stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוטו שנייד
קורות חיים > שנות ה-30: אירופה

לאחר סיום הדוקטורט החל שנייד לנדוד באירופה, הרצה בנושאי אמנות, צייר ופיסל. ב-1934 פרסם את ספרו הראשון, שבוסס על עבודת התזה שלו ועסק בייצוגם של צמחים ובעלי חיים באמנות הסינית. בין השנים 1936–1938 התגורר בוילנה, והקים מוזיאון אמנות בחסות ייווא. במוזיאון הוצגו למעלה מ-100 יצירות של אמנים שונים, בהם מארק שאגאל, מאנה כץ, מרק אנטוקולסקי, מאוריצי גוטליב ועוד. לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, תוכן המוזיאון הוחרם על ידי אלפרד רוזנברג והמוזיאון הושמד.
בשנת 1930 החל שנייד לאסוף חומרים לצורך כתיבת מונוגרפיה בנושא אמנים יהודים בני המאה ה-20. במסגרת המחקר, החליף שנייד מכתבים עם אמנים מרחבי אירופה, ששלחו לו את האוטוביוגרפיות שלהם, דוגמות של עבודתם וקטלוג של תצוגותיהם. מחקרו של שנייד זכה לשיתוף פעולה נרחב והוא הצליח לאסוף מידע רב. ב-1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, הכריזה ממשלת גרמניה על מלחמה באמנים היהודים ובאמנות היהודית, שכונתה אמנות מנוונת. שנייד האמין כי באמצעות מחקרו יוכל לשכנע את היטלר ואת חברי המפלגה הנאצית כי האמנות היהודית אינה מנוונת.
ב-1938 הגיש את המונוגרפיה, שכותרתה הייתה "Die Juden und die Kunst" (בגרמנית: "היהודים והאמנות"), להדפסה בווינה. בעקבות האנשלוס הוחרם ספרו ושנייד היה למבוקש על ידי הנאצים בשל כתיבתו. הוא התחבא בוורשה במשך חצי שנה עד שנתפס על ידי המשטרה הפולנית. אף על פי שתכננו להסגירו, שוחרר שנייד לאחר שלושה ימים בשל מחאת הקהילה היהודית בפולין. על אף שחרורו, שנייד עדיין היה מבוקש על ידי הנאצים, ולכן השיג ויזת אקדמאי כדי שילמד באוניברסיטה העברית ובפברואר 1939 הגיע לארץ ישראל עם עותק של כתבי היד והתמונות ששמר.
קורות חיים > שנות ה-40 וה-50: ארץ ישראל

בין השנים 1939–1945 התפרנס שנייד מכתיבת ספרים והעברת הרצאות בקיבוצים ובמועדונים, אך התקשה להרוויח שכר הגון ואף היה חסר בית. ב-1944 עברת את שמו הפרטי לנפתלי. ב-1945 נשא לאישה את מרים לבית גולדשמידט, משוררת הצעירה ממנו ב-24 שנים. ב-1946 נודע לו כי אמו, אחותו ואחיו למחצה נספו באושוויץ בתשעה באב 1943. ידיעה זו השפיעה עמוקות על אמנותו של שנייד, ובעקבותיה חדרו לכתביו, ציוריו ופסליו איקונוגרפיות שואתיות ותנ"כיות.
ב-1946 החל שנייד לפרסם ספרים מחקריים בעברית. תחילה פרסם ספר אודות הציורים בבית הכנסת בדורה אירופוס, ב-1947 פרסם ספר העוסק בציורי התנ"ך של רמברנדט וב-1948 פרסם ספר הסוקר את אמנות יוון הקלאסית. בנובמבר 1947 מונה להיות מרצה בטכניון בנושא תולדות האדריכלות ותולדות האמנות.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 החליט שנייד לתרגם לעברית ולעדכן את ספרו אודות האמנים היהודים. הוא חקר את תולדות האמנים ומשפחותיהם, והוא ראה את התוצר הסופי כספר זיכרון. היצירה, שהייתה למעשה המגנום אופוס של שנייד, כונתה "אמנותנו בגולה". בשנות ה-50 המאוחרות היה כתב היד מוכן לפרסום בעברית, אך פרסום הספר "האמנות היהודית" מאת ססיל רות הוביל את המוציא לאור לחשש מהצפת השוק, והספר מעולם לא פורסם.
קורות חיים > שנות ה-60 ואילך: אמריקה

גורל ספרו של שנייד ציער אותו מאוד, וב-1960 פרש מתפקידו כמרצה בטכניון ועבר, עם משפחתו, לארצות הברית על מנת להתמקד באמנותו. בתקופה זו הציג תערוכות יחיד של ציוריו ופסליו בגלריות באירופה, בארצות הברית ובקנדה. ב-1964 עברו להתגורר בטורונטו, קנדה. ב-1970 פרסם ספר בשם "The Man-made Hell: a Search for Rescue", אותו תיאר כ"ניתוח של זמננו". בהקדמה לספר מצהיר שנייד כי האנושות נמצאת במצוקה קשה, וכי הספר הוא ניסיון לתקן את בעיות האנושות באמצעות תיאורן, ניתוחן, מציאת הקשר ביניהן ובחינת ההיתכנות של מציאת פתרונות להן. את הספר הקדיש שנייד למוהנדס קרמצ'נד גנדי, למרטין לותר קינג ולמרטירי אושוויץ.
שנייד נפטר ב-12 במאי 1974 בטורונטו. הוא הותיר אחריו את אשתו, מרים שנייד, ושני בנים: יעקב ואדם.
ארכיון אוטו שנייד

בשנת 1998 פנתה אלמנתו של שנייד, מרים שנייד, לספריית תומאס פישר לספרים נדירים באוניברסיטת טורונטו והציעה לתרום את הארכיון האישי של שנייד לספרייה. התרומה הועברה לספרייה בשני שלבים, הגדול מביניהם באותה השנה והקטן מביניהם בשנת 1999.
הארכיון כולל למעלה מ-5,000 פריטים, שנאספו בין השנים 1929–1974 ומחולקים ל-7 הקטגוריות הבאות:
כתבי היד של ספרי שנייד, אם פורסמו ואם נגנזו.
מאמרים מאת שנייד העוסקים בתולדות האמנות.
התכתבויות עם מנהיגים ודמויות ציבוריות בנוגע למצב העולם.
התכתבויות עם אמנים שונים.
צילומים של כ-180 יצירות אמנות מאת אמנים יהודים משנות ה-30 המוקדמות.
קטלוג התערוכות של אותם האמנים.
אוטוביוגרפיות אודות חייהם של כ-160 אמנים.
ספריו שראו אור בעברית > מחקרים

ציורי בית-הכנסת בדורא-אירופוס: יצירה יהודית עתיקה ומקומה בתולדות האמנות, תל אביב: גזית, 1946
התנ"ך בתמונות רמברנדט, תל אביב: הוצאת יבנה, 1947
אמנות יון הקלסית, כרך א, ירושלים: עמוד, 1948, ספרית האמנות
ספריו שראו אור בעברית > סיפורת ושירה

ברכת תהום: סיפורים, תל אביב: טרקלין, תשל"ו
מרים שנייד-אופזיהר ונפתלי שנייד, לילך, תל אביב: טרקלין, 1976
לקריאה נוספת

Andre Banach; Arthur Secunda (1965). Artist of all times, Otto Schneid (באנגלית). Toronto: Cascone Gallery.
Barry D. Walfish (ביוני 2003). "The Otto Schneid Archive of Jewish Art at the University of Toronto: A Unique Resource for the History of Jewish Art Between the Two World Wars" (PDF). Proceedings of the 38th Annual Convention of the Association of Jewish Libraries (באנגלית). {{cite journal}}:  (עזרה)
Barry D. Walfish (נוב' 2003). "Otto Schneid: Artist with a Mission" (PDF). The Halcyon (באנגלית). University of Toronto (32): 5–7. ISSN 0840-5565. {{cite journal}}:  (עזרה)
Rosanne S. Krusner (18 באוקטובר 1995). Otto's Treasure: Jewish art / Artifacts (באנגלית). {{cite book}}:  (עזרה)
הערות שוליים

↑  אוטו שנייד, Das chinesische Vordergrundbild: Tier-und Pflanzenmalerei Ostasiens, וינה: רורר, 1934. (בגרמנית).
↑  אל האמנים היוצרים העבריים בארץ ישראל, הארץ, 26 בספטמבר 1930.
↑  בין הבאים, דבר, 19 בפברואר 1939.
↑  היום והערב, הארץ, 8 בנובמבר 1939.
↑  מפעל אמנותי בגבעת-השלושה, אמר, 12 בינואר 1940.
↑  Rachel A. Rabinowicz, Genius Flowers Early in Family of Israeli Scúlptor, The Jewish Post,‏ 30 בדצמבר 1960 (באנגלית).
↑  חלוקת הפרסים לספרות ולאמנות של עירית תל־אביב, ידיעות עיריית תל אביב, 16 באפריל 1944.
↑  ספר על אמנות יהודית עתיקה, הַבֹּקֶר, 7 בדצמבר 1947.
↑  אפרים צורף, רמבראנד והתנ"ך, הצופה, 9 במאי 1947.
↑  אריה לרנר, באמנות הציור, דבר, 17 באוקטובר 1947.
↑  מינויים אקדמיים בטכניון העברי, משמר, 18 בנובמבר 1947.
↑  אוטו שנייד, The Man-made Hell: a Search for Rescue, טורונטו: Source Books, 1970. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007515297605171  PLWABN: 9810592303305606  GND: 1024825035  ISNI: 0000 0000 8403 2341  LCCN: nr2005005450  RERO: 02-A003802762  SUDOC: 241419468  VIAF: 98495941   WorldCat (עם VIAF): 98495941
ועדת ששינסקי 2

הוועדה לבחינת המדיניות לגבי חלק המדינה המתקבל בעד השימוש של גורמים פרטיים במשאבי טבע לאומיים, הידועה בשם ועדת ששינסקי 2, היא ועדה ציבורית בראשות פרופ' איתן ששינסקי, שהוקמה בשנת 2013 בידי שר האוצר יאיר לפיד, על מנת לבחון את נטל המס הראוי על הפקת משאבי טבע בישראל.
פעולת הוועדה

בהמשך לוועדת ששינסקי הראשונה וכהשלמה להמלצותיה, מינה שר האוצר יאיר לפיד, ב-17 ביוני 2013, את הוועדה לבחינת המדיניות לגבי חלק המדינה המתקבל בעד שימוש של גורמים פרטיים במשאבי טבע לאומיים, למען הסדרת המערכת הפיסקאלית על כלל משאבי הטבע המצויים בשטחה של ישראל, למעט גז ונפט (אשר נידונו במסגרת ועדת ששינסקי הראשונה).
במסגרת כתב המינוי של הוועדה נכתב כי:
"בהמשך לדו"ח הוועדה לבחינת המדיניות הפיסקאלית בנושא משאבי נפט וגז בישראל (ועדת ששינסקי), ובהמשך לחקיקת חוק מיסוי רווחי נפט, תשע"א-2011 ליישום המלצות הדו"ח האמור, לאור חוסר האחידות במדיניות הנוגעת לתשלומים המשולמים למדינה בעד השימוש במשאבי טבע לאומיים בתחומים שונים ומגוונים שאינם גז ונפט, ובשל הצורך להבטיח כי חלק המדינה (מיסים, תמלוגים ותשלומים אחרים המשולמים לקופת המדינה),המתקבל בעד השימוש במשאבי הטבע לאומיים, ישקף את המגיע לציבור בשל השימוש במשאבים אלו אני ממנה אתכם כחברים בוועדה לבחינת המדיניות לגבי חלק המדינה המתקבל בעד השימוש של גורמים
פרטיים במשאבי טבע לאומיים.
ליו"ר הוועדה מונה פרופ' איתן ששינסקי, שעמד בראש ועדת ששינסקי הראשונה. יחד עמו מונו האנשים הבאים כחברים בוועדה:
| שם | תפקיד |
| --- | --- |
אוהד אדירי: סגן הממונה על התקציבים במשרד האוצר
רו"ח משה אשר: מנהל רשות המיסים
ד"ר נדין בודו-טרכטנברג: המשנה לנגידת בנק ישראל
עו"ד רחל בירנבוים: סגנית היועמ"ש ברשות מקרקעי ישראל
ד"ר עדי ברנדר: מנהל אגף מקרו-כלכלה ומדיניות בבנק ישראל
אורנה הוזמן-בכור: מנכ"לית משרד התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים
יוסי וירצבורגר: מנהל מינהל אוצרות טבע, משרד התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים
רו"ח פרידה ישראלי: המשנה לכלכלן הראשי במשרד האוצר
גלית כהן: סמנכ"לית תכנון ומדיניות במשרד להגנת הסביבה
עו"ד אבי ליכט: המשנה ליועץ המשפטי לממשלה (כלכלי-פיסקלי)
עמית לנג: מנכ"ל משרד הכלכלה
מיכל עבאדי-בויאנג'ו: החשבת הכללית במשרד האוצר
פרופ' יוג'ין קנדל: ראש המועצה הלאומית לכלכלה במשרד ראש הממשלה
הוועדה תוכננה להתחיל בעבודתה ביולי 2013, אך החלה בפועל כעבור חודש, באוגוסט 2013.
עבודת הוועדה לוותה על ידי משלחת מטעם קרן המטבע הבינלאומית. בנוסף נעזרה הוועדה בעבודתם של מספר יועצים בינלאומיים.
הוועדה דנה ובחנה מהו גובה התמלוגים הרצוי לציבור בנוגע למשאבי טבע שונים במדינה, אשר חולקו לשלוש קטגוריות:
חומר גלם לתעשייה - אשלג, פוספטים, ברום ונחושת.
חומרים לבנייה (אגרגטים) - חול, אבני גיר וחצץ כחומרי גלם להכנת מלט ולשם יישומים אחרים בבנייה.
מים מינרליים.
במסגרת עבודתה, בחנה הוועדה את מבנה המערכת הפיסקאלית הקיימת והשפעתו על הכנסות המדינה ועל הפעילות בענף. לשם כך, ניתחה הוועדה את הדוחות הכספיים של החברות העוסקות בהפקת משאבי טבע בישראל, לרבות חברת כימיקלים לישראל (כי"ל) וכן בחנה את מבנה העלויות הקיים בתחום, ואת פוטנציאל ההכנסות בכל אחד מהמגזרים. כמו כן, נעשתה השוואה למודלים הקיימים במדינות שונות בעולם בנוגע למשאבי הטבע.
מסקנות הוועדה

ב-18 במאי 2014, פרסמה הוועדה את טיוטת עיקרי המלצותיה להערות הציבור (דו"ח הביניים), כאשר תאריך היעד לסיום העבודה היה יוני 2014. במהלך תקופה זו, הוגשו לוועדה הערות הציבור בנוגע להמלצות, אשר כללו בין היתר הערות של החברות הפועלות בענף, עמותות וארגונים.
לאחר בחינת מכלול הנתונים אשר הוצגו בפניה, החליטה הוועדה על עריכת שינויים מסוימים במערכת הפיסקאלית אשר הוצעה על ידה במסגרת טיוטת עיקרי המלצותיה כפי שפורסמו. עיקרי מסקנותיה הסופיות של הוועדה, לרבות השינויים המוצעים ביחס לטיוטת עיקרי המלצות כפי שפורסמו הוגשו באוקטובר 2014.
לאחר שהשלימה את עבודתה הגיע הוועדה למסקנה כי המצב שהיה קיים בתחום משאבי הגז והנפט ערב הקמת ועדת ששינסקי הראשונה דומה למצב הקיים היום באשר לשאר משאבי הטבע.
בדומה למערכת מיסוי משאבי הגז והנפט שהייתה קיימת ערב הקמת ועדת ששינסקי הראשונה, מערכת מיסוי יתר משאבי הטבע בישראל היא מערכת המבוססת על תמלוגים. מערכת שכזו, היא מערכת רגרסיבית אשר מחד אינה מבטיחה חלק ראוי לציבור כאשר הרווחיות הנובעת מהמשאב עולה, ומאידך עלולה לפגוע בתמריץ להפקת משאבים כאשר הרווחיות הנובעת מהמשאב נמוכה. בחינת הנתונים על משאבי הטבע הקיימים בישראל העלתה כי חלק מפעילות משאבי הטבע בישראל מניבה שיעורי רווחיות הגבוהים בצורה משמעותית משיעורי רווחיות נורמליים לענף, וכי הציבור לא מקבל את חלקו הראוי במשאבים אלה.
הוועדה מצאה כי מיסוי משאבי הטבע בישראל כיום אינו מבטיח לציבור חלק נכבד מהרווחים ממשאבי הטבע המצויים במדינה. כמו כן, דוח קרן המטבע הבינלאומית שנכתב במיוחד עבור הוועדה קבע, כי מודל המיסוי הנוכחי על משאבי הטבע בישראל מוביל לכך שבשיעורי רווחיות בינוניים עד גבוהים - חלק הציבור ברווחים הוא מן הנמוכים בעולם.
עוד מצאה הוועדה כי חלקו של הציבור ברווחים הנובעים מהמחצבים בישראל (שיעור ה-Government Take) עמד על 23 אחוזים בלבד בשבע השנים האחרונות, זאת לעומת חלקו של הציבור ברווחי הגז והנפט העומד על למעלה מ-50 אחוזים. מדו"ח שפרסמה קרן המטבע הבינלאומי עולה כי לא ניתן להצביע על מאפיינים שונים בין משאבי הגז והנפט ליתר המשאבים המצדיקים שינוי במבנה המיסוי.
הוועדה סיכמה את מסקנותיה לפי מספר נקודות עיקריות:
חלק מהמשאבים הקיימים בישראל מניבים רווחי יתר גבוהים.
הנהנים העיקריים מרווחים אלו הן חברות להן ניתנה הזכות לעשות שימוש במשאב, בעוד הציבור בישראל אינו מקבל את חלקו הראוי מרווחי המשאב.
מודל המיסוי הנוכחי של משאבי הטבע הוא רגרסיבי, ובשיעורי רווחיות בינוניים עד גבוהים נמוך גם בהשוואה בינלאומית (שיעור ה-GT בתעשיית המחצבים אינו מבטיח כי חלקה של המדינה יעלה כאשר יעלו שיעורי הרווחיות).
המלצות הוועדה

הפקת משאבי טבע אינה מזכה בהטבות מס במסגרת החוק לעידוד השקעות הון.
גובה התמלוגים - הוועדה סברה כי קיים צורך להגיע לאיזון בנושא גביית התמלוגים על משאבי הטבע. מחד, מספקים התמלוגים מקור הכנסה יציב וודאי למדינה אשר אינו תלוי כמעט בהוצאות החברות המפיקות ועל כן מבטיח את חלקה של המדינה ללא קשר לרמת היעילות של החברות. מאידך, תמלוגים עשויים להוות נטל על החברות בזמנים קשים המתאפיינים ברמות מחירים נמוכות, שכן שיעור התמלוג מהרווח גדל ככל שהרווחיות יורדת, מאחר שהתמלוג תלוי רק בשווי המשאב ולא תלוי ברווחיות הנובעת ממנו. בהתאם לכך, המליצה המדינה על שיעור תמלוג למדינה בעד כל המחצבים בגובה של 5% (בהשוואה ל-2-10% לפני כן).
אי הטלת מס או תמלוגים על מים מינרליים, אך קביעת תעריף מיוחד לשימוש בהם.
מיסוי רווחי יתר פרוגרסיבי - לטענת הוועדה מיסוי רווחי יתר של החברות יביא לאיזון שבין הרצון להבטיח את הכדאיות הכלכלית שבהפקת משאבים בארץ ובין חובת הממשלה להביא לצדק חלוקתי ולאפשר לכל האזרחים ליהנות מחלקם הראוי במשאבי הטבע. לשם כך קבעה הוועדה מודל מיסוי רווחי יתר פרוגרסיבי אשר יחול רק על רווח תפעולי עודף שמעל 14%, כאשר רווח שבין 14-20% ימוסה בגובה 20% ורווח שמעל 20% ימוסה בשיעור מס שולי של 42%.
גבולות המס - מס משאבי הטבע יוחל רק על הרווחים הנובעים מעצם הפקת המשאב ומכירתו, כדוגמת אשלג, פוספט ונחושת, ולא על רווחים הנובעים מפעילויות אחרות.
הקמת ועדה שתבחן את הפיצוי שתקבל כי"ל אם הזיכיון שלה לא יוארך אחרי שנת 2030.
הטלת מס סביבתי על כריית חצץ, נייר וחול.
כספי המס שייגבו יופנו לעידוד תעסוקה בדרום הארץ
ההערכה היא כי יישום המלצות הוועדה עתיד להגדיל את הכנסות המדינה בלמעלה מ-400 מיליון שקל בשנה.
אגב בחינת חלק המדינה המתקבל בגין משאבי ים-המלח התייחסה הוועדה לנושא תום תקופת זיכיון ים המלח. הוועדה סברה כי ישנו הכרח כי המדינה תגבש את המלצותיה באשר לפעולות המדינה הנדרשות לקראת תום הזיכיון. זאת, לאור מורכבות הנושא וחוסר הוודאות הקיים במצב הנוכחי.
מאבק פוליטי וכלכלי > אישור בוועדת הכספים

ב-8 בנובמבר 2015, בתום דיון סוער, עברו מסקנות ועידת ששינסקי 2 בוועדת הכספים של הכנסת (פה אחד). הוועדה אישרה את "חוק מיסוי משאבי טבע", אשר מיישם את המלצות הוועדה, שבראשן הטלת מס על רווחי ייתר הנובעים מהפקת משאבי טבע בשיעור של עד 42%.
בתגובה לאישור המסקנות, אמר שר האוצר כחלון כי:
מדובר בהישג ענק לאזרחי מדינת ישראל. משאבי הטבע שייכים לציבור וככאלה האזרחים צריכים ליהנות מהם. חצי מיליארד השקלים שיגיעו מהתמלוגים ישמשו לפיתוח הנגב, הכלכלה הישראלית וליצירת מקומות תעסוקה חדשים. אני גאה בחברי הכנסת מהקואליציה והאופוזיציה שגילו אחריות והצביעו פה אחד לטובת אזרחי המדינה
מאבק פוליטי וכלכלי > אישור בחקיקה

ב-19 בנובמבר 2015 אושרו מסקנות הוועדה כחלק מחקיקת חוק ההסדרים לשנים 2015-2016.
מאז יישום מסקנות הוועדה בחקיקה, החלה חברת כיל בהגשת דו"חות לרשות המיסים אשר כוללים חישוב מיוחד של מס רווחי היתר. אולם נכון לסוף שנת 2020, רשות המיסים טרם הוציאה שומה ספיציפית הנוגעת למשאבי הטבע וקיימת מחלוקת בין כיל לבין המדינה בשאלת הסכום אותה עליה לשלם.
ראו גם

ועדת ששינסקי (חוק הנפט)
הערות שוליים

↑  אימוץ המלצות הוועדה לבחינת חלק המדינה המתקבל בעד השימוש של גורמים פרטיים במשאבי טבע לאומיים (ועדת ששינסקי 2), אתר משרד ראש הממשלה, 20 בנובמבר 2014
↑  תומר גנון, המלצות ששינסקי 2 אושרו פה אחד בקבינט החברתי כלכלי, באתר כלכליסט, 10 בנובמבר 2014
↑  עמירם ברקת, ‏ניר גלעד מאיים בפיטורי צווארון כחול: "כיל תפסיק השקעות בישראל", באתר גלובס, 8 באוקטובר 2015
↑  יו"ר ועד עובדי מגנזיום בכיל: "החברה עומדת להיסגר", באתר גלובס, 15 באוקטובר 2015
↑  רוני זינגר, בתום דיון לילי: הכנסת אישרה את תקציב המדינה לשנת 2016-2015, באתר כלכליסט, 19 בנובמבר 2015
↑  חזי שטרנליכט, ועדת הכלכלה דנה בתמלוגים של כיל: "נכון להיום לא שולם ולו שקל אחד בעקבות ששינסקי 2", באתר כלכליסט, 27 ביולי 2020
הרי אהגר

| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  2,908 מ' 
 שטח:  50,000 קמ"ר 
 מדינה:  צרפת, אלג'יריה 
 מיקום:  דרום מזרח אלג'יריה
 קואורדינטות:  23°17′19″N 5°32′03″E﻿ / ﻿23.288611°N 5.534167°E﻿ / 23.288611; 5.534167
  (למפת אלג'יריה מוגדלת) אלג'יר קונסטנטין אוראן תלמסאן אל-ואד תמנראסת טינדוף מרוקו ספרד תוניסיה לוב ניז'ר מאלי מאוריטניה הים התיכוןאהגר(למפת אלג'יריה רגילה) אלג'יר קונסטנטין אוראן תלמסאן אל-ואד תמנראסת טינדוף מרוקו ספרד תונ. לוב ניז'ר מאלי מאור. הים התיכוןאהגר
 
הרי אַהַגַּר (בשפות ברבריות: idurar n Ahaggar, בערבית: جبال هقار), הידועים גם בשם הצרפתי הוגּאר או אוגּאר (בצרפתית: Hoggar) הם אזור גבוה במרכז סהרה בדרום אלג'יריה, לאורך חוג הסרטן. ההרים משתרעים על שטח של כ-550,000 קמ"ר.
גאוגרפיה

האזור ההררי נמצא כ-1,500 קילומטרים דרומית לבירה אלג'יר. ברובו מדבר סלעי בגובה ממוצע מעל 900 מטרים מעל פני הים. הפסגה הגבוהה ביותר, הר טאהאט (אנ'), בגובה 2,908 מטרים. ההרים מורכבים בעיקר מסלע מותמר בן כ-2 מיליארד שנים, אם כי ישנם אזורים בהם פעילות געשית מאוחרת יותר יצרה סלע חדש יותר.
אקלים וסביבה

רכס הרי אהגר חווה בדרך כלל קיץ חם, עם אקלים חורפי קר. הטמפרטורות יורדות מתחת לאפס בחורף. הגשמים נדירים ולא קבועים כל השנה. עם זאת, מכיוון שהאקלים פחות קיצוני מאשר רוב אזורי הסהרה, הרי אהגר הם מיקום מרכזי למגוון ביולוגי, כולל מספר מיני מִשארים.
הרי אהגר הם חלק מ"הפארק הלאומי אהגר", אחד הפארקים הלאומיים של אלג'יריה. הפסגה הגבוהה ביותר ברכס אהגר, הר טאהאט, נמצאת באזור הפארק, המשתרע על פני כ-450,000 קמ"ר.
אקלים וסביבה > חי וצומח

מעט ממערב לרכס, אוכלוסיית הזאב הטלוא שנמצא בסכנת הכחדה התקיימה לפחות עד המאה ה-20, אך כיום מקובל לחשוב שהיא נמחתה מהאזור. גם אוכלוסיות משאר של התנין המערב אפריקאי התקיימו בהרי אהגר עד תחילת המאה ה-20.
ניתוח צואה שנאספה ב-2006 מצביעה על נוכחות ברדלס מערב אפריקאי באזור. בין אוגוסט 2008 לנובמבר 2010, ארבעה פרטים תועדו. ברדלס בודד צולם והוסרט על ידי חוקרי טבע אלג'יראים בשנת 2020 בפארק הלאומי בשדה הוולקני אתכור (אנ') שפסגותיו מתקרבות לגובה של 3,000 מטרים.
הפארק מכיל גם אוכלוסייה של אוכלי צמחים כמו תת-המינים הסהריים של עבדקן הרעמה וצבי הנגב.
חשיבות תרבותית

בהרי אהגר נמצאו שרידים טרום-היסטוריים של מספר תרבויות אנושיות. בהרים נמצאים ציורי סלע מתקופות פוריות יותר של המקום, החל מ-15,000-8,000 לפנה"ס, והאזור היווה בתקופת ההולוקן הקדום (8,000-6,000 לפנה"ס) צומת דרכי תרבות ומפגש בין תרבויות טרום-היסטוריות שונות. ציורי הסלע שבמקום מסייעים לתיארוך אירועים כגון ביות חיות שונות באזור, וכן לזיהוי מגעים תרבותיים שונים, כגון קשרים עם מצרים העתיקה.
מסיב אהגר הוא הארץ של שבט הטוארג כֶּל הע'ר (אנ'). ברכס נמצאת העיר תמנראסת, מרכזם של שבטי הטוארג באלג'יריה, וכן קברה של תין הינאן, מלכת הטוארג העתיקה שנחשבת לאם שבטיהם ממוקם באבלסּה (אנ'), נווה מדבר ליד העיר.
ההרמיטאז' (אנ') של שארל דה פוקו, שנבנה ב-1911 ועודנו מיושב על ידי כמה נזירים קתולים, נמצא בראש רמת אסכרם (אנ') בהרי אהגר.
גלריה

נוף בהרים
צמחייה
חולות בשמורה הלאומית של תמנראסת
ציורי סלע בהרים
מראה בהרי אסכרם
מראה בתאהאת
מראה פנורמי בהרי אהגר
ראו גם

טוארג
לקריאה נוספת

Keenan, Jeremy (אנ') (1977). The Tuareg: People of Ahaggar. London: Allen Lane, Penguin Books. ISBN 0-7139-0636-7.
הערות שוליים

1 2  Scheffel, Richard L.; Wernet, Susan J., eds. (1980). Natural Wonders of the World. United States of America: Reader's Digest Association, Inc. pp. 32–33. ISBN 0-89577-087-3.
1 2  Scheffel, Richard L.; Wernet, Susan J., eds. (1980). Natural Wonders of the World. United States of America: Reader's Digest Association, Inc. pp. 32–33. ISBN 0-89577-087-3.
1 2  "Ahaggar National Park, Saharan Algeria Region, Algeria". Algeria.com. נבדק ב-27 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hogan, C. Michael (2009). "Painted Hunting Dog: Lycaon pictus". GlobalTwitcher.com. N. Stromberg. אורכב מ-המקור ב-9 בדצמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Brito, J. C.; Martínez-Freiría, F.; Sierra, P.;  et al. (2011). "Crocodiles in the Sahara Desert: An Update of Distribution, Habitats and Population Status for Conservation Planning in Mauritania". PLOS One. 6 (2): e14734. Bibcode:2011PLoSO...614734B. CiteSeerX 10.1.1.293.4325. doi:10.1371/journal.pone.0014734. PMC 3045445. PMID 21364897.
↑  Busby, G. B. J. (2006). The Cheetah (Acinonyx jubatus) in Northern Africa : A Non-Invasive Genetic Study of Carnivores from the Ahaggar Mountains, Southern Algeria (PDF) (Master's thesis). Imperial College London.
↑  Busby, G. B. J.; Gottelli, D.; Durant, S.;  et al. (בנובמבר 2006). "A Report from the Sahelo Saharan Interest Group - Office du Parc National de l'Ahaggar Survey, Algeria (March 2005) - Part 5: Using Molecular Genetics to study the Presence of Endangered Carnivores" (PDF). Unpublished Report. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Belbachir, F.; Pettorelli, N.; Wacher, T.; Belbachir-Bazi, A. & Durant, S.M. (2015). "Monitoring rarity: the critically endangered Saharan cheetah as a flagship species for a threatened ecosystem". PLOS ONE. 10 (1): e0115136. Bibcode:2015PLoSO..1015136B. doi:10.1371/journal.pone.0115136. PMC 4309643. PMID 25629400. נבדק ב-17 במאי 2022
↑  Agence France-Presse (24 במאי 2020). "Critically Endangered Saharan Cheetah Seen in Algeria For The First Time in a Decade". Sciencealert.com. נבדק ב-17 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ahaggar National Park, Saharan Algeria Region, Algeria". Algeria.com. נבדק ב-27 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ע. ג. חורון, קדם וערב, דביר, 2000, עמ' 80
↑  ע. ג. חורון, קדם וערב, דביר, 2000, עמ' 85
↑  ע. ג. חורון, קדם וערב, דביר, 2000, עמ' 91
↑  ע. ג. חורון, קדם וערב, דביר, 2000, עמ' 108, 179
↑  Sattin, Anthony Ham, Nana Luckham, Anthony (2007). Algeria (1st ed.). Footscray, Vic.: Lonely Planet. p. 188. ISBN 978-1741790993. assekrem.
↑  Ham, Anthony (2007). Algeria. Lonely Planet (באנגלית). p. 188.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294776005171  BNE: XX462415  GND: 4068477-5  LCCN: sh85002520  NKC: ge251150  VIAF: 315124807   WorldCat (עם VIAF): 315124807 
מפה טופוגרפית של ההרים
דייוויד מורס

| --- | --- |

דייוויד מורס, 2015
 לידה:  11 באוקטובר 1953 (בן 71) המילטון, מסצ'וסטס
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1980 
 מקום לימודים:  סטודיו ויליאם אספר  Hamilton-Wenham Regional High School 
 פרסים והוקרה:  פרס לוסיל לורטל לשחקן הטוב ביותר (1997) 
 פרופיל ב-IMDb
 
דייוויד מורס (באנגלית: David Morse;‏ נולד ב-11 באוקטובר 1953) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי, מועמד פרס אמי וזוכה פרס אובי.
ביוגרפיה

מורס נולד בהמילטון, מסצ'וסטס לג'קלין וצ'ארלס מורס, ולו שלוש אחיות.
קריירה

את תפקידיו כשחקן החל מורס בתחילת שנות ה-70 בתיאטרון הרפרטואר בבוסטון, והיה ידוע בקרב קהילת תיאטרון ניו יורק בתחילת שנות ה-80, לפני שעבר לתפקידים בטלוויזיה ובקולנוע. בשנת 1982 הוא לוהק לצוות השחקנים של הסדרה "מקום אחר" (St. Elsewhere), שנמשכה עד שנת 1988. מאז החל לשחק בתפקידי משנה בסרטים "אחוות הוורד" (1989), "הבן הטוב" (1993), "12 קופים" (1995), "הפריצה לאלקטרז" (1996), "מהלך מסוכן" (1996, לצד ג'ין הקמן ויו גרנט), "נשיקה ארוכה ללילה" (1996, לצד ג'ינה דייוויס וסמואל ל. ג'קסון), "קונטקט" (1997), ו"המתווך" (1998, לצד קווין ספייסי וסמואל ל. ג'קסון). מורס השתתף בשני סרטים עצמאיים שכתב וביים שון פן - "The Indian Runner" משנת 1991 ו"שומר הדרך" משנת 1995.
מורס שיחק בשלושה סרטים המבוססים על ספריו של סטיבן קינג - "לנגולירס" (1995), "גרין מייל" (1999) ו"לבבות באטלנטיס" (2001), ובשניים מסרטיו של ריצ'רד דונר - "מהלכים פנימיים" (1980) ו-"16 רחובות" (2006, לצד ברוס ויליס).
בשנות ה-2000 השתתף מורס בסרטים "פתיון" (2000), לצד ג'יימי פוקס, "רוקדת בחשיכה" (2000, סרטו של לארס פון טרייר), "סימן חיים" (2000, לצד ראסל קרואו), בסרט העצמאי "חוק השחיטה" (2002), וכן בסרטים "בלב העמק" (2005, לצד אדוארד נורטון), "התקרבותה של גרייס" (2005, לצד ג'ורדנה ברוסטר), ו"דיסטרביה" (2007, לצד שיה לה-באף). בשנת 2002 החל לשחק בסדרת הפשע "פריצה" בתפקיד הראשי כמייק אולשנסקי, שוטר לשעבר שהודח עקב פרשת שחיתות. ב-2004 שב לשחק בעונתה השנייה של הסדרה.
מורס הופיע בתפקידי אורח בסדרות רצח מאדום לשחור, הפרקליטים, האוס (תפקיד שזיכה אותו במועמדות לפרס אמי בשנת 2007), וממשיך להשתתף בהצגות תיאטרון. בשנת 2006 השתתף בסרט טלוויזיה-איחוד לסדרה "מקום אחר".
ב-16 במרץ 2008 יצאה מיני סדרה ביוגרפית המבוססת על חייו של ג'ון אדמס, נשיאה השני של ארצות הברית. מורס מגלם את ג'ורג' וושינגטון לצד שחקנים כפול ג'יאמטי, לורה ליני וטום וילקינסון.
בשנת 2009 שיחק בסרט הטלוויזיה "אמפייר סטייט" לצד קת'לין קווינלן. באותה שנה קיבל מורס פרס מטעם פסטיבל הקולנוע העצמאי גות'אם ואיגוד מבקרי הקולנוע בוושינגטון די סי, אותו חלק במשותף עם אנסמבל שחקנים על משחקם ב"מטען הכאב" כמו כן, שיחק בדרמה של רודריגו גרסיה "אמהות וילדים" בכיכובה של נעמי ווטס.
בשנת 2011 זכה מורס בפרס השחקן מטעם פסטיבל הקולנוע הבינלאומי קרלובי וארי על משחקו בסרט "משתף פעולה". באותה שנה שיחק בסרט הפשע "מרדף עצבני" לצד ניקולס קייג' ואמבר הרד. בשנת 2012 שיחק בסרט "החיים המוזרים של טימותי גרין", סרט לכל המשפחה בכיכובם של ג'ניפר גארנר וג'ואל אדגרטון. בשנת 2013 כיכב בדרמת הפשע "מק'ניק", בו גילם את יוג'ין מק'ניק. בשנת 2015 שיחק בסרט האימה "הילד" לצד מייק ווגל.
בשנת 2018 שיחק כסוהר במיני-סדרת הטלוויזיה "הבריחה מדנמורה". בשנת 2019 התארח בעונה השלישית של סדרת הדרמה "הצמד" ב-HBO, בדמותו של מת'יו רוס.
בשנת 2020 השתתף במיני-סדרה של רשת שואוטיים "ציפור אלוהים שבשמים" שיצר והפיק אית'ן הוק, עיבוד לספרו של ג'יימס מקברייד.
בשנת 2023 ביצע הופעת אורח במיני-סדרה "הדבר האחרון שהוא אמר לי" של רשת אפל TV פלוס.
בשנת 2024, לוהק מורס לתפקיד בסדרה "היינו שקרנים" המבוססת על הרומן באותו שם וזו תופץ בשירות הסטרימינג אמזון פריים וידאו. באותה שנה שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי "קבריני" את דמותו של הארכיבישוף מייקל קוריגן (אנ').
חיים אישיים

משנת 1982, מורס נשוי לסוזן ווילר דאף ולהם שלושה ילדים.