stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איום הלבנדר

| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  ניו יורק 
 תקופת הפעילות:  1970–הווה (כ־55 שנים) 
 
איום הלוונדר (באנגלית: Lavender Menace) הייתה קבוצה בלתי פורמלית של פמיניסטיות רדיקליות לסביות, שנוצרה במחאה נגד ההדרה של לסביות וסוגיות לסביות מהתנועה הפמיניסטית בקונגרס השני לאיחוד נשים בניו יורק ב-1 במאי 1970. חברות הקבוצה היו נשים שהיו חברות בארגון הנשים הלאומי (NOW) מצד אחד, ובחזית לשחרור להט"ב (GLF) מצד שני, ורצו לשמר את האינטרסים של שתי הזהויות האקטיביסטיות. עם חברות הקבוצה נמנו קרלה ג'יי, מרתה שלי, ריטה מיי בראון, לואיס הארט, ברברה לאב, אלן שומסקי, ומיקלה גריפו.
רקע

הביטוי "איום הלוונדר" מקורו באמירה משנת 1969 של בטי פרידן, יושבת הראש של NOW, בה תיארה את הסכנה שקיימת בעיניה בהיקשרות התנועה הפמיניסטית שבהתהוות עם לסביות. פרידן ומספר פמיניסטיות סטרייטיות אחרות דאגו שמא קשר כזה יקשה עליהן להשיג שינוי פוליטי משמעותי, ושמא הוא יגרור תפישות סטראוטיפיות שפמיניסטיות הן כולן לסביות "גבריות" ו"שונאות גברים", מה שבתורו יספק תירוץ קל לבטל את התנועה כולה. תחת מנהיגותה, NOW ניסו לייצר הפרדה מוחלטת בינן לבין מטרות לסביות – כולל השמטת הסניף הניו יורקי של בנותיה של ביליטיס (DOB) מרשימת נותני החסות של הקונגרס הראשון לאיחוד נשים בנובמבר 1969. הערותיה של פרידן וההחלטה למחוק את DOB מהפרסומים הובילו לכך שריטה מיי בראון, לסבית פמיניסטית שהייתה פעילה ב-NOW, התפטרה בכעס מתפקידה כרכזת בארגון בפברואר 1970.
ב-15 במרץ 1970, הפמיניסטית הרדיקלית הסטרייטית סוזן בראונמילר ציטטה את הערותיה של פרידן במאמר בניו יורק טיימס, וביטלה את דאגותיה לגבי "איום הלוונדר" ואמרה שמקסימום יש "הרינג לוונדר" (מתייחס למטבע לשון למצג שווא, או משהו שמסיט מהעיקר), ושאין שום סכנה מיידית. מאוחר יותר, בראונמילר אמרה שהיא התכוונה להרחיק את עצמה מהלסבופוביה של פרידן במה שכתבה, אך היו לסביות (בעיקר מיקלה גריפו) שראו במה שכתבה עלבון עצום ללסביות מכך שהתייחסה אליהן בביטול.
קבוצת הלסביות הפמיניסטיות אז לקחו את המונח שהיה אמור לתארן באופן שלילי, ועשו לו ריקליימינג (מהלך פוליטי דרכו קבוצה לוקחת מילה שנועדה לבזות ומאמצת אותה ממקום של העצמה, כדוגמת המילה "קוויר"), ובכך הפכו אותו לחלק מהייצוג העצמי - החיובי - שלהן, במקום להיכנע לדימוי השלילי.
הקונגרס השני לאיחוד נשים

ריטה מיי בראון הציעה לקבוצת העלאת-התודעה שלה של לסביות פמיניסטיות רדיקליות פמיניסטיות לארגן פעולה בתגובה להערותיה של בראונמילר, והעלאה לבמה הציבורית של דבריה של פרידן. הקבוצה החליטה לפעול במסגרת הקונגרס השני לאיחוד נשים בניו יורק ב-1 במאי 1970, לאחר שווידאו שאין בתכניה של הכנס אף לסביר או נושא הקשור ללסביות. הן תכננו פעולת "זאפ" - סוג של מחאה שאימצו פעילים להט"בים בשנות ה-70, במסגרתה נערכת פעולה רעשנית שמטרתה לגרום לדמות ציבורית מבוכה או הפרעה במרחב - למושב הפתיחה של הקונגרס. בזאפ היה מתוכנן להשתמש בהומור בלתי-אלים כדי להתעמת ולהעלות את המודעות של לסביות ולגבי סוגיות לסביות כחלק בלתי נפרד מהתנועה הפמיניסטית. הן הכינו מניפסט בעל עשרה סעיפים, שכותרתו "The Woman-Identified Woman", בו טענו שדווקא נשים לסביות מייצגות את משמעות הליבה של פמיניזם, כמי שכופרות בציפיות חברתיות פטריארכליות על ידי אהבת נשים. הן הכינו חולצות סגולות עם הכיתוב "איום הלוונדר". אחת המארגנות, קרלה ג'יי, תיארה את מה שקרה בזאפ:
סוף-סוף היינו מוכנות... כשלוש מאות נשים הגיעו לאולם. ברגע שהדוברת הראשונה ניגשה אל המיקרופון, ג'סי פלשטיין ומיקלה כיבו את האורות, וכיבו את המיקרופון... אני הייתי בקהל, ושמעתי את שותפותיי למעשה רצות במעברים. חלקן צחקו, בעוד שאחרות צעקו ססמאות מרי. כשמיקלה וג'סי הדליקו שוב את האורות, שני המעברים היו מלאים בשבע עשרה לסביות לבושות חולצות "איום הלוונדר", ובידיהן כרזות. הן הזמינו את הקהל להצטרף אליהן. אני קמתי וצעקתי, "כן, כן, אחיות! נמאס לי להיות בארון, בגלל התנועה". ולתדהמת הקהל, פשטתי את החולצה האדומה שלבשתי. מתחת, לבשתי טי-שרט של איום הלוונדר. הקהל צחק בזמן שהצטרפתי לאחיותיי במעבר. ואז ריטה [מיי בראון] צעקה לעבר הקהל, "מי רוצה להצטרף אלינו?"
"אני, אני," השיבו מספר קולות.
ואז גם ריטה הורידה את חולצת הלוונדר שלה - ושוב, היו תגובות הלומות מהקהל, אבל מתחת לחולצה היא לבשה חולצת לוונדר נוספת. עוד צחוקים. הקהל היה בצד שלנו.
לאחר הפעולה הראשונה, ה"לוונדריות" חילקו את העלונים שהדפיסו במכונת שכפול, ועלו על הבמה, שם הסבירו כמה הן כועסות על הדרתן של לסביות מהכנס. מספר חברות הוועד המתכנן ניסו לקחת בחזרה את הבמה, ולהחזיר את התוכנית המקורית, אבל ויתרו מול הנחישות של הלוונדריות, שנתמכו על ידי הקהל באמצעות מחיאות כפיים וקריאות בוז לסירוגין. הקבוצה והקהל אז, באופן ספונטני, הפכו את האירוע לסוג של "מיקרופון פתוח", בו חברות "איום הלוונדר" וכן חברות קהל ניגשו ודיברו על לסביות בתנועה הפמיניסטית, ומספר ממשתתפות הזאפ הוזמנו לערוך סדנאות ביום המחרת על זכויות לסביות והומופוביה. לאחר מכן, נשים לסביות וסטרייטיות מהקונגרס השתתפו יחד באירוע ריקודים לנשים בלבד, פעולה שהייתה משמשת תכופות להתארגנות פוליטית וחברתית על ידי החזית לשחרור להט"ב.
השפעות

הזאפ של "איום הלוונדר" ופרסום המניפסט "The Woman-Identified Woman", היוו נקודת מפנה בתנועת הגל השני של הפמיניזם, והיו לאירוע המכונן של הפמיניזם הלסבי. לאחר פעולת הזאפ, רבות מהמארגנות המשיכו להיפגש, והחליטו להקים ארגון להמשיך דרכו את האקטיביזם שלהן, לו קראו "Radicalesbians" (לסביותרדיקליות). בכנס הארצי הבא של NOW, בספטמבר 1971, הנציגות אימצו החלטה להכיר בלסביות וזכויות לסבית כנושאים לגיטימיים של הפמיניזם".
ב-1999, סוזן בראונמילר תיארה את ההשפעה של המקרה בכך ש"לסביות כבר לא היו מוכנות לשתוק בתנועת הנשים". קרלה ג'יי תיארה את השתלשלות העניינים בספר זכרונותיה בתור "האירוע החשוב ביותר שאורגן על ידי לסביות שרצו שהתנועה לשחרור נשים תכיר בנוכחותנו ובצרכינו", ואמרה שזה "שינה לחלוטין את היחס של לסביות לפמיניזם למשך שנים". היא כתבה, "הרגשנו שהזאפ היה הפעולה הראשונה מיני רבות שיבואו, וששחרור לסבי הוא לפתע באופן בלתי ניתן לבלימה, בעלייה".
ראו גם

זכויות להט"ב
מאי הקטנה

מאי הקטנה ב"פארק המומינים" בפינלנד
מאי בפרק 72
מאי הקטנה (בשוודית: Lilla My) היא דמות ספרותית ואחת מהדמויות המרכזיות בסדרת ספרי "המומינים" מאת המאיירת והסופרת השוודית-פינית טובה ינסון.
מאי הקטנה מופיעה לראשונה בספר "ספר הזכרונות של מומינאבא".
בגרסה העברית של סדרת האנימציה "המומינים", אשר זכתה לפופולריות רבה בישראל, סיון שביט דיבבה את קולה של מאי הקטנה.
אישיות

מאי הקטנה אמיצה, עצמאית שובבה וחסרת פחד, ומשתוקקת להצטרף למומינים בהרפתקאותיהם. לעיתים אף נראה כי יש לה חיבה לאסונות קטנים.
היא אגרסיבית וחצופה, אך יכולה להיות גם שמחה וחברותית. דברים קטנים מרגיזים אותה בקלות, אך היא לעולם לא תעשה דבר מרושע בכוונה תחילה. לעיתים, כשאחרים נוהגים בצורה רגשנית מדי, היא מורידה אותם חזרה לקרקע בעזרת חדות אבחנתה.
מאי הקטנה תמיד רוצה להחליט דברים למען עצמה. אי-סדר כלל לא מטריד אותה: למעשה, החיים הרבה יותר מרגשים כך.
מאי הקטנה אוהבת לגלות את סודותיהם של אחרים, אך לעולם לא מגלה אותם לאחרים. למרות התנהגותה הפרועה והפזיזה, מאי הקטנה כנה ונאמנה. היא נמצאת בשטח בכל מצב, ומוכנה לכל.
לפי פרשנות מקובלת, אישיותה של מאי משלימה, יחד עם אישיותו של מומינטרול, מעין דיוקן פסיכולוגי של המחברת, טובה ינסון.
מראה חיצוני

מאי נמוכת קומה ובעלת פקעת שיער בצבע אדום-נחושתי. היא לובשת לרוב שמלה אדומה.
משפחת מוצא

מאי הקטנה היא אחת מבני האנוש היחידים המתגוררים בעמק המומינים. מאי הקטנה מתגוררת עם המומינים בבית המומינים למרות שאינה קשורה אליהם בדמה. משפחת המומינים אימצה אותה לקרבה בעודה צעירה מאוד. בימבל היא אחותה ויש לה עוד 10 אחים ואחיות קטנים ממנה (לפי פרק 45 "מומין בונה בית").
בספר "ספר הזכרונות של מומינאבא" (1950) מתגלה כי מאי הקטנה היא למעשה אחותו למחצה של סנופקין.
הערות שוליים

↑  טובה ינסון, מאת Petri Liukkonen
| המומינים |
| --- | --- | --- |
| יוצרים ומפתחים | טובה ינסון • לארס ינסון |  |
| משפחת מומין | מומינטרול • מומינאבא • מומינאמא |  |
| העולם של המומינים | עמק המומינים • בית המומינים • סניף • סנופקין • מאי הקטנה • סנורקה • סנורק • הגרוק • השמנטפים • דמויות נוספות |  |
| ספרי הסדרה | משפחת המומינים והשיטפון הגדול (1945) • כוכב השביט מגיע לעמק המומינים (1946) • משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף (1948) • ספר הזכרונות של מומינאבא (1950) • קיץ מסוכן בעמק המומינים (1954) • משפחת המומינים - חורף קסום (1957) • הילדה הבלתי נראית (1962) • מומינאבא והים (1965) • עמק המומינים בנובמבר (1970) |  |
| ספרי תמונות וקומיקס | הספר על בימבל, מומינטרול ומאי הקטנה (1952) • מי יעודד את רשוש? (1960) • המסע המסוכן (1977) • אורח לא רצוי (1980) • שירים מעמק המומינים (1993) • מומינטרול (קומיקס) (1954–1975) |  |
| סרטים וסדרות טלוויזיה | משפחת החיות המוזרות (1973) • המומינים (1977–1982) • המומינים (1990–1992) • המומינים - כוכב השביט: הסרט (1992) • קיץ מסוכן בעמק המומינים (2008) • כוכב השביט מגיע לעמק המומינים (2010) • עמק המומינים (2019–הווה) |  |
| שונות | פארק עולם המומינים • Metsä • מוזיאון עמק המומינים |  |
Boyfriend (שיר של אריאנה גרנדה)

Boyfriend (בעברית: חבר) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית אריאנה גרנדה, בשיתוף עם הרכב המוזיקלי Social House. השיר יצא לאור ב-2 באוגוסט 2019, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום.
רקע והפקה

השיר נחשף לראשונה על ידי גרנדה בעמוד האינסטגרם ב-24 ביולי 2019. ב-29 ביולי, פרסמה גרנדה תמונה עם הכיתוב "אתה לא החבר שלי". יממה לאחר מכן חשפה הצצה לווידאו קליפ.
ב-30 ביולי 2019, פורסמה עטיפתו הרשמית של השיר, בחשבון הטוויטר של גרנדה.
ביקורת > רשימות סוף שנה

"Boyfriend" נחשב בעיני מבקרים רבים לאחד השירים הטובים ביותר בשנת 2019.
| פרסום | רשימה | דירוג | מקור |
| --- | --- | --- | --- |
| NPR | שיתופי הפעולה הגדולים ביותר לשנת 2019 | 11 |  |
וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של גרנדה ב-2 באוגוסט 2019. הקליפ בוים על ידי האנה לוקס דייוויס.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2019)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2019)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2019)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2019)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטריה | Ö3 אוסטריה טופ 40‏ | 17 |  |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 4 |  |
|  איטליה | מצעד הסינגלים האיטלקי | 57 |  |
|  אירלנד | מצעד הסינגלים האירי | 3 |  |
|  אסטוניה | אסטי טיפ-40 | 3 |  |
|  ארגנטינה | ארגנטינה הוט 100 | 80 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 8 |  |
|  ארצות הברית | רולינג סטון טופ 100 | 1 |  |
|  ארצות הברית | מצעד 40 שירי המיינסטרים | 15 |  |
|  ארצות הברית | מצעד השירים הקצביים | 22 |  |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 23 |  |
|  דנמרק | היטליסטן | 20 |  |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | 30 |  |
|  הונגריה | Rádiós Top 40 | 3 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 4 |  |
|  ולוניה | אולטראטופ 40 | 41 |  |
|  יוון | IFPI Greece | 1 |  |
|  יפן | יפן הוט 100 | 38 |  |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 7 |  |
|  ישראל | גלגלצ | 6 |  |
|  לטביה | לטביה טופ 40 | 3 |  |
|  ליטא | AGATA | 3 |  |
|  מלזיה | RIM | 3 |  |
|  מקסיקו | טופ 100 – מקסיקו | 36 |  |
|  נורווגיה | VG-lista | 16 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 4 |  |
|  סין | בילבורד סין | 3 |  |
|  סינגפור | RIAS | 2 |  |
|  סלובקיה | ČNS IFPI | 23 |  |
|  ספרד | PROMUSICAE | 64 |  |
|  סקוטלנד | מצעד הסינגלים הסקוטי | 4 |  |
|  פולין | ZPAV | 62 |  |
|  פורטוגל | מצעד הסינגלים הפורטוגזי | 19 |  |
|  פינלנד | המצעדים הפיניים הרשמיים | 12 |  |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 33 |  |
|  צ'כיה | ČNS IFPI | 11 |  |
|  צרפת | SNEP | 53 |  |
|  קוריאה הדרומית | סירקל צ'ארט | 190 |  |
|  קנדה | קנדה הוט 100 | 5 |  |
|  שוודיה | סוורייטופליסטן | 18 |  |
|  שווייץ | המצעד השווייצרי | 13 |  |
נתוני מכירות

| מקום | תארים | מכירות |
| --- | --- | --- |
| אוסטרליה (ARIA) | פלטינה 3× | 210,000 |
| בריטניה (BPI) | זהב | 400,000 |
 מכירות + הזרמת מדיה בלבד
היסטוריית יציאות לאור

| מדינה | תאריך יציאה | פורמט | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| עולם | 2 באוגוסט 2019 | הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטלית | ריפבליק |  |
| ארצות הברית | 6 באוגוסט 2019 | רדיו שירים עכשוויים | ריפבליק |  |
| ארצות הברית | 6 באוגוסט 2019 | רדיו קצבי עכשווי | ריפבליק |  |
| עולם | 6 בדצמבר 2019 | תקליטור • תקליט 7 אינץ' • תקליט 12 אינץ' • קלטת שמע | ריפבליק |  |
אורלנדו (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט אורלנדו
 מבוסס על:  אורלנדו: ביוגרפיה מאת וירג'יניה וולף
 בימוי:  סאלי פוטר 
 הופק בידי:  לואיג'י מוסיני, כריסטופר שפרד 
 תסריט:  סאלי פוטר 
 עריכה:  הרווה שנייד 
 שחקנים ראשיים:  טילדה סווינטון בילי זיין קוונטין קריספ ג'ימי סאמרוויל
 מוזיקה:  סאלי פוטר 
 צילום:  אלכסיי רודיאונוב 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, איטליה, רוסיה, צרפת, הולנד 
 חברת הפקה:  לנפילם 
 חברה מפיצה:  Sony Pictures Classics 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  28 בינואר 1993 
 משך הקרנה:  94 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  דרמה
 מקום התרחשות:  איסטנבול, אנגליה 
 תקופת התרחשות:  האלף ה-2 
 הכנסות באתר מוג'ו:   orlando
 פרסים:  הסרט האירופאי של השנה (כריסטופר שפרד, סאלי פוטר)  פרס פסטיבל הקולנוע של סיטגס לסרט הטוב ביותר 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
"אורלנדו" (באנגלית: Orlando) הוא סרט בריטי משנת 1992, המבוסס על הרומן של וירג'יניה וולף מ-1928 - Orlando: A Biography. בסרט מככבת טילדה סווינטון בתפקיד אורלנדו, לצד בילי זיין בתפקיד מרמדיוק בונתרופ שלמרדין, וקוונטין קריספ בתפקיד המלכה אליזבת הראשונה. הסרט בוים על ידי סאלי פוטר.
"אורלנדו" זכה לשבחים מרובים על הייצוג החזותי של הסביבה והנוף המתוארים בספרה של וולף. פוטר צילמה את החלקים של הסרט המתרחשים בקונסטנטינופול באזור מבודד של העיר חיווה באוזבקיסטן, וכן בשדה העמודים המגולפים המפואר של מסגד דג'ומה, מהמאה ה-18.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בפסטיבל הסרטים של ונציה.
עלילה

הסרט מתחיל בעידן האליזבתני זמן קצר לפני מותה של המלכה אליזבת הראשונה. על ערש דווי, אליזבת מבטיחה לאציל האנדרוגני הצעיר, אורלנדו, שתוריש לו חלקת אדמה גדולה יחד עם טירה וסכום נדיב של כסף, אך רק אם ייאות למצוותה: "לא לדהות. לא לקמול. לא להזדקן." אורלנדו נעתר לה, ומתגורר בבדידות מזהרת בטירה במשך כמה מאות שנים, שבמהלכן הוא כותב שירה ומצייר. כשהוא מנסה להתיידד עם משורר דגול, המשורר לועג לשירתו, ואורלנדו נפגע קשות. הוא מחליט לנסוע לקונסטנטינופול ולשרת כשגריר אנגליה, ושם הוא כמעט נהרג בתקרית דיפלומטית. כשהוא מתעורר למחרת בבוקר, הוא מגלה שמשהו עוד יותר משמעותי קרה: הוא הפך בן-לילה לאישה.
העלמה אורלנדו חוזרת לביתה באנגליה לבושה במחלצות מזרח תיכוניות, ומגלה כי מחכות לה מספר תביעות משפטיות הטוענות שהיא תמיד הייתה בעצם אישה, ומשום כך, על פי חוק, לא הייתה זכאית לאדמותיה או לכל ירושה מלכותית.
מאתיים השנים הבאות מייגעות אותה; היא מתמודדת עם ענייני בית המשפט, וחוסר מזל באהבה ובמלחמות אנגליה במהלך השנים. כשמגיעה שנת 1990, הסרט מראה את אורלנדו עם בתה הצעירה, מחפשת מו"ל שיפרסם את ספרה. היא נפגשת עם עורך שמצהיר כי עבודתה "טובה למדי", כאשר האירוניה היא שאת תפקיד העורך מגלם השחק היתקוט ויליאמס – אותו שחקן שכדמות אחרת לעג לשירתו של אורלנדו מאות שנים קודם לכן. אורלנדו כעת מרגישה שלאחר חיים מאוד ארוכים וביזאריים, היא מצאה פינה נינוחה בה היא יכולה לחיות בשלווה.
השחקנים

טילדה סווינטון – אורלנדו
קוונטין קריספ – אליזבת הראשונה
ג'ימי סאמרוויל – בפלסט/מלאך
ג'ון ווד – הארכידוכס הארי
ג'ון בוט – אביו של אורלנדו
איליין בנהאם – אמו של אורלנדו
אנה פרנוורת – כלורינדה
שרה מאייר – תומאס בתפקיד פאבילה
אנה הילי – יופרוסין
דאדלי סאטון – המלך ג'יימס
סיימון ראסל ביל – הארל מוראי
מתיו סים – לורד פרנסיס ויר
שרלוט ולנדריי – הנסיכה סאשה
טובי סטיבנס – אותלו
אולג פוגודין – דזדמונה
היתקוט ויליאמס – ניק גרין/מו"ל
טום הופמן – ויליאם השלישי
שרה קרודן – מרי II
בילי זיין – שלמרדין
ביקורות

וינסנט קנבי כתב ביקורת נרגשת בניו יורק טיימס, בה הצהיר כי: "המחזה המדהים והשנון הזה פולש למוח דרך עיניים מסונוורות, ללא הרדמה. לכל אורכו של 'אורלנדו' של גברת פוטר, כמו ביצירתה של וולף, קיים סוג של הגיון בריא קולח, ותחושת שמחה, אשר כל כך נדירים בימינו בכל מדיום, שהם יוצרים מתח קולנועי וצחוק מהנה ייחודיים. 'אורלנדו' יכול בנקל להיות לקלסיקה מסוג מיוחד מאוד—אולי לא במיינסטרים—אבל כזה שמשמש מודל עבור יוצרי סרטים עצמאיים אשר הולכים בעקבות המוזות הא-רציונליות שלהם, ומגיעים, לעיתים להיעלמות מבורכת, אך לעיתים גם לתהילה".
קנבי גם ציין לטובה אן האופן בו "פוטר הצליחה לתרגם למדיום קולנועי את כל מגוון נושאי העניין של וולף, לא רק בשפה ובספרות, אלא גם בהיסטוריה, טבע, מזג אוויר, בעלי חיים, היחסים בין המינים, וכן את המהות של טבע המינים."
לעומת זאת, קנת' טוראן תיאר את הסרט בלוס אנג 'לס טיימס כ"חלול... זחוח... ומרוצה מעצמו", והתלונן כי "כל סוג של קשר רגשי לנראות המושקעת של הסרט, שנבנתה בקפידה... פשוט לא קיים."
ב-Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון חיובי של 83% בהתבסס על 53 ביקורות.
פרסים

"אורלנדו" היה מועמד לפרסי אוסקר עבור הפקה אמנותית ועיצוב תלבושות. הסרט היה גם מועמד לפרס אינדיפנדנט ספיריט לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 1994. הוא היה גם מועמד לפרס גולדבגה הסרט הזר הטוב ביותר.
הערות שוליים

↑  Young, R. G., ed. (2000). The Encyclopedia of Fantastic Film: Ali Baba to Zombies. New York: Applause. p. 468. ISBN 1-55783-269-2.
↑  Glaessner, Verina (1998). "Potter, Sally".  In Unterburger, Amy L. (ed.). Women Filmmakers & Their Films. Detroit, MI: St. James Press. pp. 336–337. ISBN 1-55862-357-4.
↑  "Venezia, Libertà Per Gli Autori". La Repubblica. 31 ביולי 1992. {{cite news}}:  (עזרה)]
↑  Sony Pictures Classics
↑  Vincent Canby, Movie Review, The New York Times, 19 March 1993.
↑  Kenneth Turan, "Lush 'Orlando' Makes Its Point Once Too Often", Los Angeles Times, 25 June 1993, p. F8.
↑  http://www.rottentomatoes.com/m/orlando/
↑  "The 66th Academy Awards (1994) Nominees and Winners". oscars.org.
↑  Connors, Martin; Craddock, Jim, eds. (1999). "Orlando". VideoHound's Golden Movie Retriever 1999. Detroit: Visible Ink Press. p. 669. ISBN 1-57859-041-8. ISSN 1095-371X.
↑  "Orlando (1992)". Swedish Film Institute. 23 במרץ 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
Pariah

| --- | --- |

 בימוי:  די ריס 
 הופק בידי:  ספייק לי 
 תסריט:  די ריס 
 שחקנים ראשיים:  אדפרו אודויה אפטון ויליאמסון Charles Parnell סברינה גווברה קים וייאנס Aasha Davis Shamika Cotton 
 צילום:  ברדפורד יאנג 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  Focus Features, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  20 בינואר 2011 
 משך הקרנה:  86 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט להט"בי 
 מקום התרחשות:  ברוקלין 
 פרסים:  פרס NAACP Image לסרט העצמאי הטוב ביותר (Focus Features)  פרס ג'ון קסאווטס של אינדיפנדנט ספיריט 
 focusfeatures.com/pariah
 דף הסרט ב־IMDb
 
Pariah הוא סרט דרמה אמנותי אמריקאי משנת 2011, שנכתב ובוים על ידי די ריס. הוא מספר את הסיפור של אליקה (אדפרו אודויה), בת ה-17, נערה אפרו-אמריקאית המאמצת את הזהות שלה בתור לסבית. בכורת הסרט הייתה בפסטיבל סנדאנס 2011, והוא זכה שם בפרס המצוינות בסינמטוגרפיה.
עלילה

אליקה היא בת 17, ומבלה במועדונים עם חברתה הלסבית לורה. לאט-לאט אך באופן בלתי מעורער, אליקה עוברת תהליך השלמה עם הזהות שלה כלסבית בוצ'ית, שאוהבת בגדים משוחררים ונוחים ותחתוני גברים. אמא שלה, אודרי, מתנגדת הן לאופן לבושה והן לחברותה עם לורה. בחשד גובר לגבי מיניותה של אליקה, היא מכריחה אותה ללבוש בגדים נשיים ודוחפת אותה לתוך חברות עם בינה, נערה מהכנסייה שלה. לאליקה יש מערכת יחסים טובה יותר עם אביה ארתור, שהוא בלש משטרה.
לאחר היכרות מביכה מעצם העובדה שהחברות היא בעצם יוזמת הוריהן, אליקה ובינה מתקרבות. אליקה מתחילה לפתח רגשות כלפי בינה, ומתחילה לבלות איתה יותר זמן מאשר עם לורה, דבר המעורר בלורה טינה. ארתור חוזר מאוחר כמה פעמים מהעבודה, מה שמרתיח את אודרי והם רבים לעיתים קרובות. ארתור פחות מוטרד ביחס לאליקה מאשתו, וחושב שבתו עוברת תקופה, אך הוא מזהיר אותה מהשכונה של הבר הלסבי, ואומר לה שלא בטוח שם.
לילה אחד, אחרי הופעת רוק, אליקה ובינה יושבות בחדרה של בינה, ובינה מתחילה ללטף ולנשק את אליקה. בהתחלה אליקה מהססת, שכן אין לה ניסיון אינטימי. עם זאת, בסופו של דבר היא מגיבה והשתיים מעבירות יחדיו את הלילה. בבוקר, אליקה מדברת עם בינה על מה הן רוצות ממערכת היחסים שלהן, אבל בינה אומרת לה אין שום מערכת יחסים, ושהיא לא "באמת לסבית", ורואה את המפגש הפיזי שלהן כמשהו חווייתי. לאליקה נראה שכל מה שמטריד את בינה זה שאליקה לא תספר לאף אחד מה קרה ביניהן, ואליקה נפגעת. היא חוזרת הביתה, ובוכה במשך שעות.
בינתיים, אודרי וארתור רבים מריבה חריפה, בין היתר לגבי אליקה. על אף אזהרותיה של אחותה הקטנה, שרונדה, אליקה יורדת על הוריה, מתערבת בוויכוח ביניהם, ויוצאת בפניהם מהארון. אודרי תוקפת את אליקה באכזריות בזמן שארתור מנסה לרסן אותה. אליקה בורחת לביתה של לורה, והשתיים משלימות. אודרי מנסה להתנהג כאילו לא קרה כלום לאחר מכן, דבר המכעיס את משפחתה. ארתור נפגש עם אליקה, מתנצל על התנהגותה של אודרי, ומבקש מאליקה לחזור הביתה, תוך חצי הבטחה ש"יהיה אחרת". אליקה מסרבת, ובמקום מחליטה לעבור לקליפורניה כדי להתחיל לימודים מוקדמים באוניברסיטה. היא אומרת לאביה, "אני לא בורחת; אני בוחרת."
השחקנים

אדפרו אודויה: אליקה
אפטון ויליאמסון: מיקה
אאשה דייוויס: בינה
צ'ארלס פרנל: ארתור
קים וייאנס: אודרי
פרנל ווקר: לורה
סהארה מלסה: שרונדה
הפקה

הסרט הוא עיבוד באורך מלא/הרחבה של סרטה הקצר עטור הפרסים מ-2007 באותו השם של התסריטאית-במאית די ריס. ספייק לי הוא אחד המפיקים בפועל של הסרט. הצילומים התרחשו באזור העיר ניו-יורק, בעיקר בשכונת פורט גרין בברוקלין.
ביקורת

הקרנת הבכורה של Pariah הייתה בפסטיבל סנדאנס 2011, בו זכה בפרס הצילום הטוב ביותר. הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של טורונטו בספטמבר 2011.
Pariah זכה בעיקר בביקורות חיוביות ולשבחים. לסרט יש דירוג של 93% באתר Rotten Tomatoes, בהתבסס על 103 ביקורות. ביקורת הקונצנזוס באתר אומרת, "עם אותנטיות זורמת וביצוע מפעים מאת השחקנית הראשית אדפרו אודויה, Pariah הוא סרט התבגרות/יציאה מן הארון עוצמתי, המסמן את הגעת הכישרון החדש והטרי של התסריטאית/במאית די ריס."
בביקורתו בניו יורק טיימס, מבקר הקולנוע. איי. או סקוט כתב שלצפות באדפרו אודויה בסרט זה "לחוות ריגוש הגילוי." סקוט ממשיך וכותב ש"לסרט יש נקודה שהוא רוצה להעביר, נקודת מבט לטעון לה, אבל הוא גם, מעל לכל, רוצה להאיר על יקום מלא משמעות ורגש של אינדיבידואלית."
AutoStraddle הציב את הסרט במקום ה-6 ברשימת "102 סרטי הלסביות הטובים בכל הזמנים".
אדפרו אודויה הייתה מועמדת לפרס Independent Spirit לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
פרסים/מועמדויות

| פרס | קטגוריה | מועמד | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| African-American Film Critics Association | הסרט הטוב ביותר | Pariah | Runner-up |
| African-American Film Critics Association | הסרט העצמאי הטוב ביותר | Pariah | זכייה |
| African-American Film Critics Association | משחק פורץ דרך | אדפרו אודויה | זכייה |
| פרסי Black Reel | הסרט הטוב ביותר | Pariah | מועמדות |
| פרסי Black Reel | הבימוי הטוב ביותר | די ריס | מועמדות |
| פרסי Black Reel | השחקנית הטובה ביותר | אדפרו אודויה | מועמדות |
| פרסי Black Reel | התסריט הטוב ביותר | די ריס | מועמדות |
| פרסי Black Reel | שחקנית המשנה הטובה ביותר | קים וייאנס | מועמדות |
| פרסי Black Reel |  | פרנל ווקר | מועמדות |
| פרסי Black Reel | האנסמבל הטוב ביותר | צוות השחקנית | מועמדות |
| פרסי Black Reel | משחק פורץ דרך | קים וייאנס | מועמדות |
| פרסי Black Reel |  | אדפרו אודויה | זכייה |
| Black Film Critics Circle | הסרט הטוב ביותר | Pariah | Runner-up |
| Black Film Critics Circle | הבמאי הטוב ביותר | די ריס | זכייה |
| Black Film Critics Circle | התסריט המקורי הטוב ביותר | די ריס | זכייה |
| Black Film Critics Circle | הסרט העצמאי הטוב ביותר | Pariah | זכייה |
| Black Film Critics Circle | משחק פורץ דרך | אדפרו אודויה | זכייה |
| פרס אינדפנדנט ספיריט | השחקנית הטובה ביותר | אדפרו אודויה | מועמדות |
| פרס NAACP Image | הסרט העצמאי הטוב ביותר | Pariah | זכייה |
| פרס NAACP Image | הסרט הטוב ביותר | Pariah | מועמדות |
| פרס NAACP Image | השחקנית הטובה ביותר | אדפרו אודויה | מועמדות |
| פרס NAACP Image | שחקן המשנה הטוב ביותר | צ'ארלס פרנל | מועמדות |
| פרס NAACP Image | שחקנית המשנה הטובה ביותר | קים וייאנס | מועמדות |
הערות שוליים

↑  "2011 Sundance Film Festival Announces Awards". Sundance Film Festival. Sundance Film Festival.
↑  "Pariah - Rotten Tomatoes". Rotten Tomatoes. Flixster.
↑  Scott, A. O. "Modest Methods, Big Ambitions". New York Times.
↑  "Now, An Updated Edition Of The 102 Best Lesbian Movies Of All Time". Autostraddle (באנגלית אמריקאית). 2017-02-14.
↑  "The Black Reel Awards | Saluting African-Americans in Films". Blackreelawards.wordpress.com.
↑  "Black Film Critics Circle". Black Film Critics Circle. אורכב מ-המקור ב-2012-04-14. נבדק ב-2018-09-28.
Girls Like Girls

"Girls Like Girls" (בעברית: בנות אוהבות בנות) הוא סינגל של היילי קיוקו.
הווידאו קליפ של השיר, שבוים על ידי קיוקו ואוסטין ס. וינצ'ל, הועלה ליוטיוב ב-24 ביוני 2015, וזכה למעלה מ-135 מיליון צפיות, ולכ-100 מיליון הזרמות בספוטיפיי.
כתיבה

"Girls Like Girls" נכתב על ידי קיוקו יחד עם אוון תומאס ולילי-מאי יאנג והופק על ידי ג'יימס פלניגן. הרעיון של השיר מבוסס על כתיבה על נושאים שאולי לא נמצאים באור הזרקורים. בראיון שנערך על ידי Us Weekly, אמרה קיוקו: "אהבתי את הרעיון איך כל החבר'ה האלה תמיד גונבים בנות של בחורים אחרים והייתי כמו 'אין המנון נשי לבת שגונבת בחורה של בחור אחר', וזה הדבר הכי מגניב אי פעם, ['Girls Like Girls' הפך] לסרטון אוניברסלי שמביא סוגים שונים של רגשות עבור סוגים שונים של אנשים."
וידאו קליפ

באוגוסט שוחרר קליפ לשיר שבוים על ידי קיוקו ואוסטין ווינצ'ל. בקליפ מככבת השחקנית הראשית השנייה מהסרט ג'ם וההולוגרמות, סטפני סקוט, בתפקיד הראשי של קולי, כאינטרס האהבה של סוניה (בגילומה של קלסי צ'או). הקליפ עצמו השפיע מאוד על אתר המיקרו-בלוגינג Tumblr, ובסופו של דבר הפך לוויראלי והגיע ליותר מ-135 מיליון צפיות.