stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'נין ויסלר
ביוגרפיה

ויסלר למדה בתיכון דרייך ריקדרה והשלימה לימודי תואר במדע המדינה באוניברסיטת גתה בפרנקפורט. שנים ספורות לאחר תום לימודיה האקדמיים, עבדה ויסלר אצל לשכתו של סגן יו"ר מפלגת די לינקה בבונדסטאג, ורנר דרייבוס.
ב-2004 הצטרפה ויסלר באופן רשמי למפלגת די לינקה וכבר ב-2008 היא נבחרה לפרלמנט המקומי, הלנדטאג של מדינת הסן. ויסלר נבחרה מחדש ב-2009, 2013 ו-2018.
ב-2011 נבחרה ויסלר למנהיגת סניף פרנקפורט של די לינקה, היא התמודדה על ראשות העירייה ב-2012 וב-2018 אך קיבלה רק 3.8% ו-8.8% מהקולות בהתאמה.
בינואר 2020, ויסלר הייתה בין הפוליטיקאים שקיבלו איומים ברצח מתנועת "NSU 2.0", שהיא לכאורה תנועת המשך של המחתרת הנאו-נאצית וגם ביולי 2020 קיבלה איומים דומים. בעקבות איומים אלו המשטרה פתחה בחקירה.
בספטמבר 2020 הודיעה ויסלר על כך שבכוונתה להתמודד בפריימריז המפלגתיים על תפקיד יו"ר די לינקה. לפני שהגישה את מועמדותה היא התפטרה מהתאים הפנים-מפלגתיים, "מרקס 21" ו"השמאל הסוציאליסטי" וזאת מאחר שלמועמדים לתפקיד מנהיג המפלגה אסור להיות חברים בתנועות פנים-מפלגתיות. ויסלר נבחרה לתפקיד היו"ר בפברואר 2021 לאחר שקיבלה כ-84.2% מהקולות.
במאי 2021, לקראת הבחירות הכלליות, הוכרז כי ויסלר תוביל את המפלגה יחד עם דיטמר בארטש, המנהיגות שלה ושל בארטש אושרה עוד באותו החודש לאחר שהם קיבלו 87% קולות בהצבעה המפלגתית.
עמדות פוליטיות

ויסלר נחשבת לחברת האגף השמאלי של מפלגתה; היא מתנגדת לקפיטליזם ורואה בשיטה הקפיטליסטית "מערכת אכזרית ולא אנושית". היא טוענת שלא ניתן יהיה להגיע לחברה ללא מעמדות באמצעות פרלמנטים או ממשלות וכי שינויים היסטוריים תמיד הושגו באמצעות מהפכות.
ויסלר דוגלת בפרישת גרמניה מנאט"ו ותומכת בפירוק הארגון. היא מתנגדת לכל המבצעים והמשלחות הגרמניות הפועלות מחוץ לגרמניה וזאת מאחר שלדבריה, מלחמות מעולם לא נעשות למען צדק אלא מתוך רצון לקדם אינטרסים כלכליים ופוליטיים. היא תומכת בהעלת מיסים לעשירים על מנת שיהיה מימון רב יותר לסיפוק שירותיים ציבוריים.
הערות שוליים

↑  "Janine Wissler and Susanne Hennig-Wellsow are the new chairwomen of the Left". Der Spiegel. 27 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Left: Wissler and Bartsch become top candidates for federal election". RedaktionsNetzwerk Deutschland (בגרמנית). 2 במאי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Election results". Hr-online.de. אורכב מ-המקור ב-28 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The results of the Frankfurt mayoral election". Hessenschau.de. 23 בפברואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Right-wing threats in Hessen: The trail leads again to the police". Frankfurter Rundschau. 27 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Wissler wants to become federal chairman of The Left". Hessenschau.de. 4 בספטמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Wissler/Bartsch named as top duo". Tagesschau (בגרמנית). 10 במאי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Frasch, Timo (12 במאי 2014). "Class fighter in parliament". Faz.net. Frankfurter Allgemeine Zeitung. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Euler, Ralf (14 ביוני 2012). "Anti-Semitic Beliefs". Faz.net. Frankfurter Allgemeine Zeitung. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "An interview with left-wing politician Janine Wissler: "What we are asking is not utopian"". T-online.de. 9 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1078161089  VIAF: 239144782960854412335   WorldCat (עם VIAF): 239144782960854412335
הרתחה למוות

הרתחה למוות היא שיטת עונש מוות בייסורים.
הנידון למוות היה מושם בתוך קדירה ענקית ובה מים קרים, כשהוא קשור כדי למנוע ממנו אפשרות בריחה. המוציא להורג היה מדליק אש תחת הקדירה אשר החלה לחמם את המים באיטיות. מדובר בשיטת הוצאה להורג איטית וכואבת עד מאוד.
אין מדובר בשיטה שהייתה רווחת או נפוצה לעומת שיטות אחרות, אולם הייתה לה תפוצה מסוימת באירופה ובאסיה במשך שני עד שלושת אלפי השנים האחרונות. לדוגמה, הייתה זו שיטת הרג חוקית לאסירים בזמן שלטונו של הנרי השמיני.
על פי המדרש, כשנשבה מנשה המלך, בקרב נגד אשור, הוא הושם בסיר נחושת שתחתיו בוערת אש אך הצליח להימלט משם.
תיאורם של הקניבלים המבשלים אנשים חיים כדי לאכלם הוא קרוב לוודאי מיתוס. היסטורית, קניבליזם היה קיים בתרבויות אשר היו חסרות את האמצעים או הידע ההנדסיים כדי ליצור קדירות מתכת גדולות מספיק למטרה מעין זו.
בעידן המודרני, הואשמו אידי אמין שליט אוגנדה וממשלת אוזבקיסטן, תחת הנהגת אסלאם קרימוב (הידוע גם כ"מרתיח"), בביצוע הרתחה למוות. העולם המערבי, עם זאת, לא נקט צעדים ממשיים נגד הפרת זכויות אדם זו.
הערות שוליים

↑  Top 10 Gruesome Methods of Execution
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת סנהדרין,  פרק י', הלכה ב'
↑  Amnesty International - Concerns in Europe and Central Asia July to December 2003
↑  Human Rights Watch: Torture Worldwide: Uzbekistan
ויליאם פטרסון

ויליאם פטרסון (באנגלית: William Paterson;‏ 24 בדצמבר 1745 –  9 בספטמבר 1806) היה פוליטיקאי ושופט אמריקאי. הוא היה מחותמי חוקת ארצות הברית, שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית ומושל ניו ג'רזי השני.
הוא נולד במחוז אנטרים שבאירלנד ובגיל צעיר היגר למושבות בצפון אמריקה. לאחר סיום לימודיו בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) ולאחר שלמד משפטים בהדרכתו של ריצ'רד סטוקטון, הוא התקבל ב-1768 ללשכת עורכי הדין. ב-1776 הוא סייע בכתיבת חוקת ניו ג'רזי ולאחר מכן ועד 1783 שימש כתובע הכללי של המדינה. ב-1787 הוא ייצג את ניו ג'רזי בוועידת החוקה של ארצות הברית, שם הוא הציע את תוכנית ניו ג'רזי, שנתנה ייצוג שווה למדינות בקונגרס ולא התקבלה בסופו של דבר.
לאחר אשרור החוקה, כיהן פטרסון כסנאטור בשנים 1789–1790, וסייע לנסח את חוק השיפוט. הוא התפטר מהסנאט כדי לכהן כמושל ניו ג'רזי. ב-1793 הוא קיבל מינוי מהנשיא ג'ורג' וושינגטון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, תפקידו בו הוא כיהן עד למותו.
ראשית חייו

ויליאם פטרסון נולד במחוז אנטרים שבאירלנד כבנו של ריצ'רד פטרסון, פרוטסטנטי מאלסטר. ב-1747 היגרה המשפחה לניו קאסל, פנסילבניה. בגיל 14 הוא החל את לימודיו בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פנסילבניה). לאחר סיום לימודיו הוא למד משפטים בהדרכתו של ריצ'רד סטוקטון וב-1768 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ראשית הקריירה

פטרסון נבחר כנציג מחוז סומרסט לשלושת הקונגרסים הפרובינציאליים של ניו ג'רזי, שם, כמזכיר הקונגרס, הוא תיעד את חוקת ניו ג'רזי. לאחר העצמאות הוא מונה כתובע הכללי של ניו ג'רזי, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1776–1783, ניהל את פעילות החוק והסדר וביסס את מעמדו כאחד מעורכי הדין הבולטים במדינה. ב-1787 הוא נשלח לייצג את ניו ג'רזי בוועידת החוקה בפילדלפיה, שם הוא הציע את תוכנית ניו ג'רזי (New Jersey Plan) להקמת בית מחוקקים חד-ביתי עם ייצוג שווה לכל המדינות. לאחר השגת פשרת קונטיקט (Connecticut Compromise), עם בית מחוקקים דו-בתי: סנאט עם ייצוג שווה לכל מדינה ובית נבחרים עם ייצוג יחסי על פי גודל האוכלוסייה, נחתמה החוקה.
סנאטור

פטרסון, שהיה תומך נלהב של המפלגה הפדרליסטית, נבחר כאחד משני החברים הראשונים בסנאט של ארצות הברית מטעם ניו גרזי, לצד ג'ונתן אלמר, וכיהן בו בשנים 1789–1790. כחבר בוועדת המשפט של הסנאט היה לו תפקיד חשוב בניסוח חוק השיפוט, שעל פיו הוקמה מערכת השיפוט הפדרלית. תשע הפסקאות הראשונות בחוק זה נכתבו בכתב ידו.
מושל ניו ג'רזי

ב-1790 היה פטרסון לאדם הראשון שהתפטר מהסנאט, כאשר עשה זאת כדי לרשת את עמיתו לחתימת החוקה, ויליאם ליווינגסטון כמושל ניו ג'רזי. כמושל, יישם פטרסון את העניין שלו בתחום המשפט, כאשר דאג להסבת החוקים הבריטים שהיו בתוקף בניו ג'רזי לפני המהפכה האמריקאית לחוקים של מדינת ניו ג'רזי. הוא גם הוציא תיקון של הכללים לבתי המשפט, שמאוחר יותר אומצו על ידי בית המחוקקים של המדינה.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית

ב-27 בפברואר 1793 מינה הנשיא ג'ורג' וושינגטון את פטרסון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של תומאס ג'ונסון, שהתפטר מסיבות בריאות. למחרת היום משך וושינגטון את המינוי, לאחר שהבין שמאחר שחוק השיפוט, שעל פיו הוקם בית המשפט העליון, עבר במהלך כהונתו של פטרסון כסנאטור, ובכך המינוי עלול להוות הפרה של סעיף הכשירות (Ineligibility Clause) על פי פרק 1, חלק שישי, סעיף 2 לחוקת ארצות הברית. ב-4 במרץ 1793, לאחר שכהונתו של פטרסון בסנאט הסתיימה וקונגרס חדש התכנס, הגיש וושינגטון את מועמדותו שוב, והיא אושרה מידית על ידי הסנאט.
לצורך מינויו לבית המשפט העליון התפטר פטרסון מכהונתו כמושל ניו ג'רזי. במסגרת סבב השיפוט שלו הוא ניהל את משפטיהם של הנאשמים בבגידה במסגרת מרד הוויסקי, מרד של חוואים במערב פנסילבניה על הטלת מס פדרלי על ויסקי, שהיה התוצר העיקרי של יבוליהם. כוחות מיליציה נשלחו על ידי הנשיא וושינגטון כדי לדכא את המרד בהצלחה ובפעם הראשונה פירש בית המשפט העליון את החוקה בנוגע לעשיית השימוש בכוחות צבאיים לטיפול במהומות אזרחיות. כאן, ולמעשה לכל אורך הקריירה שלו, קיבע פטרסון את עליונות החוק על פני סמכות הממשלה, עקרון שגולם בחוקה שהוא היה שותף לכתיבתה.
ב-1795 דחה פטרסון הצעה להתמנות כמזכיר המדינה של ארצות הברית. ב-1789 הוא נבחר לחברה הפילוסופית האמריקאית. ב-1801 הוא נבחר כעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
חיים אישיים

ב-1779 נשא פטרסון לאישה את קורנליה בל, בתו של ג'ון בל, סוחר עשיר ובעל קרקעות ממחוז סאמרסט שבניו ג'רזי. לשניים נולדו שתי בנות, שרק אחת הגיע לבגרות, ובן, שאמו נפטרה בלידתו ב-1783. ב-1785 נישא פטרסון בשנית ליופימיה וייט, שהייתה בת למשפחה בולטת מניו ג'רזי של אנשי צבא, פוליטיקאים ומשפטנים.
ויליאם פטרסון נפטר ב-9 בספטמבר 1806, בגיל 60, כאשר התכונן לצאת למעיינות מרפא בבלסטון, ניו יורק, באחוזתם של בתו, קורנליה, ושל בעלה, סטיבן ואן רנסלר, באולבני. פטירתו אירעה כתוצאה מפציעה שלו בתאונת כרכרה בה היה מעורב ב-1803. הוא נטמן באחוזת הקבר של משפחת חתנו. כאשר רכשה העירייה את הנכס, הועברו עצמותיו לבית הקברות הכפרי של אולבני, בו קבורים גם השופט העליון רופוס פקהאם והנשיא צ'סטר ארתור.
על שמו קרויה העיר פטרסון שבניו ג'רזי, שכמושל המדינה הוא אישר את הקמתה. כמו כן קרויה על שמו אוניברסיטת ויליאם פטרסון שבעיר ויין שבניו ג'רזי.
הערות שוליים

↑  "The Ineligibility Clause's Lost History: Presidential Patronage and Congress 1787–1850", Harvard Law Review 123.7 (2010), pp. 1731
↑  Wright Jr., Robert K.; MacGregor Jr., Morris J. (1987). Soldier-Statesmen of the Constitution. Washington, D.C.: U.S. Army Center of Military History. p. 166.
↑  "William Paterson". American Philosophical Society Member History. American Philosophical Society.
↑  American Academy of Arts and Sciences - William Paterson
↑  Christensen, George A. "Here Lies the Supreme Court: Gravesites of the Justices". Yearbook 1983 Supreme Court Historical Society. Washington, D.C.: Supreme Court Historical Society (1983): 17–30. Archived from the original on September 3, 2005.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274506805171  GND: 1188894927  ISNI: 0000 0000 2477 4650  LCCN: n85173342  NTA: 229332854  SNAC: w6f769qp  US Congress: P000102  VIAF: 35892277   WorldCat (עם VIAF): 35892277
ויקטור מנדס

ויקטור פליפה מנדס אובנדו (בספרדית: Víctor Felipe Méndez Obando; נולד ב-23 בספטמבר 1999 בוואלדיביה שבצ'ילה) הוא כדורגלן צ'יליאני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקריליה סובייטוב סמרה מליגת העל הרוסית, בהשאלה מצסק"א מוסקבה, ובנבחרת צ'ילה.
קריירת מועדונים

מנדס גדל במחלקת הנוער של אוניון אספניולה. הוא ערך 116 הופעות ליגה במדי המועדון במסגרת ליגת העל הצ'יליאנית, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-28 ביולי 2022 חתם על חוזה לשלוש שנים בצסק"א מוסקבה מליגת העל הרוסית. ב-6 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–4 על פאקל וורונז' במסגרת המחזור הרביעי בליגה לעונת 2022/2023. בעונתו הראשונה במועדון ערך 26 הופעות ליגה, וכן זכה בגביע הרוסי.
בקיץ 2024 הושאל לקריליה סובייטוב סמרה אחרי שלא קיבל דקות משחק תחת המאמן מרקו ניקוליץ'.
קריירה בינלאומית

ב-8 בדצמבר 2021 ערך מנדס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'ילה, בתיקו 2-2 נגד נבחרת מקסיקו במשחק ידידות.
תארים

הגביע הרוסי (1): 2022/2023
הערות שוליים

↑  Виктор Мендес пополнил состав красно-синих, באתר הרשמי של צסק"א מוסקבה, 28 ביולי 2022 (ברוסית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ויקטור מנדס".
ז'ף לאמבו

| --- | --- |

 לידה:  14 בינואר 1852 אנטוורפן, בלגיה 
 פטירה:  5 ביוני 1908 (בגיל 56) בריסל, בלגיה 
 שם לידה:  Jozef Maria Thomas Lambeaux 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן 
 תחום יצירה:  פיסול 
 יצירות ידועות:  The Human Passions, memorial for count Goblet d'Alviella 
 
ז'ף לאמבו (בצרפתית: Jef Lambeaux;‏ 14 בינואר 1852 – 5 ביוני 1908) היה פסל בלגי.
ביוגרפיה

לאמבו, יליד אנטוורפן, למד באקדמיה המלכותית לאמנות באנטוורפן, שם היה תלמידו של ז'אן ז'יף (הול'). יצירתו הראשונה, "מלחמה", הוצגה ב-1871, ואחריה באה שורה ארוכה של קבוצות היתוליות, בהן "ילדים רוקדים", "אמור בוקר טוב", "המספר בר המזל" ו"תאונה" (1875). בהמשך יצא לפריז, שם יצר את "הקבצן" ו"האביון הסומא" לגלריות הבלגיות, ואת "הנשיקה" (1881), הנחשב ליצירת המופת שלו. בעקבות ביקור באיטליה, שם התרשם מאוד מיצירותיו של ג'אמבולוניה, הראה נטייה ברורה לאפקטים של כוח ותנועה.
שאר יצירותיו הנודעות כוללות את "מזרקת בראבו" באנטוורפן (1886), "שוד קן הנשרים" (1890), "גילופין" (1893), "ניצחון האישה", "הפאון המוכה" (פסל שחולל סערה לא קטנה בתערוכה העולמית בליאז' ב-1905), ו"תשוקות אנוש", תבליט שיש קולוסלי, שכלול והרחבה של רישום שהוצג ב-1889. מבין פסלי הדיוקן שלו ראויים להיזכר אלה של הנדריק קונסיאנס ושל שארל בול, ראש עיריית בריסל. לאמבו מת ב-6 ביוני 1908.
מוזיאון ז'ף לאמבו

בשנת 2006 נערכה אגודת "ASBL Musée Jef Lambeaux" לקדם את הקמתו של מוזיאון שיוקדש לאמן בסן-ז'יל, בלגיה. עיריית סן-ז'יל הבטיחה להקים את המוזיאון עוד בשנת 1898, אך הוא לא נבנה מעולם.
מבחר מיצירותיו

"ניצחון האישה" (1901)
"היכל תשוקות אנוש" (1898)
"ניצחון האישה" (1901)
"שמחה", קטע מתבליט "תשוקות אנוש"
"השפע" (1902)
"הכובס" בכיכר סבלון הקטנה
יצרן דוודים בכיכר סבלון הקטנה
"הקתדרלה של גברתנו" באנטוורפן
בראבו (1886)
פסל אברהם אורטליוס בכיכר סבלון הקטנה
פרומתאוס כבול והנשר מנקר בכבדו, פסל של ז'ף לאמבו בפארק הרסטראו בבוקרשט
ז'אן-בטיסט ביו (גנרל)

| --- | --- |

ז'אן-בטיסט ביו
 לידה:  15 באוגוסט 1828 שאומייל, ממלכת הצרפתים צרפת
 פטירה:  31 במאי 1907 (בגיל 78) פריז, הרפובליקה הצרפתית השלישית צרפת
 מדינה:  צרפת 
 השתייכות:   צבא צרפת
 תקופת הפעילות:  1849–1898 (כ־49 שנים)
 דרגה:   ז'נרל דה דיוויזיה
 תפקידים בשירות
 מפקד הקורפוס ה-18 מפקד הדיוויזיה ה-1 מפקד הקורפוס ה-1
 פעולות ומבצעים
 המשלחת הצרפתית למקסיקו מלחמת צרפת–פרוסיה
 עיטורים
  קצין גבוה בלגיון הכבוד
 תפקידים אזרחיים
 שר המלחמה
 
ז'אן-בטיסט ביו (בצרפתית: Jean-Baptiste Billot;‏ 15 באוגוסט 1828 – 31 במאי 1907) היה ז'נרל דה דיוויזיה בצבא צרפת, אשר שימש גם כשר המלחמה של צרפת, אולם התפרסם בעיקר בשל חלקו בפרשת דרייפוס.
ביוגרפיה

ביו נולד בשאומייל ב-15 באוגוסט 1828, וב-1847 נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית סן-סיר. ב-1849 הוא סיים את לימודיו והוצב בצבא צרפת בדרגת לוטננט משנה. הוא נודע בדעותיו הרפובליקניות, ולפיכך התנגד להפיכה של נפוליאון השלישי שביטל את הרפובליקה הצרפתית השנייה והקים את הקיסרות השנייה. עם זאת, הוא המשיך לשרת בנאמנות בצבא הקיסרי. ב-1852 הוא הועלה לדרגת לוטננט, וב-1854 לדרגת קפטן. ב-1859 הוא קיבל את עיטור אביר לגיון הכבוד. ביו השתתף במשלחת הצרפתית למקסיקו (1861-1867), ומונה למפקד אסקדרון. ב-1863 הוא מונה למושל הצבאי של מדינת צ'יוואווה ובהמשך של מדינת קרטרו. ב-1867 הוא הועלה לדרגת קצין בלגיון הכבוד. מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו הציע לו להיות שר המלחמה שלו, אולם הוא סרב. ב-1867 הוא חזר לצרפת, והתחתן. ב-1869 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה למושל מחוז קונסטנטין באלג'יריה.
ב-1870 הוא חזר לצרפת כדי להשתתף במלחמת צרפת–פרוסיה. הוא מונה בתחילה לראש מטה הדיוויזיה ה-3. הוא השתתף בקרב זארבריקן וקרב פורבאך ולחם בהצטיינות. הוא הצליח להימלט לאחר המצור על מץ והעמיד את עצמו לשירות הרפובליקה הצרפתית השלישית. הוא הועלה לדרגת קולונל, ולאחר מכן הוענקה לו דרגה זמנית של ז'נרל דה דיוויזיה. הוא מונה למפקד הקורפוס ה-18 והובס יחד עמו בידי הפרוסים בקרב ביאונה-לה-רולנדה ב-28 בנובמבר 1870. למרות זאת בעקבות הקרב הוא קיבל דרגת קבע של ז'נרל דה בריגדה. הוא השתתף בקרב וילרסקסל בינואר 1871.
ב-1871 הצטרף ביו לפוליטיקה והפך לסנאטור מטעם מחוז קורזה. הוא השתייך למפלגה הרפובליקנית אשר השתייכה למחנה השמאל-מרכז. במקביל, הוא המשיך לטפח את הקריירה הצבאית שלו, וב-1878 הועלה לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה, ושנה לאחר מכן מונה למפקד הדיוויזיה ה-1 וזמן קצר לאחר מכן הועבר לפקד על הקורפוס ה-15. בין 1880–1881 הוצב הקורפוס שלו בתוניסיה. בין 1884–1888 הוא שימש כמפקד הקורפוס ה-1. ב-1896 הוא נקרא לשמש כשר המלחמה בממשלתו של ז'יל מלין. במסגרת תפקידו זה, הוא טיפל גם בפרשת דרייפוס. ז'ורז' פיקאר הגיע אליו עם מסמכים המוכיחים שאלפרד דרייפוס, קצין יהודי שנאשם בריגול כמעט שנתיים לפני כן, למעש חף מפשע וכי האשם האמיתי הוא למעשה פרדיננד אסטרהאזי. ביו בעצה אחת עם הרמטכ"ל בואדפר ועם סגן הרמטכ"ל גונז הורה לפיקאר להסתיר את ממצאיו כדי שיוקרתו של הצבא לא תיפגע. פיקאר סרב, ולפיכך הוצב בתפקיד נידח בתוניסיה. במאמרו הנודע "אני מאשים...!" האשים הסופר אמיל זולא את ביו: "בכך שבידיו הייתה ראייה מוצקה לחפותו של דרייפוס, והוא העלים אותה. הוא אשם בפשע זה נגד האנושות והצדק".
ביולי 1898 הודח ביו מתפקיד שר המלחמה בידי ראש הממשלה החדש אנרי בריסון שמינה במקומו את גודפרואה קווניאק. הוא פרש מהצבא ונפטר בפריז ב-31 במאי 1907 בגיל 78.
לקריאה נוספת

ז'אן דניס ברדן, פרשת דרייפוס, עם עובד, 2003.
ברברה טוכמן, המגדל הגאה, דביר, 1998.
פייר מיקאל, פרשת דרייפוס, מ. מזרחי, 1964.
מאיר קוטיק, פרשת דרייפוס, מלא, 1982.
ז'אן-בטיסט דני

ז'אן-בטיסט דני
ז'אן-בטיסט דני (בצרפתית: Jean-Baptiste Denys;‏ 1643 – 3 באוקטובר 1704) היה רופא צרפתי שערך את עירוי הדם הראשון בבני-אדם המתועד במלואו. הוא למד רפואה במונפלייה והיה רופאו האישי של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
דני ביצע את עירוי הדם המתועד הראשון בבני אדם ב-15 ביוני 1667. הוא עירה כ-12 אונקיות של דם כבשה לנער בן 15 אשר דמו הוקז באמצעות עלוקות 20 פעמים. הנער שרד את העירוי. דני ביצע עירוי נוסף בפועל, אשר אף הוא שרד. בשני המקרים המטופלים שרדו כפי הנראה הודות לכמויות הדם הקטנות שהוערו.
המטופל השלישי של דני שקיבל עירוי דם היה הברון השוודי גוסטף בונד. הוא קיבל שני עירויים ומת לאחר העירוי השני. בחורף 1667 ביצע דני מספר עירויים עם דם עגל לאנטואן מורי, שמת בניסיון השלישי. אשתו של מורי טענה כי דני אחראי למות בעלה, והוא הואשם ברצח. דני זוכה במשפט ואשתו של מורי הואשמה בגרימת מותו. לאחר המשפט חדל דני לעסוק ברפואה. מאוחר יותר נקבע כי מורי מת מהרעלת ארסן.
ניסוייו של דני עוררו פולמוס נרחב בצרפת, וב-1670 נאסרה הפרוצדורה. עירוי הדם נזנח למשך כמאה וחמישים שנה. רק לאחר שקרל לנדשטיינר גילה ב-1901 את קבוצות הדם נהיה עירוי הדם תהליך בטוח ואמין.
לקריאה נוספת

אלה יבלונסקי, הניסוי הגדול, מודן הוצאה לאור, 2012. רומן בדיוני על אודות ז'אן-בטיסט דני וניסויי עירוי הדם.
הערות שוליים

↑  Adam Pick ,When Was The First Blood Transfusion?,  heart-valve-surgery.com
1 2  Jean-Baptiste Denys, Red Gold: the epic story of blood
↑  Klein, H.; Anstee, D. (2005). Mollison’s Blood Transfusion in Clinical Medicine (11th ed.). Oxford: Blackwell. p. 406. ISBN 0-632-06454-4.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007393156505171  BnF: cb124621573 (data)  GND: 117632392  ICCU: UFIV067179  ISNI: 0000 0000 7819 0239  LCCN: n85056806  NKC: nlk20000082234  NTA: 124932681  SUDOC: 033796084  VIAF: 32094842   WorldCat (עם VIAF): 32094842
וסנה (להקה)

| --- | --- |

 מקום הקמה:  פראג 
 מוקד פעילות:  צ'כיה 
 תקופת הפעילות:  מ-2016
 סוגה:  מוזיקת פולק 
 www.vesnamusic.com
 חברים
 פטריציה פוקסובה בארה שוסטקובה אולסיה אוחפובסקה מרקטה ודרלובה טרזה צ'פקובה  טניטה ינקובובה
 חברים לשעבר
 אנדריאה שולצובה
 
וסנה (בצ'כית: Vesna) היא הרכב מוזיקלי פולק פאן-סלאבית שבסיסה בצ'כיה, המורכבת כיום משש חברות. הלהקה ייצגה את צ'כיה באירוויזיון 2023 בליברפול שבממלכה המאוחדת עם השיר "My Sister's Crown".
היסטוריה

בשנת 2016, סולנית הלהקה פטריציה פוקסובה רצתה ליצור להקה שכולה נשית שתחגוג נשיות ואחווה סלאבית, ומאוחר יותר נפגשה עם בארה שוסטקובה, שניגנה בכינור, אנדריאה שולצובה וטניטה ינקובובה, שניגנו בחליל.
ב-2018, שולצובה וינקובובה עזבו, והוחלפו על ידי הפסנתרנית אולסיה אוחפובסקה והמתופפת מרקטה ודרלובה. באותה שנה הוציאה הלהקה את אלבום האולפן הראשון שלה, Pátá bohyně. האלבום נוצר בהשראת אירועים מאירועי החיים האמיתיים שעמם התמודדו והן מסיפורים ואגדות צ'כיות. האלבום זכה בפרס תגלית השנה בתערוכת פרסי המוזיקה הצ'כית Ceny Anděl 2018.
ב-16 בינואר 2023, הלהקה נחשפה כאחת משישה בתחרות ESCZ 2023, הקדם הלאומי של צ'כיה לאירוויזיון 2023. כאשר תוצאות ההצבעה נחשפו ב-7 בפברואר 2023, הלהקה זכתה ב-10,584 קולות, וזכתה בהפרש של 6,367 קולות, ובכך נבחרה לייצג את צ'כיה באירוויזיון 2023 בליברפול בממלכה המאוחדת. ב-11 במאי 2023 ביצעה הלהקה את "My Sister's Crown" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2023. עם הקראת התוצאות של שלב זה היא נמנתה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-12 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. צ'כיה הופיעה כמדינה ה-14, לפני אוסטרליה ואחרי פינלנד.. הלהקה סיימה את הגמר במקום העשירי עם 129 נקודות והביאו את ההישג השני הכי גדול של צ'כיה בתולדות התחרות (אחרי מיקולאש יוזף, הנציג לשנת 2018 שזכה במקום השישי).
הערות שוליים

↑  Aby se každá žena cítila jako bohyně, přeje si dívčí kapela Vesna, iDNES.cz, ‏9 ביוני 2018 (בצ׳כית)
↑  Nejvíc nominací na Anděly mají Barbora Poláková, Lucie a Kapitán Demo, iDNES.cz, ‏23 בינואר 2023 (בצ׳כית)
↑  Neil Farren, 🇨🇿 Czech Republic: Vesna to Eurovision 2023, Eurovoix, ‏7 בפברואר 2023 (באנגלית בריטית)
↑  Eurovision 2023 Semi-final 1 Results
↑  Eurovision 2023: Running order in the Grand Final
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0005 0346 4262  MusicBrainz: ec361475-82ee-4154-abff-ba4b7f054b19  NKC: xx0255543  VIAF: 210161272124947441275   WorldCat (עם VIAF): 210161272124947441275
הקרב על הים התיכון

הקרב על הים התיכון הוא כינויה של מערכה ימית שהתנהלה בתקופת מלחמת העולם השנייה באזור הים התיכון בין התאריכים 10 ביוני 1940 ל-2 במאי 1945 כחלק מזירת הים התיכון במלחמת העולם השנייה.
במהלך המערכה היו לכל צד שלושה יעדים: תקיפת קווי האספקה של הצד השני, הגנה על קווי האספקה לכוחות הלוחמים בצפון אפריקה ונטרול יכולתו של צי האויב לנהל מלחמה בים.
מעבר ללחימה הימית האינטסיבית שהתנהלה בצד השני של הגלובוס במסגרת זירת האוקיינוס השקט, היה היקף הלחימה הימית באזור הים התיכון הרחב ביותר במלחמה.
במיוחד, נאבקו בעלות הברית על מנת להגן על בסיסים ימיים וכן על שדה התעופה של מלטה.
הצדדים הלוחמים > הצי הבריטי

הים התיכון היה מאז ומעולם המגרש הביתי של הצי הבריטי. בשל הנחיתות המספרית של הצי המלכותי לעומת הצי המלכותי האיטלקי, החליטו הבריטים למקד את המאמץ בהגנה על שלוש נקודות אסטרטגיות: גיברלטר, מלטה ותעלת סואץ. הגנה על נקודות אלו אפשרה לבריטים להשאיר את צירי האספקה החיוניים שלהם פתוחים. למלטה הייתה חשיבות רבה ביותר במערכה היות ששיירות בעלות הברית יכלו לחנות בה בדרכן וכמו כן שימשה כבסיס לתקיפות בעלות הברית על צירי האספקה של מדינות הציר.
הצדדים הלוחמים > הצי המלכותי האיטלקי

דיקטטור איטליה, בניטו מוסוליני ראה בשליטה בים התיכון אמצעי חיוני בדרך להרחבת האימפריה האיטלקית לאזור ניס, קורסיקה, תוניס והבלקנים. במהלך כהונתו של מוסוליני הואץ יצור אוניות הקרב.
האוניות של הצי המלכותי האיטלקי נחשבו כאיכותיות. בעוד שסירות התקפה איטלקיות זעירות נחשבו כסיפור הצלחה והשתתפו בפעולות איכותיות רבות, היו הסיירות מוצלחות פחות בשל העדר מיגון.

בכל הספינות האיטלקיות בלט העדרו של ראדאר אך פיצו על כך מערכות בקרת אש איכותיות. בעוד שלמפקדי כוחות בעלות הברית היה חופש החלטה לגבי פעילותם, למפקדי מדינות הציר ניתן מרחב החלטה מוגבל יותר ופעולותיהם נוהלו בקפדנות על ידי מטה הצי האיטלקי.
בצי האיטלקי בלטה בהיעדרה זרוע אווירית נלווית. בניית נושאת המטוסים אקילה מעולם לא הושלמה ורוב הסיוע האווירי לצי האיטלקי ניתן על ידי חיל האוויר המלכותי האיטלקי שפעל משדות תעופה קרקעיים.

המחסור בדלק היה גם הוא לרועץ הצי האיטלקי. כבר בשנת 1941 הורגש מחסור בדלק ובמהלך המלחמה נוצלה 75 אחוזים מתצרוכת הדלק של האיטלקים על ידי משחתות וסירות טורפדו במהלך משימות ליווי.
ברם, הבעיה המשמעותית ביותר עבור כוחות הציר בצפון אפריקה הייתה הקיבולת המוגבלת של נמלי לוב, מה שיצר קשיים בהעברת אספקה. נמל טריפולי היה הנמל הגדול ביותר בלוב, ויכול היה לאכלס לכל היותר 5 אוניות משא או ארבע אוניות חיילים. לטריפולי הייתה קיבולת פריקה חודשית של כ-45,000 טון. נמל טוברוק הוסיף רק עוד כ 18,0000 טון. הסיוע שהגיע מנמלים קטנים נוספים היה מועט.
באופן כללי נדרשו לכוחות הציר בצפון אפריקה יותר משיכלו הנמלים לספק. דיוויזיה של הציר דרשה בממוצע כ-10,000 טון אספקה כל חודש.
הצדדים הלוחמים > הצי הצרפתי

הצי הצרפתי, הרביעי בגודלו בעולם, עדיין היה בנחיתות מספרית לעומת הצי הבריטי. על פי הסכם עם הבריטים, היה הריכוז המשמעותי ביותר של כלי שיט צרפתים באזור המזרח התיכון. באזור זה איים הצי האיטלקי על נתיבי השיט הצרפתיים בין צרפת לצפון אפריקה וכן על הנתיבים בין גיברלטר לבין תעלת סואץ.
הצדדים הלוחמים > הצי הצרפתי תחת שלטון וישי

בשנת 1940, לאחר נפילת צרפת לידי הגרמנים, הפך הצי הצרפתי במזרח התיכון לצי של שלטון וישי. כעת, בן לילה, הפך הצי הצרפתי לאיום מהותי על הצי הבריטי.
בתחילת מבצע קטפולטה, נוהל עם הכוחות הצרפתיים באלכסנדריה משא ומתן פורה. הדבר התאפשר הודות ליחסים הטובים ששררו בין שני המפקדים של הצדדים, אדמירל רנה אמיל גודפרוי ואדמירל אנדרו קנינגהם. אולם, האולטימטום הבריטי לפיו היה על הצרפתים להוציא את הצי הצרפתי מחוץ להישג ידם של הגרמנים לא עלה יפה וב-3 ביולי 1940 השמידו הבריטים את הצי הצרפתי במרס אל כביר שבאלג'יריה. כפועל יוצא של ההתקפה הבריטית ניתקה ממשלת וישי את יחסיה עם הבריטים. חיל האוויר של וישי אף התקיף מתקנים בריטיים בגיברלטר.
ביוני וביולי בשנת 1941, היה מעורב כח ימי קטן של וישי במערכה בסוריה ובלבנון. היה זה מבצע של בעלות הברית כנגד כוחות וישי בלבנון ובסוריה.
בשנת 1942, ניסו הגרמנים לשבות ספינות צרפתיות בטולון. הניסיון סוכל הודות לנחישות של הפיקוד הצרפתי שקיבל החלטה להטביע במכוון את הספינות בטולון על מנת שלא יפלו לידי הגרמנים.