היסטוריה של תל אביב
תקופת המנדט הבריטי

תל אביב נכבשה על ידי הצבא הבריטי ב-17 בנובמבר 1917, וקו החזית התבסס מצפון לה. עם תחילת המנדט חזרו התושבים לעיר, ומשנת 1921 החלה תנופת התפתחותה של תל אביב. באותה שנה התחוללו פרעות תרפ"א וערביי יפו פרעו ביהודי העיר ורצחו 47 איש, בהם גם הסופר יוסף חיים ברנר. בעקבות מאורעות דמים אלה יצאו יהודים רבים מיפו ועברו לתל אביב. אז הוחלט לבטל את התקנות האוסרות פעילות כלכלית בתל אביב שהטיל השלטון העות'מאני. ב-11.5.1921 פורסמה החלטתה ממשלת המנדט על הפרדתה של תל אביב מיפו - "פקודת מועצת עיריית תל אביב", וכעבור שנתיים ב-11.5.1923 יושמה ה"פקודה" בפועל ורוב השכונות היהודיות של יפו זכו למעמד עצמאי של מועצת עיר (Township) - ועד הקהילה תל אביב, ונקבע גבול עירוני בין תל אביב ליפו. בתחומים מסוימים, נותרה תל אביב כפופה לעיריית יפו.
מאז התפתחה העיר בקצב מזורז: מ-3,600 בשנת 1914 ל-34,000 בשנת 1925 ול-120,000 בשנת 1936. בתחילת שנות העשרים גידול האוכלוסייה המהיר יצר ריכוזי דיור זמני בהם התגוררו מאות באוהלים וצריפים, בחצרות בתים, על חוף הים ובאזור נורדיה. העירייה ראתה בכך סכנה תברואתית ופעלה להסירם. חלק ממחוסרי הדיור התאגדו ב"אגודת מחוסרי הדירות" מיסודו של חיים בוגר (בוגרשוב) להקמת שכונת נורדיה. בית החרושת סיליקט שבנייתו הסתיימה לאחר מאורעות תרפ"א, סיפק לבנים לבנית השכונות נורדיה ותל נורדאו.
עיקר הגידול באוכלוסייה נבע באופן משני בשל הגירת יהודים מיפו אך בעיקר בשל גל העליות לארץ, מהעלייה השלישית ובעיקר העלייה הרביעית והחמישית (1924-1939), שהתאפיינו בעליה של אוכלוסייה בורגנית, בעלי משפחות ובעלי הון, שהעדיפו את ההתיישבות בעיר על פני התיישבות חקלאית. בתקופה זו כבר התגבש דימויה של תל אביב כעיר בעלת צביון אירופי, ופחות כעיר מזרח תיכונית, דימוי שהעצים את תל אביב כמוקד משיכה לעולים אלה. "הבאוהאוס", בית הספר לעיצוב ולאדריכלות שפעל בגרמניה בשנים 1919–1933, היה אחד המקדמים והמפיצים החשובים ביותר של הסגנון החדש ואף עיצב במסגרתו תת-סגנון ייחודי. בשנים 1933–1936 חלה בעיר תל אביב תנופת בנייה גדולה בסגנון הבאוהאוס עם בוא גל ההגירה הגדול המכונה העלייה החמישית. בשנת 1925 הוזמן פטריק גדס להכין תוכנית אב להרחבת העיר צפונה, ברוח עקרונות עיר הגנים - תוכנית הידועה כתוכנית גדס. תוכנית זו בוצעה בשנים 1927 עד 1929 ואושרה סופית בשנת 1932.
ההתפתחות הגדולה של העיר בעקבות קליטת העליות הרביעית והחמישית, שבמהלכן זרמו לעיר עולים רבים, הביאה גם להקמת מוסדות תרבות. בתקופה זו החלה העיר לקבל את הצביון הבורגני-בלייני שלה. בתל אביב נפתחו הקולנוע הראשון וכן "קזינו גלי אביב" בית קפה מפואר על שפת המים. שניהם הוקמו ותופעלו בידי מרדכי וייסר ומשה אברבנל. כבר בתקופה זו נודעה העיר במגוון בתי הקפה, בתי הקולנוע והתיאטראות שפעלו בה, וכן באירועי התרבות, דוגמת יום הספר העברי, העדלאידע או אירועי עונג שבת. בשנות העשרים החל חוף הים למלא תפקיד מרכזי בתרבות הפנאי ובדימויה של העיר כעיר חוף.
בשנת 1925 עוצב סמל העיר ובמרכזו מגדלור והכיתוב "אבנך ונבנית" מתוך הפסוק:
עוֹד אֶבְנֵךְ וְנִבְנֵית בְּתוּלַת יִשְׂרָאֵל עוֹד תַּעְדִּי תֻפַּיִךְ וְיָצָאת בִּמְחוֹל מְשַׂחֲקִים
בשנים 1926–1928 סבלה העיר ממשבר כלכלי כבד, שבא לידי ביטוי בעליית מחירי הקרקעות, באבטלה גבוהה, פשיטות רגל של מפעלים ושל קבלנים, ועוני נרחב. העירייה ניסתה להתמודד עם השלכות המשבר על תושבי תל אביב על ידי פיתוח שירותי הרווחה, במיוחד בתחומי החינוך והבריאות, הקצאת מגרשים לשיכון לחסרי בית, ועבודות יזומות למובטלים. כתוצאה מהמשבר ומהגדלת הוצאות העירייה הגרעון העירוני גדל והעירייה הייתה על סף קריסה כלכלית. רק סיוע חירום של שלטונות המנדט מנע מהעירייה להגיע לפשיטת רגל. ב-1929 החלה התאוששות כלכלית, שהפכה לתקופת גאות כלכלית כשהחלו להשתקע בעיר אנשי העלייה החמישית.
ב-12 בינואר 1934 הוכרזה תל אביב כעיר ומעמדה שונה ממועצה עירונית (Township) לעירייה (Municipal corporation). בשנת 1936 הייתה כבר תל אביב לעיר הגדולה בארץ, למרכז המסחר והשיווק של התוצרת החקלאית, למרכז המלאכה והתעשייה הקלה ולמרכז השירותים הציבוריים, הכלכליים והתרבותיים של היישוב היהודי. בעשור זה נערכו בעיר אירועים מרכזיים דוגמת המכביה הראשונה והשנייה והתערוכות הבינלאומיות של יריד המזרח.
בשנת 1934 פעלה בפאתי העיר חברת "אחוה", שהייתה חברת התקליטים הראשונה שנוסדה בתל אביב וביישוב כולו, והדפיסה 15 אלבומים שונים בהיקף של כמה מאות תקליטים.
במאורעות 1936–1939 תקפו ערבים את פרוורי תל אביב. בעקבות שביתת הפועלים בנמל יפו הוקם ב-1936 נמל תל אביב, והוא תרם להתפתחות העיר, אף שזה היה נמל קטן ולא משוכלל ביותר: אוניות לא יכלו לעגון בו, וכמו בנמל יפו, היה צריך להעביר את הסחורות והנוסעים בסירות. בשנת 1938 נחנך מצפון לנמל שדה תעופה עירוני, שדה דב.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נעצרה התפתחות העיר, ונמל תל אביב הופקע על ידי הצבא הבריטי ושימש לשימושים צבאיים בלבד. ב-9 בספטמבר 1940, הפציצו מטוסים של חיל האוויר האיטלקי את תל אביב, וגרמו ל-112 הרוגים. כעבור שנה הופצצה העיר פעם נוספת.
בתקופת ההעפלה והמאבק בשלטונות המנדט, בשנות ה-40, מילאה תל אביב תפקיד חשוב: אליה הגיעו ספינות המעפילים, בה נוסדה תעשיית הנשק במחתרת, וממנה פעלו ארגוני המחתרת. מאידך סבלה העיר מהתקלויות עם הבריטים (דוגמת "ליל וינגייט") ומדי פעם הוטל עליה עוצר ממושך, שבמהלכו בוצעו חיפושי נשק וחשודים. עם קום המדינה, הייתה תל אביב העיר היהודית היחידה בארץ שמנתה מעל 100,000 תושבים.