stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנטי-סובייטיזם
ארבעה טעמים לשימוש במונח

ניתן להבחין בארבעה טעמים שונים לשימוש במונח:
אנטי-סובייטיזם בפוליטיקה הבינלאומית: מחשבה מדינית דתית מול אתאיזם מדיני (התנועה הלבנה), קומוניזם (אנטי-קומוניזם), מרקסיזם ולבולשביזם (המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות) של לנין מול קפיטליזם, ליברליזם וגלובליזציה כלכלית. בתקופות שבין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה קמו מספר תנועת התנגדות, בעיקר בשנות העשרים, כולל במודיעין הפולני בצורה של פרויקט פרומת'אן.
אנטי-סובייטיזם בפוליטיקה הפנימית: התנגדות למנהיגיה, אופייה ומרכיביה של ברית המועצות: התנגדות לשלטון ברית-המועצות, לאוליגרכים רוסים, לתוכנית החומש של יוסיף סטלין. מפלגות אנטי סובייטיות(אנ'). בזמן מלחמת האזרחים הרוסית, קבוצות שלמות של אנשים, כאנשי כמורה, קולאקים, משטרת רוסיה לשעבר הקיסרית ועוד נחשבו באופן אוטומטי אנטי סובייטי וקוטלגו כ"אויב העם". לרבות ההטיהורים הגדולים בתקופת ניקיטה חרושצ'וב (הנאום הסודי). כולל אירועי האופוזיציה השמאלית, השמאל נגד סטלין(אנ'), הטרוצקיזם, האופוזיציה המאוחדת, אופוזיציית 1936. כמו האופוזיציה המערבית לברית המועצות במהלך המלחמה הקרה ומקרה הפלישה למפרץ החזירים. כולל תנועות מרי אזרחי בתקופות המהפכות הרוסיות (מהפכת 1905, המהפכה הרוסית, מהפכת פברואר, מהפכת אוקטובר) ובמהלך מלחמת האזרחים ברוסיה). גורמים אלו הוגדרו על ידי ברית המועצות כאויבי העם (אנ') ולעיתים אף כאויבי הציבור.
אנטי-סובייטיזם כלפי אנשי ברית המועצות ואדמת רוסיה: רעיון הקמת רוס של קייב על אדמת ממלכת הכוזרים, הצית מאוחר יותר תאוריות קשר אודות יהודי ברית המועצות ויהודי רוסיה והרעיון הקומוניסטי לרבות: תאוריות הקשר על הכוזרים והיהודים, המאבק נגד קוסמופוליטיות, אנשי בירוביג'ן, תאוריית הקשר על הבונים החופשיים והיהודים, יודאו-קומוניזם, משפט הרופאים, הטיהורים הגדולים, הרוגי המלכות בברית המועצות, ואסירי ציון.
אנטי-סובייטיזם כהתנגדות לשימוש במשטרה חשאית: מליציות, לוביאנקה, צ'קה, הקרמלין, ק.ג.ב., משטרת הפדרציה הרוסית, והשטאזי.
לאחר התקפת גרמניה הנאצית על ברית המועצות, לאור הפרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, החל הקרב על מוסקבה שכלל את מבצע ברברוסה עד לניצחון החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה ביום הניצחון. שנחגג במצעד הניצחון של הצבא האדום במוסקבה (1945) והונצח במצעדי יום הניצחון במוסקבה. ניצחון הסובייטים במלחמת העולם השנייה לרבות סיפוח הגוש המזרחי ויצירת ברית ורשה יצרו חזית סובייטית איתנה, אך גם יצרו כוחות נגד אנטי-סובייטיים ובראשם גרמניה הנאצית במערב אירופה (ראה צבא השחרור הרוסי). לאחר תום מלחמת העולם השנייה היו התקוממויות אנטי-קומוניסטיות במזרח אירופה לרבות התעללות מצד חיילים גרמנים באסירים הסובייטים(אנ'). עד לסתיו העמים ונפילת חומת ברלין. עבור אנשים רבים הראיות העיקריות להאשמתם בהתנגדות לשלטון היה מעמדם החברתי ואורך חייהם ולא מעשיהם הממשיים.
מרטין לטסיס(אנ'), ראש הצ'קה האוקראיני, הסביר בעיתון:
"אל תביטו בתיק העדויות המפלילות על-מנת לבדוק אם הנאשם פעל נגד הסובייטים בנשק או במילים, במקום זאת שאל אותו לאיזה מעמד הוא משתייך, מה הרקע שלו, ההשכלה שלו, המקצוע שלו. שאלות שיקבעו את גורלו של הנאשם."
בתקופה מאוחרת יותר להיות אנטי-סובייטי בברית המועצות, הייתה עבירה פלילית, דבר שרוב המוסלמים(אנ'), אך גם נוצרים, בשטחי רוסיה הואשמו בו והתקיימו רדיפות דתיות שונות בתחומי ברית המועצות. התואר "אנטישוביט" היה שם נרדף ל"מהפכן נגד". ברוסיה התקיימו מספר דריפות של נוצרים(אנ') על רקע התנגדות פוליטית לשלטון, וכן חילופי אוכלוסיות(אנ'), ראו גם: מסורב עלייה. כל זאת תוך פעילות השלטון למיגור התנגדות שלטונית וקידום פעילות בתחום זכויות האדם בשטחיה(אנ').
מתנגדי הסובייטיות

התנגדות למשטר הסובייטי התמקדה בפעילות נגד האידאולוגיה הסובייטית וביקורת כלפי המפלגה הקומוניסטית (אנ'). המונח "דיסידנט" שימש בברית המועצות בתקופה שלאחר מותו של יוסיף סטלין עד התפרקות ברית המועצות. המונח שימש כדי להתייחס לקבוצות קטנות של אינטלקטואלים שוליים, כשהאתגרים הצנועים שלהם כלפי המשטר הסובייטי נתקלו בהגנה ועידוד במכתבים. בעקבות האטימולוגיה של המונח, מתנגדים אלו נקבעו להרחקה ו"לשבת בנפרד" מהמשטר. כשהמתנגדים החלו לזהות את עצמם כמתנגדים, המונח בא להתייחס לאדם שאי-הקונפורמיזם שלו נתפש לטובת החברה.
התנגדות פוליטית בברית המועצות לא נראתה לעין, ולמעט חריגות נדירות, לא הייתה להתנגדות מטעם שום קבוצה השפעה. במקום זאת, אלמנט חשוב לפעילות התנגדות בברית המועצות היה להודיע לחברה (הן בתוך ברית המועצות והן במדינות זרות) על הפרת חוקים וזכויות אדם. עם הזמן, התנועה הרגועה והמתונה יחסית יצרה מודעות חיה ועולמית להתעללות הקומוניסטית - סובייטית.
המתנגדים הסובייטיים שביקרו את המדינה עמדו בפני סנקציות משפטיות אפשריות תחת החוק הפלילי הסובייטי, ועמדו בפני בחירת הגולה, בית החולים לחולי נפש או מחנה העבודה (גולאג). ההתנהגות הפוליטית האנטי-סובייטית, בפרט, בהתבטאויות כלפי השלטונות, ביקור רפורמות, וכתיבת ספרים הוגדרו אצל אנשים מסוימים כפעולה פלילית בעת ובעונה אחת (לרבות, הפרת הסעיפים 70 או 1–190), וכסימפטומים פסיכיאטרי (למשל, "אשליה של רפורמיזם"), ואבחון (למשל, "סכיזופרניה איטית"). ראו: קבוצת הלסינקי.
ראו גם

המלחמה הקרה
משבר בני הערובה בתיאטרון במוסקבה
קומוניזם
אנטי אמריקניזם
הערות שוליים

↑  Conquest, Robert (2007). The Great Terror. USA: Oxford University Press. pp. 28–29.
↑  Yevgenia Albats and Catherine A. Fitzpatrick. The State Within a State: The KGB and Its Hold on Russia - Past, Present, and Future, 1994. ISBN 0-374-52738-5.
↑  Niccolò Pianciola; Paolo Sartori (2013). "Interpreting an insurgency in Soviet Kazakhstan : the OGPU, Islam and Qazaq 'Clans' in Suzak, 1930". Islam, Society and States Across the Qazaq Steppe: 297–340.
↑  Carlisle, Rodney; Golson, Geoffrey (2008). The Reagan era from the Iran crisis to Kosovo. ABC-CLIO. p. 88. ISBN 1851098852.
↑  Chronicle of Current Events (samizdat) (in Russian)
↑  Smith, Stephen (2014). The Oxford handbook of the history of communism. OUP Oxford. p. 379.
↑  Taras, Raymond, ed. (2015) [1992]. The road to disillusion: from critical marxism to post-communism in Eastern Europe (2 ed.). Routledge. p. 62.
↑  Universal Declaration of Human Rights General Assembly resolution 217 A (III), United Nations, 10 December 1948
↑  Proclamation of Tehran, Final Act of the International Conference on Human Rights, Teheran, 22 April to 13 May 1968, U.N. Doc. A/CONF. 32/41 at 3 (1968), United Nations, May 1968
↑  CONFERENCE ON SECURITY AND CO-OPERATION IN EUROPE FINAL ACT. Helsinki, 1 aug. 1975
↑  Barber, John (October 1997). "Opposition in Russia". Government and Opposition. 32 (4): 598–613.
↑  Rosenthal, Abe (2 June 1989). "Soviet dissenters used to die for speaking out". The Dispatch. p. 5.
↑  Stone, Alan (1985). Law, psychiatry, and morality: essays and analysis. American Psychiatric Pub. p. 5.
↑  Singer, Daniel (2 January 1998). "Socialism and the Soviet Bloc". The Nation.
↑  "Report of the U.S. Delegation to Assess Recent Changes in Soviet Psychiatry" (PDF). Schizophrenia Bulletin. 15 (4 Suppl): 26. 1989.
הנשיא רונלד רייגן, נואם כמתנגד הסובייטיות, נאום ה-23 במארס 1983, יוזמת תוכנית מלחמת הכוכבים
ביאטה שידלו

ביאטה מריה שידלו (לבית קוּסינסקי) (בפולנית: ‏Beata Maria Szydłoקובץ:Pl-Beata Szydlo.ogg‏Ⓘ‏; ‏נולדה ב־15 באפריל 1963) היא פוליטיקאית פולנייה, סגנית ראש ממשלת פולין בשנים 2017–2019. בין 16 בנובמבר 2015 ל-7 בדצמבר 2017 כיהנה שידלו כראשת ממשלת פולין.
ביוגרפיה

ביאטה שדלו נולדה באושוויינצ'ים בשם ביאטה מריה קוסינסקי. אביה היה כורה במקצועו. היא בוגרת האוניברסיטה היגלונית, שם רכשה את השכלתה. היא למדה שם אתנוגרפיה. סיימה תואר שני במנהל עסקים בוורשה.
בשנים 1995-1989 הייתה דוקטור בפקולטה לפילוסופיה והיסטוריה של פולין באוניברסיטה היגלונית. בשנת 1997 סיימה את הלימודים לתארים מתקדמים למנהלים בבית הספר לכלכלה בוורשה.
קריירה פוליטית

בגיל 35 נבחרה לכהן כראש עיריית בז'שצ'ה. בשנת 2005 נבחרה לחברת הסיים, הבית התחתון של פולין, מטעם מפלגת חוק וצדק.
קריירה פוליטית > ראש ממשלת פולין

במהלך הבחירות הכללית בפולין שנערכו באוקטובר 2015, מפלגת "חוק וצדק" הימנית ניצחה בבחירות הכללית. לאחר שניהלה את תעמולת בחירות עבור המועמד של מפלגתה לנשיאות, אנדז'יי דודה, מונתה על ידו לכהן כראש ממשלת פולין. ב-16 בנובמבר 2015 הקימה שדלו את ממשלתה (אנ'). אחת מההחלטות הראשונות שלה הייתה להוציא את דגל האיחוד האירופי מאולם מסיבות העיתונאים במשרד ראש הממשלה ולהחליף את השעון באולם הישיבות של מועצת השרים בצלב. מיד עם כניסתה לתפקיד, הכריזה על "תוכנית 500+", בראש סדר העדיפויות שלה כראש ממשלה. התוכנית הושקה ב-1 באפריל 2016 וסיפקה למשפחות 500 זלוטי עבור כל ילד, החל מהילד השני. התוכנית נועדה לשמש כזרז לגידול בשיעור הילודה במדינה. בנוסף הודיעה על הורדת גיל הפרישה לגמלאות, ובכך לבטל רפורמה לא פופולרית של הממשלה הקודמת.
אחת המחלוקות הגדולות ביותר במהלך ממשלתה, משבר בית המשפט החוקתי בפולין בסוף 2015 (אנ'). לאחר שהממשלה קידמה חוק שיחייב רוב של שני שלישים בהכרעות גורליות והעביר את הסמכות להשביע שופטים מנשיא פולין ליושב ראש הסיים. בתגובה אלפים הפגינו בעשרות ערים במדינה. לך ולנסה אמר בתגובה "הדמוקרטיה בפולין בסכנה של ממש, הממשלה מביישת אותי". המשבר הביא גם לצניחה דרמטית בפופולריות של הממשלה, וספג ביקורת מהפרלמנט האירופי, שב-13 באפריל 2016 קיבל החלטה שהצהירה כי הפרלמנט "מודאג מהשיתוק האפקטיבי של בית המשפט החוקתי. בפולין מסכנת הפגיעה בדמוקרטיה, בזכויות אדם ובשלטון החוק.
ביולי 2016 השתלטה ממשלת פולין על רשות השידור הציבורי של פולין, כולל ערוצי הרדיו והטלוויזיה הפולנית. יותר מ–160 עיתונאים פוטרו או עזבו את תפקידם משום שלא הסכימו לקדם את מסרי מפלגת "חוק וצדק".
באוקטובר 2016 קידמה הממשלה חוק האוסר באופן מוחלט ביצוע הפלות במדינה, גם במקרי אונס או במקרים המסכנים את חיי האישה, כשהוא קובע עונש מאסר של עד חמש שנים לאישה המבקשת להפיל או לרופאים שיבצעו הפלות.
ביולי 2017 הסנאט של פולין אישר את החוק המכפיף את מערכת בתי המשפט לפיקוח פוליטי, צעד שגרר ביקורת חריפה בקרב אזרחי המדינה שמחו על הפרת עקרון הפרדת הרשויות במדינה.
באוקטובר 2017 אלפי רופאים ומתמחים הקימו אוהלי מחאה במרכז וורשה וערים רבות נוספות בפולין. בדרישה להעלאת השכר החודשי הממוצע שלהם. גם אזרחים רבים בפולין הצטרפו לאות הזדהות, להפגנות המחאה של אלפי הרופאים מול הפרלמנט הפולני בוורשה ואל מאהלי המחאה שהקימו בערים רבות במדינה, ובמחאה על המצב הקשה של מערכת הבריאות.
ב-7 בדצמבר 2017, התפטרה שידלו מתפקידה יחד עם כל חברי ממשלתה. התפטרותה התקבלה למחרת על ידי הנשיא אנדז'יי דודה, אשר מינה במקומה את מתאוש מורביצקי לראש הממשלה החדש, גם הוא ממפלגת חוק וצדק. מאז ועד 4 ביוני 2019 כיהנה שידלו כסגניתו של ראש הממשלה מורביצקי.
במאי 2019 התמודדה בבחירות לפרלמנט האירופי, ונבחרה כחברת הפרלמנט האירופי מטעם פרובינציית פולין קטן ושוויינטוקז'יסקיה.
חיים אישיים

שידלו נשואה לאדוורד שידלו, להם שני ילדים. שידלו היא קתולית.
הערות שוליים

↑   אלכס דובאל סמית, גרדיאן, מהפך בפולין: הלאומנים שבים לשלטון אחרי שמונה שנים, באתר הארץ, 25 באוקטובר 2015
↑   אלכס דובל סמית, גרדיאן, ביאטה שידלו, בת של כורה, הגיחה מאלמוניות יחסית לראשות הממשלה בפולין, באתר הארץ, 27 באוקטובר 2015
↑   רויטרס וניו יורק טיימס, ניצחונם הצפוי של הלאומנים בבחירות היום בפולין יעמיק את הקרע באיחוד האירופי, באתר הארץ, 25 באוקטובר 2015
↑   איי.פי, פולין מפצירה באזרחיה "להתרבות כמו ארנבים" כדי להילחם בצניחה בילודה, באתר הארץ, 9 בנובמבר 2017
↑   אקונומיסט, כאב הראש החדש של אירופה – ממשלת פולין, באתר הארץ, 6 בדצמבר 2015
↑   איי.פי, חודש אחרי השבעתה: ממשלת פולין פועלת לנטרול סמכויות ביהמ"ש החוקתי, באתר הארץ, 20 בדצמבר 2015
↑   אלכס דובאל סמית וג'וליאן בורגר, גרדיאן, לך ואלנסה: הדמוקרטיה בפולין בסכנה של ממש, הממשלה מביישת אותי, באתר הארץ, 24 בדצמבר 2015
↑  "European Parliament scolds Poland" (באנגלית אמריקאית). 2016-04-13. נבדק ב-2016-08-22.
↑  אליסון סמייל וג'ואנה ברנדט, ניו יורק טיימס, ממשלת פולין משתלטת על השידור הציבורי: יותר מ–160 עיתונאים עזבו, באתר הארץ, 4 ביולי 2016
↑  ניצן צבי כהן, ‏יום שני השחור של נשות פולין, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 4 באוקטובר 2016
↑  AP, ‏"יש לנו את הרחובות", באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 23 ביולי 2017
↑  ניסן צור, ‏עצרות המוניות ושביתות רעב של רופאים מתמחים בפולין, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 30 באוקטובר 2017
↑   עופר אדרת, ראש הממשלה החדש של פולין: נוצרי נלהב עם שורשים יהודיים, באתר הארץ, 10 בדצמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810543953805606  GND: 110571392X  LCCN: n2020008725  VIAF: 313026418   WorldCat (עם VIAF): 313026418
ארגון מגדלי דבורים בישראל

נשיא המדינה יצחק הרצוג ורעייתו מיכל, בפגישה עם נציגי הדבוראים ומועצת הדבש לרגל ראש השנה, ספטמבר 2022
ארגון מגדלי דבורים בישראל נוסד ב-1929 כארגון מגדלי הדבורים העבריים בארץ ישראל, כאשר היו בידי היהודים 4,000 משפחות דבורים: 2,000 במישור חוף יהודה, 1,000 ב"מושבות שומרון" - חדרה, זכרון יעקב והסביבה וכ-1,000 בעמק יזרעאל ובגליל. מחוץ לסקטור היהודי היו בארץ 25,000 משפחות דבורים בכדי חרס ומאות אחדות בכוורות מודרניות.
הארגון הוקם בשנת 1929. קדמה לו התארגנות של מושבות יהודה, שהקימו ב-1917 את "אגודת מגדלי דבורים". בשנות ה-30 החל הארגון לפתח את פעולתו, הודות למימון של מחלקת הדבש בתנובה. באותה תקופה עסק הארגון בנושא שיווק הדבש כנושא עיקרי, בנוסף לטיפול בנושאים מקצועיים אחרים.
לאחר הקמת "מועצת הדבש" בשנת 1969, התחלקו סמכויות הארגון בין שני הגופים.
בתקופת המנדט הבריטי

בתקופת המנדט הבריטי לארץ ישראל הענף קודם והורחב. היא נקטה בצעדים הבאים:
שחרור ממכס של הסוכר שנועד להזנת הדבורים בעונת החורף, כאשר אין לדבורים די צוף ממקורות טבעיים למחייתן.
כאשר היו הקצבות בחלוקת הסוכר בתקופת מלחמת העולם השנייה ניתן למגדלי הדבורים סוכר בהקצבה מיוחדת, עם תוספת של צבע לסימונו, על מנת למנוע את הגעתו לשוק השחור[דרוש מקור].
מתן הלוואות לרכישת נחילים.
הדרכה וקורסים באמצעות המכוורות הממשלתיות בחוות החקלאיות הממשלתיות ליד עכו ובחוות חפציבה ליד חדרה.
סיוע לארגון מגדלי הדבורים בהסדר השוק וארגון המכירות של הדבש.
להלן קצב ההתפתחות של משק הדבורים בשנות המנדט:
| השנה | מספר המכוורות | מספר הכוורות |
| --- | --- | --- |
| 1930 | 100 | 4,000 |
| 1933 | 150 | 6,000 |
| 1936 | 250 | 15,000 |
| 1939 | 300 | 17,000 |
| 1942 | 300 | 21,000 |
| 1945 | 283 | 25,000 |
| 1948 | 300 | 24,500 |
הארגון היום

ארגון מגדלי הדבורים בישראל  הוא אגודה חקלאית שיתופית המאגדת את כלל מגדלי הדבורים בישראל. מטרות הארגון הן לקדם את ענף הדבורים ולטפח את הצד המקצועי, לייצג את הדבוראים ולפעול לשיפור תנאיהם.
הארגון פועל בשיתוף פעולה עם מועצת הדבש, המשמשת כרשות מבצעת לענף, ועם מחלקת הדבורים בשירות ההדרכה והמקצוע (שה"מ) העוסקת בשלושה תחומים עיקריים: הדרכה חקלאית, הכשרה חקלאית וייצור ידע מקצועי.
הסמכות העליונה של הארגון נתונה בידי האספה הכללית. אחת לשנתיים בוחרת האספה במועצה (מזכירות מורחבת), וקובעת את מספר חבריה. מתוך המועצה נבחרת מזכירות מצומצמת בת 7 חברים וכן יו"ר.
הארגון היום > מועצת הדבש

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
המועצה לייצור ושיווק דבש, היא חברה פרטית שנוסדה בשנת 1969. היא מכונה בקצרה מועצת הדבש, ומהווה רשות מבצעת לארגון מגדלי הדבורים בישראל, והיא האמונה (בין השאר) על אכיפת עמידת מגדלי הדבורים בתקנות החלות עליהם, ומניעת עיסוק ללא היתר בתחומי ייצור הדבש והדבוראות. המועצה שואבת את סמכויותיה מכוח צו הפיקוח על מצרכים ושירותים (יצור דבש ומכירתו) תשל"ז 1977.
נגד הארגון הועברה ביקורת קשה על עבודתו הלא מסודרת, אי עמידה בהתחייבויותיו, אי סדרים כספיים, ועוד תקלות רבות שהתגלו על ידי מבקר המדינה בשנים 1991 ו-1998, בהם אף המליץ לסגור את הארגון ולבטל את הרגולציה על תחום הדבוראות בישראל, אך הארגון ממשיך לפעול.
ב-יולי 2017 אושר בקריאה ראשונה הצעת חוק של חברת הכנסת שרן השכל לביטול "מועצת הדבש".
הארגון היום > דבשים - החברה המרכזית לשיווק דבש

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשנת 1991, בעקבות היווצרות עודפי דבש גדולים בענף, הוקמה חברת דבשים, אשר נועדה להתמודד עם בעיית עודפי הייצור של הכוורנים, במטרה למכור את העודפים למשווקים, או אף לשווק אותם בעצמה.
בשנת 1993 הקים שר החקלאות, יעקב צור, ועדה אשר תבחן את הקשר בין מועצת הדבש וחברת דבשים, וגילה כי החברה מנוהלת על ידי חמישה בעלי תפקידים בכירים במועצה. (מנכ"ל המועצה, וארבעה מחברי מועצת המנהלים שלה) הוועדה המליצה למנוע ניגוד אינטרסים זה על ידי חיוב בעלי תפקידים אלה להתנתק מאחד מתפקידיהם. (במועצה או בחברת דבשים) יעקב צור קיבל את המלצות הוועדה במרץ 1993, והורה על ביצוען בתוך שבועיים. בפועל, הפרדה זו התרחשה רק בדצמבר 1995. (באותה שנה עברה גם הבעלות על החברה לארגון מגדלי הדבורים, ארגון האב של מועצת הדבש)
דו"ח מבקר המדינה לשנת 1998 ציין התנהלויות כספיות חריגות, ורישומים חסרים של עסקאות בהיקפים של מאות אלפי שקלים. גם בחינת מלאי הדבש במחסני דבשים על ידי מבקר המדינה מצאה שהרישומים אינם תואמים את הנמצא בפועל במחסני החברה.
בשנת 1998 פתח משרד החקלאות את ייבוא הדבש גם למשווקי מזון. חלוקת הרישיונות נעשתה בדרך של הגרלה בין 56 מבקשים, אך מדו"ח מבקר המדינה מתברר שכל 6 הזוכים בהגרלה נשלחו על ידי חברת דבשים, והסכימו שבמקרה של זכייה בהגרלה, יעבירו אליה את הרישיון. (וכך, למעשה, נוטרל כל סיכוי לתחרות בתחום).
בסיס חוקי

הבסיס החוקי לסמכויות הארגון מקורן בצו הפיקוח על מצרכים ושירותים, אשר מהווה חלק מהתקנות לשעת חירום אשר מוכרזת מחדש, שנה אחר שנה, מאז קום המדינה.
ביקורת חריפה הועברה על הארגון על ידי מבקר המדינה בשנים 1991, ו-1998 בתחומים רבים, ונחיצותו הוטלה בספק. המלצת המבקר הייתה לסגור את המועצה, ולבטל את הדרישה החוקית לרישיונות לעיסוק בייצור, החזקה ושיווק דבש.
ראו גם

דבש בישראל
לקריאה נוספת

א. בן-נריה, גידול דבורים, הוצאת ארגון מגדלי הדבורים בישראל, תל אביב, תש"י
הערות שוליים

↑  כך היה גם בשנות הצנע בשנים הראשונות למדינת ישראל
↑  גידול דבורים, להלן בפרק לקריאה נוספת
1 2  צו הפיקוח על מצרכים ושירותים (ייצור דבש ומכירתו), התשל"ז, 1977
1 2  מבקר המדינה, המועצה לייצור ולשיווק של דבש, דוח שנתי 42 לשנת 1991, עמ' 462.
↑  דוח "המועצה לייצור ולשיווק של דבש"
1 2  מבקר המדינה, המועצה לייצור ולשיווק של דבש, דוח שנתי 49 לשנת 1998, עמ' 248.
↑  דו"ח שנתי 49
↑  חוק הפיקוח על מצרכים ושירותים, התשי"ח, 1957
↑  צו הפיקוח על מצרכים ושירותים (תחליף דבש), התשכ"א, 1960
↑  צו הפיקוח על מצרכים ושירותים (הסחר בדבש), התשכ"ג, 1963
↑  סעיף 2 ל"חוק הפיקוח על מצרכים ושירותים, התשי"ח-1957" - "חוק זה לא יחול אלא בתקופה שקיים במדינה מצב של חירום בתוקף אכרזה לפי סעיף 9(א) לפקודת סדרי השלטון והמשפט, תש"ח-1948."
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007370780805171  VIAF: 38151431535656300539   WorldCat (עם VIAF): 38151431535656300539
בובאל ג'קסון

| בובאל ג'קסון |
| --- | --- |
 בובאל ג'קסון (זכר)
מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
תת־משפחה:: בובאלים
סוג:: בובאל
מין:: בובאל איילי
תת־מין:: בובאל ג'קסון
שם מדעי
 Alcelaphus buselaphus lelwel ‏הויגלין, 1877
תחום תפוצה


בובאל ג'קסון (שם מדעי: Alcelaphus buselaphus lelwel), הוא אחד מששת תת-המינים של בובאל איילי החי במרכז אפריקה, ותואר לראשונה בשנת 1877. ברוב הטקסונומיות מסווג עדיין כתת-מין של הסוג בובאל (הנחשב כסוג ומין יחיד). תת-מין זה הוא השני בגודלו מתת-המינים, ודומה מאוד במבנה הגוף והקרניים לבובאל הכף. ישנם שני צאצאי כלאיים הנובעים מחפיפה עם תת-מינים אחרים: "בובאל נוימן" - כלאיים עם בובאל סוואיני, ו"בובאל קנייתי" - כלאיים עם בובאל קוקה. בעבר הלא רחוק חפף עם בובאל טורה, בובאל מערבי, וייתכן כי אף עם בובאל ליכטנשטיין. עד 1980 בובאל ג'קסון היה אחת מהחיות הנפוצות ביותר במרכז אפריקה, אולם מאז הוא חווה ירידה דרסטית הנמשכת עד היום, כך שיונקים אחרים החופפים לו בתפוצה כדוגמת צבי סוף הסוואנה או קובוס שחור רגל נפוצים הרבה יותר.
ראו גם

בובאל
הערות שוליים

↑  בובאל ג'קסון באתר הרשימה האדומה של IUCN
בובאל ג'קסון לצד קובוס שחור רגל בפארק הלאומי מרצ'יסון פולס שבאוגנדה.
בולוסן

| --- | --- |
הר הגעש במצב רדום.
הר הגעש במצב רדום.
 מידע כללי
 גובה:  1,565 מטר
 מדינה:  הפיליפינים 
 מיקום:  האי לוזון שבפיליפינים
 התפרצות אחרונה:  מאי 2015
 קואורדינטות:  12°46′N 124°03′E﻿ / ﻿12.77°N 124.05°E﻿ / 12.77; 124.05
  (למפת הפיליפינים מוגדלת) מנילה קזון סיטי דבאו סיטי סבו סיטי זמבואנגה סיטי קגאיאן דה אורו מלזיה ים הפיליפינים  ים סין הדרומי הר בּוּלוּסַן(למפת הפיליפינים רגילה) מנילה קזון סיטי דבאו סיטי סבו סיטי זמבואנגה סיטי קגאיאן דה אורו מלזיה ים הפיליפינים  ים סין הדרומי הר בּוּלוּסַן(למפת הפיליפינים רגילה) מנילה קזון סיטי דבאו סיטי סבו סיטי זמבואנגה סיטי קגאיאן דה אורו מלזיה ים הפיליפינים  ים סין הדרומי הר בּוּלוּסַן(למפת הפיליפינים מוגדלת) מנילה קזון סיטי דבאו סיטי סבו סיטי זמבואנגה סיטי קגאיאן דה אורו מלזיה ים הפיליפינים  ים סין הדרומי הר בּוּלוּסַן
 
בּוּלוּסַן (באנגלית: Bulusan Volcano) הוא שמו של הר געש באי לוזון שבפיליפינים. הוא ממוקם בסורסוגון(אנ') שבאזור ביקול(אנ'), כ-70 ק"מ דרומית-מזרחית להר הגעש מאיון וכ-250 ק"מ דרום-מזרחית למנילה.
הוא אחד מהרי הגעש הפעילים בפיליפינים(אנ').
אריה קרול

| --- | --- |

 לידה:  8 בנובמבר 1923 בלארוס הסובייטית בלארוס הסובייטית (1919–1937)
 פטירה:  27 ביולי 2008 (בגיל 84)
 תאריך עלייה:  1935
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  נתיב
 תקופת הפעילות:  1968–1987 (כ־19 שנים)
 תפקידים בשירות
 ממונה על הפעילות בברית המועצות
 תפקידים אזרחיים
 רכז משק בקיבוץ סעד, מנהל מפעל "שער הנגב", מזכיר הקיבוץ הדתי, פעיל במיזם העלייה "בית ראשון במולדת", מרכז פעילות בני עקיבא העולמית והקיבוץ הדתי בחבר המדינות
 
אריה קרול (8 בנובמבר 1923 - 27 ביולי 2008) היה פעיל ציבור ישראלי למען יהודי ברית המועצות והתיישבות בנגב. חתן פרס ישראל לשנת ה'תש"ס (2000) על מפעל חיים - תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
ביוגרפיה

קרול נולד בשנת 1923 בעיירה ליד מינסק בבלארוס. עלה לארץ ישראל כילד עם הוריו בשנת 1935 למושבה בת שלמה.
הוא היה חבר בגרעין "עלומים" של תנועת בני עקיבא ובמסגרת זו היה שותף להקמת קיבוץ טירת צבי בעמק בית שאן ולאחר מכן היה מרכז הסניף הירושלמי של בני עקיבא. ב-1946 פיקד על היאחזות ביריה בגליל, אשר פונתה שלוש פעמים בידי הבריטים. ב-1947 נמנה עם מייסדי קיבוץ סעד בנגב, שהוקם בן-לילה ב-1947 על ידי בוגרי תנועת בני עקיבא, ועמד בקרבות קשים על הגנת האזור בעת מלחמת העצמאות.
הוא שימש כמרכז המשק בקיבוץ, עם הפסקות קצרות, עד לשנת 1963. בשנת 1959 הוביל מערכה ציבורית למען התיישבות יהודית בנגב ובשנים 1963–1967 ניהל את מפעלי "שער הנגב".
בשנים 1968–1987 היה קרול ממונה בארגון הממשלתי "נתיב" על הפעילות החשאית בברית המועצות ושליחת תיירים יהודים מתנדבים מרחבי העולם אל פעילי העלייה שם. אריה קרול יזם מערך ענף לקשר וסיוע ליהודים ולפעילות יהודית-ציונית ברחבי כל ברית המועצות. באופן זה סייע להעצמת הקשר של העם היהודי עם "יהדות הדממה" שמעבר למסך הברזל. במסגרת פעילות זו הועברו ליהודי ברית המועצות – למרות ניסיון החסימה שהעמיד השלטון הסובייטי – כמויות ניכרות של תשמישי קדושה, ספרים ללימודי עברית ויהדות, ספרות עברית, ספרי תולדות עם ישראל לרבות ברוסית, קלטות שירים עבריים וסיוע פרטני לעידוד הפעילות היהודית-ציונית ובין השאר לטובת אסירי ציון. במהלך למעלה משני עשורים, הביאו "התיירים" של קרול את זמרת הארץ ברחבי האימפריה הסובייטית. מבצע אדיר ממדים זה עבר למעשה ללא תקלות, נטע ביהודים הכלואים בברית המועצות תקווה ותרם לחיזוק זהותם היהודית-ציונית של בודדים וגם קהילות בארצות המערב. משיאי הפעילות שיזם "נתיב" הייתה השתתפות משלחת מו"לים מישראל בירידי הספרים הבינלאומיים הדו-שנתי שנערכו במוסקבה ושאיפשרה הפצת תרבות ישראל להמונים אשר פקדו את הביתן הישראלי.
עם נפילת הקומוניזם ב-1989, עבר לסייע לפעילות בתחום קליטת העלייה מברית המועצות לשעבר בדמות מיזם "בית ראשון במולדת" לקליטה בתנועה הקיבוצית ושיגור שליחים ישראלים לפעילות גלויה של עידוד העלייה.
בשנים 1987–1991 כיהן כמזכיר תנועת הקיבוץ הדתי.
קרול השיא משואה בטקס הדלקת המשואות בשנת תשנ"א - 1991.  ביום העצמאות תש"ס - 2000 קיבל פרס ישראל על מפעל חיים, תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
אריה קרול היה נשוי לרחל לבית דרוזדובסקי (דור) שנפטרה ב-1988. לזוג נולדו חמש בנות. לאחר מכן נשא לאישה את ד"ר סילויה שנקולבסקי-קרול, מרצה באוניברסיטת בר-אילן והאוניברסיטה העברית בירושלים ומומחית לארכיונאות.
קרול נפטר בכ"ח בתמוז ה'תשס"ח (27 ביולי 2008). נקבר בבית העלמין של קיבוץ סעד.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  מינהל חברה ונוער, טקס הדלקת המשואות (עמ' 55–56), באתר משרד החינוך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16767888k (data)
בית הכנסת בית ניסים (איסטנבול)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  אושקודר 
 מדינה:  טורקיה 
 קואורדינטות:  41°01′59″N 29°01′53″E﻿ / ﻿41.032929°N 29.0314597°E﻿ / 41.032929; 29.0314597
  (למפת איסטנבול מוגדלת) בית הכנסת בית ניסים(למפת איסטנבול רגילה) בית הכנסת בית ניסים he
 
בית הכנסת בית ניסים (בטורקית: Bet Nissim Sinagogu) הוא בית כנסת בשכונת קוזגונצ'וק (אנ'), איסטנבול, טורקיה. ביקורים אפשריים בתיאום מראש.
רקע

יהדות טורקיה היא אחת הקהילות היהודיות העתיקות באזור הבלקן ובאזור המזרח התיכון. כבר בימי הבית השני התיישבו יהודים באסיה הקטנה. האימפריה העות'מאנית, אשר בה היו קהילות יהודיות שונות ומגוונות, הזמינה את היהודים שגורשו מספרד ומפורטוגל במאה ה-15 להתיישב בה ורבים התיישבו בטורקיה.
רוב יהדות טורקיה היגרה מהמדינה – רובם עלו לארץ ישראל במחצית השנייה של המאה ה-20 וחלקם היגרו למדינות אירופה וצפון אמריקה.
הקהילה היהודית בטורקיה מונה כיום כ-15,000 חברים, רובם המוחלט מתגורר באיסטנבול. כיום קיימים באיסטנבול 16 בתי כנסת.
בית הכנסת

בית הכנסת הוקם בשנת 1840 בשכונת לה ויראן באיסטנבול, שכונה בה חיו יהודים שלא היו עשירים במיוחד. אהל הקודש בבית הכנסת הוא מסוף המאה ה-18.
לאחר עזיבתם של יהודים רבים, בית הכנסת נאבק שוב ושוב נגד סגירתו לצמיתות. בית הכנסת נפתח מחדש לאחר סגירה ב-1980, 1994 ו-1997.
פירוש שמו של בית הכנסת בית ניסים הוא סמל לכך שבית התפילה התמודד עם מצוקות במשך עשרות שנים.
בית כנסת נוסף בשכונה הוא בית הכנסת בית יעקב.
ראו גם

יהדות טורקיה
רשימת בתי הכנסת בטורקיה