זכויות להט"ב במזרח התיכון
היסטוריה

ניתן לאתר עדויות קדומות להומוסקסואליות במזרח התיכון עד לתקופת מצרים העתיקה ומסופוטמיה. באשור העתיקה, פשעים על רקע מין נענשו באופן זהה בין אם נעשו בקרב הומוסקסואלים או הטרוסקסואלים. עם זאת, אדם לא עמד בפני עונש על כך שעסק במין אנאלי עם מי ששויך למעמד חברתי השווה לו, לזונה מקרב כת, או עם אדם שתפקידיו המגדריים לא נחשבו גבריים "באופן מוצק". בלוח אכדי (אנ'), "Šumma ālu" (אנ') - הכותרת לסדרה של מספר אסופה של כתבי יתדות של מסופוטמיה העתיקה בהיקף של מאה ועשרים לוחות חימר, נכתב: "אם אדם מזדווג עם השווה לו מהחלק האחורי, הוא הופך למנהיג בין בני גילו ואחיו". עם זאת, יחסים הומוסקסואלים עם עמיתים בין חיילים, עבדים, מלווים מלכותיים, או אלה שנחשבו ממעמד חברתי גבוה יותר, יוחסו באופן שלילי. בקוד הפלילי האשורי (אנ') המתוארך לשנת 1075 לפני הספירה התקיים חוק די חריף נגד הומוסקסואליות בצבא, אשר כלל את הכיתוב כי: "אם אדם מקיים יחסי מין עם אחיו לנשק, יהפכו אותו לסריס".
על פי הפרשנויות המקובלות לתורה, ויקרא י"ח 3 רומז לנוהג שמצרים העתיקה התירה לשתי נשים או שני גברים להינשא זה לזה. המקרה הידוע ביותר של הומוסקסואליות אפשרית במצרים העתיקה הוא זה של שני הפקידים הגבוהים בהיררכיה, קנום-הוטפ וניאנק קנום (אנ'). שני הגברים חיו ושירתו תחת פרעה ניוזר (אנ') במהלך השושלת החמישית של מצרים (2494–2345 לפני הספירה). לקנום-הוטפ וניאנק קנום היו משפחות משלהם עם ילדים ונשים, אך לאחר שנפטרו, החליטו ככל הנראה משפחותיהם לקבור אותם יחד באותו קבר מסטבה אחד. במסטבה זו, מספר ציורים מתארים את הזוג מחבקים זה את זה ונוגעים בפניהם אף על אף. תיאורים אלה משאירים הרבה מקום לספקולציות, כיוון שבמצרים העתיקה נגיעה באף אחד של השני על ידי אף אחר ייצגה בדרך כלל נשיקה.
אגיפטולוגים והיסטוריונים חלוקים בדעתם כיצד לפרש את הציורים של קנום-הוטפ וניאנק קנום. מספר חוקרים מאמינים שהציורים משקפים דוגמה להומוסקסואליות בין שני גברים נשואים ומוכיחים שהמצריים הקדמונים היו בעלי קבלה חברתית כלפי מערכות יחסים חד-מיניות. חוקרים אחרים אינם מסכימים עם הטענה ומפרשים את הציורים כראיה לכך שקנום-הוטפ וניאנק קנום היו תאומים, או אף תאומים סיאמיים. לא משנה איזו פרשנות היא הנכונה, הציורים מוכיחים לכל הפחות שקנום-הוטפ וניאנק קנום היו קרובים מאוד זה לזה בחיים כמו במוות.
הקלף האשמולי 940.1981 (אנ') מהמאה ה-6 או ה-7 המצוי במוזיאון אשמוליאן, מספק את הדוגמה היחידה בשפה הקופטית של כישוף אהבה בין גברים. פיסת הקלף מכילה לחש של אדם בשם אפפולו, בנו של נח, כדי לחייב את נוכחותו ואהבתו של אדם אחר, פלו, בנו של מור, בעוד שאפפולו יחווה חוסר מנוחה עד שימצא את פלו אשר יספק את רצונו בקלף.
בסביבות שנת 250 לפני הספירה, בתקופת האימפריה הפרתית, נכתב הטקסט הזורואסטרי - ונדידד (אנ'). הטקסט מכיל הוראות שהן חלק מהקוד המיני המאפיין מיניות מולדת שמתפרשות כאוסרות על קיום יחסים חד-מיניים אותם מכנות כ-"חטאים". פרשנות עתיקה על קטע זה מציעה כי העוסקים ב-"מעשי סדום" יכולים להיות מוצאים להורג ללא ציווי מכהן גדול (דאסטור (אנ'), באנגלית: dastūr). עם זאת, היסטוריונים יוונים מהמאה ה-5 ואילך מעידים על מסורת הומוסקסואלית חזקה באיראן בזמנו, שכתוצאה מכך, לאיסור ככל הנראה הייתה השפעה מועטה על עמדות איראן או התנהגות מינית מחוץ לשורות ההזורואסטריות האדוקות בכפרי מזרח איראן.
היחס כלפי לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) וחוויותיהם בעולם המוסלמי הושפעו מההיסטוריה הדתית, המשפטית, החברתית, הפוליטית והתרבותית שלו לאורך ההיסטוריה. הקוראן מספר את סיפורם של "עם לוט (אנ')" שנהרס על ידי זעמו של האל האסלאמי (אנ') כיוון שגבריו עסקו "בינם לבין עצמם במעשי תשוקה". אם כי בתוך הקוראן, הוא אף פעם לא קובע עונש מוות על פעילות הומוסקסואלית בעוד היסטוריונים מודרניים מסיקים שהנביא ומייסד האסלאם מוחמד מעולם לא אסר על קיום מערכות יחסים הומוסקסואליות, אף על פי שהוא חלק תחושת בוז כלפי המבצעים אותן לצד בני דורו. עם זאת, מספר אוספי חדית' מגנים קיום מעשים הומוסקסואלים וטרנסג'נדרים, וקובעים עונש מוות הן לבני הזוג האקטיביים והן לבני הזוג הפסיביים המקיימים יחסי מין הומוסקסואלים גבריים.
ישנן עדויות מועטות לנוהג הומוסקסואלי בחברות אסלאמיות במאה וחצי הראשונות של ההיסטוריה המוקדמת של האסלאם, אף על פי שמערכות יחסים הומוסקסואליות בין גברים היו ידועות. עם זאת, היו נתונות ללעג, אך לא הוגדרו תחת עונשים, בחצי האי ערב.
בתקופת ימי הביניים והעידן המודרני המוקדם, החברות במזרח התיכון ראו פריחה של ספרות הומוארוטית. שושה גופי ממגזין ההשכלה הגבוה של טיימס (אנ') ("Times Higher Education") טענה כי למרות "הנחה בקרב זמן רב שהחברות הערביות-אסלאמיות תמיד היו פחות סובלניות להומוסקסואליות מהמערב", ב-"עידן הקדם-מודרני, מטיילים מערביים נדהמו לגלות את האסלאם כדת בעלת קבלה לסוגיות מין וגברים המביעים בגלוי את אהבתם לנערים צעירים במילים ובתנועות".
בתקופת תור הזהב של האסלאם, השושלת העבאסית הייתה ידועה בהיותה ליברלית יחסית כלפי הומוסקסואליות. יחס זה נבע ממגוון גורמים, אשר כללו בעיקר את המעבר לשלטון אסלאמי בירוקרטי יותר והתרחקות מדבקות מילולית בכתבי קודש.
שליטים אסלאמים רבים נודעו כמי שעוסקים, או לפחות סובלים, פעילות הומוסקסואלית. הח'ליף האומיי אל-וואליד השני (אנ') נהנה מ-"אל-טלאוט", מילה ערבית המתארת קיום יחסי מין עם גברים אחרים. אבו נוואס, אחד המשוררים הערבים הבולטים שיצרו בהרחבה יצירות הומואירוטיות, עשה זאת בהדרכתו ובחסותו של הארון א-רשיד. יורשו של אל-אשיד, אל-אמין, דחה נשים ופילגשות, והעדיף סריסים גברים במקומן.
מעשים הומוסקסואלים אסורים (חראם) בפסיקה האסלאמית המסורתית (פיקה) ועלולים להוביל להטלת עונשים שונים, לרבות עונש מוות, בהתאם למקרה ולמד'הב. עם זאת, יחסים הומוסקסואלים היו נסבלים בדרך כלל בחברות אסלאמיות פרה-מודרניות, ורישומים היסטוריים מצביעים על כך שחוקים אלה הופעלו לעיתים רחוקות, בעיקר במקרים של אונס או הפרה בוטה אחרת של "המוסר הציבורי". עמדות הציבור כלפי הומוסקסואליות בעולם המוסלמי עברו שינוי שלילי ניכר החל מסוף המאה ה-19, דרך התפשטות הדרגתית (אנ') של תנועות פונדמנטליסטיות אסלאמיסטיות כגון סלאפיזם ווהאביזם באמצע שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, והשפעת המושגים המיניים והנורמות החברתיות שרווחו ביבשת אירופה וחוקי האימפריה הבריטית בפרט באותה תקופה. במשך עשרות השנים לאחר מכן, מדינות בעלות רוב מוסלמי שמרו על העונשים הפליליים שאסרו על קיום פעילות הומוסקסואלית שנחקקו בתקופת השלטון הקולוניאלי האירופאי.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, פעילות הומוסקסואלית הייתה נפוצה יחסית במזרח התיכון, בין היתר בשל הפרדה מגדרית נרחבת, שהקשתה על מפגשים הטרוסקסואלים מחוץ לנישואים. בכתיבתו, גאורג קלודה, מציין כי "אין ספור סופרים ואמנים כמו אנדרה ז'יד, אוסקר ויילד, א.מ. פורסטר וז'אן ז'נה עלו לרגל במאות ה-19 וה-20 מאירופה ההומופובית לאלג'יריה, מרוקו, מצרים ומדינות ערב שונות, בהן מין הומוסקסואלי הוגדר כלא רק נתון לאי אפליה או גטואיזציה תת-תרבותית כלשהי, אלא, בנוסף, כתוצאה מהפרדה נוקשה בין המינים, נראה היה זמין בכל פינה". הומוסקסואליות הוצאה אל מחוץ לחוק בלבנון בשנת 1943, כדי להתאים את עצמה לשלטון משטר וישי בצרפת. ההפללה נודעה כסעיף 543 בחוק העונשין של המדינה. באיראן, גברים יכלו להיות בעלי אינטימיות עם גברים אחרים מבלי להיות מוגדרים כמי שנמצאים במערכת יחסים רשמית. גברים צעירים ללא שיער פנים נחשבו לנאים וגברים מבוגרים היו נמשכים אליהם באופן רומנטי.
תושבי נווה המדבר סיווה, אשר צוינו על ידי היסטוריונים כמי שהוגדרו עם קבלה חברתית רחבה באופן היסטורי כלפי הומוסקסואליות, היו נתונים למספר מחקרים על ידי אנתרופולוגים בתחילת המאה ה-20. האגיפטולוג הגרמני גיאורג שטיינדורף (אנ') חקר את נווה המדבר בשנת 1900 ודיווח כי יחסים הומוסקסואלים "היו נפוצים" ולעיתים קרובות התרחבו לסוג של נישואים: "הסעודה לחיתון נער נחגגה בפאר רב, והכסף ששולם עבור נער הסתכם לפעמים בחמישה עשר לירות בעוד שהכסף ששולם עבור אישה היה קצת יותר מפאונד אחד". מחמוד מוחמד עבד אללה, שכתב את מנהגי סיווה עבור המוזיאון הפיבודי לארכאולוגיה ואתנולוגיה (אנ') ב-1917, העיר שאף על פי שגברים בסיווה יכלו לקחת עד ארבע נשים "מנהגי סיווה אפשרו לגבר לקחת רק נער אחד שהוא מחויב אליו בקוד מחויבויות מחמיר". בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, סוחר בסיווה הצהיר לסופר הבריטי המבקר רובין מוהם (אנ') כי נשות סיווה "הוזנחו קשות" בעוד שגברי סיווה "יהרגו זה את זה עבור נער. אך לעולם לא עבור אישה", אם כי כפי שציין מוהם, נישואים עם נערים הפכו כבר ללא חוקיים באותה תקופה.
רק במאה ה-19, כאשר האירופאים החלו לבקר באיראן, הפכה ההשקפה על יחסים בין גברים הומוסקסואלים לשלילית בחברה הפרסית בעוד גברים אירופאים טענו שהיחסים הרומנטיים הקיימים בין גברים איראנים "לא מוסריים". נקודת מבט אירופאית זו אומצה באופן נרחב על ידי החברה הפרסית. תפיסה זו על קוויריות במזרח התיכון החמירה ככל שממשלות טוטליטריות, החל משנות ה-70 של המאה ה-20, עלו לשלטון והצדיקו את יחסיהן נגד הנושא על רקע פונדמנטליזם אסלאמי.
טרנסג'נדרים החלו להתמודד גם כן עם קבלת דחייה חברתית במזרח התיכון מאז סוף המאה ה-19 אשר נכללה בחשש כי מאחר שלא ניתן להבדיל בין גברים טרנסג'נדרים לנשים טרנסג'נדריות על סמך המראה החיצוני שלהם, נושא זה יגרום ל-"אי יציבות בחברה". אם כי לפני כן, ניתוחים להתאמה מגדרית הוכללו והפכו נגישים ונפוצים בקרב נשים טרנסקסואליות באיראן. בשנת 1976, המועצה הרפואית של איראן הוציאה אל מחוץ לחוק את הנוהג לאחר שראתה את הגדלת מספר קיום ההליכים בקרב נשים טרנסג'נדרים. עם זאת, הפסיקה שונתה מאז בעוד כיום, איראן מדורגת כמדינה השנייה בעולם בכמות קיום הניתוחים בשטחה לאחר תאילנד במקום הראשון.
לפני תחילתה של הגלובליזציה והתפשטותה במזרח התיכון, גברים הומוסקסואלים ונשים לסביות מהאזור שניהלו יחסים חד-מיניים לא ראו את עצמם כ-"הומוסקסואלים" או "לסביות". עקב חילופי המושגים בין העולם המערבי למזרח התיכון, הרעיון של המונח "הומוסקסואליות" הוצג לאזורים במזרח התיכון, ולאחר מכן התרחב השימוש בו בקרב תחושת שייכות והגדרה עצמית של הומוסקסואלים לצד המונחים: "לסבית" "הומוסקסואל", "טרנסג'נדר" ו-"ביסקסואל". לפני השימוש במונחים אלה, אזרחי להט"ב באזור לא סיווגו את נטייתם המינית או זהותם המגדרית בצורה כזו.
מיניאטורה פרסית ספאווית (אנ') משנת 1627 ממוזיאון הלובר, מתארת את יחסיו של עבאס שאה הראשון מאיראן עם גבר
מיניאטורה פרסית (אנ') ספאווית משנת 1660, המתארת שני גברים העוסקים ביחסים הומוסקסואלים, מכון קינזי, בלומינגטון
תיאור של נער המשוחח עם מחזרים מהקלאסיקה של המשורר האיראני, ג'אמי (אנ'), "האפט אוורנג". בסיפור, אב מייעץ לבנו לגבי אהבה, מכון סמית'סוניאן
פסל של שתי נשים, אידה ורואיו, המתואר בצורה אופיינית לזוגות נשואים, המוזיאון המצרי, טורינו, 1480-1390 לפני הספירה
אוסטרקון מתקופת הממלכה החדשה של מצרים (אנ'), המתאר זוג הומוסקסואלים מקיימים יחסי מין