הנרי מילר
קריירה > קליפורניה (1942–1980)

בשנת 1940, שב מילר לניו יורק, לאחר מסע בן שנה ברחבי ארצות הברית, מסע שהיווה חומר גלם ל"הסיוט הממוזג". הוא עבר לקליפורניה ביוני 1942, בתחילה הוא התגורר בפאתי הוליווד בבוורלי גלן, ומאוחר יותר התיישב בביג סור בשנת 1944. בזמן שמילר התיישב בביג סור, ספריו מפריז עדיין נאסרו לפרסום בארצות הברית, אך התפרסמו בצרפת ב'אובליסק' ואחר כך גם ב'אולימפיה' וזכו שם לפרסום איטי ויציב הן בקרב האירופים והן במובלעות השונות של גולי התרבות האמריקאים. הספרים הוברחו  באופן ספונטאני לארצות הברית, שם הם התגלו כבעלי השפעה על סופרי "דור הביט" החדש, שהבולט שבהם היה ג'ק קרואק, הסופר היחיד מבין סופרי הביט שמילר העריך וגם זה שראה  את עצמו כממשיך דרכו  של מילר. כשספריו האסורים פורסמו בסופו של דבר בארצות הברית של שנות השישים, מילר זכה להכרה וויתר על   תדמיתו כסופר פורע חוק של ספרי זימה. עם זאת התדמית כבר נצרבה בתודעת הציבור האמריקאי והוא ויתר על המאבק.
בשנת 1942, זמן קצר לפני שעבר לקליפורניה, החל מילר לכתוב את "סקסוס", הרומן הראשון בטרילוגיית "הצליבה הוורודה", תיעוד של שש שנות חייו בברוקלין כשהתאהב בג'ון ונאבק למצוא את דרכו הספרותית ולהיהפך לסופר. כמו כמה מיצירותיו האחרות, הטרילוגיה שהושלמה בשנת 1959 נאסרה בתחילה בארצות הברית ופורסמה רק בצרפת וביפן. מילר התגורר בצריף בקניון אנדרסון בשנים 1944-1947 ביחד עם סופרים בוהמיינים אחרים כמו הארי פארץ', אמיל ווייט וג'ין ורדה. בעודו גר שם הוא כתב את "אל תוך חיי הלילה", ספר שאוייר על ידי בצלאל שץ שמילר התיידד איתו כמה שנים קודם לכן. מאוחר יותר כתב מילר על חבורת האמנים של עמק אנדרסון בספרו "ביג סור והתפוזים של הירונימוס בוש".
ביצירות אחרות שנכתבו בשהותו בקליפורניה מילר הביע ביקורת נרחבת על התרבות האמריקאית, כפי שהשתקף ב"יום ראשון לאחר המלחמה" (1944) וב"הסיוט הממוזג" (1945). ביקורת על הנטייה המיסטיקנית של אמני בוהמה כפי שמתבטא בספרים כגון "שטן בגן עדן" (1955) ושטח ניתוחים ספרותיים פילוסופיים, למשל ב"זמן המתנקשים" (1956), בו הוא מנתח את אישיותו חייו ויצירתו של המשורר ארתור רמבו.
בשנת 1944 התחתן מילר עם אשתו השלישית, ג'נינה מרתה לאפסקה, סטודנטית לפילוסופיה שהייתה צעירה ממנו ב-30 שנה. נולדו להם שני ילדים: בן, טוני, ובת, ולנטיין. הם התגרשו בשנת 1952. בשנה שלאחר מכן התחתן עם האמנית איב מקלור, שהייתה צעירה ממנו ביותר מ-37 שנים. הם התגרשו בשנת 1960. ב-1961 נפגש מילר בניו יורק עם ג'ון, אשתו לשעבר והדמות המרכזית בטרילוגיית "הצליבה הוורודה", אחרי שלא התראו כמעט שלושה עשורים. במכתב לאיב הוא תיאר את ההלם שלו מחזותה ה"נוראית" של ג'ון, שכנראה הידרדרה פיזית ונפשית בעקבות שימוש בסמים וטיפולים במוסדות לחולי נפש. איב נפטרה בשנת 1966, ככל הנראה כתוצאה מאלכוהוליזם.
בשנת 1959 כתב מילר את הסיפור הקצר "החיוך לרגלי הסולם". הוא תיאר אותו בחיבה כ"הסיפור הכי ייחודי" שלי.
בפברואר 1963 עבר מילר לבית באוקמפו דרייב 444 בשכונה פסיפיק פליסיידס בלוס אנג'לס, וגר בו 17 שנים, עד יום מותו. בשנת 1967 התחתן עם אשתו החמישית, הזמרת ילידת יפן הוקי טוקודה. הם התגרשו בשנת 1977. בשנת 1968 חתם מילר על מכתב "מחאת מיסי המלחמה של הסופרים והעורכים", בו הוא סירב לשלם מיסים כמחאה על מלחמת וייטנאם. מילר נהג לארח לארוחות ערב דמויות אמנותיות וספרותיות בולטות. בשנותיו האחרונות התגוררה בביתו דוגמנית הצילום והציור טווינקה תיבו, שסייעה לו כמבשלת ומטפלת. אחרי מותו היא פרסמה שני ספרים המבוססים על שיחות הערב של מילר.
רק 200 עותקים של ספרון של מילר משנת 1972, "על הגעה לגבורות", פורסם על ידי הוצאת קאפרה בשיתוף עם הוצאת ייס! זה היה הכרך הראשון של סדרת הספרונים "ייס! קאפרה" ואורכו היה 34 עמודים. הספר מכיל שלושה מאמרים בנושאים של הזדקנות וחיים בעלי משמעות. בהתייחסותו לגיל 80, הסביר מילר:
אם בגיל שמונים אתה לא נכה או מוגבל בצורה אחרת, אם אתה בריא, אם אתה עדיין נהנה מטיול טוב, ארוחה טובה (עם כל הקציצות), אם אתה יכול לישון בלי לקחת כדור, אם ציפורים ופרחים, הרים וים עדיין נותנים לך השראה, אתה בר-מזל ביותר ועליך לרדת על ברכייך בוקר וערב ולהודות לאל הטוב על כוחו המציל והמשאיר.
בארבע השנים האחרונות לחייו קיים מילר התכתבות מתמשכת בת יותר מ-1,500 מכתבים עם ברנדה ונוס, דוגמנית פלייבוי צעירה ובעלת טור, שחקנית ורקדנית. ספר על התכתבויותיהם ראה אור בשנת 1986.
בסוף שנות השמונים לחייו, הצטלם מילר לסרט "אדומים" משנת 1981, שבוים על ידי וכיכב בו וורן בייטי. הוא מדבר בסרט על זכרונותיו מג'ון ריד ולואיז בראיינט כחלק מסדרת "עדויות" שמצולמת בו. הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה שמונה עשר חודשים לאחר מותו של מילר.