ג'ון אדמס (מיני-סדרה)
אי דיוקים היסטוריים > חלק I

כשג'ון אדמס מתלבט האם ליטול את הייצוג המשפטי של החיילים, הוא אומר לקפטן פרסטון: "נכון להבוקר, חמישה מתים". למעשה, שלושה מתו מייד בליל הירי, סמואל מאבריק מת למחרת בבוקר, וההרוג החמישי פטריק קאר, מת רק שבועיים לאחר מכן.
בזמן המשפט, בנו של ג'ון אדמס, צ'ארלס, מתואר כילד קטן. למעשה, הוא נולד ב־29 במאי 1770, מה שהופך אותו לתינוק בזמן שהמשפט התנהל (אוקטובר–נובמבר 1770). כמו כן, בנו הגדול, ג'ון קווינסי, מתואר כמתבגר אך למעשה נולד רק 3 שנים לפני אחיו, ב־11 ביולי 1767.
סמואל אדמס מתואר כמי שמתנגד להחלטתו של ג'ון אדמס להגן עם קפטן פרסטון וחייליו במשפט שנערך בעקבות טבח בוסטון. משתמע גם בעקיפין שבני החרות התנגדו לכך, וכי בזמן המשפט התקיים סכסוך בינם ובין ג'ון אדמס. למעשה, סמואל תמך ועודד את בן דודו לקחת את התיק, ובני החרות אף שכנעו את ג'וזיה קווינסי השני (אנ'), עורך דין נוסף וקרוב משפחה של אדמס, לעזור לג'ון אדמס בהכנה למשפט.
קפטן פרסטון וחייליו מוצגים בסדרה כשהם נשפטים במשפט יחיד בתקופה הנראית כסוף החורף, ומוכרזים כחפים מכל פשע. למעשה, קפטן פרסטון נשפט בנפרד ולפני חייליו, במשפט שהחל ב־24 באוקטובר והסתיים ב־29 באוקטובר 1770, ונמצא לא אשם. שמונת החיילים הובאו למשפט מספר שבועות לאחר מכן, משפט שהסתיים ב־29 בנובמבר 1770. שישה חיילים אכן נמצאו לא אשמים, אך שני חיילים, יו מונטגומרי ומתיו קילרוי שירו אל תוך הקהל, הורשעו בהריגה. השניים נידונו בקעקוע של האות M (מהמילה Murder) על פרק האצבע, ולגירוש לאנגליה.
ג'ון הנקוק מתואר כבעל ספינה המתעמת עם פקיד מכס בריטי, וקורא לקהל המשולהב: "למדו אותו לקח, זפתו את הממזר". הפקיד מזופת ומכוסה בנוצות, בעוד ג'ון וסמואל אדמס צופים מהצד, בחוסר הסכמתו הבולט של ג'ון והסכמה שבשתיקה מצידו של סמואל. הסצנה היא בדיונית לחלוטין ואינה מופיעה בספרו של מקולו. לפי אירה סטול, הביוגרפית של סמואל אדמס, אין ראיות לכך שסמואל אדמס או ג'ון הנקוק, שהתנגדו באופן פומבי לאלימות ההמון, נכחו אי פעם בזיפות ונוצות, לא כל שכן שעודדו זאת. סטול ומבקרים נוספים ביקרו את הסדרה, בטענה כי היא מכתימה שלא בצדק את סמואל אדמס וג'ון הנקוק, בניסיון להדגיש את הקרע בין ג'ון אדמס לסמואל, קרע שגם הוא בדיוני.
בסצנת הזפת והנוצות, ההפקה עשתה שימוש בזפת מודרנית שחורה, העשויה מנפט או אספלט. הנוזל שהיה ידוע כזפת במאה ה־18 יוצר משרף אורן והוא היה בצבע חום בהיר. לזפת האורן טמפרטורת התכה נמוכה יותר מזפת הנפט, והיא אינה שורפת את העור כמוה.
בעודו במיטה עם אשתו, מזכיר אדמס את הוריו ואומר באגביות כי אמו לא ידעה לקרוא. עם זאת, בזכרונותיו כתב אדמס עצמו כי "מאחר שהוריי אהבו לקרוא ... הם לימדו אותי לקרוא בגיל מוקדם מאוד", מה שמצביע על כך שאימו ידעה לקרוא לכל הפחות באופן בסיסי. עם זאת, מקולו עצמו משער שאמו של אדמס אכן לא ידעה קרוא וכתוב, והוא מציין את היעדרה של כל התכתבות ממנה או אליה, ומוכיח כי נהגו להקריא לה מכתבים.
בפרק מוצגים סמואל אדמס, רוברט פיין, ג'ון הנקוק, אלברידג' גרי וג'ון אדמס עצמו, כמי שנשלחו ב־1774 לקונגרס הקונטיננטלי הראשון כנציגיה של מסצ'וסטס. למעשה, מסצ'וסטס שלחה ארבעה נציגים לאותו קונגרס: ג'ון וסמואל אדמס, רוברט פיין ותומאס קושינג (אנ'). הנקוק מונה לנציג מסצ'וסטס רק שנה לאחר מכן וגרי שנתיים לאחר מכן, שניהם במסגרת הקונגרס הקונטיננטלי השני.
בסוף הפרק, נושא ג'ון אדמס נאום תיאטרלי לאחר שנבחר לנציגה של מסצ'וסטס בקונגרס הקונטיננטלי הראשון ב־1774. הביוגרפיה של מקולו אינה מזכירה נאום שכזה, והטקסט ששימש להכנת הנאום נלקח משני מסמכים פרי עטו של אדמס, שנכתבו בזמן משבר חוק הבולים שמונה שנים קודם לכן. הנאום שיצרו כותבי הסדרה מזכיר במידה רבה את הקטע המפורסם בהכרזת העצמאות של ארצות הברית: "מקובלות עלינו אמיתות אלה כמוכחות מאליהן, שכל בני-האדם נבראו שווים, שהבורא העניק להם זכויות מסוימות שאי-אפשר לשלול מהם, וביניהן הזכות לחיים, לחירות ולרדיפת האושר". אדמס יכול היה באופן תאורטי לחבר את עיקרה של הכרזת העצמאות שנתיים לאחר מכן (במקומו של תומאס ג'פרסון), או לבשר חלקים ממנה בנאום מוקדם במסצ'וסטס, אך למעשה הוא לא עשה זאת. הנאום מסתיים בהכרזה רטורית מרשימה, "החירות תשלוט באמריקה!", אך זהו קטע בדיוני, ואין קטע ידוע דומה שאדמס כתב או דיבר אי פעם.