stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גונאר יארינג

| --- | --- |

גונאר יארינג בצעירותו
 לידה:  12 באוקטובר 1907 Höganäs, שוודיה 
 פטירה:  29 במאי 2002 (בגיל 94) סטוקהולם, שוודיה 
 מדינה:  שוודיה
 מקום קבורה:  Vikens old cemetery 
 פעילות בולטת:  מתווך מטעם האומות המאוחדות בסכסוך במזרח התיכון בין מדינת ישראל ושכנותיה.
 השכלה:  אוניברסיטת לונד 
 מקצוע:  דיפלומט ובלשן
 מעסיק:  אוניברסיטת לונד 
 תפקיד:  שגריר שוודיה במספר מדינות
 בן או בת זוג:  Agnes Urania Jarring 
 פרסים והוקרה:  פרופסור  הצלב הגדול של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 
גונאר יארינג (בשוודית: Gunnar Jarring; ‏12 באוקטובר 1907 – 29 במאי 2002) היה מלומד ודיפלומט שוודי. במשך שנים רבות שימש כמתווך מטעם האומות המאוחדות בסכסוך במזרח התיכון בין מדינת ישראל ושכנותיה.
קריירה דיפלומטית מוקדמת

יארינג נולד למשפחה כפרית בשוודיה, בשם גונאר ינסון. בצעירותו החל לגלות כישרון לשפות, והתעניין בשפה האויגורית, שפה קרובה לטורקית אותה דוברת קבוצה אתנית המתגוררת במחוז האוטונומי שׂינְגְ'יָאנְג בצפון מערב סין. לאחר לימודי בלשנות באוניברסיטת לונד הצטרף בשנת 1929 למשלחת מסיונרים שוודית למסע מרוסיה דרך הרי פמיר, לעיר נווה המדבר קאשגאר בשינג'יאנג. מסע זה השפיע עליו עמוקות, ובמהלכו שינה את שמו משם השוודי הנפוץ ״ינסון״, אותו נשא, למילה "יארינג" שפירושה בשפת האויגורית "הידיד שלך".
בשנת 1933 הוסמך לתואר דוקטור בשפות טורקיות. לאחר שלימד שפות טורקיות באוניברסיטה במהלך שנות ה-30, החל לעבוד בשירות החוץ השוודי כנספח בשגרירות באנקרה בשנת 1940. לאחר מכן התקדם בשירות החוץ, ואחז במשרות דיפלומטיות בטהראן, בגדאד, אדיס אבבה והודו. לאחר מספר משימות דיפלומטיות נוספות, הוא מונה לשגריר שוודיה לארגון האומות המאוחדות וישב כנציג שוודיה במועצת הביטחון בין השנים 1956–1958. הוא שימש כשגרירה של שוודיה לארצות הברית בין 1958 ל-1964 ולאחר מכן כשגריר שוודיה לברית המועצות בין השנים 1964–1973.
שליחותו למזרח התיכון > הטלת המינוי

בנובמבר 1967, בסמוך לאחר מלחמת ששת הימים קיבלה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות את החלטה 242, אשר התוותה את הפתרון הראוי, לדעת המועצה, לסכסוך הישראלי ערבי. שניים מארבעת סעיפי ההחלטה, עסקו במינויו של שליח מיוחד למזרח התיכון, וזו לשונם:
המזכיר הכללי של האומות המאוחדות, או תאנט מינה את יארינג, אשר המשיך לשמש במקביל כשגריר שוודיה במוסקבה, לתפקיד השליח המיוחד.
שליחותו למזרח התיכון > סבב השיחות הראשון

יארינג החל במסע דילוגים בין בירות מדינות ערב וירושלים, כן קיים דיונים עם נציגי המדינות המעורבות בסכסוך בניו יורק ובאירופה. מסעותיו של יארינג נמשכו במהלך שנת 1967 עד לאמצע 1968. על אף שהתקבל בברכה, וישראל אף הודיעה כי כמחווה תאפשר פינוי אוניות זרות שנתקעו בתעלת סואץ לאחר מלחמת ששת הימים, לא הייתה כל תוצאה מעשית לשיחות. השוני בפרשנות בנוגע להחלטה 242 בין מדינות ערב אשר דרשו נסיגה מלאה מכל השטחים שנכבשו במהלך מלחמת ששת הימים, ובין ישראל אשר פרשה את ההחלטה כמחייבת נסיגה מ"שטחים", גרם לכך שיארינג לא הצליח לגרום למשא ומתן ישיר בין הצדדים (בכוונתו היה לכנס ועידה בקפריסין, אך הוא לא התקרב לכך), או אף לקרב בין עמדותיהם. ברקע הדברים עמדה נחישותה של ישראל לשמור בידה את השטחים שכבשה, כאשר הגישה לאחר מלחמת ששת הימים התבטאה בדברי משה דיין לפיהם הוא "מחכה לטלפון מחוסיין".
לפי דעה אחרת, ישראל הציעה למצרים ולסוריה מיד אחרי מלחמת ששת הימים נסיגה מלאה תמורת שלום, אך הצעה זו נענתה בהחלטות ועידת חרטום:
לא לשלום עם ישראל
לא להכרה בישראל
לא למשא ומתן עם ישראל
פתרון צודק לפלסטינים בארצם (כלומר חזרת הפליטים).
אל מול גישה זו עמדה מדיניותם המלחמתית של ראשי מדינות ערב כגמאל עבד אל נאצר, אשר ראתה עדיין בכוח את הדרך לפתרון הסכסוך, ולא השלימה עם תוצאות מלחמת ששת הימים. במקביל לניסיונות התיווך של יארינג קיימה ישראל בשנים אלו מגעים ישירים עם חוסיין מלך ירדן אך גם אלו כשלו.
שליחותו למזרח התיכון > תוכנית רוג'רס

בספטמבר 1968 התחדשה הלחימה בין ישראל ומצרים, כאשר פרצה מלחמת ההתשה. נשיאה החדש של ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, מינה את מזכיר המדינה ויליאם פירס רוג'רס כמתווך בסכסוך הישראלי ערבי מטעמו. רוג'רס הציע תוכנית שלום, לפיה יחל משא ומתן אותו ינהל יארינג, שיביא בסופו של דבר לנסיגה ישראלית מלאה תמורת הסכמי שלום. תוכנית זו אף היא לא התקבלה על דעת הצדדים, והסתיימה בכישלון. עם זאת, התערבותם של "יועצים" סובייטים בלחימה בתעלה העלתה חשש להצתת סכסוך בין מעצמתי, והביאה, ביוני 1970 לפרסום תוכנית נוספת, בה דובר על הפסקת אש למשך 90 יום, במהלכם ישוב יארינג וינסה לתווך בין הצדדים. ישראל קיבלה את ההצעה, בהסתייגות כי היא מסכימה להפסקת אש למשך 90 יום ולהמשך שליחות יארינג, אך אינה מקבלת את "תוכנית רוג'רס" הראשונה.
שליחותו למזרח התיכון > סבב השיחות השני

יארינג החל בשליחות נוספת, אשר נתקלה בקשיים חמורים מראשיתה. המצרים החלו בקידום טילי קרקע אוויר לאזור תעלת סואץ, בניגוד להסכמה שהושגה על ידי רוג'רס לפיה יוקפא המצב הצבאי באזור התעלה. כתוצאה מכך, הקפיאה מדינת ישראל את השתתפותה בשיחות.
אך בספטמבר 1970 אירעו אירועים דרמטיים ובלתי צפויים. גמאל עבד אל נאצר הנשיא המצרי, אשר היה אויבה המושבע של ישראל, מת ב-28 בספטמבר 1970. הנשיא החדש, אנואר סאדאת נראה בתחילה כנשיא חלש לתקופת ביניים, אך הסתבר כי הוא יכול לנקוט בקו עצמאי, ואכן כבר במהלך הלווייתו של נאצר, בה השתתף שר הבריאות האמריקני, אליוט ריצ'רדסון, נועדו השניים, והחלה התקרבות מדינית בין מצרים וארצות הברית. האירוע השני היה סילוקו האלים של אש"ף מאדמת ירדן, אשר נודע בשם אירועי ספטמבר השחור.
יארינג הודיע כי בכוונתו לדווח למזכיר הכללי על התקדמות השיחות ב-5 בינואר 1971, וכי על ישראל להודיע על חידוש השתתפותה לפני מועד זה. מחלקת המדינה של ארצות הברית, אף היא פעלה במרץ לחידוש השיחות, ובפגישה שנערכה ביזמת האמריקנים בסוף דצמבר במשרדי האו"ם הודיעו נציגי "ארבע המעצמות" כי ישובו וייפגשו לדון במצב במזרח התיכון ב-6 בינואר 1971. המסר, כמעט אולטימטום לישראל, התקבל בישראל בהבנה. בהתאם לכך התקבלה החלטת ממשלה המאפשרת חידוש השיחות, אשר אושרה בכנסת ברוב קולות.
יארינג המשיך במגעים בין ישראל ומדינות ערב, ובמהלך ינואר ופברואר 1971 התקבלו הצעות מפורטות מממשלות ישראל ומצרים, וכן מממשלת ירדן. בין ההצעה הישראלית וההצעה המצרית היו הבדלים חשובים, כגון אופיו של הכוח המצרי שיוצב בסיני (כוח שיטור או כוח צבא) או עומק הנסיגה הישראלית. אך השוני העיקרי היה באופיו של ההסכם. האם יהיה זה, כגרסת המצרים "הסכם ביניים" ממנו משתמע כי אין המדובר בהסכם סופי כי אם בשלב ראשון בשורת הסכמים שיובילו לנסיגה כוללת, או הסכם עצמאי, העומד בפני עצמו, כדרישה הישראלית.
יארינג העלה הצעה משלו, ב-8 בפברואר 1971. ואלו עיקרי הצעתו:
ישראל:
הרפובליקה הערבית המאוחדת.
בהצעתו זו, לא נכללה דרישה מהמצרים להפסיק את החרם הכלכלי על ישראל.
בתגובתן שתי המדינות הוסיפו הסתייגויות מתוכנית יארינג. המצרים דרשו שראשית ישראל תתחייב לנסיגה מלאה מסיני ומעזה ולהשגת פתרון צודק לפליטים הפלסטינים. אחר כך יפתח משא ומתן לשלום. הסכם שלום יושג רק לאחר התחייבות לנסיגה מלאה של ישראל מכל השטחים שנכבשו ב-1967 לקווי יוני 1967.
הייתה זו הפעם הראשונה בה הצהיר נשיא מצרים כי הוא מוכן להכיר בישראל ולהגיע עמה לשלום. הדרישות המצריות הרעו את מצב ישראל אפילו יחסית למצב שהיה לפני יוני 67, כמו למשל שחילים סובייטים ישתתפו בכו"ח האו"ם, שהאזורים המפורזים יהיו בעומק שווה משני צידי הגבול.
ההסתיגויות של ישראל כללו נסיגה לגבול בטוח שיושג במשא ומתן לשלום ולא לקווי יוני 1967, משא ומתן לשלום עם מצרים שעומד ברשות עצמו ולא תלוי בהסכמים שיהיו לישראל עם סוריה וירדן בקשר לשטחי יהודה ושומרון ורמת הגולן, משא ומתן לפתרון בעיית הפליטים באזור ישירות עם הממשלות המעורבות כולל פיצוי הפליטים.
השוני בין תשובות הצדדים היה באופן מעשי סופה של יזמת יארינג. השיחות נמשכו בעצלתיים במהלך כל שנת 1971, ובדצמבר החל יארינג בניסיון חדש לפתוח במשא ומתן עם ישראל ומצרים, על אף השוני בין התשובות, אך גם ניסיון זה נכשל.
יארינג המשיך להחזיק בתואר "השליח המיוחד של מזכ"ל האו"ם" עד לפרישתו בשנת 1990.
אוסף יארינג

גונאר יארינג המשיך לפרסם מחקרים בשפות טורקיות מזרחיות במהלך הקריירה הדיפלומטית שלו. בשנת 1982 תרם לאוניברסיטת לונד אוסף מקיף של כתבי יד בשפות טורקיות. זהו אוסף עשיר ביותר, השלישי בגודלו בעולם אחרי שני אוספים במדינות ברית המועצות לשעבר. האוסף לוקט ממבחר מדינות איסלאמיות במרכז אסיה ומערים כמו קאשגאר, יארקנד ואורומצ'י.
עם פטירתו של יארינג, בשנת 2002 בגיל 94, פרסם המזכיר הכללי של האומות המאוחדות, קופי ענאן הודעה בה ספד ליארינג, על יושרו, יושרתו, ושיקול הדעת שלו, כמו גם יכולתו יוצאת הדופן בניתוח מצבים, ובשכנוע.
מורשת שליחות יארינג

יש הסבורים כי לו היה מתווך נמרץ יותר בשנת 1971, ניתן היה להגיע כבר בשלב זה להסכם, שהיה חוסך את שפיכות הדמים של מלחמת יום הכיפורים. לעומתם יש הסבורים כי הקשחת עמדות הצדדים הייתה אך טבעית לאור המצב, וכי היה צורך בהלם הפסיכולוגי שגרמה בישראל מלחמת יום הכיפורים על מנת לאפשר את פריצת הדרך המדינית בשנת 1977 שהביאה להסדר דומה לזה שניסה יארינג להשיג בשנת 1971. ב-1969 הועלה בישראל הקברט הסאטירי קטשופ, מאת חנוך לוין. ההצגה עוקבת אחר ניסיונות התיווך של "גו הגדול", אשר מבוסס על דמותו של יארינג. בסוף 1970 נכנס למצעד הפזמונים של קול ישראל, השיר ד"ר יארינג של להקת כיף התקווה הטובה. את השיר חיבר יעקב רוטבליט בהשראת שליחותו של יארינג למזרח התיכון.
לקריאה נוספת

יוחנן כץ, היונה שכשלה, הוצאת ירון גולן, 2006
יואב גלבר, התשה - המלחמה שנשכחה, דביר, 2017, פרק שני: שליחות יארינג, עמ' 79–119.
עבודת מחקר על יארינג (אנגלית)(הקישור אינו פעיל)
אוסף יארינג, באתר אוניברסיטת לונד
הערות שוליים

↑  אתר האו"ם, REPORT OF THE SECRETARY-GENERAL UNDER SECURITY COUNCIL RESOLUTION 331 (1973) OF 20 APRIL 1973 ANNEXES III and IV
↑  אתר משרד החוץ של ישראל,The Jarring initiative and the response- 8 February 1971
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263228505171  PLWABN: 9810652789105606  BnF: cb12689915t (data)  GND: 118902342  ISNI: 0000 0001 1452 9392  KulturNav: 538da913-fdfb-4758-bc6b-f93de872e8b3  LCCN: n80112871  NARA: 10569404  NTA: 073015954  SELIBR: 191536  SNAC: w64m9vx4  SUDOC: 05654054X  Trove: 879473  VcBA: 495/183186  VIAF: 97931744   WorldCat (עם VIAF): 97931744
קדנצה (הרמוניה)

קָדֶנְצָה (מלטינית: cadentia, "נפילה") היא מהלך הרמוני בן שני אקורדים לפחות החותם משפט מוזיקלי, חטיבה מוזיקלית, פרק או יצירה שלמה. ישנן גם קדנצות קצביות, שהן מקצב החותם קטע. הקדנצות מאפשרות למאזין לדעת מתי נגמר כל משפט, או קטע, ומתי הוא הולך להמשך, ניתן להשוות אותן לפיסוק. ישנן קדנצות "חלשות" או "חזקות" הקובעות אם המנוחה מהתנועה ביצירה היא רק רגעית, או שהיא מסמנת את סיומו של המשפט. את כח הקדנצה ניתן לקבוע על פי תחושת הסיום שהיא נותנת, התלוי במידה רבה במיקום שלה בתוך המקצב ובצורה והסוג שלה. לקצב הרמוני יש השפעה גדולה על הקדנצה.
סוגי קדנצות

ישנם מספר סוגים של קדנצות מקובלות, אשר מושתתות על מהלכים הרמוניים מובהקים:
קדנצה אותנטית: מהלך הרמוני מדרגה V לדרגה I (דומיננטה -> טוניקה). קדנצה זו נחלקת לשני סוגים: קדנצה אותנטית מושלמת, שבה שני האקורדים מובאים במצב יסודי, כלומר, תו היסוד שלהם נמצא בקו הבס, וכמו כן בדרגה הראשונה חייב צליל היסוד להופיע אף בקו הסופרן, וקדנצה אותנטית בלתי מושלמת, הנחלקת בתורה לשלושה סוגים: לא מושלמת בדרגת בסיס, ההבדל היחיד של קדנצה זו מהמושלמת הוא שהסופרן הוא לא בתו הבסיס של האקורד אלא בטרצה או בקווינטה, קדנצה לא מושלמת בהיפוך בה לפחות אחד האקורדים מובא באחד ההיפוכים. וקדנצה בלתי מושלמת מושהה, שהטון המוביל בדומיננטה מושהה.
חצי קדנצה או אתנח דומיננטי: כל קדנצה המסתיימת על הדרגה ה-V, בין אם קודמת לה הדרגה השנייה, הרביעית, הראשונה או דומיננטה שניונית. למעשה כל אקורד המוליך לחמישית יכול לעבוד במסגרת חצי קדנצה (גם למשל אקורד גרמני) שהיא חלשה יותר מהקדנצה האותנטית, ומהווה רק עצירה קצרה.
קדנצה פְּלָגאלית: מהלך הרמוני מדרגה IV לדרגה I (סובדומיננטה -> טוניקה). מכונה גם "קדנצת אמן" בגלל שהיא נפוצה בהרמון של הטקסט "אמן" בשירים דתיים ובתפילה. ישנם חוקרי מוזיקה, כגון ויליאם קאפלין, הטוענים שהקדנצה הפלגאלית לא קיימת כיוון שהיא לא נותנת תחושה של סיום, אלא רק מרחיבה את הטוניקה.
קדנצה מדומה (cadenza d'inganno) נקראת גם סיום מדומה, קדנצה בסופו של משפט מוזיקלי, אשר עוברת לרוב מהדרגה ה-5 בסולם, הדומיננטה, לכל דרגה בעלת אופי של טוניקה, שאינה I. באופן טיפוסי, המעבר הוא לדרגה ה-6 בסולם, אך גם המעבר לשנייה אם היא מינורית, או לרביעית במצב סקסט, נפוץ למדי. הקדנצה המדומה מאופיינת כמתח מוזיקלי שלא נפתר למקום ה"טבעי", שהוא בעצם הטוניקה של הסולם, ועל כן שמה. לאחר הקדנצה המדומה לרוב תבוא קדנצה רגילה שתוביל בחזרה לדרגה הראשונה, ול"נחת" בהרמוניה. בתקופה הקלאסית, ובייחוד ביצירותיו של מוצרט הסיום המדומה היה רמז מקדים לסוף הקטע. בסימפוניה התשיעית של מאהלר, בפתיחה של הפרק האחרון, ישנו רצף ארוך של קדנצות מדומות, מחמישית לרביעית סקסט. סוג נוסף של קדנצה מדומה היא הקדנצה המתחמקת, בה הדרגה החמישית ניתנת במצב סקונד אקורד כשהבס הוא הספטימה של האקורד.
קדנצה פיקארדית: מכונה לעיתים "פיקרדיאנית". בתקופת הבארוק נפוצה האפשרות לסיים יצירה או פרק הכתובים בסולם מינורי, באקורד עם טרצה גדולה, כלומר באקורד מז'ורי.
הערות שוליים

↑  קַדֶּנְץ - מַהֲלָךְ הַרְמוֹנִי הַמַּכְשִׁיר אֶת הַסִּיּוּם. בַּקּוֹנְצֶרְטִים נִתָּן לַסּוֹלִיסְט מָקוֹם בַּקַּדֶּנְץ לְהַבְלִיט אֶת כֹּחֹו בְּטֶכְנִיקָה. מִלּוֹן לְמוּסִיקָה לוֹעֲזִי עִבְרִי מֵאֵת מְנַשֶּׂה רַבִינָא, הוצאת מִזְמוֹר, תֵּל אָבִיב, תרצ"ח 1938
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537464905171  BnF: cb11951775z (data)  LCCN: sh2002004324  NKC: ph718876
דומודדובו

דומודדובו (ברוסית: Домодедово) היא עיר במחוז מוסקבה שברוסיה, הממוקמת 37 קילומטרים (23 מיל) דרומית למוסקבה העיר. בשנת 2010 התגוררו בעיר כ-96,000 תושבים, לעומת 54,000 ב-2002, וזאת מאחר שאוחדו אל העיר כמספר כפרים סמוכים.
העיר נמצאת בסמוך לנמל התעופה דומודדובו. החברה הפרטית הגדולה טראנסאארו החזיקה את משרדיה בנמל תעופה זה.
התיעודים הראשונים לקיומה של דומודדובו הם מתחילת המאה ה-15. ההתיישבות עצמה הוסדרה וקיבלה מעמד רשמי ב-1900. ב-1947 העיירה קיבלה מעמד של עיר.
הערות שוליים

↑  Contact us (אורכב 19.10.2014 בארכיון Wayback Machine).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7691344-2  MusicBrainz: 4877a531-7115-4f36-b3e6-dac7bd6f4154  VIAF: 236613265   WorldCat (עם VIAF): 236613265
קדר (בית חרושת)

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1934–?
 מיקום המטה:  אזור תעשייה, מפרץ חיפה, חיפה
 ענפי תעשייה:  קרמיקה
 
עובדת בבית החרושת "קדר" (1939)
"קדר" או "קדר - תעשיות חרס בע"מ" היה בית חרושת לקרמיקה שנוסד בחיפה בשנת 1934.
היסטוריה

בית החרושת "קדר" נבנה בשנת 1935 בעמק זבולון, בראשיתו העסיק חמישה פועלים. מייסדיו היו, זיגפריד ורוזה רוזה כץ ילידי גרמניה, שעלו ב-1934 במסגרת העלייה החמישית לארץ ישראל לאחר שזיגפריד הכשיר את עצמו במפעל קרמיקה בברלין, והביא עימו ציוד תעשייתי מתאים. הם החלו בניסויים באולם ששכרו בטכניון בשנת 1934. בשלהי שנות השלושים הם מכרו את המפעל. המפעל הציג את תוצרתו לראשונה ב"יריד המזרח" בשנת 1936. בשנת 1941 השתתף בתערוכת "Palestine Government Industrial Exhibition" שהתקיימה בקהיר. בשנת 1945 הרחיב המפעל, שכבר מנה כ-80 עובדים, את שטחו.
"קדר" הפך לאחד ממפעלי הקרמיקה הגדולים בתעשיית הקרמיקה הישראלית. בשיאו העסיק המפעל כ-90 עובדים. עם זאת, החל מהחל משנות ה-50 של המאה ה-20 סבל המפעל מקשיים ניהוליים ופיננסים וגררו מחסור בפיתוח המפעל ותשתיתו הטכנולוגית. בשנת 1950 מונתה במפעל "ועדת ייצור", שתפקידה היה להגדיל את תפוקתו. בשנת 1961 מונה למפעל מפרק זמני עקב חובות בסך 700,000 ל"י. בעקבות זאת הפך המפעל לקואופרטיב בבעלות עובדיו, שפעל עד לשנת 1963 ואז פורק. בשנת 1967 נקלע המפעל לקשיים והוציא את עובדיו לחופשה.
הערות שוליים

↑  ראו: "קדר" תעשית כלי חרס, דבר, 19 באוגוסט 1936
↑  ראו: תערוכה בקהיר, 1941, באתר אימגו
↑  ראו: אגף נוסף ל"קדר", משמר, 5 בדצמבר 1945
↑  ראו: מועצת ייצור מסכמת פעולתה, דבר, 25 באפריל 1950
↑  ראו: אגודת קדר קואופרטיב למוצרי קרמיקה בחיפה בע"מ, ארכיון משרד הכלכלה והתעשייה, מס' תיק ISA-moital-moital-0011o4n; וגם: מפרק זמני למפעל "קדר", למרחב, 3 בינואר 1961
↑  ראו: מאמצים להפעיל ביח"ר "קדר", על המשמר, 26 ביוני 1967
גדליהו סטרומזה

| --- | --- |

 לידה:  1948 (בן 76 בערך) פריז, צרפת 
 ענף מדעי:  מדע הדתות
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  האוניברסיטה העברית בירושלים  תיכון וולטר 
 מנחה לדוקטורט:  עמנואל לוינס 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת אוקספורד 
 פרסים והוקרה:  פרס ד"ר לאופולד לוקאס (2018)  Corresponding Fellow of the British Academy (2024)  פרס הומבולדט  פרס רוטשילד 
 
גדליהו (גִי) סטרוּמזה (באנגלית: Guy G. Stroumsa; נולד ב-27 ביולי 1948) הוא פרופסור אמריטוס בקתדרה על שם מרטין בובר למדע הדתות באוניברסיטה העברית בירושלים, ופרופסור מן המניין לחקר הדתות האברהמיות באוניברסיטת אוקספורד, שם הוא גם חבר בליידי מרגרט הול. הוא חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ביוגרפיה

סטרומזה הוא בן למשפחה ספרדית: אביו ז'ק סטרומזה הוא יליד סלוניקי, ואמו ילידת אתונה. שני הוריו, ניצולי השואה (אביו שרד באושוויץ ואמו שרדה בברגן-בלזן), נפגשו במחנה פליטים במרסיי. גי סטרומזה נולד בפריז וגדל בפרבריה עד לגיל 18. למד חמש שנים בתיכון כללי ואחר כך בתיכון יהודי (הסמינר למורים של כי"ח), שם הושפע מאוד ממנהלו, עמנואל לוינס, שלימד אותו פילוסופיה ותלמוד. למד שנה כלכלה ומשפטים באוניברסיטת פריז, ואחר כך עלה ארצה. למד באוניברסיטה העברית פילוסופיה ומחשבת ישראל. שם הושפע מאוד מפרופסור שלמה פינס. לאחר שרותו הצבאי, למד לתואר שלישי במדע הדתות באוניברסיטת הרווארד. עבודת הדוקטורט שלו התמודדה עם התהוותה של המיתולוגיה הגנוסטית. סיים את הדוקטורט ב-1978, והתמנה למרצה באוניברסיטה העברית. ב-1994 מונה לפרופסור מן המניין. בשנת 1991 מונה כמופקד הקתדרה לדתות משוות על שם מרטין בובר. סטרומזה הקים את המרכז לחקר הנצרות באוניברסיטה העברית והיה מנהלו הראשון. באוקטובר 2009 מונה כמופקד הקתדרה לדתות אברהם בליידי מרגרט הול, אוניברסיטת אוקספורד ופרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס מהאוניברסיטה העברית.
שהה בשבתונים כחוקר וכפרופסור אורח בדאמברטון אוקס שבוושינגטון, בוולפסון קולג' שבאוקספורד, בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, באוניברסיטאות מונטריאול, ז'נבה, פרנקפורט, בולוניה, פנסילבניה, פרינסטון, קיימברידג', באוניברסיטת קומפלוטנסה שבמדריד, בקולג' דה פראנס שבפריז. סטרומזה חבר בוועדה המדעית של כעשרה כתבי העת מדעיים.
קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ציריך על תרומתו לחקר שורשי הספיריטואליות האירופית. בשנת 2008 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וזכה בפרס אלכסנדר פון הומבולדט מקרן הומבולדט בגרמניה.
נשוי לפרופ' שרה סטרומזה, פרופסור אמריטה בחוג לשפה וספרות ערבית ובחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית, ומופקדת הקתדרה לתרבות ערבית על שם אליס וג'ק אורמוט, ולשעבר רקטור האוניברסיטה (2012-2008).
לזוג שתי בנות וחמישה נכדים.
מחקריו > תיאור מחקריו

מחקריו של גדליהו סטרומזה עוסקים בעיקר בדינמיקה של מפגש הדתות, גם המסורת הדתית וגם הקהילות הדתיות באימפריה הרומית ובשלהי העת העתיקה, באזור הים התיכון והמזרח התיכון.
הגנוסיס, המאניכאיזם והנצרות הקדומה העסיקו אותו במשך שנים, כי הוא רואה בדתות אלו מעבדה נדירה להבנת תהליכי גיבושן של דתות חדשות. חקר דתות שלהי העת העתיקה (תקופה ארוכה אשר הוזנחה במשך זמן רב על ידי חוקרי העולם הקלאסי, שגם התייחסו בזלזול מסוים לדתות מונותאיסטיות הנחקרות על ידי "תאולוגים") זכה בדור האחרון לפריחה רבה. החוקרים למדו להכיר, בין השאר, בחשיבותה של היהדות על כל היבטיה להבנה נאותה של הפסיפס המורכב המתגלה בכל המזרח התיכון והים התיכון מימי ישו ועד מחמד. בעבודת הדוקטורט שלו, חקר את התהוותה של המיתולוגיה הגנוסטית, והצביע על מקורותיה בשולי היהדות ופרשנות המקרא. במחקריו מאז הוא העלה תאוריות ששוברות מסגרות דיסציפלינאריות מסורתיות (כגון חקר אבות הכנסייה, "פטריסטיקה" בלע"ז), המבוססות לעיתים על זהויות דתיות והמסתירות את הפרספקטיבות הרחבות וההשוואתיות החיוניות לחקר התופעות הדתיות. הגישה ההשוואתית מאפשרת, לדעתו, לגלות את המכניזמים אשר אפשרו את "המהפכה הדתית" של שלהי העת העתיקה. זוהי תקופה שבה באו לקיצם כמה מיסודות כל הדתות בעת העתיקה (כגון קרבנות דם) וגובשו מערכות חדשות, העומדות ביסוד האסלאם והנצרות במזרח ובמערב.
כחוקר של התופעות הדתיות, סטרומזה מקדיש חלק ניכר ממאמציו גם לאפיסטמולוגיה ולהבנת מעמדו והתהוותו של מדע הדתות. בספר חדש, הוא טוען שראשיות הדיסציפלינה נמצאות בראשית העת החדשה ולא (כפי שרגילים לחשוב) במחצית השנייה של המאה ה-19, כשהוקמו קתדראות אוניברסיטאיות למקצוע.
סטרומזה חיבר עשרה ספרים ויותר ממאה מאמרים, וערך חמישה עשר ספרים.
מחקריו > זרע אחר: מחקרים במיתולוגיה גנוסטית

זהו ספרו הראשון של סטרומזה (Another Seed: Studies in Gnostic Mythology). הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו וראה אור בהוצאת בריל בליידן בשנת 1984. כותרת הספר "זרע אחר" לקוחה מספר בראשית, פרק ד'. טענתו המרכזית של סטרומזה בספר היא שניתן לראות כיצד המיתולוגיה הגנוסטית נולדה מפרשנות המקרא, מן הפרקים הראשונים של בראשית ובעצם נוצרה בשולי היהדות. ייתכן שהגנוסטים הראשונים היו יהודים, או אנשים בשולי היהדות, שעסקו במשחקים פרשניים כדי להתמודד עם בעיית הרע .הם בדרך כלל מסבירים את קיום הרע דרך בניית מיתולוגיה שנוצרה מפרשנות.
מחקריו > דעת וגאולה: מסורות יהודיות ופיתויים דואליסטיים בנצרות הקדומה

זהו ספרו השני של סטרומזה (Savoir et salut: traditions juives et tentations dualistes dans le christianisme ancien) שראה אור ב-1992 בהוצאת לה סרף בפריז. הספר מבוסס על מאמרים הדנים בתרכובות של מסורות יהודיות, גנוסטיות, מנכאיות ונוצריות בשלהי העת העתיקה, אותן מנסה סטרומזה לקרוא בעת ובעונה אחת.
בפרק 3 ("צורות האל: מטטרון וכריסטוס") מנסה סטרומזה להראות שגם דמותו של ישו בנצרות הקדומה וגם הדמות של מטטרון ביהדות באות לפתור את הבעיה של פעולת אל טרנסנדנטי בעולם, כלומר שצריך דמות אמצעית בין האל העליון לפעולתו בעולם.
פרק 18 ("האתגר המאניכאי לנצרות המצרית") חוקר את לידת הנזירות בנצרות. מדובר בבעיה סבוכה: בסוף המאה ה-4 מופיעים נזירים נוצרים גם בסוריה וגם במצרים, ללא הכנה ברורה. סטרומזה מציע שהמנכאים קדמו לכך בזמן והיו בהם נזירים וכי זוהי השפעה בודהיסטית. אכן מאני הצעיר, מייסד הדת, הגיע למלכויות בודהיסטיות בצפון מערב הודו, וכל הסטרוקטורה של הדת המניכאית מקבילה לזו של הבודהיזם. מיסיונרים נזירים מנכאים הגיעו גם מצרים וכך גם השפיעו על הנוצרים.
פרק 11 ("גיבושו של האדם בנצרות") מנסה להראות איך בגלל דמותו של ישו, שהוא גם אל וגם אדם והוא קם לתחייה בגוף, הנצרות הקדומה מפתחת יותר ממה שהיה בפילוסופיה היוונית את המושג של אחדות האדם, גוף ונפש.
מחקריו > החוכמה הנסתרת: מסורות אזוטריות ושורשי המיסטיקה הנוצרית

זהו ספרו השלישי של סטרומזה (Hidden Wisdom: Esoteric Traditions and the Roots of Christian Mysticism) שראה אור ב-1996 בהוצאת בריל בליידן, מהדורה שנייה שלו פורסמה ב-2005, והוא תורגם לאיטלקית ונמצא בתהליך תרגום לטורקית.
התזה המרכזית המונחת בבסיס הספר היא שלדתות העת העתיקה בכלל הייתה מסורת אכזוטרית (גלויה) ומסורת אזוטרית (סודית ליחידי סגולה). סטרומזה מנסה להראות שגם בנצרות הקדומה היו מסורות סוד, יהודיות במקורן, שהתפתחו והפכו לתפישות גנוסטיות ושהנצרות השתחררה מהן אחר כך. כי המושג של תורה אזוטרית לא התאים לדת שנותנת גאולה לכל העולם ואנחנו מוצאים את השרידים של המסורות האלה באוצר המילים של המיסטיקה הנוצרית הקדומה.
מחקריו > פילוסופיה ברברית: המהפכה הדתית של הנצרות הקדומה

זוהי אסופת מאמרים (Barbarian Philosophy: The Religious Revolution of Early Christianity) שראתה אור ב-1999 בטיבינגן. בפרקים השונים מנסה סטרומזה לטעון שבין המאה הראשונה למאה הרביעית לספירה מופיעה הנצרות ונולדת כדת מסוג חדש. זהו סינתזה של גילוי האדם בצורה חדשה, של אנתרופולוגיה וקוסמולוגיה.
מחקריו > הסוף לקורבנות: תהפוכות דתיות של שלהי העת העתיקה

ספרו זה של סטרומזה (La fin du sacrifice : Mutations religieuses de l'antiquité tardive) ראה אור בפריז בשנת 2005 והוא תורגם לאיטלקית, לאנגלית, לגרמנית ועברית (קץ עידן הקורבנות, הוצ' מאגנס 2013, תרגם משה בלידשטיין).
הספר הוא עיבוד של ארבע הרצאות שנשא סטרומזה בקולג' דה פראנס. בספר זה טוען סטרומזה שאם אנחנו מסתכלים על הדת בין המאה ה-1 ל-5, בים התיכון ובמזרח התיכון, מאיראן ועד לספרד, אנחנו רואים שקרבנות הם הפולחן המרכזי בכל הדתות בעת העתיקה, גם ביהדות וגם בכל הדתות הפוליתאיסטיות.
בסוף המאה הרביעית אסרו הקיסרים הנוצריים על הקורבנות. סטרומזה טוען שאפשר לראות בכך מהפכה של ממש במהות הדת – ולא רק מעבר מפוליתאיזם למונותאיזם. סטרומזה מנתח תהליך זה בארבעה אופנים:
א. הוא מנסה להראות שדמות האדם, הפסיכה האנושית, נתפשת בצורה חדשה.
ב. מדגיש את המקום המרכזי שתופש הספר בדת ובפולחן הדתי, דבר שלא היה קודם, חוץ מאצל היהודים.
ג. בוחן את הריטואל, סוף הקורבנות.
ד. מראה את מקומה של הדת בקהילה, את התפקיד החדש של הקהילה הדתית ולא של כל החברה. הדת קיימת בעיקר בקהילה.
מחקריו > מדע חדש: גילוי הדת בתקופת הנאורות

ספר זה (A New Science: The Discovery of Religion in the Age of Reason) ראה אור ב-2010 בהוצאת אוניברסיטת הרווארד. סטרומזה מנסה לבדוק כהיסטוריון של הדתות איך נולד מדע הדתות בעת החדשה. זהו ספר היסטוריוגרפי וגם אפיסטמולוגי במהותו. החוקרים נוטים לראות את ראשית חקר הדתות המודרנית במחצית השנייה של המאה ה-19, עם הקמתן של הקתדראות למדע הדתות. בניגוד לכך סטרומזה טוען שהניצנים הראשונים ובניית הקטגוריות הגדולה של הדיסציפלינה החדשה הזו, חקר השוואה היסטורי של הדתות, שהוא אינו דתי, החל במאות ה-18-17. לדעתו נובע הדבר מכמה סיבות, ביניהן התגליות הגדולות, לידת הפילולוגיה המודרנית ולימוד השפות והשפות המזרחיות, ולבסוף מלחמות הדת בעקבות הרפורמציה, שהובילו חוקרים גם קתולים וגם פרוטסטנטים להבין את מגבלות הנצרות. מאמרים בנושא ראו אור באכסניות שונות.
מחקריו > מחקרו העכשווי

סטרומזה חוקר עכשיו את שלהי העת העתיקה, גם אצל הפגנים וגם אצל נוצרים, בין המאה ה-2 למאה ה-8. הוא מנסה לבחון איך התייחסו מסורות חוכמה מן המזרח, כלומר מבבל, איראן, הודו, ישראל ומצרים. כלומר העמים העתיקים הגדולים של העת העתיקה ואיך התייחסו למסורות החוכמה שלהם.