stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המשלחת האבודה של פרנקלין
רקע

החיפוש האירופי אחר קיצור דרך מערבי בדרך הים מאירופה לאסיה החל במסעותיו של כריסטופר קולומבוס בשנת 1492 ונמשך עד אמצע המאה ה-19 בשורה ארוכה של משלחות חקר, שיצאו ברובן מאנגליה. המסעות האלה, כאשר נחלו הצלחה במידה זו או אחרת, הוסיפו לסך כל הידע הגאוגרפי שנצבר באירופה על חצי הכדור המערבי, בעיקר צפון אמריקה, ובד בבד עם גידולו של ידע זה, פנתה תשומת הלב בהדרגה
אל החוג הארקטי. מגלי הארצות של המאה ה-16 וה-17, שהביאו תגליות על צפון אמריקה, היו מרטין פרובישר, ג'ון דייוויס, הנרי הדסון וויליאם באפין. בשנת 1670 הביאה התאגדותה של חברת מפרץ הדסון למסעות חקר נוספים בחופים ובפנים הארץ של קנדה ובימים הארקטיים. חוקרי הארצות במאה ה-18 היו ג'יימס נייט, כריסטופר מידלטון, סמיואל הרן, ג'יימס קוק, אלכסנדר מקנזי וג'ורג' ונקובר. עד 1800 הראו חקירותיהם, שאין שום מעבר צפון-מערבי כשיר לשיוט ספינות בקווי הרוחב הממוזגים שבין האוקיינוס השקט לאוקיינוס האטלנטי.
בשנת 1804 התמנה סר ג'ון בארו למזכיר השני של האדמירליות, משרה בה התמיד עד 1845, והחל לדרבן את הצי המלכותי להשלים את המעבר הצפון-מערבי מעל הקצה העליון של קנדה ולנווט לעבר הקוטב הצפוני. במהלך ארבעת העשורים הבאים, ערכו מגלי ארצות, בהם ג'ון רוס, דייוויד בוכאן, ויליאם אדוארד פארי, פרדריק ויליאם ביצ'י, ג'יימס קלארק רוס, ג'ורג' בק, פיטר וארן דס ותומאס סימפסון מסעות מועילים אל האזור הארקטי הקנדי. בין מגלי ארצות אלה היה ג'ון פרנקלין, סגן מפקד של משלחת לקוטב הצפוני בספינות "דורותיאה" ו"טרנט" בשנת 1818 ומפקד משלחות אל החוף הארקטי של קנדה ולאורכו בשנים 1819–1822 ו-1825–1827. עד 1845 צמצם מצבור התגליות של כל המשלחות האלה את חלקיה הלא-נודעים הרלוונטיים של קנדה הארקטית לשטח מרובע של כ-181,300 קמ"ר. אל האזור הלא-נודע הזה היה פרנקלין אמור להפליג, מערבה ממצר לנקסטר ואחר מערבה ודרומה ככל שיתירו לו קרח, יבשה ושאר מכשולים, להשלמת המעבר הצפן-מערבי. המרחק שהיה עליו לשייט היה בערך 1670 ק"מ.
הכנות > פיקוד

בארו, שהיה בן 82 וקרוב לסוף הקריירה, חכך בדעתו מי ראוי לפקד על המשלחת שתשלים את המעבר הצפון-מערבי ואולי תמצא גם ים פתוח, נקי מקרח, סביב הקוטב הצפוני, כפי שסבר בארו. פארי, בחירתו הראשונה, נלאה מן החוג הארקטי וסירב בנימוס. בחירתו השנייה, ג'יימס קלארק רוס, סירב גם הוא משום שהבטיח לאשתו הטרייה שלא יפליג עוד אל האזור הארקטי. את האדם השלישי שבו בחר בארו, ג'יימס פיצג'יימס, דחתה האדמירליות מחמת גילו הצעיר. בארו שקל את ג'ורג' בק, אבל חשב שהוא נצחני מדי. פרנסיס קרוזייה, עוד אפשרות, היה אירי ממעמד נמוך, עובדה שהטתה את הכף לרעתו. בניגוד לרצונו, התפשר בארו על פרנקלין בן ה-59. המשלחת נועדה לצאת בשתי ספינות, אה"מ ארבוס (1826) ואה"מ טרור (1813), שכל אחת מהן שירתה באנטארקטיקה תחת פיקודו של ג'יימס קלארק רוס. פרנקלין התמנה לרב חובל של "ארבוס" וקרוזייר, שפיקד על "טרור" במשלחת לאנטארקטיקה עם רוס בשנים 1841–1844, התמנה לקצין מבצעים ולמפקד ה"טרור". פרנקלין קיבל את הפיקוד על המשלחת ב-7 בפברואר 1845, ואת ההוראות הרשמיות ב-5 במאי 1845.
הכנות > ספינות, אספקה וצוות

"ארבוס" בת ה-378 טון ו"טרור", בת 331 טון, היו בעלות מבנה איתן ומוצק, והותקנו בהן מיטב השכלולים האחרונים. מנועי קיטור הותאמו להנעת מדחף יחיד בכל אונייה; המנועים הללו שימשו לשעבר קטרים מחברת קרוידן הלונדונית למסילות ברזל. הם אפשרו לספינות לשייט ב-17.4 קמ"ש בכוח עצמי.
עוד טכנולוגיה מתקדמת כללה חרטומים מחוזקים בקורות כבדות ולוחות ברזל, חימום קיטור פנימי לרווחת הצוות, מדחפי בורג והגאי ברזל, שאפשר היה להעלות אל תוך מדורי ברזל כדי להגן עליהם מנזק, ספריות אונייה של יותר מ-1,000 ספרים, ואספקה לשלוש שנים של מזונות משומרים בדרכים מקובלות או בקופסאות שימורים. את קופסאות השימורים סיפק סמואל גולדנר, שזכה בחוזה ב-1 באפריל 1845, בסך הכל 7 שבועות לפני שפרנקלין יצא לדרך. בית החרושת לשימורי בשר של גולדנר בגאלאץ עבד בקדחתנות להכין את ההזמנה הענקית והחפוזה של 8,000 פחיות. מחמת החיפזון, הייתה בקרת איכות לא-מספקת של חלק מן הפחיות שיוצרו; לאחר זמן נמצא, שהלחמות העופרת שלהן "היו מרושלות ועבות מדי, ונטפו כשעוות נרות על פנים הקופסאות".
רוב אנשי הצוות היו אנגלים, רבים מהם מצפון אנגליה, ומעטים היו אירים וסקוטים. מלבד פרנקלין, קרוזייה ולוטננט גראהם גור, הקצינים היחידים שהיו בעלי ניסיון ארקטי היו רופא עוזר ושני מומחים לקרח.
הכנות > קשרים לאוסטרליה

מלבד סר ג'ון פרנקלין עצמו, שהיה סגן מושל של ארץ ואן דימן, כלל הצוות שני אנשים שהיו להם קשרי משפחה קרובים אל חוקרי אוסטרליה, שגם הם מתו בנסיבות טרגיות. קומנדר אנרי לה וקונט היה דודן ראשון של ויליאם ג'ון וילס, שותף להנהגת משלחת ברק ווילס מ-1861, הראשונה שחצתה את יבשת אוסטרליה מדרום לצפון; הן ברק והן וילס נספו במסע חזרה. ויליאם גיבסון, דייל על אה"מ "טרור" היה אחיו הבכור של אלפרד גיבסון, שנעלם במשלחת משנת 1874 בהנהגת ארנסט גיילס לחציית מדבריות מערב אוסטרליה ממזרח למערב, ושמו הונצח במדבר גיבסון.
מתוך רשומה ביומן של גיילס, 21 באפריל 1873:
הערתי לגיבסון בדרכנו, שזה יום השנה לשובם של ברק ווילס אל בסיסם בנחל קופר ואז סיפרתי לו, כיון שנראה שאיננו יודע דבר על כך, על התלאות שידעו בדרכם, על מאבקם הנואש לקיום ועל מותם שם; ובדרך אגב ציינתי, שלמר וילס היה אח [כך במקור], שגם  הוא נספה בשדה התגליות, כאשר יצא עם סר ג'ון פרנקלין ב-1845. גיבסון העיר, "או, לי היה אח שמת עם פרנקלין בקוטב הצפוני ואבי התקשה מאד לקבל את שכרו מן הממשלה".
אובדן

המשלחת יצאה לדרכה מגרינהיית', אנגליה, בבוקר ה-19 במאי 1845, עם צוות של 24 קצינים ו-110 ימאים. האוניות עצרו לשהות קצרה בנמל סטרומנס באיי אורקני בצפון סקוטלנד, ומשם הפליגו אל גרינלנד עם אה"מ ראטלר (1843) ואוניית תובלה, "בארטו ג'ויניור".
באיי ויילפיש במפרץ דיסקו, על החוף המערבי של גרינלנד, נשחטו 10 שוורים שהיו על אוניית התובלה לשמש בשר טרי; האספקה הועברה אל "ארבוס" וטרור", וחברי הצוות כתבו את מכתביהם האחרונים הביתה. מכתבים שנכתבו על סיפון האוניות מספרים על האיסור שהטיל פרנקלין על קללות ועל שכרות. לפני יציאתן הסופית של האוניות לדרך, שוחררו חמישה אנשים ונשלחו הביתה על "ראטלר" ו"בארטו ג'וניור", ובכך צומצם הצוות הסופי של הספינות ל-129. המשלחת נראתה לאחרונה על ידי אירופאים בסוף יולי 1845, כשקפטן דאנט מספינת ציידי הלווייתנים "הנסיך מוויילס" וקפטן רוברט מרטין מספינת ציידי הלוותנים "אנטרפרייז" פגשו את "טרור" ו"ארבוס" במפרץ באפין, שם המתינו לתנאים טובים לחציית מצר לנקסטר.
במהלך 150 השנים הבאות יצרפו משלחות אחרות, חוקרים ומדענים פיסה לפיסה את אשר אירע לאחר מכן. אנשיו של פרנקלין חרפו ב-1845–1846 על האי ביצ'י, שם מתו שלושה חברי צוות ונקברו. "טרור" ו"ארבוס" נלכדו בקרח סמוך לאי המלך ויליאם בספטמבר 1846 והסברה היא, שמעולם לא הפליגו משם. לפי פתק מן ה-25 באפריל 1848, שהשאירו פיצג'יימס וקרוזייר על האי, פרנקלין מת ב-11 ביוני 1847; הצוות חרף על אי המלך ויליאם ב-1846–1847 וב-1847–1848, והצוות הנותר תכנן להתחיל ב-26 באפריל 1848 בצעדה לעבר נהר בק על אדמת קנדה. תשעה קצינים וחמישה-עשר ימאים מתו כבר; השאר עתידים היו למות בדרך, רובם על האי ויתר ה-30 או 40 על חופה המזרחי של קנדה, במרחק מאות מילין מן המוצב הקרוב ביותר של ציוויליזציה מערבית.
חיפושים ראשונים

לאחר שחלפו שנתיים ואף מילה לא הגיעה מפרנקלין, גברה הדאגה בציבור וליידי פרנקלין - יחד עם חברים בפרלמנט הבריטי ועיתונים בריטיים - דחקה באדמירליות להוציא משלחת חיפושים. בתגובה לכך, פיתחה האדמירליות תוכנית משולשת, שיצאה לפועל באביב 1848 וכללה קבוצת חילוץ יבשתית בראשות חוקר הטבע סר ג'ון ריצ'רדסון וחוקר הארצות ג'ון רה, שהפליגה במורד נהר מקנזי אל החוף הארקטי הקנדי. מלבדה יצאו עוד שתי משלחות ימיות, האחת נכנסה אל הארכיפלג הארקטי הקנדי דרך מצר לנקסטר והשנייה מצד האוקיינוס השקט. נוסף לכך, הציעה האדמירליות פרס בסך 20,000 ליש"ט ל"כל קבוצה או קבוצות, מכל מדינה שהיא, שיגישו עזרה לצוותי ספינות המחקר בפיקודו של סר ג'ון פרנקלין". לאחר כישלון המאמץ המשותף, גברו הדאגה והעניין שגילה הציבור הבריטי בחוג הארקטי עד ש"מציאת פרנקלין הייתה ללא פחות ממסע צלב." בלדות כגון "קינת ליידי פרנקלין", המנציחה את חיפושי ליידי פרנקלין אחר בעלה האובד, נעשו פופולריות.
רבים הצטרפו לחיפושים. בשנת 1850 שייטו אחת-עשרה אוניות בריטיות ושתי אוניות אמריקאיות בים הארקטי הקנדי, בהן הספינה "ברידאלביין" ואחותה הספינה "פניקס". כמה מהן התכנסו סמוך לחוף המזרחי של האי ביצ'י, שם נמצאו השרידים הראשונים של המשלחת, כולל שאריות של מחנה חורף משנת 1845–1846 וקבריהם של ג'ון טורינגטון,, ג'ון הארטנל וויליאם בריין. שום הודעות ממשלחת פרנקלין לא נמצאו באתר זה. באביב 1851 צפו נוסעים ואנשי צוות מסיפוניהן של כמה אוניות בקרחון ענקי סמוך לניופאונדלנד, שנשא שני כלי שיט, האחד זקוף והשני נטוי על קורת הסיפון. הספינות לא נבחנו מקרוב. באותו זמן עלה הרעיון, שהספינות הן "ארבוס" ו"טרור", אבל עכשיו ידוע שלא כך היה; סביר להניח, שהיו אלה ספינות נטושות של ציידי לווייתנים.
בשנת 1852 הוצב אדוארד בלצ'ר לפקד על המשלחת הארקטית הממשלתית לחיפוש סר ג'ון פרנקלין. החיפוש לא עלה יפה; כישלונו של בלצ'ר להתחבב על פיקודיו היה ביש מזל במיוחד במסע ארקטי, והוא לא היה האדם המתאים לפקד על כלי שיט בין גושי קרח. ארבע מחמש הספינות, "רזולוט", "פיוניר", "אסיסטנס" ו"אינטרפיד" ניטשו בקרח ים דחוס. בלצ'ר הועמד למשפט על הנטישה, אך זוכה מאשמה. אחת הספינות האלה, "רזולוט", התגלתה מאוחר יותר ללא פגע על ידי ספינת ציידי לווייתנים אמריקאית והושבה לממלכה המאוחדת. קורות עץ מן הספינה שימשו לאחר זמן לייצור שלושה שולחנות כתיבה, שאת אחד מהם, "שולחן רזולוט", העניקה המלכה ויקטוריה לנשיא ארצות הברית רתרפורד הייז; שולחן זה נבחר לעיתים קרובות על ידי נשיאי ארצות הברית לשימוש בחדר הסגלגל בבית הלבן.
משלחות מודרניות > חפירות באי המלך ויליאם (1982-1981)

ביוני 1981 החל אוון ביטי, פרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת אלברטה, במיזם האנתרופולוגיה הפורנזית של משלחת פרנקלין. הוא וצוות החוקרים ועובדי השדה שלו נסעו מאדמונטון אל אי המלך ויליאם, חוצים בדרכם את החוף המערבי של האי כפי שעשו אנשי פרנקלין 132 שנים לפניהם. מטרת המיזם הייתה למצוא חפצים ושרידי שלדים כדי לבסס באמצעות מדע פורנזי מודרני זהויות וגורמי מוות בקרב 129 האנשים האבודים.
אף כי החוקרים מצאו במסעם ממצאים ארכאולוגיים שהיו שייכים לאירופאים בני המאה ה-19 ושרידי אדם מפורקים, התאכזב ביטי, שקיווה לכמות ממצאים גדולה יותר. בבדיקת עצמות אנשיו של פרנקלין, מצא אזורים מצולקים ומקולפים, המצויים במקרים רבים במקרים של חסך בוויטמין C, הגורם לצפדינה. לאחר שובו לאדמונטון, השווה את ממצאיו עם הערות בנושא הצפדינה של ג'יימס סאוול, ארכאולוג ארקטי, והבחין בדפוסי שלדים המרמזים על קניבליזם. להשגת מידע על מצבם הבריאותי של אנשי המשלחת ועל תזונתם, שלח דגימות עצם למעבדה לבדיקת קרקע וגידולי שדה באלברטה לאנליזה של יסודות קורט והרכיב צוות אחר לביקור באי המלך ויליאם. באנליזה נמצאה רמה בלתי צפויה של 226 חלקים למיליון של עופרת בעצמותיו של איש הצוות, פי עשרה יותר מדגימות הביקורת המדעיות, שנלקחו משלדי אינואיטים מאותו אזור גאוגרפי, 36-26 חלקים למיליון.
ביוני 1982 הוטס צוות שכלל את ביטי ושלושה סטודנטים (וולט קוואל, דוקטורנט לאנתרופולוגיה באוניברסיטת אלברטה; ארנה קרלסון, סטודנט לארכאולוגיה וגאוגרפיה מאוניברסיטת סימון פרייזר בקולומביה הבריטית; וארזיין טונגיליק, סטודנט אינואיט ועובד שדה) לחוף המערבי של אי המלך ויליאם, שם הלכו בעקבות שהותירו אחריהם מקלינטוק ב-1859 ושוואטקה ב-1878–1879. התגליות שנעשו במשלחת זו כוללות את שרידיהם של בין שישה לארבעה-עשר איש בסביבות "מקום הסירה" של מקלינטוק וחפצים, בהם סוליית מגף שלמה, משובצת יתדות מאולתרות למניעת החלקה.
משלחות מודרניות > חפירות NgLJ2 ‏ 1992

בשנת 1992 זיהה צוות של ארכאולוגים ואנתרופולוגים פורנזיים אתר, שצוין כ-NgLJ2, על חופיו המערביים של אי המלך ויליאם. האתר תאם את התיאור הפיזי של "מקום הסירה" של לאופולד מקלינטוק. חפירות שנערכו במקום חשפו קרוב ל-400 עצמות ושברי עצמות, וחפצים שונים, מחלקי מקטרות חרס עד כפתורים ואביזרי נחושת. בדיקה של עצמות אלה שערכה אן קינלסייד, מדענית הזיהוי הפלילי של המשלחת, גילתה רמות גבוהות של עופרת והרבה סימני-חיתוך "שעלו בקנה אחד עם גרימת בשר". על יסוד משלחת זאת, התקבלה ברבים הסברה, שלפחות קבוצות אחדות מבין אנשי פרנקלין הגיעו לכלל קניבליזם כמוצא אחרון במצוקתם. ב-18 ביוני 2015 סיכם מחקר, שהתקבל לפרסום בכתב העת הבינלאומי לאוסטאוארכאולוגיה, שנוסף לגרימת הבשר מעל העצמות, "35 עצמות נשאו סימני שבירה ומירוק קלחת", שמופיע כאשר קצות העצמות שהתלהטו במים רותחים מתחככים בסיר הבישול שאליו הוכנסו, התרחשות טיפוסית לשלב האחרון של קניבליזם, כשאנשים על סף גוויעה ברעב מחלצים את מח העצמות כדי לנצל כל פירור אחרון של קלוריות וחומרים מזינים שעומד לרשותם.
חיפושים אחר אונייה טרופה (1993-1992)

בשנת 1992 ארגן הביוגרף של פרנקין, דייוויד ק. וודמן, בעזרת המומחה למגנטומטר בראד נלסון, את "Project Ootjoolik" לחיפוש האונייה הטרופה, שנמצאת, לדברי האינואיטים, סמוך לחצי האי אדלייד. הם גייסו לעזרתם את מועצת המחקר הלאומית של קנדה ומטוס סיור של הצבא הקנדי, ומצוידים במגנטומטר רגיש, יצאו לסקור שטח חיפושים רחב ידיים ממערב לגרנט פוינט, מגובה 60 מטר. יותר מ-60 מטרות מגנטיות חזקות זוהו, וחמש מהן נחשבו לבעלות מאפיינים תואמים במיוחד לאלה שיש לצפות להם באוניות של פרנקלין.
ב-1993, ערכו ד"ר ג'ו מקאיניס ווודמן ניסיון לזהות את המטרות הראשונות במעלה מן השנה הקודמת. מטוס שכור נחת על הקרח בשלוש מנקודות הציון, בור נחפר בקרח, ונעשה שימוש בסונאר לסקירת גזרה קטנה להדמיית קרקעית הים. אלא שמחמת תנאי הקרח וניווט לא ודאי, לא ניתן היה לאשר בדיוק את מיקום הבורות, ודבר לא נמצא.
חיפושים אחר אונייה טרופה (1993-1992) > החפירות באי המלך ויליאם (1994–1995)

בשנת 1994 ארגן וודמן והנהיג חיפוש יבשתי באזור שממפרצון ריצ'רד קולינסון עד ויקטורי פוינט (של ימינו) למציאת ה"כספות" הקבורות שהוזכרו בעדות של הצייד האינואיטי בן התקופה. קבוצה של 10 אנשים עשתה עשרה ימים בחיפוש, שמומן על ידי החברה הגאוגרפית המלכותית של קנדה, וצולם על ידי תאגיד השידור הקנדי "המוקד צפון". שום זכר לכספות לא נמצא.
ב-1995 התארגנה משלחת בשיתוף וודמן, ג'ורג' הובסון והרפתקן אמריקאי בשם סטיבן טראפטון - שכל קבוצה בה תכננה חיפוש נפרד. הקבוצה של טראפטון נסעה לאיי קלארנס לבחון סיפורי אינואיטים על "גלעד של איש לבן" שם, אבל לא מצאה דבר. קבוצתו של ד"ר הובסון, בלוויית הארכאולוגית מרגרט ברטולי, חקרה את "מחנה הקיץ" שנמצא כמה קילומטרים דרומית לכף פליקס, שם נמצאו כמה זוטות ממשלחת פרנקלין. וודמן, עם שני מלווים, יצא דרומה ממפרץ וול אל ויקטורי פוינט וחקר את כל אתרי המחנה הסבירים לאורך חוף זה. הוא מצא רק כמה פחיות חלודות באתר מחנה שלא נודע קודם, סמוך לכף מריה לואיזה.
חיפושים אחר אונייה טרופה (1993-1992) > חיפושי אונייה טרופה (2013-1997)

בשנת 1997, הרכיבה חברת הסרטים הקנדית אקו-נובה את משלחת "פרנקלין 150", במטרה להשתמש בסונאר לחקור עוד מן המטרות המגנטיות העיקריות שנמצאו ב-1982. הארכאולוג הבכיר במשלחת היה רובר גרנייה, שנעזר במרגרט ברטולי, ווודמן פעל שוב כהיסטוריון המשלחת ומתאם החיפוש. המבצעים התנהלו משוברת הקרח "סר וילפריד לורייה" של משמר החופים הקנדי. כ-40 קמ"ר נסקרו, ללא תוצאות, סמוך לאי קרקוול. כשקבוצות נפרדות מצאו שרידי חפצים של המשלחת, בעיקר ריקוע נחושת וכמה פריטים קטנים, על חופי האיונים מצפון לאי או'ריילי, הועתק החיפוש לאזור זה, אבל מזג אוויר גרוע מנע עבודת חיפוש משמעותית לפני תום המשלחת. סרט תעודה, "אוקיינוסים של תעלומה: חיפוש הצי האבוד", הופק על ידי חברת אקו-נובה על משלחת זו.
וודמן גייס שלוש משלחות להמשיך במיפוי המגנטומטר של אתרי הטביעה המוצעים, משלחת במימון פרטי ב-2001, ומשלחות איריות-קנדיות לחיפוש פרנקלין בשנים 2002 ו-2004. משלחות אלה עשו שימוש במגנטומטרים נגררי-מזחלות בעבודה על קרח הים והשלימו את הסקר שלא הסתיים באזור החיפושים הצפוני (האי קרקוול) מ-2001, ובכל האזור הדרומי של האי או'ריילי (2002 ו-2004). כל המטרות המגנטיות בעדיפות גבוהה זוהו על ידי סונאר דרך הקרח כגאולוגיות במקורן. ב-2002 ו-2004, נמצאו חפצים קטנים של משלחת פרנקלין, ואתרי אוהלים טיפוסיים של חוקרי ארצות, על איון קטן צפונית-מזרחית לאי או'ריילי, תוך כדי חיפושים על החוף.
חיפושים אחר אונייה טרופה (1993-1992) > משלחת מצר ויקטוריה (2014)

ב-1 בספטמבר 2014 ערך צוות קנדי חיפוש רחב יותר, תחת דגלה של "משלחת מצר ויקטוריה" ומצא שני פריטים על האי האט במפרץ המלכה מוד, סמוך לאי המלך ויליאם של נונאווט. הממצאים היו חפץ עץ, אולי שסתום לחור בסיפון, פתח צינור הברזל שדרכו נועד להשתלשל כבל הספינה למטה, אל תוך תא השלשלת שמתחת לסיפון; וחלק של מנוף להשקת סירה ועליו חותמות של שני חצים רחבים של הצי המלכותי.
ב-9 בספטמבר 2014 הודיעה המשלחת על איתור אחת משתי הספינות של פרנקלין ב-7 בספטמבר. האונייה נשמרה במצב מעולה, והסונאר זיהה אפילו את קורות הסיפון. האונייה שקועה בקרקעית הקטע המזרחי של מפרץ המלכה מוד, מערבית לאי או'ריילי. ב-1 באוקטובר אישר ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר בבית הנבחרים הקנדי, שהאונייה הטרופה היא אכן אה"מ "ארבוס".
חיפושים אחר אונייה טרופה (1993-1992) > משלחת הקרן לחיפושים ארקטיים (2016)

ב-12 בספטמבר 2016 יצאה הודעה, לפיה מצאה המשלחת של קרן החיפושים הארקטיים את האונייה הטרופה טרור דרומית לאי המלך ויליאם במפרץ טרור, הנמצא ב-68°54′13″N 98°56′18″W﻿ / ﻿68.90361°N 98.93833°W﻿ / 68.90361; -98.93833. האונייה הייתה שלמה ללא פגע.
חיפושים אחר אונייה טרופה (1993-1992) > מסקנות מדעיות

סקרי השטח, החפירות והוצאת הגופות של FEFAP התמשכו לאורך יותר מ-10 שנים. תוצאות המחקר הזה מן החפצים ומשרידי האדם שהתגלו באי המלך ויליאם ובאי ביצ'י הוכיחו, שצוות האי ביצ'י מת, קרוב לוודאי, מדלקת ריאות ואולי משחפת, שרמזים להן נמצאו בראיה למחלת פוט, שנמצאה אצל בריין. בדיקות רעלנים הצביעו על הרעלת עופרת כגורם תורם סביר. סימני חיתוך בלהב שנמצאו על עצמות כמה מחברי הצוות התקבלו כאותות לקניבליזם.
מן הראיות עלה, ששילוב של קור, רעב וחולי - צפדינה, דלקת ריאות ושחפת - שהוחרף עוד יותר מחמת הרעלת עופרת, קטל את כל האנשים במשלחת פרנקלין.
מחקר עדכני של האנתרופולוגית לורי ד'אורנציו ועמיתיה מאוניברסיטת מק'קאסטר מצא, שרמות העופרת הגבוהות, שהתגלו בעצמות אנשי הצוות על האי ביצ'י, הצטברו שם, קרוב לוודאי, לפחות עשור לפני שיצאו להפלגה צפונה. החשיפה לעופרת הייתה גבוהה דיה להזעיק מומחים לרפואה תעסוקתית בימינו, אך סביר מאוד, שמקורה לא היה בתקופת שירותם במשלחת. ההנחה היא, שלאורח החיים, שהיה מקובל באנגליה של המאה ה-19, היה חלק בלתי מבוטל ברמות העופרת בגופות חברי המשלחת, שלא היו שונות בהרבה מאלה שהיו נמצאות בגופם של תושבי בריטניה בני תקופתם, שלא היו באוניות המשלחת. אין ספק, שרמות העופרת הגבוהות גרמו לסימפטומים רבים, שהקשו על חיי האנשים ופגעו מאוד באיכות חייהם, אך נראה שהעופרת לא היוותה גורם מכריע במותם.
רמות העופרת, שהתגלו בשרידי שערותיו של ד"ר גודסיר, העידו על ירידה במהלך השנה האחרונה של חייו, כאשר נערכה השוואה בין רמות העופרת בקצות השערות לאלה שסמוך לשורשיהן.
באמנות

ב-2007 יצא ספר בשם "The Terror" מאת דן סימונס. ב-2018 שודרה סדרת טלוויזיה בעלת אותו שם, המבוססת על הספר ועל סיפורה של המשלחת.
מורשת > היסטורית

התוצאה המשמעותית ביותר של משלחת פרנקלין הייתה מיפוי כמה אלפי מילין של קו-חוף, שלא נסקר עד אז, על ידי משלחות שיצאו לגלות את ספינותיו האבודות של פרנקלין וללמוד מה עלה בגורל אנשיו. כפי שאמר ריצ'רד סיריאקס, "אובדן המשלחת תרם מן הסתם הרבה יותר ידע [גאוגרפי] משהייתה עשויה לתרום שיבתה המוצלחת".עם זאת, גורל המשלחת בלם במידה רבה את להיטותה של האדמירליות לחקר האזור הארקטי. פער זמנים ממושך חל פני משלחת נרס והצהרתו של נרס, ש"אין נתיב מסע" אל הקוטב הצפוני; מילים אלה ציינו את סוף המעורבות ההיסטורית של הצי המלכותי בחקר הארקטי, סופו של עידן, שבו הצטיירו הרפתקאות כאלה בעיני הציבור הבריטי הרחב כניצול ראוי של מאמץ אנושי ומשאבים כספיים. בהתחשב בקשיים ובסיכונים שהציגה חציית המעבר הצפון-מערבי לפני חוקרים מקצועיים, היה זה בלתי אפשרי לאוניות סוחר ממוצעות של אותם ימים לנצל נתיב זה לסחר ימי.
כפי שהציג זאת כתב של מגזין אתניאום הבריטי, "אנו סבורים שביכולתנו לחשב במידה סבירה את המאזן בין העלות לתוצאות של משלחות ארקטיות אלה, ולשאול, אם כדאי לסכן כל כך הרבה למען משהו, שקשה כל כך להשיג, ומשהושג, מתגלה ככל כך לא כדאי." חציית המעבר הצפון-מערבי ב־1905-1903 על ידי רואלד אמונדסן ומשלחתו באונייה Gjøa שמה קץ אחת ולתמיד לחיפוש של מאות בשנים אחרי המעבר הצפון-מערבי.
תרבותית

במשך שנים לאחר אובדן משלחת פרנקלין, הציגה אותו התקשורת הוויקטוריאנית כגיבור, שהוביל את אנשיו בחיפוש אחר המעבר הצפון-מערבי. על פסלו של פרנקלין בעיר הולדתו חרותה הכתובת "סר ג'ון פרנקלין - מגלה המעבר בצפון-מערבי,, ופסלים של פרנקלין מחוץ למועדון אתניאום בלונדון ובטסמניה נושאים כתובות דומות. אף כי גורל המשלחת, לרבות האפשרות של קניבליזם, זכה לדיווחים ולדיונים רבים ורחבי-יריעה, מעמדו של פרנקלין בעיני הציבור הוויקטוריאני לא נפגע. המשלחת הייתה נושא לעבודות עיוניות רבות, כולל שני ספרים מאת קן מקגוגן, "מעבר גורלי" ו"נקמתה של ליידי פרנקלין".
התעלומה שאפפה את משלחתו האחרונה שלח פרנקלין היוותה נושא לפרק משנת 2006, "מסע ארקטי", בסדרת הטלוויזיה "נובה"; לסרט טלוויזיה תיעודי משנת 2007, "המשלחת האבודה של פרנקלין", ב"תיאטרון דיסקברי HD"; ובסרט תיעודי קנדי משנת 2008, "פסאג'". בפרק של סדרת המסעות התיעודית מ-2009 "בילי קונולי: מסע אל קצה העולם", ביקרו המנחה קונולי וצוותו באי ביצ'י, צילמו את אתר הקבר וסיפרו פרטים על משלחת פרנקלין.
לזכר המשלחת האבודה, נודעה אחת מתת-החלוקות של הטריטוריות הצפוניות של קנדה בשם "מחוז פרנקלין". אזור שיפוט זה, שכלל את האיים הארקטיים הגבוהים, פורק כשהאזור סופח לטריטוריית נונאווט החדשה ב-1 באפריל 1999.
המשלחת האבודה של פרנקלין בספרות

המשלחת שימשה השראה לכתיבת הספר "ילד הקרח" מאת אליזבת מקרגור. הספר תורגם על ידי מיכל קירזנר-אפלבוים ויצא לאור בעברית בהוצאת מודן בשנת 2006
הקיר

| --- | --- |
 בימוי:  מורן איפרגן
 הופק בידי:  מיכל ויץ ומורן איפרגן
 תסריט:  תיעודי
 עריכה:  מורן איפרגן
 מוזיקה:  שחל וגשל
 צילום:  מורן איפרגן
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  סינפיל-Cinephil
 הקרנת בכורה:  2017
 משך הקרנה:  64 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט תיעודי 
 פרסים:  זוכה פסטיבל דוקאביב 2017 הסרט הטוב ביותר
 דף הסרט ב־IMDb
 
הקיר הוא סרט דוקומנטרי ישראלי, זוכה פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב 2017 בבימויה של מורן איפרגן. הסרט הוקרן בפסטיבלים נחשבים רבים ברחבי העולם, נרכש להפצה בצרפת ועלה גם להקרנות סדירות בקולנוע לב תל אביב ובסינמטקים השונים ברחבי ישראל.
עלילה

אישה המפרקת את נישואיה, נמלטת אל עזרת הנשים בכותל המערבי בירושלים ומתעדת משם במשך שנה את המתרחש בחייה האישיים ואת המתרחש במקום. "הקיר" עוקב אחר תהליך "חורבן הבית" של הבמאית דרך מערכות היחסים הטלפוניות שלה עם הנשים החשובות בחייה- אמא שלה, אחותה הגדולה, וחברתה הטובה. בו בזמן הסרט מתעד את המתרחש במקום שהוא הסמל הדתי והלאומי החזק בישראל. מקום אשר עולים אליו לרגל לחגוג ולבכות, ביום ובלילה בימי חול וחג, ומביט בתהליכים הדתיים והלאומיים שעוברים על החברה הישראלית. דיוקן כפול של מקום ושל אישה. מפגש בין סאונד לתמונה, בין האישי לציבורי בין אלוהים להיעדרו.
הבקורות

על פי אתר וואלה:"הסרט מיטיב לשלב בין הפרטי והכללי, קודש וחול, ארצי ורוחני, ולהראות כיצד כל אלה מתערבבים זה בזה תמידית, ואינם אלא שני צדדים שונים של אותו מטבע. בראש ובראשונה, אם כך, מדובר ביצירה קולנועית המשלבת בין עשייה מיומנת ורגישה לאמירה תאורטית עמוקה וחכמה."
על פי אתר ynet:"הקיר מייצר דיאלקטיקה מעניינת בין סאונד ותמונה. ברובד האחד, אנו חוזים במתרחש בעזרת הנשים בכותל. דימויים של תשוקה, דבקות, אמונה. ברובד האחר, זה השמיעתי, אנו מאזינים לשיחות הטלפון שמנהלת איפרגן עם חברתה הטובה, עם אחיותיה, אמה, סבתה המנוחה, וגם שני גברים בחייה – בעלה ובן זוגה לשעבר, פלסטיני."
אורי קליין ב"הארץ":"הקיר": הסרט שפורץ את גבולותיו של הקולנוע התיעודי. סרטה התיעודי של מורן איפרגן המתרחש סביב היומיום ברחבת הכותל, הוא יצירה מתוחכמת ודקת הומור המראה עד כמה הפרטי הוא פוליטי.
השתתפות בפסטיבלים

הסרט נבחר להשתתף בכמה וכמה פסטיבלים בינלאומיים:
פסטיבל Cinema du Real בפריז (2017)
פסטיבל Dok-Leipzig 2017
פסטיבל הקולנוע היהודי בלונדון, 2017
פסטיבל FIPA 2018 (ביאריץ)
מועמד לפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר, פרסי אופיר, 2018
הערות שוליים

↑   הקיר - מורן איפרגן // Wall - Moran Ifergan, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 1:33)
ווקובאר

ווּקוֹבָאר (בקרואטית: Vukovar, בסרבית קרילית: Вуковар) היא עיר נמל בחבל סלאבוניה אשר במזרח קרואטיה השוכנת במפגש הנהרות ווּקָה והדנובה. ווקובר היא בירת מחוז ווקובאר-סריימיה ונודעה בשל הנזקים הכבדים שנגרמו בה במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה.
נזקי העיר ממלחמת העצמאות, 1991
היסטוריה

ממצאים ארכאולוגיים מעידים על התיישבות באזור בתקופה הכלקוליתית. בתקופת האימפריה הרומית הוקמו לאורך הדנובה ובכלל זה באזור קרואטיה המודרנית מצודות ומסביבן התפתחו ריכוזי אוכלוסין. לאחר קריסת האימפריה הרומית המערבית, היגרו לאזור שבטים סלאביים ובמקביל אליהם שבטי אווארים. במהלך ימי הביניים נשלט האזור על ידי ממלכת קרואטיה ובהמשך עבר לחזקת ממלכת הונגריה. היישוב מוזכר לראשונה בכתובים במסמכים מהמאה ה-13 תחת השם ווקובו (בקרואטית: Vukovo).
ב-1526 נכבש האזור על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עבר היישוב לחזקת ממלכת הבסבורג ובהמשך נכלל בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה והתפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית, עבר השטח לחזקת ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אזור ווקובאר הועבר לחזקת מדינת קרואטיה העצמאית, תחת ממשלת הבובות של האוסטאשה.
לאחר המלחמה עברה ווקובאר לחזקת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. האזור הפך בהדרגה למרכז שיווק תוצרת חקלאית, וכן התפתחו בו תעשיות טקסטיל מזון ויין.
במסגרת תהליך התפרקותה האלים של יוגוסלביה פרצה מלחמת העצמאות של קרואטיה ובמהלכה עמדה ווקובאר תחת מתקפה כבדה של הצבא העממי היוגוסלבי. העיר הופגזה ונגרמו נזקים כבדים לבמני ציבור ומגורים וכן נפגעו מאות מתושביה ומגיניה. ב-2007, הרשיע בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר שנים מקציני צבא יוגוסלביה בעוון רצח של כ-200 מאזרחי העיר.
דמוגרפיה

לאחר מלחמת העולם השנייה החל תהליך תיעוש מואץ של האזור שלווה בהגירת עבודה לווקובאר. מספר התושבים בעיר גדל באופן משמעותי. בין 1948 ל-1991 גדל מספר תושבי העיר ב-146 אחוזים. מלחמת העצמאות של קרואטיה שלוותה בפגיעות קשות בעיר ולאחריה במשבר כלכלי הובילו לירידה במספר תושבי ווקובאר. בין 1991 ל-2011 קטן מספר תושבי העיר בכ-41 אחוזים. מבחינת התמהיל האתני של האוכלוסייה עולה, כי ב-2011 היו 57.37 אחוזים ממוצא קרואטי ו-34.87 אחוזים ממוצא סרבי.