stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנסלם פוירבך
ביוגרפיה > חיים מוקדמים

פוירבך נולד בשפייר, עיר במדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה. אביו היה ארכאולוג, יוזף אנסלם פוירבך, וסבו היה המשפטן פאול יוהאן אנסלם ריטר פון פוירבך. הבית בו נולד הוא עכשיו מוזיאון קטן.
בשנים 1845–1848 למד באקדמיה בדיסלדורף, שם למד בין היתר אצל יוהאן וילהלם שירמר, פרדריך וילהלם פון שדוב וקרל פרדיננד סון. הוא המשיך את לימודיו באקדמיה במינכן, אך בשנת 1850, יחד עם מספר סטודנטים לא מרוצים אחרים, עבר לאקדמיה באנטוורפן, שם למד תחת גוסטב וופרס. פוירבך עבר לפריז בשנת 1851, שם היה תלמידו של תומאס קוטור עד 1854. בפריז הוא יצר את יצירת המופת הראשונה שלו, "חאפיז במזרקה" (1852).
בשנת 1854, במימון פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן, ביקר בוונציה שם הוא נשבה בקסמיו של בית הספר הגדול ביותר של הצבעים, כשכמה מעבודותיו הדגימו מחקר מקרוב של המאסטרים האיטלקיים. משם המשיך לפירנצה ואז לרומא. הוא נשאר ברומא עד שנת 1873, ובמהלך התקופה חזר לביקורים קצרים בגרמניה. בשנת 1861 הוא פגש את אנה ריסי (המכונה "ננה"), שישבה כמודל שלו בארבע השנים הבאות. ריסי הייתה המודל הראשי שלו עד לשנת 1866, אז הוחלפה על ידי לוסיה ברונאצ'י, אשתו של בעל הפונדק, שדגמנה עבור יצירותיו של דמות מדיאה. בשנת 1862 פגש פוירבך את הרוזן אדולף פרידריך פון שאק, שהזמין ממנו עותקי דיוקנאות של אדונים איטלקים קשישים. הוא הציג בפניו את ארנולד בוקלין והנס פון מארס. שלושת האמנים נודעו בשם "דויטשרמר" ("רומאים גרמנים") בגלל העדפתם לאיטלקית על פני אמנות גרמנית.
בין 1869 ל־1874 הוא צייר שתי גרסאות לסימפוזיון של אפלטון.
בשנת 1873 עבר פוירבך לווינה, לאחר שמונה לפרופסור לתולדות הציור באקדמיה לאמנות של וינה. בין תלמידיו היו לודוויג דויטש, רודולף ארנסט וג'ין דיסקרט. מאוחר יותר פוירבך פיתח מחלוקת עם האדריכל תאופיל הנסן בנוגע לציור התקרה שלו "נפילת הטיטאנים", שצויר לאולם הגדול של בניין האקדמיה החדש ברחוב רינגשטראסה. בעודו בווינה הוא הכיר את יוהנס ברהמס. בהמשך הקדיש ברהמס קומפוזיציה לפוירבאך, נני.
ביוגרפיה > השנים האחרונות

בשנת 1877 התפטר מתפקידו באקדמיה של וינה ועבר לוונציה, שם נפטר בשנת 1880. ברהמס הלחין לזכרו את "נאני", קטע למקהלה ותזמורת.
לאחר מותו, אמו החורגת הנרייטה פוירבך, אליה היה תמיד קרוב, ותמיד עשתה הרבה כדי לקדם את הקריירה שלו, כתבה ספר בשם "עין ורשטניס" ("עדות" או "מורשת") הכולל מכתביו ורשימות אוטוביוגרפיות. הספר נחל הצלחה רבה והגביר מאוד את המוניטין של פוירבך אחרי מותו.
"הוא היה מלא בידע קלאסי, ולקומפוזיציות הדמויות המפוסלות שלו יש את האצילות והפשטות המאפיינים את האמנות היוונית. הוא היה הראשון שהבין את הסכנה הנובעת מזלזול בטכניקה, שצריך שליטה באומנות כדי לבטא אפילו את הרעיונות הנעלים ביותר, וכי קריקטורה צבעונית לא מצוירת לעולם לא יכולה להיות ההישג העליון באמנות."
עבודותיו נמצאות בגלריות ציבוריות מובילות בגרמניה. בשטוטגרט נמצאת הגרסה השנייה של "איפיגניה"; בקרלסרוהה, "הדנטה ברוונה"; במינכן, "המדיה"; ובברלין, "הקונצרט", הציור האחרון והחשוב שלו. יצירות מרכזיות נוספות הן: "קרב האמזונות", "פיטה", "הסימפוזיון של אפלטון", "אורפיאוס ואורודיצה" ו"אריוסטו בפארק פרארה".
הערות שוליים

↑  "Home - Feuerbachhaus Speyer". feuerbachhaus.de.
1 2 3 4  Artist biography in "German Masters of the Nineteenth Century", p.268
1 2 3 4  המהדורה האחת-עשרה של "אנציקלופדיה בריטניקה" משנת 1911
↑  J.G. Lesher. "Some Notable Afterimages of Plato's Symposium". Harvard University.
↑  Schiff, Gert, "An Epoch of longing" in "German Masters of the Nineteenth Century", pp.24–7
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463656405171  PLWABN: 9810602969205606  BIBSYS: 90543049  BNE: XX1310078  BnF: cb122164565 (data)  CANTIC: a12173083  GND: 118532731  ICCU: CUBV064140  ISNI: 0000 0001 0874 7529  LCCN: n50005190  LNB: 000055374  NKC: xx0086328  NLA: 35690124  NTA: 068812655  RKD: 27849  SELIBR: 251005  SNAC: w6vh9grt  SUDOC: 029380766  TePapa: 39234  Trove: 1044019  ULAN: 500115287  VcBA: 495/142060  VIAF: 17272859   WorldCat (עם VIAF): 17272859 
"אנסלם פוירבך" (1852) מאת תומאס קוטור.
פרנצ'סקה דה רימיני ופאולו מלטסטה, 1864 בערך
"הסימפוזיון של אפלטון", 1869
"ננה", 1861, המוזיאון הלאומי גרמנישז
"איפיגניה", גרסה ראשונה (1862)
ורד ליבנה

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 
ורד ליבנה (נולדה ב-23 ביולי 1961) היא מנהלת ישראלית במגזר השלישי. בין העמותות שניהלה: האגודה לזכויות האזרח, מרכז אג'נדה ועמותת הכל חינוך.
ביוגרפיה

ליבנה סיימה את לימודיה לתואר שני, באוניברסיטת תל אביב ב-1992, בוגרת מחזור ו' משנת 1999 בבית הספר למנהיגות חינוכית של מכון מנדל. שימשה כיועצת בכירה לנציב שירות המדינה. בשנים 1999–2003 כיהנה כמנכ"ל האגודה לזכויות האזרח בישראל. הייתה המייסדת של אג'נדה - מרכז ישראלי לאסטרטגיה תקשורתית וכיהנה כמנכ"ל בשנים 2003–2008. בין השנים 2008-2011 כיהנה כמנכ"לית של קרן קאהן, קרן פילנתרופה פרטית ובשנים 2013–2014 ניהלה את עמותת הכל חינוך, עד לסגירתה בעקבות פטירת מייסדה דב לאוטמן.
החל משנת 2014, היא פועלת כיועצת ומלווה למנהלים, וכמנחה ומנטורית בתהלכי פיתוח מנהיגות.
ליבנה מתגוררת בכפר סבא.
אל קורלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 במאי 1956 (בן 68) ויצ'יטה, קנזס
 שם לידה:  Alford Corley 
 סוגה מועדפת:  מוזיקת פופ 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1979 
 עיסוק:  שחקן, זמר
 פרופיל ב-IMDb
 
אל קורלי (באנגלית: Al Corley; נולד ב-22 במאי 1956) הוא שחקן וזמר אמריקאי.
ראשית חייו

קורלי נולד בויצ'יטה, שבקנזס. במהלך שנות השבעים הוא עבד תקופה כשומר סף במועדון הלילה "Studio 54" במנהטן, והופיע בתוכנית התיעודית "Behind the Music" של ערוץ VH1 בפרק שעסק במועדון זה.
קריירה

ב-1979 הופיע כשחקן בשני סרטי טלוויזיה ובנוסף הופיע בפרק של הסדרה "ABC Afterschool Specials" של ABC.
ב-1980 שיחק בסרט הטלוויזיה "חדר הנשים" המבוסס על ספר הבכורה של הסופרת הפמיניסטית מרילין פרנץ'. באותה שנה גם שיחק בפרק של ספינת האהבה.
ב-1981 התפרסם כשגילם את סטיבן קרינגטון, בנם של בלייק ואלקסיס בסדרה שושלת. בסוף העונה השנייה עזב את הסדרה והוחלף בג'ק קולמן.
ב-1989 שיחק בתפקיד הראשי בסרט הגרמני "Hard Days, Hard Nights", העוסק בקורותיה של להקה.
ב-1991 חזר לתפקיד סטיבן קרינגטון במיני-סדרה "שושלת: האיחוד", שהיוותה המשך לסדרה המקורית.
ב-2003 גילם שוטר בסרט "Scorched".
ב-2005 ביים את הסרט "Bigger Than the Sky", בו שיחקו בין היתר קלייר היגינס ושון אסטין.
ב-2007 הופיע בתפקיד קטן בסרט "You Kill Me".
ב-2009 היה מבין מפיקי סרט המתח "Stolen" בו שיחקו ג'ון האם וג'יימס ואן דר ביק.
ב-2011 גילם כתב טלוויזיה בסרט "Kill the Irishman" לצד ריי סטיבנסון וואל קילמר.
כזמר הוא הוציא מספר סינגלים במהלך שנות השמונים, וב-1984 יצא הסינגל שלו "Square Rooms" שזכה להצלחה. הוא הוציא שלושה אלבומים.
חיים אישיים

הוא ניהל תקופה מערכת יחסים עם קארלי סימון.
ב-1989 נישא לשחקנית הגרמנייה ג'סיקה קרדינה, ולשניים שלושה ילדים.
Airplane Pt. 2

"Airplane Pt. 2" הוא שיר שהוקלט על ידי להקת הבנים הדרום קוריאנית BTS ויצא לאור כחלק מהאלבום Love Yourself: Tear. ב-7 בנובמבר 2018, הגרסה היפנית של השיר שוחררה דרך דאף ג'אם כסינגל היפני התשיעי שלהם.
רקע והוצאה לאור

יחד עם שחרור רשימת השירים של Love Yourself: Tear, אישרה ביג היט ש-"Airplane Pt. 2" הוא המשך לשיר "Airplane", אחד השירים במיקסטייפ Hope World (אנ') של ג'יי-הופ. בראיון על מאחורי הקלעים של האלבום סיפר RM, שכאשר המנכ"ל באנג סי-היוק שמע לראשונה את "Airplane", השיר היה נשמע לו כמו שיר של BTS, מה שגרם להם לכתוב לשיר חלק שני.
קידום

BTS קידמו את הגרסה הקוריאנית של השיר בתוכניות מוזיקה בדרום קוריאה (אנ'), כולל מיוזיק בנק, Show! Music Core (אנ'), Inkigayo (אנ') ואם קאונטדאון. בנוסף, הגרסה הקוריאנית קודמה בשידור חי במופע של אלן דג'נרס ב-25 במאי, למרות שהיא שוחררה רק באינטרנט.
ב-1 בדצמבר 2018 ביצעו BTS את השיר בטקס פרסי המוזיקה של מלון לשנת 2018 (אנ') בסיאול ושבועיים לאחר מכן ביצעו אותו שוב בטקס פרסי MAMA לשנת 2018 (אנ') בהונג קונג.
ביקורת

הביקורת שקיבל השיר הייתה חיובית. לפי פרל שין ב-"Third Coast Review", ל-"Airplane Pt. 2" יש "הוק" ממכר שמתאים בדיוק לחודשי הקיץ. ביקורת האלבומים הקוראניים הפופולרית IZM (אנ') כינתה אותו אופנתי ומלא בקצב לטיני בעוד שאליאס לייט מ"רולינג סטון" אמר כי "Airplane Pt. 2" מזכיר את הסגנון של השיר "P.I.M.P." (אנ') של 50 סנט.
ב"פיצ'פורק" טען שלדון פירס שהשיר הוא "פופ מוצלח". קריסטל בל מ-MTV תיארה את השיר כ"קליט ועדכני, אנלוגיה חלומית לחייהם של כוכבי פופ". בנוסף שיבחה בל את BTS ואמר: "לראות את BTS מבצעים את השיר בשידור חי זה לצפות בשבעה איידולים (אנ') ובשליטה המלאה שלהם באמנות, שבה כל תנועה עדינה היא חלק מסיפור גדול יותר".
הביקורת של אלכסיס פטרידיס ב"גרדיאן" הייתה מעט מעורפלת וקבעה שהשיר נשמע כמו שיר פופ בריטי רגיל, עם כל הטוב והרע הכרוך בכך.
עם שחרורו נמכרה הגרסה הקוריאנית של השיר ביותר מ-10,000 עותקים בארצות הברית.
שבחים

| מפרסם | רשימה | דירוג |
| --- | --- | --- |
| ספוטיפיי | הטובים ביותר של 2018: קיי-פופ | 21 |
קומפוזיציה

"Airplane pt 2" הוא במפתח סי מינור, בקצב של 140 פעימות לדקה ובאורך 3:30 דקות. זהו שיר בהשראת פופ לטיני עם מילים שמדברות על כמה רחוק חברי הלהקה הגיעו, על הרצון להצליח ועל היכולת לטייל ברחבי העולם ולשיר את המוזיקה שלהם.
קרדיטים > הגרסה הקוראנית

הקרדיטים נלקחו מהערות האלבום Love Yourself: Tear.
פידוג - מפיק, קלידים, סינתיסייזר, עיבוד ווקאלי וראפ, עריכה דיגיטלית, מהנדס הקלטה
RM – מפיק
אלי טמפוסי – מפיקה
ליזה אוון - מפיקה
רומן קמפולו - מפיק
באנג סי-היוק – מפיק, קלידים
שוגה - מפיק
ג'יי-הופ – מפיק
ג'ונגקוק – מקהלה
אדורה (אנ') – מקהלה, מהנדסת הקלטות
לי טאווק - גיטרה
לי ג'ויאונג - בס
סלואו ראביט – עיבוד ווקאלי, מהנדס הקלטות
סופרים בוי – עיבוד ראפ, מהנדס הקלטות
היס נויז - עריכה דיגיטלית
ג'ייסן ג'ושוע (אנ') - מהנדס מיקסים
נתוני מכירות ותארים

| מקום | תארים | מכירות |
| --- | --- | --- |
| ברזיל ברזיל (PMB) | זהב | 20,000 |
 נתוני מכירות + סטרימינג המבוססים על התואר בלבד.
הערות שוליים

↑  Crystal Bell, Albums Of The Year: BTS Transcend Language And Cultural Barriers With 'Love Yourself: Tear', MTV, ‏5 בנובמבר 2018
RCA רקורדס

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  אמיל ברלינר, אלדרידג' ר. ג'ונסון 
 תקופת הפעילות:  1901–הווה (כ־123 שנים)
 חברת אם:  סוני מיוזיק אנטרטיינמנט
 חברות בנות:  RCA S.p.A.  אוטו דינמיט 
 מיקום המטה:  ניו יורק 
 ענפי תעשייה:  התעשייה הפונוגרפית 
  
 www.rcarecords.com
 
RCA רקורדס (באנגלית: RCA Records) היא חברת תקליטים שנקראה בעבר RCA ויקטור (כממשיכת דרכה של חברת ויקטור טוקינג משין). החברה-האם של RCA רקורדס בין השנים 1928 עד 1983 הייתה תאגיד האלקטרוניקה RCA. ב-1986 הפכה החברה למותג של תאגיד ברטלסמן מיוזיק גרופ ומ-2008 זהו מותג של סוני מיוזיק אנטרטיינמנט.
בשנת 2023 פורסם כי RCA רקורדס היא חברת התקליטים השביעית הגדולה ביותר ברחבי העולם, עם הכנסה שנתית של 38 מיליון דולרים.
היסטוריה > ראשית הדרך

ממציא הגרמופון, אמיל ברלינר, הקים את ברלינר גרמופון בארצות הברית בשנת 1895. בשנת 1901 היא התמזגה לוויקטור טוקינג משין, שייצרה הן מכשירי גרמופון והן תקליטים. עד 1926 הייתה החברה עצמאית, ועד שנת 1929 נרכשה על ידי תאגיד האלקטרוניקה הענק RCA ונוצרה חברת התקליטים RCA ויקטור. יחד עם רכישת ויקטור, רכשה RCA את זכויות השימוש במותג His Master's Voice באמריקה הצפונית ובאמריקה הדרומית. בשנת 1931 התמזגה החברה-האחות הבריטית של ברלינר גרמופון, חברת גרמופון הבריטית ל-EMI, עובדה שהעניקה ליו"ר RCA רקורדס, דוד סארנוף, מושב במועצת המנהלים של EMI. RCA מכרה את מניותיה ב-EMI ב-1936 אך EMI המשיכה להפיץ את RCA רקורדס בממלכה המאוחדת באמצעות HMV.
RCA המשיכה להפיץ את EMI רקורדס באמריקה הצפונית עד 1957. כבר ב-1931 ניסתה RCA להוציא לשוק פורמט אריך-נגן של ⅓33 סיבובים בדקה, שנכשל מסחרית עקב המשבר הכלכלי העולמי. הוצאה מחודשת של תקליטי פורמט אריך-נגן נעשה רק לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנות הארבעים סבלה RCA מחרם אותו הטיל איגוד המוזיקאים על אמניו, שלא הקליטו כלל בחברת התקליטים בין 1942 ל-1944. יוצאת דופן הייתה התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית בניצוחו של ארטורו טוסקניני שהקליטה ב-RCA בתוקף שייכותה ל-NBC, חברה-אחות בבעלות תאגיד RCA.
ב-1949 הוציאה RCA את פורמט ה-45 סיבובים לדקה, שהפך לסטנדרט להקלטת סינגלים של מוזיקת פופ, כמו כן הציגה את המיני-אלבום (EP), שניהם כתשובה לאריך-הנגן שהציגה חברת התקליטים קולומביה רקורדס. ב-1942 המציא נשיא החברה דוד סארנוף את המונח אלבום זהב והעניק את התואר הראשון לגלן מילר, שמכר מיליון ומאתיים אלף עותקים.
בין אמני החברה בשנות הארבעים ניתן למנות גם את סידני בשה, דיזי גילספי, לואי ארמסטרונג וג'ק טיגרדן.
היסטוריה > שנות החמישים

יריבתה העיקרית של RCA בשנים אלה הייתה קולומביה, ו-RCA החלה לשווק אף היא אריכי-נגן. בין אמניה ניתן למנות את התזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוחו של שארל מינש, תזמורת פילדלפיה בניצוחו של יוג'ין אורמנדי, התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו בניצוחו של פייר מונטה והפילהרמונית של ניו יורק, בנוסף לתזמורת RCA ויקטור, שהוקמה במיוחד וזכתה להצלחה בניצוחו של ליאונרד ברנשטיין. ב-6 באוקטובר 1953 קיימה RCA הקלטה סטריאופונית ניסיונית, בה ניצח לאופולד סטוקובסקי על קבוצת נגנים מניו יורק שניגנו "רפסודיה רומנית" מאת ג'ורג'ה אנסקו ואת האופרה יבגני אונייגין מאת פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי. במהלך השנתיים שלאחר מכן השתתפו בניסויים הסטריאופוניים אמנים נוספים של החברה.
ב-1955 רכשה RCA מסאן רקורדס את זכויות ההקלטה של הזמר והשחקן האמריקאי אלביס פרסלי תמורת סכום עצום, במונחי אותם ימים, של 35,000 דולרים. אלביס יהפוך לאמן למוכר ביותר של RCA. כבר בינואר 1956 זכה שירו "Heartbreak Hotel" לתקליט זהב של RCA, לאחר מכירות של מיליון עותקים. ב-1957 סיימה RCA את הסכם ההפצה שלה עם EMI ועברה להפיץ באמריקה הצפונית את דקה רקורדס, שהפיצה את RCA רקורדס בממלכה המאוחדת עד 1971. בתגובה רכשה EMI את קפיטול רקורדס.
באותה שנה פתחה RCA את אולפני ההקלטה המשוכללים שלה בנאשוויל, טנסי, שנקראים RCA סטודיו בי. אלביס הקליט את רוב אלבומיו באולפנים אלה וכן האחים אברלי, וילי נלסון, דולי פרטון ואחרים, שהגדירו את סגנון "הקאנטרי של נאשוויל" והפכו את העיר לבירתם.
בין אמני החברה הנוספים בשנים אלה ניתן למנות את: הארי בלפונטה, חוזליטו, ארמנדו מנסנרו, בו דידלי, ליונל המפטון וסאני רולינס.
היסטוריה > שנות השישים והשבעים

ב-1963 הציגה RCA את טכנולוגיית ה-"Dynagroove", שהכניסה לראשונה מחשוב להתהליך ההפקה. על גבי התקליט This Is Dynagroove! הוקלטו קטעים שונים כגון הסטנדרטים "Swanee" של ג'ורג' גרשווין, "Stardust" ו-"Take the "A" Train" וכן הפינאלה לסימפוניה הראשונה של מאהלר בביצוע תזמורת בוסטון ודואט מ"מאדאם באטרפליי".
בספטמבר 1965 הציגה RCA את הקלטת "סטריאו 8", עליה הוטבעה הקלטה של 8 ערוצים. ב-1968 הציגה RCA את ה-"Dynaflex", תקליט עשוי ויניל דק, במקום תקליט השלאק העבה והשביר.
בין אמני החברה באותן שנים ניתן למנות את ג'פרסון איירפליין, סם קוק, פול אנקה, ניל סדקה, אודטה, נינה סימון, האיגלס, דייוויד בואי, יורית'מיקס, איגי פופ, לו ריד, ואנגליס, זי זי טופ והמאנקיז.
היסטוריה > משנות השמונים ואילך

ב-1985 רכשה RCA ‏ 50% ממניות חברת התקליטים אריסטה רקורדס מחברת האם שלה, ברטלסמן. שנה לאחר מכן רכשה ג'נרל אלקטריק את תאגיד RCA, בעוד חטיבת המוזיקה, ובכלל זה חברות התקליטים RCA ואריסטה נמכרו חזרה לברטלסן תוך יצירת תאגיד ברטלסמן מיוזיק גרופ. BMG החייתה את מותג RCA ויקטור להקלטות ג'אז, בלוז ומוזיקת עולם. ב-2008 התפרקה החברה וזכויות חברת RCA רקורדס עברו לסוני מיוזיק אנטרטיינמנט.
בין אמני החברה באותן שנים ניתן למנות את טייק ד'את, וסטלייף, פו פייטרס, קלי קלרקסון, כריסטינה אגילרה ואבריל לאבין.
בישראל

בישראל, חברת איסטרוניקס יצרה את תקליטי החברה, אך לאחר שנקנתה, איסטרוניקס נותרה ללא תקליטים לשווק ולכן הוסבה לחברת מחשבים בלבד.
הקלטות בעלות עניין > החותם האדום

החותם האדום ("Red Seal") החל כסימון להקלטת מוזיקה איכותית עוד בימי חברת גרמופון הבריטית וברלינר גרמופון ב-1902 ומהן הגיעה אל חברת ויקטור. החותמת סייעה לקבלת מוזיקה רצינית מוקלטת כבעלת איכות ומעמד תרבותי ולא בידורי בלבד. הקלטותיו של אנריקו קארוזו, למשל, זכו לחותם האדום וכך גם הקלטותיו של טוסקניני עם תזמורת ה-NBC, יוג'ין אורמנדי עם תזמורת פילדלפיה, ליאונרד ברנשטיין ותזמורת RCA. החותם נשמר לאורך גלגוליה השונים של החברה ועבר גם לציון סדרות מוזיקה קלאסית איכותיות על גבי CD.
בין אמני החותם האדום של RCA ניתן למנות את עמנואל אקס, ג'וליאן ברים, ויקטוריה דה לוס אנחלס, פלאסידו דומינגו, ג'יימס גולוויי, ולדימיר הורוביץ, יאשה חפץ, סרגיי קוסביצקי, זובין מהטה, לילי פונס, סרגיי רחמנינוב, ארתור רובינשטיין, גאורג שולטי ופנחס צוקרמן.
הקלטות בעלות עניין > ברודוויי והוליווד

אחד התחומים השייכים באופן מסורתי ל-RCA רקורדס היה תחום הקלטת מחזות הזמר של ברודוויי, כך יצאו ב-RCA הקלטות של "ספינת השעשועים", "אנני אוקלי אשת לפידות", "פורגי ובס", "צלילי המוסיקה" ו"דרום פאסיפיק". רוב ההקלטות נעשו במרכז לינקולן. בשנות השישים יצאו בתקליטי RCA שורה של פסקולים של סרטים שייקספיריים ותקופתיים כגון "ריצ'רד השלישי", "אדם לכל עת", "אילוף הסוררת", "מהומה רבה על לא דבר" ו"אותלו".
מותג His Master's Voice

בשנת 1899 צייר הצייר האנגלי פרנסיס בארוד (1856–1924) את הציור "הכלב ניפר מאזין לקול בעליו המנוח". אמיל ברלינר רכש את הזכויות לשימוש בציור כמותג, תוך שהוא משנה את שמו ל"קול בעליו", תוך רמז לכך שאיכות הצליל כה טובה, עד כי כלב יכול לזהות את קול בעליו המוקלט. הוא גם שינה את מכשיר הפונוגרף המקורי המוצג בציור בגרמופון של "ברלינר גרמופון". כאשר התמזגה ברלינר גרמופון לוויקטור ומאוחר יותר ל-RCA ויקטור, זכתה RCA ויקטור בזכות לשימוש במותג באמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית. מאז ועד 1957 השתמשה ויקטור בסמל על גבי תקליטיה, לאחר 1968 חזרה להשתמש בסמל, מסוגנן יותר מבחינה גרפית, יחד עם לוגו RCA. החברה השתמשה ב"ניפר", כינויו של הכלב, כמקדם מכירות בצפון אמריקה בשלל צורות ומכרה בובות שלו (שכיום הן פריט לאספנים) והדפסים שלו על גבי מוצרים שונים.
הערות שוליים

↑  Brian Clark, The 10 Largest Record Labels in the World (2023), Musician Wave, ‏2022-07-07 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007418645505171  BnF: cb138832675 (data)  LCCN: n81120296  MusicBrainz: ea212af6-825a-40ce-8ae5-1da631ea1b56  VIAF: 168538443   WorldCat (עם VIAF): 168538443 
תקליט של RCA-ויקטור
RCA סטודיו בי בנאשוויל, טנסי, בו הקליטו מיטב אמני הקאנטרי אלבומים ושירים.
לוגו החותם האדום
His Master's Voice
חברת אהבת שלום

חברת אהבת שלום היא רשת מוסדות הכוללת כוללי אברכים, בית דין ובית הוראה, מפעל הוצאה לאור, פעילויות קירוב ועוד. הוקמה על ידי הרב יעקב משה הלל.
הקמה ורקע

חברת אהבת שלום, הוקמה בתחילת שנות ה-70, על ידי הרב הלל, העומד בראשה עד היום. החברה נקראה על שמה של חברת המקובלים אהבת שלום שהקים הרב שלום שרעבי במאה ה-18.
בראשית דרכה עמד בראשה גם הרב דוד בצרי, ובמהלך שנות ה-80 פרש והקים את ישיבת השלום, גם היא בירושלים.
חברת אהבת שלום משתייכת לציבור החרדים ספרדים, עם צביון ישיבתי. מקים המוסדות הרב יעקב הלל היה גם ממקימי ארגון מרביצי תורה בשעתו, ודעותיו נחשבות לקרובות יותר לעולם הליטאי. עמדתו השפיעה על חברת אהבת שלום כולה.
רשת הכוללים ובתי המדרש

חברת אהבת שלום מנהלת רשת כוללים שבה לומדים כשמונה מאות אברכים, רובם בירושלים. רוב האברכים מרוכזים בשלושת בתי מדרש של ישיבת אהבת שלום, בשכונת גאולה סמוך לכיכר השבת.
רשת כוללי הערב של אהבת שלום נקראת 'אליבא דהלכתא'. אברכי הכולל עורכים וכותבים את תוכני ירחון "אליבא דהלכתא" לבירורי הלכה ומשפט, שהחל לצאת על ידי מכון אהבת שלום החל מחודש טבת ה'תשס"ו ועד היום.
מדי שנה נערך במוצאי שמחת תורה אירוע המוני של הקפות שניות בליווי תזמורת. האירוע נערך בבית המדרש המרכזי של אהבת שלום ומתמשך לאורך כל הלילה עד לשעות הבוקר, בהשתתפות אלפים. אופיו הייחודי של האירוע מעורר מדי שנה עניין ציבורי משמעותי, וסיקורים בכלי התקשורת השונים.
בית דין ובית הוראה

חברת אהבת שלום מפעילה החל משנת ה'תשמ"ז גם בית דין ובית הוראה בירושלים. כאב בית הדין וכראש בית ההוראה משמש הרב נפתלי נוסבוים. בית הדין מנוהל על ידי הרב יהודה הלל. במסגרת זו יצאו לאור סדרת ספרי השו"ת 'בית ההוראה' העוסקים בעניינים אקטואליים.
מכון אהבת שלום

חברת אהבת שלום מפעילה את מכון אהבת שלום - יד שמואל פרנקו, מכון להוצאת כתבי יד וחיבורים, אשר הוציא לאור מאות ספרים וכתבי יד של רבותינו הראשונים והאחרונים, וכן ספרים של מחברים בני דורנו, ביניהם עשרות ספרים של ראש המערכת - הרב יעקב הלל עצמו. בין השנים תשמ"ה-תשע"ג הוציא המכון כתב העת התורני מקבציאל.
שלום לעם

שלום לעם הוא ארגון להפצת יהדות הפועל בישראל מאז שנת ה'תשס"ד (2004), בנשיאות הרב יעקב משה הלל ובניהול בנו, הרב חיים הלל. הארגון מהווה חלק ממוסדות חברת אהבת שלום, ומפעיל את הישיבה הקטנה 'אהבת תורה', וכן מחנות קיץ, שבתות אירוח, כנסים, הרצאות וערבי גיבוש.
במסגרת הפעילות מארח הארגון שלום לעם קבוצות של חיילי צה"ל לימי עיון ופעילות, וכן קבוצות נוער מחוץ לישראל הבאות ארצה במסגרת טיולי מורשת, במטרה להכיר את היהדות ולהתוודע אל הזרמים השונים בה.
ארגון שלום לעם מוציא לאור עלון שבועי פופולרי, המופץ באלפי עותקים בבתי כנסת בישראל.
הארגון מפעיל את ארגון החסד מהפכה של שמחה, במסגרתו כ-1000 מתנדבים פועלים ב-13 בתי חולים בישראל, ומשמחים את המאושפזים ובני משפחותיהם.
ישיבת עץ החיים

ישיבת עץ החיים היא ישיבה המיועדת לבעלי תשובה וליהודים תושבי צרפת, טורקיה, איטליה ועוד. הוקמה בשנת ה'תשס"ז (2007). בראש הישיבה עומד הרב יוסף הלל, בנו של הרב יעקב משה.
הישיבה שוכנת במבנה ספריית בני ברית בירושלים.
תלמוד תורה "חניכי הישיבות אהבת שלום"

בשנת ה'תשע"ח הקים הרב חיים הלל את תלמוד התורה "חניכי הישיבות אהבת שלום" לבני אברכים חרדים-ספרדים בשכונת נווה יעקב, בנשיאות אביו הרב יעקב משה. ההקמה וכן הרישום הראשוני לתלמוד התורה התבצעו בסיוע איגוד עמלי התורה.
הערות שוליים

↑  יענקי קצבורג, אוהב שלום / הצייר שהפך לגאון מקובל, באתר כל הזמן, ‏ד' בתמוז, ה'תשע"ח
↑  תיקייה חופשית עם גיליונות אליבא דהלכתא, באתר גוגל דרייב
↑  זאבי הלר, בישיבת "אהבת שלום" לא הפסיקו לרקוד, באתר כיכר השבת
↑  ירושלים: הקפות שניות בישיבת אהבת שלום בראשות הגר"י הלל, באתר חדשות 24
↑  קובי הר צבי, אהבת שלום הקיפה כל הלילה • תיעוד מיוחד, באתר בחדרי חרדים
↑  הקפות שניות באהבת שלום תשע"ט - יה ריבון עלם, באתר יוטיוב
↑  בד"ץ לממונות ובית הוראה אהבת שלום, באתר דין תורה
↑  ספר בית ההוראה, באתר הספרייה הלאומית
↑  אתר שלום לעם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302439305171  LCCN: n82088101   WorldCat (עם LCCN): n82-088101
מערכת המשפט ברשות הפלסטינית

מערכת המשפט ברשות הפלסטינית היא מערכת משפט הנהוגה בשטחי הרשות הפלסטינית.
על פי מחקר שנערך ב-2011, רק 52.1% אמרו כי הם מאמינים שיוכלו לפתור סכסוך דרך מערכת המשפט הפלסטינית באופן הוגן.
רקע היסטורי

מערכת המשפט ברשות הפלסטינית בנויה על יסוד מערכות המשפט שקדמו לה: מערכת המשפט העות'מאנית, הבריטית-מנדטורית, הירדנית (ביהודה ושומרון) והמצרית (ברצועת עזה).
בשלהי התקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט הבריטי התקיימו בתי משפט שלום בעזה, בשכם, בטולכרם, בג'נין, בבית לחם, בחברון ובירושלים, ובתי משפט מחוזיים בשכם ובירושלים, לצד בתי משפט נוספים בשאר הארץ.
חוקת ירדן, שאושרה ב-1 בינואר 1952, הקימה מערכת משפט בת שלושה סוגים של בתי משפט: בתי משפט רגילים, בתי משפט דתיים ומועצות מיוחדות. בתי המשפט הרגילים היו אחראיים לעניינים אזרחיים ופליליים, הדתיים למשפט אישי. בתי הדין המיוחדים דנו בנושאים מוגדרים, כמחלוקות על קרקע ומים.
במערכת המשפט הירדנית היו שלוש ערכאות, בית משפט השלום, מחוזי ובית משפט לערעורים, כשמעליהם בית משפט עליון ששימש כערכאה לעיון משפטי.
ברצועת עזה נותרה המערכת כפי שהייתה בימי המנדט הבריטי: בתי משפט שלום, בית משפט מחוזי, בית משפט פלילי, בית משפט לקרקעות ובית משפט עליון, לצד בתי משפט דתיים. כיוון שהרצועה לא סופחה בידי מצרים, המערכת לא הוטמעה במערכת המשפט המצרית.
עם כיבוש יהודה ושומרון ורצועת עזה בידי ישראל במלחמת ששת הימים ב־1967, נותרו בתי המשפט המקומיים על כנם, אך הסמכות למינוי שופטים עברה לידי המנהל האזרחי, והקשר בין בתי המשפט ביהודה ושומרון לבית המשפט העליון של ירדן נותק. ביולי 1967 מונה שופט השלום הראשי ציון אלוף לממונה על הפעלת בתי המשפט בגדה המערבית.
במהלך השלטון הישראלי ביהודה ושומרון הוקמו בתי משפט שלום בקלקיליה ובסלפית.
היסטוריה

עם הקמת הרשות הפלסטינית ב-1994 עברה האחריות לבתי המשפט הקיימים לידיה.
ביוני 2000 הוקם בית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית.
בחוק היסוד הפלסטיני, שנחקק ב-2003, נקבע כי יוקם בית משפט לחוקה ברשות הפלסטינית על סמך חקיקה נפרדת, וכי עד להקמתו יחזיק בית המשפט העליון בסמכויות אלו באופן זמני. ב-2006 נחקק חוק המסדיר את הקמת בית משפט לחוקה ברשות הפלסטינית, כשהסמכות להקימו הופקדה בידי נשיא הרשות הפלסטינית, אך רק ב-2016 הוקם בית המשפט החוקתי.
בעקבות עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה והשתלטות חמאס על רצועת עזה ביוני 2007, התפלגה מערכת המשפט הפלסטינית למערכת בתי המשפט ביהודה ושומרון שבשליטת הרשות הפלסטינית ופת"ח ומערכת בתי המשפט שברצועת עזה שבשליטת החמאס.
בספטמבר 2017 הוקמה "ועדה לאומית לפיתוח מגזר המשפט", שעמד בראשה נשיא בית המשפט העליון עמאד סלים סעד. דו"ח הוועדה, שפורסם בספטמבר 2018, הציע המלצות לחיזוק עצמאות בית המשפט, בין היתר על ידי הענקת סמכות עצמאית לניהול התקציב. לצד זאת, המליצה הוועדה להקים ועדה שתבצע הערכה שיפוטית של כלל שופטי הרשות הפלסטינית, וכן להוריד את גיל הפרישה מ-70 ל-65, על מנת להזרים דם חדש במערכת.
ב-15 ביולי 2019 הוציא נשיא הרשות הפלסטינית, אבו מאזן, שני חוקים לגבי מערכת המשפט: הראשון קבע את הורדת גיל הפרישה מ-70 ל-60, והשני קבע את הקמת "מועצת שופטים עליונה למעבר", שנועדה להחליף את המועצה העליונה לצדק כגוף לבחירת שופטים, לצד בחינת מערכת המשפט ושיפורה והמלצה לאבו מאזן לפטר שופטים "ככל שהמשך כהונתם השיפוטית יפגע במעמדה של הרשות השופטת ובאמון הציבור בה".
כנגד ההחלטה עתרו שישה עשר שופטים, בהם אחד עשר שופטי בית המשפט העליון, לבית המשפט החוקתי של הרשות הפלסטינית. בית המשפט החוקתי פסק כי הקדמת גיל הפרישה מובילה לפיטורי שופטים שלא על פי החוק הפלסטיני, ועל כן אינה חוקתית, אך עם זאת קבע כי החוק השני, שהורה על החלפת המועצה העליונה לצדק, הוא חוקתי, כיוון שסמכויותיו אינן משפטיות אלא מנהליות.
פחות משבועיים לאחר מתן פסק הדין, ב-15 בספטמבר 2019 פרסם אבו מאזן שתי החלטות, שהתבססו על המלצה של מועצת השופטים למעבר בישיבה שנערכה באותו היום, ובהן הורה על הוצאתם לגמלאות מוקדמות של תשעה עשר שופטים משופטי בית המשפט העליון ובתי המשפט לערעורים. ברשימה זו נכללו שנים עשר מתוך שישה עשר העותרים לבית המשפט החוקתי, והביא להדחת השופטים הוותיקים בבית המשפט העליון.