stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עדות ק. צטניק במשפט אייכמן
העדות

מיד בתחילת מתן עדותו במשפט, לאחר כשמונה דקות במהלכן התבקש למסור את פרטיו האישיים ולהזדהות, קם די-נור מכסאו שעל דוכן העדים והתמוטט על רצפת האולם. השופטים נאלצו להפסיק את הישיבה ודי-נור הוצא מהאולם על אלונקה ופונה לבית החולים, שם שהה כשישה חודשים לאחר מכן. די-נור נדרש במשפט להזדהות בפעם הראשונה בשמו האמיתי.
בתחילת עדותו במשפט אייכמן, התייחס די-נור אל אושוויץ כ"פלנטה" אחרת. עדותו, שבמהלכה התעלף, הייתה קצרה, ונותרה חרותה בזיכרון הקולקטיבי כאחד מסמלי הטראומה של השואה. די-נור סיפר לתום שגב כי הזדהותו בשמו האמיתי הייתה הסיבה לכך שהתעלף.
וזו לשון עדותו, שבאה בעקבות שאלתו של התובע "מה הסיבה שבגללה חסית בשם הספרותי ק. צטניק?"
אין זה שם ספרותי. אינני רואה את עצמי כסופר הכותב דברי ספרות. זו כרוניקה מתוך הפלנטה אושוויץ. הייתי שם בערך שנתיים. אין הזמן שם כפי שהוא כאן, על כדור הארץ. כל שבר רגע הולך שם על גלגל זמן אחר. ולתושבי פלנטה זאת לא היו שֵמות. לא היו להם הורים ולא היו להם ילדים. הם לא לבשו כדרך שלובשים כאן. הם לא נולדו שם ולא הולידו... הם לא חיו לפי החוקים של העולם כאן ולא מתו. השם שלהם היה המספר ק. צטניק.
המשורר דן פגיס אשר נמנע מלהעיד במשפט אייכמן, התעמת בשירו "עדות" עם הגדרת אושוויץ כ"פלנטה אחרת" וכתב: "לֹא לֹא / הֵם בְּהֶחְלֵט / הָיוּ בְּנֵי-אָדָם: מַדִּים, מַגָּפַיִם. / אֵיךְ לְהַסְבִּיר. הֵם נִבְרְאוּ בְּצֶלֶם...".
רושם

לטענת שגב, התעלפותו הייתה "הרגע הדרמטי ביותר במהלך המשפט" ואף "אחד הרגעים הדרמטיים בתולדות המדינה". העדות והאירוע שהתרחש בבית המשפט, ובעיקר העובדה שזו הייתה הפעם הראשונה בה נחשפה זהותו ונודע לקהל בארץ ובעולם מיהו האיש העומד מאחורי השם ק. צטניק, הפכו לאחד מסמליו המובהקים של משפט אייכמן, ששב ומאפיין את הזיכרון בימי השואה. אולם לאחר המשפט, אסר די-נור על המוציאים לאור לפרסם את תמונתו, סירב להתראיין ולא דיבר בציבור.
הערות שוליים

↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, הערות, הקדמה: הערה 1, עמ' 477: "עדות יחיאל דינור במשפט אייכמן, ישיבה מס' 68 (7.6.61)".
↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, הקדמה: הטריפ של ק. צטניק, עמ' 2–3.
↑  יחיאל דינור במשפט אייכמן, באתר www.youtube.com
↑  עודד כרמלי, ‏"הכוכב הצהוב יהגר לשמיים", השילוח, 15, יוני 2019
↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, הקדמה: הטריפ של ק. צטניק, עמ' 1.
↑  תום שגב, שיעור היסטוריה |כמה מסודותיו של סופר השואה יחיאל דינור (ק. צטניק) נחשפים בספר חדש, באתר הארץ, 24 באפריל 2009
↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, הקדמה: הטריפ של ק. צטניק, עמ' 3.
התמוטטותו של די-נור במהלך עדותו במשפט, 7 ביוני 1961
עומס חום

עומס חום הוא מדד המבטא את אי־הנוחות האקלימית למחיה, והוא נקבע כשילוב של הטמפרטורה והלחות היחסית. כמו כן, הוא מתאר עד כמה יכול אדם לקרר את גופו באמצעות הזעה. ככל שהטמפרטורה גבוהה יותר, אדם צריך אידוי מוגבר יותר של זיעה על מנת להתקרר, וככל שהלחות היחסית גבוהה יותר, כך יחוש יותר חם, שכן הזיעה מתאדה לאט יותר ובמידה פחותה יותר.
במדד נעשה שימוש לראשונה על ידי צה"ל, והוא אומץ לשירות המטאורולוגי על ידי פרופ' עזרה זהר.
אופן החישוב

החישוב הוא ממוצע של טמפרטורת תרמומטר יבש (dry bulb temperature) וטמפרטורת תרמומטר רטוב (wet bulb temperature). טמפרטורת התרמומטר היבש היא הטמפרטורה שנמדדת על ידי מד טמפרטורה בתנאים ללא קרינה וללא לחות. מבחינה פיזיקלית היא מתארת את ממוצע האנרגיה הקינטית של מולקולות האוויר. זוהי הטמפרטורה הניתנת בתחזית מזג האוויר. טמפרטורת התרמומטר הרטוב היא הטמפרטורה שהייתה לחבילת אוויר אם הייתה מצוננת ל-100% רוויון, קרי לנקודת הטל. החום הכמוס בתהליך מסופק על ידי חבילת האוויר עצמה. זוהי הטמפרטורה הנמוכה ביותר אליה יכולה להגיע חבילת אוויר, כתוצאה מאידוי בלבד, בהתחשב בתנאי הסביבה.
אופן החישוב > דירוג

עומס חום קל
פחות מ-22, אין עומס חום כלל.
22-23 : עומס חום קל
24-25 : עומס חום מתון
26-27 : עומס חום בינוני
28-29 : עומס חום כבד
30 ומעלה : עומס חום כבד מאוד עד קיצוני
- תחושת חום קלה, אינה משפיעה על הפעילות.
עומס חום בינוני - תחושת חום, מומלץ לשהות בצל. יש קושי בפעילות גופנית.
עומס חום כבד - קושי בשמירה על טמפרטורת הגוף תוך כדי פעילות גופנית.
עומס חום קיצוני - תנאים קשים מאוד. מוטב להישאר במקום ממוזג, להימנע כלל מפעילות גופנית ולהרבות בשתייה.
אופן החישוב > רוח

הרוח אינה חלק מחישוב עומס החום, אך יש לה חלק משמעותי מאוד בטמפרטורה האפקטיבית, זו שהאדם מרגיש בפועל. הרוח משפיעה על קצב העברת החום של גוף האדם, ובנוסף מגבירה את התאיידות הזיעה. לאידוי תמיד יש השפעה של קירור. קצב העברת החום יכול לקרר או לחמם בהתאם לטמפרטורה.
בישראל

בארץ ישראל, באזורים גבוהים יותר, כתוצאה מלחות נמוכה יותר, עומס החום קל יותר בדרך כלל. בבקעת הירדן עומס החום הוא הכבד ביותר, מיוני ועד ספטמבר שורר עומס חום כבד ברצף. באילת בחודש יולי עומס החום שורר במשך 24 שעות ביממה, ומשתנה בעוצמתו. חרף הלחות הגבוהה, אזור החוף ממוזג יחסית, ולכן לרוב עומס החום אינו כבד, אך בחודשים החמים עומס החום הבינוני נמשך זמן רב. מפאת הלחות הנמוכה, בנגב עומסי החום קלים יותר מאשר בחוף, ובמקומות גבוהים ההשפעה אף קטנה יותר. בבאר שבע למשל שורר עומס חום בינוני כ-8 שעות ביממה בקיץ. באזור ההר עומס החום הוא הקל ביותר, ונמשך שעות בודדות בלבד.
הערות שוליים

↑  ד"ר דוד גרשון וד"ר בני רזניק, מזג האוויר, ספריית מעריב, 1995, עמ 22-23.
↑  אתר השירות המטאורולוגי, עומס חום
↑  Oxford Reference, A Dictionary of Weather, [[:en:Special:BookSources/9780199541447|ISBN 978-0-19-954144-7]]
ספיריטס אוף סנט לואיס

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך ייסוד:  1967
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 אולם ביתי:  St. Louis Arena
 מיקום:  סנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית
 תאריך פירוק:  1976
 ליגה:  ליגת ה-ABA
 אזור:  מזרח
 היסטוריה:  יוסטון מאבריקס (1967–1969) קרוליינה קוגרס (1969–1974) ספיריטס אוף סנט לואיס (1974–1976)
 
ספיריטס אוף סנט לואיס (באנגלית: Spirits of St. Louis) הייתה קבוצת כדורסל מהעיר סנט לואיס שבמיזורי, אשר שיחקה בליגת ה-ABA בין השנים 1967–1976. בין השנים 1967–1969 שיחקה ביוסטון, סן אנטוניו, בשם יוסטון מאבריקס, ובין השנים 1969–1974 שיחקה בגרינסבורו שבקרוליינה הצפונית בתור קרוליינה קוגרס.
היסטוריה

הקבוצה הוקמה בשנת 1967 בעיר יוסטון, בתור "יוסטון מאבריקס", לקראת עונת הבכורה של ליגת ה-ABA. בעונתם הראשונה אימן את המאבריקס חבר היכל התהילה של הכדורסל סלייטר מרטין, תחתיו רשמה הקבוצה מאזן שלילי 29–49. במשחק האחרון של עונת 1968/1969, בו אירחה יוסטון את ניו יורק נטס, נרשם קהל צופים של 89 איש בלבד, ובסיום העונה נמכרה הקבוצה בגין תפוסת קהל נמוכה ועברה לשחק בקרוליינה הצפונית, בשם "קרוליינה קוגרס".
בחמש העונות של המועדון בקרוליינה הצפונית אירחה הקבוצה את מרבית משחקיה בעיר גרינסבורו, אך על מנת למשוך קהל אוהדים רחב יותר אירחה משחקים רבים גם בשארלוט, וינסטון סיילם וראלי. לקראת עונת 1972/1973 מינתה קרוליינה את לארי בראון למאמן הקבוצה, במקום טום משרי, וצירפה את שחקני האולסטאר בילי קנינגהם ומאק קלווין. הודות ליכולת טובה של קנינגהם (אשר זכה בתואר ה-MVP של העונה), קלווין וג'ו קולדוול, סיימו הקוגרס את אותה עונה עם המאזן הטוב ביותר בליגה (57–27), והעפילו לראשונה בתולדות המועדון לגמר האזור המזרחי בפלייאוף. בסדרת גמר המזרח הפסידה קרוליינה בתוצאה 3–4 מול קנטקי קולונלס, בה בלטו דן איסל וארטיס גילמור.
בקיץ 1974 נמכרה הקבוצה לצד האחים אוזי ודניאל סילנה, אשר העבירו את המועדון לסנט לואיס שבמיזורי, ושינו את שמו ל"ספיריטס אוף סנט לואיס" על שם המטוס ספיריט אוף סנט לואיס. בעונת 1974/1975 הובילו את הקבוצה מרווין בארנס, פרדי לואיס ומוריס לוקאס להעפלה נוספת גמר המזרח, בו שוב הודחו על ידי הקולונלס.
במהלך המשא ומתן על איחוד ליגת ה-ABA עם ליגת ה-NBA, בקיץ 1976, הוחלט על מעברן של 4 קבוצות ל-NBA (ניו יורק נטס, דנוור נאגטס, אינדיאנה פייסרס וסן אנטוניו ספרס), ושתי קבוצות ה-ABA הנותרות פורקו וזכו לפיצויים מליגת ה-NBA: בעוד הבעלים של קנטקי קולונלס, ג'ון י. בראון, קיבל פיצוי חד פעמי בסך כ-3.3 מיליון דולר, סיכמו האחים סילנה על קבלת תמלוגים בסך שביעית מהכנסות ארבע הקבוצות משידורי משחקיהן בטלוויזיה, לצמיתות. לאורך השנים הניבה עסקת התמלוגים מעל ל-300 מיליון דולר לאחים סילנה, עד שבשנת 2014 סיכמו עם ליגת ה-NBA על התרת החוזה, תמורת פיצוי של 500 מיליון דולר.
מאזנים לפני עונה

| עונה | שם | מאמן | ניצחונות | הפסדים |  % ניצחונות | פלייאוף |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1967/1968 | יוסטון מאבריקס | סלייטר מרטין | 29 | 49 | 37.2% | הפסד בחצי גמר המערב |
| 1968/1969 | יוסטון מאבריקס | סלייטר מרטין, ג'ים ויבר | 23 | 55 | 29.5% | — |
| 1969/1970 | קרוליינה קוגרס | בונס מקיני | 42 | 42 | 50.0% | הפסד בחצי גמר המזרח |
| 1970/1971 | קרוליינה קוגרס | בונס מקיני, ג'רי סטיל | 34 | 50 | 40.5% | — |
| 1971/1972 | קרוליינה קוגרס | טום משרי | 35 | 49 | 41.7% | — |
| 1972/1973 | קרוליינה קוגרס | לארי בראון | 57 | 27 | 67.9% | הפסד בגמר המזרח |
| 1973/1974 | קרוליינה קוגרס | לארי בראון | 47 | 37 | 56.0% | הפסד בחצי גמר המזרח |
| 1974/1975 | ספיריטס אוף סנט לואיס | בוב מקינון | 32 | 52 | 38.1% | הפסד בגמר המזרח |
| 1975/1976 | ספיריטס אוף סנט לואיס | רוד ת'ורן, ג'ו מולאני | 35 | 49 | 41.7% | — |
הערות שוליים

↑  יוסטון מאבריקס, באתר remembertheaba.com
↑  קרוליינה קוגרס, באתר remembertheaba.com
↑  סטטיסטיקות הסדרה בין קרוליינה לקנטקי, באתר basketball-reference.com
↑  ספיריטס אוף סנט לואיס, באתר remembertheaba.com
↑  האחים סילנה וה-NBA דנים על התרת החוזה ביניהם, באתר ESPN,‏ 11 בנובמבר 2013
↑  ליגת ה-NBA תפצה את האחים סילנה ב-500 מיליון דולר, באתר businessinsider.com,‏ 7 בינואר 2014
בילי קנינגהם, זוכה פרס ה-MVP של עונת 1972/1973
עלי משכיני

עלי אכבר פייז אלני (בפרסית: علی‌اکبر فیض آلنی) הידוע בשם עלי משכיני (בפרסית: علی مشکینی; 2 בדצמבר 1921 – 30 ביולי 2007) היה אייתוללה ופוליטיקאי איראני ששימש כיו"ר הראשון של מועצת המומחים האיראנית וכחבר במועצת המומחים לבחינה הסופית של החוקה שהייתה אספה מכוננת שניסחה את חוקת איראן.
ביוגרפיה

משכיני היה אזרביג'אני איראני שנולד בכפר ליד משכינשהר והר סבאלן. הוא נולד כאלי, אך העדיף את ההגייה עלי.
באוגוסט 1979 לאחר המהפכה האיראנית הוא מונה לחבר במועצת המומחים לבחינהה הסופית של החוקה (בפרסית: مجلس بررسی نهایی قانون اساس), אספה מכוננת שהייתה מעורבת בניסוח חוקת איראן. מאוחר יותר משכיני עמד בראש הוועדה שניסחה את התיקון של 1989 לחוקת איראן שאומצה ב-1979 במסגרת הוועדה הוא גם עמד בראש אחת מארבע תת-הוועדות שלה, זו שהופקדה על ניסוח תיקונים שיחזקו את מערכת המשפט. ככזה, הוא היה כוח משפיע בשינוי מנהיגות הרשות השופטת מטריומווירט, מועצת המשפט העליונה, ליחיד ב-1989.
הוא חיבר ספרים רבים אודות תורת המשפט האסלאמית וסוגיות כלליות של האסלאם.
משכיני היה יושב ראש אגודת מורי הסמינרים של קום וכן שימש כאמאם תפילת יום שישי בקום. למרות זקנתו ובריאותו הירודה, הוא הפך למועמד להיבחר מחדש בבחירות לאספת המומחים ב-2006. משכיני נפטר ב-30 ביולי 2007 בשעה 16:30 שעון מקומי, בבית חולים בטהראן, מאי-ספיקה נשימתית ואי-ספיקת כליות.
מוחמד ריישהרי, שר המודיעין של איראן מ-1984 עד 1989, היה חתנו של משכיני.
הערות שוליים

↑  "The chairman of the Assembly of Experts died" (בפרסית). Radio Zamaneh. 30 באוגוסט 2007. אורכב מ-המקור ב-30 בספטמבר 2007. נבדק ב-8 באוגוסט 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Modarresi, Farid. "Ayatollah's trilogy (سه‌گانهٔ آیت‌الله)" (בפרסית). Shahrvand - e Emrooz. אורכב מ-המקור ב-13 באוקטובר 2008. נבדק ב-8 באוגוסט 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ayatollah Meshkini's letter to the districts ulama: the list of candidates of the Society of Teachers for the Assembly of Experts election" (בפרסית). Hayat. 5 בנובמבר 2006. נבדק ב-8 באוגוסט 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Abtahi, Mohammad Ali (31 באוגוסט 2006). "If Ayatollah Meshkini had retired (اگر آیةالله مشکینی بازنشسته شده بود)" (בפרסית). נבדק ב-8 באוגוסט 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "فيض آنى (مشكينى) ـ على اكبر" [Faiz Ani (Meshkini) - Ali Akbar]. Encyclopedia of Tabriz (בפרסית). נבדק ב-11 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Archived copy". jameeh.com. אורכב מ-המקור ב-17 ביולי 2007. נבדק ב-22 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה);  (עזרה)
↑  AFP (30 ביולי 2007). "Key Iran clerical body chief dies after illness". Yahoo! News. נבדק ב-8 באוגוסט 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
סקוט פילד

סקוט פילד (באנגלית: Scott Field‏; 26 בינואר 1847 – 20 בדצמבר 1931) היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את טקסס בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1903–1907.
ביוגרפיה > ראשית חייו

פילד נולד ב-26 בינואר 1847 בקנטון, מיסיסיפי. הוא למד בבית הספר מקי במחוז מדיסון, מיסיסיפי.
ביוגרפיה > שירות צבאי

במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, פילד התגייס לצבא הקונפדרציה כחבר בסיירי הארווי. מאוחר יותר, הוא שירת בדיוויזיה של מייג'ור גנרל וו. ה. ג'קסון, פיקוד פורסט, שהורכבה מחטיבת טקסס של רוס ומבריגדת טנסי (פרשים) של ארמסטרונג. לפי ק. ה. הולמס בתצהיר בבקשה לפנסיה של פילד, פילד שירת במערכת אטלנטה של 1864 תחת פיקודו של ג'ון בל הוד.
ביוגרפיה > השכלה ועיסוק בעריכת דין

לאחר המלחמה, פילד למד באוניברסיטת וירג'יניה בשרלוטסוויל, שם סיים את לימודיו ב-1868. הוא חזר למיסיסיפי ולימד בית ספר במשך שנתיים תוך כדי לימודי משפטים. פילד התקבל ללשכת עורכי הדין במיסיסיפי בשנת 1871.
ביוגרפיה > קריירה בשירות הציבורי

הוא היה עורך הדין התובע של מחוז רוברטסון, טקסס בשנים 1878–1882. פילד כיהן גם בסנאט של טקסס בשנים 1887–1891 והיה ציר בוועידה הלאומית הדמוקרטית ב-1892. במהלך כהונתו בסנאט של מדינת טקסס, הוא היה נותן החסות הראשי של חוק לאיסור עבודה מורשעת, נוהג שנחשב כגלגול שני של עבדות, שכן הוא כלל באופן שגרתי איסוף מיעוטים באשמת עבירות שווא והעמדתם לעבודה במהלך עונת הקציר.
פילד נבחר כדמוקרטי לקונגרסים ה-58 וה-59, וכיהן מ-4 במרץ 1903 עד 3 במרץ 1907. הוא לא הועמד לבחירה מחדש ב-1906 לקונגרס ה-60. לאחר שעזב את הקונגרס, הוא חזר לעסוק בעריכת דין עד 1913, אז עסק בעיסוקים חקלאיים נרחבים.
ביוגרפיה > אחרית חייו ופנסיה מהקונפדרציה

פילד הגיש בקשה לפנסיה של הקונפדרציה, והצהיר כי התגייס מקנטון, מיסיסיפי ושירת מספטמבר 1863 ועד תום המלחמה. הבקשה מכילה מכתב מג'ו י. מקנאט, שופט המחוזי של מחוז רוברטסון, אל הכבוד. ג'ורג' ה. שפרד, מבקר חשבונות ציבוריים, אוסטין, טקסס, מ-11 ביולי 1931, וקבע כי פילד היה עיוור לחלוטין ונעזר במלווה. מקנאט העיד על דמותו של פילד וקבע כי פילד סבל מבעיות פיננסיות בשנים האחרונות.
ביוגרפיה > חיים אישיים

סקוט פילד היה בנם של הנרי וג'יין (בייטס) פילד מקנטון, מיסיסיפי.
פילד התחתן שלוש פעמים. הוא התחתן עם ויקטוריה לאקי ב-13 בדצמבר 1874, והיא מתה ב-21 בפברואר 1877, בגיל 26. לאחר מכן הוא התחתן עם לוסי א. גארט רנדולף ב-6 ביוני 1878. לוסי הייתה אלמנתו של ג'ורג' פ. רנדולף. לסקוט וללוסי היו שלושה בנים, תומאס, סקוט ויוג'ין. לוסי מתה ב-20 באוגוסט 1903. עם מותה, התחתן עם האלמנה מוד הרלן גרין. לפי בקשתו לפנסיה של הקונפדרציה, אשתו "לא חיה" בזמן הבקשה. תעודת הפטירה שלו מציינת שאשתו בזמן הפטירה הייתה "גברת מוד ה. פילד" ואינה אומרת שהיא נפטרה.
ביוגרפיה > מותו

סקוט פילד מת בקלברט, טקסס, ב-30 בדצמבר 1931, מקריש דם בבית בנו טום פילד ונקבר בבית הקברות קלברט.
הערות שוליים

↑  "2nd Mississippi Partisan Rangers Cavalry". Mississippi Division, Sons of Confederate Veterans. נבדק ב-27 ביוני 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  US Congress: F000107
עלמא

ערך זה עוסק ביישוב יהודי קדום. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מצפה
רמון
מצפה
רמון
עלמא או עלמא אלשעב היה יישוב בגליל העליון שהתקיים ככל הנראה מהתקופה הרומית בארץ ישראל, ועד לתקופה העות'מאנית. במקום נמצאו ממצאים המעידים על פולחן יהודי במקום בתקופת המשנה, ועל משפחות יהודיות שגרו ביישוב בתקופות מאוחרות יותר, לצד משפחות מוסלמיות. משפחת עבו בסיוע משה מונטיפיורי רכשה ב-1839 אדמות בעלמא ובקדש שבגליל העליון. במאה העשרים שכן במקום כפר ערבי שהתקיים עד מלחמת העצמאות. ב-1949 הוקם בסמוך לו המושב עלמה.
היסטוריה

בעלמא התגלה בית קברות יהודי גדול המתוארך לתקופת המשנה על פי מערות קבורה וקברים המיוחסים לתנאים כדוגמת רבן שמעון בן גמליאל הזקן, אלעזר בן ערך, עזריה, אלעזר בן עזריה, אליעזר בן הורקנוס שמעון בן נתנאל יוסי הכהן, ויהודה בן תימא. באתר העתיק של עלמא שרידיהם של שני בתי כנסת קדומים - בחורבת קציון ובמרות מהמאה ה-3 - תקופת התלמוד.
קיימות גם עדויות ותעודות המעידות על יישוב יהודי בעלמא בתקופה הצלבנית בארץ ישראל ובתקופה הממלוכית בארץ ישראל. הכפר היה בשלטון פרנקי עד שנת 1187.
רבי בנימין מטודלה אשר ביקר בארץ ישראל בשנים 1169–1172 בערך, מצא בעת ביקורו 50 משפחות ובית קברות יהודי גדול, ובו קברותיהם של תנאים מפורסמים.
טקסט עברי אנונימי מתקופת השלטון הפרנקי, מספר כי אדון הכפר היה פרנקי והתושבים מוסלמים ויהודים. כותב הטקסט מספר על הערצת תושבי הכפר לעץ פלאי המחולל נסים, ומציין כי בערב שבת מדליקים יהודים ומוסלמים יחד נרות על קבר אלעזר הצדיק הנמצא בכפר.
היסטוריה > בעת החדשה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בתקופה העות'מאנית היו בני הקהילה היהודית מוסתערבים, שעסקו כנראה בעיקר בחקלאות. היישוב היהודי בכפר מוזכר אצל הנוסע משה באסולה וגם בספרי שו"ת של רבי משה גלנטי ומהרי"ט צהלון. בתעודות המס מהמאה ה-16 נמנו בעלמא 288 משפחות ו-140 רווקים מוסלמים, ו-7 משפחות ורווק אחד יהודים. כמה משפחות ותיקות מתושבי פקיעין נושאות את השם "עלמאני", המעיד על מוצאן מעלמא.
משערים שהיישוב ננטש, מסיבה לא ידועה במאה ה-17. רבי משה ירושלמי שהתיישב בארץ ב-1769 וסייר ברחבי הגליל, דווח שבעלמא בית כנסת חרב. גם בספר "שבחי ירושלים" מ-1785 נכתב שבעלמא נותר רק בית הכנסת החרב.
במפקד של משה מונטיפיורי שביקר בארץ ב-1839, התברר שיהודי עלמא עברו להתגורר ביישובים פקיעין, שפרעם וחיפה.
בשנת 1875 ביקר בעמוקה חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן, וכתב כי בכפר 200 תושבים, כולם מוסלמים. תושבי הכפר הראו לו את חורבותיו של בית כנסת עתיק, ששרידיו התפזרו ברחבי הכפר: חלק מעמודיו הוצבו במסגד קטן, ומשקוף נאה ומעוטר הונח בסמוך לבית ההארחה המקומי כספסל. על משקוף זה מצא כתובת בעברית: "...על המקום הזה ועל כל מקומות ש... ישראל".
על פי מפקד האוכלוסין משנת 1931 אותו ערכו רשויות המנדט הבריטי, היו במקום 712 תושבים מוסלמים ו-148 בתים נושבים.
הערות שוליים

↑  קתדרה, יוסף שרביט, צרפת בגליל במאה התשע-עשרה: על פי התכתובת הקונסולרית של משפחת עבו גילעון 108, יולי 2003, עמ' 90
↑  HaReuveni, Immanuel ., Lexicon of the Land of Israel (in Hebrew)., Miskal - Yedioth Ahronoth Books and Chemed Books., 1999, עמ' p. 763, ISBN 965-448-413-7
↑  איריס שגריר, מסעי הצלב: היסטוריה והיסטוריוגרפיה, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 308.
↑  יואל רפל (עורך), תולדות ארץ ישראל, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1989, עמ' 489.
↑  Yuval El'azari (ed, Mapa's concise gazetteer of Israel (in Hebrew)., Tel Aviv: Mapa Publishing., 2005, עמ' p. 424, ISBN 965-7184-34-7
↑  ויקטור גרן, תרגום: חיים בן־עמרם, תיאור גיאוגרפי, היסטורי וארכיאולוגי של ארץ ישראל, כרך ז': הגליל (ב), ירושלים: יד יצחק בן־צבי, תשמ"ז, עמ' 248
↑  זאב וילנאי, אנציקלופדיה אריאל, עמ' 5851
ענקי פוטסדאם

"בחור גבוה", ציור מאת יוהאן כריסטוף מרק (Johann Christof Merk)‏, 1718
ענקי פוטסדאם היה השם של רגימנט חיל רגלים בצבא הפרוסי שהורכב מחיילים גבוהים מן הממוצע. מייסד היחידה היה המלך הפרוסי פרידריך וילהלם הראשון, שהייתה לו חיבה רבה לענקים.
הרגימנט נוסד על ידי מיזוג של שני גדודים בשנת 1675 כ"רגימנט קורפרינץ" תחת פיקודו של הנסיך פרידריך מברנדנבורג, מי שהפך למלך הפרוסי תחת השם פרידריך הראשון. בשנת 1688. המלך הפרוסי לעתיד, פרדריק ויליאם הראשון, היה מפקד הרגימנט. תחתיו החל הגדוד (שנקרא "גדוד הוד מלכותו") לגייס חיילים מעל הגובה הממוצע, וגייס כמה מאות גברים מדי שנה.
כאשר פרידריך וילהלם הראשון עלה לכס המלוכה הפרוסי ב-1713, הוא המשיך את הקו הנוקשה של המלך הקודם, פרידריך הראשון, בנוגע לקיצוץ בהוצאות האזרחיות לצד חיזוק הצבא. וכך, הוא נתן לנסיך לאופולד לאמן ולחמש את הצבא, וגם שכר תוך-כדי כך 40,000 שכירי חרב זרים.
ענקי פוטסדאם התקיימו עוד לפני עליית וילהלם לכס השלטון, אביו נתן לו לשחק עם היחידה עוד כשהיה נער, אז החל לגייס אנשים גבוהים במיוחד אליה. השם הרשמי של היחידה היה 'הרימונאים הגדולים של פוטסדאם'. לאחר שאחוז החיילים הגבוהים בחיל גבר, ניתן לו הכינוי 'ענקי פוטסדאם'. מדיהם היו כובע אדום וז'קט כחול עם עיטור זהב. הם לבשו מכנסיים בצבע הארגמן, גרביים לבנים ונעליים שחורות - בדרך כלל מזמש. הם נלחמו בעזרת רובי מוסקט, פגיונות ורימונים. כאשר הכובע אשר לבשו תוכנן במיוחד ללא תיתורה כדי שיוכלו לכוון את הרימונים בקלות לעבר מטרתם.
כדי להתגייס לחיל, גובהו של החייל היה צריך להיות לפחות מטר ושמונים סנטימטר. כאשר החיילים הגבוהים ביותר דווחו כשני מטר. המלך, שגובהו היה רק מטר וחצי, נזקק למאות מגויסים חדשים בכל שנה. הוא השתמש בכל אמצעי כדי להשיג לרגימנט את האנשים הגבוהים במדינה ובאירופה, נתן בונוסים לאיכרים ששחררו את עובדיהם הגבוהים לצבא, או להורים ששלחו ילד גבוה. הוא גייס ענקים מצבאות אחרים באירופה; ראשי מדינות אחרים, ביניהם אפילו קיסר אוסטריה וסולטאן האימפריה העות'מאנית, שלחו אליו ענקים כמחווה לידידות שבין האומות.
אם הענקים סירבו להצטרף לרגימנט, הוא לקח אותם בכפייה; והורה לשליחיו לחטוף אותם מכל רחבי אירופה. הוא אף ניסה לחטוף דיפלומט אוסטרי. וילהלם הכריח נשים גבוהות להתחתן עם גברים גבוהים, כחלק ממהלך אאוגני, במטרה להגדלת אחוז הגבוהים באוכלוסייה.
התשלום לענקים ברגימנט היה גבוה, אך לא כל הענקים היו שבעי רצון, במיוחד לא אלו שנכפה עליהם השירות. הם ניסו לנטוש את היחידה או להתאבד. למלך אף היה רעיון למתוח את חייליו 'הרגילים' במעין 'מיטת סדום', אך כשהציע אותו לעם הוא נתקל במרד כמעט.
וילהלם מעולם לא סיכן את הענקים בקרב. הוא אימן אותם בכל יום אימונים מפרכים עם משמעת נוקשה, בה האמין. הוא אהב לצייר אותם מהזיכרון, וניסה להראות אותם למבקרים זרים ולנכבדים אחרים, במטרה להרשימם. לפעמים, כדי לרומם את רוחו, היה מורה לרגימנט לצעוד לפניו.
כאשר המלך מת ב־1740, הנסיך פרידריך - בעתיד פרידריך הגדול - לא חלק את אותה אהבה כלפי ענקים, במיוחד לא אל כאלו אשר לוקחים אחוזים רציניים מתקציב הצבא, והוא הוציא הוראה לביטול הרגימנט.
סרגיי שיפילוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 במאי 1959 (בן 65) ברית המועצות ברית המועצות 
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 מקום מגורים:  הדולפין השחור 
 תקופת הפעילות:  23 באוקטובר 1995 – 24 בספטמבר 1999 (4 שנים) 
 
סרגיי אלכסנדרוביץ' שיפילוב (ברוסית: Сергей Александрович Шипилов; נולד ב-17 במאי 1959) הוא רוצח סדרתי ואנס רוסי, שנשפט למאסר עולם בגין 14 מקרי רצח ו-9 מקרי אונס. בעיקר הרג בעיר ולסק שבמחוז ארכנגלסק. מה שמיוחד בפשעיו זה שהוא ביצע את מרבית הרציחות תוך כדי ריצוי מאסר בפועל.
תחילת סדרת הרציחות והקדנציה הראשונה בכלא

שיפילוב ביצע את הרצח הראשון שלו בשנת 1995, כאשר בערב ב-23 באוקטובר, הוא הכה למוות במוט מתכת ושדד אישה בעיר ארכנגלסק. הוא הודה בפשע זה רק בשנת 2016.
בשנת 1996 החלה סדרת רציחות ואונס בארכנגלס. כשסרגיי נהג במשאית שלו, הוא לקח איתו נוסעת אחרת. לדבריו, היא הסכימה לקיים עימו יחסי מין, בהיותה שיכורה. עם זאת, לאחר מכן הרג שיפילוב את האישה, והסב לה כמה פצעים בסכין. ראויה לציון העובדה שסכין הרוצח הסדרתי "חסר הניסיון" נשברה במהלך הרצח, והלהב נתקע בגופתה של הקורבן. בהמשך הודה שיפילוב כי חשש כי חבריו הנוסעים יבואו לביתו ויספרו לו על הבגידה באשתו. הוא קבר את גופת הקורבן בשטחו של בית חרושת ליבנים של ארכנגלס.
תוך שנה שיפילוב הרג שתי נשים נוספות - מרינה לריונובה וסבטלנה גורדייבה. הוא פעל בצורה זהה. הוא קבר את גופותיהן בראיון פרימורסקי שבמחוז ארכנגלס. הגופות נמצאו רק לאחר לכידתו.
ביוני 1996, באזור ראיון פרימורסקי, במחוז ארכנגלס, תקף שיפילוב אישה, נתן לה אגרוף וירה בה באקדח מאולתר. הוא קבר את הגופה ביער. שיפילוב הודה בפשע זה רק בשנת 2016.
בסוף 1996 ביצע שיפילוב אונס. הקורבן הצליחה להימלט (על פי מידע אחר, שיפילוב שחרר אותה בעצמו), והיא דיווחה למשטרה. שיפילוב נעצר. בתוך מכוניתו נמצא חרוז מתכשיטיה הקרועים של הקורבן. בנוסף הוכחו 8 מקרי אונס נוספים שביצע שיפילוב במהלך שנת 1996. ב-16 בינואר 1997 גזר עליו בית משפט מחוזי בפרימורסק 8 שנות מאסר בכלא של המשטר הכללי. שיפילוב אפילו לא היה חשוד בארבעה מקרי רצח שביצע.
מאוחר יותר, כשריצה מאסר עולם, הצהיר שיפילוב כי לא התרחש אונס: קיום יחסי המין עם האישה שדיווחה למשטרה היה בהסכמה הדדית, והיא הגישה תלונה "כדי להרוויח כסף על זה".
בכלא

כשהגיע לכלא בעיר ולסק שבמחוז ארכנגלס, עד מהרה המציא שיפילוב תוכנית ייחודית, לפיה לאחר מכן יבצע את כל פשעיו. בכלא זה נהוגה מערכת המעצר המכונה "אי ליווי", כלומר אסירים יכלו לנוע בחופשיות בשטח הכלא ואף לעיתים לצאת לצורכי הממשל. שיפילוב הבין מיד כיצד ניתן להשתמש בשיטה זו למטרותיו הפליליות. בקיץ 1998, בשל התנהגות טובה, הוא הפך למפעיל הביוב של הכלא ולעיתים קרובות נהג במכונית עם צואה למזבלה. ב-8 בדצמבר 1998 הוא ביצע את הרצח החמישי. הקורבן הייתה טטיאנה דוילניצינה בת ה-18. גופתה, שלא כמו הגופות האחרות, הוא לא קבר, אלא רק כיסה בענפים. לאחר מכן הסתתר שיפילוב, מאחר שחשש להיתפס, אך כשהגיע לזירת הפשע וגילה כי הגופה לא נמצאה, הוא קבר אותה בבטחה והחליט להמשיך את פעילותו. את הרצח הבא ביצע ב-16 במאי 1999. ביום זה הוא אסף את אולגה אקיניחובה בתחנת הכפר לוקינסקיה, לקח אותה ליער, אנס וחנק אותה. שבוע לאחר מכן, ב-24 במאי, הרג שיפילוב אישה אחרת - אירינה זוטובה. הוא קבר את הגופה בנקודה הסופית של מסלולו - במזבלה.
ביוני ביצע שיפילוב ארבעה מקרי רצח נוספים ב-11 ביוני הוא הרג את אנה קלבנובה, 18 ביוני - אנה פלקינה, 21 ביוני - תמרה ולסובה, 27 ביוני - אולגה מרטמיאנובה. רק שתיים מקרבנות הרצח היו נערות צעירות. על פי הודאתו שלו, שנעשתה לאחר מעצרו, "הוא ריחם על הצעירות, הבתולות", ולכן בחר בנשים בגיל העמידה. באוגוסט שוב הסתתר שיפילוב. ב-22 וב-24 בספטמבר הוא ביצע את מעשי הרצח האחרונים שלו - תמרה בוימר וזיניידה שורוחובה.
כל הרציחות חושבו מראש על ידי שיפילוב. הוא אסף נשים בכבישים עזובים. הוא הסיר את מנגנון פתיחת דלת הנוסע ובכך ניתק את מסלול הבריחה לקורבנות. בדרך הוא הציע לנשים לשתות וודקה, ולאחר שקיבל סירוב מנומס, הוא עצר את המכונית במקום שומם וביצע בהן את זממו.
באחד הראיונות, שיפילוב אמר לכתבים שהוא הרג רק את מי שהחשיב לפרוצה, ותמיד הוריד את אלה שסירבו לשתות איתו. עם זאת, בהמשך התחקיר מצאו כי השקה את קורבנותיו במרמה: שיפילוב שפך את המשקה לבקבוק פלסטיק, והרכיב חוט על הפקק, ובכך הקל על עצמו את "הנוהל".
ראו גם

המרטש מאטלנטה
המפלצת מפירנצה
הערות שוליים

↑  https://region29.ru/2017/12/05/5a21094512f17b8acb54cb22.html
↑  https://www.mk.ru/incident/2019/10/07/ispoved-manyaka-shipilova-ubival-otbyvaya-srok-v-kolonii.html