stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עדי ארד
הערות שוליים

↑  יהודה ביטון, פיתרון אמין, באתר הארץ, 4 באפריל 2002
↑  אורלי פרום, עכבר העיר, מלחמת לבנון השנייה – עכשיו המחזמר, באתר הארץ, 6 ביוני 2007
↑  עכבר העיר, המדיטק מציג: הכבש ה-16 וציפור הנפש, באתר הארץ, 16 במרץ 2009
↑  מיכאל הנדלזלץ, "גטו" בקאמרי - נורא ונפלא, באתר הארץ, 16 במרץ 2010
↑  מיכאל הנדלזלץ, סיפורה של אנה פרנק נלכד בתפאורה המסתובבת של הקאמרי, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2016
↑  גלי פיאלקוב, עכבר העיר, "101 כלבים דלמטים": הרבה רעש וצלצולים ריקים מתוכן, באתר הארץ, 6 בדצמבר 2010
↑  יאשה קריגר, עכבר העיר, המצעד: הדרך לברודווי עוד ארוכה, באתר הארץ, 10 ביוני 2012
מיכאל הנדלזלץ, "המצעד" בפסטיבל ישראל, באתר הארץ, 10 ביוני 2012
↑  אבנר שביט‏, גל גדות לא תשתתף בגרסה העברית של "ראלף ההורס 2". זו המחליפה שלה, באתר וואלה, 24 באוקטובר 2018
משימה עולמית

משימה עולמית היא סדרת ספרים מאת הסופרת גלילה רון־פדר-עמית, שכוללת 36 ספרים.
| --- | --- |

כריכת הספר ה-19 בסדרה
 מידע כללי
 מאת:  גלילה רון פדר עמית
 הוצאה
 הוצאה:  מודן הוצאה לאור
 תאריך הוצאה:  2007
 מהדורות נוספות
 מספר כרכים:  36
תקציר העלילה

הספר מלווה את אביגיל אופיר, תלמידת כיתה ו' שגרה בתל אביב. אביגיל גויסה בידי אדם המכונה "האביר" - המפקד הישראלי בארגון ששמו "מסדר האבירים". מטרת הארגון היא לעזור לאנשים חפים מפשע ולאנשים במצוקה בכל העולם. האביר מגיע לאביגיל בעזרת המלצה של תום לוי, תלמיד כיתתה שגויס משימה אחת לפניה. אביגיל מאוהבת בתום, ויחסיהם הרומנטיים משתנים ומתעצבים במהלך הסדרה. במשימה העולמית הראשונה של אביגיל הצמד טסים ליפן במטרה להציל ילד ישראלי חטוף. במהלך הסדרה מתגלים פרטים נוספים על האביר ועל המסדר שמטעמו הוא פועל. במשימה עולמית 26 איטליה (ממלכת האבירים) אביגיל ותום עולים דרגה במסדר האבירים והופכים למפקדים.
ספרי הסדרה

| מספר ספר | שם הספר | שנת הוצאה |
| --- | --- | --- |
| 1 | יפן יפן - מרדף ברכבת הקליע | 2007 |
| 2 | הודו הודו - בעקבות השחקן מבוליווד | 2007 |
| 3 | פרו פרו - מגדת העתידות האינדיאנית | 2008 |
| 4 | סרי לנקה סרי לנקה - השן של הבודהה | 2008 |
| 5 | פולין פולין - סוד האוצר היהודי | 2009 |
| 6 | ארצות הברית ניו יורק - מי יציל את פסל החרות? | 2009 |
| 7 | ארמניה ארמניה - החותם של הפטריארך | 2010 |
| 8 | לאוס קמבודיה לאוס וקמבודיה - בלון הנפץ של החמר רוז' | 2010 |
| 9 | בולגריה בולגריה - הזיפנים מהים השחור | 2011 |
| 10 | הממלכה המאוחדת לונדון - נסיך על הכוונת | 2011 |
| 11 | איסלנד איסלנד - עינו הכחולה של השטן | 2012 |
| 12 | אלבניה אלבניה - שודדי הים האדריאטי | 2012 |
| 13 | ישראל ישראל - המזימה לחיסול הדמוקרטיה | 2013 |
| 14 | רוסיה רוסיה - שלדים ברכבת הטרנס סיבירית | 2013 |
| 15 | אוקראינה אוקראינה - גלוחי הראש מאומן | 2013 |
| 16 | קנדה קנדה - כדור השלג | 2014 |
| 17 | פורטוגל הודו פורטוגל וגואה - המטמון של וסקו דה גמה | 2014 |
| 18 | סינגפור סינגפור - מרד האריות היורקים | 2014 |
| 19 | רומניה רומניה - הערפדים מטירת דרקולה | 2014 |
| 20 | דרום קוריאה קוריאה - צמח האלמות מהאזור המפורז | 2014 |
| 21 | בלגיה בלגיה - מלחמת היהלומים | 2015 |
| 22 | מצרים מצרים - אשלית השתקפות של האביר הקופטי | 2015 |
| 23 | טיבט טיבט - הגלגול של הלאמה | 2016 |
| 24 | הרפובליקה העממית של סין סין - יש בוגד במסדר האבירים | 2017 |
| 25 | שווייץ שווייץ - מבצע שוקולד | 2017 |
| 26 | איטליה איטליה - ממלכת האבירים | 2017 |
| 27 | טאיוואן טאיוואן - פיגוע בשוק הנחשים | 2018 |
| 28 | לפלנד לפלנד - מה קרה לסנטה קלאוס? | 2019 |
| 29 | צ'כיה צ'כיה - הכפילים של הגולם מפראג | 2019 |
| 30 | סרדיניה סרדיניה - האוצר של יבשת אטלנטיס | 2019 |
| 31 | הונגריה הונגריה - קוביית האש | 2020 |
| 32 | רוסיה רוסיה האירופאית - הזהב הקבור של אמא מולדת | 2021 |
| 33 | נורווגיה נורווגיה - מתקפת הטרולים | 2021 |
| 34 | ארצות הברית ארצות הברית - מדינות הדרום - שובו של הקו קלוקס קלאן | 2022 |
| 35 | יוון יוון - זומבים מהלכים במנזרים התלויים | 2023 |
| 36 | קריית הוותיקן מדינת הוותיקן - אפיפיור על הכוונת | 2024 |
דמויות > דמויות ראשיות

אביגיל אופיר - חניכה ולאחר מכן מפקדת במסדר האבירים, מספרת הסיפור ותלמידה בכיתה ו'.
תום לוי - חניך ולאחר מכן מפקד במסדר האבירים, תלמיד בכיתה ו'.
האביר הישראלי - הממונה על תום ואביגיל מטעם מסדר האבירים. בספר 14 מתברר ששמו הוא מוטי.
דמויות > דמויות משניות

עידן אופיר - אחיה של אביגיל.
דניאל שפר - ילדה בכיתה של תום ואביגיל שמאוהבת בתום. בספר 25 אמרו שהיא חברה של אביגיל.
שני אטיאס - ילדה בכיתה של תום ואביגיל, חברה של אביגיל.
אודליה שמואלי - ילדה בכיתתם של תום ואביגיל שמאוהבת בתום ומנסה לחשוף רומן של תום ואביגיל.
שאר האבירים במסדר האבירים.
שאר המגויסים במסדר האבירים.
ההורים של אביגיל.
ההורים של תום.
שאר חבריהם לכיתה של תום ואביגיל.
הערות שוליים

↑  מהדורה מחודשת יצאה לאור בשנת 2024
הכל אודות פאם

| --- | --- |

 מבוסס על:  פרקי הפודקאסט "The Thing About Pam" וסיקור דייטליין הנוגע לסיפורה של פאם האפ
 סוגה:  דרמת פשע
 שחקנים:  רנה זלווגר ג'וש דוהאמל ג'ודי גריר גידיון אדלון שון ברידג'ס סואן ספוק מאק ברנדט קייטי מיקסון גלן פלשלר
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  6
 הפקה
 חברת הפקה:  Weird Egg Productions Big Picture Co. NBC News Studios בלאמהאוס הפקות
 אורך פרק:  43 דקות
 שידור
 רשת שידור:  NBC
 רשת שידור בישראל:  HOT3 yes VOD
 תקופת שידור מקורית:  8 במרץ 2022 – 12 באפריל 2022
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
הכל אודות פאם (באנגלית : The Thing About Pam) היא מיני סדרה של דרמת פשע אמריקאית המפרטת את מעורבותה של פאם האפ (אנ') ברצח בטסי פאריה בשנת 2011.
עלילה

הסדרה סובבת סביב של הרצח של בטסי פאריה בשנת 2011, שהביא להרשעת בעלה ראס. כאשר הרשעתו בוטלה, הפשע פתח שרשרת אירועים שחשפה תוכנית שטנית בה מעורבת פאם האפ.
שחקנים > דמויות ראשיות

רנה זלווגר בתפקיד פאם האפ, "אשת עסקים" שנעצרה על רצח בטסי פאריה
ג'וש דוהאמל בתפקיד ג'ואל שוורץ, הסנגור של ראס פאריה
ג'ודי גריר בתפקיד ליאה אסקי, התובעת של מחוז לינקולן ששפטה את ראס פאריה פעמיים בגין רצח אשתו
גידיון אדלון בתפקיד מריה דיי, בתם בת ה-17 של בטסי ורוס
שון ברידג'ס (אנ') בתפקיד מארק האפ, בעלה של פאם האפ
סואן ספוק בתפקיד ג'נט, אמה של בטסי וסבתה של מריה
מאק ברנדט (אנ') בתפקיד הבלש מק'אריק, בלש שהוקצה לתיק הרצח של בטסי
קייטי מיקסון (אנ') בתפקיד בטסי פאריה, אשתו של ראס, אמה של מריה דיי וקורבן הרצח
גלן פלשלר (אנ') בתפקיד ראס פאריה, בעלה של בטסי ואביה של מריה
שחקנים > תפקידי אורח

פטרישיה פרנץ' בתפקיד מיני, שכנתה של פאם
בן צ'ייס בתפקיד נייט סוונסון, עורך דין שעובד עם ג'ואל
דרו שייד בתפקיד טרוויס האפ, בנם של פאם ומארק
סיליה ווסטון בתפקיד שירלי נוימן, אמה של פאם
הת'ר מגי בתפקיד כריס מנמאייר, השופטת במשפטו של ראס
אליס בארט-מיטשל בתפקיד קאתי סינגר, עיתונאית ומפיקה ב-Dateline
דיין דבנפורט בתפקיד מייק ווד, מועמד לתפקיד התובע של מחוז לינקולן וחברו של ג'ואל
ג'ף ריאן בייקר בתפקיד לואיס גאמפנברגר, תושב מיזורי שנורה ונהרג על ידי פאם
עיתונאי Dateline קית' מוריסון מספק את הקריינות של התוכנית.
סדרת המשך

בספטמבר 2024, פורסם כי סדרה בשם "הכל אודות טומי" נמצאת בפיתוח בפלטפורמת Peacock, והיא מהווה סדרת המשך ל"הכל אודות פאם". הסדרה תעסוק בתומאס רנדולף, שכונה "האלמן השחור", שהיה נשוי שש פעמים, כאשר ארבע מנשותיו נפטרו. "הכל אודות טומי" מבוססת על סיקור של תוכנית החדשות "Dateline", שגם סיקרה את הסיפור של פאם האפ בסדרה. הסדרה מפותחת על ידי התסריטאי ברוס מרשל רומנס, יחד עם NBC News Studios ובלאמהאוס, כאשר UCP (חטיבה של אולפני יוניברסל) היא האולפן המפיק. רומנס יכתוב את פרק הפיילוט של "הכל אודות טומי" וישמש גם כמפיק בפועל.
הערות שוליים

↑  Breznican, Anthony (2 בפברואר 2022). "Renée Zellweger Is Unrecognizable as a Midwestern Murdering Mom". Vanity Fair. ארכיון מ-2 בפברואר 2022. נבדק ב-3 בפברואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Nellie Andreeva, ‘The Thing About Pam’ Offshoot ‘The Thing About Tommy’ In Works At Peacock, Deadline, ‏2024-09-30 (באנגלית אמריקאית)
מתקפת טט

מתקפת טט (בוייטנאמית: Sự kiện Tết Mậu Thân; באנגלית: Tet Offensive) הייתה המערכה הצבאית המשולבת אשר ערך הוייטקונג (החזית הלאומית לשחרור וייטנאם) בשיתוף עם "צבא העם" בצפון וייטנאם, כנגד רפובליקת וייטנאם בדרום וארצות הברית ובעלות בריתן, במהלך מלחמת וייטנאם (1959–1975). תכלית המתקפה הייתה לפגוע במטרות צבאיות ומוקדי בקרה אזרחיים בדרום המדינה, ולהצית התקוממות כללית בקרב האוכלוסייה אשר תפיל את הממשלה בסייגון, בניסיון לסיים את המלחמה במהלומה אחת כבדה והרסנית. מתקפת טט התרחשה בשלושה גלים ולאורך כשבעה חודשים, וגבתה רבבות קורבנות משני הצדדים.
המתקפה החלה ב-30 בינואר 1968, ביומה הראשון של תחילת השנה הירחית, חג הטט אשר נקרא גם "חג האביב". זהו היום החשוב ביותר בלוח השנה הווייטנאמי, וצפון וייטנאם הכריזה על הפסקת אש של שבוע ודרום וייטנאם הוכריזה על יומיים של הפסקת אש לכבוד החג. ב-31 בינואר, כ-80,000 חיילי הכוחות הקומוניסטים תקפו למעלה ממאה יישובים וערים ברחבי המדינה, במבצע צבאי רחב היקף והגדול ביותר במלחמת וייטנאם עד לאותה עת. מעורבותה של ארצות הברית הגיעה לשיאה בעקבות מתקפה זו, אשר עצם פריצתה והיקפה הגיעו כהפתעה גמורה לכוחות ארצות הברית  שהאמינו כי הכוחות הלוחמים מולם חלשים, נחשלים ועל סף כניעה. ארצות הברית, תחת לינדון ג'ונסון, אומנם הגיבה במהירות והצליחה לעצור בעד הלוחמים, אך למתקפה הייתה השפעה עצומה על דעת הקהל האמריקנית, והיא הייתה הגורם המרכזי להטייתה ולהגברת השיח האנטי-מלחמתי בעולם בכלל ובאמריקה בפרט.
מהלך המתקפה > הגל הראשון

כשלושים דקות לאחר חצות של 30 בינואר, החלו ההתקפות המשולבות של הוייט קונג בחמש מתוך שש הערים המרכזיות ברחבי המדינה, ובכללן עיר הבירה. הראשונה להיפגע הייתה המפקדה הראשית האמריקנית נאצ'אנג (Nha Trang), ובעקבותיה הותקפו שבע נוספות. הכוחות הלוחמים פעלו בכל פעם על-פי אותה שיטה: הפגזה במרגמות או רקטות, ומייד לאחריה כניסה של כוח מסיבי של לוחמים, בדרך כלל בסדר גודל של גדוד, ולפעמים בגיבוי של כוחות צבא הצפון. עם הפריצה לערים התחברו הכוחות עם לוחמים מקומיים אשר הובילו אותם אל המפקדות הראשיות ואל תחנות הרדיו. במקרים רבים התיאום עם הלוחמים המקומיים לא פעל כמתוכנן, ועם שחר מצאו עצמם חלק מן הכוחות רחוקים ממטרות היעד שלהם. אל הגנרל ויליאם וסטמורלנד, אשר עמד בראש הכוחות האמריקניים בווייטנאם, הגיעו ידיעות מן השטח כי המתקפות עשויות להתפשט ברחבי המדינה במהלך היום, והוא העלה את רמת כוננות הצבא למרבית. ב-3 בבוקר של אותו היום הגיעו המתקפות אל סייגון הבירה ובסיסים צבאיים אמריקנים רבים נוספים בכ-27 מוקדי התקפה עיקריים, ושדות התעופה אשר סייעו לכוחות הברית הופגזו ברקטות ב-64 מחוזות. הבסיס האחרון שנפגע במסגרת הגל הראשון של המתקפות היה בבק לו (Bac Lieu) ב-10 בפברואר. ההערכה היא כי כ-84,000 לוחמים קומוניסטים לקחו חלק במערכה וכי אלפים רבים נוספים שיתפו עימם פעולה, הן כגיבוי בשעת לחימה והן בחסימת דרכים.
ברוב המקרים, המגננה כנגד מתקפות הפתע נערכה על ידי צבא הרפובליקה בדרום וייטנאם. המיליציות המקומיות, בסיוע כוחות המשטרה, הצליחו לרוב לדחוק את הלוחמים לאחר יומיים-שלושה, לעיתים אף בתוך כמה שעות, אך במקומות מסוימים המשיכה הלחימה ימים ארוכים. ההכרעה הייתה תלויה במידה רבה ביכולותיהם ורמת מוכנותם של הכוחות המקומיים, אשר התגלו כלא אחידים: בעוד חלק התגברו בקלות על לוחמי הוייטקונג, אחרים לא עמדו בפרץ ואף נכנעו במהירות יחסית. שלא כפי שקיוו הקומוניסטים ועל-אף ניסיונות שידול מצידם, שום יחידה של צבא הדרום לא ערקה והצטרפה ללחימה לטובתם.
על הגנרל וסטמורלנד העידה פמלייתו, כי למרות הכרזותיו האופטימיות וחזותו הבטוחה בהמשך הלחימה, היה מוכה אלם ותדהמה עם הגעת הידיעות הראשונות. על-פי קלארק קליפורד, שר ההגנה האמריקאי אשר נכנס לתפקיד כחודש לאחר פרוץ המתקפה, תגובת הדרג הצבאי במקום הייתה על סף פאניקה. ב-12 בפברואר עוד החזיק וסטמורלנד בדעה כי מטרתם האמיתית של הוייט קונג היא קה סאן (Khe Sanh), בה ישבו כוחות המארינס, וכי "84,000 הלוחמים ושאר הפעולות ברחבי המדינה הם הסחה ותו לא", ובכך נתפס בעיני שאר סגל הפקוד כלא רציונלי ויש שפקפקו ביכולתו להתגבר על המשבר.[דרוש מקור]
מהלך המתקפה > סייגון

למרות שסייגון הייתה המטרה החשובה ביותר, כוחות הוייט קונג לא שאפו לכבוש ולהחזיק בה אלא בחרו להתמקד בחמישה יעדים מרכזיים: המפקדה הראשית של צבא הדרום, "ארמון העצמאות", שגרירות ארצות הברית, מפקדת הצי הימי האמריקאי והנחתים, ותחנת הרדיו הממלכתית. במסגרת תוכנית הפעולה תפסו הכוחות הראשוניים בעמדות היעד והחזיקו בהן כ-48 שעות עד לבואם של כוחות נוספים. מודיעין כושל ויכולת תיאום ירודה בין הכוחות המקומיים חיבלו במשימה אשר הגדירה כי ישתלטו על טנקים וארטילריה שהיו אמורים להימצא במקום, אך למעשה כבר הועתקו למיקום אחר חודשיים קודם לכן, או לא היו שמישים.
אחד היעדים העיקריים היה תחנת הרדיו הממלכתית. הלוחמים הביאו עימם הקלטה של הו צ'י מין המכריז על שחרור סייגון וקורא להתקוממות אזרחית כנגד הממשל המכהן בראשותו של ת'יו (Thieu). אומנם עלה בידם להשתלט על התחנה ולהחזיק בה כשש שעות, אך קווי התקשורת נחתכו על ידי אנשי הסטודיו (שהיה מרוחק מהתחנה) ברגע הפלישה, והקלטת לא שודרה.
הקמתו של בניין שגרירות ארצות הברית בסייגון, מבנה מאסיבי בן 6 קומות הממוקם במרכז מתחם רחב ידיים, הושלמה חודשים ספורים קודם לכן. ב-2:45 לפנות בוקר החלו הכוחות בניסיונות להטמין פצצות מסביב למבנה על-מנת לפרוץ אליו, אך מותו של מפקדם בתחילת הפעולה ומאמצים כושלים חוזרים ונשנים לחדור לבניין הובילו את הכוחות לחוג את המתחם הלוך ושוב ללא הצלחת חדירה. בינתיים הגיעה תגבורת לשגרירות, הלוחמים נוצחו וב-9:20 בבוקר הייתה השגרירות בטוחה שוב.
ברחבי העיר בינתיים קבוצות קטנות של הוייט קונג תקפו בתים של קצינים, מבנים ציבוריים ותחנות משטרה. מצוידים ב"רשימות שחורות" של קצינים ואנשי ציבור, הם הוציאו להורג את כל מי שעלה בידם למצוא. הברוטליות מצד הוייט קונג גררה ברוטליות דומה מהצד השני, וב-1 בפברואר לכד ראש המשטרה המקומית איש וייט קונג שהיה בבגדים אזרחיים והוציאו להורג בירייה מול קהל ומצלמות. הן צילום הווידאו והן תמונת הסטילס שצילם אדי אדמס התפרסמו ברחבי העולם והם מוכרים ומזוהים עם מלחמת וייטנאם עד היום. רק זמן מה לאחר פרסומם הסתבר שהחשוד היה מעורב ברציחתו של קצין משטרה וכל משפחתו.
עם עליית השחר שככו הקרבות במרכז העיר, אך המשיכו ביתר שאת ברבעים הסיניים ובעיקר בצ'ולון (היום הו צ'י מין סיטי), אשר שימשה כמרכז פיקודי של צבא הדרום וכוחות הברית. הקרבות נמשכו מבית לבית, עד אשר יצאה ההוראה לכלל האזרחים לפנות את בתיהם והאזור הוכרז כשטח ללא-אש. הלחימה הופסקה לבסוף ב-7 במרץ הודות ליחידות תגבורת שהגיעו מהדרום.
למעט הקרבות בעיר הואא (Hue) והטיהורים בסייגון וסביבתה, עיקר הגל הראשון של המתקפות הסתיים בשבוע השני של פברואר. האמריקאים מעריכים כי במהלך הגל הראשון בכללותו נהרגו כ-45,000 איש, ומספר לא ידוע של פצועים. וסטמורלנד העריך כי באותה תקופה נהרגו 32,000 מן הלוחמים הקומוניסטים ו-5,800 נשבו. מצבא הדרום נהרגו כ-3,000, 8,000 נפצעו וכ-600 נעלמו. ארצות הברית וכוחות הברית דיווחו כי 1,536 מחייליהם נהרגו, 7,764 נפצעו ו-11 נעלמו.
מהלך המתקפה > הואא

ב-3:40 בבוקר 31 בינואר, הותקפו עמדות של כוחות הברית בהואא. חלק מן העמדות החזיקו מעמד, אך רובן נפלו לידי הקומוניסטים. הקרבות נמשכו 28 יום. כוחות הברית העריכו כי מספר ההרוגים בקרב הקומוניסטים נע בין 2,500–5,000. בקרב צבא הדרום נהרגו כ-400, ובקרב האמריקנים נהרגו 216 חיילי מארינס ו-1,609 נפצעו. למעלה מ-5,800 אזרחים נהרגו אף הם, וכ-116,000 איבדו את בתיהם מתוך אוכלוסייה של 140,000.
עם שוך הקרבות נמצאו ברחבי העיר קברי אחים ובתוכם כ-2,800 גופות. הסיבה להוצאות להורג אלה נותרה עלומה.
מהלך המתקפה > קה סאן

המתקפה בקה סאן החלה בעצם ב-21 בינואר, וכוחות הברית העריכו כי היו לה שתי מטרות: האחת, ניסיון אמיתי לכבוש את המקום, והאחרת, כפעולת הסחה אשר נועדה להסב את תשומת לב האמריקאים משאר מוקדי הפורענות. וסטמורלנד גרס כי תכלית המתקפה הייתה ליצור פרובוקציה בקרב כוחות צבא הצפון ולגרור אותם לידי עימות ממושך באזור הקטן והלא מאוכלס יחסית, ולהביא את ארצות הברית לידי הפגזות אוויריות מאסיביות של המקום. וסטמורלנד, וכן התקשורת העולמית אשר סיקרה את אזור הקרבות הזה בצורה נרחבת, ערכו השוואה בלתי-נמנעת עם קרב דיין ביין פו, בו הותקף בסיס צבאי צרפתי ואז נכבש ונוהל על ידי כוחות הוייט-מין במלחמת הודו-סין הראשונה. הוא האמין כי זהו ניסיון לשחזר את הניצחון ההוא והכיר את חיבתו של מנהיג המורדים למבצעים גרנדיוזיים כגון זה (אך לא ידע על מותו של האחרון טרם ההתקפה).
קה סאן ו-6,000 לוחמי המארינס שבה היו מוקפים בכ-20,000 לוחמים של הוייט קונג וצבא הצפון. במהלך המצור, שנמשך עד 8 באפריל, ספגו כוחות הברית אינספור הפגזות של טילי קרקע-קרקע, ארטילריה ומרגמות, וכן מתקפות ארעיות של כוחות רגליים על העמדות הסובבות את הבסיסים. אך הקרבות היו בעיקר בין כוחות ארטילריים וכללו פחות עימותים ישירים, והאמריקאים הגיבו בהפגזות כבדות מן האוויר, בין השאר באמצעות מפציצי B-52 ועם רכבת אווירית אשר העבירה ציוד ותחמושת לבסיסים. עד לסוף המצור הופלו 39,179 טונות של תחמושת ממפציצים אמריקנים בהגנת הבסיס. האמריקאים מעריכים כי כ-8,000 נהרגו מכוחות הדרום ורבים נוספים מכך נפצעו, וכי מצד כוחות הברית נהרגו 730 ונפצעו 2,642. מספרם של הרוגי לוחמי הצפון, כמו גם אזרחים, אינו ידוע ונאמד באלפים.
מהלך המתקפה > הגל השני והשלישי

על-מנת לחזק את מעמדם בשיחות בפריז, אשר יחלו ב-13 במאי, פתחו הוייט קונג בגל השני של המתקפות לקראת סוף אפריל. המודיעין האמריקני העריך כי בין החודשים פברואר–מאי גייס הו צ'י מין כ-50,000 לוחמים נוספים שיתגברו את הכוחות שנותרו מן הקרבות. אחד הקרבות הארוכים ביותר במתקפת טט התרחש במסגרת הגל השני, בין 29 באפריל ו-30 במאי, על הבסיס האמריקני ב-Dong Ha. הצפון-וייטנאמים איבדו כ-2,100 לוחמים, הרגו 290 אמריקאים ופצעו קרוב לאלף.
ב-4 במאי תקפו הכוחות הקומוניסטים 119 מטרות בדרום וייטנאם, ביניהן סייגון. הפעם יתרון ההפתעה לא היה לצידם, ורוב ההתקפות דוכאו, למעט חלק אשר צלחו והפיצו מהומות ופורענות בבירה. בבסיס מסוים אף נחלו האמריקאים מפלה ופינו את המקום. הקומוניסטים שבו לסייגון ב-25 במאי למתקפה נוספת, מבלי ניסיונות לפגוע במבנים אמריקנים. הם שגו והשתלטו על שש פגודות במחשבה כי לא יופגזו מן האוויר, ונפגעו. הקרבות הקשים ביותר נערכו בצ'ולון, כאשר 87,000 אזרחים נותרו ללא קורת גג, 500 נהרגו ואלפים נפצעו. במהלך עיקר הגל השני (5 במאי – 30 במאי), האמריקאים סבלו 1,161 אבדות, ואלפי פצועים נוספים. כ-600 הרוגים היו לכוחות בריתם בצבא הדרום.
הגל השלישי של המתקפה החל ב-17 באוגוסט, ונפתח בקרבות על הגבולות, שנועדו ככל הנראה להוות הסחה מפני המתרחש בערים. צבא צפון וייטנאם היה הכוח הנלחם העיקרי בגל זה, בשל שינויים במדיניות ארצות הברית. סייגון שוב הותקפה, אך נשמרה בקלות יחסית. בחמישה שבועות של לחימה ולמרות מותם של כ-20,000 לוחמים, לא הושג יעד אחד בודד של המתקפה. אך, כפי שכתבו היסטוריונים מאז, מפלתם של הקומוניסטים כלל לא הייתה מוחלטת, ולא סופית. במהלך הגל השלישי נהרגו כ-700 חיילים אמריקנים. חוסר ההישגים מצד אחד והדם הרב שנשפך מצד שני היוו נקודת שפל עבור הקומוניסטים, והתחושה הייתה כי המחיר הכבד אינו מוצדק. במהלך המחצית הראשונה של 1969 למעלה מ-20,000 לוחמים קומוניסטים ערקו לכוחות הברית.
השלכות המתקפה > צפון וייטנאם

פיקוד הוייט קונג בהאנוי נאלץ להתמודד עם השלכות ההימור הגדול שלקחו, ותקוותם העיקרית והשאפתנית, ליצור התקוממות עממית גורפת כנגד הרפובליקה, הסתיימה בכישלון צורב. מתוך כ-85,000–100,000 לוחמים של הוייט קונג וצבא הצפון אשר השתתף במתקפה, כ-75,000 נהרגו. היום קל לראות מדוע נחלו הכוחות הקומוניסטיים מפלה כה קשה: האנוי לא העריכה כראוי את כושר הניידות והיכולת האסטרטגית של כוחות צבא ארצות-הברית, אשר אפשרו זרימה מהירה של כוחות גיבוי אל האזורים המותקפים. כמו כן, תוכנית המתקפה הייתה מסובכת וקשה לביצוע ותיאום, כפי שהראו היטב ההתקפות של 30 בינואר. בחירתם במספר רב של יעדים מרוחקים על-פני התמקדות במטרות נבחרות, אשר אילצו אותם להתפזר במספרים קטנים יחסית בכל המדינה במקום להסתער כמסה, עמדה בעוכריהם אף היא, כמו גם שילוחם של גדודים שלמים אל תוך לוע אויב בעל תחמושת חדישה, יעילה וחזקה הרבה יותר. ולבסוף, ובעיקר, ההנחות המוטעות שעימן יצאו ללחימה מלכתחילה בקשר ליכולת ורצון העם במתקפה.
אחד הגנרלים של הוייט קונג העיד כי הם שגו הן בהערכת כוח האויב והן בהערכת כוחם שלהם, והודה כי היעדים שהציבו לפניהם היו שאפתניים מעבר ליכולתם. מאמצי הקומוניסטים להחזיר לידיהם את השליטה על פנים המדינה הצליח מעט יותר לתקופה. באזורים מסוימים חיזקו אחיזתם, ומזכירות המדינה האמריקנית הצהירה כי כל ניסיון הידברות עימם התגלה כבלתי אפשרי. אך גם הישגים אלה אבדו להם, שכן עם הזמן המשיכו פעולות תגובה אמריקאיות, נהרגו מורדים רבים נוספים והשטחים הוחזרו. ההתארגנות, המוטיבציה והתשתיות, במיוחד זו האנושית, אשר בנו לעצמם בשקידה במשך כ-10 שנים לא שבו עוד לקדמותם, והאנוי של אחרי המתקפה הצליחה להשלים את שורותיה מקרב חיילי הצפון ביחס הנמוך של כשליש לעבר. חלק מן הגנרלים הקומוניסטים, אשר הודו אומנם כי יעדם המקורי לעורר את ההמונים ללחום לצידם נכשל, ציינו כי ההשפעה שהייתה למתקפה על ארצות הברית ודעת הקהל העולמית, כמו גם גורם ההפתעה והמפלות הקטנות שנחל האויב, היוו נחמה ראויה. חלקם אף ראו בהם, למרות הכל, ניצחון.
האנוי לא צפתה כלל את ההשפעה הפוליטית והפסיכולוגית העצומה שהייתה למתקפה על אזרחי ארצות הברית. משראתה את תגובת התקשורת בארצות הברית, הכריזה במהרה על "ניצחון", וחשה כי הותירה חותם וחיזקה את מעמדה. הדיונים הדיפלומטיים בזירה הבין-לאומית, שמהם חששו הצפון-וייטנאמים יותר מכל טרם המתקפה, נהיו חלק בלתי נפרד מן המדיניות שלהם לאחריה, יחד עם הלחימה וההתנגדות העממית.
ב-5 במאי, בנאום אל מול הקונגרס, הטיח צ'ונג צ'ין (Truong Chinh), ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית, ביקורת קשה על דרכיה המיליטנטיות של המפלגה ועל רצונה ב"ניצחון מהיר ומיידי". ביקורתו הציתה ויכוח סוער בקונגרס לגבי כיוונה ועתידה של המפלגה שנמשך ארבעה חודשים. המפלגה התפצלה, והפלג המיליטנטי, בראשותו של לה דואן (Le Duan), השתתפה עצמאית בשיחות מעתה ואילך. שבע שנים לאחר מכן, תזכה מפלגתו לניצחון לו ייחלה.
השלכות המתקפה > דרום וייטנאם

דרום וייטנאם הייתה שרויה במצב של בלבול ותהפוכות הן לפני והן אחרי המתקפה. קשה במיוחד היה סבלם של יושבי הכפרים הלא מעורבים אשר הותקפו לראשונה מאז פרוץ המלחמה. צבא הדרום נשלח להגן בעיקר על האזורים העירוניים, והיה זה בלתי נמנע שאת החלל אשר נותר בכפרים ינצלו וימלאו הוייט קונג. האלימות וההרס שהיו מנת חלקה של דרום וייטנאם הותירו צלקות פסיכולוגיות עמוקות על אוכלוסייתה, והוכח להם כי גם עם תמיכה אמריקאית גורפת אין ביטחונם מובטח כלל.
המחיר האנושי והחומרי אשר שילמה דרום וייטנאם היה רב. הערכות של הממשלה לגבי אבדות בנפש בקרב האזרחים הגיעו ל-14,300, ועשרות אלפי פצועים. אל המספר העצום של 800,000 פליטים מאז פרוץ המלחמה נוספו עוד 630,000. עד לסוף 1968, אחד משנים עשר התגורר במחנה פליטים והתשתית הלאומית נהרסה כמעט כליל. צבא הדרום, אף על פי שעלה בהתנהלותו על ציפיות האמריקאים, סבל ירידה תלולה במורל חייליו, ורבים מהם נטשו.
ממשלתו של ת'יו גילתה נחישות ויעילות, במסגרת יכולותיה המצומצמות, וכבר ב-1 בפברואר הכריזה על ממשל צבאי ויצאו צווים לגיוסם של 200,000 חיילים חדשים, צעד אשר נדחה בהצבעות קודמות. בנוסף לשיפור הניידות והיכולות הצבאיות, קמו מגמות נוספות כמו מלחמה בשחיתות, קריאות לאיחוד פוליטי ורפורמות אדמיניסטרטיביות אשר זה מכבר הגיע זמנן. ת'יו הקים ועדות אשר יפקחו על קליטת הפליטים וחלוקת המזון. כמו כן, היו הממשלה והאמריקאים מעודדים מהתמורות באוכלוסייה. רבים אשר הביעו אמפתיה כלפי הקומוניסטים קודם, או שנותרו נייטרלים, פנו לתמוך ברפובליקה מתוך כעס על שהמתקפה נפתחה בראש שנת הטט, המייצגת עבורם שלום. עיתונאים רבים, כמו גם דמויות בכירות בפוליטיקה ובדת, הביעו תמיכה מחודשת בממשלה.
ת'יו ראה במצב החדש שנוצר הזדמנות לבסס את מעמדו, והוא מיהר לנצל אותה. יריבו העיקרי היה סגנו, קי (Ky), מפקד חיל האוויר לשעבר, אשר התמודד מולו בבחירות 1967. לאחר מתקפת טט, תומכיו של קי בין שורות הצבא והממשלה הודחו, נעצרו והוגלו. הופעלה צנזורה על התקשורת, ורבים היו מודאגים מחזרתם של מקורבים למפלגתו של הנשיא הקודם, אשר התאפיינה בריכוזיות ונפוטיזם, למוקדי כוח. בקיץ 1968 זכה הנשיא בקרב אזרחיו לכינוי "הדיקטטור הקטן". ת'יו הביא עליו גם את חשדנות ארצות הברית, מאחר שהוסיף להחזיק בדעה כי לא ייתכן שלא ידעה על המתקפה הממשמשת. בשיחות עם אנשיו של לינדון ג'ונסון הביע את אמונתו כי ארצות הברית מעוניינת לנטוש את דרום וייטנאם, וכי לא עשתה כל שיכלה כנגד הוייט קונג. מספר חודשים לתוך השיחות, אמר לשר ההגנה האמריקני, "עכשיו כשאנחנו אחרי, תודו שידעתם שזה הולך לקרות"; הוא התקשה להאמין שארצות הברית, על שלוחותיה המודיעיניות והמבצעיות הרבות באזור, כשלה בצורה כה משמעותית. אך ההיסטוריה מראה כי בדיוק כך היה. מבחינתו של ת'יו, הניסיונות הדיפלומטיים של האמריקאים עם צפון וייטנאם "לא היוו תקווה לסוף הלחימה, אלא חשש מפני שלום". בשיחות פרטיות עם הנשיא ג'ונסון בהונולולו, הובטח לו כי ארצות הברית לא תנטוש את דרום וייטנאם, וכי שום הסכם או קואליציה משותפת לא ייכפו עליו ללא הסכמתו.
השלכות המתקפה > ארצות הברית

חייל וייט קונג מת
class=notpageimage|הצגה
מתקפת טט גרמה למשבר כבד בקרב הממשל האמריקני, ונוצר מצב בו קשה היה מאוד לשכנע שוב את אזרחי ארצות הברית כי הקומוניסטים נפגעו והוחלשו בצורה משמעותית. ההצהרות האופטימיות אשר יצאו מן הממשל והפנטגון ערב המתקפה לגבי המצב בווייטנאם עמדו בפני ביקורת נוקבת ואף הושמו ללעג. אמינותה של ממשלת ג'ונסון נפגעה קשות ועמדה במבחן מתמיד מאותה נקודה ואילך.
תחושות ההלם והכעס אשר חשו האמריקאים הדהדו בכל. ב-18 בפברואר נהרגו הכי הרבה חיילים אמריקנים ביום אחד מאז תחילת המלחמה: 543, ואלפים נוספים נפצעו. בשבוע של 23 בפברואר יצאו צווים לגיוסם של 48,000 חיילים, הגיוס השני בגודלו במלחמה. ב-28 של אותו החודש, רוברט מקנמארה, שר ההגנה אשר גם פיקח על ההסלמה בווייטנאם בין השנים 1964–1965, וכבר התנגד למלחמה באותה העת, התפטר מתפקידו. סה"כ ההרוגים האמריקאים בזמן מתקפת טט הגיע ל-7,000 – מספר שאומנם היה נמוך ביחס לאבדות הקומוניסטים, אך היה גבוה ביותר עבור אזרחי ארצות הברית.