stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי אוסטריה–יוגוסלביה
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר תום המלחמה אוסטריה הייתה תחת הכיבוש של בעלות הברית ואילו יוגוסלביה התאחדה בשם הרפובליקה העממית הפדרלית של יוגוסלביה. לאחר חתימת אמנת המדינה האוסטרית על ידי אוסטריה וארבע המעצמות הכובשות (צרפת, ברית המועצות, בריטניה וארצות הברית) נחתם ההסכם גם על ידי יוגוסלביה השכנה. אוסטריה, כמדינה נייטרלית, והפיצול היוגוסלבי-סובייטי לאחר 1948, אשר גרם לכניסת יוגוסלביה לארגון המדינות הבלתי-מזדהות, הביא לשיתוף פעולה בין המדינות באופן הדוק בבניית גשרים באירופה בתקופת המלחמה הקרה, במיוחד במסגרת הוועידה לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (כיום OSCE). היחסים הפורמליים התפתחו עוד יותר עם הקמת קבוצת העבודה האלפים-אדריאטית בשנת 1978. בשנת 1989, יחד עם הונגריה ואיטליה, אוסטריה ויוגוסלביה היו החברות המייסדות של היוזמה המרכז אירופית. בעוד שבשלבים הראשונים של המשבר ביוגוסלביה אוסטריה עדיין לא הייתה מדינה חברה באיחוד האירופי, המדינה עדיין הייתה תמכה בצורה ברורה בזכות ההגדרה העצמית של הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה והרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה. נבחרת יוגוסלביה בכדורגל שיחקה את משחקה הבינלאומי האחרון ב-13 בנובמבר 1991 במוקדמות יורו 1992 של אופ"א מול נבחרת אוסטריה בכדורגל וזכתה בו בתוצאה 2:0.
יחסי אוסטריה–ירדן

| יחסי אוסטריה–ירדן |
| --- | --- |
אוסטריה: ירדן


אוסטריה: ירדן
שטח (בקילומטר רבוע)
83,871: 89,342
אוכלוסייה
9,118,988: 11,544,753
תמ"ג (במיליוני דולרים)
516,034: 50,814
תמ"ג לנפש (בדולרים)
56,589: 4,401
משטר
רפובליקה פדרלית: מונרכיה חוקתית

שר החוץ האוסטרי סבסטיאן קורץ (מימין) נפגש עם מקבילו הירדני נאסר ג'ודה בווינה, 2015
יחסי אוסטריה–ירדן הם יחסי החוץ בין אוסטריה וירדן.
סקירה כללית

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1956. ב-30 ביוני 2016 נחתם עם ירדן הסכם דו-צדדי על טכנולוגיות בריאות.
יחסים כלכליים

בשנת 2014 הסתכם המסחר בין המדינות ב-82.91 מיליון דולר, כאשר היצוא מאוסטריה לירדן הסתכם ב-81.5 מיליון דולר וכלל בעיקר תרופות, בולי עץ, כימיקלים ומכונות, ואילו היבוא מירדן לאוסטריה הסתכם ב-1.41 מיליון דולר וכלל בעיקר פנינים, כלי זכוכית, מתכות וירקות. באותה שנה ביקרו 6,781 תיירים אוסטרים בירדן.
נציגויות דיפלומטיות

ירדן מחזיקה באוסטריה שגרירות בווינה.
אוסטריה מחזיקה בירדן שגרירות בעמאן.
יעקב טלמון

| --- | --- |

 לידה:  14 ביוני 1916 ריפין, רפובליקת פולין 
 פטירה:  16 ביוני 1980 (בגיל 64) ירושלים, ישראל 
 שם לידה:  Jacob Leib Fleischer (Flajszer) 
 מדינה:  פולין, ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  בית הספר לכלכלה של לונדון 
 שפות היצירה:  אנגלית, עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1956) 
 
יעקב לייב טַלְמוֹן (Jacob Leib Talmon;‏ 14 ביוני 1916 – 16 ביוני 1980) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור להיסטוריה של העת החדשה באוניברסיטה העברית, חוקר העת החדשה ובעיקר של תקופת המהפכה הצרפתית; טבע את המונחים "דמוקרטיה טוטליטרית" ("דמוקטטורה") ו"משיחיות מדינית".
קורות חייו

יעקב טלמון נולד בעיירה ריפין שבצפון פולין בשם יעקב לייב פליישר, במשפחה יהודית אורתודוקסית, לאמו צפורה לבית ליכטנשטיין ולאביו אברהם, איש עסקים. בשנת 1933 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתגוררה תל אביב. הוא החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים, עד שנת 1939. אחר כך נסע לפריז ולמד בסורבון. לאחר כיבוש פריז על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה עבר ללונדון. שם סיים את לימודיו לתואר דוקטור בשנת 1943 בלונדון סקול אוף אקונומיקס.
ב-1949 חזר טלמון לישראל והחל ללמד באוניברסיטה העברית. ב-1960 מונה למשרת פרופסור להיסטוריה מודרנית. בשנת תשט"ז-1957 זכה בפרס ישראל על מחקרו ראשיתה של הדמוקרטיה הטוטליטרית. בשנת 1967 נבחר לחבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. במהלך השנים היה טלמון מרצה ופרופסור אורח באוניברסיטת אוקספורד, במכון למחקר מתקדם בפרינסטון וב-MIT.
לדבריה של פרופ' חדוה בן-ישראל, "פרסומו של טלמון כאחד מגדולי ההיסטוריונים של דורו בא לו בבת אחת בשנת 1952 עם צאתו לאור של חיבורו החשוב ראשיתה של הדמוקרטיה הטוטליטרית. השם שטבע והתיזה שהציע, הפכו בין לילה לאירוע בתולדות הפרשנות ההיסטורית". שני הספרים הנוספים בטרילוגיה ההיסטורית שכתב: המשיחיות המדינית - השלב הרומנטי ומיתוס האומה וחזון המהפכה - מקורות הקיטוב האידאולוגי במאה העשרים, תיארו את יסודותיהם של המאבקים האימתניים בין הזרמים והתנועות הפוליטיות במאה העשרים.
בשנת 1980 נפטר טלמון בירושלים במהלך ניתוח לב, לאחר מחלה ממושכת. היה בן 64 במותו. בהלווייתו נשא דברים יריבו הפוליטי, ראש הממשלה מנחם בגין. רשות הדואר הנפיקה בול לזכרו ב-24 בפברואר 2004 עם אזכור יצירתו "ראשיתה של הדמוקרטיה הטוטליטרית" בשובל.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
היה נשוי לאירנה טלמון (בוגַאיֶיר), ניצולת שואה ילידת פולין ורופאה פנימית, ולהם שתי בנות: פרופ' דניאלה טלמון-הלר, היסטוריונית של המזרח התיכון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ומיה טלמון-אזרזר, עיתונאית ומפיקה.
אידאולוגיה ופוליטיקה

טלמון ניסה להבין את ההיסטוריה במטרה לרדת לחקר הזרמים התת-קרקעיים המניעים את ההווה. לתפיסתו חייב ההיסטוריון להיות פעיל ומשפיע במציאות החברתית והפוליטית בת זמנו. זאת בהקשר לתפיסתו, כי האדם המודרני פטור מכפיית הדת, האחריות למעשיו ומחדליו מוטלת עליו:
עם אבדן הדת, שוב אין אדם רואה את חייו כפרוזדור למירוק חטאים לקראת העולם הבא. הוא רוצה הנאות, ויותר הנאות, והדבר מקבל ממדים הרסניים. הציפייה לסיפוק הנאות מערערת את הנאמנות האידאולוגית והדבקות בעקרונות, וגורעת מן האתגר של שרות או הקרבה עצמית.
כהמשך לניסוחיו החדים ולהגדרתיו הישירות והבוטות כתב:
אחד היסודות להסרת ה"לא תרצח" הטבוע במוסר האנושי נעוץ בתורת 'הברירה הטבעית' של דרווין: הדרוויניזם הפיל את אחד המחסומים החזקים ביותר שהגנו על "לא תרצח". ומבחינה זאת, להתפשטותו העצומה ולהשפעתו העמוקה חשיבות של נקודת מפנה בדברי ימי האנושות. באין נשמה, אין גם תבונה ... אין לדבר על מוסר אוניברסלי, נצחי, אובייקטיבי ... בתוך הטבע, 'אדום שיניים וציפורניים מדם', לא ייתכן קדושת החיים ... אין לזהות את הדרוויניזם עם תורת הגזע. אך אין לתאר את הגזענות ללא דרווין. ומדובר לא בקשר עקיף אלא בזיקה ישירה.
תיאוריו של טלמון נמזגים בלהט מהפכני, כאותה מהפכה גדולה עליה כתב ואותה חי, גם כאשר התיאור נסוב על הרומנטיקה שימיה בראשית המאה ה-19:
סערות ההתלהבות והרגש, המראות והמחשבה והאידאליזם, התאוריות, השאיפות, האשליות, הנסיונות בשדה האמנות של התקופה - כל הגילויים האלה, הנראים לפעמים סותרים ומנוגדים עד אין שיעור, אינם אלא השתברויות של אור גדול אחד, הרומנטיקה. זה היה הלך הרוח שמילא את הלבבות, שרומם את כוחות הנפש של האדם ועיצב סגנון מובהק ומיוחד, המבדיל כל כך את התקופה הזאת מן התקופות שלפניה ואחריה.
ועוד:
אין השכל קנינה המיוחד והבלעדי של נפש כלשהי, של קבוצה או תקופה כל-שהן. הוא מתגלה ... לא בדמות תשובות מוכנות מראש אלא כסברות והשערות העולות במהלך הדורות, תוך התנגשות מתמדת של דעות ואינטרסים, המתגברות על מכשולים ולומדות ממסות ומשגגות.
כך גם בדברו על הלאומיות הפולנית האנלוגית לכאורה לזו היהודית ציונית:
לאומיות מסוג אחר, מעין נוסח יהודי, לאומיותה של אומה כבושה, מושפלת ומדוכאה, החולמת חלומות תחייה ... פטריוטיות פולנית הייתה דבקות ברעיון האומה, ומאחר ואין לה אחיזה בקרקע, האחיזה הייתה בלבבות.
דעותיו הפוליטיות

עמדתו של טלמון כי האדם הוא יצור פעיל ומעורב בפוליטיקה מעידים ספריו: אחדות וייחוד - מסות בהגות היסטורית ובעידן האלימות. וכן מאמרים רבים שפרסם בעיתונות על משמעותם של אירועים פוליטיים שונים בראייה היסטורית. לדוגמה הוא השתתף בעצומת הפרופסורים חברי סגל ההוראה באוניברסיטה העברית; העצומה קראה לפתרון הסכסוך במזרח התיכון כארבעה חודשים לאחר מלחמת ששת הימים. בהכירו את האקלים הפוליטי שבו פעל, הוא כתב:
יימצאו כאלה שידביקו את כינוי הגנאי 'תבוסתנות' לדעות המובעות כאן. ברם מן הראוי שבעלי ה"אין ברירה" יהרהרו אם בעצם הם בעצמם אינם התבוסתנים האמיתיים. באין להם חזון לטווח ארוך ואף לא כוח הכרעה להחליט כאן ועתה, הם מכנים את ההיגררות אחרי ההסלמה – מדיניות, ולהיעדר מחשבה ביקורתית – הם קוראים עמידה עקשנית; ומכאן תגובותיהם הרגשניות ועצבניות על כל ניסיון להקשות קושיות המכוונות להפשיר את הקפאון שבמחשבה, ולכל ניסיון של חיפוש אחר סכר שיבלום את ההידרדרות לתהום.
ב-1972 ביסס את עמדתו כנגד החזקת "השטחים הכבושים" במאמר שפרסם בעיתון הארץ בשם: "מלחמת ששת הימים בפרספקטיבה היסטורית":
אירלנד, קפריסין, מלטה וארצות אחרות משמשות הוכחה מספקת לכך שעמים מעדיפים עצמאות על סיר הבשר. יש כאן משהו מן הדחף האי-רציונלי, שהוא בבחינת נתון ראשוני.
בהתאם לתפיסתו את ההיסטוריון כמשפיע ומנסה לשכנע, כתב כעבור שנים את מכתבו הפתוח לראש הממשלה מנחם בגין, בשנת 1980, ובו קרא לסגת מן "השטחים הכבושים" כדי להימנע מאסון עתידי.
טלמון שאל את קוראיו:
באיזו דרך צריכים מדינת ישראל ועם ישראל לבחור כשהם כה לחוצים מכל עבריהם על ידי המציאות של עידן האלימות? איזו דרך יבחרו בעמדם בפני האתגר העצום: לעמוד על נפשם, מתוך הכרח להזדקק למכשירי האלימות המודרנית, ועם זאת להינצל מהרעל וההסתאבות שטמון בהם, ולהציל את נשמתם ויחודם בהיסטוריה האוניברסלית? כל ההיסטוריה שלנו מצווה עלינו להיזהר מאוד מפני ההסחפות בבולמוס האלימות וממתן סיוע להתמוטטותם של הכוחות, המגמות, המחסומים והסייגים המבקשים לעצור את שטפון ההפקרות המציף את כדור הארץ. אין ליהודים כל סיכוי לצאת מנצחים ממלחמת כל דאלים גבר. מאז ומתמיד הם יהיו קרבנה הראשון. ואנו עלולים להחיש את הגזרה לכשנאבד אותו מעמד רוחני-מוסרי יחידאי, אשר הקנה לנו ומוסיף להקנות לנו – הוא, ולא כביכול עֹצמתנו הרבה – את היחס המיוחד מצד אותו חלק רב עצמה של האנושות, אשר לא נתפס לציניות האוילית שבאמונה כי הכוח האקטיביסטי יענה על הכל; אותה אמונה המעוותת, מנוונת ולבסוף הורסת את בעליה. בלעדי היחס הזה לא תהיה תקומה לישראל.
מספריו

ראשיתה של הדמוקרטיה הטוטליטרית, דביר, 1956.
המשיחיות המדינית - השלב הרומנטי, עם עובד ודביר, 1965.
אחדות וייחוד - מסות בהגות היסטורית, שוקן, 1965.(הספר בקטלוג ULI)
רומנטיקה ומרי, אירופה 1815-1848, עם עובד, 1973.
בעידן האלימות, עם עובד, 1975.
מיתוס האומה וחזון המהפכה - מקורות הקיטוב האידאולוגי במאה העשרים, עם עובד, 1982.
חידת ההווה ועורמת ההיסטוריה - עיונים בהיסטוריה היהודית בפרספקטיבה אוניברסלית, מוסד ביאליק, 2000.
Israel among the nations, London : Weidenfeld & Nicolson, 1970.
הנצחה בבול דאר ישראלי

ב-24 בפברואר 2004, הוסיף דאר ישראל 3 בולי דאר  לסדרה של 4 בולי דאר (שניפק  ב-10.04.2002 ) על  היסטוריונים  יהודים  שעסקו  בהיסטוריה של העם היהודי בגולה בתקופה שקדמה להקמת מדינת ישראל. בול אחד מהבולים הנוספים  האלה הוקדש לזכרו של יעקב טלמון שעליו מופיע דיוקנו. על השובל של הבול הופיעה הכתובית: "ראשיתה של  דמוקרטיה טוטליטרית ".  האמן אד ואן אוין  עיצב את הבול.
ראו גם

דמוקרטיה טוטליטרית
הערות שוליים

↑  העלאות באוניברסיטה העברית, דבר, 21 בדצמבר 1960.
↑  חולקו 12 "פרסי ישראל" תשט"ז, דבר, 17 באפריל 1956.
↑  חדוה בן-ישראל-קדרון, 'יעקב טלמון - חקר ההיסטוריה כפתרון למצוקות הזמן', לזכרו של יעקב טלמון, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים והאוניברסיטה העברית בירושלים, ירושלים: תשמ"א.
↑  ארכיון אסף יעקב טלמון, בספרייה הלאומית
↑  אורן נהרי‏, ואז הפולניה פתחה לי את הדלת: סיפורה של ניצולת שואה אסירת תודה, באתר וואלה, 1 בפברואר 2018.
↑  ביקורת: גד מרקוביץ, "ראשיתה של הדמוקרטיה הטוטליטרית", חרות, 2 במרץ 1956.
↑  ביקורת: יגאל לוסין, משיחיות מדינית: מחקרו השני של הפרופ' יעקב טלמון, מעריב, 26 בפברואר 1960; ד"ר דוד שערי, משיחיות – בפוליטיקה: חיבורו החדש של פרופ' יעקב טלמון, מעריב, 4 באוגוסט 1961.
↑  סקירה: יוסף פרידלנדר, ספר חדש: רומנטיקה ומרי, דבר, 25 במרץ 1974.
↑  ביקורת: יורם ברונובסקי, האלימות והיהודים, דבר, 27 בדצמבר 1974.
↑  יעקב צחור (עורך), בולי ישראל תש"ח -  תשס"ב,  קטלוג מס' 14, רשות הדאר - השירות הבולאי, כתר הוצאה לאור, 2008, עמ' 494
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310682705171  PLWABN: 9810636777305606  BIBSYS: 90272762  BnF: cb124571453 (data)  CiNii: DA00811546  GND: 122843428  ICCU: LO1V029311  ISNI: 0000 0001 0931 5568  LCCN: n50008470  LNB: 000003810  NDL: 00526632  NKC: skuk0001567  NLA: 35538444  NTA: 068563124  RERO: 02-A003886614  SELIBR: 317729  SUDOC: 033734186  Trove: 988929  VcBA: 495/280565  VIAF: 108559193   WorldCat (עם VIAF): 108559193
יחסי פקיסטן–קניה

| יחסי פקיסטן–קניה |
| --- | --- |
פקיסטן: קניה


פקיסטן: קניה
שטח (בקילומטר רבוע)
796,095: 580,367
אוכלוסייה
252,259,078: 56,708,094
תמ"ג (במיליוני דולרים)
338,368: 107,441
תמ"ג לנפש (בדולרים)
1,341: 1,895
משטר
רפובליקה אסלאמית פדרלית ודמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה

יחסי פקיסטן–קניה הם היחסים הדו-צדדיים בין פקיסטן לקניה. שתי המדינות חברות בחבר העמים הבריטי.
היסטוריה

היחסים בין פקיסטן לקניה כוננו לראשונה מבחינה היסטורית בשנות ה-60, כאשר פקיסטן הביעה את תמיכתה בקניה בקבלת עצמאות מהשלטון הבריטי.
ועדת השרים המשותפת לשנת 2004

בשנת 2004 התקיימה ישיבת ועדת השרים המשותפת של פקיסטן–קניה בניירובי, מתוך כוונה להגביר את הסחר והיחסים הכלכליים הדו-צדדיים.
בפורום הצהיר שר החוץ של קניה כי "קניה מעריכה את ידידותה עם פקיסטן" וכי "קניה מבטאת את הרצון להעמיק את הקשרים הכלכליים והמסחריים בין שתי המדינות". הנציב העליון של קניה, מישי מואטשאהו, פנה גם לאנשי עסקים פקיסטניים כי "הם צריכים לראות בקניה מדינה אטרקטיבית להשקיע בה, מכיוון שקניה היא שער עבור משקיעים פקיסטנים להיכנס לשוק הגדול של 38 מדינות אפריקאיות, ללא גישה אל הים, לקניה שיש לה נמל ימי בינלאומי מומבסה". עוד אמר כי "קניה תתמוך באופן מלא במשקיעים פקיסטנים בבחינת אזורי ההשקעה הפוטנציאליים בקניה. לדבריה, קניה הקימה את המתקן 'חלון חד פעמי' למשקיעים זרים כדי להקל עליהם ולהקל עליהם תהליכים עסקיים."
בתגובה, בירך שר המסחר של פקיסטן את מטרותיה של קניה לחזק את קשריה עם פקיסטן והדגיש עוד יותר את הצורך בהחלפת מידע, משלחות עסקיות והשתתפות קבועה בירידי הסחר של זה. הוא גם ציין ששתי המדינות צריכות להוריד את המכס ואת המכשולים להרחבת הסחר. מבחינה זו הוא קיווה ששתי המדינות יוכלו להתקדם במשא ומתן על הסכם תעריף מועדף (PTA).
לפחות 2,000 פקיסטנים מתגוררים בקניה. בתחומי מחלוקת אחרים פקיסטן חולקת על טענת קניה בנוגע לאזור השנוי במחלוקת בעימות הגבול הסודאני. אך מכיוון שדרום סודאן קיבלה עצמאות בשנת 2011 שינתה אסלאמאבאד את עמדתה ותמכה במקום זאת בקניה ודחתה את טענותיה של ג'ובה.
שיתוף פעולה לפיתוח

פקיסטן מציעה קורסים ותוכניות הכשרה שונות לקניה בקורסים דיפלומטיים ברמות שונות, קורס בנקאות מרכזית בינלאומית, קורס בנקאות מסחרית בינלאומית והדרכת שירותי דואר.
פקיסטן העניקה בעבר סיוע לסיוע לקניה בשנים 2006 ו-2011. קניה סיפקה גם סיוע לפקיסטן במהלך השיטפונות ב-2010.
יחסי סחר

בשנת 2012 ייצאה קניה סחורות בשווי 256 מיליארד שילינג קנייתי (2.8 מיליארד דולר) לפקיסטן.
הייצוא העיקרי לפקיסטן מקניה הוא: קפה, תה, ציוד תעשייתי, דלק וציוד תחבורה. מזון ומשקאות מהווים 45% מערכי הייצוא הכוללים לפקיסטן.
הייצוא העיקרי מפקיסטן לקניה הוא אורז.
פקיסטן היא יעד שותף הייצוא השני בגודלו עבור מוצרי קניה לאחר איחוד האמירויות הערביות באסיה. עם זאת, בשנת 2012, פקיסטן הייתה יעד הייצוא המוביל של סחורות קניה באסיה.
נציגויות דיפלומטיות

קניה מחזיקה בפקיסטן נציבות עליונה באסלאמאבאד.
פקיסטן מחזיקה בקניה נציבות עליונה בניירובי.
יחסי אוסטריה–כווית

| יחסי אוסטריה–כווית |
| --- | --- |
אוסטריה: כווית


אוסטריה: כווית
שטח (בקילומטר רבוע)
83,871: 17,818
אוכלוסייה
9,118,988: 4,957,430
תמ"ג (במיליוני דולרים)
516,034: 161,772
תמ"ג לנפש (בדולרים)
56,589: 32,632
משטר
רפובליקה פדרלית: מונרכיה חוקתית

שר החוץ האוסטרי סבסטיאן קורץ נפגש עם עמיתי הכוויתי סבאח אל-ח'אלד א-סבאח בשולי ועידת מינכן לביטחון, 2015
יחסי אוסטריה–כווית הם יחסי החוץ בין אוסטריה וכווית.
סקירה כללית

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1965. השגרירות האוסטרית בכווית סיטי נחנכה רשמית בשנת 1979. השגריר האוסטרי הראשון נכנס לתפקידו בשנת 1983. בשנת 1984 כווית פתחה את שגרירותה בבירה האוסטרית וינה. החשיבות הגוברת של כווית כשוק הסחורות, כמדינת מעבר ושוק פיננסי גרמה להעצמת היחסים הדו-צדדיים. ביקורו של קנצלר אוסטריה ברונו קרייסקי בשנת 1981 עמד בתחילת ההתפתחות הזו.
שר החוץ האוסטרי ארווין לנץ ביקר בכווית בשנת 1984, ובשנת 1986 הגיע שר החוץ הכוויתי והאמיר הנוכחי, שייח' סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר אל-סבאח לווינה. נקודת שיא נוספת ביחסים הדו-צדדיים הייתה ביקורם של נשיא אוסטריה קורט ולדהיים וסגן הקנצלר אלויס מוק בכווית בשנת 1988. בשנת 1996 ביקרה מזכירת המדינה האוסטרית בניטה פררו-ולדנר בכווית, ובעקבותיה הגיע ביקור נוסף במאי 2003.
בנובמבר 2004 נשיא יו"ר המועצה הלאומית של אוסטריה, אנדראס קול, נפגש עם חברי הנהגת המדינה בכווית. במאי 2007, שרת החוץ האוסטרית, אורסולה פלסניק, נפגשה גם עם נציגי המדינה הכווייתיים המובילים, האמיר, ראש הממשלה, שר החוץ ויו"ר העצרת.
השיא האחרון ביחסים בין שתי המדינות היה בביקור הרשמי של נשיא הבנק המרכזי האוסטרי היינץ פישר בפברואר 2009, אשר לווה על ידי שר הכלכלה האוסטרי, ריינהולד מיטרלהנר ושר הבריאות האוסטרי, אלויס שטגר. התקיימו שיחות עם האמיר, נסיך הכתר, סגן ראש הממשלה וכן יו"ר האספה. הנשיא הפדרלי חנך גם את הפורום הכלכלי האוסטרי-כווית. סגן נשיא אוסטריה של לשכת המסחר האוסטרית יחד עם נשיא לשכת המסחר והתעשייה של כווית חתמו על פרוטוקול של שיתוף פעולה דו-צדדי.
ב-2019 ביקר בכווית הקנצלר סבסטיאן קורץ אשר נפגש עם האמיר ובכירים נוספים בממשל ובעולם העסקים.
יחסים כלכליים

במהלך המחצית הראשונה של שנות השמונים, היקף הסחר השנתי היה סביב 45–48 מיליון אירו לפני ירידה לכ-22–23 מיליון אירו בשנים שלאחר הפלישה העיראקית לכווית ב-1990. בשנת 1996, שוב הגיע הסחר לסכום של יותר מ-40 מיליון אירו. באמצע שנות האלפיים היקף חילופי הסחורות טיפס לקצת פחות מ-70 מיליון אירו בשנה. בשנת 2008 נחצה לראשונה רף 100 מיליון אירו. השיא הגיע בשנת 2013 כאשר היקף המסחר, בין היתר בשל ייצוא הנפט הכוויתי לאוסטריה, עמד על 520 מיליון אירו. בשנת 2016 הוחלפו סחורות בשווי כולל של 120 מיליון אירו.
עשרות אלפי כוויתים מבקרים באוסטריה באופן קבוע, רובם מגיעים במהלך חודשי הקיץ. מדינות זלצבורג, וינה וטירול הן בין היעדים המובילים לתיירים מכווית.
נציגויות דיפלומטיות

כווית מחזיקה באוסטריה שגרירות בווינה.
אוסטריה מחזיקה בכווית שגרירות בכווית סיטי.
יקיר העיר חולון

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  חולון 
 תקופת הפרס:  1994–הווה (כ־30 שנה) 
 אתר רשמי
 
יקיר העיר חולון הוא תואר יקיר העיר המוענק בטקס חגיגי לתושבי חולון ותיקים, אשר בלטו בעשייה הציבורית ובתרומה לקהילה.
הענקת התואר מביאה לידי ביטוי את הערכת העיר, תושביה והעומדים בראשה לאותם אנשים אשר תרמו מזמנם, ממרצם השקיעו מאמץ והשפיעו בעשייתם על התפתחות העיר וחיי הקהילה בה.
הקריטריונים לקבלת התואר

תושבי חולון שמלאו להם 65 שנים.
תושבים המתגוררים בעיר 20 שנה לפחות.
תושבים אשר תרמו לעיר ולמדינה בתחומים שונים כגון: תעשייה, אדריכלות, חינוך, תרבות, אמנות, מדע, רפואה, ספורט וכדומה.
תושבים אשר הביאו כבוד לעיר בזכות פועלם.
רשימת הזוכים

| --- | --- |
השנה: הזוכים
1994-תשנ"ד: אילון מרים, בן-יהונתן יוסף, ברטונוב דבורה, חוסני זאב, קוגל שרה, שבח יחיאל,
1995-תשנ"ה: גבריאל בן שמחון, בר-לב משה, גולדברג נתן, דוד קושניר, וישינסקי מרים, זרך משה, חומסקי דב, לבקוב חיים, שור נדיבה
1996-תשנ"ו: אברהמי שלמה, גיל (פריליכמן) דוד, ולדמן עזריאל, לנדמן אסתר, מניאס מריאטה, סילפן פטר, פינק אידה, שרון אלי, שרון חיים, צבי תדמור
1997-תשנ"ז: בר (אברבנאל) צביה, גרינפלד אליעזר, וילינגר צבי, זילברצן יוסף דוד, חורשי אריה, כהן לורה, כהן סימן טוב, לנג פייבוש, אדוין סלומון, רונן אליהו, שילוני אשר
1998-תשנ"ח: אשד עופר, גולדגרט רבקה, גורדון חיים, צבי גלינקה, דואני גבריאל, דרורי מיכאל, כהן שמואל, כוכבא אלעזר, כפתורי בלה, לב גדעון, סולומון יצחק, פייגין שרה, פישר משה, קנת חיים, רובין שלמה
1999-תשנ"ט: בירנשטוק שלמה, בן-יעקב יגאל, גבירצמן אורה, זמלר יצחק, לוי לילי-לאה, מראס יצחק, רבס אנדרי, שפיגל מרדכי-יעקב, שתרוג ציון
2000-תש"ס: אליהו עמיאל, בית-דגן משה, ברנהולץ יוסף, גולדברג נחום, הרשברג הנרייטה, הרשקוביץ אריה, ויניקוב דב, לומר אינס, צדוק חיים, רמו אברהם
2001-תשס"א: אהרוני עמנואל, אלון צבי, גורנר עמנואל, וינשטוק משה, זיכרמן אליעזר צבי, לויתן דוד, פישר סילביה, צדוק יונה, רוטשילד רות
2002-תשס"ב: אופיר יוסף צבי, איתמרי משה, אלון יונה, גיל הניה, דובדבני שמעון, ורנטיץ' איבן, סליטרניק חווה, צובארי מאיר, קורץ דוד, קנובל בוסלב, רוזנברג שרה
2003-תשס"ג: אנדרמן זאב (וילי), בייליס מאירפלד רחל, דורון אריה, זהבי יוסף, זוסר-זילבר עתידה, מיטלמן דב, עזרא אהרון, שמואלי פנחס, תעסה-גלזר מרים
2004-תשס"ד: עודד ברכוז, גליק ציפורה, וינציגסטר שמעון, חרמוני יפה, כהן-אסיף שלומית, כהן שלמה, צדקה בתיה, שמר משה
2005-תשס"ה: אוחנה אליהו, בלינדר אריה, דגו בת-שבע, נתנזון מרדכי, פודולסקי ברוך, פיין אברהם, קמינסקי אמנון, שאלתיאל ניסן
2006-תשס"ו: אהרוני יצחק, אלמוג אורי, באוך אפרים, גולדמן ליאון, לב-רון אלימלך, נריה יעקב, קליין יעקב, שלפמן עמוס
2007-תשס"ז: בארי אליעזר, ברבי משה, טיסובוב אלונה רוזה, כהנא ווילי, איצ'ה מנחם, שמואל ניסנבאום, פייגנבאום שייקה
2008-תשס"ח: אביגני יצחק, אלגביש עמנואל, אצבעוני משה, גורביץ אמיר, גיל צבי, זיו מלך, טרקאי יצחק, יצחקי ניסן, לונדנר שרה, לכיש אהובה, שפי מיה
2010-תש"ע: גילאי ברכה, גנני חיותה, דנקנר שמואל, זמירלי אבינעם, טיש גדעון, כהן יוסף, לוי עזרא, נצר מיכאל, צדוק דקלה, רינת משה
2012-תשע"ב: אברהם קרול, אלישר אלה, בראונר אלכס, גולדמן נחמה רוז'ה, וקס גדי, רוזנטל מלכה, שמואלי סמי, שרפמן יוסף
2013-תשע"ג: אחיטוב עניה, אלון הניה, אשרוב ז'ק, דוז'י חיים, יוסים מרגריטה, לנדמן נטע נתן, סובל משה
2015-תשע"ה: אקשטיין גרי, ארצי שפרה, דגן ציפורה, דיאמנט שושנה, הרשטט שאול, שמעון חפץ, יניסקי אסתר, מינסטר מיכאל, נגלר צבי, נול כהנה רחל, תפרי ישעיהו, קורן אפרים
2017-תשע"ז: איזנשטט יעקב, ארד רמי, גלעדי שמואל, טאוסק מאשה, יצחק ברלוביץ', נחום חי, שרפמן נתן
2018-תשע"ח: בן-עמי פאני, גזית אורה, דניאל משה, הולנדר מאיר, אברהם חמרה, טרייסטר פנחס, כץ אוולין, סנדרוביץ' בוקי (ברוך), צוונג רזיאל
2019-תשע"ט: גיטה גופר, יעקב חרש, אלי טרטנר, רחל מגד, אלי נעים, שלמה קימל, מימי רוזנברג, פרופ' אריק שכנר
2021-תשפ"א: אבי קציני, אלי אוחנה, אושר אמסלם, דר' ראובן בילצ'ינסקי, הילה בלליס, משה הורן, אדית קרוננברג, חיים קריספי, יאיר חיימוביץ', אלונה שטראוס, קבוצת זה"ב בגן
יטבתה (אתר מקראי)

מפה של נדודי בני ישראל משנת 1641
יָטְבָתָה הוא שמו של אזור הנזכר במקרא כאחת מתחנותיהם של בני ישראל במהלך נדודיהם במדבר. 
על פי המקורות פירוש שמה - "הארץ הטובה".
אזכורים

יטבתה נזכרת פעמיים בתנ"ך, שתיהן בהקשר של תחנות בני ישראל במדבר. הפעם הראשונה היא בספר במדבר:
”וַיִּסְעוּ מֵחֹר הַגִּדְגָּד וַיַּחֲנוּ בְּיָטְבָתָה. וַיִּסְעוּ מִיָּטְבָתָה וַיַּחֲנוּ בְּעַבְרֹנָה.”
בספר דברים ישנו תיאור מפורט מעט יותר:”מִשָּׁם נָסְעוּ הַגֻּדְגֹּדָה וּמִן הַגֻּדְגֹּדָה יָטְבָתָה אֶרֶץ נַחֲלֵי מָיִם.”
זיהוי המקום

על פי המסופר בספר דברים, "בעת ההיא" (כנראה בזמן החניה ביטבתה), הפריד אלוהים בין בני שבט לוי לשאר השבטים. התיאור של יטבתה כ"ארץ נחלי מים", מקשה על החוקרים המנסים לאתר את מיקומו המודרני של האתר. הלא בכל דרכם של בני ישראל במדבר לא נמצאו נחלי מים מרובים. עם זאת, בספר במדבר נאמר שלאחר שנסעו מיטבתה המשיכו לעברונה, ולאחר מכן לעציון גבר. עציון גבר זוהתה בידי חלק מהחוקרים עם תל אל ח'ליפה, בין אילת לעקבה בתחומי ירדן. אם הטענה נכונה, הרי שהיא מצמצמת את טווח החיפושים אחרי יטבתה.
לדעת חלק מהחוקרים, הנסמכים על הטענה הנזכרת לעיל, יטבתה מזוהה עם "סבח'ת א-טאבה", הנמצאת כ-35 ק"מ מהמיקום המשוער של עציון גבר ושבה ישנו מעיין בשם "עין א-טאבה", המתאים לתיאור של "ארץ נחלי מים". חפירות שנערכו באזור אכן חשפו שרידים של יישוב. סברה נוספת מזהה את יטבתה עם "עין ע'צ'יאן" (עין רדיאן) הסמוכה לקיבוץ יטבתה, וסברה אחרת עם "ואדי א-טאבה", גם כן מקומות עשירים במים יחסית. עם זאת, חפירות שנערכו בשני האתרים לא חשפו שרידים המתאימים לתקופה.
הערות שוליים

↑  ספר במדבר, פרק ל"ג, פסוקים ל"ג–ל"ד
↑  ספר דברים, פרק י', פסוק ז'
↑  ספר דברים, פרק י', פסוק ח'
1 2 3 4 5  אנציקלופדיה מקראית - אוצר הידיעות של המקרא ותקופתו, כרך ג', עמ' 673.
↑  ספר במדבר, פרק ל"ג, פסוק ל"ה
↑  29°32′46″N 34°58′53″E﻿ / ﻿29.546095°N 34.981319°E﻿ / 29.546095; 34.981319
↑  בנו רותנברג, תגליות סיני, הוצאת מסדה, 1958, עמ' 174-170.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| תחנה קודמת: חור הגידגד | נדודי בני ישראל במדבר | תחנה הבאה: עברונה |
ערך זה הוא קצרמרבנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יחידה במינה

| --- | --- |

 בימוי:  ג'יימי באביט
 הופק בידי:  ליאנה קריל אנדריאה ספרלינג
 תסריט:  בריאן ויין פטרסון ג'יימי רביט (ספר)
 עריכה:  ססילי רט
 שחקנים ראשיים:  נטשה ליון קת'י מוריארטי רופול קליאה דובאל
 מוזיקה:  פאט ארווין
 צילום:  ג'ולס לבארת'
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  The Kushner-Locke Company 
 חברה מפיצה:  Lions Gate Entertainment The Kushner-Locke Company
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  22 בספטמבר 1999 (פסטיבל טורונטו) 7 ביולי 2000 (ארצות הברית)
 משך הקרנה:  85 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט להט"בי, סיפור התבגרות, סרט נעורים, סרט דרמה 
 תקציב:  1,000,000 דולר
 הכנסות:  2,595,216 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   butimacheerleader
 דף הסרט ב־IMDb
 
יחידה במינה (באנגלית: But I'm a Cheerleader בתרגום לעברית: אבל אני מעוֹדדת) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוג קומדיה רומנטית סאטירית שיצא לאקרנים בשנת 1999. את הסרט ביימה ג'יימי באביט, והתסריט נכתב על ידי בריאן ויין פטרסון.
במרכז העלילה עומדת מייגן בלומפילד, נערת תיכון סטרייטית העוסקת בעידוד. למרות שהיא חיה חיים מאושרים ו"נורמטיביים", חבריה ומשפחתה משוכנעים כי היא לסבית ומחליטים לעשות לה התערבות, ובה הם משכנעים אותה להישלח למחנה סגור המעביר טיפולי המרה לבני נוער הומואים ולסביות על מנת להירפא מנטייתה המינית.
יחידה במינה הוא סרטה באורך מלא הראשון של ג'יימי באביט. על הסרט השפיעו מאמר עיתונאי שקראה באביט על תרפיה רפראטיבית, וכן ניסיון הנעורים שלה בתוכניות גמילה שונות. ב"יחידה במינה" משתמשת באביט בדמותה של נערה המגלה את נטייתה המינית על מנת לבחון סוגיות של קונסטרוקטיביזם חברתי והטרונורמטיביות בחברה. נושא עיקרי נוסף בסרט הוא חלוקה דיכוטומית של תפקידי מגדר וביקורת לועגת להם, והדבר בא לידי ביטוי בצורה מוקצנת בתפאורה ובתלבושות של הסט המחולקים בגסות לצבעים של ורוד וכחול.
הסרט מציג ביקורת חברתית, לעיתים לועגת, לתפיסות החברתיות בנושא מיניות ומגדר ואלמנטים פארודיים על סטיגמות וסטריאוטיפים על תחומים אלו, תוך שימוש בדמויות של צעירים המתעמתים על זהותם המינית. הן התפאורה והן סגנונו הצילומי של הסרט מאופיינים בסגנון קאמפ קלאסי שהושפע, בין היתר, מסרטיו של ג'ון ווטרס ומצילומיו של דייוויד לה-שאפל.