stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פמיניזם
פמיניזם בדת > פמיניזם ביהדות

במסורת היהודית לנשים לא ניתנו זכויות באותה מידה שניתנו לגברים יהודיים: הואיל ונשים אינן יורשות בדרך כלל על פי הסדר המקראי שבו הירושה מתחלקת בין הבנים הזכרים ולא בין הבנות, נשים היו תלויות כלכלית בצורה מוחלטת באביהן או בבן זוגן. על אף שרוב דיני התורה חלים על גברים ונשים באופן זהה, יש בתורה מצוות המשקפות פטריארכליות, והמשנה כוללת ציטוטים כגון "כל המלמד בתו תורה כאילו מלמדה תפלות", (לצד ציטוט דעות הפוכות כגון "חייב אדם ללמד את בתו תורה"). בקהילה היהודית חויבו כל הבנים ללמוד לקרוא ללא יוצא מן הכלל בין השנים 3–13 לחייהם בכל קהילות ישראל במשך אלפי שנים. אלה שרצו בכך ואלה שהצטיינו בלימודיהם המשיכו ללמוד בישיבות ובבתי מדרשות שהיו שמורים לגברים בלבד. בנות בהכללה לא למדו לקרוא ולכתוב בלשון הקודש ועל כן אין בספרייה של עם הספר אף ספר אחד שכתבה אישה בשפה העברית והביאה לדפוס בימי חייה בין ראשית הדפוס ועד שלהי המאה התשע-עשרה. היו נשים בודדות שלמדו קרוא וכתוב בעברית למשל בנות מחוננות של תלמידי חכמים כמו בנותיו של רש"י, פריידא בת רבי שניאור זלמן מלאדי וחווה בכרך סבתו של הרב יאיר חיים בכרך, וכן דבורה ראם שניהלה את דפוס וילנא במחצית השנייה של המאה ה-19 ועיצבה בין היתר את צורת הדף המודרנית של התלמוד.
החל משלהי המאה ה-18, ובעיקר משלהי המאה ה-19, הוקמו בחסות השלטונות בתי ספר כלליים ליהודים בהם נלמדו בעיקר לימודי חול. בעוד שהיהדות המסורתית התנגדה בתוקף להחלפת החינוך התורני לבנים בבתי ספר אלו, משפחות רבות שלחו לשם את בנותיהן, ובמשך הזמן הזה הפכו לבעלות השכלה כללית רחבה יותר מהגברים. תמורה זאת הובילה לחיכוכים ולעיתים אף להתבוללות נערות. בעקבות כך הוקמו בתי ספר לבנות גם בעולם המסורתי, החל מהקמת בית הספר בית יעקב שהקימה שרה שנירר בפולין ב-1918.
הצירוף הנפוץ של היעדר ריבונות לנשים בכל גיל ושידוכים בגיל צעיר שהוסדרו בידי ההורים או באי כוחם, לצד חוסר שוויון בזכות הירושה והיעדר חינוך לבנות, הפך את רוב הנשים היהודיות בעולם המסורתי לתלויות באביהן או בבן זוגן לקיומן ולמחייתן. מצב זה השתנה משמעותית במאה העשרים בכל החוגים הדתיים, בהשפעת התמורות בעולם המודרני. כל הבנות הולכות לבית הספר על פי חוקי לימוד חובה ולומדות קרוא וכתוב. עם זאת המוסדות לבנים והמוסדות לבנות שונים אלו מאלו ואינם מקנים לשני המינים את אותו ידע. הידע שרוכשים הבנים בחדרים או בבתי הספר במדרשות או בישיבות מקנה להם כישורי עיון ופסיקה בהלכה ואילו הידע המונחל לבנות אינו מקנה להם כישורים דומים. יתר על כן חוקי המעמד האישי במדינת ישראל מסמיכים את בתי הדין הרבניים לדון בנושאי מעמד אישי על פי ההלכה.
משנות ה-70 של המאה העשרים ואילך התחוללו תמורות רבות בעולם המסורתי ונשים שומרות מסורת, שיצאו ללמוד במוסדות לימוד כלליים אקדמיים ומקצועיים, קוראות תיגר על גבולות הידע וגבולות ההדרה בעולם המסורתי, כמו על גבולות הסמכות וגבולות החוק. בזרמים שאינם אורתודוקסיים נפתחו בתי מדרש גבוהים לנשים בארץ ישראל ובארצות הברית, וכן מניינים שוויוניים בהם נשים משתתפות באופן פעיל בקריאה בתורה ובהנחיית התפילה, באמירת דבר תורה ובהשתתפות בלימוד והחלו בדיינות מעמיקה על מסורת ושינוי.
פמיניזם בדת > פמיניזם בנצרות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פמיניזם בדת > פמיניזם באסלאם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פמיניזם בתרבות ובאמנות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פמיניזם בתרבות ובאמנות > אמנות פמיניסטית

אמנות פמיניסטית היא זרם אמנות המשויך ליוצרות בעלות תודעה פמיניסטית, אשר נוצר בארצות הברית בשנות ה-70. היא עוסקת בנושאים הנוגעים לטענות בדבר הדרת הנשים מהשיח המרכזי בחברה ומישטור גופן ומיניותן. המונח נטבע על ידי האמנית ג'ודי שיקגו.
האמנות הפמיניסטית עושה שימוש בדרכי אמנות מסורתיות כמו ציור, כמו גם בדרכי אמנות לא מסורתיות כמו אמנות מושגית. היא משלבת את הרעיונות של התנועה הפמיניסטית, עשייה אמנותית, פעילות חברתית, מהפכניות והגות אינטלקטואלית חברתית ופוליטית.
ביקורת על הפמיניזם

במהלך התפתחותו צבר הפמיניזם ביקורות ומתנגדים. בין המתנגדים מצויים פעילים שמרנים כמו המטיף הנוצרי פט רוברטסון שתיאר בתוכניתו, מועדון 700 ברשת CBN, ב-1992 את הפמיניזם כך: "פמיניזם מעודד נשים להרוג את ילדיהם (לעשות הפלות), להתעסק בכישוף, להחריב את הקפיטליזם ולהיות לסביות" או שדרן הרדיו ראש לימבו שהגה את המושג "פמינאציות" המהווה הלחם של מילים פמיניזם ונאציזם ומשמש כינוי גנאי נפוץ לפעילות פמיניסטיות.
כמו כן, קיימות ביקורות כלפי זרמים מסוימים של הפמיניזם או כלפי אופן ביצועו בפועל. על פי טענותיהם של פעילים רבים בתנועה לזכויות הגבר האופן בו מיושם כיום הפמיניזם מוביל בפועל לאפליית גברים. יש גם הטוענים כי פמיניסטיות רבות מחזקות את ההתקרבנות בקרב המין הנשי ובכך מזיקות בפועל להתקדמותו, כך לדוגמה מרלה ברוורמן, כותבת במאמרה "פמיניזם עם שתי רגליים שמאליות":
ראו גם

התנועה הפמיניסטית
פרוטו-פמיניזם
פוסט-פמיניזם
פמיניזם בישראל
לקריאה נוספת

| --- | --- |
: ספר: פמיניזם
אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד.
נויה רימלט, הפמיניזם המשפטי מתאוריה למעשה - המאבק לשוויון בין המינים בישראל ובארצות הברית, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה ופרדס הוצאה לאור, 2010.
דלית באום ואחרות (עורכות), ללמוד פמיניזם: מקראה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006.
טלי רוזין, מה זה בכלל פמיניזם?, הוצאת זמורה-ביתן.
בל הוקס, פמיניזם זה לכולם, פרדס הוצאה לאור, חיפה.
קובי ניב, פמיניסט, הוצאת כנרת, 1991.
קתרין מקינון, פמיניזם משפטי בתאוריה ובפרקטיקה, תל אביב: רסלינג, 2005.
הלן סיקסו וקתרין קלמנט, זה עתה נולדה, רסלינג, 2006.
אראלה שדמי, לחשוב אשה - נשים ופמיניזם בחברה גברית, הוצאת צבעונים, 2007.
מרשה פרידמן, "גולה בארץ המובטחת" הוצאת ברירות, 1991.
סימון דה בובואר, (1952/ 2000) המין השני.
הלן פישר, המין הראשון, תרגמה עופרה עופר, אריה ניר הוצאה לאור, 2003.
קרול גיליגן, בקול שונה: התאוריה הפסיכולוגית והתפתחות האישה, 1982.
ניצה אברבנל, חוה ולילית, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1994.
קולט דאולינג, תסביך סינדרלה, הוצאת שוקן, 1983.
הנרייט דהאן כלב, "הפמיניזם חלק מהמאבק נגד דיכוי", מפנה 18‏, 1997: 17-22.
לוס איריגארי, אני, את אנחנו, הוצאת רסלינג, 2004.
דפנה ברק-ארז ואחרות (עורכות), עיונים במשפט מגדר ופמיניזם, נבו הוצאה לאור, 2007.
עמליה רוזנבלום וצבי טריגר, "אני לא פמיניסטית", מתוך ללא מלים: התרבות הישראלית בראי השפה, הוצאת דביר, 2007, עמודים 67–70.
הערות שוליים

↑  No Turning Back: The History of Feminism and the Future of Women, Estelle Freedman, Random House Publishing Group, 18 Dec 2007
↑  Feminism: A Reference Handbook, Judith Harlan, ABC-CLIO, 1998
1 2  "What Is Feminism?", Manifesta: Young Women, Feminism, and the Future, (Farrar, Straus & Giroux, 2000
↑  Feminism: Ideas, Beliefs, Movements, Jone Johnson Lewis, ThoughtCo, April 24, 2017
↑  בל הוקס, פמיניזם זה לכולם, חיפה: פרדס הוצאה לאור, 2002. עמ' 12.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  אורית קמיר, פמיניזם, זכויות ומשפט, בסדרת "אוניברסיטה משודרת", תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2002.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34  ספרן: 2001
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22  Marlene LeGates, In Their Time: A History of Feminism in Western Society, Routledge, 2001
↑  John L. Harbison, Thomas Paine: Eighteenth Century Feminist, The Social Studies, 2010-07-29 doi: 10.1080/00377996.1978.10114364
1 2 3 4 5 6  Sheila Rowbotham, Women in Movement: Feminism and Social Action, Routledge, 1992
↑  ספרן: 2001;Banks:1981
↑  Sabrosky:1979,
↑  Saltzman Chafetz & Dworkin: 1986
↑  ראו Sabrosky: 1979
↑  הוקס:2002
↑  הוקס: 2002 ;Banks: 1981
↑  Banks: 1981; הוקס: 2002
↑  הוקס: 2002
↑  הוקס: 2002;
↑  זיו 2004
↑  ראו: רחל אליאור, "נוכחות נפקדות", אלפיים 20 (2000).
↑  רות קלדרון, "דף התלמוד – ההישג האסתטי הגדול ביותר בתרבות היהודית", במגזין "קשר סבתא", 15 באוקטובר 2014
1 2  טל דקל (2011). (מ) מוגדרות: אמנות והגות פמיניסטית. רעננה: הקיבוץ המאוחד.
↑  USATODAY.com - Pat Robertson calls for assassination of Hugo Chavez, usatoday30.usatoday.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529132705171  BNE: XX525610  BnF: cb11938848m (data)  GND: 4222126-2  HDS: 017427  LCCN: sh85047741  LNB: 000048138  NARA: 10638645  NKC: ph120150 
הצהרת זכויות הנשים והאזרחיות, 1791; עמוד ראשון
הפגנת נשים למען זכות הצבעה לנשים, ניו יורק, 6 במאי 1912.
לואיז וייס ופמיניסטיות אחרות מפגינות למען זכות הצבעה לנשים, פריז 1935.
מצעד הנשים בוושינגטון,2017
אמנות פמיניסטית - DebrettevillePink
ג'וש וילסון-אסברנד

ג'ושוע דריוס קמאני וילסון-אסברנד (באנגלית: Joshua Darius Kamani Wilson-Esbrand; נולד ב-26 בדצמבר 2002 בלונדון שבאנגליה) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת סטוק סיטי מהצ'מפיונשיפ.
קריירת מועדונים

וילסון-אסברנד גדל במחלקות הנוער של וסטהאם יונייטד ומנצ'סטר סיטי. ב-21 בספטמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מנצ'סטר סיטי, בניצחון 6-1 על וויקומב וונדררס במסגרת הסיבוב השלישי של גביע הפוטבול ליג. ב-5 באוקטובר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 5-0 על פ.צ. קופנהגן במסגרת שלב הבתים לעונת 2022/2023. ב-10 בינואר 2023 הושאל לקובנטרי סיטי מהצ'מפיונשיפ עד לסוף העונה. בקיץ 2023 הושאל לסטאד ריימס הצרפתית לעונה אחת. בפברואר 2024 הושאל לקרדיף סיטי עד לסוף העונה.
קורוס

ערך זה עוסק בפסלים שנעשו ביוון הארכאית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
קורוס מאטיקה, 600 - 590 לפנה"ס, מוזיאון המטרופוליטן, ניו יורק
קורוס מסוניון, 590 - 580 לפנה"ס
קורוס (ביוונית עתיקה: κοῦρος) הם פסלי גברים ונערים שנעשו ביוון הארכאית, בין השנים 650 - 500 לפנה"ס. לדעת החוקרים, שימשו פסלים אלו כמנחות לאל אפולו. לעיתים הם אף מכונים כפסלי "אפולו" או "אפולון". חוקרים אחרים מאפיינים אותם כפסלי נפטרים או כדמויות מנצחים בתחרויות אתלטיות.
ראו גם

קורה (פיסול)
פיסול יווני
נושא העגל
פרש ראמפין
קוטלי הטיראנים
נמרוד (פסל)
הערות שוליים

↑  ראו: להב, זכה, פרקים בתולדות האמנות, המרכז לחינוך טכנולוגי, חולון, 1994, עמ' 23 - 24.
↑  ראו: Spivey, Nigel, Understanding Greek Sculpture, Thames and Hudson, London, 1996, p.60
↑  תיאור ההתפתחות בציר זמן ליניארי הוא שרירותי. יש להניח כי הנטייה לנטורליזם התרחשה במקומות שונים ברחבי העולם היווני בזמנים שאינם חופפים.
↑  אבי-יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, הוצאת מאגנאס, 2004, עמ' 44 - 45.
↑  sema, ציון או אנדרטה; במשמעות של ייצוג.
↑  אבי-יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, מוסד ביאליק, 2004, עמ' 48.
↑  Spivey, Nigel, Understanding Greek Sculpture, Thames and Hudson, London, 1996, p.77
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007542458005171  LCCN: sh2007007522 
קורוס קרויסוס
התפתחות סגנונית של פסלי הקורוס, משמאל לימין: קורוס ממלוס (600 - 590 לפנה"ס); קורוס טנאה (550 לפנה"ס); קורוס אנויסוס (540 - 530 לפנה"ס); אפולו מפיראוס (530-520 לפנה"ס, ברונזה); קורוס אריסטודיקוס (510 - 500 לפנה"ס); קורוס קריטיאס (500 - 480 לפנה"ס)
יום שלישי

אלוהים מפריד בין המים ליבשה ומאפשר את קיומם של הצמחים.
יום שלישי הוא היום השלישי מצאת השבת. בחלק ממדינות אירופה ועל-פי תקן ISO-8601 הוא היום השני בשבוע (השבוע מתחיל ביום העבודה הראשון). מקובל לקשר יום זה עם כוכב הלכת מרס, ומכאן שמו בחלק מלשונות אירופה.
בעולם

במדינות המערב הלטיניות מקובל לזהות את יום שלישי עם האל הרומי מרס וכוכב הלכת מאדים. בצרפתית נקרא היום Mardi, באיטלקית martedì, ובספרדית martes, כולם גלגולים של dies Martis הלטיני.
לעומת זאת, בשפות גרמאניות יום שלישי נקרא על שם האל הנורדי טיר, המקביל במעמדו למארס: באנגלית Tuesday, בגרמנית Dienstag (גלגול הצורה Ziestag, בעקבות שמו הגרמני של אותו אל, Zio),שוודית Tisdag, דנית Tirsdag.
ברוסית השם הוא וְטוֹרְנִיק (במקור: Вторник), שמקורו במילה שפירושה "השני". בבסקית אַשְׂטֶאַרְטֶאַה (asteartea = אמצע השבוע. יום שני הוא תחילת השבוע [astelehena] ויום רביעי סוף השבוע [asteazkena]).
בערבית يوم الثلاثاء - יום א-ת'לאת'אא - היום השלישי.
בארצות הברית נערכות הבחירות לנשיאות ביום השלישי הראשון בחודש נובמבר ובלבד שאינו חל באחד בו, כמו כן קיים גם "יום שלישי הגדול" בו נערך במספר מדינות באיחוד הבחירות המקדימות של המפלגות האמריקאיות.
בישראל

בישראל, קובע חוק יסוד: הכנסת: "הבחירות לכנסת יהיו ביום ג' השלישי לחודש חשון של השנה שבה תמה כהונתה של הכנסת היוצאת, אולם אם הייתה השנה שלפניה שנה מעוברת, יהיו הבחירות ביום ג' הראשון לאותו חודש". גם כאשר הכנסת מקדימה את מועד הבחירות, נהוג לקבוע אותן ליום שלישי. יש המסבירים זאת במגמה להרחיק את ההכנות לבחירות ואת המלאכה שלאחריהן מיום השבת. זאת, בהתחשב בעובדה שההכנות לבחירות וספירת הקולות צריכות להתבצע בלא הפסקה כדי למנוע אפשרות לזיופים. את הקביעה הזו מקובל לייחס גם למסורת היהודית המייחסת ליום זה מזל טוב במיוחד.
בדתות

שמו של היום בעברית מופיע לראשונה בסיפור בריאת העולם בתנ"ך כיום שבו נבראו היבשה והימים וגם הצמחים:
וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים, יִקָּווּ הַמַּיִם מִתַּחַת הַשָּׁמַיִם אֶל-מָקוֹם אֶחָד, וְתֵרָאֶה, הַיַּבָּשָׁה; וַיְהִי-כֵן. וַיִּקְרָא אֱלֹהִים לַיַּבָּשָׁה אֶרֶץ, וּלְמִקְוֵה הַמַּיִם קָרָא יַמִּים; וַיַּרְא אֱלֹהִים, כִּי-טוֹב. וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים, תַּדְשֵׁא הָאָרֶץ דֶּשֶׁא עֵשֶׂב מַזְרִיעַ זֶרַע, עֵץ פְּרִי עֹשֶׂה פְּרִי לְמִינוֹ, אֲשֶׁר זַרְעוֹ-בוֹ עַל-הָאָרֶץ; וַיְהִי-כֵן. וַתּוֹצֵא הָאָרֶץ דֶּשֶׁא עֵשֶׂב מַזְרִיעַ זֶרַע, לְמִינֵהוּ, וְעֵץ עֹשֶׂה-פְּרִי אֲשֶׁר זַרְעוֹ-בוֹ, לְמִינֵהוּ; וַיַּרְא אֱלֹהִים, כִּי-טוֹב. וַיְהִי-עֶרֶב וַיְהִי-בֹקֶר, יוֹם שְׁלִישִׁי.
בפרק א' בספר בראשית נאמר על כל יום מימי הבריאה "כי טוב", מלבד יום שני שבו לא נגמרה המלאכה עד יום שלישי. ביום שלישי נאמר פעמיים כי טוב – אחת על מלאכת השמיים והארץ והשנייה על עולם הצומח. בעקבות כך נאמר עליו הביטוי פעמיים כי טוב, והוא נחשב, במסורת היהודית, כיום שיש בו מזל טוב במיוחד, ולפיכך ראוי לקבוע אותו כמועד לטקס נישואים.
בלוח השנה במגילות קומראן, ארבעת הימים "הפגועים", הנוספים בסוף כל תקופה, חלים תמיד ביום שלישי. בלוח העברי, נר ראשון של חנוכה יכול לחול בכל יום מלבד יום שלישי.
בכמה עניינים הלכתיים ימי השבוע עד יום שלישי משתייכים לשבת שעברה.
בבודהיזם הטיבטי יום שלישי הוא יום המנוחה.
בתרבות היוונית והספרדית, יש הנוהגים לציין מדי שנה בימי שלישי בשלושה עשר בחודש את נפילת קונסטנטינופוליס, במהלך מסע הצלב הרביעי בשנת 1204. המצור תם ביום שלישי ה-13 לחודש אפריל ומונצח כיום המביא מזל רע.
ראו גם

יום שלישי השחור
הערות שוליים

↑  בראשית רבה, פרשה ד', פסקה ו'.
↑  נדב נוימן, ‏למי שנהנה מהרגע: למה יום שלישי הוא היום הטוב ביותר בשבוע?, באתר "Time Out ישראל", 14 בספטמבר 2017
↑  מתחתנים? כאן תוכלו ללמוד כיצד לקבוע תאריך לחתונה
↑  תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף ע"ז, עמוד א'. תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ק"ו, עמוד א'.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7598579-2 
האל הנורדי טיר
בקאע

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  עמק 
 נתונים ומידות
 אורך:  120 ק"מ 
 רוחב:  16 ק"מ 
 מיקום
 קואורדינטות:  34°00′32″N 36°08′43″E﻿ / ﻿34.008888888889°N 36.145277777778°E﻿ / 34.008888888889; 36.145277777778
 
  (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןבקאע(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןבקאע
 
ערך זה עוסק בעמק בלבנון. אם התכוונתם למחוז בלבנון, ראו .
אגם קרעון
זחלה
מראה בקאב איליאס
הבקאע (בערבית: البقاع, בעברית: "העמק" - מוכר גם כבקעת הלבנון) הוא חבל ארץ פורה במזרח לבנון (ממערב לסוריה), 30 ק"מ מזרחית לים התיכון (באזור ביירות). כשמו כן הוא - בקעה, שטח נמוך המוקף רכסי הרים מסביבו: הרי הלבנון ממערב והרי מול הלבנון ממזרח.
הבקאע היא ההמשך הצפוני של בקעת הירדן. מבחינה גאולוגית, הבקאע, כמו גם בקעת הירדן, הוא חלק מהשבר הסורי-אפריקאי: היא המשך ישיר של עמק החולה בישראל ועמק עיון בלבנון. אורך העמק 120 ק"מ, ורוחבו הממוצע 16 ק"מ. האקלים הוא ים תיכוני, החורף ממוזג והקיץ חם ויבש, כמות הגשמים מושפעת מהיות העמק בצל הגשם, ונעה בין 230 מ"מ בצפון ל-610 מ"מ במרכז העמק.
שני נהרות יוצאים מן העמק: הליטני זורם בכיוון דרום־מערב עד לסביבת מרג' עיון, שם פונה הנהר מערבה (במה שמכונה "ברך הליטני") ונשפך לים התיכון, והאורונטס זורם צפונה אל סוריה וטורקיה ונשפך לים התיכון.
חבל הבקעא נמצא במחוז אל-בקאע בלבנון, שנקרא על שמו. זחלה היא העיר הגדולה ביותר בעמק, והיא מצויה צפונית לכביש ביירות-דמשק, החוצה את העמק.
חקלאות

עוד במאה הראשונה לספירה, כאשר האזור היה בשליטת הקיסרות הרומית, שימש העמק מקור החיטה לפרובינקיה הרומית של סוריה. כיום מהווה העמק 40 אחוז מהשטח המעובד בלבנון. צפון העמק היבש משמש בעיקר כאזור מרעה, ואילו דרומו משמש לגידול חיטה, תירס, כותנה וירקות; כרמים ומטעים גדלים בעיקר באזור זחלה. באזור גדלים באופן בלתי חוקי גם גידולי חשיש ושדות פרג המשמשים להפקת אופיום. בשנת 1957 נבנה בחלקו הדרומי של העמק סכר, ששיפר מאוד את אספקת המים לאזור.
גאוגרפיה ודמוגרפיה

זחלה היא העיר הגדולה ביותר בעמק, ומשמשת כבירת מחוז אל-בקאע. העיר נמצאת צפונית לכביש המהיר הראשי של ביירות-דמשק, שחוצה את העמק. רוב תושבי זחלה הם לבנונים נוצרים, רובם משתייכים לכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית, אך יש בהם גם מרונים ויוונים אורתודוקסים. בעיירה ענג'ר, הממוקמת בחלקו המזרחי של העמק, ישנה אוכלוסייה ארמנית.
רוב תושבי החלק הצפוני של בקאע, כולל הערים בעלבכ ואל-הרמל, הם מוסלמים שיעים, למעט העיירה דיר אל אחמר, שתושביה נוצרים. בנפות בעלבק ואל-הרמל יש מיעוט נוצרי וסוני, הממוקם בעיקר צפונה יותר, לאורך הגבול עם סוריה.
במחוזות המערביים והדרומיים של העמק ישנה אוכלוסייה מעורבת של מוסלמים, נוצרים וגם דרוזים.
העיירה ג'וב ג'נין המונה כ-12,000 תושבים, נמצאת באמצע העמק, ואוכלוסייתה סונית. ג'וב ג'נין היא בירת נפת מערב הבקאע, ופועלים בה שירותי רפואת חירום (הצלב האדום), מכבי אש ובית משפט. יישובים אחרים בנפה זו כוללים את מצ'גרה, סבג'ין, כאמד א-לוז, קב אליאס, סוחמור, יוהמור וסולטאן יעקוב.
בחלק הדרום-מזרחי של הבקאע, ומצפון להר החרמון, נמצאת העיירה ראשיא אל ואדי, בירת נפת ראשיא. החלק הדרומי של המחוז מיושב בלבנונים דרוזים ונוצרים, ואילו החלק הצפוני השני מיושב בעיקר בלבנונים סונים.
היסטוריה > בעת העתיקה

ההתיישבות בבקאע החלה עוד בתקופות קדומות. בבקעה נמצאו שרידים ארכאולוגים מהתקופה הפלאוליתית התקופה הנאוליתית תקופת הברונזה ותקופות מאוחרות יותר.
בדרום הבקאע שכנה במאה ה-14 לפנה"ס העיר כומידו, המופיעה במכתבי אל-עמארנה. כומידו עיר חשובה בתקופת הברונזה המאוחרת. בעיר ישב נציב מלך מצרים, שסמכותו חלה על ערים בבקעת לבנון או לפחות על דרום הבקעה. במכתבי אל-עמארנה נקראה הבקעה (או לפחות דרום הבקעה) עמקו. ערי האזור נפגעו ונשרפו במסגרת המאבקים על השלטון באזור בין שופילוליומש הראשון מלך האימפריה החתית למלך מצרים.
בשלהי תקופת בית שני היה חלק מן הבקאע שייך לממלכה בשם כלקיס. בממלכה זו גר שבט ערבי בשם היטורים. הממלכה השתרעה על פני חלקים מדרום הלבנון וצפון הגליל, אולם יהודה אריסטובולוס הראשון, הכהן הגדול סיפח חלקים ניכרים מכלקיס (הקרויה אף ארץ היטורים) לממלכתו וגייר את תושביה, בשנת 104 לפני הספירה. בשנת 41 נתן הקיסר הרומאי קלאודיוס את הממלכה במתנה להורדוס, אחיו של אגריפס הראשון. לאחר מותו של הורדוס, ניתנה הממלכה על ידי הקיסר קלאודיוס לאגריפס השני, אך בשנת 54 ניטלה ממנו וניתנה לדודנו אריסטובולוס.[דרוש מקור] כלקיס הקדומה נמצאת כיום בסמוך לעיירה מג'דל ענג'ר בבקאע.
היסטוריה > בשנים האחרונות

החל מתחילת שנות השבעים השתלט על האזור ארגון הפת"ח, והאזור כונה בישראל ה"פתחלנד". אזור הבקאע נחשב לאזור אסטרטגי עבור סוריה בשל קרבתו לבירתה דמשק. אשר על כן, במשך כל מלחמת האזרחים בלבנון ובתקופת הסדר הסורי בלבנון (עד אמצע 2005) הוצבו בו כוחות סוריים גדולים.
במלחמת לבנון הראשונה נערכו באזור קרבות קשים בין צה"ל ובין צבא הסורי, ובכללם קרב סולטאן יעקוב, ומערך טילי הקרקע-אוויר באזור הושמד במבצע ערצב-19. לאחר כיבוש האזור בידי צה"ל במהלך מלחמת לבנון הראשונה, לא חזר הפת"ח לשלוט באזור, וזה הפך לאחד ממרכזי גידול הסמים הגדולים ביותר בעולם, בשליטה סורית.
כיום, יחד עם רובו של דרום לבנון, נמצא דרום הבקאע בשליטה כמעט מוחלטת של ארגון חזבאללה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל תקף חיל האוויר הישראלי פעמים רבות באזור בקאע בעיקר בכפרים שמזוהים עם חזבאללה באזור וכן בבעלבכ. התקיפות היו חריגות מאחר שהאזור מרוחק כ-100 ק"מ מגבול ישראל-לבנון והגיעו לאחר שיגורים ופעולות חזבאללה שצה"ל החליט להגיב אליהם בחומרה.
ב-23 בספטמבר 2024 פרסם דובר צה"ל אזהרה לתושבי הבקאע  לפנות בתים בהם חזבאללה מסתיר אמצעי לחימה. לאחר מכן החל חיל האוויר לתקוף מטרות מדויקות.
ב-21 בינואר 2025 חמושים ירו 6 כדורים לכיוון מפקד הבקעא שייח' מוחמד חמדי כאשר שהה בעיירה משגרה במערב הבקאע.
ראו גם

זחלה
עמק עיון
בעלבכ
ענג'ר
ממשלת ישראל העשרים ותשע

| --- | --- |
 
 ממשלת ישראל ה-29 בראשות אריאל שרון בבית נשיא המדינה משה קצב. יושבים מימין לשמאל: משה קצב ואריאל שרון. עומדים בשורה הראשונה, מימין לשמאל: מזכיר הממשלה גדעון סער, לימור לבנת, עוזי לנדאו, רחבעם זאבי, שמואל אביטל, נסים דהן, צחי הנגבי, אליהו סויסה, מתן וילנאי, דני נוה, סאלח טריף, ראובן ריבלין ואביגדור ליברמן.   עומדים בשורה השנייה, מימין לשמאל: אפרים סנה, שלום שמחון, שלמה בניזרי, בנימין בן אליעזר, נתן שרנסקי, שמעון פרס, אלי ישי, סילבן שלום, מאיר שטרית, רענן כהן, ציפי לבני ואשר אוחנה.
 מידע כללי
 7 במרץ 2001 – 28 בפברואר 2003 (שנתיים)
 תחום שיפוט:  ישראל ישראל
 ראש ממשלה:  אריאל שרון
 מפלגה שולטת:  הליכוד
 סיעות הקבינט:  הליכוד, ישראל אחת, ש"ס, איחוד לאומי-ישראל ביתנו, מפד"ל, ישראל בעלייה, מפלגת המרכז, גשר, עם אחד
 מספר שרים:  24 בהקמתה. 34 לאורך כל התקופה.
 הקבינט הקודם:  ממשלת ישראל העשרים ושמונה
 הקבינט הבא:  ממשלת ישראל השלושים
ממשלת ישראל העשרים ותשע, שנקראה גם ממשלת שרון הראשונה, בראשותו של אריאל שרון מהליכוד, הוקמה לאחר שזכה ברוב גדול בבחירות הישירות לראשות הממשלה בשנת 2001, וקיבלה את אמון הכנסת החמש עשרה. הממשלה כיהנה מ-7 במרץ 2001 ועד 28 בפברואר 2003.
הרכב הכנסת החמש עשרה ערב הקמת הממשלה ותוצאות הבחירות לראשות הממשלה

| סיעה | ראש הסיעה | מנדטים | מושב | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ישראל אחת | אהוד ברק | 23 | קואליציה |  פרשו שלושה חברי כנסת והקימו את סיעת גשר  בהמשך כהונת הכנסת שינתה את שמה להעבודה-מימד  בהמשך כהונת הכנסת הצטרפה דליה רבין פילוסוף חברת הדרך החדשה  שפרשה קודם לכן ממפלגת המרכז |
| הליכוד | אריאל שרון | 19 | קואליציה |  |
| ש"ס | אלי ישי | 17 | קואליציה |  |
| מרצ | יוסי שריד | 10 | אופוזיציה |  |
| איחוד לאומי-ישראל ביתנו | רחבעם זאבי | 7 | קואליציה |  נוצרה מאיחוד בין האיחוד הלאומי לישראל ביתנו, למעט חבר הכנסת מיכאל קליינר שפרש והקים את סיעת חרות |
| שינוי | יוסף לפיד | 6 | אופוזיציה |  |
| מפד"ל | יצחק לוי | 5 | קואליציה |  |
| יהדות התורה | מאיר פרוש | 5 | קואליציה |  |
| ישראל בעלייה | נתן שרנסקי | 4 | קואליציה |  פרשו שני חברי כנסת והקימו את סיעת הבחירה הדמוקרטית |
| מפלגת המרכז | יצחק מרדכי | 3 | אופוזיציה |  פרשו שלושה חברי כנסת והקימו את סיעת הדרך החדשה  בהמשך כהונת הכנסת פרשו שני חברי כנסת והצטרפו לליכוד |
| רע"ם | עבד אל-מאלכ דהאמשה | 3 | אופוזיציה |  פרשו שני חברי כנסת והקימו את המפלגה הלאומית הערבית  בהמשך כהונת הכנסת פרש חבר הכנסת האשם מחאמיד והקים את הסיעה  "אחדות לאומית - הברית הלאומית המתקדמת" |
| חד"ש | מוחמד ברכה | 3 | אופוזיציה |  |
| גשר | דוד לוי | 3 | אופוזיציה |  פרשו מישראל אחת |
| הדרך החדשה | אמנון ליפקין-שחק | 3 | קואליציה |  פרשו ממפלגת המרכז  בהמשך כהונת הכנסת פרשו שני חברים מהכנסת; דליה רבין פילוסוף שנותרה  לבדה בסיעה הצטרפה מאוחר יותר לישראל אחת |
| עם אחד | עמיר פרץ | 2 | אופוזיציה |  |
| המפלגה הלאומית הערבית |  | 2 | אופוזיציה |  פרשו מרע"ם |
| הבחירה הדמוקרטית | רומן ברונפמן | 2 | אופוזיציה |  פרשו מישראל בעליה |
| בל"ד | עזמי בשארה | 1 | אופוזיציה |  חבר הכנסת אחמד טיבי פרש והקים את סיעת תע"ל |
| תע"ל | אחמד טיבי | 1 | אופוזיציה |  פרש מבל"ד |
| חרות | מיכאל קליינר | 1 | אופוזיציה |  פרש מהאיחוד הלאומי |
| מועמד | מספר קולות | אחוז מהקולות |
| --- | --- | --- |
| אריאל שרון | 1,698,077 | 62.39% |
| אהוד ברק | 1,023,944 | 37.61% |
הקמת הממשלה

לאחר שניצח בבחירות הוטלה על שרון מלאכת הרכבת הממשלה. מכיוון שהליכוד קיבל רק 19 מנדטים בבחירות לכנסת החמש עשרה, הוקמה ממשלת אחדות לאומית רחבה, שכללה את: ישראל אחת ששינתה את שמה להעבודה-מימד, ש"ס, ישראל בעלייה, האיחוד הלאומי-ישראל ביתנו, יהדות התורה, ושלושה מפורשי מפלגת המרכז: רוני מילוא (שהקים את סיעת לב, והצטרף לליכוד במהלך הקדנציה), דן מרידור (שהצטרף לליכוד עם סיום הקדנציה) ודליה רבין-פילוסוף (שהקימה את סיעת הדרך החדשה, והתמזגה עם העבודה-מימד).
הרכבת ממשלה רבת ניגודים כזו התאפשרה, בעיקר כמעין ממשלת חירום עקב המשבר הביטחוני והכלכלי הקשה בו הייתה נתונה מדינת ישראל, בעקבות פריצתה של האינתיפאדה השנייה. ראש האופוזיציה לממשלה היה יוסי שריד, יו"ר מרצ.