קלרה למליך
מאבקי נשים צרכניים

בשנת 1913 נישאה למליך לג'ו שאוולסון ולזוג נולדו שלושה ילדים: אירווינג צ'ארלס ולסון, מרתה שאוולסון שפר, וריטה שאוולסון מרגולס. בני הזוג עברו לשכונת הפועלים האיתנה במזרח ניו יורק, ואחר כך לברייטון ביץ'. למליך לא חזרה לעבוד, מלבד במשרה חלקית ובאופן זמני, במשך שלושים השנים הבאות. במקום זאת היא הקדישה את עצמה לגידול משפחה ולארגונן של עקרות בית נשות מעמד הפועלים.
להתארגנויות של עקרות בית היו תקדימים באזור, בין היתר עקרות בית יהודיות שהחרימו קצבים כשרים במחאה על המחירים הגבוהים בעשור הראשון של המאה העשרים ואיגוד הדיירים בברוקלין שהוביל 'שביתות שכר דירה' ונלחם כנגד פינויים. לאחר שהצטרפו למפלגה הקומוניסטית, שהתנגדה במידה רבה לרעיון של ארגון צרכנים, ניסו למליך וקייט גיטלו, לארגן איגוד של עקרות בית שיטפל לא רק בסוגיות צרכניות, אלא גם בסוגיות של דיור וחינוך. המועצה המאוחדת של עקרות בית ממעמד הפועלים גייסה גם כסף וארגנה סיוע לשובתים בפסאיץ', ניו ג'רזי במהלך השביתה הקשה של 1926.
ב-1929, לאחר שהמפלגה הקומוניסטית הקימה ועדה לענייני נשים נשים, השיקה למליך את 'המועצה המאוחדת של נשים ממעמד הפועלים' (UCWW), אשר הקיפה לבסוף כמעט חמישים סניפים בעיר ניו יורק, וכן שלוחות בפילדלפיה, סיאטל, שיקגו, לוס אנג'לס, סן פרנסיסקו ודטרויט. הארגון גייס בין חברות המפלגה הקומוניסטית אך לא היה מזוהה איתה באופן ישיר ולא לחץ על חברות שאינן חברות המפלגה להצטרף אליה.
ה-UCWW הובילה חרם נרחב על קצביות במחאה על מחירי הבשר הגבוהים ב-1935, תוך שימוש בטקטיקה המיליטנטית של 'משמרות שביתה' ניידות שהביאו להשבתת למעלה מ-4,000 קצביות בעיר ניו-יורק. השביתה הפכה כלל ארצית וה-UCWW זכתה לתמיכה מחוץ לקהילות היהודיות והאפרו-אמריקאיות אליהן היא הוגבלה בניו יורק.
בהמשך שינה ה-UCWW את שמו ל'מועצות הנשים הפרוגרסיביות' (PCW). המפלגה הקומוניסטית הסירה את תמיכתה בארגון. למליך המשיכה להיות פעילה ב-PCW ושימשה בה מנהיגה מקומית לאחר שהתחברה לארגון הביטוח והעזרה ההדדית 'מסדר העובדים העולמי' (International Workers Order) בשנות ה-40. ה-PWC ארגנו חרמות עוד יותר רחבות כדי למחות על המחירים הגבוהים ב-1948 וב-1951 לפני שההאשמות על דומיננטיות של המפלגה הקומוניסטית הביאו לסגירתו בתחילת שנות ה-50. ב-1952 הוצא צו לסגירתו על ידי מדינת ניו-יורק.
למליך המשיכה בפעילותה במסגרת פדרציית מועדוני הנשים היהודיות של אמה לזרוס, שגייסה כספים למען מגן דוד האדום, מחתה כנגד הנשק הגרעיני, עשתה קמפיין לאשרור אמנת האו"ם בנושא רצח עם, התנגדה למלחמה בווייטנאם וכרתה בריתות עם ארגון זכות האזרח Sojourners for Truth שהוגם על ידי נשים אפרו-אמריקאיות.
למליך הייתה פעילה גם בפעילות מועצות מובטלים ובייסוד 'מועצת אמה לזרוס', שתמכה בזכויות הדיירים. מועצת אמה לזרוס הכריזה ב-1931 שאף אחד לא יפונה בברייטון ביץ' בגלל חוסר יכולת לשלם שכר דירה, ולאחר מכן נקטו פעולות ציבוריות למניעת פינויים ולהחזרת רהיטי דיירים לדירותיהם באותם מקרים שבהם הרשויות ניסו לבצע פינוי.
בשנת 1944 לאחר שבעלה חלה, חזרה לעבוד בענף הטקסטיל ולפעול במסגרת האיגוד המקצועי. בשנת 1951 נשלל דרכונה לאחר ביקור בברית המועצות והיא זומנה לוושינגטון להעיד בפני הקונגרס על פעילותה 'האנטי-אמריקנית'. גם בנה ובעלה נחקרו, והמשפחה נותרה תחת מעקב במשך כ-20 שנה. באותה שנה נפטר בעלה ג'ו שאוולסון. היא הוסיפה להיות קומוניסטית מוצהרת, ואף התבטאה כנגד הוצאתם להורג של בני הזוג רוזנברג. בשנת 1954 פרשה מעבודה ונאבקה מאבק ממושך לקבלת פנסיה מהאיגוד אותו סייעה להקים. בסופו של דבר, קיבלה מהאיגוד שני 'מענקי כבוד' אך לא פנסיה.
ב-1960 נישאה בשנית לאייב גולדמן, מכר ותיק מתנועת העבודה. לאחר מותו ב-1967 עברה לקליפורניה על מנת להיות ליד ילדיה וחמותיה. בגיל 81 נכנסה לבית האבות היהודי בלוס אנג'לס. כדיירת, שכנעה את ההנהלה להצטרף לחרמות של איגוד עובדי החוות על ענבים וחסה ועזרה לחדרנים שם לארגן איגוד עובדים. נפטרה ב-12 ביולי 1982.