חובת החמלה כלפי החיות, וחטא האכזריות כלפיהן

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  האמפרי פרימט
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספר עיון 
 נושא:  רווחת בעלי חיים 
 הוצאה
 הוצאה:  T. Cadell
 תאריך הוצאה:  1776
 מספר עמודים:  353
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  1-85506-826-5
 
חובת החמלה כלפי החיות, וחטא האכזריות כלפיהן (באנגלית: A Dissertation on the Duty of Mercy and Sin of Cruelty to Brute Animals) או בשמו המקוצר חובת החמלה (באנגלית: The Duty of Mercy) הוא ספר מאת איש הכמורה הבריטי, האמפרי פרימט שפורסם לראשונה בשנת 1776. ספר זה הוא אחד הספרים הראשונים בעולם שהוקדשו לחלוטין להתנגדות אכזריות כלפי בעלי חיים.
ספר זה הוא החיבור הידוע היחיד של פרימט. בשליש הראשון של הספר, פרימט מציג את התנגדותו לאכזריות כלפי בעלי חיים, ובשני השלישים הנוספים הוא מציג ציטוטים מכתבי הקודש שתומכים בעמדתו. פרימט טוען כי גם בעלי החיים מסוגלים לחוש כאב וסבל, וכי אם אין לבעלי החיים את התקווה בחיים לאחר המוות - הרי שהדבר הופך את הייסורים שהם חווים בעולמם על פני כדור הארץ לגרועים יותר מייסוריו של מי שיש לו תקווה לחיים חדשים. כמו כן, הוא מבצע הקבלות בין מה שנקרא מאוחר יותר בהגות הפילוסופית 'גזענות' ו'סוגנות': לאיש הלבן, אין שום זכות, רק בגלל צבע עורו, לשעבד את בני האדם השחורים ולשלוט בהם, ובאופן דומה, ההבדל בצורה בין האדם לחיה לא יכול לתת לאדם את הזכות לנצל בעלי חיים ולענות אותם.
פרימט נוזף באנושות על ההתנשאות שלה כלפי בעלי החיים ועל חוסר הצדק (אנ') שהיא מפגינה ביחסה לבעלי החיים. לטענתו, הבדלים פיזיולוגים אינם רלוונטיים לסוגיה של גרימת סבל וכאב: "חיה חסרת תבונה איננה רגישה לכאב פחות מאדם. יש לה עצבים ואברי חישה דומים; וצרחותיה ואנקותיה, במקרה שהוטבע חותם אלים בגופה, אף על-פי שאינה יכולה לבטא את תלונתה במילים או בקול אנושי, הן עדויות חזקות עבורנו לרגישות שלה לכאב, כמו הצעקות והאנקות של בן-אדם, שאת שפתו איננו יכולים להבין [...] בין אם אנחנו הולכים על שתי רגליים או ארבע, בין אם ראשינו כפוף או זקוף, בין אם גופינו עירום או מכוסה פרווה, בין אם יש לנו זנב או אין לנו זנב, בין אן יש לנו קרניים או אין לנו קרניים, בין אם יש לנו אוזניים ארוכות או אוזניים מעוגלות, בין אם אנחנו נוערים כחמור, מדברים כאדם, מצייצים כציפור או אילמים כדגים - הטבע מעולם לא התכוון לכך שמאפיינים אלו יהוו את הבסיס לזכות לשלוט ולדכא את האחר.
"כאב הוא כאב, בין אם הוא נגרם לאדם או לחיה; והיצור שסובל ממנו, בין אם אדם ובין אם חיה, בהיותו רגיש לאומללות שבו כל עוד הוא נמשך, סובל מרוע"
עמדתו של פרימט לפיה ליכולת לחוש כאב וסבל יש חשיבות מוסרית בבחינת יחסו של סוכן מוסרי כלפי האחר, באה לידי ביטוי מאוחר יותר, בשנת 1781, בציטוט המפורסם של אבי התועלתנות, ג'רמי בנת'ם המתייחס למעמדם המוסרי של בעלי החיים: "אולי יבוא יום כאשר הברואים האחרים יזכו לאותן זכויות אשר מלכתחילה לא ניתן היה למנען מהם אלא בכוח-הזרוע. הצרפתים כבר גילו כי צבעו השחור של העור אינו נימוק המתיר להשליך יצורי-אנוש לגחמותיהם של מענים למיניהם. אולי יבוא יום שבו יובן כי מספר הרגליים, שעירות-העור או קיום עצם-הזנב, באותה המידה אינם מהווים נימוק לזנוח יצורים בעלי-תחושות לגורל דומה. מהן, אם כן, התכונות האחרות, המסמנות את הקו הבלתי-עביר שבין הישויות שיש להתחשב בהן לבין כל השאר? האם זוהי היכולת לחשיבה רציונלית, או שמא יכולת-הדיבור? אבל הלא סוס שהגיע לפרקו או כלב בוגר הם בלי ספק יותר רציונליים בהתנהגותם ובעלי כושר-תקשור לעומת יונק אנושי בן-יומו או בן שבוע או אפילו חודש. אך גם לו היה המצב אחר – מה אפשר היה ללמוד מכך? השאלה כלל אינה 'האם הם מסוגלים לשקול בדעתם?' או 'האם הם מסוגלים לדבֵּר?' אלא 'האם הם מסוגלים לסבול?'". ספרו של הפילוסוף פיטר סינגר, שחרור בעלי-החיים, שהתפרסם לראשונה בשנת 1975 והפך לאחד הספרים המשפיעים ביותר בתנועה לזכויות בעלי חיים, נשען גם הוא על עקרונות תועלתניים אלו לפיהם המאפיין הרלוונטי בסוגיות מוסריות הוא היכולת לחוש סבל.