stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חינוך דמוקרטי בגיל הרך
מסוגלות הבנת הבחירה בגיל הרך

מרכיב מרכזי בשיטת החינוך הדמוקרטי לגיל הרך מתייחס לחשיבות מסוגלות הבנת הבחירה של ילדים. מחקרים עכשוויים מראים כי לילדים בגיל הרך מגוון של יכולות המרמזות על יכולת להבין את משמעויות הבחירה החופשית. חוקרי תאוריית התודעה (TOM) מזהים כשרים מנטליים שנמצאו בגיל הילדות: ידע - בגיל צעיר יכולים ילדים לפתח הבנה בנוגע לידע, לדוגמה להבין שלעיתים נוכל לזהות אובייקט גם אם רק חלק ממנו גלוי. בנוסף, נראה כי כבר לפני גיל 3 ילדים מבינים קשרים פשוטים בין גורם לתוצאה, לדוגמה הם יודעים כי כאשר נמצא את מה שחיפשנו, נפסיק לחפש. רצונות - על מנת לקבל את החלטת הכלל בהצבעה, עלינו להבין שלילד/ה אחר/ת דעה אחרת משלנו ושהיא תקפה לאותו/ה ילד/ה, כדי שיוכל לקשר בין החלטת ההצבעה והיישום שלה על חיי היומיום בגן. מחקרים עכשוויים מראים כי תינוקות בגיל 18 חודשים כבר מבינים כוונות ורצונות של האחר רגשות - בגיל הגן מבחינים ילדים בין חוויות רגשיות סוביקטיביות של אנשים שונים. היכולת הזו מאפשרת לילדים לבחור מתוך רצון ולא לבחור רק כי מישהו אחר בוחר (חיקוי). ילדים בגיל זה גם מראים יכולות חברתיות משמעותיות המראות על הבנה רגשית גבוהה. אמונות וייצוגים מנטליים - לקראת גיל הילדות, נכנס הנושא של דעה המושפעת מידע קודם. דעה המבוססת על ידע מאפשרת בחירה מושכלת שאמורה לשרת את הבוחר/ת. לאור הנ"ל, ניתן להבין עד כמה חשובה היא מתן הבחירה החופשית בגיל הרך, לשכלול היכולות המתגבשות הללו ואחרות.
יכולת ויסות עצמי

חינוך דמוקרטי שם את חיי החברה כערך עליון, כאשר הפרט החי את חייו בתוך הקהילה חייב לקחת זאת בחשבון בתהליך קבלת ההחלטות שלו. ויסות עצמי מוגדר כיכולת ליזום התנהגות או לחדול ממנה בהתאם לנסיבות, להתאים את העוצמה, התדירות ומשך הזמן של פעולות מילוליות ומוטוריות בסביבות חברתיות וחינוכיות, לדחות סיפוקים, לנקוט התנהגות חברתית נכונה/מקובלת בהיעדר ניטור חיצוני ולווסת תגובתיות רגשית. חשוב לעמוד על היכולת של ילדים לווסת עצמם, כיוון שיכולת מתפתחת זו משפיעה על יכולתם להשתתף בפעילות חברתית ולאפשר בחירה לאחר. בגיל הגן מתחילים ילדים להיות מסוגלים לשלוט על דחפיהם, להשמע לכללים ולפתח אסטרטגיות התנהגות יעילות בגיל הילדות הופך הדיבור המתפתח לכלי ויסות מרכזי, בעזרתו משתפים ילדים התנהגות, מחשבות ורצונות וחלה התקדמות משמעותית ביכולתם לתמרן בין שני חוקים שלכאורה סותרים זה את זה. זו יכולת קריטית להצלחת תהליך קבלת החלטות דמוקרטית. לאחר כל זאת, חשוב לזכור כי לילד יש את הזכות לעמוד על שלו ולדבוק בהחלטתו ומשמעותה של שליטה על "ויסות עצמי" אינה שהילד חייב לוותר או להתחשב כל הזמן. על המטפל לקבל את הילדים ואת החלטותיהם כפי שהם, כבסיס לרכישת אמונם וצבירת ביטחון
יצירת אקלים דמוקרטי

הפילוסופיה החינוכית הדמוקרטית מתמקדת בעיקר במציאות ההווה של הילד ושמה פחות דגש על היותה מכינה לקראת חייו כמבוגר. למסגרות חינוכיות הפועלות ברוח החינוך הדמוקרטי אין הוראות הפעלה ספציפיות או תורת חינוך סדורה במובניה הדידקטיים, אלא יותר "רוח חינוכית כללית". אין תקנונים מחייבים וכל בית־ספר הוא בבחינת קהילה עצמאית של מלמדים ולומדים תוך דגש על פלורליזם, מחויבות לבדיקה עצמית מתמידה ושינוי כדרך חיים, תוך ניסיון להיות מחויבים ככל האפשר לעקרונות דיאלוגיים המקובלים על כל שותפי החינוך. שלושה ממדים מרכזיים משמשים להגדרת אקלים דמוקרטי בגן. ממדים אלו מבוססים על הסטנדרטים אותם קבע משרד החינוך לתרבות ולאקלים מיטביים בגן, ונוסיף להם תכנים דמוקרטיים. שלושת הממדים הם:
יצירת אקלים דמוקרטי > ארגון הגן: נהלים, שגרת פעילות, סדר יום ועיצוב סביבה חינוכית

חשיבותם של נהלים וחוקים תופסים מקום משמעותי מאוד בחינוך הדמוקרטי. מטרתם העיקרית היא יצירת מרחב התפתחותי מוגדר, ברור, יעיל ומיטבי לעידוד התפתחות בגיל הרך במהלך ההתפתחות לומד הילד להבנות לעצמו גבולות פנימיים בהסתמך על הגבולות החיצוניים שסיפקה לו הסביבה. כאשר חוקי הגן נקבעים על ידי הילדים בהצבעה דמוקרטית, הם מקבלים אותם בקלות יחסית, מתוך הבנה ששמירה על החוקים תפיק להם תועלת אישית.
בחינוך הדמוקרטי מפעילים סדר יום חצי מובנה. הכוונה כאן היא שישנה מסגרת יום בעלת התחלה, אמצע וסוף ובתוך אותה מסגרת מוזמנים הילדים לבחור את עיסוקיהם ולבחור האם לגשת לפעילויות מובנות או למשחק חופשי. באחריות הגנן/גננת נשארת הבחירה של גבולות המסגרת ואופי הפעילויות. גישת סדר יום חצי מובנה נמצאה יעילה ביותר להשגת תוצאות אקדמאיות, תוך שמירה על סקרנות, התנהגות פרו חברתית והנאה בלמידה. בהינתן אפשרויות בחירת הפעילות לילדים, על הסביבה ההתפתחותית לאפשר שימוש בחופש זה. סביבה שמאפשרת משחק, התנסות, חקר, יצירה ולימוד על העולם, תוך שימוש מקסימלי בחמשת החושים, היא סביבה שבתוכה יכול הילד לבחור באמת והיא מעשירה אותו מבחינה לשונית, קוגניטיבית, רגשית וחברתית. בנוסף הסביבה ההתפתחותית צריכה לספק מספר תנאי בסיס, כגון בטיחות, מגוון רחב ונגישות למשחקים וכלי היצירה, תברואה ואסתטיקה.
יצירת אקלים דמוקרטי > אינטראקציות מבוגרים, ילדים וקהילה

על פי הגישה האקולוגית, מחולקות האינטראקציות של הילדים לפי מעגלי קרבה אליהם. במעגל הראשון, אינטראקציות ישירות עם הילד/ה (כגון שיח עם הגננת או חבר/ה) ובמעגלים הבאים, אינטראקציות אשר משפיעות עליהם, אך לא ישירות (כגון ריב בתוך הצוות של הגן). על פי המודל המנטלי-יצוגי טיפול רגיש של המטפלת ישפיע לטווח הארוך על איכות ההתקשרות, כי אם גם על מנגנוני הוויסות העצמי שעוזרים במצבי דחק.
מעגל ראשון- אינטראקציות ישירות עם מבוגרים ובתוך חברת השווים: חינוך דמוקרטי מושתת על שוויוניות ועל המחנכים לשמור עליה בהתנהלות מול הילדים. אינטראקציות בין ילדים למבוגרים משפיעות על הילדים ברמה הרגשית, הקוגניטיבית והחברתית. יתרה מזאת, הן משפיעות על מערכות היחסים של הילדים בינם לבין עצמם. על מנת לקיים חינוך דמוקרטי יעיל בגיל הרך, על המערכת לשמור על יחס אופטימלי של מספר הילדים לגנן/גננת, יחס העומד על כ-7 ילדים למבוגר בגילאי 3 ועד כ-15 ילדים למורה בכיתה א'. ביחס כזה יכול המורה להעניק תשומת לב אישית לכל ילד/ה וכך לייצר יותר אינטראקציות חיוביות איתו/ה. ג'ון בולבי גורס כי על המבוגר לתווך לילד את הסביבה ואופן ההתנהלות בה בשלושה ממדים, שיאפשרו לילד לבחור את דרכו באופן מיטבי. ממד ראשון הוא הדגמה (Modeling) בו מביע המבוגר רגשות והתנהגות פרו חברתית. הממד השני הוא אימון אישי בו מפתח המבוגר שיח עם הילד על רגשות ולבסוף על המבוגר להגיב לרגשות וביטוין בזמן אמת (Contingency), כך לומד הילד אילו תגובות רגשיות לחזק ואילו לרסן.
מעגל שני- אינטראקציות בין מבוגרים ועם הקהילה: לפי המודל, יחסים עם המבוגרים ועם הקהילה משפיעים מאוד על התייחסותם אל הילד/ה כמו על התייחסות הילד/ה אליהם, כמו כן, הם ישפיעו יותר ככל שיהיו קרובים אליו/ה. מסיבה זו דואגים בחינוך הדמוקרטי לשמור על יחסים קרובים עם הקהילה בפעילויות שונות במהלך שנת הלימודים, כמו גם על שיתוף ההורים בפעילויות המתרחשות בתוך הגן ולקיחת חלק פעיל ככל שיתאים לשני הצדדים בפעילויות אלו.
יצירת אקלים דמוקרטי > תוכנית התפתחותית ללמידה, למענה לצרכים רגשיים-חברתיים, ולביסוס ערכים

על פי גישת ההתקשרות, כל תוכנית עבודה מתחילה ביצירת מערכת התקשרות בטוחה עם הילד/ה וניתן לבחון מערכות יחסים בין גננת/מבוגר משמעותי בגן לילד, במונחי התקשרות. יצירת מערכת כזו דורשת מהמבוגר לספק שני תנאים בסיסיים.
להוות בסיס בטוח ממנו הילד/ה יוצא לחקר בביטחון ובתחושת כיף.
חוף מבטחים, אליו יכול/ה תמיד לחזור הילד/ה במידה והוא/היא מרגיש/ה חוסר ביטחון, או מצוקה.
על מנת שנוכל לקדם נושאים חינוכיים כגון שפה, חינוך למתמטיקה, חינוך לאומנות, פיתוח כשרים חברתיים, חוסן רגשי ועוד, תוך שאנו שומרים על החופש של הילדים וזכות הבחירה שלהם, עלינו למצוא את הדרך לגרום להם לרצות בכל הנ"ל. אחת הדרכים המוצלחות ביותר לעידוד למידה היא כמובן המשחק ובכלל זה, המשחק הסימבולי. ילדים הם בעלי מוטיבציה גבוהה מאוד למשחק. ומעבר ללימוד שעובר במשחק, נוצרות אינטראקציות חברתיות והזדמנויות לוויסות עצמי. בבניית תוכנית התפתחותית המבוססת על משחק, על פי לב ויגוצקי עלינו תמיד למשוך את הילד לדברים חדשים, שאנחנו חושבים שהוא מסוגל להבין, כלומר ל"אזור ההתפתחות המקורב" (Zone of Proximal Development) של הילד.
חינוך דמוקרטי אינו מוגבל לגן הילדים וכל האמור יכול להוות בסיס לעיצוב סביבה חינוכית דמוקרטית גם בבית.
ביקורת על מערכת החינוך הפרטית-דמוקרטית > החינוך הדמוקרטי כיוצר סגירות חברתית מתבדלת

הטענה העיקרית כנגד הזרם הדמוקרטי היא כי המסגרות הדמוקרטיות דוחות הלכה למעשה את האינטגרציה החברתית ויוצרות פערי מעמדות וחסמי כניסה, שבקרתם היא כלכלית. הביקורת טוענת לשיח כפול: מצד אחד, למי שאין כסף אין אפשרות ללמוד במקום הזה (כיוון שהמסגרות אינן ממומנות על ידי המדינה) ומהצד השני, מי שיש לו כסף לא מעוניין במי שאין לו כסף. מעבר לכך, נטען כי המסגרות אינן מעוניינות למעשה בפיקוח של המדינה או בכל קשר עם תוכנית הלימודים שלה כחלק מההתבדלות שלהם. התנהלות זו מקשה על המערכת הציבורית לשפר את עצמה, היות שמערכות חינוך דמוקרטיות אלו אינן משנות את מערכת החינוך מבפנים ואינן משחקות לפי כללי המשחק הדמוקרטיים. לפי אריה קיזל, רבות ממערכות הלימוד הציבוריות, רואות בילד דמות אחראית ובעלת יכולת בחירה בתחומים מסוימים ובמערכות אלה מתאפשר דו-שיח פורה של ההורה עם המערכת. לעומת זאת, כאשר קיימת תמיכה של מסגרת חיצונית (כגון רשות מקומית), קיימת אפשרות לשילוב אוכלוסייה מקומית ממעמד חברתי נמוך, כפי שניתן לראות במסגרות החינוך הדמוקרטי בית הספר "גבעול" וגני ילדים "גבעול" ו"שקנאי" בגבעת אולגה, אשר פותחות את שעריהן לאוכלוסייה המקומית ללא עלות בכלל.
ביקורת על מערכת החינוך הפרטית-דמוקרטית > חינוך דמוקרטי נטול חינוך

לפי גולדמן, במוסדות הלימוד הדמוקרטיים ובמסלולי ההכשרה של מורים לחינוך דמוקרטי אין כמעט עיסוק עיוני בתוכני הדמוקרטיה, בפילוסופיה ובהיסטוריה שלה, בקונפליקטים ובפרובלמטיקות האופייניות לה. יש בהם הרבה מאוד בחירות. בחירות אישיות מה ללמד, האם ללמוד, מתי ללמוד ואיך ללמוד ובחירות מוסדיות בפרלמנט בית־הספר. על פי גולדמן, דמוקרטיה אינה דבר המצריך לימוד. דמוקרטיה היא חוויה". קיזל מוסיף, שמסתתרת כאן תרבות שיש בה אלימות סימבולית שאיננה דמוקרטית כלל וכלל והיא אומרת: "תן לי את מה שאני רוצה, כי אחרת אינני משתתף במשחק".בהקשר הזה הוא טוען, כי הפרטת מערכת החינוך תוביל לכך שהדבר היחיד שחשוב היא בחירת התלמיד וכוח ההשפעה שיש להוריו.
"...בשל כך, אל להם להיקרא "דמוקרטיים", אלא עליהם להיקרא "פרטיים ויקרים". אל להם להתפאר בכך שניסו לשנות את המערכת פנימה ונואשו, אלא עליהם להודות שלא ניסו ברצינות של ממש לשנות את המערכת ולכן ברחו ממנה, ולכן עליהם להיקרא "הבורחים מהתמודדות והדואגים לעצמם".
ראו גם

חוק חינוך חובה חינם (1949)
חוק חינוך ממלכתי (1953)
אמנת זכויות הילד העולמית (1991)
חוק זכויות התלמיד (2009)
אברהם לוין (שואה)

אברהם לוין תיעד ביומנו את אירועי המלחמה במהלך השואה. עסק גם בהוראה. נרצח על ידי הנאצים במחנה ההשמדה "טרבלינקה" בשנת 1943.
קורות חיים

אברהם לוין נולד בוורשה למשפחה דתית ולמד בחדר ובישיבה. עם הזמן הוא החל להתרחק מהדת ובגיל עשרים התנתק ממנה לגמרי. לוין היה ממייסדי תנועת "חלוצי ציון" וכן השתתף והרצה בוועידת ה"חלוץ" שנערכה בוורשה. ועידה זו הייתה כחלק מההתארגנות למטרות עליית היהודים לארץ ישראל. בשנת 1917 התחיל ללמד תנ"ך, עברית והיסטוריה יהודית בבית ספר לבנות שנקרא "יהודיה" בוורשה. בית ספר זה אופיין בלימודי הציונות והיהדות. עם השנים לוין הפך לסגן המנהל בבית הספר.
משנת 1925 ועד הכניסה לגטאות לוין הספיק לבקר בארץ ישראל והוסמך להוראה. לאחר כמה שנים חזר לביקור נוסף בארץ והתארח אצל אחת מתלמידותיו.
פועלו בזמן השואה

עיקר פועלו של אברהם היה תיעוד של חיי היהודים בגטו ורשה בארכיון המחתרתי "רינגלבלום" שכונה גם "עונג שבת". בזמן המלחמה אברהם לוין כתב יומן על אירועי המלחמה, יומן זה נמנה בקטגוריה של יומן איש ציבור. חלקו הראשון של היומן נכתב לפני מלחמת העולם השנייה ביידיש בשנת 1934, וחלקו השני של היומן נכתב בעברית מיולי 1942 ופותח ב-"אקציה הגדולה". הכתיבה אינה אחידה, וייתכן ואבדו קטעים מסוימים במהלך השנים שעברו.
היומן מכיל סיפורים ושמועות המסתובבות בגטו ורשה. לוין הוסיף תיאורים ועובדות ביומנו על הנעשה בפולין, מעשי הרג שעוללו הגרמנים ביהודים, התעללות אכזרית וריכוז יהודים בעל כורחם על ידי הגרמנים בגטו ורשה. הוא כתב ביומנו: "כמעט ואין יום חולף בלי שישפך דם יהודים על אבני המרצפות של הגטו בוורשה ועל המדרכות". (מקור 8) לוין היה מהיחידים שהצליחו לתעד למרות התנאים הקשים את ה"אקציה הגדולה" שכונתה גם "הגירוש הגדול" בה הובלו כ-265,000 יהודים למחנה ההשמדה בטרבלינקה. ביומנו לא מצוינות רק עובדות, אלא גם הסקת מסקנות והפקת לקחים. הוא אינו כותב ביומנו רק על האירועים אשר התרחשו בוורשה, אלא גם את מה ששמעו אזניו מפי עדים על קהילות אחרות. כתביו התגלו בגניזות של ארכיון "רינגלבלום" אשר נמצאו מתחת להריסות של גטו ורשה לאחר המלחמה. ככל הנראה לוין נרצח במחנה בטרבלינקה באקציה בחודש ינואר 1943.
הערות שוליים

↑  חודש טבת תשס"ה - פליטים, ממדף הספרים א', באתר זכור אמונה בימי השואה, ‏11/27/2004
↑  אסתר פרבשטין, זיכרון והיסטוריה בחמישה יומנים מגטו ורשה, ירושלים: מכללת ירושלים הטוהר שבתואר, תשע"ג 2013
↑  המורה הוורשאי אברהם לוין., באתר ארכיון בית לוחמי הגטאות
↑  ישראל גוטמן, יהודי ורשה 1943- 1939, ירושלים: מפעלי דפוס כתר
↑  עמירם ברקת, אחרי 60 שנה נמצאו קטעי היומן האבודים של אברהם לוין, באתר הארץ, 6 במאי 2005
↑  רן אור נר, סוגיות בחברה ובתרבות
אור-נר, רן. ״חולמי הלחם״ : זיכרון והיסטוריה בחמישה יומנים מגטו ורשה. החינוך וסביבו, כרך ל״ג (תשע״א 2011), עמ׳ 197–228.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311020405171  PLWABN: 9810555623205606  BnF: cb12131974h (data)  GND: 141908947  ISNI: 0000 0001 0915 352X  LCCN: n88009981  NDL: 00470437  NKC: xx0087891  NTA: 074596683  SUDOC: 029766737  VIAF: 73888383   WorldCat (עם VIAF): 73888383
ג'ורג' וולאס

ג'ורג' קורלי וולאס ג'וניור (באנגלית: George Corley Wallace;‏ 25 באוגוסט 1919 – 13 בספטמבר 1998) היה פוליטיקאי אמריקאי. וולאס היה אחד מהמושלים הוותיקים אי פעם בארצות הברית, וכיהן במצטבר שש עשרה שנה וארבעה ימים. הוא כיהן כמושל ה-45 של מדינת אלבמה בארצות הברית במשך שתי כהונות רצופות ובעוד שתי כהונות לא רצופות, מטעם המפלגה הדמוקרטית: 1963–1967, 1971–1979, ו־1983–1987. וולאס ניסה להתמודד על תפקיד נשיא ארצות הברית ארבע פעמים רצופות. בשלוש מהן ניסה להפוך למועמד הדמוקרטי ב-1964, 1972 ו-1976, וכן היה מועמדה של המפלגה העצמאית האמריקאית ב-1968. הוא המועמד השלישי האחרון שזכה לקולות של חבר האלקטורים במדינות המרכיבות את ארצות הברית.
וולאס היה נציג הדרום במפלגה הדמוקרטית, הוא היה ממובילי התומכים בהמשך הסגרגציה בחינוך בארצות הברית ותומך בחוקי ג'ים קרואו מול התנועה לזכויות האזרח. בהשבעתו לתפקיד המושל ב-1963, הכריז "הפרדה גזעית עכשיו, הפרדה גזעית מחר, והפרדה גזעית לנצח" ואף עמד לפני הכניסה לאוניברסיטת אלבמה ומנע הרשמת תלמידים שחורים למוסד. לבסוף הפך למתנגד להפרדה הגזעית, אולם נותר שמרן. הוא שרד ניסיון התנקשות ב-1972 במרילנד, אולם נותר מרותק לכיסא גלגלים עד למותו ב-1998.
ראשית חייו

וולאס נולד בקליו בדרום-מזרח אלבמה למשפחת חוואים ענייה, הראשון מבין ארבעה ילדים. אביו היה ג'ורג' קורלי וולאס האב ואמו הייתה מוזל סמית' (Smith). הוא היה הבן השלישי מתוך חמישה דורות שנשאו את השם "ג'ורג' וולאס". אביו עזב את המכללה כדי לעסוק בחקלאות במהלך מלחמת העולם הראשונה, כשמחירי המזון היו גבוהים. עם מותו ב-1937, נאלצה אשתו למכור את החווה שלהם כדי לשלם את המשכנתה. כמו הוריו, היה וולאס מתודיסט.
וולאס התעניין בפוליטיקה עוד בגיל עשר. ב-1935, עבד במשרה חלקית בסנאט של אלבמה וטען שייבחר למושל המדינה. וולאס עסק באגרוף בתיכון, ולאחר מכן למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת אלבמה.
לאחר שקיבל תואר במשפטים ב-1942, נכנס לאימוני טייסים בחיל האוויר של ארצות הברית. הוא לא השלים את הקורס, אולם שירת כטייס בצבא ארצות הברית בחזית מול יפן במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא שירת תחת הגנרל קרטיס לה מיי, שהפך לעמיתו במירוץ הנשיאותי של 1968. הוא כמעט מת מדלקת קרום המוח בצבא, אולם טיפול רפואי בסולפונאמיד הציל את חייו. הוא נותר עם אובדן שמיעה חלקי ושוחרר.
ראשית הקריירה

ב-1938, בגיל תשע עשרה, פעל וולאס למען בחירת סבו לתפקיד שופט צוואות. בסוף 1945, עם תום השירות הצבאי שלו, כיהן כעוזר התובע הכללי של המדינה, ובמאי 1946 נבחר לכהן בבית המחוקקים של אלבמה. באותה התקופה הוא נחשב למתון בנושאי גזע. כציר בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1948, לא הצטרף לדמוקרטים מהדרום שפרשו מהמפלגה, אף על פי שהתנגד לתוכנית זכויות האזרח שהציע הנשיא הארי טרומן. וולאס טען שהיה מדובר בפגיעה בזכויות המדינות. הדמוקרטים מהדרום, ה"דיקסיקרטים", ניצחו באלבמה בבחירות של 1948, בזכות המועמד סטרום ת'ורמונד, מושל קרוליינה הדרומית. בנאום ההשבעה שלו למושל ב-1963, טען וולאס שסיבות פוליטיות הובילו אותו לא לנטוש את המפלגה.
ב-1952, הפך לשופט מחוזי בבית המשפט באלבמה. הוא נחשב לשופט הוגן, ללא קשר לגזע של הנאשם. באותה התקופה באלבמה, השופטים קראו לעורכי דין שחורים בשמותיהם הפרטיים, ואילו לעמיתיהם הלבנים לקרוא "אדוני". עורכי דין שחורים טענו שוולאס היה שופט ליברלי במיוחד, והקפיד לפנות בכבוד לעורכי דין שחורים.
מצד שני, הוציא וולאס צווי מניעה שמנעו את הסרת שלטי ההפרדה הגזעית ברציפי הרכבת. בנוסף מנע כל ניסיון למעורבות ממשלתית במתן זכויות ההצבעה לשחורים.
כשופט, העניק וולאס מאסרים על תנאי לכמה שחורים, דבר שכנראה עלה לו בבחירות לתפקיד המושל ב-1958.
ריצה לתפקיד המושל

ב-1958, ניסה וולאס להתמודד בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית לתפקיד המושל. מאז שהחוקה ב-1901 שללה זכות הצבעה משחורים, ומרוב הלבנים העניים, הייתה המפלגה הדמוקרטית המפלגה היחידה באלבמה. הבחירות המקדימות היו התחרות היחידה על תפקיד המושל. הייתה זאת צומת דרכים עבור וולאס. יריבו היה התובע הכללי של המדינה, ג'ון מלקולם פטרסון (Patterson), שהיה ליברל. וולאס זכה לתמיכת ה-NAACP. הוא הפסיד בבחירות בהפרש של יותר מ-34,400 קולות.
לאחר מערכת הבחירות, החליט וולאס לאמץ קו נוקשה בנושאים גזעיים ולמשוך את הקולות הלבנים לקראת מערכת הבחירות ב-1962.
מושל אלבמה > הפרדה גזעית

בבחירות המקדימות של המפלגה ב-1962, הצליח וולאס להגיע למקום הראשון עם 35% מהקולות. בסיבוב השני, השיג 55% מהקולות. כיוון שאף רפובליקני לא התמודד מולו, היה ברור שוולאס ייבחר לתפקיד המושל. הוא נבחר בקלות בבחירות של נובמבר, כשהוא משיג 96% מהקולות. השלטון הדמוקרטי באזור הושג בעזרת ביטול זכות ההצבעה של רוב השחורים ולבנים עניים רבים במדינה במשך עשור, שנמשך גם שנים לאחר העברת חוקי זכויות האזרח ב-1964 וב-1965.
וולאס נשבע אמונים ב-14 בינואר 1963, באותו מקום בו כמעט מאה ושתיים שנים קודם לכן, הושבע ג'פרסון דייוויס לתפקיד נשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה. בנאום ההשבעה שלו אמר וולאס:
בשם העם הטוב ביותר שהלך על פני האדמה, אני קובע קו גבול בחול וזורק את הכפפה לרגליה של העריצות, ואני קורא: הפרדה גזעית עכשיו, הפרדה גזעית מחר, הפרדה גזעית לנצח.
המשפט נכתב בידי כותב הנאומים החדש שלו.
ב-1963, ציווה ממשלו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי על חיל הרגלים של צבא ארצות הברית לאכוף את השילוב הגזעי באוניברסיטת אלבמה. בניסיון למנוע את הרשמת התלמידים השחורים לאוניברסיטה, עמד וולאס לפני כניסת האוניברסיטה ב-11 ביוני 1963. התמונה בה צולם הפכה למפורסמת.
בספטמבר 1963, ניסה וולאס למנוע מארבעה תלמידים שחורים להירשם לארבעה בתי ספר יסודיים. לאחר התערבות מצד בית משפט פדרלי, הורשו הילדים להירשם לבית הספר ב-9 בספטמבר. זמן קצר לאחר מכן, ככל הנראה כנקמה על שילוב תלמידים שחורים במערכת החינוך, התרחש הפיגוע בכנסייה הבפטיסטית ברחוב 16.
וולאס דרש שמירה על ההפרדה הגזעית. הוא האשים את הנשיא קנדי ברצון לוותר על המדינה למרטין לותר קינג ולתומכיו ה"קומוניסטים" שאותם האשים בארגון הפגנות.
וולאס חזה שתומכי חוק זכויות האזרח יחוסלו מבחינה פוליטית עד 1966 ו-1968.
וולאס נחשב לפופוליסט שניסה למשוך את הרוב הלבן בבוחרי אלבמה. כישלונו בהתמודדות על הנשיאות הוביל להפקת לקחים מצד ג'ימי קרטר ורונלד רייגן. ב-1971 הושווה לוויליאם ג'נינגס ברייאן כשנאם נאומים נגד ריכוז העושר.
מושל אלבמה > כלכלה וחינוך

ההישג המרכזי של וולאס בכהונתו הראשונה היה חידוש הפיתוח התעשייתי באלבמה, שהועתק אחר כך בידי מדינות אחרות: הוא היה המושל הדרומי הראשון שנסע למשרדי תאגידים במדינות הצפון כדי להציע הטבות מס ותמריצים לתאגידים שיקימו סניפים באלבמה.
הוא הנהיג מערכת מכללות שהתפשטה ברחבי המדינה.
אוניברסיטת דרום אלבמה הוקמה ב-1963, במהלך שנתו הראשונה בתפקיד.
הבחירות המקדימות של 1964

ב-15 בנובמבר 1963, בדאלאס, טקסס, הודיע וולאס על כוונתו להתמודד מול הנשיא המכהן, ג'ון קנדי, בבחירות על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ב-1964. כעבור כמה ימים בדאלאס, נרצח קנדי, וסגן הנשיא לינדון ג'ונסון ירש אותו.
בגלל תשומת הלב שזכה לה במאבקו מול זכויות האזרח, נכנס וולאס לבחירות המקדימות של המפלגה בעצת מומחה ליחסי ציבור. הוא הביע את התנגדותו לשילוב גזעי ואת מדיניותו הקשה מול הפשיעה. וולאס השיג לפחות שליש מהקולות בוויסקונסין, אינדיאנה ובמרילנד, בהן התמודד מול נציגי ג'ונסון.
וולאס נודע בנאומיו המתסיסים. ב-1964 נאם בפני אלף אנשים באוהיו, וצעק בכעס שישנם קומוניסטים שמוחים על ביקורו, אולם טען שכשתומכיו יתחילו לצעוד, כל כביש במדינה ייחסם. הקהל קפץ על רגליו ומיהר לצאת לתקוף את הקומוניסטים, כשוולאס ניסה להרגיע אותם.
וולאס קיבל תואר דוקטור לשם כבוד באביב 1964 מאוניברסיטה בקרוליינה הדרומית. האוניברסיטה הוקירה את פועלו בטענה שהוא שומר על זכויותיה החוקתיות של האזרחים.
אלקטור עצמאי ב-1964

ב-1964, הרוויחו הרפובליקנים באלבמה משתי התפתחויות: הראשונה, הייתה פרישתו של וולאס מהמירוץ מול ג'ונסון, והשנייה הייתה התמודדות אלקטורים דמוקרטים עצמאיים באלבמה, כך שג'ונסון לא יכול היה להתמודד שם. לפני הוועידה הרפובליקנית הלאומית בסן פרנסיסקו, נפגשו וולאס ועוזריו במלון ג'פרסון דייוויס במונטגומרי. וולאס ועוזריו דנו באפשרות שבארי גולדווטר, הסנאטור מאריזונה שעמד להתמנות למועמד הרפובליקנים, והצביע נגד חוק זכויות האזרח מסיבות חוקתיות, יתמוך בביטול החוק ובמתן תעסוקה נאותה לשחורים. וולאס אמנם הסכים עם עמדותיו של גולדווטר נגד הקומוניזם, אולם התנגד לרצונו להפוך את הביטוח הלאומי לתוכנית וולונטרית. וולאס הציע להחליף מפלגות כדי להפוך לסגנו של גולדווטר, כבוד שניתן לאחר מכן לחבר הקונגרס ויליאם אדוארד מילר מניו יורק. גולדווטר סירב למועמדותו של וולאס בגלל שכוחו היה רק בדרום.
האלקטורים העצמאיים מאלבמה הוציאו את ג'ונסון מהבחירות באלבמה אולם עדיין זכו לתמיכת המפלגה בגלל התמודדותם מול הרפובליקנים.
האלקטורים הרפובליקנים של 1964 היו הראשונים שנבחרו באלבמה מאז תקופת השיקום. גולדווטר ומילר זכו ל-479,085 קולות (69.5%) לעומת 209,848 (30.5%) לאלקטורים העצמאיים. בנוסף, נבחרו חמישה חברי קונגרס רפובליקנים. הסנאטור החדש ג'יימס מרטין (Martin) לטש עיניים לתפקיד המושל של וולאס.
הג'נטלמן הראשון של אלבמה

חוקת אלבמה מנעה מוולאס להתמודד לכהונה שנייה ב-1966. לכן הציע וולאס לאשתו, לורלין, להתמודד על תפקיד המושלת מטעמו. בבחירות במפלגה הדמוקרטית, היא ניצחה שני מושלים לשעבר, את התובע הכללי של אלבמה ואת חבר הקונגרס לשעבר. בגלל תומכי וולאס, שונתה ההגבלה על כהונת המושל באלבמה לשתי כהונות רצופות.
וולאס הגן על מועמדותה של אשתו. הוא טען שאשתו משכה קהל והתעלמה מהעלבונות שהופנו כלפיה. הוא טען שלא הכניס את אשתו לתפקיד, ושהיא אהבה את הכהונה שלה.
במהלך מערכת הבחירות של 1966, חתם וולאס על חוק שביטל את פקודות ביטול ההפרדה הגזעית בערים ובמוסדות הממשלה. הוא טען שהחוק מנע מהממשלה להתערב בבתי הספר. רבים גינו אותו על כך וחששו מאובדן התמיכה הממשלתית. המועמד הרפובליקני לתפקיד המושל האשים את הדמוקרטים במשחק פוליטיקה על חשבון ילדי המדינה.
גם המועמד הרפובליקני התנגד לביטול ההפרדה הגזעית וניסה לתמוך בתיקון לחוקה שיאסור על העדפה מתקנת בחינוך. הוא חזה שהחקיקה של וולאס תגרום לצו מבית המשפט להוביל לביטול ההפרדה הגזעית.
לורלין וולאס ניצחה בבחירות ב-8 בנובמבר 1966. היא הושבעה בינואר 1967, אולם ב-7 במאי 1968, מתה במהלך כהונתה מסרטן בגיל ארבעים ואחת, כשבעלה ניסה להתמודד לנשיאות. היא הוחלפה בידי סגנה. השפעתו של וולאס בממשל נפסקה עד שנבחר שנית ב-1970. הוא היה ה"ג'נטלמן הראשון" במשך פחות משנה וחצי.
ריצתו לנשיאות ב-1968

המפלגה הדמוקרטית דחתה את תמיכתו של וולאס בהפרדה גזעית.
לפיכך, וולאס לא רץ לנשיאות ב-1968 כדמוקרט – כפי שעשה ב-1964 ויעשה שוב ב-1972 – אלא כמועמדה של המפלגה העצמאית האמריקאית. המפלגה הוקמה על ידו, לצורך תמיכה במדיניות של הפרדה גזעית. ב-1968 טען שאין כל הבדל בין שתי המפלגות הגדולות. הוא השתמש באסטרטגיה של מועמד הדמוקרטים הדרומיים, סטרום ת'ורמונד, שהתמודד ב-1948, ולא רצה לנצח בבחירות אלא קיווה להשיג מספיק אלקטורים כדי לאלץ את בית הנבחרים להכריע בבחירות, דבר שנחשב לאפשרות ריאלית. מצב זה היה נותן לו עמדת כוח: וולאס קיווה שמדינות הדרום ישתמשו בהשפעתן כדי לסתום את הגולל על ניסיון הממשלה לבטל את ההפרדה הגזעית.
במסע הבחירות הדגיש וולאס את הצורך בהחזרת החוק והסדר למדינה, ואת זכויות המדינות בנושאי ההפרדה הגזעית, מה שמשך את הדרומיים הלבנים והכפריים, ואת הפועלים המאוגדים בצפון. וולאס הוביל בבטחה במדינות הדרום עם 45% מהקולות באמצע ספטמבר. העובדה שמשך פועלים מאוגדים (שהיו תומכים מסורתיים של הדמוקרטים) פגעה ביוברט האמפרי במדינות צפוניות כמו אוהיו, אילינוי, ניו ג'רזי, ויסקונסין ומישיגן. סקר מאמצע ספטמבר חשף שזכה לתמיכה משליש מחברי האיגודים, ושבשיקגו השיג 44% מקולותיהם של פועלי תעשיית הפלדה, יותר מכל מועמד אחר. האמפרי וריצ'רד ניקסון הצליחו להקטין את התמיכה בוולאס עד לנובמבר. האיגודים הדגישו את זרימת העבודות מהצפון אל אלבמה של וולאס, שלא חייבה את העובדים להתאגד (אם כי וולאס תמך באיגודים), וניקסון, שחשש מפילוג של הקול השמרני, שכנע מספיק דרומיים שעליהם לתמוך בו כדי לעצור את האמפרי. מה-13 ל-20 באוקטובר, ירד וולאס מ-20% תמיכה ל-15%. בצפון, התחלקו קולותיו בצורה שווה בין האמפרי וניקסון. בדרום, בחרו שלושה רבעים מבוחריו בניקסון.
במצעו הציע וולאס תוספות תקציב גדולות לביטוח הלאומי ולמדיקר. מדיניות החוץ של וולאס הייתה שונה משני המועמדים האחרים. הוא טען שאם לא ישיג התקדמות במלחמת וייטנאם בתוך תשעים יום מכניסתו לתפקיד, הוא יצווה על נסיגה מידית. בנוסף הוא דרש שבעלות הברית האירופאיות והאסייתיות של ארצות הברית ישלמו יותר על ביטחונן. לצערו, עמדת סגנו המיועד, גנרל חיל האוויר בדימוס קרטיס לה מיי, פגעה בו לאחר שזה הציע להשתמש בנשק גרעיני בווייטנאם.
המפלגה הרפובליקנית אימצה את חלק מהרטוריקה של וולאס לאחר מסע הבחירות הזה, כדי למשוך את האמריקנים הלבנים, הדרומיים והמעמד הנמוך.