קונקיליאריזם
היסטוריה > ועידת קונסטנץ

סביב מפנה המאה התפתחה והשתכללה המחשבה המועצתנית, והיסטוריונים הצביעו על מגמות ומאפיינים בתוכה. כל הקונקיליאריסטים פעלו מתוך כמה הנחות יסוד משותפות: הם קיבלו את סמכותו המונרכית של האפיפיור בכנסייה כנובעת מרצון האל, אך ביקשו לפשר בין כך לבין עריכת מועצות כלליות סדירות, אותן ראו כאמצעי הטוב ביותר לבטא את רצון כלל הכנסייה ולקבל החלטות, וכמעוגנות הן במסורת הכנסייה הקדומה והן בחוק הקאנוני העכשווי. מעבר לכך, היו בין המצדדים בשיטה זו הבדלים ניכרים. פרופ' פרנסיס אוקלי הציע לחלק את המחשבה הקונקיליאריסטית לשלוש אסכולות, אם כי אלו לא הופיעו בטהרתן כמעט, ורוב מההוגים שילבו בין יותר מאחת או נעו מעמדה אחת לאחרת עם השנים.
האסכולה הראשונה, הנפוצה המתונה והנטועה ביותר בהתפתחויות האינטלקטואליות של המאות ה-12 עד ה-14, היא זו שביקשה לקדם רפורמות בכנסייה ולבער שחיתות באמצעות הסתמכות על מוסד המועצה וכינוס של ועידות באופן קבוע. היא הייתה בבסיסה תגובת-נגד לשתלטנות האפיפיורים, אך לא כללה בהכרח קביעה שסמכות המועצה הייתה נעלה על זו של הכס הקדוש. האסכולה השנייה הייתה אוליגרכית, וראתה את קולגיום החשמנים כגוף החולק עם האפיפיור את השליטה בכנסייה, באופן המזכיר את סגנון הניהול של הכנסיות המזרחיות. באופן לא מפתיע, החשמנים מבין ההוגים הקונקיליאריסטים הם אלו שניסחו אותה ושנטו לתמוך בה. עמדה זו יכלה להופיע רק בשלב מאוחר יחסית, כשזכר נמהרותם של החשמנים שהובילה לקרע ב-1378 הטשטש. אף היא לא הכילה בתוכה בהכרח קריאת תיגר על סמכות האפיפיור. לבסוף, האסכולה השלישית הייתה הצרופה והקיצונית מכולן. עיקרה היה שבכל הקשור לסמכות שיפוט, ישו לא העניק כח מוחלט לפטרוס על פני יתר השליחים, וכי אף אם מוסד האפיפיורות היה רצון האל, בחירתו של אדם מסוים לתפקיד הייתה החלטה אנושית, שניתן היה לבטלה, והסמכות האמיתית שכנה בכלל הגוף הכנסייתי. לפיכך, למועצות אכן הייתה עליונות על האפיפיור.
לקראת תום העשור הראשון של המאה ה-15, נעשה ברור שהקרע בין שושלות האפיפיורים מאביניון ומרומא איננו עומד להסתיים בהסכמת הטוענים לכס. החשמנים, שספגו הפסדים כספיים אדירים עקב פיצול הכנסייה, היו נחושים לאחד מחדש את הנצרות הקתולית. ב-1408, האפיפיור הרומי גרגוריוס השנים עשר גירש את שליחי מלך צרפת שעמלו על מגעים דיפלומטיים, אך אנשיו המשיכו לפגוש בהם. לבסוף, רוב החשמנים משני הצדדים נועדו בליבורנו ב-29 ביוני אותה שנה, והכריזו על הכוונה לסיים את הקרע בכינוס מועצה כללית, שנועדה להתקיים בפיזה.
הדיונים על כינוס ועידה אקומנית ללא הסכמת איש מהאפיפיורים הביאו את הקונקיליאריזם לקדמת הבמה. הרוח החיה בין האינטלקטואלים שעמלו להצדיק את הצעד היו קנצלר אוניברסיטת פריז פייר ד'איי, תאולוג מוביל שנחשב למועמד לאפיפיורות, ותלמידו ז'אן ז'רסון, שירשו במשרה כעבור מספר שנים. ז'רסון, הבולט מבין השניים, נקט בטיעונים פורמליים שונים, כמו בידול בין תפקיד האפיפיור שיסודו ברצון האל ובין האדם הנבחר אליו ודימוי של הכנסייה לגוף אנושי, אך המסר העיקרי שהפיץ בין השיטין היה שבעת חירום, נדרשה פעולה חריגה. אליהם הצטרף פרנצ'סקו זברלה, אקדמאי מאוניברסיטת פדואה שעמד להתמנות לארכיבישוף פירנצה, ושעתר עוד קודם אל הקיסר זיגיסמונד כדי שיתערב ויסיים את הסכסוך. ועידת פיזה יצרה תקדים חשוב אך נכשלה באיחוי הקרע: אלכסנדר החמישי, האפיפיור שבחרה, היה חלש והססן. תחת לחצו של הקיסר זיגיסמונד, החשמנים המאוכזבים פנו שוב לקרוא למועצה כללית. זברלה ניהל את המשא ומתן שהוביל לכינוס ועידת קונסטנץ בשלהי 1414.
בקונסטנץ הגיע הקונקיליאריזם לשיא, מול חולשה אפיפיורית ללא תקדים. לאחר שהבטיח להתפטר, האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה, יורשו של אלכסנדר, נמלט מן הוועידה ב-20 במרץ 1415, כשהוא מקווה לשלול ממנה לגיטימיות. כל יתר המעורבים איבדו את סבלנותם. ב-26 במרץ נשא ז'רסון דרשה ארוכה בפני המתכנסים, ברוח האסכולה השלישית, הקיצונית. הקיסר זיגיסמונד הביע את תמיכתו כשנכח במקום. ב-6 באפריל הוועידה העבירה צו בשם "המועצה הקדושה דנן" (Haec sancta synodus), בו הוכרז כי "ועידה אקומנית זו... מייצגת את הכנסייה הקתולית הלוחמת, ושואבת את סמכותה ישירות מישו המשיח. וכל איש ואיש, אחת דרגתו ולו אפיפיור, מחויב לציית לה." הוועידה פיטרה את יוחנן, והשילוב בין נחרצותה ללחץ החילוני של זיגיסמונד הביא את שני האפיפיורים האחרים להתפטר בעצמם. באוקטובר 1417 העבירה המועצה את הצו "תדיר" (Frequens), בו הוחלט שעל הכנסייה לכנס מועצות בתכיפות מעתה והלאה. בנובמבר נבחר מרטינוס החמישי והקרע בנצרות המערבית הסתיים. אלא שעל אף הישגיהם של ז'רסון, זברלה ועמיתיהם, הוועידה לא התוותה כמעט את סמכויות מוסד המועצה המתוכנן לעומת אלו של האפיפיור. המבנה החדש נותר מעורפל ונתון לפרשנות.
מרטינוס שטם את הקונקיליאריסטים וביקש להשיב עטרתו ליושנה. הוא מילא אחר לשון התנאים שנקבעו בקונסטנץ וכינס ועידה בפאביה ב-1423, תוך שהוא מקפיד להפגין שדעתו לא נחה מכינוסה ולא להשתתף בה בעצמו. רבים מהמשתתפים חלקו את עמדת האפיפיור, וסברו כי מה שנעשה בשעת חירום לא היה נכון עוד. הוועידה תמה בקול ענות חלושה, מבלי להגיע להחלטות כלשהן מלבד קביעת הבאה אחריה, שנועדה להתקיים בבזל ב-1431.