stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סינפסה
סוגי סינפסות > ההשפעה על תא המטרה (סוג המוליך העצבי) > סינפסות מעוררות

סינפסה מעוררת (סינפסה אקסיטטורית) היא סינפסה המקרבת את המתח על פני קרום התא לסף בו מתפרץ פוטנציאל פעולה. בדרך כלל, הקולטנים בסינפסות אלו הם תעלות יונים המאפשרות ליונים חיוביים ובעיקר לנתרן לזרום לתוך התא ופתיחתן מובילה להקטנה בהפרש המתחים בין שני צידי הממברנה. מוליכים עצביים בעלי השפעה כזו הם למשל חומצה גלוטמית ואצטילכולין (באמצעות הקולטן הניקוטיני שלו).
סוגי סינפסות > ההשפעה על תא המטרה (סוג המוליך העצבי) > סינפסות מעכבות

סינפסה מעכבת (סינפסה אינהיביטורית) על התא הבתר-סינפטי היא סינפסה המרחיקה את תא המטרה מסף העירור ומהיכולת לירות פוטנציאל פעולה. פעילות כזו יכולה להיגרם על ידי הגדלת הפרש המתחים בין שני צידי קרום התא (למשל, על ידי פתיחת תעלות יונים לאשלגן היוצא מהתא החוצה), או על ידי ירידה בהתנגדות החשמלית של קרום התא (shunting inhibition). המוליך העצבי המעכב העיקרי במערכת העצבים המרכזית הוא גאבא (GABA).
סוג נוסף של סינפסות מעכבות נוצרות על אקסונים, במנגנון עיכוב קדם-סינפטי. במנגנון עיכוב זה, הסינפסה נוצרת על אקסון בתר-סינפטי, ובסמוך לסינפסה אחרת. המוליך העצבי המעכב מווסת ומקטין את הכמות המשתחררת של המוליך העצבי מהתא הבתר-סינפטי.
היבטים רפואיים

רבות מהתרופות שמשפיעות על ההתנהגות עושות זאת באמצעות השפעה על תהליך ההעברה המתרחש בסינפסה.
תרופות אלו מתחלקות לשני סוגים:
אגוניסט - סוג של תרופה הגורמת לשפעול הפעולה של המוליך העצבי המסוים על התא הבתר-סינפטי.
אנטגוניסט - סוג של תרופה שמתנגד או מעכב את הפעולה של המוליך העצבי המסוים על התא הבתר-סינפטי.
ראו גם

MAOI
SSRI
SNRI
הערות שוליים

↑  מִצְמָד במילון ביולוגיה כללית (תשס"ט), 2009, באתר האקדמיה ללשון העברית
1 2 3 4 5 6  Neil R. Carlson, (2013). Physiology of Behavior. Boston: Pearson.
↑   יואב מה-טוב, בעזרת כשרון הציור שלו, גילה החוקר רמון אי קחאל איך המוח מעביר מידע, באתר הארץ, 22 בפברואר 2024
1 2 3 4  רמי רחמימוב (2004). מהפכת המוח: תקשורת, מחלות נפש וסמים. רעננה: מכון ון ליר בירושלים הקיבוץ המאוחד.
↑  Bear, Connors, Paradiso, Neuroscience: Exploring the Brain, 4th edition, Walters Kluwer, 2016, עמ' 805-819
| תפקוד מערכת העצבים והמוח |
| --- | --- | --- |
| תקשורת במערכת העצבים | תא עצב • דחף עצבי • סינפסה • מוליך עצבי • העברה סינפטית • רשת עצבית • הפלסטיות של מערכת העצבים • אפנון עצבי |  |
| מערכות תפקודיות | מערכות חישה • המערכת המוטורית • המערכת הלימבית • מערכת החיזוק • המערכת הנוירואנדוקרינית |  |
| תפקודים קוגניטיביים | תפיסה • זיכרון • קשב • תפקודים ניהוליים |  |
| בדיקות למדידת תפקודים עצביים | EEG - אלקטרואנצפלוגרם • NCT - בדיקת מוליכות עצבית • fMRI - דימות תהודה מגנטית תפקודי • MEG - מגנטואנצפלוגרפיה • PET - טומוגרפיית פליטת פוזיטרונים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555941705171  BnF: cb119650605 (data)  GND: 4184224-8  LCCN: sh85131591  NKC: ph514330  TA98: A14.0.00.004 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
הסינפסה מאפשרת מעבר של אותות מתאי עצב במערכת העצבים אל תאי המטרה שלהם.
מערכת העצבים שולטת על תנועת הגוף באמצעות תקשורת בין תאי עצב למערכת השרירים. שליחת האותות הגורמים לעכבה או שפעול של השרירים מתבצעת בתהליך של העברה סינפטית. מקראה: 
1 - אקסון. 
2 - צומת עצב-שריר. 
3 - סיב שריר. 
4 - סיבוני שריר (Myofibrils).
שחרור של מוליך עצבי בסינפסה
מבנה הסינפסה.
סינפסה בין שני תאי עצב.
איידנוס בארק

איידנוס בארק (באנגלית: Aedanus Burke‏; 16 ביוני 1743 – 30 במרץ 1802) היה חייל, בעל עבדים, שופט וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית.
ביוגרפיה

בארק נולד ב-16 ביוני 1743 בטיאקין, מחוז גולוויי בממלכת אירלנד, למד בקולג' התאולוגי של סנט עומר, ביקר בניו אורלינס ובאיי הודו המערבית, ועבר חזרה למושבות האמריקאיות, והתיישב בצ'ארלס טאון, פרובינציית קרוליינה הדרומית (כיום צ'ארלסטון). הוא שירת בכוחות המיליציה של קרוליינה הדרומית במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית מונה לשופט של בית המשפט המחוזי במדינה בשנת 1778, וכיהן עד שהאויב השתלט על המדינה. בארק היה חבר בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית מ-1778 עד 1779 ושוב שירת בצבא המהפכני מ-1780 עד 1782.
ב-1783 פרסם בארק שתי חוברות, "כתובת לבני החורין מקרוליינה הדרומית" (ינואר 1783) ו"שיקולים על החברה או המסדר של סינסינטי" (אוקטובר 1783), תחת השם הבדוי Cassius, שם ביקר את אגודת סינסינטי על ניסיון להקים מחדש אצולה תורשתית ברפובליקה החדשה.
כאשר בתי המשפט הוקמו מחדש, בארק חידש את כהונתו כשופט ובשנת 1785, מונה לאחד משלושה נציבים כדי להכין תקציר של חוקי המדינה. בארק היה חבר בוועידה ב-1788 שנקראה לשקול את אשרור חוקת ארצות הברית, לה התנגד; בארק נבחר כמועמד אנטי-מנהלי לקונגרס הראשון של ארצות הברית, וכיהן מ-4 במרץ 1789 עד 3 במרץ 1791. בארק סירב להיות מועמד לבחירה מחדש ב-1790 לקונגרס השני, לאחר שבית המחוקקים העביר חוק האוסר על שופט מדינה לעזוב את המדינה; בארק נבחר לקנצלר של בתי המשפט לשוויון ב-1799 וכיהן בתפקיד עד מותו. כחבר הבכיר בבתי המשפט לערעורים בקרוליינה הדרומית בין השנים 1796 ל-1799, בארק היה השופט הראשי של קרוליינה הדרומית. הוא מת בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית ב-30 במרץ 1802 ונקבר בבית הקברות של סנט ברתולומיאו ליד ג'קסונבורו, קרוליינה הדרומית.
הערות שוליים

↑  Weil, Julie Zauzmer (10 בינואר 2022). "More than 1,800 congressmen once enslaved Black people. This is who they were, and how they shaped the nation". The Washington Post. נבדק ב-5 במאי 2024. {{cite news}}:  (עזרה) Database at "Congress slaveowners". The Washington Post. 2022-01-13. נבדק ב-2024-04-29.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007361609605171  GND: 118936417  ISNI: 0000 0000 3238 7351  LCCN: n84024448  SNAC: w6pn9k75  US Congress: B001086  VIAF: 5730359   WorldCat (עם VIAF): 5730359
אמנות הסלע באגן הים התיכון באיבריה

אמנות הסלע באגן הים התיכון באיבריה (באנגלית: Rock art of the Iberian Mediterranean Basin) הוא השם הקיבוצי של למעלה מ-700 אתרים של אמנות סלע במזרח ספרד שהוכרזו ביחד ב-1998 כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו. בספרד עצמה מכונה האתר אמנות הסלע של קשת הים התיכון של חצי האי האיברי (Arte rupestre del arco mediterráneo de la península ibérica) או אמנות לבנטינית (Arte levantino), כשהמשמעות של "לבנט" בהקשר זה הוא "ממזרח ספרד", ולא, כמקובל, מאזור הלבנט.
האתרים הכלולים באתר המורשת העולמית מתוארכים לתקופה הפלאוליתית העליונה, או (סביר יותר) לתקופה המזוליתית של תקופת האבן. האמנות באתרים אלו מורכבת מדמויות מצוירות קטנות של בני אדם ובעלי חיים, שהן המתקדמות והנפוצות ביותר ששרדו מתקופה זו, בוודאי באירופה, וניתן לטעון שבעולם כולו, לפחות ביצירות המוקדמות. האתר בולט במיוחד בשל מספר המקומות הכלולים בו, הריכוז הגדול ביותר של אמנות כזו באירופה. שמו אומנם מתייחס לאגן הים התיכון, ועם זאת, בעוד שאתרים מסוימים אכן שוכנים בסמוך לים, רבים מהם נמצאים בפנים הארץ באראגון וקסטיליה-לה מנצ'ה.
התקופה ההיסטורית

היו דיונים רבים סביב התיארוך של הציורים, והאם הם שייכים לתקופה המזוליתית, סוף התקופה הפלאוליתית או התקופה הנאוליתית. ברור שהם מייצגים סגנון שונה מאוד מהאמנות המפורסמת הרבה יותר של התקופה הפלאוליתית העליונה במערות משני צידי הרי הפירנאים, אך עם זאת הם עשויים בהחלט להראות כהמשכיות שלה. על פי נתוני אונסק"ו, האמנות העתיקה ביותר באתר המורשת העולמית היא משנת 8,000 לפני הספירה, והדוגמאות האחרונות מסביב 3,500 לפני הספירה. האמנות משתרעת אפוא על תקופה של שינויים תרבותיים. האמנות משקפת את חייהם של אנשים המשתמשים בעיקר במערכות כלכליות של ציידים-לקטים, "ששילבו בהדרגה אלמנטים נאוליתיים במטען התרבותי שלהם". סצנות מאוחרות יותר מציגות גברים מובילים סוסים, וכמה ראשי בקר המוצגים עשויים להיות מבויתים. הכרונולוגיה של האמנות הלבנטינית חופפת לזו של האמנות הסכמתית האיברית (ספ'), ודוגמאות לשני סוגי האמנות באותו מקום ניתן למצוא באתרים מסוימים. באותה מידה כמה אתרים המשיכו למשוך מבקרים בתקופות מאוחרות יותר, כפי שמראות הכתובות החקוקות בשפה האיברית (אנ') ובלטינית, למשל ברוקה דלס מורוס (מערות אל קוגול). ייתכן ואלה קשורים לציור מחדש של הדמויות.
נראה שהציורים הוכנו לאחר שגל של אוכלוסייה מצפון אפריקה התערבב באוכלוסיות שנותרו מתקופות קודמות בחצי האי האיברי.
גילוי האמנות

האמנות הלבנטינית התגלתה לראשונה בטרואל בשנת 1903. הפרהיסטוריון הספרדי חואן קאברה (Juan Cabre) היה הראשון שחקר אמנות זו, והגדיר אותה כסוג של אמנות פלאוליתית אזורית. רבים חלקו על ההערכה שהאמנות היא פלאוליתית מסיבות שונות, כולל העובדה שלא צוירו כלל בעלי חיים מעידן הקרח. אנטוניו בלטרן מרטינס (Antonio Beltrán Martínez) ואחרים מציבים את תחילתה של אמנות זו בתקופה האפיפלאוליתית או המזוליתית, וממקמים את תקופת השיא שלה בתקופה הנאוליתית. לאחר שהסכים כי האמנות היא מהתקופה שאחרי הפלאוליתית, יצר הפרהיסטוריון הספרדי אדוארד ריפול אי פרליו (ספ') בשנות השישים של המאה ה-20 חלוקה כרונולוגית חדשה. הוא חילק את האמנות לארבעה שלבים: נטורליסטית (naturalista), סטטית מסוגננת (estilizada estática), דינמית מסוגננת (estilizada dinámica) והשלב הסופי של מעבר לאמנות סכמתית (última fase de transición al esquematismo).
מיקום

אתר המורשת העולמית כולל אמנות סלע על פני שטח המשתרע מהרי הפירנאים למחוז גרנדה, השטח משתרע בתחומי הקהילות האוטונומיות של קטלוניה, אראגון, קסטיליה-לה מנצ'ה, מורסיה, ולנסיה ואנדלוסיה. אתרים אלו הוגדרו ב-1985 כאתר מורשת תרבותית של ספרד (Bien de Interés Cultural).
האמנות נפוצה בדרך כלל במחסות סלעים (אנ') (מוגנים על ידי מדף סלע טבעי) ובמערות רדודות בהן אור השמש יכול לחדור בקלות. אין העדפה ברורה איזה חלק ממחסה הסלע משמש לאמנות, הציורים מצויים בנקודה גבוהה או באמצע הקירות. האתרים לא שימשו למגורים, ואין בהם שאריות אורגניות של מדורות ומרבצים של אשפה שיעזרו לתיארוך. אתרים רבים מעוטרים בשפע רב עם דמויות המצוירות זו על גבי זו, בעוד שבמיקומים אחרים קרובים מתאימים אין כלל ציורים. האתרים נמצאים לעיתים קרובות בנקיקים בעמקים תלולים, מקומות שאינם מתאימים לחקלאות, אך אולי אידיאליים לציד על ידי מארב ודחיקת בעלי חיים למבוי סתום.
באופן כללי מצב השימור גרוע. עם זאת, נעשו יוזמות שונות על מנת להגן על האתרים ברמה מקומית. לדוגמה, עיריית וייאר דל אומו (ספ') הקצתה את השטח כפארק תרבותי.
מיקום > רשימת האתרים המוגנים

אתר המורשת העולמית כולל אוסף של 758 מחסות סלעים, מערות או קירות נקיקים (כפי שרשום של אונסק"ו) המכילים ייצוג פיגורטיבי, או עיצוב גאומטרי. האתרים מופצים כדלהלן בין 16 המחוזות ב-6 הקהילות האוטונומית שכבר הוזכרו:
אנדלוסיה – 69 אתרים:
מחוז חאאן: 42 אתרים
מחוז אלמריה: 25 אתרים
מחוז גרנדה: 2 אתרים
אראגון – 163 אתרים:
מחוז טרואל: 67 אתרים
מחוז וסקה: 78 אתרים
מחוז סרגוסה: 18 אתרים
קסטיליה-לה מנצ'ה – 93 אתרים:
מחוז אלבסטה: 79 אתרים
מחוז קואנקה: 12 אתרים
מחוז גוודלחרה: 2 אתרים
קטלוניה – 60 אתרים:
מחוז טרגונה: 39 אתרים
מחוז לרידה: 16 אתרים
מחוז ברצלונה: 5 אתרים
ולנסיה – 301 אתרים:
מחוז אליקנטה: 130 אתרים
מחוז קאסטיון: 102 אתרים
מחוז ולנסיה: 5 אתרים
מורסיה: 72 אתרים
לקריאה נוספת

Beltrán Martínez, Antonio, Rock Art of the Spanish Levant, 1982, Cambridge University Press, ISBN 0-521-24568-0, 9780521245685
Nash, George, "Assessing rank and warfare strategy in prehistoric hunter-gatherer society: a study of representational warrior figures in rock-art from the Spanish Levant" in: M. Parker Pearson & I.J.N. Thorpe (eds.), Warfare, violence and slavery in prehistory: proceedings of a Prehistoric Society conference at Sheffield University, 2005, Archaeopress, ISBN 1-84171-816-5, 9781841718163, Fully online, Bristol University
Sandars, Nancy K., Prehistoric Art in Europe, Penguin (Pelican, now Yale, History of Art), 1968 (nb 1st edn.)
Washburn, Sherwood Larned, Social Life Of Early Man, 1962, Routledge (reprint 2004), ISBN 0-415-33041-6, 9780415330411
Anna Alonso Tejada, Alexandre Grimal: Las pinturas rupestres de la Cueva de la Vieja, Town council of Alpera, 1990 (ISBN 84-86919-20-7).
Anna Alonso Tejada, Alexandre Grimal: Introducción al arte levantino a través de una estación singular: la Cueva de la Vieja (Alpera, Albacete), Cultural Association Malecon Alpera, 1999 (ISBN 84-605-9066-6).
Anna Alonso Tejada, Alexandre Grimal: L'Art Rupestre del Cogul. Primeres Imatges Humanes a Catalunya, Pagès Editors, LLeida, 2007 (ISBN 978-84-9779-593-7)
Manuel Bendala Galán: La antigüedad: de la prehistoria a los visigodos, Silex, 1997 (ISBN 84-7737-021-4)
הערות שוליים

↑  Rock Art of the Mediterranean Basin on the Iberian Peninsula -UNESCO site
דמות הרודה דבש ממערות העכביש
אתר טיפוסי
מבט מתוך מערה, מראה על נוף טיפוסי בעמק צר
אייל בצ'ימצ'אס
דמות מוואיטורטה
ויליאם וינדום

ויליאם וינדום (באנגלית: William Windom;‏ 10 במאי 1827 – 29 בינואר 1891) היה פוליטיקאי אמריקאי ממינסוטה. הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1859–1869 וכסנאטור בשלוש תקופות כהונה בלתי רצופות בשנים 1870–1883. הוא גם כיהן בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות כמזכיר האוצר של ארצות הברית ממרץ ועד נובמבר 1881 ובשנים 1889–1891, בממשליהם של שלושה נשיאים. וינדום היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
ראשית חייו

ויליאם וינדום נולד במחוז בלמונט שבאוהיו. בשנת 1855 הוא עבר לטריטוריית מינסוטה והתיישב בעיירה וינונה שעל גדות נהר המיסיסיפי בדרום-מזרח מינסוטה.
קריירה

ב-1859 נבחר וינדום כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מינסוטה. באותה תקופה לא היו למדינה מחוזות בחירה ווינדום אייש את אחד משני המושבים של המדינה בבית הנבחרים. הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה ב-1861, עדיין כנציג כללי של המדינה. ב-1862 סודרו במינסוטה מחוזות בחירה לקונגרס ובאותה שנה הוא נבחר מטעם מחוז הבחירה הראשון של מינסוטה. הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות ב-1864 וב-1866. ב-1868 לא הוצגה מועמדותו.
ב-13 ביולי 1870 הלך לעולמו הסנאטור דניאל ס. נורטון. ב-15 ביולי מינה מושל מינסוטה אלכסנדר ראמזי את וינדום כסנאטור במקומו, עד שבית המחוקקים של המדינה יבחר במחליף. כאשר התכנס בית המחוקקים בינואר 1871, הם בחרו באוזורה סטירנס לכהן ב-41 הימים האחרונים של תקופת הכהונה, ובחרו בווינדום לכהן בתקופת הכהונה המלאה הבאה החל מ-4 במרץ. וינדום נבחר מחדש לסנאט ב-1877 וכיהן בו עד מרץ 1881, עת מונה כמזכיר האוצר של ארצות הברית.
בעת כהונתו בסנאט זכה וינדום להכרה כמי שקידם את החקיקה בתחום הרכבות. ואכן, בדצמבר 1872 הוא נבחר כיושב ראש הוועדה המיוחדת לנתיבי התחבורה אל הים של הסנאט, כדי לחקור את דרכי העבודה של מערכת התחבורה. הדוח של הוועדה הוגש לסנאט ב-24 באפריל 1874. בין שאר המסקנות וההמלצות של הדוח, הומלץ בו על הקמת משרד סחר, שלימים היה הבסיס למועצת הסחר הבין-מדינתית, שהוקמה 13 שנים מאוחר יותר בינואר 1887. כמעט 35 שנים לאחר מכן, הכירה ועדת נתיבי המים הפנימיים (אנ'), בדוח של ועדת וינדום כשלב חשוב בפיתוח נתיבי המים הפנימיים של ארצות הברית.
ב-1880 ניסה וינדום להתמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות. אך בוועידת המפלגה הארצית הוא זכה בעשר קולות בלבד בסבב ההצבעה הראשון. הוועידה נקלעה למבוי סתום ולאחר יותר משלושים סבבי הצבעה החלה הוועידה לשקול את בחירתו של מועמד "סוס שחור", כמו וינדום. אך במקום וינדום, הם בחרו בג'יימס גרפילד, שבסופו של דבר נבחר כנשיא.
ב-7 במרץ 1881 התפטר וינדום מחברותו בסנאט ובאותו יום מונה כמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של גרפילד. בסנאט במקומו נכנס אלונזו אדגרטון. וינדום כיהן בתפקיד זה עד התפטרותו ב-13 בנובמבר אותה שנה. ב-26 באוקטובר הוא נבחר שוב לסנאט על ידי בית המחוקקים של מינסוטה, הפעם כדי למלא את המושב שהתפנה עקב התפטרותו. בחירתו אושרה מחדש ב-15 בנובמבר והוא כיהן עד תום תקופת הכהונה ב-4 במרץ 1883. הוא ביקש להיבחר מחדש ב-1882, אך נוצח בבחירות.
ב-1883 עבר וינדום לניו יורק, שם הוא עסק בעריכת דין עד 1889. לאחר בחירתו של הנשיא בנג'מין הריסון ב-1888 מונה וינדום שוב כמזכיר האוצר וכיהן בתפקיד ממרץ 1889 ועד פטירתו ב-29 בינואר 1891.
הנצחתו

דיוקנו של וינדום הופיע על שטר כסף בעריך של 2 דולר בשנים 1891–1896. על שמו נקראו ספינה של שירות ספינות המכס של ארצות הברית ואחת מאוניות ליברטי במלחמת העולם השנייה.
שמו של וינדום הונצח בקריאת עיר על שמו במינסוטה. על שמו נקראו גם שני פארקים בווינונה ופארק אחד במיניאפוליס. השכונות וינדום ווינדום פארק במיניאפוליס נקראו גם הן על שמו. על שמו קרויה פסגת וינדום של הרי הרוקי בקולורדו.
נינו של וינדום, השחקן ויליאם וינדום (אנ') נקרא על שמו.
הערות שוליים

↑  Introductory note to the Gallatin Report of 1808, included in the Preliminary Report of the Inland Waterways Commission, 1908
↑  Reeves, Thomas C. Gentleman Boss: The Life of Chester Alan Arthur (Alfred A. Knopf: New York, 1975) p. 164.
↑  Warren Upham (1920). Minnesota Geographic Names: Their Origin and Historic Significance. Minnesota Historical Society. p. 151.
↑  Dziezynski, James (1 August 2012). Best Summit Hikes in Colorado: An Opinionated Guide to 50+ Ascents of Classic and Little-Known Peaks from 8,144 to 14,433 Feet. Wilderness Press. p. 275.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007381004605171  GND: 119139464  ISNI: 0000 0000 2426 9830  LCCN: n85052095  NARA: 10567968  SNAC: w6057k5g  US Congress: W000629  VIAF: 15573210   WorldCat (עם VIAF): 15573210 
תחריט של ויליאם וינדום כמזכיר האוצר
שטר של 2 דולר עם דמותו של וינדום
ניקולאוס פבזנר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 בינואר 1902 לייפציג, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  18 באוגוסט 1983 (בגיל 81) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Nikolaus Bernhard Leon Pevsner 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, גרמניה 
 מקום קבורה:  וילטשייר 
 מקום לימודים:  בית הספר ע"ש תומאס בלייפציג, אוניברסיטת לייפציג 
 שפות היצירה:  אנגלית, גרמנית 
 צאצאים:  טום פבזנר 
 פרסים והוקרה:  מדליית אלברט (1975)  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1967)  מדליית הזהב המלכותית (1967)  פרס וולפסון להיסטוריה (1976)  עמית האקדמיה הבריטית  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אדינבורו  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוקספורד  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קיימברידג'  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לסטר  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת זאגרב  Knight Bachelor 
 www.pevsner.co.uk
 
סר ניקולאוס ברנהרד לאון פבזנר (Nikolaus Bernhard Leon Pevsner, CBE, FBA; ‏ 30 בינואר 1902 – 18 באוגוסט 1983) היה היסטוריון אמנות יהודי-גרמני-בריטי, שהתנצר. היסטוריון אדריכלי, שנודע בעיקר בזכות סדרת המדריכים המונומנטלית של כל מחוזות אנגליה, בת 46 כרכים, בנייני אנגליה (1951–1974).
קורות חיים

ניקולאוס פבזנר נולד בלייפציג, סקסוניה, בנם של הוגו ואנה פבזנר, סוחר פרוות יהודי-רוסי. הוא למד בבית ספר סנט תומאס בלייפציג, והמשיך בלימודיו באוניברסיטת מינכן, אוניברסיטת ברלין ואוניברסיטת פרנקפורט אם מיין. בשנת 1924 הוענק לו דוקטורט מטעם אוניברסיטת לייפציג בגין עבודת הגמר שכתב בנושא האדריכלות הבארוקית של לייפציג. בשנת 1923 הוא התחתן עם קרולה ("לולה") קורלבאום, בתו של עורך הדין הנכבד של לייפציג, אלפרד קורלבאום. הוא עבד כעוזר שומר במוזיאון הציירים הגדולים בדרזדן (1924–1928). בצעירותו המיר את דתו מיהדות ללותרניזם.
במהלך תקופה זו הוא החל להתעניין בביסוס עליונותה של האדריכלות המודרניסטית הגרמנית לאחר שהתוודע לפאביליון הרוח החדשה (Pavillon de l'Esprit Nouveau) של לה קורבוזיהבתערוכת פריז ב-1925.
בשנת 1928 הוא כתב את הכרך על ציור הבארוק האיטלקי לסדרת ספרי הלימוד של מדעי האמנות ("Handbuch der Kunstwissenschaft"), סדרה מרובת כרכים המספקת סקירה כללית של תולדות האמנות האירופית. הוא לימד באוניברסיטת גטינן (1929-1933) קורס התמחות בנושא אמנות אנגלית ואדריכלות.
לפי הביוגרף סטיבן גיימס, פבזנר ראה בברכה חלקים רבים במדיניות הכלכלית והתרבותית של משטר היטלר המוקדם. עם זאת, בשל חוקי הגזע הנאצים הוא נאלץ לפרוש מתפקידו כמרצה בשנת 1933.
מאוחר יותר באותה שנה, פבזנר עבר להתגורר באנגליה והשתקע בהמפסטד, בשכונת ווילווד טראס, שכנו בדלת ממול היה המשורר ג'ופרי גריגסון.
המשרה הראשונה של פבזנר הייתה במסגרת מלגת מחקר ל־18 חודשים באוניברסיטת ברמינגהאם, שאותרה עבורו על ידי חברים בברמינגהאם, ומומנה במימון חלקי של המועצה לסיוע אקדמי. במחקר שערך על תפקיד המעצב בתהליך התעשייתי, הציג פבזנר תיאור ביקורתי על תקני העיצוב בבריטניה שפורסם כ"חקר האמנות התעשייתית באנגליה" (הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 1937). בהמשך לכך הועסק כקנין של טקסטיל מודרני, זכוכית וקרמיקה לאולמות תצוגת הרהיטים גורדון ראסל בלונדון.
בשלב זה השלים פבזנר גם את ספרו "חלוצי התנועה המודרנית: מוויליאם מוריס ועד ולטר גרופיוס", שעסק במה שהוא ראה כדומיננטיות של ולטר גרופיוס בעיצוב עכשווי. הספר הגן בחריפות על שני הבניינים הראשונים של גרופיוס (שניהם נבנו לפני מלחמת העולם הראשונה) בנימוק שהם מייצגים את סך המטרות המהותיות של אדריכלות המאה העשרים באנגליה; עם זאת, הדברים התקבלו במידה רבה כהיסטוריה של תרומתה של אנגליה למודרניזם הבינלאומי, וכמניפסט של באוהאוס (כלומר, מודרניזם של וויימר), מה שבפועל לא היה כך.[דרוש מקור] למרות זאת, הספר התקבל כנקודת התייחסות חשובה בהוראת תולדות העיצוב המודרני, והניח את היסודות להתפתחות הקריירה של פבזנר באנגליה בתור היסטוריון האדריכלות. מאז פרסומו הראשון על ידי הוצאת פאבר & פאבר בשנת 1936, הוא פורסם במספר מהדורות ותורגם לשפות רבות. שם המהדורה בשפה האנגלית עודכן ל"חלוצי העיצוב המודרני".
לאחר המלחמה

בשנת 1946 ערך פבזנר את הראשון מבין כמה שידורי רדיו בתוכנית השלישית של ה-BBC, ושידר בסופו של דבר תשע שיחות עד 1950, בהן בחן ציירים ותקופות אמנות אירופאיות. בשנת 1977 הוא שידר 78 שיחות עבור ה-BBC, כולל הרצאות רית'. בשנת 1955 – שידר סדרה של שישה שידורים, תחת הכותרת - "האנגליות של האמנות האנגלית", שעבורם הוא חקר את תכונות האמנות שאותן ראה כאנגליות במיוחד, ומה הן אומרות על הדמות הלאומית האנגלית. סדרת הרצאותיו ב-AW מלאון בנושא אמנות יפה בגלריה הלאומית לאמנות, בוושינגטון בירת ארצות הברית, פורסמה בשנת 1976 כ"היסטוריה של טיפוסי מבנים" (A History of Building Types)
פבזנר היה חבר מייסד בשנת 1957 של האגודה הוויקטוריאנית, קרן הצדקה הלאומית לחקר והגנה של האדריכלות הוויקטוריאנית, האדוארדית ואומנויות אחרות. בשנת 1964 הוזמן להיות יושב ראש האגודה, ונווט אותה לאורך שנותיה המעצבות. הוא נלחם לצד ג'ון בטג'מן, יו קסון ואחרים להצלת בתים, כנסיות, תחנות רכבת ואנדרטאות אחרות מהתקופה הוויקטוריאנית. הוא כיהן במשך עשר שנים (1960–1970) כחבר המועצה המייעצת הלאומית לחינוך לאמנות (או ועדת קולדסטרים), תוך שנאבק בהפיכת תולדות האמנות מרכיב חובה בתוכנית הלימודים בבתי ספר לאמנות. הוא נבחר לעמית האקדמיה הבריטית בשנת 1965 והוענקה לו מדליית הזהב של המכון המלכותי לאדריכלים בריטים בשנת 1967.
לאחר שקיבל אזרחות בריטית בשנת 1946, מונה פבזנר למסדר האימפריה הבריטית (CBE) בשנת 1953, והוענק לו תואר אביר בשנת 1969 "בגין שרות למען האמנות והאדריכלות".
פבזנר קיבל גם דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת האריוט-וואט בשנת 1975.
מותו ומורשתו

פבזנר נפטר בביתו בווילדווד טאוור, המפסטד, לונדון, באוגוסט 1983. אשתו נפטרה עשרים שנה קודם לכן.
טקס האזכרה לכבודו נערך בכנסיית ישו המלך, בלומסברי, בדצמבר שלאחר מכן, כאשר את נאום האזכרה נשא אלק קליפטון-טיילור, חברו במשך 50 שנה. הוא קבור בחצר הכנסייה של סנט פיטר, קלייד פייפרד, בווילטשייר. בנו הגדול, דיטר, היה עורך ההוצאה לאור פינגווין ספרים ומייסד משותף עם אוליבר קלדקוט של ההוצאה לאור בית ווילווד בשנות השבעים. בנו הצעיר, טום, היה מפיק ובמאי סרטים שעבד על הפקת מספר סרטי ג'יימס בונד.
בשנת 2007 הוצב לוח זיכרון מטעם המורשת האנגלית בבית שהיה ביתו של פבזנר מאז שנת 1936.
אף על פי שפבזנר פיקח על פרסום הכרכים הראשונים של "בנייני אנגליה" מטעם עמיתיו הסקוטיים, הוולשים והאירים (ובכל אחד מהם כונה "עורך ראשי", "עורך מייסד ו"יועץ עריכה" בהתאמה), הוא לא כתב אף אחד מהם. בדומה לעדכוני הכתבים הקודמים שלו, רבים מכרכים אלה היו פרי יצירתם של כמה תורמים. הכיסוי של בריטניה כולה הושלם בשנת 2016, כשהסדרה האירית עדיין בעיצומו של המהלך.
דמות בדיונית של פבזנר מופיעה ברומן "הכישוף" של אלן הולינגרסט מ-1998.
רעיונות ותאוריות בולטים

"סככת אופניים היא בניין; קתדרלת לינקולן היא יצירה ארכיטקטונית. כמעט כל מה שתוחם שטח בקנה מידה המספיק לאדם לנוע בו הוא בניין; המונח ארכיטקטורה חל רק על מבנים שתוכננו במטרה אסתטית", מתוך "מתווה לאדריכלות אירופאית", (1943).
פבזנר תיאר גם את שלוש הדרכים בהן האסתטיקה יכולה לבוא לידי ביטוי באדריכלות: בחזית הבניין, בנפחי החומר או בפנים.
פרסומים

"חלוצי התנועה המודרנית" (פאבר, 1936)
"בירור באמנות תעשייתית באנגליה" (1937)
"אקדמיות לאמנות, עבר והווה" (1940)
"מתווה לאדריכלות אירופאית" (1943)
"העלים של סאות'וול" (סדרת קינג פינגווין), פינגווין, 1945
"חלוצי העיצוב המודרני" (פורסם במקור "כחלוצי התנועה המודרנית" בשנת 1936; מהדורה שנייה, ניו יורק: מוזיאון לאמנות מודרנית, 1949; מתוקן ושכתב מחדש חלקית, ספרי פינגווין, 1960)
סדרת "Buildings of England" (1951–74), למשל:
Pevsner, Nikolaus; Nairn, Ian; Cherry, Bridget (1971) [1962]. Surrey. Yale University Press. ISBN 978-0-300-09675-0.  Pevsner, Nikolaus; Nairn, Ian; Cherry, Bridget (1971) [1962]. Surrey. Yale University Press. ISBN 978-0-300-09675-0.  Pevsner, Nikolaus; Nairn, Ian; Cherry, Bridget (1971) [1962]. Surrey. Yale University Press. ISBN 978-0-300-09675-0.
Pevsner, Nikolaus; Nairn, Ian (1965). Sussex. Yale University Press. ISBN 978-0-300-09677-4.  Pevsner, Nikolaus; Nairn, Ian (1965). Sussex. Yale University Press. ISBN 978-0-300-09677-4.  Pevsner, Nikolaus; Nairn, Ian (1965). Sussex. Yale University Press. ISBN 978-0-300-09677-4.
Pevsner, Nikolaus (1977). Worcestershire. ISBN 978-0-14-071035-9.  Pevsner, Nikolaus (1977). Worcestershire. ISBN 978-0-14-071035-9.  Pevsner, Nikolaus (1977). Worcestershire. ISBN 978-0-14-071035-9.
"האנגליות של האמנות האנגלית" (1956, מהדורה מודפסת)
"כריסטופר ורן, 1632–1723" (1960; הוצא כחלק מסדרת אדריכלות היקום)
"מקורות האדריכלות והעיצוב המודרניים" (1968)
"היסטוריה של סוגי בניינים" (1976)
"פבזנר: שיחות השידור" השלמות (Ashgate, 2014; פורסם לאחר מכן)
לקריאה נוספת

שרי, ברידג'ט, ובראדלי, סיימון (עורכים.), "בנייני אנגליה: חגיגה" (אגודת אספני פינגווין, 2001).
Draper, Peter, ed. (2004). Reassessing Nikolaus Pevsner. Ashgate. ISBN 978-0-7546-3582-6.  Draper, Peter, ed. (2004). Reassessing Nikolaus Pevsner. Ashgate. ISBN 978-0-7546-3582-6.  Draper, Peter, ed. (2004). Reassessing Nikolaus Pevsner. Ashgate. ISBN 978-0-7546-3582-6.
פרודגר, מייקל (9 בספטמבר 2011), "ניקולאוס פבזנר: החיים מאת סוזי האריס - סקירה", "הגרדיאן". ביוגרפיה מוחלטת עם חומר חדש, "גודל בלוק רוח" על פי הסוקר.