stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה זלדין

| --- | --- |

יהודה זלדין ב-1910
 לידה:  16 בספטמבר 1885 בלארוס מוהילב, רוסיה הלבנה
 פטירה:  20 בנובמבר 1968 (בגיל 83) ישראל תל חי, ישראל
 תאריך עלייה:  18 בינואר 1906
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  ניל"י
 תפקידים בשירות
 חבר ניל"י
 תפקידים אזרחיים
 חבר לשעבר בארגון "השומר"
 
יהודה זלדין (16 בספטמבר 1885, מוהילב, רוסיה הלבנה – 20 בנובמבר 1968, תל חי, ישראל) היה מאנשי העלייה השנייה וחבר בארגון בר גיורא ובארגון השומר. שותף במחתרת ניל"י.
ביוגרפיה

זלדין נולד ב-1885 בעיירה הורקון שבפלך מוהילב ברוסיה הלבנה להלל ודבורה זלדין. למד בחדר ובישיבות בליבוביץ ובמינסק. בתקופת היותו במינסק הצטרף לתנועת פועלי ציון. ב-18 בינואר 1906 עלה זלדין ארצה במסגרת העלייה השנייה. עם הגיעו החל לעבוד בעבודות שונות ברחבי הארץ (פועל בפרדסי נס ציונה ורחובות, פועל במפעל טבק, סתתות בירושלים ועוד.). בתקופה שעבד ביפו נפגש עם ישראל שוחט וזה שכנעו לעבור לשומרון וזלדין החל לעבוד בזכרון יעקב ובחדרה. לאחר שחלה בקדחת עבר לעבוד בבית הספר בשפיה ובספטמבר 1906 עבר עם בית הספר לבן שמן. המשיך לסבול מהקדחת בה נדבק עד שהגיע למרפאתו של ד"ר הלל יפה שם נרפא.
ב-1907 הצטרף לקולקטיב בחוות סג'רה שם התקבל כחבר באגודת בר גיורא. ב-1908 נסע עם ישראל שוחט ליפו לגייס חברים חדשים אך הסתבך בקטטה ונכלא ל-3 חודשים על ידי השלטונות העות'מאנים. עם יסוד ארגון השומר הצטרף זלדין אליו אולם לאחר זמן מה הוצא ממנו מאחר שביקש להשתחרר לתקופת מה כדי לעזור להוריו דבר שנגד את רוח הארגון.
לאחר שגורש מארגון השומר, מצא זלדין עבודה בחוות גולדברג ליד הרטוב ולאחר נישואיו לאסתר לבית רוביסה הקים משק בעתלית. בעתלית החל לעבוד בחוות ניסיונות שהקים אהרון אהרונסון. ב-1910 מינה אותו אהרונסון לנהל את החווה. ב-1915 עבר לחוות הניסיונות בעתלית כדי לעזור לאהרונסון במלחמה בארבה. באותה תקופה הצטרף למחתרת ניל"י וכשזו נחשפה ב-1917 נאסר ונכלא בנצרת שם עבר עינויים. בהמשך נשלח לכלא חאן עלי פאשה בדמשק ושוחרר ב-1918 כשהבריטים הגיעו לדמשק.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה רכש משק חקלאי בעתלית אותו עיבד עד 1936 אז עבר לתל אביב.
משפחתו

אשתו הראשונה של זלדין הייתה אסתר רוביסה (ממייסדי הרטוב) ולהם נולדו 3 ילדים. ב-1922 נפטרה אסתר ולאחר שנה, נשא לאשה את דבורה טב'צניק ולהם נולדו 2 ילדים. בשנות ה-30 התגרש זלדין מדבורה ונשא את מריים הוכברג.
יהודה נפטר ב-1968 ונקבר בחלקת "השומר" בבית הקברות בתל חי.
הערות שוליים

↑  אופי הקולקטיב מנע מזלדין את האפשרות להרוויח משכורת אישית
↑  לימים, הוכר רטרואקטיבית כ-חבר
יהדות סודאן

יהדות סודאן נוסדה בסוף המאה ה-19, והייתה מרוכזת ברובה בבירה ח'רטום. בשיאה מנתה כאלף איש. באמצע המאה ה-20 הקהילה כללה כ-350 יהודים, בעיקר ממוצא ספרדי שבנו בה בית כנסת ובית ספר יהודי. בשנים 1948–1956 החלו חלק מחברי הקהילה לעזוב את סודאן, והיא חדלה להתקיים עם עזיבתם של אחרוני אנשיה בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
תולדות הקהילה

היהודים הראשונים שהתיישבו בסודאן הגיעו אליה ממצרים במחצית השנייה של המאה ה-19, כאשר מצרים שלטה בה בחסות עות'מאנית. המשפחות הראשונות התיישבו בערים אומדורמאן וח'רטום, השוכנות במקום המפגש של הנילוס הכחול והנילוס הלבן, מקום מפגש הידוע בכינוי "הנשיקה הגדולה ביותר בעולם". שתי הערים ישבו על דרך שיירות קדומה אשר שימשה למסחר, וכמו סוחרים רבים, גם המשפחות היהודיות מצאו בהן פוטנציאל עסקי וכן חופש פולחן דתי.
ב-1881 פרץ בסודאן מרד עממי נגד השלטון. שמונה המשפחות היהודיות שחיו בסודאן באותה עת, בדומה ליתר הלא־מוסלמים, נאלצו להתאסלם והגברים, ראשי המשפחות, נאלצו לשאת נשים שניות, מקומיות ומוסלמיות. נציג היהודים האנוסים בחצרו של הח'ליפה, בסיוני (במקור "בן ציון קושטי"), נהג להניח תפילין בכל בוקר ולהתפלל שחרית, גם לפני שיצא לתפילת יום שישי במסגד. עם כינון השלטון האנגלו־מצרי יכלו האנוסים לחזור בגלוי ליהדותם. אשתו הסודאנית־קופטית של בסיוני וארבעת ילדיהם גוירו ב-1908 על ידי הרב הראשי של אלכסנדריה.
בראשית המאה ה-20, ובמיוחד בשנות ה-20 של אותה מאה, גבר זרם המהגרים היהודים לסודאן, מרביתם ממצרים. הקהילה היהודית המצרית הייתה מורכבת גם מיהודים מכל קצוות העולם, וכך גם הפכה הקהילה היהודית-סודאנית למגוון של עדות. רוב יהודי סודאן ישבו בשתי הערים הגדולות והסמוכות זו לזו, אומדורמאן וח'רטום, וכן בוואד מדני. מיעוטם ישבו בפורט סודאן שלחופי ים סוף, ומשפחות ספורות חיו באזורים מרוחקים יותר. בשל מיעוטם היחסי הם קיימו יחסים הדוקים עם הקהילה היהודית בקהיר ובאלכסנדריה, באו איתן בקשרי חיתון והיו נתונים לסמכותם של הרבנים במצרים. באין רב מקומי הובא מארץ ישראל הרב שלמה מלכה, שכיהן כרב הראשי של הקהילה בין השנים 1906-1949. על אף מוצאן השונה של המשפחות, וככל הנראה בשל מיעוטם, היהודים בסודאן התפללו באותו בית כנסת ומרביתם גם סיגלו אורח חיים אירופי ומודרני, כמו רבים מבין הזרים ובני המיעוטים באותה העת. יהודי סודאן עסקו במסחר, בנקאות ותעשייה, וזכו לשגשוג כלכלי.
מלחמת העולם השנייה ועליית כוחו של הרעיון הלאומי, ציוני וערבי כאחד, העלו בסודאן קולות נגד היהודים. נקודת רתיחה נוספת הייתה ב-1956 עם מבצע קדש, קבלת העצמאות של סודאן והצטרפותה לליגה הערבית. מרבית היהודים עזבו את סודאן עד שנת 1967, והמעטים שנותרו עזבו עד 1970, ובכך נעלמה לחלוטין הקהילה היהודית מסודאן. רבים עזבו לארצות הברית, לאירופה וכן לניגריה, וככל הנראה כמחצית מהם היגרו לישראל.
בנובמבר 2019 קרא השר הסודני לענייני דתות, נאסר א-דין מופרח, ליהודי סודאן לשוב אליה ולסייע בבנייתה מחדש אחרי הפלת הרודן עומר אל-בשיר.
ראו גם

הרב שלמה מלכה, רבה הראשי של קהילת יהדות סודאן
לקריאה נוספת

נחם אילן, פנקס הקהילה של יהודי סודאן, הוצאת יד בן צבי, 2007
Eli S. Malka, Jacob’s Children in the Land of the Mahdi: Jews of the Sudan (Syracuse, N.Y.: Syracuse University Press, 1997)
הערות שוליים

↑  Ottoman Jewish Community of Sudan, Jewish Magazine, October-November 2009
↑  Eli S. Malka, Jacob's Children in the Land of the Mahdi: Jews of the Sudan, Syracuse University Press, 1997
↑  M.Cohen, Know your people, Survey of the world Jewish population. 1962
↑  I. Nakham, The notebook of the Jewish community of Sudan
1 2 3 4 5 6   איל שגיא ביזאוי, בחזרה אל הקהילה היהודית הנשכחת של סודאן, באתר הארץ, 29 במאי 2015
↑  Gabriel Warburg, NOTES ON THE JEWISH COMMUNITY IN SUDAN IN THE NINETEENTH AND TWENTIETH CENTURIES, The Israeli academic center in Cairo
↑  נחום ברנע, בראיון יוצא־דופן, מדבר המיליונר ליאון תמן על הצלחתם המדהימה של יהודי סודאן בכלכלה הבינלאומית, כותרת ראשית, 13 במרץ 1985
↑  דניאל סלאמה, שר הדתות הסודני: "קורא ליהודים שאולצו לעזוב את המדינה לשוב אליה", באתר ynet, 3 בנובמבר 2019
| יהדות אפריקה |
| --- | --- | --- |
| צפון אפריקה | אלג'יריה • הרי האטלס • לוב • מצרים • מרוקו • סודאן • תוניסיה (יהדות ג'רבה • יהדות קרתגו) |  |
| אחרות | אוגנדה • אנגולה • אסוואטיני • אריתריאה • אתיופיה •גאנה • ג'יבוטי • גינאה ביסאו • דרום אפריקה • זימבבואה • זמביה • חוף השנהב • כף ורדה • לסוטו •  מאוריציוס • מאלי • מוזמביק • ניגריה • נמיביה • קניה |  |
| ראו גם | אבאיודאיה • האיגבו • למבה |  |
טוקן אזמרגדי

| טוקן אזמרגדי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: נקראים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: טוקניים
סוג:: טוקן ירוק
מין:: טוקן ירוק
שם מדעי
 Aulacorhynchus prasinus ‏ג'ון גולד, 1834
תחום תפוצה


טוקן אזמרגדי (שם מדעי: Aulacorhynchus prasinus) הוא מין טוקן מהסוג טוקן ירוק, שמצוי באזורים הרריים ממקסיקו, דרך אמריקה המרכזית לצפון ונצואלה, לאורך הרי האנדים ועד לקו התפוצה הדרומי – מרכז בוליביה. בדומה לשאר מיני הטוקניים, מין זה צבעוני ובעל מקור גדול.
אורכו של הטוקן נע בין 30 ל-35 ס"מ, ומשקלו נע בין 118 ל-230 גרם. הזכר והנקבה דומים במראם, אך הנקבה קטנה מעט מהזכר ומקורה קצר יותר. רוב גופו של הטוקן, בדומה לשאר המינים בסוג, ירוק. השת וקצה הזנב אדומים. המקור שחור, וצבעו משתנה לצהוב בלסת העליונה (גודל האזורים השחורים לעומת הצהובים משתנה בין תת-המינים). לכל תת-המינים, חוץ משניים (prasinus ו-walgeri), יש פס לבן בבסיס המקור. לחלק מתת-המינים יש כתם אדמדם בסמוך לבסיס הלסת העליונה; צבע המקור משתנה (לפי תת-המינים) מלבן-אפרפר לכחול. צבע טבעת העין משתנה: הוא עשוי להיות כחול, אדום ואף שחור. צבעיהם של פרטים צעירים פחות בוהקים, ומקורם צהוב כולו.
בית הגידול של הטוקן האזמרגדי הוא יערות לחים. הנקבה מטילה 3–4 ביצים בחור בעץ, בדרך כלל בחורים שהוקמו על ידי נקרים, אך לעיתים בחורים שנוצרו באופן טבעי. הזכר והנקבה דוגרים על הביצים לסירוגין במשך 14–15 ימים, הגוזלים נולדים עיוורים ועירומים. מקורם קצר, ועל רגליהם יש "פדים" מיוחדים שמגנים עליהם מרצפתו הקשה של הקן. שני ההורים מאכילים את הגוזלים, הם פורחים מהקן כ-6 שבועות לאחר הבקיעה. ההורים מאכילים אותם שבועות ספורים לאחר יציאתם מהקן. הטוקנים נעים ביער בקבוצות של 5–10 פרטים שמובלות על ידי "מנהיג".
הטוקן האזמרגדי ניזון בעיקר מפירות, אך גם מחרקים, לטאות, עופות קטנים וביציהם. ישנן שתי קריאות אופייניות: ררריפ ררריפ ררריפ וגראבאל גראבאל; ייתכן שאחת מהקריאות מושמעת על ידי זכרים, ואחרת – על ידי נקבות.
הערות שוליים

↑  טוקן אזמרגדי באתר הרשימה האדומה של IUCN
יאן סוואמרדם

| --- | --- |
 לידה:  12 בפברואר 1637 אמסטרדם, הרפובליקה ההולנדית 
 פטירה:  17 בפברואר 1680 (בגיל 43) אמסטרדם, הרפובליקה ההולנדית 
 ענף מדעי:  אנטומולוגיה 
 מקום מגורים:  הולנד (אזור גאוגרפי) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ליידן 
 מנחה לדוקטורט:  פרנסיסקוס סילביוס 
 
יאן סוואמרדם (בהולנדית: Jan Swammerdam;‏ 12 בפברואר 1637, אמסטרדם – 17 בפברואר 1680) היה חוקר טבע וביולוג הולנדי, מוסמך לרפואה, ממייסדי האנטומיה המדויקת של חסרי חוליות ובעל מוזיאון פרטי.
סוואמרדם תיאר את מנגנון הנשימה, היה בין הראשונים שהוכיחו כי הזרע של הזכרים מפרה את הביצית של הנקבה. במחקריו על החרקים הביא הוכחות לקיומם של שלבים שונים בחיי החרקים – לכך שביצה, פגית, גולם וחרק המבוגר אינם מינים שונים, אלא צורות שונות של אותם היצורים. במיוחד נודעה המונוגרפיה שלו על הדבורים. כחלק ממחקריו האנטומיים ערך ניסויים בנוגע לכיווץ השרירים. סוואמרדם היה הראשון שצפה ותיאר את הכדוריות האדומות. כמו כן נמנה עם ראשוני המדענים שהשתמשו (ב-1688) במיקרוסקופ בנתיחות האנטומיות ושיטותיו הטכניות נשארו בשימוש מאות בשנים.
רקע משפחתי

יאן סוואמרדם נולד ב-1637 באמסטרדם כשלישי מבין חמשת הילדים של יאן יאקובזון סוומרדם (1606–1678), רוקח ידוע, ושל אשתו, ברטיה יאנס קורוורס. הסב מצד האב היה סוחר עצים בלסטאחה.
שני הילדים הראשונים של הזוג סוואמרדם נקטפו בדמי ימיהם. אחרי יאן נולד ב-1640 עוד בן, יאקובוס, שהמשיך את דרך האב כרוקח, וב-1642 עוד בת, יאנטיה. בית המשפחה ובית המרקחת, ששכנו בבניין נאה בן ארבע קומות על גדת תעלת אודה סכאנס (Oude Schans), אכסנו אוספים מפורסמים של מחצבים, מאובנים, חרקים ומטבעות מכל העולם. בנעוריו עזר יאן בטיפול באוספיו של אביו.
בשנת 1661 נפטרה האם. יאן הצעיר היה מיועד ללימודי כמורה אבל מפני שהלך שבי אחרי הגותו של דקארט החליט להקדיש את עצמו לחקר ותאור הטבע.
שנות לימודיו

נרשם לאוניברסיטת ליידן, בה למד רפואה, לרבות אנטומיה ופיזיולוגיה אצל מורים דגולים כמו יוהנס ואן הורנה ובמיוחד פרנסיסקוס סילביוס שסביבו התאספו חוקרים צעירים ומוכשרים כמו נילס סטנסן, פרדריק ראוס ורייניר דה חראף.
אחרי שסיים מבחני תואר ראשון ברפואה באוקטובר 1663, נסע יאן סוואמרדם לצרפת, שם שהה בעיר סומיר, בביתו של טנגי לה פוור, איש אשכולות, שלימד באקדמיה הפרוטסטנטית במקום, ואחר כך באיסי ובפריז אצל המלומד והדיפלומט מלכיסדק תבנו, איתו שמר על קשרי ידידות ועל התכתבות לאורך השנים. בחוג האקדמי של תבנו, שבו ביקרו עוד מדענים צעירים כמו סטנו (סטנסן) היו דנים בסוגיות מדעיות ופילוסופיות, למשל ברעיונותיו של דקארט. בשובו לליידן בספטמבר 1665
הוא הצטרף לקבוצת רופאים ומלומדים, ביניהם חירארד בלאס, שקראו לעצמם "המכללה הפרטית של אמסטרדם". הם נפגשו באופן לא סדיר עד שנת 1672 ופרסמו, בין היתר, ממצאים של מחקריהם.
בחורף 1666–1667 עסק סוואמרדם במחקרים על חרקים ובשיתוף פעולה עם יוהנס וון הורנה - על האנטומיה של הרחם.
ב 22 בפברואר 1667 עבר את בחינות הגמר לתואר דוקטור ברפואה עם תזה בנושא הנשימה, שהתבססה על מחקר שערך 4 שנים קודם לכן, ב-1663.
אחרי סיום הלימודים באוניברסיטה עסק רבות בחקר החרקים, למורת רוחו של אביו שקיווה כי בנו יעבוד ברפואה. היחסים בין השניים התידרדרו עד כדי כך שהאב הפסיק לממן את מחקריו האנטומולוגיים. משום כך נאלץ סוואמרדם, לפחות מדי פעם, לעסוק בעיסוקים קשורים לרפואה, כמו נתיחת גופות, על מנת להתפרנס ולממן בעצמו את מחקריו.
יאן סאלסטרנד

| --- | --- |

יאן סאלסטרנד
 לידה:  29 ביולי 1954 (בן 70) שוודיה וקשה, שוודיה
 מדינה:  שוודיה 
 השתייכות:   חיל האוויר השוודי
 תקופת הפעילות:  1975–2014 (כ־39 שנים)
 דרגה:   גנרל-לויטננט
 תפקידים בשירות
 מפקד כנף יאמטלנד סגן המפקד העליון
 עיטורים
 קצין בכיר במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (14 בינואר 2019)  מדליית מסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית  מדליית האו"ם  For Zealous and Devoted Service to the State 
 תפקידים אזרחיים
 מזכיר המדינה במשרד ההגנה ראש המטה הצבאי של הוד מלכותו
 
יאן אינגוואר סאלסטרנד (בשוודית: Jan Ingvar Salestrand;‏ נולד ב-29 ביולי 1954) הוא גנרל-לויטננט בחיל האוויר השוודי אשר שימש כראש מטה ההגנה, כראש מפקדת הכוחות המזוינים, כמפקד הכללי של סטוקהולם וכסגן המפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) של צבא שוודיה. לאחר פרישתו מהצבא שימש כמזכיר המדינה תחת שר ההגנה פיטר הולטקוויסט. מאז 2018 משמש כראש המטה הצבאי של הוד מלכותו.
ביוגרפיה

סאלסטרנד נולד בווקשה ב-13 ביוני 1964. ב-1975 הוא התגייס לחיל האוויר השוודי ועבר קורסים שונים לקצונה עד 1979. לאחר מכן מונה למפקד מחלקה בכנף ואסטגוטה. הוא למד במכללת המלחמה של חיל האוויר השוודי, וב-1987 מונה למפקד פלוגה. בין 1988-1990 למד במכללת הסגל של הצבא השוודי, וב-1990 הפך למורה במכללה. ב-1992 מונה למפקד בסיס חיל אוויר. בין 1996–1997 למד במכללת המלחמה האווירית של ארצות הברית. לאחר מכן מונה לראש אגף התכנון במפקדת הכוחות המזוינים בסטוקהולם. ב-2000 הוא מונה למפקד כנף יאמטלנד ולמפקד חיל המצב של אסטרסונד. ב-2003 הוא הועבר לשמש כסגן ראש אגף ההדרכה והניהול. ב-2005 הועבר לשמש כסגן ראש אגף הרכש. ב-2007 מונה לראש אגף הרכש. ב-2009 מונה בו זמנית לראש מטה ההגנה, כראש מפקדת הכוחות המזוינים - שני תפקידים בכירים בניהול הצבא השוודי. במקביל, שימש גם כמפקד הכוחות המיוחדים השוודיים וכמפקד הכללי של סטוקהולם.
ב-31 בינואר 2013 מונה באופן זמני לסגן המפקד העליון. מאז 2005, סגן המפקד העליון הוא פקיד אזרחי אשר ממונה בידי הממשלה. עם זאת, מכיוון שהמפקד העליון סוורקר יוראנסון נאלץ לקחת חופשת מחלה מתפקידו, סגן המפקד היה אמור לשמש כמפקד העליון בפועל. אי לכך, הוחלט באופן חריג על מינויו של איש צבא לתפקיד. סאלסטרנד שימש בתפקיד עד שובו של יוראנסון מהחופשה ב-18 במרץ של אותה שנה.
בתחילת 2014, פרש סאלסטרנד מהצבא. ב-7 באוקטובר של אותה שנה הוא מונה למזכיר המדינה במשרדו של שר ההגנה פיטר הולטקוויסט. ב-1 באוקטובר 2018 הוא מונה לראש המטה הצבאי של הוד מלכותו.
הערות שוליים

↑  בשוודיה, ישנו "מזכיר מדינה" בכל אחד ממשרדי הממשלה. מזכיר המדינה הוא המשנה לשר
יאחמיר היקה

יאחמיר היקה, במדי מכבי נתניה, 2019
יאחמיר היקה (באלבנית: Jahmir Hyka; נולד ב-8 במרץ 1988) הוא כדורגלן אלבני המשחק בעמדת הקשר בטאוטה.
קריירת מועדונים

היקה התחיל את הקריירה שלו בדינמו טירנה, אליה הצטרף בגיל 12. בשנת 2005 הצטרף לרוזנבורג בלקלאב מליגת העל הנורווגית, עוד לפני שערך הופעת בכורה בקבוצה הבוגרת של טירנה.
בשנת 2007 חתם באולימפיאקוס תמורת 600 אלף אירו, וכעבור זמן קצר הושאל לקיי אף טירנה, אלופת אלבניה.
ביוני 2008 חתם היקה במיינץ 05 מהבונדסליגה לשלוש עונות.
לאחר שרשם רק 13 הופעות בשנתיים במדי מיינץ, בשנת 2010 חתם בפאניוניוס מליגת העל היוונית תמורת 120 אלף אירו.
ב-29 בינואר 2011 חזר לקיי אף טירנה. ב-20 בפברואר רשם את משחק החזרה שלו לקבוצה בתיקו 0-0 נגד שקומביני פקין. חודש לאחר מכן, כבש את שער הבכורה שלו בקדנציה בניצחון 0–1 נגד אותה יריבה.
בקיץ 2011, חתם בלוצרן מליגת העל השווייצרית. ב-6 באוגוסט 2011 בתיקו 1-1 נגד יאנג בויז ברן.
ב-3 בפברואר 2017 חתם היקה בסן חוזה ארת'קווייקס מה-MLS. ב-25 בפברואר היקה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק נגד סקרמנטו רפובליק, בה גם הבקיע גם שער הבכורה שלו בקבוצה.
ב-31 בינואר 2019 חתם במכבי נתניה מליגת העל.
ב-6 בפברואר 2020, היקה חתם בסקציה נס ציונה. בתום העונה, ירדה נס ציונה לליגה הלאומית והיקה שוחרר מהמועדון.
ב-13 באוגוסט 2020, היקה חתם בגוויג'ואו האנגפנג מהליגה הסינית הראשונה, בה שיחק עונה אחת.
בינואר 2022 חתם בטאוטה, אחרי שנה בה לא שיחק כדורגל.
קריירה בינלאומית

ב-7 בפברואר 2007 היקה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אלבניה במשחק ידידות נגד מקדוניה. ב-20 באוגוסט 2008, הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד ליכטנשטיין אותו כבש כעבור 46 שניות וזהו השער המהיר בהיסטוריה של הנבחרת.
תארים

ליגת העל הנורווגית: 2005
ליגת העל היוונית: 2006/2007
הגביע האלבני: 2010/2011
שחקן החודש בליגת העל השווייצרית: אפריל 2016
הערות שוליים

↑  תומר לוי, ‏יחמיר היקה האלבני חתם בשורות מכבי נתניה, באתר ערוץ הספורט, 31 בינואר 2019
יאטרוגני

| --- | --- |
 גורם:  טיפול 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D007049
 סיווגים
 ICD-11:  XB8D 
 
יאטרוגני (או יַטְרוֹגֵנִי, על פי האקדמיה ללשון העברית: טִפּוּלָנִי) הוא מונח המתאר השפעות בריאותיות שליליות הנגרמות כתוצאה מטיפול רפואי.
בעוד שבדרך כלל המונח יאטרוגני שמור לתוצאות מזיקות של טיפולים בידי רופאים, ניתן להשתמש במונח גם ביחס לפעולות על מקצועות טיפוליים אחרים, כגון פסיכולוגים, מרפאים, רוקחים, אחיות, רופאי שיניים ואחרים. זאת ועוד, מחלות יאטרוגניות אינן מוגבלות לרפואה המערבית, ואף רפואה אלטרנטיבית (או רפואה משלימה) עשויה להיות מקור לנזקים יאטרוגניים.
היסטוריה

מקור המונח מיוונית: ἰατρός, יאטרו - "מרפא"; γένεσις, גנסיס, "מקור". פירושו המילולי הוא "נגרם על ידי המטפל", ובמשמעותו המקורית עשוי להתפרש כהשפעות חיוביות או שליליות של המטפל.
מאז ימי היפוקרטס ידוע כי למרפא קיים פוטנציאל לגרימת נזק. הציווי העתיק "ראשית, אל תגרום נזק" (בלטינית: primum non nocere) הוא אחד מן העקרונות הבסיסיים של האתיקה הרפואית. מחלה יאטרוגנית או מוות שנגרם כתוצאה מטיפול רפואי, בין אם כתוצאה מרשלנות או כתוצאה מטעות מצידו של המטפל, זכתה לסנקציות עונשיות בתרבויות רבות.
הפילוסוף איוואן איליץ' הרחיב בספרו "נקמת הרפואה" את המונח יטרוגניות, מנקודת מבט סוציולוגית, לשלושה סוגים:
יאטרוגניות קלינית - מחלה או טראומה כתוצאה מטיפול רפואי
יאטרוגניות חברתית - פגיעה בבריאות הציבור כתוצאה מתהליכי מדיקליזציה בחברה בהובלת אנשי וגופי רפואה
יאטרוגנויות תרבותית - פגיעה בדרכים המסורתיות להתמודדות עם מחלה ומוות, גם כן כתוצאה ממדיקליזציה של החיים
עם עליית הרפואה המדעית במאה ה-20, הייתה ציפייה כי הרפואה תשכיל להימנע במידה רבה יותר ממקרי מחלה או מוות יאטרוגניים. אמצעי החיטוי, ההרדמה, האנטיביוטיקה ושיטות ניתוח ממשיכים להתפתח במטרה להפחית השפעות ומקרי מוות יאטרוגניים.
מקורות של נזקים יאטרוגניים

קיימים מקורות רבים לנזקים יאטרוגניים, ביניהם:
טעות רפואית
כתב יד בלתי קריא במרשמי תרופות
תופעות לוואי של תרופות
שימוש יתר בתרופות המוביל להתפתחות חיידקים עמידים לאנטיביוטיקה
שימוש בטיפולים בלתי מוכחים
אבחנה מוטעית
אי מתן משקל נאות לתלונות החולה באשר להשפעה שלילית של הטיפול
זיהומים חיידקיים הנגרמים במהלך אשפוז
עינויים רפואיים
ניסויים בלתי אתיים בבני אדם
מחלות של רופאים הפוגעות באיכות הטיפול (נדיר ביותר)
תוצאות יאטרוגניות אינן נגרמות בהכרח כתוצאה מטעויות רפואיות בטיפול. לעיתים תופעות לוואי המהוות חלק מאופיו של הטיפול גורמות לתוצאות היאטרוגניות. לדוגמה, טיפול ברדיותרפיה או כימותרפיה, הנדרשים לאור מצבו של החולה, עלולים לגרום לנשירת שיער, לאנמיה, הקאות, בחילות, נזק מוחי ועוד.
קיימים מקרים שבהם התוצאות היאטרוגניות נגרמות עקב רשלנות, או נוהלי טיפול פגומים, כך למשל במקרים שבהם ניתן לחולה מרשם שגוי המחמיר את המחלה, עקב כתב יד בלתי ברור.  אחת התופעות היאטרוגניות הנפוצות יותר נגרמת עקב ההשפעה ההדדית של צירוף של תרופות. אלה הם מקרים שבהם הרופא איננו בודק את כל התרופות שהחולה מקבל, בטרם ירשום לו תרופה נוספת. כך נוצרים מצבים שבהם נטילת שתי תרופות שונות גורמת לביטול הדדי של השפעותיהן בגוף החולה, או להגברה בלתי רצויה של השפעותיהן. תופעות אלה גורמות למקרים רבים של תחלואה ותמותה. תרופות אף עלולות לגרום לחולה לתגובות אלרגיות.
ראו גם

רשלנות רפואית
הערות שוליים

↑  מונחים חדשים ברפואה ובטכנולוגיית המידע והחלטות בדקדוק (תשע"ד, 2014), באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏9 במרץ 2014
↑  "נקמת הרפואה", איוואן איליץ', תרגם י. דרור, הוצאת עם עובד, ספרית אפקים, תשל"ח 1978
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536290505171  BnF: cb11946828q (data)  GND: 4026422-1  LCCN: sh85063896  LNB: 000343912  NDL: 00563912  NKC: ph184791  SUDOC: 027423670
טבח סנטה מריה דה איקיקה

הטבח בבית הספר סנטה מריה באיקיקה (בספרדית: La Matanza de la Escuela Santa María de Iquique), אירוע מכונן בתולדות תנועת הפועלים בצ'ילה, התרחש ב-21 בדצמבר 1907, ובמהלכו ירו חיילים צ'יליאנים על המוני פועלים שובתים והרגו על פי הערכות שונות למעלה מ-3,000 בני אדם. הפועלים ובני משפחותיהם התקבצו בחצר בית הספר בעיר איקיקה (Iquique) שבצפון צ'ילה במחאה על תנאי ההעסקה הירודים שלהם במכרות המלחת.
רקע היסטורי

מרבצי המלחת במדבר אטקמה בצפונה של צ'ילה היוו מקור מרכזי בהכנסות המדינה במחצית השנייה של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, וכונו "הזהב הלבן" (Oro Blanco). כרייתם נוהלה בידי חברות אמריקניות ואירופיות, בעיקר בריטיות, שהעסיקו אלפי פועלים בתנאים ירודים. תמורת העבודה הקשה במכרות השתכרו הפועלים משכורות רעב, חיו במחנות של בקתות רעועות, והיו צפויים לענישה חמורה, כגון כליאה בסד בשמש במשך ימים שלמים. שכרם לא שולם בכסף אלא במטבעות שנועדו לשימוש פנימי (מעין אסימונים), אשר תמורתם יכלו לרכוש רק מוצרים בסיסיים שסופקו להם בחנויות בבעלות מעסיקיהם.
בשנת 1904 ביקרה בפרובינציות הצפוניות משלחת מטעם משרד הפנים, על מנת לבחון את מצב מעמד הפועלים באזור. בדיווחה לממשלה הביעה המשלחת אי-נחת מיחסי המעבידים והשכירים, והזהירה כי אם לא יינקטו צעדים לשיפור המצב עלולות להיות התפתחויות חמורות ומסוכנות. אולם הממשלה והפרלמנט בסנטיאגו לא התעניינו במיוחד במצב הפועלים בצפון הרחוק, ולא קידמו כל רפורמה בעניינם. בעקבות האינפלציה החל משנת 1906, ירד עוד יותר ערכם של המטבעות, עד למצב שבו הרעב והמחסור בקרב הפועלים ומשפחותיהם הפכו בלתי נסבלים.
השביתה והטבח

ב-10 בדצמבר 1907 פתחו פועלי המכרה "סן לורנסו" בשביתה שהתפשטה תוך זמן קצר לשאר המכרות באזור אלטו סן אנטוניו, וזכתה לכינוי "שביתת 18 הפני" (Huelga de los 18 peniques), על שם גובה שכרם היומי של השובתים. תביעותיהם כללו העלאת השכר ותשלומו במטבע בר המרה, מאזניים ואמצעי מדידה לחנויות האספקה, בתי ספר לילדיהם, זכות לפיצויים וארוחה במהלך יום העבודה.
כאשר נתקלו באטימות בעלי המכרות לדרישותיהם, הבינו השובתים כי על מנת שתביעותיהם יישמעו עליהם להתכנס באיקיקה, עיר הנמל העיקרית של יצוא המלחת, והחלו ללכת לשם. שיירות ארוכות של שובתים עם נשיהם וטפם צעדו במשך ימים, נושאים את דגלי ארצות מוצאם, צ'ילה, פרו, בוליביה וארגנטינה. ההתכנסות עוררה את הצטרפותם של פועלים ממכרות נוספים לשביתה, ובעקבותיהם גם עובדי מגזרים אחרים. ראשוני השובתים הגיעו לאיקיקה ב-16 בדצמבר והתרכזו בתחומי ההיפודרום שבשולי העיר. הבאים בעקבותיהם התכנסו בחצר בית הספר "דומינגו סנטה מריה" ובכיכר מנואל מונט במרכז העיר, ומנהיגיהם פנו לממשל לתווך ביניהם לבין המעסיקים במשא ומתן על דרישותיהם. אך בעלי המכרות סירבו לדון בעניין כל עוד הפועלים שובתים, ומנגד טענו השובתים כי אם ישובו למכרות יתעלמו המעסיקים מדרישותיהם.
במשך ימים ספורים התקבצו בבית הספר וסביבו למעלה מ-10,000 שובתים, בצפיפות רבה. ארגוני הפועלים של איקיקה תמכו במאבק פועלי המכרות והצטרפו לשביתתם עד שהעיר הושבתה לחלוטין. נוכח זה התרכז בעיר כוח צבא, והצי נערך מול חופיה, להתערבות צבאית נגד השובתים אם המצב יידרדר. ב-20 בדצמבר הכריז מושל המחוז, קרלוס איסטמן קירוגה, על מצב חירום ועוצר בעיר, ולמחרת הורה לשובתים המכונסים בבית הספר סנטה מריה לעזוב את המקום ולעבור להיפודרום. הללו חששו מפני הפגזה מהים בעת שיהיו בדרך, ולכן סירבו להתפנות מהמקום.
בשלב זה קיבל המפקד הבכיר של כוחות הצבא בעיר, הגנרל רוברטו סילבה רנארד, הוראה לפנות את המפגינים מהכיכר ומבית הספר, והקיף את האזור בחיילים. משהתמידו השובתים בסירובם להתפנות ללא משא ומתן על תביעותיהם, פתחו החיילים באש רובים ומקלעים לעבר הקהל, וירו ללא הבחנה בגברים, נשים וילדים. העיתון "אל מרקוריו דה אנטופגסטה" (El Mercurio de Antofagasta) דיווח ב-23 בדצמבר על 210 הרוגים ופי שניים פצועים, ולמחרת מסר כי מרבית הפצועים מתו. מקורות אחרים טוענים כי מספר ההרוגים היה רב בהרבה, והגיע לכ-3,600, מתוכם כ-40% צ'יליאנים והשאר פרואנים ובוליביאנים.
בעקבות הטבח

השובתים הנותרים בחיים נכלאו בהיפודרום, ולאחר ימים אחדים הובלו ברכבות למכרות, שם הוסיפו להיות מועסקים בתנאים נחותים. ארגוני הפועלים, שפעלו בצ'ילה מתחילת המאה העשרים, נרתעו מההתקפה הרצחנית ונמנעו משביתות. נדרשו עוד שנים אחדות עד שמעמד הפועלים יתארגן באיגודים מקצועיים ארציים המסוגלים להיאבק על זכויותיהם, ב-1912. אף על פי כן, הטבח בסנטה מריה דה איקיקה נחשב לאירוע שהעלה לתודעה הציבורית בצ'ילה את מצוקת הפועלים ואת הצורך בחקיקה שתשפר את מצבם.
על מנת לטשטש את היקף הטבח, הרשויות בצ'ילה לא הנפיקו תעודת פטירה לקורבנות, וגופותיהם נקברו כולן בקבר אחים בבית הקברות של איקיקה. ב-1940 הועברו שרידי הגופות לקבורה משותפת מחדש, בחצר המכון לרפואה משפטית בעיר. רק ב-2007 הורתה ממשלת צ'ילה להוציא את השרידים ולהביאם לקבורה הולמת במונומנט מיוחד שייבנה לזכר הטבח.
הטבח בתרבות

מספר ספרים נכתבו בספרדית אודות הטבח בסנטה מריה ונסיבות התרחשותו. עד כה לא תורגם אף אחד מהם לעברית.
המלחין הצ'יליאני לואיס אדוויס, יליד העיר איקיקה, כתב ב-1969 את "הקנטטה סנטה מריה דה איקיקה", יצירה מוזיקלית קולית המשלבת מסורות קלאסיות עם אלמנטים עממיים, ומספרת את סיפור השביתה והטבח. היצירה בוצעה על ידי להקת Quilapayún והופצה בתקליטים בשנת 1970. בשנות הדיקטטורה של אוגוסטו פינושה נאסרה השמעת היצירה ומי שהחזיק בה הסתכן במעצר על רקע תמיכה בקומוניזם, משום שהיא קראה להתאחדות הפועלים למאבק על זכויותיהם.
בינואר 2007 הכריזו מספר ארגונים על שורת אירועים לציון שנת המאה לטבח סנטה מריה דה איקיקה, ששיאם בשבוע שבין 14 ל-21 בדצמבר. האירועים כללו כנסים לדיון במצב מעמד הפועלים בצ'ילה ובאמריקה הדרומית בכלל, וכן מופעים ועצרות לזכר קורבנות הטבח. נשיאת צ'ילה מיצ'ל בצ'לט הכריזה על יום אבל לאומי ב-21 בדצמבר 2007, אשר צוין ברחבי המדינה בהורדת הדגל לחצי התורן ובטקסי זיכרון ממלכתיים.
הערות שוליים

↑  באתר  la tercera, צ'ילה
↑  באתר המונומטים של צ'ילה
בית הספר דומינגו סנטה מריה באיקיקה, בערך 1907