stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרסי המוזיקה של iHeartRadio
היסטוריה

בשנת 2025, טיילור סוויפט ומורגן וולן הובילו את רשימת המועמדויות עם 10 מועמדויות כל אחד, כולל בקטגוריות "אמן השנה" ו"שיתוף הפעולה הטוב ביותר". בנוסף, הוכרז כי ליידי גאגא תקבל את פרס "החדשנית של השנה" בטקס, מריה קארי תוכר כ"אייקון השנה" על קריירת השירה, כתיבת השירים וההפקה המוזיקלית שלה שנמשכת עשרות שנים, וטיילור סוויפט תזכה להוקרה עבור סיבוב ההופעות שלה, "Eras Tour", שנקרא "סיבוב ההופעות של המאה". הטקס יוקדש גם לתמיכה בלוס אנג'לס בעקבות שריפות היער ההרסניות שפקדו את העיר והוכרז כי תרומות יועברו לארגון FireAidLA.org בעצת קרן אננברג לצורך סיוע לטווח קצר ומניעת אסונות עתידיים.
פרסים מיוחדים > פרס החדשנות של iHeartRadio

הפרס מוענק לאמנים על תרומתם לתרבות הפופולרית.
2014: פארל ויליאמס
2015: ג'סטין טימברלייק
2016: U2
2017: ברונו מארס
2018: צ'אנס הראפר
2019: אלישה קיז
פרסים מיוחדים > פרס אייקון ה-iHeartRadio

2018: בון ג'ובי
פרסים מיוחדים > אמן העשור

2019: גארת' ברוקס
פרסים מיוחדים > פרס ה-Fangirls

2018: קמילה קביו
2019: הלסי
פרסים מיוחדים > משפיע צעיר

2014: אריאנה גרנדה
מספר זכיות ומועמדויות

מרבית הזכיות (נכון לשנת 2021)
| מקום | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אמנ/ית | טיילור סוויפט | דרייק | הצ'יינסמוקרס | טוונטי ואן פיילוטס | ריהאנה ודה ויקנד |
| סך הכול | 12 | 11 | 10 | 9 | 8 |
מרבית המועמדויות (נכון לשנת 2021)
| מקום | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אמן | אריאנה גרנדה, דרייק וטיילור סוויפט | ריהאנה | קארדי בי ושון מנדס | הצ'יינסמוקרס | אד שירן | קמילה קביו | ברונו מארס | קלווין האריס |
| סך הכול | 32 | 30 | 28 | 25 | 23 | 22 | 20 | 16 |
פים פם פה

| --- | --- |
 בימוי:  מרקו כרמל
 הופק בידי:  אורית בן דרור, ציקי בן דרור
 תסריט:  מיכל חזון
 עריכה:  עופר זר
 שחקנים ראשיים:  טוביה צפיר, סופי צדקה
 מוזיקה:  מיכל חזון, נורית הירש, צליל בירן, רן בוקסנבאום, לירון זייד, מאי יעקובסון, נועה כץ, לירון כרקוקלי, גומא פריד, אבי סינגולדה
 צילום:  איתי נאמן
 מדינה:  ישראל 
 חברת הפקה:  MCI
 שיטת הפצה:  ישירות לווידיאו 
 הקרנת בכורה:  1999
 משך הקרנה:  45 דקות
 סרט הבא:  פים פם פה - בארמון הקסמים
 
| --- | --- |
 בימוי:  מרקו כרמל
 הופק בידי:  אורית בן דרור
 תסריט:  מיכל חזון
 עריכה:  שמעון ספקטור
 שחקנים ראשיים:  סופי צדקה, זיו מאיר, אלונה טל
 מוזיקה:  מיכל חזון, נורית הירש, צליל בירן, אבי סינגולדה, ענבל וסרמן, לירון זייד, מאי יעקובסון, נועה כץ, מריאור שחר
 צילום:  דוד זריף
 מדינה:  ישראל 
 חברת הפקה:  MCI
 שיטת הפצה:  ישירות לווידיאו 
 הקרנת בכורה:  15 באוגוסט 2002
 משך הקרנה:  50 דקות
 סרט קודם:  פים פם פה
 
פים פם פה היא קלטת ילדים רבת מכר, שהופקה על ידי "MCI" ויצאה בשנת 1999 על גבי קלטות וידאו.
בפברואר 2002 הקלטת יצאה ב-DVD, ובהמשך עובדה להצגת ילדים. כמו כן שיריה יצאו לאור באלבום פסקול.
בעקבות הצלחת הקלטת, באוגוסט 2002 יצאה לאור הפקת המשך בשם "פים פם פה - בארמון הקסמים" ושירי הקלטות שודרו בערוצים "הופ!", "לולי" ו"ילדות ישראלית".
תקציר העלילה

פים פם הוא ענק טוב לב, אשר משעשע את הילדים בשירים וסיפורים על אגדות מפורסמות.
בסרט "פים פם פה - בארמון הקסמים" סופי הנסיכה, יוגב הנסיך ושושה המכשפופה מטיילים בין שירי האגדות ולומדים מהי חברות אמיתית.
הדמויות והשחקנים > פים פם פה

טוביה צפיר - פים פם הענק
סופי צדקה - היפהפייה הנרדמת
נורית הירש - פיה
מיכל חזון - הפיה הרעה
כליל חורש פרחי דקל - ילדה
חן קורן - ילד
רן בוקסנבאום - ילד
לירון כרקוקלי - ילדה
הדמויות והשחקנים > פים פם פה - בארמון הקסמים

סופי צדקה - סופי הנסיכה
זיו מאיר - הנסיך יוגב
אלונה טל - שושה המכשפופה
השירים בסרט > השירים בסרט - פים פם פה

שיר פתיחה (הענק וגנו)
עלי באבא
היפהפייה הנרדמת
החתול במגפיים
עליסה בארץ הפלאות
הדייג ודג הזהב
כיפה אדומה
זהבה ושלושת הדובים
שלגיה ושבעת הגמדים
פינוקיו
נסיך צפרדע
סינדרלה
בגדי המלך החדשים
פיטר פן
מחרוזת סיום
שיר סיום (הענק וגנו)
השירים בסרט > השירים בסרט - פים פם פה - בארמון הקסמים

שיר פתיחה (הענק וגנו)
גוליבר
מיגדלית
עמי ותמי
הזמיר ומלך סין
בת הים הקטנה
טרזן
אצבעונית
אלאדין
בת הטוחן
החלילן מהמלין
הסנדלר והגמדים
הברווזון המכוער
היפה והחיה
מרי פופינס
ההצגה

הקלטת עובדה בשנת 2000 להצגה לילדים בהפקת מילשטיין הפקות שכתבה מיכל חזון, הלחינה נורית הירש, ביים ישראל גוריון, ושיחקו בה:
איתן גרין/אורי הוכמן/איציק לילך/מתן קליגר/שרון צור - פים פם הענק/אבא דוב
צאלה אחרק/נירית אהרוני - גמד/דובון
שרון מלכי-שמש - שלגיה/פיה/אמא דובה
דנה אברהם-סמו/עדי גילת/אסנת גבאי/אורן זגמן - הילד בן
הערות שוליים

↑  אורלי גל, ‏פים פם ודיג דיג מחלטרים עם דודידו, באתר גלובס, 19 בפברואר 2004
↑  יפעת יעקובסון, מכשפת את כולם, באתר ynet, 11 בספטמבר 2002
טיסה 1771 של פאסיפיק סאות'ווסט איירליינס

| --- | --- |

המטוס שהיה מעורב בתאונה, כשנה לפני התקרית
 תאריך:  7 בדצמבר 1987
 מיקום:  קליפורניה, ארצות הברית
 גורם:  רצח הטייסים
 קואורדינטות:  35°31′20″N 120°51′25″W﻿ / ﻿35.522222222222°N 120.85694444444°W﻿ / 35.522222222222; -120.85694444444
 הרוגים:  43
 פצועים:  0
 ניצולים:  0
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  בריטיש אירוספייס 146
 מספר זנב:  N350PS
 מוצא:  נמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס
 יעד:  נמל התעופה הבינלאומי של סן פרנסיסקו
 מפעיל:  פסיפיק סאות'ווסט איירליינס
 נוסעים:  38
 אנשי צוות:  5
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה מקום ההתרסקות(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה מקום ההתרסקות(למפת קליפורניה רגילה) סקרמנטו לוס אנג'לס סן פרנסיסקו סן דייגו סן חוזה פרזנו בייקרספילד אורגון נבדה א ר י ז ו נ ה  מקסיקו האוקיינוס השקטמקום ההתרסקות(למפת קליפורניה מוגדלת) סקרמנטו לוס אנג'לס סן פרנסיסקו סן דייגו סן חוזה פרזנו בייקרספילד אורגון נבדה א ר י ז ו נ ה  מקסיקו האוקיינוס השקטמקום ההתרסקות
 
טיסה 1771 של פאסיפיק סאות'ווסט איירליינס, הייתה טיסה מסחרית שהתרסקה בקליפורניה, ארצות הברית, ב-7 בדצמבר 1987, כתוצאה מרצח שבוצע על ידי אחד הנוסעים במטוס. כל 43 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו, 5 מהם נורו לפני ההתרסקות. האדם אשר רצח את הנוסעים היה דייוויד ברוק, עובד לשעבר של יו אס איירווייז, חברת האם של פאסיפיק סאות'ווסט איירליינס.
דייוויד ברוק

דייוויד ברוק (18 במאי 1952 - 7 בדצמבר 1987) נולד בג'מייקה והיגר לארצות הברית. טרם עבודתו ב-US איירווייז הוא עבד עבור חברת תעופה אחרת ברוצ'סטר, ניו יורק, שם הוא נחשד בהברחת סמים מסוג קוקאין מג'מייקה לארצות הברית באמצעות חברת התעופה. הוא מעולם לא הואשם רשמית ועבר ללוס אנג'לס על מנת שלא לעורר חשדות נוספים. חלק מחברותיו לשעבר, שכניו וגורמי אכיפת חוק תארו אותו כאדם אלים עוד לפני האירוע בטיסה 1771. לברוק שבעה ילדים, אך הוא מעולם לא התחתן.
האירוע

US איירווייז רכשה זמן לא רב לפני התקרית את פאסיפיק סאות'ווסט איירליינס. דייוויד ברוק אשר עבד עד אותו זמן ב-US איירווייז פוטר מעבודתו בגלל גנבות שונות מהחברה. לאחר שנפגש עם מנהלו ריימונד תומסון, וניסה לשכנעו ללא הצלחה להחזיר אותו לעבודה, קנה ברוק כרטיס לטיסה 1771, טיסה יומית מלוס אנג'לס לסן פרנסיסקו. תומסון אשר היה טס כל יום מביתו בסן פרנסיסקו למקום עבודתו בנמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס ובחזרה, היה גם הוא נוסע בטיסה 1771.
ברוק לא החזיר את אישורי המעבר של US איירווייז שהיו ברשותו, וכך עקף את הבידוק הביטחוני בנמל התעופה, כשהוא חמוש באקדח תופי מדגם סמית' אנד וסון 29 בקליבר 44. מגנום, אותו שאל מחבר בעבודה. אחרי העלייה למטוס, כתב ברוק מכתב על גבי שקית ההקאה שהייתה במושב. לא ידוע אם ברוק נתן לתומסון, לקרוא את המכתב לפני שירה בו. תוכן המכתב היה:”היי ריי, אני חושב שזה קצת אירוני שאנחנו מסיימים כך. ביקשתי מעט התחשבות במשפחה שלי. זוכר? ובכן, אני לא קיבלתי וגם אתה לא תקבל”
כאשר המטוס מדגם בריטיש אירוספייס 146 היה בגובה 6,700 מטר מעל פני הקרקע, הקליטה הקופסה השחורה רעש של מישהו שנכנס ויוצא מהשירותים. ההשערה היא כי זה היה ברוק שנכנס לשירותים על מנת לשלוף את האקדח באופן דיסקרטי. לאחר מכן, בזמן שהטייס ופקח הטיסה שוחחו, הוקלט בקופסה השחורה רעש של שתי יריות.
ההשערה היא כי ברוק ירה ראשית בתומסון פעמיים, המושב בו ישב תומסון לא זוהה מעולם. בחלק מהמושב אשר היה מאחורי תומסון שנמצא וזוהה על פי מספרו הסידורי, נמצאו שני חורי קליע. ככל הנראה הכדורים פגעו בתומסון, יצאו מהצד השני של גופו, חדרו את המשענת של מושבו ופגעו במושב שהיה מאחוריו. טייס המשנה דיווח מיידית לפקח הטיסה שנשמעו יריות במטוס, וזה היה השדר האחרון שהתקבל מצוות המטוס. בשלב הזה הקופסה השחורה הקליטה כי דלת תא הטייס נפתחה, ואישה, כנראה דיילת, אמרה לצוות הטייסים כי "יש לנו בעיה!", הקפטן השיב "איזה סוג של בעיה?", בשלב זה ברוק ירה בדיילת ואמר "אני הבעיה". לאחר מכן הוא ירה עוד שני כדורים, כנראה ירייה אחת בקפטן ואחת בטייס המשנה. כמה שניות לאחר מכן נשמע בהקלטות הקופסה השחורה רעש חזק מתגבר, כתוצאה מכך שהמטוס צלל מטה והאיץ. נתוני הקופסה השחורה מצביעים על כך שברוק כיוון את הגה המטוס מטה כך שיצלול.
ירייה אחרונה נשמעה, ככל הנראה זה השלב בו נורה הטייס הראשי של החברה שהיה כנוסע על המטוס, וניסה להגיע לתא הטייס ולהציל את המטוס. הייתה השערה כי הירייה שנשמעה היא בגלל שברוק ירה בעצמו. עם זאת הדבר פחות סביר, הסיבה לכך היא שהחוקרים מצאו את קצה האצבע שלו תקועה בהדק האקדח, מה שמצביע על כך שהיה חי והחזיק את האקדח בידו עד רגע הפגיעה בקרקע. המטוס התרסק ברכס הרי סנטה לוסיה, שבקליפורניה בשעה 16:16. ההערכות הן שהמטוס פגע בקרקע במהירות של בערך 1,240 קמ"ש, מהירות גבוהה יותר ממהירות הקול, מעוצמת הפגיעה נוצר מכתש. הריסות המטוס התפזרו לכל עבר, כולל מכתבו של ברוק. אף אדם לא שרד את ההתרסקות, עוצמת הפגיעה הייתה גדולה כל כך עד שלא נשארו כמעט שרידי גופות, השרידים הכי גדולים היו כפות רגליים בנעליים. שרידי 27 נוסעים לא זוהו מעולם.
המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה וה-FBI פתחו בחקירה במקום האירוע. לאחר יומיים של חיפושים נמצא האקדח עם שישה תרמילים ריקים והמכתב שנכתב על שקית ההקאה. חוקרי ה-FBI הצליחו להשוות את קצה האצבע שנמצאה בהדק האקדח לברוק, הדבר מוכיח שהוא זה שאחז בו בזמן ההתרסקות. בנוסף היו ראיות אחרות: חברו לעבודה של ברוק שהודה שהשאיל לו את האקדח, והודעת פרידה שהשאיר ברוק במשיבון של חברתו.
השלכות

מספר חוקים פדרליים אושרו בעקבות ההתרסקות, כולל חוק הדורש "איסוף מיידי של כל אישורי העובדים בחברות התעופה", לעובדים אשר מפוטרים מהחברה. בנוסף שונתה המדיניות לגבי בידוק ביטחוני, וגם עובדי חברות התעופה חויבו בבידוק ככל שאר הנוסעים.
ההתרסקות הרגה שלושה מנהלים של פאסיפיק בל (חברה בבעלות AT&T) וכן את נשיא חברת שברון. בעקבות כך תאגידים גדולים רבים קבעו נהלים האוסרים על קבוצות מנהלים לטוס יחד באותה טיסה.
טלוויזיה

בסדרה תעופה בחקירה שודר פרק בשם "אני הבעיה" המתאר את הטיסה.
ריצ'רד ויליאמסון

| --- | --- |

 לידה:  8 במרץ 1940 לונדון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  29 בינואר 2025 (בגיל 84) מארגט, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  קלייר קולג'  וינצ'סטר קולג' 
 תפקיד:  Bishop of Society of Saint Pius X (30 ביוני 1988–4 באוקטובר 2012) 
 השקפה דתית:  נצרות 
 
ריצ'רד נלסון ויליאמסון (באנגלית: Richard Nelson Williamson; ‏8 במרץ 1940 –  29 בינואר 2025) היה בישוף קתולי בריטי מכחיש השואה השייך לפלג שמרני-קיצוני שלה, חסיד לשעבר של מרסל לפבר. בשנת 1988 נודה מהכנסייה הקתולית על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני, לאחר שנמשח לבישוף על ידי לפבר בניגוד לדעת הוותיקן יחד עם שלושה מעמיתיו. הארבעה הוחזרו לשורות הכנסייה ב-1 בינואר 2009 על ידי האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר, דבר שעורר זעם רב כנגד האפיפיור, שטען שלא היה מודע להכחשת השואה של ויליאמסון, ועורר גם מבוכה בוותיקן, שאסר עליו לקיים טקסים. ויליאמסון הורשע ב-2010 בגרמניה בגין הכחשת השואה.
ביוגרפיה

וליאמסון נולד למשפחה אנגליקנית. אביו היה בריטי ואמו אמריקאית. בשנת 1971 עבר להיות קתולי ונרשם לסמינר הכמורה של מרסל לפבר באקונה (Écône) שבשווייץ. לפבר יצא נגד ההחלטות הליברליות מדי והמודרניסטיות מדי, לטענתו, של ועידת הוותיקן השנייה שקראה לפתיחות ואף חננה את היהודים מחטא רצח ישוע וקרא לשוב לקתוליות המסורתית. ויליאמסון היה לאחר מבכירי התלמידים במוסד וראשוני המצטרפים ל"אגודת הקדוש פיוס העשירי", שהנהיג לפבר. ב-1976 משח אותו לפבר לכומר, בניגוד לסמכותו וב-1988 משח אותו יחד עם שלושה כמרים אחרים, לבישוף, בניגוד לסמכותו ולאחר התראה של מועצת הבישופים של הקוריה הרומאית שפעולה כזו תביא לנידוי אוטומטי של כל המעורבים. ב-2 ביולי 1988 הוציא האפיפיור יוחנן פאולוס השני את הצו Ecclesia Dei (כנסיית האלוהים) המפציר בלפבר ואנשיו לחזור לחיק הוותיקן ומנדה אותם מן הכנסייה אם יסרבו.
בשנים 1983–2003 כיהן ויליאמסון כבישוף בווינונה, מינסוטה, לאחר מכן כיהן כרקטור סמינר לכמרים בלה-רחה (La Reja), ארגנטינה.
בינואר 2009 ביטל האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר את נידוי ארבעת הבישופים, צעד שגרר ביקורת עזה, בעיקר עקב ביטול הנידוי של ריצ'רד ויליאמסון. מיד לאחר הסרת הנידוי, עלו על פני השטח התבטאויות אנטישמיות חריפות והכחשת השואה של ויליאמסון. בריאיון ששודר בטלוויזיה השוודית שב וטען שלא היו תאי גזים, שאף יהודי לא נרצח בגז במלחמת העולם השנייה ורק 200–300 אלף יהודים מתו במחנות הריכוז, ממחלות. דבריו עוררו ביקורת רבה בכנסייה הקתולית, אולם האפיפיור נמנע מלהגיב להם ולא חזר בו מביטול נידויו של ויליאמסון. קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל דרשה מהאפיפיור הבהרות וטענה כי החלטת הוותיקן "יוצרת רושם שהכחשת השואה אפשרית". דובר האפיפיור סיפק לבסוף את ההבהרות כפי שדרשה. ויליאמסון עצמו כתב מכתב תודה לאפיפיור והביע התנצלות חלקית על "אי הנוחות והבעיות" שגרם, וכתב: "דבריי היו חסרי זהירות, ואני מביע צער על כך".
לאחר גלי הביקורת הוותיקן הורה לוויליאמסון לחזור בו מדבריו. ויליאמסון הבהיר שלא ייענה באופן מיידי, ואף דחה הצעה להגיע לאושוויץ. הוא אמר שברצונו לבחון את הראיות לפי שיתנצל בפני היהודים: "אני מבקש מכולם שיאמינו לי שלא אמרתי בכוונה משהו לא נכון, מחקר שערכתי בשנות השמונים שכנע אותי לגבי אמיתות טענותיי. כעת אני אבחן שוב את הכל". "מאחר שאני רואה כי יש אנשים רבים ישרים ואינטליגנטים שחושבים אחרת ממני, אני חייב לבדוק שוב את הראיות ההיסטוריות". "מדובר כאן בראיות היסטוריות, לא ברגשות. ואם אני אמצא הוכחות, אני אתקן את עצמי. אך זה ייקח זמן". "הייתי משוכנע שההערות שלי היו נכונות על בסיס מחקר משנות ה-80'. אני חייב עכשיו לבחון הכל מחדש". אתקן את עצמי אם אמצא הוכחות חותכות הסותרות את דבריי".
הוותיקן התנער מויליאמסון והוא הודח מתפקידו על ידי הכנסייה הקתולית בארגנטינה, גורש מהמדינה ושב לבריטניה. משפט נגדו נפתח בגרמניה, והוא הורשע בבית משפט גרמני ב-2010 בגין הכחשת השואה. ערעורו נדחה בינואר 2013. ב-2012, לאחר הרשעתו, גם "אגודת הקדוש פיוס העשירי", בראשה עמד, התנערה ממנו כמי שמכתים אותה באנטישמיות בוטה, והדיחה אותו משורותיה, ומינתה תחתיו את ברנרד פליי.
הכחשת השואה

ויליאמסון הוא דובר התזה לפיה השואה לא התקיימה והיא פרי של תעמולה יהודית לצרכים יהודיים. כך למשל, הוא כופר בקיומה של השמדה שיטתית וטוען שלא ייתכן להשמיד מיליוני בני אדם, אלא לכל היותר מספר קטן של מאות-אלפים ולפיכך שהמספרים לגבי שישה מיליונים הם הפרזה דמיונית.
באחת מדרשותיו אמר: "לא נרצחו שם (באושוויץ) יהודים בגז. הכל שקרים, שקרים, שקרים. היהודים המציאו את השואה כדי שיוכלו לגרום לכך שנכרע על ברכינו ונאשר את מדינתם החדשה - ישראל".
בנובמבר 2008 העניק ראיון נרחב לתחנת טלוויזיה שוודית בה טען כנגד קיומם של תאי הגזים, כיוון שטכנית המתה של כמויות בני אדם בהם אינה סבירה. כן טען שהשמדת היהודים, אם התקיימה כזו בשולי הכיבוש הגרמני, לא הייתה מדיניות מכוונת של השלטון.
אנטישמיות

מעבר להתבטאויות בגין הכחשת השואה, יש לויליאמסון התבטאויות ודעות אנטישמיות מובהקות, בהן אמונה באמיתות הפרוטוקולים של זקני ציון. הוא טען שמקור השחיתות בכנסייה הקתולית הוא במזימות של יהודים ובונים חופשיים, שהם אף העומדים מאחורי החלטות ועידת הוותיקן השנייה והאפיפיורים המתונים והליברלים, אותם הוא מכנה (ולפבר לפניו) "אנטי-אפיפיורים".
כהתגוננות מפני האשמתו באנטישמיות, טען ויליאמסון כי "כיום הבעת ביקורת על ישראל מתייגת אותך כאנטישמי, אינני אנטישמי, אני פועל רק נגד אויביו של ישוע".
הערות שוליים

↑  A Canonical History of the Lefebvrite Schism
↑  Pope lifts excommunications of Lefebvrite bishops, שירות הידיעות הקתולי, 27 בינואר 2009
↑  אמיר שילה‏, למה פרש האפיפיור? בין תככי הוותיקן לזהות היורש, באתר וואלה, 11 בפברואר 2013
1 2  אלדד בק, הקנצלרית: מרקל, ישראל והיהודים, עמ' 322
↑  סוכנויות הידיעות, הבישוף מכחיש השואה: מתנצל שגרמתי בעיות, באתר nrg‏, 30 בינואר 2009
↑  סוכנויות הידיעות, הבישוף מכחיש השואה: אחפש הוכחות לדבריי, באתר nrg‏, 7 בפברואר 2009
סוכנויות הידיעות, האפיפיור ליהודים: לא נקבל כל הכחשת שואה, באתר nrg‏, 12 בפברואר 2009
↑  רויטרס, ארגנטינה: כומר אנטישמי סולק מתפקיד בכנסייה, באתר ynet, 9 בפברואר 2009
סוכנויות הידיעות, הבישוף מכחיש השואה סולק משורות הכנסייה, באתר nrg‏, 9 בפברואר 2009
↑  הודעה על הדחתו של ויליאמסון מהאגודה
↑   Pope to cancel excommunication of rebel bishops, The Telegraph, 22 January 2009
↑  Walker, Peter (2009-02-25). "Profile: Richard Williamson". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2017-05-23.
↑  Lefebvrists face crisis as bishop is exposed as ‘dangerous’ anti-Semite
↑  Bishop Richard Williamson of the Society of the SSPX says John Paul II was a “good man” and that he doesn’t have the same religion as his “Pope” 27 במאי 2005
↑  ראיון לדר שפיגל, 9 בפברואר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5576547  GND: 1147239827  ISNI: 0000 0000 7723 2687  LCCN: nb2010004452  NLA: 51934162  SUDOC: 190010533  Trove: 1522272  VIAF: 107368404   WorldCat (עם VIAF): 107368404
הרמין

| הרמין |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: סמוריים
סוג:: סמור
מין:: הרמין
שם מדעי
 Mustela erminea ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


הרמין (שם מדעי: Mustela erminea) הוא יונק-טורף השייך לסוג סמור, ממשפחת הסמוריים. נפוץ בצפון אירופה, אסיה ואמריקה והובא אפילו לניו זילנד על ידי האדם (שם הוא נחשב למין פולש התורם להכחדת מינים), ועם זאת אינו בולט עקב פעילותו הלילית בעיקרה.
מאפיינים

ההרמין קרוב בצורתו לסמור ולבואש, ובדומה להם בעל גוף צר ורגליים קצרות. הוא נבדל מהם בצבע פרוותו החומה-צהובה בקיץ, ולבנה בחורף, ובכך שקצה זנבו שחור. אורכו של ההרמין הזכר כ-25 ס"מ ואורך זנבו כ-10 ס"מ, והנקבה בדרך כלל קטנה יותר. להרמין יש כמה תת-מינים שהם קטנים יותר, עם פרווה כהה יותר.
ההרמינים צדים בעיקר חולדות, עכברים וארנבונים ולעיתים עופות. הם אף עלולים לתקוף חיות גדולות מהם, ככלבים או שועלים.
פרוותו החורפית הלבנה של ההרמין יקרת ערך, עד כדי כך שבמאה ה-14 הותר השימוש בה באנגליה רק לבני משפחת המלוכה.
לעיתים, ההרמין (כמו הסמור), תוקף את טרפו באמצעות "היפנוט" ב"ריקוד" מוזר, המבלבל את טרפו ואז ההרמין תוקף אותו[דרוש מקור].
גלריה

Mustela erminea
הערות שוליים

↑  הרמין באתר הרשימה האדומה של IUCN
| סמוריים |
| --- | --- | --- |
| סמורים | סמורים |  |
| סמור | הרמין • חמוס השלגים • חמוס מבאיש • חמוס סיבירי • סמור האמזונאס • סמור הררי • חמוס ערבות • סמור קולומביאני • סמור ארך-זנב • סמור יפני • סמור צהוב-בטן • חורפן אירופאי • סמור הרים אינדונזי • חמוס שחור-רגל • סמור מלאי • סמור מפוספס-גב • סמור מצרי |      |
| חורפן (סוג ומין יחיד) | חורפן אמריקאי |      |
| סמור פטגוני (סוג ומין יחיד) | סמור פטגוני |      |
| גריזונים | גריזונים |      |
| גריזון | גריזון גדול • גריזון קטן |      |
| סמור משויש (סוג ומין יחיד) | סמור משויש |      |
| חמוס מפוספס | חמוס מפוספס סהרי • בואש אפריקני |      |
| סמור אפריקאי (סוג ומין יחיד) | סמור אפריקאי |      |
| דלקים | דלקים |      |
| דלק | דלק הסלעים • דלק אמריקאי • דלק צהוב-גרון • דלק נילגירי • דלק אירופי • דלק יפני • דלק דייג • דלק סיבירי |      |
| גרגרן (סוג ומין יחיד) | גרגרן |      |
| טאירה (סוג ומין יחיד) | טאירה |      |
| גיריות | גיריות |      |
| גירית | גירית מצויה • גירית קוואקזית • גירית אסייתית • גירית יפנית |  |
| גירית דובית (סוג ומין יחיד) | גירית דובית |  |
| גירית סמורית | גירית סמורית בורנאית • גירית סמורית סינית • גירית סמורית ג'אווה • גירית סמורית בורמזית • גירית סמורית וייטנאמית |  |
| גיריות דבש | גיריות דבש |  |
| גירית דבש (סוג ומין יחיד) | גירית הדבש |  |
| גיריות אמריקאיות | גיריות אמריקאיות |  |
| גירית אמריקאית (סוג ומין יחיד) | גירית אמריקאית |  |
| לוטרות | לוטרות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555874405171  BnF: cb12345915h (data)  GND: 4356525-6  LCCN: sh85089118  NDL: 00576198 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חוקה (ישראל)

למדינת ישראל אין חוקה אחידה אך במהלך שנות קיומה נחקקו בה, בהתאם להחלטת הררי שהתקבלה באספה המכוננת, חוקי יסוד אחדים, העוסקים בסדרי השלטון ובזכויות האדם, כתחליף לחוקה אחידה. במקביל למהלך זה הועלו במשך השנים הצעות רבות לחקיקתה של חוקה אחידה, אך הן לא מומשו.
במשך שנים רבות לא הובהר מעמדם המדויק של חוקי יסוד. חלקם זכו ליחס כשל חוק רגיל ואחדים זכו לשריון של חוק היסוד כולו או סעיפים מסוימים בו. בשנת 1992 ולאחר קמפיין ציבורי חוקקה הכנסת שני חוקי יסוד שנועדו להיות פרקים בחוקה – חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, וחוק יסוד: חופש העיסוק. בפסק דין בנק המזרחי, שכתב נשיא בית המשפט העליון היוצא שמגר, פסק בית המשפט העליון שיש בכוחה של הכנסת לכונן חוקה ושלחוקי היסוד שחוקקה הכנסת ישנו מעמד של חוקה פורמלית על כן, חוקי היסוד הם המדרג הנורמטיבי העליון של החקיקה הישראלית וניתן להגביל באמצעותם את תוכנה של חקיקה סותרת, והגבלה כזו עומדת בעקרון החוקיות. כתוצאה מכך, הביקורת השיפוטית על חוקים רגילים נהפכה מהותית ולא טכנית כמו בעבר.
החלטת הררי

בהתאם לאמור במגילת העצמאות, נבחרה הכנסת הראשונה כאספה מכוננת, שהייתה אמורה לכונן חוקה למדינת ישראל. בפועל, בפברואר 1949 חוקקה האספה מכוננת את חוק המעבר שקבע שהאספה הנבחרת תיקרא "הכנסת", וכי היא תחוקק חוקים רגילים. באספה המכוננת, שהפכה לכנסת הראשונה, התפתח ויכוח האם יש עליה חובה לחוקק חוקה ואם נכון לחוקק חוקה. כאשר מפלגת השלטון מפא"י והמפלגות הדתיות התנגדו לחקיקת חוקה על ידי הכנסת הראשונה ומפלגות האופוזיציה בהובלת תנועת החרות בראשות מנחם בגין דרשו לחוקק חוקה לאלתר. בסופו של דבר החליטה הכנסת, ב-13 ביוני 1950 ברוב קולות שלא לכונן חוקה מיידית.
תחת זאת הוחלט לחוקק חוקי יסוד שיצטרפו לכדי חוקה בבוא הזמן, כהצעתו של ח"כ יזהר הררי:
הכנסת הראשונה מטילה על ועדת החוקה, חוק ומשפט להכין הצעת חוקה למדינה. החוקה תהיה בנויה פרקים-פרקים, באופן שכל אחד מהם יהווה חוק יסודי בפני עצמו. הפרקים יובאו בפני הכנסת, במידה שהוועדה תסיים את עבודתה, וכל הפרקים יחד יתאגדו לחוקת המדינה.
הנימוק העיקרי לכך היה שמדינת ישראל מצויה בתהליך של שינוי וגיבוש, ואלה אינם מתיישבים עם נוקשותה של החוקה. יש הסבורים שזו הייתה טעות, מאחר שעד היום ניטשים ויכוחים מרים על זכויות האדם בישראל, בעיקר בנושאי דת וזכויות הפרט.
בקבלת נוסח הפשרה קיבלה עליה הכנסת להיות רשות מחוקקת, במובן זה שהיא מחוקקת חוקים רגילים וכמו כן ראתה את עצמה כרשות מכוננת אשר תפקידה הוא לקבל חוקה בעתיד. "פשרת הררי" לא קבעה מסמרות בנושא מעמד החוקה והיוותה למעשה פשרה פוליטית בכך ששמרה מחד על העיקרון כי הכנסת מוסמכת לחוקק חוקה וכי בעתיד אכן תחוקק אותה, ומאידך דחתה מעשה זה לעתיד הבלתי מוגדר.
חקיקת חוקי יסוד

החלטת הררי מנעה מהאספה המכוננת ליצור מעשה מוגמר ומושלם של חוקה למדינת ישראל. חוק היסוד הראשון נחקק רק בשנת 1958 על ידי הכנסת השלישית. עד לשנת 1992 נחקקו חוקי יסוד אחדים, שלא עסקו במפורש בזכויות האדם והגנתן. חוקי היסוד שנחקקו עד לשנת 1992 היו: חוק יסוד: הכנסת, חוק יסוד: מקרקעי ישראל, חוק יסוד: נשיא המדינה, חוק יסוד: הממשלה, חוק יסוד: משק המדינה, חוק יסוד: הצבא, חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל, חוק יסוד: השפיטה, וחוק יסוד: מבקר המדינה.
עם השנים קמו עוררין על מעמדם של חוקי היסוד כחלק מן החוקה. עלו טענות כי אין להם עדיפות על חוקים רגילים, וכי הכנסת איבדה את סמכותה להיות למועצה מכוננת, עם המעבר לכנסת השנייה. חוקים אלו היו אומנם חוקים בסיסיים, העוסקים בנושאים חוקתיים, כמעמדן של הרשויות והיחסים ביניהם, אך הם נמנעו מעיסוק בנושאים הרגישים שמנעו את חקיקת החוקה בכנסת הראשונה מלכתחילה.
מפנה חשוב אירע עם חקיקתם של חוק יסוד: חופש העיסוק, וחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, בשנת 1992 אשר החלו בהובלת מהלך חקיקתי ומשפטי, שבו השתתף אף בית המשפט העליון, ובמיוחד נשיאו בחלק משנים אלו, אהרן ברק, מהלך המכונה "המהפכה החוקתית". חוקים אלו היו הראשונים שעיגנו את זכויות האדם בחקיקת יסוד בעלת אופי חוקתי, העומדת במובנים מסוימים מעל לחקיקה רגילה. ברק קבע שחוקי היסוד הם בגדר חוקה למדינה, וזו הייתה הגישה המקובלת במשך כל כהונתו בתפקיד זה. עם המתנגדים לגישה זו נמנה עמיתו, שופט בית המשפט העליון, מישאל חשין.
לאחר "המהפכה החוקתית" בשנת 1992 קרובה מדינת ישראל יותר למצב בו יש לה חוקה פורמלית, כתובה, המבוססת על חוקי יסוד, כפי שחזה הררי. עם זאת, חוקים חשובים טרם נחקקו. רבים טוענים כי חלק עיקרי מן החוקה צריך להיות חוק המכונה "חוק יסוד: זכויות חברתיות", אשר יסדיר באופן חוקתי נושאים סוציאליים. כן יש הסבורים כי חקיקתו של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו צריכה להיות מושלמת בחקיקת "חוק יסוד: זכויות האדם", אשר יסדיר את הנושא הרחב של זכויות האדם באופן חוקתי. כן יש הסבורים כי את כל נושא מעמדם של חוקי הכנסת, חוקי היסוד, וחקיקת החוקה, יש לעגן בחוק יסוד שייקרא "חוק יסוד: החקיקה", שייתן ביטוי חוקתי להחלטת הררי, או יקבע הסדר שונה.