stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חדשות חמות במחוז יובה
הפקה > שלב הצילומים

הצילומים החלו בחודש יוני 2019.
הערות שוליים

1 2  Andreas Wiseman, Allison Janney & Laura Dern To Star In Tate Taylor’s ‘Breaking News In Yuba County’, AGC To Finance & Sell — AFM, Deadline, ‏26 באוקטובר 2018 (באנגלית)
1 2  Andreas Wiseman, Mila Kunis, Awkwafina, Regina Hall, Samira Wiley Among Cast Joining Allison Janney In Tate Taylor’s All-Star ‘Breaking News In Yuba County’ — Cannes, Deadline, ‏20 במאי 2019 (באנגלית)
↑  Andreas Wiseman, ‘Breaking News In Yuba County’: First Look At Allison Janney, Mila Kunis, Regina Hall; Matthew Modine Joins Cast, Deadline, ‏7 ביוני 2019 (באנגלית)
↑  Amanda N'Duka, ‘Westworld’ Actor Clifton Collins Jr. Joins Tate Taylor’s ‘Breaking News In Yuba County’, Deadline, ‏11 ביולי 2019 (באנגלית)
↑  Jeremy Kay, AGC Studios starts production on 'Breaking News In Yuba County', releases first image, Screen (באנגלית)
טאוס

ערך זה עוסק בפרעה מצרי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
פסל חזה של טג'אהאפימו במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק
טֶאוס (ביוונית עתיקה: Τέως) או טָכוס (ביוונית עתיקה Τάχως) או דג'דר (Djedher במצרית) היה פרעה מצרים בין 362 ל-360 לפני הספירה.
טאוס שלט ביחד עם אביו, פרעה נכתנבו הראשון, משנת 365 לפני הספירה. הוא המשיך להטיל מיסים על העם כדי לתמוך בצבא שלו, ואף הכביד עול זה. עם עלייתו לשלטון, הוא תכנן מתקפה על הפרסים, חרף העובדה שאלו נסוגו ממצרים במהלך השלטון של אביו. כדי לממן את תוכניותיו, הוא החרים כסף מאוצרות המקדשים. בכך רכש את איבת הכוהנים המצרים. יש לציין כי מדובר בפרקטיקה רגילה לתקופה, שכן לאחר הניצחון, המלך היה תורם זהב וכסף למכביר למקדשים.
באביב 360 הוא יצא למערכה נגד פרס. הוא כונן קשרים דיפלומטים עם האֲחַשְׁדַּרְפָּן המורד אורונטס (Orontes), בנה צי של 200 ספינות, קיבל סיוע על ידי אתונה של שכירי חרב שהונהגו על ידי כבריאס (Chabrias) ואף הוטבעו מטבעות לרגל המאורע. במסגרת הסיוע האתונאי השתתף המלך הספרטני הזקן אגסילאוס. טרם צאתו של טאוס לקרב הוא מינה את אחיו טג'אהאפימו (Tjahapimu), כמושל המדינה.
כאשר הגיע צבא טאוס לסוריה, נודע לו כי טג'אהאפימו מרד בו והציע את השלטון לבנו, נכתנבו, ששימש כמפקד של החיילים המצרים בצבאו של טאוס ואף סייע לצור על ערים בסוריה. הסיבה למרד הייתה ההתמרמרות של הכוהנים המצרים. אך יש חוקרים הסוברים כי המלך הפרסי ארתחששתא השני הציע כסף לטג'אהאפימו ולנכתנבו. המדיניות הפרסית להפריד בין יריבים ידועה עוד מיוון.
מרד זה סימן את תחילת הסוף של המערכה נגד הפרסים. כבריאס, שכירי חרב שלו והצי נותרו נאמנים למלך שלהם שתמך בטאוס בשלב זה, אך אגסילאוס התייצב לצד נכתנבו השני. בסוף הקיץ, כאשר נקרא כבריאס לשוב לאתונה, נותר טאוס ללא תמיכה וברח לחצר המלכות הפרסי דרך ערב. המלך הפרסי ארתחששתא השני העניק לו מקלט, שכן הוא עדיין תכנן לכבוש מחדש את מצרים. בעיני ארתחששתא, מלך מצרי לשעבר יכול להיות שימושי ביום מן הימים. אולם ארתחששתא השני מת באביב של 358 לפנה"ס, והמתקפה הפרסית הבאה על מצרים התרחשה רק ב-351, אחרי מותו של טאוס.
וילהלמינה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית

פרידריקֶה סופיה וילהלמינה, נסיכת פרוסיה (Friederike Sophie Wilhelmine;‏ 3 ביולי 1709 – 14 באוקטובר 1758), נסיכת פרוסיה והמרקיזה של ביירוית, הייתה בתם של פרידריך וילהלם הראשון, מלך פרוסיה ואשתו סופיה דורותיאה מהנובר.
ביוגרפיה

וילהלמינה נולדה בברלין, וחוותה ילדות עשוקה עם אחיה פרידריך הגדול, שעמו נותרה ביחסי קרבה כל ימיה.
בהגיעה לפרקה רצו הוריה לחתן את וילהלמינה עם בן דודה, פרדריק, נסיך ויילס, אך הצד הבריטי דרש בתמורה לנישואין ויתורים נרחבים. לאחר דיונים רבים בשידוכים אפשריים אחרים נישאה בסופו של דבר וילהלמינה לשאר בשר של בית הוהנצולרן – פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית. הנישואים היו מאושרים בתחילה, אך עד מהרה העכירו אותם משאבים כספיים מוגבלים, ומאוחר יותר גם רומן שניהל המרקיז לעתיד מחוץ לנישואין.
ב-1735 ירש בעלה של וילהלמינה את תואר המרקיז, והשניים החלו לנסות ולהפוך את ביירוית לגרסה מקומית של ורסאי. מיזמי הבנייה שלהם כללו בנייה מחדש של ארמון הקיץ ושל בית האופרה, הקמת בניין תיאטרון, שיפוץ של ארמון ביירוית, בנייתו של בית אופרה חדש ובניית האוניברסיטה של ארלנגן. סגנון הבנייה שלהם, שזכה לכינוי "רוקוקו ביירויתי" מפורסם עד היום, אך הותיר אותם כמעט חסרי כל. מבני הבארוק והגנים שנבנו במהלך שלטונה מהווים עד היום את מרביתה של העיר ביירוית בגרמניה.
המרקיזה הפכה את ביירוית לאחד המרכזים האינטלקטואליים החשובים של האימפריה הרומית הקדושה, והקיפה עצמה בחצר של משכילים ואומנים שהוסיפו יוקרה לביקורים המזדמנים של וולטייר ופרידריך הגדול.
עם פרוץ מלחמת שבע השנים החליפה וילהלמינה את תחביביה השטחיים בשאיפות דיפלומטיות. היא שימשה כמקור מודיעיני של אחיה עד למותה בביירוית ב-14 באוקטובר 1758 – היום שבו הובסו כוחותיו של פרידריך בידי צבא אוסטריה. בין פרידריך לווילהלמינה היה קשר חזק מאוד ולאחר מותה שקע פרידריך לדיכאון.
ביום השנה העשירי למותה בנה לזכרה אחיה את מקדש הידידות בארמון סנסוסי.
לווילהלמינה נולדה רק בת אחת ב-1732 – אליזבת פרידריקה סופיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית, שאותה תיאר קזנובה כ"אישה היפה ביותר בגרמניה". היא נישאה לקרל אויגן, דוכס וירטמברג, ב-1748.
יצירתה

וילהלמינה הייתה גם מלחינה ופטרונית של המוזיקה. היא ניגנה בקתרוס, למדה אצל סיבליוס ליאופולד וייס והעסיקה את ברנהרד יואכים הייגן. היא הלחינה את האופרה ארגנור, שהועלתה ב-1740 לציון יום ההולדת של בעלה, וכמה יצירות קאמריות ששרדו עד היום.
זכרונותיה של המרקיזה, "Memoires de ma vie", שקיים ספק בדבר מהימנותם, נכתבו בצרפתית בין שנת 1748 ל-1758, ושמורים בספרייה המלכותית בברלין. הם הודפסו לראשונה ב-1810 בגרסה גרמנית שתיעדה את חייה עד 1733, ובגרסה צרפתית שהמשיכה בתיאור עד 1742. מהדורה נוספת בגרמנית התפרסמה בלייפציג ב-1908, והמהדורה האנגלית הראשונה של ספר הזכרונות יצאה לאור בברלין ב-1904.
בשנת 1909 שימשה דמותה השראה לרומן היסטורי בשם "האביר העדין מברנדנבורג העתיקה" (A Gentle Knight of Old Brandenburg) מאת צ'ארלס מייג'ור.
וילהלמינה קרולינה, נסיכת דנמרק

וילהלמינה קרולינה, נסיכת דנמרק (דנית: Louise af Danmark;‏ 10 ביולי 1747 – 14 בינואר 1820), הייתה בתו של פרדריק החמישי, מלך דנמרק ואשתו של וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מהסן.
ביוגרפיה

וילהלמינה קרולינה נולדה ב-10 ביולי 1747 בארמון כריסטיאנסבורג שבקופנהגן, לפרדריק החמישי, מלך דנמרק וללואיז, נסיכת בריטניה, בתם של ג'ורג' השני, מלך בריטניה וקרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך.
ב-1 בספטמבר 1764 התחתנה וילהלמינה קרולינה עם בן דודה וילהלם, רוזן הנאו, אחד השליטים העשירים ביותר של התקופה. בתחילה היו נישואי השניים מאושרים מאוד, אולם בהמשך החל וילהלם לבגוד בה בקביעות. בשנת 1785 מת חמיה פרידריך השני, רוזן הסן-קאסל, ובעלה עלה לשלטון במקומו כוילהלם התשיעי, רוזן הסן-קאסל. בשנת 1803 קיבל בעלה את התואר וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מהסן, תואר שנשמר בידי וילהלם אף לאחר פירוק האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1806 נכבשה הנסיכות על ידי נפוליאון, ובני המשפחה ברחו אל גיסה קרל, נסיך הסן-קאסל בשלזוויג, ולאחר מכן עברה וילהלמינה קרולינה להתגורר אצל בתה קרולינה אמליה, נסיכת הסן-קאסל בגותה. בשנת 1813 חזרו בני המשפחה לקאסל, וב-14 בינואר 1820 מתה וילהלמינה קרולינה בביתה.
משפחתה

ב-1 בספטמבר 1764 התחתנה וילהלמינה קרולינה עם וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מהסן, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
מריה פרדריקה מהסן-קאסל (1768–1839), התחתנה עם אלכסיוס פרידריך כריסטיאן, דוכס אנהלט-ברנבורג
קרולינה אמליה מהסן-קאסל (1771–1848), התחתנה עם אוגוסט, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג
פרידריך (1772–1784)
וילהלם השני, הנסיך הבוחר מהסן (1777–1847)
חוסה אצ'גראי

| --- | --- |

חוסה אצ'גרי
 לידה:  19 באפריל 1832 מדריד שבספרד 
 פטירה:  14 בספטמבר 1916 (בגיל 84) מדריד שבספרד 
 מדינה:  ספרד 
 לאום:  ספרד
 מקום קבורה:  בית הקברות סאן איסידרו 
 עיסוק:  מחזאי, מתמטיקאי, כלכלן ופוליטיקאי
 מקום לימודים:  Escuela Técnica Superior de Ingenieros de Caminos, Canales y Puertos (Universidad Politécnica de Madrid) 
 שפות היצירה:  ספרדית
 סוגה:  דרמטורגיה, תיאטרון 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות על: "פעילותו הספרותית המזהירה והמקיפה, שהודות לה הצליח להחיות את המסורת הגדולה של הדרמה הספרדית במורה עצמאית ומקורית" (1904)
 חתימה:   
 
חוסה אצ'גראי (בשם מלא בספרדית: José María Waldo Echegaray y Eizaguirre;‏ 19 באפריל 1832 – 14 בספטמבר 1916) היה מחזאי ספרדי, מתמטיקאי, כלכלן ופוליטיקאי, זוכה פרס נובל לספרות (יחד עם פרדריק מיסטרל).
ביוגרפיה

אצ'גרי נולד במדריד, למד באוניברסיטת מורסיה ובאוניברסיטת מדריד והקדיש את עצמו למתמטיקה ולמכניקה ומאוחר יותר לכלכלה פוליטית ולשאלות מסחר. הוא פרסם מאמרים ומחקרים בנושאים האלה. במהפכת 1868 התחיל להיות פעיל גם בשטח הפוליטי. נבחר כציר לפרלמנט ואחרי כן היה שר לעבודות ציבוריות ולכספים וייסד את הבנק של ספרד. בשנת 1873 התמנה לתפקיד גבוה במשרד החינוך וכעבור שנה פרש, עבר משבר אישי, היגר לפריז והקדיש את עצמו לספרות.
יצירתו

המחזה הדרמטי הראשון הוצג בשנת 1874, שנה לאחר הגירתו לפריז, ותורגם מאז לשפות רבות. הוא חיבר למעלה משישים מחזות שהוצגו על הבימות בספרד. גם הדרמה השנייה, שהוצגה כעבור שנה, זכתה להצלחה רבה. השיא היה בדרמה השלישית, שנכתבה בחרוזים והעניקה לו את תהילתו בספרד ובעולם. מחזותיו מושפעים מאלכסנדר דיומא וגם מאיבסן. אצ'גרי הצטיין באקספוזיציה וריתק את הקהל בעזרת מקוריותו ושנינותו.
פרס נובל לספרות הוענק לו בשנת 1904 על: "פעילותו הספרותית המזהירה והמקיפה, שהודות לה הצליח להחיות את המסורת הגדולה של הדרמה הספרדית במורה עצמאית ומקורית".
ממחזותיו הידועים יותר

עם היד על החרב (1875) En el puño de la espada
או שיגעון או קדושה (1877) O locura ó santidad
בחיק המוות (1879) En el seno de la muerte
המפתה הגדול (1881) El gran galeoto. המחזה עובד בשנת 1908 למחזה שהועלה בברודוויי בשם "כל העולם ואשתו" (The World and His Wife) ובשנת 1920 הפך לסרט אילם בשם זהה.
מוות על השפתים (1890)
הבן של דון חואן (1892) El hijo de Don Juan
המכובד (1895) El estigma
כתם שמנקים (1895) Mancha que limpia
הספק (1898) La duda
האל המטורף (1900) El loco Dios
זכרונות (1917) Recuerdos
וילהלמינה מפרוסיה, מלכת הולנד

וילהלמינה מפרוסיה, מלכת הולנד (בגרמנית: Wilhelmine von Preußen; 18 בנובמבר 1774 – 12 באוקטובר 1837), הייתה אשתו של וילם הראשון, מלך הולנד.
ביוגרפיה

וילהלמינה נולדה ב-18 בנובמבר 1774 בפוטסדאם לפרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה ואשתו פרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט. בילדותה היה חינוכה נתון תחת פיקוח דודה הגדול פרידריך השני, מלך פרוסיה.
ב-1 באוקטובר 1791 התחתנה וילהלמינה בברלין עם בן דודה וילם הראשון, מלך הולנד, כחלק מברית בין בית אורנז'-נסאו לפרוסיה, אולם בני הזוג התאהבו אחד בשנייה, והיו להם נישואים מאושרים.
בשנת 1795 פלשו הצרפתים לרפובליקה ההולנדית, ווילהלמינה ומשפחתה יצאו לגלות. בתחילה שהו בני המשפחה בבריטניה, ובשנת 1796 עברו לברלין. בשנת 1806 נאלצה וילהלמינה לברוח שוב מהצבא הצרפתי, והתיישבה בפולין, שם התגוררה בתנאים קשים.
בתחילת 1814 חזרה וילהלמינה להאג, ובשנת 1815 הוכתרה למלכת הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה. המלכה וילהלמינה הייתה צנועה ונשארה ברקע, ולא מילאה כל תפקיד דומיננטי בממלכה. וילהלמינה לא הייתה מלכה פופולרית, וספגה ביקורת על סגנון הלבוש הגרמני שלה. וילהלמינה התעניינה בציור, ביקרה בהצגות, עזרה להגן על מוזיאונים ותמכה באמנות.
בשנת 1820 החלה בריאותה של וילהלמינה להתדרדר, ומשנת 1829 כמעט לא נראתה בפומבי. ב-12 באוקטובר 1837 מתה וילהלמינה בהאג, והיא בת 63 שנים.
משפחתה

ב-1 באוקטובר 1791 התחתנה וילהלמינה בברלין עם בן דודה וילם הראשון, מלך הולנד, ממנו היו לה 6 ילדים:
וילם השני, מלך הולנד (1792–1849)
בן מת (1795)
פרדריק, נסיך הולנד (1797–1881)
פאולינה, נסיכת אורנז'-נסאו (1800–1806)
בן מת (1806)
מריאן, נסיכת הולנד (1810–1883)
חוק פיצויי פיטורים

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  6 באוגוסט 1963
 תאריך חקיקה עברי:  ט"ז באב תשכ"ג
 גוף מחוקק:  הכנסת החמישית
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 404 16 באוגוסט 1963, עמ' 136
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  משרד הכלכלה והתעשייה
 מספר תיקונים:  33
 נוסח מלא:  הנוסח המלא
 
חוק פיצויי פיטורים, תשכ"ג-1963 מסדיר את תשלום פיצויי פיטורים לשכיר עם סיום עבודתו אצל מעסיקו. החוק אושר בכנסת ב-6 באוגוסט 1963 ונכנס לתוקף ב-1 בינואר 1964.
המנהג לשלם פיצויי פיטורים התקיים גם קודם לחקיקת החוק, והחוק ביסס מנהג זה והחיל אותו על כל העובדים ומעסיקיהם.
הוראות החוק > הזכות לקבלת הפיצויים

הזכות הבסיסית לקבלת פיצויי פיטורים קבועה בסעיף 1 לחוק: "מי שעבד שנה אחת ברציפות - ובעובד עונתי שתי עונות בשתי שנים רצופות - אצל מעסיק אחד או במקום עבודה אחד ופוטר, זכאי לקבל ממעסיקו שפיטרו פיצויי פיטורים".
"אצל מעסיק אחד או במקום עבודה אחד": הכוונה היא כי הרציפות והוותק שלפיהם נקבעים פיצויי הפיטורים לא יקטעו כתוצאה משינוי בעלות על מקום העבודה או העברת העובד מיחידה כלכלית אחת לאחרת הכפופות שתיהן לאותו מעסיק. המקובל הוא שבהעברת בעלות נכללת בהערכת השווי ההפרשה לפיצויי פיטורים במסגרת התחייבויות החברה, והרוכש את החברה לוקח אותה בחשבון.
סעיף 2 לחוק מונה הפסקות זמניות בעבודה שאינן פוגעות ברציפות הנדרשת בסעיף 1. עם הפסקות אלה נמנות: חופשה ללא תשלום שניתנה על פי חוק או בהסכמת המעסיק, שביתה או השבתה, הפסקה ארעית ללא ניתוק יחסי עבודה או הפסקה תוך ניתוק יחסי עבודה שאינה עולה על שישה חודשים, ועוד.
בסעיף 3 לחוק נקבע: "פיטורים סמוך לפני סוף שנת עבודה ראשונה, יראו אותם - אם לא הוכח היפוכו של דבר - כאילו נעשו מתוך כוונה להימנע מחובת תשלום פיצויי פיטורים ואין פיטורים כאלה פוגעים בזכות הפיצויים". הפירוש המקובל לביטוי "סמוך לפני סוף שנת עבודה ראשונה" הוא מעל 11 חודש, אך התנאי המהותי הוא הרצון להימנע מתשלום הפיצויים, וכאשר הוכח תנאי זה, יפסוק בית הדין פיצויים גם קודם שמלאו 11 חודשי ותק. מאידך, אם יוכיח המעסיק שסיבת הפיטורים איננה הרצון להימנע מתשלום הפיצויים, יהיה פטור מתשלום זה גם אם הפיטורים נעשו לאחר שהעובד צבר ותק של 11 חודש.
הוראות החוק > התפטרות בדין מפוטר

החוק מונה שלל מקרים שבהם דינו של העובד המתפטר הוא כדין מפוטר, כלומר הוא זכאי לפיצויי פיטורים אף שהפסקת העבודה נעשתה שלא ביוזמת המעסיק (אלא ביוזמת העובד או גורם אחר). מקרים עיקריים בקטגוריה זו:
פטירת המעסיק.
פטירת העובד.
התפטרות של העובד לרגל מצב בריאות לקוי שלו או של בן-משפחתו, ולאור הממצאים הרפואיים, תנאי העבודה ושאר נסיבות העניין הייתה סיבה מספקת להתפטרות.
התפטרות הורה, תוך תשעה חודשים מיום הלידה, על-מנת לטפל בילוד. זכות זו שמורה רק לאחד ההורים. בפסיקה נקבע כי זכות זו תקפה גם במקרה שההורה המתפטר מצא עבודה המקלה עליו בטיפול בילוד (פחות שעות עבודה או קרבה לבית) ולא רק לעובדים שהפסיקו לעבוד.
התפטרות עובדת עקב שהותה במקלט לנשים מוכות, ובלבד שסמוך לפני התפטרותה שהתה במקלט כאמור תקופה של שישים ימים לפחות.
העתקת מקום מגוריו של העובד, בנסיבות מיוחדות, כגון מעבר לרגל נישואיו ליישוב בישראל בו היה גר בן-זוגו, או מעבר ליישוב חקלאי מיישוב שאינו יישוב חקלאי, או ליישוב באזור פיתוח מיישוב שאינו באזור פיתוח.
אי חידוש חוזה עבודה: "היה עובד מועבד על פי חוזה לתקופה קצובה והגיעה התקופה לקצה, רואים אותו לעניין חוק זה כאילו פוטר, זולת אם הציע לו המעסיק לחדש את החוזה; סירב העובד לחדש את החוזה - רואים אותו, לעניין חוק זה, כאילו התפטר.
התפטרות מחמת הרעה מוחשית בתנאי העבודה, או מחמת נסיבות אחרות שביחסי עבודה לגבי אותו העובד שבהן אין לדרוש ממנו כי ימשיך בעבודתו. קודם להתפטרות בנסיבות אלה על העובד להודיע למעסיק על כוונתו לעשות זאת, כדי לתת למעסיק הזדמנות לתקן את הדורש תיקון.
התפטרות עובד לאחר שהגיע לגיל הפרישה (ועבודתו החלה קודם שהגיע לגיל זה).
התפטרות לרגל גיוס לצה"ל או הצטרפות למשטרת ישראל, לשירות לאומי או לשירות בתי הסוהר.
הוראות החוק > תשלומי מעסיק לקרן פנסיה ולקופת ביטוח במקום פיצויי פיטורים

סעיף 14 לחוק פיצויי פיטורים ואישור כללי בדבר תשלומי מעבידים לקרן פנסיה ולקופת ביטוח במקום פיצויי פיטורים שהוצא מכוחו, מאפשרים למעסיק ולעובד (או לארגוניהם) להגיע להסכם לפיו ההפקדות החודשיות של המעסיק לקרן פנסיה או לקופת ביטוח על שם העובד יבואו במקום מחויבותו לתשלום פיצויי פיטורים (כולה או חלקה), ואילו העובד יהיה זכאי לסכומים אלה גם אם התפטר מרצונו, בלא שהתקיים בו תנאי אחר המזכה בפיצויי פיטורים. אופציה זו אכן ממומשת בהסכמים קיבוציים ובצווי הרחבה שהוצאו לפיהם.
סעיף 26 לחוק פיצויי פיטורים קובע כי אם הכספים המופרשים לקופת פנסיה תחת רכיב הפיצויים מיועדים לקבלת קצבה, המעסיק איננו יכול למשוך כספים אלו בחזרה גם כאשר העובד אינו זכאי לפיצויי פיטורים, אלא אם המעסיק הסכים על כך מראש עם העובד. בחוק הפיקוח על שירותים פיננסיים (קופות גמל) (תיקון מס' 21), התשע"ח - 2018, נקבע שאין די בהסכמה מראש של העובד כדי לבצע את המשיכה. יש צורך בהסכמתו לאחר הפיטורים, ובהיעדרה על המעסיק לקבל פסק דין.
הוראות החוק > נסיבות המאפשרות שלילת פיצויים

פיטורי העובד עקב התנהגות חמורה שלו שאינה מאפשרת את המשך העסקתו עלולים להביא לשלילת זכותו לפיצויי פיטורים. נסיבות המצדיקות שלילת הפיצויים מפורטות בהסכם קיבוצי החל על העובד, ובהיעדר הסכם כזה - נקבעות על ידי בית הדין לעבודה, על-פי הכללים שבהסכם הקיבוצי החל על המספר הגדול ביותר של עובדים.
הוראות החוק > גובה פיצויי הפיטורים

בהתאם לחוק, פיצויי הפיטורים מחושבים לפי המשכורת החודשית האחרונה של העובד, מוכפלת במספר שנות הוותק שלו. דוגמה: עובד שמשכורתו האחרונה היא 8,000 שקל לחודש ופוטר לאחר שעבד 5 שנים, זכאי לפיצויי פיטורים בסך 40,000 שקל.
פעמים רבות נכלל חלק מפיצויי הפיטורים (או כולם) בקופת הגמל המשמשת לביטוח פנסיוני של העובד, כך שהמעסיק נדרש רק להשלים אותם לסכום הקבוע בחוק.
תקנות

תקנות פיצויי פיטורים (שיעורי פיצויי פיטורים לעובד בשכר), התשמ"ג-1983: התקנות משוות את גובה הפיצויי לעובד בשכר (עובד יומי) לגובה הפיצויים לעובד במשכורת (עובד חודשי).
תקנות פיצויי פיטורים (חישוב הפיצויים, והתפטרות שרואים אותה כפיטורים), תשכ"ד-1964: מפרטות שלל נושאים המופיעים בחוק, ובכלל זה רכיבי השכר שיובאו בחשבון לשם חישוב הפיצויים, השפעת שינויים בשכר על חישוב הפיצויים, הפסקות בעבודה שאינן באות במניין בחישוב הפיצויים והתפטרות לרגל העתקת מגורים שדינה כפיטורים.
תקנות פיצויי פיטורים (חובת מסירת הודעות למעביד), התשמ"ט-1988: מסדירות את מסירת הודעה למעסיק במקרה של התפטרות אב לשם טיפול בתינוקו ובמקרה של התפטרות לשם טיפול בבן משפחה עקב מחלתו או נכותו.
היסטוריה חקיקתית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
המנהג לשלם פיצויי פיטורים התקיים גם קודם לחקיקת החוק (כבר בשנת 1939 פסק השופט שניאור זלמן חשין פיצויי פיטורים לעובד, לאחר שהוכח שמדובר במנהג קיים בענף הייצור), והחוק ביסס מנהג זה והחיל אותו על כל העובדים ומעסיקיהם. החוק אושר בכנסת ב-6 באוגוסט 1963 ונכנס לתוקף ב-1 בינואר 1964.
מאז אישור החוק בכנסת ועד לסוף שנת 2021 תוקן החוק 33 פעמים. רבים מהתיקונים עסקו בהוספת נסיבות מיוחדות שבהן רואים התפטרות כפיטורים לעניין הזכות לפיצויי פיטורים.
בעת דיוני הכנסת נידון רבות הקשר וההשראה מהמשפט העברי, שמעגן את הפיצויים בפירוש "וכי תשלחו חופשי מעמך, לא תשלחנו ריקם". המשפט העברי משתלב בסעיפים רבים, הזכות לפיצויים, רציפות העבודה ומצב של עובד שנפטר.
לקריאה נוספת

יצחק לובוצקי, סיום יחסי עבודה, ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, 1999
נחום פינברג ומנחם גולדברג, סיומם של יחסי עובד-מעביד, הוצאת סדן, 2009
הערות שוליים

↑  ליטל דוברוביצקי, תנאי העבודה שלכם הורעו? אלו זכויותיכם, באתר ynet, 17 בדצמבר 2019
↑  משרד עו"ד ומגשרים בן שטרית פילוסוף, ‏הרעת תנאים בעבודה: האם ניתן להתפטר ולקבל פיצויים מהמעסיק?, באתר מעריב אונליין, 11 במרץ 2021
↑  ניצן צבי כהן, ‏ביה"ד לעבודה: מעסיק יוכל לקבוע את סכום הפיצויים במקרה בו עובד מתפטר, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 8 באוקטובר 2017
↑  ראו, למשל, סעיף 11 לצו הרחבה בענף התעשייה - מסגרת לביטוח פנסיוני מקיף בתעשייה, באתר חילן
↑  ספר החוקים 2730, התשע"ח, 8.7.2018, עמ' 730.
↑  תקנות פיצויי פיטורים (שיעורי פיצויי פיטורים לעובד בשכר), התשמ"ג-1983, באתר "נבו"
↑   תקנות פיצויי פיטורים (חישוב הפיצויים, והתפטרות שרואים אותה כפיטורים), תשכ"ד-1964, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑  תקנות פיצויי פיטורים (חובת מסירת הודעות למעביד), התשמ"ט-1988, באתר "נבו"
↑  נותני עבודה מתנקשים בזכות הפיצויים, דבר, 11 בדצמבר 1939
↑  חוק פיצויי פיטורים, תשכ"ג-­1963, ס"ח 404 מ-16 באוגוסט 1963
↑ דוגמאות:
חוק פיצויי פיטורין (תיקון), התשכ"ד-1964, ס"ח 433 מ-5 באוגוסט 1964 - התפטרות עובדת שאמצה ילד.
תיקון עקיף בחוק החיילים המשוחררים (החזרה לעבודה) (תיקון מס' 7), התשל"ז-1977, ס"ח 845 מ-25 בפברואר 1977 - התפטרות עובד סמוך לפני התגייסותו לשירות סדיר.
חוק פיצויי פיטורים (תיקון מס' 9), התשל"ז-1977, ס"ח 851 מ-11 במרץ 1977 - התפטרות עובד שנבחר לראש רשות מקומית או לסגן ראש רשות מקומית.
תיקון עקיף בחוק עבודת נשים (תיקון מס' 19), התש"ס-2000, ס"ח 1748 מ-28 ביולי 2000 - התפטרות עובדת עקב שהייתה במקלט לנשים מוכות.
חוק פיצויי פיטורים (תיקון מס' 33), התשע"ט-2018, ס"ח 2752 מ-29 באוקטובר 2018 - התפטרות עובד קבלן בעת חילופי קבלן.
↑  נחום רקובר "המשפט העברי בחקיקת הכנסת – המקורות היהודיים בשילובם בדיוני הכנסת ובחוקי מדינת ישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 1019-1038: חוק פיצויי פיטורין, אתר דעת.
חליפת מלחים

אדוארד השביעי בן החמש בחליפת מלחים, דיוקן מאת וינטרהלטר, 1846
צוערים על סיפון "וילהלם פיק", ספינת בית הספר לשייט של צי גרמניה המזרחית, 1951
משפחת המלוכה הנורווגית, 1913. הוקון השביעי, מלך נורווגיה, המלכה מוד וביניהם הנסיך אולף בחליפת מלחים
חליפת מלחים היא במקורה חליפת מדים ליורדי ים. אולם מן המחצית השנייה של המאה ה-19 ועד המחצית השנייה של המאה ה-20 שימשה חליפת המלחים כבגד ייעודי לילדים. במספר מדינות משמשת גרסה של חליפת מלחים כתלבושת אחידה לתלמידי ותלמידות בית ספר, לבנים עם מכנסיים קצרים ולבנות עם חצאית וגרביים ארוכים. צווארון מלחים היה פריט לבוש מקובל לנשים צעירות עד שנות ה-20 של המאה ה-20.
חליפת המלחים כמדים

חליפת המלחים נכנסה לרוב ציי העולם במהלך סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 כמדי שירות למלחים בכל התפקידים. החליפה מורכבת ממכנסיים ארוכים רחבים (כך שניתן לגלגל אותם בקלות לצורך עבודה על רציף מוצף מים, למשל), חולצה עם מפתח-צווארון בצורת V ללא כפתורים, בעלת צווארון גדול ייחודי, בתבנית מרובעת המונח על העורף ומגן על הגב ונסגר כמשולש על החזה וכובע או כומתה ("כובע פופאי"). החליפה, בדרך-כלל בצבעי לבן וכחול ומעוטרת בפסי-רוחב, נתפרה מבד זול, חזק ונוח כפשתן או כותנה. לעיתים נענדה על הצוואר גם עניבת-קשירה פשוטה (קרבט).
לעיתים נלבשה מתחת לחולצה, או ללא חולצה כלל, גופייה מפוספסת לבן-כחול.
חליפת המלחים כביגוד לילדים

לבוש לילדים "בסגנון מדי מלחים" (בצרפתית: à la matelot) מוזכר עוד לפני 1800, אלא שעיקר הכוונה היא לחולצה בעלת מפתח-הצווארון הרחב וללא כפתורים, הנוחה להלבשה לילדים.
בשנת 1846 יוצרה חליפת מלחים בגודל מתאים לאדוארד השביעי שהיה אז הנסיך מוויילס. דיוקן הנסיך בן החמש הלבוש בחליפת מלחים קטנה, מאת וינטרהלטר (F.X.Winterhalter), הפך לפופולרי ובעקבותיו החלה להתפשט אופנה של בגדי מלחים לילדים, בכל שכבות האוכלוסייה (סייעה לכך גם העובדה שהנסיך הולבש בחליפת חוגר פשוט ולא במדי קצין). היה זה פריט הלבוש הראשון שיועד לילדים ולא היה העתק מוקטן של בגדי מבוגרים יומיומיים.
בגרמניה נקשרה ההתלהבות מבגדי המלחים לילדים, שיוצרו מבד כחול-כהה והחלו להיות אופנתיים שם מאז שנות ה-60 של המאה ה-19, להעלאתו של נס של הצי הגרמני הקיסרי, שהוקם כמיזם של אחדות ויצירה משותפת של כל האומה החדשה.
עם הפיכתו של הצילום לפופולרי, הפכה חליפת המלחים ללבוש המקובל לילד לצורך צילום וכך נפוצו ברחבי העולם כולו צילומי ילדים בחליפות מלחים בכל אלבום תמונות משפחתי וכן בכרזות ופרסומות.
לדברי החוקרת גנית אנקורי (ראש החוג לאמנות באוניברסיטה העברית), בגדי מלח המייצגים מדים מצביעים על מעמדם של הילדים בחברה הוויקטוריאנית, בה היו הילדים ממוקמים בתחתית סולם המשמעת כחיילים ונדרשו מהם מילוי חובות וציות. כפי שבאוניה יש היררכיה ברורה שבראשה עומד רב חובל ותחתיו קצינים וחוגרים כך גם מקומם של הילדים בבית ובחברה הוא כשל המלחים הצעירים באוניה, בסוף שרשרת הפיקוד. היעלמות בגדי המלח לילדים באה במקביל להיעלמות המבנה ההיררכי בחברה ובמשפחה המערבית המודרנית.
חליפות מלחים כתלבושת אחידה

ביפן החלו בתי ספר לנערות לעשות שימוש בחליפות מלחים כתלבושת אחידה לבנות בשנות ה-20 של המאה ה-20. התלבושת האחידה (ביפנית: セーラー服, תעתיק: serafuku) הבסיסית מורכבת מחולצה לבנה, צווארון כחול בעל פסים בלבן, חצאית בצבע כחול-כהה ועניבת-קשירה צבעונית. תבנית זו מופיעה מאז במגוון דגמים וצבעים.
חליפת ג'י

חליפת ג'י מודרנית המולבשת על הגפיים על הרגליים והאגן בלבד. החליפה מתנפחת בעת תמרונים ולוחצת את הדם כלפי החזה והראש.
חליפת ג'י (באנגלית: g-suit. ידועה גם בעגה העברית כחליפת לחץ) היא חליפה שלובשים טייסי קרב כדי להתמודד עם כוחות ג'י הנוצרים במהלך תמרונים חדים. החליפה יוצרת לחץ ברגליים ובכך היא מסייעת לטייס בשמירת זרימת דם סדירה למוח, ועל ידי כך להתמודד עם תופעות של אובדן ראייה ואף אובדן הכרה כתוצאה מכוחות הג'י (g-LOC).