stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של הרפובליקה הדומיניקנית: קולוניאליזם וכיבוש זר
השלטון הספרדי

בעוד שגידול קנה הסוכר הגדיל באופן משמעותי את רווחיה של ספרד מהשליטה באי, מספר גדול של עבדים נמלטו אל ההרים, ומהם אל פנים האי בדרכים שהיו כמעט בלתי עבירות, והקימו שם קהילות שכונו "cimarrónes" (מילולית - "חיות בר"). כבר בשנות ה-30 של המאה ה-16 הפכו קהילות אלו לקהילות עצמאיות, שנמנעו ככל הניתן ממגע עם הספרדים, ואשר הטילו מוראן על פנים הארץ, הרחק מהיישובים הספרדים. הספרדים הקפידו לנוע באותה התקופה רק בדרכים מאובטחות שהובילו אל המטעים, וגם זאת בחבורות גדולות ומזוינות.
בשנים אלו ביססה ספרד את שליטתה באזורים נרחבים ביבשת אמריקה. המסע בין אמריקה וספרד ארך בין שישה לשמונה שבועות, והאיים הקאריביים הפכו לנקודה מרכזית להצטיידות והתארגנות למסע הטרנס-אטלנטי. כתוצאה מהשלל הרב שעבר בנתיבי הסחר החדשים, הפך הים הקאריבי בשנות ה-40 של המאה ה-16 למקום בו פעלו כנופיות של שודדי ים אנגלים, צרפתים והולנדים. בתקופה זו נהגו ממשלות של המעצמות האירופיות לצייד ימאים ב"מכתבי הסמכה", (Letters of marque) המתירים להם לשדוד כל אונייה השייכת לכל מעצמה אחרת. הרפתקנים אלו כונו פריבטיר (באנגלית: privateer) או קורסר (בצרפתית: corsaire), והים הקריבי היה לשדה מקובל לפעילותם. בשל פעילות שודדי ים אלה, נאלצו הספרדים ב-1541 להקיף את סנטו דומינגו בחומה בצורה. בתקופה זו הייתה נהוגה ברחבי האימפריה שיטת סחר בשיירות גדולות ומאובטחות שכונו "Flotas", ויצאו אחת לחצי שנה. השיטה הונהגה הן מטעמי ביטחון, והן על מנת לשמור על המונופול בסחר עם המושבות. הוואנה שהייתה ממוקמת במקום נוח יותר מבחינת התנועה הימית, בשל מיקומה יחסית לזרם הגולף הפכה לנקודת ההתארגנות וההצטיידות הראשית של השיירות. הדבר הביא להרס המסחר בקנה הסוכר שמקורו בהיספניולה. ב-1564 הרסה רעידת אדמה שתי ערים ראשיות באי, סנטיאגו דה לוס קביירוס, וקונספסיון דה לה ואגה.
עם כיבוש היבשת האמריקנית על ידי האירופים, הלכה ופחתה חשיבותה של היספניולה. רוב המתיישבים הספרדים העדיפו את העושר שמצאו במקסיקו ופרו. בעוד שמתיישבים חדשים לא הגיעו לאי, החקלאות הדלדלה, עבדים חדשים לא יובאו עוד, והמתיישבים הוותיקים, עבדיהם, וקהילות העבדים המשוחררים חיו בעליבות ובעוני. מצב זה הביא לטשטוש הגבולות החברתיים ואלו שהפרידו בין הקאסטות השונות (הבדלי מעמד המבוססים על מוצא וצבע עור, וכן על מעמד כלכלי והון תרבותי - שליטה בשפה ובגינונים). כך החל תהליך "מולאטיזציה" של מרבית האוכלוסייה, ובתוך מספר דורות הייתה האוכלוסייה ברובה ממוצא מעורב ספרדי ואפריקני. פרט לעיר סנטו דומינגו, שם נשמרה מידה מסוימת של שלטון החוק, היו הנמלים הדומיניקנים מקור להברחות, ששימשו, בנוסף לגידול בהמות הבית, מקור המחייה העיקרי של שוכני האי. ב-1586 כבש הפרייבטיר האנגלי סיר פרנסיס דרייק את סנטו דומינגו, וגבה כופר נאה על מנת להשיבה לשלטון ספרד.
ב-1605 התקיפה ספרד, שלא הייתה מרוצה מהעובדה שהאי הפך למקור לסחר בלתי מורשה בין המושבות ובין עצמן, ואף בין המושבות ובין מעצמות אירופיות אחרות, אזורים נרחבים בצפון ומערב האי, והכריחה את יושביהם להתיישב קרוב יותר לעיר סנטו דומינגו. פעולה זו הביאה למותם של מעל לחצי מהמגורשים אשר מתו מרעב וממחלות. שודדי ים אנגלים וצרפתים, שכונו באקנירים (Buccaneers) ניצלו את ריכוזם של הספרדים בפינה אחת של האי, והשתלטו על האי הסמוך טורטוגה ב-1629. צרפת הפכה את טורטוגה למושבה צרפתית רשמית ב-1640 ומשם החלה בפשיטות ובהתיישבות בחופה הצפוני של היספניולה עצמה. ב-1655 ניסה האדמירל האנגלי ויליאם פן לכבוש את סנטו דומינגו בפקודת אוליבר קרומוול. לאחר שהצי האנגלי נתקל בהתנגדות כבדה, החליט פן לכבוש את ג'מאיקה ולא את סנטו דומינגו.
הרפורמות הבורבוניות

בשנת 1697 הגיעו המעצמות האירופיות להסכמה המכונה הסכם רייסוויק, לאחר סיום מלחמת הברית הגדולה במסגרתה נלחמה הליגה של אוגסבורג, שכללה את ספרד, הולנד, אנגליה ואוסטריה כנגד צרפת. על פי תנאי ההסכם הועבר השליש המערבי של היספניולה, שהיה ממילא בהשפעה צרפתית, לידיה של צרפת. יתר האי נותר בידי ספרד. הסכמה זו היא הבסיס לחלוקת האי בימינו בין האיטי והרפובליקה הדומיניקנית.
בשנת 1700 החליף בית בורבון את בית הבסבורג בספרד והחל ברפורמות כלכליות שהחלו לפתח את הסחר בסנטו דומינגו. השליטה הקשיחה של הכתר במסחר במושבות הוקלה, והמגבלות על הסחר עם המושבות האחרות הוקלו אף הן. ה"Flotas" האחרונות יצאו מן האי בשנת 1737. שיטת המונופול של הכתר בנמלים הופסקה מעט לאחר מכן. באמצע המאה ה-18 גדלה אוכלוסיית האי עקב הגירה מהאיים הקנריים. האזורים הצפוניים שהיו שוממים מאדם יושבו שוב, וסחר העבדים חודש. אוכלוסיית סנטו דומינגו גדלה מ-6,000 נפשות בשנת 1737 ל-125,000 בשנת 1790. מהם כ-40,000 היו בעלי אדמות לבנים, כ-25,000 אפריקנים או מולאטים חופשיים, וכ-60,000 עבדים שחורים. עם זאת נותר השטח הספרדי בהיספניולה עני ומוזנח יחסית לשגשוגו של השטח הצרפתי, אשר הפך למושבה המשגשגת ביותר בעולם החדש באותה התקופה. הנמל הצרפתי הפך לשוק העיקרי למוצרים שיוצרו בסנטו דומינגו. תהליך זה, בו שגשג האזור הצרפתי באי, בעוד שהאזור הספרדי התנוון והלך, ניתן להסבר בכך שלספרד הייתה אימפריית ענק שכללה את רוב האמריקות. עיקר עושרה היה במכרות הכסף במקסיקו ובפוטוסי, ומטעי סוכר היו גם במקומות אחרים. לא הייתה סיבה להשקעה ספרדית דווקא בהיספניולה. לצרפתים, שנכסיהם באזורים הראויים לגידול מטעים היו מוגבלים ביותר, הייתה סיבה טובה ואינטרס חיוני להשקעות שכאלו.
כתוצאה מחוסר כדאיות כלכלית זו ויתרה ספרד ב-1795 על חלקה בהיספניולה לטובת צרפת במסגרת הסכם אירופי בין מספר מעצמות שכונה שלום בזל.
שנות הכיבוש על ידי האיטי

שליטתה בת עשרים ושתיים השנים של האיטי בשטחו המזרחי של האי היספניולה, זכורה על ידי התושבים כתקופה של משטר צבאי אכזרי, אך המציאות הייתה מורכבת בהרבה. על מנת לסלק את איום הפלישה הצרפתית, חתם בואייה ב-11 ביולי 1825 על התחייבות לפיה תשלם האיטי לצרפת סכום של 150 מיליון פרנק בתוך חמש שנים, ובתמורה תכיר צרפת בהאיטי כמדינה ריבונית. על אף שסכום זה הופחת בשנת 1838 ל-60 מיליון פרנק, עדיין היה מדובר בהתחייבות כבדה, שהאי העני ומוכה המלחמות לא יכול היה לעמוד בה. כלכלת האי נסוגה לכלכלה חקלאית בסיסית, ושיטת הפרמאז' הפאודלית למחצה, שהונהגה על ידי דסאלין, בה כל אדם כשיר חויב לעבוד במטעים כצמית, נותרה בתוקף על אף רצונו של בואייה להכריתה.
על מנת לנסות ולשפר את המצב הנהיג בואייה רפורמה אגררית מקפת, לפי תוכנית שתוכננה ונזנחה עוד בימיה הראשונים של המהפכה. המטעים הגדולים חולקו ליחידות קטנות יותר, ותושבי הכפרים הוצמדו ליחידות חקלאיות קטנות, להן ניתנו מכסות ייצור.
ליישום שיטה זו הופקעו אחוזות רבות במזרח האי, ונעשו מאמצים לכפות ייצורם של מוצרים הניתנים לייצוא. כן ניסה בואייה לכפות שירות צבאי, להגביל את השימוש בשפה הספרדית ולהכרית מנהגים עתיקי יומין כקרב התרנגולים. מאמצים אלו אך הובילו לביסוסה של זהות דומיניקנית נפרדת מזו של בני האיטי ב"שפה, גזע, דת ומנהגים". עם זאת, בתקופה זו חדל לחלוטין מוסד העבדות שזוהה עד עתה עם חלקו המזרחי של האי.
חוקתה של האיטי אסרה על התושבים ממוצא אירופי להיות בעלים של מקרקעין, והמשפחות הוותיקות, בעלות האדמות, נושלו בכוח מרכושן. חלקן היגרו לקובה, פוארטו ריקו או רפובליקת קולומביה הגדולה, וזאת לרוב בעידוד ממשלת האיטי, שהפקיעה את האדמות שנותרו מאחור. ההאיטים, שזיהו את הדת הקתולית עם בעלי האחוזות ששיעבדו אותם בעבר, וזאת בנוסף לאופן בו הייתה מזוהה הכנסייה ברחבי העולם החדש עם השלטון הקולוניאלי הספרדי, ועם רעיונות שמרניים, הפקיעו, עוד בטרם שקיבלו את עצמאותם באופן רשמי, את כל רכושה של הכנסייה, גירשו את הכמרים הזרים, וניתקו את קשריהם של הכמרים שנותרו עם הוותיקן. האוניברסיטה של סנטו דומינגו, המוסד האוניברסיטאי העתיק ביותר בעולם החדש, שנוסדה עוד בשנת 1538, איבדה הן את תלמידיה והן את מרציה, וסגרה את שעריה. על מנת לשלם את החוב הלאומי לצרפת, הוטלו על תושבי סנטו דומינגו מיסים כבדים. הממשלה הענייה לא הייתה מסוגלת לספק פרנסה לכוחות הכיבוש ששהו בחלקו המזרחי של האי, ואלה חיו ממה שהצליחו להחרים מהאוכלוסייה, לרוב בכוח. ניסיונות לחלוקה מחדש של האדמה היו מנוגדים למשטר המקרקעין הקהילתי (Terrenos comuneros) שקם באי עם עליית החוואות, בשל הצורך לחלק את אדמת האי באופן שיעניק לכל חלקת אדמה מקצת מהערבות, היערות, הנחלים, מטעי הדקלים והחלקות החקלאיות, שרק צירוף של כולם ביחד הביא ליכולת להשתמש באדמה באופן יעיל לחקלאות. העבדים המשוחררים לא ראו בעין יפה את הניסיונות להכריחם לגדל יבולים לייצוא. בעיר סנטו דומינגו עצמה הראה הכיבוש את פניו האכזריות ביותר, ושם גם צמחה התנועה הלאומית לשחרור. אשר הביאה, בשנת 1844 להכרזה על עצמאות הרפובליקה הדומיניקנית.
הערות שוליים

↑  Knight, Franklin, The Caribbean: The Genesis of a Fragmented Nationalism, 3rd ed. p.54 New York, Oxford University Press 1990
↑  Rough Guide to the Dominican Republic, Pg. 352
↑  Dominican Republic - THE FIRST COLONY
↑  Moya Pons, Frank Between Slavery and Free Labor: The Spanish-speaking Caribbean in the 19th Century. Baltimore; Johns Hopkins University Press 1985
↑  \Hoetink, The Dominican People: Notes for a Historical Sociology transl. Stephen Ault Pg. 83 (Johns Hopkins Press: Baltimore, 1982
תחריט של העיר סנטו דומינגו משנת 1641
"הקרב על סנטו דומינגו" יצירתו של האומן הפולני יאן סוכודולסקי המתארת את הקרב בסנטו דומינגו בין החיילים הפולנים בשירות הצבא הצרפתי ובין המורדים בני האיטי
המשבר הפוליטי באקוודור (2023)

המשבר הפוליטי באקוודור הוא מצב משבר חוקתי אליו נקלעה אקוודור החל מ-17 במאי 2023, כתוצאה מהליך הדחה נגד נשיא אקוודור (אנ'), גיירמו לאסו. תהליך ההדחה החל באספה הלאומית של אקוודור ב-9 במאי, ונמשך עד 17 במאי, כאשר לאסו פיזר את האספה הלאומית, והכריז על הקדמת הבחירות הכלליות (אנ').
רקע

ב-9 בינואר 2023 פרסם מגזין La Posta (ספ') כתבה, שבה פורטו שחיתויות לכאורה בחברות ציבוריות בנשיאות דנילו קאררה דרואט (אנ'), גיסו של הנשיא גיירמו לאסו.
בעקבות הפרסום, ב-18 בינואר 2023, הקימה האספה הלאומית של אקוודור ועדה כדי ל"אמת, צדק ומאבק בשחיתות" בתיק השחיתות נגד לאסו. לאחר חקירות, הוצג דו"ח לא מחייב שאיפשר לאספה לפתוח בהליכי הדחה נגד הנשיא ב-4 במרץ 2023.
מקורבו של דנילו קררה, איש העסקים רובן צ'רס, שנחשב לעד מפתח בתיק, נרצח בתחילת אפריל 2023. למרות שקררה לא החזיק בתפקיד רשמי בממשל לאסו, כמה פקידים לשעבר טענו שהוא מייעץ לנשיא ודמות חזקה בארמון הנשיאות. הוא ליווה את לאסו בנסיעתו לוושינגטון בדצמבר 2022. ב-24 בפברואר, הודיע התובע הכללי של אקוודור על פתיחת חקירה חדשה בנוגע לחשד כי לאסו לחץ על מפקד משטרת המדינה ומפקח הסמים להסתיר דו"ח חקירה על קשריו של צ'רס לזירת סחר בסמים.
תהליך ההדחה החל ב-16 במרץ, וב-29 במרץ אישר בית המשפט לחוקה של אקוודור את האישום במעילה נגד לאסו, אך דחה את שני האישומים בשוחד. ה-BBC ציין כי מאחר ש-88 מחוקקים הצביעו בעבר בעד משפט ההדחה, המשמעות היא שלאסו עמד בפני האפשרות להדחה מהשלטון.
ב-16 במאי 2023, האספה הלאומית של אקוודור החלה באופן רשמי בהליכי הדחה נגד לאסו. במהלך עדותו, לאסו טען שהליכי ההדחה מונעים ממניעים פוליטיים. אולם למחרת, לאסו פיזר את האספה הלאומית, תוך שהוא מפעיל את הצעד החוקתי המכונה muerte cruzada (אנ') והאשים את המחוקקים שדחפו להדחתו ב"ערעור יציבות הממשלה".
המשבר הפוליטי

במהלך התקופה שלפני הבחירות, לאסו ישלוט באקוודור לפי הצו. באותו יום הורה לאסו על מיליטריזציה של בית המחוקקים בקיטו, תוך מניעת גישה לעובדים ולחברי האספה הלאומית לבניין, לאחר שתכננו להמשיך לדון בהדחתו של הנשיא. זו הייתה הפעם הראשונה שבה נשיא אקוודור השתמש באמצעי חוקתי זה כדי להימנע מהדחה.
באותו יום שבו פיזר את הפרלמנט, הוציא לאסו צו המפחית מסים למעמד הביניים במדינה. אולם זה ספג ביקורת חריפה. הוא הצדיק את הפעלת הצעד החוקתי בכך שהוא הפתרון הטוב ביותר ואמר שהוא רוצה לתת לעם האקוודור את "הכוח להחליט" על עתידה של המדינה בבחירות הקרובות. הקונפדרציה של הלאומים הילידים של אקוודור (אנ') גינתה את מעשיו של לאסו ואיימה במחאה, בעוד שדובר משרד ההגנה הלאומי של אקוודור (אנ') אמר שהם יטפלו בכל מחאה אלימה. פרשנים ציינו כי חלק גדול מכוחות הצבא והמשטרה במדינה תמכו בצו של לאסו והגנו עליו.
ב-18 במאי, כמה מחברי האספה הלאומית שהודחו בעקבות צו של לאסו, גינו אותו בפומבי והטילו ספק בכשירות החוקתית שלו, משום שהמדינה לא עמדה בפני משבר דחוף בזמן הוצאת הצו. נשיא האספה לשעבר, וירג'יליו סקיצ'לה (אנ'), הגיש תביעה לבית המשפט לחוקה נגד הצו של לאסו. באותו יום, השר הנרי קוקאלון (אנ') הגן על מעשיו של לאסו, ואמר שיש לו את הסמכות החוקתית להפעיל את הצו.
מועצת הבחירות הלאומית של אקוודור (אנ') התכנסה כדי להכין את הבחירות שהוכרזו (אנ'). במסיבת עיתונאים אמרה נשיאת המועצה, דיאנה אטאמאינט, כי הסיבוב הראשון של הבחירות יתקיים ב-20 באוגוסט ואם יהיה סיבוב חוזר, הוא יתקיים ב-15 באוקטובר, והנשיא החדש ייכנס לתפקיד בנובמבר 2023. בעקבות הצו של לאסו, סגן הנשיא לשעבר אוטו זוננהולצנר (אנ') וחבר הפרלמנט לשעבר פרננדו וילביצ'נסיו (אנ') הכריזו על מועמדותם לנשיאות.
ב-9 באוגוסט, פרננדו ויאוויסנסיו, אחד המועמדים לנשיאות, נורה למוות על ידי מתנקש בתום עצרת בחירות, לאחר שדיבר בה על עקירת השחיתות מהשלטון והמלחמה נגד קרטלח הסמים וארגוני הפשע במדינה.
תגובות

הנשיא לשעבר רפאל קוראה כינה את הצו הנשיאותי של לאסו "לא חוקי" ואמר ש"ברור שאין מהפך פנימי", כפי שטען הנשיא. "בכל מקרה, זו הזדמנות מצוינת לשלוח את לאסו, ממשלתו והמחוקקים שלו מהתפקיד".
הנשיא לשעבר לנין מורנו ביקש שקט במפלגתו כדי למנוע חזרה של תוצאות הבחירות המקומיות בפברואר 2023 (אנ'), שבהם ניצחה מפלגתו של קוראה. הוא גם קרא ל"אחדות מול התרחיש הפוליטי והחברתי הלא ברור שחווה אקוודור".
ראש עיריית גואיאקיל לשעבר אמר כי פעולתו של לאסו בהפעלת "Muerte Cruzada" היא "בלתי חוקתית, ללא השפעה משפטית, בעייתית ודיקטטורה במסווה".
תגובות > בינלאומיות

בוליביה בוליביה: הנשיא לשעבר אבו מוראלס מתח ביקורת על לאסו על כך שהפעיל את הצו בכדי להימנע מ"העמדה לדין על שחיתות" ושאל מדוע לאסו היה מסוגל להישאר בתפקידו, בעוד שנשיא פרו לשעבר פדרו קסטיו הועמד לדין על דבר דומה.
צ'ילה צ'ילה: הממשלה הביעה תקווה שהמשבר ייפתר באמצעות "מנגנונים דמוקרטיים ומוסדיים בחוקה, תוך שמירה קפדנית על שלטון החוק וכבודו".
מקסיקו מקסיקו: הנשיא אנדרס מנואל לופס אוברדור קיווה שהבחירות הכלליות הקרובות יספקו פתרון למשבר.
פרו פרו: משרד החוץ הפרואני הצביע על תמיכה בלאסו וכי הנשיאה דינה בולוארטה תומכת ב"תהליך הדמוקרטי של הרפובליקה של אקוודור".
ארצות הברית ארצות הברית: מחלקת המדינה של ארצות הברית ציינה שארצות הברית "תומכת במוסדות הדמוקרטיים באקוודור".
הניצ'סק

הניצ'סק (אוקראינית: Генічеськ) היא עיר במחוז חרסון אוקראינה.
היסטוריה

הניצ'סק הוקמה על ידי האימפריה הרוסית כמבצר ב-1784. העיר הפכה למרכז מסחרי חשוב, דרכה העבירו מלח מחצי האי קרים צפונה לאוקראינה ורוסיה. בזמן מלחמותיה של האימפריה הרוסית במאה ה-19 הניצ'סק הייתה למרכז לוגיסטי חשוב לצבא הרוסי.
היישוב קיבל מעמד של עיר ב-1903.
העיר נכבשה במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר 2022. באפריל 2022 הוצב בה פסלו של ולדימיר לנין. מאז נסיגת רוסיה מחרסון, משמשת הניצ'סק כמרכזו האדמיניסטרטיבי של מחוז חרסון הרוסי.
הערות שוליים

↑  "פוטין שם את עצמו בצד הלא נכון של ההיסטוריה": התרעות על תקיפה אווירית בקייב; זלנסקי: "הכוחות הרוסיים מנסים לתפוס את צ'רנוביל", באתר ישראל היום
↑  Lenin Returns to Ukraine, thedispatch
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים באוקראינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המשטרה הפדרלית: אף אחד לא מעל החוק

| --- | --- |
 מדינה:  ברזיל 
 הקרנת בכורה:  2017 
 שפת הסרט:  פורטוגזית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 www.leiparatodos.com.br
 דף הסרט ב־IMDb
 
המשטרה הפדרלית: אף אחד לא מעל החוק (בפורטוגזית: Polícia Federal: A Lei É para Todos; הופץ במדינות המערב בשם Operation Carwash: A Worldwide Corruption Scandal Made in Brazil, "מבצע שטיפת רכב: שערוריית השחיתות העולמית שנוצרה בברזיל") הוא סרט פשע ברזילאי משנת 2017 בבימויו של מרסלו אנטונז. הסרט הופק בתקציב של 16 מיליון ריאל והרוויח 19 מיליון ריאל. הסרט מגולל את קורות מבצע שטיפת רכב של המשטרה הפדרלית של ברזיל לחקירת אחת מפרשיות השחיתות הגדולות בתולדות ברזיל, שהייתה אחת הגורמים להדחת דילמה רוסף מנשיאות ברזיל.
הסרט שבוים על ידי מרסלו אנטונז, בהפקתו של טומיסלב בלזיץ' ועל פי תסריט מאת תומאס סטברוס וגוסטבו ליפשטיין, נעשה בהשראת ספר באותו שם מאת קרלוס גרייב ואנה מריה סנטוס. בסרט כיכב אנטוניו קליוני המציג את המבצע מנקודת מבטם של החוקרים המובילים. לטענת המפיק טומיסלב בלזיץ', העלילה תוכננה להיות מחולקת לשלושה סרטים, שיצאת מדי שנה ומאחר שהסרט אינו תיעודי לכן, על אף היותו מבוסס על המבצע, אין שום הכרח להיות נאמן למציאות.
עם תקציב של 16 מיליון ריאל, הסרט לא חשף את נותני החסות ולא השתמש במשאבים ציבוריים. שמות המשקיעים, כ-25 בסך הכל, נשמרו בסודיות. לטענת בלזיץ', זאת לבקשתם של היזמים, ששילמו מכיסם. "הם ביקשו, אני צריך לכבד [זאת]. סרטים רבים נוצרו כך בברזיל ומחוצה לה." הסרט כלל הסכם שיתוף פעולה שנחתם בין בלזיץ' למשטרה הפדרלית בשנת 2015.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה ב-28 באוגוסט 2017 בקוריטיבה, בה נכחו גם השופטים סרג'יו מורו, מרסלו ברטאס והתובע דלטן דלגנול, כמו גם חברי פרלמנט, אנשי משטרה וחוק, שהיו מעורבים בחקירת ובהובלת מבצע שטיפת רכב. הסרט הוקרן בבתי הקולנוע ברחבי ברזיל ביום העצמאות הברזילאי, ב-7 בספטמבר 2017.
בשבוע הראשון הוא משך קהל של 461,783 צופים לבתי הקולנוע, כ-430,000 מחמישי עד ראשון ועוד 30,000 בכורות, שגרפו הכנסות של 7.8 מיליון ריאל, שהפכו אותו לסרט השני הנצפה ביותר בברזיל, כשמאחוריו הסרט האמריקני זה. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה לטובה ביותר באותה שנה וב-25 בספטמבר כבר צפו בו למעלה ממיליון איש והוכותר לסרט הברזילאי הנצפה ביותר של שנת 2017.
עלילה

בהתבסס על סיפורו האמיתי של מבצע שטיפת רכב, הסרט מגולל את חקירת השחיתות הגדולה והמצליחה ביותר שנראתה אי פעם בעולם, זאת דרך עיניו של החוקר איוון והצוות שלו במשטרה הפדרלית הברזילאית, שעבדה עם עורכי הדין הפדרליים בברזיל והצליחו לחשוף ולפרק תוכנית מורכבת של הלבנת הון, השתלה, גנבה, שחיתות ושוחד בהם היו מעורבים מנהלים בפטרובראס (חברת הנפט הלאומית הברזילאית), קבלני ממשלה, מפלגות פוליטיות, פוליטיקאים בכל דרגות השלטון - כולל שני בתי הקונגרס, מזכירות הממשלה ונשיאי ברזיל לשעבר ומכהנים.
הסרט חושף פרטים על העימותים והסכנות העומדים בפני החוקרים, מחסומי הכביש שהטילו כדי לסכל את המבצע ותפקידו המכריע של השופט הפדרלי שעמד כנגד הלחץ הגדול למנוע מהפוליטיקאים להרוס את החקירה. אנו עוקבים אחר איוואן וצוותו בתהליך החקירה צעד אחר צעד שהפך את מה שהתחיל כחקירה על סוחרי סמים ומלביני הון לתנועה למאבק בעמוד השדרה של השחיתות במדינה והובילה היישר אל מפתן דלתו של אחד האישים החזקים ביותר במדינה - הנשיא לשעבר לואיס אינסיו "לולה" דה סילבה. זהו סיפורם של גברים ונשים שנלחמים נגד מערכת מושחתת ומנסים להוכיח שאכן, איש אינו מעל החוק.
שחקנים ודמויות

אנטוניו קליוני - איוון, אחד החוקרים הראשיים ומספר הסרט על המבצע
ברוס גומלבסקי - יוליוס קיסר. הדמות קרובה מאוד לביאטריז ומאוד אינטנסיבי. השקיפות בקבלת ההחלטות ברורה. הוא חוקר לעומק עד שמוצא ראיות. קרוב מאוד להורים ומאוהב במה שהם עושים
פלביה אלסנדרה - הנציגה הפדרלית "ביאטריז"
ריינר קדט - איטלו אגנלי, תובע נחוש מאוד, לא חושש להמשיך הלאה. הוא מאמין שאם הם פועלים לפי החוק והעובדות, שום דבר אחר לא משנה.
ז'ואאו בולדסרני - ויניסיוס, חוקר צעיר ונחוש
ארי פונטורה - נשיא ברזיל לשעבר
מרסלו סרראדו - השופט הפדרלי סרג'יו מורו
רוברטו בירינדלי - חלפן הכספים אלברטו יוסף.
אדוארדו מלו - פיליפו מורו
ז'וליאנה שאלץ' - רוזנג'לה מורו
הפקה

המפיק טומיסלב בלזיץ' עבד על סרט נוסף עם המשטרה הפדרלית על פרויקט סחר בנשק, כאשר נודע על מבצע שטיפת רכב. כשראה את גודל הפרשה המתרחשת במדינה, הוא החליט להפסיק את הפרויקט האחר והתעניין במה שמתרחש מאחורי הקלעים של מבצע שטיפת רכב כדי להפיק סרט שבאמצעותו החברה תתוודע לרוע שהשחיתות מביאה איתה. לפני ההפקה הוא עשה עבודת מחקר במשך שנה וחצי וזכה לסיוע של המשטרה הפדרלית הברזילאית עצמה, אשר ייעצה להפקה, העניקה ראיונות לבמאי ולתסריטאים ואישרה צילום סצנות במטה שלה בקוריטיבה ובריו דה ז'ניירו.
הערות שוליים

↑  Polícia Federal - A Lei é Para Todos: Filme sobre a Lava Jato faz pré-estreia com Sérgio Moro e outros juízes, Adoro Cinema
↑  'Polícia Federal' se torna a maior bilheteria nacional de 2017, Globo
↑  Filme 'Polícia Federal' gastou R$ 16 mi para tornar Lava Jato entretenimento, Folha de S. Paulo
היסטוריה של הרפובליקה הדומיניקנית: טרוחיו, ולאחריו

בשנת 1924 עזבו כוחות הכיבוש האמריקנים את אדמת הרפובליקה הדומיניקנית. בתוך שנים ספורות השתלט על המדינה הרודן רפאל לאונידס טרוחיו, והנהיג בה משטר רודני שדיכא את זכויות האדם, טבח במיעוט ההאיטי, והנהיג פולחן אישיות. שלטונו של טרוחיו היה יציב, לא מעט בשל תמיכתו בארצות הברית באופן עקבי, במהלך מלחמת העולם השנייה, והמלחמה הקרה שבאה בעקבותיה. בסופו של דבר הגדיש טרוחיו את הסאה, ורדיפתו אחר מתנגדי המשטר ורציחתם גם מחוץ לגבולות המדינה, הביאה לגינוי בינלאומי. קציני צבא שחששו מאובדן התמיכה האמריקנית, ומכך ששיטות הדיכוי האכזריות שבהן נקט יביאו לתגובת יתר ולכינון משטר קומוניסטי, התנקשו בחייו של טרוחיו ב-1961. השנים שלאחר מכן היו רצופות באי יציבות שלטונית. הנשיא הנבחר חואן בוש סולק במהפכה צבאית, וניסיונו לשוב ולקחת את השלטון לידיו ב-1965 הביא להתערבות נוספת של ארצות הברית, ולפלישה צבאית אמריקנית לאי, המכונה "מבצע השבת הכוח". עד לשנת 1996 שלט באי באופן בלתי רציף הנשיא האזרחי חואקין בלאגר, אך שלטונו היה רצוף בטענות על אלימות כלפי האופוזיציה, וזיופי בחירות. ב-1996 העביר בלאגר את השלטון לנשיא לאונל פרננדס שניצח בבחירות, וזאת לאחר ששלט ברפובליקה באופן בלתי רציף בין 1965 ל-1996 עם הפסקה בין 1978 ל-1986. השנים האחרונות בתולדות הרפובליקה הן שנים של יציבות שלטונית וכלכלית יחסית, ושל שלטון דמוקרטי. גל הגירה לארצות הברית ובמיוחד לניו יורק הביא ליצירת פזורה דומיניקנית משפיעה, המזרימה לרפובליקה זרם של הכנסות ומייצבת את כלכלתה.
עלייתו של טרוחיו לשלטון

עם נסיגתם הסופית של האמריקנים ב-1924 נבחר באופן דמוקרטי לנשיאות הפוליטיקאי הוותיק אורסיו ואסקס. במאמץ לשמור על כוחו עבור תומכיו, האריך ואסקס ב-1927 את כהונתו מארבע לשש שנים. הבסיס החוקתי לצעד זה היה שנוי במחלוקת. על אף שהארכת הכהונה אושרה על ידי הקונגרס, היא הייתה מנוגדת לכאורה לחוקה שהתקבלה בשנת 1924, אותה חוקה עצמה שוואסקס נשבע לה אמונים. עם בואו של השפל הגדול ירדו מחיר הסוכר שהיה הגידול העיקרי שעליו התבססה כלכלת הרפובליקה, לשפל חסר תקדים, פחות מדולר אמריקני אחד לפאונד של סוכר. על אף שהבחירות נועדו להתקיים במאי 1930 הארכת מועד כהונתו של ואסקס הביאה לספק האם תהיינה אלו בחירות הוגנות וחופשיות. בפברואר 1930 חתם עורך דין מהעיר סנטיאגו דה לוס קביירוס בשם רפאל אסטרייה אורנייה (Rafael Estrella Ureña) על הסכם תמיכה בשלטונו עם טרוחיו, מפקדו של המשמר הלאומי הדומיניקני (Guardia Nacional Dominicana), כוח המשטרה הכלל דומיניקני שהקים שלטון הכיבוש האמריקני. עם צעדת המורדים לסנטו דומינגו הורה ואסקז לטרוחיו לעצור אותם בכוח, אך טרוחיו הורה לחייליו להישאר בקסרקטיניהם. ואסקס הזקן והחולה יצא לגלות, ואסטרייה הוכרז כנשיא זמני. במאי התקיימו הבחירות, ובהן זכה טרוחיו לרוב של 95% מכלל המצביעים. טרוחיו לא היסס להשתמש בצבא על מנת להפחיד את מתנגדיו ואת האחראים על טוהר הבחירות. לאחר השבעתו באוגוסט, לבקשתו, הכריז הקונגרס הדומיניקני על פתיחתו של "עידן טרוחיו".
1996 ואילך

ב-1996 נבחר לנשיא לאונל פרננדס ממפלגת השחרור הדומיניקנית (Partido de la Liberación Dominicana). פרננדס, שגדל וחונך בארצות הברית, השיג 51% מהקולות לאחר שכרת ברית עם בלאגר. פרננדס הפריט תעשיות מפתח שהוחזקו בידי המדינה. הוא זכה לשבחים על שסיים עשורים של בידוד ושיפר את הקשרים עם המדינות הקאריביות האחרות, אך רבים גינו אותו על כך שלא ניסה להילחם בעוני ובשחיתות.
באוגוסט 2000 נבחר איש ה-PRD הנוטה למרכז ולשמאל, איפוליטו מחייה לנשיא, על רקע אי שביעות הרצון מתעריפי החשמל הגבוהים לאחר שפרננדס הפריט את חברת החשמל הלאומית. בתקופת כהונתו של מחייה עלתה האינפלציה והפסו סבל מחוסר יציבות, ופוחת מ-16 פסו לדולר, ל-60 פסו לדולר. במאי 2004 נערכו בחירות נוספות, ופרננדס שב לכס הנשיאות. פרננדס נקט באמצעי חירום לחיזוק הפסו ויציאת המדינה מהמשבר הכלכלי. בחצי הראשון של 2006 נהנתה המדינה משיעור צמיחה של 11.7%, ושער הפסו עמד על 31 פסו לדולר.
במהלך שלושת העשורים האחרונים, התרומות מדומיניקנים החיים בארצות הברית הפכו למרכיב חשוב בכלכלת הרפובליקה. בין 1990 ל-2000 אוכלוסיית הדומיניקנים בארצות הברית הכפילה את עצמה מחצי מיליון איש ללמעלה ממיליון, שני שלישים מהם נולדו ברפובליקה הדומיניקנית עצמה.
חצי מכל האמריקנים הדומיניקנים חיים בניו יורק. בעשור האחרון הפכה הרפובליקה הדומיניקנית למקור הגדול ביותר להגירה לעיר ניו יורק, וכיום העיר מהווה את הריכוז העירוני הגדול ביותר של דומיניקנים מחוץ לסנטו דומינגו. הדומיניקנים החיים מחוץ לרפובליקה העבירו לקרוביהם החיים עדיין במולדתם סכום שנתי של למעלה משלושה מיליארד דולר.
ב-1997 קיבלה הרפובליקה חוק חדש לפיו יכלו דומיניקנים הגרים מחוץ למדינה לשמור על אזרחותם ולהצביע בבחירות לנשיאות. הנהנה המרכזי מחוק זה היה לאונל פרננדס, שגדל בניו יורק. הדומיניקנים שלחו כוח צבאי לקואליציה הבינלאומית שלחמה במלחמת עיראק, כחלק מהכוח הספרדי והלטינו אמריקני שכונה "בריגדת פלוס-אולטרה". ב-2004 השיב הנשיא פרננדס את שלוש מאות החיילים לביתם.