stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסנדר טמניאן
חייו > פעילותו בארמניה

ב-1919 ביקר לראשונה בארמניה, אך בגלל אי היציבות הפוליטית נאלץ להימלט עם משפחתו לפרס. הועסק על ידי מועצת העיר תבריז ותרם לעיצוב תוכנית המתאר של העיר הזאת. מאוחר יותר, בשנת 1923, כשחזר לפי הזמנת הממשלה הארמנית הוא מונה כמהנדס הראשי של מועצת נציבי העם (הממשלה) וחבר במועצה הפועלת המרכזית של הרפובליקה (1925–1936) וניהל את תוכנית-האב לבנייתה מחדש של הבירה ירוואן על מנת לשכן בה 150,000 תושבים, תוכנית שאושרה ב-1924. היו אלה ימים של מחסור ובהתאם להבטחת השלטונות, קיבל האמן בית ואספקה שוטפת של דברי מזון. בשנת 1929 מנתה ירבאן רק 9,000 תושבים. וכעבור עשור ,ב-1939, הגיע מספר תושביה ל-174,848.
באמצע העיר לפי הוראותיו נבנתה ככר (ככר הרפובליקה, אז ככר לנין) וסביבה שדרות רבות עם עצים ורחובות בהסדר מעגלי ורדיאלי. בככר נבנו בנייני הממשלה, משרד החוץ, הדואר המרכזי, מלון (בימינו "מאריוט", בעבר "ארמניה"),המוזיאון להיסטוריה (בזמנו - מוזיאון המהפכה הבולשביקית) והגלריה הלאומית לאמנות, בשילוב של סגנון נאו-קלאסי והשפעות האדריכלות המסורתית הארמנית. לפי תוכניתו, מנקודות רבות במרכז ניתן היה לראות את הר אררט.
. אמנם לצורך בניית העיר החדשה, נהרסו הרבה בניינים היסטוריים- כולל מאות כנסיות, מסגדים, בתי מרחץ, שווקים, קרוונסאראיים, שרידי המבצר הפרסי של העיר וכ-90% מהבתים המסורתיים הקטנים.
הבניינים שתכנן בירוואן היו בסגנון נאו-קלאסי אך הוא נעזר גם ביסודות ארמניים מסורתיים אמנותיים כמו קישוטי אבן. לרוב השתמש באבן הטוף הוורודה ולכן קראו לירוואן "העיר הוורדוה". בניינים אלו תרמו להפיכת ירוואן מעיר פרובינציאלית לעיר בירה אמיתית, מרכז תרבות ותעשייה. הוא תכנן, בין השאר, את תחנת הכוח ERGES-1 (1926), את תיאטרון האופרה על שם "ספנדריאן" (בשנים 1926-1953), את כיכר הרפובליקה (בשנים 1926-1941) ועוד.
תוכניתו לבניית שדרת הצפון של ירוואן, שנועדה לחבר את פסל אמא ארמניה (בעבר פסלו של סטלין) עם בניין האופרה ועם ככר הרפובליקה (ככר לנין לשעבר) יושמה רק בשנות ה-2000 המוקדמות. במסגרת עבודות הבנייה נקנו ונהרסו הרבה בתים זולים קטנים כדי לפנות מקום לבנייני מגורים יוקרתיים ומסחריים.
טמניאן ערך תוכניות בנייה לשורה של ערים ארמניות, כמו לנינאקאן (כיום גיומרי), נור-ביאזט (כיום גאוואר), סטפנקרט, אחט-אחפר, קאראקיליסה (סיסיאן), אצ'מיאדזין (וגרשפט) ואחרות.
טמניאן ישב בראש ועדה שפיקחה על שימור אתרים היסטוריים במדינה. הוא היה נשוי החל משנת 1907 לקמילה אדוורדס, בת לאם צרפתייה ואב סקוטי, ממשפחת האמנים המפורסמת בנואה. לטמניאן נולדו שני בנים ושתי בנות (מריה, שנפטרה בגיל 13, ווארבארה, שמתה בגיל 20). גם בנו ויוליוס מת בגיל צעיר. הבן השני גבורג טמניאן (מת ב-2004) היה אדריכל והשלים את בניין האופרה ועוד כמה מן הפרויקטים של אביו.
אלכסנדר טמניאן נפטר בירוואן ב-20 בפברואר 1936. קברו נמצא כעת בפנתיאון גדולי האומה הארמנית על שם קומיטאס בירוואן.
חייו > תכנונה של ירוואן

טמניאן חזה את ירוואן כעיר של גנים וחורשות. אף על פי שתוכנית הממשלה ותוכניתו נדרשו להרס חלק גדול של ירוואן הישנה, ניסה טמניאן לשמר בתוכניתו חלק מהרחובות הישנים, בעיקר ציר הרחוב אבוביאן, אם כי התכוון שהרחובות, הישנים והחדשים, יהיו מחוברים למרכז העיר החדש. העיר הייתה אמורה להתפתח בצורת גלגל עם חישורים סביב שתי שדרות ראשיות, אחת לכיוון הר אררט, ושנייה לכיוון הר אראגאץ. האזור התעשייתי היה אמור להימצא באזור הדרומי, כך שהרוחות הנושבות מצפון-לדרום יעזרו בהרחקת זיהום האוויר. הפועלים היו אמורים לחיות מחוץ לאזור התעשייה ולנסוע לעבודה בתחבורה ציבורית.
רובע הסטודנטים ובתי החולים תוכננו באזור הצפוני-מזרחי של העיר.
העיר נועדה להתפשט צפונה ודרומה כאחד. בתיה היו צריכים להתרומם ללא יותר מ-3–4 קומות ועצים ובדרכים החשובות היו אמורים לטפח עצים ומרחבים ירוקים. מעל נהר הרזדן תכנן לבנות שני גשרים.
העיר התפתחה במהירות שעברה את הצפי. בשנת 1935 שינה טמניאן את תוכניתו כדי לאפשר שיכונם של 450,000 תושבים. חלק מתוכניתו המקורית לא יושמה. השדרה הצפונית, בין האופרה לככר הרפובליקה התחילה להיבנות רק בשנות ה-2000.
לפי מרי דניליאן,"בניין העם" - תיאטרון האופרה והבלט של ירוואן, בניין הממשלה ותחנת הכוח ההידרו-חשמלית הם ההישגים הראשיים של טמניאן וציוני דרך בלידת האדריכלות הארמנית המודרנית.
על הבנייה בירוואן בזמננו כמו למשל בניית השדרה הצפונית, אינה עומדת תמיד, לפי קולות המבקרים (מרי דניליאן ואחרים), בסטנדרטים שהציב טמניאן בזמנו. חלק מהבניינים הפרטיים והציבוריים שנבנו אינם תואמים את הבנייה של טמניאן, למשל בניין האופרה. נמתחה בקורת על פתיחת אזור של בתי קפה מסביב בניין האופרה. כמו כן הגן המעגלי שהומצא על ידי טמניאן נמצא בסיכון בגלל בתי הקפה שהתרבו באזור.
לאחרונה שנויה במחלוקת תוכנית הממשלה הארמנית להוסיף מגדל לבניין הממשלה שתוכנן על ידי טמניאן.
חייו > תכנונה של ירוואן > "בניין העם" - התיאטרון לאופרה ולבלט ואולם הפילהרמונית

טמניאן הגה את הקמתו עוד בעת היותו ברוסיה בתחילת שנת 1917. שינה מספר פעמים את התוכנית. למרות העמדת הפרויקט לתחרות, המארגנים לא מצאו הצעות משביעות את הרצון. טמניאן בחר בפתרון לא מסורתי: תכנן אותו כבניין מונומנטלי בעל שני אולמות חצי-כדוריים ("של קיץ" ו"של חורף") היוצרים צורת סגלגל ועם במה משותפת. למקרים של אסיפות המוניות ניתן היה לחבר את שני האולמות לאחד ענק בעל 3,000 מושבים. אולם הקיץ היה אמור להיות נעדר קירות חיצוניים מוקף בגלריות עם קשתות ופתוח אל גן סמוך. מאוחר יותר שינה את תוכניתו ובנה את בניין האופרה ואולם הפילהרמונית כמבנים סגורים עם במות נפרדות. טמניאן נועץ רבות עם עמית בשם טורוס טוראמניאן (1934-1864), מומחה בהיסטוריה של האדריכלות הארמנית. כתוצאה משיתוף הפעולה שלהם
השתמש טמניאן בתכנוניו במוטיבים קישוטיים של קתדרלת זוורטנוץ, שנחקרה על ידי טוראמניאן
בעמודים והקשתות שתכנן גם בבניינין אחרים התכתב טמניאן עם השרידים של קתדרלת זוורטנוץ והעיר העתיקה אני.
לצורך בניית "בניין העם" נאלץ טמניאן להסכים להריסת כנסייה עתיקה - "קפלת גת שמנים" משנת 1679, בתנאי שהיא תיבנה מחדש במקום אחר. עיכובים בבניית האופרה הביאו גם לדחיית הבנייה מחדש של הקפלה. בשנת 1932 טמניאן פוטר מניהול הפרויקט ומחליפו החליט להשתמש באבני הקפלה שנספרו ואוחסנו במיוחד, לבניית בית לפועלים ברחוב ביירון, למרות מחאותיו של טמניאן. התעוררו קשיים רבים במימון הפרויקט על ידי ממשלת הפדרציה הטרנסקווקזית בטביליסי וגם מצד ממשלת ברית המועצות. טמניאן נאלץ להתפשר ולוותר כאמור על "אולם הקיץ", על מנגנונים רבים של הבמה ועל הגימור בגרניט של חזית בניין הקרובה לבמה. גם הוא (שנפטר ב-20 בפברואר 1936) וגם ידידו, המלחין אלכסנדר ספניארוב (שהלך לעולמו ב-1928), לא הצליחו, כפי שרצו, לחיות את חנוכת הבניין עם מופע האופרה "אלמאסט". הפרויקט זכה בכל זאת לפרס גדול בתערוכה העולמית בפריז אחרי מות האדריכל, בשנת 1937. אולם האופרה נחנך בשנת 1939 בעוד שאולם הפילהרמונית - רק ב-1963.
חייו > פעילותו לשימור העתיקות

כיושב ראש, החל משנת 1923, של הוועד לשימור העתיקות עשה טמניאן מאמצים רבים להציל מספר רב של כנסיות קדומות, שהיו בסכנת הריסה בעקבות המדיניות האנטי-דתית בעשורים הראשונים של המשטר הקומוניסטי בארמניה.
הוא השתתף, בין היתר, בשיפוץ חלקים של קתדרלת אצ'מיאדזין וחיבר רשימת המלאי של מחלקת האדריכלות של המוזיאון להיסטוריה של ארמניה.
חייו > בקורות על יצירתו

אחרי מותו של טמניאן נשמעה בקורת על מפעלו האדריכלי מקרב חוגים קומוניסטים שהאשימו אותו בגישה "לאומנית ארמנית". כמה מתלמידיו, כמו מיקאל מזמניאן וגבורג קוצ'אר סבלו מרדיפות בימי הטרור הסטלניסטי הגדול בשנת 1937 והוגלו לסיביר.
חוקרים אחרים מעירים שהסגנון הנאו-קלאסי המונומנטלי, אפילו עם יסודות לאומיים תאם את המגמה השלטת בעת השלטון הקומוניסטי בימי סטלין ("לאומי בצורה, סוציאליסטי בתוכן").
נטען כי תרומתו של טמניאן לתכנונה של ירוואן הושפעה מחד, על ידי חינוכו האמנותי השמרני ברוסיה שלפני המהפכה ומניסיונו בשטח בתחום ומאידך על ידי קליטתו את טבעם הפוליטית של הפרויקטים שהוזמנו ממנו ו"יכולתו "לתרגם" במיומנות רבה "את הרטוריקה האידאולוגית לצורות פלסטיות ואדריכליות".
מבחר בניינים

שנות ה-1920 - בית אגאסי חנג'יאן, בגיא הנהר חרזדאן
1924 - ככר אנדריי סחרוב - רחובות נלבנדיאן, פושקין וורדאנאנץ
1939-1924 - ככר בחירות - שדרות משדוץ, רחוב טריאן, רחוב סאיאט נובה
1977-1921 - ככר הרפובליקה
1926 - מצפה האוניברסיטה - פארק הסטודנטים (בין הרחובות אבוביאן וטריאן)
1926 - תחנת הכוח ההידרו-חשמלית - על בגדה השמאלית של נהר חרזדן
1955-1927 האוניברסיטה הממלכתית לרפואה -רח' קוריון
1928 - המכון לזואולוגיה ולרפואה וטרינרית - רח' נלבנדיאן
1929 -בית החולים לנשים ולידות, רח' אבוביאן
1939,1932,1930 - המכון לפיזיותרפיה, רח' אבוביאן
1935,1932 - האוניברסיטה להנדסה- רח' טריאן
1935 - האוניברסיטה לאדריכלות ולהנדסת בניין, רח' טריאן
1939 - בית החולים לילדים - רח' אבוביאן
1953,1940,1933 - התיאטרון האקדמי הלאומי לאופרה ולבלט על שם אלכסנדר ספנדריאן- בככר החירות -עם 1200 מקומות ואולם קונצרטים על שם ארם חצ'טוריאן בעל 1400 מקומות
1952, 1941 - בניין הממשלה, עם מגדל שעון - בככר הרפובליקה
תוכניות של ערים

ירוואן
נור-אראבקיר
1926 - נובאראשן
אצ'מיאדזין
1926 - סטפנקרט
פרסים ואותות הוקרה

זכה בפרסים רבים של האקדמיה הקיסרית לאמנות של סנט פטרסבורג - על תכנון בתי ספר, בית חולים עם 300 מיטות, תיאטראות ובתים פרטיים
1914-מדליית זהב לעיצוב הטוב יותר- עבור בית שרבטייב וחברות באקדמיה לאדריכלות
נבחר לסגן יושב ראש האקדמיה הקיסרית לאמנות בסנט פטרסבורג
1926 - "אדריכל העם" של ארמניה הסובייטית
פרס לאדריכלות של הממשלה השובייטית - עבור בניין הממשלה בירוואן
1937 - גראן פרי (הפרס הגדול) של התערוכה העולמית בפריז עבור בניין האופרה בירוואן
1942 - אחרי מותו - פרס סטלין, דרגה ב
הנצחה

2001 - נחנך בירוואן המוזיאון לאדריכלות על שם אלכסנדר טמניאן. בטקס החנוכה השתתף נכדו, אלכסנדר טמניאן ג'וניור, מדען ופעיל בתעוה לשחרור קאראבאך (ארצאך).
1999 - הדואר הארמני הנפיק בול עם דיוקנו לזכרו
1974-1970 - נבנתה במרכז העיר ירוואן, על יד ה"מפל", אנדרטה לכבוד אלכסנדר טמניאן, יצירת הפסל ארתאשס אובספיאן, שבו האדריכל נראה מסתכל בתוכנית העיר שהוא עיצב
לקריאה נוספת

האנציקלופדיה הארמנית הסובייטית, כרך 1, 1974.
אי.אי. קומרובה - לקסיקון ביוגרפי קצר, 300 ביוגרפיות: אדריכלים (רוסית} מוסקבה, ריפול קלאסיק, 2000.
הערות שוליים

↑  Mary Danielian 2004 מצוטטת בכתבה של ארה סנג'יאן
↑  Levon Chorbajian,Patrick Donabedian, Claude Mutafian The Caucasian Knot:The History and Geopolitics of Nagorno-Karabagh Zed Books, London 1994 p.142
↑  AjamMedia Collective on site Global Voices, 5 oct.2014 Becoming a Post Soviet City
↑  Galstyan "Unlayering" Historical Yerevan for the sake of history:The Imminent demolition of Moscow Cinema Open-Air Hallin the blog Hayasart 2009
↑  Ajam Media Collective
↑  Vigen Galstyan 2010
1 2 3  Mary Danielian 2004 מצוטטת בכתבה של ארה סנג'יאן
↑  כתבה מ-19.9.2011 באתר Armeniadiaspora לפי ArmeniaNow
↑  Eduard Ayanyan The Architect of the Twelfth Capital באתר המוזיאון-מכון על שם טמניאן,1.8.2013
↑  http://www.network54.com/Search/view/146256/1092009058/A+summary+of+this+lecture?term=gold&page=36189 מרי דניאליאן - מצוטטת בכתבה מאת ארה סנג'יאן מ-9.7.2004 באתר network 54
↑  2004 Mary Danielian מצוטטת בכתבה של ארה סנג'יאן
↑  Angela Harutyunyan State Icons and Narratives in the Symbolic Cityscape of Yerevan in Public Spheres after Socialism, Intellect, Bristol Uk, Chicago, US Univ. of Chicago Press 2008 p.21-31
↑  Nazareth Karoyan in Public Spheres after Socialism 2008 עמוד 32]
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 139989803  ISNI: 0000 0000 7344 9424  LCCN: n2001046692  ULAN: 500326755  VIAF: 103308486   WorldCat (עם VIAF): 103308486 
בניין התיאטרון לאופרה ולבלט בירוואן, בזמנו "בניין העם" 1953-1926
ככר הרפובליקה ביירוואן, עם בניין הממשלה, לפי תכנונו של טמניאן
האנדרטה של טמניאן למרגלות "המפל"
תוכנית המתאר של היישוב נובאראשן, לפי אלכסנד טמניאן
אלן אייקבורן

| --- | --- |

צילום משנת 2010 על-יד התיאטרון הלאומי בלונדון
 לידה:  12 באפריל 1939 (בן 85) המפסטד, לונדון
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 לאום:  אנגלי
 עיסוק:  מחזאי, סופר, במאי, שחקן תיאטרון
 מקום לימודים:  היילבורי קולג' 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 תחום כתיבה:  מחזות, ספרי ילדים
 סוגה:  קומדיות, דרמות, ספרי ילדים
 תקופת הפעילות:  מ-1959 
 פרסים והוקרה:  פרס איוונינג סטנדרד   פרס אוליבייה   CBE
 www.alanayckbourn.net
 
סר אלן אייקבורן CBE (באנגלית: Sir Alan Ayckbourn; ‏ נולד ב-12 באפריל 1939 בהמפסטד, לונדון) הוא מחזאי, סאטיריקן ובמאי תיאטרון אנגלי. הוא מחברן של מעל שבעים קומדיות שהוצגו בסקרבורו ובלונדון ובשנים 2009-1972 היה המנהל האמנותי של תיאטרון סטיבן ג'וזף בסקרבורו. ההצלחה המהדהדת הראשונה שלו היה המחזה "Relatively Speaking" ("באופן יחסי") שהוצג ב-1969 בתיאטרון הדוכס מיורק. למעלה מ-40 מבין מחזותיו הוצגו בבכורה בווסט אנד, בתיאטרון המלכותי הלאומי וברויאל שייקספיר קומפני.
עם מחזותיו הידועים נמנים Absurd Person Singular (שלוש מסיבות) (1975), The Norman Conquests trilogy ‏ (1973),Bedroom farce ‏ (1975),Just Between Ourselves ‏ (1976), A Chorus of Disapproval ‏ (1984),Woman in Mind ‏ (1985),A Small Family Business ("עסק משפחתי") ‏ (1987),Man Of The Moment ‏ (1988), House & Garden ‏ 1999, Private Fears in Public Places ‏ (2004) ("לבבות").
הרבה מיצירותיו זכו בפרסים, לרבות 7 פרסי "לונדון איוונינג סטנדרד". הם תורגמו ל-35 שפות, כולל בעברית, והוצגו על הבמה ובתחנות טלוויזיה ברחבי העולם. 10 ממחזותו הופקו בברודוויי, תוך זכייה בפרס טוני אחד ובשתי מועמדויות לפרס טוני.
ביוגרפיה > שנותיו המוקדמות

אלן אייקבורן נולד בהמפסטד, לונדון, כבנם של הוראס אייקבורן, מוזיקאי ששימש כסגן מנהל התזמורת הסימפונית לונדון, ושל אייריני לבית וורלי, עיתונאית שכתבה במגזינים פופולריים לנשים.
בגיל 5 הוריו התגרשו והוא נשאר עם אמו, שנישאה בשנית למנהל בנק ועברה לגור באזור כפרי בסאסקס. גם הפעם נישואי אמו לא עלו יפה וילדותו של אייקבורן לא הייתה מאושרת.
אייקבורן נשלח לפנימיות שונות ובגיל 12 קיבל מלגת לימודים לבית ספר ציבורי יוקרתי בהיילסברי.
בזכות מורה בשם אדגר מתיוס, בבית ספר זה גילה אייקבורן את משיכתו לתיאטרון. בגיל 17 החליט להיות שחקן תיאטרון והחל להשתתף בכמה להקות שחקנים, לא רק כשחקן אלא גם כמנהל במה.
ביוגרפיה > הקריירה בתיאטרון

בשנת 1957 החל אייקבורן לעבוד בלהקת סטיבן ג'וזף בסקרבורו, שהיה סוג של תיאטרון ניסיוני שהתמחה בשיטות משחק "מחתרתיות". הוא שיחק בעיקר בתפקידים זוטרים וכעוזר מנהל במה. סטיבן ג'וזף, מנהל התיאטרון, הבחין בכישורי הכתיבה שלו ודרבן אותו לכתוב מחזות. כפי שפורסם מאוחר יותר, ג'וזף אמר לו שאם ירצה תפקידים טובים יותר, מוטב שיכתוב מחזות מתאימים לעצמו. אכן הוא כתב אז בשנת 1959 שני מחזות - The Square Cat (החתול המרובע) ו- Love After All (אהבה אחרי הכל) אותם לא פרסם תחת שמו. בעת עבודתו בסקרבורו הוא כתב גם את המחזות Dad's Tale ("סיפורו של אבא") ו- Standing Room Only.
בשנת 1961 אייקבורן עזב את סקרבורו כדי להקים להקה משלו - Victoria Theatre Company בסטוק-און-טרנט. בשנים 1965–1970 הוא עבד גם כמפיק דרמות ב-BBC. במקביל המשיך לכתוב מדי פעם מחזות לתיאטרון סטיבן ג'וזף.
ביוגרפיה > הצלחותיו הראשונות

בשנת 1969 קטף  אייקבורן  הצלחה על במות לונדון עם המחזה-פארסה שכתב -  Relatively Speaking ("באופן יחסי") ושכותרתו המקורית הייתה Meet My Father ("הכר את אבי"). כבר במחזה זה הצטיין בחושו המיוחד לדיאלוג וכושר ההמצאה למצבים ולעלילות מורכבים ומצחיקים.
מיד אחרי "באופן יחסי" הציג בווסט אנד את הקומדיה "How the Other Half Loves" על תסבוכות בחיים הזוגיים.
ביוגרפיה > פעילותו כבמאי

בשנת 1970 חזר אייקבורן לתיאטרון בסקרבורו, אך הפעם כמנהל אמנותי. הבמה בסקרבורו שימשה לו הפעם כזירת ניסוי למחזותיו החדשים שהוצגו לאחר מכן בווסט אנד הלונדוני. בשנת 1972 כתב את "Absurd Person Singular (שלוש מסיבות), קומדיה שחורה הנסובה על ניסיון התאבדות של בחורה.
המחזה "כיבושי נורמן" The Norman Conquests (1973) מורכב משלושה מחזות קשורים זה בזה המתרחשים בו זמנית בשלושה מרחבים סמוכים.
טרילוגיה זו זכתה בפרס המחזה הטוב ביותר של שנת 1974 בתחרות של "לונדון איוונינג סטנדרד".
אייקבורן הוכר כאחד המובילים שבמחזאי בריטניה. כמה מבקרי תיאטרון השוו אותו לניל סיימון האמריקאי.
בשנת 1974 הפיק אייקבורן שתי קומדיות חדשות ומצליחות -Absent Friends ("עם חברים כאלה...") ו-Confusions שגרמו להכתרתו ל"מחזאי השנה 1974" על ידי מועדון ורייטי של בריטניה.
בשנות ה-1970 ושנות ה-1990 כתב אייקבורן לפחות מחזה אחד בשנה. היצירה החשובה ביותר בתקופה זו הייתה A Chorus of Disapproval לפיה הופק בשנת 1989 סרט עלילתי. כל מחזותיו הוצגו בבכורה בסקרבורו ואחר כך בווסט אנד של לונדון. החל משנת 1985 פרסמה הוצאת פאבר סדרות של מחזות פרי עטו. ב-1997 עלה בהצלחה רבה המחזה Things We Do For Love.
חייו הפרטיים

אלן אייקבורן היה נשוי לכרסטין הלן רולנד.
פרסים ואותות הוקרה

1973: Evening Standard פרס איוונינג סטנדרד (לקומדיה הטובה ביותר: «Absurd Person Singular»)
1974: פרס איוונינג סטנדרד (למחזה הטוב ביותר: «The Norman Conquests»)
1977: פרס איוונינג סטנדרד (למחזה הטוב ביותר: «Just Between Ourselves»)
1981: תואר דוקטור לשם כבוד בספרות של האוניברסיטת (Doctor of letters, Litt. D.), Университет Халла
1985: פרס איוונינג סטנדרד (לקומדיה הטובה ביותר: «A Chorus of Disapproval»)
1986: פרס לורנס אוליבייה (לקומדיה הטובה ביותר: «A Chorus of Disapproval»)
1987: פרס איוונינג סטנדרד למחזה הטוב ביותר, עבור A Small Family Business
1987: פרס המחזות והשחקנים
1987: דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קיל (Keele)
1987: דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לידס
1987: תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE)
1989: פרס איוונינג סטנדרד (לקומדיה הטובה ביותר עבור Henceforward
1990: פרס איווינינג סטנדרד לקומדיה הטובה ביותר עבור Man of the Moment
1997: תואר אבירות (Knight Bachelor)
1998: דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה של אנגליה
2008: הכתרה בהיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי
2009: פרס מיוחד ע"ש לורנס אוליבייה
2009: פרס מעגל המבקרים לשירות נכבד לאמנות
2011: דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת יורק סנט ג'ון
יצירות

אלן אייקבורן כתב כ-80 מחזות ו20 ספרים לילדים.
יצירות > מחזות

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה .  הסיבה היא: בלגן ביישור לימין של אנגלית ועברית.
The Square Cat (1959)
Love After All (1959)
Dad’s Tale (1960)
Standing Room Only (1961)
Christmas V Mastermind (1962)
Mr Whatnot (1963)
Relatively Speaking (1965, שמו הראשון — «Meet My Father»)
The Sparrow (1967)
How The Other Half Loves (1969)
Family Circles (1970, «The Story So Far», «Me Times», «Me Times Me»)
Time And Time Again (1971)
Absurd Person Singular (1972)
Table Manners (1973, שמו ההתחלתי — «Fancy Meeting You»: עם «Living Together» и «Round and Round the Garden» מרכיבים את הטרילוגיה «The Norman Conquests»)
Living Together (1973, שמו הראשון — «Make Yourself At Home»)
Round and Round the Garden (1973, Norman Conquests)
Absent Friends (1974)
Confusions (1974)
Jeeves (1975, מחזמר עם מוזיקה מאת אנדרו לויד ובר ב-1996, כתוב מחדש בשם «By Jeeves»)
Bedroom Farce (1975)
Just Between Ourselves (1976)
Ten Times Table (1977)
Joking Apart (1978)
Sisterly Feelings (1979)
Taking Steps (1979)
Suburban Strains (1980)
Season’s Greetings (1980)
Way Upstream (1981)
Making Tracks (1981)
Intimate Exchanges (1982)
It Could Be Any One Of Us (1983)
A Chorus Of Disapproval (1984)
Woman in Mind (1985)
A Small Family Business (1987)
Henceforward… (1987)
Man Of The Moment (1988)
Mr A’s Amazing Maze Plays (1988)
The Revengers' Comedies (1989)
Invisible Friends (1989)
Body Language (1990)
This Is Where We Came In (1990)
Callisto 5 (1990, נכתב מחדש בשנת 1999 בשם «Callisto#7»)
Wildest Dreams (1991)
My Very Own Story (1991)
Time Of My Life (1992)
Dreams From A Summer House (1992)
Communicating Doors (1992)
Haunting Julia (1994)
The Musical Jigsaw Play (1994)
A Word From Our Sponsor (1995)
The Champion Of Paribanou (1996)
Things We Do For Love (1997)
Comic Potential (1998)
The Boy Who Fell Into A Book (1998)
House (1999, דיפטיך עם Garden)
Garden (1999)
Virtual Reality (2000)
Whenever (2000)
Gameplan (2001, טרילוגיה Damsels In Distress)
Flatspin (2001, Damsels In Distress)
RolePlay (2001, Damsels In Distress)
Snake In The Grass (2002)
The Jollies (2002)
Sugar Daddies (2003)
Orvin — Champion Of Champions (2003)
My Sister Sadie (2003)
Drowning on Dry Land (2004)
Private Fears in Public Places (2004)
Miss Yesterday (2004)
Improbable Fiction (2005)
If I Were You (2006)
Life And Beth (2008)
(2008) Awaking Beauty
(2009) My Wonderful Day
(2010) Life of Riley
(2011) Neighbourhood Watch
(2012) Surprises
(2013) Arrivals & Departures
(2014) Roundelay
(2015) Hero's Welcome
(2017) A Brief History of Women
(2018) Better Off Dead
(2019) Birthdays Past, Birthdays Present
(2020) Anno Domino
(2021) The Girl Next Door
(2022)  Family Album
(2023) Welcome to the Family
(2023) Constant Companions
עיבודים של מחזותיו לקולנוע

1993 - Smoking/No smoking - סרט בבימויו של אלן רנה- עם תסריט מאת אנייס ז'אווי וז'אן-פייר בקרי המבוסס על שישה מתוך שמונת הסיפורים שבמחזהו של אייקבורן Intimate Exchanges (1982).
2006 - לבבות - Coeurs בבימויו של אלן רנה, על תסריט של ס'אן-מישל ריב, לפי המחזה Private Fears in Public Place (2004) - בימוי הסרט זכה ב"אריה הכסף" בפסטיבל הסרטים בוונציה
2014 - Aimer, boire et chanter (חיי ריילי) בבימוי אלן רנה, על תסריט מאת תוראן ארבייה ואלכס רוואל, לפי המחזה Life of Riley (2010). הסרט זכה בפרס אלפרד באואר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-2014.
הערות שוליים

↑  הלונדון גאזט, מספר 50764, עמוד 7, 31 בדצמבר 1986
↑  הלונדון גאזט, חלוקת תוארי אבירות, 18 באוגוסט 1998
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308078605171  PLWABN: 9810545922405606  BIBSYS: 90126788  BNE: XX1673065  BnF: cb12358236g (data)  CiNii: DA02071600  GND: 118810618  ICCU: RAVV022170  ISNI: 0000 0001 0915 6114  LCCN: n50029780  LNB: 000032750  MusicBrainz: 0a2d5b57-c0d5-4a98-ab66-e59ce340c4d9  NDL: 00431957  NKC: jo2002112126  NLA: 35011273  NLG: 65212  NSK: 000030776  NTA: 068765983  RERO: 02-A002954575  SELIBR: 232174  SNAC: w66h5m40  SUDOC: 032579209  Trove: 788915  VIAF: 73928984   WorldCat (עם VIAF): 73928984 
תיאטרון סטיבן ג'וזף בסקרבורו
אלפונס רטיסבון

| --- | --- |

אלפונס רטיסבון ב-1865
 לידה:  1 במאי 1812 שטרסבורג, צרפת 
 פטירה:  6 במאי 1884 (בגיל 72) עין כרם, ישראל 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  ? – 6 במאי 1884 
 שם השושלת:  משפחת רטיסבון 
 אב:  אוגוסט רטיסבונה 
 אם:  Adélaïde Cerf Berr 
 
אלפונס רטיסבון (Alphonse Ratisbonne;‏ 1 במאי 1814 – 6 במאי 1884) היה יהודי צרפתי שהמיר את דתו והיה למיסיונר ואיש דת קתולי. יחד עם אחיו תאודור רטיסבון, אף הוא מומר שהיה לאיש כמורה, יסד את מסדר האחיות ציון והקים שורת מנזרים ומוסדות חינוך קתוליים בירושלים ובעולם.
מדליית הפלא
ספר על התנצרותו של רטיסבון
היומן של רטיסבון
אלפונס רטיסבון עם יתומות בעין כרם
קברו של רטיסבון בעין כרם
קורות חייו

רטיסבון נולד בשטרסבורג שבאלזס למשפחה יהודית אמידה, כבן תשיעי בין עשרה ילדים. בשנת 1841, לאחר לימודי משפטים בפריז, התארס לבת אחיו הגדול, פלורה רטיסבון, ועמד להצטרף כשותף בבנק של דודו.
עקב גילה הצעיר של פלורה, שהייתה אז רק בת 16, החתונה נדחתה ורטיסבון יצא בינתיים לטיול במזרח. ברומא פגש רטיסבון את בן כיתתו משטרסבורג, גוסטב דה בוסייר (Gustave de Bussieres), צעיר פרוטסטנטי, שסיפר לו כי בא לרומא לבקר את אחיו, שהפך לכומר קתולי. אחד מאחיו של רטיסבון, תיאודור, המיר גם הוא דתו 15 שנה קודם, כחלק מקבוצת משכילים ומנהיגים יהודים בני אלזס שנהגו כך, והגיע לדרגה גבוהה בממסד הכנסייתי של פריז. רטיסבון הגדיר את עצמו באותה עת כחילוני אתאיסט, ולאחר התנצרות אחיו והפיכתו לכומר, הצהיר על הנצרות הקתולית כמחלת כלבת מסוכנת, שגרמה לאחיו לבגוד במשפחתו.
השלושה טיילו ברומא, ורטיסבון הצעיר לא התבייש לכנות באוזני הכומר את הנצרות בשם "אמונה טפלה". בתגובה הציע הכומר לרטיסבון לענוד את "מדליית הפלא", לשאת תפילה נוצרית מסוימת, ולראות איך הדבר ישפיע עליו.
קורות חייו > מדליית הפלא

בנובמבר 1830 טענה נזירה צעירה בשם קתרין לאבּור (Catherine Laboure) ממנזר "אחיות הצדקה" בפריס כי מריה אמו של ישו התגלתה לפניה כשידיה פרושות וקרני אור יוצאות מהן. מעל ראשה נמתחה קשת ועליה המילים בצרפתית: "הו מריה שהתעברה ללא חטא, התפללי עבורנו כשאנו פונים אלייך בצרתנו" (O Marie concue sans peché, priez pour nous qui avons recours a vous).
לאבור סיפרה כי מריה ביקשה ממנה ליצור מדליה שתציג את החיזיון, ומצדה השני יופיעו שני לבבות - אחד שלה ואחד של ישו - וצלב המשולב באות M המסמל את שמה של מריה. כן ביקשה לפזר 12 כוכבים המסמלים את שנים עשר השליחים של ישו. היא הבטיחה כי האל יגמול חסדים עם כל מי שיחזיק במדליה בזמן תפילה. לאחר מאמצים מרובים, הצליחה לאבּור לשכנע את הממונים עליה ליצור את המדליה, ולאחר שריפאה חולים והביאה להתנצרותם של רבים נודע שמה כ"מדליית הפלא".