stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יורגוס ספריס
ביוגרפיה

יורגוס ספריס נולד ב-1900 בשם גאורגיוס ספריאדיס ביישוב וורלה (ביוונית: Βουρλά) בסמוך לסמירנה שבאסיה הקטנה (כיום באיזמיר שבטורקיה). אביו, סטליוס או סטיליאנוס ספריאדיס, היה עורך דין ולאחר מכן פרופסור באוניברסיטת אתונה, כמו גם משורר ומתרגם בזכות עצמו. הוא אף היה חסיד של אלפתריוס וניזלוס ומבכר של יוונית מודרנית "דמוטיקי" על פני השפה הרשמית (קאתארבוסה). שתי מגמות אלה הותירו את חותמן על בנו. שמה של אמו היה דספוס לבית טנקידי. ב-1914 עברה המשפחה לאתונה, שם השלים ספריס את לימודיו התיכוניים. הוא המשיך ללמוד בפריז מ-1918 עד 1925, למד משפטים בסורבון. בעת שהותו שם, בספטמבר 1922, הטורקים כבשו את סמירנה מחדש לאחר שתי שנות שלטון כיבוש יווני ואוכלוסייתה היוונית, בכללם משפחת ספריאדיס, נסה על נפשה. ספריס לא ביקר בסמירנה עד שנת 1950; תחושת החיים בגלות, רחוק מבית ילדותו השאירה את אותותיה על שירתו, דבר הבא לידי ביטוי במיוחד בסיפורי אודיסאוס של ספריס. ספריס הושפע רבות מקונסטנדינוס קוואפיס, תומאס סטרנס אליוט ועזרא פאונד.
ב-1925 שב לאתונה, והחל לעבוד במשרד החוץ היווני בשנה שלאחר מכן. זוהי תחילתה של קריירה דיפלומטית מצליחה וארוכת ימים, שבמהלכה התמנה לשגריר באנגליה (1931 - 1934) ובאלבניה (1936 - 1938). הוא נשא לאישה את מאריה זאנו ("מארו") ב-10 באפריל 1941, ערב הפלישה הגרמנית ליוון. במהלך מלחמת העולם השנייה התלווה ספריס לממשלת יוון החופשית בהיותה בגלות בכרתים, במצרים, בדרום אפריקה ובאיטליה, ושב לאתונה המשוחררת ב-1944. הוא המשיך לשרת במשרד החוץ והחזיק במשרות דיפלומטיות באנקרה (1948 - 1950) ובלונדון (1951 - 1953). הוא מונה לשליח בלבנון, בסוריה, בירדן ובעיראק (1953 - 1956), והיה השגריר היווני המלכותי לבריטניה מ-1957 ל-1961, המשרה האחרונה בה פעל בטרם פרישתו לאתונה. ספריס זכה לאותו כבוד ופרסים רבים, ביניהם דוקטורטים לשם כבוד מהאוניברסיטאות קיימברידג' (1960), אוקספורד (1964), סלוניקה (1964) ופרינסטון (1965).
ביוגרפיה > קפריסין

ספריס ביקר בקפריסין לראשונה בנובמבר 1953. הוא התאהב באי מיד, באופן חלקי משום דמיונו, בקו החוף, במגוון האוכלוסייה, ובמסורת שלו, לקיצי ילדותו בביתו בסקאלה. האי העניק השראה לספר שיריו Imerologio Katastromatos III, ועיקרי הדברים כתובים שם - והביא לקצה תקופה של שש או שבע שנים שבהן לא הוציא ספריס מתחת ידו שירה. כותרתו המקורית הייתה "קפריסין, היכן שנגזר עלי...", ציטוט מתוך הלנה לאוריפידס, שבה טיאוקרוס מכריז שאפולו ציווה שקפריסין תהיה ביתו; הדבר מבהיר את התחושה האופטימית שחש ספריס כאשר גילה את האי. ספריס שינה את הכותרת במהדורת 1959 של השירים.
באופן פוליטי, קפריסין נקלעה למריבה בין הממלכה המאוחדת, יוון וטורקיה בנוגע למעמדה הבינלאומי. במרוצת השנים הבאות השתמש ספריס במעמדו בשירות הדיפלומטי כדי לחתור לפתרון של הסכסוך הקפריסאי, תוך כדי השקעת עמל רב בדבר. היה זה אחד מהתחומים המעטים בחייו שבהם הוא התיר לאישי ולפוליטי להתערבב.
ביוגרפיה > פרס נובל

בשנת 1963 זכה ספריס בפרס נובל לספרות "עבור כתיבתו הפיוטית הנכבדה, אשר מקבלת את השראתה מתרבות העולם ההלניסטי".
ספריס היה היווני הראשון שזכה בפרס (בא אחריו אודיסאוס אליטיס, שקיבל את הפרס ב-1979). הלאומיות שלו, והתפקיד ששיחק ברנסאנס שחל בספרות ובתרבות היוונית במאה העשרים, היה להם בוודאי משקל בהחלטה להעניק לו את הפרס. אולם בנאום הקבלה שלו, בחר ספריס להדגיש את הפילוסופיה ההומניסטית שלו: "כשהיה אדיפוס בדרכו לתבאי הוא נתקל בספינקס, תשובתו לחידה שהספינקס חד לו הייתה: "אדם". מילה פשוטה זו מוטטה את המפלצת. ישנן מפלצות רבות שעלינו להשמיד. הבה ונהרהר בתשובתו של אדיפוס."
בעוד שספריס נחשב לעיתים למשורר לאומי, יש ל"הלניזם" שלו חשיבות רבה יותר, בהיותו חוט שני של המשכיות בתרבות ובספרות היוונית.
ביוגרפיה > ההצהרה של 1969

עם עליית הלאומיות של 1967 השתלטה החונטה הצבאית מהאגף הימני על השלטון ביוון לאחר שביצעה הפיכה. לאחר שנתיים שעמדו בסימן צנזורה כוללת, מעצרים פוליטיים ועינויים, נקט ספריס בעמדה כנגד השלטון. ב-28 במרץ 1969, הוא הצהיר הצהרה ברשת BBC, ולה העתקים שבעת ובעונה אחת הופצו בכל עיתון באתונה. הוא הכריז באופן שאינו משתמע לשתי פנים: "יש להביא לקיצה את האנומליות".
ספריס לא האריך ימים על מנת שיחזה בסופה של החונטה ב-1974, מצב שהיה תוצאת סיום ישיר של פלישתה של טורקיה לקפריסין, שהונע במידה רבה בשל ניסיונה של החונטה להפיל את הארכיבישוף הקפריסאי מקאריוס השלישי.
בהלווייתו ליווה קהל גדול את ארון המתים לאורך רחובות אתונה, שרו את שירו "הכחשה" (Άρνηση), שהלחין מיקיס תאודוראקיס (שאז נאסר להשמעה); הוא נעשה גיבור עממי בשל התנגדותו לשלטון.
שונות

בבריטניה מותקנים לזכרו שני לוחות כחולים (בבריטניה זהו סימן המותקן במקום ציבורי לאות זיכרון כדי לקשר בין המיקום לבין האישיות או המאורע המפורסם) על גבי שניים מבתיו הלונדוניים - ברחוב 51 Upper Brook וב-Sloane Avenue.
ב-1999 נתגלע ריב לגבי קריאת רחוב ב-Ízmir Yorgos Seferis Sokagi (שמו הטורקי של יורגוס ספריס), בגלל טינה מתמשכת שנותרה מחמת מלחמת יוון–טורקיה בשנות העשרים.
ב-2004 הפיצה להקת Sigmatropic את "16 Haiku & Other Stories," אלבום המוקדש ומושפע מעבודתו של ספריס. בין האמנים שהקליטו את שיריו נמצאים לטיציה סדיה, אלחנדרו אסקובדו, קט פאואר ורוברט וייט. השיר המפורסם מ-Mythistorema הוצג בטקס הפתיחה של אולימפיאדת אתונה (2004):

הקצתי וראש השיש הזה בזרועותי;

זה מתיש את מרפקי ואיני יודע היכן להניח אותו.

הוא נפל מתוך חלום ואני הגחתי מתוך חלום.

כך שחיינו נעשו אחד ויהיה זה קשה עד מאוד להפרידם שוב.
עבודתו > ספרו שתורגם לעברית

שירים, מיוונית שמעון הלקין, תל אביב, ספרית פועלים, תשל"ג.
עבודתו > ספרי שירה

Strofi Στροφή (Strophe, 1931)
Sterna Στέρνα (The Cistern, 1932)
Mythistorima Μυθιστόρημα (Tale of Legends, 1935)
Tetradio Gymnasmaton Τετράδιο Γυμνασμάτων (Exercise Book, 1940)
Imerologio Katastromatos I Ημερολόγιο Καταστρώματος Ι (Deck Diary I, 1940)
Imerologio Katastromatos II Ημερολόγιο Καταστρώματος ΙΙ (Deck Diary II, 1944)
Kichli Κίχλη (The Thrush, 1947)
Imerologio Katastromatos III Ημερολόγιο Καταστρώματος ΙΙΙ (Deck Diary III, 1955)
Tria Kryfa Poiimata Τρία Κρυφά Ποιήματα (Three Hidden Poems, 1966)
עבודתו > ספרי פרוזה

Dokimes (Essays) 3 vols. (vols 1-2, 3rd ed. (ed. G.P. Savidis) 1974, vol 3 (ed. Dimitri Daskalopoulos) 1992)
Antigrafes (Translations) (1965)
Meres (Days–diaries) (7 vols., published post-mortem, 1975-1990)
Exi nyxtes stin Akropoli (Six Nights at the Acropolis) (published post-mortem, 1974)
Varvavas Kalostefanos. Ta sxediasmata (Varnavas Kalostefanos. The drafts.) (published post-mortem, 2007)
עבודתו > תרגומים לאנגלית

Complete Poems trans. Edmund Keeley and Philip Sherrard. (1995) London: Anvil Press Poetry. ISBN
A Poet's Journal: Days of 1945-1951 trans. Athan Anagnostopoulos. (1975) London: Harvard University Press. ISBN
On the Greek Style trans. Rex Warner and Th.D. Frangopoulos. (1966) London: Bodley Head.
ביוגרפיות

Beaton, Roderick (2003). George Seferis: Waiting for the Angel - A Biography. New Haven: Yale University Press. ISBN 0-300-10135-X.
Tsatsos, Ioanna, Demos Jean (trans.) (1982). My Brother George Seferis. Minneapolis, Minn.: North Central Publishing.
הערות שוליים

↑  Anders Österling, המזכיר הקבוע של האקדמיה השוודית, פרס נובל בספרות לשנת 1963: נאום הצגת הפרס
↑  יורגוס ספריס, פרס נובל בספרות לשנת 1963: נאום קבלת הפרס (English translation)
| זוכי פרס נובל לספרות |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | פרידום (1901) • מומזן (1902) • ביירנסון (1903) • אצ'גראי, מיסטרל (1904) • סנקביץ' (1905) • קרדוצ'י (1906) • קיפלינג (1907) • אויקן (1908) • לגרלף (1909) • הייזה (1910) • מטרלינק (1911) • האופטמן (1912) • טאגור (1913) • לא חולק (1914) • רולן (1915) • היידנסטם (1916) • גילרופ, ה. פונטופידן (1917) • לא חולק (1918) • שפיטלר (1919) • האמסון (1920) • פרנס (1921) • בנאבנטה (1922) • ייטס (1923) • ריימונט (1924) • שו (1925) |  |
| 1926–1950 | דלדה (1926) • ברגסון (1927) • אונדסט (1928) • מאן (1929) • לואיס (1930) • קרלפלט (1931) • גולסוורתי (1932) • בונין (1933) • פיראנדלו (1934) • לא חולק (1935) • או'ניל (1936) • גאר (1937) • בק (1938) • סילנפא (1939) • לא חולק (1940–1943) • ינסן (1944) • מיסטרל (1945) • הסה (1946) • ז'יד (1947) • אליוט (1948) • פוקנר (1949) • ראסל (1950) |  |
| 1951–1975 | לגרקוויסט (1951) • מוריאק (1952) • צ'רצ'יל (1953) • המינגוויי (1954) • לכסנס (1955) • חימנס (1956) • קאמי (1957) • פסטרנק (1958) • קווזימודו (1959) • פרס (1960) • אנדריץ' (1961) • סטיינבק (1962) • ספריס (1963) • סארטר (1964) • שולוחוב (1965) • עגנון, זק"ש (1966) • אסטוריאס (1967) • קאוובטה (1968) • בקט (1969) • סולז'ניצין (1970) • נרודה (1971) • בל (1972) • וייט (1973) • יונסון, מרטינסון (1974) • מונטאלה (1975) |  |
| 1976–2000 | בלו (1976) • אליכסנדרה (1977) • בשביס-זינגר (1978) • אליטיס (1979) • מילוש (1980) • קנטי (1981) • גארסיה מארקס (1982) • גולדינג (1983) • סייפרט (1984) • סימון (1985) • סויינקה (1986) • ברודסקי (1987) • מחפוז (1988) • סלה (1989) • פס (1990) • גורדימר (1991) • וואלקוט (1992) • מוריסון (1993) • אואה (1994) • היני (1995) • שימבורסקה (1996) • פו (1997) • סאראמאגו (1998) • גראס (1999) • שינג'יאן (2000) |  |
| 2001 ואילך | נייפול (2001) • קרטס (2002) • קוטזי (2003) • ילינק (2004) • פינטר (2005) • פאמוק (2006) • לסינג (2007) • לה קלזיו (2008) • מילר (2009) • ורגס יוסה (2010) • טראנסטרמר (2011) • מו (2012) • מונרו (2013) • מודיאנו (2014) • אלכסייביץ' (2015) • דילן (2016) • אישיגורו (2017) • טוקרצ'וק (2018) • הנדקה (2019) • גליק (2020) • גורנה (2021) • ארנו (2022) • פוסה (2023) • האן (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297751005171  PLWABN: 9810687497005606  BIBSYS: 90330447  BNE: XX1720101  BnF: cb12031003b (data)  CANTIC: a1929699x  CiNii: DA02606060  GND: 118764632  ICCU: CFIV114040  ISNI: 0000 0001 2128 8232  LCCN: n82037877  LNB: 000037627  MusicBrainz: 787e93d7-2d58-4db1-ae78-5e69214cd69f  NDL: 00474792  NKC: jn20000402202  NLA: 35240870  NLG: 28985  NLK: KAC201620447  NLR:   NSK: 000073714  NTA: 069076057  RERO: 02-A000159744  SELIBR: 198657  SNAC: w6hq42p1  SUDOC: 028482956  Trove: 878205  VcBA: 495/13798  VIAF: 39392471   WorldCat (עם VIAF): 39392471
יחסי איטליה – קוריאה הדרומית

| יחסי איטליה – קוריאה הדרומית |
| --- | --- |
איטליה: קוריאה הדרומית


איטליה: קוריאה הדרומית
שטח (בקילומטר רבוע)
301,340: 99,720
אוכלוסייה
59,293,250: 51,704,841
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,254,851: 1,712,793
תמ"ג לנפש (בדולרים)
38,029: 33,126
משטר
רפובליקה: רפובליקה נשיאותית חוקתית

יחסי איטליה–קוריאה הדרומית הם יחסי החוץ בין איטליה לקוריאה הדרומית.
סקירה כללית

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-26 ביוני 1884.
איטליה סיפקה סיוע רפואי ומתקנים לכוחות האו"ם במהלך מלחמת קוריאה. מעמדו הנוכחי של ההסכם עם הרפובליקה של קוריאה הוא חילופי מזכר בנושא ההגנה על זכויות הפטנטים והסימנים המסחריים במרץ 1961, הסכם הסחר והתרבות במרץ 1965, הסכם על פטור מוויזות בשנת 1975, והסכם שיתוף הפעולה הכלכלי במאי 1982. לאחר מכן, הסכם שיתוף הפעולה המדעי והטכנולוגי בפברואר 1984, הסכם קידום ההשקעות והגנה הדדית בינואר 1989, הסכם כפל מיסוי והעלמת מיסים, הסכם שיתוף הפעולה בתיירות במרץ 2000, והסכם שיתוף הפעולה עם קוריאה הדרומית בביטוח לאומי במרץ 2005.
יחסי סחר

הסחר בין שתי המדינות, על פי נתוני 2006:
מקוריאה לאיטליה: 4,300,000,000 $ (מכשירי תקשורת אלחוטית, רכב, אוניות)
מאיטליה לקוריאה: 2,900,000,000 דולר (בגדים, חלקי רכב, מוצרים כימיים)
נציגויות דיפלומטיות

איטליה מחזיקה בקוריאה הדרומית שגרירות בסיאול ו-2 קונסוליות ב פוסאן ודאיגו.
קוריאה הדרומית מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-5 קונסוליות בפירנצה, ג'נובה, מילאנו, נאפולי ופלרמו.
יון וסילסקו

| --- | --- |

יון וסילסקו, על גלויה רומנית משנת 2003, שהונפקה לכבוד מלאת מאה שנה להולדתו
 לידה:  4 בנובמבר 1903 בוקרשט, ממלכת רומניה 
 פטירה:  1 בדצמבר 1960 (בגיל 57) בוקרשט, הרפובליקה העממית הרומנית 
 מוקד פעילות:  רומניה 
 שפה מועדפת:  רומנית 
 
יון וסילסקו (ברומנית: Ion Vasilescu, ‏ 4 בנובמבר 1903 בוקרשט - 1 בדצמבר 1960 בוקרשט) היה מלחין ומנצח רומני, אחד היוצרים המרכזיים של המוזיקה הקלה הרומנית במאה ה-20.
עם להיטיו האהובים על דורות רבים של בני ארצו, נמנים "Mi-am pus busuioc în păr",שנודע בביצועה של מריה טנאסה, ‏  Vrei să ne întâlnim sâmbătă seara", "Hai acasă puişor", "Nu-ţi pare rău când vezi că plâng?", "Ţărăncuţă, ţărăncuţă" "Cu lăutarii după mine" ואחרים. בחלק מלחניו שילב במיומנות יסודות מן המלוס והקצב העממי הרומני.
שנות ילדותו ולימודיו

וסילסקו הצטיין בכישוריו המוזיקליים מילדות. החל מבגיל 11, בשנים 1916-1914 ו-1923 -1919 למד בקונסרבטוריון למוזיקה "קורנטי" בקראיובה, כשמוריו היו אידה קרפאטי (כינור), יון סולוביו (תאוריה וסולפז' וג'ורג'ה פוטינו (הרמוניו). בינתיים סיים בקראיובה גם את לימודי התיכון בבית הספר התיכון על שם קרול בראשון. בשנים 1924-1923 עבר ללמוד באקדמיה למוזיקה בבוקרשט, בין השאר, אצל המלחין אלפונזו קסטלדי (הרמוניו, קונטרפונקט).
בשנת 1924 נסע לפריז והשתלם בסכולה קנטורום עד שנת 1929. למד, בין היתר, קונטרפונקט אצל פול לה פלם.
התחלת הקריירה

בשובו למולדת, עבד וסילסקו כמורה למוזיקה בבית הספר התיכון "האחים בוזשט" בקראיובה. במקביל פיתח קריירה של מנצח. הוא ניצח על תזמורת התיאטרון הלאומי בקראיובה בשנים 1923-1921 ושוב בשנים 1930-1926.
לימד בהמשך בבתי ספר תיכון נוספים בקראיובה: במכללת "קרול הראשון", בתיכון הצבאי "דימיטריה א. סטורזה" וכן במדרשה ("בית הספר הנורמלי") למורים.
החל משנת 1926 למשך 4 שנים לימד תאוריה וסופלז' בקונסרבטוריון למוזיקה "קורנטי" שבו למד בנעוריו.
בבוקרשט

בשנת 1930 נקרא וסילסקו לבוקרשט על ידי קונסטנטין טנאסה על מנת לנצח, אמנם לתקופה קצרה, על תזמורת להקת התיאטרון המפורסמת שלו, "קרבוש". לאחר מכן ניצח וסילסקו על תזמורת התיאטרון "אלהמברה" בבוקרשט, ניצח וניהל תזמורות בתיאטרון "ג'וקונדה", בלהקת התיאטרון של עצמו - תיאטרון "יון וסילסקו" שפעל בשנים 1945-1943.
בשנים 1949-1945 ניצח על תזמורת התיאטרון שבגן "סבוי" בבוקרשט.
בשנת 1952 הסכים המשטר הקומוניסטי להקמת תיאטרון ל"מוזיקת אסטראדה" (כלומר מוזיקה קלה) ווסילסקו הועסק שם לזמן קצר כמנצח. המשיך אחר כך לעבוד כשכיר של התיאטרון כמלחין הבית.
בשנות ה-1930-1950 הלחין וסילסקו בז'אנרים שונים - לרבות מוזיקה לסרטים ולבמה, קומדיות מוזיקליות, שבהן המפורסמת ביותר היא Suflet candriu de papugiu, לצד שירים אין ספור בסגנון של הפולקלור העירוני - "רומנצה" (ה"בלוס" הרומני), שירי אהבה, או שירי שמחות ושתייה, מוזיקה קלה בקצבים מודרניים בני זמנו (טנגו, סלו, פוקסטרוט, סמבה, רומבה, טויסט, צ'ה צ'ה צ'ה, בולרו ואחרים). רבים משיריו הפכו לנכסי צאן ברזל של המוזיקה הקלה הרומנית.
וסילסקו קידם את הקריירה של זמרים רבים כמו מריה טנאסה, ג'יקה פטרסקו, לויג'י יונסקו, ניקולאיה ניצסקו ואחרים.
מצד שני, מבצעים כמו מריה טנאסה, ג'יקה פטרסקו, דורל ליביאנו, ז'אן מוסקופול, ליזט וריה וויוריקה וריוני הפכו לשגריריו והפיצו כמה מלהיטיו אף בחו"ל, בעיקר בארצות הברית. אחד משיריו - "לא צר לך כשאני בוכה?" התפרסם דרך פסקול סרט ווסטרן אמריקאי Starlight Over Texas, על מילים חדשות ותחת השם "בגני גרנדה". הוא הפך ללהיט של הזמר הספרדי מן האיים הקנריים רפאל מדינה.
גם גדולי הנגנים הצוענים - ה"לאוטארים" - כמו פטריקה מוצוי וגריגוראש דיניקו נהנו לנגן את מנגינותיו בסגנון עממי (איכרונת, בפאתי בוקרשט).
בימי מלחמת העולם השנייה כתב וסילסקו כמה שירים פטריוטיים שנועדו להלהיב את החיילים שנלחמו בחזית האנטיסובייטית. אחרי השכנת המשטר הקומוניסטי נאלץ לכתוב שירים ברוח התקופה, לכבוד המפלגה ולשבח את מאמצי העם בבניית "חברה חדשה". אולם התאפשר לו להמשיך להלחין להיטים שניחמו את בני עמו גם בימים הסגריריים של הדיכוי והמצוקה.
יון וסילסקו נפטר בבוקרשט בשנת 1960 בגיל 57.
פרסים ואותות כבוד

1926 - תעודת ציון בתחרות הלאומית על שם "ג'ורג'ה אנסקו"
1952, 1954 - פעמיים-  פרס המדינה
1957 - תואר אומן מצטיין maestru emerit al artei
1963- עיטור העבודה - דרגה 3
הנצחה

התיאטרון האזורי של בוקרשט (בעבר "דלאווראנצ'ה", ברח' ירמיה גריגורסקו) נקרא בשלב מסוים "התיאטרון לרוויו וקומדיה  על שם יון וסילסקו". בשנת 1981 הועבר בפקודת השלטון לעיר ג'ורג'ו והפך לתיאטרון של העיר הזאת. נסגר אחרי מהפכת 1989.
בשנת 2003 הדואר הרומני הנפיק בול עם דיוקנו
טריוויה

שירו "Glasul roţilor de tren" (קול גלגלי הרכבת) משמש מזה שנים רבות כאות מוזיקלית בהודעות על הגעתן ויציאתן של הרכבת בתחנת הרכבת בוקרשט צפון (Gara de Nord).
יצירות

יון וסילסקו הלחין מעל 700 שירים.
יצירות > קומדיות מוזיקליות

1935 Fata şefului de gară (בתו של מנהל תחנת הרכבת)
1938 De la munte la mare (מן ההר אל הים)
Suflet candriu de papugiu (נפש מטורללת של נוכל)
יצירות > אופרטות

1940 Un vals ca pe vremuri
יצירות > מוזיקת במה

Familia Chiţ Chiţ
יצירות > מוזיקה לסרטים

1935 Domnul Mărăcine (אדון מרצ'ינה)
1938 - השיר (A Garden in Granada (En los jardines de Granada (במקור ברומנית - Nu- ţi pare rău când vezi că    plâng לא צר לך כשאני בוכה? ) בסרט ההוליוודי Starlight Over Texas, השיר הפך לאחד הלהיטים של הזמר הספרדי רפאל מדינה ו הוא מושמע גם בסרט הספרדי-מקסיקני המבוך של פאן (El Laberinto del fauno) בשנת 2006
1939 O noapte de pomină (לילה ממש בלתי נשכח)
1942 (Odesa în flăcări (Odessa in fiamme (רומניה-איטליה) (אודסה בלהבות)
944 "Squadriglia bianca)  Escadrila alba) (רומניה-איטליה)
1949 Răsună valea (עם מרצ'ל ברסלשו) (העמק מהדהד)
1950 Nufărul roşu (הנופר האדום)
1954 Cu marinarii noştri (עם מלחינו)
1955 Directorul nostru (המנהל שלנו)
1959 Băieţii noştri (בחורינו)
יצירות > מוזיקה קלאסית

1926 רביעית מיתרים
דיסקוגרפיה

בחברה הממלכתית "אלקטרקורד"
1966 -   1 Din creaţia lui Ion Vasilescu (מיצירתו של יון וסילסקו) (קומפילציה)
1967 - Melodii de Ion Vasilescu (שירים - בביצועם של מיה מראיה ופטרה אלכסנדרו)
1968- Melodii de Ion Vasilescu   (שירים - בביצועה של דורינה דרגיץ')
2 Din creaţia lui Ion Vasilescu (קומפילציה)
לקריאה נוספת

Ana Frost - Ion Vasilescu, poet al melodiei,Bucureşti, Editura muzicală 1968
כיכר מקס-יוזף

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  מקסימיליאן הראשון יוזף 
 הקמה
 תקופת הבנייה:  ?–1802
 מיקום
 עיר:  העיר העתיקה של מינכן 
 קואורדינטות:  48°08′23″N 11°34′41″E﻿ / ﻿48.13984894°N 11.57806098°E﻿ / 48.13984894; 11.57806098
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מינכן מוגדלת) כיכר מקס-יוזף(למפת מינכן רגילה) כיכר מקס-יוזף  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
כיכר מקס-יוזף או מקס-יוזף-פלאץ (בגרמנית: Max-Joseph-Platz) היא כיכר עירונית גדולה במרכז העיר מינכן שבגרמניה.
הכיכר היא בקצה המערבי של שדרת מקסימילאן שטרסה (Maximilianstraße), אחת מארבע השדרות המרכזיות של העיר.
הכיכר נבנתה במקביל להקמתו של התיאטרון הלאומי שבמינכן, בצידו המזרחי של המבנה ונחנכה ב-1818. היוזמה להקמתה הייתה של המלך לודוויג הראשון שקרא לכיכר על שמו של אביו, מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה שהטיל את תכנונה על ארכיטקסט החצר לאו פון קלנצה.
במרכז הכיכר פסל ארד מ-1835 של המלך מקס-יוזף (Max-Joseph Denkmal) של הפסל כריסטיאן דניאל ראוך.
בשולי הכיכר נמצאים ה-Königsbau וארמון הרזידנץ, התיאטרון הלאומי, בית הדואר המרכזי, ובסמיכות לכיכר נמצא המוזיאון היהודי.
גלריה

התיאטרון הלאומי
אנדרטת מקס-יוזף
תיאטרון הרזידנץ
ארמון הרזידנץ
כיכר מקס-יוזף
ילד פרא

מוגלי היה ילד פרא בדיוני פרי עטו של רודיארד קיפלינג בספרו, ספר הג'ונגל.
ילד פרא הוא ילד שחי בבידוד מכל מגע אנושי מגיל צעיר מאוד, ויש לו ניסיון מועט בהתנהגות אנושית וחברתית מקובלת. לרוב גם אין לו ידע באף שפה אנושית.
ידועים מספר מקרים של ילדי פרא שהוגבלו על ידי הוריהם, ובמקרים מסוימים אף ננטשו ממגוון סיבות (בעיקר מצוקות נפשיות של האפוטרופוסים או מגבלות של הילד). חלקם חוו בשלב מסוים בחייהם התעללות או חוויות טראומטיות אחרות בטרם ננטשו.
ילדי פרא היוו לעיתים נושא פולקלור ואגדות, בהן הצטיירו בדרך כלל כמי שטופלו על ידי בעלי חיים (כמו טרזן, מוגלי ורמוס ורומולוס) לאחר נטישתם.
ילדי פרא בעולם

לילדי פרא חסרים הכישורים החברתיים הבסיסיים אשר נלמדים לרוב בתהליך התירבות. לדוגמה: הם עשויים לא להיות מסוגלים ללמוד להשתמש בשירותים, לא ללכת זקוף לאחר שהלכו על ארבע כל חייהם, או להציג חוסר מוחלט של עניין בפעילות האנושית סביבם. לעיתים הם נראים לוקים בשכלם וכמעט בלתי ניתן ללמדם שפה אנושיות. היכולת הלקויה ללמוד שפה טבעית לאחר שבודדו במשך שנים רבות, מיוחסת לעיתים קרובות לקיומה של תקופה קריטית עבור לימוד שפה.
אין הרבה ידע מדעי על ילדי פרא. ואין כמעט מקרים ידועים, אחד המקרים המתועדים ביותר הוא של האחיות אמלה וקמלה, שתואר על ידי הכומר ג'וזף לאל סינג בשנת 1926 כמי "שגודלו על ידי זאבים" ביער בהודו. הרופא הצרפתי סרז' ארולס, לעומת זאת, טען כי המקרה היה הונאה שנעשתה על ידי סינג כדי לגייס כספים עבור בית היתומים שלו. פסיכולוג הילדים ברונו בטלהיים קבע כי אמלה וקמלה נולדו עם מגבלות נפשיות ופיזיות.
יש מעט מקרים מתועדים, אחד מהם הוא המקרה של ג'יני ילדת הפרא.
ילדי פרא בדיוניים

ישנם מיתוסים, אגדות, וספרות בדיונית אשר הרבו לתאר ילדי פרא שגדלו על ידי חיות בר כמו זאבים, קופי אדם, קופים, ודובים. דוגמאות מפורסמות כוללות רמוס ורומולוס, מוגלי, פיטר פן, טרזן, אטאלנטה ואנכידו. ילדי פרא בדיוניים לעיתים קרובות מתוארים כגדלים עם אינטליגנציה ומיומנות אנושיות נורמליות יחסית, עם חוש מולד של תרבות יחד ויכולות הישרדות מוגברת. השתלבותם בחברה אנושית עשויה להיראות קלה יחסית. חריג אחד הוא מוגלי, שעבורו החיים בקרב בני אדם היו קשים מאוד. הילדים המיתולוגיים לעיתים קרובות מתוארים כבעלי כוח עליון, אינטליגנציה ומוסר גבוה לעומת בני אדם נורמטיביים. משתמע מכך כי בגלל החינוך שלהם הם מייצגים את האנושות במצב טהור והבלתי מושחת, רעיון המזכיר את הפרא האציל.
סרטו של פרנסואה טריפו L'Enfant Sauvage (ילד פרא בצרפתית) משנת 1970 עוסק בנושא באופן ריאליסטי בו מתוארים מאמציו הקשים של מדען המנסה לשקם ילד פרא.
טרזן, ילד פרא בדיוני אשר גודל על ידי קופים
יחסי איטליה–אנדורה

| יחסי איטליה–אנדורה |
| --- | --- |
איטליה: אנדורה


איטליה: אנדורה
שטח (בקילומטר רבוע)
301,340: 468
אוכלוסייה
59,293,250: 82,180
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,254,851: 3,728
תמ"ג לנפש (בדולרים)
38,029: 45,360
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

יחסי איטליה–אנדורה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית לנסיכות אנדורה.
היסטוריה

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1 בפברואר 1995. כמו כן, שתי המדינות הן חברות האו"ם ומועצת אירופה.
נציגויות דיפלומטיות

איטליה מיוצגת באנדורה באמצעות שגרירותה במדריד, ספרד, ובנוסף מחזיקה קונסוליה באנדורה לה ולה.
אנדורה מיוצגת באיטליה באמצעות משרד החוץ שלה באנדורה לה ולה.
יחסי גרמניה–עיראק

| יחסי גרמניה–עיראק |
| --- | --- |
גרמניה: עיראק


גרמניה: עיראק
שטח (בקילומטר רבוע)
357,022: 438,317
אוכלוסייה
84,431,715: 46,286,779
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,456,081: 250,843
תמ"ג לנפש (בדולרים)
52,777: 5,419
משטר
רפובליקה פדרלית חוקתית: רפובליקה פרלמנטרית

יחסי גרמניה-עיראק הם יחסי החוץ בין גרמניה ועיראק. בגרמניה חיים כיום כ-84,000-150,000 עיראקים.
היסטוריה > יחסים עם גרמניה הנאצית

בין 2 במאי ל-31 במאי 1941 התנהלה המלחמה האנגלו-עיראקית בין בריטניה ובעלות בריתה לבין עיראק ובעלות בריתה ממדינות הציר, במהלך מלחמת העולם השנייה.
המלחמה החלה לאחר הפיכה צבאית בעיראק שהעלתה לשלטון את המנהיג הפרו נאצי רשיד עאלי אל-כילאני. אל-כילאני העלה דרישות לסילוק הצבא הבריטי מאדמת עיראק, על אף שעיראק הייתה מחויבת לנוכחות צבאית בריטית על אדמתה על פי ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930. הדרישות הסלימו לכלל עימות צבאי, שבסופו פלשו צבאות בריטניה לעיראק, והביאו לנפילת משטרו של אל-כילאני, ולהשבת השלטון לידי השושלת ההאשמית ששלטה בעיראק קודם להפיכה.
במלחמה קיבלה עיראק סיוע צבאי ואווירי מגרמניה הנאצית ומאיטליה הפאשיסטית, והיא נתפסה כחלק מניסיון השתלטות של מדינות הציר על המזרח התיכון ומקורות הנפט שבו. לאחר המלחמה נמשכו עימותים אלו והביאו לפלישות בריטיות נוספות, בתחילה לסוריה וללבנון, ולאחר מכן, בשיתוף פעולה עם ברית המועצות, לפלישה לאיראן.
היסטוריה > יחסים עם מזרח גרמניה

לעיראק הייתה הכרה דיפלומטית מלאה בגרמניה המזרחית, והיא הייתה המשטר הלא קומוניסטי היחיד שעשה זאת באותה תקופה. ההכרה הדיפלומטית המלאה של עיראק במזרח גרמניה ובהכרה במשרד החוץ תחת השר אוטו וינצר התרחשה ב-2 במאי 1969.
ההחלטה העיראקית לא הפתיעה לגמרי, לאחר ביקורו הממושך של שר החוץ עבדול כרים אל-שייח'לי בברית המועצות ובמזרח גרמניה בין ה-20 ל-31 במרץ 1969, אשר בו סוכם בשתי המדינות להדק את היחסים ולנקיטת "צעדים נוספים להעמקת שיתוף הפעולה בתחום המדיני, הכלכלי והתרבותי." בכך הפכה עיראק למדינה הארבע-עשרה שהכירה לחלוטין במזרח גרמניה (בנוסף לשלוש-עשרה המדינות ה"סוציאליסטיות"), והראשונה מבין מדינות העולם השלישי שקיבלה החלטה זו.
במהלך קונגרס מפלגת הבעת' בבגדאד בתחילת פברואר 1969 נדרשה לראשונה בקול רם הכרה במזרח גרמניה, ואחר כך בירך שר החוץ אוטו וינצר בחום את מקבילו העיראקי הן בבגדאד והן בברלין המזרחית. בראיון שהתקיים בשבועון המזרח גרמני Horizont, שם הצהיר ראש המדינה העיראקית, אחמד חסן אל-בכר:
"מלבד העובדה שאנחנו שתי רפובליקות סוציאליסטיות ושיש לנו מטרות משותפות, אנו נזכרים בגאווה ובשמחה ביחס שנקבע על ידי גרמניה המזרחית בגינוי התוקפנות, ובתמיכה בעניין הערבי, ואנחנו זוכרים את העובדה שגרמניה המזרחית לא שומרת על שום היחסים עם התוקפן, וכי היא נלחמת באימפריאליזם ובקולוניאליזם. שוב, עלינו להודות לגרמניה המזרחית על גישה זו."
בנוגע לסחר המזרח גרמני–עיראקי, באותה עת, היצוא העיראקי לכל הגוש המזרחי הסתכם רק במחצית הייצוא שלו לגרמניה המערבית. בשנת 1968 ייבאה גרמניה המערבית נפט גולמי עיראקי בשווי של 184 מיליון מארק, נוסף על יבוא אחר בשני מיליון מארק. היצוא המערב-גרמני באותה עת הסתכם ב-81 מיליון מארק, עם נטייה רגרסיבית, מאחר שמזרח גרמניה ייצאה יותר ויותר לעיראק.