פוזיטיביזם משפטי
הוגים מרכזיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. נעדרים הוגים כרז. אין מידע על המבקרים.
במחשבה הפילוסופית המערבית, הפוזיטיביזם המשפטי מתחיל מעבודתו של ג'רמי בנת'ם, פילוסוף התועלתנות, ששאל חלק מדרכי המחשבה של תומאס הובס. בנת'ם הפריד בין אנשים שהוא כינה "חושפים", שתפקידם להסביר מהו החוק החל בפועל, לבין "צנזורים" שמבקרים את החוק החל בפועל ומשווים אותו לדעותיהם על החוק הרצוי. תפקידה של הפילוסופיה של החוק, על פי בנת'ם, הוא להסביר את החוקים "האמיתיים" של "החושפים" ולא את ביקורתם של "הצנזורים".
ממשיך דרכו של בנת'ם היה הפילוסוף בן המאה ה-19 ג'ון אוסטין, שגרס כי המשפט הוא אוסף של פקודות כלליות, שניתנות על ידי ריבון, ממוענות אל נציגיו ומלוות בסנקציות. בתורת הפקודה, אוסטין גורס כי במשפט יש שלושה אלמנטים מרכזיים:
ריבון – אותו אדם או גוף שנהנה מציות על ידי רוב האוכלוסייה, ושהוא עצמו לא חייב כעניין שבהרגל בציות לאף אחד אחר.
נתינים – אותם אלו שמצייתים כדרך של הרגל לריבון, ויחד עם הריבון הם מהווים את היחידה הפוליטית העצמאית.
פקודה וסנקציה לצידה – הדרך שבה הריבון משליט את עצמו על נתיניו. הפקודה היא מבע רצון של הריבון שמלווה בסנקציה.
גישה זו של אוסטין נתונה לביקורת. לדוגמה ניתן לקחת את ארצות הברית וחוקתה. כמובן שהחוקה נכתבה על ידי בני אנוש. החוקה יצרה מנגנון של ממשל שהרעיון העיקרי בו הוא הפרדת הרשויות, כאשר לשופטים הכוח לבטל חוקים הנראים להם כמנוגדים לחוקה, אך את החוקה ניתן לתקן בהליך פוליטי. מיהו, אם כן, הריבון שכוחו הוא ללא גבולות? אוסטין ישיב שאין דבר בתורתו המנוגד לרעיון של היררכיה בין החוקים הקיימים, ושתורתו אינה טוענת כי הריבון הוא גוף או אדם יחיד.
התאורטיקן המשפטי ה.ל.א. הארט מצביע על ארבעה ראשי ביקורת מרכזיים על תורת הפקודה של אוסטין: ישנם חוקים שלא ניתן לנסח כפקודות ("עשה" ו"אל-תעשה"); הריבון כפוף בעצמו לחוק; ישנם חוקים שהריבון לא מחוקק (לדוגמה: חוק מנהגי, תקדימים משפטיים); ישנה התמדה והמשכיות של החוק גם כאשר הריבון מתחלף. לפי הארט, מקור הריבונות הוא קבלת כלל חברתי שמסמיך את הריבון על ידי הציבור. הארט מציע שלושה כללים כדי לפתור סוגיות משפטיות. הכלל הראשון והבסיסי ביותר הוא כלל הזיהוי – שלפיו על-מנת להבין אם לכלל חברתי מסוים יש תוקף משפטי, יש לפנות למקורות החברתיים של החוק. כלל זה מופנה לגורמי הפקידות המדינתית, ולא לאזרחים בהכרח. הכלל השני הוא כלל השינוי, שלפיו למוסדות מסוימים יש את הכוח לשנות או לפסול חוקים קיימים. הכלל השלישי הוא כלל השיפוט, שמסייע לקבוע האם חוק הופר.
לפי השופט האמריקני אוליבר ונדל הולמס, פוזיטיביזם משפטי הוא מדע של אלו המייעצים לממשלות כיצד לפעול. לפי הולמס המדע המשפטי אינו עוסק בשאלה מהו החוק, אלא מה יפסוק בית המשפט בשאלה מסוימת. תורתו של הולמס נקראת ריאליזם משפטי. היא מכירה בכך שאת החוק הכתוב ניתן לפרש בצורות שונות, וניתן "לשחק" בו לפי האינטרסים של קבוצות שונות, כך שתפקידו של המשפטן הוא לחזות בהסתברות הגבוהה ביותר מה יפסוק בית המשפט.
תורתו של קלזן ידועה בשמה "התאוריה הטהורה של המשפט". לפי גישה זו, המשפט הוא עצמאי. הנורמות המשפטיות נוצרות על ידי נורמות אחרות ההופכות את המערכת המשפטית לסגורה. כך, תורתו של קלזן דוגלת בניסיון ליצור תאוריה מדעית וטהורה של המשפט. בעוד שאלה מוסרית תקבע שאסור לגנוב, השאלה המשפטית תהיה – אם מישהו גונב, הוא חייב להיענש: כאשר תופר נורמה מוסרית, תקום החובה להפעיל סנקציה. הסנקציה היא דרך מרכזית בתורתו של קלזן, הרואה חשיבות לפעול בדרך זו כל זמן שמופרת חובה מוסרית. לכן האמירה במקרה של גניבה, לא צריכה להיות לדידו "אדם צריך להיענש" אלא – אדם חייב להיענש. הסנקציה נחשבת לאפקטיבית שכן היא מאפשרת למשפט ליצור הסדרה ומונופוליזציה של שימוש בכוח. מבנה מערכת המשפט של קלזן בנוי כפירמידה, כאשר נורמות שואבות את תוקפן מנורמות בדרגה גבוהה יותר. מאפיין נוסף ובולט הוא הנורמה הבסיסית, שמהווה את הבסיס לכל הנורמות המשפטיות והיא שמסמיכה את יצירתן.