stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Heart
רשימת השמעה

| צד א'> מס' | צד א'> שם | צד א'> משך | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | If Looks Could Kill  | 3:42 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | What About Love  | 3:41 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Never  | 4:07 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | These Dreams  | 4:15 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | The Wolf  | 4:03 |  |  |  |  |  |  |  |
| צד ב'> מס' | צד ב'> שם | צד ב'> משך | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 6. | All Eyes  | 3:55 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Nobody Home  | 4:07 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Nothin' at All  | 4:13 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | What He Don't Know  | 3:41 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Shell Shock  | 3:42 |  |  |  |  |  |  |  |
משתתפים > הארט

אן וילסון – סולנית וקולות רקע
ננסי וילסון – קולות רקע ושירת סולו, אקוסטית וחשמלית, מנדולינה
הווארד ליס – גיטרה חשמלית, קלידים, מנדולינה, קולות רקע
מארק אנדיס – גיטרה בס
דני קרמאסי – תופים
משתתפים > נגנים נוספים

פיטר וולף – קלידים
מיקי תומאס – קולות רקע ב-"What About Love", "Shell Shock", ו-"All Eyes"
גרייס סליק – קולות רקע ב-"What About Love"
ג'וני קולה – קולות רקע ב-"Nothin' at All" ו-"These Dreams"
לין וילסון קיגל – קולות רקע
הולי נייט – קלידים
פרנקי סאליבן – גיטרה סולו ב-"Nobody Home", גיטרה נוספת ב-"Nothin' at All"
משתתפים > הפקה

הפקה: רון נוויסון
הנדסה: רון נוויסון, מייק קלינק ובריאן פוראקר
מאסטרינג: מייק ריס
במצעדים > אלבום

| שנה | מצעד | מקום |
| --- | --- | --- |
| 1985 | בילבורד 200 (USA) | 1 |
| 1985 | UK Albums Chart | 19 |
| 1985 | מצעד האלבומים האוסטרלי | 37 |
| 1985 | מצעד האלבומים הגרמני | 57 |
| 1986 | RPM100 Albums (קנדה) | 3 |
| 1986 | מצעד האלבומים השוודי | 22 |
במצעדים > סינגלים

| שנה | שם | מצעד | מקום |
| --- | --- | --- | --- |
| 1985 | "What About Love" | Mainstream Rock (USA) | 3 |
| 1985 | "What About Love" | RPM100 Singles (קנדה) | 8 |
| 1985 | "What About Love" | בילבורד הוט 100 (USA) | 10 |
| 1985 | "What About Love" | מצעד הסינגלים הגרמני | 43 |
| 1986 | "What About Love" | מצעד הסינגלים הבריטי | 14 |
| 1985 | "Never" | Mainstream Rock (USA) | 2 |
| 1985 | "Never" | בילבורד הוט 100 (USA) | 4 |
| 1985 | "Never" | RPM100 Singles (Canada) | 13 |
| 1986 | "Never" | מצעד הסינגלים הבריטי | 8 |
| 1986 | "These Dreams" | בילבורד הוט 100 (USA) | 1 |
| 1986 | "These Dreams" | Adult Contemporary (USA) | 1 |
| 1986 | "These Dreams" | Mainstream Rock (USA) | 2 |
| 1986 | "These Dreams" | RPM100 Singles (קנדה) | 6 |
| 1986 | "These Dreams" | GfK המצעדים ההולנדיים | 38 |
| 1986 | "These Dreams" | מצעד הסינגלים הבריטי | 62 |
| 1986 | "Nothin' at All" | Mainstream Rock (USA) | 6 |
| 1986 | "Nothin' at All" | בילבורד הוט 100 (USA) | 10 |
| 1986 | "Nothin' at All" | RPM100 Singles (קנדה) | 29 |
| 1986 | "Nothin' at All" | מצעד הסינגלים הבריטי | 38 |
| 1986 | "If Looks Could Kill]" | בילבורד הוט 100 (USA) | 54 |
הסמכות

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| מדינה | ארגון | שנה | הסמכה/מכירות |
| ארצות הברית | RIAA | 1992 | 5x פלטינה (+ 5,000,000) |
| קנדה | CRIA | 1993 | 6x פלטינה (+ 600,000) |
| בריטניה | BPI | 1988 | כסף (+ 60,000) |
הערות שוליים

↑  Erlewine, Stephen Thomas. "Heart - Heart". AllMusic. Rovi Corporation.
↑  Guterman, Jimmy (24 באוקטובר 1985). "Heart: Heart : Music Reviews". Rolling Stone. אורכב מ-המקור ב-28 בדצמבר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Brackett, Nathan; Christian Hoard (2004). The Rolling Stone Album Guide. New York City, New York: Simon and Schuster. p. 372. ISBN 0-7432-0169-8.
1 2  "Heart Billboard Albums". Allmusic. Rovi Corporation.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  "Heart Billboard Singles". Allmusic. Rovi Corporation.
1 2 3 4 5  "Artist Chart History - Heart". Official Charts Company.
↑  Kent, David (1993). Australian Chart Book 1970–1992. Australian Chart Book, St Ives, N.S.W. ISBN 0-646-11917-6.
↑  "Album – Heart, Heart". Charts.de (בגרמנית). Media Control Charts.
↑  "Top Albums/CDs - Volume 44, No. 4, April 19, 1986". Library and Archives Canada. 19 באפריל 1986. {{cite web}}:  (עזרה)(הקישור אינו פעיל)
↑  "Heart – Little Queen (album)". Swedishcharts.com. Media Control Charts.
↑  "Top Singles - Volume 42, No. 25, August 31, 1985". Library and Archives Canada. 31 באוגוסט 1985. {{cite web}}:  (עזרה)(הקישור אינו פעיל)
↑  "Single – Heart, What About Love". Charts.de (בגרמנית). Media Control Charts.
↑  "Top Singles - Volume 43, No. 11, November 23, 1985". Library and Archives Canada. 23 בנובמבר 1985. {{cite web}}:  (עזרה)(הקישור אינו פעיל)
↑  "Top Singles - Volume 44, No. 1, March 29, 1986". Library and Archives Canada. 29 במרץ 1986. {{cite web}}:  (עזרה)(הקישור אינו פעיל)
↑  "Heart – These Dreams (nummer)". GfK Dutch Charts (בהולנדית). Media Control Charts.
↑  "Top Singles - Volume 44, No. 16, July 12, 1986". Library and Archives Canada. 12 ביולי 1986. {{cite web}}:  (עזרה)(הקישור אינו פעיל)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 1bfd8ea4-0310-3bc5-876e-7bba6e23c6b6
לידיצה

לידיצה (בצ'כית: Lidice; בגרמנית: Liditz) הוא כפר בצ'כוסלובקיה (כיום צ'כיה), 22 ק"מ צפונית-מערבית לפראג, אשר הוחרב עד היסוד על ידי הנאצים ב־1942, כעונש קולקטיבי ראוותני על חיסולו של ריינהרד היידריך. ב־1947 נבנה הכפר מחדש.
היסטוריה

הכפר הוזכר לראשונה בכתב בשנת 1318. לאחר תיעוש האזור עבדו תושבי הכפר במכרות ובמפעלי התעשייה של הערים הסמוכות קלאדנו (אנ') וסלאני (אנ').
היסטוריה > השמדת הכפר

היידריך היה ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA) וזכה בכינוי "מגן בוהמיה", על שום חלקו בהשתלטות הגרמנית והסיפוח הגרמני של החבל הצ'כי בוהמיה בשנת 1939. בתאריך 29 במאי 1942 ארבו לוחמי המחתרת הצ'כית יוזף גבצ'יק ויאן קוביש למכוניתו של היידריך באזור הולשוביצה, בעת שהיה בדרכו לפראג, בירת צ'כיה. שני הלוחמים אומנו בבריטניה והוצנחו בדצמבר 1941 בצ'כיה כחלק ממבצע אנתרופואיד. הם זרקו רימון יד על מכוניתו של היידריך ופצעו אותו קשות. כעבור מספר ימים, ב-4 ביוני 1942, הוא מת כתוצאה מזיהום בפצעיו.
בעקבות ההתנקשות הורה קורט דליגה, שנתמנה ליורשו של היידריך כ"סגן הפרוטקטור", על פעולת עונשין נגד תושבי הכפר - הריסתו והוצאת תושביו להורג. ב-10 ביוני 1942 הגיעו עשר משאיות עם חיילים גרמנים אל הכפר, אשר היה ידוע בהתנגדות תושביו לכיבוש הנאצי ונחשד כמקום מסתור לפרטיזנים מקומיים. החיילים כיתרו את הכפר והטילו עליו סגר מוחלט. לאחר מכן הם הוליכו את כל הגברים (מעל גיל 15), 173 במספר (ועוד 11 בימים הבאים), אל מאחורי אסם וירו בהם בקבוצות של עשרה בכל פעם. הנשים, 190 במספר, נשלחו אל מחנה הריכוז וההשמדה ראוונסבריק. חלקן נרצחו בגזים וחלקן נספו בשל תנאי המחנה הקשים. רק בודדות שרדו. 82 מילדי לידיצה נשלחו למחנה השמדה חלמנו שם נרצחו בגז. מספר ילדים אחרים אשר נמצאו "מתאימים מבחינה אתנית", נשלחו לתוכנית להשבחת הגזע (לבנסבורן), שנועדה לחנכם על פי עקרונות תורת הגזע כדי שיוכלו לתפקד כארים.
לאחר שהכפר רוקן מבני אדם, כל בתיו פוצצו, ואדמתו יושרה ונזרעה. שם הכפר נמחק מכל המפות הגרמניות.
כפר נוסף, לז'אקי, הוחרב גם הוא באותה שיטה בדיוק.
היסטוריה > תגובת העולם

התעמולה הנאצית פרסמה בגאווה את השמדת לידיצה, בניגוד לפעולות טבח אחרות ברחבי אירופה אותן שמרה בסוד. עקב כך, עניין הטבח התפרסם במהירות במדינות בעלות הברית, ובבריטניה אף הופק עליו סרט ("הכפר הדומם", The Silent Village) תוך חודשים בודדים ביוזמת אביגדור דגן. ערים רבות ברחבי העולם אימצו את השם "לידיצה". ב־1947 הונחו יסודות חדשים לכפר, ולאחר מספר שנים הוא שוקם והפך לכפר בן 150 בתים, בעיקר הודות לתרומות מצ'כיה ומחוצה לה. כיום משמש הכפר אתר הנצחה תרבותי לאומי של צ'כיה, הכולל מוזיאון.
שנתיים בדיוק לאחר הטבח בלידיצה, ב-10 ביוני, אירע גם טבח בכפר היווני דיסטומו ובכפר הצרפתי אורדור-סור-גלאן, כך שב-10 ביוני נערכות במקביל אזכרות בשלושת המקומות.
היסטוריה > הקמה מחדש

לאחר תום המלחמה חזרו לכפר 153 נשים ו-17 ילדים. הם שוכנו בכפר החדש באותו שם שהוקם בסמוך לכפר ההרוס. לשיקום הכפר סייעו תרומות שנאספו בסטפורדשייר שבאנגליה, תחת הסיסמה "Lidice Shall Live" ("לידיצה תחיה"). חלקו הראשון של הכפר החדש הושלם ב-1949.
ערים תאומות

ללידיצה יש ברית ערים תאומות עם:
בריטניה קובנטרי, אנגליה, בריטניה
איטליה מרזבוטו (אנ'), איטליה
Lovely Day

| --- | --- |

 סינגל בביצוע ביל וית'רס
 מתוך האלבום Menagerie
 יצא לאור:  1977
 סוגה:  מוזיקת נשמה, אר אנד בי
 אורך:  4:08 (גרסת אלבום)
 חברת תקליטים:  קולומביה רקורדס 
 כתיבה:  ביל וית'רס וסקיפ סקרבורו
 
Lovely Day (בעברית: יום יפה) הוא שיר שבוצע על ידי זמר הסול והאר אנד בי ביל וית'רס. השיר נכתב על ידי ווית'רס וסקיפ סקרבורו יצא כסינגל בדצמבר 1977 והופיע באלבומו של וויתרס "Menagerie" שיצא לאור בשנת 1978. השיר ראוי לציון הודות לצליל יחיד שווית'רס מחזיק באופן רצוף לקראת סופו למשך 18 שניות, והוא מן הארוכים ביותר שהוקלטו אי פעם בשיר
היסטוריה

השיר הגיע למקום השישי במצעד שירי האר אנד בי ולמקום 30 במצעד הבילבורד הוט 100 בתחילת 1978. בבריטניה הגיע השיר למקום השביעי במצעד הסינגלים הבריטי. גרסה לשיר שקיבלה את השם " sunshine mix" עובדה על ידי בן ליברנד ויצאה על ידי ווית'רס בשנת 1988, הגיעה למקום הרביעי במצעד. גרסת הרמיקס הביאה להתלהבות מחודשת מהגרסה המקורית לשיר.
עניין נוסף עורר השיר בשנת 1995 כאשר הופיע בפרסומת ליצרן התה "טטלי", ובשנת 1999 לאחר שהופיע בפרסומת של גאפ.
ב-20 בינואר 2021 ביצעה הזמרת האמריקאית דמי לובאטו את השיר במשדר "אמריקה חוגגת" שציין את שיאה של ההשבעה של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית.
נתוני מכירות

| אזור | תואר | עותקים | מקור |
| --- | --- | --- | --- |
| ארצות הברית ארצות הברית (RIAA) | פלטינה 2× | 2,000,000 |  |
הערות שוליים

↑  http://www.officialcharts.com/artist/14670/bill-withers/, באתר officialcharts.com
↑  You ask, we answer! “Which singer can hold the longest note?”, באתר musicroom
↑  אלכס נימלמן, ‏ג'ו ביידן הושבע כנשיא ה-46 של ארה"ב: "יום של היסטוריה ותקווה", באתר גלובס, 20 בינואר 2021
↑  Gold & Platinum, RIAA (באנגלית אמריקאית)
| ביל וית'רס |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | Just as I Am • Still Bill • +'Justments • Making Music • Naked & Warm • Menagerie • 'Bout Love • Watching You, Watching Me |  |
| אלבומי הופעה | Live at Carnegie Hall |  |
| אלבומי אוסף | Bill Withers' Greatest Hits • The Essential Bill Withers |  |
| סינגלים | "Ain't No Sunshine" • "Grandma's Hands" • "Lean on Me" • "Use Me" • "Who Is He" • "Lovely Day" • "Better Off Dead" • "Oh Yeah!" • "Something That Turns You On" • "We Could Be Sweet Lovers" |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 96606d77-861c-3ec9-8d0d-d7455b5ea3df
הולי מארי קומבס

| --- | --- |

הולי מארי קומבס, 2023
 לידה:  3 בדצמבר 1973 (בת 51) סן דייגו, ארצות הברית 
 שם לידה:  Holly Marie Combs 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1985 
 מקום לימודים:  בית ספר המקצועי לילדים 
 בן או בת זוג:  David W. Donoho (2004–2011)  Bryan Smith (28 בפברואר 1993–1997) 
 פרסים והוקרה:  Young Artist Award for Best Performance in a TV Series - Leading Young Actress (1993) 
 פרופיל ב-IMDb
 
הולי מארי קומבס (באנגלית: Holly Marie Combs) (נולדה ב-3 בדצמבר 1973) היא שחקנית אמריקנית שידועה בעיקר בשל תפקידה כפייפר האליוול, בסדרת הטלוויזיה מכושפות. תפקיד עיקרי נוסף היה כקימברלי ברוק בסדרת הטלוויזיה סודות העיר (אנ').
ביוגרפיה

קומבס, בת יחידה, נולדה בסן דייגו בקליפורניה שבארצות הברית. אמה, השחקנית לורליי קומבס, הייתה בת 15 כשילדה אותה, ואביה של קומבס היה בן 17. הוריה התחתנו לאחר הולדתה, אך התגרשו אחרי שנתיים. כשהייתה בת שנתיים מעדה קומבס ובנפילתה פגעה בשולחן שיש. הפגיעה הותירה צלקת מעל הגבה הימנית, שנעשתה מעין סימן היכר עבורה.
בשנת 1993, כשהייתה בת 19, התחתנה קומבס עם השחקן בריאן סמית' לאחר היכרות של 8 ימים. הם התגרשו בשנת 1997. ב-14 בפברואר 2004 נישאה לדייוויד דונהיו, שעמו חיה מאז 2001. ב-26 באפריל 2004 ילדה קומבס את בנה הראשון, פינלי ארתור דונהיו. ב-26 באוקטובר 2006 ילדה את בנה השני, ריילי אדוארד דונהיו.
קריירה

כבר מגיל צעיר השתתפה קומבס בפרסומות וכיכבה במודעות פרסום ברחבי העיר. היא למדה בבית-ספר למשחק בניו-יורק והחלה לעסוק במקצוע בעיקר בגלל נחישותה של אמה להכניס אותה לעסקי השעשועים.
קומבס הופיעה בטלוויזיה בשנות ה-80 בתפקידים קטנים. בשנת 1988 שיחקה בסרט "ריקוד המתוקות (אנ')", בתפקיד דבס בון, ביתה של סנדרה (סוזן סרנדון). הפריצה הגדולה שלה התרחשה בשנת 1992 בסדרת הדרמה הטלוויזיונית "סודות העיר", שם גילמה את הדמות "קימברלי ברוקס" במשך ארבע שנים. התפקיד זיכה אותה בפרס השחקנית הצעירה הטובה ביותר לשנת 1993. בשנת 1992 כיכבה קומבס בסרט האימה "ד"ר גיגלס (אנ')" בתפקיד ג'ניפר קמפבל.
בשנת 1997 שיחקה בסרט הטלוויזיה של רשת NBC; "Love's Deadly Triangle: The Texas Cadet Murder" בתפקיד של דיאן זמורה. בשנת 1998 נבחנה קומבס עם חברתה הטובה מאז תחילת שנות ה-90, שאנן דוהרטי, לסדרת טלוויזיה חדשה מבית היוצר של אהרון ספלינג, מכושפות, שעמדה לעלות לאוויר. קומבס נבחרה לגלם את תפקיד האחות האמצעית, פייפר האליוול. היא שיחקה תפקיד זה במשך שמונה השנים שבהן שודרה הסדרה. החל מעונתה החמישית של הסדרה בשנת 2002 הפכה קומבס להיות גם אחת ממפיקות הסדרה יחד עם שותפתה לסדרה, אליסה מילאנו. הסדרה הגיעה לסיומה ב-2006. בשנת 2010 החלה לגלם את אמא של אריה (לוסי הייל), אחת הדמויות הראשיות, אלה מונטגומרי, בסדרה "שקרניות קטנות", עד לסיום הסדרה ב-2017.
בשנת 2019 שיחקה בתפקיד אורח בעונה ה-16 של הדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי".
ג'ון הינקלי ג'וניור

| --- | --- |

 לידה:  29 במאי 1955 (בן 69) Ardmore, ארצות הברית 
 שם לידה:  John Warnock Hinckley Jr. 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  דאלאס/יוניברסיטי פארק, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 השכלה:  אוניברסיטת טקסס טק  תיכון היילנד פארק 
 אתר רשמי
 
ג'ון וורנוק הינקלי ג'וניור (באנגלית: .John Warnock Hinckley Jr;‏ נולד ב-29 במאי 1955) הוא אזרח ארצות הברית הידוע בניסיונו להתנקש בחיי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בצאתו ממלון "הילטון" בוושינגטון די. סי. ב-30 במרץ 1981.
עם אקדח התופי בקליבר 22 שלו, הוא פצע את רייגן, את שוטר מחוז קולומביה תומאס דלהאנטי ואת איש השירות החשאי טים מקארתי. בנוסף הוא פצע אנושות את דובר הבית הלבן ג'יימס בריידי, שנותר משותק לכיסא גלגלים עד סוף חייו. המניע למעשיו על פי הדיווחים, היה חיפוש אחר תהילה הנועד להרשים את השחקנית ג'ודי פוסטר, אליה פיתח אובססיה קשה.
במשפטו הוא נמצא לא אשם בשל הגנת אי-שפיות והושם תחת טיפול פסיכיאטרי במוסד סגור במשך למעלה משלושה עשורים. התרעומת ציבורית שהתעוררה בעקבות פסק הדין הובילה לחקיקת "חוק הרפורמה בהגנה אי-שפיות" בשנת 1984, ששינה את ההתייחסות המשפטית למחלות נפש של נאשמים בהליכי בתי המשפט הפלילי הפדרלי בארצות הברית.
בשנת 2016, שופט פדרלי קבע כי ניתן לשחרר את הינקלי מהמוסד בו הוחזק, כיוון שהוא כבר לא מהווה איום על עצמו או על אחרים, אך עם הגבלות רבות. בשנת 2020 ניתן פסק דין לפיו הינקלי רשאי להציג את יצירותיו וכתיבתו המוזיקלית בפומבי בשמו המלא, ולא בעילום שם כפי שנהג בעבר. מאז, הוא מנהל ערוץ יוטיוב בו הוא מפרסם את המוזיקה שלו.
ב-15 ביוני 2022 שוחרר הינקלי סופית וללא תנאים מגבילים.
ביוגרפיה

ג'ון וורנוק הינקלי ג'וניור נולד בארדמור, אוקלהומה לג'ון וורנוק הינקלי האב, יושב ראש ונשיא תאגיד האנרגיה "ואנדרבילט" וג'ו אן הינקלי (לבית מור; 1926‏-2021), ועבר עם משפחתו האמידה לדאלאס, טקסס כשהיה בן 4.
הינקלי גדל בעיר יוניברסיטי פארק, טקסס, ולמד בתיכון היילנד פארק במחוז דאלאס. לאחר סיום לימודיו התיכוניים בשנת 1973, עברה משפחתו לאברגרין, קולורדו, שם שכן מטה החברה החדש של תאגיד האנרגיה שבבעלות המשפחה. הוא היה סטודנט באוניברסיטת טקסס טק בין השנים 1974 ל-1980 אך בסופו של דבר נשר מהלימודים. בשנת 1975 הוא נסע ללוס אנג'לס בתקווה להתחיל בקריירה ככותב שירים. ניסיון זה לא צלח, והוא נהג לכתוב להוריו על חוסר ההצלחה שלו, האומללות ותחנונים לכסף. הוא גם כתב להם על חברתו, לין קולינס, שהתבררה בסוף כאדם מומצא. בספטמבר 1976 חזר לבית הוריו באברגרין. בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים, החל הינקלי לרכוש נשק ולהתאמן איתו. בנוסף רופאים רשמו לו תרופות נוגדות דיכאון ותרופות הרגעה לטיפול בבעיות הרגשיות שלו.
הינקלי פיתח אובססיה לסרט "נהג מונית", שבו גיבור מעורער בשם טרוויס ביקל (המגולם על ידי רוברט דה נירו) מתכנן לרצוח מועמד לנשיאות ארצות הברית. דמותו של ביקל מבוססת בחלקה על יומניו של ארתור ברמר, שניסה לרצוח את המועמד הדמוקרטי לנשיאות, ג'ורג' וולאס. הינקלי התאהב בג'ודי פוסטר, ששיחקה בסרט דמות של ילדה בת 12 שנסחרת מינית לצורכי זנות. כשפוסטר החלה בלימודיה באוניברסיטת ייל, הינקלי העתיק את מגוריו לניו הייבן, קונטיקט, לזמן קצר כדי שיוכל לעקוב אחריה. שם, הוא החליק שירים והודעות מתחת לדלתה, והתקשר פעם אחר פעם והשאיר לה הודעות.
הינקלי לא הצליח לפתח כל קשר משמעותי עם פוסטר, ופנטז על חטיפת מטוס או התאבדות מולה כדי למשוך את תשומת ליבה. בסופו של דבר, הוא התפשר על תוכנית אחרת שנועדה להרשים אותה ולמשוך את תשומת ליבה, לרצוח את נשיא ארצות הברית. על ידי ביצוע מעשה זה, הוא חשב כי ישיג מקום שמור בהיסטוריה, וישתווה לה במעמדו החדש. הינקלי עקב אחר הנשיא ג'ימי קרטר ממדינה למדינה, ונעצר בנמל התעופה בנאשוויל, טנסי, כאשר בכליו כלי נשק. ללא פרוטה, הוא שב הביתה. על אף שהיה נתון לטיפול פסיכיאטרי בשל הדיכאון ממנו סבל, בריאותו הנפשית לא השתפרה ועל כן המשיך לעבר היעד החדש שלו, הנשיא הנבחר, רונלד רייגן. לשם כך הוא אסף חומר אודות רצח הנשיא ג'ון קנדי.
ניסיון ההתנקשות ברונלד רייגן

ב-30 במרץ 1981, בשעה 2:27 בצהריים, הינקלי ירה מאקדח תופי מסוג "Röhm RG-14" בקליבר 22 שלו, כ-6 פעמים בשעה שרייגן יצא ממלון "וושינגטון הילטון" בוושינגטון די. סי., לאחר שנשא נאום בפני חברי ה-AFL-CIO (פדרציית העבודה האמריקאית וקונגרס הארגונים התעשייתיים (אנ')).
הינקלי פצע את שוטר מחוז קולומביה תומאס דלהאנטי וסוכן השירות החשאי טים מקארתי, ודובר הבית הלבן ג'יימס בריידי. למרות שהינקלי לא פגע ברייגן ישירות, הנשיא נפצע באורח קשה כשקליע ניתז מצידי דלת הלימוזינה הנשיאותית ופגע בחזהו. אלפרד אנטנוצ'י, פקיד מקליבלנד, אוהיו, שעמד ליד הינקלי, וראה אותו יורה, חבט בראשו של הינקלי והפיל אותו לקרקע. תוך שניות ספורות הסוכן דניס מקארתי (אין קשר לסוכן טים מקארתי שנפצע) זינק לעבר הינקלי, מתוך כוונה להגן עליו ולהימנע ממה שקרה ללי הארווי אוסוואלד לאחר רצח הנשיא ג'ון קנדי (נרצח על ידי ג'ק רובי). פקיד נוסף מקליבלנד, פרנק ג'יי מקנמרה, הצטרף לאנטנוצ'י והתחיל להכות בראשו של הינקלי, והכה אותו כל כך בחוזקה שזה החל לדמם. בריידי נורה בצד ימין של ראשו, ונזקק לתקופת החלמה ארוכה, אך נותר משותק בצד שמאל של גופו עד מותו ב-4 באוגוסט 2014, מוות שהוכרז כרצח 33 שנים לאחר הירי.
במשפטו בוושינגטון, הינקלי הואשם ב-13 עבירות אך נמצא לא אשם בשל הגנת אי-שפיות ב-21 ביוני 1982. הדוחות הפסיכיאטריים שהציגה ההגנה ציירו את הינקלי כמשוגע ואילו הדוחות של התביעה ציירו אותו כשפוי מבחינה משפטית. הינקלי הועבר לקבלת טיפול פסיכיאטרי מבית מעצרו ב-18 באוגוסט 1981. זמן קצר לאחר משפטו כתב הינקלי כי הירי הוא "מנחת האהבה הגדולה ביותר בהיסטוריה של העולם" והתאכזב מכך שפוסטר לא גמלה לו על אהבתו.
פסק הדין גרם לאכזבה ציבורית נרחבת. כתוצאה מכך, הקונגרס של ארצות הברית ומספר מדינות תיקנו את החוקים הקובעים מתי נאשם רשאי להשתמש בהגנת אי-שפיות בהעמדה לדין פלילי. איידהו, מונטנה ויוטה ביטלו כליל את ההגנה. בארצות הברית, לפני פרשת הינקלי, הגנת אי-שפיות שימשה בפחות מ-2% מכלל התיקים הפליליים ולא התקבלה כמעט ב-75% מאותם תיקים. זעקה ציבורית בעקבות פסק הדין הובילה לחקיקת "חוק הרפורמה בהגנה אי-שפיות" בשנת 1984, ששינה את ההתייחסות המשפטית למחלות נפש של נאשמים בהליכי בתי המשפט הפלילי הפדרלי בארצות הברית. בשנת 1985, הוריו של הינקלי כתבו את הספר "נקודות שבירה" ("Breaking Points"), ספר העוסק ומפרט את מצבו הנפשי של בנם.
וינסנט ג'יי פולר, עורך הדין שייצג את הינקלי במהלך משפטו ובמשך מספר שנים לאחר מכן, טען כי הינקלי סובל מסכיזופרניה. פארק דיץ, פסיכיאטר משפטי שהעיד מטעם התביעה, איבחן כי הינקלי סובל מהפרעת אישיות סכיזואידית ונרקיסיסטית ודיסתימיה, כמו גם הפרעת אישיות גבולית והתנהגות פסיבית-אגרסיבית. בבית החולים הוא טופל בשל הפרעת אישיות סכיזוטיפלית ודיכאון קליני חמור.
טיפול

הינקלי נשלח לאשפוז פסיכיאטרי בבית החולים סנט אליזבת' בוושינגטון די. סי.. לאחר שהחל באשפוזו הפסיכיאטרי, בדיקות מצאו כי הוא "מסוכן באופן בלתי צפוי" ועלול לפגוע בעצמו או בצד שלישי כלשהו. בשנת 1983, סיפר בראיון למגזין "פנטהאוז" על שגרת יומו במוסד הסגור. הוא סיפר כי ביום רגיל הוא "פוגש במטפל, עונה לדואר, מנגן בגיטרה, שומע מוזיקה, משחק ביליארד, צופה בטלוויזיה, אוכל אוכל מחורבן ונוטל תרופות טעימות". בשנת 1987 ביקש הינקלי מבית המשפט צו שיאפשר לו לערוך ביקורי בית תקופתיים. כחלק משקילת הבקשה, הורה השופט לערוך חיפוש בחדר בו התאשפז הינקלי בבית החולים סנט אליזבת'. אנשי בית החולים מצאו צילומים ומכתבים בחדרו של הינקלי שהראו כי האובססיה כלפי ג'ודי פוסטר נמשכה, כמו גם עדויות לכך שהינקלי החליף מכתבים עם הרוצח הסדרתי טד בנדי וחיפש אחר כתובתו של הרוצח הסדרתי הכלוא צ'ארלס מנסון, שעורר השראה בלינט פרום לנסות ולהתנקש בנשיא ארצות הברית ג'רלד פורד. על כן בית המשפט דחה את בקשתו של הינקלי.
בשנת 1999 הורשה להינקלי לעזוב את בית החולים לביקורים בפיקוח עם הוריו. באפריל 2000, בית החולים המליץ לאפשר להינקלי ביקורים ללא פיקוח, אך כעבור חודש הסיר את ההמלצה. להינקלי הורשו ביקורים מפוקחים עם הוריו שוב במהלך 2004 ו-2005. בספטמבר 2005 התקיימו דיונים בבית המשפט בשאלה האם יורחבו ההרשאות שניתנו לו לעזוב את בית החולים.
ב-30 בדצמבר 2005, קבע שופט פדרלי כי להינקלי יורשו ביקורים לבית הוריו בויליאמסבורג, וירג'יניה, בפיקוח הוריו. השופט קבע כי הינקלי רשאי לערוך תחילה עד שלושה ביקורים של שלושה לילות בביתם ולאחר מכן, אם ביקורים אלו יעברו בהצלחה, יורשה לערוך עד ארבעה ביקורים של ארבעה לילות. כל המומחים שהעידו בדיון השחרור על-תנאי של הינקלי ב-2005, כולל המומחים הממשלתיים, הסכימו כי הדיכאון וההפרעה הפסיכוטית שלו נמצאים בהפוגה מלאה וכי כדאי ויהיו לו מספר תנאי שחרור מורחבים.
בשנת 2007 ביקש הינקלי חירויות נוספות, כולל ביקור של שבועיים אצל הוריו וכן ביקור בן חודש. השופט המחוזי בארצות הברית פול פרידמן דחה בקשה זו ב-6 ביוני 2007.
ב-17 ביוני 2009 קבע השופט פרידמן כי הינקלי יורשה לבקר את אמו עשרות ביקורים של 10 ימים כל ביקור, במקום שישה ימים, כדי לבלות יותר זמן מחוץ לבית החולים, ולקבל רישיון נהיגה. בית המשפט גם הורה לחייב את הינקלי לשאת טלפון סלולרי המכיל טכנולוגיית GPS כדי לעקוב אחריו בכל פעם שהוא נמצא מחוץ לבית הוריו. נאסר עליו לדבר עם כלי התקשורת. התובעים התנגדו לפסיקה זו ואמרו שהינקלי עדיין מהווה סכנה לאחרים וכי הוא מחזיק במחשבות לא בריאות ולא הולמות לגבי נשים. הינקלי הקליט שיר - "בלדה של פורע חוק", שלטענת התביעה "משקף התאבדות והפקרות."
במרץ 2011 דווח כי פסיכולוג משפטי בבית החולים העיד כי "הינקלי החלים עד כדי כך שהוא אינו מהווה יותר סיכון מידי לעצמו או לאחרים". ב-29 במרץ 2011, יום לפני יום השנה ה-30 לניסיון ההתנקשות ברייגן, הגיש עורך דינו של הינקלי עתירה לבית משפט בדרישה למתן חופש נרחב יותר עבור מרשו, כולל ביקורים נוספים ללא פיקוח בביתה של אמו של הינקלי, ג'ואן בווירג'יניה. ב-30 בנובמבר 2011 התקיים דיון בוושינגטון כדי לבחון האם הינקלי יכול לחיות חיים נורמטיביים מחוץ לבית החולים (להשתחרר מהאשפוז בבית החולים). מחלקת המשפטים התנגדה לכך וקבעה כי הינקלי עדיין מהווה סכנה לציבור. עורך הדין מטעם מחלקת המשפטים ציין כי ידוע היה כי הינקלי הוליך בעבר שולל את רופאיו.
ב-4 באוגוסט 2014 נפטר ג'יימס בריידי. מכיוון שהינקלי פצע את בריידי אנושות בשנת 1981, מותו הוכרז כרצח. כנגד הינקלי לא הוגש כתב אישום לאחר מותו של בריידי מכיוון שבמשפטו המקורי נמצא לא אשם בשל הגנת אי-שפיות.
שחרורו

ב-27 ביולי 2016, שופט פדרלי פסק כי ניתן לשחרר את הינקלי מבית החולים סנט אליזבת' כבר ב-5 באוגוסט אותה השנה, מכיוון שהוא כבר איננו מהווה איום על עצמו או על אחרים.
הינקלי שוחרר מאשפוז פסיכיאטרי בבית החולים סיינט אליזבת' ב-10 בספטמבר 2016, אך עם הגבלות רבות. הוא נדרש לגור בבית אמו בוויליאמסבורג. בנוסף, הוטלו עליו האיסורים והדרישות הבאים.
שחרורו > איסורים

שתיית אלכוהול
החזקת כלי ירייה, תחמושת כל כלי נשק אחר או מזכרות של ג'ודי פוסטר, למשל תמונות או מאמרים במגזינים
יצירת קשר עם משפחתו של רונלד רייגן, משפחתו של ג'יימס בריידי, ג'ודי פוסטר, משפחתה של פוסטר או הסוכן של פוסטר
האזנה או צפייה בסרטים, טלוויזיה או דיסקים קומפקטיים הכוללים תכנים אלימים
גישה לפורנוגרפיה מודפסת או מקוונת
גישה מקוונת לסרטים, טלוויזיה, מוזיקה, רומנים או מגזינים הכוללים תכנים אלימים
התראיינות לכלי התקשורת
ביקור בבתים, בתים בעבר או קברי הנשיא הנוכחי, נשיאי העבר או פקידי ממשל מסוימים בעבר או בהווה
לנסוע מבית אמו יותר מ-30 מיל (48 ק"מ) ללא השגחה או 50 מייל (80 ק"מ) כאשר תחת השגחה
למחוק את היסטוריית דפדפן האינטרנט של המחשב שלו
שחרורו > דרישות

לעבוד לפחות 3 ימים בשבוע
לעזוב מיד אם הוא מוצא עצמו מתקרב למקומות אסורים
לתעד את היסטוריית הדפדפן שלו
ב-16 בנובמבר 2018, השופט פרידמן קבע כי הינקלי יוכל לעזוב את בית אמו בווירג'יניה ולגור לבד באישור של מיקום המגורים החדש על ידי רופאיו.
ב-27 בספטמבר 2021 קבע שופט פדרלי כי הינקלי ישוחרר סופית וללא תנאים מגבילים ביוני 2022. ב-15 ביוני 2022 שוחרר הינקלי סופית וללא תנאים מגבילים.
בתרבות

דמותו של הינקלי מופיעה במחזמר מאת סטיבן סונדהיים וג'ון ויידמן - "המתנקשים" (1990), בו דמותו ודמותה של לינט פרום מכת משפחת מנסון שרים את "Unworthy Of Your Love", דואט על האובססיות שלהם כלפי פוסטר וצ'ארלס מנסון בהתאמה. חייו הבדיוניים של הינקלי לקראת ניסיון ההתנקשות מופיעים ברומן "Calf" ‏(2015) מאת אנדראה קליין. הרומן כולל גם סיפור בדיה אודות חברתו לשעבר של הינקלי, לסלי דה וואו, אותה הכיר בבית החולים סנט אליזבת'.
הינקלי מגולם על ידי סטיבן פלין בסרט הטלוויזיה האמריקאי, "ללא אזהרה: סיפורו של ג'יימס בריידי" (1991). דמותו של הינקלי מופיעה בסרט הטלוויזיה "היום בו רייגן נורה" (2001), בגילומו של כריסטיאן לויד. הוא גולם על ידי קווין וודהאוס בסרט הטלוויזיה "הרייגנים" (2003). דמותו של הינקלי מגולמת על ידי קייל ס. מור בסרט "להרוג את רייגן" ‏(2016). בסדרת הטלוויזיה "טיימלס" (2018) הוא מגולם על ידי אריק סטוקלין.