stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עכבר
מיון

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  סוג עכבר (Mus) תת-סוג Coelomys מין Mus crociduroides  מין Mus mayori  מין Mus pahari  מין Mus vulcani  תת-סוג Mus מין עכבר קפריסין (Mus cypriacus)  מין Mus booduga  מין Mus caroli  מין Mus cervicolor  מין Mus cookii  מין Mus famulus  מין Mus fragilicauda  מין עכבר מקדוני (Mus macedonicus) |  מין עכבר מצוי (Mus musculus)  מין Mus spicilegus  מין Mus spretus  מין Mus terricolor  תת-סוג Nannomys מין Mus baoulei  מין Mus bufo  מין Mus callewaerti  מין Mus goundae  מין Mus haussa  מין Mus indutus  מין Mus mahomet  מין Mus mattheyi  מין עכבר זעיר אפריקני (Mus minutoides)  מין Mus musculoides |  מין Mus neavei  מין Mus orangiae  מין Mus oubanguii  מין Mus setulosus  מין Mus setzeri  מין Mus sorella  מין Mus tenellus  מין Mus triton  תת-סוג Pyromys מין Mus fernandoni  מין Mus phillipsi  מין Mus platythrix  מין Mus saxicola  מין Mus shortridgei |  |
הערות שוליים

↑  ד"ר יונת אשחר, אסטרטגיה עכברית לבריחה מבריונים, באתר מכון דוידסון, ‏27 באוקטובר 2024
↑  מעבדת Jackson
↑   נעמי לבנקרון, "מרי ארנונה, כמו השמאלנים!": מכת עכברים מדליקה ניצוצות של דמוקרטיה בבני ברק, באתר הארץ, 19 ביולי 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531463105171  GND: 4123725-0  LCCN: sh85084671  NARA: 10647619  NKC: ph1241434 
נזק לצינור מים שנגרם מנשיכות עכבר
נלסון מנדלה

נלסון מנדלה בצעירותו, 1937
נלסון רוֹלִיהְלַאלַה מנדלה (באנגלית: Nelson Rolihlahla Mandela; ‏18 ביולי 1918 – 5 בדצמבר 2013) היה מדינאי ומהפכן דרום-אפריקאי, הנחשב בהווה כאבי האומה הדרום-אפריקאית. כיהן כנשיא דרום אפריקה בשנים 1994–1999 והיה חתן פרס נובל לשלום.
ביוגרפיה

מנדלה נולד ב-18 ביולי 1918 במבזו (Mvezo) שבמחוז טרנסקאי (Transkei) בדרום אפריקה. הוא היה בן שבט ת'מבו (Thembu) הדובר את שפת הקוסה (Xhosa). משמעות שמו האפריקאי "רוֹלִיהְלַאלַה" הוא "תלישת ענף מעץ", שמשמעותו "עושה צרות" – כינוי לפוחזים. לעדותו, בגיל 16, כשעבר את טקס המילה כמסורת השבט, הוענק לו השם "דָלִיבּוּנגָה" שפירושו "מייסד הבונגה" - הגוף השליט המסורתי בטרנסקאי. ואילו כינויו האנגלי המפורסם "נלסון", ניתן לו רק ביום הראשון ללימודיו על ידי מורה בבית הספר[דרוש מקור].
אביו, הנרי מגדאדלה מנדלה, היה ראש כפר הולדתו ובמשך שנים שימש כיועץ למנהיגיו של שבט ת'מבו. עם מות אביו הפך מנדלה לבן חסותו של צ'יף שבט ת'מבו, והיה מיועד לכהן כצ'יף במקומו בבוא היום. תהליך יישוב המחלוקות בחצרו של הצ'יף השפיע על מנדלה הצעיר, שבחר ללמוד משפטים. הוא החל את לימודיו בפורט הייר, אולם לאחר שהשתתף בשביתת סטודנטים הושעה מהלימודים וסולק מהמוסד. ב־1940 השלים את לימודיו בהתכתבות, התמחה במשרד עורכי דין בבעלות עורך הדין היהודי לייזר סידלסקי ביוהנסבורג, ונרשם ללימודי תואר ראשון במשפטים.
מנדלה הכיר תודה לסידלצקי, ובזמן כהונתו כנשיא דרום-אפריקה הגיע לנחם את המשפחה לאחר פטירתו של סידלסקי.
ביוגרפיה > לאחר שחרורו

מנדלה ודה קלרק הובילו את דרום אפריקה לפירוק משטר ההפרדה הגזעית ולעריכתן של בחירות דמוקרטיות אמיתיות ראשונות ב־1994, שבהן הותר לראשונה לאזרחים שחורים ולצבעוניים (בני תערובת) להצביע. על פעילותם זו זכו מנדלה ודה קלרק בשנת 1993 בפרס נובל לשלום.
בבחירות שנערכו בין 26 ל-29 באפריל 1994 זכה ה־ANC לרוב בפרלמנט, אולם רוב קטן משני שלישים מהחברים הדרוש לשנות את החוקה. ב־9 במאי בחר בקייפטאון הפרלמנט החדש במנדלה לנשיאה השחור הראשון של דרום אפריקה, כאשר הנשיא היוצא דה קלרק נבחר לסגנו. ההשבעה נערכה למחרת בפרטוריה בהשתתפות מנהיגים רבים מהעולם, בהם סגן נשיא ארצות הברית אל גור, מזכ"ל האו"ם בוטרוס בוטרוס ראלי ומנהיג קובה פידל קסטרו.
אחת מפעולותיו הראשונות כנשיא הייתה הקמת ועדת האמת והפיוס בראשות חתן פרס נובל לשלום דזמונד טוטו, שחקרה את עוולות תקופת האפרטהייד הן מצד השלטון הלבן והן מצד ארגוני ההתנגדות השחורים, תוך מתן חנינה למי שהודה בפשעיו. תקופת נשיאותו הוקדשה להקמת חברה שוויונית וצודקת, ברוח של איחוד לאומי ופיוס בין הקבוצות האתניות השונות במדינה. בחודש יוני 1999 פרש מהפוליטיקה, והתגורר באזור שבו נולד, קונו, שבחבל טרנסקאי.
לאחר פרישתו מהנשיאות ב־1999 היה מנדלה מעורב במספר רב של ארגונים חברתיים ובארגוני זכויות אדם. הוא אף זכה במספר רב של תוארי כבוד מממשלות שונות על פעילותו הפוליטית והחברתית לאורך השנים. ב־2003 נשא מנדלה מספר נאומים מעוררי מחלוקת, בהם תקף את מדיניות החוץ של ג'ורג' בוש.
ביוני 2004, בגיל 85, הודיע מנדלה כי הוא פורש מהחיים הציבוריים. בשנותיו האחרונות הידרדרה בריאותו, ולדבריו רצה ליהנות מהזמן עם משפחתו ככל שבריאותו תרשה זאת. למעשה, היוצא מן הכלל היחיד היה התחייבותו למאבק נגד האיידס. ביולי 2004 הוא טס לבנגקוק כדי לשאת דברים בוועידת האיידס הבינלאומית. במהלך ינואר 2005 הודיע מנדלה כי בנו אף הוא נפטר מאיידס. הפרסום נועד להגברת המודעות למחלה ולשבירת הטאבו המתלווה אליה. בשנת 2010 השתתף מנדלה בטקס נעילת משחקי המונדיאל שנערך בדרום אפריקה, באחת מהופעותיו הציבוריות האחרונות.
ב-2008 הוציאה ארצות הברית את מנדלה מרשימת הטרוריסטים בה נכלל כאחד ממנהיגי ה-ANC, שמנעה ממנו כניסה למדינה.
יחסו לישראל ולסכסוך הישראלי-פלסטיני

מנדלה טען כי הוא "מבין היטב מדוע ישראל כבשה אדמות אלו (יהודה ושומרון). הייתה מלחמה." אך מנגד התנגד לשליטה המתמשכת בשטחים אלו ואף הצהיר בביקור בעזה כי "אין טעם לדבר על שלום כל עוד היא (ישראל) עדיין מחזיקה בשטחים". הוא האמין שערפאת רצה בשלום עם ישראל וראה בו דמות הירואית. עם פטירת ערפאת ספד לו ואמר כי "ערפאת היה אייקון ואחד הטובים בעולם". באפריל 2016 נחנכה ברמאללה ככר על שמו של מנדלה ובמרכזה פסל בדמותו. את הפסל שגובהו 6 מטרים מימנה עיריית יוהנסבורג. מצד שני גם אמר "אינני צופה מצב בו ישראל נסוגה משטחים כל עוד מדינות ערב אינן מכירות בגבולות מדינת ישראל ומניחים לה להתקיים בבטחה."
מנגד, מנדלה סיפר שספרו של מנחם בגין "המרד" היווה מקור השראה עבורו והוא תיאר את דוד בן-גוריון כמנהיג משכמו ומעלה. הוא הביע סימפתיה לעם היהודי ולמדינת ישראל, ואמר כי "למרות הסבל והקשיים האדירים שפקדו את העם היהודי ומדינת ישראל לאורך השנים, תמיד שמתם דגש מיוחד על החינוך וההשכלה, וזהו סוד הצלחתכם. אני קורא לבני עמי לראות זאת כמודל לחיקוי".
פטירתו

במהלך שנת 2013 אושפז מנדלה מספר פעמים בשל זיהום בריאות. ב-5 בדצמבר 2013 הוא נפטר בביתו ביוהנסבורג.
ב-10 בדצמבר 2013 נערך באצטדיון סוקר סיטי ביוהנסבורג טקס אשכבה למנדלה, בו נכחו מנהיגים ממדינות רבות, בהם נשיא ארצות הברית ברק אובמה. ב-15 בדצמבר הוא הובא לקבורה בטקס ממלכתי בכפר ילדותו קונו שבפרובינציית הכף המזרחי.
הוקרה

מנדלה נחשב ממנהיגי המאבק נגד משטר האפרטהייד ונבחר על ידי תושבי דרום אפריקה כ"אבי האומה". מנדלה היה ידוע כאדם מוערך בעולם וזכה בפרסים רבים, כמו: פרס נובל לשלום לשנת 1993, פרס סחרוב לחופש המחשבה לשנת 1988, מסדר ההצטיינות הבריטי, מדליית החירות הנשיאותית ומדליית הזהב של הקונגרס של ארצות הברית, ואף נבחר לאיש השנה של המגזין טיים.
אודות מנדלה נכתבו ביוגרפיות רבות, ואף הופקו מספר סרטים על חייו. אחד מראשי המאבק הבינלאומי למענו היה העיתונאי הליברלי ריצ'רד סטנגל, כיום העורך הראשי של טיים מגזין. סטנגל אף היה סופר הצללים שכתב יחד עם מנדלה את האוטוביוגרפיה שלו, שיצאה לאור ב-1993 בהוצאת ליטל, בראון - Long Walk to Freedom (הספר תורגם גם לעברית ויצא לאור בישראל ב-1994), שעובד לסרט קולנוע בשם "ארוכה הדרך לחירות", בכיכובם של אידריס אלבה ונעמי האריס. ב-1996 היה סטנגל מפיק שותף של הסרט הדוקומנטרי "מנדלה", שהיה מועמד לפרס אוסקר.
בשנת 2009 יצא לאקרנים הסרט "אינוויקטוס", המתאר את ראשית תקופת נשיאותו של מנדלה, שגולם בידי השחקן מורגן פרימן ובוים בידי קלינט איסטווד. בנובמבר 2012 הנציחה הממשלה את דמותו על שטרות הראנד הדרום-אפריקאי.
בשנת 2017 הופקה סדרת טלוויזיה ביוגרפית על חייו בשם "מדיבה", בכיכובו של לורנס פישבורן.
ב-2024 הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "זכויות אדם, שחרור ופיוס: אתרי מורשת נלסון מנדלה", הכולל מספר אתים ברחבי דרום אפריקה הקשורים לחייו ולפועלו של מנדלה.
חיים אישיים

מנדלה היה נשוי לאוולין (אנ'), אשתו הראשונה משנת 1944 עד 1958, אם ארבעת ילדיו הראשונים. התחתן עם אשתו השנייה ויני מדיקיזלה-מנדלה בשנת 1958 ממנה היו לו שתי בנות. ויני מנדלה ליוותה אותו במהלך מאסרו ופעלה לשחרורו. הם נפרדו לאחר ששוחרר ב-1994 (לפני בחירתו לנשיא הרפובליקה) והתגרשו ב-1996. הוא התחתן עם אשתו השלישית גראסה מאשל (אנ'), אלמנתו של נשיא מוזמביק, בשנת 1998.
ראו גם

יום מנדלה
אפקט מנדלה
לקריאה נוספת

לוחם חירות, אוטוביוגרפיה של נלסון מנדלה (סופר צללים: ריצ'רד סטנגל), הוצאת כתר, 1994, תרגום: עמנואל לוטם.
Richard A. Stengel, January Sun: One Day, Three Lives, A South African Town (Touchstone, 1990)
Richard A. Stengel, Mandela's Way: Fifteen Lessons on Life, Love and Courage (New York: Crown Publishers, March 2010) (הספר כולל הקדמה מאת נלסון מנדלה)
קרב האוטוס

פרש הוני. ציור שמן רומנטי של צייר גרמני מהמאה ה-19
קרב האוטוס היה עימות צבאי, שהתחולל בשנת 447 בין צבא האימפריה הרומית המזרחית וצבא ההונים תחת פיקודו של אטילה ההוני. הצבאות נלחמו על גדות נהר ויט שבבולגריה ששמו העתיק הוא נהר האוטוס. קרב זה היה הקרב הגדול האחרון בין הצבא הרומאי של האימפריה המזרחית בסדרת הניסיונות להדוף את פשיטות השוד של הצבא ההוני.
ההיסטוריה של הקרב והמערכה שקדמה לו כמו גם האירועים לאחר הקרב לוטים בערפל. בספרי ההיסטוריה הביזנטיים נותרו מספר פסקאות קצרות עובדה שלא מאפשרת מחקר היסטורי או שחזור מודרני של מהלכי הצבאות.
רקע

עד לסוף המחצית השנייה של המאה ה 5 ביסס אטילה ההוני את שלטונו היחיד על פדרציית השבטים ההונים ופתח בסדקת פשיטות שוד שכוונו אל הבלקן תחת שליטת האימפריה הביזנטית, פשיטות אלו הסתיימו בדרך כלל בהסכם שלום שכלל תשלום כופר ומיסים מצד הביזנטים להונים. בסוף שנת 446 שלח אטילה איגרת לתאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית, ובה דרישתו להעביר לידיו פליטים ומחפשי מקלט הונים וכן את תשלום המס השנתי בסך 700 ליברות זהב, כפי שהוסכם בשנת 439 במרגום. הקיסר הביזנטי דחה את הדרישות על הסף והציע כי הצדדים יכנסו למשא ומתן עם חילוקי הדעות. אטילה הגיב בהתקפה מתואמת על ביצורי הגבול הביזנטיים וכבש את רטיאריה, מפקדת צי הדנובה הביזנטי. בשלב זה, בתחילת 447, הכתה רעידת אדמה את קונסטנטינופול וגרמה לנזקים של ממש לביצורים ומערכות שלטוניות וטרפה את התוכניות של הביזנטים. אטילה מצידו, לא היה מוכן לנצל במהלך בזק את המצב הקשה של הביזנטים. מחד, הוא לא היה מוכן להותיר אחריו מבצרים ביזנטיים לא כבושים שיאיימו על עורפו של הצבא ההוני ועלולים לחסום אפשרות לנסיגה מסודרת במידת הצורך ומאידך, לא היה מוכן להסתכן בקרב מכריע מול צבא ביזנטי בשלב זה.
ההונים המשיכו לכבוש ערים ומבצרים שעמדו בדרך אל קונסטנטינופול, עד שלבסוף עמדו במרחק של כ-120 ק"מ מעיר הבירה הביזנטית. הצבא הביזנטי, שחולק לשלושה ראשים, נכשל בניסיונות לעצור את ההונים, אך הצליח להאט את התקדמותם או לפצל את המאמץ ההוני למערכה חסרת תועלת באזור גליפולי. אך גם הביזנטים לא היו מוכנים להתחייב לקרב מכריע, שעלול היה להסתיים בתבוסה וסכנה ממשית לעיר הבירה שביצוריה נפגעו קשות ברעידת האדמה. במרחק קצר מקונסטנטינופול, סטו ההונים ממסלולם. השמועות על מגפה שפשטה בעיר וקשיי אספקה, גרמו להונים לשנות את מסלולם ולהימנע מניסיון לתקוף את חומות העיר. ההונים פנו צפונה אל מרטיאנופוליס (Marcianopolis) שבבולגריה ומחקו את העיר מעל פני האדמה. משם פנו בחזרה אל הערבות ההונגריות, כשהם נמנעים מלעבור בשטחים שנבזזו קודם לכן. בשלב זה, כאשר ההונים מתרחקים מקונסטנטינופול, החליטו הביזנטים להתעמת עם ההונים. במרחק של כ-250 קילומטרים ממערב למרטיאנופוליס, על גדות נהר אוטוס (נהר ויט הזורם בצפון מרכזה של בולגריה), פגש צבא ביזנטי את ההונים הנסוגים.
מהלך הקרב

הצבא הביזנטי שגודלו המדויק לא ידוע הורכב מלגיונות שדה (בניגוד לחיל מצב) של הפרובינציות איליריה ותרקיה וככל הנראה גם יחידות עילית מהלגיונות הקיסריים תחת פיקודו של המפקד הביזנטי הבכיר ביותר ארנגיסקלוס (Arnegisclus) מגיסטר מיליטום בעל פיקוד משולב על חיילות הרגלים והפרשים.
ידוע שהקרב היה אכזרי במיוחד ושני הצדדים ספגו אבדות כבדות. למרות הנטייה של היסטוריונים מודרניים לתת את תואר המנצח לצבא ההוני היו התוצאות הסופיות ללא הכרעה. המפקד הביזנטי נהרג במהלך הקרב.
לאחר הקרב

המערכה של 447 הייתה שונה מפשיטות קודמות. ההתקפה הייתה מחושבת ומתוכננת היטב. למסע ההרס והביזה נוספה אסטרטגיה וכך נמנע אטילה מפריצה אל עבר קונסטנטינופול, דבר שהיה מצית עימות כולל וללא מעצורים מצד הביזנטים אם היו נדחקים אל הפינה באיום על לב האימפריה. אטילה הפעיל שיקול דעת על מצבו של הצבא ההוני ונמנע מכניסה למלכודת מול חומות קונסטנטינופול, כאשר הצבא ההוני סובל מקשיי אספקה ותחת איום של מגפה ובספק אם באמצעים העומדים לרשות ההונים ניתן היה להטיל מצור יעיל על העיר.
בשנת 448 שלח הקיסר הביזנטי משלחת לסיכום תנאי השלום, שלמעשה הוכתבו על ידי אטילה, שחזר על דרישותיו בעבר והן: החזרת הפליטים ההונים שמצאו מקלט בביזנטיון לידיו של אטילה ובנוסף לכך תשלום חד-פעמי מהאוצר הביזנטי בסך 6000 ליברות זהב - שייתכן וכלל תשלום כופר על שבויי המלחמה שיועבר לידי אטילה, ותשלום מס שנתי של 2100 ליברות. בנוסף, הסכימו הרומאים ליצירת אזור חיץ בין האימפריה ההונית לאימפריה הביזנטית, שישתרע בין הדנובה לקו גבול חדש שהוגדר כמרחק של 5 ימי רכיבה מגדות הנהר - זאת על מנת למנוע מהאימפריה את היתרון היחסי של הדנובה כמכשול ואת האפשרות של הביזנטים להתקפת פתע. ההסכם היה קשה לבליעה לביזנטים. ההשפלה באובדן השטחים והמאמץ הניכר לשלם את התשלום להונים, הטילו מעמסה רצינית על הכלכלה הביזנטית ועל פי תאורי פריסקוס, מיסים כבדים הוטלו על אזרחים בעלי רכוש, שנאלצו למכור תכשיטים ורהיטים, והיה זה שבר שהביא רבים לכדי ייאוש. מחקר היסטורי מעלה ספק בטענה כי התשלום להונים אכן רוקן את אוצר הקיסרות, שהכנסותיה השנתיות מוערכות בשמרנות ב-66,000 ליברות, וידוע כי יורשו של תאודוסיוס השני, מרקיאנוס, הותיר באוצר האימפריה אחרי מותו בשנת 457 עודף של 100,000 ליברות. מכאן שתשלום חד פעמי בסך 6000 ליברות ותשלום שנתי בסך 2100, לא הכניס את האוצר האימפריאלי לגירעון, ומאידך היה יתרון בלחימה מול אויב המוכן לקבל תשלום מאשר אויב שנלחם על מנת לכבוש ולהחזיק בטריטוריה.
לקריאה נוספת

Otto J. Mänchen-Helfen (ed. Max Knight): The World of the Huns: Studies in Their History and Culture (Berkeley, University of California Press, 1973) ISBN 0-520-01596-7
E. A. Thompson: A History of Attila and the Huns (London, Oxford University Press, 1948)
Dr. Nic Fields. Attila the Hun.Command (Book 31). Osprey Publishing (2015)
Franz H. Bäuml and Marianna D. Birnbaum, eds., Attila: The Man and His Image. (Budapest: Corvina, 1993).
Hugh Kennedy; John Keegan. Mongols, Huns and Vikings: Nomads at War (History Of Warfare) .(London, 2002)
Denis Sinor, “The Hun Period,” in Sinor, ed., The Cambridge History of Early Inner Asia (Cambridge, 1990)
The Cambridge Ancient History. Alan Bowman, Averil Cameron, and Peter Garnsey, eds., vol. 12, The Crisis of Empire, A.D. 193–337, 2nd ed. (Cambridge, 2005)
Cambridge Ancient History. Averil Cameron and Peter Garnsey, eds., vol. 13, The Late Empire, A.D. 337–425 (Cambridge, 1998)
רפיח המצרית

| --- | --- |

 מדינה:  מצרים מצרים
 מחוז:  צפון סיני
 נפה:  נפת רפיח
 חבל ארץ:  פתחת רפיח
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב:  31,095 (2006)
 קואורדינטות:  31°12′00″N 34°14′00″E﻿ / ﻿31.2°N 34.2333°E﻿ / 31.2; 34.2333 
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מצרים מוגדלת) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםרפיח המצרית(למפת מצרים רגילה) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםרפיח המצרית(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףרפיח המצרית(למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףרפיח המצרית  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רָפִיחַ (בערבית: رفح, רַפַח) היא עיר, הממוקמת בצפון פתחת רפיח בצמוד לגבול בין מצרים לרצועת עזה המהווה את המרכז השלטוני של נפת רפיח (ער') במחוז צפון סיני.
בין רפיח המצרית לרפיח העזתית פועל מעבר גבול המשמש בעיקר את תושבי רצועת עזה.
היסטוריה

לאורך ההיסטוריה רפיח המצרית והעזתית היוו יישוב אחד, אולם לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים ופינוי חצי האי סיני בשנת 1982 בידי ישראל, חולקה העיר על ידי קו הגבול הבינלאומי, כאשר חלקה הדרומי עבר לשליטת מצרים. כתוצאה מכך נהרס מרכז העיר כדי להקים גדר גבול ובהמשך לשם יצירת ציר פילדלפי.
בשנת 2007 ולאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה, החלה מצרים בסגירת מעבר רפיח בין חלקי העיר לתקופות ארוכות, דבר שהוביל להתפתחותה של תופעה רחבה של הברחות באמצעות מנהרות בין חלקה המצרי לחלקה העזתי. לאור זאת ולאור החשש ממעבר תחמושות וגורמי טרור מהרצועה לסיני, החלה ממשלת מצרים במסגרת המלחמה בטרור בסיני ביצירת אזור חיץ ובהקמת מכשול תת-קרקעי לצורך הריסת המנהרות, שבנייתו הושלמה בשנת 2014.
ב-5 באוגוסט 2012 אירעה מתקפת הטרור במפגש הגבולות ישראל–מצרים–רצועת עזה במהלכה נהרגו 16 שוטרים מצרים בתחנת המשטרה שברפיח בידי מחבלים שככל הנראה קיבלו סיוע מרצועת עזה ואף עברו מן הרצועה לסיני דרך אחת מן המנהרות, דבר שהוביל להחרפת המאבק המצרי כנגד התופעה.
בשנת 2014 ולאחר ההפיכה במצרים וסגירת מעבר רפיח לתקופת ארוכות, הוחלט על הריסת רובה המוחלט של העיר לצורך השלמת אזור החיץ. במסגרת מהלך זה נהרס כל מבנה אשר נמצא במרחק 350 מטר מהגבול ופחות מכך, ופונו 2,044 משפחות אשר התגוררו באזור. הריסת היישוב הושלמה במחצית הראשונה של 2015.
כיום כולל היישוב בעיקר את המרכז השלטוני של הנפה ובו בית החולים האזורי.
ראו גם

רפיח
פתחת רפיח
קרב רפיח (1917)
הערות שוליים

↑  Al-Ahram Weekly | Region | Cinderella in Rafah, web.archive.org, ‏22 באוקטובר 2005
↑  רפיח המצרית: הסתיימה חפירתה של תעלה למניעת הברחות, באתר ArabSensor, ‏22 ביוני 2015
↑  מורסי הדיח את ראש המודיעין ואת מושל צפון סיני, באתר ynet, 8 באוגוסט 2012
↑  המצרים במצוד אחר מחבלים: 'אם צריך נכה בעזה', באתר ynet, 6 באוגוסט 2012
1 2  יאסר עוקבי,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'‏החל פינוי תושבי רפיח המצרית לשם הקמת אזור חיץ מהרצועה, באתר מעריב אונליין, 7 בינואר 2015
↑  Razing Rafah: The toll of the buffer zone, Al Arabiya English, ‏27 בינואר 2015'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'(באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-0000000C-QINU`"'
↑  MOH News - Cardiac MRI Introduced to Rafha Central Hospital- Northern Border, www.moh.gov.sa
מיקי אדלשטיין

| --- | --- |

 לידה:  מאי 1966 (בן 58) ירושלים, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  מיקי
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  פברואר 1986 – 2020 (כ־33 שנים)
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד יחידת דובדבן  קצין המבצעים המיוחדים של אוגדת איו"ש  מפקד גדוד 202  מפקד מפקדת כוחות אוויר מיוחדים  מפקד חטיבת בנימין  מפקד חטיבת הנח"ל  קצין חי"ר וצנחנים ראשי  מפקד אוגדת עזה  מפקד עוצבת סיני  מפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה  נספח צה"ל בארצות הברית
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן
 עיטורים
  לגיון ההצטיינות (ארצות הברית) בשנת 2019
 
מיכאל (מיקי) אדלשטיין (נולד במאי 1966) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף. שימש נספח צה"ל בארצות הברית, מפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה ומפקד עוצבת סיני, מפקד אוגדת עזה, קצין חי"ר וצנחנים ראשי ומפקד חטיבת הנח"ל.
ביוגרפיה

אדלשטיין נולד בירושלים וגדל בעומר. היה חניך בתנועת הצופים, ועשה שנת שירות בשכונת מצוקה בטרם גיוסו. בפברואר 1986 התגייס לצה"ל, והתנדב ליחידת שלדג. עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. בתום שירות החובה השתחרר מצה"ל. כעבור מספר חודשים החליט לחזור לשירות קבע בשלדג. לאחר קורס קציני חי"ר שב ליחידה ומונה לתפקיד מפקד צוות. בהמשך שימש כמפקד פלגת הלוחמים בשלדג. לאחר מכן עבר לחטיבת גבעתי ומונה לסגן מפקד גדוד צבר.
לאחר שהועלה לדרגת סא"ל מונה לראש ענף מבצעים במפקדת כוחות אוויר מיוחדים. בשנת 1999 מונה למפקד יחידת דובדבן. ב-26 באוגוסט 2000 נקלעה היחידה בפיקודו למשבר, בעקבות תקרית ירי דו-צדדי. האירוע התרחש בעת ניסיון למעצרו של מחמוד אבו הנוד מהחמאס. במהלך מבצע סימפוניית החיים שהתקיים בכפר עסירה א-שמאלייה, סברו בטעות שלושה מצלפי היחידה, שחבריהם ששכבו על גג באזור המבצע, הם למעשה מחבלים וירו בהם למוות. בעקבות האירוע הוא הודיע על התפטרותו מהתפקיד, ובתחקיר שנערך נמצאו כשלים בהכשרת היחידה ובהכנות לפעולה, והומלץ להשעותה מפעילות מבצעית. פרוץ האינתיפאדה השנייה כשלושה שבועות לאחר האירוע, הביא להישארותו בתפקיד עד אפריל 2001, והיחידה בפיקודו ביצעה שורה ארוכה של מבצעים ומעצרים. בהמשך שירת במשך כשנה כקצין המבצעים המיוחדים של אוגדת איו"ש. באוגוסט 2002 עבר לחטיבת הצנחנים ומונה למפקד גדוד 202, תפקיד אותו מילא עד שנת 2003.
בשנת 2003 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד מפקדת כוחות אוויר מיוחדים, ושימש בתפקיד עד שנת 2004. לאחר מכן שימש כמפקד חטיבת בנימין בין השנים 2004–2006. במאי 2006 התמנה למפקד חטיבת הנח"ל. זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד פרצה מלחמת לבנון השנייה, במהלכה הוביל את חיילי החטיבה בקרבות בלבנון, בהם, הקרב בסלוקי. על פי התוכנית, כוחות החטיבה הוטסו לסלוקי, למשימת אבטחת שיירת טנקי המרכבה 4 של חטיבה 401. גדוד 931, החל בכיבוש הכפר ע'נדוריה ונתקל בהתנגדות חזקה מצד מחבלי החזבאללה, עקב הלחימה העזה הוכנס גדוד 932, אשר תקף את הכפר מצידו השני. לקרב בע'נדוריה הייתה חשיבות מרכזית שכן עם פריצת מערך מבוצר זה של המחבלים, נפתחה הדרך מערבה עבור כוחות האוגדה. במהלך המלחמה נהרגו ארבעה מלוחמי החטיבה. במאי 2008 סיים את תפקידו. לאחר מכן יצא ללימודים באוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון. לאחר חזרתו מונה בספטמבר 2009 למפקד מגמת מפקדי גדודים בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים, ושימש בתפקיד עד ספטמבר 2010, ובמקביל השתלם בקורס מפקדי אוגדות.
ב-11 באוקטובר 2010 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לקצין חי"ר וצנחנים ראשי, בתפקיד זה שימש עד 13 בספטמבר 2012. ב-4 בנובמבר 2012 מונה למפקד אוגדת עזה, ופיקד עליה בין היתר במבצע עמוד ענן ובמבצע צוק איתן, את תפקידו סיים ב-31 באוגוסט 2014. ב-23 בספטמבר 2014 מונה למפקד מל"י ובמקביל למפקד עוצבת סיני, ושימש בתפקידיו עד יולי 2016. ב-21 ביולי 2016 הועלה לדרגת אלוף ובספטמבר 2016 נכנס לתפקידו כנספח צה"ל בארצות הברית, ושירת בתפקיד זה עד 3 בספטמבר 2019, על פועלו במהלך התפקיד הוענק לו אות לגיון ההצטיינות על ידי מזכיר ההגנה האמריקני. בפברואר 2020, הוביל את עבודת המטה לכינונה של עוצבת הבזק, שהוקמה במסגרת תר"ש תנופה. בשנת 2020 פרש מצה"ל.
ביוני 2020 נקרא על ידי רוני נומה לסייע לו בניהול משבר הקורונה במגזר החרדי. הוא מונה לראש מתווה הישיבות במגזר. במסגרת זו סייע לישיבות להתמודד עם התפרצות והשלכות הקורונה. בנוסף סייע ללמ"ס לנהל סקר סרולוגי בבני ברק.
לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף לחברת אלביט מערכות בתפקיד סגן נשיא בכיר לאסטרטגיה ופיתוח עסקי - ישראל.
ב- 07.10.23 במסגרת מלחמת חרבות ברזל עלה מחדש על מדים והוא מסייע לפיקוד הדרום ולאוגדת עזה בהשבת החיים למסלולם בעוטף עזה.
חיים אישיים

אדלשטיין נשוי להדר ואב לשניים. בעל תואר ראשון במשפטים ובמנהל עסקים מהמרכז הבינתחומי הרצליה, תואר שני בניהול משאבים לאומיים מהאוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון ובוגר קורס ביטחון לאומי באוניברסיטת הרווארד[דרוש מקור].
מלחמה במנהרות

עם כניסתו לתפקיד, החל לפתח מתודולוגיה כנגד מנהרות הלחימה מעזה. הוא הורה לקצין המודיעין האוגדתי רונן מנליס, לרכז את כל המידע המודיעיני והאזרחי על המנהרות, וקיים ימי עיון ביחד עם חיילי תוכנית תלפיות ומהנדסי הצבא, כדי לנסות ולפתור את בעיית איתור והשמדת המנהרות. המידע שרוכז הועבר לצוות רב תחומי צבאי, ביטחוני ואזרחי, שהיה אחראי לנסות ולהפוך אותו למבצעי. פעילות זו נמשכה בתקופת איתי וירוב ויהודה פוקס, שהקימו שתי "מעבדות", מודיעינית סביב חפירת המנהרות, וטכנולוגית שתתמקד בסיכולן. תוצאות מאמץ זה, הביא להבשלת טכנולוגיה ייחודית לצה"ל, המאפשר זיהוי חפירת מנהרות בזמן אמת, וזיהוי מנהרות ישנות.
גלריה

אדלשטיין בטקס אזכרה, ספטמבר 2011
אדלשטיין במנהרת לחימה בסמוך לקיבוץ עין השלושה עם שגריר ארצות הברית בישראל דן שפירו, אוקטובר 2013
אדלשטיין ואיתי וירוב משוחחים עם גנרל וולטר לי מילר (אנ')
בבסיס חיל הנחתים לג'ן (אנ'), מרץ 2012
אדלשטיין בטקס כניסה של יהודה פוקס (מימין) לתפקיד נספח צה"ל בארצות הברית.
במרכז שגריר ישראל רון דרמר, ספטמבר 2019
לקריאה נוספת

עפר שלח ויואב לימור, שבויים בלבנון: האמת על מלחמת לבנון השנייה, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2007, עמ' 371, 372, 381-376, 397-390, מסת"ב 9654824086