נולד וגדל בברית המועצות. הוא החל את הקריירה שלו כמתכנת מחשבים במשרד ממשלתי.