stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסיי דיומין
ביוגרפיה > משפחתו

אלכסיי דיומין נולד באוגוסט 1972 בעיר קורסק. אביו, הגנרל גנאדי ואסילייביץ' דיומין, היה רופא צבאי, והחל משנת 2013 ניהל את מינהל 4 במשרד ההגנה הרוסי האחראי לרפואה צבאית. אחיו הצעיר ארטיום דיומין מנהל את חברת פרודמרקט, ובאפריל 2014 היה למנהל קומפלקס הספורט 'אולימפיסקי' במוסקבה. אמו הייתה מורה.
ביוגרפיה > ילדותו

בילדותו התגורר דיומין בקלוגה ובוורונז', לשם נשלח אביו במסגרת תפקידו. בשנת 1994 השלים השכלתו במכון הצבאי הגבוה להנדסה, רדיו ואלקטרוניקה בוורונז' (VVIURE) ושירת בכוחות המיוחדים של צבא רוסיה במחוז מוסקבה.
ביוגרפיה > המאבטח של פוטין

בשנת 1995 שירת בשירות האבטחה הפדרלי בהמלצת חבר מילדות ועד מהרה עבר לשירות הביטחון הנשיאותי למעגל האבטחה של נשיא רוסיה. דיומין היה קצין האבטחה במעון המגורים הנשיאותי של פוטין בתקופת הקדנציה הראשונה והשנייה שלו בשנים 1999–2007.
ב-2007 היה לראש מערך האבטחה של ראש ממשלת רוסיה דאז, ויקטור זובקוב. עם מינויו של פוטין לראש הממשלה המשיך דיומין לנהל את מערך האבטחה עבור ראש הממשלה והיה אחראי לסידורי האבטחה של פוטין לאורך שנות כהונתו בממשלה (2008- 2012).
ב-2012 מונה לסגן ראש מחלקה בשירות הביטחון הנשיאותי.
ביוגרפיה > איש צבא

ב-2014 מונה על ידי ולדימיר פוטין לכהן כמפקד כוחות המבצעים המיוחדים של צבא רוסיה, שנטלו חלק משמעותי באירועי סיפוח חצי האי קרים לרוסיה. ב-2015 היה למפקד המטה הכללי של צבא היבשה הרוסי וסגנו הראשון של מפקד צבא היבשה הרוסי.
ביוגרפיה > קריירה ציבורית ופוליטית

בדצמבר 2015 הוא מונה לסגנו של סרגיי שוייגו והיה לסגן שר ההגנה הרוסי (האחראי על המוכנות הצבאית) עד פברואר 2016. ב-2 בפברואר 2016 אלכסיי דיומין מונה לממלא מקום מושל מחוז טולה עד לבחירות לרשויות המקומיות שתוכננו ל-18 בספטמבר 2016 בהן ניצח ברוב קולות ומונה כמושל המחוז. בתפקיד זה החליף את ולדימיר גרוזדב.
במאי 2024 מונה לשמש כעוזרו של נשיא רוסיה ומזכיר מועצת המדינה הרוסית.
חייו האישיים

דיומין הוא חובב גדול של הוקי קרח והוא חבר במועצה המייעצת של מועדון ההוקי סק"א פטרבורג.
הערות שוליים

↑  Владимир Груздев – последние новости, Лента.Ру, ‏27 апреля 2023
↑  Владимир Сергеевич Груздев. Биография, theperson.pro
↑  Владимир Груздев, 24СМИ
↑  Груздев Владимир Сергеевич биография и пресс-портрет, whoiswho.dp.ru (ברוסית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1270022709  VIAF: 1200166600419518000004   WorldCat (עם VIAF): 1200166600419518000004 
אלכסיי דיומין עם שר ההגנה סרגיי שוייגו, 29 בינואר 2016.
סרגיי קיריינקו

סרגיי קיריינקו (ברוסית Серге́й Владиле́нович Кирие́нко; נולד ב-26 ביולי 1962) הוא מדינאי יהודי רוסי, שמכהן החל מאוקטובר 2016 כסגן ראש סגל הקרמלין. כיהן כראש ממשלת רוסיה במשך 5 חודשים ב-1998. בשנים 2005 עד 2016 היה ראש רוסאטום - התאגיד הממלכתי לאנרגיה גרעינית של רוסיה, האחראית לכל התעשייה הגרעינית במדינה.
בעת מינויו לראשות ממשלת רוסיה הוא היה ראש הממשלה הצעיר ביותר בתולדות המדינה, כשהיה בן 35.
קורות חיים

קיריינקו הוא פוליטיקאי רוסי, בן לוולדילן יעקבלביץ' יזראיתל, קומוניסט יהודי. קיריינקו הוא יליד סוחומי שבאבחזיה (1962). גדל בעיר סוצ'י בדרום רוסיה. למד הנדסת אוניות באוניברסיטת גורקי (ניז'ני נובגורוד). בעת לימודיו שם נטש את שמו העברי ואימץ את שם משפחתה של אמו האוקראינית, קיריינקו. לאחר הלימודים עבד במפעל לבניית אוניות ולאחר מספר שנים החל לעבוד במנגנון של הקומסומול.
בתחילת שנות ה-90 החל לעשות עסקים והכיר את בוריס נמצוב שהיה פעיל בניז'ני נובגורוד. בשנת 1997 עבר למוסקבה ומונה לסגן שר האנרגיה ותוך זמן קצר לשר האנרגיה.
קיריינקו מונה לראשות הממשלה, לאחר פיטוריו של ויקטור צ'רנומירדין. הדומה שנשלטה על ידי הקומוניסטים סירבה לקבל את מועמדותו לתפקיד, אך הנשיא בוריס ילצין התעקש להגיש את מועמדותו שוב והוא הושבע לראשות הממשלה לבסוף.
יחד עם סגן רה"מ, בוריס נמצוב ואנטולי צ'ובייס, הוא נודע כאחד מ"הרפורמטורים הצעירים". הם ניסו לפתח את הכלכלה הרוסית תוך שימוש בכספי קרן המטבע הבינלאומית, מה שהוביל להגדלת החוב הלאומי עד לכדי 22.6 מיליארד דולר. ממשלת קיריינקו הייתה "ממשלת חובה קצרת טווח" שהייתה מן האחראיות למשבר הכלכלי הרוסי של 1998, בשל כך, קיריינקו פוטר באוגוסט 1998.
ב-2004 העיתון "נובאיה גזטה" האשים את קיריינקו בשחיתות ובכך שבקיץ 1998 נטל לעצמו 4.8 מיליארד דולר מכספי קרן המטבע הבינלאומית.
קורות חיים > ברית כוחות הימין

יחד עם בוריס נמצוב, אנאטולי צ'ובאייס, אירינה חקאמדה וייגור גאיידר, קיריינקו הקים את מפלגת ברית כוחות הימין, שהייתה לאחת המפלגות הליברל-דמוקרטיות הגדולות ביותר ברוסיה. המפלגה סיימה במקום הרביעי בבחירות הכלליות ב-1999. באותה שנה, קיריינקו התמודד בבחירות לראשות העיר מוסקבה וסיים שני אחרי המועמד הנבחר יורי לוז'קוב.
קורות חיים > רוסאטום

ב-30 בנובמבר 2005 הוא מונה לעמוד בראש רוסאטום, הסוכנות הפדרלית לאנרגיה אטומית והיה יו"ר מועצת המנהלים של חברת הגרעין אטומאנרגופרום - האחראית לתעשיית האנרגיה הגרעינית האזרחית. הוא קידם רעיון שהציע ולדימיר פוטין: להקים מרכזים בינלאומיים להעשרת אורניום. בהיותו מנהל רוסאטום סרגיי קיריינקו נטל חלק בהפעלת הכור הגרעיני בבושהר, דרום איראן.
הגבעה המזרחית

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל 
 מיקום:  ירושלים, ישראלישראל
 קואורדינטות:  31°46′22″N 35°14′11″E﻿ / ﻿31.77275°N 35.2365°E﻿ / 31.77275; 35.2365
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) הגבעה המזרחית(למפת ירושלים העתיקה רגילה) הגבעה המזרחית(למפת ירושלים רגילה) הגבעה המזרחית(למפת ירושלים מוגדלת) הגבעה המזרחית
 
הגבעה המזרחית היא אחת משתי גבעות עליהן השתרעה ירושלים בתקופת בית שני, ועליה שוכנים הר הביתמצפון, עיר דוד מדרום והעופל ביניהם. בעוד שלגבי הגבעה המערבית קיימת מחלוקת בין החוקרים אם הייתה כלולה בשטחה של ירושלים בתקופת בית ראשון הרי שלגבי הגבעה המזרחית אין כל ספק בכך. ממצאים שבידי החוקרים מראים כי הגבעה המזרחית יושבה בחלקה, כבר בתקופה הכלקוליתית. הגבעה המזרחית היא גבעה צרה ומוארכת, הממוקמת בין שני גיאיות, האחד, מזרחית לה הוא נחל קדרון, והשני ממערב גיא הטירופיאון. אורכה של הגבעה הוא כ-350 מטר, ורוחבה כ-105 מטר, כך ששטחה כולל המדרונות התלולים שמשני עבריה הוא כ-50 דונם.
בתחתית הגבעה המזרחית, נובע מעיין הגיחון, שהוא מקור מים רב שנתי, היחיד הזמין באזור, וכפי הנראה קרבתו היא הסיבה להקמתה של העיר על גבעה זאת.
בימי בית ראשון ובית שני, הייתה הגבעה המזרחית החשובה והמרכזית מבין השתיים, ואכן דוד המלך קבע בה את מושבו, ושלמה בנה עליה את בית המקדש.
הערות שוליים

↑  גליה דורון, ירושלים בימי בית ראשון, מט"ח - המרכז לטכנולוגיה חינוכית
↑  הקביעה כי דוד שם את מושבו בגבעה המזרחית, מתבססת על השם עיר דוד, ועל השערתה של ד"ר אילת מזר כי "בית האבן הגדול" הוא ארמונו של דוד
ערך זה הוא קצרמרבנושא ירושלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צילום ישיר

בשנות ה-20 וה-30 בהשפעת תנועה ריאליסטית בגרמניה בשם "האובייקטיביות החדשה" (New Objectivity) קמה באירופה תנועת צלמים באותו השם, שהמפורסמים שבהם הם קרל בלוספלדט (Karl Blossfeldt) ואלברט רנג'ר-פטש (Albert Renger-Patzsch). בארצות הברית, תנועת הצלמים שפעלה ברוח האובייקטיביות החדשה כונתה בשם "צילום ישיר". תנועה זו כללה צלמים קאנונים כגון: פול סטרנד (Paul Strand), אדוארד ווסטון (Edward Weston) ואנסל אדמס (Ansel Adams). בשונה מהפיקטוריאליזם והתנועות האמנותיות הנוספות בצילום, שיצרו מראות עם נטייה להיראות דמיוניים, הצילום הישיר הוא סגנון שמתחבר לתכונה הדומיננטית של הצילום שהיא, לתאר את המציאות באופן חד וברור. האסתטיקה של הצילום הישיר מתאפיינת במראה ריאליסטי, ובמידה מסוימת של הפשטה שמתבטאת בקומפוזיציות שמעצימות את היחסים הצורניים שבין הפרטים ובהדפסה שמאדירה את האיכויות הטונאליות (טווח הגוונים) שלהם. כלומר, הצילום הישיר משלב בין תיאור של המציאות באופן ריאליסטי במיוחד, לבין אסתטיקה שהיא סימבולית לכוונות ותחושות הצלם.
מטע תפוחים, אנסל אדמס (Half Dome), 1933
הערות שוליים

↑  מייקל לנגפורד, תרגום: הגר אנוש, התנועות האנטי-ציוריות, תולדות הצילום., רמת-גן: הוצאת פוקוס, 1994, עמ' 212-228
↑  Ansel Adams, Introduction, to The Negative (Boston: Little Brown and Company, 2005), ix
↑  Kate Stanley, Unrarified Air: Alfred Stieglitz and the Modernism of Equivalence, Modernism/modernity 26, 1, 2019, עמ' 189
↑  Quoted in: Norman, Dorothy., Alfred Stieglitz: An American Seer, New York: Random House, 1973, עמ' 144
↑  Lew Andrews, Jacob Burckhardt, Clive Bell and the 'Equivalents' of Alfred Stieglitz, History of Photography 7:3, 2003, עמ' 247
↑  James Hall Baker, Minor White: Rites & Passages, New York: Aperture Foundation, 1978, עמ' 18
↑  Quoted in: Norman, Dorothy, Alfred Stieglitz: An American Seer, New York: Random House, 1973, עמ' 143
נפתלי הרץ וייזל

| --- | --- |

 לידה:  9 בדצמבר 1725 המבורג, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  1 במרץ 1805 (בגיל 79) המבורג, האימפריה הרומית הקדושה 
 עיסוק:  משורר, סופר, מתרגם 
 מדינה:  פרוסיה 
 יצירות ידועות:  דברי שלום ואמת, נתיבות השלום 
 צאצאים:  עמנואל וייזל 
 חתימה:   
 
נפתלי הֶרְץ וַייזֶל (לעיתים ויזל; שמו הלועזי: הארטוויג וסלי, Hartwig Wessely; בראשי תיבות: נה"ו, רנה"ו או רנ"ו; ה' בטבת ה'תפ"ו – אור לא' באדר ב' ה'תקס"ה, 9 בדצמבר 1725 – 28 בפברואר 1805) היה בלשן ומשורר עברי, מאבות תנועת ההשכלה היהודית. חיבורו "דברי שלום ואמת", שעניינו שינוי מקיף בחינוך היהודי, עורר פולמוס סוער בין המשכילים הראשונים ובין רבני קהילות באירופה. מחזור השירים שחיבר על דמותו של משה, "שירי תפארת", השפיע על כמה דורות של משוררים אחריו, וחלק מן החוקרים רואים בו את ראשיתה של הספרות העברית החדשה.
ביוגרפיה

משפחתו של נפתלי הרץ הייתה משפחת סוחרים יהודית בשם רייז, שמוצאה במחוז פודוליה שבפולין. בעקבות פרעות ת"ח ת"ט ב-1648 עברה המשפחה לקרקוב ואחר כך לאמסטרדם. לאחר שצברה המשפחה הון במסחר היא עברה לעיירה וזל (אנ') שבגרמניה. על שם העיירה שונה שם המשפחה לווייזל או לווסלי (Wessely). לרגל עסקי המסחר שלה ובשל הקשרים הכלכליים שפיתחה עם מלך דנמרק עברה המשפחה להמבורג, שם נולד נפתלי הרץ ליששכר בר בן יוסף חיים וייזל ב-9 בדצמבר 1725. בילדותו עברה המשפחה לקופנהגן, שם סיפק אביו סחורה ומוצרים למלך, ושם החל נפתלי הצעיר לקבל חינוך יהודי מקובל: לימודי תורה ותלמוד. ב-1735 בא המדקדק שלמה זלמן הנאו לקופנהגן, ואביו של נפתלי הרץ שכר אותו כמורה פרטי לבנו. בהשפעתו של הנאו החל נפתלי הרץ להתעניין בדקדוק עברי וממנו גם קיבל את הנטייה לפרוץ מתחומי הלימוד היהודי המסורתי ולהתעניין בהיסטוריה, בגאוגרפיה, בטבע ובמתמטיקה. הוא החל לקרוא בספרי מדע עבריים מימי הביניים, ואף למד לשונות זרות ובהן גרמנית וצרפתית. הוא גם למד בישיבות של גדולי התורה, בהן בישיבתו של רבי יהונתן אייבשיץ, ורכש בקיאות בתלמוד, בהלכה ובאגדה.
ב-1742, בגיל שבע-עשרה, הגיע לידיו התנ"ך בתרגומו לגרמנית של מרטין לותר, ושם קרא גם את הספרים החיצונים. הוא החליט לתרגם את הספר החיצוני "חכמת שלמה" לעברית, ואף הוסיף לו פירוש קצר שלימים הרחיב אותו לחיבור בשם "רוח חן". התרגום כתוב על טהרת העברית המקראית; נורמה זו של שימוש בלשון המקרא בלבד (שאותה רכש גם מהנאו, שתיקן את לשון הסידור כך שתתאים לה) ליוותה עוד שנים ארוכות את העברית של תנועת ההשכלה.
בהדרכת אביו ודודיו החל לעסוק במסחר, ולאחר מספר שנים החל לעבוד בבנק של הבנקאי היהודי פייטל היינה אפרים באמסטרדם. באמסטרדם חבר לקבוצה קטנה של יהודים משכילים, בהם דוד פרנקו-מנדס ואחרים, והחל להתעמק בדקדוק העברית של המקרא. בין השנים תקכ"ה-תקכ"ו (1765–1766), הוציא בשני חלקים את הספר "גן נעול", שהוא חקירה במשמעות ובצורות של השורש "חכם", ואשר נועד להיות חלק מסדרת ספרי דקדוק בשם "לבנון". תפיסתו הדקדוקית של נפתלי הרץ הייתה שמאחר שהשפה העברית היא שפתו של הקב"ה, לא ייתכנו בה מילים נרדפות; ועל כן הוא מתאמץ להבחין בין מילים ומושגים מקבילים.
ביוגרפיה > ברלין

באמסטרדם הגיע נפתלי הרץ לעצמאות כלכלית, ופתח בית מסחר משל עצמו. ב-1769 חזר לקופנהגן, ונשא שם אישה בשם שרה בת מנחם. אחר כך הורע מצבו הכספי, וב-1774 עבר לברלין לנהל את בית המסחר של יוסף פייטל אפרים (בנו של היינה פייטל אפרים).
עוד לפני שבא לברלין עמד בקשרי מכתבים עם משה מנדלסון. הוא שיבח את ספרו של מנדלסון, פיידון, והציע לתרגם אותו לעברית. משבא לברלין העמיקה הידידות ביניהם, אף על פי שנפתלי הרץ היה שמרן יותר בדעותיו ובהשכלתו ממנדלסון. ב-1775 פרסם את ספרו השני, "יין לבנון", שהוא פירוש בלשני על מסכת אבות, ועליו קיבל הסכמות מלאות שבחים מרבי יחזקאל לנדא מפראג בעל "הנודע ביהודה" ורבי דוד טבל מליסה, שעתידים היו לרדוף אותו בהמשך ימיו. את הפירוש הרחב "רוח חן" על "חכמת שלמה" הוציא ב-1780, ועליו כבר לא הופיעו הסכמות של רבנים (כנראה בגלל ההתנגדות לעיסוק בספרים החיצונים). ב-1781 יצא לאור הכרך של נתיבות השלום ("הביאור") לספר שמות, ובראשו הקדים נפתלי הרץ שיר בשם "מהלל רֵע", ובו דברי שבח על מנדלסון וביקורת על החינוך היהודי בן הזמן. נפתלי הרץ התרעם על כך שאין מלמדים את הילדים מקרא (לבד מחומשי התורה) ולא דקדוק ופירוש המילים בעברית.
באותן שנים ירד בעל בית המסחר שלו מנכסיו, ונפתלי הרץ פוטר מעבודתו והגיע למצוקה כלכלית. הוא החל לעבוד כמורה לילדים, אולם לא מצא רווחה גם בתחום זה: הורי הילדים האדוקים לא שכרו אותו משום שהיה חדשן מדי לטעמם, והמשכילים לא שכרו אותו משום שהיה שמרן מדי והתנגד לחידושי מחקר הטבע בני הזמן משום שלא הלמו את הפסוקים בספר בראשית. ב-1804 אמר למשכיל איש המבורג, משה מנדלסון-פרנקפורטר, דודו של רש"ר הירש: "הישנים יחשדוני לחדש, והחדשים יחשדוני לישן". באותן שנים החל לעבוד על מילון עברי מקיף, שלא יצא לאור. אז גם חיבר את הפירוש לספר ויקרא בסדרת התרגום והביאור של מנדלסון. הפירוש מקיף ועמוק מאוד, אבל לדעת המבקרים התמקד יתר על המידה בשאלות לשוניות, ובגלל רצונו ליישב את המקראות עם דברי חז"ל הפך מסורבל וארוך. בכל אופן, בזכות הוצאת הפירוש נפתרה בעיית המחסור הכלכלי של נפתלי הרץ.
ביוגרפיה > "שירי תפארת"

ב-1785 הוציא נפתלי הרץ לאור את "ספר המידות", העוסק במוסר ובחכמת הנפש, ובו מעט מתפיסות המוסר שהתעוררו באותן שנים באירופה. בזמן העבודה על הספר, ב-1783, מתה אשתו, ומאז ועד סוף חייו עבד על יצירתו הגדולה "שירי תפארת".
"שירי תפארת" הוא אפוס שירי על תקופת המקרא העוסק בדמותו של משה. יש בו שישה חלקים ושמונה-עשר שירים. החלק הראשון יצא לאור ב-1789, ארבעת החלקים הבאים יצאו ב-1802, והחלק האחרון יצא רק לאחר מותו, ב-1829. כנראה התעורר לחיבור היצירה בעקבות עיסוקו בספר שמות, וגם מתוך היצירות התנ"כיות שחיברו המשוררים הגרמנים באותה תקופה: המשורר הגרמני פרידריך גוטליב קלופשטוק פרסם בין השנים 1748–1773 את Messiade ("שירת המשיח"), פואמה גדולה על ישו, וכנגדה חיבר נפתלי הרץ את "שירי תפארת", שהם Moseide ("שירת משה"). השירים נכתבו – לראשונה מחוץ לשירת יהודי איטליה – במשקל הברתי, ומשקל זה שימש את משוררי ההשכלה הבאים עד תקופת התחייה.
מצד תוכנם משקפים השירים את גדולתו של משה, ומתארים גם את ההומניות שלו. הם עוסקים בקורותיו של משה ועם ישראל מהולדת משה עד מעמד הר סיני. יש בהם גם רעיונות פסיכולוגיים וגם רמיזות אקטואליות ובקשת גאולה רוחנית ומדינית ליהודים. נפתלי הרץ עצמו כתב שמטרתו בכתיבת השירים לא הייתה ליצור יצירה פיוטית חדשה, אלא לבאר את המקראות ו"לקרב הבריות לתורה בנעימת השיר". הוא ממשיך את דרכו השמרנית מבחינה דתית, וכמעט שאין בשירים עניינים שלא נזכרו במדרשי חז"ל או אצל הפרשנים. "שירי תפארת" עשו רושם גדול מיד עם צאתם, ותורגמו לצרפתית ולגרמנית.
נפתלי הרץ נותר כל חייו על התווך שבין עולם ההשכלה ועולם המסורת. בהופעתו החיצונית נראה כמשכיל אירופי בן הזמן, אולם מצד שני המשיך לשמור מצוות, וכשפנו אליו עורכי עיתון המשכילים "המאסף" שיכתוב אצלם, הסכים רק בתנאי שלא יתפרסמו בעיתון "שירי עגבים", לא יהיה עיסוק במיתולוגיה היוונית ולא ייכתבו דברי לגלוג וסאטירה על המסורת היהודית. בעת זקנתו הוצעה לו משרת רבנות בקהילה הפורטוגזית בלונדון (נפתלי הרץ רחש מאז ימיו באמסטרדם נטייה חיובית ליהדות הספרדית, ואף העדיף את ההגייה הספרדית של העברית), אך הוא סירב להצעה.
בברלין כתב עוד מספר שירים, בין השאר שירי הזדמנות לרגל אירועים בחיי הנסיכים והקיסרים האירופאיים בני הזמן, פרסם יצירות ב"המאסף" והשאיר עוד כמה ספרים בכתב יד. ב-1804 עבר לעיר המבורג, ושם עוד כתב ודרש דרשות בציבור. ב-28 בפברואר 1805 הלך לעולמו ונקבר בבית הקברות של הקהילה הספרדית באלטונה.
הנצחתו

על שמו של נפתלי הרץ וייזל נקרא רחוב בתל אביב.
לקריאה נוספת

דוד פרידריכספלד, זכר צדיק: דברי ימי חיי המליץ הנעים הרב השלם נפתלי הירץ וויזל אמסטרדם ה'תקס"ט
שמחה אסף, מקורות לתולדות החינוך בישראל, (עורך: שמואל גליק), ניו יורק וירושלים: תשס"ב.
אלכסנדר זיסקינד מימון, קובץ מאמרים ועניינים שונים עם באר היטב על ביאורו של נפתלי הרץ וייזל לחומש ויקרא, וילנה: תרנ"ד.
משה מנדלסון, פני תבל, אמסטרדם, תרל"ב, באתר היברובוקס
משה שרגא סמט, "מ' מנדלסון, נ"ה וייזל ורבני דורם", בתוך: מחקרים בתולדות עם ישראל וארץ ישראל, א, תש"ל, עמ' 233–257.
שמואל פיינר, מהפכת הנאורות – תנועת ההשכלה היהודית במאה ה-18, ירושלים: תשס"ב.
יוסף קלוזנר, היסטוריה של הספרות העברית החדשה, כרך א, ירושלים תשי"ב, עמ' 103–150
נח רוזנבלום, האיפוס המקראי מעידן ההשכלה והפרשנות – מחקר בדרכי ההגות והפרשנות של נפתלי הירץ ווייזל ב"שירי תפארת", ירושלים: תשמ"ג.
אליעזר שביד, תולדות פילוסופיית הדת היהודית בזמן החדש - חלק ראשון, הוצאת עם עובד, 2001, פרק שמיני: הופעת אורתודוקסיה מושכלת מול הפילוסופיה החדשה - נפתלי הירץ וייזל ומרדכי גומפל שנאבר, עמ' 152–173. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
הערות שוליים

1 2 3 4 5  יוסף קלוזנר, קיצור ההיסטוריה של הספרות העברית החדשה, ירושלים, כר' א', עמ' 41 - 58
1 2  אברהם שאנן, הספרות העברית החדשה לזרמיה, מסדה, כר' א', עמ' 60 - 68
1 2  גצל קרסל, לכסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים, ספרית פועלים, 645 - 648
↑  משה מנדלסון, פעדאן,  במאגר הספרים הסרוקים של הספרייה הלאומית
↑  דברי שלום ואמת - נפתלי הרץ ויזל, אתר תרבות.il
1 2  שמואל פיינר, מהפכת הנאורות, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשס"ב, עמ' 113 - 209
↑  ראו להלן בפרק "הערכת דמותו".
↑  ויקרא רבה, א', ט"ו
↑  שמואל פיינר, שורשי החילון : מתירנות וספקנות ביהדות המאה ה-18, ירושלים, מרכז זלמן שזר, תשע"א, עמ' 274
↑  גיליון מג, עמ' קמט-קסז; גיליון מד, ירושלים, תשנ"ג, עמ' קיז-קלא; גיליון מה, עמ' קיט-קלג; גיליון מו, עמ' קמז-קנו; גיליון מז, עמ' קלג-קמט.
↑  הרב אליעזר שיק, פעולת הצדיק, ברוקלין: תשל"ח, סימן שפה; כן בשיח שרפי קודש - ברסלב, חלק א וראו: יהודה ליבס, "החידוש של רבי נחמן", דעת, 45 (קיץ תש"ס), עמ' 91–103.
↑  קובץ בית אהרן וישראל, גיליון מד, ירושלים, תשנ"ג, עמ' קכא-קלא.
↑  יומא ג, ב; כג, ב; נגעים י, ח; מקורי הרמב"ם אבל ב, ז.
↑  ראו לדוגמה ביאור המילות ישעיהו יז, יד.
↑  ראו שו"ת מלמד להועיל חלק ב (יורה דעה) סימן סד, אות יא.
↑  מדריך הרחובות באתר עיריית תל אביב-יפו
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269818805171  BnF: cb13009342h (data)  GND: 119178583  ISNI: 0000 0000 6632 1537  LCCN: n82235504  NKC: zmp2013775436  NTA: 216912059  SELIBR: 170564  SUDOC: 100575226  VcBA: 495/272692  VIAF: 2605610   WorldCat (עם VIAF): 2605610 
ספרו של נפתלי הרץ וייזל לבנון - גן נעול

שירי תפארת, ברלין תקמ"ט 1789
שלט רחוב
גנאדי זיוגאנוב

גנאדי אנדרייביץ' זיוגאנוב (ברוסית: Геннадий Андреевич Зюганов; נולד ב-26 ביוני 1944 במימרינו, חבל חוטינצקי, מחוז אוריול, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) הוא פוליטיקאי, סופר ופילוסוף רוסי, המכהן רשמית כיו"ר האופוזיציה הרוסית ומנהיג המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית מאז הוקמה. כיהן בעבר כסגן יו"ר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית (הבית התחתון בפרלמנט).
זיוגאנוב היה מועמד מספר פעמים לתפקיד נשיא רוסיה, ובכל ההתמודדויות סיים במקום השני.
ביוגרפיה > חייו בתקופה הסובייטית

זיוגאנוב נולד בכפר מימרינו (כ-100 קילומטרים מאוריול, מדרום מזרח למוסקבה). אביו, אנדריי מ. זיוגאנוב (1910–1990), היה מפקד סוללת תותחים בזמן מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה היה מורה בתיכון המקומי במימרינו. אמו, מרתה פטרובנה (1915–2004), לימדה באותו בית הספר היסודי.
לאחר שזיוגאנוב סיים את לימודיו בבית הספר התיכון במחוז אוריול הוא עבד במשך שנה כמורה. בשנת 1962 החל ללמוד למכון למורים בעיר אוריול וסיים את לימודיו בהצטיינות ב-1969. בשנים 1963–1966 שירת בצבא הסובייטי. הוא השתייך לכוחות ההגנה הכימית של הכוחות הסובייטים בגרמניה (כיום - "חיל ההגנה מקרינה ביולוגית וכימית", ברוסית: Войска радиационной, химической и биологической защиты), וכחלק משירותו עסק בחקר קרינה כימית. סיום שירותו חזר זיוגאנוב ללמד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה. במקביל הצטרף לאיגוד המקצועי ולקומסומול. בשנת 1966 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ומאז 1967 עבד במשרד המחוזי של המפלגה באוריול.
לאחר שסיים את לימודיו במכון הפדגוגי של אוראל לימד שם בשנים 1969–1970. משנת 1972 עד 1974 עבד כמזכיר ראשון של הוועדה המחוזית של הקומסומול באוריול. בשנים 1974 עד 1983 היה מזכיר המחוז, המזכיר השני של המפלגה באוריול ולאחר מכן ראש מחלקת התעמולה של הוועדה המחוזית של אוריול. במקביל, בשנים 1973–1977 היה חבר מועצת העיר אוריול. בשנים 1980–1983 היה סגן ראש מועצת מחוז אוריול. מ-1978 ועד 1980 למד בסניף הראשי של האקדמיה למדעי החברה במוסקבה, והשלים תואר שני.
בשנים 1983–1989 עבד במחלקת התעמולה של הוועד המרכזי של המפלגה, ובשנים 1989–1990 היה לסגן ראש המחלקה האידאולוגית של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
ביוגרפיה > שנות ה-90

ביוני 1990 נבחר לחבר קונגרס נציגי העם של ברית המועצות (הבית העליון בפרלמנט הסובייטי) ולאחר מכן היה לחבר בכנס המכונן של המפלגה הקומוניסטית של רוסיה הסובייטית. לאחר הקמת המפלגה נבחר זיוגאנוב ליו"ר הוועד המרכזי של המפלגה, ועסק בעניינים הומניטריים ואידאולוגיים. בספטמבר 1990 היה למזכיר המפלגה. בתחילת שנת 1991, קרא לסילוקו של מיכאיל גורבצ'וב מתפקיד ראש המדינה. ב-7 במאי 1991 פרסם בעיתונות מכתב גלוי תחת הכותרת "אדריכל ההרס", בו פנה זיוגאנוב לאלכסנדר יעקובלב, היועץ הבכיר של נשיא ברית המועצות, ותקף את מדיניות הפרסטרויקה.
ביולי 1991 חתם עם מספר פוליטיקאים בולטים על ניתוח מצב הפוליטי והציבורי בברית המועצות שתחת גורבצ'וב, כחלק מצעדים למניעת קריסתה של ברית המועצות. באוגוסט 1991, היה מועמד להיבחר לתפקיד מנהיג המפלגה הקומוניסטית, אך משך לבסוף את מועמדותו בשל חוסר הניסיון בעבודה פרלמנטרית ובמקומו נבחר ולדימיר קופצוב.
בדצמבר 1991, היה שותף במועצה המתאמת של "האיחוד הלאומי הרוסי". במקביל הוא נבחר לחבר מועצת התיאום של תנועת "מולדת". ביוני 1992 היה לחבר בנשיאות תנועת האיחוד הלאומי הרוסי.
בקונגרס השני של המפלגה הקומוניסטית הרוסית בפברואר 1993, הוא נבחר כחבר הוועד הפועל המרכזי של המפלגה.
ב-12 בדצמבר 1993 נבחר לדומה הממלכתית כחלק מסיעת המפלגה הקומוניסטית. מאז 1994, סיעת המפלגה הקומוניסטית שבראשותו שומרת על מקומה בדומה הממלכתית.
בינואר 1995 בקונגרס השלישי של המפלגה הפך שוב ליו"ר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית. ב-17 בדצמבר 1995 נבחר לדומה הממלכתית והמפלגה הקומוניסטית הפכה למפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט.
היה מועמד לנשיאות רוסיה ובבחירות שנערכו ב-16 ביוני 1996 וזכה ל-32.03% מקולות המצביעים והתקדם לסיבוב השני במירוץ ראש בראש כנגד הנשיא המכהן בוריס ילצין. ב-3 ביולי 1996 בהצבעה בסיבוב השני של הבחירות לנשיאות זיוגאנוב גרף 40.31% תמיכה מהמצביעים, אך הפסיד ליריבו. באוגוסט 1996 הוא נבחר ליו"ר המועצה המתאמת של האיחוד הפטריוטי של העם הרוסי, הכוללת מפלגות ותנועות שתמכו בו בבחירות לנשיאות. בתחילת 1997, ערער על סמכותו של ילצין ותבע ממנו להתפטר מתפקיד הנשיא, בשל חוסר יכולתו הפיזית למלא את התפקיד. בהצהרה דומה, דחק את כל התנועות הפוליטיות במדינה שלא לנקוט בפעולות שיחליש את סמכות המדינה בשלטון הפדרלי המרכזי ובשלטון המקומי.
במרץ 1998, שוב קרא להדיח את ילצין ובאוגוסט 1998, גברה התנגדותו כשניסה יחד עם מפלגות השמאל להתנגד לכל מינויי ראשי הממשלה של ילצין, מויקטור צ'רנומירדין ועד יבגני פרימקוב.
ב-19 בדצמבר 1999 נבחר למושב השלישי של הדומה הממלכתית ברשימה הפדרלית של המפלגה הקומוניסטית.
ביוגרפיה > מאז שנת 2000

בשנת 2000, שוב רץ לנשיאות. מצע הבחירות שלו הכיל הבטחות לתת את כל המשאבים הטבעיים של המדינה ולהשכירן באופן שווה לכל אזרחי המדינה, כדי להשיב את מונופול המדינה על הוודקה והטבק, הוא הבטיח שכר הגון לכל, הזכות לטיפול רפואי וחינוך חינם, והבטיח כי ישאף להוריד את המיסוי על הייצור, כדי לסייע לענפי הטכנולוגיה, הוא הציע לתקן את החוקה כדי להפוך את המדינה לרפובליקה פרלמנטרית - אך מצעו הביא לו בבחירות בשנת 2000, תמיכה של 29.21% מהקולות בלבד והוא סיים שוב במקום השני, הפעם אחרי ולדימיר פוטין.
בינואר 2001, בישיבת המליאה של המפלגה, הוא נבחר שוב ליו"ר המפלגה הקומוניסטית.
בשנת 2003 הוא נבחר למושב הרביעי של הדומה הממלכתית ובשנת 2007 התמנה לסגן יושב ראש הדומה הממלכתית.
בבחירות לנשיאות בשנת 2004 בחר שלא להתמודד ובמקומו המפלגה הקומוניסטית הריצה את ניקולאי חאריטונוב.
בשנת 2004 יצא לאור ספרו של זיוגאנוב "על רוסים ועל רוסיה", שבו הצהיר על הצורך של כל הפטריוטים והקומוניסטים להגן על רוסיה. בספר זה הציע את הטענות בדבר תחיית השוביניזם רוסי.
בשנת 2006 הציע את הכדאיות של פרויקט "מדיניות חוץ ופנים חדשה" והמליץ לאמץ את מודל מדיניות החוץ הכוחנית של בלארוס, וסין. לצד זה פעל עם בכירים במפלגה לעדכן את שיטות הפצת האידאולוגיה והתעמולה של המפלגה, בין השאר גם באמצעות הודעות SMS.
בבחירות לנשיאות בשנת 2008 שב זיוגאנוב להתמודד על התפקיד וסיים במקום השני אחרי דמיטרי מדבדב (על פי נתונים רשמיים, יותר מ-13 מיליון איש הצביעו עבורו, או 17.72% אחוזי תמיכה).
בנובמבר 2008, כאשר המשבר הכלכלי העולמי התגלגל לפתחה של רוסיה זיוגאנוב הציע תוכנית ליציאה מהמשבר באמצעות הלאמת חברות ועסקים גדולים.
זיוגאנוב בעל דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת מוסקבה במדעי החברה בשל התזה "המגמות העיקריות לפיתוח חברתי ופוליטי של רוסיה ומנגנוניה ב-90 השנים האחרונות". כתב כמה ספרים ופרסם מאמרים רבים בעיתונות. בשנים 1996–2004 עמד בראש האיחוד הפטריוטי של העם הרוסי. מאז 2001 הוא עומד בראש "איחוד המפלגות הקומוניסטיות - המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות", שמה של פדרציה המאגדת את כלל המפלגות הקומוניסטיות במרחב הפוסט-סובייטי.
זיוגאנוב הוא אזרח הכבוד של העיר אוריול, זוכה פרס שולוחוב הספרותי (שמוענק על ידי איגוד הסופרים של רוסיה). מאז 1993, הוא מפרסם בשבועון "רוסיה הסובייטית".
ב-17 במרץ 2009 ביקר זיוגאנוב את הממשלה בחריפות, באומרו כי "התעצמות המשבר הכלכלי באחרונה היא על רקע השחיתות השלטונית המלוכלכת". זיוגאנוב גם לא חסך ביקורת נגד פוטין עצמו והנשיא מדבדב וטען כי הקשר ביניהם הוא הרבה מעבר לקשר שבין נשיא לראש ממשלתו, אלא יותר כבין ראש ממשלה ונשיאו, כעקיצה לכך שפוטין הוא השולט במדינה ולא הנשיא, כמצוטט בחוקה.
זיוגאנוב התמודד לתפקיד הנשיא גם בבחירות לנשיאות בשנת 2012, זכה ב-17% מהקולות והגיע למקום השני.
בבחירות לנשיאות בשנת 2018, המפלגה הקומוניסטית סירבה להריץ אותו כמועמד מטעמה, במקומו הורץ פאבל גרודינין.