stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי מאלי–רוסיה

| יחסי מאלי–רוסיה |
| --- | --- |
מאלי: רוסיה


מאלי: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
1,240,192: 17,098,242
אוכלוסייה
24,900,308: 144,335,057
תמ"ג (במיליוני דולרים)
20,905: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
840: 14,005
משטר
רוסיה: רפובליקה פדרלית נשיאותית

יחסי מאלי–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין מאלי לרוסיה.
סקירה כללית > היחסים בעידן הסובייטי

ברית המועצות הכירה בעצמאותה של מאלי ב-7 ביולי 1960, ויחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-14 באוקטובר 1960. בעקבות קריסת הפדרציה של מאלי, ובשל התמיכה הצרפתית בסנגל, חיפש מודיבו קייטה, הנשיא הראשון של מאלי, קשרים הדוקים יותר עם ברית המועצות. בשנת 1961 שתי המדינות חתמו על חוזי סחר ותרבות, וברית המועצות העניקה מאלי הלוואות וסיוע אחר, שכללו רכישת שני מטוסי איליושין Il-18 עבור אייר מאלי. על פי הסכם התרבות רוסיה שלחה שחקני קרקס, מאמני ספורט וקבוצת כדורגל למאלי.
כאשר הקיטה הושלכה על ידי מוסה טראורה על ידי הפיכה ב-1968, טראורה שיפר את היחסים עם צרפת ומדינות מערביות אחרות, אך מאלי נותרה תלויה בברית המועצות לצורך חימוש והכשרה של צבאה. כ-50 יועצים צבאיים סובייטים העניקו אימונים לשריון, ארטילריה ומצנחים לצבא מאלי, והכשירו את כל טייסי מאלי. הסובייטים שיפרו גם את בסיס חיל האוויר של מליה במופטי, ולעיתים השתמשו בשדות תעופה של מאלי כדי לביים טיסות אספקה לקבוצות שתמכו באנגולה.
סקירה כללית > היחסים עם הפדרציה הרוסית

ב-16 בינואר 1992 הכירה מאלי בפדרציה הרוסית כמדינה יורשת של ברית המועצות לאחר פירוקה של זו.
בשנת 2003 בבמקו, בין התאריכים 30 באפריל–1 במאי, התקיימו פגישות של אלכסנדר מקרנקו, מנהל מחלקת אפריקה במשרד החוץ הרוסי, עם NL Traore, מזכ"ל משרד החוץ ושיתוף פעולה בינלאומי של מאלי.
בשנת 2005 אנטולי ספונוב, הנציג המיוחד לנשיאות לשיתוף פעולה בינלאומי במאבק בטרור ופשע מאורגן חוצה גבולות, נפגש בין 25 בינואר–28 בינואר בבמקו עם מקבילו במאלי.
בשנת 2023, שר החוץ הרוסי סרגיי לברוב הגיע לבמאקו, בירת מאלי, במה שהיה הביקור הרשמי הראשון של דיפלומט רוסי בכיר לבירה של מדינה זו, וזה היה הסימן האחרון להתחממות היחסים בין הקרמלין לממשל הצבאי, שהשתלט על מאלי בהפיכה בשנת 2021.
נציגויות דיפלומטיות

רוסיה מחזיקה במאלי שגרירות בבמקו.
מאלי מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה.
יחסי לוב–פקיסטן

| יחסי לוב–פקיסטן |
| --- | --- |
לוב: פקיסטן


לוב: פקיסטן
שטח (בקילומטר רבוע)
1,759,540: 796,095
אוכלוסייה
7,426,594: 253,588,645
תמ"ג (במיליוני דולרים)
50,492: 338,368
תמ"ג לנפש (בדולרים)
6,799: 1,334
משטר
ממשלת מעבר: רפובליקה אסלאמית פדרלית ודמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי לוב–פקיסטן הם היחסים הבינלאומיים והדו-צדדיים בין לוב לפקיסטן. שתי המדינות חולקות זהויות דתיות דומות, קשרים תרבותיים, במיוחד המורשת האסלאמית שלהן. היחסים הדו-צדדיים כוננו בשנות החמישים כאשר המלך אידריס הסכים להעניק סיוע כספי לפקיסטן הענייה דאז.
היסטוריה > יחסים במהלך המלחמה הקרה > 1960–70s: ועידת OIC בלאהור

לאחר שביצע הפיכה נגד המלך אידריס בשנת 1969, הרחיב מועמר קדאפי את יחסיו עם החוג המרקסיסטי בפקיסטן. במהלך שיא המלחמה עם הודו בשנת 1971, מנהיג לוב קדאפי כיוון באופן אישי מכתב מנוסח בתוקף לראש ממשלת הודו אינדירה גנדי, והאשים אותה בתוקפנות נגד פקיסטן, מה שחיבב עליו את כל הפקיסטנים.
יחסי החוץ של לוב ופקיסטן החלו לצמוח בשנות השבעים כאשר האוכלוסייה הפקיסטנית החלה להבחין בקדאפי שביקר בביקורו הממלכתי הראשון בפקיסטן כדי להשתתף בארגון הוועידה האסלאמית (OIC) שהתקיים בלאהור בשנת 1974. בנאום שקיים קדאפי בטלוויזיה בישיבת הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, הוא הצהיר על תמיכתו בפקיסטן להמשיך בפיתוח טכנולוגיה גרעינית, נגד דעתה של ארצות הברית. כשהגיע לפקיסטן להשתתף בוועידת הפסגה האסלאמית השנייה בשנת 1974, הצהיר: "פקיסטן היא מבצר האסלאם."
בעיני מפלגות השמאל של פקיסטן, במיוחד מפלגת העם הפקיסטנית (PPP), קדאפי היה מכובד ודמות פופולרית שהיו לו יחסים בין אישיים רבים עם החוג המרקסיסטי בפקיסטן. על פי הכתב הפוליטי האמריקני, "טיים, קדאפי היה אחד התומכים הפיננסיים הרבים בפרויקטים של תוכנית הגרעין של פקיסטן. לכבודו, ראש הממשלה זולפיקאר עלי בהוטו כינה את אצטדיון הצרצרים קדאפי בלאהור, הגדול במדינה, על שמו. בהוטו תמך בהקמת תוכנית הגרעין של לוב, בהתבסס על הידע של פקיסטן.
בבחירות הכלליות שהתקיימו בשנת 1977 ניצח גוש השמאל, אולם מפלגת הימין, PNA, טענה לזיופים וקראה למרי אזרחי. בחצות ב-4 ביולי 1977 הוביל ראש המטה הכללי מוחמד זיא אל-חאק הפיכה צבאית, שבעקבותיה, כל הקשרים שנבנו עם קדאפי הוגבלו, ובסופו של דבר נותק כל הקשר והסיוע הצבאי עם לוב בשנת 1978.
היסטוריה > יחסים במהלך המלחמה הקרה > שנות ה-80 וה-90: קרע ביחסים

לפני שהושלמה תוכנית הגרעין, המשלחת הלובית בפרויקטים הגרעיניים הוחזרה ללוב בשנת 1978 וכל יועצי הצבא של כוחות הצבא הפקיסטניים הוזעקו מיד לפקיסטן בשנת 1979. יוזמות כאלה העלו כי הנשיא הגנרל מוחמד זיא אל-חאק חש חוסר אמון בקדאפי, ולכן הוא קיצץ מיד את כל הסיוע הצבאי ללוב. קדאפי שלח הרבה ערעורי חנינה בעבור זולפיקאר עלי בהוטו ושלח את מטוסו האישי יחד עם ראש ממשלתו עבדסלם ג'אלוד על מנת להטיס את בהוטו מפקיסטן.
למרות היוזמות של קדאפי, המטוס נשלח חזרה לטריפולי, ואחרי שבוע נתלה זולפיקאר בהוטו על פי צו בית המשפט העליון.
לאחר ששמע על הוצאתו להורג של בהוטו, קדאפי גינה את הנשיא זיא והחל לארח ולספק אימונים צבאיים לארגון הטרור השמאל הקיצוני, אלזולפיקאר, שהוקם על ידי ילדיו של בהוטו. עם זאת, התוכנית סוכלה על ידי ה-ISI בשנת 1980. כנקמה חתם קדאפי על צו סודי שקרא לסילוק כל 150,000 הפקיסטנים המתגוררים בלוב. ילדיו ואשתו של בהוטו קיבלו מקלט על ידי קדאפי בשנות השמונים, למרות התסיסה של הנשיא מוחמד זיא אל-חאק.
במהלך תקופה זו, חשדה לוב שניסתה לבצע עסקה לשיתוף הידע על פרויקטים גרעיניים עם מדענים בכירים העובדים בפרויקטים של הרתעה אטומית; כל המאמצים סוכלו על ידי ה-ISI. בשנים 1983–1985 החזירה לוב את קשריה עם הודו והצטרפה לאמנה גרעינית עם הודו בניגוד לפקיסטן.
היסטוריה > יחסים אחרי המלחמה הקרה > שנות ה-90- 2000: נורמליזציה של היחסים

לאחר מותו של הנשיא מוחמד זיא אל-חאק והלווייתו הממלכתית, יחסי החוץ בין המדינות נורמלו. הבחירות הכלליות שהתקיימו בשנת 1988 הביאו לעליית לשמאל לשמאל לשלטון ולמינוי בנזיר בהוטו לראשת הממשלה הראשונה של פקיסטן. הקשרים נמשכו עד שראש הממשלה בנזיר בהוטו הודחה מהשלטון לאחר האשמות בשחיתות על ידי הנשיא גולאם אסחאק בשנת 1990.
בשנת 1990 הבחירות הכלליות החדשות הביאו לעליית השמרנים לשלטון תחת נוואז שריף, לראשונה בהיסטוריה באמצעות מעבר דמוקרטי. מיד לאחר שהושבע לתפקיד ראש הממשלה, הגיע נוואז שריף עד מהרה לביקור ממלכתי בלוב. בשנת 1991 ביקר שריף ונפגש עם קדאפי. במהלך הפגישה, קדאפי דרש משריף למכור לו פצצה גרעינית, ואילו ראש הממשלה שריף דחה כנדרש את בקשתו ודחק בקדאפי להמשיך ביחסים הכלכליים עם פקיסטן. קדאפי העליב את ראש הממשלה נוואז שריף ותייג אותו כ"פוליטיקאי מושחת", מה שפגע במשלחת פקיסטן. חברי המשלחת והעיתונאים של ראש הממשלה היו בהלם והוטרדו מיחסו של קדאפי. בעבקבות כך, שריף ביטל את השיחות וחזר מיד לפקיסטן ובמהרה גירש את שגריר לוב. הקשרים חודשו שוב בשנת 1993 בעקבות התפטרותם של ראש הממשלה השמרני נוואז שריף והנשיא ע'ולאם איסחאק ח'אן. הבחירות הכלליות החדשות ב-1993 החיו מחדש את הקאמבק של ה-PPP בהנהגתה של בנזיר בהוטו שנשבעה מיד כראש ממשלה.
בשנים 1994–1995 היו דיווחים שהצביעו על כך שהמידע הגרעיני נמסר לקדאפי בכדי לספק סיוע לתוכנית הגרעין הלובית. בשנת 2001 העבירה פקיסטן באמצעות ISI מודיעין אודות מדינות המפרץ והשאיפות הגרעיניות של איראן ולוב, שתוכניותיהן נעזרו במדענים פקיסטנים. פקיסטן החלה לספק פרטים על תוכנית הגרעין הלובית למוסד הישראלי. ראיות אלו פורסמו על ידי ארצות הברית אך הסתירו את שמות המקורות.
בשנת 2003 קדאפי הודיע על כוונתו להחזיר את תוכנית הגרעין, ובסופו של דבר העביר את המידע שנמסר על ידי המקורות השונים לידי סבא"א. זה התגלה כ"סיוט פוליטי" עבור פקיסטן כאשר קדאפי העביר את עיצובי הצנטריפוגה לידי סבא"א בתמורה ללגיטימיות שגרמה לבידוד בינלאומי לפקיסטן. הנשיא פרבז מושארף ומומחיותו ביחסי חוץ של ראש הממשלה, שוקת עזיז, סייעו מאוחר יותר לפקיסטן להיחלץ מהבידוד הבינלאומי בשנת 2004 בגלל הפריחה הכלכלית המהירה.
ה-PPP עשה את הקאמבק הבולט שלו במהלך הבחירות הכלליות שהתקיימו בשנת 2008. ה-PPP חידש את קשריו עם קדאפי, מה שסלל את הדרך לביקור הממלכתי של הנשיא אסיף עלי זרדארי בלוב בשנת 2009. במהלך ביקורו כינה הנשיא זרדארי את לוב כ"ביתו השני".
היסטוריה > יחסים אחרי המלחמה הקרה > שנות ה-2010 - ההווה: מלחמת האזרחים בלוב

לאחר תחילת מלחמת האזרחים בלוב, אימצה פקיסטן מיד את מדיניות ה"נייטרליות" בשנת 2011. בפברואר 2011, בעקבות ההפגנות במדינות ערביות אחרות, פרצו מהומות נרחבות נגד שלטונו של קדאפי בן 42 השנים, וכתוצאה מכך אובדן השליטה הממשלתית ברוב מזרח לוב.
במסיבת עיתונאים שהתקיימה ב-3 במרץ 2011, דובר משרד החוץ של פקיסטן: "בכל הנוגע למצב הפוליטי הפנימי של לוב, ממשלת פקיסטן לא רוצה להגיש שום תגובה בשלב זה". היא הצהירה כי המיקוד הנוכחי של ממשלת פקיסטן הוא על חזרה בטוחה של פקיסטנים מלוב
בהגנה על מאבקו נגד המרד במהלך נאום ממושך, קדאפי העביר הערות שנויות במחלוקת על מצבה הנוכחי של פקיסטן. הוא גם השווה את מאבקו עם ההתקוממות הנגדית של הודו בקשמיר. התקשורת בפקיסטן לא בירכה על נאומו של קדאפי, וערוצי הטלוויזיה של פקיסטן מתחו ביקורת קשה על דברי קדאפי, והאשימו את קדאפי בהתערבות בענייני פקיסטן. במהלך מלחמת האזרחים בלוב יזמה ממשלת פקיסטן פעולות חוצות גבולות, בהן היו מעורבים חיל הים וחיל האוויר הפקיסטני כדי להבטיח את ביטחונם ופינוי בטוח של הקהילה הפקיסטנית בלוב. באותה תקופה, התקשורת הערבית הפיצה דיווחי חדשות שטענו כי צבא פקיסטן מעורב באירועי מלחמת האזרחים בלוב, משרד החוץ הצהיר בנחרצות כי הידיעות חסרי בסיס לחלוטין. אין שום נוכחות של כוחות צבאיים של פקיסטן בלוב.
במהלך זיכרון הטבח בכלא אבו סלים הותקפה שגרירות פקיסטן בטריפולי על ידי קבוצת טרור הלובית לא ידועה. אף קבוצה לא נטלה אחריות על המעשה.
יחסים כלכליים ומסחריים

פקיסטן קיבלה סיוע כלכלי מלוב בשנות השבעים, וסייעה להתאוששות המדינה לאחר מלחמת הודו-פקיסטן בשנת 1971. לוב העניקה סיוע לפקיסטן במאבק נגד שיטפונות, זיהומים, מחלות ואסונות טבע אחרים בפקיסטן.
בשנת 1976 העניק הבנק המרכזי של לוב הלוואה של 50 מיליון דולר לבנק חביב בפקיסטן כצורת סיוע. באותה שנה נחתם גם הסכם כלכלי ותרבותי בו הוקמה חברת שילוח משולבת.
ישנם כ-30,000 פקיסטנים תושבי לוב. בשנת 2009 התחייבה ממשלת פקיסטן לשלוח 50,000 עובדים מיומנים ללוב עד סוף השנה במסגרת מזכר הבנות שנחתם בין שתי המדינות במהלך ביקורו של נשיא פקיסטן בלוב.
יחסי מולדובה–רומניה

| יחסי מולדובה–רומניה |
| --- | --- |
מולדובה: רומניה


מולדובה: רומניה
שטח (בקילומטר רבוע)
33,851: 238,391
אוכלוסייה
3,012,013: 18,952,319
תמ"ג (במיליוני דולרים)
16,539: 351,003
תמ"ג לנפש (בדולרים)
5,491: 18,520
משטר
רפובליקה

יחסי מולדובה-רומניה הם היחסים הדיפלומטיים והדו-צדדיים בין רפובליקת מולדובה לרומניה. רומניה חברה בנאט"ו ובאיחוד האירופי בעוד מולדובה חברה בתוכנית פעולה לשותפות אינדיבידואלית עם נאט"ו (אנ') ובשותפות המזרחית עם האיחוד האירופי. אורך הגבול המדיני בין המדינות הוא 683 ק"מ.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. חסרה התייחסות לרקע ההיסטורי.
רומניה ומולדובה חולקות היסטוריה ותרבות משותפת. השפה המדוברת במולדובה היא רומנית. מולדובה הייתה חלק מהאימפריה הרוסית כמחוז בסרביה, ולאחר מכן חלק מברית המועצות בתור הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובית. רומניה לעומת זאת הייתה ממלכה עצמאית, ושמרה על עצמאותה גם בתקופת הקומוניזם, בתור רפובליקה סוציאליסטית. דווקא
רומניה הייתה המדינה הראשונה שהכירה בעצמאותה של מולדובה וסיפקה תמיכה משמעותית בהקמת רשויות הרפובליקה הצעירה. אולם בשנים ההן ניסה נשיא רומניה, יון איליאסקו, לקיים יחסים חיוביים עם רוסיה ולא התערב בסכסוך המזוין בטרנסניסטריה.
ב-27 באוגוסט 2014 עשתה מולדובה צעד קטן אך סמלי לקראת החלשת תלותה בייבוא הגז הרוסי בכך שהחלה לייבא גז מרומניה. זאת עקב החשש במולדובה מאי אספקת הדלק בחורף, עקב המלחמה בדונבאס. רומניה בנתה צינור באורך 43 קילומטרים לרגל יום השנה ה-23 לעצמאותה של רפובליקת מולדובה מברית המועצות.
היסטוריה > סוגיית האיחוד

בין שתי מלחמות העולם, מולדובה ורומניה היו תחת ריבונות אחת, "רומניה הגדולה". במולדובה קמה התנועה לאיחוד עם רומניה. אולם לרעיון זה קמה התנגדות פוליטית, ועם הזמן הוא הפך לסמלי בעיקרו. בקרב האליטה הפוליטית של מולדובה, היה גם רצון לשלב את המדינה באיחוד האירופי, אך תוך שמירה על עצמאותה של מולדובה. מאז התמוטטות ברית המועצות, במולדובה, גגאוזיה וטרנסניסטריה, נוצרה אליטה פוליטית וכלכלית שלא רוצים לחלוק את כוחם עם הרומנים. אף על פי כן, ב-25 במרץ 2012 התרחשו עימותים בקישינב בין אנשי האיחוד ללאומנים מולדביים.
ב-27 באוגוסט 2015 הצהיר שגריר ארצות הברית בקישינב, ג'יימס פטיט, כי על מולדובה להישאר מדינה ריבונית ועצמאית, וההצטרפות האפשרית לרומניה לא תביא לתוצאות חיוביות. הוא גם אמר שמולדובה אינה רומניה, מכיוון שיש לה היסטוריה משלה, אוכלוסייה רב לאומית הדוברת שפות שונות. ג'יימס פטיט הזכיר גם את הבעיות בטרנסניסטריה, השלטון המרכזי אינו יכול לשלוט על שטח זה, הזקוק למעמד מיוחד במולדובה. ב-27 בדצמבר 2016 חתם איגור דודון, נשיא מולדובה, על צו המפטר את שר הביטחון אנטול סלארו בטענה שזה הפר את חוקת המדינה בכך ש"פלרטט עם נאט"ו" ו"תמך באיחוד רפובליקת מולדובה עם רומניה".
רוסיה היא מתנגדת עיקרית לאיחוד בין רומניה ומולדובה, היא רואה באיחוד כזה, סכנת התקרבות של מדינה פוסט סובייטית למערב. לאור זאת רוסיה מנצלת את השפעתה על החלק הלא־רומני בקרב תושבי מולדובה. להם, יש זיקה לשפה הרוסית ולתרבות הרוסית, והם נתונים להשפעת התעמולה הרוסית.
סחר

בשנת 2014 הייתה רומניה השותפה העיקרית לסחר ולכלכלה של מולדובה, ויצאה סחורות ממדינה זו בסכום של 504 מיליון דולר אמריקני. בשנת 2015 היצוא של מולדובה לרומניה הסתכם ב-446,370,394 דולר אמריקני, והיבוא המולדובני של סחורות מרומניה הסתכם ב-555,137,307 דולר אמריקני.
יחסי ליטא–סין

| יחסי ליטא–סין |
| --- | --- |
ליטא: הרפובליקה העממית של סין


ליטא: סין
שטח (בקילומטר רבוע)
65,300: 9,596,967.75
אוכלוסייה
2,842,012: 1,417,420,624
תמ"ג (במיליוני דולרים)
77,836: 17,794,782
תמ"ג לנפש (בדולרים)
27,388: 12,554
משטר
רפובליקה: רפובליקה עממית

שגרירות סין בווילנה
יחסי ליטא–סין הם יחסי החוץ הדו-צדדיים בין הרפובליקה העממית של סין לליטא. סין מחזיקה בליטא שגרירות בווילנה. ליטא מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג.
היסטוריה

היחסים בין סין-ליטא החלו בשנת 1921, כאשר הרפובליקה של סין הכירה בליטא עד לכיבושה וסיפוחה לאחר מכן על ידי ברית המועצות בשנת 1940. יחסים דיפלומטיים מודרניים כוננו ב-14 בספטמבר 1991. סין לא הכירה בשילוב ליטא בברית המועצות.
בשנת 1992 הוקמה בווילנה שגרירות סין, ובשנת 1995 הוקמה שגרירות ליטא בבייג'ינג.
לאחר רעידת האדמה בסצ'ואן בשנת 2008 תרמה ליטא 200,000 ליטאס (כ-90,000 דולר אמריקני) לסין.
בספטמבר 2013 נפגשה נשיאת ליטא דליה גריבאוסקאיטה עם הדלאי לאמה ה-14, המנהיג הרוחני של טיבט, מה שעורר מתיחות במערכת היחסים בין סין לליטא. המשבר הסתיים בדצמבר 2014, כאשר ראש ממשלת ליטא אלגרידאס בוטקוויצ'יוס נפגש עם נציגה סינית בסרביה במהלך פורום בינלאומי, ובוטקוויצ'יוס אמר בשיחה שליטא מתחייבת לכבד את ריבונותה של סין, לדבוק בשלמותה הטריטוריאלית, להכיר בטיבט כחלק מהרפובליקה העממית של סין, ולהתנגד לפעולות בדלניות למען עצמאות טיבט.
מאז 2015, שתי המדינות שיתפו פעולה על בסיס יוזמת החגורה והדרך ומנגנון שיתוף הפעולה בין סין למדינות מרכז ומזרח אירופה. במאי 2017, שר התחבורה והתקשורת הליטאי, רוקאס מרטין יו איירס Rokas) Masiulis), יגיע לפורום הבינלאומי "לאורך כל הדרך" הראשון. באפריל 2019 הגיע סגן שר התחבורה והתקשורת לסין, כדי להשתתף בישיבה ברמה גבוהה של פורום פסגת שיתוף הפעולה הבינלאומי השני "חגורה הדרך". ביולי 2019 קיימה איגוד סירות הדרקונים הליטאי את פסטיבל הבינלאומי "חגורה והדרך" הבינלאומי לסירות דרקונים.
בערב 11 במרץ 2018, שגרירות ליטא בסין ארגנה אירוע לכבוד חגיגות יום השנה ה-27 לקבלת העצמאות מחדש של ליטא. שגרירת סין אינה ג'י, סגנית שר החוץ של סין וואנג צ'או וכן נציגים משגרירויות וקונסוליות של מדינות אחרות בסין, ארגונים ואנשי תקשורת השתתפו באירוע. בנובמבר אותה שנה, נשיא סין שי ג'ינפינג נפגש עם נשיאת ליטא גריבאוסקאיטה בשנגחאי. במהלך פגישה זו הצהיר ג'ינפינג כי הוא מייחס חשיבות רבה לפיתוח היחסים נייטרליים בין המדינות, ואמר כי "על שני הצדדים לכבד ולסמוך אחד על השני, ולכבד בכנות ולהתאים את האינטרסים הבסיסיים והחששות העיקריות של השנייה. היחסים מנקודת מבטינו אסטרטגית וארוכת טווח. עלינו להיות מוכנים לעבוד למען החירות כדי לחזק את יוזמת החגורה והכביש". ליטא הביעה הערצה להתפתחותה של סין, ועל כך שהיא ממלאת תפקיד חשוב יותר ויותר בעניינים בינלאומיים. גריבאוסקאיטה אמרה כי היא מוכנה לחזק את שיתוף הפעולה הכולל עם סין, לקדם באופן פעיל את האצת המשא ומתן על הסכמי השקעות בין האיחוד האירופי לסין ושיתוף פעולה פרגמטי בין סין למרכז ומזרח אירופה, ולקדם במשותף רב-צדדיות וסחר חופשי.
בשנת 2021, הדרדרו היחסים על רקע סוגיית טאיוואן. סין יזמה אמברגו קפדני נגדה - היא החרימה לא רק את היצוא של ליטא אלא אפילו סחורות ממדינות אחרות באיחוד האירופי שיוצרו עם רכיבים ליטאים. בתגובה, טאיוואן שאפה להדק את היחסים הכלכלים שלה עם ליטא.
ביקורות על זכויות אדם > רדיפת האיגורים בשינג'יאנג

בחודש אוקטובר 2019, שגרירת בריטניה לאו"ם קארן פירס מסרה הצהרה בינלאומית משותפת על שינג'יאנג בפני הוועדה השלישית של העצרת הכללית של האו"ם מטעם 23 מדינות, כולל ליטא. המדינות אמרו כי הן שותפות לחששות שהועלו על ידי האמנה הבינלאומית של האו"ם לביטול כל צורות ההפליה הגזעית ביחס ל"דיווחים אמינים על מעצר המוני; מאמצים להגביל את מנהגי התרבות והדת; פיקוח המוני המופנה באופן בלתי פרופורציונלי לאויגורים אתניים; והפרות והפרות אחרות של זכויות האדם." הם קראו לסין לעמוד בהתחייבויותיה הלאומיות והבינלאומיות לכבד זכויות אדם, כולל חופש דת, ולאפשר לפקחי זכויות האדם של האו"ם גישה למרכזי מעצר.
ביקורות על זכויות אדם > חוק הביטחון הלאומי בהונג קונג

ביוני 2020, ליטא התנגדה בגלוי לחוק הביטחון הלאומי בהונג קונג
סוגיית טאיוואן

ב-20 ביולי 2021 הודיע משרד החוץ הליטאי כי יאפשר לטאיוואן לפתוח נציגות בליטא בשם טאיוואן. בעקבות זאת, ב-10 באוגוסט 2021, לאחר משא ומתן לא מוצלח למנוע זאת בין משרד החוץ הסיני לליטא, סין הודיעה על השבתו של השגריר בליטא, וביקשה מממשלת ליטא להחזיר לשטחה את השגריר בסין. משרד החוץ הליטאי הביעה מיד אכזבה מהתגובה הסינית, וחזר על מחויבותה של ליטא, כמו של האיחוד האירופי ושאר העולם, לעיקרון סין אחת. נשיא ליטא גיטנאס נאוסדה הצהיר כי "מאז ליטא יצרה יחסים דיפלומטיים רשמיים עם סין בשנת 1991, "מדיניות סין-אחת" נותרה ללא שינוי עד כה. אולם, כמדינה ריבונית, ליטא מחליטה עם אילו מדינות או שטחים לפתח שיתוף פעולה כלכלי. הזכות ליחסי תרבות, מערכת היחסים בין ליטא לסין צריכה להתבסס על כבוד הדד, אחרת הדיאלוג יהפוך לאולטימטום חד צדדי, שאינו מקובל ביחסים בינלאומיים", והביע תקווה שסין תשנה את החלטתה להחזיר את השגריר הסיני בליטא. יום למחרת, דוברת משרד החוץ הסיני הואה צ'ונינג הגיבה להצהרות ואמרה: "אי אפשר לעוות את המשמעות של עקרון סין אחת. פעולות למען 'עצמאות טייוואן' לא מוסכמות עבור העם הסיני". שר החוץ הליטאי לאנס בורג'ס אמר כי הוא ינסה לשכנע את סין להחזיר את שגרירה לליטא. בורג'יס האמין שיש באירופה גם משרדים רבים בטייוואן, אך הצד הסיני מעולם לא הגיב על כך. השגריר השיב כי ליטא "לא עשתה שום דבר רע" וקבע כי המחלוקת הדיפלומטית בין ליטא לסין נגרמה על ידי משרד החוץ האמריקאי והאיחוד האירופי. השגריר הסביר כי שני הצדדים אינם קרובים לסגירת שגרירויות או לניתוק היחסים הדיפלומטיים עד כדי כך.
ב-3 בספטמבר 2021 הודיעה ליטא כי לבקשת סין היא תחזיר את דיג'אנה מיקביצ'ן, שגרירה בסין, והצהירה כי השגרירות בסין תמשיך לפעול כרגיל. בהמשך הוסרה חסינותם של הדיפלומטים הליטאים. ליטא מיהרה לפנות את מלוא הסגל, בסוף השבוע שעבר, וסגרה את שגרירותה. לפי דיווח, היא אף הפעילה לחץ על תאגידים להימנע מעסקים עימה.
יחסי לבנון–רוסיה

| יחסי לבנון–רוסיה |
| --- | --- |
לבנון: רוסיה


לבנון: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
10,400: 17,098,242
אוכלוסייה
5,831,521: 144,335,057
תמ"ג (במיליוני דולרים)
17,937: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,076: 14,005
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית נשיאותית

יחסי לבנון–רוסיה (ברוסית: Российско-ливанские отношения, בערבית: علاقات روسية-لبنانية) הם היחסים הבילטרליים בין לבנון לרוסיה. ללבנון יש שגרירות במוסקבה ולרוסיה יש שגרירות בביירות. בין שתי המדינות מתקיימים יחסי ידידות.
היסטוריה

האימפריה הרוסית ניסתה להשפיע על האזור המוכר כיום כלבנון.[דרושה הבהרה] לאחר הסכם אדריאנופול בשנת 1829, הייתה רוסיה בעלת החסות של הכנסיות היווניות האורתודוקסיות והארמניות בתוך האימפריה העות'מאנית. דיפלומטים רוסים ניסו להגדיל את ההשפעה הרוסית בלבנון וסוריה ביחד עם הרשויות העות'מאניות.
כתוצאה מהסכם סייקס–פיקו הייתה לבנון שבין מלחמות העולם אזור בשליטה צרפתית ישירה.
לאחר שלבנון קיבלה עצמאות בסוף 1943, היא ביססה את היחסים הדיפלומטים עם ברית המועצות ב-3 באוגוסט 1944. במשך השנים, שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים, ביניהם הסכם על מסחר ותשלומים (ה-30 באפריל 1954 וה-16 ביולי 1970), הסכם תנועה אווירית (ה-8 בפברואר 1966), על שיתוף פעולה בתעשיית התיירות (ה-8 ביוני 1970), על תהליכים לקידום משלוחי דואר דיפלומטי ללא ליווים של שליחים דיפלומטים (ה-2 בפברואר 1962, וה-15–22 בפברואר 1971).
בשנת 1978 ברית המועצות תמכה בהחלטה 425 של מועצת הביטחון של האו"ם, שקראה לישראל להסיג את כוחותיה מלבנון.
בשנת 1985, נחטפו ארבעה דיפלומטים רוסים, וארגון בשם "ארגון השחרור האיסלאמי", שהכריז על עצמו כפלג של האחים המוסלמים, נטל אחריות על החטיפה. היחידה המיוחדת אלפא של ה-ק.ג.ב. נשלחה ללבנון ושחררה את השבויים.
לאחר התפרקות ברית המועצות, הייתה לבנון בין המדינות הראשונות להכיר בפדרציה הרוסית כאומה עצמאית בדצמבר 1991.
במרץ 1995, ביקרה בלבנון משלחת רוסית בראשות שר החוץ הרוסי אנדריי קזיירב. שתי המדינות חתמו אז על ברית שיתוף פעולה בסחר ובכלכלה.
בשנת 2004, שגריר רוסיה באומות המאוחדות, אנדריי דניסוב, נמנע מההצבעה בהחלטה 1559 של מועצת הביטחון של האו"ם במטרה לאפשר לאו"ם לדחוק בסוריה, בת ברית קרובה של רוסיה, להוציא את כל חייליה מלבנון.
לאחר מלחמת לבנון השנייה, נשלחו חיילים רוסים ללבנון למטרות הומניטריות. הם לא היו חלק מכוח האו"ם הזמני בלבנון. אף על פי כן, בלארוס וארמניה, שתי בעלות ברית קרובות של רוסיה, תרמו חיילים לכוח הצבאי מטעם האו"ם.
לאחר מלחמת גאורגיה–רוסיה בשנת 2008 וההכרה הרוסית באבחזיה ודרום אוסטיה, הודיע ראש ממשלת לבנון, סעד אל-חרירי, שלבנון תבסס יחסים עם שתי רפובליקות אלו שהתנתקו מגאורגיה, ואולי אף ייצור איתן יחסים דיפלומטיים.
בנוסף, בשנת 2008 הוכרז שרוסיה תעניק ללבנון 10 מטוסי קרב משומשים מדגם מיג-29. תוכנן שהמתנה תהיה חלק מעסקת שיתוף פעולה ביטחוני בין רוסיה ללבנון. המתנה הייתה כנראה השדרוג הגדול ביותר לכוחות הביטחון הלבנונים מאז סוף מלחמת האזרחים בלבנון. עקב בקשות של הממשלה הלבנונית, העסקה שונתה מאוחר יותר למסוקי קרב רוסים.
בשנת 2009, משלחת צבאית רוסית ביקרה בלבנון בשביל לפקח על יכולתם של נמלי התעופה הצבאים הלבנונים לאחסן מטוסי קרב מדגם מיג-29.
בשנת 2010, הכריז ראש ממשלת רוסיה, ולדימיר פוטין, שרוסיה תיתן ללבנון במתנה, ללא כל מחיר או תנאים, נשק ואספקה צבאית כדי לחזק את צבא לבנון. המתנה כללה שישה מסוקי קרב מדגם מיל מי-24, 31 טנקי T-72, ‏36 תותחי ארטילריה (130-מילימטר) וכ-500,000 פגזים לשימוש הארטילריה הלבנונית. עיתונאים ישראלים ציפו שבעקבות משלוח זה רוסיה תנצל את ההזדמנות ותשלח יועצים ומדריכים כדי ללמד את הלבנונים כיצד להשתמש בציוד הצבאי החדש.
בשנת 2010 דנו נציגים של רוסיה ולבנון על האפשרות לבנות מספר תחנות כוח מונעות-גז בלבנון שיהיו מחוברות דרך צינור הגז הערבי, במימון רוסיה.
יחסי מסחר

בשנת 2013 היה סך המסחר הבילטרלי מעל 500 מיליון דולר: רוסיה ייצאה ללבנון בעיקר חומרי גלם (שמן ומצרכים עתירי פחמימות), ולבנון סיפקה לרוסיה בעיקר תוצרת חקלאית, לרוב טבק. לאחר הסנקציות שרוסיה הטילה חזרה נגד האיחוד האירופי ונאט"ו עם התערבותה באוקראינה, יחסי המסחר בין רוסיה ללבנון צברו תאוצה. בשנת 2014 הועמד סך היצוא של רוסיה ללבנון על כ-900 מיליון דולר.
מלחמת האזרחים בסוריה

בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, תומכת רוסיה במדיניות ההפרדה הלבנונית.
יחסי הפנים בלבנון כיום

למספר פוליטיקאים רוסים יש יחסי ידידות עם חלק ממפלגות מחנה ה-8 במרץ.
תנועה פוליטית אחת אשר תואמת את האינטרסים הפוליטיים של רוסיה בלבנון היא מפלגת השמאל, המפלגה הלאומית-סוציאליסטית הסורית בלבנון, אשר לה שני מושבים בפרלמנט הלבנוני. המפלגה הוקמה בשנת 1932 על ידי אנטון סעאדה, יווני אורתודוקסי שהתגורר מחוץ לביירות. כיום חלק רב מחברי המפלגה הם נוצרים. בדצמבר 2014 פגש סגן שר החוץ הרוסי, מיכאיל בוגדנוב, את ראש המפלגה, אסאד חרדן.
המיליציה השיעית חזבאללה מצוידת בעיקר בנשק רוסי. בנוסף, ידוע שארגון חזבאללה גייס בעבר לשורותיו אנשים מרוסיה. עם תחילת התערבותה של רוסיה במלחמת האזרחים בסוריה, טענו גופי תקשורת המקושרים לחזבאללה שחיילים רוסים משקיעים את מאמצם בלחימה נגד לוחמי חזבאללה במקום במלחמת האזרחים בסוריה. בכירים בחזבאללה קדמו בברכה את התערבות רוסיה בשכנתה סוריה. רוסיה לא מכירה בחזבאללה כארגון טרור ומציידת את הארגון בנשק.
סקר זיהום קרקע

סקר זיהום קרקע הוא תהליך חקירה של אתר החשוד בזיהום קרקע שנועד לקבוע האם קיים זיהום והאם הזיהום מהווה סכנה לבריאות האדם או לסביבה. כדי לבצע סקר זה יש להשתמש בידע רב בתחומים שונים: עקרונות מדע הקרקע, גאומורפולוגיה, גאולוגיה, ביוכימיה, הנדסת הסביבה, גאוגרפיה ועוד. תחילה נתונים לסקר קרקע מושגים על ידי דגימות בשטח ושימוש בחיישנים, כמו למשל PID. בשטח ישנו גם שימוש במכשירים טכנולוגים שונים כמו למשל GPS לאיתור נקודות ציון ומכשירי צילום מיוחדים לשם תיעוד השטח. מטרת הסקר לברר את סוגי המזהמים וריכוזיהם (כמו למשל עופרת ו-TPH), היקף הזיהום, הסכנות הטמונות בו והאפשרויות השונות לטיפול באתר ושיקומו.
סקר הקרקע הוא חלק מה-IRBCA המבוצע במסגרת הטיפול בקרקעות מזוהמות בארץ.
שלבי סקר קרקע

לסקר קרקע 3 שלבים:
סקר היסטורי.
סקר גזי קרקע (רק במקרה ויש חשד למזהמים אורגנים נדיפים או חצי נדיפים או חומרים אנאורגניים נדיפים).
סקר קרקע.
סקר היסטורי

מטרת הסקר ההיסטורי, היא לאסוף את המידע הקיים לגבי הזיהום הפוטנציאלי, שיוכל לשמש לתכנון מושכל של המשך סקר הקרקע באתר. בין הנושאים הנבחנים:
סקירה קצרה של גאוגרפיית האזור או המחוז.
מיפוי קרקע כללי עם תיאור קצר של כל אחד מסוגי הקרקע העיקריים באתר יחד עם האפיון שלהן.
תמונות אוויריות מפורטות בעלות שרטוטים של סוגי קרקע ספציפיים.
תמונות של חלק מהקרקעות הטיפוסיות באותו אתר.
טבלאות המכילות מידע כללי לגבי הקרקעות השונות, הסביבה שלהן, המבנים באזור האתר, תשתיות שעלולות להשפיע על הדיגומים או על הטיפול במידת הצורך ועוד (מסתמך על הסקר ההיסטורי באתר).
טבלאות המכילות מידע לגבי התכונות ההנדסיות, הכימיקליות והפיזיקליות של קרקעות וחומרים באתר: עומק הקרקע, מרקם הקרקע, גודל החלקיקים והתפלגותם, יכולת חדירות לקרקע, סוגי החומרים בקרקע וריכוזיהם ועוד.
מידע על אירועי דליפות שהיו באתר
סקר הקרקע ההיסטורי נעשה על פי הנחיות המשרד להגנת הסביבה.