ארמיטאז'
היסטוריה > המוזיאון הציבורי

עד אמצע המאה ה-19, הארמיטאז' הפך לשמו של המוזיאון, שנפתח לציבור תחת הקיסר ניקולאי הראשון ב-5 בפברואר (17) 1852 בבניין ארמיטאז' החדש שנבנה במיוחד למטרה זו. אז היו לו האוספים העשירים ביותר של פריטים מתרבויות מזרח, מצרים, עתיקות ימי הביניים, אמנות של מערב ומזרח אירופה, מונומנטים ארכאולוגיים ואמנותיים של אסיה ומהתרבות הרוסית. בשנת 1880 ביקרו במוזיאון 50,000 איש בשנה.
במאה ה-19, עבודות של ציירים רוסים החלו להיכנס באופן שיטתי לאוספי הארמיטאז'. סומוב, כאוצר המוזיאון, דאג לקטלוג היצירות. בהוראת משרד משק הבית הקיסרי הוא מונה לאוצר בכיר במחלקת ציורים, רישומים והדפסים של הארמיטאז' הקיסרי. בשנת 1895 הועברו חלק מיצירותיהם של אמנים רוסים למוזיאון הרוסי. המוזיאון קיבל חומרים מחפירות ארכאולוגיות, שהעשירו משמעותית את אוספיו. בתחילת המאה ה-20, המוזיאון כבר אחסן אלפי ציורים, ואז יצירות אמנות חדשות הופיעו באוסף שלו. כך, הארמיטאז' הפך למרכז ההיסטוריה של האמנות הרוסית ועידן חדש נכנס לחיי הארמיטאז'. עם זאת, עם הופעתה של גישה מדעית לתולדות האמנות, ציורים רבים שנרכשו על ידי קיסרים בכסף עצום כיצירות של רפאל או לאונרדו דה וינצ'י יוחסו מחדש כיצירות של תלמידיהם.
לאחר נפילת המשטר הקיסרי עבר הארמיטאז' תמורות משמעותיות. המוזיאון העשיר את עצמו משמעותית על חשבון אוספים פרטיים שהולאמו ואוסף האקדמיה לאמנויות וקיבל בין היתר עבודות של בוטיצ'לי, אנדראה דל סארטו, קורגיו, ואן דייק, רמברנדט, קנובה, אינגרס, דלקרואה. מהאוסף המרכזי של ארמון החורף, המוזיאון קיבל פריטי פנים רבים, כמו גם את אוצרות המוגולים הגדולים שהגיש השאה הפרסי.
במהלך המצור על לנינגרד המוזיאון נסגר לקהל ויצירות רבות אוחסנו על מנת לשמור עליהן מפני ההפצצות האוויריות בימי מלחמת העולם השנייה במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה פונה עיקר אוסף הארמיטאז' (מעל 1.2 מיליון פריטים) בשני שלבים להרי אורל, לעיר סברדלובסק. ולדימיר לווינסון-לסינג מונה לאוצר האחראי על האוסף במהלך הפינוי. מרתפי בנייני הארמיטאז' הפכו למקלטים לפצצות והוא לא תפקד כמוזיאון. עם זאת, צוות הארמיטאז' המשיך לנהל עבודות מדעיות ואף העביר הרצאות על תולדות האמנות. עוד לפני תום המלחמה החלו עבודות שיקום באולמות המוזיאון שניזוקו מהפצצות וזמן קצר לאחר הניצחון במלחמה, חזרו כל ערכי התרבות שפונו ללנינגרד והארמיטאז' שוב נפתח למבקרים. אף תערוכה לא אבדה במהלך המלחמה ורק חלק קטן מהם נדרש לשחזר ולשקם. לאחר תום המלחמה, הארמיטאז' קיבל לידיו יצירות שהוחרמו מידי יחידות התגמול הסובייטיות ממוזיאונים בברלין, כולל מזבח פרגמון ומספר תערוכות מהמוזיאון המצרי, בשנת 1954 אורגנה תערוכת קבע של יצירות אלה ולאחריה הממשלה הסובייטית, לבקשת ממשלת גרמניה המזרחית, הסכימה להחזירם לברלין, דבר שנעשה בשנת 1958. בתחילת 1957, נפתחה הקומה השנייה של ארמון החורף, שם הוצגו עבודות מהמוזיאון לאמנות מערבית חדשה.
כתוצאה מפיצול אוספי המורשת התרבותית בין המוזיאונים בלנינגרד ומוסקבה, צורפו לארמיטאז' חלקים מאוספי מוסקבה של סרגיי שצ'וקין ואיוואן מורוזוב. אם לפני המהפכה במוזיאון היו רק יצירות של אומנים ותיקים, שצוירו לא יאוחר מהמאה ה-18, הרי שהיקף האוסף התרחב משמעותית הודות ליצירותיהם של האימפרסיוניסטים כמו סזאן, ואן גוך, מאטיס, פיקאסו ואמנים אחרים. עם זאת, היו גם הפסדים כבדים רבים ובעיקר "הרנטריה הקיסרית" (או חדר היהלומים) של ארמון החורף הועברה לקרמלין במוסקבה ושימשה בסיס לקרן היהלומים הממשלתית. חלק מאוסף הציורים של אמנים (כולל כמה יצירות מאת טיציאן, קראנאך, ורונזה, רובנס, רמברנדט, פוסן) הועבר למוזיאון מוסקבה לאמנויות יפות. האוסף ניזוק באופן בלתי הפיך ממכירות בשנים 1929–1934 וכתוצאה מכך 48 יצירות מופת עזבו את רוסיה. הארמיטאז' איבד את היצירה היחידה של ואן אייק, את מיטב היצירות של רפאל, בוטיצ'לי, הלס ומספר אומנים ותיקים אחרים.