שילה (יישוב מקראי)
זיהוי האתר ותולדות המחקר הארכאולוגי

בספר שופטים מופיע תיאור של מיקום: ”הנה חג ה' בשילה מימים ימימה אשר מצפונה לבית אל, מזרחה השמש למסילה העולה מבית אל שכמה ומנגב ללבונה” (כ"א, י"ט). על פי הדעה המקובלת, פסוק זה מתאר את מיקומה של שילה, ובהתאם לכך יש המסיקים שהוא נכתב בזמן שמקומה של שילה לא היה ידוע ברבים. ישנם הטוענים שהוא נכתב לאחר חורבן שילה, ואחרים טוענים שכשהעיר שילה הייתה קיימת, אך מעטים עלו לרגל אל המשכן ולכן לא ידעו את מקומה. לעומת זאת, יואל אליצור טוען שהתיאור הוא של מקום המחולות, ולא של העיר, שכלל איננו "מנגב ללבונה", אלא מזרחית ללבונה.
בתקופות מאוחרות יותר מיקום האתר מוזכר על ידי הירונימוס, בתרגומו לספר צפניה, ועל ידי אוסביוס מקיסריה, המציין כי היא רחוקה 12 מילין משכם. כן מופיעה שילה במפת מידבא. רבי שמואל ב"ר שמשון שסייר בארץ ישראל בתחילת המאה ה-13 (1210 לערך) תיאר במכתבו "ומשם הלכנו לשילה וראינו שם את המקום שהיה שם את המשכן". האתר מוזכר לאחר מכן גם במאה ה-14 על ידי הנוסע אשתורי הפרחי בספרו "כפתור ופרח".
במהלך השנים היו שהציגו את שילה באתר של קבר שמואל הנביא, כדי להקל על הצליינים הנוצרים לבקר באתר שילה, אולם זיהוי זה נחשב לנעדר ביסוס עובדתי.
בשנת 1838 האתר זוהה על ידי אדוארד רובינסון. זיהוי זה נסמך על שם המעין הסמוך, עין סילון, וכינויו של התל הארכאולוגי בפי המקומיים "חרבת סילון". בשנת 1885 תואר המקום "אין בה עתה בלתי חורבה אחת עתיקת ימים ומעין מים".
בשנת 1915 נערכו באתר חפירות בדיקה על ידי א' שמידט. בשנת 1926 באה משלחת ארכאולוגים בראשות הנס קייר, מדנמרק, וחשפה שרידים עתיקים במקום. עונה שנייה התקיימה בשנת 1929. החפירות נמשכו עד שנת 1932 אז הופסקו בעקבות מותו של ראש המשלחת מדיזנטריה. החופרים הקימו שני מבנים מעל כנסיות מהמאות החמישית והשישית שנחשפו.
בשנת 1927 תואר האתר הארכאולוגי בעיתון "הארץ":
מיד בעלותנו על הגבעה, פגשנו במכסה גדול של גלוסקמא (סארקופאג) שהיה מונח סמוך למערה החצובה בסלע שעל פני הקרקע ממש, ולא בצלעות סלעים, כנהוג ברב מערות הכוכים אשר בארץ. ואל מערה זו אין להיכנס זקוף, אלא יורדים תחלה לאדמה. מכאן פנינו לחרבת "ג'מיע אל ארבעין". אלה הן שרידי בנין גדול שקירותיו משופעים כחלקן התחתון של חומות מגדל דוד בירושלים. בין אבני החרבות נציין את שברי העמודים, ובייחוד לוח אבן גדול (שני מטרים בערך) אשר שימש, כפי הנראה, בתור כרכוב אחד הפתחים וחקוק הוא הלוח חקוקי "שוטים" (זרי עלים) כד לאפר עצמות(?) וחקוקי נר אחרים. והקרקע מסביב זרועה כולה חרסיות ואבני פספסין (מוזאיקה) גדולות וזעירות.
במרחק עשרות צעדים מן החרבה ראינו שריד חומה, ועל ידה, ברכת מים יבשה, המעובדה למחצה. זהו חריץ סלעים מרובע (10+15 מטר) אשר הותקן למקווה מים על-די סדור קירות ציקלופיים. מכאן נכנסנו לבית הרוס החוסה בצל עץ בטנים גדול, ורושם של מסגד ערבי עושה הבית הזה, ופנימיות משונה ומוזרה. עמודים נמוכים עם כתרות קטנות בלתי פרופורציונליות להם, מחזיקים את תקרת החדר; אולם אבני הבגין שבחוץ גדולות מאד הן ומהוקצעות יפה. נוכח הבניין הזה, צפונה, לרגלי גבעה נמוכה אחת משתרעות חרבות שילה ... עלינו עליהן, ונראה את הסלעים החצובים לשם פולחן דתי, וסמוך להם בורות מים חצובים ושרידי קירות בתים. בין החרסיות השונות ושברי הכלים לקטנו שברי רחים אחדים ועוד דברים קלי ערך. החופרים, אשר סדרו את החפירות, טהרו יפה את המקום ולא הותירו בו אלא את הסלעים החצובים אשר אי אסשד היה כנראה לטלטלם עמהם. בהשוותנו חרבת אלו לחרבות תקוע או חרבות ערים עתיקות אחרות, נראה כי דלות הן מאד, גס ביחס לשטחן, וגם בארכיטקטורה של הסלעים.
בכנסייה שנחפרה מתחת למבנה ג'מע אל-יתים נמצאה כתובת פסיפס המזכירה את האפיסקופוס של שילה ואת האפיסקופוס האזורי. הכתובת מוצגת כיום במוזיאון השומרוני הטוב, והעתק שלה ניתן לראות בתערוכת הממצאים "דברי ימי שילה" הנמצאת באתר "שילה הקדומה".
החפירות הישראליות הראשונות נוהלו על ידי זאב ייבין, בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20. חפירות נוספת נערכו בין השנים 1981–1984, על ידי ישראל פינקלשטיין.
החל משנת 2010 החלו באתר "תל שילה" סדרת חפירות ארכאולוגיות שמטרתן לחשוף את שילה העתיקה על כל שלביה. החפירות מנוהלות על-ידי קמ"ט ארכאולוגיה ועל-ידי אוניברסיטת אריאל בשומרון. בחפירה משתתפים מכינות קדם צבאיות ובני ובנות נוער רבים, תחת ניהולם של אנשי צוות וארכאולוגים מומחים.
במאי 2017 נפתחה עונת חפירות המנוהלת בידי Associates for Biblical Research בפיקוח קמ"ט ארכאולוגיה יו"ש.