stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הזנות בירושלים בימי מלחמת העולם הראשונה
לאחר המלחמה

בראשיתו, בשנות המלחמה, לא פעל הממשל הצבאי הבריטי בנחרצות כנגד תופעת הזנות. רק ב-15 ביוני 1919 הוציא המייג'ור-ג'נרל ארתור ו' מאני (Arthur Wigram Money) מודעה רשמית המגדירה מהו בית בושת ואוסרת על קיומם של בתי בושת בירושלים, למעט ב"מקומות הקבועים". המקומות הקבועים שנבחרו היו רחוב פיינגולד בשכונת נחלת שבעה ו'בתי שלמה מילנר' בשכונת מאה שערים. קול הזעקה שהרימו תושבי שכונות אלו לא עזר לביטול הצו. ניסיונות של אנשי ציבור יהודיים להעתיק את ה"מקומות הקבועים" הרחק מהשכונות היהודיות לא צלחו.
הממשל הבריטי החל לבסוף לפעול נגד הזונות בעקבות לחץ מצד הוותיקן, שהתנגד להפקדת המנדט על ארץ ישראל בידי הבריטים בטענה של ניהול כושל, ובין ההוכחות לניהול הכושל ציין את נושא הזנות בעיר הקודש. בעקבות כך החל הממשל הצבאי לפעול נגד התופעה. בספטמבר 1919 הטיל מושל ירושלים, רונלד סטורס, איסור על קיומם של בתי בושת בירושלים, ובזכרונותיו מצוין שבמהלך ביקורו ברומא באוגוסט 1921 נפגש עם האפיפיור ודיווח לו כך:
עם כניסתנו לירושלים מצאנו לא פחות מ-500 גברות כאלה שחיו ברובע מיוחד. מהן החזרתי כמה שיותר למקום מוצאן במהירות האפשרית וכשנתיים לאחר מכן חוסל הרובע. ייתכן שעדיין נשארו אחדות, אך מעטות בלבד לעומת מה שמצאנו בתחילה
המוסדות הציוניים וארגוני צדקה כמו "הדסה" פעלו למיגור תופעת הזנות, בין השאר בהקמת סדנאות ללימוד מלאכות לנערות ונשים דלות וחסרות בית ומשפחה תומכת. זאת, בנוסף לחלוקת מענקים לנצרכים, ועריכת רשימות סטטיסטיות של האוכלוסייה.
לקריאה נוספת

מרגלית שילה, זנותן של בנות ירושלים במוצאי מלחמת העולם הראשונה - מבט גברי ומבט נשי, ירושלים וארץ-ישראל, 1, תשס"ד עמ' 173-196.
דב גנחובסקי, המלחמה נגד הפרוצות, בתוך: יעקב גרוס (עורך), ירושלים תרע"ח, 1917/8 - חורבן, נס וגאולה, הוצאת גרוס, גבעתיים 2007.
הערות שוליים

↑  יומניו של ואסיף ג'והריה במאמרו של סלים תמרי.'Jerusalem's Ottoman Modernity: The Times and Lives of Wasif Jawhariyyeh' שהופיע ב-Jerusalem quaterly.
יומניו של אישן תורג'מן במאמרו של סלים תמרי The Short Life of Private Ihsan: Jerusalem 1915 שהופיע ב-Jerusalem Quaterly.
יומניו של הקונסול הספרדי בירושלים אנטוניו דה בלובר[דרושה הבהרה]
↑  אשר נודעה בשל נישואיה לאחר המלחמה עם עורך הדין נסיב אבקריוס ביי שבנה עבורה את וילה לאה בשכונת רחביה
↑  זכרונותיהם של אישן תורג'מן וואסיף ג'ואהריה.
↑  עזיז בך, מודיעין וריגול בסוריה לבנון וארץ ישראל, תרגם לעברית: אליעזר טאובר.
↑  גיליון 6 בנובמבר 1918, עמ'?[דרושה הבהרה]
↑  דב גנחובסקי, 'המלחמה נגד הפרוצות', בתוך: יעקב גרוס (עורך), ירושלים תרע"ח, 1917/8 - חורבן, נס וגאולה, הוצאת גרוס, גבעתיים 2007.
↑  ט. מ., למצב המלאכה בירושלים, מכתב (קונטרס), י"ב, כ"ו אב תרע"ט, עמ' 32-30.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1792

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1792 היו הבחירות הנשיאותיות השניות בארצות הברית. הן נערכו החל מיום שישי, 2 בנובמבר עד ליום רביעי, 5 בדצמבר 1792. כמו בבחירות שהתקיימו ב-1789, הנשיא ג'ורג' וושינגטון רץ ללא מתחרים לכהונה שנייה. לפי המערכת שהייתה באותו הזמן ועד לבחירות ב-1800, כל אלקטור הצביע פעמיים. המועמד שקיבל את מספר הקולות הרב ביותר נבחר לתפקיד הנשיא, ומי שזכה במקום השני, לסגן נשיא ארצות הברית. כמו בכהונתו הראשונה, וושינגטון נבחר פה אחד. סגן הנשיא ג'ון אדמס, סיים במקום השני עם 77 קולות, ונבחר מחדש לסגן הנשיא (וושינגטון קיבל 132 קולות, קול אחד מכל אלקטור).
אלו היו הבחירות הראשונות בהן שלוש עשרה המושבות המקוריות מינו אלקטורים (בתוספת למדינות החדשות: קנטקי וורמונט). אלו גם הבחירות הנשיאותיות הראשונות שלא התקיימו ארבע שנים אחרי הבחירות הקודמות, למרות שחלק מהבחירות הקודמות התרחש ב-1788. השבעתו של וושינגטון לנשיא התרחשה ב-4 במרץ 1793 בפילדלפיה.
המועמדים

ב-1792, הבחירות הנשיאותיות עדיין התרחשו בצורה שבה כל אלקטור הצביע לשני מועמדים: המועמד שקיבל את מספר הקולות הגדול יותר (וזכה ברוב הקולות) הפך לנשיא, והאדם שהגיע למקום השני הפך לסגנו. התיקון השנים-עשר לחוקת ארצות הברית שינה זאת והפריד בין בחירת הנשיא לסגנו, אבל התיקון התרחש רק ב-1804. לכן קשה לתאר את המועמדים בבחירות אלו.
וושינגטון רץ ללא מתחרים. הנשיא היוצא נהנה מתמיכה בין-מפלגתית וקיבל קול אחד מכל אלקטור. לעומת זאת, התחרות על הסגנות הייתה מתוחה. המפלגה הפדרליסטית תמכה בסגן הנשיא היוצא, ג'ון אדמס ממסצ'וסטס, בעוד שהמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית תמכה במושל ניו יורק, ג'ורג' קלינטון. מעטים פקפקו בניצחונו של וושינגטון, ולכן אדמס וקלינטון נלחמו על הסגנות, למרות שמבחינה טכנית היו מועמדים לנשיאות מול וושינגטון.
המועמדים > מועמדים פדרליסטים

ג'ורג' וושינגטון, נשיא ארצות הברית מווירג'יניה
ג'ון אדמס, סגן נשיא ארצות הברית ממסצ'וסטס
המועמדים > מועמדים דמוקרטים-רפובליקנים

ג'ורג' וושינגטון, נשיא ארצות הברית מווירג'יניה
ג'ורג' קלינטון, מושל ניו יורק
האנטי-פדרליסטים שהתנגדו לחוקה ב-1788 יצרו את המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית (לעיתים קרובות נקראו "רפובליקנים", בלי קשר למפלגה הרפובליקנית) התנגדו למעשיו של מזכיר האוצר של ארצות הברית, אלכסנדר המילטון. הם לא יכלו להדיח את וושינגטון, אבל קיוו להדיח את אדמס. הם העדיפו את תומאס ג'פרסון, מנהיגם האידאולוגי ומזכיר המדינה של ארצות הברית, כמועמד. אולם אלקטורים לא יכלו להצביע לשני מועמדים ממדינתם, וכיוון שוושינגטון וג'פרסון היו שניהם מווירג'יניה, האלקטורים של וירג'יניה לא יכלו לתמוך בג'פרסון. לכן הם תמכו בקלינטון, למרות שג'פרסון קיבל את תמיכתם של האלקטורים מקנטקי.
הבחירות הכלליות > קמפיין

ב-1792, מלחמה מפלגתית התגלתה בין המפלגה הפדרליסטית שהובלה על ידי אדמס ומזכיר האוצר של ארצות הברית אלכסנדר המילטון, שרצו שלטון מרכזי חזק עם מעורבות בכלכלה, והמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שהובלה על ידי מזכיר המדינה תומאס ג'פרסון, והנציג ג'יימס מדיסון מווירג'יניה, שתמכו בזכויות המדינות, והתנגדו לתוכנית הכלכלית של המילטון, שסיפקה אמצעים לתשלום החובות של ארצות הברית באמצעות איגרות חוב. מדיסון בהתחלה היה פדרליסט עד שהתנגד ליצירת הבנק הראשון של ארצות הברית ב-1791, ויצר את המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית עם ג'פרסון, מנהיג האנטי-פדרליסטים.
הבחירות של 1792 היו הבחירות הראשונות בהן הייתה תחרות מפלגתית בין הפדרליסטים לדמוקרטים. ברוב המדינות הייתה תחרות ביניהם. בבחירות למושל ניו יורק, ג'ורג' קלינטון נתמך על ידי הרפובליקנים-דמוקרטים, וניצח את נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון ג'יי.
למרות שוושינגטון שקל פרישה, שני הצדדים ביקשו ממנו להישאר במשרד כדי לגשר על הפערים. וושינגטון נתמך על ידי כל הצדדים בנשיאותו וקיבל יותר פופולריות כשהעביר את מגילת הזכויות. אבל הדמוקרטים-רפובליקנים והפדרליסטים התמודדו על סגנות הנשיאות, כשג'ון אדמס היוצא הוא המועמד הפדרליסטי, וג'ורג' קלינטון הוא המועמד הרפובליקני-דמוקרטי. כמה אלקטורים רפובליקנים-דמוקרטים סירבו להצביע לקלינטון והצביעו במקום לאהרון בר ותומאס ג'פרסון, ולכן אדמס נבחר מחדש בקלות לסגנות הנשיאות.
הבחירות הכלליות > תוצאות

חבר האלקטורים בחר בוושינגטון פה אחד. ג'ון אדמס שוב הגיע למקום השני ונבחר לסגנות הנשיאות, והפעם זכה ברוב האלקטורים. ג'ורג' קלינטון קיבל רק את קולות ג'ורג'יה, צפון קרולינה, וירג'יניה, מדינתו ניו יורק, ואלקטור אחד בפנסילבניה. ג'פרסון זכה רק בקולות מקנטקי, שהופרדה זמן קצר קודם לכן מביתו שבווירג'יניה. אלקטור אחד מדרום קרולינה הצביע לאהרון בר.
הצבעת האלקטורים

האלקטורים הצביעו כמפורט להלן בטבלה:
| המועמד | מדינה | מפלגה | מספר קולות האלקטורים שקיבל |
| --- | --- | --- | --- |
| ג'ורג' וושינגטון | וירג'יניה | ללא | 132 |
| ג'ון אדמס | מסצ'וסטס | פדרליסטית | 77 |
| ג'ורג' קלינטון | ניו יורק | דמוקרטית-רפובליקנית | 50 |
| תומאס ג'פרסון | וירג'יניה | דמוקרטית-רפובליקנית | 4 |
| ארון בר | ניו יורק | דמוקרטית-רפובליקנית | 1 |
הצבעת האלקטורים > הצבעה לפי מועמדים

| המועמד | שותף | אלקטורים |
| --- | --- | --- |
| ג'ורג' וושינגטון | ג'ון אדמס | 77 |
| ג'ורג' וושינגטון | ג'ורג' קלינטון | 50 |
| ג'ורג' וושינגטון | תומאס ג'פרסון | 4 |
| ג'ורג' וושינגטון | ארון בר | 1 |
הצבעת האלקטורים > בחירת האלקטורים לפי מדינות

| אופן בחירת האלקטורים | המדינות שבהן התקיים |
| --- | --- |
כל מדינה מחולקת למחוזות, ונבחר אלקטור אחד לכל מחוז על ידי בוחרי המחוז: וירג'יניה, קנטקי
כל אלקטור נבחר על ידי בחירות כלליות: מרילנד, פנסילבניה
שתי אסיפות בוחרות 5 אלקטורים כל אחת, שתי אסיפות אחרות בוחרות 3 אלקטורים כל אחת. כל אלקטור נבחר על ידי רוב המצביעים באסיפות. אם מספר בלתי מספיק של אלקטורים נבחר על ידי האסיפות, אלקטורים נותרים ימונו על ידי בית המחוקקים: מסצ'וסטס
כל אלקטור נבחר בבחירות כלליות במדינה, אך אם מספר לא מספק זכה ברוב, בית המחוקקים בוחר אלקטורים נוספים מבין כפול מהמספר החסר: ניו המפשייר
האלקטורים ממונים על ידי בית המחוקקים של המדינה: כל שאר המדינות
הומור רוסי

ההומור הרוסי מתאפיין במשחקי מילים רבים הנובעים מעושרה וגמישותה של השפה הרוסית. כמו בתרבויות אחרות, משתרע ההומור הרוסי על כל הטווח שבין בדיחות גסות, משחקי מילים שטותיים ועד סאטירה פוליטית נוקבת.
סאטירה פוליטית

במהלך רובה של ההיסטוריה הרוסית, ההומור הפוליטי היה אחד מערוצי הביטוי החשובים של העם הרוסי, אף על פי שתחת הדוגמטיות הדתית של ימי הביניים נחשב הצחוק לאלילי ובלתי רצוי, וסאטירה פוליטית יכלה להיות אף מסוכנת לכותביה בעת שלטון הצארים. בתקופה הסובייטית הבעת לעג פוליטי כלפי השלטונות הייתה מסוכנת ביותר והובילה לא אחת למעצר ומוות, אך בעיתון הסאטירי הרשמי "קרוקודיל" ניתן חופש רב למדי לכותבים ללעוג ולהגחיך את אירועי היום והדמויות השלטות.
למרות, ואולי בגלל הדיכוי והאיסורים, פרח ההומור הרוסי הפוליטי כאמצעי לשחרור לחץ וכן להתנגדות והגחכה של האליטות השליטות. במהלך שלטונו של ברז'נייב בשנות השבעים והשמונים, האקלים הפוליטי היה יציב למדי, ולכן כוונו חצי הסאטירה הפוליטית כלפי בעיות חברתיות בפנים ברית המועצות. עם נפילת ברית המועצות ניטל במידת מה עוקצו של ההומור הפוליטי, אך תופעות פוסט-קומוניסטיות, כמו האוליגרכים והחיבור בין הון לשלטון, מהוות קרקע פורייה לצמיחת סטריאוטיפים חדשים לסאטירה הפוליטית הרוסית.
בדיחות

הצורה הנפוצה ביותר של ההומור הרוסי היא הבדיחה (анекдо́т - "אנקדוטה") שהיא סיפור קצר עם סיום שנון. בבדיחות הרוסיות מופיעות בדרך כלל דמויות עממיות או פופולריות קבועות במצבים נפוצים. דמויות נפוצות הן:
שטנדרטפיהרר שטירליץ - דמות פופולרית מהסדרה "שבעה עשר רגעים של אביב" של קצין מודיעין סובייטי המסתנן לשורות הנאצים, המתאפיינת בשימוש רב ב-Voice Over (השמעת מחשבות הדמות בקולה היא).
פורוצ'יק (סגן) רז'בסקי - אציל בן המאה ה-19 שנודע בשפתו הגסה שאינה מתאימה למעמדו.
רבינוביץ' - היהודי הטיפוסי. ערמומי, מתעב את המשטר הסובייטי ומתוחכם.
וובצ'קה - ילד תמים לכאורה, אך למעשה מתנהג מבחינה מינית כמבוגר.
וסילי איבנוביץ' צ'פאייב - אחד מגיבורי הצבא האדום במלחמת האזרחים ברוסיה שנעשה אודותיו סרט ביוגרפי פופולרי מאוד ב-1934. דמותו ההירואית עד כדי גיחוך, נסיבות מותו, ניסיונות הנפל שלו להתקבל לאקדמיה הצבאית של פרונזה ובני לווייתו: פטקה, פורמאנוב הקומיסר ואנקה המקלענית פרנסו בדיחות רבות.;
צ'וקצ'ים - בני צ'וקוטקה שבסיביר, בעלי סטיגמה של נבערים ותמימים בשל האזור הנידח בו הם חיים.
יושב צ'וקצ'י ודג לו בקרח. לפתע צצה מולו צוללת אמריקאית, נפתח הצוהר והקפטן שואל "איך מגיעים לאלסקה?".

מחווה לו הצ'וקצ'י ביד לכיוון ימין, והקפטן צועק מטה לצוללת "אזימוט 137 דרום!" תוך שהצוללת נעלמת במעמקים.

לאחר 5 דקות עולה מולו צוללת רוסית והקפטן שואל גם כן "איך מגיעים לאלסקה?"

עונה לו הצ'וקצ'י "אזימוט 137 דרום".

מחמיץ לו הקפטן פנים, ואומר: "מה קרה? נהייתם מתוחכמים? כבר אי אפשר לסמן עם היד?"
הרדיו הארמני, רדיו ירוואן, היווה מסגרת פופולרית לבדיחות בנוסח שאלה-תשובה. לדוגמה: הרדיו הארמני נשאל - "האם זה טוב לקיים יחסי מין עם חלון פתוח?"; הרדיו הארמני ענה - "כן, אך מוטב עם אשה". (ר' הרחבה בנושא בערך בדיחות רדיו ירוואן)
האלמנט המצחיק והמפתיע מושג בשילובים האינסופיים של סיומים משעשעים ומשחקי מילים מתוחכמים.
המוזיאונים לתולדות עיירות הפיתוח

מיזם המוזיאונים לתולדות עיירות הפיתוח נועד להקמת מוזיאונים בעיירות הפיתוח השונות, לתיעוד וסיפור תרומתם של המתיישבים הראשונים שם בשנות ה-50 וה-60.
חלוצי עיירות הפיתוח, רובם עולים מארצות צפון אפריקה, הפריחו את השממה והפכו את עשרים ואחת ערי הפיתוח לערים גדולות, מבוססות ומפותחות. לפי התוכנית יוקמו 21 מוזיאונים בערי הפיתוח, מוזיאון בכל עיר, שיזכה לשם "בית־ראשונים" או "בית־מייסדים", כמו אלה שנמצאים ביישובים של ההתיישבות העובדת שאוכלסו ברובם על ידי עולים מאירופה ומאמריקה. בתי המייסדים יוקמו במבנים היסטוריים קיימים שהשתמרו. על ביצוע והקמת הבתים אמונה המועצה לשימור אתרים.
כיום (2021) קיימים שישה מוזיאונים המספרים על תולדות עיירות הפיתוח: המוזיאון לתולדות קריית שמונה, מוזיאון בית שאן, מוזיאון המייסדים במעלות, בית הראשונים (דימונה) (כלול כיום ביד לבנים (דימונה), והכניסה לשניהם דורשת תיאום מראש), מוזיאון ערד ומוזיאון העיר אילת. הראשון מביניהם (מוזיאון קריית שמונה) הוקם בשנת 1989 והשאר הופיעו החל מתחילת המאה העשרים ואחת.
הערות שוליים

1 2 3  יושק פרויקט לאומי במגדל העמק: "המוזיאון לתולדות עיירות הפיתוח", באתר blinker,‏ 13 בספטמבר 2017
↑    איתמר אייכנר, מוזיאון פיתוח, באתר "ידיעות אחרונות", 6 ביולי 2017
ערך זה הוא קצרמרבנושא ציונות ובנושא תולדות עם ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הבחירות לנשיאות איראן 2013

הבחירות לנשיאות איראן 2013 התקיימו ב־14 ביוני 2013, וחסן רוחאני נבחר בהן לנשיאה השביעי של המדינה. מאות מועמדים שביקשו להתמודד נדחו על ידי מועצת שומרי החוקה.
רקע

לאחר מערכת הבחירות הקודמת ב־2009, שבה זכה מחמוד אחמדינז'אד בכשישים אחוזים מהקולות, פרצה מחאה במדינה נגד ניצחונו ובעד המועמדים מיר־חוסיין מוסאווי, שזכה בכשליש מהקולות, ומהדי כרובי, שזכה בפחות מאחוז מקולות הבוחרים. המוחים טענו שתוצאות הבחירות זויפו וקראו להפלת אחמדינז׳אד. ב־2011, בעקבות גל המחאות בעולם הערבי, התחדשה המחאה באיראן. על רקע זה היה חשש בקרב השלטון מגל נוסף של מחאה במדינה על רקע מערכת הבחירות הנוכחית.
לפי חוקת איראן, אורך כהונתו של הנשיא ארבע שנים, ובסיומן הוא יכול להיבחר רק לקדנציה רצופה אחת נוספת. לפיכך נמנעה מהנשיא המכהן אחמדינז׳אד האפשרות להתמודד בבחירות.
כדי להיבחר צריך המתמודד בבחירות לזכות בלמעלה ממחצית מקולות הבוחרים, בהם אכן זכה רוחאני.
מערכת הבחירות

מערכת הבחירות הנוכחית היא מערכת הבחירות האחת עשרה לנשיאות שמתקיימת באיראן. ביום הבחירות, 14 ביוני, התקיימו במדינה גם הבחירות לרשויות המקומיות. בבחירות זכות הצבעה ל־50,483,192 אזרחים.
ההרשמה להתמודדות בבחירות נערכה מ־7 עד 11 במאי 2013, ובמהלכה נרשמו לבחירות מאות מתמודדים, אולם חלקם פרשו קודם להכרזה על המועמדים שרשאים להתמודד. ב־21 במאי 2013 הודיעה מועצת שומרי החוקה כי מבין הנרשמים התירה את התמודדותם של שמונה מועמדים. ב־10 וב־11 ביוני פרשו שניים מהמתמודדים, ובבחירות נותרו שישה מועמדים.
מערכת הבחירות > מתמודדים

חסן רוחאני, ממפלגת אגודת אנשי הדת הלוחמת, מזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי לשעבר.
סעיד ג'לילי, ממפלגת חזית ליציבות המהפכה האסלאמית, מזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי.
מוחמד קליבאף, ממפלגת האגודה האסלאמית של המהנדסים, ראש עיריית טהראן.
עלי אכבר וליאטי, ממפלגת הקואליציה האסלאמית, שר החוץ לשעבר.
מוחסן רזאי, ממפלגת המתינות והפיתוח, מזכיר המועצה האיראנית לאבטחת אינטרס המשטר.
מוחמד ע'רזי, עצמאי, שר הדואר ושר הנפט לשעבר.
מערכת הבחירות > מתמודדים שפרשו

ע'ולאם עלי חדאד־עאדל, יושב ראש הפרלמנט של איראן לשעבר.
מוחמד־רזא עארף, סגן נשיא איראן לשעבר.
מערכת הבחירות > מתמודדים שנפסלו

שורה של אישים בולטים שביקשו להתמודד בבחירות נדחו על ידי מועצת שומרי החוקה:
אכבר האשמי רפסנג'אני, נשיא איראן לשעבר.
אספנדיאר רחים משאי, מנהל מטה נשיא איראן.
מנוצ'הר מותכי, שר החוץ לשעבר.
בין הנרשמים להתמודדות שמועמדותם נפסלה היו שלושים נשים, שמועמדותן נדחתה על ידי השלטונות, כי החוקה קובעת שלתפקיד הנשיא יכול להתמנות רק גבר.
תוצאות הבחירות

בבחירות השתתפו 36,704,156 מצביעים מתוך 50,483,192 בעלי זכות הצבעה, שמהווים שיעור השתתפות של 72.7%. 35,458,747 קולות היו כשרים, ו-1,245,409 קולות פסולים.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| מועמד | מועמד | מפלגה | קולות | % |  |
|  | חסן רוחאני | מפלגת מנהלי הבינוי | 18,613,329 | 50.71% |  |
|  | מוחמד באקר קליבאף | האגודה האסלאמית של המהנדסים | 6,077,292 | 16.55% |  |
|  | סעיד ג'לילי | חזית יציבות המהפכה האסלאמית | 4,168,946 | 11.35% |  |
|  | מוחסן רזאי | מפלגת הפיתוח והמתינות | 3,884,412 | 10.58% |  |
|  | עלי אכבר ולאיתי | מפלגת הקואליציה האסלאמית | 2,268,753 | 6.18% |  |
|  | מוחמד ג'רזי | עצמאי | 446,015 | 1.21% |  |
| קולות כשרים | קולות כשרים | קולות כשרים | 35,458,747 | 96.6% |  |
| קולות פסולים | קולות פסולים | קולות פסולים | 1,245,409 | 3.39% |  |
| סה"כ קולות שהצביעו | סה"כ קולות שהצביעו | סה"כ קולות שהצביעו | 36,704,156 | 100% |  |
| בעלי זכות בחירה / אחוזי הצבעה | בעלי זכות בחירה / אחוזי הצבעה | בעלי זכות בחירה / אחוזי הצבעה | 50,483,192 | 72.70% |  |
מקור: משרד הפנים של איראן
ראו גם

הדרך הירוקה לתקווה.
הערות שוליים

↑  Associated Press, הבחירות לנשיאות באיראן ייערכו ביוני 2013, באתר ynet, 7 בספטמבר 2012.
↑  רויטרס, נשיא איראן החדש: המועמד המתון חסן רוחאני, באתר ynet, 15 ביוני 2013.
1 2  Associated Press ורויטרס, נפסלה מועמדות רפסנג׳אני: הרפורמיסטים באיראן נותרו ללא מועמד, באתר הארץ, 21 במאי 2013.
1 2  פרק 114 בחוקת איראן.
↑  פרק 117 בחוקת איראן.
↑  נאדר אוסקווי, חמישים מיליון בעלי זכות בחירה (באנגלית), אוסקווי על איראן, 28 במאי 2013.
↑  סער הס וסוכנויות הידיעות, ה"סוטים" מול אנשי חמינאי. איראן בוחרת נשיא, באתר ynet, 13 במאי 2013.
↑  נאדר אוסקווי, חדאד פרש מהמירוץ לנשיאות (באנגלית), אוסקווי על איראן, 10 ביוני 2013.
סוכנויות הידיעות, 3 ימים לפני הבחירות: מועמד נוסף פרש מהמרוץ לנשיאות איראן, באתר nana10‏, 11 ביוני 2013.
↑  Associated Press, אייתוללה איראני: "נשים לא יכולות להתמודד לנשיאות, גם אם הן רוצות", באתר nana10‏, 16 במאי 2013.
הטי גולדמן

| --- | --- |
הטי גולדמן, 1925
 לידה:  19 בדצמבר 1881 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  4 במאי 1972 (בגיל 90) פרינסטון, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה
 מקום מגורים:  ארצות הברית, יוון, טורקיה
 מקום לימודים:  מכללת ברין מאר (1903)  אוניברסיטת קולומביה (1904)  מכללת רדקליף (1909)  מכללת רדקליף (1916)  בית הספר האמריקאי ללימודים קלאסיים באתונה 
 מוסדות:  המכון למחקר מתקדם (1936–1947) 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב של המכון הארכיאולוגי של אמריקה (1966)  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 
הטי גולדמן, יוון, 1912
הֶטי גולדמן (Hetty Goldman‏; 19 בדצמבר 1881, ניו יורק – 4 במאי 1972,  פרינסטון, ניו ג'רזי) הייתה ארכאולוגית אמריקאית, האישה הראשונה שניהלה חפירה ביוון והאישה הראשונה בסגל המכון האמריקאי למדע מתקדם.
קורות חייה ופועלה

הטי גולדמן נולדה למשפחת הבנקאים היהודית גולדמן זקס (Goldman–Sachs family). גולדמן סיימה את הכשרתה האקדמית במכללת ברין מאר לנשים (אנ') ב-1903 בלימודי אנגלית ויוונית והמשיכה בלימודים קלאסיים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. אחרי סיור בן שלושה חודשים באתרי עתיקות רומיות באיטליה פנתה ללימודי ארכאולוגיה בבית הספר לתארים מתקדמים במכללת רדקליף. ב-1910 פרסמה את מחקרה הראשון, ששילב ידע בתרבות יוון העתיקה ובארכאולוגיה – "האורסטיאה של אייסכילוס בציורי כדים יווניים". בעקבותיו זכתה במלגת עמיתי צ׳רלס אליוט נורטון (אנ') מאוניברסיטת הרווארד להשתלמות בבית הספר האמריקאי ללימודים קלאסיים באתונה (אנ'), והייתה האישה הראשונה בשורת זוכי המלגה. בחסות מוסד זה אופשר לה לנהל חפירה ארכאולוגית עצמאית באתר האלאי (Halae). היא המשיכה בחקירת האתר הזה גם בשנות ה-20. בכך הייתה גולדמן לאמריקאית הראשונה שעמדה בראש משלחת ארכאולוגית במזרח הים התיכון. מלחמות הבלקן ב-1912–1913 קטעו את עבודתה האקדמית. במהלכן ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שאז שבה לארצות הברית, פעלה בהתנדבות כאחות רחמניה במסגרת הצלב האדום. הממצאים שהעלתה בחפירות האלאי שימשו כחומר לעבודת הדוקטורט שלה (התואר ניתן לה ב-1916 מטעם מכללת רדקליף) והובילו להתמקדותה בפרהיסטוריה של יוון.
ב-1918 חזרה ליוון כדי לדווח לארגון הג'וינט על מצב הקהילות היהודיות באזור והמשיכה לעבוד במסגרתו עד 1920.
ב-1921 בחרה לחפור באתר קולופון (אנ') בחבל איוניה במערב אסיה הקטנה מטעם המוזיאון לאמנות Fogg של אוניברסיטת הרווארד (אנ'). החפירות הופסקו ב-1922 בגלל אירועי מלחמת יוון–טורקיה. בשנים 1924–1927 ניהלה חפירות באבטרסיס (Eutersis) שבבויאוטיה. ב-1928 החלה ללמד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור. בשנות ה-30 חפרה באתר גוזלוקולה (אנ') בטרסוס, קיליקיה. במלחמת העולם השנייה הפסיקה את החפירות בטרסוס ושבה אליהן רק ב-1947 בסיוע הארכאולוגית האמריקאית תרזה גואל. בשנים הבאות התמסרה לעיבוד הממצאים ולפרסום תוצאות מחקריה, שבהם התמקדה בתרבויות מתקופות הברונזה והברזל ובקשרים שבין יוון לארצות המזרח הקדום.
בשנת 1939 הייתה גולדמן האישה הראשונה שהתקבלה כחברת סגל למכון האמריקאי למחקר מתקדם, ופרינסטון תהיה לביתה. ב-1950 נבחרה כעמיתה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. ב-1966 הוענקה לה מדליית זהב על "הישג ארכאולוג נכבד" (אנ') מטעם המכון הארכאולוגי של אמריקה (Archaeological Institute of America), וזאת בשנה השנייה לחלוקת המדליה.
ב-1956, לרגל יום הולדתה ה-75, הופקה לכבודהּ אסופת מאמרים של עשרות חוקרים בנושא הקשרים שבין יוון לארצות המזרח הקדום שהעסיקו אותה בעבודתה המדעית.
הטי גולדמן הייתה נכדתם של מרקוס גולדמן מייסד בנק ההשקעות גולדמן זקס ושל הרב שמואל אדלר ממנהיגי היהדות הרפורמית בגרמניה ובארצות הברית. היא עצמה לא הקימה משפחה.
לקריאה נוספת

Machteld J. Mellink and Kathleen M. Quinn, “Hetty Goldman, 1881–1972”, in: Getzel M. Cohn and Martha Sharp Joukowsky (eds.), Breaking Ground: Pioneering Women Archaeologists, Ann Arbor: University of Michigan Press, 2004, pp.298–350 ISBN 0-472-11372-0
הערות שוליים

↑  את הקריקטורה של הטי גולדמן יצר האמן פיט דה יון (אנ') (1887–1967), שהועסק בעבודות ציור ושימור בחפירות ארכאולוגיות ונודע, בין היתר, בשחזור ציורי ארמון קנוסוס בכרתים
↑  באותם ימים הייתה זו מכללה לנשים שנסמכה על אוניברסיטת הרווארד
↑  לפני גולדמן, ב-1965, זכה בה קארל בלגן ובשנה שלאחר מכן, ב-1967, הוענקה המדליה לויליאם אולברייט; ראו: רשימת מקבלי מדליות מאת המכון הארכאולוגי של אמריקה
↑  גיסהּ היה הארכאולוג אשטון סנבורן (1882–1970) (אנ'), שכיהן בוועדת הצלב האדום האמריקני לארץ ישראל בשנים 1918–1919 והשתתף במשלחות ארכאולוגיות במצרים בשנות ה-20. בשנים 1925–1952 עבד במוזיאון לאמנות בבוסטון (אנ') וב-1952–1954 כיהן כעורך הראשי של כתב העת האמריקאי לארכאולוגיה (אנ'). את אשתו אגנס, אחותה של הטי גולדמן, פגש בשהותו בירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273423605171  CiNii: DA12896295  GND: 128965312  ISNI: 0000 0000 8223 6113  LCCN: n87902408  NLA: 35136877  NTA: 144245272  SNAC: w6ns2kf8  SUDOC: 121001067  Trove: 838147  VIAF: 42903595   WorldCat (עם VIAF): 42903595
הטי פאוטה

| --- | --- |

 לידה:  12 ביוני 1918 אוטרכט, הולנד 
 פטירה:  16 בינואר 1999 (בגיל 80) אמסטרדם, הולנד 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 מקצוע:  לוחמת מחתרת, סטודנטית 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (24 במרץ 1988) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  הטי פאוטה
 
הטי פאוטה
הנרייטה (הטי) פאוטה (בהולנדית: Henriette (Hetty) Voute ;‏ יוני 1918 – ינואר 1999) הייתה פעילת המחתרת ההולנדית בתקופת מלחמת העולם השנייה וחסידת אומות העולם מהולנד.
פעילותה להצלת יהודים

פאוטה הייתה סטודנטית לביולוגיה באוניברסיטת אוטרכט ובת למשפחה אנטי-נאצית. שני אחיה ייסדו עיתון מחתרת אנטי-נאצי בהולנד. פאוטה הייתה מסתירה ילדים יהודים שהועברו אליה על ידי קבוצת המחתרת של יופ וסטרויל.
בקיץ 1942, כשהחלו הגירושים מאמסטרדם, הוקמה נקודת איסוף לילדים יהודים במעון יום לילדים. הילדים שהובאו לנקודת איסוף זו הופרדו מהוריהם וגורשו למחנה הריכוז וסטרבורק, משם עמדו להישלח למחנות ההשמדה. הטי פאוטה, חיסלה סונליין (Gisela Wieberdink-Soehnlein) ופעילי מחתרת אחרים הצליחו להבריח חלק מהילדים ממחנה וסטרבורק בתוך שקי תפוחי אדמה, כדי חלב ושקי כביסה. לאחר שהצליחו להוציא את הילדים ממחנה הריכוז, העבירו אותם למשפחות הולנדיות שהסתירו אותם. חלק מהילדים הסתירה פאוטה בבית הוריה. אף על פי שבתקופה זו, תחת הכיבוש הנאצי, היה המזון בקיצוב, הצליחה פאוטה להשיג מזון עבור הילדים. החל מנובמבר 1942 הייתה פאוטה ממונה על רישום הילדים המסתתרים בכרטסת, ואת שמות הילדים ומקומות המסתור שבכרטסת ניהלה בקוד, כדי שאם תיחשף, לא יוסגרו הילדים.
בפברואר 1943 נאלצה פאוטה לרדת למסתור עקב סכנת מעצר. גם במסתור המשיכה פאוטה בפעילות ההצלה. מאוחר יותר נעצרו פאוטה ווידרבינק-זונליין ונכלאו במחנה הריכוז ראוונסבריק. שתי הנשים שרדו.
הכרה

בשנת 1988 הכיר יד ושם בהטי פאוטה ובחברתה גיזלה וידרבינק-זונליין כחסידות אומות העולם.
ראו גם

הצלת יהודים במהלך השואה
הערות שוליים

↑  Henriette 'Hetty' Voûte, geni_family_tree
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012197974705171  BPN: 49026894  ISNI: 0000 0000 4635 3830  LCCN: no97001060  NTA: 086389696  VIAF: 38975030   WorldCat (עם VIAF): 38975030 
ערך זה הוא קצרמרבנושא השואה ובנושא הולנדים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
העץ שניטע ביד ושם לכבוד חסידת אומות העולם הנרייטה פאוטה