stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הטבח בכביש 232
הערות שוליים

↑  ※ ישראל במלחמה - תמונת מצב, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי (טבח ה-7 באוקטובר, שקף 4) מעודכן ל-20 באוקטובר 2024
↑  ※ 100 ימי לחימה: 779 אזרחים נרצחו, 52,571 נפגעו, באתר ערוץ 7, 13 בינואר 2024
↑  ※ ישראל במלחמה - תמונת מצב, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי מעודכן ל-20 באוקטובר 2024
↑  ※ עמית סגל, ‏הבקשה של פיקוד הדרום בלילה שלפני הטבח - והסירוב, באתר ‏מאקו‏, 26 בפברואר 2024
↑  ※  מערכת את"צ, סיכום מספר הנפגעים בצה"ל בשנתיים החולפות, באתר צה"ל, 2 בינואר 2025
↑  ※ אלון חכמון, ‏גיבורים בכחול: 67 שוטרים ושוטרות חירפו נפשם בהגנה על ישראל בשנת המלחמה, באתר מעריב אונליין, 7 באוקטובר 2024
↑  ※ יואב זיתון, ההקפצה של צוות "טקילה" והאובדן של שב"כ, באתר ynet, 13 באוקטובר 2023
↑  יואב קרן ויובל חן, פרעות "נובה": זוועות המחבלים איומות פי כמה מאלו שבהיסטוריה היהודית, באתר ynet, 19 בנובמבר 2023
↑  יוני קמפינסקי, דובר זק"א לערוץ 7: אכזריות חמאס - גרועה מזו של הנאצים, באתר ערוץ 7, 11 באוקטובר 2023
↑  יואב לימור, מפי הגבורה: חמישה סיפורים מ-7 באוקטובר - בגוף ראשון, באתר ישראל היום, 11 באפריל 2024
↑  יעל געתון, "בזמן שהרבה מכוחות המשטרה לא קלטו, התקשורת הבינה", באתר העין השביעית, 28 באוקטובר 2023
↑  כלכליסט ו-ynet, מלחמה בעזה: מאות נרצחים, אזרחים וחיילים נחטפו; ביידן: "העולם רואה מראות מחרידים", באתר כלכליסט, 8 באוקטובר 2023
↑  הותר לפרסום: הובאה לישראל גופתו של רון בנימין שנרצח בידי מחבלי חמאס ונחטף, באתר ‏מאקו‏, 18 במאי 2024
↑  שירז תקווה, הניו יורק טיימס: העדויות על ההתעללות המינית בשבת השחורה, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 28 בדצמבר 2023
↑  סמל ראשון ענר אליקים שפירא, באתר יזכור
↑   "סיבוב המוות": מה קרה בצומת מפלסים ב-7 באוקטובר?, סרטון בערוץ "חדשות 13", באתר יוטיוב (אורך: 14:12)
↑  סוכנויות הידיעות‏, "הם אנסו - וחתכו את הנשים": התחקיר המטלטל, והעדויות על זוועות מחבלי חמאס, באתר וואלה, 28 בדצמבר 2023
↑  יהל פרג', ‏אבנים עם לב אדם: הכביש שהפך לאתר זיכרון לקורבנות 7 באוקטובר, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 16 בפברואר 2024
אגריפינה הצעירה

| --- | --- |
פרוטומה של אגריפינה הצעירה. מוצג בלנדסמוזאום בווירטמברג
פרוטומה של אגריפינה הצעירה. מוצג בלנדסמוזאום בווירטמברג
 לידה:  6 בנובמבר 15 קלן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 הוצאה להורג:  17 במרץ 59 (בגיל 43) מיסנום, איטליה 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 בן או בת זוג:  קלאודיוס Gaius Sallustius Crispus Passienus גנאיוס דומיטיוס אהנובארבוס 
 
פסל עשוי בזלת של אגריפינה הצעירה. נמצא בשנת 1885
פרוטומה של אגריפינה הצעירה. מוצג במוזיאון החדש בוורשה
מטבע המציג את קליגולה מצד אחד, ואת שלוש אחיותיו מצד שני
נירון ואגריפינה על מטבע
אגריפינה עם בנה נירון
איור המתאר את המוות של אגריפינה
נירון מתבונן בגופתה של אימו
יוליה אוגוסטה אגריפינה (בלטינית: Julia Augusta Agrippina;‏ 6 בנובמבר 15 – 19/23 במרץ 59), הידועה יותר בשם אגריפינה הצעירה (Agrippina Minor), הייתה אצילה רומאית מהשושלת היוליו-קלאודית. לאגריפינה נודעה השפעה רבה על הפוליטיקה הרומית במאה ה-1 לספירה. היא הייתה בתו של גרמניקוס, נכדתו המאומצת של טיבריוס, נינתו של אוגוסטוס, אחותו של קליגולה, אשתו של קלאודיוס ואימו של נירון.
אגריפינה נודעה כאישה יפה, עשירה ומשפיעה, אך גם כמושחתת, שתלטנית ואכזרית. נטען שרצחה שניים מבעליה, אולם הדבר אינו וודאי. היא עצמה נרצחה בסופו של דבר בהוראת בנה, נירון.
ביוגרפיה > תחילת דרכה

אגריפינה נולדה בשנת 15. היא הייתה בתם של המצביא גרמאניקוס יוליוס קלאודיאנוס קיסר, שהיה נכון לאותה תקופה יורש העצר של הקיסר טיבריוס, ושל אגריפינה הזקנה. אביה היה בנם של נירון קלאודיוס דרוסוס ושל אנטוניה הצעירה, ונכדם של מרקוס אנטוניוס, אוקטביה וליוויה. אמה הייתה בתו של המצביא המהולל מרקוס ויפסניוס אגריפה ושל יוליה אוגוסטי פיליאה, ונכדתו של אוגוסטוס. מבין תשעת ילדיהם של גרמניקוס ואגריפינה הזקנה, רק שישה הגיעו לבגרות: שלושה בנים ושלוש בנות. אגריפינה הצעירה הייתה הבכורה מבין הבנות. שלושת אחיה הגדולים היו נירון יוליוס קיסר (אין לבלבל עם נירון קיסר), דרוסוס קיסר ומי שהיה לימים הקיסר קליגולה. שתי אחיותיה הקטנות היו דרוסילה ויוליה ליווילה.
אגריפינה גדלה במשפחה חמה ואוהבת. בשנת 19 התהפך המזל על משפחתה, כאשר אביה נפטר והועלו שמועות על פיהן נרצח. אמה האשימה את הקיסר טיבריוס שלא עשה די להעמדת הרוצחים למשפט, ובתגובה גירש אותה טיבריוס לאי נידח ושם מתה מרעב. שני אחיה הגדולים אומצו בידי טיבריוס (ומאוחר יותר הוצאו להורג במצוותו), ויחד עם שתי אחיותיה ואחיה קליגולה, נשלחה לגור עם סבתא רבתא שלהם, ליוויה, אימו של טיבריוס. בשנת 27 מתה ליוויה, והם עברו לביתה של סבתם אנטוניה הצעירה. הן ליוויה והן אנטוניה היו נשים חזקות בעלות מעמד ועמדה בחברה הרומית, ושתיהן לא יכלו להקדיש זמן רב לגידול נכדים אלו. כתוצאה מכך, גדלו הארבעה פרא ללא השגחה. בשנת 28 השיא אותה טיבריוס למדינאי גנאיוס דומיטיוס אהנובארבוס. טקיטוס כותב שטיבריוס בחר בו בעיקר בגלל ייחסו האצילי. טיב יחסיהם אינו ידוע.
ביוגרפיה > יחסיה עם קליגולה

בשנת 31 מת סיאנוס, וטיבריוס מינה את קליגולה ליורשו. טיבריוס מת בשנת 37, וקליגולה ירש אותו כקיסר. באותה תקופה טרם התפרסם קליגולה כאכזרי ומטורף, והיה קיסר אהוב, אהוד וצודק. עוד באותה שנה ילדה אגריפינה בן בשם לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס, לימים נירון קיסר. מסופר כי דומיטיוס אהנובארבוס העיר כששמע שנולד לו בן, כי "ממנו ומאגריפינה לא יוכל להיוולד אלא תועבה ואסון לעולם", דבר שהפך לנכון בהתחשב בשלטונו ההרסני של נירון. אגריפינה הציעה לאחיה קליגולה להעניק לילד שם. כבוד זה יכול היה לסמל כי הילד עתיד להיות יורש לדודו, אך קליגולה, בתור בדיחה, הציע לקרוא לילד "קלאודיוס", על שם דודו קלאודיוס, שנחשב לשוטה החצר. אגריפינה לא הסכימה לקרוא לילד בשם זה.
היחסים בין קליגולה ושלוש אחיותיו, היו כמעט תמיד טובים וחמים. באירועים רשמיים היה קליגולה מופיע עמן, והן גם הופיעו לצדו במטבעות. הוא היה מושיב לצדו כל פעם אחת מהן, במקום שבאופן מסורתי היה שמור לאשתו. הוא אף הורה ששבועת הנאמנות לקיסר תהיה בנוסח "ולא ייקר בעיני לא אני עצמי ולא בני מגאיוס [שמו הפרטי של קליגולה] ואחיותיו", וכן הורה שבכל פעם שאחד הקונסולים מתחיל דבריו במושב של הסנאט הרומי, עליו להתחיל בנוסח: "כל טוב ואושר על גאיוס קיסר ועל אחיותיו." דרוסילה הייתה על פי המקורות האהובה עליו ביותר. הוא נהג בה כבאשתו החוקית, ומינה אותה ליורשת נכסיו. סווטוניוס מאשים את קליגולה ש"עם כל אחיותיו חי חיי-זימה מתמידים". אולם חלק מהחוקרים בני זמננו סוברים שסווטוניוס (ורבים אחרים) פירש בצורה חמורה מדי את קרבתו של קליגולה לאחיותיו. שמועות אלו ככל הנראה נבעו מן השקפת העולם שלעריצים אין שום התחשבות בטאבואים חברתיים ומן העובדה שמכיוון שקליגולה היה רווק רוב שנות שלטונו אחיותיו מילאו את התפקיד שבאופן מסורתי היה שמור לאשת הקיסר. הסבר רחוק יותר שהוצע הוא שקליגולה ניסה לחדש את המנהג ההלניסטי על פיו המלכים נישאים לאחיותיהם, מה שמסביר את הזעם הרב שבו התקבלו יחסיו עם אחיותיו.
בשנת 38 מתה דרוסילה, ומותה היווה מכה קשה לקליגולה, וגרם לכך שחינם של אגריפינה וליוויליה סר בעיניו. בשנת 39 נחשף שבעלה של דרוסילה, מרקוס אימיליוס לפידוס, זמם קשר להדחתו של קליגולה (על הקשר עצמו ידוע מעט מאוד). לפידוס היה מאהבה של אגריפינה, וקליגולה החליט לנצל את ההזדמנות כדי להיפטר משתי אחיותיו, ואילץ אותן לחתום על מסמך שבו הן מודות בשותפות בקשר. הן גורשו לאי פונטינה, וקליגולה מכר את כל נכסיהן. בשנת 40 מת בעלה של אגריפינה, ונירון נאלץ לעבור לגור בדלות עם דודתו דומיטיה לפידה הצעירה. לימים כתבה אגריפינה ספר בו תיארה את שעבר עליה בתקופה זו.
ביוגרפיה > יחסיה עם נירון

מכיוון שנירון היה בן יחיד, הוא ואגריפינה היו קשורים מאוד. טקיטוס אף מאשים אותם בגילוי עריות. הוא מביא גרסה אחת על פיה אגריפינה היא שהחלה את הרומן עם בנה במטרה לחזק את שלטונה בו, אך מביא גרסה אחרת על פיה נירון החל בכך מתוך תשוקה לאימו. אולם לאחר שהוכתר כקיסר, החל נירון לגלות עצמאות, והיחסים בינו לבין אגריפינה הפכו למתוחים. נירון מצא לו בעלי ברית בדמותם של סנקה ושל סקסטוס אפרניוס בורוס, מפקד המשמר הפרטוריאני. הוא מאס באשתו אוקטביה, ועד מהרה החל מנהל רומן עם שפחה משוחררת בשם קלאודיה אקטה. אגריפינה תמכה באוקטביה, ונזפה בנירון קשות. נירון לא שעה לדבריה, ומאבק הכוחות בינו לבין אגריפינה החל. נירון פיטר מתפקידו את מאהבה של אימו, פאלאס, ועובדה זו גרמה לאגריפינה לחפש בני ברית בדמותו של בריטניקוס, שלאחר שיוכר כבגיר היה אמור להיות שווה סמכות עם נירון. בשנת 55 התנקש נירון בבריטניקוס ושם לאל את תקוותיה של אגריפינה להמשיך ולהחזיק בשלטון. נירון מאס בהתערבותה של אימו בענייניו. הוא שלל ממנה את משמר הכבוד של החיילים הגרמנים שהיה לה עוד מימי נישואיה לקלאודיוס, והעביר אותה לגור בבית נפרד מביתו. הוא אף שילם לאנשים בחשאי כדי שיטרידו אותה בתביעות משפטיות, ושכר אנשים אחרים שיצעקו עליה דברי גנאי כשהלכה לנוח בכפר.
לאגריפינה היו אויבים נוספים. עוד באותה שנה (55), שניים מעבדיה המשוחררים של גיסתה דומיטיה הזקנה, שכנעו את נירון שאגריפינה מתכננת קשר לרוצחו. נירון כמעט והוציא אותה להורג מיד, אולם בסופו של דבר היא הצליחה להוכיח את חפותה. המאורע לא שיפר את יחסיהם של נירון ואגריפינה. בשנת 58 החל נירון מנהל רומן עם פופיאה סבינה. פופיאה מתוארת כאישה בעלת קסם רב וחוכמה רבה, ועד מהרה תפסה את המקום הראשי בחייו של נירון. כעת הייתה אגריפינה למכשול עיקרי הן לנירון, הן לפופיאה והן לסנקה ובורוס. פופיאה לעגה לנירון על שהוא אינו מעז לשאתה לאישה באופן חוקי מפחד אימו, ובנירון גמלה ההחלטה להרוג את אגריפינה.
ביוגרפיה > המוות

על מותה ישנן מספר גרסאות. טקיטוס כותב שנירון לא רצה להרוג אותה באמצעות רעל, כיוון שהיא חששה מפני אפשרות שכזו והקפידה לקחת סמי נגד. העבד המשוחרר אניקטוס, שהיה מחנכו בילדותו ותיעב את אגריפינה, הציע לנירון לבנות ספינה בעלת מנגנון מיוחד שגורם לה להתפרק כאשר היא מגיעה ללב ים. הרעיון מצא חן בעיני נירון שמיהר לבנות את הספינה. הוא העמיד פנים שהשלים עם אגריפינה, וערך לה משתה מפואר במהלכו חיבק ונישק אותה. לאחר מכן פיתה אותה לעלות לספינה. עם זאת, ברגע האמת הספינה לא התפרקה לחלוטין ואגריפינה לא מתה. מלחי הספינה שהיו שותפים למזימה החליטו להרוג את אגריפינה בעצמם. אלא שחברתה של אגריפינה, אקרוניה, הבינה את שמתרחש וצעקה שהיא אגריפינה. בחושך לא יכלו המלחים להבחין מי הצועקת, והם סברו שזו אגריפינה ודקרו אותה למוות. אגריפינה עצמה נפצעה פצע קל בלבד, והגיעה לחוף בשחייה. אגריפינה הגיעה לביתה, והבינה שהאירועים לא היו מקריים. היא החליטה להתעלם. היא שלחה את עבדה אל נירון להודיע לו שבקושי ניצלה מתאונה, וביקשה ממנו לא לבוא לבקרה כיוון שהיא זקוקה למנוחה. היא חבשה את פצעה ואף החלה בחיפושים אחר צוואתה של אקרוניה בתקווה להניח יד על רכושה. לנירון המודאג נודע שאגריפינה ניצלה, והוא העיר משנתם את סנקה ובורוס וביקש מהם עצה. בורוס אמר שהצבא לא יסייע לרצח אגריפינה, בשל זכרו של אביה, והציע לשלוח את אניקטוס לבצע את הרצח ולהציג אותו כהתאבדות. נירון קיבל את פניו של שליח אימו, ותוך כדי כך הפיל חרב לרגליו. הוא טען שאגריפינה שלחה את השליח כדי להרוג אותו, ופרסם הודעה שהיא התאבדה מיד לאחר שהניסיון נכשל. בינתיים אניקטוס הגיע אל ביתה של אגריפינה עם מספר נאמנים, והקיף עמם את מטתה. אגריפינה הצביעה על רחמה וביקשה ממנו להכות שם (כרמז לכך שהיא מתחרטת שהולידה את נירון), "ובמכות רבות הומתה".
סווטוניוס כותב שנירון ניסה להרעיל אותה שלוש פעמים, אולם בכל הפעמים היא ניצלה, ורק אז הבין נירון שהיא מחוסנת. לפיכך הוא הורה לחבל בגג ביתה, כך שהלבנים יפלו עליה בעת שתשכב לישון. אלא שהסוד דלף והוא נאלץ לבטל את תוכניתו. כאן חוזר סוטוניוס לגרסתו של טקיטוס בדבר הספינה המתפרקת, הוא כותב שנירון הזמין את אגריפינה למסיבת פיוסין על שפת הים, ודאג להרוס את הספינה שהגיעה בה בצורה שנראתה כמו תאונה מקרית. הוא הציע לה את הספינה שבנה תחת הספינה שנהרסה, אולם התוכנית השתבשה ואגריפינה ניצלה בשחייה. לפיכך הוא שלח מרצחים להרוג אותה, ודאג שהכל ייראה כהתאבדות. גרסה דומה מוסר גם דיו קסיוס.
סווטוניוס מצטט סופרים המספרים שנירון חש במהירות לזירת הרצח, ושיבח את יפי גופה של אימו. מנגד, טקיטוס מצטט סופרים הדוחים זאת. טקיטוס מביא סיפור אחר, על פיו פעם שאלה אגריפינה את החוזים בכוכבים לגורלו של נירון. החוזים השיבו לה שהוא יהפוך לקיסר אולם יהרוג את אימו. אגריפינה השיבה: "ירצח, ובלבד שימשול". סווטוניוס כותב שנירון התחרט לנצח על מעשהו. הוא טוען שנירון התוודה פעם שדמותה של אימו רודפת אותו ומטרידה את מנוחתו. נירון אף ניסה להשתמש בכהני דת כדי להעלות את רוחה המתה ולבקש סליחה, וחשש להשתתף בטקסי המסתורין באלווסיס, שלפניהם הכריז הכרוז שעל כל החוטאים לעזוב את המקום. גופתה נקברה בטקס צנוע עוד באותו לילה שבו מתה, אולם כל חייו של נירון לא גדרו את האדמה סביב לקבר. לאחר מותו הקימו מצבה קטנה במקום.
ייצוגיה בתרבות

בשנת 1911 יצא לאקרנים בממלכת איטליה הסרט האילם "אגריפינה", העוסק בסיפור חייה. היא מופיעה ברומן משנת 1935 של רוברט גרייבס, "אני, קלאודיוס", ובסדרת הטלוויזיה על בסיס הספר ששודרה בשנת 1976, מגולמת אגריפינה בידי ברברה יונג (Barbara Young). בסרט "מסלינה, מסלינה" (Messalina, Messalina) משנת 1977, וכן בסרט "קליגולה" משנת 1979, אגריפינה מגולמת בידי לורי וגנר (Lori Wagner). בסדרת הטלוויזיה האיטלקית-בריטית משנת 1985, "A.D.", היא מגולמת בידי אווה גרדנר. בסרט "בוודאיקה" משנת 2003 היא גולמה בידי פרנסס בארבר. בסרט משנת 2005 "אימפריום: נירון" (Imperium: Nero) היא מגולמת בידי לאורה מוראנטה (Laura Morante). היא נזכרת בסדרה התיעודית משנת 2009 "Ancients Behaving Badly" בפרק העוסק בנירון.
ראו גם

השושלת היוליו-קלאודית
לקריאה נוספת

משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, ירושלים: הוצאת מאגנס, 2002.
צבי יעבץ, טיבריוס וקאליגולה, תל אביב: הוצאת דביר, 1995.
צבי יעבץ, קלאודיוס ונירון: משיטתיות לחובבנות, תל אביב: הוצאת דביר, 1999.
קורנליוס טאקיטוס, ספרי השנים, תרגמה מרומית שרה דבורצקי. הקדים מבוא חיים וירשובסקי והוסיף הערות עקיבא גלבוע. ירושלים, מוסד ביאליק, 1962, הוצאת כרמל, 2010.
סויטוניוס, שנים-עשר הקיסרים, תרגם מרומית ד"ר אלכסנדר שור. תל אביב, הוצאת מסדה, 1954.
יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, תרגם מהמקור היווני אברהם שליט, ירושלים: מוסד ביאליק, 1944. מהדורה חדשה: מוסד ביאליק, 1985.
Cassius Dio. Roman History. Translated by Earnest Cary. Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1914–1927. 9 vols. Digitized copy in: LacusCurtius.
הערות שוליים

↑  טקיטוס, "ספרי השנים", ספר רביעי, 71.
↑  סווטוניוס, "נירון האלוהי", 6.
↑  סווטוניוס, "קליגולה האלוהי", 15.
1 2 3  סווטוניוס, "קליגולה האלוהי", 24.
↑  Susan Wood, Diva Drusilla Panthea and the Sisters of Caligula, American Journal of Archaeology, Vol. 99, No. 3 (Jul., 1995), pp. 457–482
1 2  טקיטוס, "ספרי השנים", ספר ארבעה עשר, 2.
↑  טקיטוס, "ספרי השנים", ספר רביעי, 53.
↑  סווטוניוס, "גלבה האלוהי", 5.
↑  טקיטוס, "ספרי השנים", שנים עשר, 1.
↑  אביו של הקיסר ויטליוס
↑  טקיטוס, "ספרי השנים", ספר שנים עשר, 5–7.
↑  טקיטוס, "ספרי השנים", ספר שנים עשר, 7.
↑  טקיטוס, "ספרי השנים", ספר שנים עשר, 4.
↑  טקיטוס, "ספרי השנים", ספר שנים עשר, 8.
↑  הוא הוגלה בעוון ניאוף עם אחותה ליווליה
↑  סווטוניוס, "נירון האלוהי", 7. טקיטוס, "ספרי השנים", ספר שנים עשר, 8.
↑  טקיטוס, "ספרי השנים", ספר שנים עשר, 25.
↑  טקיטוס, "ספרי השנים", ספר שנים עשר, 27.
↑  שרה דבורצקי, קורנליוס טאקיטוס – ספרי השנים, מוסד ביאליק, 1962. עמ' 219 הערה 57.
↑  טקיטוס, "ספרי השנים", ספר שנים עשר, 65.
↑  סווטוניוס, "קלאודיוס האלוהי", 43–44. טקיטוס, "ספרי השנים", ספר שנים עשר, 66–67.
↑  טקיטוס, "ספרי השנים", ספר ארבעה עשר, 2.
↑  טקיטוס, "ספרי השנים", ספר שלושה עשר, 12–13.
↑  טקיטוס, "ספרי השנים", ספר שלושה עשר, 14.
↑  טקיטוס, "ספרי השנים", ספר שלושה עשר, 16.
↑  טקיטוס, "ספרי השנים", ספר שלושה עשר, 18.
1 2 3 4  סווטוניוס, "נירון האלוהי", 34.
↑  טקיטוס, "ספרי השנים", ספר שלושה עשר, 20.
↑  טקיטוס, "ספרי השנים", ספר שלושה עשר, 21.
↑  טקיטוס, "ספרי השנים", ספר ארבעה עשר, 1.
↑  טקיטוס, "ספרי השנים", ספר ארבעה עשר, 3–8.
↑  דיו קסיוס, ספר שישים ושלושה, 11–14.
1 2  טקיטוס, "ספרי השנים", ספר ארבעה עשר, 9.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257428105171  PLWABN: 9810660844905606  BIBSYS: 97048566  BNE: XX929793  BnF: cb123785806 (data)  GND: 11864405X  ISNI: 0000 0001 0844 9740  LCCN: n88003773  LNB: 000218205  NDL: 00620249  NKC: jn20020507004  NLA: 53004650  NSK: 000511615  NTA: 072772743  RERO: 02-A009954775  SELIBR: 270485  SUDOC: 032832966  Trove: 1532099  ULAN: 500354924  VcBA: 495/73479  VIAF: 87873347   WorldCat (עם VIAF): 87873347
משה צדקה

| --- | --- |

 לידה:  20 במרץ 1935 (בן 89) ט"ו באדר ב' ה'תרצ"ה ירושלים, פלשתינה (א"י) פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל ישראל
 השתייכות:  חרדים ספרדים
 תחומי עיסוק:  ראש ישיבת פורת יוסף
 אב:  יהודה צדקה 
 
הרב משה צדקה, כסלו תשפ"ג
הרב משה צדקה (נולד בט"ו באדר ב' ה'תרצ"ה, 20 במרץ 1935) הוא ראש ישיבת פורת יוסף בשכונת גאולה שבירושלים.
ביוגרפיה

נולד בירושלים בן בכור לרב יהודה צדקה, ראש ישיבת "פורת יוסף", ולפהימה לבית בטאט. אמו של אביו, הרבנית שמחה, היא בת אחותו של רבי יוסף חיים מבגדאד. דודתו מזל-מוזלי נישאה לרבי סלמן אליהו, אביהם של הרב מרדכי אליהו והרב נעים בן אליהו. אחיו היו הרב דוד צדקה רבה של פרדס חנה, אליהו, שאול ושלמה. אחותו סימה נישאה לרב יעקב שכנזי - אב"ד העדה החרדית הספרדית.
בילדותו למד צדקה בתלמוד תורה 'בני ציון' בשכונת הבוכרים. אחת הדמויות אשר השפיעו עליו מאוד בילדותו היה הרב שלמה מערבי, מצוות מלמדי הת"ת. אל הת"ת היה מגיע לעיתים רחוקות גם הרב עזרא עטייה ובוחן את התלמידים.
משם המשיך לישיבה קטנה 'מקור חיים', שם לימדו כחצי שנה גם הרב עובדיה יוסף ששימש כר"מ צעיר בישיבה, אחר שובו ממצרים. החומר הנלמד בישיבה היה מסכת חולין, ובזמן אחד הספיקו בממוצע כשישים דף בעיון. בהמשך עבר ל"ישיבה למצוינים" של הרב חיים אהרון טורצ'ין, ובישיבת מיר, שם למד ובמשך תקופה בחברותא עם ראש הישיבה הרב חיים שמואלביץ. בהמשך נכנס ללמוד בישיבת פורת יוסף, אצל אביו ואצל הרב עזרא עטייה.
לאחר נישואיו למד בכולל "אוצר החיים". בשנת ה'תשכ"ט נקרא ללמד בישיבת "ראשית חכמה" בראשותו של הרב שבתי אטון, שם הרביץ תורה במשך עשרות שנים. לאחר פטירת אביו בשנת ה'תשנ"ב (1991) בהיותו כבן חמישים ושש, החל לכהן כר"מ בישיבת "פורת יוסף" בשכונת גאולה, לצד הרב יהודה מועלם. ולאחר פטירת הרב בן ציון אבא שאול נתמנה לראש הישיבה תחתיו.
לאורך השנים הרבה צדקה למסור שיעורים ודרשות במקומות שונים בישראל, וכן חתם על מכתבים רבים בעניינים השקפתיים וחינוכיים רבים.
השקפתו ומשנתו החינוכית

הרב צדקה סבור כי יש ללמד את הילדים גמרא בניגון ובנעימה, ולהטעים להם את שאלות הגמרא ותשובותיה ובכך להעריב עליהם את לימוד הגמרא. לדעתו כיום ישנם שלא עושים זאת באופן מספיק.
דעתו כי בתלמודי תורה יש לתת דגש על לימוד של טעמי המקרא, שיר השירים וכן שנים מקרא ואחד תרגום. עם זאת, בנוגע לפיוטים ושירים סבור הרב כי אין להרבות בזה, היות שריבוי הפיוט והשירה עלול לקלקל את חינוך הילדים.
הורה לאברכים ספרדים לשלוח את ילדיהם לת"ת ספרדי לבני אברכים ולא לת"ת ליטאי. נימוקו לכך היה שיותר בריא לנפשו של הילד ללמוד בת"ת ספרדי בו הוא רצוי לכתחילה.
הרב צדקה עודד מאוד את פעילי איגוד עמלי התורה לאורך שנות פעילותם, והם תולים את פעילות האיגוד והקמת עשרות קהילות האברכים הספרדים ומוסדות החינוך ברחבי הארץ בהוראתו. הרב צדקה נחשב ממכוויני דרכו של האיגוד.
לדעת הרב צדקה על אברכים ובני תורה לעסוק בקירוב רחוקים ולהקדיש לכך זמן.
השקפתו ומשנתו החינוכית > יחסו למוסדות המדינה

הרב צדקה נחשב קרוב בהשקפותיו לרבני העדה החרדית הספרדית, והוא לא מצביע בבחירות לכנסת. ככלל, הרב צדקה לא נטל חלק במחלוקות שהתגלעו בתוך הציבור הספרדי, כגון המחלוקת ההיסטורית בין תנועת ש"ס לבין מרביצי תורה, ונמנע מלהתבטא בנושאים אלו.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים התפרסם מכתב הנושא את חתימתו וקורא שלא להצביע למפלגות שנוגדות את דעת התורה. לאחר שפורסמו כרוזים שלפיהם כוונתו למפלגת יחד - העם איתנו מחה על כך, והתבטא כי הוא אינו מוחל למי שזייף את המכתב.
יום לפני הבחירות לכנסת העשרים וחמש פורסם מכתב בו הוא קורא כהוראת שעה להצביע ש"ס בשל החשש מממשלת שמאל שתהווה סכנה לשמירת הדת, ויש ששייכו את ההישגים הגבוהים של ש"ס באותה מערכת בחירות במידה רבה להוראתו.
הרב צדקה מתנגד לגיוס בחורי ישיבות חרדים לצה"ל, והוא מרבה לחתום על כרוזים העוסקים במאבק הציבור החרדי נגד מכסות הגיוס. עם זאת במבצע צוק איתן הוא שיגר איגרת ארוכה לחיילי צה"ל שבה שיבח את החיילים המוסרים נפשם במלחמה והפציר בהם להימנע מעבירות.
בשבט ה'תשע"א, פסק הרב עובדיה יוסף שהגיורים הנערכים בצה"ל תקפים לפי ההלכה. הפסיקה עוררה התנגדות בציבור החרדי ופורסמו מודעות מטעם העדה החרדית והרב יוסף שלום אלישיב על עצרת מחאה ומעמד קריעה בשל הפסיקה. הרב צדקה ניסח עם הרבנים שלום כהן וראובן אלבז מכתב שעליו חתם הרב יוסף, ובו הבהיר שהתכוון להכשיר רק את מי שקיבלו על עצמם שמירת מצוות.
השקפתו ומשנתו החינוכית > השקפתו בנושאי צניעות וטכנולוגיה

הרב צדקה מרבה לעורר על נושאי צניעות והישמרות מטכנולוגיה.
עמד עם הרבנים חכם יעקב יוסף, והרב ראובן אלבז ועוד בראש מאבק ב"דירת התועבה" בירושלים שבה התגוררה אם ל-11 ילדים. כאשר אשתו הוכתה היו שטענו כי היה זה בשל מאבקו. כן נלחם עם רבנים נוספים בפרשת סמינר "באר מרים (רמתי)".
הרב צדקה התנגד גם להשמעת נשים ברדיו החרדי. הוא רצה שהרב עובדיה יוסף יוציא מכתב לאסור את הדבר, אך הרב יוסף התנגד ואמר שאין בכך איסור ורק שאין זה דבר טוב.
כמו כן בולט במאבק החרדי נגד האינטרנט והטלפונים החכמים, ובשיעוריו הוא מרבה לדבר על כך, באלול ה'תשע"ו (2016) חתם עם הרב שלום כהן והרב שמעון בעדני על מכתב שבו נאמר שמי שמחזיק מכשיר לא כשר לא ראוי לשמש שליח ומנהיג ציבור.
ספריו וכתביו

קול יהודה (ירושלים ה'תשמ"ח), ספרו של אביו אשר הורחב על ידו, והתווספו לו הערות וביאורים לאורך הספר
חלקים מחידושיו ודרשותיו ראו אור בהשתדלות תלמידיו, ביניהם;
שיעורי הגר"מ צדקה, ב"ח ירושלים תשע"ט
שיחות חיזוק, ירושלים, ה'תשע"ז
פנינים יקרים, ירושלים ה'תשע"ח
משפחתו

הרב צדקה מתגורר בשכונת שמואל הנביא בירושלים. לו ולאשתו כרמלה שלושה בנים ושלוש בנות.
בנו, הרב יאיר צדקה, ר"מ בישיבת פורת יוסף בגאולה, וראש הישיבה לצעירים "פורת יוסף".
חתנו, הרב ישראל לוי, ראש כולל באשקלון ודיין בבית דין באשדוד וראש ישיבת "תפארת התורה" לצעירים.
חתנו, הרב ישועה עטיה, ראש כולל "שערי ישועה"
חתנו, הרב שמואל נבון, רב קהילה בביתר עילית
אחיו, הרב דוד, היה רבה של פרדס חנה.
מתלמידיו

הרב אהרון ירחי, רב שכונת "מקור ברוך", ירושלים, פוסק ידוע ומחברי בית הדין לענייני קדושה בראשות הרב שמואל אליהו
הרב יעקב כהן, ראש ישיבת קנייני התורה, ירושלים
הרב יהודה מוצפי, ראש ישיבת "מנחת יהודה", ירושלים
לקריאה נוספת

יוסי אליטוב ושמעון ברייטקופף, בן פורת יוסף, מגזין משפחה 1327 (עמודים 63–74), י"ב בתשרי ה'תשע"ח (2.10.17)
הערות שוליים

↑  דור שמיני לרבי צדקה חוצין (הראשון), להרחבה ראו: משה ש. שבת, ישיבות בגדאד, כרך א (ירושלים תשע"ו), פרק ב; פרק ז, עמ' 229-237; פרק ח, עמ' 384-415
↑  המחנך הבכיר בת"ת זה, היה רבי יוסף שרבני, אשר הרב אוחזו לרבו המובהק בעיון, כפי שהתבטא מספר פעמים בפני תלמידיו. תלמוד תורה זה, הוקם בשנות התר"ן על ידי אחד מרבני העדה הבוכרית בירושלים, הרב אברהם אמינוף תלמודי, והתקיים עד סוף שנות התש"ל
↑  הרב יעקב תופיק אביעזרי בריאיון לישראל כהן, מגזין הקהילות - גיליון כ"ו, ירושלים: איגוד עמלי התורה, ה'תשפ"ב, עמ' 4
↑  יעקב אבוביץ, בר בי רב | הגר"מ צדקה ר"י פורת יוסף ביום שכולו תורה בביתר, באתר JDN, י"ג באייר תשע"ד
↑  ביתר עילית: הגר"מ צדקה מסר שיעורי תורה ברחבי העיר, באתר JDN, י"א באייר תשע"ג
↑  הרב משה צדקה בריאיון לישראל כהן, לוח הקהילות - גיליון 31, הוצאת איגוד עמלי התורה, עמוד 6
↑  ישראל כהן, לוח הקהילות - גיליון 31, הוצאת איגוד עמלי התורה, עמוד 2
↑  ישי כהן, ‏מקורבי הגר"מ צדקה: "הרב כלל לא מתערב בבחירות", באתר כיכר השבת, 1 במרץ 2015
↑  בנימין ברגר, הגר"מ צדקה במכתב נוקב: "להיבדל מההשקפה הנוגדת דעת תורה", באתר JDN, כ"א באדר תשע"ה
↑  ישי כהן, ‏הגר"מ צדקה: לא מוחל למי שזייף בשמי מכתב נגד יחד, באתר כיכר השבת, 16 במרץ 2015
↑  ממשה עד משה: הגאון רבי משה צדקה – מנהיג, ראש ישיבה ולוחם מלחמות ה', באתר JDN‏
↑  ישי כהן, ‏הערב: הספרדים יוצאים להפגין נגד חוק הגיוס, באתר כיכר השבת, 31 במרץ 2014
↑  משה ויסברג, 21 רבנים ספרדים חתמו נגד "המכסות", באתר בחדרי חרדים, 22 בדצמבר 2015
↑  ישי כהן, ‏הגאון רבי משה צדקה באיגרת לחיילי צה"ל: "אשריכם זכיתם", באתר כיכר השבת, 27 ביולי 2014
↑  חיים לב, הרב משה צדקה, ראש ישיבת פורת יוסף, ישיבת הדגל של הציבור הספרדי, לחייל: "יש לך תפקיד עצום", באתר ערוץ 7
↑  קובי נחשוני, פשרה חרדית: גר צה"ל שרימה - אינו יהודי, באתר ynet, 20 בפברואר 2011
↑  ישי כהן, פרשת בית התועבה: האישה ביקשה לפגוש את רבני השכונה, באתר כיכר השבת
↑  יקי אדמקר, 'דירת התועבה' בירושלים • אלימות נגד הרבנית צדקה, באתר בחדרי חרדים, 06/11/2012
↑  יהושע הכהן, רב הנסתר • 'סערת רמתי' בכותרות העיתונים, באתר בחדרי חרדים
↑  אהרן רבינוביץ, חשיפה: איחוד כוחות בין נשיא המועצת לראשון לציון - נגד 'כת רמתי', באתר בחדרי חרדים
↑  אליהו שטרית. רבנו. p. ריז.
↑  ישי כהן, ראש-הישיבה נתן הוראה, הנער ניתץ את האייפון לעיני כל, באתר כיכר השבת
↑  זאב בלוי, הגאון רבי משה צדקה ר"י פורת יוסף זועק נגד פגעי הטכנולוגיה, באתר JDN
↑  משה ויסברג, "מחזיק מכשיר טרף? לא יכול לשמש שליח ציבור", באתר בחדרי חרדים
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: הרב יהודה צדקה |  ראש ישיבת פורת יוסף במקביל לרב שלום כהן והרב שמואל בצלאל | הבא: |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007339574305171  VIAF: 79149617125003751405   WorldCat (עם VIAF): 79149617125003751405 
הרב משה צדקה מוסר שיעור בישיבת הרב נתן בוקובזה בנתיבות
הרב צדקה בביתו
היסטוריה של הרפובליקה הטורקית

מוסטפא כמאל אטאטורק
הרפובליקה הטורקית (טורקית Türkiye Cumhuriyeti), המכונה בדרך כלל טורקיה, היא מדינה טרנס-יבשתית בצפון מערבו של המזרח התיכון באסיה ובתראקיה שבאירופה. היא קמה לאחר מלחמת העולם הראשונה מחורבותיה של האימפריה העות'מאנית החולה, ויצאה לדרך חדשה, תוך התמקדות בדחיית רבים מעקרונותיה הבסיסיים של המדינה העות'מאנית, ואגב ניסיון להקים מדינה מודרנית בזמן הקצר ביותר. באופן מסורתי נהוג לחלק את ההיסטוריה של הרפובליקה הטורקית לשלוש תקופות עיקריות – מלחמת העצמאות, תקופת המפלגה הבודדת והתקופה הרב-מפלגתית.