מרד החשמונאים
הצדדים הלוחמים > הסלאוקים, פיקודם וצבאם

לעיתים קרובות נקראים הסלאוקים במקורות העבריים "יוונים" או "סורים". אמנם, גרעין השליטה הסלאוקי היה ממקור יווני-מוקדוני, אך אין מדובר ביוונים. האימפריה הסלאוקית כללה עמים רבים וכך גם צבאה, ששירתו בו, לצד המתיישבים הצבאיים שמקורם מיוון וממוקדון עשרות אלפי חיילים ממוצא מזרח תיכוני. כמו כן, האימפריה הסלאוקית לא הייתה מוגבלת בזמן המרד לתחומה של סוריה. הייתה זו אימפריה גדולה שהשתרעה מהים התיכון עד לב לבה של פרס (המחוזות הרחוקים יותר אבדו). חלק מעריה המרכזיות נמצאו אכן באזור סוריה, אך לא רק בה. אנטיוכיה, בירת הממלכה לא נמצאת בסוריה, אלא בשטחה של טורקיה המודרנית וכך גם אפאמיאה, המרכז הלוגיסטי של צבאה. עיר גדולה נוספת, סלאוקיה נמצאת באזור עיראק של היום. כך שהכינוי "סורים" ו"יוונים" אינו מדויק.
הפיקוד העליון על הצבא הסלאוקי, בדומה לצבאות הלניסטיים אחרים, היה נתון בידיו של המלך אם נכח בשדה הקרב. אם לא, אז היה אחד הגנרלים שלו מקבל את הפיקוד. במקרה של מרד החשמונאים היה הפיקוד המיידי נתון בידיו של הנציב הסלאוקי של מחוז השומרון (מרידרך), אפולוניוס. אין אפשרות לקבוע אם הוא אותו אפולוניוס, מפקד השכירים המיסיים, ששמו נקשר בפרעות בירושלים. חוקרים אחדים סבורים שחד הם ואילו אחרים סבורים שאין זהות בין השניים. כמו כן, הוצבו באזור מפקד מצודת החקרא סוסטרטס ופיליפוס, הממונה על מימוש המדיניות הסלאוקית. במעגל הרחב יותר כללה שדרת הפיקוד הסלאוקית את ליסיאס, מושל קוילה-סוריה (ולימים העוצר של המלך הינוקא, אנטיוכוס החמישי), ניקנור וגורגיוס. עם מותו של אנטיוכוס הרביעי בשנת 164 התחולל מאבק פוליטי במדינה הסלאוקית (במהלכו נקטלו המלך הינוקא אנטיוכוס החמישי וליסיאס, העוצר), ובסתיו 162 לפנה"ס עלה דמטריוס הראשון על כס המלוכה. דמטריוס, בניגוד לליסיאס, לא יצא בעצמו לדיכוי המרד, אלא הסתפק בשליחת מצביאו הבכיר, בקכידס.
המקורות העתיקים חלוקים לגבי המספר הכולל של הכוחות הסלאוקים שהשתתפו בדיכוי המרד. ספר מקבים א' מוסר על מספרים שנעים בין 20 ל-100 אלף לוחמים, אך פוליביוס בתיאורו של המסדר הצבאי בדרפנה מספר על 41,000 חיילים בלבד, שהיו זמינים בצבא השדה (מלבד החיילים במחוזות המזרחיים שלא לקחו חלק במצעד).
המרד ביהודה לא היה האירוע הצבאי החשוב ביותר בממלכה הסלאוקית באותה התקופה. התסיסה במחוזות המזרחיים איימה על לב האימפריה הסלאוקית ועל עצם קיומה, ולכן כנראה שהוקדשו לטיפול בה משאבים רבים יותר. מסיבה זו סביר להניח שהרבה פחות מחצי מהצבא היה זמין לדיכוי המרד. גם ספר מקבים מזכיר את מסעו של אנטיוכוס הרביעי למזרח עם חצי מהצבא בסמוך לקרב אמאוס (165 לפנה"ס). חלק ניכר מהכוחות שיצאו עם אנטיוכוס חזרו לאנטיוכיה בשנת 163, היו זמינים לליסיאס במסעו השני לארץ ישראל והשתתפו בקרב בית זכריה.
המספרים פחתו שנית אחרי מרידה נוספת במזרח, הפעם בראשותו של טימארכוס, והכוחות שעמדו לרשותו של ניקנור היו קטנים בהרבה. המספרים גדלו שוב במסעו השני של בקכידס בשנת 160. המרד של טימארכוס דוכא כמה חודשים קודם לכן, וכוחות רבים היו זמינים לבקכידס והשתתפו בקרב אלעשה. כמו כן, חששו הסלאוקים מהתערבות רומית שכבר נתנה את אותותיה בבחישה במרד טימארכוס ובברית שכרתה רומא עם יהודה המכבי. סך הכל השתנה מניין הכוח הסלאוקי מאלפים אחדים עד מעל עשרים אלף חיילים, שאליהם ניתן להוסיף מיליציה בת כמה אלפים של מתייוונים ובעלי ברית מקומיים, שהיו מאומנים פחות מהצבא הסלאוקי.
מבחינת הרכב הצבא, יכלו הסלאוקים להסתמך על כוחות מגוונים. מהם חיילי פלנקס "כבדים" שרגילים להילחם בשטחים מישוריים, אך גם כוחות קלים יותר, בהם אלפי רגלים קלים, שכירי חרב שמוצאם מאזורים הרריים הרגילים להילחם בתנאים אלה, גם פלטסטים רבים, ואף יחידות שהוסבו לסגנון הלחימה הרומי. פרשים היו נפוצים מאוד בצבא הסלאוקי, אך בדרך כלל לא לקחו חלק בפשיטות הסלאוקיות ליהודה פרשים רבים. הכמות המקסימלית היא כ-2,000. פילי מלחמה, שהיו נפוצים למדי בתקופה מוקדמת יותר, התמעטו בתקופה זו, והשתתפו רק בקרב בית זכריה, ונטבחו כליל בהוראתו של ליסיאס בקיץ 162 על פי דרישת הסנאט הרומי.