stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ההתנגדות היהודית בצרפת בתקופת מלחמת העולם השנייה
השתתפות היהודים בפעילותן של מחתרות ויחידות צבא > צרפת החופשית

יהודים היו מהראשונים שהצטרפו לכוחותיה של תנועת ההתנגדות "צרפת החופשית", ממשלת צרפת הגולה בראשות דה גול בלונדון. בן הידועים והחשובים שבהם היו רנה קסין ופייר מנדס פראנס. בוועדת ההסברה של צרפת החופשית היו היהודים רוב מוחלט בקרב הפעילים. חלקם של היהודים ביחידות הצנחנים הצרפתיות היה אף הוא גדול מחלקם באוכלוסיית צרפת הכללית. גם קבוצתו של פעיל המחתרת הצרפתי ממוצא ארמני מיסאק מאנושיאן הורכבה בעיקר מיהודים, וכך גם תנועת הפועלים הצרפתית Main-d'œuvre immigrée (אנ'), שמשורותיה יצאו פעילי ארגון המחתרת הצרפתי F.T.P. - M.O.I..
כמו כן היו יהודים פעילים בקרב יחידות צבא צרפתיות שפעלו תחת פיקוד בריטי ואמריקאי.
פעולות הצלה של ארגונים יהודיים > מוסדות יהודיים

הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת תחת הנהגתם של ז'אק הלברונר (עד הירצחו ב-1943), ואנשי הדת הצרפתיים ז'קוב קפלן (צר') ואיזאייה שוורץ (צר'), ובשיתוף עם חלקים מהפקידות הצרפתית של משטר וישי והכנסייה, ארגנו פעילויות רווחה והצלה. הקונסיסטוריה הייתה שותפה מרכזית בהקמתה של קריף (המועצה המייצגת של מוסדות יהודיים צרפתיים) ב-1944. משימתה הראשונה של קריף הייתה סיוע בפעולות ההצלה.
פעולות הצלה של ארגונים יהודיים > הצופים היהודיים ו"השישית"

כשהקימו שלטונות וישי את אוז'י"ף, איגוד יהודי צרפת בתקופת השואה, הוכפפה אליו תנועת הצופים היהודים בצרפת. היא נקראה "השישית", כיוון שהייתה המחלקה השישית באוז'י"ף. מדצמבר 1943 שיתפה פעולה "השישית" עם המאקי. אחת מקבוצות המחתרת שלה, על שם מארק אגנו, לחמה על שחרור אזורים בדרום צרפת לקראת שחרור צרפת, ולאחר מכן הצטרפה לצבא צרפת החופשית ולחמה בשורותיו בתוככי גרמניה נגד הגרמנים.
פעולות הצלה של ארגונים יהודיים > אוז"ה

בתקופת הכיבוש הגרמני החזיק ארגון אוז"ה לעזרה לילדים, כ-1,600 ילדים ב-20 בתי ילדים בצרפת. חלק מהילדים היהודים פוזרו בקרב נותני חסות נוצרים פרטיים, בהם חסידי אומות העולם כגון ז'יל-ז'רו סאלייז', וכן בקרב מוסדות נוצריים. בין פעילי ההצלה היהודיים שהעבירו את הילדים היהודיים למקומות המסתור ואל מחוץ לצרפת, אל שווייץ וספרד, היו ז'ורז' לואנז'ה, ז'ורז' גארל וכן לוחמי מחתרת יהודיים אחרים. כ-30 מבין לוחמי המחתרת נתפסו ונרצחו או גורשו למחנות השמדה.
פעולות הצלה של ארגונים יהודיים > תנועות נוער יהודיות

חברי תנועות הנוער היהודיות הציוניות בצרפת עסקו בהברחת יהודים ממחנות ריכוז וכן במציאת נתיבי הברחה עבור יהודים אל מחוץ לצרפת. בין בכירי הפעילים והמייסדים היו פול ז'ינייבסקי וסימון לוויט (צר'). הם נעזרו במסייעים במשטרת פריז ובתנועת ההתנגדות הצרפתית הלאומית (צר').
פעולות הצלה של ארגונים יהודיים > תנועות לוחמות יהודיות

ועד אמלו, על שם רחוב אמלו (rue Amelot) בפריז, בו התכנס, התמסר להגנה על מהגרים יהודים בצרפת. חברי הוועד סיפקו מסמכי זהות וכרטיסי מזון מזויפים למהגרים יהודים וסייעו בהסתרת ילדים ובהעברתם לאזור משטר וישי, בו החלה רדיפת היהודים במועד מאוחר יותר. הארגון חוסל ב-1943 וראשיו דוד רפופורט (צר') ואנרי בולאווקו (צר') נשלחו לאושוויץ.
מחתרתו של אנדרה (ז'וז'ף באס) (צר') פעלה עם כמרים, בהם האב מארי-בנואה, ועם מנהיגי מחתרת בהם לאון פוליאקוב ושניאור זלמן שניאורסון (צר'), ובסיוע מימון של הג'וינט. המחתרת סייעה בהעברתם של יהודים לכפר לה שמבון-סור-ליניון, שם סייע בהסתרתם הכומר אנדרה טרוקמה. מחתרתו של אנדרה השתתפה בשחרור אזור לה שמבון באוגוסט 1944.
מחתרת יהודית קומוניסטית פעלה כבר מתקופת הכיבוש הראשונה, ב-1940. פעיליה המרכזיים ז'ורז' פוליצר, ז'ק סולומון (צר') וולנטין פלדמן (צר') נרצחו על ידי הגרמנים ב-1942. מנהיגה היה אדם רייסקי (צר'), שהשתתף בייסוד ארגוני עזרה חשאיים ליהודים, בהם קריף.
פעולות הצלה של ארגונים יהודיים > ארגוני התנגדות וסיוע הדדי יהודיים נוספים בצרפת הכבושה

איגוד הצעירים היהודיים (Union de la jeunesse juive) (צר')
איגוד היהודים להתנגדות ולעזרה הדדית (Union des juifs pour la résistance et l'entraide) (צר')
מחתרת מרסל (Réseau Marcel) (צר') של מוסא ואודט עבאדי.
הצבא היהודי פעל עם יופ וסטרוויל להצלת יהודים על ידי הברחתם מצרפת ובלגיה לשווייץ וספרד.
רבנים ובהם רנה קאפל (René Kapel) (צר'), רנה הירשלר, ז'ורז' ונדאי (Georges Vadnaï) (צר'), אנרי שילי (Henri Schilli) (צר') ואחרים, פעלו להשגת מסמכים מזויפים ופנקסי קיצוב מזון שאפשרו השגת מזון עבור יהודים שהסתתרו.
נשיאת ויצו בפריז, ז'ולייט שטרן (Juliette Stern) (צר'), פעלה להצלת ילדים יהודים מגירוש.
הערות שוליים

↑  על פעילויות ההצלה של "השישית" בצרפת הכבושה, באתר יד ושם
↑  על חלק מבתי הילדים האלה, באתר יד ושם
ויליאם הנרי קינג

ויליאם הנרי קינג (באנגלית: William Henry King‏; 3 ביוני 1863 – 27 בנובמבר 1949) היה עורך דין, פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי מסולט לייק סיטי שביוטה. מ-1917 עד 1941 כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת יוטה. קינג, חבר המפלגה הדמוקרטית, היה הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית בשלהי כהונתו.
ביוגרפיה

קינג נולד בפילמור שבטריטוריית יוטה לג'וזפין (לבית הנרי) ולוויליאם קינג. הוא סיים את לימודיו באקדמיית בריגהאם יאנג בפרובו, יוטה ולמד באוניברסיטת דזרט (כיום אוניברסיטת יוטה) בסולט לייק סיטי. הוא שימש כמיסיונר של כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרון הימים בבריטניה מ-1880 עד 1883.
לאחר שכיהן במשרדים מקומיים ושתי קדנציות בבית המחוקקים הטריטוריאלי, הוא סיים את לימודיו במחלקה למשפטים של אוניברסיטת מישיגן באן ארבור. מאוחר יותר הצטרף ללשכת עורכי הדין ביוטה ועסק בעריכת דין. הוא מילא תפקידים אחרים בטריטוריה ומונה כשופט עמית של בית המשפט העליון ביוטה, וכיהן בין השנים 1894 ו-1896.
לאחר שיוטה הפכה למדינה ב-1896, קינג נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בקונגרס ה-55 מ-4 במרץ 1897 עד 3 במרץ 1899. הוא לא היה מועמד לקדנציה שנייה, אך כאשר מחליפו, בריגהאם הנרי רוברטס, הודח ממושבו בשל היותו פוליגמיסט, קינג נבחר להשלים את כהונתו של רוברטס. הוא כיהן מ-2 באפריל 1900 עד 3 במרץ 1901. הוא התמודד על אותו תפקיד ב-1900 ושוב ב-1902, אך הפסיד בשתי הפעמים.
קינג נבחר לסנאט של ארצות הברית ארבע פעמים, וכיהן בין ה-4 במרץ 1917 ל-3 בינואר 1941. בשנים 1918 ו-1919 כיהן בוועדת אוברמן, שחקרה פעילות פרו-גרמנית ממרידה במהלך מלחמת העולם הראשונה ופעילות אנטי-אמריקאית בהשראת הבולשביקים בחודשים שלאחר סיום המלחמה.
אף על פי שהיה דמוקרט, קינג היה בלתי תלוי במידה מסוימת בנשיא הדמוקרטי הפופולרי פרנקלין דלאנו רוזוולט; הוא נבחר מחדש ב-1934 בשל תמיכה בניו דיל של רוזוולט, אך התנגד להצעה להרחיב את בית המשפט העליון וכן התנגד למועמדותו של רוזוולט לכהונה שלישית חסרת תקדים לנשיאות. כאשר התמודד לבחירה מחדש ב-1940, הוא הפסיד את המועמדות הדמוקרטית לחבר הקונגרס אייב מרדוק, "100% תומך ניו דיל" שתמך מאוד ברוזוולט.
הוא כיהן כנשיא הזמני של הסנאט מ-1940 עד 1941 במהלך הקונגרס ה-76.
קינג נשאר בוושינגטון הבירה, שם עסק בעריכת דין עד אפריל 1947. הוא חזר ליוטה ומת שם בסולט לייק סיטי ב-27 בנובמבר 1949. הוא נקבר בבית הקברות של סולט לייק סיטי.
קינג היה נשוי פעמיים, תחילה ללואיזה אן "אנני" לימן, עימה התחתן ב-1889, ונשאר איתה עד מותה ב-16 באפריל 1906. הוא התחתן לאחר מכן עם לורה ב. סיודהל, בתו של ג'אן מ. סיודהל, וחי עימה משנת 1912 ועד מותו שלו ב-1949. אחד מבניו מאת ורה, דייוויד ס. קינג, כיהן שלוש קדנציות בבית הנבחרים של ארצות הברית והיה שגריר ארצות הברית הן ברפובליקה המלגשית והן במאוריציוס. אחת מנכדותיו, ג'ודי אולסן, שימשה כמנהלת חיל השלום מאז 2018. בן דודו הראשון מצד אביו, קולברט אולסון, היה מושל קליפורניה.
יהושע השיל קוטנר

| --- | --- |

 לידה:  7 בפברואר 1802 ה'תקס"ב וורשנא, רפובליקת פולין 
 פטירה:  5 ביולי 1878 (בגיל 76) ה'תרל"ח ליסה
 מקום פעילות:  ליסה
 תקופת הפעילות:  ? – 5 ביולי 1878 
 
הרב יהושע השיל קוטנר (בגרמנית: Josua Heschel Kuttner; ה'תקס"ב, 7 בפברואר 1802 – ה'תרל"ח, 5 ביולי 1878) היה רב, דרשן ומחבר.
ביוגרפיה

יהושע השיל נולד בוורעשנא (אנ') בהדוכסות הגדולה של פוזן לאביו רבי אהרן. ולאמו מיכלה מצאצאי הרב נפתלי כ"ץ, בעל "סמיכת חכמים".
בסביבות שנת 1830 הוא התיישב בעיר ליסה (לשנו), שם שימש כדרשן, ולמד בבית המדרש שבנה ר' מיכאל וורעשנר, וקיבל תמיכה שני ר"ט לשבוע, ומלפני שנת 1850 כיהן כיועץ ברבנות וכרב. הוא נפטר בליסה.
בנו, נפתלי קוטנר (1829–1903), היגר לארצות הברית בשנת 1859 והתיישב בסן פרנסיסקו, היה סבו של סופר המדע הבדיוני הנרי קוטנר (אנ') ושל הפוליטיקאי אדגר סי. לוי (אנ').
בנו בכורו, רבי משה, נפטר בלא בנים, בן 36, ד' בניסן תרכ"ד.
יצירותיו

האמונה והחקירה (ברסלאו, 1847) – חיבור זה כולל דיון פילוסופי בשלושה עשר עיקרי האמונה של הרמב"ם, וכן קטעים מההגדה ומכתבי פילוסופים קדומים. מצורף אליו מאמר בשם "עת לעשות", העוסק במצב הדתי הרווח בתקופת המחבר.
האמונה והביטחון, בגרמנית: Glaube und Gottesvertrauen: oder: Practisches Lehrbuch der mosaischen Religion: Nebst Darstellung der aus ihren Geboten hervorgehenden, moralischen Lehren (ברסלאו, 1853) – חיבור דו-לשוני בעברית וגרמנית העוסק באמונה וביטחון כפי שהם נגזרים מעשרת הדיברות, עם תרגום ופרשנות מאת הרב יעקב רפאל פירסטנטל.
משלי (עברית: משלי; לייפציג, 1865) – מהדיר, עם תרגום לגרמנית ופירוש. עם הסכמות מהרב אליהו גוטמכר, הרב גדליה טיקטין, הרב יעקב צבי מקלנבורג, הרב שמואל בק.
לקריאה נוספת

יהושע השיל קוטנר, "כתר היחוס לבית אבותי" בתוך: משלי-מעשי רקמה, לייפציג, תרכ"ה, 1865, עמ' 4–5, באתר היברובוקס
הערות שוליים

↑  ברשותו היה כתב-ידו של סמיכת חכמים, והוא מעיד כי החלק שנדפס מהחיבור אינו אלא עשירית ממה שכתב המחבר.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511870305171  PLWABN: 9810601648605606  GND: 139187731  ISNI: 0000 0000 3902 721X  LCCN: nb2008006006  NTA: 297368583  VIAF: 61075575   WorldCat (עם VIAF): 61075575
ארמון ברבריני

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  פאלאצו, ארמון העיר, מוזיאון 
 על שם:  פרנצ'סקו ברבריני 
 מיקום:  מוניציפיו I 
 מדינה:  איטליה 
 בעלים:  איטליה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1627
 תאריך פתיחה רשמי:  1627 
 אדריכל:  קרלו מאדרנו, ג'ובאני לורנצו ברניני, פרנצ'סקו בורומיני 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הבארוק 
 
 קואורדינטות:  41°54′12″N 12°29′23″E﻿ / ﻿41.903324209198°N 12.48985606991°E﻿ / 41.903324209198; 12.48985606991
 www.barberinicorsini.org
  (למפת רומא מוגדלת) ארמון ברבריני(למפת רומא רגילה) ארמון ברבריני
 
חזית ארמון ברבריני.
המדרגות האליפטיות של בורומיני.
תחריט מהמאה ה-18 של הכניסה למבנה.
ארמון ברבריני (באיטלקית: Palazzo Barberini; פלאצו ברבריני) הוא ארמון הממוקם בעיר רומא, ליד פיאצה ברבריני.
הקמת המבנה

בעבר שימש האתר ככרם של משפחת ספורצה. בשנת 1549 נבנה באתר הארמון ראשון עבור המשפחה. אולם לאחר שהחשמן אלסאנדרו ספורצה נקלע לקשיים כלכליים בשנת 1625 נרכש המבנה על ידי מאפאו ברבריני - לימים האפיפיור אורבנוס השמיני. אורבנוס העסיק שלושה אדריכלים לצורך הקמת הארמון - קרלו מאדרנו שהיה האדריכל האחראי באותה עת על הקמת בזיליקת פטרוס הקדוש, אולם תוכניתו להקמת ארמון בסגנון הרנסאנס השתנתה במהרה והארמון הפך למעשה לווילה המקיפה חצר כבוד גדולה. מדרנו החל בבניית הארמון בשנת 1627 ונעזר באחיינו פרנצ'סקו בורומיני. לאחר מותו של מדרנו בשנת 1629, הוחלף בורומיני בג'ובאני לורנצו ברניני, ועבודות הקמת הארמון הושלמו על ידי ברניני בשנת 1633.
לאחר מותו של אורבנוס השמיני, הוחרם הארמון על ידי האפיפיור אינוקנטיוס העשירי, והושב לידי משפחת ברבריני רק בשנת 1653.
תיאור המבנה

הארמון ממוקם סביב חצר קדמית. משני צדדי הכניסה מצויים אגפי הארמון שתוכננו על ידי ברניני. בכניסה למבנה אולם כניסה אובלי מרכזי שגובהו שתי קומות. אגפי הארמון מפרידים בין גן הארמון המצוי מאחוריו לבין הכיכר שלפני הארמון.
סגנון הבנייה של הארמון הוא סגנון ונציאני ולא רומאי. החלונות של הקומה העליונה נבנו על פי תכנונו של בורומיני ובשל השימוש בפרספקטיבה מדומה, יוצר הארמון אשליה של עומק.
הארמון שימש מקור להשראה לארמונות רבים באירופה, והאולם המרכזי של המבנה נחשב ליצירת מופת בארוקית, שהועתקה בארמונות אפיפיורים רבים וכן בווילה פיזאני שבסטרה, בחדר הכתר בארמון הלכותי שבמדריד וכן בארמון קה רצוניקו שבוונציה.
בקומה הראשונה צוירו פרסקאות במהלך המאה ה-17 על ידי האמנים ג'וזפה פאסרי ואנדראה קמאסֶאי.
הגן מכונה "הגן הסודי" (giardino segreto) בשל היותו חבוי מהרחוב באמצעות חזית המבנה. בגן הוצבה אנדרטה לברטל ת'ורוולדסן שעבד בסמוך.
גלריות ומוזיאונים

כיום משמש הארמון את ה"גלריה נציונלה ד'ארטה אנטיקה" – הגלריה הלאומית האיטלקית לאמנות עתיקה (Galleria Nazionale d'Arte Antica) – אחד מאוספי האמנות החשובים ביותר באיטליה. במסגרת אוסף זה מוצגים לה פורנרינה של רפאל, יהודית כורתת את ראש הולופרנס של קאראווג'ו וכן דיוקן הנרי השמיני של הנס הולביין.
בחלקו האחורי של המבנה התגלו שרידי מיתראאום מהמאה השנייה.
הקונגרס הקונטיננטלי השני

| --- | --- |

הקונגרס הקונטיננטלי השני מאמץ את הכרזת העצמאות האמריקנית, בציור הכרזת העצמאות, של ג'ון טרומבול. הציור מוצג ברוטונדה של הקפיטול
 מדינה:  שלוש עשרה המושבות ארצות הברית
 סוג:  בית מחוקקים חד-ביתי
 היסטוריה
 תקופת הפעילות:  10 במאי 1775 – 1 במרץ 1781 (5 שנים) 
 רשות קודמת:  First Continental Congress 
 רשות יורשת:  קונגרס הפדרציה 
 משכן
  
 היכל העצמאות האמריקני 
 
הקונגרס הקונטיננטלי השני היה כינוס של נציגים משלוש-עשרה המושבות של בריטניה בצפון אמריקה שהחל להתאסף באביב של 1775, בפילדלפיה, פנסילבניה. הקונגרס הקונטיננטלי השני ניהל את המאמץ המלחמתי של המושבות, והפך לקונגרס עצמאי המייצג מדינות עצמאיות, כשאימץ את הכרזת העצמאות של ארצות הברית ב-4 ביולי 1776. הקונגרס גייס צבאות, תכנן אסטרטגיה, ומינה דיפלומטים וכך פעל כממשלה הלאומית דה-פקטו של מה שנהיה בהמשך, ארצות הברית.
הקונגרס הקונטיננטלי השני שהתאסף ב-10 במאי 1775 היה, למעשה, חידוש של הקונגרס הקונטיננטלי הראשון שהתאסף בין 5 בספטמבר 1774 ל-26 באוקטובר 1774, גם הוא בפילדלפיה. רבים מאותם 56 נציגים שנכחו בקונגרס הראשון, התאספו גם בקונגרס זה, וחברי הקונגרס מינו את אותו נשיא (פייטון רנדולף) ואת אותו מזכיר (צ'ארלס תומפסון) של הקונגרס הקודם. נציגים חדשים בקונגרס זה הראויים לציון הם בנג'מין פרנקלין מפנסילבניה, וג'ון הנקוק ממסצ'וסטס. בתוך שבועיים, זומן רנדולף בחזרה לווירג'יניה כדי לנהל את בית הנבחרים של וירג'יניה. את מקומו במשלחת מווירג'יניה מילא תומאס ג'פרסון, שהגיע מספר שבועות לאחר מכן. הנרי מידלטון נבחר כנשיא הקונגרס, אך הוא סירב לקבל את התפקיד. לפיכך, נבחר ג'ון הנקוק לנשיא ב-24 במאי.
בתחילה, התאספו בקונגרס נציגים מטעם שתים עשרה מושבות מתוך שלוש עשרה המושבות. ג'ורג'יה לא השתתפה בקונגרס הקונטיננטלי הראשון ולא שלחה נציגים לקונגרס השני. ב-13 במאי 1775 התקבל ליימן הול כנציג של סנט ג'ון, ג'ורג'יה, אולם לא כנציג של המושבה כולה. ב-4 ביולי 1775 כינסו תושבי ג'ורג'יה המהפכנים קונגרס מושבתי על מנת להחליט כיצד להגיב למהפכה האמריקאית. הקונגרס המושבתי של ג'ורג'יה החליט ב-8 ביולי לשלוח נציגים לקונגרס הקונטיננטלי, שהגיעו ב-20 ביולי.
היסטוריה > בתחילת המלחמה

קודמו של קונגרס זה, הקונגרס הקונטיננטלי הראשון, שלח הפצרות למלך בריטניה ג'ורג' השלישי שיבטל את חוקי הכפייה. כדי להיאבק בחוקי הכפייה יצר הקונגרס את האגודה הקונטיננטלית על מנת לבסס מחאה מתואמת כנגדם, בפרט, באמצעות חרם על סחורות בריטיות. הקונגרס הקונטיננטלי השני נקבע להתאסף ב-10 במאי 1775, על מנת לתכנן עוד תגובות אם ממשלת בריטניה לא תבטל או תשנה את חוקי הכפייה.
עד שהקונגרס הקונטיננטלי השני הספיק להיפגש, כבר פרצה מלחמת העצמאות של ארצות הברית בקרבות לקסינגטון וקונקורד. הקונגרס היה אמור לקחת על עצמו את האחריות על המאמץ המלחמתי. בחודשים הראשונים של המאבק, הפטריוטים נלחמו בצורה לא מתואמת. הם כבשו מאגרי הנשק, גרשו פקידים מלכותיים, ופתחו במצור על הצבא הבריטי בעיר בוסטון. ב-14 ביוני 1775, הקונגרס הצביע על הקמת הצבא הקונטיננטלי שהורכב מיחידות המיליציה בסביבות בוסטון, ומינה במהירות את חבר הקונגרס ג'ורג' וושינגטון מווירג'יניה, כמפקד העליון של הצבא הקונטיננטלי. ב-6 ביולי 1775 הקונגרס אישר את הצהרת העקרונות המסבירה את ההיגיון והצורך בהתחמשות שלוש עשרה המושבות. ב-8 ביולי שלח הקונגרס את עצומת ענף הזית לכתר הבריטי, כניסיון סופי לפיוס. אולם, העצומה התקבלה מאוחר מדי בשביל להרגיע את המצב. סילאס דין נשלח לצרפת כשגריר של הקונגרס, והנמלים האמריקניים נפתחו מחדש בהתרסה כנגד חוקי הסחר הימי הבריטיים.
למרות שלקונגרס לא הייתה סמכות חוקית מפרשת למשול, הוא נטל לעצמו את כל התפקידים של ממשלה לאומית, כמו מינוי שגרירים, חתימה על אמנות, גיוס צבאות, מינוי גנרלים, קבלת הלוואות מאירופה, והנפקת שטרות כסף (שנקראו "קונטיננטלים"). לקונגרס לא הייתה סמכות להטיל מיסים, ולכן היה צריך לבקש משלוש עשרה המדינות כסף, אספקה, וחיילים על מנת לתמוך במאמץ המלחמתי. מדינות מסוימות התעלמו לעיתים קרובות מבקשות אלה.
היסטוריה > הכרזת העצמאות

בשנת 1776, הקונגרס התקדם לקראת הכרזה על עצמאותו מן האימפריה הבריטית, אולם לרבים מהנציגים חסרה הייתה הסמכות מהממשלות המושבתיות שלהם לקבל החלטות דראסטיות כל כך. תומכי העצמאות בקונגרס עברו בממשלות מושבתיות שונות על מנת לשכנע אותן לשנות את ההנחיות למשלחותיהן, או אפילו להחליף את הממשלות שלא תמכו בעצמאות.
ב-10 במאי 1776, העביר הקונגרס החלטה הממליצה שבכל מושבה החסרה ממשלה ראויה (כלומר, מהפכנית) יש ליצור אחת כזו. ב-15 במאי אימץ הקונגרס החלטה קיצונית יותר, שנוסחה על ידי ג'ון אדמס, שהמליצה להשליך את שבועת האמונים ולדכא את סמכותו של הכתר בכל המושבות בהן הממשלה עדיין שואבת את סמכותה מהכתר הבריטי. באותו יום הנחתה אספת אמנת וירג'יניה את המשלחת שלה בפילדלפיה להגיש הצעה הקוראת להכרזה על עצמאות, כינון בריתות חוץ, והקמת קונפדרציה שתאחד את שלוש עשרה המושבות-המדינות. ההצבעה על החלטה זו נדחתה במשך מספר שבועות, בהן המהפכנים בכל רחבי המושבות חיזקו את תמיכת ממשלותיהן בעצמאות, כהכנה לקראת ההצבעה.
הרישומים של הקונגרס הקונטיננטלי מאשרים כי הצורך בהצהרת עצמאות היה קשור קשר הדוק לדרישות היחסים הבינלאומיים. ב-7 ביוני 1776, הציע ריצ'רד הנרי לי שהקונגרס הקונטיננטלי יכריז על שלוש עשרה המושבות כעצמאיות. הוא גם דחק בקונגרס "לנקוט בצעדים האפקטיביים ביותר ליצירת בריתות חוץ" ולהכין תוכנית לקונפדרציה שתאחד את שלוש עשרה המדינות העצמאיות החדשות. לי טען כי עצמאות היא הדרך היחידה להבטיח ברית חוץ, שכן שום מלך אירופי לא יתעסק עם אמריקה אם היא תישאר מושבה בריטית. מנהיגי המהפכה האמריקנית דחו את זכותם האלוהית של המלכים בעולם החדש, אבל הכירו בצורך להוכיח את האמינות של המושבות בעולם הישן.
הקונגרס אימץ באופן פורמלי את החלטת העצמאות, רק לאחר יצירת שלוש ועדות חופפות שניסחו את הכרזת העצמאות, אמנת המודל ותקנון הקונפדרציה. הכרזת העצמאות הכריזה על כניסת ארצות הברית למערכת הבינלאומית; אמנת המודל נועדה לבסס ידידות וקשרי מסחר עם מדינות אחרות; ותקנון הקונפדרציה, הקים "ליגה מוצקה" בין שלוש עשרה המדינות החופשיות והעצמאיות. יחד, היוו הסכם בינלאומי להקמת מוסדות מרכזיים לניהול ענייני פנים וחוץ.
הקונגרס אישר לבסוף את החלטת העצמאות ב-2 ביולי 1776. לאחר מכן, הפנה הקונגרס את תשומת לבו למתן הסבר רשמי להחלטה זו, הכרזת העצמאות של ארצות הברית, שאושרה ב-4 ביולי, ופורסמה זמן קצר לאחר מכן.
היסטוריה > אישור תקנון הקונפדרציה

בחורף של שנת 1776 עבר הקונגרס מפילדלפיה לבולטימור כדי להימנע מלכידה בידי הצבא הבריטי שהתקדם לפילדלפיה. בעיר בת 47 השנים, היה הפונדק של הנרי פיט המבנה הגדול ביותר, והוא סיפק מקום נוח עבור התאספות הקונגרס. מיקומו של המבנה, בקצה המערבי של העיר, היה מעבר להישג ידו של ההצי המלכותי הבריטי, אם זה היה שולח את ספינותיו במעלה הנהר על מנת להפגיז את העיר. הקונגרס הקונטיננטלי נאלץ לחזור לפילדלפיה בסוף ספטמבר 1777, כאשר הכוחות הבריטיים כבשו את העיר. הקונגרס עבר ליורק, פנסילבניה, והמשיך שם את עבודתו.
הקונגרס התארגן בוועדות. ג'ון אדמס הוביל את מועצת המלחמה והחימוש, שכונתה "מחלקת מלחמה של איש אחד", וישב בנוסף, בתשעים ועדות, בעשרים וחמש מתוכן, כיושב ראש. לאף חבר קונגרס אחר לא היה עומס עבודה כזה.
לאחר יותר משנה של דיונים, ב-15 בנובמבר 1777, אישר הקונגרס את תקנון הקונפדרציה, והעביר אותו לשלוש עשרה המדינות לאשרור. הבעיה הייתה שהמדינות הגדולות רצו לקבל חשיבות פדרלית גדולה יותר מהמדינות הקטנות, שהתנגדו לכך וחששו מעריצות שתופעל עליהם. הצעתו של ג'פרסון לבית עליון שייצג את המדינות לפי מספרן ובית תחתון שייצג את המדינות לפי מספר התושבים נדחתה (הצעה דומה אומצה מאוחר יותר בחוקת ארצות הברית). בתקנון זה ניצחו המדינות הקטנות, כך שלכל מדינה היה קול אחד ושווה לזולתה. הקונגרס קרא למדינות לאשרר את התקנון מהר ככל האפשר, אך בסופו של דבר, הדבר לקח שלוש וחצי שנים. מבין שלוש-עשרה המדינות, בית המחוקקים של וירג'יניה היה הראשון שאשרר את התקנון, ב-16 בדצמבר 1777, ובית המחוקקים של מרילנד היה האחרון שאשרר אותו, ב-2 בפברואר 1781.
תאריכים ומקומות של פגישות הקונגרס

10 במאי 1775 – 12 בדצמבר 1776, היכל העצמאות, פילדלפיה, פנסילבניה.
20 בדצמבר 1776 – 27 בפברואר 1777, בית הנרי פיט, בולטימור, מרילנד.
5 במרץ 1777 – 18 בספטמבר 1777, היכל העצמאות, פילדלפיה.
27 בספטמבר 1777 (יום אחד בלבד), בית המשפט, לנקסטר, פנסילבניה.
30 בספטמבר 1777 – 27 ביוני 1778, בית המשפט, יורק, פנסילבניה.
2 ביולי 1778 – 20 ביולי 1778, אולם הקולג', פילדלפיה.
23 ביולי 1778 – 1 במרץ 1781, היכל העצמאות, פילדלפיה.
חדר הכינוסים בהיכל העצמאות, פילדפיה. כאן אימץ הקונגרס הקונטיננטלי השני את הכרזת העצמאות.
המסבאה בפילדלפיה, פנסילבניה, הייתה מקום המועדף על חברי הקונגרס לאכול ולהיפגש באופן לא רשמי.
ויליאם הינדמן

ויליאם הינדמן (באנגלית: William Hindman‏; 1 באפריל 1743 – 19 בינואר 1822) היה עורך דין ומדינאי אמריקאי ממחוז טלבוט, מרילנד. הוא ייצג את מרילנד בקונגרס הקונטיננטלי, ובקונגרס הפדרלי גם כחבר בית הנבחרים מהמחוזות השני והשביעי וגם כסנאטור אמריקאי.
ביוגרפיה

ויליאם הינדמן נולד ב-1 באפריל 1743 במחוז דורצ'סטר בפרובינציית מרילנד, והיה בנם השני של ג'ייקוב הינדמן (1713–1766) ומרי טריפ הינדמן (נפטרה ב-1782). ג'ייקוב היה בעל מטעים ממחוז טלבוט ששימש שריף של מחוז טלבוט מ-1745 עד 1748, וכחבר באספה הקולוניאלית. ויליאם למד משפטים באכסניות המשפט בלונדון, וחזר למרילנד ב-1765. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, ועסק בעריכת דין במחוז טלבוט.
מ-1775 ו-1777 שירת הינדמן בממשלה המהפכנית של מרילנד, כגזבר המדינה לחוף המזרחי. הוא התפטר מתפקיד זה כשנבחר לסנאט של המדינה ב-1777. הוא נבחר מחדש כמה פעמים, וכיהן עד 1784. מרילנד שלחה אותו כציר לקונגרס הקונטיננטלי בשנים 1785 ו-1786.
הינדמן חזר למרילנד וכיהן במועצה המבצעת של המושל מ-1789 עד 1792. בשנת 1792 החזירו אותו הבוחרים לסנאט של המדינה, אך מאוחר יותר באותה שנה הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לאחר התפטרותו של ג'ושוע סני. הוא שירת בקונגרס מ-1793 עד 1799, כאשר חזר למטע שלו, למרות שכיהן בבית הנבחרים של המדינה ב-1799 וב-1800. בבית הנבחרים האמריקני, הוא היה אחד מתשעה נציגים שהצביעו נגד התיקון ה-11 לחוקת ארצות הברית.
בשנת 1800 התפטר הסנאטור האמריקני של מרילנד, ג'יימס לויד, והינדמן נבחר לסיים את כהונתו. הוא כיהן בסנאט של ארצות הברית מדצמבר 1800 עד נובמבר 1801. בסנאט הוא היה מיושר עם הפדרליסטים. הוא סירב להתמודד לבחירה מחדש.
הינדמן מת ב-19 בינואר 1822 בבולטימור, מרילנד, ונקבר בית הקברות של סנט פול בעיר.
הערות שוליים

↑  "Voteview | Plot Vote: 3rd Congress > House > 9". voteview.com. נבדק ב-2023-08-21.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n96109764  SNAC: w6nd6smq  US Congress: H000629  VIAF: 38647631   WorldCat (עם VIAF): 38647631
המועצה המחוקקת של הונג קונג

המועצה המחוקקת של הונג קונג (באנגלית: Legislative Council of Hong Kong; בסינית מסורתית: 立法會 ; בסינית מפושטת: 立法会; שמה בסינית קודם לשנת 1997: 立法局) היא בית המחוקקים של הונג קונג, בהתאם לחוק יסוד הונג קונג אשר נכנס לתוקפו ב-1 ביולי 1997.
במועצה 60 חברים, מהם 30 הנבחרים במחוזות בחירה גאוגרפיים ו-30 הנבחרים על ידי מחוזות בחירה פונקציונליים שונים (אנ').
המועצה מחוקקת את חוקי הונג קונג, דנה בנושאים שעל סדר היום הציבורי, בוחנת ומאשרת את תקציב האזור המיוחד של הונג קונג, ומייעצת בשאלת מינוי והדחת שופטי בית המשפט העליון של הונג קונג.
מבנה המועצה המחוקקת

מאז שנת 1985 שכנה המועצה המחוקקת בבית המשפט העליון הישן של הונג קונג, הממוקם באזור סנטרל שבאי הונג קונג. מבנה זה נבנה כהעתק לבניין האולד ביילי שבסיטי של לונדון.
בשל מחסור במקום במבנה, הוחלט בשנת 2008 על הקמת מתחם חדש עבור המועצה המחוקקת. מתחם זה נחנך ב-1 באוגוסט 2011.
סמכויות

סמכויות המועצה המחוקקת הן לחוקק, לתקן או לבטל חוקים, וכן לבחון ולאשר את התקציב של האזור המיוחד של הונג קונג. כמו כן תפקיד המועצה לבקר את פעילות ממשלת הונג קונג והוצאותיה. למועצה סמכות לאשר או למנות את שופטי בית המשפט העליון של הונג קונג (סעיף 73 לחוק), וכן סמכות להדיח את העומד בראש הרשות המבצעת של הונג קונג או הפר את החוק בצורה חמורה.
הרכב

במועצה 90 חברים הנבחרים לתקופה של ארבע שנים (בכהונה הראשונה של המועצה המחוקקת נבחרו חבריה לתקופה של שנתיים - משנת 1998 ועד שנת 2000).
בהתאם לחוק, נבחרו 20 חברים ישירות באזורי הבחירה, 40 על ידי ועדת בחירות (ועדת הבחירות בוחרת גם את ראש הרשות המבצעת של הונג קונג) ו-30 על ידי גופים פונקציונליים.
נשיא המועצה המחוקקת

בין השנים 1843–1993 שימש מושל הונג קונג בתפקיד נשיא המועצה המחוקקת של הונג קונג. עד שנת 1917, בהתאם לכתב ההרשאה שנתנה המלכה ויקטוריה, המושל היה צריך להיוועץ במועצה, אך היה רשאי להחליט בניגוד לעמדתה. בשנת 1917, בהתאם למכתב ההרשאה שהוציא המלך ג'ורג' החמישי, היה על המושל לפעול בעצת ובהסכמת המועצה.
בהתאם לחוק היסוד (סעיף 72) לנשיא המועצה המחוקקת סמכות לשבת בראש הישיבות, לקבוע את סדר היום, לקבוע את סדר הדיון בחוקים, ולתת עדיפות לחוקים ממשלתיים, וכן לקבוע ישיבות מועצה מחוץ למניין.
מאז שנת 1997 הנשיא נבחר מבין חברי המועצה, ועליו להיות בן 40 לפחות, ולהיות בעל אזרחות סינית, תושב קבע של הונג קונג, וללא אזרחות זרה. כמו כן עליו להתגורר במשך תקופה רצופה של 20 שנים בהונג קונג (סעיף 72 לחוק היסוד).
דרישות להיבחר כחבר מועצה

בהתאם לסעיף 67 לחוק היסוד, על מנת להיות חבר על המועמד להתגורר דרך קבע בהונג קונג. מועמד אינו חייב להיות אזרח סין. החוק קובע כי לא יותר מ-20% מחברי המועצה יהיו תושבים שאינם אזרחים.
ראו גם

המועצה המבצעת של הונג קונג
בניין המועצה המחוקקת של הונג קונג.
מחנות פוליטיים במועצה מאז שנת 1985  Pro-Beijing camp  Conservative camp (later merged into Pro-Beijing camp)  Pro-democracy camp  Localist groups  Unaffiliated members  Ex-officio members