stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולדימיר ליאחוב
משלחת מס' 3 תחנת החלל סאליוט 6

המשלחת הגיעה לתחנת החלל בחללית סויוז 32. העגינה בוצעה ב-26 בפברואר לתא העגינה האחורי. באותה עת תחנת החלל הייתה לא מאוישת כ-3 חודשים. הצוות החל בתהליך העברת התחנה למשטר מאויש. פעילות זו נמשכה מספר ימים. בין היתר היה צורך לבצע תיקונים במערכות תחנת החלל עקב דליפת דלק במערכת הנעה.
ב-14 במרץ לתחנת החלל הגיע חללית מטען פרוגרס 5. היא התחברה לתא עגינה אחורי. בחללית מטען היו 2,300 ק"ג של אספקה. צוות תחנת החלל החל בהעברת אספקה לתחנת החלל.
ב-24 במרץ הופעלה לראשונה מערכת טלוויזיה שהייתה יכולה לקלוט ולשדר. בכך צוות היה יכול לא רק לדבר עם צוות בקרה והמשפחה. הדבר היה חשוב בטיסות ארוכות.
ב-30 במרץ הופעל מדחף של חללית "פרוגרס 5" לשינוי גובה מסלול תחנת החלל.
ב-3 באפריל חללית מטען "פרוגרס 5" נותקה מתחנת החלל ונשרפה בכניסה לאטמוספירה.
ב-6 באפריל בעזרת מדחף של תחנת החלל בוצע עדכון גובה מסלול תחנת החלל.
ב-10 באפריל שוגרה חחלית סויוז 33 (ניקולאי רוקאבישניקוב היה מפקד צוות). המטרה הייתה לעגון בתחנת החלל לביקור קצר. בתהליך עגינה התברר שקיימת תקלה משמעותית במדחף של החללית. בהתייעצות עם צוות קרקע סוכם להספיק את תהליך העגינה ולחזור לכדור הארץ. התברר שתקלה זו דורשת עדכון תכנון המדחף ואותה תקלה עלולה להתרחש בחלליות אחרות מאותו דגם. טיסות מאוישות הופסקו זמנית. תוכנית פעילות של משלחת מס' 3 עודכנה.
ב-13 במאי לתחנת החלל הגיע חללית מטען פרוגרס 6 והתחברה לתא עגניה אחורי (מדחף חללית היה מדגם אחר ולכן היה אפשר להמשיך בטיסות). בחללית מטען היו 2,300 ק"ג של אספקה. צוות תחנת החלל החל בהעברת אספקה לתחנת החלל.
ב-8 ביוני חללית מטען "פרוגרס 6" נותקה מתחנת החלל ונשרפה בכניסה לאטמוספירה.
ב-8 ביוני  לתחנת החלל הגיע חללית סויוז 34 במשטר לא מאויש. חללית הייתה מצוידת במדחף משופר. עם החללית הגיע מטכן בהקיף 200 ק"ג.
ב-18 ביוני חללית סויוז 32 נותקה מתחנת החלל עם ציוד לא נדרש ונחתה ללא בעיות בכדור הארץ.
ב-28 ביוני לתחנת החלל הגיע חללית מטען פרוגרס 7 והתחברה לתא עגינה אחורי. בחללית מטען היו 2,300 ק"ג של אספקה כולל רדיו-טלסקופ KRT-10. צוות תחנת החלל החל בהעברת אספקה לתחנת החלל. כמו כן החלו פעילויות בהרכבת הטלסקופ החדש.
ב-18 ביולי חללית מטען "פרוגרס 7" נותקה מתחנת החלל ונשרפה בכניסה לאטמוספירה.
ב-9 באוגוסט בזמן פתיחת אנטנה של הטלסקופ היא לא התנתקה מתחנת החלל. מיקומה מנע הגעת חלליות מטען לתחנת החלל. ניסיון לשחרר אותה לא הצליח. נשקלה החלטה לעזוב את תחנת החלל אך בסוף הוחלט לבצע פעילות חוץ רכבית בניסיון לשחרר את האנטנה.
ב-15 באוגוסט החלה פעילות חוץ רכבית. עוד לפני הפעילות מסמכים  וציוד אישי הועברו לחללית סויוז 34 במידה ויהיה קושי לחזור לתחנת החלל. לאחר מספר ניסיונות צוות הצליח לשחרר את האנטנה ולאפשר עגינה חלליות מטען.
ב-19 באוגוסט ליאחון וריומין נכנסו לחללית "סויוז 34" וחזרו לכדור הארץ לאחר שהייה של 175 יממות בחלל.
תחנת החלל נותרה לעבוד במשטר לא מאויש.
הערות שוליים

↑  חללית מטען פרוגרס 5
↑  חללית מטען פרוגרס 6
↑  חללית מטען פרוגרס 7
חברי משלחת מס' 3 לתחנת החלל סאליוט 6
ג'ון מנפורד גרגורי

ג'ון מנפורד גרגורי (באנגלית: John Munford Gregory;‏ 8 ביולי 1804 –  9 באפריל 1884) היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הוויגית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1832–1841, וכמושל וירג'יניה בפועל במשך תשעה חודשים ב-1842.
ביוגרפיה

ג'ון מנפורד גרגורי נולד במחוז צ'ארלס סיטי שבווירג'יניה. בשנים 1831–1841 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה. ממרץ 1842 ועד ינואר 1843 הוא כיהן כמושל וירג'יניה בפועל. לאחר מכן כיהן כשופט בבית משפט מדינתי.
נפטר בריצ'מונד ב-9 באפריל 1884. נטמן בבית הקברות שוקואו היל שבעיר. הבית בו הוא התגורר בריצ'מונד לאחר 1849, בית בנג'מין ווטקינס לי (אנ'), הוכנס ב-1969 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1640-1641
הערות שוליים

↑  Virginia Landmarks Register". Virginia Department of Historic Resources. Archived from the original on 2013-09-21.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1175669059  SNAC: w6t72pg0  VIAF: 172154801929856310003   WorldCat (עם VIAF): 172154801929856310003
עקד

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  איתמר יעוז-קסט 
 תקופת הפעילות:  1958–הווה (כ־66 שנים) 
 ענפי תעשייה:  הוצאה לאור 
 מוצרים עיקריים:  ספר, כתב עת 
 
עֵקֶד (גם "עקד לשירה", "עקד ספרים", בעבר "עקד-פסיפס" ובימינו "בית עקד") היא הוצאת ספרים ישראלית, מבין הוצאות הספרים הראשונות והוותיקות בישראל. על כותבי ההוצאה נמנים משוררים וסופרים המהווים את בסיס הספרות הישראלית העכשווית, זוכי פרסים ואף חתני פרס ישראל (כדוגמת אנדה עמיר פינקרפלד, טוביה ריבנר, מאיר ויזלטיר יוסף עוזר וארז ביטון). בראשית דרכה הייתה מיועדת בעיקר לשירה אך כיום ההוצאה פעילה במגוון רחב של תחומים: סיפורת, שירה, עיון וילדים. מקור השם "בית עקד ספרים", כינוי קדום לספרייה.
סמל ההוצאה בשנות ה-60.
ספרי ההוצאה ופעילותה

ההוצאה נוסדה בתל אביב בשנת 1958 על ידי איתמר יעוז-קסט, ששימש כעורך הראשי, ואחותו מריצה רוסמן. ההוצאה קמה כמסגרת עבור משוררים ומתרגמי שירה. בהמשך הושם דגש בעיקר על יצירה הקשורה בשואה ובנושאים יהודיים. בהוצאה יצאו למעלה מ-2,000 כותרים, רובם ספרי שירה ומיעוטם ספרים העוסקים ביהדות ובשואה ומחקרים, בהם התמחתה רעייתו פרופסור חנה יעוז-קסט. כיום ההוצאה פורשת חסותה על סופרים ומשוררים בישראל ומחוצה לה במגוון תחומי הספרות. ספרים רבים שראו אור בהוצאת 'עקד' זכו להכרה נרחבת, וחלקם נכללים במסגרת תוכניות הלימודים לספרות בבתי הספר ובמוסדות אקדמיים בישראל ובמדינות נוספות. ההוצאה מנוהלת בידי בתו של יעוז-קסט, ד"ר שילהב קסט.
כתבי עת ופעילויות נוספות

בשנת 1960 החל לצאת הרבעון "עקד לשירה" בעריכתו של איתמר יעוז-קסט. היה זה כתב העת הראשון בעברית שיוחד לשירה בלבד. כתב העת יצא עד 1973, ובמהלך שנות ה-70 יצא בתבנית של שנתון (כל שנתון נקרא "ספר עקד").
החל משנת 1989 החל לצאת בעקד כתב העת "פסיפס".
ברוב שנות קיום ההוצאה התקיימו במרתף בית ההוצאה ברחוב בר-כוכבא 29 בתל אביב ערבי קריאת שירה ודיונים על ספרות ("מרתף עקד"). במקום התקיימה גם גלריה לאמנות.
ההוצאה הוציאה ספרים גם בשם "מרתף 29" (למשל, ספרו הראשון של אילן שיינפלד) ו"טרקלין".
פיצול ההוצאה

בשנת 1996 פרשה מריצה רוסמן מהוצאת עקד המקורית והקימה את הוצאת "טרקלין" אשר הוציאה ספרים גם תחת השמות "חלונות" ו"גוונים".
הערות שוליים

↑  אמני "מרתף-גלריה עקד"
ארטילריה רקטית

משגר רקטות M-270 MLRS בעת ירי
משגרי BM-21 גראד סובייטים
משגר MAR-290 של רקטות "עברי" על תובת טנק שרמן. במשגר זה הרקטות הוצבו על מסילות פשוטות.
רקטת כידון קסום (AccuLAR-160) של תעש מערכות משוגרת מ-LYNX (כותש), משגר רקטות על גבי משאית. זוהי רקטה מתקנת מסלול בעלת דיוק גבוה.
משגרי רקטות קסאם פשוטים ביותר מסוג משגר מסילה חד-קני נייח.
ארטילריה רקטית המכונה גם רקטת קרקע-קרקע (רק"ק) היא ארטילריה המצוידת במשגר רקטות במקום פגזים רגילים. בניגוד לפגז, הרקטה מניעה את עצמה באמצעות מנוע רקטי והמשגר רק מתווה לה את כיוון ההאצה הראשוני. הרקטות נבדלות מטילים בכך שאין להן הנחיה או ניהוג עצמי. את הרקטות ניתן לחמש בראשי קרב שונים כגון חומר נפץ מרסק, רסס ופצצת מצרר.
יתרונה של ארטילריה רקטית על ארטילריה קנית (פגזים) היא הטווח והיכולת למטחים מרוכזים של עשרות רקטות תוך שניות מועטות. את רוב הרקטות ניתן לשגר או ממשגר נייח חד-קני או ממשגר נייד רב-קני. בניגוד לטילים, לרקטות אין הנחיה והן עפות במסלול שהוכתב להן מראש בעת השיגור. הרקטות זולות יחסית לטילים אך פחות מדויקות מהם.
בישראל

ישראל גם היא פיתחה מספר מערכות רקטיות, חלקן מבוססות על נשק שלל סובייטי, והפעילה אותן בהצלחה במבצע שלום הגליל. בתחילת המאה ה-21 פיתחה התעשייה הצבאית סדרת רקטות מתקנות-מסלול בעלות ראש קרב וטווחים שונים (מ-35 ועד 300 ק"מ), הסדרה כוללת את רמ"מ ורעם איתן, כידון קסום, רומח AccuLAR 122, אקסטרא ונץ דורס. לצידן פותח משגר LYNX שאחרי המכירה לאלביט מערכות מותג מחדש בשם PULS. בחיל התותחנים של צה"ל משרתים כיום (2023) שני דגמים של משגרים: המנתץ הזחלי והלהב שמותקן על גבי משאית.
בישראל > ארגוני טרור

רקטות משמשות גם כיום את ארגוני הטרור כנגד ישראל (הפת"ח וחזבאללה בלבנון, חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ברצועת עזה).
מבנה והנדסה > רקטה

הרקטה היא גוף גלילי בעל ראש קרב (לרוב מחודד או כיפתי) שמונע על ידי מנוע רקטי. כדי לייצב את מעופה של הרקטה, מותקנים עליה כנפונים או סנפירים. ראש הקרב מגוון וכולל בדרך כלל חומר נפץ מרסק, רסס או פצצות מצרר.
גודל הרקטה משתנה, אך רוב הרקטות הארטילריות גדולות למדיי, בשל הצורך בדלק רב כדי להניע את הרקטה לטווחים משמעותיים. הטווח של רקטות קלות, דוגמת הקסאם, מגיע עד לכ-15 ק"מ. רקטות בינוניות מגיעות לטווח של כ-30–50 ק"מ, ואילו רקטות כבדות יכולות להגיע לטווח של מאות קילומטרים.
מבנה והנדסה > רקטה > רקטה מתקנת מסלול

רוב הרקטות הן חסרות הנחיה, ונקודת פגיעתן נקבעת על ידי זווית השיגור, פעילות המנוע הרקטי, חוקי הפיזיקה והבליסטיקה בפרט ותנאי מזג האוויר (כגון רוח). במאה ה-21 פותחו רקטות מתקדמות יותר, בעלות יכולת לתקן את מסלולן. הן כוללות מערכת ניווט אינרציאלית או GPS ועל ידי השוואה מתמדת של מיקומן לעומת מיקום המטרה כפי שהוזן בשיגור, הן מתקנות את מעופן (בדרך כלל באמצעות פליטת רשף מנחירים מיוחדים). בניגוד לטיל, הרקטה איננה מונחית, אין לה ראש ביות אקטיבי ואי-אפשר לעדכן את מיקום המטרה מרגע ששוגרה. דוגמה לרקטות מתקנות מסלול תוצרת ישראל (תעש מערכות) הן רעם איתן המסוגלת לשגר חימוש מצרר בדיוק גבוה יחסית לרקטות מצרר "טפשות", וכן רקטות כידון קסום ורומח שהן בעלות יכולת פגיעה כמעט נקודתית (CEP קטן מ-10 מטר) במטרות נייחות.
מבנה והנדסה > משגר רקטות

משגר רקטות הוא מתקן שנועד לשגר רקטות. לרקטה אין מערכת ניווט והנחיה, ולכן מסלול הרקטה נקבע לפי זוויות ההגבהה והצידוד של המשגר בעת השיגור וכן מושפע מעוצמת המנוע, נתוני מטאורולוגיה ועוד.
לאורך קנה השיגור, המכונה לעיתים גם מטול (בעיקר במערכות שיגור קטנות, כדוגמת חלק ממערכות הירי של רקטה נגד טנקים), מורכבת מסילה או צינור. על גבי המסילה או בתוך הצינור נמצאת הרקטה טרם הירי. בזמן הירי, ניצת מנוע השיגור, המעניק דחף לרקטה ומאיץ אותה. בשלב זה, אותה מסילה או צינור הם אלו השומרים על הרקטה בכיוון שבחר היורה, בעוד היא צוברת מהירות, עד לעזיבתה את קנה השיגור. רקטות מסוימות מפעילות מנועי האצה גם לאחר שעזבו את קנה השיגור ורקטות מסוימות, כדוגמת הרמ"מ, אף מפעילות מנגנונים לתיקון המסלול. לכן, בשונה מפגז הנורה מתותח, הרקטות לא נעות במסלול בליסטי טהור מרגע שעזבו את קנה השיגור. בחלק ממשגרי הרקטות צינור השיגור הוא גם הזביל בו מאוחסנת הרקטה טרם שיגורה. במשגרי רקטות רב-קניים דוגמת ה-M270 MLRS טעינה מחדש של רקטות מתבצעת פשוט על ידי טעינת מארז חדש.
ישנם מספר סוגים של משגרי רקטות:
משגר נייח חד-קני
משגר נייח רב-קני
משגר מוטמן – זהו משגר נייח חד-קני או רב-קני המוטמן בתוך הקרקע (בדרך כלל מוסווה) ומופעל בשלט רחוק או על ידי טיימר. משגרים כאלה נמצאים בשימוש בעיקר בקרב ארגוני טרור ונפוצים מאוד ברצועת עזה.
משגר נייד/משגר מתנייע – בדרך כלל משגר רב-קני, המותקן על גבי כלי רכב (כגון טנדר, משאית או רכב קרבי משוריין) או כלי טיס. נפוץ בעיקר בקרב צבאות סדירים.
העת העתיקה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הראשונים להשתמש ברקטות ככלי נשק היו הסינים.
העת העתיקה > מלחמת העולם השנייה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
החלוצות בתחום הרקטות הארטילריות היו ברית המועצות שפיתחה את רקטות הקטיושה בזמן מלחמת העולם השנייה וגרמניה שפיתחה את טילי ה-V-1 וה-V-2.
העת העתיקה > שימוש מודרני

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אחת מהרקטות הארטילריות הנפוצות ביותר בעולם היא רקטת הגראד שייצרה ברית המועצות. כיום הנשק הרקטי העיקרי של צבאות נאט"ו הוא משגר רקטות M-270 MLRS.
ראו גם

טיל בליסטי לטווח קצר
טיל קרקע-קרקע
התקפות רקטות פלסטיניות לעבר ישראל
המפלצת של פרנקנשטיין

| --- | --- |

הגרסה האייקונית ביותר של המפלצת של פרנקנשטיין (אנבר דהן), בגילומו של בוריס קרלוף, מתוך הסרט "כלתו של פרנקנשטיין" (1935)
 שם ספר:  "פרנקנשטיין, או פרומתאוס המודרני"
 הופעה ראשונה:  1818
 יוצרים:  מרי שלי
 גילום הדמות:  פיל הארטמן, ניק ברימבל, John Bloom, Kiwi Kingston, רוברט דה נירו, זאווייר סמואל, רורי קיניר, שולר הנסליי, ארון אקהרט, דייוויד פראוז, גלן סטרנג', ג'ייקוב אלורדי, בוריס קרלוף, כריסטופר לי, צ'ארלס ס. אוגל, בלה לוגוסי, לון צ'ייני ג'ונ, כריסטיאן בייל 
 מידע
 מקום לידה:  Frankenstein's laboratory 
 מקצוע:  מפלצת
 דמויות קשורות
 אויבים:  ויקטור פרנקנשטיין 
 
המפלצת של פרנקנשטיין (באנגלית: Frankenstein's monster) או היצור של פרנקנשטיין (באנגלית: Frankenstein's creature), המכונה לעיתים קרובות בטעות רק פרנקנשטיין, היא דמות בדיונית שהופיעה לראשונה ב"פרנקנשטיין, או פרומתאוס המודרני" – רומן מאת מרי שלי משנת 1818. בשמו של הספר, משווה הסופרת בין יוצר המפלצת, ד"ר ויקטור פרנקנשטיין, לדמות המיתולוגית פרומתאוס, שברא את בני האדם מחימר והעניק להם אש.
בסיפורה הגותי של שלי, ד"ר ויקטור פרנקנשטיין בורא או יוצר, את היצור במעבדתו תוך שילוב מומחיותו בכימיה ובאלכימיה. שלי מתארת את המפלצת כמכוערת מאוד, 340 ס"מ גובהה, אך עם זאת – רגשנית. המפלצת מנסה להשתלב בחברה האנושית אך ללא הצלחה, מה שמובילה אותה לרצון לנקום בד"ר פרנקנשטיין. על פי ג'וזף קרול, פרופסור לביקורת ספרות מאוניברסיטת מיזורי-סנט לואיס, המפלצת חולשת על "תחום נרחב בין גבולות המאפיינים המגדירים בדרך כלל פרוטגוניסטים ואנטגוניסטים".
המפלצת של פרנקנשטיין הפכה לאייקונית בתרבות הפופולרית, והיא הופיעה בסוגים שונים של אמצעי מדיה, לרבות סרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה, מרצ'נדייזינג ומשחקי וידאו. הגרסה האייקונית ביותר של הדמות היא בגילומו של בוריס קרלוף, בסרט "פרנקנשטיין" משנת 1931.
שמה של המפלצת

ברומן המקורי מאת מרי שלי מעולם לא מיוחס למפלצת שם ממשי; אם כי כאשר הוא משוחח עם יוצרו, ד"ר ויקטור פרנקנשטיין, המפלצת אומרת: "אני צריך להיות אדם שלך" (התייחסות לאדם הראשון כפי שהוא מתואר בביבליה). ד"ר פרנקנשטיין מתייחס ליצירתו במילים "יצור" (creature), "שד" (fiend), "רוח" (spectre), "שד" (demon), "עלוב" (wretch), "שטן" (devil), "דבר" (thing), "ישות" (being) ו-"עוג" (ogre).‏ יצירתו של פרנקנשטיין התייחסה לפחות פעם אחת אל עצמה באמצעות המילה "מפלצת" (monster), כמו גם תושבי הכפר האחרים לקראת סוף הרומן.
כמו בספרה של שלי, היעדר השם של היצור הפך לחלק מרכזי בעיבודים הבימתיים של הרומן שהועלו בלונדון ובפריז בעשורים שלאחר הופעתו הראשונה. בשנת 1823 שלי עצמה השתתפה בהצגה "Presumption; or, the Fate of Frankenstein" (אנ') מאת המחזאי ריצ'רד ברינסלי פיק (אנ'), העיבוד הבימתי המצליח הראשון לרומן שלה. "התוכניה של ההצגה שעשעה אותי מאוד, כי ברשימת התפקידים נכתב _________, מאת מר ט' קוק", כתבה לחברתה לי האנט (אנ'). "מצב חוסר שם, עבור זה שלא ניתן להעניק לו שם, הוא טוב למדי".
בתוך עשור ממועד פרסומו המקורי כבר נעשה שימוש בשמו של היוצר - פרנקנשטיין - על מנת להתייחס אל היצור שיצר, אולם "טעות" זו לא התבססה היטב, אלא במועד מאוחר הרבה יותר. הסיפור עובד לבמה בשנת 1927 על ידי פגי וובלינג (אנ')‏, כאשר בעיבוד זה ד"ר ויקטור פרנקנשטיין אכן מעניק ליצור את שמו. עם זאת, ליצור אין שם בסדרת הסרטים של סרטי יוניברסל בכיכובו של בוריס קרלוף שהחלה בשנות ה-30, אשר התבססה במידה רבה על המחזה שכתבה וובלינג. הסרט של סרטי יוניברסל משנת משנת 1931 מתייחס אל זהותו של היצור באופן דומה כמו ברומן של שלי: בכתוביות הפתיחה, הדמות מכונה רק "המפלצת" (שמו של השחקן מוחלף בסימן שאלה, אך שמו של קרלוף מופיע בכתוביות הסיום). אף על פי כן, די מהר היצור התפרסם בשם העממי "פרנקנשטיין". שימוש זה נחשב לעיתים לטעות, אך ישנם פרשנים הרואים במפלצת את התמצית של פרנקנשטיין, ולא טעות.
גם בהתייחסויות מודרניות אל המפלצת - אין אחידות בשמה. למשל, בסדרת ספרים מאת דין קונץ שפורסמה לראשונה בשנת 2004, נקרא היצור "דוקאליון", על שם הדמות דאוקליון מהמיתולוגיה היוונית, שהוא בנו של הטיטאן פרומתאוס (התייחסות לשמו המקורי והמלא של הרומן). דוגמה נוספת היא סדרת הטלוויזיה "פני דרדפול" של רשת שואוטיים: בפרק ששודר לראשונה בשנת 2014, ויקטור פרנקנשטיין שוקל בקצרה לקרוא ליצירתו "אדם", לפני שהוא מחליט לתת ליצור "לבחור את שמו שלו". המפלצת, לאחר שהיא מעניינת בספר יצירותיו של ויליאם שייקספיר, בוחרת בשם "פרוטאוס" מתוך "שני אדונים מוורונה". מאוחר יותר מתגלה שפרוטאוס הוא למעשה איננו המפלצת הראשונה שאותה יצר ד"ר פרנקנשטיין, כי אם השנייה, כאשר המפלצת הראשונה נקראה בשם "קליבן", דמות מתוך "הסערה", ומי שבחר שם זה היה שחקן תיאטרון שאימץ אותו. מאוחר יותר, לאחר שהיצור עוזב את התיאטרון, הוא מאמץ לעצמו את שמו של המשורר האנגלי ג'ון קלייר (אנ')‏. דוגמה נוספת היא ניסיונו של רנדל מונרו, יוצר ובקומיקס, להפוך את "פרנקנשטיין" לשם הקנוני של המפלצת, כאשר בעבודתו פרנקנשטיין הוא גם המפלצת וגם תאורטיקן של תאוריית הקשר על זיוף הנחיתה על הירח.
ביוגרפיה בדיונית

על פי ספרה של מרי שלי, "פרנקנשטיין, או פרומתאוס המודרני", ד"ר ויקטור פרנקנשטיין בונה את היצור בעליית הגג של הפנסיון שלו באמצעות שיטה מדעית המתוארת באופן מעורפל, המורכבת מכימיה (מתקופתו כסטודנט באוניברסיטת אינגולשטאדט, שבאינגולשטאדט, בוואריה) ואלכימיה (המבוססת בעיקר על כתביהם של פאראצלסוס, אלברטוס מגנוס, וקורנליוס אגריפה). עם זאת, פרנקנשטיין נגעל מיצירתו ונמלט ממנה באימה. המפלצת מפוחדת, ואיננה מודעת לזהותה שלה, נודדת לבדה.
לזמן מה, המפלצת מוצאת מקום מפלט ומחסה בקרבת קוטג' מרוחק ומבודד, בו מתגוררת משפחה של איכרים. בתחילה, המפלצת מאזינה בסתר למשפחה, לומדת להכיר אותם ואת חייהם, ואף לומדת לדבר, ובחלוף הזמן - הופכת לבעלת דיבור רהוט, משכילה ומנומסת. בסופו של דבר, המפלצת מציגה את עצמה בפני אבי המשפחה, איכר עיוור, המתייחס אליו באדיבות. עם זאת, כאשר שאר בני המשפחה חוזרים הביתה, הם נרתעים מהמפלצת ומבריחים אותה. היצור, מלא תקווה אך מבולבל, מציל את חייה של ילדה קטנה מטביעה בנהר, אך הוא נורה בכתפו. היצור מוצא את יומנו של ד"ר פרנקנשטיין בכיס מעיל שמצא במעבדה, והוא נשבע לנקום ביוצרו על שהשאיר אותו לבדו בעולם ששונא אותו.
המפלצת הורגת את ויליאם, אחיו הצעיר של ד"ר פרנקנשטיין, כאשר היא מגלה על הקשר המשפחתי בין הילד לבין יוצרו. כאשר ד"ר שפרנקנשטיין נמלט אל ההרים, היצור ניגש אליו ומבקש מיוצרו שייצור עבורו בת-זוג. בתמורה, הוא מבטיח להיעלם עם בת-זוגו ולעולם לא להטריד שוב את האנושות; המפלצת מאיימת להשמיד את כל מה שיקר לד"ר פרנקנשטיין, אם הוא ייכשל או יסרב. ד"ר פרנקנשטיין מסכים ובונה מפלצת נוספת, הפעם בדמות אישה, אבל נחרד מהאפשרות שכתוצאה מכך ייווצר גזע חדש של מפלצות, ועל כן הוא משמיד את יצירתו. בתגובה, היצור הורג את הנרי קלרוול, חברו הטוב ביותר של ד"ר פרנקנשטיין, ובהמשך הורג את כלתו של ד"ר פרנקנשטיין, אליזבת לוונצה (אנ'), בליל כלולותיהם. עקב כך, אביו של ד"ר פרנקנשטיין נפטר מרוב צער. כעת, כאשר נותר לו לחיות רק עבור נקמה, ד"ר פרנקנשטיין מחליט להקדיש את חייו להרס יצירתו.
חיפושיו של ד"ר פרנקנשטיין אחר המפלצת שלו מובילים אותו אל החוג הארקטי, שם הוא נופל אל תוך מים קפואים ולוקה בדלקת ריאות קשה. ספינה, ובה משלחת המנסה להגיע אל הקוטב הצפוני, נתקלת בד"ר פרנקנשטיין הגוסס, אשר מספר את סיפורו לקפטן הספינה, רוברט וולטון. מאוחר יותר, המפלצת עולה לסיפון; אך לאחר שהיא מגלה כי ד"ר פרנקנשטיין מת, היא חשה בצער כה רב על מות יוצרה ונודרת להצית את עצמה ולהתאבד "בקצה הצפוני ביותר של העולם"; לאחר מכן, המפלצת נעלמת, ומאז לא היא לא נראתה שוב לעולם ולא נשמעה שוב לעולם.
אישיות

כפי שהיא מתוארת ברומן של שלי, המפלצת היא יצור רגיש, רגשי, שמטרתו היחידה היא לחלוק את חייו עם ישות חיה אחרת כמוהו. ברומן, וכן במספר עיבודים קולנועיים, הוא מוצג כבקיא ביצירות מופת ספרותיות, כגון "גן העדן האבוד" מאת ג'ון מילטון, "חיי אישים" מאת פלוטרכוס ו-"ייסורי ורתר הצעיר" מאת יוהאן וולפגנג פון גתה.
מההתחלה, המפלצת נדחית על ידי כל מי שהיא פוגשת. היא מבינה מרגע "לידתו" שאפילו היוצר שלה אינו יכול לעמוד בפניה, הדוחות אותו; רתיעתו של ד"ר פרנקנשטיין מתוארת בספר, כשהוא אומר: "... יד אחת [של המפלצת] נמתחה, לכאורה לעכב אותי, אבל נמלטתי ...". כאשר היצור רואה בעצמו את ההשתקפות שלו, הוא מבין שגם הוא נרתע ממראהו. הרצון הגדול ביותר שלו הוא למצוא אהבה וקבלה; אך כאשר נשלל ממנו הרצון הזה, הוא נשבע לנקום ביוצרו.
בניגוד לאופן הצגתו בגרסאות קולנועיות רבות, היצור ברומן הוא בעל יכולת דיבור רהוט ברמה גבוהה מאוד. כמעט מיד לאחר יצירתו, הוא מתלבש בעצמו; ובתוך 11 חודשים הוא יכול לדבר ולקרוא גרמנית וצרפתית. בסוף הרומן נראה כי היצור מסוגל לדבר אנגלית בצורה שוטפת גם כן. אופן הצגת היצור ביצירות כגון "ואן הלסינג" או "פני דרדפול" היא נאמנה יותר למקור הספרותי, אם כי הגרסה האחרונה היא היחידה שבה הדמות מגיבה באלימות לדחייתה.
בעיבוד הקולנוע משנת 1931, המפלצת מתוארת כאילמת וחייתית; ההסבר שניתן לכך בסרט הוא שזה מפני שהושתל בו בטעות מוח "לא תקין", של עבריין. בסרט ההמשך שלאחר מכן, "כלתו של פרנקנשטיין", המפלצת לומדת לדבר, אם כי במשפטים קצרים ועילגים. בסרט ההמשך השני, "בנו של פרנקנשטיין", היצור הופך שוב לחסר יכולת דיבור. בעקבות השתלת מוח בסרט ההמשך השלישי, "רוח הרפאים של פרנקנשטיין", המפלצת מדברת בקולו ובאישיותו של תורם המוח. כך היה זה גם בתסריט של סרט ההמשך הרביעי, "פרנקנשטיין פוגש את איש הזאב", אולם כל הדיאלוגים נחתכו מהסרט בטרם הופץ. בסרטים מאוחרים יותר, המפלצת לרוב המשיכה להיות אילמת, אם כי בסרט "אבוט וקוסטלו פוגשים את פרנקנשטיין" היא נשמעת מתייחסת אל הרוזן דרקולה בכינוי "מאסטר". לרוב, המפלצת מוצגת כפוחדת מאש.
המפלצת כמטפורה

לעיתים, חוקרים מחפשים משמעות עמוקה יותר בסיפורה של שלי, ובהתאם לכך ערכו אנלוגיה בין המפלצת לבין ילד ללא אם; אמה של שלי עצמה נפטרה בזמן שילדה אותה. אנלוגיה אחרת השוותה בין המפלצת לבין מעמד מדוכא; שלי כתבה כי המפלצת זיהתה "חלוקת רכוש, עושר עצום ועוני קלוש". אחרים רואים במפלצת את התוצאות הטרגיות של התקדמות מדעית בלתי מבוקרת, במיוחד כאשר בזמן הפרסום, גלווניזם שכנע מדענים רבים שתחיית מתים באמצעות זרמים חשמליים הייתה אפשרות מדעית.
הצעה נוספת היא כי דמותו של ד"ר פרנקנשטיין התבססה על מדען אמיתי בעל שם דומה, אשר כונה "פרומתאוס מודרני" - בנג'מין פרנקלין. לפיכך, המפלצת מייצגת את האומה החדשה שפרנקלין עזר ליצור מתוך שרידים שהשאירה אחריה אנגליה. גם אביו של ויקטור פרנקנשטיין "הכין עפיפון, עם חוט ומיתר, ששאב את הנוזל מהעננים", כתב שלי, בדומה לניסוי העפיפון המפורסם של פרנקלין.
גלריה

השחקן תומאס קוק, מתוך עיבוד תיאטרוני של הרומן משנת 1823
מתוך הספר "פרנקנשטיין", מהדורת 1831
איור משנת 1896
השחקן צ'ארלס סטנטון אוגל, מתוך הסרט "פרנקנשטיין" משנת 1910
הגרסה האייקונית ביותר של המפלצת, בגילומו של בוריס קרלוף, מתוך הסרט "כלתו של פרנקנשטיין" משנת 1935
גלן סטראנגה (משמאל) בתפקיד המפלצת, לצד בוריס קרלוף, הפעם בתפקיד ד"ר ויקטור פרנקנשטיין, מתוך הסרט "ביתו של פרנקנשטיין" משנת 1944
כריסטופר לי, מתוך הסרט "קללתו של פרנקנשטיין" משנת 1957
פרוטומה המוצגת במוזיאון הלאומי לקולנוע שבטורינו, איטליה
הערות שוליים

↑  Carroll, Joseph; Gottschall, Jonathan; Johnson, John A.; Kruger, Daniel J. (2012). Graphing Jane Austen: The Evolutionary Basis of Literary Meaning. London, England: Palgrave Macmillan. ISBN 978-1137002402.
↑  Baldick, Chris (1987). In Frankenstein's shadow: myth, monstrosity, and nineteenth-century writing. Oxford: Clarendon Press. ISBN 9780198117261.
↑  Haggerty, George E. (1989). Gothic Fiction/Gothic Form. University Park, Pennsylvania: Pennsylvania State University Press. p. 37. ISBN 978-0271006451.
↑  Hitchcock, Susan Tyler (2007). Frankenstein: a cultural history. New York City: W. W. Norton. ISBN 9780393061444.
↑  Young, William; Young, Nancy; Butt, John J. (2002). The 1930s. Santa Barbara, California: Greenwood Publishing Group. p. 199. ISBN 978-0313316029.
↑  Schor, Esther (2003). The Cambridge Companion to Mary Shelley. Cambridge, England: Cambridge University Press. p. 82. ISBN 978-0521007702.
↑  Evans, Bergen (1962). Comfortable Words. New York City: Random House.
↑  Garner, Bryan A. (1998). A dictionary of modern American usage. New York: Oxford University Press. ISBN 9780195078534.
↑  Crow, Dennis (19 באוקטובר 2016). "Penny Dreadful: The Most Faithful Version of the Frankenstein Legend". Den of Geek (באנגלית). London, England: Dennis Publishing. נבדק ב-13 ביולי 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Frankenstein". xkcd. נבדק ב-2020-08-29.
↑  Weinstein, Simcha (2006). Up, Up, and Oy Vey!: how Jewish history, culture, and values shaped the comic book superhero. Baltimore, Maryland: Leviathan Press. pp. 82–97. ISBN 978-1-881927-32-7.
↑  Shelley, Mary Wollstonecraft (1818). "Frankenstein, or the Modern Prometheus". נבדק ב-3 בנובמבר 2012 – via Gutenberg Project. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Milner, Andrew (2005). Literature, Culture and Society. New York City: NYU Press. pp. 227, 230. ISBN 978-0814755648.
↑  Coghill, Jeff (2000). CliffsNotes on Shelley's Frankenstein. Boston, Massachusetts: Houghton Mifflin Harcourt. p. 30. ISBN 978-0764585937.
1 2  Young, Elizabeth (2008). Black Frankenstein: The Making of an American Metaphor. New York City: NYU Press. p. 34. ISBN 978-0814797150.
↑  Chaney also reprised the role, uncredited, for a sequence in Abbott and Costello Meet Frankenstein due to the character's assigned actor, Glenn Strange being injured.
↑  "SNL Transcripts: Paul Simon: 12/19/87: Succinctly Speaking".
↑  "Watch Weekend Update: Frankenstein on Congressional Budget Cuts from Saturday Night Live on NBC.com".
↑  "A Nightmare On Lime Street – Royal Court Theatre Liverpool".
| מפלצות יוניברסל |
| --- | --- | --- |
| דמויות | אדם זאב • דרקולה • האיש הבלתי נראה • היצור מהלגונה השחורה • המומיה • פנטום האופרה • פרנקנשטיין |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007315443805171
מועדון הוקי יוטה

| --- | --- |

 מידע כללי
 אולם ביתי
 
 דלתא סנטר
 (14,000 מושבים)
 ארצות הברית סולט לייק סיטי, יוטה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית
 תאריך ייסוד:  2024
 ליגה:  NHL
 חטיבה:  מערבית
 בית:  מרכזי
 היסטוריה:  מועדון הוקי יוטה (2024 - ההווה)
 בעלים:  ארצות הברית ראיין סמית
 מנכ"ל:  קנדה ביל ארמסטרונג
 מאמן:  קנדה אנדרה טוריני
 תלבושת
 
 מדים (בית, חוץ)
 https://www.nhl.com/utah/
מועדון הוקי יוטה (באנגלית: Utah Hockey Club) היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית מסולט לייק סיטי, יוטה, ארצות הברית, ששמה הקבוע עדיין לא נקבע, שהצטרפה לליגת ה-NHL בעונת 2024/25. היא חברה בבית המרכזי שבחטיבה המערבית. שמה הזמני משמש אותה בעונתה הראשונה בליגה.
הקבוצה נוסדה ב-2024 על ידי ראיין סמית, הבעלים של קבוצת ה-NBA יוטה ג'אז וקבוצת ה-MLS ריאל סולט לייק. היא רכשה את פעילות הספורט ואת חוזי השחקנים והצוות של קבוצת ה-NHL אריזונה קויוטיס שפעילותה הופסקה.