stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אן-דני ברדן

| --- | --- |

 לידה:  17 במאי 1929 הרובע השמיני של פריז, צרפת 
 פטירה:  1 בספטמבר 2021 (בגיל 92) הרובע השמיני של פריז, פריז, צרפת 
 שם לידה:  Jean Denis Claude Alain Bredin 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  תיכון שארלמיין  הפקולטה לאמנויות של פריז  הפקולטה למשפטים פריז 
 מעסיק:  אוניברסיטת רן, אוניברסיטת פריז-דופין, אוניברסיטת ליל, אוניברסיטת פנתאון-סורבון 
 תפקיד:  נשיא (1993–1997)  seat 3 of the Académie française (15 ביוני 1989–1 בספטמבר 2021)  Secrétaire de la Conférence‎ (1951) 
 מפלגה:  Radical Party of the Left 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 בן או בת זוג:  Danièle Hervier-Bredin 
 פרסים והוקרה:  פרס גובר (1984)  Prix Feydeau de Brou (1980)  פרס פייר לפו (1984)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לייז'  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
ז'אן-דני ברדן (בצרפתית: Jean-Denis Bredin‏; 17 במאי 1929 – 1 בספטמבר 2021) היה עורך דין והיסטוריון צרפתי ממוצא יהודי. היה מייסד שותף של משרד עורכי הדין ברדן-פראט (Bredin Prat), וחבר האקדמיה הצרפתית.
קורות חיים

ברדן נולד בפריז, הרפובליקה הצרפתית השלישית ,ב-17 במאי 1929. אביו היה יהודי אלזסי שנשא את השם הירש. אמו הייתה צרפתייה קתולית. כאשר היה ילד קטן הוריו התגרשו, ואמו נישאה ב-1939 לז'אן לֶמֶר. באותה שנה מת אביו הביולוגי. מאוחר יותר אימץ את שם משפחתו של אביו החורג בטענה ש"אני לא יהודי ואני לא רוצה שיחשבו בטעות שאני יהודי". ב-16 במרץ 1950 הוא שינה את שם משפחתו לברדן. אחיו למחצה הוא עורך הדין פיליפ למר, ובתו היא פרדריקה ברדן - נשיאת המרכז הלאומי לקולנוע ולדימוי המונפש (Centre national du cinéma et de l'image animée - CNC).
את השכלתו הוא רכש בתיכון שרלמאן. ב-1950 הוא נעשה לחבר בלשכת עורכי הדין של פריז, וב-1965 הקים יחד עם רובר בדינטר וז'אן פרנסואה פראט את משרד עורכי הדין ברדן-פראט הנחשב כיום לאחד ממשרדי עורכי הדין היוקרתיים ביותר בצרפת. ב-15 ביוני 1989 הוא נבחר לחבר מס' 3 באקדמיה הצרפתית. בנוסף לעיסוקו כעורך דין, ברדן היה ידוע גם כהיסטוריון. ספרו על פרשת דרייפוס תורגם לשפות רבות (ביניהן עברית).
נפטר ב-1 בספטמבר 2021.
ספריו

פרשת דרייפוס, עם עובד, 2003.
La République de Monsieur Pompidou, Fayard, Paris, 1974.
Les Français au pouvoir, Grasset, Paris, 1977.
Joseph Caillaux, Hachette, Paris, 1980.
L’Affaire, Julliard, Paris, 1983, grand prix Gobert 1984,  8^{e} prix Fondation Pierre-Lafue 1984, (devenu L'Affaire Dreyfus' par Yves Boisset en 1995).
Un coupable, Gallimard, Paris, 1985.
L’Absence, Gallimard, Paris, 1986.
La Tâche (nouvelles), Gallimard, Paris, 1986.
Sieyès : la clé de la Révolution française, Librairie générale française, Paris, 1990.
Un enfant sage (roman), Gallimard, Paris, 1990.
Battements de cœur, Fayard, Paris, 1991.
Bernard Lazare, de Fallois, Paris, 1992.
Comédie des apparences, Odile Jacob, Paris, 1994.
Christian Ranucci, vingt ans après (Collectif), avec Gilles Perrault, Héloïse Mathon, Jean-François Le Forsonney et Daniel Soulez-Larivière, Julliard, Paris, 1995.
Encore un peu de temps, Gallimard, Paris, 1996.
Une singulière famille : Jacques Necker, Suzanne Necker et Germaine de Staël, Fayard, Paris, 1999 (Prix Nouveau Cercle Interallié 1999)
Rien ne va plus, Fayard, Paris, 2000.
Lettre à Dieu le Fils, Grasset, Paris, 2001.
Un tribunal au garde-à-vous. Le procès de Pierre Mendès France, 9 mai 1941, Fayard, Paris, 2002.
Et des amours desquelles nous parlons, Fayard, Paris, 2004.
On ne meurt qu'une fois, Charlotte Corday, Fayard, 2006.
Trop bien élevé, autobiographique, Grasset, 2007.
Ce rendez-vous avec la gloire, Fayard, Paris, 2009.
L'infamie. Le procès de Riom, février-avril 1942, Grasset, Paris, 2012.
חוסה לואיס קוארדה

| --- | --- |

 לידה:  18 בפברואר 1947 ספרדאַלְבָּסֶטֶה, ספרד
 פטירה:  4 בפברואר 2020 (בגיל 72) מדריד
 שם לידה:  José Luis Cuerda Martínez 
 סוגה מועדפת:  קומדיה, אבסורד
 מדינה:  ספרד
 תקופת הפעילות:  מ-1982 
 עיסוק:  במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע
 יצירות בולטות:  לשון הפרפר
 פרסים והוקרה:  ראו פסקה פרסים
 פרופיל ב-IMDb
 
חוסה לואיס קוארדה מרטינז (בספרדית: José Luis Cuerda; ‏18 בפברואר 1947, אַלְבָּסֶטֶה – 4 בפברואר 2020, מדריד) היה במאי, תסריטאי ומפיק של הקולנוע הספרדי.
כבמאי, סרטיו המצטיינים ביותר הם "לשון הפרפר", עיבוד לסיפור מאת מנואל ריבאס והטרילוגיה המכונה "סורורליזם", המורכבת מ"טוטאל ", "שחר שאינו מועט" ו"בשמיים כמו עלי אדמות". זהו, לדברי קוארדה עצמו, "טוויסט של המציאות שנותרה מציאות." הוא היה המפיק הראשון ובמידה רבה זה שגילה את במאי הקולנוע אלחנדרו אמנבר.
ביוגרפיה

בילדותו למד בסמינר, שם נשאר שלוש שנים. בבגרותו, הוא החל ללמוד משפטים, שאותם הפסיק כדי להפוך לטכנאי שידור וטלוויזיה. בשנת 1969 הוא עבד ב-TVE (הטלוויזיה הספרדית), שם השתתף בשידורי החדשות ובהמשך עבר לעריכת תוכניות תרבות. בשנת 1977 ביים לראשונה תוכניות מדע בדיוני עם העיבוד לטלוויזיה הספרדית של "המנהרה", המבוסס על הרומן מאת ארנסטו סאבטו.
בשנת 1977, ביים שוב עבור TVE את הסרט העלילתי "מאלה ראצ'ה" (Mala Racha), המבוסס על תסריט משלו. זהו סרט ייחודי, בעל עוצמה, דרמטי רגשי ומפתיע.
מחוץ לטלוויזיה, ב-1982 ביים את סרטו העלילתי הראשון "Pares y Nones", שמיצב אותו בין הבמאים בז'אנר שנקרא "הקומדיה של מדריד". בין 1985 ל-1989 עבד כמורה בפקולטה לאמנויות יפות באוניברסיטת סלמנקה.
סרטו הבא "היער הקסום" (1987) יציין בקריירה שלו צד חדש המאופיין במה שניתן לכנות "הומור אבסורדי".
שנה לאחר מכן, הופיעה העבודה שהציבה אותו כקולנוען מהשורה הראשונה, מלבד היותו שובר קופות: "Amanece, que no es poco"‏ (1988).
עם "בשמיים כמו עלי אדמות" ("Así en el cielo como en la tierra",‏ 1995) הושלמה סוג של טרילוגיה עם הומור אבסורדי כאלמנט משותף, שהחל עם סרט הטלוויזיה משנות ה-80, "טוטאל".
בסרט "לשון הפרפר" (1999) הוא מציג רכות ובאותו הזמן את המצב הקשה בזמן מלחמת האזרחים בספרד מנקודת מבט של מערכת היחסים בין ילד והמורה שלו.
הוא הצליח בתפקידו כמפיק סרטים, ועשה זאת בכמה מסרטיו שלו, ובשלושה מסרטיו העלילתיים הראשונים של הבמאי הספרדי אלחנדרו אמנבר ("תזה", "פקח את עיניך" ו"האחרים"); בנוסף היה גם התסריטאי של מרבית הפקותיו מאחורי הקלעים. לטלוויזיה ביים בשנת 1977 את העונה השנייה של הסדרה הקומית Makinavaja.
בסוף 2017 החל בצילום הסרט "Time After", שהוקרן בבכורה ב־28 בדצמבר 2018.
חוסה לואיס קוארדה נפטר ב-4 בפברואר 2020 בגיל 72 מתסחיף שגרם לשבץ מוחי בבית החולים דה לה פרינססה דה מדריד.
פרסים

פרס גויה לתסריט המעובד הטוב ביותר, 2000 2009 "הפרפר"
פרס גויה לבמאי הטוב ביותר "הפרפר", The blind sunflower, 2000, 2009
פרס גויה לתסריט המקורי הטוב ביותר 1990
פרס גויה לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר There is a reason 2005
פרס האקדמיה האירופאית לסרט הטוב ביותר, 2001, "האחרים"
מועמדויות לפרסים

פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט הטוב ביותר, "האחרים" 2001
פילמוגרפיה

1982 – Pares y nones
1983 – Total (film for TV)
1985 – Mala racha (film for TV)
1987 – El bosque animado
1989 – Amanece, que no es poco
1991 – La viuda del capitán Estrada
1992 – La marrana
1993 – Tocando fondo
1995 – Así en el cielo como en la tierra
1999 – Butterfly's Tongue
2000 – Primer amor
2004 – ‎¡Hay motivo! (episode: "Por el mar corre la liebre")
2006 – The Education of Fairies
2008 – The Blind Sunflowers
2012 – Todo es silencio
2018 – Tiempo después
הערות שוליים

↑  נילי ברקן,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'‏קוארדה יודע לספר סיפור, באתר גלובס, 20 במאי 2001
↑  לואיס קוארדה הלך לעולמו, באתר El Pais, ‏פברואר 2020
↑  ASTRID MESEGUER, Muere José Luis Cuerda, maestro del humor absurdo, a los 72 años, Lavanguardia, ‏4 בפברואר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007332840105171  PLWABN: 9810540735105606  BIBSYS: 90723980  BNE: XX892221  BnF: cb14090175r (data)  CANTIC: a11776614  CiNii: DA13930049  GND: 124030424  ICCU: UBOV118934  ISNI: 0000 0000 8088 3050  LCCN: no00021974  NLK: KAC201520733  NTA: 238229521  RERO: 02-A009368274  SUDOC: 076393313  VIAF: 9386185   WorldCat (עם VIAF): 9386185
שוראני

שוראני (בסלובקית: Šurany; בהונגרית: Nagysurány, נג'שוראן; בפי היהודים שוראן) היא עיירה בדרום מערב סלובקיה השוכנת ליד נהר ניטרה, כ-26 קילומטר מדרום-מזרח לעיר ניטרה, באזור חקלאי על צומת רכבות. עד שנת 1918 השתייך האזור לממלכת הונגריה ומאז ועד שנת 1993 לצ'כוסלובקיה.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
יהודי שוראני

מועד יסוד הקהילה היהודית בעיר אינו ידוע, אך ידוע כי כבר בתחילת המאה ה-16 ישבו שם יהודים. הטורקים ששלטו במקום בין השנים 1526–1666, אסרו על היהודים להתגורר במקום, ולכן יהודי האזור חיו בעיירה הסמוכה ליפובה (Lipová). ובשנת 1686, כשהתאפשר ליהודים לחזור ולשבת בשוראני התארגנה קהילה יהודית גדולה שהכילה את יהודי העיירות הסמוכות טברדושובצה, (Tvrdošovce), קומיאטיצה, (Komjatice) ופלאריקובו (Palárikovo).
במאה ה-17 הייתה קהילת שוראני גדולה למדי והתפרסמה ברבניה ובישיבה המקומית שבה לימדו, שהייתה מהגדולות שבסלובקיה. תלמידיה באו מרחבי אירופה: הונגריה, אוסטריה, רומניה, גרמניה, יוגוסלביה ואפילו מאנגליה ומשווייץ. בעיירה היו גם בית מדרש, תלמוד תורה ובית ספר יהודי עממי, "חברה קדישא" ואגודת נשים. לקהילה היו כמה בתי כנסת ומבנה גדול של מקווה.
באמצע המאה ה-19, בעקבות ביטול ההגבלות על התיישבות יהודי הונגריה, עקרו רבים מיהודי שוראני לעיר הסמוכה נובה זמקי. בסוף המאה ה-19 הייתה הקהילה היהודית מזוהה עם הזרם האורתודוקסי ובהמשך נסתפחה לקהילת נובה זמקי שהייתה גדולה ועשירה יותר.
בשנת 1921 היו רשומים בקהילה כ-600 יהודים ובראש הקהילה. רוב יהודי העיירה התפרנסו ממסחר וממלאכה. מייסדיו של בית החרושת לסוכר בעיירה ובעליו היו כנראה יהודים שבאו מפולין, ומנהליו הועסקו על ידי הברון הירש.
בשנת 1930 חיו בשוראני 722 יהודים, 13 אחוז מתושבי המקום.
מספר היהודים שחיו בשוראני:
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1828 | 367 | 1,890 |
| 1869 | 506 | 3,807 |
| 1880 | 601 | 4,892 |
| 1910 | 772 | 5,216 |
| 1919 | 715 | 6,119 |
| 1930 | 722 | 6,388 |
| 1941 | 563 | 6,292 |
| 1948 | 50 | 5,381 |
ילידי המקום

מור ארדיאי, מקודם גרינוואלד (בהונגרית: Erdélyi Mór; שוראני, 3 בדצמבר 1866 – בודפשט, 11 במרץ 1934) היה צלם, צלם עיתונות יהודי-הונגרי.
איז'אק לוי (בהונגרית: Lőwy Izsák; שוראני, 1793 – אויפשט, 8 באפריל 1847) היה בורסקאי, יהודי-הונגרי, מאסטר לעיבוד עורות, ראש הקהילה היהודית המקומית באויפשט, הפוגט (שופט) הראשון של היישוב.
לקריאה נוספת

כריסטינה בז'ן (אנ'), נג'שוראן, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 360), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
נתן קרפל נויגרשל, ישיבת שוראן וישיבות הונגריה סדרת מאמרים בעיתון הצופה, 8.9.1941, 16.9.1941, 14.11.1941.
פנקס הקהילות הונגריה, עמוד 548–551
נאג'-שוראן' (שוראן, שוראני), בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 259–261. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944)
מקומיאטיצה לבצרה דרך אושוויץ- סיפורה של חנה נויבאור (אלעד הופר), 2015.
הערות שוליים

↑  בית הכנסת בשוראני
↑  נג'שורנייה (Nagysurány), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם
↑  כריסטינה בז'ן,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'נג'שוראן, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 360), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000007-QINU`"'
↑  קהילת שוראני באתר בית התפוצות
↑  גל-עד קהילת שוראני בבית העלמין בחולון
↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 74905/1891. Névváltoztatási kimutatások 1891. év 2. oldal 19. sor
↑  Születési bejegyzése a nagysurányi izraelita hitközség születési akv. 1044/1866. folyószáma alatt
↑  Halálesete bejegyezve a Budapest VI. ker. állami halotti akv. 479/1934. folyószáma alatt.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007573250905171  GND: 4997296-0  LCCN: no2007048178  MusicBrainz: 82169018-aff1-4087-af19-f5da94147168  NKC: ge131569  VIAF: 130564380   WorldCat (עם VIAF): 130564380 
חזית בית הכנסת של שוראני
ג'קלין מוריארטי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1968 (בת 57 בערך) סידני, אוסטרליה 
 מדינה:  אוסטרליה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סידני, אוניברסיטת ייל, קולג' גונוויל וקאיוס 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  ספרות נוער 
 בן או בת זוג:  קולין מקאדם 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס Aurealis לספרות נוער 
 
ג'קלין מוריארטי (באנגלית: Jaclyn Moriarty; נולדה בשנת 1968) היא סופרת פנטזיה לנוער, זוכת פרס Aurealis לספרות נוער.
חיים אישיים

מוריארטי נולדה וגדלה בסידני, אוסטרליה, במשפחה בת חמש בנות ובן אחד. שתיים מאחיותיה סופרות גם הן (ניקולה מוריארטי וליאן מוריארטי). מוריארטי סיפרה שאביה היה מעודד אותה ואת אחיה ואחיותיה לכתוב סיפורים, על כל מחברת שהיו ממלאים, היה נותן להם דולר וחצי. את ספרה הראשון כתבה כבר בגיל שבע. מוריארטי סיימה תואר באנגלית ובמשפטים באוניברסיטה של סידני. לאחר מכן התמחתה במשפטים באוניברסיטת ייל והשלימה דוקטורט במשפטים באוניברסיטת קיימברידג'.
היא נישאה לקולין מקאדם, סופר קנדי, ולשניים נולד ילד, צ'ארלי. קולין מקאדם גר במונטריאול, קנדה. במהלך חייה התגוררה בסידני, בארצות הברית, בבריטניה, בקנדה ועדכנית ל-2019, היא גרה שוב בסידני עם בנה צ'ארלי.
כתיבתה

בזמן שעבדה על הדוקטורט, היא כתבה רומן בשם "Sorry For Celia" המיועד לנוער. היא שלחה את הספר לחמש הוצאות לאור שונות באנגליה שלא הסכימו להפיץ אותו. היא חזרה לסידני, עבדה כעורכת דין ושלחה את "Sorry For Celia" להוצאה לאור מקומית, שהוציאה אותו לאור באוסטרליה, בארצות הברית ובבריטניה.
לאחר ש"מרחמים על סיליה" יצא לאור, מוריארטי המשיכה לכתוב את ספרה הבא שנקרא Finding Cassie Crazy שבארצות הברית ובקנדה נקרא Year Of Secret Assignments The.
מוריארטי נודעה במיוחד בזכות שתי סדרות: "ashbury/brookfield", "The Colors Of Madeline":
כתיבתה > ashbury/brookfield

"ashbury/brookfield" היא סדרת ספרים בעלת ארבעה ספרים. הספרים קשורים אחד לשני אך הם אינם ספרי המשך, כלומר לכל ספר יש עלילה שונה שלא בהכרח תלויה בעלילה של הספר הקודם, אבל כל העלילות מתרחשות באותו עולם.
הספרים בסדרה זו לפי סדר יציאה לאור הם:
לרחם על סיליה (Feeling Sorry For Celia), פורסם בעברית בהוצאת כתר, 2004.
Finding Cassie Crazy בארצות הברית ובקנדה ספר זה נקרא The Year Of Secret Assignments
The Murder Of Bindy Mackenzie
The Ghosts Of Ashbury High
כתיבתה > The Colors Of Madeline

"The Colors Of Madeline" היא טרילוגיית פנטזיה לנוער שכתבה מוריארטי. בטרילוגיה זו משולבים שני עולמות, עולם הקסם והפנטזיה והעולם המודרני שלנו. ילדה אחת בשם מדלן שנמצאת בעולם המודרני, מתכתבת דרך סדק שקיים בין שני העולמות, עם ילד בשם אליוט שנמצא בעולם הקסם.
הספרים בטרילוגיה לפי סדר יציאה לאור הם:
A Corner Of White
The Cracks In The Kingdom
A Tangle Of Gold
שני הספרים הראשונים בסדרה זכו בפרס קווינסלנד לספרות לשנת 2014 ובפרס NSW פרימייר לספרות לשנת 2015.
כתיבתה > The Colors Of Madeline > שיעורים בתעופה

מסע בו מתעמתות הדמויות עם עברם בחיפוש אחר פיוס ושמחה. הספר נע בגבול הדק שבין מציאות לדמיון ובין האפשרי לבלתי אפשרי. הקשרים הנרקמים בין הדמויות מאפשרים חמלה וקבלת הכאב כחלק ממסלול החיים. יצא לאור בעברית בהוצאת הכורסא, 2022.
כתיבתה > ספרים נוספים

ההרפתקאות הבלתי נוחות בעליל של ברונטה לב-בזלת (The Extremely Inconvenient Adventures Of Bronte Mettlestone) - יצא בעברית בהוצאת מודן, 2020.
Gravity Is The Thing
I Have A Bed Made Of Buttermilk Pancakes
The Slightly Alarming Tale of the Whispering Wars
הערות שוליים

1 2  Jaclyn Moriarty, allen and unwin book publishers
1 2 3  about me, jaclin moriarty author
↑  Jaclyn Moriarty Interview: Moriarty on Publishing Her First Book, scholastic
1 2  Ashbury/Brookfield Series, goodreads
1 2  erary-awards/18/4/2016 jaclyn moriarty awards, curtis brown(הקישור אינו פעיל)
↑  ג'קלין מוריארטי,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'שיעורים בתעופה, מושב בן שמן:'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'הכורסא, 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008550077305171  PLWABN: 9810575223805606  BIBSYS: 1533887381397  GND: 129258083  ISNI: 0000 0001 1679 0455  LCCN: n00043700  NLA: 35342960  NTA: 264771540  SUDOC: 260557633  VIAF: 79538484   WorldCat (עם VIAF): 79538484
טופ דואוג אנטרטיינמנט

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  אנתוני טיפית' 
 תקופת הפעילות:  2004–הווה (כ־21 שנים) 
 חברת אם:  אינטרסקופ רקורדס 
 מיקום המטה:  קרסון 
 מנכ"ל:  אנתוני טיפית' 
  
 txdxe.com
 
טופ דואוג אנטרטיינמנט (באנגלית:  Top Dawg Entertainment, או בקיצור: TDE) הוא חברת תקליטים עצמאית אמריקאית שנוסדה בשנת 2004 על ידי המנכ"ל אנתוני "טופ דואוג" טיפית'. דייב פריי ופאנץ' הם שניהם נשיאי ה-TDE. כרגע חתומים על בחברה עשרה אמנים: אמני הדגל של הלייבל, חברי הבלאק היפי, ג'יי רוק, אב-סול וסקולבוי קיו, וכן אייזיאה רשאד, סיזה, לאנס סקיווילקר, סיר, Reason ו-זאקרי. החברה כוללת גם חטיבת ייצור הכוללת את Digi + Phonics, THC, King Blue ודרק עלי ("MixedByAli").
רשימת אמנים

קנדריק לאמאר מ-2005
ג'יי רוק מ-2004
אב-סול מ-2007
סקולבוי קיו מ-2009
אייזיאה רשאד מ-2013
סיזה מ-2013
לאנס סקייווקר מ-2016
סיר מ-2017
ריזון מ-2018
זאקרי מ-2019
ריי וון מ-2020
סלאש (מוזיקאי)

| --- | --- |

 לידה:  23 ביולי 1965 (בן 59) המפסטד, בריטניה
 שם במה:  Slash 
 מוקד פעילות:  לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1985
 מקום לימודים:  תיכון בוורלי הילס, תיכון פיירפקס 
 סוגה:  הארד רוק, הבי מטאל
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 חברת תקליטים:  1986 Uzi Suicide 1987-1996 Geffen Records 1994-2004 Koch Records 2002-הווה RCA Records
 בן או בת זוג:  Perla Ferrar (2001–2018) 
 צאצאים:  London Hudson 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
סלאש בהופעה ב-2008
סול הדסון (באנגלית: Saul Hudson; נולד ב־23 ביולי 1965), הידוע בכינויו סלאש (Slash), הוא מוזיקאי ופזמונאי אמריקני־אנגלי. הוא מוכר כגיטריסט המוביל של להקת ההארד רוק, Guns N' Roses, איתה זכה להצלחה גדולה ברחבי העולם בשנות השמונים המאוחרות ותחילת שנות התשעים. מאוחר יותר הקים את להקת הרוק ולווט ריבולבר, מאז 2010 הוא משתף פעולה עם מיילס קנדי ו־The Conspirators, ובאפריל 2016 חזר והתאחד עם להקתו המקורית Guns N' Roses.
ביוגרפיה

סלאש נולד בהמפסטד שבלונדון, בריטניה, לאם אפרו-אמריקנית ואב יהודי-אנגלי. כשהיה סלאש בן 11 עברה משפחתו ללוס אנג'לס. בבית הספר (בו למד גם לני קרביץ) סלאש לא היה פופולרי, בשל סגנון לבושו ומראהו, שכלל שיער ארוך וג'ינסים שהבדילוהו משאר הילדים. בגיל 15 קיבל סלאש מסבתו את הגיטרה הראשונה שלו.
סלאש הושפע בראשית דרכו מבריאן מיי, AC/DC, אליס קופר, בלאק סבאת', ג'ף בק, לד זפלין, קווין, אריק קלפטון, הרולינג סטונז, אירוסמית', מוטורהד, ואן היילן, ג'ימי הנדריקס ואחרים. הזמן הרב אותו השקיע בלימודי הגיטרה הוביל בסופו של דבר לפרישתו מהלימודים בגיל 17 על מנת להתמקד בלימודי הגיטרה. סלאש "הקפיד" לנגן תמיד על גיטרת הלס פול שלו, שהפכה לסמלו המסחרי.
בשנת 1983, לאחר שהתמקצע בנגינה בגיטרה, ניסה סלאש להתקבל יחד עם חבר ילדות בשם סטיבן אדלר ללהקת פויזן. כשלא הצליחו, הם הקימו להקה בשם Road Crew, לה הם התקשו למצוא חברים היות שסגנון נגינתם היה בלוז, שהיה שונה מסצנת גלאם מטאל ששלטה באותה עת. כשסלאש חיפש נגן בס, ענה למודעה דאף מק'אגן.
הלהקה לא זכתה להצלחה וסלאש הצטרף ללהקה מקומית בשם Black Sheep. בשנת 1984, לאחר הופעת חימום של הלהקה יחד עם להקת מטאל נוספת בשם "הוליווד רוז", הכיר סלאש את סולן הלהקה אקסל רוז ואת הגיטריסט איזי סטראדלין. כמה חודשים לאחר מכן, סלאש נבחן ל"הוליווד רוז" אבל גיטריסט אחר בשם טרייסי גאנס הועדף על פניו. כשגאנס לא היה יכול להופיע בסיאטל; סלאש, סטיבן אדלר והבסיסט דאף מק'אגן הצטרפו לרוז וסטראדלין כדי להקים את להקת Guns N' Roses (גאנס אנד רוזס, על שם גאנס ורוז, מקימי הלהקה).
ביוגרפיה > תקופת Guns N' Roses

בתחילת דרכם, בשנים 1985 ו־1986 הופיעה להקת Guns N' Roses בברים והייתה להקת החימום של להקות אחרות. הייתה זו התקופה בה חברי הלהקה כתבו כמה משיריהם הקלאסיים כדוגמת "Welcome to the Jungle", "Sweet Child o' Mine" ו־"Paradise City". בזמן שפילסו את דרכם לצמרת סצנת רוק הכבד בלוס אנג'לס, הוצעו ללהקה מספר חוזי הקלטות. לאחר שהוציאו את אלבום הבכורה שלהם עם חברת התקליטים Uzi Suicide, חתמו עם חברת התקליטים גפן רקורדס. חברי הלהקה ביזבזו את מרבית שכרם על שתייה וסמים. הייתה זו התקופה בה הודבק להם הכינוי "הלהקה המסוכנת ביותר בעולם", עוד לפני שהוציאו אלבום ראשון.
אלבומם הראשון "Appetite for Destruction" יצא בסוף 1987 וכלל את הסינגל, "Sweet Child o' Mine", אשר הפך ללהיט והגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקאי. הלהקה הוציאה באותה שנה את המיני אלבום "G N' R Lies", שהיה ברובו אקוסטי וזכור בעיקר בגלל הסינגל "Patience". על אף שהאלבום כלל רק שמונה שירים (כאשר ארבעה מהם הוצאו לאור בעבר), הוא מכר 5 מיליון עותקים, בארצות הברית בלבד.
לאחר ארבע שנים של הפסקה, הוציאה הלהקה את האלבום הכפול, Use Your Illusion. אלבום זה הראה שינוי בכיוון המוזיקלי של הלהקה, והוא הכיל שירים יצירתיים ודרמטיים יותר כמו "November Rain" ו־"Estranged". שירים כמו אלה ביחד עם בלדות כמו "Don't Cry" תרמו למתחים שנוצרו בתוך הלהקה שיגרמו לפירוקה מספר שנים מאוחר יותר. אקסל רוז שאף לחפש סוגי רוק מתקדמים יותר בשעה שסלאש ומק'אגן רצו לשמר את סגנון הפאנק־בלוז של הלהקה. סלאש ציין אחר כך שזאת הייתה אחת הבעיות הגדולות שמנעו ממנו לעבוד עם רוז ברמה המקצועית. אלבום זה נחשב בעיני רבים[דרוש מקור] לשאפתני ביותר של הלהקה, והיו שכינו את עבודתו של סלאש כ"עילאית". הלהקה יצאה לאחר מכן לסיבוב הופעות נרחב במשך קרוב לשנתיים, שבסופו סלאש קיבל אזרחות אמריקנית.
אחרי יציאת האלבום החמישי, "The Spaghetti Incident?" (המורכב מאוסף קאברים של שירי פאנק) שלסלאש הייתה תשוקה רבה אליו, הוא מצא עצמו מתוסכל מחילוקי הדעות המקצועיים עם אקסל רוז. סלאש הציג לרוז חומר לאלבום חדש, אך רוז דחה אותם ובכך הוביל את סלאש להקים פרויקט צדדי של סופרגרופ בשם "Slash's Snakepit" בה היו שותפים גם מאט סורום, גילבי קלארק, דיזי ריד, אריק דובר ומייק אינז. סנייקפיט הקליטה את החומר של סלאש והוציאה לאור את האלבום, "It's Five O'Clock Somewhere", ב־1995. האלבום זכה לשבחים דווקא משום שהתעלם ממוסכמות סגנון הגראנג' והמוזיקה האלטרנטיבית. במאמץ להציל את מצבה הקשה של Guns N' Roses, הוזמן זק ויילד (גיטריסט לשעבר של אוזי אוסבורן) לנגן עם הלהקה, אך הוסכם בין הצדדים שאין מקום לשני גיטריסטים מובילים בלהקה אחת.
סלאש פרש רשמית מ־Guns N' Roses ב־30 באוקטובר 1996, אחרי שהכריז שהוא לא יכול לעבוד יותר עם רוז על רקע חילוקי הדעות המקצועיים ביניהם. בספרו האוטוביוגרפי מסביר סלאש שבעקבות ההצלחה הגדולה של הלהקה השתנו חבריה, ובייחוד אקסל הסולן, עד כדי כך שלא הצליחו לעבוד ביחד.
בשנת 2016 חזרו סלאש כגיטריסט המוביל ודאף מק'אגן (הבסיסט המקורי של הלהקה) ללהקת Guns N' Roses ויחד הם יצאו לסיבוב הופעות.
ביוגרפיה > עבודה עם אמנים אחרים

לאחר עזיבת Guns N' Roses, סלאש התרכז בסנייקפיט ויצא עימה לסיבוב הופעות. הלהקה התפרקה ב־1998 ואוחדה מחדש בשנת 2001. אלבומה השני, "Ain't Life Grand", זכה להצלחה במצעדים והגיע למעמד פלטינה בארצות הברית. כדי לקדם את האלבום, יצא סלאש לסיבוב הופעות משותף עם להקת "AC/DC".
סלאש הופיע עם אמנים רבים כדוגמת אליס קופר, רון ווד, ריי צ'ארלס, סטיבי וונדר וצמד ההיפ הופ, "Insane Clown Posse", בשירם "Halls of Illusion".
ב־1991 שיתף פעולה עם הזמר מייקל ג'קסון בשניים מלהיטיו של ג'קסון: "Black or White" ו־"Give In to Me", מתוך האלבום "Dangerous". סלאש גם הופיע בוידאו קליפ של "Give In to Me", כאשר יצא השיר כסינגל ב־1993, ואף השתתף עם ג'קסון בהופעה אחת במסגרת מסע ההופעות "Dangerous World Tour". ב־1995, הופיע עם ג'קסון בטקסי פרסי המוזיקה של MTV ובהמשך השתתף באלבומיו הבאים של ג'קסון: HIStory ו־"Invincible". ב־2001, השתתף סלאש בחגיגות ה־30 של ג'קסון, בהם ניגן את הלהיטים "Black or White" ו־"Beat It".
בשנת 1997, תרם משיריו לפסקול הסרט, ג'קי בראון, על פי בקשתו של קוונטין טרנטינו. אי לכך, הרבה מיצירותיה של סנייקפיט נשמעות לאורך הסרט. באותה תקופה, סלאש שיתף פעולה עם הזמרת הספרדיה מרתה סאנצ'ז בשיר, "Obsession-Confession", בפסקול הסרט "Curdled". בתחילת 2003 הופיע סלאש בעצרת מחאה נגד מלחמת עיראק בשם "Peace on the Beach".
במאי 2006, שיתף פעולה עם רוב זומבי, גילבי קלארק, סקוט איאן (מלהקת אנתרקס) וטומי לי (מלהקת מוטלי קרו) עם הופעת אורח של אייס פרלי מלהקת קיס ליצירת אלבום המחווה ללהקת קיס.
בשנת 2002, חזר לשתף פעולה עם דאף מק'אגן ומאט סורום בקונצרט מחווה לרנדי קסטילו.
ביוגרפיה > ולווט ריבולבר

בשנת 2002, הקים סלאש את להקת ולווט ריבולבר יחד עם שניים מחברי Guns N' Roses, סולן להקת סטון טמפל פיילוטס, סקוט וילנד, והגיטריסט של להקת ההארדקור פאנק ווייסטד יות', דייב קושנר.
ב-2003, הם הוציאו את הסינגל הראשון שלהם, "Set Me Free", כחלק מפסקול הסרט "הענק הירוק". ביוני 2004, הם הוציאו את אלבום הבכורה שלהם "Contraband", שלאחריו יצאו לסבב הופעות שנמשך שנה וחצי. האלבום זכה לפלטינה כפולה וביסס את ביצועיו של סלאש כנגן מיינסטרים. הלהקה לקחה חופשה ארוכה לפני הוצאת אלבומם השני, ביולי 2007. במרץ 2007, הלהקה ביצעה שני קאברים ללהקת ואן היילן. הלהקה הפסיקה להופיע בעקבות מתחים בין חבריה, בייחוד הסולן וילנד שידוע בשימושו בחומרים ממכרים.
ביוגרפיה > קריירת סולו

בשנת 2010 הוציא סלאש אלבום סולו הנושא את שמו. אלבום זה היה הראשון בקריירה המבוסס על עבודה עם אמנים שונים. באלבום השתתפו איאן אסטבורי, אוזי אוסבורן, פרגי, מיילס קנדי, כריס קורנל, אנדרו סטוקדייל, אדם לוין, למי, דאף מק'אגן, דייב גרוהל, קיד רוק, אם. שאדוס, רוקו דלוקה ואיגי פופ. בגרסתו המורחבת של האלבום השתתפו אליס קופר, ניקול שרזינגר, בת' הארט וסייפרס היל. לקידום האלבום החל סבב הופעות "We're All Gonna Die Tour".