תרבות להט"ב
תרבות הנוער הלהט"בי

מצעדי גאווה לנוער הם הרחבה של מצעד הגאווה ותנועות חברתיות להט"ביות, לקידום שוויון בקרב חברים צעירים (בדרך כלל מעל גיל ההסכמה) של הקהילה הגאה. התנועה קיימת במדינות רבות ומתמקדת בייצור פסטיבלים ומצעדים לנוער שמאפשרת לבני נוער להט"בים רבים ליצור חברויות, לתקשר ולחגוג את זהותם המגדרית והמינית. מארגני מצעדי גאווה לנוער מצביעים על הערך בבניית קהילה ותמיכה בצעירים, מכיוון שהם נוטים יותר לבריונות והטרדות. בתי ספר שתומכים בלהט"בים מטפלים באפליה ובאלימות כלפי בני נוער להט"בים בבית ספרם. הם מפתחים כישורי קהילה והתמודדות, ונותנים לתלמידים מרחב בטוח להשיג מידע על בריאות ומרחב בטוח. לפעמים, בתי הספר מונעים מתיוג צעירים, ומעדיפים לתת להם את הזכות להגדיר את עצמם בתנאים שלהם "כשהם מרגישים בטוחים".
לפי דו"ח כוח המשימה האמריקאי בנושא התאבדות נוער, לנוער הומוסקסואלי ולסבי יש סיכון מוגבר להתאבדות, שימוש בסמים, בעיות בבית הספר ובידוד בגלל "סביבה עוינת ומגנה, אלימות מילולית ופיזית, דחייה ובידוד ממשפחה ומעמיתים". יתר על כן, צעירים להט"בים נוטים יותר לדווח על התעללות פסיכולוגית ופיזית מצד הוריהם או מטפליהם, ועל התעללות מינית. הסיבות המוצעות לפער זה הן:
בני נוער עשויים להיות ממוקדים במיוחד על סמך נטייתם המינית הנתפסת או המראה הלא-תואם מגדרי.
גורמי סיכון הקשורים למעמד המיעוט המיני, כולל אפליה, חוסר ראייה ודחייה מצד בני משפחה עלולים להוביל לעלייה בהתנהגויות הקשורות בסיכון לקורבנות, כגון שימוש בסמים, יחסי מין עם מספר שותפים או בריחה מהבית כנער.
מחקר שנערך ב-2008, הראה מתאם בין מידת הדחייה ההורית של מתבגרים להט"בים לבין בעיות בריאות שליליות בקרב בני הנוער שנחקרו. בתי מחסה זמניים בערים גדולות ואתרי מידע באינטרנט הוקמו בשביל לסייע לנוער ולמבוגרים. קו סיוע למניעת התאבדות לנוער להט"ב הוא חלק מפרויקט טרוור.
הגברת קבלת המיינסטרים של הקהילה הגאה הביאה את ועדת מושל מסצ'וסטס בנושא נוער הומוסקסואלים ולסביות להתחיל במסיבה השנתית של נוער גאה-סטרייטי ב-1995. ב-1997 נוסד הארגון ללא מטרות רווח, "גאוות הנוער" (במקור: Youth Pride Alliance), קואליציה של 25 קבוצות תמיכה בנוער. הארגון התחיל לקיים אירוע שנתי של גאווה לנוער בוושינגטון די. סי.. מאז 1999 מתקיים יום הגאווה לנוער של ורמונט. מאז 2002, מתקיים במקביל יריד מכללות. באפריל 2003, מקהלת הנוער הגאה, שאורגנה על ידי המרכז הקהילתי הלהט"בי בניו יורק, קיימה חזרות ומספר הופעות בקרנגי הול עם מקהלת הגברים ההומואים בניו יורק (אנ')‏.
ב-2004, סניף סן דייגו של GLSEN עבד יחד עם רכזי הגאווה לנוער בסן דייגו כדי לארגן את יום השתיקה ברחבי המדינה. ב-2005, מרכז הגאווה לנוער בג'ורג'יה השתתף בהפגנה נגד הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו, "[ש]אמרה לסטודנטים ולסגל את הדברים 'אלוהים שונא את מעשי הפאג' ואת 'תודה לאל על [פיגועי] 11 בספטמבר'" בלפחות עשרה מקומות. ב-2008, מרכז הגאווה לנוער בשיקגו, ששימש בעיקר לנוער להט"בי בעלי צבע, פתח מקום זמני ותכנן לעבור לבניין החדש שלהם בדרום שיקגו ב-2010. ב-2009, מרכז הגאווה של יוטה ערך אירוע המתאים לחופשה של מצעד גאווה לנוער: "טיול קרוס קאנטרי של שתי נשים מיוטה המנסות להסב את תשומת הלב לבעיות העומדות בפני בני נוער להט"ב". באוגוסט 2010, נערך מצעד גאווה לנוער הראשון בהוליווד, שהתמקד ב-"מספר רב של בני נוער להט"ב חסרי בית המתגוררים ברחובות לוס אנג'לס". במצעדי גאווה ופסטיבלים גדולים יש לעיתים קרובות ייעוד מקומות בטוחים לצעירים.
בני נוער להט"ב נוטים יותר להיות חסרי בית מאשר בני נוער הטרוסקסואליים, אזרחיים בשל דחיית הוריהם בגלל נטייתם המינית או זהותם המגדרית. על פי דו"ח מ-2007, "מתוך כ-1.6 מיליון צעירים אמריקאים חסרי בית, בין 20 ל-40 אחוזים מזדהים כלהט"בים". במחקר שנערך ב-2014 בקרב בני נוער חסרי בית, נמצא כי 7% מהם היו טרנסג'נדרים. עוד נמצא במחקר כי רוב מבני הנוער הטרנסג'נדרים שממוקמים במקלטים ללא קורת גג אינם מקבלים את העזרה הדרושה להם ולעיתים קרובות הם חווים אפליה ומחסומים מערכתיים הכוללים תוכניות בהפרדה מגדרית בשיטות מוסדיות המסרבות להבין את מגדרן. צעירים טרנסים רבים מתקשים להתקבל למקלטים בשל מדיניות מסוימת כמו כללי בינאריות מגדרית, קוד לבוש והקצאת חדרים. בעיות סיווג מתרחשות כאשר הנהלים או המדיניות של מקלט מסוים מחייב הפרדה של בני הנוער על סמך המין שהוקצה להם ולא על פי מגדרם. כתוצאה מכך, רבים מהנוער הלהט"בי מגיעים, בסופו של דבר, לרחוב במקום במקלטים שנועדו להגן עליהם.
יש שיעור התאבדויות (פי 4) גבוה יותר אצל נוער להט"בי מאשר נוער הטרוסקסואלי. במחקר שבוצע ב-2014 בחן את ההבדל בשיעורי האובדנות אצל תיכוניסטיים הומוסקסאלים לבין תיכוניסטיים הטרוסקסואלים. במחקר, הם נשאלו לגבי נטייתם המינית, ולאחר מכן על אובדנותם. במחקר נמצא שלכ-32% מהמיעוטים המיניים היו מחשבות אובדניות בהשוואה לכמעט 9.5% מבני גילם ההטרוסקסואליים.