stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם נגב
ביוגרפיה

אברהם נגב (אייזנברג) נולד בשנת 1923 בעיר פינסק שבפולין (כיום בבלארוס), ועלה לארץ ישראל בשנת 1934. בשנים הראשונות חי בתל אביב ובקיבוץ גבעת השלושה ובסיום לימודיו התיכוניים בגימנסיה שלווה הצטרף לקיבוץ רביבים והיה בין העולים לנגב בשנת 1943. כבר אז נהג לבקר בחלוצה הסמוכה. ב-1947 נישא למשוררת רחל נגב. נולדו להם שתי בנות: אילת וענת.
הוא נפצע ביוני 1948 במסגרת תפקידו ב"הגנה", ואיבד את ידו הימנית. לאחר מכן נשלח בשליחות חינוכית לדרום אמריקה. בשנת 1953 החל ללמוד ארכאולוגיה וגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים, והוסמך לארכאולוגיה ולימודים קלאסיים, ובהמשך קיבל תואר דוקטור. הוא נתמנה למרצה לארכאולוגיה קלאסית בשנת 1963 ובהמשך התמנה לפרופסור חבר.
בשנים 1959–1961 ניהל חפירות נרחבות בעבדת ושחזור המקום, ולאחר מכן בקיסריה, ממשית, וחלוצה.
הוא נקבר בקיבוץ רביבים, שבו חי עד 1948.
מחיבוריו

אברהם נגב, ערי הנבטים בנגב, אריאל כתב עת לידיעת ארץ-ישראל, 1988.
אברהם נגב, אדוני המדבר, תולדות הנבטים וממלכתם, כתר, 1983.
אברהם נגב, ארכאולוגיה של ארץ ישראל, הספרייה לחינוך חברתי, משרד החינוך, תשכ"ח-1968.
מדריך יום-יום באתרים ובשמורות - 365 אתרים ארכאולוגיים ושמורות טבע בישראל, הוצאת בית ההוצאה הירושלמי.
הערות שוליים

↑  הנגב - מקום ישוב בעבר ובעתיד, דבר, 4 ביולי 1945
↑  צלחות מצויירות מתקופת הנבטים נחשפו בעבדת, דבר, 24 באוגוסט 1959
↑  צבי אלגת, הארכיאולוג העלה חרס בידו, מעריב, 13 בינואר 1960
↑  צבי אלגת, פומפיי הישראלית, מעריב, 15 באפריל 1960
↑  צבי אלגת, מטמון זהב נתגלה בקיסריה, מעריב, 24 בינואר 1961
↑  העיר הצלבנית והעיר הרומאית, דבר, 27 ביולי 1961
↑  שפי גבאי, עיר משוחזרת תעמוד על חורבות ממשית בנגב, דבר, 8 באוקטובר 1965
↑  אתר ממשית נפתח לפני הציבור, מעריב, 29 במרץ 1972
↑  גילוייה של חלוצה, דבר, 10 במאי 1974
↑  מתוך מידע על אברהם נגב במאמר מרתמים לחלוצה הנבטית, אתר מדרשת שדה בוקר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265965905171  PLWABN: 9810620303505606  BIBSYS: 90059655  BnF: cb12121758h (data)  CiNii: DA01292513  GND: 123139708  ISNI: 0000 0001 0876 3166  LCCN: n50028398  NKC: skuk0000994  NSK: 000341437  NTA: 068358946  RERO: 02-A003633848  SUDOC: 029633672  VcBA: 495/222627  VIAF: 19710851   WorldCat (עם VIAF): 19710851 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מולד (כתב עת)

ערך זה עוסק בכתב העת. אם התכוונתם לחברה לתועלת הציבור, ראו .
מולד הוא כתב עת מדיני וספרותי ישראלי שיצא לאור בשנים 1948–1986.
בשנים 1967-1948 כתב העת יצא לאור כירחון בחסות מפא"י, בעריכתו של אפרים ברוידא. בשנת 1967 הפך כתב העת לבלתי תלוי, בהוצאת "מפעלי מולד". כדי להבדילו מגרסתו הקודמת, הוא נקרא "מולד, סדרה חדשה".
כתב העת לא הופיע בשנים תשל"ז-תשל"ט, ונסגר בשנת 1986.
קרי וכתיב

קרי וכתיב במקראות גדולות
במסורה (מערכת מסירת הטקסט ושימורו) של המקרא, קרי וכתיב הם ההבדלים בין מסורת הכתיב של ספרי המקרא, התנ"ך, לבין מסורת הקריאה שלו.
לעיתים השינוי בין הקרי לכתיב הוא רק באם קריאה, ולעיתים השינוי גדול יותר וכולל הוספת מילה שאינה כתובה או השמטת מילה כתובה. תופעה זו מכונה 'קרי ולא כתיב' ו'כתיב ולא קרי' בהתאמה.
בכתיבת ספרי התורה שבבית הכנסת הנוסח הוא כפי מסורת הכתיב, ואילו הקריאה בציבור היא לפי מסורת הקרי. בספרי התנ"ך המודפסים הנוהג הוא שבמילים שיש הבדל בין צורת הכתיב שלהם לצורת הקרי, ה"כתיב" מופיע בגוף הטקסט, ואילו ה"קרי" מופיע בשוליים או בגודל גופן שונה.
משמעותם המילולית של המושגים

ההבנה הרווחת בעבר הייתה כי יש לנקד "קרֵי", ולהבין את המילה בצורת ציווי אקטיבי לקורא: "קרא!". ואולם ההבנה כיום היא שמשמעותה היא "כך נהוג לקרוא", ובניקוד "קְרִי", כדוגמת "כתִיב" ("כך כָּתוּב"). שיטה זו מבוססת גם על הבנת מפעלם של בעלי המסורה כמשמרים מסורת ולא כמדקדקים נורמטיביים, ועל כן אין מקום אצלם למונחים המורים הוראות קריאה. ניקוד נוסף השתמר בכתב יד מהגניזה שבו רשימת מונחים קראית עתיקה, ובה מנוקד: כָּתִיב וקָרֵי.
סוגי קרי וכתיב

ניתן לחלק את הקרי והכתיב לכמה סוגים עיקריים:
קרי וכתיב לשם נקיות הלשון - ישנן מילים מסוימות אשר אין קוראים אותן ככתיבתן מפני שהן נחשבות "גסות" מדי. לדוגמה: כתיב: "ישגלנה", וקרי: "יִשְׁכָּבֶנָּה" (דברים, כ"ח, ל'); כתיב: "ובעפלים", וקרי: "וּבַטְּחֹרִים" (דברים, כ"ח, כ"ז); כתיב: "לאכול את חריהם ולשתות את שניהם", וקרי: "לֶאֱכֹל אֶת צוֹאָתָם וְלִשְׁתּוֹת אֶת מֵימֵי רַגְלֵיהֶם" (מלכים ב', י"ח, כ"ז); ועוד. עם השנים, נשתכח המובן ה"גס" של חלק מן המילים הכתובות, בין השאר עקב העובדה שלא נקראו, אך חילוף הקריאה נשמר.
קרי וכתיב מחמת קדושה - זוהי תופעה הפוכה לתופעה הקודמת. מילה שמפאת קדושתה היתרה, נמנעו מלאומרה ככתבה. תופעה זו קיימת בשם המפורש (יהו"ה) אשר מפאת קדושתו נקרא לרוב אֲדֹנָי (ולעיתים אֱלֹהִים). עקב תדירות הופעתו וקריאתו הקבועה שלא ככתיבתו, אין 'הערת קרי' על שם ה', וקריאתו השונה מתבטאת רק בניקודו התואם את קריאת השם הנקרא (ובהוצאות חדשות מסוימות אין הוא מנוקד כלל).
קרי וכתיב דקדוקי - לעיתים, משקף הקרי דקדוק שונה (לרוב מאוחר יותר) מאשר הכתיב. לדוגמה: כתיב: "אתי הלכתי", וקרי: "אַתְּ הֹלֶכֶת" (מלכים ב', ד', כ"ג).
קרי וכתיב ענייני - במקומות מסוימים נראה שהקרי והכתיב מלמדים גם על מסורות שונות השונות זו מזו בתוכנן הענייני. לדוגמה: כתיב: "ואת בניכי תחיי בנותר", וקרי: "וְאַתְּ וּבָנַיִךְ תִּחְיִי בַּנּוֹתָר" (מלכים ב', ד', ז'); נראה שהכתיב מלמד על הקריאה: 'וְאֶת בָּנַיְכִי תְּחַיִּי בנותר' (תיקון הצורה 'בניכי' ל'בניך' שייך לקטגוריית ה'קרי והכתיב הדקדוקי').
טעות סופר - במקומות לא מועטים, צורת הכתיב אינה מובנת, והקרי הוא תיקונה. [דרוש מקור]
שינוי סגנוני - קיימים מקרים רבים שלא שייכים לקטגוריות הנ"ל, ובהם נראה שהשינוי הוא סגנוני בלבד.[דרוש מקור]
הערת איות - לעיתים הקרי בא להעיר שהאיות חורג מהסטנדרט המקובל. לדוגמה: כתיב: "לְםַרְבֵּה הַמִּשְׂרָה וּלְשָׁלוֹם אֵין קֵץ", וקרי: "לְמַרְבֵּה" (ישעיהו, ט', ו'). הערות מסורה מעין אלה, אף על פי שהן נחשבות בדרך כלל ל"קרי", אינן משקפות מסורת קריאה חלופית.
סוגי קרי וכתיב > מיון צורות הכתיב שנראות כטעות סופר

כאמור, חלק מצורות הכתיב נראות כטעות סופר שאותן בא הקרי "לתקן". הצורות מתחלקות לכמה סוגים, אשר נמנים גם בחקר התופעות הטקסטואליות הכללי:
הפלוגרפיה (קרי ולא כתיב) - השמטה של אחת משתי אותיות או מילים דומות. לדוגמה: כתיב: "הנה ימים נאם ה' ונבנתה העיר לה'", וקרי: "הִנֵּה יָמִים בָּאִים נְאֻם ה' וְנִבְנְתָה הָעִיר לַה'" (ירמיהו, ל"א, ל"ז).
דיטוגרפיה (כתיב ולא קרי) - הכפלה של אות או מילה. לדוגמה: כתיב: "אל ידרך ידרך הדרך קשתו", וקרי: "אֶל יִדְרֹךְ הַדֹּרֵךְ קַשְׁתּוֹ" (ירמיהו, נ"א, ג').
שתי מילים לעומת אחת, ואותיות סופיות לעומת אותיות רגילות - ישנן מילים אשר בנוסח הכתיב כתובות כאחת, ובנוסח הקרי כשתיים, ולהפך. לעיתים הופכות עקב כך האותיות הסופיות לרגילות ולהפך (מקובל כי ההבדל הגרפי בין סוגי האותיות אינו מקורי). לדוגמה: כתיב: "מנהסערה", וקרי: "מִן הַסְּעָרָה"   (איוב, ל"ח, א'); כתיב: "מבן ימין", וקרי: "מִבִּנְיָמִין" (שמואל א', ט', א').
חילופי אותיות הדומות פונטית או גרפית - ישנן אותיות הדומות גרפית, ועל כן הבלבול ביניהן קל. עם זאת, לעיתים ההחלפה מתרחשת בשדה הפונטי, שכן חלק מהן גם דומות בהגייתן. החילופים הם: י/ו, ח/ה, ועוד. לדוגמה: כתיב: "ויעואל", וקרי: "וִיעִיאֵל" (דברי הימים ב', כ"ט, י"ג).
שׂיכול אותיות - לעיתים ההבדל בין הקרי והכתיב הוא במיקום האותיות. לדוגמה: כתיב: "ויקלהו", וקרי: "וַיִּקָּהֲלוּ" (שמואל ב', כ', י"ד).
יצוין, כי פעמים רבות קשה להבחין מתי התופעה היא טקסטואלית ומתי היא נובעת מדרך דיבור ייחודית, אשר היא בפני עצמה יכולה להיות מושפעת מתופעות טקסטואליות (דוגמה לכך היא המילה 'ליסטים', אשר מהווה שיבוש של 'ליסטיס'; כיום כבר אין רואים את המילה כטעות טקסטואלית, אלא כמילה תקנית). על כן, אין במיון זה משום הצבעה חד-משמעית על כך שהקרי הוא 'תיקון' של טעויות סופר שנפלו בטקסט. וראו להלן, בדיון בטעמיה של התופעה.
ההתייחסות לתופעה בתלמוד

תופעת הקרי והכתיב הייתה מוכרת לחז"ל. כך נאמר בתלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף ל"ז, עמוד ב':
לאחר מכן מובאת רשימה של כל אותן תופעות (אולי רשימת המסורה העתיקה ביותר הידועה), כאשר רוב התופעות אינן מן התורה אלא מן הנביאים והכתובים. למעשה, כל התופעות של 'קרי ולא כתיב' ו'כתיב ולא קרי' אינן מן התורה (למעט אחת הנתונה במחלקות גרסאות, וגם היא לא לפי גרסת המסורה שלנו בתורה). ועל כן מסתבר שלמונח 'הלכה למשה מסיני' בהקשר הזה יש משמעות כללית יותר (שהרי לא מסתבר שמשה רבנו ייתן את הקרי והכתיב של ספרים שטרם נכתבו בימיו), במובן של 'תופעה קדומה מאוד', ואולי אף קדומה כקדמות הטקסט עצמו.
כן קיימים בתלמוד דיונים האם 'יש אם למקרא' או 'יש אם למסורת', היינו, האם הנוסח העיקרי לעניין מדרש ההלכה הוא הנוסח הנקרא או הנוסח המסור בכתב.
קרי וכתיב, בקטגוריה של שינוי הקריאה, לצורך 'נקיות הלשון', מוזכרת בתלמוד הבבלי במסכת מגילה:
תנו רבנן: כל המקראות הכתובין בתורה לגנאי קורין אותן לשבח כגון (דברים, כ"ח, ל') ישגלנה ישכבנה (דברים, כ"ח, כ"ז) בעפולים בטחורים (מלכים ב', ו', כ"ה) חריונים דביונים (מלכים ב', י"ח, כ"ז) לאכול את חריהם ולשתות את מימי שיניהם לאכול את צואתם ולשתות את מימי רגליהם (מלכים ב', י', כ"ז) למחראות למוצאות.
קרי וכתיב בקטגוריה של שינוי הקריאה, כדי לשמור על קדושת שם ה', מוזכרת בתלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף נ', עמוד א':
סימון הקרי והכתיב > המעבר ממסורת בעל פה, להוראות כתיבה ולהוראות קריאה

בטרם התגבשה המסורה, אשר ביקשה לקבוע במדויק, בכתב, את נוסחו של המקרא על אותיותיו, ניקודו וטעמיו, עברו מסורות אלו בעל פה. דברים אלו נכונים גם לגבי תופעת הקרי והכתיב. בתחילה, הכתיב היה פשוט צורת הכתיבה, והקרי - הצורה שבה קראו את הטקסט, ואכן לא קיימות עדויות בכתובים לסימוני קרי וכתיב בתקופה שלפני בעלי המסורה, בתעודות דוגמת מגילות מדבר יהודה.
רק בתקופתם של בעלי המסורה, עם הניסיון לקבוע את הנוסח המדויק של המקרא בכתב, נתקלו בעלי המסורה בשאלה כיצד מסמנים בטקסט גם את צורת כתיבתו וגם את צורת קריאתו, במקרה של שוני ביניהן. בשלב הראשון הפתרון היה לסמן נקודה או נקודתיים על המילים שבהם הקריאה שונה מן הכתוב. בהמשך נכתבו אותיות שונות לצורך הסימון. וכך כותב פרופסור ישראל ייבין:
בכתבי-היד העתיקים, התיבות שבטקסט שקריאתן שונה מכתיבתן מסומנות בסימן בלבד. יש כתבי יד, בעיקר בניקוד ארץ-ישראלי, שבהם רשומה נקודה מעל לתיבה שביחס אליה הקרי שונה מן הכתיב, בלא כל סימן נוסף. באחרים מסומנות נקודתיים בגיליון השורה שיש בה תיבה כזו.
בכתבי-יד מרובים יותר כתוב בגיליון השורה שיש בה כתיב וקרי סימן כעין נ סופית גדולה, ן, בלא כל הערה נוספת. סימן זה מצוי בכתבי-יד ארץ-ישראליים, בבליים וטברניים כאחד, ומשמש בכתבי-יד מרובים עד המאה הי"ב בקירוב
שיטת סימון זו, על ידי נקודות או אותיות, רווחה בתקופה שלפני התקנת סימני הניקוד והשימוש השיטתי בהם. הסימון הורה לקורא להיזהר מלקרוא כנוסח הכתוב, ולהיזכר במסורת הידועה אודות הדרך הנכונה לקרוא מילה זו.
עם התפתחות הניקוד, שנועדה להקל על הקורא ולהעביר לכתב את מסורת הקריאה, התפתחה גם שיטת סימון הקרי להערות "קרי", בהן נכתב במפורש באיזו דרך יש לקרוא את המילה, אף על פי שהיא כתובה בצורה אחרת. נוסף למוטיבציה של המסרנים להעלות על הכתב את כל פרטי מסורת הקריאה, באופן ברור, הם הוכרחו לכתוב מפורשות בשוליים את דרך הקריאה הנכונה של המילה, שהרי לא יכלו לכתוב רק את ה"כתיב" ולנקדו, כיון שהניקוד הוא חלק ממסורת הקריאה, שאינה שייכת לכתיב. את המילה "עפלים", לדוגמה, לא יכלו לנקד עְפֹלִים על פי הניקוד של המילה טחורים, שהרי אין זה הניקוד של המילה הכתובה. לכן, בשלב הניקוד, עברו המסרנים לכתוב בשוליים את המילה הנקראת במלואה, בתוספת המילה "קרי".
כתוצאה מתהליך זה, קיימות בהערות הקרי והכתיב תופעות חריגות, ובהן הערת קרי אשר איננה משקפת קריאה שונה, אלא משמעות שונה (כדוגמת "לא" לעומת "לו"). להערה זו הייתה משמעות למסורה בהיותה הערת כתיב, שכן היא באה למנוע מהסופר לכתוב בטעות בצורה הנראית לו נכונה (ישנן הערות דומות לכך, מסוג "סבירין", דהיינו, סבורים לכתוב בצורה מסוימת, אך אין לכתוב כך). כהוראת קרי אין לכך פועל יוצא (שהרי קוראים את המילה באותה צורה), אלא רק כהוראת משמעות.
היחס בפרשנות המקרא לצורות הקרי והכתיב

בקרב הפרשנים המסורתיים ניתן להצביע על שתי מגמות בפרשנות הקרי והכתיב: גישה אחת (רס"ג ורד"ק) מתאמצת לפרש בכל מקום את הקרי כמו גם את הכתיב, כשתי קריאות מקבילות ואפשריות. גישה שנייה (ראב"ע ור' יצחק אברבנאל) מעדיפה במובהק את הקרי כקריאה הבלעדית. במחקר המודרני אין התייחסות רבה לשאלה זו, ואולם פעמים מנסים להכריע איזו מן הצורות היא "נכונה" ומקורית יותר, כשם שהדבר נעשה לגבי חילופי נוסח.
שאלת היחס לקרי ולכתיב קשורה באופן הדוק לשאלת מהותה של התופעה ומשמעותה, ומכאן נגזרות הגישות השונות.
הסברים לתופעה

תופעת הקרי והכתיב היא תופעה ייחודית למסירת התנ"ך, ורבו ההסברים לה במהלך הדורות.
הסברים לתופעה > הסברים מסורתיים

כפי שראינו, בתלמוד נאמר (לפחות על חלק מן התופעות) שהן 'הלכה למשה מסיני'. נראה שהכוונה היא רק לתופעות הנמצאות בתורה, וגם בתורה עצמה לא ברור האם מדובר על כל התופעות או רק על חלקן.
רד"ק כתב:
ונראה כי המלות האלה נמצאו כן, לפי שבגלות הראשונה אבדו הספרים ונטלטלו, והחכמים יודעי המקרא מתו, ואנשי כנסת הגדולה החזירו התורה לישנה, מצאו מחלוקת בספרים והלכו בהם אחר הרֹב לפי דעתם; ובמקום שלא השיגה דעתם על הבירור כתבו האחד ולא נקדו, או כתבו מבחוץ ולא כתבו מבפנים, וכן כתבו בדרך אחד מבפנים ובדרך אחר מבחוץ.
לדעה זו, שהכתיב והקרי מהווים חילופי נוסחאות, שותפים פרשנים נוספים, כגון האפודי והמאירי.
חלק על כך פרשן המקרא ר' יצחק אברבנאל, שכתב:
ועצתם רחקה ממני. כי איך אוכל בנפשי להאמין ואיך אעלה על שפתי, שמצא עזרא הסופר ספר תורת האלוקים וספרי נביאיו ושאר המדברים ברוח הקודש מסופקים בהפסק ובלבול, וספר תורה שחסר ממנו אות אחת פסול, וכל שכן בקרי וכתיב שבאו בתורה... יחסרו כמה וכמה מהאותיות. והנה זאת נחמתנו בענייננו שתורת השם אתנו בגלותנו... העניין אצלי הוא שעזרא ואנשי כנסת הגדולה מצאו ספרי התורה בשלמותם ותמותם כמו שנכתבו... עזרא עיין במקרא והדברים נראו אליו זרים כפי טבע הלשון וכוונת הסיפור וחשב שהיה זה לאחד מב' סיבות: אם שכיוון הכותב בדברים הזרים ההם סוד מן הסודות מסתרי התורה כפי מעלת נבואתו ועומק חכמתו ולכן לא מלאו ידו לגשת ידיו למחוק דבר מספרי האלוקים... כי הבין בדעתו שבחכמה יתירה נכתבו כן... ולכן הניחם בכתב מבפנים כמו שנכתב, האומנם שם מבחוץ הקרי שהוא פירוש הכתוב הזר ההוא, כפי טבעו הלשון ופשיטות העניין.
אם כן לשיטתו, אין מדובר בחילופי נוסח, אלא בתיקון ופירוש בלבד. דברים דומים כתב על הנביא ירמיהו, שלא היה בקי בדקדוק הלשון, ועל כן רבו בספרו מקרי הקרי והכתיב, משום שהוצרכו אנשי כנסת הגדולה להוסיף ביאור על פי הדקדוק.
על שיטות אלו חלקו רבים, ובהם הרדב"ז, הרשב"א, והמהר"ל, שכתב:
לא כמו קצת אשר הם מן בעלי הדקדוק וקצת מן האחרונים, ראוי היה להם שילחכו עפר בלשונם ולא היו כותבים דעתם, וכמה חסרי דעת קבלו דעתם כאילו היה דבר פשוט בלי חולק כלל... ומדברים דברים כאלו שולח יד בנביאים, ודברו דברים אשר לא זכרם אדם מעולם, שהנביאים לא ידעו לשון; ואין להשיב על דברי בורות כאלו, ומכל שכן כי אלו האנשים סרו מן דרכי החכמים ז"ל וכאילו הם חכמים יותר מרבותינו ז"ל... ואמרו דברי בורות וסכלות גמור אין להשיב על דברי בורות...
דעתם של מפרשים אלו היא כמובא בחז"ל, שהקרי והכתיב ניתנו יחד על ידי הכותב. בטעם הדבר כתבו מהר"ל והמלבי"ם, שהכתיב מרמז על סודות עמוקים, ועל כן דווקא הוא נדרש על ידי חז"ל. כן נתנו הסברים ברוח זו כמה מפרשני זמננו המסורתיים, שהכתיב מלמד על מחשבתן של הנפשות הפועלות, וכיוצא בזה.
אצל חז"ל ואצל דרשנים שונים במשך הדורות מופיעים דרושים שונים לגבי הקרי והכתיב. לדוגמה מביא השפת אמת לגבי הפסוק בתהלים, ק', ג': "ולו אנחנו עמו וצאן מרעיתו" (הכתיב: "ולא". הקרי "ולו") - כי רק לאחר שאדם מבטל את הישות העצמאית שלו (והוא מעין "לא" קיים), או אז יוכל להיות שייך באמת ובתמים ("לו") - לה'.
גישה נוספת מצויה בקטע מסורה מאת מסרן אנונימי קדום, הכותב:
יש לנו שנאמר כי בשני זמנים ובשני עתים דבר הנביא ובשני מקומות, פעם דבר והוכיח "בעפלים" ופעם דבר "בטחרים" (דברים כח, כז), וצוה לכתוב אחד מבחוץ ואחד מבפנים.
הסברים לתופעה > הסברים במחקר המודרני

במחקר המודרני נדונה תופעה זו בהרחבה, וניתנו לה כמה וכמה הסברים.
הסבר אחד (גרינץ, ברגשטרסר) הוא שהקרי הוא הצעת תיקון של בעלי המסורה לטקסט שהיה נראה בעיניהם משובש. על שיטה זו הקשו, שהדבר מנוגד לרוח חכמי המסורה שראו עצמם כמשמרים את הנוסח הקדמון דווקא. ועוד, כפי שציין ייבין ("מבוא למסורה הטברנית"): "יש מקומות (אמנם נדירים ביותר), שבהם הקרי אינו עדיף על הכתיב, ואף גרוע ממנו, כגון: הוצא (בראשית, ח', י"ז) - היצא קרי; מגדיל (שמואל ב', כ"ב, נ"א) - מגדול קרי".
גישות אחרות גורסות (כלשונו של ייבין): ”שהיה מעין כתב-יד מופתי ארכיטיפוס, והרשום בו נקבע ככתיב, ואילו הקרי הוא שינויי נוסחאות מכתבי-יד אחרים. אחרים סבורים שהיו שניים או שלושה כתבי-יד מופתיים והערות כתיב וקרי נוצרו על ידי השוואת נוסחאותיהם; נוסח הטופס הנבחר או נוסח הרוב הוכנס לפנים, ונוסח הטופס השני, או המיעוט, נרשם בגיליון, כקרי. הצעה אקלקטית רואה בהערות אלו הצעות תיקון של בעלי המסורה על יסוד כתבי-יד”. ואולם ישנו קושי גדול בהצעה זו, שכן תמיד ישנו רק קרי אחד לכל כתיב, ואין זה מסתבר שתמיד הייתה רק חלופת נוסח אחת. ועוד: בעלי המסורה הכריעו לא מעט בין כתבי היד שלפניהם, ואילו כאן הם נמצאו מנציחים את המחלוקות שבין כתבי היד.
מסיבות אלה הציע הרב מרדכי ברויאר, שהקרי והכתיב משקפים מסורת קריאה ומסורת כתיבה שונות. דבר זה נובע מכך שבעלי המסורה, לכשרצו לקבוע נוסח מהימן ומקובל של המקרא, גם של כתיבתו על אותיותיו וגם של קריאתו על ניקודו וטעמיו, קבעו את הנוסח הנכתב לפי רוב סופרים מהימנים, ואת הנוסח הנקרא על פי רוב קוראים דווקנים. ומדרך הטבע היו שינויים בין שתי המסורות, שהרי במסורות הסופרים מצויה יותר ההקפדה המדויקת גם על צורות 'משונות' מחד, כמו גם טעויות סופרים מאידך, ואילו בקרב הקוראים לא שייכות טעויות סופרים, אך ייתכן שינוי של הקריאה לפי הצורה המתקבלת יותר בפי הקורא ובאוזני השומעים. קיימים יחסי גומלין בין השתיים, אחרי אשר הקוראים משתמשים בנוסחם הכתוב של הסופרים, ואילו הסופרים שומעים את קריאתם של הקוראים; אולם בסופו של חשבון, שתי מסורות הן, ונכתבה מסורת הכתיבה - בפנים הנוסח, ואילו מסורת הקריאה נכתבה בצד, כהערת מסורה. מעין גישה זו נקט גם שאול לוין.
מימון כהן, שחקר את התופעה מן ההיבט הבלשני, מחזיק בדעה הקרובה לזו של הרב ברויאר, ואולם לשיטתו הכתיב והקרי אינם מייצגים קריאות שונות, אלא שתי הצגות אפשריות של קריאה אחת. כהן אינו מרחיק את האפשרות שהקרי והכתיב קדומים כטקסט עצמו, כנובע מאופיים הייחודי של כתבי הקודש, אשר היו כבר מתחילתם (ואף לפני כן) טקסטים נקראים.
יוסף עופר שגם הוא סבור שהכתיב והקרי משקפים מסורת כתיבה ומסורת קריאה שונות, מדגיש ששורש התופעה נעוץ באופי הכפול של המסורה, ואין מדובר במעשה חד-פעמי של עריכה או תיקון שאירע בנקודה היסטורית כלשהי, אלא בתופעה קדומה שתהליך התקנת סימני הניקוד העלה אל פני השטח.
מניין מקרי הקרי והכתיב

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
מספר הערות הקרי בספרי המקרא
| ספר | מספר הערות קרי | מספר מילים | אחוז הערות הקרי |
| בראשית | 10 | 20,512 | 0.0488% |
| שמות | 6 | 16,723 | 0.0359% |
| ויקרא | 3 | 11,950 | 0.0251% |
| במדבר | 7 | 16,368 | 0.0428% |
| דברים | 6 | 14,294 | 0.0420% |
| סה"כ תורה | 32 | 79,847 | 0.0401% |
| יהושע | 29 | 10,015 | 0.2896% |
| שופטים | 20 | 9,771 | 0.2047% |
| שמואל | 124 | 24,228 | 0.5118% |
| מלכים | 103 | 25,345 | 0.4064% |
| ישעיהו | 49 | 16,920 | 0.2896% |
| ירמיהו | 131 | 21,673 | 0.6044% |
| יחזקאל | 78 | 19,123 | 0.4079% |
| הושע | 6 | 2,379 | 0.2522% |
| יואל | 1 | 967 | 0.1034% |
| עמוס | 2 | 2,053 | 0.0974% |
| עובדיה | 0 | 291 | 0% |
| יונה | 0 | 690 | 0% |
| מיכה | 4 | 1,395 | 0.2867% |
| נחום | 4 | 558 | 0.7168% |
| חבקוק | 0 | 670 | 0% |
| צפניה | 1 | 765 | 0.1307% |
| חגי | 1 | 568 | 0.1761% |
| זכריה | 6 | 3,127 | 0.1919% |
| מלאכי | 0 | 876 | 0% |
| סה"כ נביאים | 559 | 141,414 | 0.3953% |
| תהילים | 61 | 19,479 | 0.3132% |
| איוב | 32 | 6,912 | 0.4630% |
| משלי | 61 | 8,392 | 0.7269% |
| שיר השירים | 3 | 1,251 | 0.2398% |
| רות | 12 | 1,286 | 0.9331% |
| איכה | 20 | 1,491 | 1.3414% |
| קהלת | 9 | 2,997 | 0.3003% |
| אסתר | 13 | 3,045 | 0.4269% |
| דניאל | 125 | 5,924 | 2.1101% |
| עזרא | 28 | 3,778 | 0.7411% |
| נחמיה | 22 | 5,284 | 0.4164% |
| דברי הימים | 77 | 23,801 | 0.3235% |
| סה"כ כתובים | 463 | 83,640 | 0.5536% |
| סה"כ תנ"ך | 1,054 | 304,901 | 0.3457% |

השאלה כמה פעמים מופיעה תופעת הקרי והכתיב בתנ"ך תלויה במידה רבה בשיטת הסימון של כתבי היד, המהדורות והחוקרים השונים, כמו גם בגרסאות הנוסח השונות. ההערכות נעות בין 800 ל-1,500 היקרויות. אלו אינן כוללות מקרים של 'קרי קבוע', שמרוב רגילותו אינו מצוין במיוחד, כדוגמת שם ה', או המילה 'ירושלִַם'.
מימון כהן, שבדק את מקרי הקרי והכתיב בכתר ארם צובא בתורה ובנביאים ראשונים, ערך חלוקה לפי המשמעות הלשונית שלהן. נתוניו העלו ש-35% מהמקרים שייכים לתורת הצורות, 27% לענייני תחביר, 26% לכתיב, ו-12% למילון וסגנון. מדגם שערך כהן ביתר הספרים העלה שככל הנראה אין הבדל מובהק בין ספרי התנ"ך השונים לעניין זה.
מניין מקרי הקרי והכתיב > ספירת הערות קרי וכתיב בספרי התנ"ך

להלן (משמאל) טבלה, שבה מצוין מספר הערות הקרי והכתיב בכל אחד מספרי התנ"ך. הספירה מבוססת על מהדורת התנ"ך של הרב ברויאר, אשר נוטה לצמצם במספר הערות הנוסח (אף כנגד כתר ארם צובא, שעליו הוא נסמך במובנים רבים אחרים). לצורך השוואה, נוסף טור שבו מובא מספרן של כלל המילים בכל ספר. הנתונים הם מתוך "קונקורדנציה חדשה" מאת אברהם אבן-שושן. הספירה נעשתה בצורה ממוכנת, וייתכנו בה טעויות עקב כך.
מניין מקרי הקרי והכתיב > משמעות הספירה

לספירת הערות הקרי בספרי המקרא השונים ישנה משמעות לא מבוטלת. לדוגמה, ניתן לראות כי בתורה מעטות הערות הקרי. עובדה זו עולה בקנה אחד עם הסברים הכורכים את הקרי והכתיב בשינויי מסירה, אך מקשה על המסבירים את הכתיב השונה מהקרי כמרמז על סודות עמוקים, שהרי מקובל לחשוב כי דווקא בתורה צריכים להיות הסודות הגדולים יותר.
אברבנאל ציין את המספר הגדול של הערות הקרי בספר ירמיהו כמרמז, לדעתו, על חוסר הכשרתו של ירמיהו כנואם ("נער אנוכי"). היו חוקרים מודרניים שקשרו זאת עם העובדה שלשונו של ירמיהו הייתה לשון "עממית" (במטרה לפנות לקהל שומעיו בצורה מיטבית), ועל כן הקרי היה צריך "לתקן" אותה רבות.
המלבי"ם הצביע על המספר הלא-חריג של הערות הקרי בספר מלכים כסתירה לטענת אברבנאל, שהרי על פי המסורת, ירמיהו הוא זה שכתב אותו. עם זאת, טענתו שלו, שהקרי מרמז על סודות, מוקשה כאמור מספירת הערות הקרי בתורה.
בספר דניאל יש הערות קרי רבות מאוד, וניתוח התופעה מראה שהן מציינות בעיקר מערכת דקדוקית שונה של מסורת הכתיב ומסורת הקרי.
בספרים המאוחרים (עזרא, נחמיה, דברי הימים ועוד) ישנן הערות קרי לא מעטות. דבר זה מקשה על שיטת רד"ק, הטוען כי הקרי והכתיב הוא תוצאה של גלות בבל, ועזרא הוא שקבע אותו. עם זאת, ניתן להרחיב את טענת רד"ק ולומר שלא רק גלות בבל גרמה לשינויים אלא גם שיבושים שאירעו במהלך השנים שלאחר מכן, ולא רק עזרא אחראי לקרי והכתיב אלא גם בעלי מסורה מאוחרים יותר.
לקריאה נוספת

מימון כהן, הכתיב והקרי שבמקרא: בחינה בלשנית של חילופי מסורות מושתתת על נוסח המקרא שבכתר ארם צובה, הוצאת מאגנס.
שלמה במברגר, על קרי וכתיב ירושלים תשס"ד.
דביר רז, בסוד הקרי והכתיב, בתוך: "ממגד גבעות עולם", בהוצאת ישיבת ברכת יוסף, ה'תשס"א, 2001, עמ' 321-347
הערות שוליים

↑  ראו מימון כהן, הכתיב והקרי שבמקרא: בחינה בלשנית של חילופי מסורות מושתתת על נוסח המקרא שב'כתר ארם צובה', ירושלים תשס"ז, עמ' 14.
↑  ישנם הסוברים ששינוי קריאה זה הוא כלל העומד בפני עצמו ואינו נוגע לקרי וכתיב, ראו בדברי הרב משה פיינשטיין, שו"ת אגרות משה, אורח חיים חלק א', סימן ל"ב ענף ו'.
↑  ייבין, המסורה למקרא, אסופות ומבואות בלשון ג, ירושלים תשס"ג, סעיף 108 בעמ' 52-51.
↑  הובא במהדורת "דקדוקי הטעמים" לרבי אהרן בן משה בן אשר של יצחק בער והרמן שטראק (מהדירים), ליפסיא 1879, סעיף 8.
↑  ייבין, המסורה למקרא, עמ' 53.
| ספר תורה |
| --- | --- | --- |
| כתיבת סת"ם | כתב סת"ם • דיו סת"ם • קלף • גוויל • סופר סת"ם • שרטוט בסת"ם • כתיבת ספרי תורה, תפילין ומזוזות • מכון סת"ם |  |
| קריאת התורה | הוצאת ספר תורה • אתה הראת • ויהי בנסוע • בריך שמיה • קריאת התורה • בעל קורא • עלייה לתורה • ברכו • ברכות התורה • הגבהה • גלילה • מי שברך |  |
| צורת האותיות | קרי וכתיב • אותיות גדולות וקטנות בתנ"ך • אותיות תלויות • אותיות נקודות • תיוג |  |
| נוסח התורה | מסורה • נוסח המסורה • כתב יד לנינגרד • כתר ארם צובא • כתר דמשק • תנ"ך קניקוט • ספר תאגי • ווי העמודים |  |
| מצוות ואיסורים | מצוות כתיבת ספר תורה • קריאת התורה  • תלמוד תורה |  |
| מנהגים | הכנסת ספר תורה • היכל • ארון קודש • יד • מעיל • עצי חיים • וימפל • בדיקת מזוזות, תפילין וספרי תורה |  |
מתוך כתר ארם צובא - ישגלנה כתיב, ישכבנה קרי. באדיבות מכון בן צבי
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
כתר ארם צובה (מלכים א' ז, מה) - אותיות הכתיב מנוקדות לפי קריאתן בקרי. באדיבות מכון בן צבי
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
קרלוס מנם

קרלוס מנם (בספרדית: Carlos Saúl Menem;‏ 2 ביולי 1930 – 14 בפברואר 2021) היה פוליטיקאי ארגנטינאי, שכיהן כנשיא ארגנטינה מטעם המפלגה הפרוניסטית (החוסטיסיאליסטית) בשנים 1989–1999 ובהמשך כסנאטור מטעם פרובינציית לה ריוחה. מנם נידון לשבע שנות מאסר לאחר שהורשע בהברחת נשק.
רקע אישי

מנם נולד בעיירה אניז'אקו שבפרובינציית לה ריוחה למשפחה מוסלמית ממוצא סורי שמקורה בעיר יברוד. הוא למד משפטים באוניברסיטת קורדובה והיה לתומך של חואן פרון. מנם פעל למען אסירים פוליטיים ונעצר ב-1957 בגלל תמיכתו במאבק אלים נגד השלטון הרודני של פדרו אוחניו אראמבורו.
עד 1994 התירה חוקת ארגנטינה רק לנוצרים קתולים להתמודד בבחירות לנשיאות הרפובליקה. מנם המיר את דתו לנצרות, אך הוא שמר על קשרים עם מולדת הוריו. ב-1964 הוא נסע לסוריה, שם פגש את סולמה פטימה יומה, גם היא ארגנטינאית ממוצא סורי, והשניים נישאו ב-1966. סולמה נותרה מוסלמית בדתה. השניים התגרשו ב-1991 במהלך כהונתו של מנם כנשיא. ב-2001 נישא מנם שנית לאישה הצעירה ממנו ב-35 שנים.
קריירה פוליטית

לאחר קריירה כעורך דין נבחר מנם למושל פרובינציית לה ריוחה. לאחר ההפיכה הצבאית של 1976 נעצר מנם והחזק במאסר עד 1981. באוקטובר 1983, לאחר קריסת הרודנות הצבאית, מנם נבחר שנית למושל הפרובינציה. מנם היו ידוע כאוהד של ריבר פלייט וחובב מרוצי מכוניות.
ביולי 1988 זכה מנם במועמדות מפלגתו לנשיאות הרפובליקה כשגבר ברוב של 53% מהקולות על מושל בואנוס איירס, אנטוניו קאפארו. מסע הבחירות שלו כלל הבטחות מעורפלות ל"מהפכה פרודוקטיבית" והעלאות בשכר, שכוונו אל מעמד הפועלים, המהווה קהל הבוחרים המסורתי של המפלגה הפרוניסטית. מנם זכה בבחירות שהתקיימו במאי 1989 ב-47% מקולות הבוחרים. ביוני 1989 הודיע הנשיא היוצא, ראול אלפונסין, על הקדמת העברת השלטון לידי מנם, שהייתה אמורה להיות בדצמבר 1989, לאור המצב הכלכלי הקשה של ארגנטינה ומנם הושבע לנשיא ב-8 ביולי 1989. בטקס השבעתו אמר מנם "כולנו יחד נרפא את ארגנטינה או שארגנטינה תמות".