מהפכת 1905
השלכות

הצאר ניקולאי השני צלח בדיכוי המרד, אולם הובהר לו שיש לו שתי אפשרויות: דיכוי המתנגדים בגלי מאסרים, או הטיית אוזניים לבקשת בני העם. הצאר בחר בדרך השנייה והוא הקים את הדומה- פרלמנט רוסי שבו ישבו נציגי העם. באפריל 1906 הממשל הציע חוקת יסוד חדשה למדינה.
ההחלטה על הקמת הדומה נתקבלה על ידי הצאר באוגוסט 1905. הדומה הראשונה נבחרה במרץ 1906 והתחילה את דרכה באפריל 1906 בראשותו של ראש הממשלה פיוטר סטוליפין והתמידה 73 יום בלבד, עד יולי 1906.
תיאור של פתיחת הפרלמנט והעניינים המרכזיים שעמדו על סדר היום, כמו גם האופן בו הוחלט להפסיק את פעולתו, הופיעו בזכרונותיו של יוסף קרוק, בעצמו פעיל סוציאליסטי וציוני, שב-1905 נאלץ לברוח מפולין בשל מעורבותו הפוליטית, אך שב-1906 חזר לווארשה בעקבות חנינה לכל הגולים הפוליטיים שהוענקה עם פתיחת 'הדומה':
כאשר נפתחה ה"דומה", עלתה המתיחות עוד יותר. נוצר מצב מיוחד במינו, ששום פארלאמנט מערבי לא ידע כדוגמתו: לממשלה לא היה כאן אפילו נציג אחד ויחיד. פארלאמנט של אופוזיציה בלבד. ההבדל שבין האופוזיציונרים השונים לבין עצמם היה רק במידת האינטנסיביות של שלילת הממשלה. המפלגה הגדלה ("הקא־דטים") הכריזה על סיסמתה הראשית: "הרשות המבצעת של הממשלה תהיה כפופה לרשות המחוקקת!" הצאר ניקולאי וממשלתו יהיו כפופים לשליטים החדשים שבארמון הטאוורי! היום קשה להבין, עד מה דמיוני היה צילצול הדברים האלה באוזנינו. הסינאט הרומאי העתיק בפורום שלו, ה"האוס אוף קומונס" בארמון וסטמינסטר בלונדון והפארלאמנט הצרפתי לא עוררו אולי מעולם הלך־רוח רב־מתח כזה שידענו אנחנו בימים ההם ברוסיה. וכזה היה גם הלך־הרוח הפוליטי של המושבות הסטודנטיות בחוץ־לארץ.
המתח עלה עוד יותר מיום ליום, כאשר שמענו, כי התביעה הממשית הראשונה של ה"דומה" היא: "אמנסטיה!" "חנינה פוליטית!" והרטט גבר עוד בייתר שאת כאשר ה"דומה" התרכזה קודם כל בשני תחומים קונקרטיים: ריפורמה קרקעית והשאלה היהודית. ואכן היו שתי בעיות אלו בוערות ממש. האיכרים התחילו לארגן "אילומינאציות" (הצתות) ענקיות, שכן פקעה סבלנותם. זמן רב מדי שיעבדו אותם המשפחות של בעלי־האחוזות והניצול שניצלו אותם היה אכזרי יתר על המידה. "די! עתה מוכרח לבוא הקץ לכך! ויראה נא העולם!"
גם השאלה היהודית הייתה בוערת. הממשלה חרגה ממצבה הפאסיבי קודם כל לגבי היהודים. בגרודנה ובביאליסטוק נערכו פרעות מחרידות. הכול ראו בעליל שהן נעשו בתמיכת הממשלה, אשר אפילו ארגנה בעצמה את השחיטה שנערכה ביהודים. את העובדות האלו קבעה ועדה של ה"דומה", שנסעה במיוחד לערי הפרעות. והדבר אף נאמר בבירור בשאילתה שהוגשה ל"דומה".
יחד עם זאת הוכרז על מצב צבאי ברוב חלקי המדינה. בתי־הדין הצבאיים היו מוציאים פסקי־דין מוות המוניים. בכל מקום שלט עץ־התליה. התובע הצבאי הכללי היה מקפיד, שהשופטים לא יגלו שום סימן של רחמים, שפסק־הדין יהיה בכל מקרה — מוות! וכאשר השופטים לא היו מוציאים את פסקי־דין המוות, היה התובע הכללי מחליף אותם בשופטים אחרים ועורך את המשפטים מחדש. בקשר לכך נתחולל ב"דוּמה" מחזה ששום פארלאמנט באירופה לא ידע כמותו. כאשר על בימת ה"דוּמה" הופיע התובע הכללי פאבלוב וביקש להשמיע את הודעתו, פרצה סערה עצומה. צירים פרצו ממקומותיהם וצעקו: "תליין, רוצח! רד! ידיך מגואלות בדם! רד, רוצח, תליין!" ובלא שיוכל לומר אפילו מלה אחת, נאלץ הגנרל לרדת מעל הבמה. מובן מאליו, שכאשר העיתונים הביאו את הידיעות האלה, נזדעזעה האוכלוסייה עוד יותר. ה"דוּמה" — בין שהייתה פארלמנט ובין שלא הייתה פארלאמנט — מכל מקום חייבת הייתה הצנזורה לאשר לעיתונים את פרסום הסקירות הסטנוגרפיות. הייתה זו איפוא הפעם הראשונה שנתאפשר לעורר תנועה מהפכנית בקרב האוכלוסייה באמצעות עיתונים ליגאליים שעברו את הצנזורה. ואכן אנחנו מיהרנו לנצל דבר זה ניצול מאקסימאלי. כמה מנאומי הצירים תירגמתי לפולנית וליידיש והפצנו אותם בקרב ההמונים בליווי פירושים משלנו. האנשים היו חוטפים ממש את הכרוזים הללו. הממשלה לא יכלה לעמוד בסערה הזאת. לאחר שבעים יום תפסו המשטרה והצבא את בניין ה"דוּמה" וחתמו את שעריו.
הדומה הראשונה הוחרמה על ידי הסוציאל רבולוציוניים, הסוציאליסטים והבולשביקים. הבחירה הייתה באוניברסיטאות ובמכללות ברחבי רוסיה, ורק מי שמלאו לו 25 שנה היה יכול להצביע. בתחילה נראה כי מהפכת 1905 השׂיגה את יעודה והוקם ברוסיה פרלמנט שבו היה רוב לשׂוחרי המודרניזציה, אולם הצאר פיזר את הדומה כל פעם שנראה שהדומה מצרה את צעדיו או מעכבת חוקים שרצה להעביר.
באפריל 1906 חוקקה חוקת יסוד חדשה - "חוקת 1906" - אולם גם חוקה זו לא הביאה עמה בשורה משמעותית וסטוליפין ניסה לשכנע את הציבור שאין צורך בפרלמנט וכי אפשר לקדם תיקונים באמצעות צווים ממשלתיים. סטוליפין שב-1911 נרצח, הצליח לשרוד לפחות עשרה ניסיונות להתנקש בחייו, שהביאו אותו לנהל רדיפות פוליטיות אכזריות, במהלכן הוצאו להורג אלפי מתנגדים, הליך שזכה לכינוי הגנאי "עניבתו של סטוליפין".
הלחץ הציבורי הביא לכינוסה של 'הדומה השנייה', שפעלה בין 20 בפברואר 1907 ל-3 ביוני 1907. הדומה כונסה בשלישית, ופעלה במשך זמן ארוך יחסית (נובמבר 1907 עד יוני 1912), אך היא הייתה חסרת כוח בשל הצלחת תומכי הצאר לעקר אותה מתוכנה, על ידי הוצאה אל מחוץ לחוק של גורמים 'מהפכניים'. את חיסול הניסיון הפרלמנטרי של 'הדומה השניה' תיאר יוסף קרוק בזכרונותיו:
סטוליפין גמר אומר לשבור את האופוזיציה לא רק מן הבחינה הסוציאלית־פוליטית, אלא גם מבחינה ארגונית. לאחר 135 ימי פעילות של ה"דוּמה" הפרלמנטארית הנבחרת השנייה המציא סטוליפין עלילה, שהסיעה הסוציאל־דימוקראטית מנהלת תעמולה למרד בקרב הצבא. לפיכך דרש מן ה"דוּמה" לבטל את החסינות הפרלאמנטארית של הצירים, כדי שאפשר יהיה לאסור אותם ולהעמידם לדין. הכל הבינו, שאין זו אלא פרובוקאציה מחושבת. ואפייני הדבר: הנאום החזק והאמיץ ביותר מעל בימת ה"דוּמה" בא דווקא מפיו של צרטלי: "נציגי העם אינם רוצים להסתתר. ייערך משפט! שם הם יוכיחו את העלילה הבדויה. ראה נראה, מה יגיד העם!". סטוליפין לא נמנה עם אותם אנשים, אשר מחכים למשפטו של העם. עוד באותו לילה נאסרו הצירים הסוציאל־דימוקראטים. בית־דין צארי שפט אותם ודן את כולם עם צרטלי יחד לגלות לטריטוריה הסיבירית. באותו לילה עצמו סגרה הממשלה את ה"דוּמה" ופרסמה חוק בחירות אנטי־דימוקראטי חדש, אשר הגביל במידה ניכרת את זכות הבחירה של האיכרים, הפועלים ושכבות־העם הנמוכות. זו הייתה בגידה ממלכתית גמורה. הממשלה הפרה את החוקים שהיא עצמה התחייבה לקיימם. זה קרה ב־3 ביוני 1907. ואכן, המאורע ההיסטורי הזה עבר להיסטוריה בשם: "הקשר של השלושה ביוני". היה זה קיצה של המהפיכה הרוסית הראשונה.
בחינה עניינית של תולדותיה, מלמדת כי המהפכה לא הביא לשינוי של ממש בהתנהלות המדינה: הכוח הפוליטי והעושר של הצאר נותרו בעינם. הדומה נותרה ללא השפעה כמעט, המהפכה דוכאה והצאר שיבש את הפעילות המהפכנית בהצלחה. המנהיגים המהפכנים נאסרו או גלו מן הארץ והקבוצות המהפכניות נותרו מבולבלות ולא בטוחות - האם להצטרף לדומה או לא? התוצאה הייתה פיצול פנימי ובלבול בקרב הקבוצות הרדיקליות עד התמריץ של מלחמת העולם הראשונה.
מורשתה של מהפכת 1905, ובעיקר האופן הפשוט בו הביא הצאר להתפוגגותה, עמדה ברקע הניסיונות הבאים להביא ברוסיה למהפכות בשנת 1917: הראשונה, מהפכת פברואר, המשיכה את הקו הפלורליסטי שאפיין את מהפכת 1905, כלומר יצירת כלים פוליטיים - פרלמנטריים ('הדומה' בראש ובראשונה - כדי לקדם את רוסיה במסלול של מודרניזציה ודמוקרטיזציה. אלא שמה שהצליח לעשות הצאר למהפכת 1905 כגורם אנטי-מהפכני, הצליחו לעשות אחרי מהפכת אוקטובר גורמים כביכול אולטרא-מהפכניים: היו אלו הבולשביסטים שבמפלגה הסוציאל-דמוקרטית (שהיא עצמה כללה מרכיב גדול, אך לא מספיק נחוש, של סוציאליסטים שדגלו בפרלמנטריזם פלורליסטי, בדיוק כמו יריביהם הליברלים), שהפילו הפעם את שלטון הפרלמנט הרוסי, ואחרי כמה שנים של מלחמת אזרחים עקובה מדם, ביססו את שלטונם, הכריזו על הקמת מדינה קומוניסטית - ברית המועצות, שמבחינת היחס לפלורליזם ולדמוקרטיה לא היה בינה לבין שלטון הצאר שום הבדל משמעותי.
היטיב לסכם זאת יוסף קרוק, כאשר לימים כתב את זכרונותיו, שכללו בין השאר את הדברים הבאים על היחס בין מהפכת 1905 לבין המהפכות של 1917 בכלל, ושל נזקי הבולשביזם האלים בפרט:
בסוף 1905 ובאביב 1906 שגשגה המהפיכה והתקדמה בקצב מהיר. נוף המאורעות נשתנה בלי הרף, כל יום הביא עמו ידיעות חדשות. בימים ההם צפה בפעם הראשונה בהיסטוריה האידיאה של ה"מועצות". קיבלנו ידיעה, שבפטרבורג התחילו הפועלים לבחור נציגים למוסד חדש, שהם קוראים לו "מועצות של צירי פועלים". דווקא עתה, שישים שנה לאחר הקמתן, כאשר בעולם נטוש ויכוח על אופי המועצות ועל המשבר שבהן — כאשר בין מוסקבה לפקין מתחולל מאבק על אופיין, מן הראוי להדגיש כמה עובדות הנראות עתה כפאראדוקסאליות מאוד והידועות אך מעט. כאשר כל המפלגות והמדינות מדברות עתה על הבולשביקים־הקומוניסטים — הן מזהות את המועצות עם "ממציאיהן הבולשביסטיים החדשים". מבחינה רעיונית והיסטורית זהו זיוף גמור. האמת היא, שלא זו בלבד שהקומוניסטים לא המציאו את רעיון המועצות, אלא עובדה היא, שהבולשביקים היו בתחילה אפילו מתנגדים חריפים של המועצות. כמו הרבה רעיונות גדולים הכרוכים ברעיון פשוט, כן היה גם רעיון הסובייטים. ברוסיה הכול היה אסור, ולא היו בה לא מפלגות ולא שום מוסד חופשי. עתה, כאשר נחשולי המהפכה גאו ועלו מעלה מעלה, איתני הכמיהה לחירות גברו והלכו, הרגישו גם המוני הפועלים צורך לומר את דברם. ה"מנשביקים" חשו והבינו זאת יותר מאחרים. דווקא הם, שלא חדלו לדבר על הצורך להנהיג דימוקראטיה בשורות הסוציאליסטים ולשים דגש מיוחד על פיתוח עצמאות מאקסימאלית של מעמד הפועלים, — דווקא הם קראו לפועלים בעצם המומנט הסוער ביותר: "בכל בית־חרושת, כל חמש מאות פועלים בחרו בציריכם! וכל אלה ביחד יקימו בעיר הבירה את "המועצה הפטרבורגית של צירי הפועלים". וקרה הפראדוקס הגדול ביותר: נגד המועצות יצאו הבולשביקים. דבר זה לא היה מקרי. הבולשביקים בנו הכול על הריכוזיות המוחלטת ועל הבנייה מלמעלה למטה. עתה הם ראו במועצות החפשיות מעין התחרות במפלגתם. הם חששו, שהמועצה, ודווקא בנקודה החשובה ביותר של האימפריה העצומה, עלולה להתחמק מידיהם. עד אז (במשך שנים רבות!) התנהלו ויכוחים בלתי פוסקים בין המפלגות המהפכניות והסוציאליסטיות. אולם לנין מעולם אפילו לא הזכיר את המלה "סובייטים", דהיינו — מועצות. ואולם עתה, כאשר המועצות נהפכו לתופעה רבת־עוצמה, שינה לנין, הטכסיסן הגאוני, את עמדתו, כדי שלא יישאר מבודד מן ההמונים המהפכניים.