החיילים היהודים בחיל הספר העבר-ירדני
מלחמת העולם השנייה > פרשת המרד בחבניה

בחודש מאי 1941, במסגרת מלחמת העולם השנייה, התנהלה המלחמה האנגלו-עיראקית בין בריטניה ובעלות בריתה לבין עיראק ובעלות בריתה ממדינות הציר. המלחמה החלה לאחר הפיכה צבאית בעיראק שהעלתה לשלטון את המנהיג הפרו נאצי רשיד עאלי אל-כילאני. אל-כילאני העלה דרישות לסילוק הצבא הבריטי מאדמת עיראק, על אף שעיראק הייתה מחויבת לנוכחות צבאית בריטית על אדמתה על פי ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930. הדרישות הסלימו לכלל עימות צבאי, שבסופו פלשו צבאות בריטניה לעיראק, והביאו לנפילת משטרו של אל-כילאני, ולהשבת השלטון לידי השושלת ההאשמית ששלטה בעיראק קודם להפיכה.
במלחמה קיבלה עיראק סיוע צבאי ואווירי מגרמניה הנאצית ומאיטליה הפאשיסטית. צעד זה נתפס כחלק מניסיון ההשתלטות של מדינות הציר על המזרח התיכון ומקורות הנפט שבו. לאחר המלחמה בעיראק נמשכו עימותים אלו והביאו לפלישות בריטיות נוספות, בתחילה לסוריה וללבנון, ולאחר מכן, בשיתוף פעולה עם ברית המועצות, לפלישה לאיראן.
במלחמה השתתפה חוליה של האצ"ל, שנשלחה לשליחות חבלה וריגול מעבר לקווי האויב. במסגרת חוליה זו לחם ונהרג מפקד האצ"ל דוד רזיאל. העיראקים זכו לתמיכת מנהיגים פלסטינים. אישים כחאג' אמין אל-חוסייני - המופתי הירושלמי שקיבל לימים דרגות קצונה בכירות באס אס ופאוזי אל קאוקג'י שהו בעיראק בעת המלחמה וסייעו בידי אל-כילאני ואנשיו.
הכוח שהגיע מארץ ישראל להשתתף בהסרת המצור מבסיס חיל האוויר המלכותי בחבניה כלל גם את הרגימנט הממוכן של חיל הספר. הרגימנט צורף ל"כח חב" (Habforce), והושם תחת פיקוד מייג'ור גנרל ג'ורג' קלרק, שהיה מפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה, ששימשה כחיל מצב בארץ ישראל. כשהגיע הרגימנט לזירת האירוע הפנו החיילים הערבים של הרגימנט את נשקם נגד מפקדיהם הבריטים וסירבו להשתתף בדיכוי המרד. על פי גרסה אחרת, חיילי אחת הפלוגות ברגימנט פשוט סירבו לעבור את הגבול לעיראק ולהשתתף בדיכוי המרד. הם הוחזרו כלעומת שבאו ובמקומם נשלחה למשימה פלוגה אחרת מרגימנט אחר.
הסיבה להתנגדות זו נעוצה ברקע פוליטי. לחאג' אמין אל-חוסייני, שכאמור שהה בעיראק בעת המרד ולפניו, הייתה השפעה עמוקה בקרב הפלשתינאים שהיוו חלק בלתי מבוטל לחלוטין בכוח האדם של חיל הספר. תהיה זו טעות לתלות את הסיבות להתנגדות זו בסולידריות ערבית גרידא. את אשר סירבו אנשי חיל הספר לבצע ביצע לבסוף כוח של הלגיון הערבי שחלק ניכר מחייליו היו בדויים מנאמניו של המלך עבדאללה, אשר בית המלוכה העיראקי, שהודח על ידי ראשיד עלי, היה מקורב אליו משפחתית.
בכל מקרה הרגימנט הוחזר לזרקא, את הקצינים והסמלים הערבים שבו אשר לקחו חלק במרד הגלו לאיי סיישל ואת כל יחידות חיל הספר כינסו למסדרים מיוחדים כדי לברר את כוונתם ואת נכונותם לשרת בעתיד תחת דגל האימפריה הבריטית. היה ברור לבריטים שבכוח צבאי עם הרכב אתני מיוחד של המשרתים בו כמו חיל הספר הם חייבים לנהוג בעדינות. מנהיגיה של ההתמרדות הוגלו וכל החיילים שהצהירו על רצונם להשתחרר מהחיל, שוחררו באופן מיידי.
גם בנוגע לחלוקה של הנותרים בשירות לאלה המעדיפים לשרת רק בתחומי ארץ ישראל ועבר הירדן ולאלה המוכנים לשרת בכל מקום הם נהגו לקולא. הנציב העליון חתם על צו האוסר על הוצאתם של כוחות חיל הספר מחוץ לתחומי ארץ ישראל ועבר הירדן אלא רק באישורו המפורש. היהודים היו תמיד בין אלה שהסכימו להישאר בחיל וללחום בכל מקום. עם זאת חלק מהיהודים כמו רבים מן הערבים ניצלו הזדמנות זו להתרת חוזה מוקדמת ולשחרור מוקדם עקב התנאים הקשים בשירות בחיל הספר.
פרשת התנגדות זו מצדם של הערבים בחיל הספר גרמה לבריטים לחשוב היטב על ההרכב האנושי של החיל. ממקור בלתי צפוי, פרשת המרד בעיראק, נפתחו סוף סוף לאחר מאבק של שנים שערי לשכות הגיוס של חיל הספר באופן מלא בפני יהודים. אין זו הסיבה היחידה לשינוי במדיניות הגיוס לחיל הספר. מצב החירום הכללי הכריח את הבריטים לשנות את מדיניותם ותוך חודשים מעטים עלה מספר היהודים בחיל הספר בעשרות מונים.
בינואר 1941 דווח על 19 יהודים ששרתו בחיל הספר (כולל 3 קצינים). בראשית ספטמבר ובאמצע אוקטובר 1941 התקבלו דיווחים על כ-100 יהודים ששרתו בחיל. בנובמבר 1942 דווח כבר על כ-120 יהודים. בינואר 1943 דווח על 103 יהודים. באוקטובר 1944 דווח על 70–80 יהודים.
גיוסים מסיבים אלה בוצעו בשתי שיטות עיקריות. הראשונה היא בשיטת חבר מביא חבר. שיטת גיוס נוספת בוצעה על ידי שליחתם של קציני החיל, בחלקם יהודים, שנהגו להסתובב במוסכי רכב שונים בתל אביב ובירושלים ולתור אחר מועמדים מתאימים. שיטה זו הייתה טובה כדי לאתר מועמדים לשירות כמכונאים שהיו נחוצים מאוד לאחר שהחל תהליך המיכון של חיל הספר.