stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רחוב עמק רפאים
הערות שוליים

↑  רונן מדזיני, רחוב רפאים בבירה: "סטירה מצלצלת מהחילוניים", באתר ynet, 21 בפברואר 2010
↑   ניר חסון, הרכבת הקלה מפלגת את המושבה הגרמנית בירושלים, באתר הארץ, 4 באוגוסט 2016
↑  מחאה בכיכר ספרא נגד הקמת רכבת קלה בעמק רפאים, באתר כל העיר - ירושלים
↑   מירב מורן, תוואי הרכבת הקלה בבירה: הגורמים המקצועיים תמכו - הוועדה דחתה את ההכרעה, באתר TheMarker‏, 3 ביוני 2018
↑  ליאור גוטמן, הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים יוצא לדרך: פורסם מכרז בהיקף של 10 מיליארד שקל, באתר כלכליסט, 7 באפריל 2020
↑  רפי גמיש, חזון התושבים ניצח – כך ייראה צומת אורנים המחודש, באתר כל העיר, 27 בפברואר 2025
↑  דוד אסף, שכונת יהודה עמיחי, באתר עונ"ש, ‏16.03.2020
↑  דגל עֵז, באתר עיריית ירושלים/פיסול חוצות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 316600880   WorldCat (עם VIAF): 316600880
קרע במניסקוס

| --- | --- |
 תחום:  אורתופדיה 
 קישורים ומאגרי מידע
 MedlinePlus:  001071
 סיווגים
 ICD-10:  S83.2, M23.2
 ICD-11:  NC93.3 
 
מניסקוס
קרע במניסקוס הוא קרע באחת, או יותר, מן הרצועות הסחוסיות פיברוטיות בברך הנקראות מניסקוסים.
כאשר רופאים ומטופלים עושים שימוש במונח "קרע ברצועה" שבברך, הם מתייחסים בדרך כלל לפציעה במניסקוס שבראש אחת מעצמות השוקה. קרע במניסקוס יכול להופיע כתוצאה מאירוע טראומטי חד פעמי (כגון מכה, תאונה וכו') או כתוצאה מנזק ועומס המצטברים לאורך זמן. לדוגמה, הוא עלול להיגרם כתוצאה מחבלה טראומטית בשעת עיסוק בספורט או פעילות גופנית נמרצת אחרת, אך גם בעת פעילות גופנית מתונה כגון הליכה או כריעה. במבוגרים המניסקוס עלול להיקרע לאחר שחיקה ממושכת. תופעה זו מכונה "קרע ניווני".
קרע במניסקוס נחשב לאחת מפציעות הברכיים השכיחות ביותר ואחד הגורמים השכיחים ביותר לכאבים בברכיים. והוא מתאפיין במקרים רבים בכאב חד, הגבלה בתפקוד ולעיתים אף נפיחות. פציעה זו שכיחה מאוד בקרב ספורטאים חובבים ומקצועיים. הקרע יכול להיות חלקי או מלא, ויתרחש בדרך כלל בזמן הפעילות הספורטיבית עצמה.
למניסקוס תפקיד בפעילות תקינה של הברך אך הוא רגיש יחסית לחבלות, בעיקר עקב תנועה סיבובית בברך בשהרגל כפופה.
סימפטומים

כאבים באזור הברך בפרט בעת יישור הברך. הכאב יכול להיות נסבל ולאפשר המשך פעילות ויכול להיות חד ומשמעותי.
נעילת ברך, חולשה מפרקית וקולות של חיכוך.
התנפחות הברך שנגרמת כאשר קטעים של המניסקוס נתפסים בין עצם הירך ובין עצם השוקה, במרבית המקרים תופיע הנפיחות אחרי כמה שעות, אך במקרים מעטים הנפיחות תהיה מיידית – וזהו סימן לדם בברך שמקורו בקריעת כלי דם קטנים באזור חיבור המניסקוס לקופסית המפרק.
הסימפטומים לפגיעה בברך יכולים להיעלם מעצמם, אולם לעיתים קרובות הסימפטומים מתמשכים ונדרש טיפול.
גורמים

שני המניסקוסים פגיעים מאוד לסיבוב של הברך תוך כדי נשיאת משא כבד, כאשר כף הרגל נשארת יציבה במקומה. תופעה זו עלולה לגרום לקריעה חלקית או שלמה של המניסקוס. חומרת הקריעה תלויה במיקומה ובעוצמת הפגיעה. אם הקריעה היא זעירה, המניסקוס נשאר מחובר לצידו הקדמי ולצידו האחורי של הברך. אם הקריעה היא נרחבת, המניסקוס עלול לאבד מיציבתו ולמנוע באופן מכני את תנועת הברך – מצב של נעילה. פגיעה במניסקוס בגלל עומס מצטבר ואגירה של נזק איטי שכיחה מאוד. השילוב של עומס מצטבר וניוון מוקדם הוא שאחראי למירב הנזקים. פגיעה במניסקוס החיצוני שכיחה יותר מאשר פגיעה במניסקוס הפנימי. המניסקוס יכול להיקרע במלואו או באופן חלקי. קרע בחלק הפנימי של המניסקוס אינו מחלים בקלות וזאת בגלל חוסר באספקת הדם. לעומת זאת, הודות לאספקת דם טובה יותר, קרע בחלקו ההיקפי של המניסקוס יכול להחלים מהר יותר. חומרת הפציעה במניסקוס תלויה על כן בגודל הקרע ובמיקומו.
אבחון

תהליך האבחון יתחיל בבחינת ההיסטוריה הרפואית תוך התמקדות באזור הכואב, בניסיון להבין מה מקורו, מתי ואיך החל, מה סוג הכאב, מה מקל עליו ומה מחמיר אותו ועוד. השלב השני הוא שלב הבדיקה הפיזית. בשלב הזה יוערך מצבו הנוכחי של המפרק ולפיו תיבחר דרך הפעולה הרצויה.
בשלב השלישי המטופל יתבקש לעבור בדיקות שתכלולנה תצפית על אופי ההליכה ו/או העמידה של החולה, בדיקות טווח התנועה של הברך, בדיקות אורתופדיות ובדיקות נוירולוגיות. חלקן יהיו בדיקות שטחיות כמו בדיקת טווח התנועה של הברך, אופי ההליכה והעמידה וכו', אך במידת הצורך יכול להיות שימוש גם בבדיקות הדמיה (בדיקות CT ו-MRI המספקת את התוצאות האמינות ביותר) ובדיקות מעבדה נוספות.
טיפול > התערבות לא פולשנית

אם הקריעה היא מזערית והכאב חולף, הרופא ימליץ על תוכנית של פעילות גופנית לחיזוק השרירים. את התרגילים יש לבצע בהדרכת ופיקוח פיזיותרפיסט, שיבטיח שהחולה לא גורם לשרירים מאמץ יתר, ושהוא מבצע את התרגילים בצורה נכונה וכן ידאג למניעת פציעה חוזרת בברך.
הפעילות הגופנית המומלצת על ידי הרופאים היא:
תרגילי חימום של הברך באמצעות רכיבה על אופני כושר, ואז הרמה ויישור של הרגל (לא בצורה מוגזמת).
למתוח את הרגליים בישיבה.
הרמת הרגל הפגועה כאשר שוכבים על הבטן.
ביצוע תרגילים בבריכת שחייה, כולל הליכה מהירה במים.
בעיטות קלות והרמת הרגליים לא יותר מתשעים מעלות.
טיפול > ניתוח

אם הקרע במניסקוס הוא גדול יותר, הרופא ישלח החולה לביצוע ניתוח ארתרוסקופי או ניתוח פתוח. במהלך הניתוח הרופא יכול לתפור את הקרע ולהחזיר את המניסקוס למנח אנטומי רגיל, וזה מתקיים אם הנפגע הוא אדם צעיר יחסית, הפגיעה היא באזור עם אספקת דם תקינה, ואין פגיעה ברצועות, רוב האתלטים הצעירים יכולים לחזור לפעילות מאומצת אחרי ניתוח לתיקון המניסקוס.
אם החולה הוא מבוגר או שהקרע הוא באזור בו אספקת הדם לקויה, הרופא יסיר חלק מהמניסקוס על מנת ליישר אותו עם פני השטח.
במקרים מסוימים הרופא יצטרך להסיר את המניסקוס כולו.
השתלת מניסקוס: רופאים חוקרים עתה טיפול להשתלת מניסקוס מגווייה, במהלכו המנתח מסיר את המניסקוס שנפגע ומשתיל במקומו מניסקוס מן המת. נראה כי ההצלחה של הליכים כאלה רבה משל השתלת מניסקוס מלאכותי.
ההחלמה אחרי ניתוח מניסקוס אורכת כמה שבועות והחזרה לפעילות גופנית היא הדרגתית. הפעילות המומלצת בתקופת ההחלמה היא הליכה, כיפוף הרגל ותרגילי מתיחה שבונים מחדש את כוח השרירים.
ראו גם

סחוס
מפרק
ברך
מניסקוס
הדמיית MRI ובה מודגם קרע מסוג "ידית דלי" במניסקוס הצידי (Meniscus lateralis) (מסומן באדום), בעוד המניסקוס התיכון (Meniscus medialis) לא נפגע
הכנרת

.
| --- | --- |
הכנרת בתצלום לוויין
הכנרת בתצלום לוויין
 מידע כללי
 על שם:  טבריה 
 מיקום:  ישראל ישראל
 סוג:  ימת בקע
 מידות
 שטח:  166 קמ"ר
 נפח:  4.131 קמ"ק
 גובה:  211.26 מטר מתחת לפני הים  (4 במרץ 2025, ללא שינוי  מלפני יומיים)
 גובה מרבי:  הקו האדום העליון: 208.8 מטר מתחת לפני הים
 גובה מזערי:  הקו האדום התחתון: 213 מטר מתחת לפני הים הקו השחור: 214.87 מטר מתחת לפני הים  (דצמבר 2001)
 אורך מרבי:  21 ק"מ
 אורך:  21 קילומטר
 רוחב מרבי:  12 ק"מ
 רוחב ממוצע:  12 ק"מ 
 עומק מרבי:  44 מטר
 ‏עומק ממוצע:  25.6 מטר
 מידע נוסף
 נהר מזין:  נהר הירדן, נחל כינרות, נחל נון, נחל כורזים, נחל אור, נחל כח, נחל ארבל, נחל שריר, נחל סוסיתה, נחל בני יהודה, נחל תמרה, נחל צילצל, נחל עין גב, נחל גף, נחל רקת, נחל סיאה, נחל סמך, נחל צלמון, נחל משושים, נחל עמוד, נחל דליות, נחל שילם, נחל עוש, נחל חמת, נחל מנורה, נחל ברניקי, נחל מנורים, נחל יחציאל, נחל מינים 
 מקור לנהר:  נהר הירדן
 ‏אגן ניקוז:  2,730 קמ"ר
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל ישראל לבנון לבנון סוריה סוריה 
 אורך קו החוף:  53 ק"מ
 ערים:  טבריה
 תחלופת המים:  8.8 שנים
 קואורדינטות:  32°49′08″N 35°35′24″E﻿ / ﻿32.818906°N 35.590033°E﻿ / 32.818906; 35.590033
  
 
מפת הכנרת ועומק מימיה
מפת ארץ הקודש, קלאס יאנזון וישר (אנ'), המאה ה־17. הכנרת מופיעה בשם Cinneret
הכִּנֶּרֶת היא ימה בצפון מזרחה של ישראל ואגם המים המתוקים הגדול בארץ ישראל. בעבר סיפקה הכנרת כרבע מצריכת המים בישראל, אך בעקבות ירידת מפלס המים כתוצאה משנות בצורת שפקדו את ישראל, פחתה שאיבת המים מהאגם ומתקני ההתפלה היו לספק המים העיקרי. נכון לעשור השני של המאה ה-21 מספקת הכנרת בין 2 אחוזים מסך הצריכה ל־13 אחוזים. מפלס מי הכנרת משתנה תכופות על פי עונות השנה ובהתאם לשנים גשומות או שחונות ונמצא לרוב בתחום של 209 עד 212 מטרים מתחת לפני הים. בשנות בצורת נחשפים איים בכנרת עקב ירידת המפלס. הכנרת היא הימה המתוקה הנמוכה ביותר בעולם.
אטימולוגיה

השם "כנרת" מופיע ברשימת הערים שנכבשו על ידי תחותמס השלישי ממצרים שחי במאה ה־15 לפנה"ס. כנרת היא העיר ה־34 ברשימה. בנוסף מופיע אזכור לשם זה ב"פפירוס לנינגרד 1116A", המכיל רשימה של תבואה ושיכר שסופקו לשליחים של ערים שונות מארץ כנען.
השם מופיע גם במקרא, בספר במדבר, בספר דברים ובספר יהושע.
לפי הדעה הרווחת, השם כנרת, הנגזר מן המילה "כינור", נובע מצורתו של האגם – צורת כינור (הכינור המוזכר במקרא דמה בצורתו לנבל). אולם ככל הנראה דעה זו איננה נכונה, שכן בתקופה זו לא היו מפות של הימה וצורת הכינור אז הייתה שונה מצורתו המודרנית. יתרה מכך, במפות מימי הביניים המתוארכות לשנים 1250–1332 לספירה מופיע הים בצורות שונות שבינן לבין צורת כינור אין מאומה. נראה שהסבר זה נוצר כתוצאה משיבוש של דברי התלמוד: "ולמה נקרא שמה כנרת, שמתוקים פירותיה כקול הכינור" (תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף ו', עמוד א', בתרגום לעברית). ואכן כלי זמר בשם "כינר" מופיע בניבים כנעניים עתיקים, ואזכור ל"מדגת כנרת" נמצא בעיר אוגרית בלוחות המתוארכים למאה ה־16 לפנה"ס. בלוחות מוזכר אל כנעני בשם זה, וככל הנראה כלי הנגינה שימש במקדשו.
שמה של הכנרת במשנה, בתלמוד ובתוספתא הוא ימה של טבריא על־שם העיר טבריה הסמוכה אליה, ככל הנראה על מנת לא להזכיר את שמו של האל הכנעני. במקורות אלה מופיע לעיתים השם גינוסר כשמה של הכנרת, על שם בקעת גינוסר הסמוכה אליה. שם זה התקבל גם בשפות אירופיות אחדות. בערבית התקבל השם "ימת טבריה" (بحيرة طبريا, "בּוּחיירת טַבַּרִ֫יַא"), וכך גם בצרפתית. בנוסח היווני של הברית החדשה וכן בתרגום הוולגטה ללטינית מכונה הכנרת "ימת הגליל" (יוונית: θαλάσσης τῆς Γαλιλαίας, "תלאסאיס טיס גליליאס", לטינית: Mare Galilaeae). שם זה מקובל כיום באנגלית: Sea of Galilee.
גאולוגיה

אגם הכנרת נמצא במרכז בקע הירדן, בחלקו הצפוני של השבר הסורי אפריקאי. כיוונים אחדים של תנועות טקטוניות מאפיינים את אזור הכנרת, כשם שהם אופייניים לבקע הסורי־אפריקני כולו:
תנועות בכיוון צפון־דרום, שהתחילו לפני כ־20 מיליון שנים ונמשכו תקופה ארוכה.
תנועות מתיחה בכיוון מזרח־מערב, שהחלו מאוחר יותר, בראשית הפלייסטוקן (לפני 1.8 מיליון שנים), וגרמו לשקיעה של אזור האגם.
כתוצאה מהתזוזות האופקיות בכיוון צפון־דרום ושקיעת אזור הכנרת, נוצר אגם, שקרקעיתו אינה סימטרית: שיפועה תלול יותר במזרח ומתון יותר במערב. בחלקה הדרומי של הכנרת קיים מצוק תת־ימי מכוסה במשקעי האגם. המצוק ברור בחלקו המערבי ופחות ברור בחלקו המזרחי של האגם, בגלל התנועות האופקיות צפון־דרום.
לכנרת בצורתה הנוכחית קדם אגם הלשון, המלוח, שהשתרע מאזור צפון הכנרת ועד חצבה בדרום. לאגם הלשון קדם אגם עובדיה, שהיה קטן יותר ומימיו מתוקים. אגם הכנרת נוצר בצורתו הנוכחית לפני פחות מ־20,000 שנים, כתוצאה משקיעה טקטונית אחרי התייבשותו של אגם הלשון.
האזור המקיף את האגם כולל מגוון רחב של סלעים דוגמת: חצץ, גבס, בזלת, גיר, חרסית, צור, חוואר ועוד.
גאוגרפיה

רומה של הכנרת בתקופה המודרנית מצוי בטווחים של 208.8 - עד 214.87 - מטר מתחת לפני הים. ברום המרבי, שטח פני האגם הוא כ־168 קמ"ר והעומק המרבי כ־44 מ'. הנקודה העמוקה ביותר בקרקעית הכנרת נמצאת ברום של 256 - מ' מפני הים. קודם לבנייתו של סכר דגניה על מוצא הכנרת לירדן הדרומי בשנות ה־30 של המאה ה־20, ווסת מפלס הכנרת בעיקר על ידי זרימה לירדן הדרומי ובאופן משני על ידי התאדות בקיץ, כאשר גובה מוצא הירדן עמד על סביב 212.3-, מה שמנע ירידת מפלס לגובה נמוך יותר. שחזור על בסיס נתונים שונים מהתקופה שקדמה לבניית סכר דגניה העלה שגובה המפלס נע בין 209 - ל־211-, עם שינוי שנתי של 90–120 ס"מ בין מפלס השפל למפלס השיא. בניית סכר דגניה איפשרה להעלות את גובה מפלס הכנרת למפלס גבוה יותר (אך לא כזה שיגרום הצפות בטבריה), ומנגד להורידה עד 214.5 - (באמצעות העמקת המפלס באזור מוצא הירדן שנעשתה במקביל לבניית סכר דגניה).
מיקומה הוא על הבקע הסורי־אפריקני, מה שגורם לפערים טופוגרפיים גדולים (כ־550 מטר) בינה לבין השטח שסביבה. הכנרת, כמו ים המלח, היא למעשה תוצר של הבקע, וצורתו המיוחדת היא למעשה מעוין שהתעגל ברבות הימים בשל בליה של הטבע. (באזור הכנרת הבקע לא היה ישר אלא מזוגזג, והיו בו מדרגות אופקיות, וכאשר חלק אחד ממנו הועתק ממקומו צפונה, נוצר חלל בצורת מעוין).
בעבר, בשנת גשמים ממוצעת סיפקה הכנרת כשליש מצריכת המים בישראל, אך רצף שנות בצורת, בצירוף תצרוכת המים העולה של ישראל כתוצאה מגידול האוכלוסייה והתפתחות התעשייה הביאו למצב שהמפלס התדרדר. מנגד נבנו מתקני התפלת מים ומפעלים לטיהור מי שפכים שמפצים על יכולת השאיבה המוגבלת של הכנרת בימינו. כיום הכנרת מספקת רק 2% מתצרוכת המים הכללית של ישראל. היקף חופי הכנרת נע בין 55 ל־60 ק"מ לפי גובה המפלס. במפלס הגבוה ביותר שטחה הוא כ־169 קמ"ר ובמפלס הנמוך ביותר 161 קמ"ר.
המערכת האקולוגית

מאז שנות ה־90 סובלת הכנרת מתנודות מפלס קיצוניות כגון הבצורת של השנים 1999–2001 ובשנים 2008–2011. המערכת האקולוגית של הכנרת מצויה במצב רגיש והיא סובלת מחוסר יציבות כתוצאה מפעילות אדם, הבאה לידי ביטוי במופעים אקולוגיים שונים: אצות כחוליות (Cyanobacteria) המייצרות רעלנים פלשו לכנרת, והן פורחות מדי שנה בקיץ; הפריחה האביבית של אצת הפרידיניום (Preidinium gatunense), שחזרה על עצמה מדי שנה, מתרחשת רק בשנים גשומות; שלל הדיג הגיע ב־2008 לשפל של כל הזמנים; אוכלוסיות הזואופלנקטון קרסו בשנת 1993 ושוב ב־2004 וב־2010; חילזון פולש (מסוג Thiara scabra) השתלט על חופי הכנרת תוך דחיקת המינים הטבעיים.
בסך הכל, בכנרת ישנם 16 מיני דגים: 8 מיני דגים טבעיים לאגם ועוד 8 מינים זרים שאוכלסו בה. המין הנפוץ ביותר באגם, הלבנון (הידוע גם כ"סרדין") הוא דג קטן שחי כבוגר בלהקות במים הפתוחים שם הוא ניזון מזואופלנקטון ומהווה כ־80% מסה"כ הדגים באגם. בכנרת גם מיני אמנוניים שונים, הידוע שבהם הוא אמנון הגליל, בגלל ערכו המסחרי הרב. מין זה ניזון בעיקר מאצת הפרידיניום. למינים אחרים ממשפחת האמנוניים (אמנון מצוי, אמנון ירדן, אמנונית יוסף, 2 מיני טברנון) תפקידים במארג המזון כאוכלי אצות, זואופלנקטון, דטריטוס וחסרי חוליות.
כמו כן חיים במעמקי הכנרת שפמנונים. טברנון לסתני (Tristramella sacra) היה מין דגים אנדמי לכנרת בלבד ממשפחת אמנוניים. מין זה לא נראה מאז שנות ה־90 ונחשב נכחד עקב התייבשות הימה. מין נוסף של אמנון, טברנון סימון כנרתי (שם עממי: מרמור, שם מדעי: Tristramella simonis simonis) נעלם מהכנרת מאז שנת 2013.
המערכת האקולוגית > דיג וייצוב המערכת האקולוגית

הכנרת מהווה מקור דגה לדייגים מקצועיים וחובבים. מדי שנה נידוגים כ־2,000 טון דגים בכנרת, כשליש מתוכם לבנון הכנרת (Acanthobrama terraesanctae), שליש קיפון (בורי, דג המאוכלס בכנרת ואינו יכול להתרבות בה) והשאר אמנון הגליל, אמנון הירדן, כסיף שפל־עין ומספר מינים נוספים.
האגף לדיג ולחקלאות ימית שבמשרד החקלאות מאכלס בכנרת מדי שנה דגיגי אמנון, דגיגי כסיף ודגיגי קיפון (בורי). אכלוס זה, מתבצע בתאום עם יחידת ניטור כנרת ברשות המים על פי החלטות ועדה מקצועית המשותפת למשרד החקלאות ורשות המים. מטרת האכלוס היא קודם כל שיפור וייצוב המערכת האקולוגית של האגם בשילוב עם העשרת האגם בדגים והגברת שלל הדייג.

משרד החקלאות גם אחראי לאכוף את חוקי הדיג בכנרת, ובעיקר על איסור הדיג בעונת ההטלה של הדגים באזורים מוגדרים.
המערכת האקולוגית > פיתוח על קו המים

בעשורים האחרונים, עקב שאיבת מים מהכנרת מחד גיסא, והתמעטות המשקעים ומקורות המים הזורמים אליה מאידך גיסא, ירד מפלס המים בכנרת אל מתחת לקו האדום התחתון (213 - מ' מתחת פני הים). בעבר ניתנו אישורים על ידי עיריית טבריה לגופים שונים, לפתח את חופי הכנרת לצורך בילוי והפקת רווחים משטחים אשר יהפכו יבשתיים וישמשו למטרות שונות, אולם יותר מאוחר הפכו פעולות אלה לשנויות במחלוקת, ואף הוגשו עתירות לבג"ץ על ידי גופים ציבוריים שונים למניעתן. ב־2008 הוקם על פי חוק הסדרת הטיפול בחופי הכנרת "איגוד ערים כנרת" אשר נועד להסדיר את הטיפול בחופי הכנרת. איגוד ערים כנרת מוביל להכנתה של תוכנית מתאר ארצית חדשה תמ"א 13/13 שתסדיר את הטיפול בחופי הכנרת, תציין היכן מותר לפתח חוף לצורכי תיירות ובאיזו מידה והיכן אסור ויש לשמר. השטחים אשר יובשו בעבר אושרו לכך בתמ"א 13 הישנה. על פי טענת עיריית טבריה, ייבוש מקטע מהכנרת לצורכי פיתוח תיירותי אינו מפחית את כמות המים באגם, וכאשר זה נעשה על פי הנחיות מקצועיות אף אינו פוגע במערכת האקולוגית שלו.
הידרולוגיה

מקורות מי אגם הכנרת הם מעיינות הירדן, מי נגר עילי המתנקזים אל הכנרת משטח אגן ההיקוות שלה (כ־800 מיליון מ"ק), מעיינות הנובעים בתוך הכנרת וגשם היורד ישירות על האגם (כ־70 מלמ"ק). מקור נוסף למי הכנרת הוא הטיית מי שיטפונות מהירמוך לכנרת.
שטח אגן ההיקוות של הכנרת הוא 2,730 קמ"ר, רובו של שטח זה נמצא במדינת ישראל ומקצתו (660 קמ"ר) בתחום לבנון. האחרון כולל חלקים מדרום לבנון המנוקזים על ידי נחל שניר (אזור חאצביא), עמק עיון המנוקז על ידי נחל עיון וחלק קטן נוסף המנוקז על ידי נחל דישון. שטח אגן ההיקוות אשר בשליטת ישראל כולל את הר החרמון ורובה המוחלט של רמת הגולן, את עמק החולה והגליל העליון המזרחי (מהר מירון ומזרחה), וחלק קטן של הגליל התחתון המזרחי.
על פי מחקרים שהתבססו על גובה פני הכנרת מהמאה ה־19 ועד הקמת סכר דגניה בשנת 1932, העריכו החוקרים שלפחות באלף השנים האחרונות שקדמו להקמת הסכר, מפלס הכנרת לא ירד מתחת לרום 212.50 - מ'.
כמות המים השנתית הממוצעת הנכנסת לאגם נאמדת בכ־870 מלמ"ק, כאשר הנתון המקסימלי הוא 1538 מלמ"ק בעונת הגשמים 1968–1969, וכל 1.65 מלמ"ק קוב שווה ערך לעלייה של כסנטימטר במפלס הכנרת. ההתאדות השנתית הממוצעת מהאגם מסתכמת בכ־270 מלמ"ק, וכ־70 מלמ"ק גולשים לירדן הדרומי דרך סכר דגניה, בממוצע שנתי. שאיבת המים למוביל הארצי מסתכמת בכ־430 מלמ"ק, ושאיבה ישירה מהאגם לצרכנים וכן כמות מים המועברת למדינת ירדן על פי הסכם שנחתם עמה מסתכמת בכ־120 מלמ"ק נוספים. כמות המים המקסימלית הניתנת לשאיבה דרך המוביל הארצי בחודש היא 50 מלמ"ק. פתיחה מקסימלית של סכר דגניה מאפשרת הזרמה של כ־13.5 מלמ"ק ליום לירדן הדרומי, שהם כ־8 ס"מ ממפלס הכנרת. בחורף 1968–1969 שוחררו כ־900 מלמ"ק דרך סכר דגניה, על מנת למנוע את הצפת חופי הכנרת. פתיחה נוספת של סכר דגניה נעשתה בשנת 1992 וחורף שנת 2003/4 בעקבות כמות רבה של משקעים. ב־24 במאי 2013 נפתח סכר דגניה שוב במסגרת התוכנית לשיקום הירדן הדרומי מהכנרת ועד לאזור שפך נחל בזק.
הרוב המוחלט של מי הנגר העילי המגיעים לכנרת (כ־70% בממוצע בשנים 1975–2008) מגיעים מנהר הירדן, והשאר מנחלי רמת הגולן המתנקזים ישירות אל הכנרת (נחל משושים, נחל יהודיה, נחל דליות ונחל סמך) ומנחלי הגליל המזרחי המתנקזים ישירות לכנרת (נחל עמוד ונחל צלמון). בנוסף, הגשם הישיר על פני האגן והמעיינות מוסיפים ביחד כ־100 מלמ"ק. בניגוד לסברה רווחת, רק כעשרה אחוזים ממי הכנרת מגיעים מהפשרת שלגים בחרמון לאחר עונת הגשמים.
העלייה השנתית הממוצעת במפלס הכנרת עומדת על 157 ס"מ לשנה. העלייה היומית הגבוהה ביותר שנמדדה הייתה של 36 סנטימטר ב־23 בינואר 1969.
הידרולוגיה > ריבוד בכנרת

במשך חודשי הקיץ נוצרות בכנרת שכבות מים נפרדות בעקבות הפרשי טמפרטורה, תופעה הקרויה "ריבוד אגמים" או "ריבוד תרמי". כאשר השכבה העליונה (אפילמיניון) מתחממת בעקבות קרינת השמש המחממת את פני המים עד לעומק של כ־15 מטר ומביאה את המים עד לטמפרטורה של 25°–30° מעלות צלזיוס, ואילו השכבה התחתונה (ההיפולמיניון) נשארת קרה כמו טמפרטורת הימה בחורף (כ־15° מעלות). הבדלים אלו נגרמים בגלל צפיפות המים – מים חמים קלים יותר ממים קרים, ולכן עולים כלפי מעלה. בין שתי השכבות ישנה שכבת ביניים החוצצת ביניהם (מטלמיניון או תרמוקלינה) שעוביה נע בין 2–5 מטר. התרמוקלינה מתחילה להיווצר בחודש אפריל ומתייצבת באזור חודש מאי, ואז מתחילה לרדת בקצב של 3 סנטימטר ביום עד שהיא מגיע לעומק שבין 22–25 מטר. בין שתי השכבות יכולים להגיע הבדלי הטמפרטורות עד ל־15° מעלות.
בשל הניתוק בין השכבות נוצרת תופעה שבה רק החלק העליון של האגם מקבל חמצן בעקבות מגעו עם האוויר, ואילו החלק התחתון נטול חמצן לחלוטין במשך 8–9 חודשים, בתחילת החורף השכבה העליונה מתחילה להתקרר והבדלי הטמפרטורה והצפיפות קטנים עד שבתחילת ינואר משתוות הטמפרטורות של שתי השכבות ונוצר ערבול מלא של האגם עד לקרקעית במשך 3–4 חודשים (היפוך), בזמן ההיפוך חמצן מגיע לכל חלקי האגם.
אגם הכנרת הוא אגם מונומקטי חם כלומר בעל היפוך אחד בשנה.
הכנרת כמקור מים של מדינת ישראל

הכנרת סיפקה בעבר כרבע מכמות המים השנתית הנצרכת בישראל. בשל חשיבות זו, מפלס הכנרת ואיכות המים, מעוררים עניין רב בציבור בישראל. מקורות הכנרת היו מקור לעימות צבאי בין ישראל לסוריה שכונה המלחמה על המים. כיום מספקת הכנרת בין 2 ל-13 אחוזים בלבד מתצרוכת המים, מחד גיסא בשל ירידת המפלס בעקבות רצף שנות בצורת, ומאידך עקב הקמת מפעלי התפלה רבים על חוף הים התיכון.
הכנרת כמקור מים של מדינת ישראל > מפלס

לצורכי ניהול אגם הכנרת נקבעו לאגם "קו אדום עליון" – מפלס מקסימלי שאסור לעבור היות שבמקרה של גאות ישנה סכנת הצפה לאתרים מסביב לאגם, ו"קו אדום תחתון" שמתחתיו אסור לשאוב עקב סכנה לפגיעה במערכת האקולוגית ובאיכות המים. הקווים עוגנו בתקנות ובצו, בעקבות חורף סוער בצפון הארץ (חורף 1968–1969) שהביא לספיקות שיא בנחלים הזורמים אל הכנרת, ולעליית מפלס חריגה שהובילה לנזקים לאורך חופי הכנרת. הקו האדום העליון נקבע אז לרום של 208.9 מטרים מתחת לגובה פני הים (מאוחר יותר שונה ל־208.8) והקו האדום התחתון נקבע ל־212 מטרים מתחת לגובה פני הים.
בעקבות 3 שנות בצורת רצופות בשנים 1989–1991 נשבר שיא חדש של המפלס הנמוך בכנרת[דרושה הבהרה]. אך בעקבות חורף 1991–1992 בישראל שהיה מאוד גשום, מפלס הכנרת עלה ב-4 מטרים ונפתח סכר דגניה.
בעקבות עליה בביקושי המים בישראל ורצף שנות בצורת, מפלס המים התקרב אל הקו האדום התחתון שנקבע, ועל כן במהלך שנות ה־80 וה־90 של המאה ה־20 הורד הקו האדום התחתון מספר פעמים (עד לרום של 215.5-), על מנת לאפשר מבחינה חוקית את המשך שאיבה גם במפלס נמוך, וכיום הוא עומד על 213-. בדצמבר 2001 ירד מפלס המים בכנרת אל הרום הנמוך ביותר שנמדד: 214.87 - מטר. מפלס זה נקבע כ"הקו השחור" שמתחתיו אסורה שאיבה.
מפלס הכנרת הפסיק לרדת בין היתר בגלל חורף 2002/03 הגדול שבו נמדדה עליה של 4 מטרים.
מבחינת יכולת שאיבה, לא ניתן לשאוב ממפלס נמוך מ־215.5-, עקב ירידת מפלס המים מתחת לצינור השאיבה. נפח המים במפלס המרבי ("קו אדום עליון") הוא 4.3 מיליארד מטר מעוקב (מ"ק), ובקו האדום התחתון – 3.6 מיליארד מ"ק. כמות המים הנכנסים לכנרת בשנה עומדת על כ־620 מיליון מ"ק בממוצע רב שנתי. כמות המים המתאדים בשנה עומדת על כ־250 מלמ"ק בממוצע ולכן כמות "המים הזמינים" (הכמות הנכנסת בניכוי האידוי) עומדת על כ־370 מלמ"ק בממוצע רב שנתי.
ברשות המים קיימת יחידה (יחידת ניטור כנרת) המרכזת את כלל פעילות הניטור והתפעול בכנרת ובאגן ההיקוות. יחידה זו, אשר הוקמה ב־1998, ומלווה בצוות היגוי המורכב ממומחים מהאקדמיה, עוזרת למנהל רשות המים לקבל החלטות לגבי ניהול האגם על פי מיטב הידע הקיים.
עליית מפלס הכנרת היא תוצאה של מים הזורמים אליה מנחלים שונים, מאגן ההיקוות של הכנרת. מקור המים הוא במעיינות גדולים, לצד גאויות בעקבות ירידת משקעים בהיקפים גדולים באגן ההיקוות. עם זאת, כמות המים הזורמת לכנרת מושפעת גם מהיקף השימוש במי המעיינות והנחלים לצורכי מי שתייה וחקלאות באזור עמק החולה ורמת הגולן, כאשר גידול בכמות המים הנתפסת באזורים אלו משמעה ירידה בהיקף הזרימות לכנרת. המפלס מושפע גם מתקופות השבתה יזומות של המוביל הארצי לצורכי תחזוקה.
בינואר 2013 נרשמה עלייה חדה במפלס הכנרת בעקבות שבוע גשום ביותר בצפון ישראל והמסת שלגים מהרי רמת הגולן והחרמון. העלייה, אשר נרשמה כגבוהה ביותר מזה שני עשורים, הגיעה לכשני מטרים וקירבה את מפלס הכנרת לקו האדום העליון.
בפברואר 2019, הודיעה רשות המים כי הכנרת עלתה לראשונה מזה שנתיים מעל לקו האדום התחתון, ובאפריל 2019 דווח כי הכנרת עלתה בשלושה מטרים, עלייה זו נחשבת לעלייה הגבוהה ביותר מאז חורף 2003. במהלך המערכת החורפית שפקדה את ישראל בינואר 2020 עלה מפלס הכנרת בצורה משמעותית והיה הגבוה ביותר לחודש ינואר מאז שנת 2004, שבה הגיע המפלס בחודש אפריל לגובה הנמוך רק בשישה סנטימטרים מהקו האדום העליון.
בשלהי 2022 הושלם פרויקט "המוביל ההפוך" (הולכה צפונה) שנועד להזרים מים מותפלים מהים התיכון אל נחל צלמון הזורם אל הכנרת בשנות בצורת שבהן מפלס הכנרת צפוי לרדת משמעותית ללא תוספת זאת.
הכנרת כמקור מים של מדינת ישראל > איכות המים

איכות מי הכנרת נמצאת בתהליך התדרדרות, בשל הפרת המאזן בין אספקת מי גשם מתוקים לנביעה טבעית של מי תהום המלוחים פי 10 ממליחות מי הים התיכון. מליחות המים הגיעה לשיאה בשנת 1964 ועמדה על כ־400 מיליגרם מלח לליטר מים, אך מאז שהוקם מוביל מים מלוחים, שהיטה חלק ניכר מהמים המלוחים אל הירדן דרומית לכנרת, פחתה המליחות והיא עומדת על כ־250 מיליגרם מלח לליטר – זו מליחות רבה מכדי להשתמש במי הכנרת לגידולים רגישים למליחות כגון אבוקדו ומנגו, אך בתקני המים בישראל עדיין עומדת בגבול המותר למי שתייה. עם זאת, המליחות מורגשת היטב בטעם המים. כיום מסתכם הטיפול במים בהשקעת חומר מרחף (בעיקר בחורף ובאביב) ובהכלרה לשם חיטוי. על מנת לעמוד בדרישות לאיכות מי־שתייה. לשם כך הוקם באתר אשכול מתקן לסינון המים. מתקן זה הביא להפחתת עכירותם, לשיפור איכותם המקרוביאלית ולהורדת רמת הכלרה בלתי רצויה, אך אין מענה לבעיית המליחות. פרנסי הסביבה לוחצים לפתרון בדמות מפעל התפלה.
בעיית איכות המים נוספת בכנרת היא פריחת האצות הכחוליות (ציאנובקטריה). ההתמודדות עם בעיה זו כוללת ניקוי מתמיד של אגן ההיקוות מזיהום כלשהו ובעיקר מזרחן, ניהול מפלסים בתנודות קטנות ככל האפשר וניהול ממשק דייג תומך הכולל אכלוס מיני דגים העוזרים בייצוב המערכת האקולוגית.
היסטוריה > תקופת האבן

בשל שפע המשאבים הטבעיים ומיקומה של הכנרת על ציר נדידת האדם הקדמון מאפריקה לאסיה, האדם התיישב באגן הכנרת למן תחילת התקופה הפלאוליתית. האתר הפרהיסטורי הקדום בארץ, תל עובדיה, מצוי מעט דרומית לאגם של ימינו, ובו נמצאו סדרה של התיישבויות בנות כ־1.2–1.5 מיליוני שנים, ככל הנראה של אדם מהמין הומו ארקטוס.
בסוף התקופה הפלאוליתית העליונה ובתקופה האפיפלאוליתית, כאשר הכנרת הייתה דומה לצורתה בהווה, היו לחופיה אתרי יישוב רבים. אתר אוהלו II, מחנה של ציידים־לקטים ודייגים בקרבת תל בית ירח, יושב כ־23 אלפי שנים לפני זמננו, כאשר מפלס הימה היה נמוך מעט מהיום, והשתמר באופן יוצא דופן כאשר מפלס האגם עלה וכיסה אותו במים. בזכות זאת נמצאו באוהלו השרידים הקדומים בעולם לסוכות מחומר צמחי, שפע זרעים ופירות שנאספו בידי תושבי האתר, וממצאים רבים נוספים. ליד קיבוץ עין גב התגלתה סדרה של מחנות פרהיסטוריים, ביניהם נחל עין גב I מהתרבות העתליתית, עין גב I מהתרבות הכבארית הכולל בקתה וקבורת אדם, ואתר נחל עין גב II מסוף התרבות הנאטופית (בן כ־12 אלפי שנים) ובו שרידים של מבני אבן רבים וקבורות. אתר נאטופי נוסף הוא חוף שחף, השוכן על כביש טבריה־צמח. גם באתר זה התגלה מבנה אבן וקבורה אנושית בסמוך אליו. הכפרים החקלאיים הראשונים מהתקופה הנאוליתית ידועים בעיקר מעמק הירדן (למשל אתר שער הגולן) ולא מחופי הכנרת.