השריון הגרמני במלחמת העולם השנייה
שלבים בהתפתחות השריון הגרמני, 1920–1939 > הקמת גייסות השריון

הצעד העיקרי הראשון בדרך למיכון הצבא הגרמני ולהקמת גייסות שריון היה מינויו של אוברסט אוסוולד לוץ, חסיד הלוחמה הניידת, למפקח על גיסות התובלה (Inspektion der Kraftfahrtruppen) ב-31 באוקטובר 1931, יחד עם גודריאן כראש מטהו. תחת השגחתם התאמנו קצינים גרמנים בחשאי בבית הספר לשריון בקאזאן בברית המועצות, ובנובמבר 1933 הם הקימו את פיקוד אימון הכוחות המשוריינים (Kraftlehrkommando Zossen); ב-1934 הוקם פיקוד השריון של כוחות היבשה של הוורמאכט, בפיקודם של לוץ וגודריאן. תחת השגחתם הוקמו דיוויזיות השריון הראשונות.
בהתבססם במידה מסוימת על המחקר שנערך בבית הספר לשריון בקאזאן החליטו שניהם יחדיו, שכוחות השריון זקוקים לשני סוגי טנקים: אחד קל, בעל תותח בקוטר 37 מ"מ עם יכולת חדירת שריון, שייכנס לייצור כפאנצר סימן 3, ואחד בינוני, בעל תותח בקוטר 75 מ"מ לסיוע ממרחק, שייכנס לייצור כפאנצר סימן 4. אולם היה להם ברור, כי ציודן של יחידות השריון בטנקים אלו יימשך באטיות ובהדרגה, בהתאם להספק של בתי החרושת. בינתיים הוחל בייצורו של טנק קל חדש, הפאנצר סימן 2, החמוש בתותח 20 מ"מ, כאמצעי ביניים עד להספקתם של הדגמים המשופרים בכמויות מספיקות.
הגורם החיוני השני בהתפתחות זרוע השריון הגרמנית היה צמיחתו של אדולף היטלר כמנהיג גרמניה. חיל השריון הגרמני היה בדיוק הכלי אשר לו נזקק לשם אכיפת מדיניותו התוקפנית - והוא הבין זאת עד מהרה. זמן קצר לאחר כניסת היטלר לתפקידו הציג לפניו גודריאן תמרון מוצלח של כוחות ממונעים, ביניהם טנקים קלים, משוריינים, אופנועים ותותחים נגד-טנקים. התוצאות הרשימו את הפיהרר, והשריון הגרמני זכה באהדתו.
עם הרחבתו של הצבא הוקמה בפברואר 1935 בחשאי בריגדת הפאנצר הראשונה, שצוידה בטנקים פאנצר סימן 1 - טנק אימונים, סדרת הייצור הראשונה של הטנק הגרמני, עם כניסתם ההדרגתית לשירות. תארים אלו שימשו בפומבי רק משהחלה גרמניה בחימוש הגלוי. באוקטובר אותה שנה הוקמו 3 דיוויזיות הפאנצר הראשונות רשמית: הראשונה בפיקודו של מקסימיליאן פון וייכס, השנייה בפיקודו של היינץ גודריאן (הוחלף במרץ 1938 על ידי רודולף וייל), והשלישית בפיקודו של ארנסט פסמן. המטרות הוגשמו להקמת זרוע השריון הגרמנית - הפאנצר וואפה (Panzerwaffe) - כזרוע נפרדת בוורמאכט אשר לה פיקוד עצמאי, יחד עם ריכוז הטנקים במסגרות דיוויזיוניות המסוגלות לפעול באופן עצמאי ולהביא להכרעות אסטרטגיות.
האימונים של דיוויזיות הפאנצר החלו כמעט מייד - למרות מחסור בטנקים - והגיעו לשיא בפברואר-מרץ 1936, כאשר כל יחידות הפאנצרים הועמדו בכוננות במהלך כיבושו מחדש של הריינלנד. החל מאוקטובר 1936 הפאנצר וואפה היה מעורב במלחמת האזרחים הספרדית, ששימשה כר ניסויים בקנה מידה קטן לטקטיקת הבליצקריג. תחת פיקודו של וילהלם פון תומה, הקבוצה הראשונה (מסופחת ללגיון הקונדור) של צוותים גרמנים, יחד עם 32 טנקי פאנצר סימן 1 ומספר טנקי פיקוד נשלחו לספרד. בניגוד לטייסי הלופטוואפה, הצוותים הגרמנים שימשו כיועצים, מדריכים, ומכונאים ולא לקחו חלק פעיל בקרבות. הצבא הגרמני רכש ניסיון רב ערך בלוחמה משוריינת במלחמת האזרחים בספרד, והסיק מספר לקחים מהקרבות: פותחו שיטות לתיאום שיתוף הפעולה בין הטנקים לחיל האוויר; שריון הפאנצר סימן 1 היה דק מדי וחימושו דל; ניסיון קרבי גדול יותר נדרש לפני שדיוויזיות הפאנצר יוכנסו לקרב.
כחלק מתוכנית ההתרחבות של הצבא הגרמני, הוחלט ב-1936 על הקמת 4 "דיוויזיות קלות" (leichte Division) - שיתפשו חלק מהתפקידים העיקרים של חיל הפרשים הוותיק - במקום דיוויזיות פאנצר נוספות. לדעת גודריאן, היה במהלך זה עיכוב משמעותי בהתפתחות זרוע השריון. דיוויזיות קלות אלו הורכבו משילוב של שריון וחי"ר ממונע, היו ניידות יותר מדיוויזיות חי"ר ממונעות, ובעלות יכולות סיור עדיפות. אולם הן כללו רק פלוגת שריון בודדת, וכפי שנתברר במערכה בפולין, חסרו כוח אש מספק. בתום המערכה הן מוזגו ליצירת דיוויזיות פאנצר נוספות.
בספטמבר 1937 נערכו התמרונים רחבי ההיקף הראשונים שכללו יחידות פאנצר, ובאוקטובר הוקמו עוד ארבעה רגימנטים ושני גדודי פאנצר. בנוסף, הוסבו לראשונה 4 דיוויזיות חיל רגלים לדיוויזיות ממונעות. במרץ 1938 הוביל גודריאן את דיוויזיית הפאנצר ה-2 במהלך האנשלוס, ואף שלא נורתה ירייה אחת, הוא צבר ניסיון אישי לגבי היכולות והמגבלות של מערכי השריון החדשים הללו. הדיוויזיה שלו הצליחה לכסות כ-700 ק"מ בתוך יומיים בלבד, אך זו איבדה 30 אחוזים מטנקיה עקב תקלות טכניות. הפתרון שנמצא לבעיה זו היה פשוט ביסודו - יחידות תחזוקה ותיקון לטנקים הוקמו וסופחו לכל דיוויזיית פאנצר, והפאנצר וואפה פיתח תורת לוחמה שאפשרה מידה מסוימת של אבדות בקרב או עקב תקלות טכניות. כמו כן פותחה תוכנית מהירה ואפקטיבית לתיקון טנקים. תפיסת טנקים ומפעלי הטנקים הצ'כים לאחר סיפוח צ'כיה אפשר את הרחבת כוח השריון, ובנובמבר 1938 הוקמו ארבע בריגדות טנקים, ארבעה רגימנטים, ושלושה גדודים נוספים. כתוצאה, שתי דיוויזיות פאנצר נוספות הוקמו - הרביעית והחמישית.
שלב חשוב נוסף בהתפתחות גייסות השריון הגרמנים התרחש בין אוקטובר לדצמבר 1938, עם הקמת אגף הפיקוח על גייסות השריון, הפרשים והכוחות הממונעים בהובלת אדולף פון של, ומינויו של גודריאן לראש הגייסות הניידים - תפקיד חדש, שאפשר לו גישה ישירה להיטלר במידת הצורך. שני המשרדים עבדו בשיתוף פעולה שהותיר תוצאות מרשימות. אגף הפיקוח בראשותו של אדולף פון של עבד בין היתר על הקמתם של יחידות חדשות וארגונם, אימונים, פיתוחם של רכבים ותותחים נגד-טנקים, ורכישת דלק. גודריאן, לו היה צוות מצומצם ושמשרדו היה כפוף ישירות למפקד הצבא, היה אחראי על פיתוח דוקטרינות וטקטיקות, כתיבת מדריכי שדה, ובנוסף שימש יועץ טכני לסגל הפיקוד הצבאי.