stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שאנדור לדרר (אספן)
ביוגרפיה

שאנדור לדרר נולד במשפחה יהודית כבנם של ברנאט לדרר סיטונאי, בעל קרקעות, מייסד התאחדות המורים היהודים הלאומית ושל מריה שוואב. שאנדור לדרר הוא אחיהם הגדול של הסופר הפוליטי בלה לדרר ושל היסטוריון המוזיקה והנדבן רודולף לדרר. שאנדור לדרר קיבל תואר בהנדסה מהאוניברסיטה הטכנית בציריך ובהמשך לקח חלק פעיל בעבודות סימון המסילה של רכבת סנטגוטהארד. מאוחר יותר התעניינותו פנתה לציור, ליצירות אמנות. הוא למד אצל היסטוריון האמנות האיטלקי הנודע ג'ובאני מורלי, שאימץ ממנו את שיטת סגנון הביקורת שלו. כבר מלאו לו חמישים כאשר פרסם את המחקר הראשון שלו על יצירות מופת של אמני צפון איטליה שהיו בבעלות המוזיאון לאמנות יפה (בודפשט).
הוא היה אחד המומחים הטובים ביותר של הציור האיטלקי. כתב מחקרים בעלי איכות בנושא סגנון ביקורת הן בעיתונים הונגריים והן באיטלקיים. כאספן, השתייך לסוג-האספן המלומד, שאסף בעיקר ציורים איטלקיים, פלמיים והולנדים. היצירה היקרה ביותר באוסף שלו הייתה לוקרציה של סודורנה, אותה כבר מזכיר ושארי בביוגרפיה של הצייר. האוסף הפרטי היקר שלו הוצג על ידי יוז'ף דינר-דינש, היסטוריון אמנות ידוע באותה תקופה, בכתב העת "אמנות (Művészet). חלקים מהאוסף הוצגו בכמה תערוכות, ששוכנו באולם נפרד בתערוכה של הסלון הלאומי 1937–1938 אמני מופת איטלקיים ישנים. הוא היה חבר בוועד האיגוד הלאומי לאמנויות יפות בהונגריה. בשנת 1923 הפך לחבר באגודה ההיסטורית ההונגרית.
שאנדור לדרר נפטר בשנת 1924 משבץ מוחי בטיסהטניה אשתו הייתה אילונה לאזאר מסגוואר. לזכר בעלה הקימה אלמנתו מלגת סיור לימודי בחו"ל ב-10 מיליון כתר, שאותה קיבל לראשונה באמצעות אגודת סצ'ני לאיוש נאנדור ורגה במרץ 1925. לאחר מותו, בהתאם למשאלתו בחייו, אלמנתו תרמה כ-700 תצלומים ו-350 פרסומים מהאוסף הפרטי שלו תרמה אלמנת לחוקרי אמנות איטלקית עתיקה במוזיאון לאמנות יפה (בודפשט).
פרסומיו

Petrovics Elek], ed. (1918). "Lederer Sádor: A Szépművészeti Múzeum firenzei trecento-képei". Az Országos Magyar Szépművészeti Múzeum évkönyvei 1. Budapest: Országos Magyar Szépművészeti Múzeum. p. 18–39.
Petrovics Elek, ed. (1919). "Lederer Sándor: Sodoma Lukrécia-képeiről". Az Országos Magyar Szépművészeti Múzeum évkönyvei 2. Budapest: Országos Magyar Szépművészeti Múzeum. p. 41–56.
Petrovics Elek, ed. (1924). "Lederer Sándor: Piero di Cosimo egy fel nem ismert képe". Az Országos Magyar Szépművészeti Múzeum évkönyvei 3. Budapest: Országos Magyar Szépművészeti Múzeum. p. 9–16.
Lederer Sándor (1906). "A Szépművészeti Múzeum olasz mesterei I. A velencei festők 1. rész". Művészet. 5 (3): 177–210.
Lederer Sándor (1906). "A Szépművészeti Múzeum olasz mesterei I. A velencei festők 2. rész". Művészet. 5 (4): 259–278.
Lederer Sándor (1906). "A Szépművészeti Múzeum olasz mesterei I. A velencei festők 3. rész". Művészet. 5 (5): 311–336.
Lederer Sándor (1906). "A Szépművészeti Múzeum olasz mesterei I. A velencei festők 4. rész". Művészet. 5 (6): 391–416.
Lederer Sándor (1907). "A Szépművészeti Múzeum olasz mesterei 2. A milánói iskola és Leonardo da Vinci 1. rész". Művészet. 6 (6.): 305–323.
Lederer Sándor (1907). "A Szépművészeti Múzeum olasz mesterei 2. A milánói iskola és Leonardo da Vinci 2. rész". Művészet. 6 (6.): 387–408.
Lederer Sándor (1921). "Greco sz. Magdolnája a Szépművészeti Múzeumban,". A Műbarát (1): 241–248.
לקריאה נוספת

לקסיקון יהודי הונגרי
שאנדור לדרר בבסיס הנתונים של המוזיאון הספרותי פטפי
פאל גוליאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים. איגוד הספרנים והארכיונים ההונגרים, 1939–2002. מכרך 7
הערות שוליים

↑  Születése bejegyezve a pesti neológ izraelita hitközség születési anyakönyvének 215/1854. folyószáma alatt.
↑  Halálesete bejegyezve a törökszentmiklósi állami halotti akv. 492/1924. folyószáma alatt.
↑  "Lederer Sándor halála". Budapesti Hírlap. 44 (208.): 5. 1924-10-04.
↑  "Lederer Sándor emlékezete". Budapesti Hírlap. 44 (255.): 9. 1924-11-29.
↑  "Az Országos Magyar Szépművészeti Múzeum Évkönyvei". Századok. LV–LVI: 267. 1921–1922.
↑  "Budapest magánképtárai – A Lederer-gyűjtemény". Művészet. 3 (5.): 322–329. 1904.
↑  "Régi olasz mesterek kiállítása". A Nemzeti Szalon kiállításainak katalógusai 1937–1938. Nemzeti Szalon Művészeti Egyesület. 1937.
↑  "Napi hírek". Magyar Távirati Iroda. 1923-06-04.
↑  "A Magyar Történelmi Társulat 1923. évi június 21-én tartott felolvasó, illetve igazgatóválasztmányi ülésének jegyzőkönyve". Századok. LVII–LVIII: 221. 1923–1924.
↑  "A Szinyei Társaság külföldi tanulmányi ösztöndíjai". Budapesti Hírlap. 45 (67.): 13. 1925-03-22.
↑  "A Szinyei Merse Pál Társaság által díjazott művészek kiállításának tárgymutatója, 1925. március". A Nemzeti Szalon kiállításainak katalógusai 1924–1925. 1925.
↑  "A Szinyei Társaság által díjazott művészek névsora". A Nemzeti Szalon kiállításainak katalógusai 1924–1925. 1925.
↑  "Adomány a Szépművészeti Múzeumnak". Budapesti Hírlap. 45 (44.): 10. 1925-02-24.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 11152023638503311610   WorldCat (עם VIAF): 11152023638503311610
שומה וישונטאי

| --- | --- |

 לידה:  19 בנובמבר 1854 ג'נג'ש, הונגריה 
 פטירה:  22 בספטמבר 1925 (בגיל 70) ארז'בטווארוש, הונגריה 
 שם לידה:  Weinberger Salamon 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 השכלה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (העשור של 1870) 
 תפקיד:  חבר האסיפה הלאומית של הונגריה (17 בפברואר 1905–21 במרץ 1910)  חבר האסיפה הלאומית של הונגריה (20 בפברואר 1892–3 באוקטובר 1896)  חבר האסיפה הלאומית של הונגריה (25 בנובמבר 1896–3 בינואר 1905) 
 מפלגה:  Party of Independence and '48, Independence and '48 Party (Ugron) 
 
שוֹמה וישונטאי (במקור שלמה ויינברגר, בהונגרית: Visontai Soma; ג'נג'ש, 19 בנובמבר 1854 – בודפשט, 22 בספטמבר 1925) היה דוקטור למשפטים, עורך דין, בעל תואר "יועץ חצר המלוכה", חבר האספה הלאומית ההונגרית (1892-1906), יהודי-הונגרי.
קורות חיים

שלמה ויינברגר נולד במשפחה יהודית כבנם של אלברט ויינברגר ושל יוליאנה שוויצר. הוא המשיך את לימודיו האוניברסיטאיים בבודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) וקיבל תואר במשפטים ב-1882. לאחר מכן השתקע בבודפשט. ב-1881 שינה את שם משפחתו מוויינברגר לווישונטאי. בנוסף לעיסוקו כעורך דין, עסק גם בכתיבה עיתונאית. הוא הגן בהצלחה על עורך העיתון "זסטבה", מנהיג הרדיקלים הסרביים, בתביעה שהתנהלה נגדו על רצח מיהאי דימיטרוביץ'. הצלחתו זיכתה אותו לתגמול על ידי הרדיקלים הסרבים כשהיה מועמד לפרלמנט על ידי מפלגת העצמאות בנובי סאד ב-1892 וזכה. לאחר מכן נבחר לנציג באספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט) על ידי עיר הולדתו בשלוש בחירות (1897, 1901, 1905). הוא היה חבר בוועדה הארצית לבחינות עורכי הדין, השתתף במשא ומתן בוועדת המשפטים של הפרלמנט ההונגרי במטרה לגבש הצעה להליך פלילי. בשנת 1908 זכה בתואר "יועץ בית המלוכה" ובמקביל הפך לחבר במועצת המשמעת של בית המשפט העליון המלכותי ההונגרי (Kuria). מותו נגרם משבץ מוחי. הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
כסטודנט באוניברסיטה, הוא כתב מאמרים בכלכלה. נאומיו הפרלמנטריים הופיעו ב"יומנים". הוא ערך את כתב העת "מסילות ברזל" במשך כמה שנים.
חייו הפרטיים

אשתו הייתה ארז'בט הלאשי (1873–1935), בתם של וילמוש הלשי ושל בורבלה זוננברג.
כתביו

מהדורה נפרדת של החוקים הלאומיים. על רבית נשך. (בודפשט, 1883)
נאום ההגנה בפני בית המשפט המלכותי של נובי סאד. נאום הגנה עצמית של יושה טומיץ'. (בודפשט, 1891)
הונאה שבוצעה על ידי מיופה כוח. (בודפשט, 1895)
לקריאה נוספת

{יוז'ף סיניאי: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים) Szinnyei József: Magyar írók élete és munkái.
לקסיקון יהודי הונגרי 1929. עורך פטר אויווארי. שומה וישונטאי.
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a gyöngyösi izraelita hitközség születési akv. 69/1854. folyószáma alatt".
↑  Halálesete bejegyezve a Bp. VII. ker. állami halotti akv. 1264/1925. folyószáma alatt.
↑  "Visontai Sománé halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 858/1935. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007502393305171  ISNI: 0000 0000 7943 8902  VIAF: 121507901   WorldCat (עם VIAF): 121507901
דויטשה אופר אם ריין

| --- | --- |

תיאטר דואיסבורג
 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1955–הווה (כ־69 שנים) 
 מיקום המטה:  דיסלדורף 
 קואורדינטות:  51°13′39″N 6°46′40″E﻿ / ﻿51.22737°N 6.77788°E﻿ / 51.22737; 6.77788 
  
 operamrhein.de
 he
 
בית האופרה של דיסלדורף (2011)
הדויטשה אוֹפּר אַם רַיין (בגרמנית: Deutsche Oper am Rhein) היא להקת אופרה גרמנית, היושבת דרך קבע בדיסלדורף ובדואיסבורג. לצד האופרה פועלת גם להקת בלט. משנת 2009 מנהלה המוזיקלי הוא אקסל קובר. תזמורת הבית, התזמורת הסימפונית של דיסלדורף, מנגנת הן רפרטואר אופראי והן סימפוני.
היסטוריה

בשנת 1875 נבנה מה שהיה בהמשך לבית האופרה של דיסלדורף. בשנים 1887 עד 1920 התקיים קשר איתן בין בתי האופרה של שתי הערים, אך הוא ניתק ב-1829 ולא חודש עד 1955, עם הקמת הדויטשה אופרה אם ריין.
בית האופרה של דיסלדורף, שנבנה ב-1875, נהרס למעשה במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא נבנה מחדש ונפתח שוב בשנת 1956, מאז הוא משמש את להקת האופרה באופן קבוע. תיאטר דואיסבורג, שנבנה ב-1912, נהרס כליל ונבנה מחדש ב-1950.
מנכ"ל האופרה הנוכחי הוא כריסטוף מאייר; המנצח הראשי הוא אקסל קובר.
בשנים 2006 ו-2007 עבר בית האופרה של דיסלדורף שיפוץ וארגון מחדש. הצגת האופרה הראשונה בתיאטרון המחודש הייתה לה טרוויאטה, בניצוח ג'ון פיור האמריקאי.
ארומובטיים

| ארומובטיים |
| --- | --- |
 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: דו-חיים
סדרה:: חסרי זנב
משפחה:: ארומובטיים
שם מדעי
 Aromobatidae

ארומובטיים (שם מדעי: Aromobatidae) היא משפחה של דו-חיים מסדרת חסרי זנב החיים באמריקה המרכזית והדרומית והם קרובי משפחתם של הדנדרובטיים הרעילים. עם זאת הם הרבה פחות רעילים מקרוביהם ובכל זאת מכוסים בצבעי אזהרה נגד טורפים.
צפרדעים אלה סווגו במקור כחלק ממשפחת הדנדרובטיים, עד ל-2006 אז הפכו למשפחה עצמאית על פי כמה חלוקות. גם כשהם משויכות למשפחת הדנדרובטיים הם נכללים בתת-משפחה ייחודית.
מאפיינים

אלו צפרדעים קטנות ובעלות עור בוהק מעט, רגליהם גדולות והראש קטן. הם מסתתרים רוב זמנם על קרקעית היער בחיפוש אחרי טרף קטן.
צפרדעים אלה מתרבות כמו הדנדרובטיים, כשהראשנים בוקעים מביצים בקינים יבשתיים, והנקבה סוחבת אותם על גבם ומחפשת בריכת מים בתוך אפיפיטיים בג'ונגל הלח.
מיון

משפחה ארומובטיים (Aromobatidae)
תת-משפחה Allobatinae
סוג Allobates
תת-משפחה Anomaloglossinae
סוג Anomaloglossus
סוג Rheobates
תת-משפחה Aromobatinae
סוג Aromobates
סוג Mannophryne
סוג ומין יחיד Prostherapis dunni - לעיתים כלול בסוג Aromobates.
בית האופרה המלכותי של מסקט

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית אופרה 
 מיקום:  מסקט
 מדינה:  עומאן 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2007–2011 (כ־4 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  12 באוקטובר 2011 
 סגנון אדריכלי:  איסלאמית וקלאסית
 
 קואורדינטות:  23°36′51″N 58°28′07″E﻿ / ﻿23.61406°N 58.468721°E﻿ / 23.61406; 58.468721
 www.rohmuscat.org.om/en
  (למפת עומאן מוגדלת) מסקט סיב סלאלה ניזווא סוחאר היימא סור ח'סאב אל-בוריימי איראן איחוד האמירויות הערביות  ערב הסעודית תימן הים הערבי המפרץ הפרסיבית האופרה(למפת עומאן רגילה) מסקט סיב סלאלה ניזווא סוחאר היימא סור ח'סאב אל-בוריימי איראן איחוד האמירויות הערביות  ערב הסעודית תימן הים הערבי המפרץ הפרסיבית האופרה
 
בית האופרה המלכותי שוכן בעיר מסקט בירת עומאן. הוא בית האופרה הראשון בחצי האי ערב.
בית האופרה נבנה בפקודתו של הסולטאן קאבוס בן סעיד אאל סעיד. המבנה והמתחם סביבו, המשתרעים על פני מספר מפלסים, מתוארים כמשלבים אדריכלות איסלאמית וקלאסית. מצויים בהם אולם מופעים בקיבולת של 1,100 צופים וכן אודיטוריום, מרכז אמנות, שטחים מסחריים וגנים.
בניית בית האופרה החלה בשנת 2007 והוא נחנך ב-12 באוקטובר 2011 בהפקת האופרה טורנדוט בכיכובו של הזמר פלסידו דומינגו.
מאז הוקם בית האופרה הופיעו בו אמנים ולהקות מהעולם הערבי ומארצות חוץ שונות, לרבות אנדראה בוצ'לי, רנה פלמינג, יו-יו מה, התזמורת הפילהרמונית של לונדון ולהקת הבלט מרינסקי.
חברה לניהול אוניות

חברה לניהול אוניות היא החברה שאחראית על ניהול ופיקוח על אונייה (Ship Management), כדי שתהיה כשרה להפליג בעיתוי הנדרש. כשהאונייה כשרה לשייט היא תהיה באחריות מנהל תפעול (Operation Manager) שיריץ אותה מבחינה מסחרית בקו ספנות מסוים באופן האופטימלי, כדי להביא רווחים לבעלים ולחוכרי האונייה, לפי הסכם החכירה.
בעבר תפקיד פיקוח על האונייה היה מפוצל לשניים, מפקח טכני ומפקח ימי של אנייה. מאז שנכנס תפקיד DPA (האדם המיועד על החוף) על פי קוד ISM International Safety Management בהאמנה הבינלאומית לבטיחות החיים בים (SOLAS), יש מפקח אונייה אחת שמרכז את כל העבודה. מנגנוני העזר התומכים בעבודת המפקחים הם מאגפים מגוונים: הנדסה, רכש, תיקונים, תוכנה מחשבים ותקשורת, חשמל אוטומציה ובקרה, תקציבים, כוח-אדם ימי, מחלקה ימית ,DPA ביטחון ותיעוד. צוות האונייה מתחלף תקופתית, בעוד שמפקח האונייה אחראי במשך כל חיי האונייה.
רב החובל באונייה והמפקח בחוף פועלים בסמכות בעל האונייה והם חוליה חשובה לתפעול תקין של האונייה ברצף ובבטחה. חברה לניהול אוניות צריכה להיות בעלת ניסיון ימי, בעלת ידע רחב על תחומי הספנות ובעלת יכולת להתמודד עם כל בעיה שעלולה לצוץ.
תחומי אחריות

תחומי אחריות חברה לניהול אוניות:
תקפות וחידוש תעודות המאשרות את כושר האונייה ואת כשירות הציוד, עמידה בביקורות ובבדיקות התקופתיות של הרשויות והגורמים המוסמכים ובאמנות ימיות.
אחזקה שוטפת, כולל אספקה ותיקונים, ותיקוני אחריות של בניה חדשה. הגשת רשימות תיקונים ועבודות לביצוע באספנות.
הוצאת עבודות אחזקה לגורמי חוץ.
בדיקת לוחות זמנים ועלויות המוצעות על ידי המספנה, הגשת תקציב מספנה לאישור מקבלי ההחלטות. אספנת האונייה, משא ומתן מול המספנה בסיום האספנה ואישור החשבון הסופי.
מעקב אחרי ביצועי האונייה מבחינת מהירות, תצרוכת דלק, תצרוכת שמן.
ייזום פעולות לשיפורים טכניים בטיחותיים למנוע תאונות ולעמוד בדרישות ISM.
במקרה של נזק לאונייה – תאום עם חברת הסיווג, שיתוף אגף ביטוח, מעקב אחרי הגשת התביעה, טיפול בתיקונים ובחיוב הגורמים המעורבים.
הכנת תקציב האחזקה, התיקונים והספקות ועל ביצועו כלפי הממונים.
בקרה ואישור הזמנת אספקות ובתי מלאכה לאנייה, בקרה על חשבונות ספקים וקבלנים ואישורם לתשלום.
(בתאום עם אגף כוח אדם ימי:) אחריות ומעקב אחר ביצועי פיקוד האונייה וצוותה בנושאים טכניים וקידומם המקצועי.
אמנות

כל הספנות כפופות לאמנות בין לאומיות המוצעות ומאושרות על ידי הארגון הימי IMO וגם תקפות בחוקים על ידי מדינת הדגל של האונייה. כל אונייה בסחר בין לאומי צריכה להיות רשומה ברישום של מדינה וכך האונייה תניף את דגל רישום האונייה ובזאת מדינת הרישום תהיה אחראית לציות האמנות הבין לאומיות.
האמנות החשובות העיקריות לחברה לניהול אוניות, הן האמנה הבינלאומית לבטיחות החיים בים (SOLAS) המתייחסת בכל היבטי הבטיחות וכשר השייט בים, בתוכן קוד ISM ISPS והאמנה למניעת זיהום מאוניות (MARPOL).
רשויות הדגל של האונייה בודקות ברמה שנתית את האונייה שצריכה לעמוד בכל תנאי האמנות. ביקורות רשויות הנמל (PSC) Port State Control אזוריות אשר נהפכו לנפוצות וקפדניות יותר והן הרמה השנייה של ביקורת עמידה בתנאי האמנות לאחר רשויות הדגל. האדם המיועד על החוף Designated Person Ashore של החברה, המנוי לפקח ולעקוב על כל היבטי הבטיחות באונייה ומניעת זיהום, על פי קוד ISM באמנת SOLAS, עובד בשיתוף פעולה הדוק עם חברה לניהול אוניות כדי ליישם ולשפר את מערכת ניהול הבטיחות (SMS) באונייה ולפתור כל בעיה בטיחותית.
פיקוח ופיקוד

האונייה היא בפיקוד ובאחריותו של הקברניט, רב החובל שיש לו סמכות מוחלטת שקיבל באופן חוקי על ידי מדינת הדגל ובעלי האונייה. חברה לניהול אוניות מפקחת על כל פעילות האונייה ומשמשת כיועץ טכני לצוות פיקוד האונייה לפתרון כל בעיה שעלולה להתגלות באנייה. חברה לניהול אוניות נמצא בקשר יום יומי עם פיקוד האונייה על ביצועיה ועל עמידתה בלוח זמנים באמצעות דו"ח צהריים (Noon report) שנשלח כל יום מהאונייה לחברה.
חברה לניהול אוניות, כאחראית על תקינות כל העניינים הטכניים באונייה ועמידה בביקורות סיווג, דואגת למתן שירות תיקונים ואחזקה נדרש לציוד הניווט והתקשורת באנייה. בנוסף, יבדוק את האונייה בפקידות נמל הבית ופעם בשנה יערך ביקורת מקיפה עליה. חברה לניהול אוניות משמשת כיועץ טכני לתביעות ביטוח שונות, עוזר ברמה הטכנית לקיים חקירות תאונות וממלא דוחות להפקת לקחים. היא מספקת גם ייעוץ לתיאום מקצועי ועזרה לציוות אוניות, קיום ראיונות לרבי חובלים ומכונאים ראשיים חדשים לפני עליתם לאנייה. מילוי חוות הדעת על רב החובל והמכונאי הראשי ממולא על ידי המפקח העוקב אחרי כל תקופת השירות שלהם. מפקח אונייה בין היתר הוא האחראי על הטיפול בקבלת אונייה חדשה ובטיפול בגריטת אנייה.
תאטרו דאל ורמה

חזית תאטרו דאל ורמה בתקופתו
פנים תאטרו דאל ורמה בסביבות 1875
תאטרו דאל ורמה (באיטלקית: Teatro Dal Verme) הוא תיאטרון במילאנו, איטליה, בוויה סן ג'ובאני סול מורו, במקום שם עמד לפנים התיאטרון הפרטי "פוליטיאמה צ'יניזלי". תכנן אותו ג'וזפה פסטגאלי בהזמנת הרוזן פרנצ'סקו דאל ורמה, והוא שימש בעיקר למחזות ולהצגות אופרה במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. כיום, התיאטרון איננו משמש עוד לאופרה, אלא לקונצרטים, הצגות ומופעי מחול, כמו גם לתערוכות ולכנסים.
אולם התיאטרון המקורי, בן 3000 מושבים, מוקף כיפה גדולה, שנבנה בצורת הפרסה המסורתית, עם שני יציעי תאים ויציע גדול (או "loggione" שהוא לבדו הכיל למעלה מ-1000 מושבים. האולם נפתח ב-14 בספטמבר 1872 הפקה של "ההוגנוטים" של מאיירבר ותוך זמן קצר ביסס את עצמו כאחד מבתי האופרה החשובים באיטליה. ב"תור הזהב" שלו, עלו בתיאטרון בכורות של "לה וילי" של פוצ'יני (31 במאי 1884), ליצנים
(21 במאי 1892), ו"אי מדיצ'י" (9 בנובמבר 1893) מאת ליאונקוואלו, ו"סיגנה" של פרדריק היימן קוון (12 בנובמבר 1893). כמו כן התקיימה בו גם הצגת הבכורה של האלמנה העליזה מאת פרנץ להאר 27 באפריל 1907).
בשנות ה-30' שימש התיאטרון בעיקר כאולם קולנוע. לאחר שנהרס בסדרת הפצצות אמריקאיות במהלך מלחמת העולם השנייה, פירק הצבא הגרמני את כל חלקי המתכת מהכיפה ששרדה את ההפצצות. הבניין נבנה בחלקו מחדש בשנת 1946, ולמשך פ-רק זמן בשנות ה-50' שימש להצגת מחזות זמר. לאחר מכן הוסב האולם לקולנוע ולוועידות פוליטיות.
בשנת 1991 עבר פנים התיאטרון תהליך שיפוץ וחידוש מקיף, שהסתיים בשנת 1998. עכשיו יש לו אודיטוריום מודרני רחב-ידיים, ה"סלה גראנדה", עם 1420 מושבים, אולם מופעים קטן יותר, הידוע בשם "סלה פיקולה", עם 200 מושבים, וחלל לתערוכות וכנסים, ה"סלה טראצו". מאז ספטמבר 2001, הוא מנוהל על ידי ה"Fondazione I Pomeriggi Musicali", שתזמורתו (אורקסטרה פומריג'י מוזיקלי) יושבת דרך קבע בתיאטרון.
הערות שוליים

↑  Italian Opera Houses & Festivals, K, Caryl Charna lynn, USA by Scarecrow press, ISBN 0-8108-5359-0, pp. 42-43.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 0ba41e29-b1f4-4527-9149-53cc40d1a5b3
פולקסאופר של וינה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית אופרה 
 כתובת:  Währinger Straße 78 
 מיקום:  וינה 
 מדינה:  אוסטריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1898
 תאריך פתיחה רשמי:  1898 
 אדריכל:  Alexander Graf, Franz von Krauss 
 
 קואורדינטות:  48°13′28″N 16°21′01″E﻿ / ﻿48.2245°N 16.3504°E﻿ / 48.2245; 16.3504
 www.volksoper.at
  (למפת וינה מוגדלת) פולקסאופר של וינה(למפת וינה רגילה) פולקסאופר של וינה
 
פולקסאופר של וינה (בגרמנית: Volksoper Wien או "האופרה העממית של וינה") הוא בית אופרה חשוב בווינה, אוסטריה. הוא מעלה כ-300 הצגות של עשרים וחמש הפקות מדי עונה, הנמשכת מספטמבר עד יוני. התיאטרון מכיל כ-1,473 מקומות ישיבה ועוד כ-102 מקומות עמידה.
בית האופרה נבנה בשנת 1898 בתור תיאטרון היובל העירוני של הקיסר (Kaiser-Jubiläums-Stadttheater). במקור הוצגו בו רק מחזות, אבל משנת 1903 הוכנסו גם אופרות ואופרטות לרפרטואר. הפולקסאופר הוא אולם ההצגות הגדול ביותר בווינה לאופרות, אופרטות, מחזות-זמר ותיאטרון מחול.
ההופעות הראשונות בווינה של "טוסקה" (פוצ'יני) ו"סאלומה" (ריכרד שטראוס) התקיימו בפולקסאופר בשנים 1907 ו-1910, בסדר זה. זמרים בעלי שם עולמי כמו מריה יריצה וריכרד טאובר הופיעו שם; המנצח אלכסנדר זמלינסקי היה לקאפלמייסטר הראשון ב-1906. בשנים עד מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה רכש הפולקסאופר מעמד כבית האופרה השני ליוקרה בווינה, אבל אחרי שנת 1929 מיקד את הרפרטואר שלו באופרה קלה. אחרי מלחמת העולם השנייה היה הפולקסאופר של וינה לאתר חלופי לאופרה של וינה, שמשכנה נהרס. בשנת 1955 חזר הפולקסאופר לתפקידו הקודם בהצגת אופרה, אופרטה ומחזות-זמר.
עונת 2006-07 מייצגת נאמנה את אופיו של בית האופרה בשבע האופרטות שהוצגו בה, ביניהן חביבות הקהל כמו "האלמנה העליזה" ו"הרוזן מלוקסמבורג" של פרנץ להאר ו"ברון הצוענים" ו"העטלף" של יוהאן שטראוס הבן, ועוד שני מחזות-זמר פופולריים, "כלוב העליזים" ו"צלילי המוסיקה", ותוכניות מחול.
בספטמבר 2003 התמנה רודולף ברגר, לשעבר מנהל האופרה של שטרסבורג, למנהל הלהקה, ומארק פיולט היה למנהל מוזיקלי.
נכון לשנת 2023, מנהלה המוזיקלי כיום של בית האופרה הוא המנצח בן גלסברג ואחת ממנצחות הבית היא קרן קגרליצקי.
הערות שוליים

↑  Dirigenten, Volksoper Wien (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1212284-1  MusicBrainz: 097fbb69-d927-4956-bd76-facc7538a61c
הדסה היינריך

| --- | --- |
הדסה היינריך בעבודתה; סביבות 1950
הדסה היינריך בעבודתה; סביבות 1950
 לידה:  2 ביוני 1898 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  22 בפברואר 1979 (בגיל 80) כפר סבא, ישראל 
 תפקידים:  רופאת ילדים 
 
ד״ר הדסה היינריך (בגרמנית: Hertha Heinrich;‏ 2 ביוני 1898, ברלין – 22 בפברואר 1979, כפר סבא) הייתה רופאת ילדים, ממייסדות רפואת בתי-הספר בארץ ישראל.
קורות חיים

הדסה היינריך נולדה בברלין בירת גרמניה לעמליה והוגו היינריך. למדה רפואה בהיידלברג ובברלין. בסיום לימודיה בשנת 1924 עבדה בבית החולים האוניברסיטאי שָׁריטֶה (Charité) בברלין. התמחתה ברפואת ילדים, ברפואת בתי-ספר וברפואת ספורט. בשנים 1927–1933 הועסקה על ידי עיריית ברלין כרופאת בתי ספר. בשנת 1929 ביקרה בארץ ישראל כתיירת. הייתה פעילה בחוגים ציוניים וידעה עברית עוד לפני עלייתה ארצה בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון. באונייה שבה הגיעה נסע גם ד"ר משה בילינסון, ממנהיגי תנועת העבודה, שהיה בשעתו יו"ר הוועד המפקח של קופת חולים כללית.
תחילתה בארץ הייתה כרופאת ילדים בקופת חולים כללית וכרופאת ספורט בהתאגדות הפועל, שבמסגרתה, בין היתר, ליוותה את המשתתפים בצליחת הכנרת; היינריך כיהנה בוועד של האיגוד לרפואה ספורטיבית בהסתדרות הרפואית. את עיקר זמנה הקדישה לרפואת בתי הספר בבתי חינוך לילדי עובדים ברחבי הארץ. עסקה בהסברה בריאותית ענפה – בהרצאות בנקודות יישוב שונות וברדיו ובמאמרים רבים שראו אור בכתבי עת. במשך שנים רבות הייתה העורכת הרפואית של ירחון "איתנים" של קופת החולים הכללית, שנועד להפיץ את תודעת הבריאות בציבור. ד"ר היינריך הייתה ממניחי היסודות של הרפואה המונעת בקופת החולים על כל סניפיה מתוך האמונה ש"יפה מניעה מריפוי". בתוך כל אלה גם התגייסה לשירות ב"הגנה". מילאה תפקידים ציבוריים שונים, ובכללם באגודה לבריאות הציבור, באגודה למלחמה בסרטן ובאגודה הישראלית לגרונטולוגיה. ד"ר היינריך הייתה פעילה בוועדות ציבוריות שעסקו בילדים בעלי צרכים מיוחדים. השקיעה עמל רב בחוסות של נווה תרצה, בעיקר בטיפול בנערות. נאמר עליה כי "כל מעייניה כרופאה היו בדאגה מתמדת לדור המחר, לאזרחי העתיד, בשקידה על בריאותם הגופנית והנפשית".
היינריך נפטרה זמן קצר אחרי מות בעלה, הרופא והמוזיקאי ד"ר יואל ברוך שפרינגמן (1978), ונקברה בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
הניחה בת, עיה (עמליה) מזור, אשת האדריכל אדם מזור, ושלושה נכדים; אחד מהם, ד"ר עודד מזור, ממשיך בדרכה של סבתו והוא מתמקד בתחום הרפואה המונעת בשירותי בריאות כללית.
לקריאה נוספת

נסים לוי ויעל לוי, רופאיה של ארץ ישראל 1799–1948 ( עריכת תוכן, עיצוב וסדר: חדוה רוקח, איתי בחור), זכרון יעקב: איתי בחור הוצאה לאור, 2008, עמ' 154
מאיר בניהו, "ד"ר הדסה היינריך", החינוך הגופני והספורט, 1979 (2), עמ' 14
Eduard Seidler, "Heinrich, Hertha," Kinderärzte 1933-1945: Entrechtet – Geflohen – Ermordet, Bouvier Verlag, Bonn 2000, p. 150
הערות שוליים

↑  בתי חינוך לילדי עובדים באתר תנועת העבודה הישראלית.
↑  עוד על הירחון איתנים 1948–2005 באתר תנועת העבודה הישראלית.
↑  ד"ר יואל ברוך שפרינגמן, דבר, מודעת אבל, 16 בנובמבר 1978.
↑  ד"ר הדסה היינריך-שפרינגמן, דבר, מודעת אבל, 25 בפברואר 1979.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007515012205171  VIAF: 311794046   WorldCat (עם VIAF): 311794046
מוריץ סילאשי

| --- | --- |

 לידה:  20 באוקטובר 1854 מזסילאש, הונגריה 
 פטירה:  15 במאי 1905 (בגיל 50) קלוז'-נאפוקה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 שם לידה:  Sonnenfeld Móric 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 תפקיד:  פרופסור 
 
מוריץ סילאשי (במקור עד 1881 זוננפלד, בהונגרית: Szilasi Móric; מזסילאש, 20 באוקטובר 1854 – קלוז', 15 במאי 1905) היה דוקטור לפילוסופיה יהודי-הונגרי, פילולוג קלאסי, בלשן, מומחה לשפות פינו-אוגריות, פרופסור באוניברסיטה, חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים (1902).
ביוגרפיה

מוריץ סילאשי סיים את לימודיו התיכוניים בווספרם ובסקשפהרוואר, את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת בודפשט (ביום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד) כתלמידו של יוז'ף בודנץ, ואחר כך במשך שנה למד בלשנות שפות הודו-אירופיות ופילולוגיה קלאסית באוניברסיטאות בגרמניה. כשחזר להונגריה הפך למורה בתיכון למשך תקופה ארוכה ברובע 7 בבודפשט. לאחר הקמת מכללת אטווש יוז'ף, הוא הפך למורה בכיר של הסטודנטים לשפות במכללה ונבחר גם לחבר בוועדת הבלשנות של האקדמיה ההונגרית למדעים. בשנת 1881 שינה את שם משפחתו זוננפלד לסילאשי. בינתיים הוא התוודע לבלשן גאבור סרוואש, שהשפיע גם על התפתחותו המדעית. הוא נבחר כחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים ב־9 במאי 1902. ב-13 ביולי 1903 מונה לפרופסור מן המניין לבלשנות הונגרית ולבלשנות השוואתית באוניברסיטת קלוז'-נאפוקה, שם לימד ובשנים 1905–1906 נבחר לדיקן הפקולטה לפילוסופיה. הוא היה חבר בוועדה הלאומית לבחינות מורים בבית הספר התיכון, מורה במכון להכשרת מורים בתיכון, וחבר נספח של האגודה הפינית-אוגרית בהלסינקי.
מאמריו הופיעו, בין השאר:
בכתב העת (University of Philology (1880
במשמר השפה ההונגרית (משנת 1884, 1886, 1890)
במערכת מאדיאר הירלפ (1891). המקרה של השפה הלטינית,
בפרסומים לשוניים (1893, 1894, 1895)
היסטוריה של הבלשנות הפינית,
דוגמאות לשינוי צלילים וחלקי לשון באנגלית, 1896
קומפוזיציות שם עצם פיניות-אוגריות, 1898-1901
השוואה פינית-אוגרית-טורקית. 1903
משפחתו

מוריץ סילאשי נולד במשפחה יהודית כאחד מילדיהם של הסוחר ליפוט זוננפלד ושל רֵזִי אַבֶּלֶס. ילדיו היו: הפילוסוף וילמוש סילאשי, בשקה סילאשי, קלרה סילאשי, נונוש סילאשי, פרנץ סילאשי (עורך דין), בורישקה סילאשי, ינה סילאשי (רופא).