סאלי ביין
קורות חיים > הכפר > תוכנית הלימודים

בית הספר עבד על פי תוכנית הלימודים שעוצבה על ידי ביין ואושרה על ידי הממשלה, תחילה בשלוש כיתות ומאוחר יותר בארבע כיתות, שבהן הנושאים גרמנית, חשבון, גאוגרפיה ומלאכת יד היו בעלי עדיפות גבוהה. הקונספט של בית הספר התבסס על 10 שנות לימוד, שבהן למדו התלמידים והתלמידות בכיתות משלושה סוגים שונים. הלימודים היו בבקרים משעה 08:00 עד שעה 12:00 בשיעורים של 40 דקות. התלמידים היו בני 6 עד 14. המוגבלות של רובם לא הייתה רק שכלית התפתחותית, אלא בנוסף לה היו גם לקויות פיזיות ולשוניות, וכן כבדות שמיעה וחירשות, כך שהרקע המקצועי החינוכי של ביין מהמכון לחירשים-אילמים בוויסנזה התאים מאוד לעבודתו בקידום ילדים כאלה, וקודם כל ילדים שלא היה להם סיכוי לזכות ללימודים ולהכשרה במסגרות חינוך מיוחד ציבוריות. כיתת מכינה שלישית, שנמשכה שנתיים ושבה לימד בעיקר סאלי ביין, הכינה ילדים אלה ללימודי המשך בבית ספר עם תוכנית לימודים מוגבלת. בכיתת המכינה הזאת היו 18 שיעורים בשבוע, תוך התמקדות בנושאים הבאים: "תרגילי אפיון" (שעתיים), "תרגילים" (שעתיים), "דיבור וזמרה" (שעתיים), "תרגילי עין-יד" (4 שעות), ספירה וחשבון (4 שעות), משחקים והתעמלות (שעתיים) והכנה ללימודי דת (שעתיים). עבור הילדים החלשים ביותר בכיתה זו, הוקמה במאי 1909 קבוצה חדשה שטופלה על ידי מורה שהוכשרה בגן הילדים "בית פסטלוצי ופרבל"(אנ') בברלין. הכיתה השנייה חולקה לשני חלקים, שכל אחד מהם נמשך שנתיים, כך שבסך הכל השיעורים השתרעו על פני ארבע שנים (לפי גרסה אחרת הלימודים נמשכו כשנתיים). גם הכיתה הראשונה חולקה באותה צורה.
בבית הספר הזה, כמו בכמה בתי-ספר אחרים שעברו רפורמה, שיטת שיבוץ התלמידים לא הייתה נוקשה מבחינת שנת הלידה של התלמיד. לפיכך היו בכיתות קבוצות גיל שונות, וזה אִפשֵר להיענות לצרכים האינדיבידואליים של התלמידות והתלמידים. היסטוריה מקראית, עברית, גרמנית, תפיסה חזותית, חשבון, מלאכות מקצועיות, ציור, זמרה, התעמלות ומשחקים נלמדו בפרופורציות שונות בכל הכיתות והרמות, ולאלה נוספו לימודי דת בכיתות העליונות.
חשיבות מיוחדת ניתנה לחינוך הדתי, שכלל נושאי דת, תנ"ך ועברית, כדי לחזק את יהדותם. (ביין עצמו היה חבר הנהלת בית הכנסת של קהילת בייליץ, וב-1910, כאשר בית הכנסת של הקהילה נסגר בגלל בעיות במבנה, 92 יהודי העיירה עברו מאז להתפלל באולם התפילה של המעון). שם התואר "יהודי" נבחר במודע להיות חלק מהשם של המוסד החינוכי. בטקס חנוכתו ב-1908, נשא הרב ד"ר שרייבר נאום שבו הבהיר את האופי הדתי של הכפר והגדיר אותו כמקום שנוסד כ"בית תפילה של דור חדש ברוח של יראת שמים חדשה המבקשת במעשים של אהבת אדם את הביטוי לרגשות הדתיים החזקים ביותר שלה ושל רגשות האחדות עם האנושות כולה". היסטוריה מקראית, לימודי דת (בכיתות העליונות) ועברית בסיסית היו אפוא חלק בלתי נפרד מהעבודה החינוכית ומהחיים במעון, ובכלל זה שמירת כשרות וחגיגת החגים הדתיים. המאמצים לחנך את הילדים למידה רבה של עצמאות השתקפו גם בצורה שבה תוכנן טקס התפילה ביום שבת, שבו ילדים נשאו את "דרשת הילדים". נשיאת "דרשת הילדים" על ידי אחד החניכים הייתה אמצעי נוסף במאמץ לעודד חשיבה עצמאית. התופעה המדהימה הייתה שנטלו בכך חלק אפילו ילדים שבמצבים אחרים לא דיברו אף מילה. בדו"ח משנת 1922 נאמר שגם תושבי העיירה היהודים האחרים השתתפו בטקסי התפילה שארגנו הנערים.
בנוסף ללימודים במסגרת בית הספר, הילדים הודרכו גם בכישורי חיים, כמו כללי התנהגות בחברה, ושולבו במקצועות שונים ובעבודות בית, כמו בישול, וגינון. כך הביאה הגישה הפדגוגית של העבודה בבית הספר ובמעון את הבוגרות והבוגרים לעצמאות בחייהם בשלב מאוחר יותר, שככל הנראה לא היו מגיעים אליה בדרך אחרת. על הצלחת העבודה החינוכית במקום העידה הגעת חניכי הכפר בבייליץ ליכולת להשתלב בחברה הפתוחה. בזמן הפנוי מלימודים נערכו טיולים ומשחקים, בהם שותפו החניכים, ללא הפרדה בין מגדרים וגילים שונים וללא התחשבות בפערים הקוגניטיביים. חניכים מהכפר לקחו חלק אף במשחקי כדורגל של מכבי ברלין וכן בטורנירים של שחמט במסגרת המועדון על שם עמנואל לסקר בברלין.