stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלכישליו אפריקני

| מלכישליו אפריקני |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: עגוראים
משפחה:: רליתיים
סוג:: מלכישליו
מין:: מלכישליו אפריקני
שם מדעי
 Crex egregia ‏פטרס, 1854
תחום תפוצה


מלכישְׂליו אפריקני (שם מדעי: Crex egregia) הוא מין עוף ממשפחת הרליתיים החי באפריקה שמדרום לסהרה, קרובו של מלכישליו חלודי.
המלכישליו האפריקני קטן מקרובו החלודי. אורכו 20–23 ס"מ ומוטת כנפיו 40–42 ס"מ. הוא בעל פלג גוף עליון וכנפיים חומות. העיניים אדומות והמקור ורוד עם קצה לבן. הראש והחזה כחלחלים-אפורים והבטן לבנה עד השת, המפוספס בשחור. הרגליים צהובות ורחבות. הוא מזכיר מאוד במראהו את רלית המים אך בעל מקור ורוד וקצר יותר וכן גופו בהיר יותר. כמו כן הוא מזכיר את המינים ברודית בליון (Porzana pusilla) וברודית אפריקאית (Aenigmatolimnas marginalis) החיים באותו אזור אך קטנים יותר.
עוף זה משוטט בערבות העשב והסוואנות באפריקה וקורא בקול צורמני מעט, שנועד להזהיר יריבים אפשריים. הוא עוף טריטוריאלי, שתוקף כל מתחרה אשר נכנס לטריטוריה שלו. הוא נפוץ מדרומה של צפון אפריקה עד לקצה דרום אפריקה וגם בכמה איים באוקיינוס האטלנטי.
הוא אוכל כל וניזון משלשולים, חלזונות ורכיכות שונות ומזחלי חרקים שונים, חגבים, נמלים, טרמיטים, חיפושיות, עכבישים וחולייתנים קטנים.
טורפיו העיקריים הם הנמר, הסרוואל, חתול בר, אנפה שחורת-ראש, נץ אפור כהה, עיט אפריקני, עיט וולברג (Hieraaetus wahlbergi) ונחשים גדולים כמו הפיתון, הקוברה ואף הבומסלנג. בעת סכנה הוא קופץ באוויר לאחור, דבר היכול להפתיע טורפים כמו יונקים או נחשים.
המלכישליו האפריקני אינו מקנן בישראל ואינו נודד אליה. בינואר שנת 2020 נצפה פרט אחד בעיר אילת. לאחר שטופל עקב תשישות ופציעה, הוא שוחרר חזרה לטבע. ב-28 בנובמבר 2022 נאסף פרט תשוש שני, גם הוא טופל ושוחרר.
הערות שוליים

↑  מלכישליו אפריקני באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  אילנה קוריאל, ביקור נדיר: לראשונה נצפה מלכישליו אפריקני בארץ, באתר ynet, 22 בינואר 2020
↑  ערד בן דוד, מלכישליו אפריקני, Crex egregi, באתר מרכז הצפרות הישראלי
גזזת

| --- | --- |

 תחום:  מחלות זיהומיות 
 מיקום אנטומי:  גבה 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  1091351 
 MeSH:  D014006
 סיווגים
 ICD-10:  B35.0 
 ICD-11:  1F28.0 
 
קרקפת של חולה גזזת
גזזת על העור בתצורה הדומה לפטרת העור
גזזת (בלועזית: trichophyton; tinea capitis; mycosis) היא מחלת עור פטרייתית, הנגרמת על ידי פטריות דרמטופיטיות העלולות לחולל גם מחלות אחרות. שני הסוגים של הדרמופיטים שגורמים גזזת הם מיקרוספורום וטריכופיטון.
המחלה עלולה להופיע על כלל שטח העור, על הקרקפת, על השיער, הגוף, כפות הרגליים ולעיתים גם בציפורניים. התסמינים העיקריים של המחלה הם הופעת כתמים אדומים דמויי טבעת הגורמים לגירוד, פגיעה בזקיקי השיער וקרחות המתפשטות על גבי הקרקפת. על עור הקרקפת באזורים אלה נוטה להופיע קשקשת. במקרים חמורים יותר עלולות להיות הפרשות מוגלתיות מהמקום הנגוע ואף זיהומים משניים. המחלה מידבקת מאוד, ומועברת מאדם לאדם באמצעות מגע או באמצעות שימוש בציוד משותף, כגון מגבות ומסרקים. המחלה יכולה לעבור גם באמצעות מגע עם בעל חיים נגוע.
היסטוריה של הטיפול בגזזת בעולם

מחלת הגזזת הייתה ידועה כבר בעת העתיקה ומופיעה בציורי קיר שהתגלו במצרים והיא מתוארת לראשונה על ידי קלסוס במאה הראשונה לספירה. בשנת 400 היא מוזכרת שוב בכתביו של קסיוס פליקס בחיבורו על הרפואה. גי דה שוליאק, רופא מהמאה ה-14, הבדיל בין חמישה סוגים של tinea. חלוקה זו תהיה תקפה עד תחילת המאה ה-19.
בתחילת המהפכה התעשייתית, עם התגברות ההגירה לערים וצמיחתן של שכונות עוני, נפוצה המחלה ובעיקר בקרב עניים, מהגרים ופליטים החיים בצפיפות. עקב ביטוייה החיצוניים - כתמים וקרחות -תוייגה המחלה כמכערת ודוחה. בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19, שלושה חוקרים, Remak‏, Gruby ו-Schoenlein, עבדו במקביל וביצעו חלוקה טקסונומית של זני הפטריות השונים אשר גורמים למחלה. חלוקה זו מקובלת ברובה עד היום. על אף הגילוי של זני הפטריות אשר הובילו להתפרצות המחלה, מציאת תרופה למחלה ארכה עוד כמאה שנים.
היסטוריה של הטיפול בגזזת בעולם > טיפול מסורתי בגזזת

עד ראשית המאה העשרים הטיפול במחלת הגזזת התבסס בעיקר על תלישת השערות באזור הנגוע או של כל הקרקפת באופן ידני על מנת להיפטר מהנגע הפטרייתי בסיוע חומרים כעטרן, גופרית, שעווה ומי סוכר. במקרים אחרים נהגו לתת לילדים תליום-אצטט (חומר מתכתי רעיל, ששימש לעיתים גם להדברה, למשל כרעל עכברים) במינון נמוך על מנת לגרום לנשירת השיער.
באופן מסורתי הורחקו הילדים נגועי הגזזת ממוסדות חינוך ולא הותר להם לחזור וללמוד בהם, אלא לאחר שהמחלה טופלה, דבר שהוביל להחזקתם בהסגר, בדרך כלל ביתי, במשך חודשים רבים ואף שנים. החזקת ילדים חולי גזזת בהסגר הייתה נהוגה בכל העולם. בצרפת ובארצות הברית אף הוקמו בתי ספר מיוחדים לילדים חולי גזזת; בצרפת מוקמו בתי ספר אלה במתחם בתי החולים. הילדים שהו בבתי ספר אלה, בהסגר, עד שלוש שנים.
היסטוריה של הטיפול בגזזת בעולם > הקרנות רנטגן כטיפול בגזזת

בשנת 1897 הציע ליאופולד פרוינד להשתמש בתופעה של נשירת שיער בהשפעת הקרנות הרנטגן לצורך טיפול במחלת הגזזת. בהמשך לפרוינד פרסם ריימונד סאבורו בשנת 1904 פרוטוקול רפואי מסודר לשימוש בקרני רנטגן כחלופה לתלישת השיער הידנית שהייתה נהוגה בטיפול בגזזת. סאבורו עבד על מחקריו יחד עם דוד גרובי, ממגלי פטריית הגזזת, ובמספר מחקרים נקראת הגזזת גם "מחלת גרובי-סאבורו".

בהמשך פרסם רוברט קיינבוק בשנת 1907 שיטת הקרנה שחילקה את הקרקפת לחמישה אזורים. בשנת 1909 שיפר הורציו אדמסון את הטכניקה של קיינבוק למה שיקרא "שיטת קיינבוק-אדמסון". שיטה זו, שהתפרסמה בשנת 1909 בכתב העת הרפואי "לנסט", הפכה לפרוטוקול ולשיטה הרפואית המקובלת בעולם הרפואי לטיפול בגזזת.
לאחר ההקרנה נמרח ראש של המטופל במשחה וכוסה במטפחת או כובע על מנת למנוע נשירת ופיזור השיער הנגוע, מחשש להדבקת הסובבים אותו. שארית השיער בעיקר בתחומי הגבולות שבין השדות המוקרנים נתלשה באופן ידני, כמו בשיטה המסורתית, באמצעות פינצטה, ולעיתים בסיוע של שעווה או עטרן להשלמה מהירה של ההליך. בדרך כלל החלה צמיחה מחודשת של שיער בריא לאחר כשישה שבועות, ותוך זמן קצר יכול היה הילד לחזור למסגרת החינוכית או החברתית בה פעל ולצאת מההסגר הביתי בו היה נתון.
הצלחת הקרנות הרנטגן בטיפול בגזזת עודדה ביצוע טיפולים המוניים מאורגנים לביעור הגזזת, בהם מבצע לביעור גזזת בקרב הקהילות היהודיות במזרח אירופה, בעיקר בפולין ובליטא, בסיוע ארגון הבריאות היהודי אז"ע-טאז, במסגרתו טופלו ברנטגן 27,600 ילדים. ככלל מבצעים לביעור גזזת נעשו באופן סדיר ברוב מדינות אירופה. הבולטים שבהם המבצע לביעור גזזת בבתי הספר באנגליה בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20, המבצע לביעור גזזת בשנות ה-50 ביוגוסלביה (סרביה) בסיוע ארגון יוניצ"ף, במסגרתו טופלו כ-90,000 ילדים, ובפורטוגל כ-30,000 ילדים.
השימוש בהקרנות לטיפול רפואי נעשה לא רק למחלת הגזזת אלא שימש למספר רב של מחלות שונות, כגון פצעי בגרות ובלוטות מוגדלות (התימוס והתריס), וכן לטיפול בבעיות עקרות אצל נשים ונשירת שערות קוסמטית אצל נשים. טיפולים בהקרנות לגזזת היו מקובלים במדינות רבות בעולם, וקיים תיעוד לטיפולים אלה בין השאר בארצות הברית, ביוגוסלביה, בבריטניה, בפינלנד, באיטליה, בסרביה, באוסטרליה, בקנדה, בסוריה ובאיראן. בארצות הברית ובקנדה השימוש הנפוץ ביותר בהקרנות נעשה לטיפול בפצעי בגרות ובבלוטות-צוואר מוגדלות. מספר הילדים המוקרנים מכל הסיבות שנזכרו לעיל בארצות הברית בלבד עומד על כארבעה מיליון ילדים
בשנת 1977 קבע ה-FDA כי אין לטפל בהקרנות בילדים באזורי הראש והצוואר בגלל הסכנה הבריאותית בהן.
היסטוריה של הטיפול בגזזת בעולם > טיפול תרופתי

בשנת 1960 נכנסה לשימוש התרופה גריזופולבין, תרופה אנטי-פטרייתית הנלקחת דרך הפה במשך כמה שבועות. מאז החליף הטיפול התרופתי את הקרנות הגזזת כטיפול העיקרי. בעקבות התפתחות זו, החליט ארגון יוניצ"ף לסייע במימון התרופה למדינות שביקשו לעבור לטיפול בגריזופולבין, בהן ישראל.
כיום מקובל הטיפול באמצעות כמה תרופות אנטי־פטרייתיות: גריזופולבין (גריפולין), טרבינפין (למיזיל), איטרקונזול (ספורנוקס) ופלוקונזול (דיפלוקן)
.
גזזת בישראל > ראשית המאה העשרים

מחלת הגזזת הייתה אחת המחלות הזיהומיות הנפוצות ביותר ביישוב היהודי בארץ ישראל ובקהילות יהודיות שונות בחו"ל. על פי דיווחי מחלקת העור של "הדסה" כ-40% מהילדים במוסדות החינוך בירושלים היו נגועים בגזזת. בתחילת המאה ה-20 טופלו ריכוזי הגזזת בקרב יהודי היישוב הישן בירושלים על ידי ארגון "הדסה" באמצעות קרני רנטגן, והמחלה כמעט ונעלמה. יוזמי המבצע לביעור הגזזת שהחל בשנת 1925 ונימשך לסירוגין עד שנת 1938 היו פרופ' אריה דוסטרובסקי ממחלקת העור של "הדסה" ופרופ' אברהם דרוקמן ממחלקת הרנטגן של "הדסה". בשנים 1925–1928 נשלחו כ-3,500 ילדים בירושלים להקרנות במחלקת הרנטגן ב"הדסה" בניהולו של דרוקמן. בנוסף לירושלים, הוקרנו 343 ילדים בבית החולים הדסה בתל אביב. שיטת הטיפול הרנטגני שהונהגה ב"הדסה" הייתה, כמקובל, שיטת "קינבוק–אדמסון".
בתל אביב טופלו חולי הגזזת על ידי הד"ר ישעיהו אליהו במכון הרנטגן הראשון שהוקם בעיר באמצע שנות העשרים, בשדרות רוטשילד פינת רחוב הרצל.
על מנת למנוע התפשטות חוזרת של הגזזת על ידי ילדי עולים, שהגיעו במשך כל שנות ה-20 וה-30 לארץ ישראל, קבעו דוסטורובסקי וד"ר מרדכי ברכיהו, מנהל מחלקת ההיגיינה של "הדסה", כי כל העולים וילדיהם יעברו בדיקות מאורגנות עם בואם לאיתור מוקדם של מחלות מידבקות ובאופן מיוחד גרענת וגזזת. עולים ממזרח אירופה וילדיהם נבדקו בדרך כלל בדיקות קדם-עלייה בארצות מוצאם, ובמידת הצורך טופלו לפני עלייתם.
במקרים של סירוב הורי הילדים החולים לשלחם לטיפול רנטגני, הורחק הילד מבית הספר. ילדים לא הורשו לחזור לבית הספר אלא אחרי המצאת אישור שאכן עברו את הטיפול הרנטגני הנידרש. מימון הקרנות הרנטגן נעשה במשותף על ידי מחלקת ההיגיינה של בתי הספר והרשויות המקומיות. עלות הטיפול בילד הייתה 1.5 לירה ארץ ישראלית.
הגזזת הייתה שכיחה במידה מרובה גם בקרב התושבים הערבים, אשר שלחו את ילדיהם לטיפול במכוני רנטגן פרטיים בתל אביב, ביפו, בחיפה ובירושלים. לקראת סוף תקופת המנדט נעלמה הגזזת כמעט לחלוטין בקרב התלמידים היהודים.
גזזת בישראל > בעלייה ההמונית לישראל

עם העלייה ההמונית בשנות ה-40 וה-50 הופיעו שוב מקרים רבים של גזזת, בעיקר בקרב ילדי העולים מאסיה ומצפון אפריקה, עקב צפיפות ותנאי תברואה לקויים. בראשית שנות ה-50 יזם משרד הבריאות מבצע לביעור גזזת בקרב ילדי העולים. במסגרת זו נשלחו ילדים לטיפול רנטגני בגזזת במכוני הרנטגן של "הדסה" בירושלים ובתל אביב, במחנה הילדים שנלר ובמחנה העולים בראש העין, שנוהלו אף הם על ידי "הדסה". קופת החולים הכללית הפעילה מרכז טיפולי במכון הרנטגן של מרפאת זמנהוף בתל אביב ובמכון הרנטגן שלה בחיפה. החל משנת 1952 ריכזה מדינת ישראל את רוב הילדים לטיפול נגד גזזת בבית החולים לגזזת וגרענת שהוקם במחנה העולים שער העלייה. החל משנת 1953 הוחל בטיפול רנטגני בגזזת גם בבית החולים תל השומר. גורם מרכזי שפעל לביעור הגזזת ואף סייע ברכישת מכונות רנטגן לשם כך היה ארגון יוניצ"ף (UNICEF), קרן הסיוע הבינלאומית לילדים של האו"ם. יוניצ"ף היה המפעיל המרכזי בהקרנות רנטגן גם ביוגוסלביה ובסוריה ואף סיפק את שתי מכונות הרנטגן שפעלו במחנה שער העלייה בישראל.
מראשית הקמתו קבע משרד הבריאות כי האחריות הרפואית לפיקוח על כל הפעילות הרנטגנית לביעור הגזזת בישראל תימסר לידיה של מחלקת העור והרנטגן של "הדסה" בראשותם של דוסטורבסקי ודרוקמן. במקביל לביעור הגזזת המאורגן בישראל פעלו גורמי עלייה ובריאות לביעור הגזזת בקרב ילדי המועמדים לעלייה במדינות השונות, ובעיקר בצפון אפריקה שם היה קיבוץ העולים המרכזי. האחריות למבצע הגזזת בקרב הקהילה היהודית בצפון אפריקה נמסרה לארגון אז"ע - ארגון הבריאות היהודי שפעל גם בקהילות היהודיות במזרח אירופה. פרופ' משה פריבס, חבר הנהלת אז"ע, לימים נשיא אוניברסיטת בן-גוריון והדיקן המייסד של בית הספר לרפואה בה, נסע לצפון אפריקה בשנת 1947 ולאור ביקורו שם גיבש את התוכנית הכוללת לביעור מחלות זיהומיות בקרב המיועדים לעלייה. המבצע לביעור המחלות הזיהומיות בצפון אפריקה  נקרא .T.T.T, על שם שלוש המחלות המובילות; גזזת (Tinea), גרענת (Trachoma) ושחפת (Tuberculosis). בצפון אפריקה טופלו בהקרנות כ-25,000 ילדים, רובם בקהילות היהודיות במרוקו. מספר המטופלים המדויק אינו ידוע, אך לפי הערכות כ-25,000 ילדים טופלו בישראל, ועוד כ-30,000 ילדים קיבלו טיפול דומה בדרכם לעלייה לישראל. מרבית המטופלים היו יהודים, אולם בקבוצה נכללים כ-3,700 ערביי ארץ ישראל. אל מחנה הגזזת בשער-העלייה נשלחו ילדים בקבוצות של עד עשרה ילדים, בטנדר, בליווי אחות או מטפלת, ללא ליווי הורים ונותרו שם מספר שבועות לטיפול שכלל תלישת שערות והקרנות. חלק מן ההורים התנגדו לכך נחרצות. המערכת הגיבה על ההתנגדות בהוצאת הילד מבית הספר, מה שאילץ את רוב ההורים המתנגדים לוותר.
נזקי הטיפול בגזזת > המחקר בנוגע להשפעת ההקרנות

הטיפול באמצעות קרני רנטגן גרם לאחר מספר שנים אצל חלק מהחולים להתפתחות גידולים סרטניים או גידולים שפירים (מנינגיומות) על קרומי המוח ובבלוטת התריס. מספר קבוצות מחקר בישראל ובעולם עקבו אחר חולים שהוקרנו ובדקו תופעות לוואי לטיפול. חלוצי המחקר בארצות הברית היו אלברט ואומרן שפרסמו בשנת 1966 מחקר ראשון על נזקי בריאות מאוחרים בילדים בניו יורק שהוקרנו לגזזת.
בישראל הוביל את המחקר פרופ' ברוך מודן. על מנת לבצע מחקר אמין וחסר הטיה בחר מודן קבוצה הומוגנית של 10,834 ילדים, שניתן היה לאתרם במרשם התושבים. רובם ככולם מעולי המזרח שהגיעו לישראל בשנות ה-50 וטופלו בעיקר במחנה שער העלייה. מסיבות טכניות הוגבל המעקב לילדים שהוקרנו עד גיל 15, מאותה סיבה של שמירה על הומוגניות לא הוכנסו למעקב אנשים שנולדו באירופה וכן לא בעלי שמות משפחה נפוצים כהן ולוי שלא ניתן היה לאתר את מוצאם. מודן מצא במחקרו קיום קשר סיבתי בין טיפולי ההקרנה לחולי גזזת לבין הופעת גידולים בראש ובצוואר. את ממצאי מחקרו פרסם מודן בשנת 1974 בכתב העת הרפואי "לנסט". במאמר נוסף של מודן הושוו שיעורי התמותה בקרב מטופלי הגזזת לשיעוריהם באוכלוסייה שלא קיבלה טיפול כזה, ולקרובי המטופלים (בקיזוז מקרי מוות ממקור בלתי רלוונטי, כגון תאונות דרכים). המחקר בחן אוכלוסייה של כ-10,800 מטופלים, אשר מתוכם מתו מסיבות הקשורות למחלה כ-113, בהשוואה לשיעור תמותה של 74 באוכלוסייה הכללית. סיכויי התמותה ללא טיפול בגזזת עמדו על כ-0.7%, בעוד שלאחר טיפול בגזזת הם עמדו על 1.13%.
בשנת 1975 פרסם מודן את מחקרו גם בעיתונות הישראלית. במסגרת הפרסום יצא מודן בקריאה לציבור המוקרנים להגיע אליו לבדיקות סקר ומעקב במימון משרד הבריאות, אך היענות הציבור הישראלי לקריאה הייתה נמוכה - רק 440 איש נענו להזמנתו והגיעו לביצוע בדיקות מעקב. בדיקת הפונים העלתה כי רק ארבעה מהם סבלו מבעיות שדרשו התערבות כירורגית ואף לא אחד מהם סבל מגידול ממאיר. על סמך זאת החליטו מודן ועמיתיו שלא להמשיך או להרחיב את הקריאה למטופלים להגיע למעקב.
בעקבות פניות של מוקרני גזזת למשרד הבריאות במהלך שנות ה-80, יזם מנכ"ל המשרד הד"ר משה משיח בשנת 1989 הקמתה של ועדה לבדיקת הנושא בראשותו של ד"ר מיכאל לביא מבית החולים ברזילי באשקלון. בעקבות הוועדה פרסם הד"ר משיח בשנת 1992 חוזר מנכ"ל לכלל רופאי ישראל המפנה את תשומת לבם לנושא. חוזר המנכ"ל פורסם במלואו גם בעיתונות היומית. ריבוי הפרסומים בתקשורת הובילו ליוזמתו של ח"כ עמיר פרץ לחקיקת החוק לפיצוי נפגעי גזזת, המעניק פיצוי לחולים שטופלו כנגד גזזת באמצעות קרינת רנטגן.
לקריאה נוספת

שפרה שורץ, סיגל סדצקי (עורכות), הגזזת - היבטים היסטוריים, רפואיים וחברתיים של הטיפול במחלה, בהוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2018.
עינבל מימון-בלאו "בחינה משפטית-חברתית בראי ההיסטוריה של מנגנוני פיצוי באירועי נזק גוף המוניים" [עבודת דוקטורט, הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב, 2018].
Albert RE., Omran AR., Follow-Up Study of Patients Treated by X-ray Epilation for TC, Archives of Environmental Health,1968;17(6) 899-918.https://www.frontiersin.org/articles/10.3389/fpubh.2016.00018/full
Crossland P., Therapy of tinea capitits, the value of x-ray epilation, California Medicine, vol. 84 p, 351-353 (1956).
Corbet D, New Radiometer for use with Sabouraud's Pastilles, The Lancet, 21 Feb. 191, abstract published in the American Journal of Roentgenology, June 1914, page 194-197;
Crawford GM, Linkart RH II, Tiley RF. Roentgen Therapy in Acne. N Engl J Med.1951;245: 726–28;
Cipollaro AC, Kallos A., Measurement pf Gonadal Radiations During Treatment for TC, NY State Journal of Medicine 1959(59) 16: 3033-3040.
Harley N.H. et al., Follow-up study of patients treated by X-ray epilation for tinea capitis. Estimation of the doses to the thyroid and pituity glands and other structures of the head and neck, Physics Medical Biology, 1976, 21(4) 631-642.
Kaplan I. The Treatment of Female Sterility with X-Rays to the Ovaries and Pituitary. Can Med Assoc J 1957; 76:43–64
חילזון אפריקאי ענק

| חילזון אפריקאי ענק |
| --- | --- |
 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
על־מערכה:: לופוטרוכוזואה
מערכה:: רכיכות
מחלקה:: חלזונות
תת־מחלקה:: שבלולים
סדרה:: שבלולי יבשה
תת־סדרה:: Achatinina
על־משפחה:: Achatinoidea
משפחה:: Achatinidae
תת־משפחה:: Achatininae
סוג:: חילזון אפריקאי
מין:: חילזון אפריקאי ענק
שם מדעי
 Achatina fulica ‏Férussac, 1821

חילזון אפריקאי ענק (שם מדעי: Achatina fulica) הוא מין חילזון מהסוג Achatina והוא החילזון היבשתי הגדול ביותר בעולם, יחד עם המין Achatina achatina (חילזון אפריקאי טיגריסי).
מאפיינים

החילזון האפריקאי הענק מצוי באפריקה הטרופית והוא הגדול ביותר בקרב שבלולי היבשה. אלו חלזונות איטיים בעלי קונכייה גדולה. ניתן להבחין כי לשבלול קונכייה בצורת חרוט-בורגי בצבע צהוב חיוור ועליה פסים חומים. הפסים אינם סדירים ועל הקליפה ניתן גם להבחין בספירלות עדינות. אורך הקונכייה שלו מגיע ל-20–22 סנטימטרים (7.9–8.7 אינץ'), אורך גופו מגיע ל-30 ס"מ. לחות היא הגורם העיקרי המשפיע על המשקל ועל גודל הקונכייה של החילזון האפריקאי הענק.
החילזון האפריקאי הענק נכלל ברשימת "100 המינים הפולשים הגרועים ביותר" (על פי ארגון IUCN) בגלל היותו מין פולש מזיק ביותר. הוא מצוין כאיום על כלכלת החקלאות, במיוחד של הודו המזרחית והמדינות השכנות. בנוסף, הוא אחד מבין שבעה מינים שונים של חלזונות יבשתיים שנתפסים כמזיקים משמעותיים, כאשר החילזון האפריקאי הענק עומד בראש הרשימה מבחינת יכולתו לפגוע בגידולים. החילזון אסור לייבוא לישראל ואפשר לראותו רק בגן החיות התנ"כי בירושלים. החילזון מזיק לצמחייה, דוחק מינים מקומיים (ובפרט מיני חלזונות אחרים), מקלף סיד מקירות והריר שהוא מפריש בעל ריח רע. בנוסף, על החילזון ישנם אורגניזמים פתוגנים רבים. חילזון זה התפשט מאפריקה הטרופית לדרום-מזרח אסיה, פלורידה, קליפורניה וברזיל, כנראה על ידי פרטים שיובאו על ידי האדם כחיות מחמד או לצורכי מאכל וברחו לטבע.
אורח חיים והתנהגות > תקופת הפעילות

החלזונות תמיד מעדיפים מקומות לחים ומוצללים ונמנעים מאור שמש ישיר. הם מופיעים בעיקר באזורים כפריים וסביבתם, אם כי רבים מהם נמצאים לעיתים קרובות ביערות פתוחים, פארקים, גנים, בתי קברות, גדרות, ביצות ובתי גידול דומים. בהיותם יצורים ליליים הם מסתתרים בשעות היום במצב שקט, מתחת ללבנים, סלעים, צמחים, חורים בעצים, עלים מתפוררים וכדומה או קבורים חלקית באדמה רופפת. הם מסוגלים לטפס על קירות ועל גזעי עצים לגובה של 400 סנטימטרים (4.0 מטרים) ולבלות את היום שם. קיימת אצלם מערכת איתות מראש בתגובה למזג האוויר, שכן ברוב המכריע של המקרים הם נעים אל אתרים מוגנים לפני פרוץ סערה.
אורח חיים והתנהגות > תקופת התרדמת

החילזון האפריקאי הענק רדום כאשר האקלים אינו נוח ונוטה לפעילות כאשר האקלים נוח, בעיקר בחודשי המונסון. אלו חלזונות אוהבי לחות, ואורך תקופת פעילותם תלוי באורך העונה הגשומה השוררת באזור. ניתן להבחין בתקופה קצרה של תרדמת קיץ בחודשים מאי–יוני ולאחריה תקופת שיא של הופעתם בחודשים יולי–ספטמבר. תקופות יבשות ארוכות ושינויי טמפרטורה חמורים עשויים לקדם את תרדמת הקיץ של המין. בתקופת התרדמת או החידוש, החילזון מושך את רגליו אל הקונכייה, אוטם אותה באמצעות הפרשת רירית, למעט חור קטן לחילופי גזים. במצב זה הוא קובר עצמו באדמה או מתחת לערימה של עלים יבשים או זרדים. הגורמים לתרדמת של החילזון האפריקאי הם גובה הטמפרטורה, לחות נמוכה, כמות מים ורעב. תקופת התרדמת עשויה להגיע עד ל-8 חודשים בהתאם לאקלים של האזור. המקומות האהובים על המין למצב תרדמת הם מחילות, גבעולים, סדקים בקירות, לבנים, ערימות של בולי עץ ועשבים יבשים. כאשר החלזונות נכנסים לתרדמת מתרחש שינוי פיזיולוגי חשוב מאוד המוביל לירידה בקצב הלב ובהתייבשות הדרגתית של החלזונות.
ברגע שיורד גשם כבד, מספר רב של חלזונות מתעוררים מהשינה הארוכה שלהם. הם מנשירים את החותמת הרירית שלהם איתה אטמו את הקונכייה בתקופת התרדמת ויוצאים לתקוף מגוון של צמחים בשעות הלילה.
איברי הגוף

הגוף מתחלק ל-4 חלקים עיקריים – שק הקרביים, המעטפת, הראש והרגליים. הראש והרגל נמצאים בצד אחד. החלק הגדול ביותר הוא הסליל הספירלי (שק הקרביים) שעטוף במעטפת בשרנית. בחלל שבין הראש לבין המעטפת מצויים הזימים/הריאות. המעטפת מפרישה את הקליפה המופיעה בשלב העובר. הראש מפותח היטב והוא מחובר לשאר הגוף עם מעין 'צוואר'. ישנם איברי חישה, חוטם וזוג אחד או שניים של זרועות. הרגל היא איבר שרירי חזק. החיה מחוברת לקליפה על ידי שריר חזק ויכולה לסגת לתוך הקליפה על ידי התכווצות.
הפה ממוקם בקצה הקדמי של הראש ובו ניתן למצוא איבר דמוי לשון שנקרא רדולה ושורות רבות של שיניים המשמשות עבור אכילת מזון. משני צידי הרדולה יש שתי בלוטות רוק אשר מפרישות ריר. הוושט צינורית וארוכה ובעלת קפלים רבים. בבטן לא מתרחש עיכול, העיכול הוא על ידי הכבד בלבד.
מזון

החילזון האפריקאי הענק מעדיף עלים, ירקות בשרניים וצמחי גינה אחרים אם זמינים אך בטבע מסוגלים להתקיים מאכילת כל סוגי הצמחים. בהתאם לגיל ולעונה קיימים סוגים שונים של מזון מועדף. בגיל 6 ימים הם מתחילים לאכול בעיקר עלים של חסה ושעועית. הם מתחילים לתקוף צמחים גסים בגיל חודש, כמו דלעת, כרובית, שעועית, גזר, כרוב, תפוחי אדמה ותרד. הסלידה שלהם מוגבלת רק לכמה פריטים כמו בצל או צ'ילי.
רבייה

קצב הרבייה של המין הוא גבוה. בדרך כלל, החלזונות האפריקאים הענקיים מעדיפים להזדווג עם שותף מאותה קבוצת גודל, אם כי ניתן להבחין ביוצאים מן הכלל בתדירות די גבוהה. חילזון המוכן להזדווגות יכול להיות מזוהה בקלות על ידי בליטה באזור איברי המין. זמן הזיווג משתנה בין שעתיים לשמונה שעות. זוגות חלזונות בזמן הזיווג יכולים לסבול לעיתים קרובות מהפרעות על ידי חלזונות אחרים, כניסיון אפשרי לחטוף את השותף המיני. דבר זה עלול להוביל להתנתקות של זוגות ההזדווגות. הזדווגות מתרחשת בדרך כלל מייד לאחר הדמדומים או עם עלות השחר. ההזדווגות מתרחשת בסביבה מעוננת ושכיחה יותר לאחר הגשמים בטווח טמפרטורות של 22–32 מעלות צלזיוס. הלחות חייבת להיות גבוהה מ-86%.
לאחר ההטלה הביצים מונחות בקינים שהוכנו על ידי חפירה באדמה. ריר מופרש מעל לביצים כדי לשמור על ביצים לחות ולשמור אותן במסה אחת. צבען של הביצים נע בין צהוב ללבן. צבען של ביצים מפותחות יותר הוא צהוב יותר. בקיעת הביצים מתרחשת בתוך שלושה שבועות לאחר ההזדווגות. התהליך לוקח בערך 2–8 שעות . כמעט כל הפרטים מטילים ביצים, כאשר חילזון בודד יכול להטיל כ-1,000 ביצים בשנה – הפוריות משתנה וכוללת 112 עד 332 ביצים בכל תטולה ומתקיימות 2–3 תטולות בשנה. מספר הביצים עולה בהתאם לגיל.
יחסי הגומלין עם האדם

החילזון הוצג בעבר כבעל חיים, משאב מזון או למטרות נוי או מרפא. עם זאת, יש להתפשטותו גם השלכות שליליות. הוא הועבר בשוגג ברחבי העולם בעקבות תהליכי חקלאות, גינון ומסחר. החילזון עשוי להזיק לנוי, לגנים, לגני ירק, ולחקלאות. חשש נוסף הוא הנזק שנגרם לסביבה בעקבות תחרות פוטנציאלית על משאבי קיום עם רכיכות מקומיות אחרות באזורים שונים בעולם. החילזון האפריקאי הענק יכול גם לפעול בתור מארח ביניים של תולעים העשויות לגרום דלקת קרום המוח. אמצעי בקרה על המין והתפשטותו מתנהלים באופן קבוע במדינות כמו ברזיל והוואי באמצעות תוכניות ממשלתיות לאומיות.
החילזון מופיע בעיקר באוכלוסיות צפופות באזורים עירוניים. אוכלוסיית המין עשויה להגיע לצפיפות עצומה עד כדי כך שהם זוחלים על קירות הבתים, מציפים את המדרכות וישנם גם מספר דיווחים על מכוניות שהחליקו בכבישים בעקבות התפשטותם.
ביולי 2022 הוטל סגר על עיירה בפלורידה בעקבות התפשטות יתר של חלזונות הענק, והחל מבצע הדברה נגדם.
הערות שוליים

↑  שם עברי זה הוא בגדר הצעה, בהיעדר שם עברי רשמי.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Vinci, G. K., Unnithan, V. K., & Sugunan, V. V., Farming of the giant african snail, achatina fulica: a manual, CIFRI Bulletin
1 2 3  Albuquerque, F. S. D., Peso-Aguiar, M. C., Assunção-Albuquerque, M. J. T., & Gálvez, L., Albuquerque, M. J. T., & Gálvez, L. 2009. "Do climate variables and human density affect Achatina fulica (Bowditch) (Gastropoda: Pulmonata) shell length, total weight and condition factor?, Brazilian Journal of Biology
1 2  Technical monograph No. 11, Suro: India, Calcutta, 1984
↑  Thiengo, S. C., Faraco, F. A., Salgado, N. C., Cowie, R. H., & Fernandez, M. A., Rapid spread of an invasive snail in South America: the giant African snail, Achatina fulica, in Brasil., Biological Invasions
↑  מתנאל ראט, סגר בפלורידה: חלזונות ענק השתלטו על העיירה, באתר ערוץ 7.
מגוון פרטים בוגרים וצעירים של חילזון אפריקאי ענק בגן החיות התנ"כי בירושלים.
חסילון הנהרות האפריקאי

| סרטנן הנהרות האפריקאי> מצב שימור |
| --- | --- |
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
תת־מערכה:: סרטנאים
על־מחלקה:: Multicrustacea
מחלקה:: סרטנים עילאיים
סדרה:: מעשירי רגל
תת־סדרה:: חסילונים
משפחה:: Palaemonidae
סוג:: Macrobrachium
מין:: סרטן הנהרות האפריקאי
שם מדעי
 Macrobrachium vollenhoveni ‏Herklots, 1857
תחום תפוצה


סרטן הנהרות האפריקאי (שם מדעי: Macrobrachium vollenhoveni) הוא מין של חסילון אשר אנדמי למערב אפריקה. סרטן הנהרות האפריקאי גדול מאוד ולכן חשוב לחקלאות המקומית כמקור מזון. הסרטן נודד ממים מתוקים אל מים מלוחים בשביל להשריץ ואז חוזר למים מתוקים בצורת לרווה. עקב בניית סכר בנהר סנגל מספר הפרטים שלו ירד ומחקרים חדשים מראים כי החזרתו בכמויות גדולות לטבע עשויה לצמצם את תפוצתה של עלקת הבילהרציה, ולהפחית את מקרי התחלואה.
מורפולוגיה

לסרטן הנהרות מבנה גוף גדול, בעל אורך של 100–150 מילימטר. הזכרים גדולים יותר מהנקבות. צבעו חיוור בעלי קווים כהים לאורך שריונו. הנקבה מטילה ביצים אדומות או כתומות.
תפוצה

סרטן הנהרות אנדמי למערב אפריקה, מסנגל ועד אנגולה. בנוסף ניתן למצוא אותו בביוקו, סאו טומה וכף ורדה.
תזונה ומחזור חיים > מחזור חיים

סרטן הנהרות האפריקאי נמצא במים מתוקים ומלוחים. נצפה כי לפני ההזדווגות הם מבצעים טקסי חיזור. החדרת הזרע נעשית בצורה לא ישירה. הזכר מכניס את תאי זרע אל תוך החזה של הנקבה[דרושה הבהרה] בצידו הוונטרלי ואז הנקבה משחררת ביציות אשר עוברות אל תוך הזרע ומופרות. לאחר ההזדווגות הנקבה נושאת את הביצים ממים מתוקים אל מים מלוחים ומשריצה אותן שם, מכיוון שהלרוות זקוקות למים מלוחים כדי להתקיים. מכיוון שהביצים לא יכולות לבקוע במליחות גבוהה מדי, הנקבה הולכת לשפך הנהר בתקופה הגשומה אז מליחות המים נמוכה יחסית. לאחר מכן הלרווה מגיעה אל מים מתוקים כדי להשלים את התפתחותה.