stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תערוכת הארמורי

| --- | --- |

פוסטר תערוכת הארמורי, 1913
 סוג:  תערוכת אמנות 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מיקום:  החברה לאמנויות קופלי, מתחם המשמר הלאומי ה-69, מכון האמנות של שיקגו 
 מועדים
 תאריכי פעילות:  17 בפברואר 1913 – 19 במאי 1913 (92 ימים) 
 קואורדינטות:  40°44′28″N 73°59′01″W﻿ / ﻿40.741233333333°N 73.983483333333°W﻿ / 40.741233333333; -73.983483333333
 he
 
תערוכת הארמורי (אנגלית: The Armory Show), הידועה גם בשם ״התערוכה הבינלאומית לאמנות מודרנית״, אורגנה על ידי איגוד הציירים והפסלים האמריקאים (AAPS) בשנת 1913. הייתה זו התערוכה הגדולה הראשונה לאמנות מודרנית באמריקה, כמו כן גם אחת מהתערוכות הרבות שהוצגו בחללים הגדולים של בנייני המשמר הלאומי של ארצות הברית.
התערוכה הוצגה במתחם המשמר הלאומי ה-69 שבעיר ניו יורק (מכאן נגזר שמה של התערוכה - ארמורי) בשדרת לקסינגטון בין הרחובות 25–26, החל מ-17 בפברואר ועד 15 במרץ 1913. התערוכה המשיכה למכון האמנות של שיקגו (AIC) ואחר כך עברה לבוסטון, שם, עקב מחסור במקום, הוסרו כל העבודות של האמנים האמריקאים.
המופע הפך לאירוע חשוב בתולדות האמנות האמריקאית, שהיו רגילים לאמנות הריאליסטית. התערוכה חשפה אותם לסגנונות של האוונגרד האירופי, כולל פוביזם, קוביזם ופוטוריזם. התערוכה שימשה כזרז לאמנים אמריקאים, שהפכו עצמאיים יותר ויצרו "שפה אומנותית" משלהם.
מקורות האירוע טמונים בהופעתן של קבוצות מתקדמות ותערוכות עצמאיות בראשית המאה העשרים, שקראו תיגר על האידיאלים האסתטיים, מדיניות ההדרה והסמכות של האקדמיה הלאומית לעיצוב, תוך הרחבת התצוגות והמכירות. הייתה זו הזדמנויות, לחשיפה ציבורית רחבה והרחבת קהל האוהדים של האמנות העכשווית באותה העת.
מורשת

למרות כל זאת, התערוכה המקורית זכתה להצלחה אדירה. בין האמנים האירופאים הוצגו כל הציירים המפורסמים כגון: פבלו פיקאסו, אנרי מאטיס, וסילי קנדינסקי, קלוד מונה, פול סזאן, אנרי רוסו, וינסנט ואן גוך, פול גוגן, ז'ורז' סרה, אונורה דומייה ועוד.
לאורך המאה העשרים נערכו תערוכות רבות למורשתה של תערוכת הארמורי. תערוכות רבות היו בשנת 2013 שציינו 100 שנה לתערוכת הארמורי משנת 1913, כמו גם הופיעו מספר פרסומים, ותערוכות וירטואליות.
התערוכה הראשונה, "הרוח החדשה: אמנות אמריקאית בתערוכת הארמורי, 1913", נפתחה במוזיאון מונטקלייר לאמנות (MAM) ב-17 בפברואר 2013, מאה שנה ליום המקורי.
התערוכה השנייה אורגנה על ידי האגודה ההיסטורית של ניו יורק וכותרתה "מאה שנה לתערוכת הארמורי", התקיימה החל מה 18 באוקטובר 2013 עד 23 בפברואר 2014.
הארכיון לאמנות אמריקאית של הסמית'סוניאן, שהשאיל עשרות מסמכים היסטוריים הן לאגודה ההיסטורית של ניו יורק והן למונטקלייר לצורך התערוכות, יצר ציר זמן מקוון של אירועים, 1913 Show Armory: the Story in מקורות ראשוניים, כדי להציג את המסמכים שנוצרו על ידי מארגני התערוכה.
מכון האמנות של שיקגו, שהיה המוזיאון היחיד שאירח את תערוכת הארמורי משנת 1913, הציג עבודות 20 - בפברואר 12 - במאי 2013, הציג את הפריטים מהאוסף המודרני של המוזיאון שהוצגו בתערוכה המקורית בשנת 1913. היו עוד תערוכות ומופעים רבים הקשורים לאירוע המקורי של תערוכת הארמורי 1913.
הקולנוען האמריקני מייקל מגלארס הפיק סרט דוקומנטרי על תערוכת הארמורי שכותרתו, ״הבלבול הגדול: תערוכת הארמורי מ-1913״. הסרט הוקרן בבכורה ב־26 בספטמבר 2013, בקונטיקט.
הערות שוליים

↑  Cotter, Holland (2012-10-25). "Rethinking the Armory Show". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-05-16.
↑  Exhibit catalog for the International Exhibition of Modern Art at the Copley Society of Boston, 1913, from the Walt Kuhn, Kuhn family papers, and Armory Show records, 1859-1984, bulk 1900-1949, www.aaa.si.edu (באנגלית)
1 2 3 4  1913 Armory Show: The Story in Primary Sources, www.aaa.si.edu (באנגלית)
↑  "New York Armory Show of 1913"
↑  Laurette E. McCarthy, Walter Pach, Walter Pach (1883-1958): The Armory Show and the Untold Story of Modern Art in America, Penn State Press, 2011, ISBN 978-0-271-03740-0. (באנגלית)
↑  1913 Armory Show Revisited: the Artists and their Prints : Art in Print, artinprint.org
↑  New-York Historical Society | The Armory Show at 100: Modern Art and Revolution, www.nyhistory.org
↑  Picasso and Chicago, The Art Institute of Chicago (באנגלית)
↑  "World Premier Film Event: The Great Confusion: The 1913 Armory Show"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007378215505171  BnF: cb124683395 (data)  GND: 16123953-5  LCCN: n87843985  SUDOC: 033870047  VIAF: 208708307   WorldCat (עם VIAF): 208708307 
מתחם המשמר הלאומי בניו-יורק, בו נערכה התערוכה
רוברט אנרי, דמות בתנועה
וולטר פאץ' ממארגני התערוכה, 1909
אחד מאולמות התצוגה של התערוכה, במכון האמנות של שיקגו
הנרי רוסו, סוס מותקף על. ידי נמר
מרסל דושאן, עירום יורד במדרגות, אחד מהציורים הנועזים בתערוכה
ואן גוך, דיוקן עצמי, 1887
משחק מוחות

| --- | --- |

 בימוי:  מסאקי יואסה 
 הופק בידי:  Eiko Tanaka 
 תסריט:  מסאקי יואסה 
 מדבבים:  Takashi Fujii Sayaka Maeda Rintarō Nishi Tomomitsu Yamaguchi קוג'י אימאדה 
 מוזיקה:  Seiichi Yamamoto 
 מדינה:  יפן 
 חברת הפקה:  Studio 4°C 
 חברה מפיצה:  נטפליקס, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  28 ביולי 2004 
 משך הקרנה:  103 דק' 
 שפת הסרט:  יפנית 
 סוגה:  אנימה ומאנגה מהסוגה קומדיה, סרט קומדיה 
 פרסים:  פרס אופוג'י נובורו 
 דף הסרט ב־IMDb
 
משחק מוחות (באנגלית: Mind Game) הוא סרט אנימציה יפני אשר בוים על ידי מסאקי יואסה, הופק על ידי סטודיו 4 המעלות (Studio 4 °C) וזכה בפרס אופוגי.
תקציר העלילה

עלילת הסרט עוקבת אחר נישי, אמן יפני לא מוצלח שחי בעיר אוסקה שביפן.
נישי מאוהב במאיון, נערה צעירה אשר אביה מסתבך עם המאפיה. עלילת הסרט מתחילה כשנישי נמצא במסעדה של אביה של מאיון, ובאותה העת, אנשי המאפיה באים לאיים על אביה של מאיון.
הסרט נחשב למהפכני בתחומו, כאשר הבמאי של הסרט לא חושש להציג את הדברים בצורה הבוטה ביותר. עם זאת, הסרט מעביר מסר חזק מאוד של אופטימיות, ואף משחק בין תאוריות פילוסופיות אלו ואחרות.
את האורח הבא שלי אין צורך להציג עם דייוויד לטרמן

| --- | --- |

 סוגה:  תוכנית אירוח
 מנחים:  דייוויד לטרמן
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  3
 מספר פרקים:  15 (+3)
 הפקה
 הפצה:  נטפליקס 
 מוזיקה:  פאול שפר 
 אורך פרק:  44-58 דקות
 שידור
 רשת שידור:  נטפליקס
 תקופת שידור מקורית:  12 בינואר 2018 – הווה
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
את האורח הבא שלי אין צורך להציג עם דייוויד לטרמן (באנגלית: My Next Guest Needs No Introduction with David Letterman) היא תוכנית אירוח בהנחיית דייוויד לטרמן. התוכנית היא הפקת מקור של נטפליקס ושודרה לראשונה בינואר 2018. בכל פרק של התוכנית מארח לטרמן אורח מפורסם אחד.
העונה הרביעית עתידה לעלות לשידור ב-20 במאי 2022.
הפקה

נטפליקס הודיעה באוגוסט 2017 על כך שהזמינה תוכנית ראיונות בת שישה פרקים בהנחייתו של דייוויד לטרמן. על פי התכנון כל פרק יימשך כשעה ובו ייערך ריאיון עם דמות בולטת אחת בכל פעם. ב-5 בינואר 2018 פורסמה רשימת האורחים לעונה הראשונה, שכללה את ברק אובמה, ג'ורג' קלוני, מלאלה יוספזאי, ג'יי זי, טינה פיי והווארד סטרן. פרק הבכורה בהשתתפותו של אובמה שודר שבוע לאחר מכן והיה הריאיון הפומבי הראשון שנתן הנשיא מאז סיום תפקידו. בנוסף לששת הפרקים, שודר פרק בונוס בו נכללו צילומים מאחורי הקלעים של התוכנית. בפרק השתתף ג'רי סיינפלד ובמהלכו הוא ולטרמן ראיינו האחד את השני.
העונה השנייה של התוכנית עלתה לשידור במאי 2019. בניגוד לעונה הראשונה, כל פרקי העונה עלו לשידור באותו הזמן. העונה השלישית עלתה לשידור ב-21 באוקטובר 2020.
רשימת הפרקים > עונה 1

| עונה 1> מספר הפרק | עונה 1> אורח | עונה 1> שידור ראשון |
| --- | --- | --- |
| 1. | ברק אובמה | 12 בינואר 2018 |
| 2. | ג'ורג' קלוני | 9 בפברואר 2018 |
| 3. | מלאלה יוספזאי | 9 במרץ 2018 |
| 4. | ג'יי זי | 6 באפריל 2018 |
| 5. | טינה פיי | 4 במאי 2018 |
| 6. | הווארד סטרן | 31 במאי 2018 |
| בונוס | ג'רי סיינפלד | 8 במאי 2018 |
רשימת הפרקים > עונה 2

| עונה 2> מספר הפרק | עונה 2> אורח | עונה 2> שידור ראשון |
| --- | --- | --- |
| 1. | קניה וסט | 31 במאי 2019 |
| 2. | אלן דג'נרס | 31 במאי 2019 |
| 3. | טיפאני האדיש | 31 במאי 2019 |
| 4. | לואיס המילטון | 31 במאי 2019 |
| 5. | מלינדה גייטס | 31 במאי 2019 |
| בונוס | זאק גאליפנאקיס | 21 ביוני 2019 |
רשימת הפרקים > עונה 3

| עונה 3> מספר הפרק | עונה 3> אורח | עונה 3> שידור ראשון |
| --- | --- | --- |
| 1. | קים קרדשיאן | 21 באוקטובר 2020 |
| 2. | רוברט דאוני ג'וניור | 21 באוקטובר 2020 |
| 3. | דייב שאפל | 21 באוקטובר 2020 |
| 4. | ליזו | 21 באוקטובר 2020 |
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | מועמד(ים) | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2023 | פרס אמי אמנותי לבידור בפריים טיים | סדרת או ספיישל אירוח עיוני הטוב ביותר | את האורח הבא שלי אין צורך להציג עם דייוויד לטרמן וולדימיר זלנסקי | מועמדות |  |
| 2024 | פרס אמי אמנותי לבידור בפריים טיים | סדרת או ספיישל אירוח עיוני הטוב ביותר | את האורח הבא שלי אין צורך להציג עם דייוויד לטרמן וג'ון מולייני | זכייה |  |
הערות שוליים

↑  Peter White (May 5, 2022). Will Smith Among Stars In Latest Season Of David Letterman’s ‘My Next Guest Needs No Introduction’; Premiere Date Set. Deadline. retrieved May 5, 2022
↑  David Letterman Returns To Television With Netflix Series, Deadline.com, 8 August 2017
↑  David Letterman's Netflix Talk Show Sets Barack Obama as First Guest, Hollywood Reporter, 5 January 2018
↑  Tom Smyth, All the Winners of the Creative Arts Emmys, Vulture, ‏2024-01-07 (באנגלית)
↑  Eve Batey,Chris Murphy, Creative Arts Emmys 2024: See the Winners Here, Vanity Fair, ‏2024-09-08 (באנגלית אמריקאית)
קלרה למליך

| --- | --- |

 לידה:  28 במרץ 1886 Horodok, אוקראינה 
 פטירה:  12 ביולי 1982 (בגיל 96) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית, האימפריה הרוסית 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית 
 
קלרה למליך (אנגלית: Clara Lemlich) הייתה מארגנת עובדים אמריקאית, מנהיגה ב"התקוממות ה-20,000", שביתת עובדות הטקסטיל בניו יורק בשנת 1909.
נולדה ב-28 במרץ 1886 למשפחה יהודית בעיירה גורודוק, אז בשטחי רוסיה וכיום באוקראינה. כצעירה גדלה בסביבה דוברת יידיש, אך למדה לקרוא רוסית על אף התנגדות הוריה, כשהיא מבצעת עבודות וכותבת מכתבים עבור שכניה שלא ידעו קרוא וכתוב במטרה לגייס כסף לספרים. אחת משכנותיה הכירה לה את הספרות המהפכנית ולמליך הפכה לסוציאליסטית. בשנת 1903 היגרה עם משפחתה לארצות הברית, בעקבות פוגרום קישינב.
עם הגיעה לניו יורק, מצאה עבודה בתעשיית הבגדים. תנאי העבודה בענף הטקסטיל המשיכו להחמיר בתחילת המאה, שכן מכונות התפירה התעשייתיות החדשות אפשרו למעסיקים לדרוש מהעובדות, שפעמים רבות נדרשו להביא עימן את מכונות התפירה שלהן, לייצר כפול. למליך יחד עם רבות מחברותיה לעבודה מחו כנגד שעות העבודה הארוכות, השכר הנמוך, היעדר הזדמנויות לקידום והיחס המשפיל מצד הממונים. למליך השתלבה בארגון עובדי תעשיית ייצור בגדי הנשים הבינלאומי (ILGWU) ונבחרה לוועד המנהל של סניף מקומי 25 של הארגון.
למליך צברה במהרה מוניטין בקרב חברותיה לעבודה כשהובילה מספר שביתות, ואתגרה את ההנהגה הגברית ברובה של האיגוד לארגן יותר נשים עובדות. היא שילבה גישה נועזת עם מידה לא מבוטלת של קסם אישי (היא נודעה בקולה כזמרת) ואומץ לב אישי - כך למשל חזרה למשמרות השביתה ב-1909 גם לאחר שבריוני המעסיקים שברו לה כמה צלעות.
למליך הפכה לדמות מוכרת בתנועת העבודה האמריקנית בעקבות הפגנה מול הקופר יוניון ב-22 בנובמבר 1909, כשפעלה לגייס תמיכה לעובדות מפעל החולצות השובתות בחברת Triangle Shirtwaist Company ו-Leiserson Company. לאחר שבמשך שעתיים דיברו כמה מהדמויות המובילות בתנועת העבודה האמריקנית והמנהיגים הסוציאליסטים של הלואר איסט סייד במונחים כלליים על הצורך בסולידריות, דרשה למליך לדבר ואמרה (ביידיש):
"הקשבתי לכל הדוברים ואין לי עוד סבלנות לדיבורים. אני בחורה עובדת, מאלו ששובתות כנגד תנאים בלתי נסבלים. נמאס לי להקשיב לאנשים שמדברים באופן כללי. אנחנו כאן כדי להחליט אם לשבות או לא - אני מציעה שנצא לשביתה כללית".
איור של למליך מגיליון של 'קנזס סיטי סטאר' מ-1909, תחתיו כתוב: גברת קלרה למליך, העומדת בראש 30 אלף צעירות שובתות בניו-יורק.
הקהל הגיב בהתלהבות לדבריה, והצביע בעד שביתה כללית. בימים שלאחר מכן כ-20 מתוך כ-32 אלף עובדי ועובדות תעשיית החולצות שבתו, שביתה המוכרת בשם 'מרד ה-20,000'. למליך תפסה תפקיד מרכזי בארגון השביתה, ודיברה בעצרות עד שאיבדה את קולה. השביתה נמשכה עד ה-10 בפבראור 1910, ונסתיימה בחתימת הסכמים קיבוציים במפעלים רבים - אך לא במפעל Triangle Shirtwaist - שמאוחר יותר הפך לסמל לסנדאות יזע כשב-25 במרץ 1911 נהרגו בו כ-150 עובדות ועובדים כתוצאה משריפה שכילתה את המפעל.
המאבק לזכות בחירה לנשים

בעקבות מעורבותה בארגון השביתה, הוכנסה למליך לרשימות השחורות של מנהלי התעשייה והתקשתה למצוא עבודה. היא התמסרה למאבק לקידום זכות בחירה לנשים לצד חברותיה לתנועת העבודה והאיגוד המקצועי רוז שניידרמן ופאולין ניומן. למליך ראתה בקידום זכות הבחירה לנשים כלי משמעותי לשיפור חייהן של נשים עובדות הן במקומות העבודה והן מחוץ להם:
"לבעל המפעל יש זכות הצבעה; לבוסים יש זכות הצבעה; למנהלי העבודה יש זכות הצבעה; למפקחים יש זכות הצבעה. לבחורה העובדת אין זכות הצבעה. כשהיא מבקשת שהבניין בו היא נדרשת לעבוד יהיה נקי ובטוח, מקבלי ההחלטות לא צריכים להקשיב. כשהיא מבקשת לא לעבוד שעות ארוכות כל כך, הם לא צריכים להקשיב... עד שהגברים בבית המחוקקים באלבני ייצגו אותה כשם שהם מייצגים את הבוסים ומנהלי העבודה - היא לא תשיג צדק; היא לא תקבל תנאים הוגנים. לכן האישה העובדת אומרת היום שהיא חייבת לקבל את זכות ההצבעה.
כמו לניומן ולשניידרמן, גם ללמליך היו חיכוכים עם נשות המעמד הבינוני והגבוה שהובילו את התנועה לקידום זכות הבחירה לנשים. מרי בירד פיטרה את למליך, מסיבות שאינן ברורות לחלוטין, פחות משנה לאחר שנשכרה לקמפיין למען זכות הבחירה ב-1911.
למליץ' המשיכה בפעילותה בנושא והקימה יחד עם שניידרמן, לאונורה או'ריילי ונשים עובדות נוספות את 'ליגת המשתכרות לזכות בחירה', אלטרנטיבה של מעמד הפועלות לארגוני זכות הבחירה מהמעמד הבינוני. על אף שהליגה קיבלה רק נשים ממעמד הפועלים לחברות, היא בכל זאת הייתה תלויה בנשים ממעמד גבוהה יותר לתמיכה כלכלית, ומסונפת להתאחדות הלאומית האמריקנית למען זכות הבחירה לנשים אליה התיימרה להציג אלטרנטיבה - ולא לוועדת הנשים של המפלגה הסוציאליסטית. בסופו של דבר, לאחר שארגנה עצרת מוצלחת מול הקופר יוניון, בה נאמו למליך, שניידרמן ואחרות, פורקה ליגת השכירות לזכות הבחירה. למליך המשיכה בפעילות לקידם זכות הבחירה לנשים במסגרת ליגת איגודי העובדות.
מורשת

בשנת 2005 נעשה סרט על סיפורה, Clara Lemlich: A Strike Leader's Diary, בבימויו של אלכס זלץ
ראו גם

שביתת עובדות הטקסטיל בניו יורק ב-1909
רוז שניידרמן
לקריאה נוספת

Orleck, Annalise. Common Sense and a Little Fire: Women and Working-Class Politics in the Unite
d States, 1900-1965, Chapel Hill: University of North Carolina Press 1995
Shavelson, Clara Lemlich. "Remembering the Waistmakers General Strike," 1909, Ed. by Morris U. Schappes, Jewish Currents (November 1982).
Crowder, Melanie. "Audacity", Philomel, January 2015
Markel, Michelle. Brave Girl, New
York: Balzer + Bray 2013
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Annelise Orleck, Clara Lemlich Shavelson, Jewish Women's Archive
↑  Clara Lemlich: A Strike Leader's Diary
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007570840905171  BnF: cb16030160r (data)  ISNI: 0000 0001 1448 3996  LCCN: no2006023730  SNAC: w6qj8npq  VIAF: 76064595   WorldCat (עם VIAF): 76064595
מרדכי צבי מאנה

| --- | --- |

 לידה:  5 במאי 1859 רדשקוביצ'י, בלארוס 
 פטירה:  15 באוקטובר 1886 (בגיל 27) רדשקוביצ'י, בלארוס 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 שפות היצירה:  עברית 
 
"כל כתבי מרדכי צבי מאנע", 1897, הוצאת תושיה ורשה. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 412
מרדכי צבי מאנה (1859–1886) היה משורר, צייר ומסאי עברי; מהמשוררים הליריים המשפיעים ביותר על השירה העברית החדשה, והמסאי העברי הראשון שחיבר מאמרים על אמנות, יופי, ושירה.
תולדות חייו

נולד בעיירה רדושקוביץ שברוסיה הלבנה. אביו היה מלמד וחורט מצבות עני, ואמו תגרנית מוכרת קדרות-חרס בשוק. למד תורה וגמרא וכתב עברי מאביו, ובמהרה הבין גמרא בלי עזרת מורה. מגיל קטן צייר הרבה. בשנת תרל"ב (1872), בהיותו בן שלוש-עשרה, נשלח ללמוד בישיבת "שואבי המים" שבמינסק.
כשרבי גרשון תנחום ממינסק חיפש אחר תלמיד חכם בעל סגנון ולשון שיערוך לו את ספרו "אילנא דחיי" מחדש, וכן יכתוב לו את חידושי תורתו המרובים, מרדכי צבי מאנה עשה זאת עבורו, יושב לפניו מעתיק מדבריו ומקנה לדברים לבוש נאות להכשירם לבוא בקהל הלומדים. השכר שקיבל תמורת עבודה זו לא הצילו מדאגה ומחסור, חיי עוני שהורגל בהם מילדותו ושנכונו לו לעתיד.
בשנת תרל"ו מאנה שב לעיירת מולדתו. למד אמנות סופר סת"ם אצל צבי שחור ואברהם בנו, שהכירו בכישרונותיו של הנער, ועודדוהו להשכלה כללית ולפיתוח כישרונותיו המיוחדים. כעבור שנה התקבל לישיבת ר' מיילא שבווילנה. בווילנה החל להגות בסתר בכתבי הקודש ולקרוא בשפה הרוסית. מדי פעם היה יוצא מחוץ לעיר לשוח בהרים ובעמקים. בעצת חבריו, מאנה החל ללמוד בחשאי גם בבית-ספר לציירים, אזי ניסה את כוחו בשיר ובמליצה במכתבים שכתב לרעיו. כעבור שנתיים, משהצליח להתפרנס מאמנותו, עזב את הישיבה. בקיץ תר"ם (1880) גמר את בית הספר לציור בהצטיינות. באותה שנה התקבל ללימודים באקדמיה לאמנות בפטרבורג. בחורף תרמ"א חיבר את המחזה "תקוה לאובד", שיר-חזיון אלגורי בחמש מחזות (תמונות), יצירתו הלירית הגדולה, ממנה השלים שתי תמונות.
בפטרבורג התוודע לאר"ז, עורך "המליץ", ואגב שיחה סיפר לו על אהבתו הגדולה לתנ"ך וללשון הקודש, ושלפעמים כותב לעצמו שירים. אר"ז ביקש לראות את השירים, זיהה במאנה משורר בחסד עליון, ומפאת עוניו דאג שנדיבים יתמכו בו. במיוחד תמך בו הנדיב אהרן קויפמאן. מאנה הצטיין בלימודיו באקדמיה וגמר את שתי המחלקות הראשונות בשנתו הראשונה, ובאביב תרמ"ג קיבל מדליית כסף לאות הצטיינות. בקיץ שב לעיר הולדתו, וממנה נסע לוורשה, שם התוודע לעורכי "הצפירה", והחל לפרסם ב"הצפירה" וב"האסיף" בהתאמה מאמרים על שירה וציור בכינוי הספרותי המצי"ר ("הבחור מרדכי צבי יליד ראדושקביץ"). מאמריו מתאפיינים בבהירות מחשבה ובסגנון נעים, בבקיאות ובמקוריות. חלק ממאמריו עיבודים בלבוש עברי, מותאמים לקוראים העבריים בני זמנו, להרצאות ששמע באקדמיה ולספרות שקרא בשהותו בפטרבורג, כגון "מאמר על חכמת השיר והמליצה" המבוסס על מאמר של המבקר הרוסי בלינסקי. המאמרים מתובלים בשירים נפלאים.
מששב לפטרבורג כדי לסיים את לימודיו באקדמיה, נתקרר ונתגלו בו סימני שחפת. מאנה נסע לוורשה וישב שם כמה חודשים כותב שירים ומאמרים, ואחר כך חזר לעיירת מולדתו, שם נפטר ממחלתו האנושה בגיל עשרים ושבע. על מצבת קברו נחקק שיר קינה של יהל"ל לזכרו. לאחר מותו, נרקמו עליו אגדות מופלאות ברדושקוביץ, שתושביה ידעו בעל-פה את שיריו והיו שרים אותם ביחידות ובציבור. השם "מאנה" הפך לביטוי לתהילה ושבח, סמל ל-"מאשפות ירים אביון". בית הספר העברי הראשון בעיירה והספרייה העברית נקראו על שמו.
בסוף ימיו חיבר את שירו המפורסם ביותר, "משאת נפשי", בו הביע את כיסופיו לארץ ישראל, מקווה למצוא בה מרפא לגוף ולנפש. השיר נהיה לאחד מהשירים הלאומיים המושרים ביותר בא"י בתקופות העלייה הראשונה והעלייה השנייה, ומקור השראה לשירו של ביאליק "אל הציפור".
יצירתו של מאנה כוללת שירים, מאמרים, ומכתבים. רק מעט מציוריו נשתמרו.
על שמו של מרדכי צבי מאנה רחובות בתל אביב (מאנה), חיפה (תל-מאנה), רמת גן (המצי"ר), בשכונת טלביה בירושלים (מרדכי צבי מאנה) ובנתניה (מאנה).
מקורות השראה

המקרא היה מקור ההשראה הכתוב הראשי של מאנה. מלבדו, ניכרת השפעת שירתם של הרמח"ל, נפתלי הרץ ויזל, יל"ג, מיכ"ל, ופרוג; ובמידה לא פחותה של פושקין, גתה, שילר, לרמונטוב, ואחרים. אלכסנדר פושקין, גדול המשוררים הרוסים, על האופטימיות והמוזיקליות והרומנטיות התמימה של שירתו, היה חביב מאוד על מאנה. במאמרו "על חכמת השיר והמליצה" הוא תרגם חלק הגון מתוך "שיחה בין מוכר הספרים ובין המשורר", וקטע מתוך "מוצרט וסליירי", מאת פושקין. כן תרגם את השיר "ההלך" של גתה, את "הנודד" של שוברט, ושירי משוררים אחרים.
מאנה התפעל הן ממעשי אדם והן מפליאות הבריאה. כך כתב במכתב משנת תר"ם (1880):
עתה ארגיש השנוי בין ווילנא לראַדאָשקאָוויץ. שם הופיעו לנגד עיני לרגעים מעשי אדם, מעשי ענקים, מחזות מאליפים הפליאו רוחי, יצורי כפי אנשים וחותם גודל רוח האדם טבוע בהם. גם פליאות בריאה עיני חזו: הרים נהדרים ופרדסים רעננים, שחקים מזוקקים וגבעות נפלאות, יערים ירקרקים ונהרות זכים, נפשי דרכה עז ותגל ברעדה מול הדר הטבע; אך פה תנוח תבל בשפל המדרגה, והוד נגה שדי החופף על הרי ווילנא כבה בעירנו. מה רחב ופחד לבי עת שחר חכלילי הפיץ קווי ספיר, ואנכי עומד על אש שפים. ערפלי ליל נבקעו. ריבואות כדורי זהר החלו לפזז בגלי הזהר הזכים והצחים. ראשי הגבעות יפוזו ינהרו. זר זהב צפה ראשי העצים ואלפי עפאים רועדים על כנפי רוח חרישית הזהירו בנגה הקשת ובשלל צבעים. על ראשי ינעים הזמיר זמירות, סביבי אלפי צפרים יצפצפו בלי חשך. קול הקוקיאה יעלה מסתר החורשה. לבי כי ימוג ונפשי תמס תלך בראותי ציורים נפלאים, נראים לרגעים, מעשי ידי הטבע האדירה, מיתרי כינור לבבי המו אז. רגשות עדינות השביעו בצחצחות נפשי. ענג יה הציץ נעמו בעל עורקי, אלפי תודות רחש לבי להטבע אם כל חי.
על השפעת רדושקוביץ, עיירת הולדתו, על שירתו, כתב מרדכי רבינזון: "כישרונותיו הברוכים ינקו בלי ספק משורשים טבעיים של מראות התולדה והרקע החברתי, שבתוכם נולד וגדל מנעוריו. מזגו השקט והעדין של מאנה וכל הווייתו התמה וההרמונית, המפליאה ברכותה המשלימה ובירקותה הרעננה, מוצאים להם פשר מסביר וגנטי בשלוות הדשאים והנחלים הזכים האופפת את רדושקוביץ, ובאופי המתון, הנוח והטוב, של אנשיה. מכאן יושרו אורחו ומיזוגו השלם בלי ניגודים וקרעים. משהו מן המתק, הרוך והיופי של הציץ והפרח, מבשם את יצירתו הנוחה והצלולה של מאנה".
מקור השראה חשוב הייתה למאנה השפה העברית. כך כתב במאמרו "הגיוני לבי":
מי זה השביח שאון שרעפי? מי צוה לים רועש הרגע ודום? מי רתק בזיקים מרוצת עשתנותי לבל יתפרצו בהמולה נוראה? הן אַת, שפה עבריה! את עדינה גברת השפות; את תשקיטי סערת לבי עת נפשי נוגה; את משיבה נפשי, עת אשתה מרורות; לך אקרב בחרדת קודש, אכרעה ואתנפלה על זרועותיך, כילד מתרפק על ידי אֵם רחמניה. רוחך הוערה עלי ותחדשי בקרבי רוח נכון; את היא הדרך אשר בעדה אוציא לבטח את כל הגיונותי, את שעשועי ומקור ישעי, מימי עלומי עד הנה; את הרת תנחומות שדי ותקות אל, רוח מרום בקרבך מרחפת, ואמרי שדי יצלצלו בניבים נהדרים ויוסיפו בך לוית חן; את שפה קדושה ונשגבה, חוצבת להבות אש יה;... את תפחי נשמת הדת והדעת באף כל איש המבקש קרבתך; את תציתי זיקי רוחו אשר עו; את תעוררי רעיונות נשגבים ונעלים בלבב בני עלומים; את שקוי לעצמותי היבשות, ומרפא לרוחי הנכאה.
הערכת שירתו והשפעתה > החידוש שבשירתו והפתוס של תקופתו

שירת מאנה היא שירת טבע לירית, מציירת מראות טבע בצורה אידילית, שואפת אלי שקט וטוהר, יופי והרמוניה, אושר ותמימות.
כתב יעקב פיכמן: "השירה העברית החדשה - זו שלאחר יל"ג, זו שלאחר ימי הזעף האחרונים של ההשכלה, הייתה שירת אמונה. מימי מאנה, יעבץ, בוקי בן יגלי, ביקשה לשוב אל מאפו, נשאה עמה שקט-שדה, חפצה לשכוח, להתפייס".
צבי קרול כתב: "מאנה חרג מהמסגרת המצומצמת של המוטיבים הפיוטיים של יל"ג אל זרועות העולם והטבע. עולם חדש נגלה לפניו... עולם בהיר ושקוף, מלא אור וזוהר שאין בן מאומה מן המועקה בלב המשורר העברי המעונה בשאלתו הגורלית: 'למי אני עמל?" - צייר אמן היה וזיקתו אל השירה באה לו מן העין הרואה ומסתכלת במרחבי היקום ומבארות הלב הממולאים רגשות געגועים וכיסופים אל הנעלם והבלתי-מודע. שירתו של מאנה היא השתוקקות אל הנצח. כמיהה גלויה אל התולדה ומנעמיה".
בזמנו הופעתה של שירת מאנה הייתה תופעה פלאית, ואף-על-פי שנבדלה באינדיבידואליות שלה, בהיותה שירת יחיד, משירת חיבת ציון הלאומית של המשוררים העברים בני-דורו, בכל זאת החשיבו את מאנה, ולו הודות לשיריו "משאת נפשי" ו-"עם עולם", למשורר לאומי. מאנה היה מהמשוררים הראשונים בעברית, שביקשו לא לשון מלאכותית, אלא לשון ניגונית חיה; ועבר בהדרגה ממשקל הברות למשקל טוני. י. י. גלס אף הפריז וקבע: "לא היה לנו שיר מוזיקלי מכתבי הקודש עד מאנה, עד שבא מאנה והנהיג את המשקל הניקודי, ובעקבותיו הלכו המשוררים אחריו".
מאנה, על אף גילו הצעיר, הקדים רבים בבגרות-רוחו. על ההבדל בין שירת מאנה לספרות של פיארברג וברדיצ'בסקי, כתב אליעזר שטיינמן: "הם שרו שירת אנוש עלי אדמה; ואילו הוא שר את שירת האדמה באנוש; ובפרשו את שם החיים לא נתכוון להתיר כאחרים ליהודי את חיי היצרים הקטנים והנאות עולם הזה, אלא בישר לדור את מציאות היקום, את תנובת הבריאה, את שירת החיים, את פלאי הפלאים של העולם כמחזה".
הערכת שירתו והשפעתה > מיכ"ל ומאנה

מיכ"ל קדם למאנה בחיבור שירת יחיד לירית. שניהם היו מסכנים בחייהם ונפטרו בגיל צעיר, מוציאים לפועל מעט מכישרונם הגדול. מיכ"ל היה פייטן אומלל, בעל אופי עז וסוער, אמן הדמות השלם, המקונן ומתקומם ושר כברבור גווע; שצליליו, הספוגים עומק הייאוש, הקסימו את הכל. מאנה היה מתון ועניו, סולח ומוחל, כולו עין יפה המתרפקת באהבת רחמים על הבריאה, לא מוציא מפיו אף דיבור של קטרוג או של טרוניה כלפי מר גורלו. שירתו, על צליליה הרכים המשתפכים האמתיים, בישרה את האביב של השירה העברית החדשה.
כתב יעקב פיכמן: "מיכ"ל היה כבר קצת רחוק לנו, קצת זר לנו. היגון שלו היה כבד ביותר... הוא היה אחינו הגדול אשר הערצנו יותר, אך לא אהבנוהו כאהבתנו את מאנה. מיכ"ל היה הפייטן, מאנה היה החבר הטוב, המגלה לפנינו את כל לבו... המאנים הם קודם כל אנשים, כישרונם נראה לנו לפעמים כאילו הוא טפל להם... היופי הצנוע והנאמן של נשמתם מבהיק גם בשעה שכישרונם בוגד בהם, תמיד נשאר אצלם איזה דבר, העומד למעלה מכל כשרון - הלא היא האמת שבלב, החמימות הטובה של נשמה כואבת מתפללה ומאמינה... רוב שיריו הם באמת שירי אביב, שירי אביב מוקדם, עת השמש תציץ עוד בחרדה והרוחות הרעות 'עוד תגהנה, עוד תסערנה סביב'".