stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אילן בומבך
ביוגרפיה

בומבך נולד בתל אביב, הבכור מבין שניים בבית דתי לאומי, לצבי יהודה וליוויה בומבך, שעלו מאירופה. למד בבית הספר היסודי 'אלומות' ברמת אביב, ולאחר מכן המשיך לתיכון צייטלין בתל אביב. עם סיום לימודיו בתיכון התגייס לחיל הקשר ושירת כאלחוטן. כעבור שנה עבר לשמש מדריך ומרצה בבית הספר למנהיגות צבאית. אחרי השחרור מצה"ל החל ללמוד משפטים באוניברסיטת בר-אילן, ובמקביל למד במכון הגבוה לתורה. הוא בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני (בהצטיינות) מאוניברסיטת תל אביב.
בתקופת לימודיו שימש כדובר משרד הדתות תחת השר אבנר שאקי. עוד מעבודותיו הסטודנטיאליות: עיתונאי בעל טור קבוע ב'הצופה' וכתב לענייני מפלגות של השבועון 'יום השישי'. בתום לימודיו התמחה במשרד עורכי הדין מלצר ושות' של חנן מלצר. הוא חבר בלשכת עורכי הדין בישראל ומגשר מוסמך. בשנת 1996 הקים משרד עורכי דין אשר בו הוא פעיל עד היום.
משרדו נמנה עם המשרדים המובילים למשפט מנהלי, ליטיגציה מסחרית ודיני לשון הרע בדירוג Dun's 100 וכן הוא מדורג ב-7 תחומי משפט שונים בדירוג הפירמות המובילות של BDI. הוא עוסק במשפט מנהלי וליטיגציה מסחרית, דיני רשויות, דיני מכרזים, דיני תכנון ובנייה, צווארון לבן ולשון הרע.
לפי הפרסומים מטעמו, מרצה בין השאר באוניברסיטת בר-אילן, בפקולטה למינהל עסקים באוניברסיטת תל אביב, בקריה האקדמית אונו, באיגוד לשכות המסחר ובמוסדות לשכת עורכי הדין[דרושה הבהרה].
בשירות המילואים משמש כקצין בפרקליטות הצבאית בסנגוריה הצבאית הראשית.
בתחילת 2019 הציג מועמדות לתפקיד יו"ר לשכת עורכי הדין, אך בהמשך הסיר את מועמדותו.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש כיהן כסגן יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת מטעם סיעת הליכוד.
הליכים מובילים

ייצוג בהליך הפלילי של ענת קם בערעור לבית המשפט העליון להקלת עונשה בגין עבירת מסירת מידע סודי, שהוביל לקיצור עונש המאסר בשנה.
ייצוג בהליך האזרחי של ענת קם נגד עיתון "הארץ" על סך 2.6 מיליון ש"ח. במסגרת התביעה, בית המשפט חייב את "הארץ" לשלם פיצויים לקם על חשיפתה כמקור.
ייצוג המתמחים בראיית חשבון בהליך נגד מועצת רואי החשבון בגין כשלים בבחינות ההסמכה למקצוע. ההליך הוביל לבדיקה מחודשת של הבחינות והעלאת אחוז המעבר לשיא של 83% מהנבחנים.
ייצוג המתמחים בעריכת דין בעתירה נגד לשכת עורכי הדין והוועדה הבוחנת, בשל כשלים שנפלו בבחינות ההסמכה ואחוזי המעבר הנמוכים בבחינה. העתירה הובילה לפסילת חלק משאלות המבחן ולמעבר של מאות נבחנים נוספים.
ייצוג אגודת העיתונאים מול מבקר המדינה בפרשת התנצלות חדשות 10 בפני שלדון אדלסון.
ייצוג הוועדה לענייני ביקורת המדינה של הכנסת בבג"ץ, בעתירה לקיום דיון בנוכחות המבקר בנוגע לאופן הכנת דו"ח הביקורת הכנת מוכנות העורף במלחמת לבנון השנייה.
ייצוג הרב הצבאי הראשי, תא"ל רפי פרץ, בהליך משמעתי שנוהל על ידי הרמטכ"ל בגין המלצתו לרבנות הראשית להכיר בקצינים ברבנות הצבאית כרבני ערים, הכרה שתגמול כספי בצידה, בניגוד לקריטריונים.
ייצוג יצחק סאצ'י בעתירה שנידונה בהרכב מורחב של שבעה שופטים בבית המשפט העליון. ההרכב פסק שהחוק לפיו קנסות חנייה מתיישנים אחרי שלוש שנים חל רטרואקטיבית.
ייצוג השר אריה דרעי בתביעת לשון הרע נגד העיתונאי בן כספית, בעקבותיה חויב כספית לשלם פיצויים לדרעי.
ייצוג משפחות שכולות בעתירה שהתקבלה והובילה להפסקת שביתה כללית במשק תוך קביעה שהיא פוליטית ועל כן אינה חוקית.
ייצוג רשויות בבית המשפט העליון בעתירות שהוגשו נגד המשך כהונתם של ראשי העיר יצחק רוכברגר (רמת השרון), שמעון גפסו (נצרת עילית) וצבי בר (רמת גן).
ייצוג משפחות חללי צה"ל בהתנגדות לעתירה שעסקה בהיתר להקרנת הסרט "ג'נין ג'נין", שנפסל להקרנה ציבורית על ידי המועצה לביקורת סרטים.
ייצוג חבר הכנסת איתן ברושי בתביעת לשון הרע נגד ראש מפלגתו, אבי גבאי, שטען שהוא עבריין מין. בעקבות התביעה, גבאי התנצל בפני ברושי, ושילם לו פיצויים במסגרת פשרה.
ייצוג מנכ״ל חברות בזק ופלאפון, רן גוראון, בתביעה נגד ועד עובדי חברת פלאפון.
ייצוג חברות דוגמת סופר-פארם, כלל ביטוח, מגדל שלום מאיר והבונים החופשיים.
בספטמבר 2023 ייצג את הממשלה בבג"ץ עילת הסבירות.
פעילות ציבורית

יו"ר ועדת האתיקה במחוז תל אביב של לשכת עורכי הדין (1999–2003).
יושב ראש ועד מחוז תל אביב של לשכת עורכי הדין בין (2003–2007).
היה חבר בוועדה המייעצת למינוי שופטים של ועד מחוז תל אביב של לשכת עורכי הדין.
חבר הוועד המרכזי וחבר המועצה הארצית בלשכת עורכי הדין (החל משנת 2007).
היה יושב ראש האגודה לרפואה ומשפט (החל מ-2007).
יו"ר ועדת ערר לפי חוק כביש אגרה (כביש ארצי לישראל).
במשך ארבעה חודשים כיהן כממלא מקום יושב ראש הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
יועץ משפטי למזכירות הליכוד (החל משנת 2016).
סגן יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-25 מטעם סיעת הליכוד.
סכסוכים משפטיים

ב-2007 יפה לוי, מנהלת מערכת הבחירות של בומבך בבחירות לראשות ועד מחוז ת"א של לשכת עורכי הדין, תבעה ממנו בבית הדין לעבודה חצי מיליון ש"ח. רוב מרכיבי תביעתה נדחו, ובומבך חויב לשלם לה 9,150 ש"ח.
ב-2008 עתר לבג"ץ נגד שר המשפטים ודרש מהשר לפעול להארכת תקופת ההתמחות במקצוע עריכת הדין, ולשנות את מבנה הבחינה. אך לאחר מכן ביקש למחוק את העתירה.
ב-2010 ניצח בתביעת דיבה נגד עו"ד פישביין לאחר שהאחרון שלח מכתב בו טען, כי עו"ד בומבך הבטיח לפעילים מרכזיים בקמפיין הבחירות שלו לראשות לשכת עורכי הדין, כי ימנה אותם כבוררים. בומבך קיבל פיצוי של 50,000 ש"ח בגין פרסום לשון הרע.
ב-2023 הפסיד בתביעה שאליה הצטרף עם וולטר סוריאנו נגד אתר "העין השביעית". השופט אמר שמדובר בתביעת השתקה וחייב את סוריאנו בהוצאות של 74 אלף ש"ח, ואת בומבך באופן אישי בעוד 10,000 ש"ח.
חיים אישיים

בומבך נשוי ואב לשלושה. מתגורר בפתח תקווה ומנהל אורח חיים דתי.
תבשיל שעועית ירוקה

מנה של תבשיל שעועית ירוקה
תבשיל שעועית ירוקה הוא תבשיל אפוי אמריקאי שמורכב בעיקר מגרגרי שעועית ירוקה, מרק פטריות קרם ובצל פריזאי (בצל פריזאי הוא בצל שטוגן עד קריספיות). התבשיל הפך לפופולרי בארצות הברית ממתכון שפורסם על קופסת מרק החל משנות ה-50.
תבשיל שעועית ירוקה הוא תוספת פופולרית בארוחות חג ההודיה בארצות הברית ותואר כ"איקוני". המתכון נוצר ב-1955 על ידי דורקאס ריילי בחברת קמפבל סופ. נכון לשנת 2020, חברת קמפבל העריכה שהתבשיל מוגש ב-20 מיליון ארוחות חג ההודיה בארצות הברית מדי שנה ו-40% מהמכירות של מרק פטריות שמנת של החברה משמשות להכנת גרסה של התבשיל.
הערות שוליים

↑  sergio.santos@get10up.com (2020-11-17). "10 things you didn't know about Green Bean Casserole". Campbell Soup Company (באנגלית). נבדק ב-2023-04-04.
עקיבא ברוך פוזנר

| --- | --- |

 לידה:  16 בנובמבר 1890 סאמטר, פוזן, גרמניה
 פטירה:  6 במאי 1962 (בגיל 71) ירושלים, ישראל
 מדינה:  גרמניה גרמניה,  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
הרב ד"ר עקיבא ברוך (ארתור ברנהרד) פוזנר (בגרמנית: Arthur Bernhard Posner; ג' בכסלו תרנ"א, 16 בנובמבר 1890, סאמטר, פוזן, גרמניה – ב' באייר תשכ"ב, 6 במאי 1962, ירושלים) היה רב, ספרן, ביבליוגרף וחוקר גרמני-ישראלי. כיהן כרבה של העיר קיל. היה בעליה של "החנוכייה של משפחת פוזנר".
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פוזנר נולד בעיירה סאמטר (אנ') שבפרובינציית פוזן, גרמניה (כיום שָמוֹטוּלי, פולין), בנו של סוחר. הוא קיבל חינוך תורני בעיר הולדתו ואחר כך בגניזן. לאחר מכן למד בבית המדרש לרבנים בברלין והוסמך לרבנות בשנת 1919. בהמשך למד באוניברסיטאות ברלין, גטינגן ופרייברג.[דרושה הבהרה] בשנת 1923 לימד בקרלסרוהה, ובשנת 1924 מונה לרב קהילת קיל.
הרב ד"ר עקיבא פוזנר, היה בעל תואר ד"ר לפילוסופיה מטעם אוניברסיטת הלה-ויטנברג וכיהן משנת 1924 ועד 1933 כרבה האחרון של הקהילה היהודית בקיל, גרמניה.
בחנוכה ה'תרצ"ב (11 בדצמבר 1931), מעט יותר משנה לפני התמנותו של היטלר לקנצלר גרמניה, צילמה רחל, אשתו של הרב ד"ר עקיבא פוזנר, את מנורת החנוכה שבביתם על רקע הבניין שממול המקושט דגלים נאציים.
בגב התצלום כתבה רחל פוזנר בגרמנית:
Chanukkah 5692
(1932)
"Juda verrecke"
die Fahne spricht -
"Juda lebt ewig"
erwidert das Licht
חנוכה 5692 (1932)
"יהודה התפגרי"
כך אומר הדגל
"יהודה תחיה לעד"
כך עונה האור."
מכתב גלוי שפרסם הרב פוזנר בעיתונות המקומית המוחה נגד המודעות הראשונות שנתלו בעיר בנוסח "ליהודים הכניסה אסורה", הביא לזימונו לוויכוח פומבי על ידי יו"ר סניף המפלגה הנאצית בעיר. הוויכוח הפומבי התקיים תחת משמר משטרתי כבד וזכה לפרסום בעיתונות המקומית למחרת.
עם התגברות המתיחות והאלימות בעיר, נענה הרב להפצרת בני קהילתו לברוח עם רחל ושלושת ילדיהם ולעשות את דרכם לארץ ישראל, אך בטרם עזב את העיר שכנע את בני הקהילה לעזוב גם הם, ומרביתם ברחו לארצות הברית ולארץ ישראל. לאחר עליית הנאצים לשלטון עלה לארץ ישראל.
לאחר עלייתו לארץ התגורר בבית איסמעילוף שבשכונת הבוכרים בירושלים ועבד כספרן בבית המדרש למורים של המזרחי. בסוף 1953, בעת שאולם הקריאה של בית המדרש למורים היה גם לאולם זמני של הספרייה התורנית המרכזית שיועדה להיפתח בהיכל שלמה, עבר פוזנר להיות הספרן של הספרייה התורנית המרכזית.
לזכרו הוציא היכל שלמה חוברת זיכרון בשם "זיכרון בספר". בשנת 1965 ספרייתו נתרמה לספרייה התורנית המרכזית.
כתיבתו

בהיותו בגרמניה הוציא לאור את ספר מיכה עם תרגום לגרמנית ופירוש. כן הוציא חוברות שונות בענייני יהדות, בהם הערכה על תהילים וסדר תפילות ליל שבת.
לאחר השואה שקד על איסוף חומר לספרים על קהילות חבל פוזנן. לפני מותו הספיק להוציא לאור את הספרים על צ'רניקוב וגנייזנו ולאחר מותו יצא הספר על קהילת ראביץ' שכבר הושלם על ידו.
מפרי עטו

משלחן הספרים, דואר היום, 8 בנובמבר 1935
עקיבא ברוך פוזנר, "הרב ד״ר יעקב אריה סלפנדי (אדולף סאלפענדי) ז"ל, ופעולותיו למען ארץ ישראל"; מתוך: אברהם אלמליח, חמדת ישראל (עמודים 136-145)
עקיבא ברוך פוזנר, לקורות קהלת ראביטש, בלוית מפה אחת ושמונה תמונות, ירושלים: ארז, תשכ"ב.
ד"ר עקיבא ב' פוזנר, ר' אליעזר ליפמן פ' פרינץ, חייו ועבודתו הספרותית, הוצאת בית המדרש למורים מזרחי, ירושלים, תרצ"ט
עקיבא ברוך פוזנר, הערות לתולדות רבי עקיבא איגר זצ"ל, בתוך: קובץ לזכרו של גדליה אונא, קבוץ רודגס ת"ש, עמ' 147–157
הערות שוליים

↑  מכון גנזים מבקש, חרות, 3 בדצמבר 1965.
↑  הרב ד"ר אברהם יעקבוס, הרב ד״ר עקיבא ב' פוזנר זצ״ל, מהדורת קול סיני, ניסן תשכ"ג, באתר היברובוקס.
↑  הרב ד"ר שמואל גרינברג, הרב ד"ר עקיבא פוזנר בן חמישים, הצופה, 17 בנובמבר 1940.
1 2  א. צבי גבעון, הרב ד"ר ע. ב. פוזנר - בן 70, הצופה, 18 בנובמבר 1960.
↑  א. צבי גבעון, הרב ד"ר עקיבא ברוך פוזנר ז"ל, הצופה, 3 באוקטובר 1962.
↑  הכיתוב 1932 על התמונה הוא טעות בגלל שרק בינואר 1932 חזרה התמונה מפיתוח.
↑  יהודית היבנר, החיים כסיפור, הוצאת ששר, 2001, עמ' 121.
↑  בית המדרש למורים מזרחי, הַבֹּקֶר, 24 בדצמבר 1935.
↑  ביהמ"ד למורים מזרחי, הצופה, 16 בדצמבר 1943.
↑  תצפית, הצופה, 9 באוקטובר 1962.
↑  ממכבש הדפוס, הַבֹּקֶר, 15 בנובמבר 1963.
↑  א. צבי גבעון, ספרים מספרים, הצופה, 8 באוקטובר 1965.
↑  הרב ד"ר יוסף אונא, איה חברנו!, הצופה, 4 ביוני 1962.
↑  עקיבא ברוך (עק"ב) פוזנר, לקורות קהִלת גניזן, ירושלים: ארז, תשי"ח.
↑  לזכר נעדרים, הרב עקיבא ברוך פוזנן, דבר, 28 במאי 1962.
↑  עקיבא ברוך פוזנר, לקורות קהלת ראביטש, באתר אוצר החכמה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303598005171  PLWABN: 9810602558805606  GND: 126663114  ISNI: 0000 0004 4458 0334  LCCN: n89117170  NKC: zmp2014818100  NTA: 15651284X  VcBA: 495/243593  VIAF: 98447143   WorldCat (עם VIAF): 98447143
יוסף הדר

| --- | --- |

יוסף הדר, מתוך תמונת מחזור של בית הספר הממלכתי "יהל״ם" ברמת גן, יוני 1959
 לידה:  16 בדצמבר 1926 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  26 באוגוסט 2006 (בגיל 79) אבן יהודה, ישראל 
 שם לידה:  יוסף הדריך 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 שפה מועדפת:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס אקו"ם (2000)  יקיר רמת גן (1998) 
 
יוסף (יוסקה) הדר (הדריך) (16 בדצמבר 1926 – 26 באוגוסט 2006) היה מלחין, מנצח מקהלות ומורה למוזיקה ישראלי. יוצר חשוב בזמר העברי, שהלחין עשרות שירים, בהם בולטים במיוחד הם שירי הרועים, שרווחו בשנות ה-50 של המאה ה-20.
ביוגרפיה

יוסף הדר (במקור: הדריך) נולד בדצמבר 1926 בתל אביב ליפה ויחיאל הדריך, שעלו מפולין. בגיל 7 עבר לגור עם משפחתו בשכונת בורוכוב בגבעתיים, שם החל ללמוד נגינה בכינור. מגיל צעיר התעצב טעמו המוזיקלי, ששילב מוזיקה אירופית קלאסית ושירי ארץ-ישראל. הדר ניחן בכישרון יוצא דופן וביוזמה, וכבר בגיל 14 הקים תזמורת מנדולינות, כינורות ומפוחיות-פה.
בתום לימודיו התיכוניים התנדב לחטיבת הנוטרים בגליל. בשירותו הצבאי היה קצין תרבות ומדריך שירה בחיל השריון, חטיבה 7. השתתף במלחמת השחרור, בקרב לטרון ובמבצע חירם לכיבוש הגליל המערבי.
בסוף מלחמת העצמאות, באפריל 1949, הלחין את שירו הראשון "אל העין" למילותיו של חברו אוריאל אופק. השיר בוצע על ידי הצמד "אילקה ואביבה" ולאחר מכן על ידי חנה אהרוני ויפה ירקוני.
בין שיריו הידועים ביותר של הדר: "ערב של שושנים" ו"תפוח חינני", שאת מילותיהם כתב המשורר משה דור ופורסמו בעיקר על ידי צמד הדודאים, וכן גם "בהר הגלבוע" בביצוע צמד הפרברים ו"שובה אלי" בביצוע צמד הגיטרות. את "ערב של שושנים" ביצעה לראשונה מרים אביגל. הדר הקליט עם אביגל גם שירי ילדים רבים.
הדר ידוע כ"מלחין הצמדים" שהיו פופולריים בשנות החמישים והשישים, כדוגמת "צמד הדודאים", "העמרנים" ו"צלילי צבר". במהלך חייו הקים מספר מקהלות: מקהלת רמת-גן, מקהלת קריית-אונו, מקהלת חולון, מקהלת הסתדרות המורים, מקהלת ערד ומקהלת ילדי תל אביב יפו.
הדר כתב 240 שירים ביניהם שירים המושרים בכל רחבי העולם מפי גדולי זמרי העם, כמו מרים מקבה, הארי בלפונטה, "האורגים" (הוויברז), פיט סיגר ועוד. רבים משיריו, ובהם גם "שיר הנוקדים", "תפוח חינני", ועוד, נודעים כשירי-עם, וככאלה הפכו לנכסי צאן ברזל של התרבות הישראלית וחלק בלתי נפרד מהז'אנר של שירי ארץ ישראל.
הדר שימש גם כמעבד וכמנצח על מקהלות ילדים ובוגרים, ושימש כמורה למוזיקה במשך שנים רבות. ערך גם קייטנות קיץ לילדים, שרבים מהם הביאו עמם כלי נגינה לקייטנה וניגנו בניצוחו לחוף הים.
בשנת 1974 עבר להתגורר עם משפחתו בערד, בה הקים מקהלה עירונית, לימד בבית הספר התיכון המקומי והשפיע רבות על חיי התרבות בקהילה.
הדר נפטר ב-26 באוגוסט 2006 בעקבות מחלה ממושכת, בביתו באבן יהודה, שבה התגורר בחמש השנים האחרונות לחייו. הותיר את אשתו דליה ושלושה ילדים.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
פרסים

הדר הוא יקיר העיר רמת גן לשנת תשנ"ח-1998; חתן פרס אקו"ם ("נוצת הזהב") למפעל חיים למלחין לשנת 2000, על מפעל חייו בתחום הזמר העברי והחינוך המוזיקלי בישראל; וחתן אות הוקרה על תרומתו לתרבות הזמר העברי מטעם אוניברסיטת בר-אילן וגלי צה"ל (2006).
משיריו הידועים

"ערב של שושנים" ביצוע: מרים אביגל, הפרברים
"תפוח חינני" (מוכר כ"נד אילן")
"עץ אפרסק" (בסולם פנטטוני), ביצוע: אסנת פז
"לבב אנוש" ביצוע: אסנת פז
"אל העין" למלא אוריאל אופק
"שיר הנוקדים" ביצוע: הדודאים
"בהר הגלבוע" ביצוע: הפרברים
"נרות רבים" ביצוע דליה עמיהוד
ביאורים

↑  לצפייה במכתבו של יוסף הדר אל אוריאל אופק, בו נזכר גם השיר "אל העין", ראו בבלוג של מכון גנזים כאן.
הערות שוליים

↑  הדר יניף שרביטו בערד, מעריב, 2 בספטמבר 1974.
↑  ראו למשל: משולם עד, הצעירים מעדיפים את ערד, דבר, טור 3, 21 ביולי 1975.
↑  הזוכים בתחרות פרסי אקו"ם בשנים 1991-2001, באתר אקו"ם.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310255105171  BnF: cb157272899 (data)  GND: 1216590621  ISNI: 0000 0003 7529 5555  LCCN: no2006017717  LNB: 000074523  MusicBrainz: 2f6dfe04-8ea9-400c-9d10-f309196a1173  NTA: 301794480  VIAF: 244464646   WorldCat (עם VIAF): 244464646
ג'יגליפאף

| --- | --- |

 סוג:  רגיל, פיה
 הופעה ראשונה:  דור הפוקימונים הראשון 
 מידע
 גזע:  פוקימון הבלון
 
ג'יגליפאף מקדימה
ג'יגליפאף (מהשם באנגלית: Jigglypuff; במקור ביפנית: Purin,プリン) הוא סוג פוקמון בזיכיון המדיה "פוקימון". ג'יגליפאף הופיע לראשונה במשחק הווידאו "פוקימון אדום וכחול". ג'יגליפאף מכונה "פוקימון בלוני", ומספרו בפוקידע הוא 39.
מראה

ג'יגליפאף הוא פוקימון ורדרד עגלגל קטן. יש לו עיניים כחולות גדולות, אוזניים משולשות וביניהן "תלתל" ורוד גדול, ידיים ורגליים קטנות.
גנטיקה ואופי

ג'יגליפאף הוא פוקימון מסוגים פיה ורגיל. בסדרת האנימה הוא מתואר כפוקימון קטן וחביב שאוהב לשחק ולהשתובב. ג'יגליפאף רגיש לגבי הקול שלו, ועשוי להיעלב ולפרוץ בבכי בקלות ולאחר מכן להתעצבן ולהתנפח.
ג'יגליפאף מאוד אוהב לשיר, אך מתוסכל כיוון שחבריו אינם יכולים להקשיב לקולו, כיוון שהשיר, כחלק מהמתקפה, גורם לכולם מלבדו להירדם.
קצב גדילתו של ג'יגליפאף הוא מהיר, ויש לו כ-25% סיכוי להיות ממין זכר, ו-75% סיכוי להיות ממין נקבה.
מקור שמו

מקור שמו של ג'יגליפאף הוא חיבור 2 המילים ג'יגל (jiggle) שמשמעותה התנודדות, ופאף (puff) שמשמעותה לנפח, המעידה על יכולתו של ג'יגליפאף לנפח את עצמו.
המתקפות ומהלכי ההגנה של ג'יגליפאף

לכל פוקימון ישנן מספר מתקפות שהוא מסוגל ללמוד, שמאפיינות את סוגו (מלבד בודדים).
חלק ממתקפותיו והגנותיו העיקריות של ג'יגליפאף:
שירה: נלמדת ברמה 1, ונחשבת למתקפה הבסיסית שלו. כאשר ג'יגליפאף מחל לשיר את המזמורת שלו, כל סובביו יירדמו מיד.
בלימה: נלמדת ברמה 5 לפחות. ג'יגליפאף בולם בידו את המתקפות המתקדמות אליו.
סטירה כפולה: נלמדת ברמה 18 לפחות. ג'יגליפאף משתמש בידיו וסוטר ליריבו פעמיים.
מנוחה: נלמדת ברמה 20. הפוקימון נרדם ל-2 תורות, ונרפא לחלוטין.
התפתחויות

לג'יגליפאף ישנן התפתחות אחת מעליו, וזן שקודם אליו. הפוקימון הקודם לג'יגליפאף הוא איגליבאף (Igglybuff) שנחשף בדור השני, והפוקימון המפותח לג'יגליפאף הוא ויגליטאף (Wigglytuff) המופיע בדור הראשון מיד לאחר ג'יגליפאף. איגליבאף יתפתח לג'יגליפאף רק כאשר רמת החברות והידידות שלו תהיה גבוהה במיוחד, וג'יגליפאף יתפתח לוויגליטאף באמצעות אבן ירח (moon stone) בלבד.
|  | שלב | פוקימון |
| --- | --- | --- |
|  | 1 | איגליבאף |
|  | 2 | ג'יגליפאף |
|  | 3 | ויגליטאף |
באנימה > הופעות עיקריות

הג'יגליפאף הופיע לראשונה בפרק 45 "שירו של ג'יגליפאף", בו נעזר בחבורה כדי ללמוד לשיר, אך גילה שאין אחד שיצליח להקשיב לשירו. בסוף הפרק נראה כי ג'יגליפאף החל לעקוב אחר החבורה ולהתגנב למסעותיהם.
לתקופה מתמשכת, ג'גליפאף היה מסוכסך עם הסנאבולית השייכת לגברת העשירה. ג'יגליפאף אף השתתף בתחילת הסרט הרביעי, "פוקימון לנצח", וכן במספר פרקים נוספים, ביניהם, "אי החידות", "סיפור מוכר", "תעתועי בית התעתועים" וכו'.
ג'יגליפאף ענק הופיע בפרק "תעלומת פוקימופוליס" ונלחם מול אלקאזאם וגנגר הענקיים, בכך שייצג את החלק הטוב, החיובי, והאופטימי בסיפור.
בעונה 12 "פוקמון: שמש וירח" (אנ') מופיע ג'יגליפאף, שמרדים את אש וחבריו, בכך שהוא שר, והופך ליריב של קומאלה.
ראו גם

פוקימון (אנימה)
פיקאצ'ו
נינטנדו
הערות שוליים

↑  プリン, Super Smash Bros. Official Site, ‏2008-03-25
חבל הסקלרים

חבל הסקלרים במאה ה-19 כחלק מטרנסילבניה בממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרית, אחר כך אוסטרו-הונגריה
חבל הסקלרים ברומניה. בצבע ירוק- אזורים עם רוב סקלרי-הונגרי; בצבע תכלת - אזורים עם רוב רומני; בצבע צהוב- אזורים עם רוב צועני; בצבע אפור:אזורים שבהם אף קבוצה אתנית לא עולה על 50%. קו בצבע לבן מסמן את גבול חבל הסקלרים המסורתי ב-1876.הקו האדום הוא גבול הנדרש על ידי המועצה הלאומית של הסקלרים ברומניה. מקורות:מפקד האוכלוסין ב-2002] וההצעה למעמד אוטונומי עבור חבל הסקלרים
חבל הסקלרים כיום (2024)
חבל הסקלרים (בהונגרית: Székelyföld - סייקייפלד; ברומנית: Ținutul Secuiesc או Secuime או בעבר "Țara Secuiască"; בגרמנית: Szeklerland; בלטינית: Terra Siculorum) הוא אזור היסטורי-אתנוגרפי בדרום-מזרח טרנסילבניה, ברומניה, המאוכלס ברובו על ידי סקלרים, תת-קבוצה אתנית-תרבותית הונגרית, בעלת תודעה היסטורית מיוחדת, ותת-ניב אופייני.
בימי הביניים התארגנו הסקלרים באזורי ספר בעלי מנהל אוטונומי שנקראו "כיסאות הסקלרים" במסגרת ממלכת הונגריה והנסיכות טרנסילבניה שהייתה מאות שנים חלק מממלכה זו. "כיסאות הסקלרים" התקיימו באופן חוקי עד לשנות ה-70 של המאה ה-19. הם בוטלו יחד עם "כיסאות הסקסונים הטרנסילבנים" בשנת 1876 כשהשלטון האוסטרו-הונגרי החליף אותם במחוזות רגילים.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה, התפרקות אוסטרו-הונגריה והסכם השלום בטריאנון בשנת 1920 המחוזות הטרנסילבנים של הונגריה, לרבות אלו של חבל הסקלרים הפכו באופן רשמי לחלק מרומניה, לאור אחוז גבוה של רומנים שחיו בטרנסילבניה.
באוגוסט 1940, בהתאם לתכתיב וינה, סופח האזור מחדש להונגריה, תחת משטרו של הורטי, ובהמשך סאלאשי, עד שנת 1944 כשנכבש על ידי הצבא הסובייטי בברית עם הצבא הרומני. חבל הסקלרים הוחזר לרומניה בהסכמי השלום בפריז ב-1947 שנחתמו בעקבות מלחמת העולם השנייה.
חבל הסקלרים רבתי כלל את שטחי "הכיסאות הסקלריים" לשעבר שנמצאו במחוזות הרגיטה, קובסנה, מורש, וכמו כן בחלקים מהמחוזות אלבה, בקאו, ניאמץ וקלוז'.
במובן הצר והשגור של המושג "חבל הסקלרים", האזור כולל את שטחי המחוזות הרגיטה וקובסנה ובנוסף חלק ממחוז מורש של רומניה. הסלקרים חיים בעמקים ובגבעות של הקרפטים המזרחיים הפנימיים.
במרוצת הזמן העיר טרגו מורש (בהונגרית - "מארוש-ואשארהיי), הפכה למרכז התרבותי והכלכלי של חבל הסקלרים. טרגו מורש הייתה בירת ה"כיסא מורש", הרוזנות או המחוז מורש-טורדה, אחר כך בשנים 1952–1960 בירת האזור האוטונומי ההונגרי, בשנים 1960–1968 בירת האזור האוטונומי ההונגרי מורש ומאז 1968 היא בירת המחוז מורש ומרכז המטרופולין טרגו מורש.
אחרי נפילת המשטרים הקומוניסטים במזרח אירופה, כולל המהפכה הרומנית (1989) התעוררו מחדש תביעות בקרב האוכלוסייה הסקלרית לאוטונומיה.
אתר מרחצאות באילה טושנאד נמצא בחבל זה.
היסטוריה > בעת העתיקה

בתקופת הברזל הקדומה חיו בטרנסילבניה שבטים תראקיים, והדאקים או הג'טים היו חלק מהם.
במחצית הראשונה של האלף הראשון הגיעו גם סקיתים מהמזרח [דרוש מקור], כמו כן קלטים שבאו בתקופת לה טן במאה הרביעית לפנה"ס.[דרוש מקור]
במאה הראשונה והשנייה לספירה טרנסילבניה הייתה המרכז הפוליטי של ממלכת דאקיה. נוכחות תרבות הדאקים בדרום-מזרח טרנסילבניה התבררה באמצעות תגליות חשובות כמו האוצר בסנקראיין במחוז הרגיטה או המצודות הדאקיות בקובאסנה (צ'טאטיה זנלור) ובז'יגודין במחוז הרגיטה.
בשנת 106 ממלכת הדאקים בהנהגת המלך דקבלוס נכבשה  על ידי האימפריה הרומית בשתי מלחמות בראשות הקיסר טראיאנוס. השטח הפך לפרובינקיה רומית בשם דאקיה. דרום-מזרח טרנסילבניה נכלל בפרובינקיות דאקיה פורוליסנסיס, דאקיה אפולנסיס ומואסיה ובוצר באמצעות קסטרה רומיות כמו פאיטורה אוגוסטה (כיום אינלצ'ן) בסנפאול (מחוז הרגיטה), אנגוסטיה (ברצקו) ובאולטן (מחוז קובאסנה) או ברנקובנשט וקלוגרן (מחוז מורש).
זמן מה שטח חבל הסלקרים של היום השתייך לתרווינגים וממלכתם "גותיודה".
במקביל לנדידת העמים הגיעו לאזור שבטים גרמאניים וההונים. 
לחץ ההונים שפלשו ממזרח גרם לרוב השבטים הגרמאנים לעזוב. אולם בקרב נדאו הגפידים המזרח-גרמאנים ניצחו את ההונים והקימו את ממלכת גפידיה שכללה את טרנסילבניה של ימינו. אלו שמו קץ לאימפריה ההונית.
היסטוריה > ימי הביניים

בהמשך הפך שטח חבל הסקלרים לחלק מהקגנות האווארית. זו תקופה שבה פלשו לטרנסילבניה אווארים וסלאבים. אחרי שנת 900 נכבש האזור על ידי המדיארים שהקימו באגן הפאנוני-קרפתי את ממלכת הונגריה. יש גרסה לפיה הסקלרים התיישבו בטרנסילבניה החל מהמאה ה-12
האגדות ההונגריות מיחסות להם מוצא הוני. מוצא הסקלרים עדיין שנוי במחלוקת. כמו הסקסונים הטרנסילבנים בממלכת ההונגרים התארגנו הסקלרים בישויות מנהליות הקרויות "כיסאות". ה"כיסאות" לא היו חלק מהחלוקה המסורתית ההונגרית ל"רוזנויות" או "מחוזות" והם נהנו (לפחות עד המאה ה-18) מרמה גבוהה של חופש לעומת קבוצות אוכלוסייה אחרות.
החל מהמאה ה-12-ה-13 חבל הסקלרים זכה למידות שונות של אוטונומיה, תחילה כחלק מממלכת הונגריה, ואחר כך בנסיכות טרנסילבניה. האוטונומיה היוותה גמול עבור שירותם הצבאי של הסקלרים כשומרי גבול הספר של הונגריה וטרנסילבניה.
בימי הביניים חבל הסקלרים היה ברית של שבעה "כיסאות" אוטונומיים סקלריים: אודווארהיי, מארוש, שפשי, קזדי, אורבאי ואראניוש. מספר הכיסאות ירד בהמשך לחמישה, כשהכיסאות שפשי, קזדי ואורבאי התמזגו לכיסא אחד הקרוי "שלושת הכיסאות" ("הארומסק"- Háromszék).
בירתם (בלטינית:Capitalis Sedes) הייתה אודווארהיי. בעיר זאת התכנסו רוב האספות הלאומיות של הסקלרים. אירוע יוצא מגדר הרגיל התרחש באספה ב-1554 בעת שהתכנסה במרושואשארהיי (כיום טרגו מורש).
היסטוריה > התקופה המודרנית

בעקבות הכיבוש העות'מאני בהונגריה בשנים 1570–1711 הפכה נסיכות טרנסילבניה לישות מדינית חצי-עצמאית. אולם עם כיבושה על ידי הצבא ההבסבורגי היא סופחה למונרכיה ההבסבורגית, או האימפריה האוסטרית ונשלטה על ידי מושלים קיסריים. כתוצאה של הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, טרנסילבניה הפכה לחלק אינטגרלי מממלכת הונגריה, במסגרת אוסטרו-הונגריה.
ב-1876 רפורמת החלוקה המנהלית של ממלכת הונגריה ביטלה את ה"כיסאות" האוטונומיים ויצרה חלוקה אחידה למחוזות או רוזנויות. כתוצאה מכך תמה לחלוטין האוטונומיה של חבל הסקלרים. נוצרו בו ארבעה מחוזות - אודווארהיי, הארומסק, צ'יק ומרוש-טורדה. רק מחצית המחוז האחרון, מרוש-טורדה, הייתה שייכת במקור לחבל הסקלרים. הכיסא אראניוש המבודד הפך למחוז טורדה-אראניוש.
היסטוריה > סוגיית האוטונומיה

ב-4 ביוני 2005 הוקם הפורום האזרחי של הרומנים במחוזות קובסנה, הרגיטה ומורש שמושבו במיירקוריה צ'וק. הפורום מייצג את האוכלוסייה הרומנית בחבל הסקלרים המתנגדת למתן אוטונומיה לחבל מחשש לזכויותיה.
ב-2 בפברואר 2009 בעת ביקור בבודפשט נפגש נשיא רומניה, טראיאן בססקו עם נשיא הונגריה, לאסלו שויום ודן איתו בסוגיית זכויות המיעוט ההונגרי והאוטונומיה האזורית. לדברי בססקו "המיעוט ההונגרי ברומניה לא יזכה לעולם באוטונומיה טריטוריאלית".
ב-2014 המפלגות העיקריות של ההונגרים ברומניה - ה-UDMR (האיחוד הדמוקרטי של ההונגרים ברומניה) והמפלגה האזרחית ההונגרית העלו הצעה משותפת לאוטונומיית חבל הסקלרים. אולם למועצה הלאומית הסקלרית יש גרסה משלה בסוגיית האוטונומיה.
הסעיף 1 של חוקת רומניה מגדירה את המדינה כ"מדינה לאומית ריבונית, עצמאית, מאוחדת ובלתי ניתנת לחלוקה". המועצה העליונה לביטחון לאומי של רומניה הצהירה שאוטונומיה של חבל הסקלרים נחשבת לבלתי חוקתית.
גאוגרפיה > אקלים

האקלים בחבל הסקלרים הוא יבשתי מתון עם קייצים מתונים, חמים יותר באמצע העונה, ובאזורים הנמוכים. החורפים קרים. האקלים מושפע מקרבת הרי גורגיו, ובסתיו ובחורף מורגשות השפעות אטלנטיות מהמערב. המעבר מהחורף לאביב מתחולל בדרך כלל, באמצע חודש מרץ, והמעבר מהסתיו לחורף - בחודש נובמבר. לפי הנתונים הסטטיסטיים, במרץ הטמפרטורות יורדות מתחת ל-C°‏ 0, ובנובמבר הממוצע החודשי הוא מתחת ל-C°‏ 10. הקיצים הם כאמור חמים, והחורפים בדרך כלל נעדרי סופות. הטמפרטורה השנתית הממוצעת הוא בסביבות C°‏ 2–8. הטמפרטורה הממוצעת בינואר היא C°‏ 3−, ובחודש יולי C°‏ 19.
הטמפרטורה המינימלית האבסולוטית, שנרשמה בינואר 1963, הייתה C°‏  (?) 34.5−. הטמפרטורה המרבית האבסולוטית - שנרשמה באוגוסט 1952 הייתה C°‏ 38.5.
ממוצע המשקעים השנתיים מגיע ל-663 מ"מ. החודש ה גשום ביותר הוא יוני (99 מ"מ) והחודש היבש ביותר הוא פברואר (26 מ"מ). בעשור השני של המאה ה-21 החורפים נטו להיות יותר מתונים, עם טמפרטורות שירדו לעיתים רחוקות מתחת ל-C°‏ 15− ועם מעט שלג. הקיצים התחממו, עם התרבות הימים שבהם הטמפרטורה המרבית היא מעל C°‏ 30.