הפאיסטיון
הפאיסטיון בשיא מעמדו

לאחר ההתמרמרות גדולה של הצבא המוקדוני בנהר היפסיס, התקבלה החלטה לשוב לבבל. אלכסנדר החליט לחלק את הצבא. חלק אחד, בפיקודו של קראטרוס, היה צריך לנוע בגדה הימנית של הנהר. הפאיסטיון התקדם בגדה השמאלית, כשהוא מוביל את החלק הגדול והטוב ביותר של הצבא וקרוב למאתיים פילי מלחמה. במקום התחברותה של הידספס עם צ'נאב צבאו של אלכסנדר, אשר שט באניות בנהר עצמו, המתין להפאיסטיון ולקראטרוס. מכאן נשלח הפאיסטיון לנוע בגדת נהר האינדוס. בדרך הוא הכניע את השבטים המקומיים, מקים ומיישב את הערים. לאחר שהצבא המוקדוני חצה את המדבר גדרוסיה (מוכר כיום בשם מקראן), הוא התחלק פעם נוספת: הפאיסטיון עם רוב הצבא נע דרך החוף מקרמניה (Carmania) לפרס, ואלכסנדר פנה לפסארגאדה. לאחר מסע ארוך הצבא התאחד בעיר שושן, שבה נערכה חגיגה ענקית לכבוד הנישואין של אלכסנדר עם סטטירה, בתו של דריווש השלישי. הפאיסטיון, על-פי החלטת המלך, נשא לאישה את דריפטיס, בתו הצעירה של דריווש ואחותה של סטטירה. כפי שמציין אריאנוס, אלכסנדר רצה שהילדים של הפאיסטיון וילדיו יהיו בני דודים.
באביב 324 לפנה"ס עזב צבאו של אלכסנדר את שושן. בסתיו הגיעו אלכסנדר ושאר הצבא לאַחְמְתָא, בירתה של ממלכת מדי העתיקה. בדרך למדי החליט אלכסנדר לשלוח הביתה, למוקדון, את קראטרוס ואת החיילים החולים והקשישים. שליחתו של קראטרוס הייתה רצויה להפאיסטיון: שני המצביאים שנאו זה את זה ולעיתים קרובות היו קרובים למריבה גלויה. 

הסיבה לעימות הייתה העובדה כי לקראת סיום המסע למזרח יחסו של אלכסנדר כלפי חבריו לנשק השתנה באופן דרמטי. יחסי חברות נדחו הצידה, והמלך העריך את מפקדיו על-פי כישוריהם. כך לדוגמה, אאומנס, שלא היה מוקדוני במוצאו אלא יווני, הפך למזכירו של אלכסנדר הגדול ושיחק תפקיד חשוב במערכת הניהול. אך הקריירה של הפאיסטיון הייתה מעל כולם בהתקדמותה. במהלך המסע להודו הוא הפך למעשה לאדם השני באימפריה לאחר אלכסנדר, ולאחר חזרתם לפרס הם הפכו לקרובי משפחה. לאחר שהגיע למעמדו הרם, הפאיסטיון ניסה לשמור על המעמד של "רעי המלך" היחיד במינו. מסיבה זו ניתן לראות את הרחקתו המכובדת של קראטרוס, חברו לנשק של אלכסנדר, כניצחון חשוב של הפאיסטיון. למרות להצלחתו, הוא חשש מהתחזקות מעמדם של חבריו המוכשרים והפופולריים בצבא. תחושות אלו גרמו לו להילחץ ולהיכנס למריבות.
דמותו של הפאיסטיון מוצגת בצורה שונה על ידי היסטוריונים שונים. תיאור לא חיובי על אופיו ניתן למצוא אצל ההיסטוריון האנגלי פיטר גרין: "הפאיסטיון, שהיה "האני" השני של המלך, לא היה פופולרי. הפאיסטיון, שהיה גבוה, חזק, אכזרי, גמלוני ולא חכם, היה מסוגל לפקד בהצלחה על אלף חיילים, אך לא היה מוכשר כדי לנהל. מאפיינו העיקרי היה נאמנות אישית מוחלטת לאלכסנדר". לעומתו, ההיסטוריון הגרמני פריץ שכרמאייר (Fritz Schachermeyr) סובר כי הפאיסטיון היה אדם מוכשר והתכונן לתפוס את מקומו של אלכסנדר במקרה של מותו הפתאומי של המלך.
באותה עת לאלכסנדר עוד לא היו יורשים ישירים, שלהם יכול היה להוריש את השלטון. הפאיסטיון, שקיבל מינוי גבוה והפך לקרוב משפחתם של אלכסנדר עצמו ושל מלך דריווש, היה מתאים יותר מכל אחד אחר לתפקיד יורש העצר. במקרה של היעדר היורש הישיר, כס המלכות יכול היה לעבור ישירות לידי הפאיסטיון. עבור כל שליט שאלת היורש היא שאלה מרכזית ללא קשר לגילו של השליט ולמצב בריאותו. רציחתו של אביו, פיליפוס, שימשה עבור אלכסנדר כדוגמה לכך. גם על חייו היו ניסיונות התנקשות רבים. 

מדיניותו של אלכסנדר במזרח נתפסה בצורה שונה על ידי סביבתו הקרובה. חבריו לנשק התפלגו לשני מחנות: הפאיסטיון, פרדיקס, תלמי ואאומנס תמכו בה; אנטיפטרוס, קראטרוס ואנטיגונוס מונופתלמוס התנגדו נחרצות לשילוב בין מערב ומזרח. כתוצאה מכך, את היורש האפשרי היה צריך לחפש במחנה הראשון.
הפאיסטיון היה בעל הסיכוי הטוב ביותר להפוך ליורשו של המלך. בסביבתו של אלכסנדר הוא היה דמות הפשרה. מעמדו כ"רעי המלך", שהיה משמעותי מאוד בעיני המוקדונים, הפרסים וקרובי משפחתו של המלך, עשוי היה למנוע מלחמת אזרחים באימפריה. לאחר מותו של המלך, ניהול המדינה צריך היה לעבור להפאיסטיון. לו היה הפאיסטיון שורד את מחלתו, ייתכן שהאימפריה המוקדונית הייתה יכולה להימנע מזעזועים רבים ולשמור על אחדותה.