מרסל דושאן
דושאן כשחמטאי: בין אמנות לאמנות המשחק

החל משנת 1923 השקיע דושאן את מרבית זמנו בלימוד השחמט. באופן הצהרתי "פרש" דושאן מן העיסוק באמנות. את ענינו בשחמט הסביר דושאן במונחים אסתטיים – "אני עדיין קורבן של השחמט. יש לו את כל היופי שיש לאמנות – ועוד הרבה מעבר לכך. לא ניתן למסחר אותו. שחמט טהור בהרבה מהאמנות בעמדה החברתית". "אם בובי פישר היה מבקש את עצתי", טען דושאן, "בוודאי לא הייתי מדכא אותו – כאילו שמישהו היה יכול לעשות זאת – אבל הייתי מבהיר לו שלעולם לא יוכל להרוויח סכומי כסף משמעותיים בשחמט, הוא יחיה חיי פרישות כנזיר ויסבול יותר דחיות מכל אמן אחר, במאבקו להיות מוכר ומקובל". ההתלהבות האובססיבית של דושאן מהשחמט ניתנת לאיתור כבר בנושאים של יצירותיו האמנותיות המרכזיות. הברורה מכולן היא הרדי מייד המכונה "מלכודת" (Trébuchet; 1917). שם זה הוא אף שמה של עמדת השחמט ידועה, בה מחליף השחקן מקומות על גבי הלוח כדי להכשיל את היריב. כמו מהלך השחמט, גם הרדי מייד, המורכב ממתלה למעילים או כובעים אשר מוסמר לרצפה, "מכשיל את הצופה".
דושאן עיצב את הכרזה לאליפות השחמט השלישית של צרפת שהתקיימה בשנת 1925, והגדיל עשות בסיימו את התחרות עם שלושה ניצחונות, שלושה הפסדים ושתי תוצאות תיקו, תוצאה שהייתה מספיק טובה כדי לזכותו בתואר "אמן שחמט". ההתלהבות של דושאן לשחמט הפריעה לאשתו כל כך, עד שהדביקה את כלי השחמט ללוח, פעולה שכנראה תרמה לגירושיהם ארבעה חודשים מאוחר יותר. דושאן שיחק באליפויות השחמט של צרפת בין השנים 1928–1933 ואף ייצג את צרפת באולימפיאדת השחמט באותן שנים, בהעדיפו פתיחות היפרמודרניות כגון ההגנה הנימצו-הודית (שפותחה על ידי השחמטאי אהרון נימצוביץ'). בתחילת שנות ה-30' הבין דושאן שהוא מיצה את יכולתו ואין לו סיכוי להעפיל לדרג העל של השחמט העולמי. במהלך השנים הבאות התכיפות בה השתתף בתחרויות שחמט פחתה, אך הוא גילה את השחמט בהתכתבות והחל לכתוב טור שבועי בנושאי שחמט בעיתונים שונים.
בשנת 1932 חבר דושאן לתאורטיקאי שחמט בשם ויטלי הלברשטט (Vitaly Halberstadt) והשנים פרסמו מאמר החוקר את עמדת לסקר-רייכהלם (Lasker-Reichhelm position), עמדה ייחודית ונדירה שעשויה להתרחש בשלב הסיום של המשחק, כאשר לשני השחקנים נותרו רק המלכים וכמה חיילים נוספים. המחברים הגיעו למסקנה כי כל ששחור יכול לייחל לו הוא תיקו. בהינתן משחק מדויק מצדו של הלבן, השחור יכול רק לדחות את הקץ, אך לבסוף יפסיד ללבן. השניים הדגימו עובדה זו על ידי התוויות המסעים כשרטוט דמוי אניאגרם שמתקפלים כלפי עצמם.
ב-1943 יצר דושאן מהדורה של 150 ערכות-כיס לשחמט (Pocket Chess Set) ברמות גימור שונות, כשרק חלקן חתומות על ידו. ייתכן כי הדבר מעיד על ניסיונו של דושאן לייצר ולשווק ערכות אלה בהקשר שאיננו אומנותי. באותה עת לא היו בשוק דוגמאות לערכות ניידות למשחקים, ודושאן בחר להשתמש בפינים כדי לחבר את דמויות הכלים אל לוח השחמט. בדצמבר באותה שנה, פרסם דושאן בעיית שחמט אניגמטית. הבעיה נכללה בהודעה על פתיחת תערוכה קבוצתית בהשתתפות דושאן, איב טאנגי (Yves Tanguy) וג'וזף קורנל (Joseph Cornell) בגלריה ג'וליאן לוי בניו יורק ושדושאן ביקש לכנות אותה "Through the Big End of the Opera Glass" ("דרך הקצה הגדול של עדשת האופרה"). הבעיה הופיעה בתרשים על גבי ההזמנה ומעלייה נוסף נייר שקוף ועליו הודפסו דימויים מאת שלושת האמנים. כאשר צורף הנייר השקוף לבעיה התגלה דימוי של קופידון הפוך, אותו יצר דושאן. מתחת לתרשים הופיעה הכותרת "White to Play and Win" ("לבן מתחיל וזוכה"). רבי אמנים בשחמט ומומחים לסיומים שהתמודדו עם הבעיה שהציג דושאן קבעו כי אין לה פתרון. השילוב בין המיניות, המתבטאת בדמותו של קופידון, ביחד עם חוסר הפתרון של הבעיה מציג משמעות דומה לזו המופיעה בעבודות נוספות של דושאן, כגון "הזכוכית הגדולה", בהן מודגשת חוסר היכולת להתגבר על המיניות ולממש אותה.
ב-18 באוקטובר 1963 יצר דושאן קישור נוסף בין משחק השחמט לבין "הזכוכית הגדולה", אשר שימשה כרקע למשחק שחמט אותו ניהל דושאן מול אווה בביץ (Eve Babitz), דוגמנית ומעצבת גרפית בת 22, שניהלה את המשחק בעירום מלא. המשחק נערך בפתיחה של תערוכה רטרוספקטיבית מיצירותיו של דושאן במוזיאון פסדינה לאמנות בקליפורניה.
בשנת 1966 יצר דושאן את "מחווה לקאיסה" ("Homage to Caissa"), רדי מייד של לוח שחמט ריק וחתום על ידו, הנושא את שמה של קאיסה – אלת השחמט. דושאן התכוון ליצור ולמכור מהדורה בת 30 עותקים מרדי מייד זה ולהקדיש את התמורה לאגודת השחמט האמריקאית. לבסוף נמכרו רק כ-10 לוחות בלבד.