stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העדפה מתקנת
השיח הציבורי על העדפה מתקנת

העדפה מתקנת מהווה סוגיה קשה מבחינה תאורטית ופילוסופית ושנויה במחלוקת מבחינה משפטית ופוליטית.
מחד, נטען כי אם היא מופעלת כהלכה היא עשויה לתרום רבות לעידוד שוויון אם לא בתוצאות לפחות בהזדמנויות לשאר האוכלוסיות - ככה שלפרטי החברה השונים אין רק אותן זכויות משפטיות, במובן הטכני של המילה, אלא הם זכאים לשוויון הזדמנויות מלא ואמיתי בפועל. יש מחקרים הטוענים כי בחברה שבה הונהגה אפליה קשה כלפי קבוצה חלשה, הרי שאי אפשר יהיה להגיע לשוויון אמיתי, בפרק זמן סביר, אלא אם תונהג העדפה מתקנת, לפרק זמן קצוב.
מאידך, מתנגדי ההעדפה המתקנת תוקפים אותה משתי זוויות שונות. מצד אחד, יש הטוענים כי הבעיה עם ההעדפה המתקנת היא שהיא, בפשטות, מפלה. כך למשל, נטען, כי ההעדפה המתקנת בקבלה לאוניברסיטאות בארצות הברית, גורמת לכך שלבן מוכשר לא יתקבל לאוניברסיטה, כי את מקומו יתפוס אפרו-אמריקאי, המוכשר ממנו פחות, רק בשל צבע עורו (השופט אנטונין סקאליה הוא מהדוברים הבולטים המעלים טיעון זה). כלומר, אם, כמו שטענו מתנגדי ההפרדה הגזעית נגד אפרו-אמריקאים במשך שנים, החוקה אכן עיוורת לצבע העור של האזרח, הכיצד זה ניתן להשלים עם אפליה נגד לבנים?
מהזווית האחרת, יש הטוענים כי הבעיה עם ההעדפה המתקנת היא העובדה שהיא מנציחה את הסטראוטיפים נגד קבוצת המיעוט, ואף מעודדת שנאה נגדה (השופט קלרנס תומאס הוא מהדוברים הבולטים המעלים טיעון זה). כך למשל, ההעדפה המתקנת למען אפרו-אמריקאים בקבלה לאוניברסיטאות בארצות הברית מחזקת את הרושם כי אדם שחור עור לא יכול להצליח בלימודים בכוחות עצמו, אלא צריך להיעזר בגורמים חיצוניים לשם כך. כמו כן, הדבר יוצר פקפוק כלפי כל אפרו-אמריקאי מצליח, שכן לא ניתן לדעת אם הוא היה מצליח באותה מידה בהיעדר העדפה מתקנת.
התומכים בהעדפה מתקנת טוענים שהיא אינה אפליה מאחר שיש לה הצדקה עניינית וסטטיסטית (אפליה סטטיסטית). לטענתם, לבנים נהנו ובמידה מסוימת עדיין נהנים מאפליה חברתית לטובתם וזה לא מעלה ספק באשר להישגים המרשימים שלהם. באשר לטענות על אפליה גזענית נגד לבנים, תומכי העדפה מתקנת מציינים שלפי מחקרים מדיניות העדפה מתקנת מטיבה בעיקר עם נשים לבנות.
השיח הציבורי על העדפה מתקנת > ביקורת

הפילוסוף קרל פופר לא התייחס ישירות למדיניות העדפה מתקנת, אך עקרונות הגותו בספרו "החברה הפתוחה ואויביה" מהווים בסיס לביקורת על מדיניות כזו. פופר טען כי ניסיונות לכפות סדר חברתי עלולים להוביל לדיכוי ולפגיעה בחירות האישית. הוא הביע התנגדות להנדסה חברתית המבוססת על אידיאלים כוללים, מתוך חשש שהם יפגעו בחירות האינדיבידואל. לפי פרשנויות של כתביו, ניתן לטעון כי פופר היה מתנגד למדיניות העדפה מתקנת, שכן היא מייצגת כפייה חברתית שעלולה לפגוע בשוויון בפני החוק ובערכי החירות.
פרופסור ריצ'רד סנדר, חוקר משפטים וכלכלה מאוניברסיטת UCLA, מציג את ה-"Mismatch Hypothesis" (השערת חוסר ההתאמה) כביקורת על העדפה מתקנת. סנדר טוען כי מדיניות זו עלולה לפגוע דווקא באנשים שהיא נועדה לעזור להם. במחקריו על בתי ספר למשפטים, הראה כי סטודנטים שהתקבלו באמצעות העדפה מתקנת מתקשים לעמוד בדרישות הלימודים, ושיעורי הכישלון שלהם גבוהים יותר, במיוחד בבחינות הלשכה. הוא סבור כי אותם סטודנטים היו יכולים להצליח יותר במוסדות פחות תובעניים, וכי העדפה מתקנת יוצרת פערים שמערערים את הצלחתם האקדמית והמקצועית.
הפילוסוף והכלכלן האמריקאי תומאס סואל מבקר בחריפות את מדיניות ההעדפה המתקנת, וטוען כי היא פוגעת בעיקרון השוויון האמיתי. בספרו "Affirmative Action Around the World" הוא מציין שמדיניות זו מערערת את ערך ההישגים האישיים, יוצרת תלות בקבוצות מסוימות, ומחזקת סטריאוטיפים שליליים. סואל מוסיף כי העדפה מתקנת אינה מטפלת בבעיות המבניות שגורמות לאי-שוויון, כמו חינוך ותשתיות, אלא יוצרת אפליה חדשה כלפי קבוצות אחרות. הוא מסכם כי "הפתרון לבעיות חברתיות אינו בכפייה אלא ביצירת שוויון הזדמנויות אמיתי".
השיח הציבורי על העדפה מתקנת > העדפה מתקנת בארצות הברית

בארצות הברית, המונח העדפה מתקנת (באנגלית: "Affirmative Action"; מילולית: "פעולה מאשרת" או "פעולה חיובית") מתייחס למדיניות ממשלתית או פרטית שמעניקה יחס מיוחד לקבוצות מיעוט מוחלשות מבחינה היסטורית, בייחוד קבוצות גזע, קבוצות אתניות ונשים, במטרה למנוע אפליה או לתקן את השפעותיה בעבר. שני תחומים מרכזיים בהם ננקטה מדיניות של העדפה מתקנת בארצות הברית הם השכלה ותעסוקה.
נושא ההעדפה המתקנת מעורר לעיתים קרובות מחלוקות משפטיות ופוליטיות בארצות הברית, כאשר, באופן היסטורי, מאז תקופת התנועה לזכויות האזרח, תומכי המפלגה הדמוקרטית נוטים יותר לתמוך במדיניות זו מאשר תומכי המפלגה הרפובליקנית. בסקר של מרכז המחקר פיו מיוני 2023 נמצא ש-54% מהנשאלים שהגדירו עצמם כדמוקרטים חשבו שמדיניות העדפה מתקנת בקבלה למוסדות להשכלה גבוהה הופכת את ההליך להוגן יותר; לעומת זאת, 74% מהנשאלים שהזדהו כרפובליקנים ענו שהמדיניות הופכת את ההליך להוגן פחות.
השיח הציבורי על העדפה מתקנת > היסטוריה

המושג "affirmative action" לא היה תמיד מזוהה עם העדפה מתקנת במשמעותה כיום. מקורו הוא בתקופת הניו דיל, בטקסט של חוק וגנר (אנ'), שכונן את הוועד הלאומי ליחסי עבודה (NLRB), שם הוא התייחס לפעולות שמעסיקים מפלים יידרשו לנקוט. ב-1941, בזמן מלחמת העולם השנייה, הנשיא פרנקלין דלנו רוזוולט חתם על צו נשיאותי שמטרתו "לקדם השתתפות מלאה ושוויונית של כל העובדים בתעשיות ההגנה". הצו לא עשה שימוש במונח "העדפה מתקנת", אך הוא נחשב להתקדמות משמעותית לקראת מדיניות מסוג זה.
הנשיא הראשון שהשתמש במונח במשמעותו הנוכחית הוא ג'ון פיצג'רלד קנדי, בצו נשיאותי מס' 10925, בו נכתב כי "קבלנים ממשלתיים ינקטו בפעולות חיוביות [affirmative action] כדי להבטיח... שהיחס לעובדים בזמן העסקתם אינו מושפע מגזע, אמונה, צבע, או מוצא לאומי". הנשיא לינדון ג'ונסון חתם ב-1965 על צו נשיאותי שהחליף והרחיב את זה של קנדי, עשה גם כן שימוש במונח "affirmartive action" ואף יצר משרד בתוך מחלקת העבודה של ארצות הברית, שתפקידו להבטיח אי-אפליה בהעסקת עובדים על ידי מעסיקים שעושים עסקים עם הממשל הפדרלי. ג'ונסון התבטא רבות בזכות העדפה מתקנת ובתקופתו הפך המושג לשגור בדיונים על פוליטיקה בארצות הברית.
העדפה מתקנת בישראל

בנציבות שירות המדינה קיימות חמש הגדרות מרכזיות לקבוצות כלפיהן יש לדאוג לייצוג הולם, דרך העדפה מתקנת:
נשים
ערבים, דרוזים וצ'רקסים
קהילת יוצאי אתיופיה
אנשים עם מוגבלויות
יהודים חרדים
בפועל, הקבוצות העיקריות שבהן התמקד החוק הישראלי בנושא זה הם נשים, ובמידה פחותה ערביי ישראל ונכים.
העדפה מתקנת בישראל > נשים

פקודת מס הכנסה מעניקה לנשים חצי נקודת זיכוי ממס, ובנוסף אמהות זכאיות, בניגוד לאבות שאינם חד-הוריים, לנקודת זיכוי אחת בגין כל ילד בגיל שש עד שמונה עשרה. נכון ל-2016, כל נקודת זיכוי שוות ערך להנחה של 2592 ש"ח בחבות המס השנתית. אישה נשואה שאינה עובדת, ובעלה משלם דמי ביטוח לאומי וביטוח בריאות, פטורה מתשלומים אלו ('פטור עקרת בית') גם אם בני הזוג פרודים.
במקרה של התאלמנות (לרבות התאלמנות ידועים בציבור וזוגות חד מיניים), רק אישה זכאית לקצבת שאירים ללא תלות בהכנסתה וגם אם אין לה ילדים. ההעדפה לנשים מעוגנת גם בתקנות הקובעות את זכויות הפרישה של נושאי משרה שונים. לדוגמה, אשתו וילדיו של שר לשעבר שנפטר זכאים לקצבה לה היה זכאי בחייו, אך אלמן של שרה מכהנת או לשעבר אינו זכאי לקצבה "אם הוא עוד ברשות עצמו". אלמנת נשיא המדינה לשעבר זכאית לדירת שרד, למכונית צמודה ולנהג, ויחד עם שאר שאריו (ילדיו עד גיל עשרים) זכאית לגמלה בגובה משכורת נשיא המדינה, אך אלמן של נשיאת המדינה אינו זכאי להטבות מיוחדות.
גיל הפרישה שנקבע לנשים (המעוניינות בכך) הוא 62 לעומת 67 לגברים, פער המקדים בחמש שנים את זכאותן לקצבת זקנה, לקצבאות נוספות, לפטור מתשלום דמי ביטוח לאומי ודמי ביטוח בריאות ולהנחה של 4,096 ש"ח לחודש (נכון ל-2017) במס הכנסה על תשלומי פנסיה, ולהנחות בשירותים שונים. ב-2016 קיצבת הזקנה המלאה ליחיד הייתה 1,531 ש"ח לחודש.
בקרנות הפנסיה הוותיקות גודל הפנסיה זהה לגברים ולנשים, תוך התעלמות מכך שתוחלת משך קבלת הקצבה של נשים ארוך יותר, באופן היוצר סבסוד צולב של גברים לנשים בתוך כל קרן. בנוסף, במשך שנים רבות נקבע ששיעור פנסיית השאירים לאלמן יהיה חצי משיעור פנסיית השאירים לאלמנה. בעקבות עתירה לבג"ץ החליטה הכנסת לבטל העדפה זו, והובילה להשוואת שיעור הפנסיה לאלמנים לזה של אלמנות.
בשנת 2000 תוקן חוק שיווי זכויות האישה, תחולתו הוגבלה למניעת אפליית האישה לרעה, ונקבע בו שהוא בא להוסיף על זכויות האישה ולא לגרוע מהן. עוד נקבע בחוק שיש להעדיף נשים על פני גברים באיוש תפקידי דירקטורים בחברות הממשלתיות, עד להשגת ביטוי הולם לייצוגם של בני שני המינים. בג"ץ אכף חקיקה זו, והורה לבית המשפט להעביר מתפקידיהם כמה דירקטורים, משום שבמינוים לא נעשה מספיק מאמץ למצוא לתפקיד זה נשים. מחקרים סטטיסטיים שנעשו מלמדים כי בעשר השנים שלאחר מתן פסק דין זה עלה אחוז הנשים בתפקידי דירקטורים בשיעור ניכר. בשנת 2013 רשות החברות הממשלתיות השיקה את נבחרת הדירקטורים שמיסדה את העדפת הנשים ובני המיעוטים באמצעות תנאי הסף ושיטת הניקוד ובגמר ההליך כללה 53% נשים ו-10% בני מיעוטים. תיקון משנת 2002 לחוק חובת המכרזים מחייב העדפת "עסק בשליטת אישה" במקרה של שוויון מול הצעה אחרת במכרז.
בשנת 2014 תוקן חוק הרשויות המקומיות (מימון בחירות), ונקבע בו שסיעה במועצת רשות מקומית שלפחות שליש מבין חברי הסיעה המכהנים כנציגיה הן נשים, תזכה לתוספת של 15% למימון הבחירות.
החל משנת תשס"ב המחלקה למחוננים ומצטיינים של משרד החינוך נוקטת במדיניות של העדפה מתקנת לטובת בנות.
העדפה מתקנת בישראל > קבוצות אחרות

בשנת 2000 תיקנה הכנסת את חוק החברות הממשלתיות והוסיפה דרישה להבטחת ייצוג הולם לערביי ישראל בתפקידים בכירים במגזר הציבורי. בית המשפט העליון נתן מספר פסקי דין התומכים עקרונית בהעדפה מתקנת כלפי ערביי ישראל. ועדת אור שחקרה את ההפגנות האלימות שערכו קבוצות מערביי ישראל באוקטובר 2000, שבמהלכן 13 מהם נורו למוות על ידי משטרת ישראל (אירועי אוקטובר 2000), המליצה גם היא לפעול ביתר תוקף להשגת שוויון עבורם, גם באמצעות הפעלת העדפה מתקנת אגרסיבית יותר כלפי קבוצה זו. גם בתחום זה פעל בית המשפט העליון בעצמו, ובשנת 2004 מונה שופט ערבי ראשון, סלים ג'ובראן, לשופט בית משפט זה, לאחר מאמצים מרובים מצד הנשיא אהרן ברק למצוא מועמד ערבי מתאים לתפקיד ולאחר שניסיונות כאלה נכשלו בעבר.
בכלל האוניברסיטאות בישראל נהוגה העדפה מתקנת בקבלה ללימודים במסגרת תוכנית "ראויים לקידום" המאפשרת "למועמדים לנסות ולהתקבל למערך הלימוד האקדמי בדרך אחרת, הנוספת לדרך הרישום הרגילה – על בסיס העדפה מתקנת – על פי סולם ניקוד הנקבע על סמך פרמטרים הכוללים התייחסות לרקע האישי של כל מועמד והאירועים שהתרחשו בעת לימודיו בתיכון".
סעיף 3 לחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, שכותרתו "העדפה מתקנת" קובע: "אין רואים כהפליה פסולה פעולה שנועדה לתקן הפליה קודמת או קיימת של אנשים עם מוגבלות או שנועדה לקדם את השוויון של אנשים עם מוגבלות". בספטמבר 2014 פורסם צו הרחבה לעידוד והגברת התעסוקה של אנשים עם מוגבלות, ולפיו נדרש כל מעסיק המעסיק 100 עובדים או יותר לדאוג שלפחות 3% מעובדיו יהיו אנשים עם מוגבלות. המדינה מסבסדת את העסקתם באמצעות מענקי עבודה לבעלי שכר מינימום מותאם.
ראו גם

נומרוס קלאוזוס
גזענות הפוכה
אפליית גברים
אפליית יהודים בהולנד לאחר מלחמת העולם השנייה
פריווילגיה חברתית
בני מיעוטים בישראל
בני מיעוטים בפוליטיקה הישראלית
גיוון, שוויון והכלה
לקריאה נוספת

תומס סואל, אפליה מתקנת: אסון בקנה מידה עולמי, באתר מידה, 7 במאי 2015
ענת מאור (עורכת), העדפה מתקנת והבטחת ייצוג בישראל, הוצאת רמות.
יצחק בנבג'י, "צדק, העדפה מתקנת ורב-תרבותיות", בספר: ידידיה צ' שטרן (עורך), צדק שלי, צדק שלך - צדק בין תרבויות, מרכז זלמן שזר והמכון הישראלי לדמוקרטיה, 2010.
רות בן ישראל, "שוויון הזדמנויות ואיסור אפליה בעבודה", כרך ב, האוניברסיטה הפתוחה. 1998.
הרב אורי סדן, "העדפה מתקנת לאור ההלכה", תחומין, כרך מ"ב, הוצאת מכון צומת, התשפ"ב, 2022.
אייבור מונטגיו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 באפריל 1904 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  5 בנובמבר 1984 (בגיל 80) ווטפורד, הממלכה המאוחדת 
 סוגה מועדפת:  תעודה
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 עיסוק:  מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע
 מקום לימודים:  בית הספר וסטמינסטר  קינגס קולג' 
 בן או בת זוג:  Eileen Hellstern (10 בינואר 1927–?) 
 פרסים והוקרה:  ITTF Hall of Fame (1995)  פרס לנין לשלום 
 פרופיל ב-IMDb
 
אייבור גולדסמיד סמואל מונטגיו (באנגלית: Ivor Goldsmid Samuel Montagu;‏ 23 באפריל 1904 – 5 בנובמבר 1984) היה יהודי בריטי, קולנוען, תסריטאי, מפיק, מבקר קולנוע, סופר, פעיל אקטיביסיטי, שחקן טניס שולחן, נשיא איגוד טניס השולחן האנגלי, המייסד של הפדרציה הבינלאומית לטניס שולחן, עמד בראשה במשך כ-40 שנים (1926–1967). פיתח תרבות קולנוע אינטלקטואלית תוססת בבריטניה במהלך השנים שבין שתי מלחמות העולם ומרגל קומוניסטי בשנות ה-30.
ביוגרפיה

מונטגיו נולד ברובע קנזינגטון, לונדון למשפחה אריסטוקרטית. בית המשפחה היה ארמון פאר שהעסיק משרתים רבים. בנם השלישי של גלדיס (לבית גולדסמיד) והברון לואי מונטגיו (אנ'), בן דודו של הרברט סמואל, ונכדו של הברון סמואל מונטגיו. בני שושלת בנקאים יהודים בעלי אחוזה בקנזינגטון. הוא למד בבית הספר ווסטמינסטר(אנ') ובקינג'ס קולג', אוניברסיטת קיימברידג', שם כתב בגרנטה והיה מעורב במחקר בזואולוגיה.
בשנת 1925 הקים ביחד עם סידני ברנשטיין (אנ') את אגודת הסרטים של לונדון, איגוד הקולנוע הבריטי הראשון. הוא הפך למבקר הקולנוע הראשון של "האובזרבר". המאמר הראשון היה על "הדייר" של אלפרד היצ'קוק ב-1926. הוא שימש כמפיק סרטים בכמה מהמותחנים של היצ'קוק.
מונטגיו הצטרף לאגודה הפביאנית' לאחר מכן למפלגה הסוציאליסטית הבריטית (אנ') ולאחר מכן למפלגה הקומוניסטית של בריטניה. כך
יצר קשרים עם יוצרי קולנוע רוסים ששינו את שפת העריכה והמונטאז' בשנות ה-20. ב-1930 הצטרף לחברו סרגיי אייזנשטיין לניו יורק ולהוליווד. מאוחר יותר יצר סרטים על מלחמת האזרחים בספרד. בשנת 1934 הוא ביים את הסרט התיעודי "כנפיים על האוורסט" ביחד עם ג'פרי ברקס (אנ').
ב-1933 היה מונטגו חבר מייסד באיגוד טכנאי הקולנוע והטלוויזיה, שם מילא תפקידים עד שנות ה-60. בשנת 1934, ייסד את המכון לקולנוע מתקדם, שם עבד כמבקר קולנוע, לאחר מלחמת העולם השנייה. הוא גם כיהן במועצת השלום העולמית (אנ').
מונטגיו היה חבר במועצה לשימור בעלי חיים ודאג לסוס פרז'וואלסקי במונגוליה שהיה בסכנת הכחדה.
מונטגיו התחתן ב-10 בינואר 1927 עם איילין הלסטרן (1904–1984). לזוג לא נולדו ילדים, אך הוא אימץ את בתה הצעירה של איילין, רונה בארנט (1922–1996).
ביוגרפיה > טניס שולחן

מונטגיו היה שחקן טניס שולחן, שייצג את בריטניה בתחרויות ברחבי העולם. ב-1922 בהיותו בן 17 הוא ייסד את איגוד טניס השולחן האנגלי (ETTA), וכיהן מספר שנים כיו"ר וכנשיא. ב-1926 הוא נרתם לעזור להקים ולממן את אליפות העולם הראשונה שנערכה בלונדון. באותה שנה הוא הקים את הפדרציה הבינלאומית לטניס שולחן והיה לנשיאה במשך יותר מארבעים שנה, עד לפרישתו בשנת 1967.
ביוגרפיה > גיוס על ידי המודיעין הסובייטי

אחיו יואן מונטגיו, קצין מודיעין ימי במלחמת העולם השנייה, המוח מאחרוי מבצע קציצה, הונאה המוצלחת שהשיקה את הפלישה לסיציליה.
מזכיר הנספח הצבאי הסובייטי בלונדון, סיימון דוידוביץ' קרמר, גייס את אייבור מונטגיו ב-25 ביולי 1940. תפקידו היה ליצור "קבוצת X" של חברים בעלי דעות דומות לשלו. שנה לאחר מכן, פלש היטלר לברית המועצות שהפכה לבעלת ברית של בריטניה, כך שעד יוני 1941, שני האחים עבדו מבחינה טכנית עבור אותו צד.
אייבור ידע על עבודת המודיעין של אחיו, אבל אחיו לא ידע את שלו. סוכני הנגד של הביון הבריטי (MI5), חשדו באייבור באופן כללי בגלל הפוליטיקה הקומוניסטית שלו, וההתרועעות שלו עם רוסים. הם הקשיבו לטלפון שלו ופתחו את הדואר שלו, אבל לא מצאו שום דבר ספציפי, לרווחתו הרבה של אחיו יואן, שחשש שהקריירה שלו תושפע לרעה מהפעילויות של אחיו הצעיר.
רק לאחר הפענוח בשנות ה-60 של מסמכי וינונה ממרץ 1940 עד אפריל 1942 הוא זוהה לכאורה כ"אייבור מונטגיו, הקומוניסט, העיתונאי והמרצה המקומי הידוע", שם הקוד "אינטליגנציה". הפענוחים של וינונה, בוטלו ב-1995 ומעולם לא שימשו בשום משפט אמריקאי או בריטי בגין בגידה.
פילמוגרפיה > עריכה

1927 – הדייר
1927 – מדרון (אנ')
1928 – סגולה קלה (אנ')
פילמוגרפיה > תסריט

1927 – Blighty (מבוסס על סיפור שלו)
1929 – הסערה על לה סראז
1933 – מלך הריץ
1948 – סקוט מהאנטארקטיקה (אנ')
1956 – האיש האחרון שנתלה?
פילמוגרפיה > במאי

1928 – פרחי תירס / בקבוקים כחולים
1928 – חלומות בהקיץ (סרט קצר)
1928 – H. G. Wells Comedies
1928 – The Tonic (סרט קצר)
1929 – סערת לה סאראז (ביחד עם סרגיי אייזנשטיין והנס ריכטר)
1934 – כנפיים מעל האוורסט (סרט קצר) (אנ')
פילמוגרפיה > מפיק

1934 – הלב שלי קורא לך / Mon coeur t'appelle
1934 – האיש שידע יותר מדי
1934 – ההולנדית הישנה שלי
1935 – 39 המדרגות
1935 – חלוף הקומה השלישית בחזרה (אנ')
1935 – הלב שלי קורא
1936 – סוכן חשאי (אנ')
1936 – סבוטז'
1948 – חוף אחר
ספרים

1924 – טניס שולחן היום
1936 – טניס שולחן
1970 – הבן הצעיר, אוטוביוגרפיה
פרסים ותארים

בשנת 1959 זכה מונטגיו זכה בפרס לנין לשלום, שניתן על ידי ממשלת ברית המועצות למקבלים שעבודתם מקדמת את מטרת הסוציאליזם, בעיקר מחוץ לברית המועצות.
בשנת 1984 זכה מונטגיו להיכלל ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט
בשנת 1995 הוכנס מונטגיו להיכל התהילה הבינלאומי של טניס השולחן.
משפחתו

אחיו הבכור, סטיוארט מונטגיו, פנה לעסקי הבנקאות של המשפחה. אחיו השני, יואן מונטגיו, קצין מודיעין בצי המלכותי הבריטי במלחמת העולם השנייה, שופט וסופר. נודע בהובלת "מבצע קציצה", פעולה שהטעתה את גרמניה הנאצית לחשוב שכוחות הפלישה של בעלות הברית ינחתו ביוון ולא בסיציליה במסגרת מבצע האסקי. החזיק בכמה תוארי אצולה בריטיים.
דודו הוא אדווין מונטגיו, בנו השני של סמואל מונטגיו, מדינאי בריטי ליברלי, חבר המועצה המלכותית ומזכיר המדינה להודו ודודתו היא ליליאן הלן מונטגיו, בתו של סמואל מונטגיו, עובדת סוציאלית, שופטת בבית משפט לנוער בלונדון ופעילת יהדות ליברלית (בריטניה).
דרשנות

ערך זה עוסק בנאום בפני ציבור. אם התכוונתם לשיטת פרשנות לפסוקי המקרא, ראו .
.
ביהדות, דרשנות היא נשיאת נאום (דרשה) בפני קהל בנושאי מוסר, הלכה, מקרא וכדומה, פעמים רבות תוך קישור לפרשת השבוע או לענייני דיומא.
היסטוריה

נושא הדרשה נקרא "דרשן" ובמאות האחרונות (בעיקר ביהדות אשכנז) היה גם נושא משרה או בעל-מקצוע שזה עיקר תפקידו: "מגיד" או "מגיד מישרים". בדרך כלל, כינוי זה הבדיל אותו מתפקיד רב קהילה, או פוסק הלכה, ומיקד את הגדרת פעילותו הציבורית בנשיאת הדרשה בפני הקהילה.
שני סוגי דרשנים היו: דרשן החי בקהילה בה קהל שומעיו היה קבוע, ו"דרשן נודד" אשר קהל שומעיו השתנה. בהיסטוריה היהודית תופעת דרשנות נודדת הייתה נפוצה באירופה בימי הביניים, בהם היה נהוג שדרשנים נודדים יסתובבו במקומות היישוב, ותמורת כסף היו דורשים לציבור המקומי. המגידים הנודדים היו מתפרנסים מנדבות הקהל ששמע את דרשותיהם, וככל שהיטיבו לעורר את הלבבות ולמשוך קהל רב יותר, כך קיבלו פדיון גדול יותר עבור דרשתם.
הדרשנים עצמם לא היו בהכרח תלמידי חכמים, ופעמים רבות הדרשנות הוזמנה; כלומר, הדרשן התבקש לקשור את דרשתו לנושא מסוים לפרשת השבוע או לסוגיה התלמודית הנלמדת, על אף שלא היה קיים קשר ישיר בין הדברים. בימי הביניים ובעת החדשה אף נכתבו כמה ספרים בידי רבנים אודות אומנות הדרשנות.
אטימיולגיה

המונח 'דרשה' נקרא כך בדומה למדרש, וככל הנראה הוא גלגול מאוחר (מתקופת בית שני) של המונח "מדרש".
גם מבחינה תוכנית מדובר בהשתלשלות של מסורת המדרש: בתרבות היהודית קיימים סוגים שונים של מדרש כתוב, ועל בסיסם התעצבה הדרשה המדוברת. אלה הם מדרשי ההלכה ומדרשי האגדה. הדרשנות, בדומה למדרש, אינה מצטיינת בפרשנות פשט, אלא בפרשנות מרחיבה, על דרך המדרש.
התפתחות הדרשנות לאורך ההיסטוריה

במשך הדורות היוותה הדרשה אחת הבמות הדתיות-חברתיות המרכזיות עבור החברה היהודית.[דרוש מקור] יש הטוענים[דרושה הבהרה] כי הדרשה עתיקת יומין היא, ותחילתה עוד בימי הנביאים, ואף ייתכן שיש בתורה רמזים לקיומה.[דרוש מקור] יש המייחסים את ההתפתחות הראשונה של המדרש לתקופת בית שני, שבה היו קוראים את התורה, מתרגמים אותה לארמית – הלשון המדוברת באותה עת, ומוסיפים דברי הסבר ופירוש לפשט המקרא. הדעה המקובלת במחקר המודרני, משייכת את תחילתה של הדרשה לימי התנאים והאמוראים.[דרוש מקור]
ישנם הסוברים כי היא באה כתחליף למתורגמן, וישנם המשייכים את תחילתה לעליית מעמדו של בית הכנסת.
מקור הדרשה כבר בימי הנביאים, ומקובל לראות בנבואותיהם מעין דרשה ציבורית. בימי בית המקדש הראשון והשני הלכו והתפתחו הדרשות בתוך תחומי המקדש, ועם חורבן הבית השני והתבססות דור יבנה, החלו הדרשות והדרשנים להתרחב. הדרשות ביטאו את התפתחות התורה שבעל פה ומקובל לראות בהן מעמד ציבורי שיצר ועיצב את אופי התרבות היהודית שלאחר תקופת המקדש.
בימי הביניים הלכה והתפתחה תרבות בתי הכנסת, ונהוג היה לשאת דרשות בשבתות, בעיקר סביב פרשת השבוע. בבתי המדרש נישאו דרשות אודות סוגיות תלמודיות, נושאי הלכה ומוסר, לרוב בשיעור של הרב המלמד או של ראש הישיבה או בית המדרש.
דרשה בולטת היא דרשת שבת הגדול, שבה דורש הרב בקהילתו בהלכות הפסח.
מגיד מישרים ('המגיד')

ביהדות אשכנז, מגיד מישרים (או בקצרה: מגיד) היה דרשן נודד או קבוע, שנשא דרשות התעוררות ומוסר בבתי הכנסת, כדי לעודד את המון העם לקיים את המצוות ולהתמיד בלימוד התורה.
מגיד מישרים ('המגיד') > מגידים נודעים

רבים מה"מגידים" התפרסמו בשם עירם, אצל אלו הנודדים הייתה זו בדרך כלל עיר המוצא שלהם, ואצל הקבועים הייתה זו העיר שבה נשאו באופן רשמי את משרת "המגיד דמתא" (מארמית: מגיד העיר). בחלקם דבק שם אחת הערים שבהם הגיעה הקריירה הדרשנית שלהם לשיא, כמו במקרה של המגיד המפורסם רבי יעקב קרנץ "המגיד מדובנא" שישב בדובנו היא דובנא במשך שמונה עשרה שנה ובה התפרסם.
המגיד מדובנא (1741–1804) – רבי יעקב קרנץ
המגיד מקמפן (מלבי"ם; 1809–1879)
המגיד מקלם (1828–1900) – רבי משה יצחק דרשן
מגידים שעלו לארץ ישראל ופעלו בה
המגיד משקלוב (1780–1846) – רבי משה מגיד ריבלין, לאחר עלותו לארץ ישראל שב לאירופה לגייס כספים עבור היישוב הישן ובסוף ימיו היה מנהיג הקהילה האשכנזית בירושלים
המגיד מווילקומיר (1802–1904) – רבי יצחק אהרן רפפורט, כיהן כמגיד באיישישוק ו-43 שנים בווילקומיר, לאחר עלותו לארץ ישראל שימש כמגיד בחורבת רבי יהודה החסיד
רבי משה מגיד (1856–1920) – רבי משה רובינשטיין, ספרו "אש דת" ראה אור לראשונה בשנת תרס"ו וזכה למהדורות חוזרות
רבים מצדיקי החסידות הראשונים, נודעו במשרת ה"מגיד מישרים" שמלאו בקהילותיהם:
המגיד ממזריטש (1710–1772) – רבי דב בער ממזריטש, תלמידו של הבעש"ט ויורשו בהנהגת החסידות
המגיד מקוז'ניץ (1736–1814) – רבי ישראל הופשטיין מקוז'ניץ שהתפרסם תחילה כ'מגיד' והיה ממנהיגי החסידות בדורו, הוא היה תלמידו של המגיד ממזריטש
המגיד מלוצק / המגיד מסקוהל – רבי שלמה לוצקר, אף הוא תלמידו של המגיד ממזריטש
המגיד מקוריסטשוב (1788–1866) – רבי משה טברסקי, מייסד חסידות קוריסטשוב
הדרשה המודרנית

בזרמים הליברליים ביהדות, נשיאת דרשה היא חלק בלתי נפרד מהתפילה בציבור, וחלק חשוב מתפקידו של רב הקהילה. הכנסת הדרשה לבית-הכנסת הייתה אחד השינויים הראשונים שהוצעו על ידי מבשרי הרפורמה, בדמדומי תנועת ההשכלה בגרמניה, בתחילת המאה ה-19. הם שאבו השראה מהדרשות של הכמרים הפרוטסטנטים, שנאומים מסוגננים כאלה היו חלק מרכזי בתפקידם. הדרשות (פרדיגטים) נישאו בשפת המדינה, ובכך פנו לכלל המתפללים, ובפרט לנשים שרובן לא הבינו עברית. הן התמקדו בדרך כלל בנושאים מוסריים, והיו שונות בתכלית מהפלפול הדו-שנתי המקובל. בין הראשונים לדרוש בלעז בבתי-כנסת היו ישראל יעקבסון ואנשיו מהקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה, שאף חייבו את הרבנים במדינתם לעשות כן בצו. חידוש זה הונהג גם בהיכל בהמבורג, בבית-הכנסת בווינה של יצחק נח מנהיימר ובבית-הכנסת בפראג של יום-טוב ליפמן צונץ ומיכאל זקש. מנהיימר, שביקש לשמור על אחדות עם הגורמים השמרניים בעירו, מיסד דגם של "מטיף" כתפקיד מוגדר: לצד רב מסורתי מהסוג הישן, שהיה בקיא בהלכה והיה אחראי על הכשרות וכדומה, הוא עצמו שימש כאיש דת מודרני שנועד למשוך את הציבור הרחב והמחולן לחיים הקהילתיים, בין היתר אך לא רק באמצעות איכות דרשותיו. חלוקת העבודה הווינאית הועתקה במקומות רבים.
צונץ נתן לדרשה הלועזית ביסוס עיוני נרחב בספרו "הדרשות בישראל והשתלשלותן ההיסטורית", חיבור הנחשב לקלאסיקה של חכמת ישראל המוקדמת. התפשטותו המהירה של החידוש עוררה מחלוקת עזה בין המודרניים מתקני הדת לרבנות המסורתית. בשנות ה-1830 הייתה הדרשה סממן מובהק של תנועת הרפורמה. ב-1835, כשהרב המשכיל ליב שוואב נשא דברים בלעז לראשונה במוראביה, עורר הדבר מחאה חריפה מצד הרב הראשי נחום טרייביטש. החת"ם סופר הזהיר בתשובותיו (או"ח קצז) מ"הלועזים בלעז", שאותם מנה בין הסימנים למי שאסור לקבל תורה מפיו, ואסר בצוואתו על מינוי מטיף כזה בפרשבורג: "לא ידרוש בלשון לאומים כי לא יאריך ימים." שיא המלחמה בדרשה היה בתקנות מיכאלוביץ (מיהאלאוויטץ) שנערכו בהונגריה ב-1865, וכשבעים רבנים חתמו עליהן לבסוף. בסעיף הראשון נקבע: "אסור לדרוש דרשה בלשון אומות העולם, וכן אסור לשמוע דרשה בלשון אומות העולם, על כן צריך כל בר ישראל אשר ישמע שרב או אחד דורש בלשון נכרי לעזוב בית-הכנסת ולצאת חוצה."
על אף המאבק נגדו, התקבלותו המהירה של הנאום בלעז בציבור והפיכתו לאופנתי ומבוקש, כפו אותו הר כגיגית גם על מרבית האורתודוקסים, מי ברצון ומי בלב ולב. כבר מ-1821 הקפיד חכם יצחק ברנייס, מאבות אסכולת "תורה עם דרך ארץ", על דרשה בגרמנית צחה. תלמידיו וממשיכיו, כמו רש"ר הירש ועזריאל הילדסהיימר, נקטו בסגנון זה למן ההתחלה, על אף שהדבר עורר לעיתים התנגדות מחוגים מסורתיים. הכתב סופר מינה ב-1864 את שרגא פייש פישמן למגיד בגרמנית בבית-הכנסת של אביו (ופישמן אכן מת ממחלה קשה בגיל צעיר); מהר"ם שיק הסביר לתלמידו וואלף סופר (או"ח ואבה"ע ע) שלא מצא איסור לאיש ירא לדרוש בלשון לאומים. אפילו בהונגריה שלאחר פירוד הקהילות, ב-80% מבתי-הכנסת האורתודוקסיים ב-1900 הייתה שפת הדרשה לועזית.
כיום אך מעטים מקפידים על שימוש בלשון הקודש או ביידיש בלבד באירועים ציבוריים, ולא בשפת המדינה (בעיקר אנגלית). רובם הם קנאים הונגרים המצייתים לתקנות מיכאלוביץ, דוגמת חסידות סאטמר.
דרשת בר מצווה

בקהילות רבות נהוג שחתן בר מצווה נושא דרשה, לאחר שעלה לתורה או במסיבה הנערכת לכבוד הגיעו למצוות. הכנת הדרשה היא חלק מההכנות לטקס הבר מצווה. יש קהילות בהן נהוג שמיד עם תחילת הדרשה פותח הקהל בשירה, הגורמת לעצירת הדרשה. המניע לכך הוא שלא לבייש את מי שאינו מסוגל להשמיע דרשה כהלכתה.
דרשת הבר מצווה, היא חלק בלתי נפרד היום מטקס הבר מצווה, שנערך בבית הכנסת או בכול מסגרת אחרת בה נחגג האירוע.
בציבור החרדי והדתי דרשת החתן עוסקת בענייני הלכה, בדרך כלל בנושאים הנוגעים לחתן הבר מצווה שמתחייב במצוות באותו ערב, כגון בדיני תפילין וכדומה. בזרמים הפחות אורתודוקסים, מספר הילד על עברו, נפרד מילדותו, מבטא תודה להוריו ובני משפחתו, על חלקם בגידולו עד כה, לעיתים מספר חתן הר מצווה גם על אישיותו. רצונותיו, תחביביו וכדומה.
יש שנוהגים להקליט את הדרשה מבעוד מועד, ולהשמיעה את ההקלטה בחגיגה. אחרים מעדיפים להקריא אותו מתוך הכתב.
ראו גם

צאינה וראינה
דבר תורה
לקריאה נוספת

שמעון יעקב גליקסברג, תורת הדרשה, תל אביב תש"ח.
נחם אילן, כרמי הורוביץ, קימי קפלן (עורכים), דורש טוב לעמו – הדרשן, הדרשה וספרות הדרוש בתרבות היהודית, מרכז זלמן שזר, 2012