stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סמואל סאות'רד
הערות שוליים

↑  Birkner, Michael J. (1984). Samuel L. Southard: Jeffersonian Whig. Cranbury, NJ: Associated University Presses. p. 47-48.
↑  navsource.org: USS Southard
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007378978205171  GND: 135810582  ISNI: 0000 0000 5557 7617  LCCN: n83208104  NARA: 10569684  SNAC: w6pc30fs  US Congress: S000689  VIAF: 48148635   WorldCat (עם VIAF): 48148635
ויקטור סידיאק

ויקטור סידיאק (ברוסית: Виктор Александрович Сидяк; ‏ נולד ב-21 בנובמבר 1943) הוא סיף ומאמן סובייטי. אלוף אולימפי בעל 6 מדליות מהן 4 זהב בחרב וכן אלוף עולם 7 פעמים במסגרת נבחרת ברית המועצות. הוא הצליח לזכות במדליית זהב אולימפית ב-4 אולימפיאדות ברציפות.
ביוגרפיה

ויקטור סידיאק נולד בעיירה אנז'רו-סודז'נסק שבמחוז קמרובו. תוך מספר שנים המשפחה עברה לדונצק. בגיל 15 החל להתאמן בסייף. לאחר סיום בית הספר הוא התחיל ללמוד הנדסה ובמקביל המשיך באימונים. בשנת 1968 הוא נכלל לראשונה בנבחרת האולימפית והיה בין חבריה עד לשנת 1980.
בשנת 1970 הוא עבר למינסק והתגורר בעיר זו במשך כל תקופת הקריירה הספורטיבית ולאחריה. בשנת 1980, לאחר זכייה באולימפיאדה הרביעית הוא עזב את הספורט התחרותי והחל לאמן. הוא סיים את המכון לספורט במינסק בשנת 1973.
בשנת 1973 סידיאק זכה בתחרות יוקרתית "גביע מרטיני" וקיבל חרב עשוי מהזב הפרס על הזכייה.
לאחר התפרקות ברית המועצות, עבר לאיטליה והיה מאמן של הסייפים האיטלקים. לאחר מספר שנים החזיר לעצמו את אזרחותו הרוסית וחזר למוסקבה בה הוא מתגורר עד היום.
תחרויות אולימפיות

בשנת 1968 באולימפיאדת מקסיקו סיטי סידיאק לראשונה הגיע לאולימפיאדה וזכה במדליית זהב קבוצתית.
בשנת 1972 באולימפיאדת מינכן סידיאק היה הראשון בין סייפים סובייטים שהצליח לזכות במדליית זהב אישית. בתחרויות קבוצתיות הוא נפצע בעין אך המשיך בתחרות. ביחד עם קבוצתו הוא זכה במדליית כסף.
בשנת 1976 במונטריאול סידיאק זכה במקום השלישי בתחרות אישית ובמדליית זהב בתחרות קבוצתית.
בשנת 1980 באולימפיאדת מוסקבה סידיאק היגע כאשר הוא כבר בין 37 והצליח לזכות עם קבוצתו במדליית זהב.
ולדימיר נזלימוב

ולדימיר נזלימוב (ברוסית: Владимир Аливерович Назлымов ) ‏ (נולד ב-1 בנובמבר 1945) הוא סיף ומאמן סובייטי. אלוף אולימפי בעל 6 מדליות מהן 3 זהב בחרב וכן אלוף עולם 8 פעמים במסגרת נבחרת ברית המועצות ופעמיים מדליית זהב אישית. הוא הצליח לזכות במדליית אולימפית ב-4 אולימפיאדות ברציפות.
ביוגרפיה

ולדימיר נזלימוב נולד בעיר מחצ'קלה שבדגסטן למשפחה טטרית. בגיל 11 נזלימוב החל להתאמן בסייף. לאחר סיום בית הספר הוא התחיל ללמוד במכון לספורט במחצ'קלה. בשנת 1967 הוא לראשונה נכלל בנבחרת ברית המועצות והיה בין חבריה עד לשנת 1980. בשנים 1975 ו-1977 הוא קיבל תואר סייף הטוב בעולם של הפדרציה הסייף הבינלאומית.
לאחר סיום הקריירה התחרותית נזלימוב היה מאמן נבחרת ברית המועצות. בשנת 1991 הוא עבר לארצות הברית והיה מאמן של נבחרת ארצות הברית בתחרויות שונות. בשנת 1999 הוא החל לאמן במסגרת אוניברסיטאית וספורטאים שהוא אימן השתתפו באולימפיאדות ובאליפויות העולם..
תחרויות אולימפיות

בשנת 1968 באולימפיאדת מקסיקו סיטי נזלימוב לראשונה הגיע לאולימפיאדה וזכה במדליית זהב קבוצתית.
בשנת 1972 באולימפיאדת מינכן נזלימוב הצליח לזכות במדליית ארד אישית בנוסף למדליית כסף קבוצתית.
בשנת 1976 במונטריאול נזלימוב זכה במקום השני בתחרות אישית ובמדליית זהב בתחרות קבוצתית.
בשנת 1980 באולימפיאדת מוסקבה נזלימוב הגיע כאשר הוא כבר בין 35 והצליח לזכות עם קבוצתו במדליית זהב.
בוריס שאחלין

בוריס אנפיאנוביץ' שאחלין (ברוסית: Борис Анфиянович Шахлин; ‏27 בינואר 1932 – 30 במאי 2008) היה מתעמל סובייטי, אלוף אולימפי (13 מדליות מהן 7 זהב, 4 כסף ו-2 ארד), אלוף עולם (14 מדליות מהן 6 זהב, 6 כסף ו-2 ארד) ואלוף אירופה (10 מדליות מהן 6 זהב, 3 כסף ו-1 ארד). מדורג במקום 13 בהיסטוריה, מבין כל הספורטאים, ובמקום 4 בהיסטוריה מבין כל המתעמלים, במניין מדליות הזהב שצבר (7). מדורג במקום 4 בהיסטוריה, מבין כל הספורטאים במניין המדליות שצבר (13).
ביוגרפיה

שאחלין נולד בישים שבמחוז טיומן. הוא החל להתאמן בגיל 12.
ביוגרפיה > אלוף עולם

באליפות העולם בהתעמלות שנערכה ברומא, איטליה, בשנת 1954, זכה שאחלין בשתי מדליות, מדליית זהב בתחרות הקבוצתית ומדליית כסף בתרגיל על המתח.
ביוגרפיה > אלוף אירופה

באליפות אירופה בהתעמלות שנערכה בפרנקפורט, מערב גרמניה בשנת 1955 זכה שאחלין ב-5 מדליות, מהן 4 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב בתחרות הקרב-רב אישי, בתרגיל על סוס הסמוכות, על המקבילים ועל המתח. מדליית כסף בתרגיל על הטבעות.
ביוגרפיה > אלוף אולימפי

באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה שאחלין בשתי מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על סוס הסמוכות.
ביוגרפיה > המתעמל המצטיין באליפות העולם

באליפות העולם בהתעמלות שנערכה במוסקבה, ברית המועצות בשנת 1958 זכה שאחלין ב-5 מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית, בתחרות הקרב-רב אישי, לפני טקאשי אונו מיפן ובן ארצו יורי טיטוב, בתרגיל על סוס הסמוכות, על המקבילים ועל המתח.
ביוגרפיה > אולימפיאדת השיא

באולימפיאדת רומא (1960) זכה שאחלין ב-7 מדליות, מהן 4 זהב, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב בתחרות הקרב-רב אישי, לפי טקאשי אונו ויורי טיטוב, בתרגיל על סוס הסמוכות, על סוס הקפיצות, ועל המקבילים. מדליות כסף בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על הטבעות ומדליית ארד בתרגיל על המתח.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1962 זכה שאחלין ב-6 מדליות, 4 כסף ו-2 ארד. מדליות כסף בתחרות הקבוצתית, בתרגיל על הטבעות, על המקבילים ועל סוס סמוכות ומדליות ארד בתחרות הקרב-רב אישי, אחרי בן ארצו טיטוב, ויוקיו אנדו מיפן ובתרגיל על סוס הקפיצות.
באליפות אירופה בהתעמלות שנערכה בבלגרד, יוגוסלביה בשנת 1963 זכה שאחלין ב-5 מדליות, מהן 2 זהב, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב בתרגיל על הטבעות ועל המתח, מדליות כסף בקרב-רב אישי ובתרגיל על המקבילים ובמדליית ארד בתרגיל על סוס הסמוכות.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה שאחלין ב-4 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד. מדליית זהב בתרגיל על המתח, מדליות כסף בתחרות הקבוצתית ובתחרות הקרב-רב אישי, אחרי יוקיו אנדו וביחד עם בן ארצו ויקטור ליסיצקי ושוג'י צורומי מיפן ומדליית ארד בתרגיל על הטבעות.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בדורטמונד, מערב גרמניה בשנת 1966 זכה שאחלין במדליית כסף בתחרות הקבוצתית.
בשנת 1967 בגיל 35, פרש שאחלין מספורט תחרותי לאחר שעבר התקף לב. בשנות ה-90 ובשנות ה-2000, עבד כמרצה באוניברסיטת קייב.
ב-30 במאי 2008 נפטר שאחלין בקייב, שבאוקראינה.
תארים והשגים

בשנת 2002 זכה שאחלין להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי בהתעמלות.
הערות שוליים

↑  Boris Shakhlin | The International Gymnastics Hall of Fame, www.ighof.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1062319931  ISNI: 0000 0000 3902 0560  LCCN: nb2006011516  VIAF: 61066815   WorldCat (עם VIAF): 61066815
דניאל רודני

דניאל רודני (באנגלית: Daniel Rodney;‏ 10 בספטמבר 1764 –  2 בספטמבר 1846) היה סוחר ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הפדרליסטית ובהמשך המפלגה הלאומית הרפובליקנית, שכיהן כמושל דלאוור ה-19 בשנים 1814–1817. לאחר מכן הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם דלאוור.
ראשית חייו

דניאל רודני נולד בלואס שבמושבת דלאוור, כבנם של ג'ון ורות האן רודני. אחיו הצעיר קיילב רודני היה גם הוא לימים מושל דלאוור, והוא היה קרוב רחוק של המושל לשעבר סיזר רודני. הוא נשא לאישה את שרה פישר ולשניים נולדו שמונה ילדים.
רודני לא זכה להשכלה מרובה, ועבד כמלח וכסוחר במשך כמה שנים. מסופר שעוד לפני שמלאו לו 21, הייתה בבעלותו ספינה ובמהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית הוא נשבה פעמיים על ידי הבריטים. בשנים 1793–1806 הוא כיהן כשופט בבית המשפט לפניות רגילות. הוא גם היה חבר בחבר הנאמנים של וילימינגטון קולג'.
קריירה פוליטית

הקריירה הפוליטית של רודני החלה ב-1810 כאשר הוא התמודד בבחירות למשרת מושל דלאוור מטעם המפלגה הפדרליסטית. הוא נוצח על ידי מועמד המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ג'וזף הזלט בהפרש של 71 קולות בלבד. במערכת הבחירות הבאה, ב-1813, הוא התמודד מול ג'יימס רידל, ובעיקר בשל חוסר הפופולריות של מלחמת 1812, הוא ניצח. הוא כיהן כמושל דלאוור מ-18 בינואר 1814 ועד 21 בינואר 1817.
השנה האחרונה של מלחמת 1812 הייתה מורטת עצבים כפי שהיו קודמותיה. הנוכחות הימית הבריטית מול החופים התרחשה לסירוגין, אך בנהר אינדיאן בוצעה פשיטה רצינית ביוני 1814. שריפת וושינגטון באוגוסט קירבה למעשה את המלחמה לבית. הכול חששו מפני פשיטה על החוף. בפילדלפיה, נשיא דלאוור ונשיא פנסילבניה לשעבר תומאס מקיין הוחזר מפרישתו כדי לארגן את מערך ההגנה, והאי פי פיץ' בוצר לבסוף. התקדמות הצבא הבריטי נבלמה בבולטימור ודלאוור לא הותקפה שוב. קומודור תומאס מקדונו מאודסה היה אחד הגיבורים של 1814, כאשר הביס את הצי הבריטי באגם שמפלין, והסנאטור ג'יימס א. ביירד האב מווילמינגטון היה אחד מחברי המשלחת לשיחות השלום שבהן נחתם הסכם גנט שסיים את המלחמה.
בבחירות לנשיאות של 1820 קיבל רודני ארבעה קולות בחבר האלקטורים לתפקיד סגן הנשיא ונוצח על ידי סגן הנשיא המכהן דניאל טומפקינס. הייתה זו למעשה מערכת הבחירות האחרונה בארצות הברית שבה מול הנשיא המכהן לא ניצב שום מתחרה. מצב זה הוביל לקריסתה של המפלגה הפדרליסטית בכל מדינות ארצות הברית למעט דלאוור.
ב-1822, כאשר התפטר סיזר אוגוסטוס רודני מכהונתו בבית הנבחרים של ארצות הברית, נבחר דניאל רודני כמחליפו, וכיהן בתפקיד מ-1 באוקטובר 1822 ועד 3 במרץ 1823. כמה שנים לאחר מכן הוא מונה לכהן בסנאט של ארצות הברית כדי לאייש את מושבו של ניקולס ואן דייק הבן שנפטר. הוא כיהן בסנאט לתקופה קצרה מ-8 בנובמבר 1826 ועד 12 בינואר 1827 כאשר האספה הכללית של דלאוור בחרה סנאטור אחר.
מותו

דניאל רודני נפטר בלואס ב-2 בספטמבר 1846, ונטמן בבית הקברות האפיסקופלי סנט פיטר שבעיר. בנו, ג'ורג' ב. רודני כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1841–1845.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 216.
דרך השדות

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 אורך:  20
 קואורדינטות:  31°13′37″N 34°23′09″E﻿ / ﻿31.227032°N 34.385716°E﻿ / 31.227032; 34.385716
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מערב הנגב מוגדלת) דרך השדות(למפת מערב הנגב רגילה) דרך השדות(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום דרך השדות(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום דרך השדות  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית הביטחון של צאלים
פסל לציון עליית 11 הנקודות
בית הביטחון של אורים הישנה
ציון אתר העלייה לקרקע של קיבוץ אורים
מצפה גבולות
בית הביטחון של מבטחים
דרך השדות היא דרך נופית בנגב הצפוני מערבי בין קיבוץ צאלים ובין המושבים תלמי יוסף ופרי גן. נתיב הדרך נסמך על התווי ההיסטורי של הדרך לאורך קטעו הדרומי של קו המים לישובי הנגב שהונח ב-1947: מצאלים דרך מבטחים הישנה (כיום ליד פרי גן) ועד נירים הישנה (כיום ליד קיבוץ סופה). בסמוך לדרך נמצאים מספר אתרי מורשת וציוני דרך (ממזרח למערב): בית הביטחון של צאלים, פסל לציון עליית 11 הנקודות בנגב, בית הביטחון של אורים הישנה, נקודת ציון למקום העלייה לקרקע של קיבוץ אורים, מצפה גבולות ובית הביטחון של מבטחים.
כמו כן, פזורים לאורך הדרך נופי טבע הכוללים אזורי אדמת בור חולית, אזור פריחת אירוס הנגב, ועצי אשל הפרקים, ונופים חקלאיים של גידולי שלחין ובעל בשטח פתוח, חממות ובתי רשת.
אורך הדרך הוא 20 ק"מ והיא מקשרת בין כביש 222 ליד צאלים ובין כביש 2200 ליד תלמי יוסף ופרי גן (מסתעף מכביש 232). בשנת 2000 הכשירה קרן קיימת לישראל את הדרך על ידי ציפויה באספלט והיא עבירה לרכבים פרטיים לכל אורכה.
בתחילת אוגוסט 2022, בימים שקדמו לפתיחת מבצע עלות השחר, שימשה דרך השדות כציר כניסה ויציאה לישובי חבל שלום והחלוציות. וזאת, מחשש מירי טילי נ"ט מצד רצועת עזה על רכבים הנעים בכביש 232.
אתרים לאורך הדרך > בית הביטחון של צאלים

נמצא ממערב לכניסה לקיבוץ צאלים מצפון לפאתו הצפונית של היישוב. המבנה שימש כמרכז הנקודה, נבנה לאחר עלייתה על הקרקע ב-7 בפברואר 1947, כחלק משלוש נקודות שהוקמו בתאריך אחד לאורך קו המים לנגב: צאלים, מבטחים ועלומים (ח'זלה. כיום, באזור רמת חובב). נשמר בצורה טובה וניתן לראות בו דגם לבתי הביטחון שנבנו בסוף שנות ה-40 בנגב.
בתקופת מלחמת העצמאות הייתה ממוקמת ביישוב מפקדת הגדוד השמיני של חטיבת הנגב עליו פיקד חיים בר-לב. רבים מהסיורים לשמירה על קו המים יצאו מהיישוב. למרות המצור ממנו סבל היישוב במהלך המלחמה, בדומה ליישובי הנגב האחרים, הצליחו חברי הקיבוץ להחזיק מעמד ולקיים את היישוב עד לתום המלחמה. אולם, לאחר המלחמה, עזבו חברי צאלים את המקום ועברו צפונה, שם ייסדו את קיבוץ כפר החורש. בינואר 1949 הוקם קיבוץ צאלים מחדש, מעט דרומית ליישוב המקורי, על ידי קבוצת צעירים ניצולי שואה מאיטליה. מהישוב המקורי נותר בית הביטחון, מגדל המים, שרידי מתקני האגירה ושרידי מבני משק של ההיאחזות מתקופת מלחמת העצמאות.
אתרים לאורך הדרך > פסל לציון עליית 11 הנקודות

ב-24 בנובמבר 2016 נחנך על "גבעת האירוסים", פסל לכבוד מלאת 70 שנה לעליית 11 הנקודות בנגב במוצאי יום כיפור תש"ז. הפסל הוא של חבר קיבוץ עין השלושה, אברהם בורנשטיין.
אתרים לאורך הדרך > בית הביטחון של אורים הישנה

מדרום לגבעת האירוסים ולפסל לציון עליית 11 הנקודות נמצא בית הביטחון של אורים הישנה. לכאן עברו המתיישבים הראשונים כנקודת קבע, אולם לאחר מספר חודשים המשיכו ועברו למשטרת עימארה, מקומו הנוכחי של קיבוץ אורים. אזור זה נכלל בעבר בשטחי האש של באלי"ש ובית הביטחון נפגע קשות מירי אימוני צה"ל. אזור הבניין כבר איננו שטח אש וב-2014 עבר הבניין חיזוק במסגרת תהליך שימורו כאתר מורשת. באזור הבניין נמצאים גם שרידי מבנים הרוסים.
אתרים לאורך הדרך > נקודת הציון לעליית אורים על הקרקע

ב-1966 במלאת 20 שנים ליסוד הנקודה, שחזרו חברי אורים את העלייה על הקרקע והקימו בערב אחד צריף, אוהלים, מגדל שמירה וגדר ביטחון באתר העלייה על הקרקע. לציון האירוע והאתר הם הותירו במקום אבן עליה חקוק "באנו אליך הנגב, כאן עלתה על הקרקע קבוצת אורים, במוצאי יום הכפורים תש"ז 6.10.1946, עם התיישבות 11 הנקודות בנגב". האבן מוקפת במספר אבנים ונמצאת בשטח חולי. מכאן עברו ראשוני המתיישבים לנקודת הקבע שתוכננה להם, הנמצאת כ-1.4 ק"מ ממזרח לנקודת העלייה על הקרקע, ושם הוקם בית הביטחון של אורים הישנה.
אתרים לאורך הדרך > מצפה גבולות

מצפה גבולות הוא האתר אליו עלה לראשונה קיבוץ גבולות, במסגרת עליית שלושת המצפים - שלוש תחנות ניסיוניות בנגב, במאי 1943. בנייני המצפה נבנו בלבני בוץ (אדובה), כולל חומה שהקיפה את הנקודה. ב-1949, לאחר שמייסדיו עזבו את הנקודה ועברו לקיבוץ חצור, הוקם קיבוץ גבולות מחדש, כקילומטר אחד מצפון למצפה גבולות, ומבני המצפה ננטשו. ב-1983 שוחזרו מבני המצפה והחומה. ב-1996 הוקם במקום מרכז מבקרים והאתר הוכרז כאתר לאומי. במקום, מלבד שחזור האתר ההיסטורי, מוצג גם סיפור צינור המים לנגב ומשוחזרים מאפייה מימי מלחמת העצמאות ומפעל לליטוש יהלומים. כמו כן, מוצגים במקום כלים חקלאים עתיקים.
אתרים לאורך הדרך > בית הביטחון של מבטחים

נמצא בין חממות שבין מושב פרי גן ומושב שדה ניצן, במקום בו הוקם קיבוץ מבטחים ב-7 בפברואר 1947 כקיבוץ של תנועת העובד הציוני. בנקודה הוקמו מספר בתי מגורים ובית ביטחון בדגם שהוקם גם באורים הישנה ובצאלים. ב-22 באפריל הותקף הקיבוץ על ידי טנקים בריטים לאחר שאנשי הקיבוץ סירבו לשתף פעולה עם הבריטים באיתור משאית השייכת לערבים. 6 פגזים, מתוך עשרות שנורו לעבר הנקודה, פגעו בבית הביטחון. בהתקפה נהרג אחד מחברי הקיבוץ. לאחר מלחמת העצמאות נעזב הקיבוץ ומבנה בית הביטחון הוא השריד היחידי מנקודת ההתיישבות. ב-1950 נוסדה מבטחים מחדש, הפעם כמושב על ידי עולים מכורדיסטן. מקומו הנוכחי, כ-4 ק"מ מצפון מערב לבית הביטחון. ב-1982 הוכרז בית הביטחון של מבטחים כאתר לאומי.
הערות שוליים

↑  דרך השדות, באתר "שדות שקמה בשור"
1 2  טיול ברכב פרטי בדרך השדות, באתר Eירוק של קרן קיימת לישראל
↑  מפה והסברים באתר המועצה האזורית אשכול, 3 באוגוסט 2022
↑  31°12′26″N 34°31′59″E﻿ / ﻿31.207126°N 34.533053°E﻿ / 31.207126; 34.533053 מיקום בית הביטחון של צאלים
1 2  בית הביטחון בצאלים, באתר המשרד להגנת הסביבה
1 2 3  אמנון ליבנה, חבל אשכול סקר נוף ומסלולי טיול, ספרית מעריב, 1988, עמ' 83-81
↑  31°11′55″N 34°29′13″E﻿ / ﻿31.198716°N 34.486930°E﻿ / 31.198716; 34.486930 גבעת האירוסים
↑  ‏11 הנקודות - עכשיו בפסל, עיתון 232, מס' 156, 6 בדצמבר 2016, עמ' 7
↑  31°11′03″N 34°29′59″E﻿ / ﻿31.184178°N 34.499766°E﻿ / 31.184178; 34.499766 מיקום נקודת היישוב השנייה של אורים - עכאווי. כיום נמצא בו בית ביטחון הרוס למחצה
↑  משולם עד, 20 שנה לקיבוץ אורים, דבר, 11 בספטמבר 1966
↑  31°11′09″N 34°29′09″E﻿ / ﻿31.185812°N 34.485823°E﻿ / 31.185812; 34.485823 מיקום נקודת העלייה הראשונה על הקרקע - גריין, כיום נמצאת במקום אבן ציון לעלייה על הקרקע
↑  בית הביטחון בגבולות, באתר המשרד להגנת הסביבה
1 2  מצפה גבולות, באתר המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל
↑  31°13′22″N 34°23′07″E﻿ / ﻿31.222766°N 34.385296°E﻿ / 31.222766; 34.385296 מיקום בית הביטחון של מבטחים הישנה
1 2 3 4 5  בית הביטחון במבטחים, באתר המשרד להגנת הסביבה
↑  איך הורעשה מבטחים, דבר, 25 באפריל 1948
חסן סלאמה

ערך זה עוסק באחד מראשי הקבוצות הערביות החמושות בזמן המנדט הבריטי. אם התכוונתם למפקד הזרוע הצבאית של חמאס ביהודה ושומרון, ראו .
| --- | --- |

תמונה שפורסמה בעיתון המצרי אל-מֻסַוור (المصوّر) ביום 12 בינואר 1948. הכיתוב הוא: "הגיבור חסן סלאמה מפקד החזית הדרומית"
 לידה:  1912 הכפר קולה, ארץ ישראל
 נהרג:  2 ביוני 1948 (בגיל 36 בערך) סביבות ראש העין
 צאצאים:  עלי חסן סלאמה 
 השתייכות:  צבא מלחמת הקודש
 פעולות ומבצעים
 המרד הערבי הגדול, מלחמת העצמאות
 
מפקדת חסן סלאמה ליד רמלה לאחר פיצוצה
מפקדת חסן סלאמה (2012)
חסן סלאמה (בערבית: حسن سلامة; 1912 – 2 ביוני 1948) היה מראשי המרד הערבי הגדול (מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט) בשנים 1936–1939. בתקופת מלחמת העצמאות שימש כסגנו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני ונהרג בראשית יוני 1948 לאחר קרב עם אנשי אצ"ל.
לקריאה נוספת

"הלילה הולכים לכבוש את המפקדה", סיפור הקרב על מפקדת חסן סלמה וגלריית תמונות עדכנית מהמבנה
בית היתומים אל-רג'אא \ המפקדה של חסן סלאמה באתר מקומות שהזמן שכח
הערות שוליים

↑  אורי מילשטיין, עקרונות השרידות: מידע באתר אורי מילשטיין
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה: התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1939-1929, עמ' 230.
↑  מצטפא כבהא, המזרח התיכון בימינו: הפלסטינים – עם בפזורתו, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 26.
↑  מצטפא כבהא, המזרח התיכון בימינו: הפלסטינים – עם בפזורתו, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 35.
↑  הבולשת הבריטית מדווחת על חסן סלאמה, פורסם בבלוג של ארכיון המדינה: http://israelidocuments.blogspot.co.il/2015/06/67.html
↑  "לה מונד" על פרצופו של חסן סלמה, דבר, 11 בפברואר 1948
↑  תולדות מלחמת הקוממיות, עמ' 88
↑  הקרב הראשון - שכונת התקווה סיפורו של גדוד 53 בחטיבת גבעתי במלחמת העצמאות
↑  יואב גלבר, קוממיות ונכבה: ישראל, הפלסטינים ומדינות ערב, 1948,  אור יהודה : דביר, תשס"ד 2004, 119
↑  התקפת נגד של האויב בראש-העין, דבר, 31 במאי 1948
↑  חסן סאלמה, ראש הכנופיות, נפצע, דבר, 1 ביוני 1948
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5276 533X  LCCN: nr98015154  VIAF: 26976609   WorldCat (עם VIAF): 26976609 
מפת הקרב בשכונת התקווה, בדצמבר 1947
דניאל ובסטר

ערך זה עוסק בפוליטיקאי אמריקאי שהיה פעיל במאה ה-19. אם התכוונתם לפוליטיקאי אמריקאי שפועל במאה ה-21, ראו .
דניאל ובסטר
דניאל ובסטר (באנגלית: Daniel Webster;‏
18 בינואר 1782 - 24 באוקטובר 1852) היה עורך דין, סנטור, ומזכיר המדינה של ארצות הברית.
ובסטר היה מהפוליטיקאים האמריקאים הבולטים של המחצית הראשונה של המאה ה-19, ונודע במיוחד בזכות כישרונו הרטורי כנואם מזהיר, כפטריוט מובהק, וכאחד מסמלי המאבק על עיצובה של ארצות הברית כמדינה פדרלית מאוחדת. זאת על רקע השאלות המרכזיות שהטרידו ופילגו את אמריקה באותם ימים, בהן שאלת העבדות ושאלת גבולות סמכותו של השלטון הפדרלי כנגד שאיפות המדינות המקומיות לניהול עצמאי של מדינותיהם.
ילדות, לימודים וקריירה מוקדמת

ובסטר נולד בסולסברי שבניו המפשייר למשפחת חוואים ענייה. הוריו העניקו לו חינוך מעולה באמצעות מורים פרטיים, ואף שלחו אותו לפנימיית הלימודים הנחשבת "פיליפס אקסטר" שבניו המפשייר. ובסטר עזב את הפנימייה כעבור תשעה חודשים בלבד, כנראה מכיוון שהוריו לא עמדו בתשלום שכר הלימוד הגבוה בבית הספר היוקרתי, והשהייה בו הייתה עבור ובסטר חוויה טראומטית. כילד הייתה בו "אימת קהל" שלא יכול היה לכבוש כשהיה צריך לשאת דברים בפני בוחניו, מטלה שהייתה חובה בשיטת החינוך שהייתה נהוגה באותם ימים. עניין זה הוא אירוני למדי, בהינתן העובדה שבהמשך נחשב ובסטר כאחד מגדולי הנואמים האמריקנים.
בהמשך, למד ובסטר משפטים בדארטמות' קולג' בהנובר שבניו המפשייר, וסיים בהצטיינות בשנת 1801. בשלב זה של חייו כבר התגבר על פחדיו לדבר בפני ציבור, ונעזר בזכרונו יוצא הדופן ובכישרון כתיבת הנאומים שלו. הוא הצטרף לאגודת הסטודנטים באוניברסיטה, בה שכלל את כושרו הרטורי. ובסטר הצליח עד כדי כך, עד שזמן קצר לאחר שסיים את לימודיו הזמינו אותו פרנסי הנובר לשאת את נאום יום העצמאות - מה שנחשב לכבוד גדול והכרה ציבורית בכישרונו. את הסטאז' בעריכת דין עשה ובסטר אצל שניים מהידועים במשפטנים שבניו המפשייר, וב-1805 פתח משרד פרטי מצליח.
ב-1808 נישא ובסטר לגרייס פלטשר, שמתה 20 שנים אחר כך, ונולדו להם חמישה ילדים בין השנים 1810–1822.
קריירה מוקדמת כפוליטיקאי

ובסטר החל להתפרסם כעורך דין מוכשר, והפך למנהיג במפלגה הפדרליסטית בניו המפשייר. ב-1812 נבחר ובסטר לבית הנבחרים האמריקני, והיה ממתנגדיה המובהקים של מלחמת 1812 שהתנהלה בין ארצות הברית לבריטניה. ב-1816, לאחר שתי קדנציות, עזב ובסטר את הקונגרס והעתיק את מגוריו לבוסטון.
בשנת 1818 התבקש ובסטר לייצג משפטית את דארטמות' קולג' שבו למד, כנגד הניסיון להלאמתו על ידי שלטונות ניו המפשייר בראשות אנשי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, אשר הוסיפו את אנשיהם להנהלת הקולג' ושינו את חוקתו. ובסטר סייע במאבק בהלאמה שהגיע עד לפתחו של בית המשפט העליון של ארצות הברית. בנאום הסיכום שלו בפני בית המשפט, הביא ובסטר טיעונים רגשיים ולוגיים, ובית המשפט פסק בזכותו לטובת הבעלים החוקיים של האוניברסיטה.
ב-1823 נבחר ובסטר שוב לקונגרס והפעם כנציג בוסטון, וב-1827 נבחר לסנאט כנציג מסצ'וסטס. זמן קצר אחר כך מתה אשתו, גרייס, ומספר שנים אחר כך נישא ובסטר לקרוליין לירוי.
לאחר פירוקה של המפלגה הפדרלית, הצטרף למפלגה הרפובליקנית הלאומית (מפלגה שהתקיימה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19, והפכה אחר כך למפלגה הוויגית). הוא חבר למזכיר המדינה הנרי קליי, ושניהם פעלו נמרצות לקידום יוזמות פיתוח תשתיות תחבורה באזורי מערב ארצות הברית (בשטחי לואיזיאנה הצרפתית לשעבר). ב-1828, כמענה לתמורות הכלכליות שהתחוללו במזרח ארצות הברית, כמו המעבר המואץ לכלכלה מתועשת, תמך ובסטר בחוק מכסי המגן הגבוהים, שנועד לעודד את התעשייה המקומית אל מול היבוא הזול מבריטניה. מאבקו קומם נגדו את מדינות דרום מזרח ארצות הברית, ובמיוחד את דרום קרוליינה, שהחליטה שלא לכבד חוק זה. בדיון בסנאט ב-1830, הגן ובסטר על ההחלטה בנאום שבו השמיע את המשפט המפורסם "חרות ואיחוד, עכשיו ולתמיד, יחיד ובלתי ניתן לחלוקה" ("Liberty and Union, now and forever, one and inseparable"), שהפך בהמשך למוטו של מדינת דקוטה הצפונית. נאום זה נחשב לאחד מהנאומים החשובים שנישאו אי פעם בסנאט ארצות הברית.
ב-1833 הצטרף ובסטר לנשיא אנדרו ג'קסון במאבקו נגד ניסיונות חוזרים ונשנים של דרום קרוליינה לעקר את חוק המכס, כמו גם את הסמכות הפדרלית. במקביל נאבקו ובסטר וחבריו במפלגה הוויגית בנשיא בעניינים אחרים, כגון בניסיונותיו להצר את צעדיו של הבנק השני של ארצות הברית (שקדם לבנק הפדרלי). ב-1836 היה ובסטר אחד משלושת המועמדים של המפלגה הוויגית לנשיאות ארצות הברית, אך קיבל רק את תמיכתה של מסצ'וסטס. היה זה הראשון מבין מספר ניסיונותיו להיבחר לנשיא.
מזכיר המדינה

בשנת 1841 מינה הנשיא ויליאם הנרי הריסון את ובסטר למזכיר המדינה. האריסון מת כחודש בלבד לאחר היבחרו, אך ובסטר המשיך להחזיק במשרה גם תחת הנשיא הבא ג'ון טיילר.
בשנת 1842 התערב ובסטר ביישוב הסכסוך עם קנדה (אז בשליטת בריטניה), כתוצאה ממה שכונה "פרשיית הספינה קרוליין". קרוליין הייתה ספינה אמריקנית קטנה ששייטה בנהר הניאגרה, בתחום הגבול שבין ארצות הברית לקנדה, וסיפקה סיוע צבאי לקבוצות קנדיות (בראשות ראש עיריית טורונטו) שמרדו בשלטון הבריטי, כבשו את בסיס הצי האמריקאי באי שבנהר וביקשו לעצמם עצמאות. בתגובה, תקפו כוחות קנדיים-בריטיים את הספינה והעלו אותה באש. ובסטר ניהל משא ומתן עם הלורד אשברטון - נציג בית המלוכה הבריטי, והביא לחתימת "הסכם ובסטר-אשברטון", שבו הוגדרו באופן מוסכם הגבולות בין ארצות הברית לקנדה. הסכם זה חתם באופן סופי את הסכסוך המתמשך שבין ארצות הברית לבריטניה.
למרות הצלחה זו, נאלץ ובסטר להתפטר מתפקיד מזכיר המדינה ומהקבינט של הנשיא טיילר במאי 1842, עקב חילוקי דעות עם מפלגתו הוויגית בשאלת הבנק המרכזי.
בשנת 1845 נבחר ובסטר שוב לסנאט. בקדנציה זו הוא התנגד להשתלטות על טקסס ולמלחמת ארצות הברית–מקסיקו. אלא שבתקופה זו הבעיה המרכזית הייתה בשאלת העבדות. למרות התנגדותו הנחרצת להתרחבות ארצות הברית לשטחי טקסס, מצא ובסטר את עצמו מתרכז בסכנה הנשקפת של פירוק האיחוד בשאלת העבדות. ב-7 במרץ 1850 נשא את אחד מנאומיו החשובים ביותר בסנאט, בו תמך בפשרת 1850, כשהדף את איומי מדינות הדרום לפרישה מהאיחוד, ולחץ על מדינות הצפון להעביר חוק חד-משמעי ונחוש בעניין עבדים שברחו וערקו מבעליהם. ביולי 1850 מונה ובסטר שוב למזכיר המדינה תחת הנשיא מילרד פילמור, ופיקח באופן הדוק על אכיפתו של חוק העבד הנמלט. פעולתו זו הפכה אותו לבלתי פופולרי עד מאוד בלובי של מתנגדי העבדות. בכל מקרה, פעולתו הנמרצת למניעת פרישת המדינות הדרומיות מהאיחוד נחשבת כאחת הפעולות האפקטיביות ביותר ששמרו על האיחוד ומנעו, בשלב זה, את פירוקו.
דניאל ובסטר מת ב-24 באוקטובר 1852 משטף דם מוחי, לאחר שנפל מסוסו וקיבל חבטה קטלנית בראשו.