טובה חסקינה
פעילותה בארץ-ישראל

עם תום מלחמת העולם הראשונה, בעזרתו של משה נובומייסקי, התאפשרה עלייתה חזרה לארץ-ישראל ב-1919, בין השאר עם משפחותיהם של יצחק אפשטיין ומשה מדזיני. בארץ הייתה פעילה בפועלי ציון, פעלה למען האיחוד עם אחדות העבודה וייסוד ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל. הייתה בין מקימי גן ילדים של הפועל הצעיר לילדי העולים מתימן ברחוב שבזי בשכונת שעריים ברחובות, וב-1920 החליפה את הגננת הראשונה רחל ניימן, בניהול הגן. חסקינה חינכה את ילדי הגן לאור תפיסתה החינוכית לאהבת הטבע והחקלאות, ובמקביל הרחיבה את פעילותה גם לביקורים בבתי המשפחות והדרכת האמהות, לימודי ערב לילדות העדה התימנית שהועסקו בעבודות משק בית, והשתתפות במועצות הפדגוגיות בבית הספר.
ב-1921 השתתפה בקונגרס הציוני העולמי ה-12 בקארלסבאד כנציגת צעירי ציון מסיביר ואורל. השתתפה בסיורים מקצועיים במוסדות חינוך ב-1921 בפראג ובוינה, ב-1925 בפריז.
חסקינה הקימה את גן הילדים העירוני הראשון בתל אביב ב-1921, גן ילדים עירוני א' וניהלה אותו מאז עד מותה ב-1948. לגן הוקם משכן קבע ברחוב מטלון 66. חסקינה ניהלה את הגן ברוח שיטת מונטסורי, אשר במרכזה נמצא הילד, והחינוך נועד לאפשר לו בסיס מסודר להתפתח למבוגר אחראי, מאושר ומגשים את עצמו. ב-1929 השתלמה בלונדון בשיטת מונטסורי. היא ”כתבה והרצתה בעל פה ובכתב על ערכו החברתי של הגן, על אחריותו של הילד לסדר ולנקיון שבחדר, על ערך השירות העצמי בהלבשתו ובסיפוק שאר צרכיו, על החופש הדרוש לילד לשם התפתחותו, שלא תהא המורה עומדת כל הזמן על גבו ומדריכתו להכניס ידיעות לתוכו.”
במשך חמש שנים הייתה מדריכת גננות בבית המדרש למורות וגננות ע"ש לוינסקי, בהנהלת יצחק אפשטיין ונח פינס. הייתה ממייסדות התאחדות הגננות בארץ-ישראל ושימשה יושבת הראש שלה. הייתה חברת מרכז (הוועד המנהל) של הסתדרות המורים. ערכה את כתב העת הפדגוגי "הד הגן" שהיה כתב-עת משלים להד החינוך בהוצאת הסתדרות המורים. ארגנה והשתתפה בכנסים מקצועיים רבים ופרסמה מאמרים פדגוגיים בעיתונות היומית ובכתבי עת מקצועיים.
נבחרה למועצת עיריית תל אביב, כיהנה בוועדת התרבות ויזמה בין השאר הקמת מבנים לגני ילדים וכן הקמת גני משחקים בתל אביב, מיזם שתואר בחוברת שחיברה חסקינה והוציאה לאור ועדת התרבות של עיריית תל אביב בקיץ תרפ"ו (1926). בחוברת תואר גם מצב גני הילדים בעיר, המלצות לתכנים ושירים ולתחזוקה והיגיינה, ואף רשימת איבזור מומלץ לגני ילדים. חזונה אודות גני משחקים כלל אנשי חינוך המלווים ומדריכים את הפעילויות, הן בגני משחקים במרחב הציבורי והן במבנים (מעין משחקיות), על מנת לתת מענה לילדים שעקב היצע המקומות הזמינים המצומצם לא נקלטו בגני ילדים ובבתי הספר, וכן כמענה לשעות הפנאי לשהייה באוויר הצח ולהרחקה מתנאים סביבתיים ומשפחתיים קשים.
חסקינה הציעה להקים "בתי תינוקות" לגילאי לידה עד שלוש, כדי לאפשר יציאתן לעבודה של אמהות לתינוקות ופעוטות. בתי התינוקות אמורים להיות מוארים ורבי חדרים (כללו גם חדר הנקה לאמהות), עם ריהוט וצעצועים בצבעים נעימים ותוך הקפדה רבה על ניקיון ועל איכות הטיפול. היא הציעה גם להקים כיתת-מעבר בצמוד לגן הילדים בה יחונכו ילדים עד גיל שבע (ולהעדפתה אפילו עד גיל שמונה) כדי להכינם באופן הדרגתי למעבר לבית הספר.
חסקינה יזמה את ארגון ועדי ההורים של גני הילדים בתל אביב ליד ועד ההורים המרכזי. היא ייעצה וערכה את התוכנית "פינת הילד" בתחנת הרדיו קול ירושלים ובהמשך קול ישראל.
חסקינה ייסדה וניהלה את תיאטרון הילדים של מרכז הגננות שהתקיים כשלושים שנה. "תיאטרון הגננות" היה תיאטרון הילדים המאורגן והמקצועי הראשון בישראל, בתחילת דרכו הוצגו בו שירי סיפור שכתב לוין קיפניס וביים יעקב אוקסנברג, לעיתים שותפו בהצגות ילדים מהקהל. המלחין יואל אנגל תרם מיצירותיו לתיאטרון. התיאטרון העלה גם הצגות בחגים - חנוכה, פורים ופסח. בין ההצגות האהובות שהועלו בו היו שמלת השבת של חנה'לה, הדחליל, ופינוקיו. שירים שנכתבו עבור ההצגות הפכו לאהובי הקהל. בשנת תש"ב פורסמה מונוגרפיה על התיאטרון מאת משה גורלי. לאחר פטירתה של חסקינה והעברת התיאטרון להסתדרות המורים, פג להט ההתלהבות וההתנדבות שהשרתה חסקינה על שותפי המיזם, התיאטרון סבל מקשיים כלכליים וארגוניים והפסיק להתקיים במתכונתו הציבורית.