stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מג'נטה 1 סנט
היסטוריה

הבול התגלה ב-1873 על ידי תלמיד בית ספר מסקוטלנד בשם ל. ורנון וון (L. Vernon Vaughan), ששהה באותה עת בחבל דמררה בגיאנה. וון מצא אוסף מכתבים של דודו, ובתוכם את מג'נטה 1 סנט שנשא את חותמת הדואר של דמררה. הבול לא הופיע בקטלוגי בולים מאותה תקופה, וכעבור שבועות אחדים מכר אותו וון לאספן בולים מקומי בשם נ.ר. מקינון תמורת שישה שילינגים.
ב-1878 נמכר האוסף של מקינון לסוחר הבולים תומאס רידפאת' מליברפול, תמורת 120 לירות שטרלינג. תוך זמן קצר, ובאותה שנה, מכר רידפאת' את מג'נטה 1 סנט לפיליפ פון פרארי תמורת 150 לירות שטרלינג. לאחר מותו של פרארי ב-1917 נתגלתה צוואתו שבה הוא רצה להעביר את האוסף למוזיאון הדואר בברלין. עם זאת, האוסף כולו, שמנה מאות אלבומים, נתפס ונמכר על ידי הצרפתים שרצו פיצוי על הנזקים שספגו במלחמת העולם הראשונה.
ב-1922 נרכש הבול על ידי התעשיין האמריקני ארתור הינד תמורת כ-36,000 דולרים. באוקטובר 1935 הוצע הבול למכירה על ידי הארמר רוק ושות', ונמכר תמורת 7,500 לירות שטרלינג לפרסיבל לוינס פמברטון. מכירה זו בוטלה מאוחר יותר, והבול הוחזר לגב' סקאלה (לשעבר גב' הינד). ב-1940 היא הציעה אותו למכירה פרטית במסגרת המחלקה הפילטלית של מייסיס בניו יורק. הבול נרכש על ידי מהנדס ממוצא אוסטרלי בשם פרד "פוס" סמול, שהתגורר בפלורידה, תמורת 40,000 דולרים. עם רכישת הבול הפך סמול למי שמחזיק באוסף שלו את כל הבולים שהונפקו אי פעם בגויאנה הבריטית. ב-1970 הועמד האוסף של סמול למכירה פומבית (בשווי משוער של 750,000 דולרים), ומג'נטה 1 סנט נרכש תמורת 280,000 דולרים על ידי קבוצת משקיעים מפנסילבניה בראשות אירווין ויינברג. בשנים שלאחר מכירה זו הציג ויינברג את הבול בסדרה של תערוכות ברחבי העולם. ב-1980 נרכש הבול על ידי ג'ון אלותר דו פונט תמורת 935,000 דולרים. לאחר מאסרו של דו פונט הוחזק הבול ככל הנראה בכספת בנק שבבעלותו. ב-9 בדצמבר 2010 מת דו פונט בעודו במאסר.
מג'נטה 1 נמכר במסגרת מכירה פומבית שנערכה בניו יורק ב-17 ביוני 2014, ובה נמכרו חלקים מעיזבונו של דו פונט. בית המכירות סות'ביס העריך כי עלותו של מג'נטה 1 סנט תגיע לכ-20 מיליון דולר. הבול נמכר לבסוף לאספן סטיוארט וייצמן תמורת 9.5 מיליון דולר.
ב-8 ביוני 2021 נמכר הבול שוב במכירה פומבית של סות'ביס במחיר של 8.3 מיליון דולר.
הערות שוליים

↑  The British Guiana One-Cent Black on Magenta, סות'ביס, ‏8 ביוני 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007407401505171  LCCN: sh2017004152
אשר רייך

| --- | --- |

 לידה:  5 בספטמבר 1937 (בן 87) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית, גרמנית 
 תקופת הפעילות:  מ-1958
 פרסים והוקרה:  פרס אקו"ם (1965)  פרס היצירה לסופרים עבריים (1994)  פרס ברנשטיין (1987)  פרס אקו"ם (1968) 
 
אשר רייך (נולד ב-5 בספטמבר 1937) הוא משורר, עורך, פרוזאיקון ומתרגם ישראלי. זוכה פרס אקו"ם לשירה לשנת 2010
 ופרס אקו"ם למפעל חיים לשנת 2014.
חיים אישיים

אשר רייך נשוי למשוררת והמטפלת הזוגית והמשפחתית ד"ר אלישבע זהר. בנו היחיד צחי רייך נפטר בשנת 2012, לאשר רייך שישה נכדים מבניה של אלישבע, עליהם גם כתב בשירתו.
ספריו > יצירותיו

בשנה השביעית לנדודי: שירים (תל אביב: עקד, תשכ"ג 1963) <איורים, עמנואל קיפניס>
זריחת הלילה: שירים (תל אביב: עקד, תשל"ג 1972)
תמונת מצב: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ו 1975)
מראה מקום (רמת-גן: הוצאת מסדה, 1978)
סדר נשים: שני מחזורי שירים (תל אביב: עכשיו, תש"ם 1980)
חפיסה חדשה: שירים (תל אביב: עם עובד, תשמ"ד 1983)
סדר השירים: מבחר 1965 – 1984 ושירים חדשים (תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ו 1986)
עבודות על נייר: (תל אביב: זמורה ביתן, תשמ"ט 1988) <תורגם לגרמנית>
עובדות בדיוניות: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1993)
זיכרונות של חולה שכחה: רומן (תל אביב: ספריית מעריב, תשנ"ג 1993) <תורגם לגרמנית>
מוזיקת חורף: שירים (תל אביב: ביתן, הליקון תשנ"ז 1996)
פני הארץ: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשנ"ט 1999)
הנשיקה מבעד למטפחת: מבחר השוואות תרגומי שירה (תל אביב: עם עובד תשס"א,2001)
עתיד דומם: שירים (תל אביב: קשב לשירה, תשס"ג 2002)
איש עם דלת: סיפורים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2004)
להפך: שירים (תל אביב: ריתמוס, הקיבוץ המאוחד, 2006)
השחיין המהיר של הרגש: מבחר שירי אהבה הוצאת זמורה-ביתן 2010)
חור בגרב: שירים (תל אביב: ריתמוס, הקיבוץ המאוחד 2011)
סוף העולם: מבחר שירים של האכספרסיוניסטים הגרמנים (תל אביב:הוצאת הקיבוץ המאוחד 2012)
נעורים יפים: מבחר תרגומים של המשורר גוטפריד בן (ירושלים: הוצאת כרמל 2013)
חומר נפש: מבחר שירים (תל אביב: הוצאת קשב לשירה 2013)
חלונות לפארק, (מבחר שירים) (תל אביב: קשב לשירה 2015)
קול השירים מבחר שירה, 1963-2015 (מוסד ביאליק ירושלים 2017)
ספר ההדים (הוצאת הקיבוץ המאוחד 2018)
הרחק בתוכה (הוצאת כרמל נובלה וסיפורים אחרים 2019)
ספריו > מתרגומיו

ארצכלב: שירים / דניאל ויסבורט (ירושלים: כרמל, תשנ"ד 1994) <אשר רייך, משה דור, אריה סיון, וגיורא לשם>
שלח לחמך / מבחר שירי כריסטוף מקל (תל אביב: קשב לשירה, תשס"ב, 2002) <אשר רייך, טוביה ריבנר>
"עבודות צל" / מבחר משירי הנס מגנוס אנצנסברגר, (קשב לשירה 2007)
נעורים יפים : מבחר שירים / גוטפריד בן (ירושלים : כרמל, תשע"ג 2012)
סוף העולם : מבחר מן השירה האקספרסיוניסטית הגרמנית (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תשע"ג 2013)
ספריו > עריכה

הסלע נותר, יש להניח / עודד סברדליק (תל אביב : תמוז, 1998)
הגוף זוכר / עמליה ארגמן ברנע (תל אביב : ידיעות אחרונות : ספרי חמד, 2000)
פרסים ספרותיים

1961 - "אנה פרנק" – קרן ישראל אמריקה, כתב יד בעילום שם
1965 - פרס "אקום" בעילום שם על כתב יד קובץ שירים
1968 - פרס "אקום" בעילום שם על כתב יד קובץ שירים
1987 - פרס ברנשטיין לשירה על הספר: "עבודות על נייר"
1994 - פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים
2000 - פרס הנשיא על מיכלול יצירתו
2002 - פרס ברנר על ספרו "פני הארץ"
2003 - פרס ראש הממשלה
2003 - פרס על ספר שיריו שתורגם לגרמנית מטעם העיר בזל.
לקריאה נוספת

אשר רייך, "על הביופואטיקה שלי: הילדות כגלות", בתוך רות קרטון-בלום (עורכת), מאין נחלתי את שירי - סופרים ומשוררים מדברים על מקורות השראה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2002, עמ' 269–285
אשר רייך, הספר, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 225–226, הוצאת כרמל, 2017.
הערות שוליים

↑  מרב יודילוביץ', הוכרזו זוכי אקו"ם בתחום הספרות, ynet‏, 07.02.10
↑  המשורר אשר רייך מקבל את פרס אקו"ם על מפעל חיים לשנת 2014 באתר יוטיוב
↑  מיה סלע, אל הנערה שעל המרפסת: שיחה עם המשורר אשר רייך, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2010
↑  אשר רייך באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה
1 2  אשר רייך באתר הקשרים
1 2 3  אשר רייך באתר הוצאת עם עובד
↑  הפינוק של הבית Das Haus, das uns bewohnt באתר ktav
↑  אשר רייך, השחיין המהיר של הרגש, באתר ynet, 28 בנובמבר 2010
↑  אשר רייך, באתר ארכיון העתיד, ‏נלקח ב-26 במאי 2024
↑    אתי אברמוב, "אני מרגיש אשם שלא יכולתי להציל את הבן שלי", באתר "ידיעות אחרונות", 6 בינואר 2016
↑  פואטיקה של כאוס באתר מקור ראשון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267065705171  BNE: XX5554072  BnF: cb144694091 (data)  CANTIC: a20278111  GND: 122455444  ISNI: 0000 0000 6659 1369  LCCN: n84182660  RERO: 02-A022539327  SUDOC: 111311632  VIAF: 78782241   WorldCat (עם VIAF): 78782241
יורי סיומין

יורי פאבלוביץ' סיומין (נולד ב-11 במאי 1947, צ'קאלוב, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) הוא כדורגלן ומאמן סובייטי-רוסי. כיהן כמאמן ראשי בקבוצת "לוקומוטיב מוסקבה" במשך כמעט שני עשורים.
ביוגרפיה

יורי סיומין נולד ב-11 במאי 1947 בעיר צ'קאלוב (כיום אורנבורג). בגיל 3 עברה המשפחה לעיר אוריול.
ביוגרפיה > קריירה כשחקן

סיומין התחיל את קריירת המשחק שלו בקבוצת ספרטק אוריול, שם הבחינו בו מאמני נבחרת רוסיה הסובייטית והוא שיחק בשורות הנבחרת במסגרת אליפות ברית המועצות לרפובליקות. בגיל 18 הצטרף לקבוצת ספרטק מוסקבה בשנת 1995. בהיעדר דירה במוסקבה היה לן במרכז האימונים של הקבוצה בטראסובקה שבמחוז מוסקבה. שנה לאחר מכן, ספרטק העניקה לו דירה בכפר בסקודניקובו. באותה שנה מונה ניקולאי אוסיאנין למאמן הקבוצה ובתקופתו הוא הרבה להשאיר את סיומין על הספסל ולא לשלב אותו בהרכב הפותח.
בשנת 1968 עבר לדינמו מוסקבה בשורותיה שיחק 3 שנים וזכה על ידי החברה בגביע הסובייטי בכדורגל בעונת 1970 וסיים איתה כסגנית האלופה לאותה עונה. ב-1972, הסתכסך עם המאמן קונסטנטין בסקוב, לאחר שהאחרון סירב לשתף אותו בהרכב במשחק נגד הכוכב האדום בלגרד, שלב רבע גמר גביע מחזיקות הגביע.
סיומין עבר לקבוצת קאיראט אלמטי, בשורותיה שיחק במשך 2 עונות. גם שם הסתכסך עם המאמן, בעיקר לאור הסתייגויותיו של ארטיום פליאן הארמני, משחקני הכדורגל ממוסקבה. הסכסוך הביא לכך שסיומין הועבר לשחק במשך שנה בשורות צ'קאלובץ מהליגה השנייה.
בסוף עונת 1974 עבר לקבוצת לוקומוטיב מוסקבה. הוא סיים את קריירת המשחק שלו בקובאן קרסנודאר בה היה קפטן הקבוצה וסייע להפעלתה לליגת העל הסובייטית בכדורגל.
בסך הכל סיומין שיחק 280 משחקים בליגת העל הסובייטית בכדורגל והבקיע 39 שערים.
ביוגרפיה > קריירה כמאמן > תחילת קריירת האימון

בספטמבר 1982 התמנה למאמן קובאן קרסנודאר. לאחר מכן בשנים 1983 - 1985 אימן את פאמיר דושנבה, עמן לא הצליח להגיע להישגים כלשהם.
מה-5 בינואר 1986 ועד ה-18 באפריל 2005 כיהן כמאמן לוקומוטיב מוסקבה. בתקופת ברית המועצות, הצליח להעפיל עם לוקומוטיב לליגת העל הסובייטית בכדורגל, אך לא להישאר שם. מה גם שבעונת 1990 הקבוצה אף העפילה לגמר הגביע, אך הפסידה בתוצאה 6:1 לדינמו קייב.
בשנת 1991 סיומין הוזמן לאמן את הנבחרת האולימפית של ניו זילנד, איתה הצליח לסיים במקום השני בבית בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת 1992.
ביוגרפיה > קריירה כמאמן > לוקומוטיב מוסקבה

בסוף 1991 חזר ללוקומוטיב ובשנים הבאות הפך למאמן המוצלח ביותר בתולדותיה.
בהדרכת סיומין לוקומוטיב הפכה לכוח מוביל בכדורגל הרוסי. בעונת 1996 הקבוצה אף זכתה לראשונה מזה 39 שנים בתואר כלשהו, לאחר שזכתה בגביע הרוסי, אחרי ניצחון על ספרטק בגמר. שנה לאחר מכן חניכיו של סיומין שחזרו את ההישג והפעם גברו על דינמו מוסקבה בדרך לזכייה נוספת בגביע. בעונת 1997/1998 קבוצה הייתה קרובה לזכייה שלישית רצופה, אך הפסידה בגמר לספרטק.
לוקומוטיב לא הצליחה לזכות באליפות אך בעונות 1998 ו-1999 הגיעה להישגים נאים במפעלים האירופיים והעפילה עד לחצי גמר גביע מחזיקות הגביע.
בעשור הראשון של המאה ה-21 לוקומוטיב הגיעה להצלחות של ממש: בשנים 2000 ו-2001 זכתה בשני גביעים נוספים ובעונת 2002 זכתה לראשונה באליפות המדינה. בעונת 2004 זכתה שוב באליפות ובאותה עונה העפילה עד לשלב שמינית גמר ליגת האלופות.
בשנת 2005 הוא זומן לאמן את נבחרת רוסיה בכדורגל. הוא לא הצליח להוביל את הנבחרת להעפיל למונדיאל 2006, חרף קמפיין נטול הפסדים.
ביוגרפיה > קריירה כמאמן > בדינמו מוסקבה ובדינמו קייב

ב-2006 הוחתם בדינמו מוסקבה, שקיוותה שישחזר עבורם את ההצלחות של לוקומוטיב, אך ללא הצלחה ובאוגוסט אותה שנה התפטר.
במשך זמן קצר כיהן כנשיא קבוצת לוקומוטיב, כשאנטולי בישובץ מכהן כמאמן, אך כיוון שהקבוצה סיימה במקום השביעי בעונת 2007, השנייה פוטרו אף על פי שהקבוצה זכתה אז בגביע הלאומי.
ב-8 בדצמבר 2007 הוזמן לקייב כדי להתמנות למאמן דינמו. החוזה נחתם לתקופה של שנתיים וחצי עם אופציה להארכה בשנה נוספת. ב-2009 זכה עם הקבוצה באליפות אוקראינה והעפיל עמה עד לשלב חצי גמר גביע אופ"א, בו הפסידה ליריבתה המושבעת — שחטאר דונצק, שזכתה לבסוף בגביע.
ביוגרפיה > קריירה כמאמן > קדנציה שלישית בלוקומטיב

ב-26 במאי 2009 סיומין התפטר מדינמו וחתם על חוזה עם לוקומוטיב מוסקבה. ברם, חזרתו ללוקומוטיב לא הביאה הישגים משמעותיים וסיומין הסתכסך תדיר עם נשיאת הקבוצה אולגה סמורודסקאיה.
ביוגרפיה > קריירה כמאמן > חזרה לקייב ואימון ג'באלה

ב-23 בדצמבר 2010 חזר לקייב וחתם שוב בדינמו,
הפעם ל-3 וחצי שנים, אך בקדנציה השנייה שלו בדינמו לא הצליח לשחזר את ההצלחה הקודמת וב-24 בספטמבר 2012 פוטר.
ב-29 במאי 2013 מנהל למאמן קבוצת גבאלה האזרית. בהדרכתו הקבוצה סיימה את עונת 2013/14 במקום, השלישי בליגת העל האזרית והעפילה עד לגמר הגביע האזרי. ברם סיומין עזב בסוף העונה.
ביוגרפיה > קריירה כמאמן > חזרה לרוסיה

במאי 2014 חזר לרוסיה ומונה למאמן קבוצת מורדוביה סראנסק. סיומין הוחתם לכהן כשנה עם אופציה להארכה בשנה נוספת, כשהמטרה היא לא לרדת ליגה, בהדרכתו הקבוצה סיימה במקום השמיני בליגת העל הרוסית בכדורגל, במה שהיה להישג שיא עבור הקבוצה. עם השלמת המשימה, התפטר במאי 2015.
ביוני 2015 מונה לאמן את אנז'י מחצ'קלה. ברם, הוא פוטר לאחר המחזור העשירי, לאחר שהקבוצה התדרדרה למקום ה-15 בטבלת האליפות.
ביוגרפיה > קריירה כמאמן > קדנציה רביעית בלוקומוטיב

ב-26 באוגוסט 2016 שוב מונה למאמן ראשי בלוקומוטיב מוסקבה (בפעם הרביעית בקריירה שלו). כאן הצליח לשחזר מעט מהצלחות העבר, כאשר ב-2 במאי 2017 זכה בפעם החמישית בקריירה בגביע הרוסי בכדורגל, תוך שהוא עוקף את ואלרי גזאייב, שזכה בארבעה גביעים עם צסק"א. במאי 2018 זכה באליפות הליגה הרוסית, 14 שנה לאחר תואר האליפות הקודם. שנה לאחר מכן, במאי 2019, כבר זכה בגביע הששי שלו והביא למועדון את הגביע השמיני שלו, שהופכות את לוקומוטיב לשיאנית הזכיות בגביע. בדצמבר 2019 הוענק לו עיטור אלכסנדר נבסקי.
במאי 2020 הנהלת לוקומוטיב הודיעה כי חוזהו שמסתיים ב-31 במאי לא יחודש.
סטטיסטיקה > כשחקן

| מועדון | עונה | אליפות> משחקים | אליפות> שערים | גביע> משחקים | גביע> שערים | טורנירים אירופיים> משחקים | טורנירים אירופיים> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ברית המועצות ספרטק אוריול | 1964 | ? | ? | ? | ? | - | - |
| ברית המועצות ספרטק אוריול | 1965 | 16 | 6 | 1 | 0 | - | - |
| ברית המועצות ספרטק מוסקבה | 1965 | 13 | 2 | 0 | 0 | - | - |
| ברית המועצות ספרטק מוסקבה | 1966 | 22 | 4 | 1 | 0 | 3 | 3 |
| ברית המועצות ספרטק מוסקבה | 1967 | 8 | 0 | 0 | 0 | - | - |
| ברית המועצות דינמו מוסקבה | 1968 | 16 | 3 | 1 | 0 | - | - |
| ברית המועצות דינמו מוסקבה | 1969 | 29 | 9 | 3 | 1 | - | - |
| ברית המועצות דינמו מוסקבה | 1970 | 29 | 4 | 5 | 2 | - | - |
| ברית המועצות דינמו מוסקבה | 1971 | 21 | 4 | 3 | 1 | 2 | 0 |
| ברית המועצות קאיראט אלמטי | 1972 | 25 | 3 | 1 | 0 | - | - |
| ברית המועצות קאיראט אלמטי | 1973 | 18 | 2 | 2 | 0 | - | - |
| ברית המועצות צ'קאלובץ | 1974 | 27 | 4 | 0 | 0 | - | - |
| ברית המועצות לוקומוטיב מוסקבה | 1975 | 27 | 4 | 1 | 0 | - | - |
| ברית המועצות לוקומוטיב מוסקבה | 1976 | 28 | 4 | 3 | 0 | - | - |
| ברית המועצות לוקומוטיב מוסקבה | 1977 | 23 | 1 | 0 | 0 | - | - |
| ברית המועצות קובאן קרסנודאר | 1978 | 34 | 10 | 0 | 0 | - | - |
| ברית המועצות קובאן קרסנודאר | 1979 | 39 | 4 | 0 | 0 | - | - |
| ברית המועצות קובאן קרסנודאר | 1980 | 21 | 0 | 1 | 0 | - | - |
סטטיסטיקה > כמאמן

| מועדון | מדינה | תחילת כהונה | סיום כהונה | תוצאות> משחקים | תוצאות> ניצחונות | תוצאות> שוויונות | תוצאות> הפסדים | תוצאות> אחוזי הצלחה | תוצאות>  | תוצאות>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| קובאן קרסנודאר | ברית המועצות ברית המועצות | ‏ ספטמבר 1982 | 1982 | 12 | 2 | 2 | 8 | 16,66 |  |  |
| ‏פאמיר דושנבה | ברית המועצות ברית המועצות | 1983 | 1985 | 143 | 62 | 31 | 50 | 43,35 |  |  |
| לוקומוטיב מוסקבה | ברית המועצות ברית המועצות | ‏ 5 בינואר 1986 | ‏ 1 בינואר 1991 | 204 | 92 | 55 | 57 | 45,09 |  |  |
| לוקומוטיב מוסקבה | רוסיה רוסיה | ‏ 1 בינואר 1992 | ‏ 18 באפריל 2005 | 533 | 281 | 126 | 126 | 52,72 |  |  |
| נבחרת רוסיה | רוסיה רוסיה | 18 באפריל 2005 | 31 בדצמבר 2005 | 7 | 3 | 4 | 0 | 42,85 |  |  |
| דינמו מוסקבה | רוסיה רוסיה | ‏ 11 בנובמבר 2005 | ‏ 8 באוגוסט 2006 | 14 | 1 | 6 | 7 | 7,14 |  |  |
| דינמו קייב | אוקראינה אוקראינה | ‏ 8 בדצמבר 2007 | ‏ 26 במאי 2009 | 67 | 46 | 11 | 10 | 68,65 |  |  |
| לוקומוטיב מוסקבה | רוסיה רוסיה | ‏ 1 ביוני 2009 | ‏ 29 בנובמבר 2010 | 53 | 24 | 15 | 14 | 45,28 |  |  |
| דינמו קייב | אוקראינה אוקראינה | ‏ 23 בדצמבר 2010 | ‏ 24 בספטמבר 2012 | 77 | 50 | 13 | 14 | 64,93 |  |  |
| גבאלה | אזרבייג'ן אזרבייג'ן | ‏ 29 במאי 2013 | ‏ 23 במאי 2014 | 42 | 23 | 7 | 12 | 54,76 |  |  |
| מורדוביה | רוסיה רוסיה | ‏ 27 במאי 2014 | ‏ 30 במאי 2015 | 33 | 13 | 5 | 15 | 39,39 |  |  |
| אנז'י | רוסיה רוסיה | ‏18 ביוני 2015 | ‏29 בספטמבר 2015 | 11 | 2 | 3 | 6 | 18,18 |  |  |
| לוקומוטיב מוסקבה | רוסיה רוסיה | ‏26 באוגוסט 2016 | ‏1 ביוני 2020 | 92 | 47 | 19 | 29 | 51,08 |  |  |
| רוסטוב | ‏4 באוגוסט 2021 | ‏25 בספטמבר 2021 | 7 | 1 | 3 | 3 | 51,08 |  |  |  |
| בסך הכל | בסך הכל | בסך הכל | בסך הכל | 1362 | 646 | 297 | 345 | 50,15 |  |  |
תארים > קבוצתיים > כשחקן

הגביע הסובייטי בכדורגל: 1970
תארים > קבוצתיים > כמאמן

ליגת העל הרוסית בכדורגל: 2002, 2004, 2017/2018
הגביע הרוסי בכדורגל: 1995/96, 1996/97, 1999/00, 2000/01, 2016/17, 2018/19
הסופר קאפ הרוסי: 2003, 2005, 2019
גביע חבר המדינות: 2005
ליגת העל האוקראינית בכדורגל: 2008/09
הסופר קאפ האוקראיני: 2011
הערות שוליים

↑  יורי סיומין באתר rusteam.permian.ru
↑  «Матчасть» (подробная история и статистика ФК «Кубань» с 1979 года) 1982 год
↑  Юрий Сёмин начнет тренировать киевлян в январе 2008 // Вести.ру, 9 декабря 2007
↑  "Юрий Сёмин: «Мы выиграли самое важное соревнование»". Официальный сайт ФК «Динамо» (Киев).
↑  "Сёмин назначен главным тренером «Локомотива»". Чемпионат.ру. אורכב מ-המקור ב-2009-05-29. נבדק ב-2017-12-11.
↑  "Сообщение пресс-службы". Официальный сайт ФК "Локомотив". אורכב מ-המקור ב-2012-03-15. נבדק ב-2017-12-11.
↑  "Руководство Локомотива отправило Сёмина в отставку". Чемпионат.ру. אורכב מ-המקור ב-2010-12-03. נבדק ב-2017-12-11.
↑  "Юрий Сёмин подписал контракт с «Динамо»". Официальный сайт ФК «Динамо» (Киев).
↑  Андрей Несмачный: «Сёмин давал мне установку к атакам не подключаться»
↑  יורי סיומין פוטר מדינמו קייב, באתר וואלה, 24 בספטמבר 2012
↑  דינמו קייב פיטרה את יורי סיומין, באתר nrg
↑  Юрий Сёмин покинул пост главного тренера азербайджанской «Габалы»
↑  Юрий Сёмин станет новым главным тренером футбольного клуба «Мордовия»
↑  Юрий Сёмин: Сдаю билеты в Бразилию. Вместо матчей ЧМ и путешествий — сборы… — Новости — Советский Спорт
↑  Юрий Сёмин заявил, что покидает пост главного тренера ФК «Мордовия» | Футбол | Р-Спорт. Все главные новости спорта
↑  Юрий Сёмин объявил об уходе из «Мордовии»
↑  Юрий Сёмин — главный тренер «Анжи»
↑  «Анжи» объявил о прекращении сотрудничества с Сёминым
↑  «Локомотив» подтвердил назначение Сёмина главным тренером
↑  מיכאל יוכין‏, הסיומין המושלם: יורי סיומין, מר לוקומוטיב, זכה באליפות סנסציונית, באתר וואלה, 6 במאי 2018
↑  "Локомотив" завоевал Кубок России по футболу // "לוקומוטיב" זכתה בגביע רוסיה בכדורגל, דיווח Vesti.ru (ברוסית)
יורי סיומין בלוקומוטיב (2009)
עודה תראבין

אין תמונה חופשית
עודה סלימאן תראבין (בערבית: عودة سليمان ترابين; נולד ב-20 ביולי 1981) הוא אזרח ישראלי, רועה גמלים בן הפזורה הבדואית בנגב, שנעצר בשנת 2000 על ידי השלטונות המצריים באשמת ריגול לטובת ישראל, ושוחרר ב-10 בדצמבר 2015 לאחר 15 שנות מאסר, בתמורה לשחרור 6 אסירים מצרים פליליים שהוחזקו בישראל.
תולדות הפרשה

תראבין נולד בחצי האי סיני למשפחה בדואית, המשתייכת לשבט תראבין. זמן קצר לאחר מכן, בעת שחצי האי עבר לידי מצרים בחרה משפחתו של עודה להישאר בישראל, לעבור לנגב ולהתפרנס מרעיית גמלים ומאיסוף מתכות (כיום המשפחה מתגוררת ביישוב בדואי לא מוּכר ליד אתר הפסולת "דודאים").
בשנת 2000 חצה תראבין את הגבול המצרי באופן לא חוקי על מנת לבקר את אחותו הנשואה, שמתגוררת עם משפחתה באל עריש. על אף שחציית הגבול המצרי שלא כחוק היא דבר מקובל בקרב האוכלוסייה הבדואית, עצרו אותו השלטונות המצריים. לתראבין נודע כי עוד טרם כניסתו למצרים, נשפטו אביו והוא שלא בנוכחותם בבית דין צבאי באשמת ריגול לטובת ישראל, ונידונו למאסר. תראבין נידון ל-15 שנות מאסר ואילו אביו נידון ל-25 שנות מאסר. הבסיס להרשעתם היה עדות בן דודו של תראבין המתגורר במצרים, עיד סלימאן, אשר הורשע בעצמו בריגול בשנת 1999. רק בדצמבר 2004 אישרה מצרים לישראל כי תראבין מוחזק על ידה.
תראבין היה כלוא בכלא טורה אשר בדרום קהיר, באותו תא בו היה כלוא גם עזאם עזאם. כאשר חתם אריאל שרון על העסקה לשחרור עזאם עזאם נמתחה עליו ביקורת על כך שלא דרש גם את שחרורו של עודה תראבין.
יש הטוענים כי פסקי הדין נגד תראבין ונגד אביו הם חלק ממדיניות עוינת כלפי בדואים שבחרו לעזוב את מצרים עם הנסיגה הישראלית מחצי האי סיני.
ניסיונות לשחרורו

למרות בקשות חוזרות ונשנות מצד דרגים שונים בישראל, מצרים מסרבת להעביר את תיק המשפט של תראבין ובו ראיות לכאורה לאשמתו, גם לאחר ששוחרר לישראל בדצמבר 2015 (נכון ל-2024). עורכי דין מישראל שניסו לערער בעבורו נדחו בטענה שהדבר אינו אפשרי.
עו"ד יצחק מלצר מבאר שבע מייצג בהתנדבות את תראבין, וסגן השר איוב קרא הקים עבורו שדולה בכנסת.
נעשו מספר ניסיונות מצד בכירים בישראל להעלות את עניינו של תראבין בפגישותיהם עם אישים רמי דרג במצרים. באוגוסט 2009 העלה נשיא המדינה, שמעון פרס, את עניינו של תראבין בפני נשיא מצרים, חוסני מובארכ, בעת ביקור שערך במצרים. בפברואר 2010 העלה סגן השר קרא את עניינו בפני הקונסול הכללי של מצרים באותה עת, עאטף סידאללה, בפגישה משותפת באילת וכך אף עשה בנימין נתניהו בפגישתו עם מובארכ ביולי 2010. אף הרב עובדיה יוסף וח"כ בנימין בן-אליעזר שהיו שרויים בידידות ארוכת שנים עם מובארכ, בעת שהיה עדיין נשיא מצריים פנו אליו וביקשו את שחרורו של תראבין.
לגרסת משרד החוץ הישראלי, מאסרו של תראבין עלה בשיחות שמקיימים גורמים ישראליים עם מצרים בכל הדרגים במשך מספר שנים, והוא נדון גם בוועדת הקישור הצבאית של שתי המדינות. פנייה אף נעשתה למועצת זכויות האדם המצרית בראשותו של בוטרוס בוטרוס ראלי, אך ללא תגובה.
באוקטובר 2011 ניסתה ישראל לכלול את תראבין בעסקת האסירים שנרקמה בין ישראל למצרים לשחרורו של אזרח ישראלי נוסף, שהוחזק בכלא המצרי, אילן גרפל. ח"כ ישראל חסון, שהיה אחראי לביצוע עסקת השחרור של גרפל, ניסה לפעול גם בעניינו, אולם בסופו של דבר שוחרר רק גרפל.
בחודש אפריל 2012 נפוצו בכלי התקשורת פרסומים לפיהם תראבין עומד להשתחרר בעסקת חילופי אסירים עם מצרים עד 25 באפריל של אותה שנה. כפי הנראה, מקור גל השמועות הוא פרסומים בעיתונות המצרית לפיהם תוכננה עסקת חילופי אסירים, שבמסגרתה יוחלף עודה כנגד 83 עצירים מצריים, המוחזקים בבתי הכלא בישראל.
בתגובה מסר עורך הדין של עודה ושל משפחתו, עו"ד מלצר, כי בישראל הדברים אינם מפורסמים, אולם משפחות העצירים המצריים, שרובן משפחות בדואיות מסיני, מפעילות לחץ על ממשלת מצרים להסכים לעסקת החילופים. בתחילת חודש אפריל 2012 נחטף אוטובוס שהסיע קבוצה מחיילי כוח המשקיפים הרב-לאומי, אשר שוחרר על ידי הפעילים הבדואים, רק בעקבות הבטחתו של מושל אל-עריש שעד ה-25 בחודש העסקה תושלם. בסופו של דבר בחרו הרשויות המצריות לא לקיים את הבטחתן. לבסוף, תראבין שוחרר בדצמבר 2015, כ-15 שנים מאז שנכלא על ידי שלטונות מצרים בדצמבר 2000 .
הערות שוליים

↑  אריאל כהנא, זאב קם, אסף גבור, אחרי 15 שנים: עודה טראבין שב מהכלא המצרי לישראל, באתר nrg‏, 10 במאי 2015
↑  אמיר אלון, איתמר אייכנר, טובה צימוקי, עודה טראבין בהצהרה ראשונה אחרי השחרור: "הייתי בבית קברות במצרים", באתר ynet, 10 במאי 2015
↑  http://www.timesofisrael.com/israel-to-release-all-egyptian-prisoners-in-exchange-for-bedouin-held-since-2000/
סלימן תראבין, אביו של עודה תראבין (שגם בעצמו נשפט בהיעדרו במצרים למאסר- אך מעולם לא נאסר כי נזהר לא להיכנס למצרים, ככל הנראה כי השלטונות ראו בבחירתו ובחירת שאר משפחתו לעבור לישראל בעת העברת השליטה של חצי האי סיני לידיי מצרים כמעשה בגידה ובגלל זה הבן עודה נכלא ברגע שהגיע לשם ביוזמתו- למרות שהיה פעוט כשמשפחתו עזבו את סיני)  .
בית הילדים בשאמוני

שאמוני
בית הילדים בשאמוני שבצרפת שימש כבית מקלט לילדים יהודים בתקופת השואה. משנת 1942 ועד 1944 שהו בו עשרות ילדים, שנותרו בחיים בסיום המלחמה. הבית פעל בעיירה שאמוני במחוז סבואה עילית במזרח צרפת.
בית הילדים הוקם על ידי מרינט גי (Marinette Guy) וז'ולייט וידאל (Juliette Vidal) מהעיר סנט אטיין. בימי המלחמה ניהלו השתיים בעיר מרפאת סיוע לאמהות וילדים. הן הפכו את המרפאה למרכז סיוע לארגון אוז"ה ולארגון הצלה של הצופים היהודים בצרפת - "השישית" (La Sixieme), כדי ליטול חלק בהצלת יהודים.
ממחצית 1942 הפעילו השתיים בשאמוני קייטנה לילדים, נוצרים ויהודים כאחד. הוא הוסב לבית ילדים לאחר שנודע לגי ולוידאל שילדים רבים איבדו את הוריהם, אשר גורשו למחנות ההשמדה. בית הילדים עבר מצריף בשאמוני אל מלון "השלום" המקומי (כיום סופרמרקט ברחוב Joseph Vallot [אנ']). סיפור הכיסוי שלו היה ששימש כבית חופש לילדים מאזורים מסוכנים.
באוקטובר 1943 נמצאו בבית הילדים 42 ילדים, מהם 37 יהודים. הילדים היו בגילאי שלוש עד 14. מרביתם הגיעו מהעיר סנט אטיין. כדי להגן עליהם הם קיבלו שמות צרפתיים והוכנו עבורם מסמכים מזויפים. חלקם למדו בבית הספר המקומי תחת שמות בדויים. בבית הילדים הוכנו גם מסמכים מזויפים שונים עבור אנשי המחתרת הצרפתית. אנשי הצוות של בית המקלט, מרביתם יהודים, טיפלו בילדים במסירות. בין השאר למדו הילדים להחליק על השלג במקום.
בין אנשי צוות הבית הייתה הגרמנייה הנוצרייה קלר ברוויצקי, אשר פעילותה סייעה רבות לקיום ביטחונו של המעון ולאי חשיפתו.
גי ווידאל דאגו לכך שהילדים ישמרו על זהותם היהודית ואת ליל שבת ציינו כיהודים, בנפרד מחבריהם הנוצרים. הם גם חגגו את החגים היהודים במידת האפשר ובחנוכה הדליקו נרות בחנוכייה מאולתרת. הילדים לא ביקרו בכנסייה ולא עסקו בפעילות הנוצרית בבית הספר, כשלמקומיים נמסר שהוריהם הם אתאיסטים.
ב-27 באוגוסט 1944 שוחררה שאמוני על ידי ארגון המאקי. כבר באביב של אותה שנה הועברו עשרה ילדים מבית הילדים לספרד ומשם עלו לארץ ישראל. לאחר השחרור הוסעו הילדים בחזרה לסנט אטיין כדי להתאחד עם הוריהם, אך רק מעטים מאלו שרדו.
בית הילדים בשאמוני פעל עד אוקטובר 1947. חמישים ילדים חיו בו. רבים מהם עלו לארץ ישראל והיתר נותרו לחיות בצרפת.
מרינט גי וז'ולייט וידאל וכן קלר ברוויצקי הוכרו - ב-1969 וב-1991 בהתאמה - כחסידות אומות העולם.
מקור

בית הילדים בשאמוני, באתר יד ושם (תאריך כניסה: 5 במאי 2016)
יוסי גנוסר

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  31 בדצמבר 1945
 פטירה:  13 בינואר 2004 (בגיל 58)
 תאריך עלייה:  1957
 מדינה:  ישראל
 השתייכות:   שירות הביטחון הכללי
 תקופת הפעילות:  1968–1987 (כ־19 שנים)
 תפקידים בשירות
 מ"מ ראש אגף חקירות, ראש מרחב צפון, ראש האגף לענייני זרים
 תפקידים אזרחיים
 איש עסקים
יוסי גנוסר (31 בדצמבר 1945 – 13 בינואר 2004) היה מבכירי שירות הביטחון הכללי, איש עסקים ומתווך שיחות השלום בין יצחק רבין ויאסר ערפאת.
ביוגרפיה

נולד בשם אוסיה גינזבורג ב-31 בדצמבר 1945 בווילנה בירת ליטא הסובייטית. בשנת 1957, כשהיה בן 12, עלה לישראל עם משפחתו. למד בכפר הנוער "הדסים". התגורר ברמת גן, שם למד בתיכון אהל שם. בצה"ל שירת בשלישות. לאחר מכן, למד באוניברסיטה העברית בירושלים כלכלה ופילוסופיה.