stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה הלוי (אוניית מעפילים)
תולדותיה > "יהודה הלוי" - אוניית מעפילים > המעפילים

399 המעפילים, כולם ממרוקו, מדרום אלג'יריה ודרום תוניסיה. חלקם קיבלו הכשרה במסגרת מחנות מטעם תנועת 'החלוץ'.
הם נאספו כ-200 ק"מ מהעיר אלג'יר, בכיסוי של מחנה נופש. והתגוררו בו באוהלים, במחנה שהו כ־600 נפש; בהם 400 צעירים בגילאי 20 – 25, רובם ממרוקו, רובם ללא עבר תנועתי. מהם 314 גברים, 53 נשים, ו-25 ילדים.
הצעירים הגיעו ברגל מן המחנה לנקודת ההעמסה על החוף. הנשים, הזקנים והתינוקות הועברו במשאית שעשתה את מסלול ההובלה כמה פעמים.
המעפילים עלו לסיפון האונייה בחוף אלג'יר במרחק כ-38 ק"מ מהנמל הצבאי טנס. היה צורך לזהות את מיקומה בעזרת מדורה שהודלקה בחוף.
אנשי המוסד שכרו ימאים מקומיים וסירות כדי להעביר את המעפילים מהחוף לספינה. הוסכם כי הספינה תגיע ב-10 במאי לפנות ערב, כדי לקבוע את מקום העגינה המדויק, ואחר כך תחזור בלילה כדי להעמיס את האנשים, כאשר יודלקו בחוף מדורות, סימן לתחילת ההעמסה. הספינה עברה כמתוכנן כדי לזהות את המקום, וחזרה ב-19:00 והשליכה עוגן במרחק כ־500 מטר מהחוף. החוף היה תלול, והיו בו סלעים תת-מימיים. הגישה למקום ההעמסה הייתה דרך תעלה ברוחב 15 מטר. התברר כי בסופו של דבר לא היו סירות מקומיות, והיה צורך להשתמש בסירות שעל הספינה-2 סירות עץ ושתי סירות גומי, ועל כל סירה שני מלחים מצוות הספינה. ההעברה החלה בשעה 21:30 תוך אי סדר וללא תכנון, ובמהלכה יצאו שתי סירות מכלל שימוש ושני חותרים נפגעו, וחזרו לחוף. יאני אבידוב איש המוסד, ושני פעילים מקומיים ניהלו את המבצע.
כוחות הצבא הצרפתי שחנו בסמוך ניסו לשבש את יציאת האונייה והעברת הנוסעים אליה. הנציב העליון הצרפתי לא קיים את כל ההוראות לסיוע שקיבל משלטונות הביטחון בצרפת, מחשש לתגובה ערבית. וכך, לאחר שהועלו כ-400 איש לסיפון האונייה, הודיע אבידוב כי סיור של ז'נדרמריה צרפתית, שהבחין בתנועה הגדולה באזור ההעמסה, עצר את שאר האנשים שטרם עלו. חלק מהעולים התפזר, סירה אחת הושארה, והספינה נמלטה לנמל סמוך, כדי לתפוס מחסה. נעצרו כ-250 מעפילים במחנה, וכן נעצר יאני אבידוב ופעילים נוספים אשר שוחררו מאוחר יותר בהתערבות השלטונות בפריז.
תולדותיה > "יהודה הלוי" - אוניית מעפילים > ההפלגה

ב-11 במאי 1947, אחרי השעה 04:00 הפליגה האונייה לפלרמו בסיציליה, כדי להצטייד בפחם, משם המשיכה לאורך חופי מצרים לכיוון הארץ. ב-16 במאי, הגיעה לפלרמו. סוכם עם חברת הפחם על העמסת 60 טון, אך השלטונות סירבו לאשר יותר מ-50 טון. בפועל הועמסו 53 טון, אך נתקבלה הוראה שיש להעמיס כמות המספקת להגיע חזרה לצפון אפריקה. האונייה נעצרה על ידי השלטונות המקומיים, וזאת לאחר שהתברר להם כי על האונייה מעפילים בדרכם לארץ.
לאחר 24 שעות הורשתה האונייה להפליג לדרכה. ב-19 במאי, בשעה 18:00, הפליגה האונייה. לאחר שלושה ימי הפלגה החלה סערה, והספינה חיפשה מחסה בקרבת האי לימוזה. לאחר מכן, עקב קלקול, שטה הספינה באיטיות, ולכן הפחם במחסניה הספיק בקושי עד חיפה.
ב-28 במאי נפטרה ילדה מבין העולים ונקברה בים.
תולדותיה > "יהודה הלוי" - אוניית מעפילים > עימות עם הבריטים

הבריטים גילו את האונייה ומחוז חפצה עוד לפני שהגיעה לנמל פלרמו, וכן מפאת האילוץ לדווח בפלרמו על מחלתה של ילדה מקרב העולים. עם צאת הספינה לדרכה, היא נתקלה במשחתת הבריטית K-633 שהגיעה למקום. בשבת, 30 במאי 1947, מצאו כוחות הצי המלכותי את האוניה בלב ים. למחרת הצטרפה משחתת בריטית נוספת. 
נאסר על המעפילים לבוא בדברים עם הבריטים במשך ההפלגה, והם קיבלו הנחיה ברורה, כי אין לגלות את ארץ המוצא ומקום היציאה, ולסרב להפליג לכל יעד אחר שאינו בארץ. וכן להשמיד את מכשיר הקשר עם עליית הבריטים לספינה.
ביום הרביעי לאחר ההפלגה מפלרמו, נתגלתה הספינה על ידי שני מטוסים. למחרת התקרבה המשחתת הבריטית שליוותה את הספינה מנמל פלרמו, עד למרחק כ־200 מ', ואחר כך התקרבה עוד. לשאלה ברמקול לאן מועדות פניהם, השיב אחד המלווים כי היעד הוא אלכסנדריה. הבריטים השיבו שיש עוד 200 מיל עד לשם. משחתת נוספת הגיעה, וב-30 במאי הגיעה משחתת שלישית.
תחילה הציעו שיפליגו לביירות במקום לחיפה, מן האונייה השיבו בשלילה. בשעה 21:15 הצטרפה משחתת רביעית. במרחק כ־30 מיל מהחוף, הוחלט להתנגד בכוח לפינוי לספינות הגירוש שמיועדות לקפריסין. המעפילים צוידו בקרשים, מוטות ובקבוקים. כן חולקו אמצעי הגנה מפני גז מדמיע. ב-31 במאי בשעה 08:00, הקיפו 5 משחתות את הספינה. שתיים מהן לקחו את הספינה בכוח. הוחלט לחבל במכונות, כדי שהספינה תצא מכלל שימוש, וכן נעשה. החיילים הבריטים התפרצו לסיפון, תוך התזת גז מדמיע, והשתלטו על הספינה. הוחלט להיכנע מחשש התהפכות.
מכשיר הקשר פעל כאשר עלו הבריטים לסיפון. אחר כך השליך הגדעוני את מכשיר הקשר לים דרך החלון.	
לאחר שחובלו מנועיה, נגררה האונייה הבריטים לנמל חיפה. משם העברו נוסעיה ב-1 ביוני לאונייה הבריטית 'אושן ויגור' (שהייתה זו הפלגתה הראשונה לאחר חבלה שנעשתה בה), אשר הפליגו למחנה המעצר פמגוסטה בקפריסין. 8 נוסעים חולים הועברו למחנה בארץ.
המלווים קיבלו הנחיות כיצד לנהוג כאשר האונייה תיתפס על ידי הבריטים. הם נתבקשו להסתתר באונייה, במקום שנקבע בקרקעיתה. על המפקד היה להסתתר ועל המלווה היה להמשיך עם העולים. אולם בפועל מקום המסתור היה מלא מים, ועל כן המלווים עברו יחד עם המעפילים. שבעה הימאים הזרים סירבו להסתתר.
האונייה עגנה בשובר הגלים בנמל חיפה כחלק מצי הצללים, עד אפריל 1948. בשנת 1950 פורקה לגרוטאות.
למרות המעצר ההעפלה מצפון אפריקה לא פסקה. וכעבור זמן קצר נשלחה האונייה"שיבת ציון", שאף היא נתפסה על ידי הבריטים. לפני הכרזת העצמאות, נעשה ניסיון נוסף באונייה "הפורצים", שהצליחה להביא 50 מעפילים בלבד.
ייצוגיה בתרבות

סיפור המסע של אניית המעפילים "יהודה הלוי" ממרוקו לארץ ישראל עמד בבסיס מחזהו של גבריאל בן שמחון: הדרך לירושלים - המסע של אנית המעפילים יהודה הלוי. המחזה הופק והוצג בפסטיבל ״תיאטרון ביכורים״ בדצמבר 2018 בבימויו של רועי מלכא. המחזה יצא לאור בהוצאת "מריון", בתל אביב בשנת 1988.
כמו כן, סופר עליה בסדרת הטלוויזיה "לחיות מחדש" בבימויו של חיים בוזגלו.
לקריאה נוספת

הלל ירקוני, ספינות מעפילים מ-א עד ת : (או, מ-"כוכב" עד "קרב עמק איילון"). תל אביב: גוונים, 2005.
גבריאל בן-שמחון, המהלכים על המים, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד וידיעות אחרונות, 1997.
הערות שוליים

↑  400 מעפילי "יהודה הלוי" גורשו לקפריסין, דבר, 1 ביוני 1947
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012364057905171
סלמאן נאטור

| --- | --- |

נאטור, 2010
 לידה:  3 ביולי 1949 חיפה, ישראל 
 פטירה:  15 בפברואר 2016 (בגיל 66) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 
נאטור, 2010
סלמאן נָאטוּר (בערבית: سلمان ناطور; 3 ביולי 1949 - 15 בפברואר 2016) היה סופר, עיתונאי ומחזאי דרוזי ישראלי.
קורות חיים

סלמאן נאטור נולד בדלית אל-כרמל. סיים תואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת חיפה בשנת 1976. שימש כעורך התרבות של עיתון "אל אתיחאד" וערך את הירחון "אל-ג'דיד" לספרות ואומנות בין השנים 1977 ועד 1990.
בשנת 1982 היה מזכיר ועד הסולידריות עם תושבי רמת הגולן הסורים, בני העדה הדרוזית, בעת שביתתם הגדולה נגד סיפוח הגולן לישראל ועקב כך הוטל עליו מעצר בית לשישה חודשים.
בשנת 1986 היה ממייסדי ועד היוצרים הישראלים והפלסטינים נגד הכיבוש. חבר הנהלה בעמותות רבות ביניהן: מדרשת "אדם", "איגוד כללי של סופרים בישראל", העמותה לפיתוח המוזיקה הערבית, יו"ר ארגון "אעלאם" לתקשורת ערבית, ובארגון "עדאלה". ניהל בין השנים 2011–2015 את פרויקט "מרחבים תרבותיים" במרכז מוסאוא, לזכויות האזרחים הערבים בישראל. כתב את הפרק על התרבות הערבית במסמכי החזון של האוכלוסייה הערבית בישראל.
היה מנהל מכון אמיל תומא לעיונים פלסטיניים וישראליים בחיפה, וערך את כתב העת "סוגיות ישראליות", היוצא לאור ברמאללה. נאטור פרסם כעשרים ושמונה ספרים, שכוללים סיפורת, סיפורים קצרים, רומן וביקורת תרבות וחברה.
בין ספריו: "מאמרים בהגות ופילוסופיה" (1971), "מאחורי המלים" (סיפורים קצרים 1972), "אתה הרוצח, שייך" (רומאן 1976) "מסבאת הכפר" (סיפורים 1986) "סופר זעם – מונולוג ישראלי" (סאטירה 1985) 4 ספרי ילדים, 5 ספרי מסות וביקורת. את ספרו "הולכים על הרוח" כתב בערבית ובעברית בשנת 1992. ספרו "זיכרון" ראה אור בבית לחם בשנת 2006. "מסע מדברי, טרילוגיה" ראה אור בעמאן ורמאללה בשנת 2009. הרומן האחרון שכתב, "היא, אני והסתיו," ראה אור בחיפה בשנת 2011 ופורסם בתרגום עברי של יהודה שנהב, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
נאטור היה גם מתרגם פורה ותרגם את "הזמן הצהוב" מאת דויד גרוסמן, "שיחות על מדע וערכים" מאת ישעיהו ליבוביץ, "איזה מלחמה נהדרת", מאת דן יהב, "חינוך לגלותיות" מאת אילן גור זאב, "על התיאטרון הישראלי" מאת שמעון לוי. כמו כן תרגם וערך 4 אנתולוגיות שירה וסיפורת עברית שראו אור ברמאללה ועוד תרגם 4 מחזות לילדים מעברית לערבית שהוצגו בתיאטרון בית הגפן וכן את המחזות "ויה דולורוזה" של דייוויד הר עבור תיאטרון הקאמרי ו"אב הבית" של הרולד פינטר עבור התיאטרון העירוני בחיפה. כתב 5 מחזות בערבית שהוצגו על בימות בישראל ומחוצה לה, ביניהם: מחזהו הראשון, "הביצה", משנת 1982, בוים בידי ריאד מסארווה אך הצנזורה אסרה הצגת המחזה. המחזה "נחיתת אונס" הועלה בערבית בתיאטרון הלאומי הפלסטיני (אל-חכּוואתי) בשנת 1999 והועלה שוב ב 2009 בתיאטרון "חכּאיא" ברמאללה, וכן הוצג בפסטיבלים במרוקו, סוריה, קטר, אבו דאבי ולוב ובעברית, בתיאטרון העברי-ערבי ביפו בשנת 2004. המחזה "זיכרון", הצגת יחיד שביים אדיב ג'השאן, הועלה בתיאטרון "אל-סראיה" בשנת 2003.
נאטור היה מיוזמי וממקימי חוג המתרגמים מערבית לעברית במכון ון ליר בירושלים וסדרת מַכְּתוּבּ העוסקת בתרגום יצירות מהתרבות והספרות הערבית לעברית. בשנת 2017 ראה לאור הספר "הולך על הרוח", טרילוגיה של שלוש יצירות של סלמאן נאטור ("מסע על מסע", "הולכים על הרוח", "המתנה"). הספר פורסם לאחר מותו של נאטור ומתרגם הספר, יונתן מנדל, הקדיש את הספר "לסלמאן נאטור ולרוחו החיה". הספר פורסם בהוצאת "עולם חדש" כסנונית הראשונה של הוצאת "מַכְּתוּבּ", המוקדשת לתרגום ספרות ערבית לעברית.
מספריו

מחשבות על הגות ופילוסופיה, מאמרים עיוניים, הוצאת אלקודס, מזרח ירושלים 1971.
מאחורי המילים, סיפורים, אלקודס, 1972.
אתה הרוצח, שייח', רומן, אלקודס 1976.
העץ ששורשיו נוגעים בלבי, סיפורים, עכו 1978, מא נסינא, סיפורים, חיפה 1983.
סופר זעם – מונולוג ישראלי, סיפורים סאטיריים, חיפה 1985.
מסבאת הכפר, סיפורים, חיפה 1986.
הולכים על הרוח, ראה אור בערבית בשנת 1991, בנצרת ובעברית בהוצאת המכון לחקר החברה הערבית, (עורך ההוצאה, ד"ר עאדל מנאע) בית ברל, בשנת 1992.
ארבעה ספרי ילדים, תל אביב, 1995.
מסע ועוד מסע, רשמים, הוצאת תאמר, רמאללה, 2008.
ששים שנה/ מסע מדברי, טרילוגיה, הוצאת אל-שורוק, רבת עמון, 2009. התפרסם בעברית בהוצאת רסלינג 2014 בתרגומו של יהודה שנהב-שהרבני.
היא, אני והסתיו, רומן, הוצאת ראיה, חיפה 2011. התפרסם בעברית בהוצאת הקיבוץ המאוחד 2012 בתרגום מערבית מאת יהודה שנהב-שהרבני.
הזיכרון שוחח איתי והסתלק, הוצאת רסלינג, 2015, תרגום מערבית: יהודה שנהב-שהרבני.
הולך על הרוח, סדרת מכתוב, הוצאת מכון ון ליר ועולם חדש, 2017, תרגום מערבית: יונתן מנדל.
אבּן ראבְּעה, מחזה, סדרת מכתוב. תרגום מערבית: כפאח עבד אלחלים ויונתן מנדל.
תרגומיו

נאטור תרגם מעברית לערבית:
הזמן הצהוב מאת דויד גרוסמן. פורסם בכתב העת "אלכרמל", בעריכת מחמוד דרויש, ובשבועון אליום אלסאבע (היום השביעי) שראה אור בפריז, בשנת 1987.
שיחות על מדע וערכים מאת ישעיהו ליבוביץ, שראה אור על ידי המכון לחקר החברה הערבית, בשנת 1997.
התיאטרון הישראלי, ערך ותרגם, ספר מאת פרופ' שמעון לוי שראה אור במרכז "מדאר – המרכז הפלסטיני ללמודים ישראליים" ברמאללה בשנת 2007.
תרגם וערך ארבע אנתולוגיות מהסיפורת והשירה העברית והישראלית שראו אור ברמאללה על ידי התאחדות הסופרים הפלסטינים, הוצאת אוגריט ומרכז מדאר 2008.
מחזותיו

"הביצה" (נאסר על ידי הצנזורה). הופק בידי המרכז לתרבות בבימוי ריאד מסארווה, נצרת 1982.
"מוואל", בבימוי ראדי שחאדה, נצרת 1990.
"הזת אל גורבאל", בבימוי סאלים דאו, נצרת 1992.
"נחיתת אונס" בבימוי מאזן גטאס בתיאטרון אל חכוואתי, התיאטרון הלאומי הפלסטיני, בשנת 1999. הופק גם בעברית בתיאטרון מקומי ביפו, והחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב בבימוי גיא כהן, בשנת 2003. הופק שוב בתיאטרון חכאיא ברמאללה והוצג בפסטיבלים בארצות ערב: מרוקו, לוב, קטר, דובי וסוריה.
"זיכרון", תיאטרון אל סראיה ביפו, במסגרת התיאטרון הערבי-עברי ביפו, הצגת יחיד שביצע בעצמו, בבימוי אדיב ג'השאן.
הערות שוליים

↑  זהייה קונדוס;, עכשיו הוא הולך על הרוח: שנה למותו של סלמאן נאטור, באתר "שיחה מקומית", 25 בפברואר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296770105171  BnF: cb17003282k (data)  GND: 1067861491  ISNI: 0000 0001 2208 4143  LCCN: no88002827  NTA: 08592329X  SUDOC: 197845851  VIAF: 5345945   WorldCat (עם VIAF): 5345945
אליהו אהרון כהנא

אליהו אהרון כהנא
אליהו אהרון כהנא (4 באוגוסט 1875, מערב האימפריה הרוסית (פולין) – 26 בפברואר 1957, כ"ה באדר א' תשי"ז, תל אביב) היה סוחר, פעיל ציבור, מראשי אגודת אחווה וממייסדי תל אביב.
ביוגרפיה

נולד בעיירה גורה קַלוַואריה, לאביו חיים משה אריה לייב כהנא. ובהיותו בן חמש עלה עם הוריו לירושלים, שם למד בתלמוד תורה. בגיל 17 נשא לאשה את חיה-רישקה בת הרב אברהם אלקנה זקס בנו של העולה הראשון לארץ ישראל מגרמניה משה זאקס. בשנת 1895 היה בין מייסדי "אגודת אחווה" – אגודת סתרים דתית שמטרתה עזרה הדדית וקיום ממשי של מצוות "ואהבת לרעך כמוך" ולשפר את מצב החיים הציבוריים. שנה אחר כך היה שותף גם להקמת חברת "ישוב ארץ הקודש" למען הפצת רעיון העבודה החקלאית בקרב בני היישוב הישן בירושלים. בשנת 1897 עבר הזוג כהנא לראשון לציון, אך לא נקלט שם, ועבר שוב ליפו.
ביפו הפך כהנא לסוחר בגדים בתחילה בבית מסחרו של חיים יהושע גולדברג ("חיים בקר"), אביו של משה גולדברג ולאחר מכן כעצמאי. ב-1898 פתח לשכה של אגודת אחווה ביפו והיה נשיאה הראשון. ביוזמת הלשכה נוסדה ב-1899 שכונת אחווה ליד נוה צדק. בית המסחר שלו הפך לסניף שבו התנהלו עסקי האגודה.
ב-1909 הייתה משפחת כהנא לחברה באגודת אחוזת בית והייתה לאחת מ-66 משפחות מייסדי תל אביב. בהגרלת המגרשים לאחוזת בית הגריל כהנא את המגרש ברחוב יהודה הלוי 28, אך כיוון שהתגורר כבר בשכונת אחווה ולא נזקק לבית באחוזת בית, מכר את מגרשו לחייקל פלמן, שבנה עליו את ביתו ב-1910.
בעת גירוש תל אביב עברה המשפחה לטבריה, ובתום מלחמת העולם הראשונה חזרה לתל אביב.
אליהו אהרון כהנא נפטר בכ"ה באדר א' תשי"ז, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
הערות שוליים

↑  אליהו אהרון כהנא באתר GRAVEZ
תשלום דגש

תשלום דגש הוא כלל בדקדוק העברי, שעל פיו תנועה עשויה להתארך לפני אות שצריכה להיות מנוקדת בדגש חזק, אך אינה מקבלת דגש.
תיאור התופעה

בעברית חמש אותיות שאינן מקבלות דגש חזק: א', ה', ח', ע' ו-ר'. כאשר אחת מאותיות אלה צריכה לקבל דגש חזק, בין אם משלים ובין אם תבניתי, עשויה התנועה שלפני האות להתארך לתנועה אחרת. התארכות זו תלויה הן בתנועה המקורית של הבניין או המשקל והן באות שהייתה צריכה לקבל דגש.
התארכויות התנועה הן להלן:
חיריק חסר מתארך לצירה
פתח מתארך לקמץ
קובוץ מתארך לחולם
התארכות התנועה תלויה, כאמור, גם באות שהייתה צריכה לקבל דגש:
לפני א' ו-ר': תמיד חל תשלום דגש.
לפני ה' ו-ע': תשלום דגש מתרחש בעיקר בהתארכות מקובוץ לחולם.
לפני ח': בדרך כלל לא מתרחש תשלום דגש.
כדי להקל על הזיכרון, מקובל לצייר את חנוכיית תשלום הדגש, בה נרשמו האותיות הגרוניות לפי הסדר:
| א ┘──────────  | ה ─────┴─────  | ח ─────┴─────  | ע ─────┴─────  | ר ───────────└  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1.תמיד | 2.בהארכה | 3.נדיר | 2.בהארכה | 1.תמיד |
|  | בהארכת קובוץ לְחוֹלָם |  | בהארכת קובוץ לְחוֹלָם |  |

| דוגמה: בֵּאֵר לעומת בִּקֵּש | דוגמה: פִּהֵק לעומת בִּקֵּש | דוגמה: שִׂחֵק לעומת בִּקֵּש | דוגמה: צִעֵר לעומת בִּקֵּש | דוגמה: פֵּרֵק לעומת בִּקֵּש |
| א לא דגושה לעומת ק תשלום: צירי במקום חיריק | ה לא דגושה לעומת ק הדגושה אך אין תשלום דגש | ח לא דגושה לעומת ק הדגושה אך אין תשלום דגש | ע לא דגושה לעומת ק הדגושה אך אין תשלום דגש | ר לא דגושה לעומת ק תשלום: צירי במקום חיריק |

| דוגמה: מְפֹאָר לעומת מְבֻקָּש | דוגמה: מְגֹהָץ לעומת מְבֻקָּש | דוגמה: מְגֹחָךְ לעומת מְבֻקָּש (אבל מְיֻחָס) | דוגמה: מְגֹעָל לעומת מְבֻקָּש | דוגמה: מְבֹרָר לעומת מְבֻקָּש |
| א לא דגושה לעומת ק תשלום: חולם חסר במקום קובוץ | ה לא דגושה לעומת ק תשלום: חולם חסר במקום קובוץ | ח לא דגושה לעומת ק תשלום: חולם חסר במקום קובוץ | ע לא דגושה לעומת ק תשלום: חולם חסר במקום קובוץ | ר לא דגושה לעומת ק תשלום: חולם חסר במקום קובוץ |
א ה ח ע ר - הרחוקות ביותר תמיד משולמות, המרכזיות משולמות בעיקר מקובוץ לחולם, והפנימית - האות ח, משולמת רק במקרים נדירים. ואם כן הכללים מהחוץ פנימה: תמיד, בהארכה מקובוץ לחולם, ונדיר.
דוגמאות

במערכת הפועל פועל הכלל בעיקר בשלושת הבניינים הדגושים: פיעל, פועל והתפעל, שבהם מנוקדת ע' הפועל (האות השנייה של השורש) בדגש תבניתי. לדוגמה, בבניין פיעל, על משקל הצורה שִמֵּר, מתקבלות בעקבות תשלום דגש הצורות פֵּאֵר ו-בֵּרֵך. ה', ע', ו-ח' אינן משפיעות על התארכות חיריק חסר לצירה, וכך נשמר החיריק במילים כמו גִּהֵץ, צִעֵר או נִחֵם. דוגמה להתארכות מקובוץ לחולם חסר ניתן לראות בבניין פועל, במילים: נֹהַ֫ל או מְשֹעַר.
בצורות העתיד, הציווי והמקור (שם הפועל) של בניין נפעל, ישנו דגש משלים ב-פ' הפועל (האות הראשונה של השורש), הנוצר כתוצאה מהידמות מלאה והתלכדות עיצורים עם נ' הבניין. בצורות אלו גורמות כל האותיות לעיל לתשלום דגש, לרבות ח'. לדוגמה, על משקל יִשָּמֵר: יֵאָמֵר, יֵהָרֵס, יֵחָפֵז, יֵעָדֵר, יֵרָקֵב וכיוצא בזאת.
גם בניקוד ה"א הידיעה, ב' ו-מ' השימוש מתקיים תשלום דגש. ה"א הידיעה מנוקדת על פי רוב בפתח שאחריו דגש. כשהיא באה לפני מילה הפותחת ב-א' או ב-ר', וכן ב-ע' שאינה בקמץ, מנוקדת ה"א הידיעה בקמץ, אך לפני ה' ו-ח' (שאינן בקמץ) נשארת ה"א הידיעה בפתח. מ' השימוש מנוקדת לרוב בחיריק שאחריו דגש, אך לפני כל האותיות לעיל, לרבות ח', ה' ו-ע', היא מנוקדת בצירי.
במשקלים הדגושים מתרחש גם כן תשלום דגש. לדוגמה, בהטיות משקל הצבעים מנוקדת האות האחרונה של השורש בדגש, כמו במילה צְהֻבָּה. המילים "שחור" ו"אפור" נגמרות ב-ר', שאינה מקבלת דגש, ולכן צורות הנקבה שלהן הן שְחֹרָה ואֲפֹרָה. במשקל המקצועות מנוקדת ע' הפועל בדגש, כמו במילה צַיָּד. בתשלום דגש מתארך הפתח לקמץ, כמו במילה פָּרָש. קמץ שנוצר כתוצאה מתשלום דגש הוא קמץ מתקיים, כלומר כזה שאינו הופך לשווא או לחטף עם התרחקות הטעם בהטיות המילה. לכן צורת הרבים של פָּרָש היא פָּרָשִים, ולא *פְּרָשִים.
לקריאה נוספת

ניסן נצר, הניקוד הלכה למעשה, ירושלים תשל"ו
הערות שוליים

↑  [1.gif החנוכיה] באתר מט"ח (ראו קישורים חיצוניים)
↑  יוצאות מכלל זה שלוש המילים "חוץ", "חוט" ו"היות", שלפניהן נשארת מ' השימוש בחיריק.
רפורמות קלוני

רפורמות קלוני או הרפורמות הקלוניות היו סדרת שינויים בנזורה הנוצרית של ימי הביניים שעסקו בעיקר בשיקום החיים הנזיריים המסורתיים, עידוד האמנות, והדאגה לעניים.
רפורמות קלוני התפתחו ממנזר בנדיקטי בודד (מנזר קלוני) לרשת מנזרים גדולה, "המסדר הקלוני" (ordo Cluniacensis)  אשר הובילה לרפורמה דתית במערב אירופה.
הרפורמות בוצעו בעיקר על ידי ברנו מקלוני (אנ') ואודו הקדוש (אנ') (878 בקירוב – 942), והופצו ברחבי צרפת (בעיקר בחבלים בורגונדיה, פרובאנס, אוברן, פויטו), משם לאנגליה, רוב איטליה וספרד.
הרעיונות המרכזיים של הרפורמה היו:
התנהלות על פי תקנון בנדיקט הקדוש ולאור עקרונות עבודת האל (אופוס דאי)
ידיעה נרחבת ביותר של הפולחן היומי ותפילות יומיות מרובות
העמקת האדיקות של כל אחד מהנזירים.
שחיתות

המניעים לרפורמות שהוביל מנזר קלוני היו השחיתות שפשתה בכנסייה הקתולית. כחלק מהרצון לרפורמה דתית, התנגדו מקימי מנזר קלוני לשתי תופעות שהיו מקובלות בכנסייה של ימיהם:
ניקולאיזם, כלומר נישואי כמרים או חיים עם ידועה בציבור ומכאן חשש כי הם מעמידים את משפחתם מעל האינטרסים של הכנסייה. המושג הורחב לקיום יחסי מין מכל סוג שהוא על ידי אנשי כנסייה, שהתחייבו לחיי פרישות.
סימוניה כלומר קנייה ומכירה של זכויות יתר, משרות כנסייתיות וגביית תשלום עבור שירותי דת. הרפורמה בקשה לבטל את נוהג המכירה, על מנת שהמחזיק במשרת כמורה (וכמובן גם משרה בכירה יותר כמו בישופות או ארכיבישופות) לא יגיש את מועמדותו אליה בשל הרצון בכח, בהשפעה, או בהכנסות, אלא ממניעים דתיים של יראת שמיים בלבד.
ניצול לרעה של סמכויות נחשב כתוצאה של ההתערבות החילונית במנזרים ושל ההשתלבות הכנסייתית הנרחבת במערכות הפאודליות או המנוריאליות. באותה תקופה שאפו האפיפיורים לחזק את השליטה על כל הכמורה ולעצור את הסמכת הבישופים על ידי שליטים חילוניים. מאחר שמנזר בנדיקטיני היה זקוק לאדמה, הוא היה זקוק גם לחסותו של אריסטוקרט מקומי. אולם, לעיתים רבות דרש האריסטוקרט זכויות שהפריעו לתפעול המנזר. הרפורמה הקלונית הייתה ניסיון לתקן את המנהגים הללו בתקווה שמנזר עצמאי יותר יוכל לאכוף במידה טובה יותר את תקנון בנדיקטוס.
רפורמה

גיום הראשון, דוכס אקוויטניה הקים את מנזר קלוני הראשון בשנת 910, בתנאי שהמנזר יהיה כפוף ישירות לאפיפיור ולא לאציל מקומי. משמעות הדבר הייתה שהמנזר יהיה עצמאי בפועל, מאחר שסמכותו של האפיפיור הייתה בעיקר תאורטית בגלל המרחק הרב. יתר על כן, מנזר קלוני היה בעל הסמכות על מנזרים שהמסדר שלו הקים. במאה ה-12 מנתה קהילת קלוני למעלה מ-1,000 מנזרים. לרפורמות היו תומכים רבים, בהם האפיפיור אורבנוס השני, למברט מהרשפלד, רישאר מוורדן (Richard de Verdun). הרפורמות עודדו גם את הכנסייה המערבית (Western Church) לנקוט בגישה יותר קשובה כלפי העסקים ולהעניק תמריצים לניסיונות לחזק את השליטה על הכנסייה המזרחית.
למנזרים היה כוח פוליטי שנבע הן מהשפעתם הרוחנית, הן ממספר המנזרים שהשתייכו לרפורמת קלוני והן מהעובדה שראשי המנזר היו בני אריסטוקרטיה, הכירו את קובעי המדיניות (שלעיתים קרובות היו בני משפחתם), החזיקו באותה תקופה במונופול של תרגום רצון האל להמונים והמקשרים בין המאמינים לבין ישו, מריה וכל הקדושים. כמו כן היו בעלי מעמד מפשר בסכסוכים בין השליטים השונים. (תווכו בין האריסטוקרטיה לבין עצמה)
הייתה התפתחות שונה של מערכת המנזרים באזורים שונים של ממלכת הפרנקים. השושלת הקרולינגית האמינה כי עצם משיחת המלך על ידי בישוף רומא מקנה להם זכויות גם במישור הדתי וכי המלך הוא זה שעומד בראש ההיררכיה הדתית במדינה והוא זה שמכנס את הוועידות הכנסייתיות (הקונצילים). מכאן נגזרה גם השתתפותם של הבישופים ואבות המנזר בדיונים ממלכתיים. גישה זו איפשרה גם את הקמת רשת המנזרים של קלוני, בה היה פיקוח ממלכתי עליון ותקנון נזורה אחיד.
בחבלי ארץ שהקרולינגים לא שלטו, הבישופים הפכו באופן מעשי לשליטי הערים. 
בגרמניה קיבלו אבות המנזר מעמד של רוזן עם סמכויות באנום, במערב, למרות שהמנזרים זכו לאימוניטס, השתלטו משפחות האריסטוקרטיה על המנזרים (שחלק ניכר מהם הוקמו על ידי משפחות אלו) והפכו למגני המנזרים, כל אחד על המנזר שבשטח שליטתו.
רפורמת קלוני שברה את הקשר שבין המנזר לאצולה המקומית ובין המנזר לבישוף המקומי, מנזר קלוני הוכפף למרות האפיפיור סרגיוס השלישי וכך זכה לשחרור מהשליטים המקומיים בלי שהוטל עליהם פיקוח צמוד כמו קודם, בגלל המרחק הגיאורפי של האפיפיור מהמנזר. זה היה הבסיס לסדר המנזרי החדש. הניתוק מהבישופים המקומיים גרמה למתיחות בין קלוני לבין הבישוף במאקון (macon).
סדר זה לא התפשט בממלכה הגרמנית ולא אצל הקפטינגים כי הם רצו מערכת מנזרים שתהיה כפופה להם ולא לאפיפיור.
ביקורת ודעיכה

מראשית דרכה של התנועה, נמתחה עליה ביקורת הן מתוך מנגנון הכנסייה והנזורה והן ביקורת חיצונית בגין גורמים שונים. הביקורות התמקדו בחוסר העצמאות הכלכלית והסתמכות על תרומות וכן בפאר של הכנסיות והמנזרים עצמם. אף כי קלוני השתייך לזרם הבנדקטיני, התנהלותו לא תאמה את עקרונותיו של בנדיקטוס מנורסיה. בנדיקטוס קבע שמנזר הוא קהילה בפני עצמה עם אב-מנזר אחד בעוד קלוני התנהל כמנזר אב מרכזי והרבה מנזרי משנה חסרי אב מנזר. גם בתוך תנועת קלוני עצמה היו נזירים שלא חשו נוח עם גורמים אלו ושאפו לחיי רוח עשירים יותר, הסתפקות במועט, סגפנות וחזרה לעקרונות הבסיסיים של הנזורה שכללו פוגה מונדי.
מספר התפילות הרב שהתפללו הנזירים, ומספר השעות הרב שהוקדש לתפילות אלו, לא אפשר לנזירים לעסוק במלאכה. על מנת לקיים את המנזר, הצטרפו אל המנזר אחים הדיוטות, חילוניים שנשבעו לשנות את אורח חייהם (קונברסיום מורום) אבל לא קיבלו על עצמם את נדר הפרישה והנזורה. הם חיו בתוך תחום המנזר ועסקו בו בכל המלאכות שנדרשו לקיומו. הן בתוך המנזר (טבחים, שרתים) והן במשק החקלאי. הביקורת אמרה שתופעה זו משמרת את האופי האריסטוקרטי של הנזירים ובאה בסתירה לעקרונות הנזורה.
תנועת קלוני הושפעה גם משינויים חברתיים-כלכליים שחלו באירופה באותה עת. המאה ה-11 הייתה מאה של עיור באירופה. יחד עם העיור התפתחו מוסדות השכלה גבוהה (אוניברסיטאות) שנתנו פתרון רוחני שונה מאשר הנזורה ואפשרו לימודים במקום שאמנם תחת חסות הכנסייה אך אינו מנזר ולא דורש הסתפקות במועט או הסתגפות. חלק ניכר מהסטודנטים שלמדו באותן אוניברסיטאות היו אוכלוסייה שבעשורים קודמים היו מצטרפים למנזרים. פילוג הכנסייה הנוצרית הביא להחלשת זמנית במעמדו של האפיפיור וחולשה זו הוקרנה אל מנזרי קלוני שהיו בחסותו. חוסר העצמאות הכלכלית ביטל מנהג נוסף, צדקה. נזיר הנסמך על תרומות לא יכול לתת צדקה. העברת תרומה שקיבל למישהו אחר לא נתפשה כצדקה. העושר והראוותנות עמדו בניגוד לרוח הסגפנות של הנזירים הראשונים.
במאות ה-11 וה-12, הרשת הקלונית והאידאולוגיה שעיצבה איבדו את השפעתן לטובת מסדרים חדשים שהדגישו את הסיגוף והעוני, כמו הציסטרסיאנים, הפרמונסטרסיאנים והקרטוזיאנים.
הרשת של קלוני דעכה עם השנים וכמעט נעלמה, ועל אדמות המנזר יושבת היום הקומונה קלוני שהתפתחה ממקום היישוב של עובדי המנזר ובה כ-4,800 תושבים. בנוסף קיים מוזיאון קלוני השוכן בביתו הפריזאי של אב המנזר.
הערות שוליים

↑  פריור הוא תואר נוצרי דתי המתאר אדם שאינו אב מנזר אולם הוא האחראי על מנזר או קבוצת נזירים הכפופים למנזר מרוחק. פריור אמור להיות כפוף לאב מנזר. המונח הוזכר פעם ראשונה בתקנון הנזורה של בנדיקטוס אולם לא הוגדרו שם סמכויות הפיקוח שלו והוא היה יכול להיות אחד מתוך קבוצת נושאי תפקידים במנזר. בתקופת רפורמת קלוני התגבש המושג להגדרה המוכרת היום.
↑  האפיפיור יוחנן האחד עשר 931–935, בנו של האפיפיור סרגיוס השלישי 904–911
↑  מאיולוס כיהן כאב מנזר בשנים 964–994
↑  רפורמה זו, שהייתה מלווה בתביעת רומא להוות סמכות דתית עליונה, גרמה בין היתר לקרע הסופי עם הכנסייה המזרחית, כאשר הפטריארך בקונסטנטינופול דחה תביעה זו ותבע להיות שווה ערך וסמכות.
↑  שולמית שחר, כנסייה ומלוכה : שתי מערכות נפרדות, מתוך מורשת ימי-הביניים (ישראל: משרד הביטחון, 1985)
↑  Another Spanish Idea that was given great currency by Cluny was that of the crusade
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4148099-5  HDS: 007153  NKC: ph311266