פנסילבניה (BB-38)
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > פעילות בפיליפינים

פנסילבניה עזבה את גואם ב-3 באוגוסט כדי למלא אספקה מחדש באניווטוק, והגיעה לשם ב-19 באוגוסט. משם, היא יצאה לאספיריטו סנטו בהברידיים החדשים לפני שהצטרפה לאימוני נחיתה מול גוודלקנל. האונייה יצאה ב-6 בספטמבר כחלק מקבוצת התמיכה בהפצצות ואש לפלישה לפלליו. היא הפגיזה את האי בין 12 ל-14 בספטמבר ותמכה בנחיתות למחרת. היא הפגיזה את האי אנגואר ב-17 בספטמבר ונשארה שם שלושה ימים, ויצאה משם ב-20 בספטמבר. לאחר מכן היא הפליגה לנמל סידלר במאנוס, אחד מאיי האדמירליות לצורך תיקונים. ב-28 בספטמבר היא הגיעה לשם ונכנסה לרציף יבש צף ב-1 באוקטובר לתיקונים של שבוע. פנסילבניה יצאה ב-12 באוקטובר יחד עם אוניות המערכה מיסיסיפי, טנסי, קליפורניה, מרילנד ווירג'יניה המערבית, בפיקודו של אדמירל משנה ג'סי ב' אולדנדורף. אוניות אלו, שכונו קבוצת משימה 77.2, יצרו את קבוצת התמיכה באש לפעולות הקרובות בפיליפינים. הם הגיעו ליד לייטה ב-18 באוקטובר ותפסו עמדות הפגזה; במהלך ארבעת הימים הבאים, הם חיפו על את צוותי ההריסה התת-מימיים, פעולות סיור חופים ושולות מוקשים שפינו את הדרך לכוח הנחיתה.
ב-24 באוקטובר, דיווחים על כוחות הצי היפני שהתקרבו לאזור הובילו את ספינותיו של אולדנדורף להתכונן לפעולה ביציאה ממצר סוריגאו. הכוח הדרומי של תת-האדמירל שוג'י נישימורה הפליג דרך מצר סוריגאו כדי לתקוף את צי הפלישה במפרץ לייטה; הכוח שלו כלל את פלגת אוניות המערכה 2 - אוניות המערכה יאמאשירו ופוסו, הסיירת הכבדה מוגאמי, וארבע משחתות - ואת כוח הפגיעה השני של סגן אדמירל קיוחידה שימה הסיירות הכבדות נאצ'י ואשיגארה, הסיירת הקלה אבוקומה וארבע משחתות נוספות. כאשר השייטת של נישימורה עברה במצר בליל 24 באוקטובר, הם הותקפו מסירות PT אמריקאיות, ואחריהן משחתות, שיזמו את קרב מצר סוריגאו. אחת המשחתות הללו טרפדה את פוסו והשביתה אותה, אף על פי שנישימורה המשיך לעבר מטרתו.
בשעות המוקדמות של 25 באוקטובר, הכוח הדרומי בא במגע עם אוניות המערכה של אולדנדורף, שהתמקמו כדי לחצות את ה-T של נישימורה. בשעה 03:53, וירג'יניה המערבית פתחה באש, ואחריה כמה מאוניות המערכה האחרות, אם כי פנסילבניה התקשתה לאתר מטרה בחושך עם מכ"ם החיפוש שלה. מכ"ם ה-Mark 3 הישן שלה לא היה יעיל כמו המכ"מים המודרניים יותר בווירג'יניה המערבית וכמה מאוניות המערכה האחרות. אוניות המערכה של קבוצת משימה 77.2 השמידו למעשה את פלגת ספינת הקרב 2; כוח הפגיעה השני של שימה נקלע לפיגור ועדיין לא נכנס למערכה. יאמאשירו הוצתה ולאחר מכן התפוצצה; היא פנתה לברוח, עם חיפוי של מטח טורפדות מהמוגאמי הבוערת, אבל אוניות המערכה האמריקאיות הצליחו להתחמק מהן ללא נזק. אף על פי שהתנתקה מאוניות המערכה של אולדנדורף, יאמאשירו נפגעה מעוד טורפדות והתהפכה וטבעה בסביבות השעה 04:20. ספינותיו של שימה חלפו על פני פוסו שעדיין צפה והבינו שנישימורה נכנס למלכודת, בעקבות כך הוא הפך את מסלולו כדי לברוח; בתוך הבלבול, ספינת הדגל שלו נאצ'י התנגשה במוגאמי, גרמה לה נזק והאטה את התקפתה על ידי כוחות קלים אמריקאים. מאוחר יותר היא הוטבעה, וכך גם שלוש מתוך ארבע המשחתות. מאוחר יותר ב-25 באוקטובר, תותחי הנ"מ של פנסילבניה עזרו להפיל ארבעה מטוסים שתקפו משחתת סמוכה.
בסוף 28 באוקטובר הפילה פנסילבניה מפציץ טורפדו. הספינה נשארה בעמדה ליד לייטה עד 25 בנובמבר, אז יצאה למנוס, ממנה יצאה לנתיבי קוסול מול פלאו ב-15 בדצמבר כדי למלא מחדש את מחסני התחמושת שלה. היא ערכה אימוני ירי ב-22 בדצמבר, וב-1 בינואר 1945, פנסילבניה הצטרפה מחדש לקבוצת התמיכה באש של אולדנדורף בדרך למפרץ לינגאיין למבצע הגדול הבא בפיליפינים. במהלך 4–5 בינואר, מטוסים יפניים תקפו שוב ושוב את הספינות, כולל קמיקזות שהרסו את נושאת הליווי Ommaney Bay. פנסילבניה החלה להפגיז עמדות יפניות באי סנטיאגו בכניסה למפרץ לינגאיין ב-6 בינואר לפני שנכנסה למפרץ באותו לילה כדי לדכא את התותחים היפניים בזמן ששולות מוקשים פינו את האזור. למחרת בבוקר, שאר הספינות של אולדנדורף הצטרפו אליה במפרץ כדי להתחיל בהפצצת ההכנה העיקרית, שנמשכה עד 8 בינואר. ב-9 בינואר, ההתקפה האמפיבית החלה כאשר כוחות הארמייה השישית עלו לחוף.
מטוס יפני פגע בצי הפלישה ב-10 בינואר, וארבע פצצות נחתו קרוב לפנסילבניה, אף על פי שהיא לא נפגעה. מאוחר יותר באותו יום, יחידת בקרת אש הנחה את פנסילבניה להפגיז קבוצת טנקים יפניים שהתאספו כדי לפתוח במתקפת נגד על ראש החוף. האונייה סיירה מחוץ למפרץ בין 10 ל-17 בינואר, כשחזרה למפרץ; עם זאת, היא לא ראתה שום פעולה נוספת, והיא עזבה ב-10 בפברואר לתחזוקה במנוס. משם היא יצאה ב-22 בפברואר לסן פרנסיסקו, ועצרה בדרך במארשל ובפרל הארבור. לאחר שהגיעה ב-13 במרץ, היא עברה שיפוץ יסודי, כולל החלפת הסוללה הראשית השחוקה והתותחים המשניים שלה. היא גם קיבלה מנהל בקרת אש חדש לסוללה הראשית של Mk.34, שהיה מצויד במכ"ם בקרת האש האחרון של Mk.8, על המבנה האחורי שלה. מתוך מחשבה על איום הקמיקזה, חימוש הנ"מ שלה הוגדל ל-71 תותחי 20 מ"מ ב-27 תותחים בודדים ו-22 בצריחים כפולים. זוג נוסף של תותחי 40 מ"מ הותקן על גבי צריח 2 הותקנו תותחי בופורס בצריחים כפולים, בסך הכל 42 תותחים. עם העבודה שנעשתה, היא יצאה לניסויי ים ליד סן פרנסיסקו, ולאחר מכן אימנה בסן דייגו. היא עזבה את סן פרנסיסקו ב-12 ביולי והגיעה לפרל הארבור ב-18, שם עסקה באימונים נוספים בין 20 ל-23 ביולי. למחרת, היא עזבה כדי להצטרף לצי הפלישה מול אוקינאווה.
בזמן מעבר באוקיינוס השקט, היא עצרה להפגיז את האי וייק ב-1 באוגוסט. בדו-קרב הארטילרי עם תותחי החוף היפניים, אחד הפגזים שלהם התפוצץ קרוב מספיק כדי שרסיסים השביתו את אחד ממנהלי בקרת האש של האונייה עבור תותחי ה-5 אינץ' שלה. אחד מה-Curtiss SC Seahawks שלה ניזוק בים סוער, והמשחתת Ordronaux חילצה את הטייס. פנסילבניה העמיסה תחמושת בסאיפאן לפני שהמשיכה לאוקינאווה, והגיעה לשם ב-12 באוגוסט שם הפכה לספינת הדגל של כוח המשימה 95. באותו לילה, בעודה עוגנת ליד טנסי במפרץ באקנר, הצליח מפציץ טורפדו יפני לחדור למסך ההגנה של בעלות הברית מבלי שזוהה; המטוס שיגר את הטורפדו שלו לעבר פנסילבניה ופגע בה מאחור, וגרם לנזק חמור. הטורפדו פער חור בערך בקוטר 30 רגל (9.1 מטרים), מה שגרם לחדירה לאונייה של כמות ניכרת של מים והיא התחילה לשקוע בירכתיים. צוותי בקרת נזקים הצליחו לעצור את ההצפה. 20 גברים נהרגו ועוד עשרה נפצעו בפגיעה, כולל אולדנדורף, שהיה על הסיפון באותה עת וסבל מכמה צלעות שבורות. פנסילבניה הייתה ספינת המלחמה האמריקאית הגדולה האחרונה שניזוקה במלחמה. למחרת, גוררות חילוץ גררו אותה למים רדודים, שם ניתן היה לבצע תיקונים זמניים. ב-15 באוגוסט נכנעו היפנים, וסיימו את המלחמה.