stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוג'ין (אורגון)
הערות שוליים

↑  "U.S. Census Bureau Delivers Oregon's 2010 Census Population Totals". 2010.census.gov. 23 בפברואר 2011. נבדק ב-31 בדצמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hill, Christian. "State, federal estimates agree: Eugene's population tops 170,000". The Register-Guard (באנגלית). נבדק ב-2020-01-22.
| דגל אורגון מדינת אורגון |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | סיילם |  |
| אזורים גאוגרפיים | המטרופולין של פורטלנד • רכס קסקייד • נהר קולומביה • רמת קולומביה |  |
| היישובים הגדולים ביותר | פורטלנד • סיילם • יוג'ין • גרשם • הילסבורו • ביברטון • בנד • מדפורד • ספרינגפילד • קורבאליס • אולבני • טיגארד • לייק אוסווגו • קייזר • גרנטס פאס • אורגון סיטי • מק'מינוויל • רדמונד • טואלאטין • וסט לין • קלאמת פולס |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות אורגון |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548075805171  BNE: XX5569198  BnF: cb11977131j (data)  GND: 4229615-8  LCCN: n79084636  LNB: 000286706  MusicBrainz: e0343b8e-1eff-47ee-a64f-2e3df0d8e8e8  NARA: 10046033  NKC: ge972855  SUDOC: 086910434  VIAF: 151258679   WorldCat (עם VIAF): 151258679 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מנחם שמי

| --- | --- |

מנחם שמי, שנות הארבעים
 לידה:  15 בדצמבר 1897 בוברויסק, האימפריה הרוסית
 פטירה:  10 ביולי 1951 (בגיל 53) ישראל
 שם לידה:  מנחם שְמיט
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  ציור
 פרסים והוקרה:  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול (1938) 
 צאצאים:  אהרן (ג'ימי) שמי 
 
מנחם שֵמִי (שְמיט, שְמידט) (15 בדצמבר 1897 – 10 ביולי 1951) היה צייר ישראלי. ציוריו, בצבע וברישום, עוסקים בעיקר בארץ ישראל, אוֹרהּ, נופיה ואנשיה. סגנונו מהווה סינתזה אישית בין המסורות שלמד באודסה, השפעות אסכולת פריז ואסכולת בצלאל (אנ')". כמו כן עיצב את אנדרטת חטיבת הראל, בה לחם ונפל בנו סרן אהרן (ג'ימי), בבית הקברות הצבאי בקריית ענבים וערך את הקובץ "חברים מספרים על ג'ימי".
גלריה

נשים מתחת לעץ, 1950
אוסף המשכן לאמנות על שם חיים אתר
מכתביו

מנחם שמי, על ארצישראליות בציור, כתובים, 14 במאי 1928
"על אמנות הציור בארץ, גזית, 1935.
"על אמנות הציור הצרפתית בזמננו: לתערוכה בפטי-פאלה, פריז", גזית, 1938.
"דרכנו בציור", גזית, 1941.
"ציור הנוף בארץ", גזית, 1942.
מנחם שמי: 48 תמונות ומבחר אגרות ורישומים / ערוך בידי משה בסוק; מבוא: א. קולב, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ח.
מנחם שמי : 8 תמונות בצבעים, (מבואות - א. קולב קולב, משה בסוק), מוציא לאור : הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשכ"ו, 1966, (מהדורה ב').
בעריכתו:
אסיף: כנסת סופרים ואמנים בארץ-ישראל / העורכים: ספרות ותיאטרון: דב שטוק, ציור ופיסול: מ’ קסטל, מ’ שמיט [=שמי], תל אביב: גזית, תש"ג, 1942.
רישומים
צבי ברמאיר, חוזר חיל לארץ ישראל, רשומים - מנחם שמיט. (ספריה לנער), הוצאת עם עובד, תל אביב, תש"ז, 1946.
חברים מספרים על ג'ימי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ג, 1952.
שמי באלבומי ציורים :
חיים גמזו, עשרה ציירים בישראל, חיים אתר, יוסף זריצקי, מרסל ינקו, מרדכי לבנון, אריה לובין, משה מוקדי, יוחנן סימון, משה קסטל, ראובן רובין, מנחם שמי, מוציא לאור: אשכול, תל אביב, תשי"ב.
שישה אמנים ישראליים : משה קסטל - יום של תקוה, אהרן כהנא - סעודה, מנחם שמי - צפת, מרסל ינקו - עין הוד, יחזקאל שטרייכמן - מאיר בעל הנס, יוחנן סימון - יושבי אוהלים, מוציא לאור: סונול, חיפה, תשכ"-?
לקריאה נוספת

מנחם שמי - אדם ואמן [תערוכה] / [אוצרת:] דליה בלקין (עריכת טקסט: דפנה רז; תקצור ותרגום לאנגלית: מיכאל בלקין, תל אביב: עמותת זהר צבעים, 2009. (מוזיאון תל אביב לאמנות, 11 בספטמבר - 12 בדצמבר 2009, המשכן לאמנות עין חרוד, ינואר-מרץ 2010. כולל מאמרים על האמן ויצירתו.)
ביבליוגרפיה מלאה באתר "מנחם שמי"
הערות שוליים

↑  ראו עבודות לתיאטרון, באתר "מנחם שמי".
↑  יורם קניוק, תש"ח, פרק 17, עמ' 151
↑  ראו ד.ל., מעט לעט: אבא של ג'ימי, מעריב, 30 במאי 1958; אריה לרנר, אלבום מנחם שמי, דבר, 25 ביולי 1958.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 278684  NLI: 987007267790305171  PLWABN: 9811721745505606  BnF: cb16556106p (data)  GND: 122845781  ISNI: 0000 0000 6680 8492  LCCN: nr97007591  NTA: 202580741  RKD: 254433  ULAN: 500479264  VIAF: 20574182   WorldCat (עם VIAF): 20574182 
מנחם שמי, רוזנקרנץ, דוד מערבי, רדק ואורי צבעוני לפני הגיוסים לגדוד העברי. תצלום מארכיון גבריאל טלפיר, מרכז מידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים
אנדרטת חטיבת הראל
אקסלי גאלן-קאללה

| --- | --- |

 לידה:  26 באפריל 1865 פורי, פינלנד 
 פטירה:  7 במרץ 1931 (בגיל 65) סטוקהולם, שוודיה 
 שם לידה:  Axel Waldemar Gallén 
 מקום קבורה:  בית הקברות הייטניימי 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן (1889)  Gymnasiet Svenska normallyceum (1881)  האקדמיה לאמנות יפה בהלסינקי (1884) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  הרומנטיקה, סימבוליזם, לאומנות רומנטית 
 הושפע על ידי:  Sigfrid Keinänen, פרננד קורמה, אדולף פון בקר, Carl Jahn, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 יצירות ידועות:  The Artist's Mother, Lemminkäinen's Mother, The Defense of the Sampo 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (1902)  מפקד דרגה ראשונה במסדר הוורד הלבן של פינלנד (23 במאי 1928)  צלב החירות, דרגה 3 (1918)  מפקד במסדר הוורד הלבן של פינלנד (18 ביולי 1919)  Ducat Prize (1888)  מפקד עם כוכב במסדר אולב הקדוש (1923) 
 בן או בת זוג:  Mary Gallen-Kallela 
 צאצאים:  Kirsti Gallen-Kallela, Jorma Gallen-Kallela 
 מספר צאצאים:  3 
 
אקסלי גאלן-קאללה (בפינית: Akseli Gallen-Kallela;‏ 26 באפריל 1865 – 7 במרץ 1931), היה צייר פיני. ידוע לרוב בשל ציוריו לאפוס הפיני הלאומי, ה"קאלוואלה". עבודותיו נחשבות לצד חשוב בזהות הפינית הלאומית. עשה פיניזציה של שמו מ-Gallén ל-Gallen-Kallela ב-1907.
ביוגרפיה > ראשית חייו

קאללה נולד בשם אקסל ואלדמר גאלן (Axel Waldemar Gallén) בפורי, פינלנד למשפחה דוברת שוודית. אביו, פיטר גאלן עבד כשריף במשטרה וכעורך דין. קאללה גדל בטירווה. בגיל 11 נשלח להלסינקי ללמוד בבית ספר יסודי מכיוון שאביו התנגד לשאיפותו להפוך לצייר. לאחר מותו של אביו בשנת 1879 לקח קאללה שיעור ציור באקדמיה לאומניות של הלסינקי בין השנים 1881–1884. במהלכן גם לקח שיעורים פרטיים בחסותו של אדולף פון בקר (אנ').
"נוף אור ירח", 1881, ציור השמן הראשון שלו
"ילד ועורב", 1884
"דג נרקב", 1884
ביוגרפיה > פריז

בשנת 1884 עבר לפריז כדי ללמוד באקדמיה ז'וליאן. שם התחבר עם הצייר הפיני אלברט אדלפלט, הצייר הנורווגי, קארל דרנברגר והסופר השוודי אוגוסט סטרינברי. במהלך תקופה זה נסע הלוך חזור פעמים רבות בין פינלנד לפריז.
"חיים ומוות", 1884
"חצר פריזאית", 1884
"אשה מבוגרת עם חתול", 1885
"שדרה בפריז", 1885
"בית קפה בפריז", 1886
"חיים כפריים", 1887
"השיעור הראשון", 1887–1889
"חשיפה", 1888
"בסאונה", 1889
"קדחת", 1889
"ילדה בכנסייה הישנה של קאורו", 1889
ביוגרפיה > מארי סלור

בשנת 1890 נשא לאישה את מארי סלור (Mary Slöör). לזוג נולדו שלושה ילדים. במהלך תקופת ירח דבש שלהם במזרח קרליה החל כבר קאללה לאסוף חומרים עבור איוריו הבאים עבור הקאלוואלה. ציוריו מתקופה זו מאופיינים בסגנון רומנטי כגון הטריפליך של אינו, אף על פי שהשפעת הסימבוליזם ניכרת בכבדות בעבודתיו כבר ב-1894.
"מדונה", 1891
"אינו" (טריפטיך), 1891
"רועה צעיר מפאנייארבי", 1892
"מפלי מנטיקוסקי", 1892–1894
"פורטרייט של אשת האמן", 1893
"יצירת הסמפו", 1893
"נקר שחור", 1894
Conceptio Artis", 1894"
"סיבליוס כמלחין ה-En Saga‏", 1894
"אד אסטרה", 1894
ביוגרפיה > ברלין ומותה של איפמי מארייטה

בדצמבר 1894 עבר קאללה לברלין כדי לפקח על תערוכה משותפת של עבודותיו עם יצירותיו של הצייר הנורווגי אדוורד מונק. באותו הזמן קאללה עיצב גם בקתה מפוארת בשם קללה (Kalela) על גדת אגם רואובסי עבור משפחתו. הבקתה נבנתה מעצי אורן על ידי 13 נגרים מקומיים.
במרץ 1895 הסתיים טיולו בפתאומיות כאשר קיבל מברק המודיע כי בתו, איפמי מארייטה נפטרה מדיפתריה. רגע זה היווה נקודת מפנה בעבודתו. שכן עד לרגע זה עבודותיו צוירו בסגנון הרומנטי, ולאחר מותה החל קאללה לצייר את עבודותיו בסגנון הרבה יותר אגרסיבי. בין השנים 1896–1899 הוא צייר את מה שנחשבות לעבודותיו המפורסמות ביותר: "הגנת הסמפו", "אמו של למנקיינן", "נקמת יואוקהיינן" ו"קללתו של קולרבו" כולן עוסקות בקאלוואלה. במאי 1895 ביקרו קאללה ואשתו בלונדון בכוונה לרכוש מכבש אומנות. תוך כדי ביקורו למד על זכוכיות ויטראז'. בסוף 1897 נסעה המשפחה לפירנצה ולפומפיי, שם למד על פרסקו.
"פרוטרייט של אדווארד מונק", 1895
"קללה בליל חורפי", 1896
"אמו של האמן", 1896
"הגנת הסמפו", 1896
"אמו של למנקיינן", 1897
"נקמת יואוקהיינן", 1897
"רצח האח", 1897
"מארי תופרת במרפסת של קללה", 1897
"קללתו של קולרבו", 1899
"נוף פברוארי", 1899
ביוגרפיה > התערוכה העולמית של פריז

קאללה צייר פרסקות עבור הביתן הפיני בתערוכה העולמית של פריז. בפרסקו שלו, "אילמרינן חורש את שדה הצפעים" הטמין קאללה מסר פוליטי: אחד הצפעים חובש כתר של שושלת רומנוב. מוטיב זה מביע את משאלתו של קאללה לעצמאותה של פינלנד במהלך שנות הרוסיפיקציה של המדינה.
התערוכה בפריז הבטיחה את המשך קריירתו של קאללה כאמן מבטיח בפינלנד. ב-1901 הוזמן לצייר את הפרסקו המפורסם, "קולרבו יוצא למלחמה", עבור אולם הקונצרטים של אגודת הסטודנטים של הלסינקי. בין השנים 1901 ו-1903 הוא צייר את ציורי הקיר למאוזוליאום יוסליוס בפורי, לזכר בתו בת ה-11 של התעשיין פריץ ארתור יוסליוס (עם זאת, הפרסקות נפגמו עד מהרה בשל רטיבות, והושמדו כליל בשריפה בדצמבר 1931. יוסליוס הטיל על בנו של קאללה, יורמה לצייר אותם מחדש מהסקיצות המקוריות. השחזור הושלם רגע לפני מותו של יורמה ב-1939).
ב-1907 עשה פיניזציה לשמו השוודי: Axel Waldemar Gallén ל-Akseli Gallen-Kallela בעל הצליל הפיני. הרעיון שלו לקאלוואלה הגדולה בן 700 העמודים נוצר במלואו ב-1909 עם פרסום תוכניתו במגזין Valvoja.
סקיצה של הפרסקו עבור תערוכת פריז "אילמרינן חורש את שדה הצפעים", 1899
שטיח קיר שעוצב על ידי קאללה
"אביב", 1900 לערך
"קולרבו יוצא למלחמה", 1901
"על יד נהר טואונלה", 1903
"אגם קייטלה", 1905
"גניבת הסמפו", 1905
"עזיבתו של ויינמויינן", 1906
"מרבצו של השונר", 1906
"ביל-בול, כרזה לקמעונאי רכב", 1907
ביוגרפיה > קניה

בשנת 1908, מתוך מחשבה על חידוש, עברו קאללה ומשפחתו לפריז. עם זאת, העיר והסגנון החדש שנהיה פופולרי באומנות לא הרגישו מסבירי פנים כפי שהוא קיווה, ולכן במאי 1909 עברו רחוק יותר לניירובי, קניה. הוא היה האמן הפיני הראשון שצייר דרומית לסהרה. זמן תקופתו בקניה הסתכם במעל 150 יצירות אקספרסיוניסטיות. אף על פי שמבחינה אמנותית הציורים בעלי איכות משתנה, הצבעים והסינרגיה שלהם נחשבים יוצאי דופן. המשפחה חזרה לפינלנד בפברואר 1911. בין השנים 1911 ו-1913 הוא תכנן ובנה סטודיו ובית למשפחתו בטרבספאה, כ-10 ק"מ מצפון-מערב למרכז הלסינקי.
"האוקניאדות", 1909
"בית קפה בפריז", 1909
"שלד גמל", 1909
חסר שם, 1909
"אישה משבט הקיקויו", 1909
"פורטרייט של קנסואה", 1909–1910
"קרנפים ועצי חלבלוב", 1909–1910
"היפופוטמים בנהר הטאנה", 1910
"הומו ויקטור", 1910
"אלמוגן בפריחה", 1910
ביוגרפיה > מלחמת האזרחים הפינית

המשפחה חזרה מטרבספאה לקללה ב-1915 כדי להימלט ממהומות מלחמת העולם הראשונה. כמה שנים מאוחר יותר ב-1918, קאללה ובנו יורמה השתתפו בלחימה בחזית מלחמת האזרחים הפינית. כאשר שמע על כך ראש ההגנה, קארל מנרהיים, הוא הזמין את קאללה לעצב את הדגלים, העיטורים הרשמיים והמדים עבור פינלנד העצמאית החדשה. עבור הדגל הציע קאללה דגל צלב לבן-כחול, עם צבעים הפוכים (צלב לבן על רקע כחול), אך העיצוב נחשב דומה מדי לדגל שוודיה ובמיוחד לדגל יוון של אותה תקופה. בשנת 1919 הוא מונה לשליש אישי של מנרהיים.
"קללה בסתיו", 1915
"האוהבים", 1906–1917
"פורטרייט של מארי", 1917
"קריסטי מנגנת בצ'לו", 1917
"קולרבו אכול החרטה", 1918
"למנקאיינן על יד נהר האש", 1920
ביוגרפיה > טאוס, ניו מקסיקו וחיים מאוחרים

בדצמבר 1923 עבר לארצות הברית, לשם עברה גם משפחתו אחריו בסתיו 1924. הוא בילה לראשונה בשיקגו, ותערוכה של עבודותיו הוצגה בכמה ערים. בשיקגו הוא התרשם מאמנות אינדיאנית ועבר לטאוס, ניו מקסיקו, למושבת האמנות שם כדי ללמוד אותה יותר. במהלך תקופה זו הוא גם החל לשרטט את "הקאלוואלה הגדולה" בפירוט רב יותר. במאי 1926 חזרה המשפחה לפינלנד. שנתיים מאוחר יותר ב-1928, צייר את ציורי הקיר המתארים את הקאלוואלה בלובי של המוזיאון הלאומי של פינלנד יחד עם בנו יורמה. בשנת 1930 חתם על הסכם לצייר פרסקו ענק עבור בנק קנסאליס-אוסאקה-פאנקי, אך ב-7 במרץ 1931 מת לפתע מדלקת ריאות בסטוקהולם כשחזר מהרצאה בקופנהגן.
"הצ'יף האינדיאני מים נקיים", 1924
"האינדיאנית סיה אוהוטאה", 1925
"הבית שלנו בטאוס", 1925
"הבית בטאוס באור השמש", 1925
"אינדיאני רכוב על סוס בשלג", 1925
"טאוס", 1925
"ערבה שבורה וציפור כחול בניו מקסיקו", 1925
"הכידון הגדול", 1928. פרסקו המבוסס על ציור מוקדם יותר מ-1904.
"פורטרייט של קארל גוסטף אמיל מנרהיים", 1929
עמוד לא שלם המתאר את לידתו של ויינמויינן מהקאלוואלה הגדולה (פי'), 1920–1930
מורשת

הסטודיו והבית שלו בטרבספאה נפתחו כמוזיאון גאלן-קאללה ב-1961; המוזיאון מכיל כמה מיצירותיו ומחקרים על גאלן-קאללה עצמו.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13  Aimo Reitala, Gallen-Kallela, Akseli. National Biography of Finland.
↑  "Akseli Gallen-Kallela (1865-1931). A Passion for Finland". Musée d'Orsay. 2012.
↑  Kalela. Ruovesi.
↑  Gallen-Kallelan rapistunut erämaa-ateljee avataan heinäkuuksi. Yle. (בפינית)
↑  Saressalo, Lassi (2018). Kansallisromantiikkaa Kainuusta ja kauempaakin. Kotiseutuliitto. (בפינית)
↑  Mikkonen, Nadja (19 September 2017). Suur-Kalevala oli Akseli Gallen-Kallelan hurja haave – haukkui kirjeellä kustantajan, kun ymmärrystä ei löytynyt. Yle. (בפינית)
↑  Gallen-Kallela 150 years. Gallen-Kallela Museum. 2015.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261396105171  PLWABN: 9810539412705606  BNE: XX6533697  BnF: cb125596334 (data)  CiNii: DA13204411  GND: 119210665  ISNI: 0000 0001 0865 0663  KulturNav: 05592038-b220-4690-a4b0-2fca0d8e7eab  LCCN: n79127990  LNB: 000005481  MusicBrainz: 096af158-12a0-4fe4-83bf-5a67286ac6b2  NDL: 00466903  NKC: jo2014802433  NLA: 35570691  NTA: 075076691  RKD: 30053  SELIBR: 187885  SNAC: w6jh7425  SUDOC: 033839093  Trove: 999699  ULAN: 500015305  VcBA: 495/291583  VIAF: 5047015   WorldCat (עם VIAF): 5047015
גן חיות אנושי

ילידי טיירה דל פואגו (פטגוניה הארגנטינית) שהובאו לפריז על ידי המאייטר ב-1889.
גני חיות אנושיים (נקראים גם "מיצג אתנולוגי" או "כפרי שחורים"), פעלו במאה ה-19 ובמאה ה-20 והציגו בני אדם ילידים לראווה. בתערוכות שונות, בעיקר ברחבי אירופה וארצות הברית, הוצגו בני אדם ממוצא אפריקאי, אינדיאנים, אינואיטים ובני תרבויות אסיתיות שונות. התצוגות הדגישו את "אופיים הנחות" של הילידים ואת השוני בינם לבין האירופאים מהתרבות המערבית. גני חיות אתנוגרפיים בדרך כלל התבססו על גזענות מדעית ודארוויניזם חברתי. במאתיים השנים האחרונות יובאו לאירופה ולצפון אמריקה יותר מ-35,000 ילידים אשר הוצגו בגני חיות ותערוכות שונות.
ראשית התופעה

בימי קדם ובימי הביניים נהוג היה ללכוד בני אדם ולהשתמש בהם כעבדים, כשפחות וכמושאי בידור ועושר. מגלי ארצות היו נוהגים ללכוד ילידים ולהביאם כשלל למלכיהם. כריסטופר קולומבוס למשל, הביא איתו אינדיאנים לספרד בשובו מהעולם החדש. 
בתקופת הרנסאנס אנשי בית מדיצ'י הקימו גן חיות גדול בוותיקן. מתיעוד גן החיות מהמאה ה-16 עולה כי החזיקו בו אוסף של בני אדם "ברברים" מיותר מ-20 קבוצות אתניות שונות.
עם התגברות העיור, ככל שהתפתחה תרבות הפנאי במערב, גדל השימוש בבני אדם כמספקי בידור ובכלל זה גם בני אדם שהוחזקו בכפייה. עד המחצית השנייה של המאה ה-19 לבשו המיצגים האנושיים אופי של פריק שואו, קירקס ו"תצוגת פראיים". אחד המופעים המפורסמים ביותר הופק על ידי פי. טי. ברנום ב-25 בפברואר 1835. במיצגים מסוג זה נהגו להציג בעלי מומים ובני אדם השונים מאוד במראם מהאירופאים. המושג תאומים סיאמיים למשל, לקוח מאחד המוצגים בתערוכות אלו הוא האחים אנג וצ'אנג בנקר.
תור הזהב של גני החיות האנושיים

לקראת סוף המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20, גני חיות אנושיים ותצוגות של כפרי ילידים הוקמו ברוב בירות המערב: פריז, המבורג, אנטוורפן, ברצלונה, ורשה, אמסטרדם, ניו יורק, בריסל, פורטו, יוהנסבורג, לונדון, מילאנו, אוסלו, ברלין, מרסיי ועוד. מאות אלפים היו מבקרים בתערוכות הזמניות ובגנים הקבועים מדי שנה.
תור הזהב של גני החיות האנושיים > צרפת

במחצית השנייה של המאה ה-19 פריז הייתה בירה עולמית ולתערוכות רבות שנערכו בה הגיעו עשרות מיליוני מבקרים מכל העולם. בשנת 1877 הוצגה בגני ההתאקלמות בפריז (צר') תערוכה של אינואיטים ונובים, התערוכה הכפילה את מספר המבקרים בשנה זו ליותר ממיליון. בעקבות כך הוצגו בגנים אלו ב-35 השנים הבאות עוד 30 תערוכות אנושיות.
אחת האטרקציות המרכזיות של התערוכה העולמית של פריז (1889) בה ביקרו 28 מיליון אנשים הייתה תצוגה מפוארת של 400 ילידים. בשנת 1907 הוקם בפאתי פריז קומפלקס של שישה "כפרי ילידים" בפארק עצום. תערוכות אנושיות הוצגו בפריז עד שנות השלושים. תערוכות אנושיות הוצגו גם בליון, מרסיי וכן בהאנוי שהייתה תחת שלטון צרפתי.
תור הזהב של גני החיות האנושיים > ארצות השפלה

בגני המסחר הקולוניאלי באמסטרדם (אנ') הוצגו החל משנת 1883 ילידים מסורינאם. השלטון הקולוניאלי ההולנדי הקים "תערוכת ילידים" באי ג'אווה שהיה בשלטונו. בתערוכה עולמית בבריסל 1897 הוצגו מאות קונגולזים. 267 מהם נהרגו כתוצאה מתאונה, אלו הוטמנו בקבר אחים מחוץ לעיר. לאור ההצלחה המסחרית האדירה של התערוכה, הוקם בבריסל באותה שנה המוזיאון המלכותי של אפריקה (אנ') בסגנון אר-נובו. בשנת 1910 נערכה בבריסל תערוכה עולמית נוספת בה הוצגו "כפרים אפריקאים" ולאחר מכן גם בשנת 1930 נערכה תצוגה דומה באנטוורפן. גם בתערוכה העולמית של בריסל (1958) הוצג "כפר קונגולזי".
תור הזהב של גני החיות האנושיים > גרמניה וסקנדינביה

בשנת 1874 ייבא סוחר החיות הגרמני קרל הג'נבק (אנ') לאפים ופולינזים ומכר אותם לגני חיות ברחבי אירופה. בשנת 1876 הוא התחיל לייבא נובים מסוחרים ערבים בסודאן. בשנת 1880 מכר אינואיטים לגן החיות בהאמבורג. בשנת 1896 הוקמה "תערוכת ילידים" במסגרת תערוכת קולוניאליזם בברלין, תערוכה דומה הוצגה בקיץ 1928 בשטוטגרט. בשנת 1915 בחגיגות ה-100 של ממלכת נורווגיה הוצגו באוסלו 80 ילידים סנגלים.
תור הזהב של גני החיות האנושיים > צפון אמריקה

גם בארצות הברית ובמקסיקו הוצגו תערוכות נודדות של ילידים וכן כלובים של בני אדם בגני חיות. הסיפור המוכר ביותר הוא סיפורו של אוטה בנגה (אנ'). אוטה בנגה הוא יליד קונגו, שיובא לארצות הברית על ידי סמואל פיליפס ורנר, להיות "מוצג" בתערוכת הקיץ בלואיזיאנה. המבקרים בתערוכה טענו כי שיניו החדות של בנגה הן עדות לכך שהגיע משבט קניבלי. השמועה פרשה כנפיים והגיע לתקשורת וכך הפך בנגה ללהיט של התערוכה. לאחר התערוכה הוא חזר לקונגו אך לא הצליח להשתלב בשבטו. הוא נדד באפריקה יחד עם ורנר, עד שהלה הציע שיחזור לעבוד בגני חיות בארצות הברית. בנגה הוצג בגן החיות ברונקס בכלוב של האורנגאוטן. לאחר מחאה של פעילי זכויות אדם הוחלט להפסיק את "העסקתו" בגן החיות. הוא עבר לבית יתומים בו למד קרוא וכתוב. עם השנים, התפכח והבין את גורלו, נכנס לדיכאון והתאבד בגיל 32. סיפורו זכה לתהודה רבה וברבות השנים נכתבו עליו מחזות, שירים וספרים.
גני חיות אנושיים בני זמננו

בין מלחמות העולם ובמיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה נשמעה ביקורת רבה על קולוניאליזם וגזענות. גני חיות אנושיים נסגרו ברחבי העולם ותערוכות ניידות של בני אדם התמעטו. עם זאת גם כיום נערכות מדי פעם תצוגות של "כפרים אפריקאים" וילידים. למשל, בעיר אאוגסבורג שבגרמניה הוצג "כפר אפריקאי" ביולי 2005, ובשנת 2008 נפתח בתאילנד גן חיות אנושי המציג בנות קארן (אנ') הידועות בצווארן הארוך. בשני המקרים הובעה ביקורת ציבורית חריפה.
לקריאה נוספת

ג'ורג' בן-שושן, אירופה. תשוקה לרצח עם, מוסד ביאליק, 2012
הערות שוליים

1 2  ציידי גן החיות האנושי של פריז, מסי נסי, 2012 (בצרפתית)
↑  צידה המודחת של הגזענות המערבית, קורט יוהנסון, 2000 (באנגלית)
↑  Mullan, Bob and Marvin Garry, Zoo culture: The book about watching people watch animals, University of Illinois Press, Urbana, Illinois, Second edition, 1998, p.32. ISBN 0-252-06762-2
↑  גני חיות אנושיים באימפריה הקולניאלית (בצרפתית)
↑  גני חיות אנושיים בבלגיה, ז'אן פיליפ פטי, 2002 (בצרפתית)
↑  Pelle, Findling, ed. (2008). "Appendix B:Fair Statistics". Encyclopedia of World's Fairs and Expositions. McFarland & Company, Inc. p. 415. ISBN 978-0-7864-3416-9.
↑  נורווגיה משחזרת את גן החיות האנושי של 1914, הגרדיאן, 29/4/2014 (באנגלית)
↑  כלוא בגן החיות האנושי,בת הלר, דיילי מייל, 31/10/2009 (באנגלית)
↑  גן חיות אנושי נפתח בתאילנד, דיילי טלגרף, 19/5/2008 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544594305171  GND: 4216818-1  LCCN: sh2006001275 
"תערוכת אינדיאנים" שהוצגה בפריז, 1931
"כפר אפריקאי" שהוצג באוסלו, 1914
אוטה בנגה בגן החיות ברונקס, ניו יורק, 1906
מסטיקא

מסטיקא (ביוונית נקראת "מסטיכה" או "מסקצה", μαστίχα ומשמעה "לעיסה" או "ללעוס") השם לשרף היבש של אלת המסטיק (Pistacia lentiscus). הוא משמש כתבלין וגם למטרות רפואיות. שימושו המקורי של המסטיקא היה כחומר לעיסה. בספרדית ובאיטלקית המילה masticare פרושה ללעוס ומכאן השם מסטיק. אלת המסטיק אומנם גדלה בכל אגן הים התיכון והיא עמידה מאד לרעיה ולתנאי קרקע שונים, אך היכולת להפיק ממנה שרף בצורה מסחרית, בטיפטוף, ישנה רק לצמחים הגדלים בדרום האי היווני כיוס, שם 24 כפרים מפיקים מסטיקא.אזור הכפרים הללו נקרא מסטיקוחוריה. החומר נמכר בצורת גרגרים או אבקה.
השם "דמעות"

בתנ"ך מתוארים שיחי האלה בשם "בכאים" (מלשון "בכי") בגלל השרף הדומה לדמעות. ביוון מכונה המסטיקא בשם "הדמעות של כיוס". המקור הנוסף לשם "דמעות" הוא בסיפור על איזידורוס הקדוש. לפי מסורת זו, איזידורוס היה קצין בצי הרומי, בערך בשנה 250 לספירה. הוא התוודה על אמונתו הנוצרית בפני האדמירל נומריוס. כתוצאה מאמונתו זו, איזידורוס עונה וראשו נכרת ליד שיח האלה. האגדה מספרת שיסוריו גרמו לצמח לדמוע וכך הופיעו "דמעות" השרף הראשונות.עד היום, בכיוס, ב-14 במאי, חוגגים את יומו של איזידורוס הקדוש.
הפקת השרף

למרות שאלת המסטיק צומחת בכל רחבי האזור הים - תיכוני, המקום היחיד להפקת המסטיקא הוא ההרים באזור ״מסטיקוחוריה״ (״כפרי המסטיק״ ביוונית), אשר בדרום-מערב האי כיוס. חוקרים משערים שאחת הסיבות הוא מיקרו אקלים (אנ') באזור, המצטיין בחורף נח ובקיץ חם ויבש. בנוסף, במשך מאות שנים, הצמחים עברו סלקציה לתכונה של ריבוי הפרשת שרף.
הכנת הצמחים מתחילה בחורף, כאשר גוזמים את ענפי העץ ומבצעים חריש שטחי של השטח, לעומק של כ-10 סנטימטר. בחודש יוני משטחים ומנקים את השטח ממנו ייאסף השרף. כמו כן, מפזרים על האדמה אבקה של סידן פחמתי. תפקידו לשמש מצע עליו יפלו טיפות המסטיקא ויתייבשו מבלי לשנות את הרכבו. באמצע חודש יולי פוצעים את קליפת העץ בחתכים באורך של 10–15 מילימטר, בעומק של 2–3 מילימטר ומחתכים אלה יטפטף השרף. רובו מטפטף על המצע הלבן ונשאר שם 15–30 יום, עד אשר מתיבש מספיק כדי להתאים לאיסוף. האיסוף מתחיל בדרך כלל באמצע ספטמבר, בשעות המוקדמות של הבוקר, כדי להימנע מחשיפת גושי השרף לחום היום, אשר יתיך אותם. בחודשים נובמבר עד פברואר מתמקדים משקי הבית בניקוי השרף על ידי רחיצה. במקומות בהם מפיקים את השרף, מייצרים גם "שמן מסטיקא".
תולדות הסחר במסטיקא

הרודוטוס מזכיר את המסטיקא כבר במאה החמישית לפני הספירה. הרומאים נהגו ללעוס אותו כדי לנקות את שיניהם וכדי לרענן את הבל הפה. הגידול המסחרי החל במאה ה-14, עם השתלטות גנואה על האי כיוס. אז הפך מסחר בשרף למונופול. כדי למנוע מסחר בלתי חוקי היישובים באי נבנו במערך דמוי מבצר, כאשר כל בית צמוד לשכנו ומסביב הוקמו מגדלי שמירה. כאמצעי זהירות נוסף,על תושבי המקום נכפה עוצר לילה. בימי השלטון העות'ומני, אשר הגיע לאי במאה ה-16, השרף היה אהוב כתבלין ומחירו היה גבוה ביותר. בתקופה זו, אזור הפקת המסטיקא זכה לפריחה כלכלית. החקלאים המקומיים חויבו לשלוח לקונסטנטינופול את החומר המשובח ביותר, שם הצרכנים הראשיים היו נשות הרמון הסולטן. רק בשנת 1840 הורשו מלקטי המסטיקא לסחור בחומר באופן עצמאי.
היום, את המסטיקא המקורית ניתן להשיג רק בחנויות תבלינים מובחרות, בצורת גרגירים, או בצורת אבקה לאחר שהגרגירים נטחנו.
שימושים ברפואה עממית

השימוש במסטיקא ידוע מימי קדם בתור סם ריפוי. החומר היה בעל חשיבות רבה ברפואה העממית והמסורתית של המזרח התיכון ושל יוון העתיקה, כאשר שימש גם בתור תרופה נגד ארס של נחשים, וגם לחניטת מתים. דיוסקורידס, רופא בוטנאי שחי ביוון במאה הראשונה לספירה, כתב ספר בשם "אודות רפואי חומרים" על תכונות הריפוי של המסטיקא.הוא ציין שהשרף מועיל לקיבה, לניקוי עור הפנים, מחזק חניכיים. שהשרף בהודו שימש כחומר לסתימת חורים בשיניים, בצפון אפריקה משמש להכנת תחבושות ובטורקיה משמש לחיזוק חניכיים ואילו בעיראק משמש לטיפול נגד שלשול אצל ילדים.
על פי הרפואה העממית, מסטיקא מועילה לבעיות גינקולוגיות, לחיזוק הרחם בזמן ההריון, לשיכוך כאבי המחזור ועצירת דימום הווסת. כמו כן, היא יעילה לריפוי הצטננות בחורף. מטפלת בבעיות דלקת חניכיים, עצירת דימומים כללים ומטפלת בזיהום מעיים
ברפואה העממית הערבית נעשה שימוש בשרף אלת המסטיק לטיפול בכאבי בטן, למניעת שילשולים, להפגת ריח פה, לטיפול בצרבות, לטיפול בכיב קיבה (אולקוס), כאבי שיניים, אקזמה, להמרצת העיכול ולעצירת שטפי דם מן הרחם, ולהכנת שיקוי להגברת חלב מניקות.
התייחסות ברפואה המודרנית

הוכח שהשרף מכיל כמויות של נוגדי חימצון המגינים על הכבד, המחקרים מראים שיש בשרף חומר שמחזק את רירית הרחם ומסייע להגברת הביוץ בשל התכונה של הורדת תכולת הפרולקטין. צריכה של מסטיקא עוזרת לקליטה ומטבוליזם של כולסטרול בגוף ובכך מונע שקיעה על דפנות כלי הדם והורדת הסיכון להתקף לב.
"שמן מסטיקא" עוזר לבעיות עור ומשמש לייצור פלסטרים.
בתקופתנו, מאפייני הריפוי של המסטיקא ונספחיה נבחנו במספר מחקרים ואלה מסקנותיהם:
השמן המצוי בעלי הצמח קוטל חיידקי חניכיים, פטריות מהסוג קנדידה והוא בעל השפעה אנטי דלקתית
מסטיקא מונעת הצטברות פלאק חיידקים (אנ') בשיניים
למסטיקא יש פוטנציאל לריפוי כיב קיבה
למסטיקא מיוחסת פעילות אנטיבקטרית כנגד החיידק הליקובקטר פילורי
שמן שמוצה מעלי אלת המסטיק הוא בעל פעילות אנטי פטרייתית כנגד שלוש פטריות התוקפות גידולים חקלאיים: פיתיום, ריזוקטוניה ופוסריום.
השרף מונע התרבות של וירוס שפעת A
לשרף המסטיקא תכונות של נוגד חימצון ומונע דלקתיות
שימוש במאכלים ומשקאות

שימושו הראשון של התבלין היה כחומר לעיסה, ה"מסטיק". במשך הזמן נוספו שימושים קולינריים : במאכלים משתמשים במסטיקא בעיקר להסמכה של גלידות, ובלבנון משמש לתיבול רטבים. במצרים משתמשים במסטיקא להסמכה של ריבות המיוצרות מירקות שונים ויצירת ריבות בעלות מרקם נמתח הדומה לגומי לעיסה. החומר משמש גם כתוספת למאכלים כגון בשרים ומרקים. במרוקו משמש לעישון מאכלים והסמכה של נוגט.
בטורקיה משתמשים במסטיקא לקינוחים כגון מלבי, רחת לוקום, גלידה מסטיק, פודינג כגון הסוטלאץ' (פודינג אורז טורקי), משקה סחלב ומשקאות מוגזים. בארצות המגרב משתמשים במסטיקא בעיקר לעוגות, ממתקים ודברי מאפה. ביוון משמש להכנת משקה ליקר ערק אלכוהולי בתוספת מסטיקא, משקאות, מסטיקים, עוגות, מאפים, ממתקים, קינוחים, לחמים, ואף לייצור גבינה.