stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ההיסטוריות של התנ"ך
חומרים ושיטות > כתבי יד וקנונים

סיפורי התנ"ך קיימים במספר רב של כתבי יד שונים ששרדו, אך אף אחד מהם אינו כתב יד מקורי, וישנם מספר רב של גרסאות, בהם נוסח המסורה, נוסח שומרון, ונוסחים שונים במגילות ים המלח.
במסורת הנוצרית ישנם מספר רב של "קנונים", שעורכיהם היו חלוקים בשאלה לאילו ספרים יש סמכות מספקת להיכלל בהם ובאיזה סדר. הדיונים המוקדמים על הדרה או שילוב של כתבי אפוקריפה שונים כוללו דיונים לגבי ההיסטוריות של המקורות. הנאורות האיונית השפיעה על תאולוגים מוקדמים דוגמת יוסטינוס מרטיר וטרטוליאנוס - שניהם ראו את הטקסטים התנ"כיים כשונים (ובעלי היסטוריות רבה יותר) מהמיתוסים של דתות אחרות. אוגוסטינוס היה מודע להבדל בין מדע לכתבי הקודש והגן על ההיסטוריות של הטקסטים המקראיים, למשל, כנגד טענותיו של פאוסטוס ממילווה.
היסטוריונים גורסים שאין להתייחס לתנ"ך בצורה שונה ממקורות היסטוריים (או ספרותיים) אחרים מהעולם העתיק. אפשר להשוות ספקות לגבי ההיסטוריות של, למשל של הרודוטוס; התוצאה של דיונים אלה אינה שנצטרך להפסיק להשתמש במקורות עתיקים לשחזור היסטורי, אלא שעלינו להיות מודעים לבעיות הכרוכות בהם.
מעט מאוד טקסטים שרדו ישירות מהעת העתיקה: רובם הועתקו - חלקם, פעמים רבות. כדי לקבוע את הדיוק של כתב יד מועתק, מבקרי נוסח המקרא בוחנים את האופן שבו הטקסטים עברו במשך ההיסטוריה לצורותיהם הקיימת בימינו. ככל שהעקביות של הטקסטים המוקדמים יותר גבוהה יותר, מהימנותם הטקסטואלית גדלה, ופחות הסיכוי שהתוכן השתנה במהלך השנים. עותקים מרובים עשויים גם להיות מקובצים לסוגי טקסט, כאשר סוגים מסוימים נחשבים קרובים יותר למקור ההיפותטי מאחרים.
חומרים ושיטות > כתיבת וקריאת היסטוריה

משמעות המונח "היסטוריה" תלויה בעצמה בהקשר חברתי והיסטורי. פאולה מקנוט, למשל, מציינת שהסיפורים של התנ"ך ”אינם מתעדים 'היסטוריה' במובן שההיסטוריה מובנת במאה העשרים...לעבר, עבור כותבי התנ"ך כמו גם עבור קוראי התנ"ך במאה העשרים, יש משמעות רק כאשר הוא נתפס לאור ההווה, ואולי  גם לגבי עתיד אידיאלי”.
כבר מהתקופות הקדומות ביותר, לחוקרי הטקסטים הדתיים הייתה מודעות לכך שלא ניתן לפרש חלקים מכתבי הקודש כרצף של אירועים עקבי בהחלט. התלמוד מצטט טקסט המיוחס למורה אבא אריכא, בן המאה השלישית, כי "אין סדר כרונולוגי בתורה". דוגמאות רבות הוצגו ונדונו לעיתים קרובות על ידי פרשני המקרא היהודים, לפי אברהם יהושע השל (1907–1972), היה שיח מתמשך בין אלה שהלכו בעקבות דעותיו של רבי ישמעאל (יליד 90 לספירה) לפיה "התורה מדברת בלשון אדם", לעומת גישתו המיסטית יותר של רבי עקיבא (50–135 לספירה לערך), לפיה כל סתירה משמשת סימן לסדר או מטרה עמוקה יותר, אלוהית.
במהלך העת החדשה, מוקד המחקר של ההיסטוריה המקראית השתנה גם הוא. הארכאולוגיה המקראית, בעיקר על פי ההשקפה של ויליאם פוקסוול אולברייט (1891–1971), ביקשה לאמת את ההיסטוריות של האירועים המסופרים בתנ"ך באמצעות הטקסטים העתיקים והשרידים החומריים של המזרח הקרוב, עם מיקוד ספציפי יותר בהשוואה לההשקפה הרחבה יותר של ארכאולוגים דוגמת הארכאולוג ויליאם דיוור (1933-). בדיון על תפקיד הדיסציפלינה שלו בפירוש התיעוד המקראי, דיוור הצביע על סיפורים היסטוריים רבים בתנ"ך, כולל היסטוריה של התאולוגיה (היחסים בין אלוהים למאמינים), היסטוריה פוליטית (בדרך כלל התיאור של "מנהיגים"). היסטוריה נרטיבית ( הכרונולוגיה של האירועים), היסטוריה אינטלקטואלית (טיפול ברעיונות והתפתחותם, ההקשר והשינוי שלהם לאורך זמן), היסטוריה חברתית (מוסדות, כולל היסודות החברתיים שלהם במשפחה, בשבט, במעמד החברתי ובמדינה), היסטוריה תרבותית ( אבולוציה תרבותית כוללת, דמוגרפיה, מבנה סוציו-אקונומי ופוליטי ואתניות), היסטוריה טכנולוגית (הטכניקות שבאמצעותן בני אדם מסתגלים למשאבים של סביבתם, מנצלים אותם ועושים בהם שימוש), ההיסטוריה הטבעית (איך בני אדם מגלים ומסתגלים לעובדות אקולוגיות של הסביבה הטבעית שלהם), והיסטוריה חומרית (חפצים כמתאמים של שינויים בהתנהגות אנושית).
נקודות מבט שונות מאוד, על הקשר בין ההיסטוריה הנרטיבית למשמעות התאולוגית של סיפורי המקרא, מהוות אתגר מיוחד להערכת ההיסטוריות של המקרא. תומכי הליטרליזם המקראי מכחישים שניתן להשתמש בהשערות מדעיות על תולדות כדור הארץ כדי לבטל את דבר כתבי הקודש על הבריאה והמבול, וטוענים כי "היסטוריה", או ספציפית היסטוריה מקראית, בהקשר זה פירושה מסגרת סופית ומוחלטת של אירועים ופעולות. אך חוקרי מקרא בולטים הביעו דעות מנוגדות בתכלית. חוקר המקרא תומאס ל תומפסון כתב:
הסיפורים על ההבטחה שניתנה לאבות בספר בראשית אינם היסטוריים, ואינם מתכוונים להיות היסטוריים; הם סיפורים שנקבעו ליצור אתוס של עם ישראל והיחס שלו לאלוהיו, שנכתבו בצורת היסטוריה באופן שהיה לגיטימי לזמנו, והאמת שלהם אינה טמונה בעובדות שהם מתארים, ולא בהיסטוריות שלהם, אלא ביכולתם לבטא את המציאות שחווה עם ישראל.
היסטוריונים מודרניים, המכירים את תופעת הרוויזיוניזם ההיסטורי המתמשך, מאפשרים לממצאים ורעיונות חדשים להיכנס לפרשנויות שלהם ל"מה שקרה", וחוקרים הבקיאים בחקר טקסטים (קדושים ככל שיהיו) רואים את כל המספרים בתנ"ך כבעלי פוטנציאל להיות בלתי מהימנים. וכל הסיפורים - במיוחד סיפורים שנערכו על ידי עורכים שונים - כבלתי שלמים מבחינה היסטורית, מוטים לזמן והנסיבות שבהם נכתבו או נערכו.
התנ"ך > מחברים

נדבך מרכזי בסמכותו ההיסטורית של התנ"ך, היה המסורת שהוא חובר על ידי משתתפים באירועים או עדי ראייה לאירועים המתוארים בו - החומש היה פרי יצירתו של משה, ספר יהושע נכתב בידי יהושע וכן הלאה. עם זאת, הרפורמציה הפרוטסטנטית הביאה את הטקסטים לקהל רחב הרבה יותר, אשר בשילוב עם האקלים הגובר של התסיסה האינטלקטואלית במאה ה-17, שהייתה תחילתו של עידן הנאורות, הטילה זרקור חריף וספקני על הטענות המסורתיות הללו. באנגליה הפרוטסטנטית, הפילוסוף תומאס הובס, ביצירתו המרכזית "הלווייתן" (1651) שלל שמשה חיבר את החומש, וזיהה את יהושע, שופטים, שמואל, מלכים ודברי הימים ככאלה שנכתבו זמן רב לאחר האירועים שהם התיימרו לתאר. מסקנותיו נשענו על ראיות טקסטואליות פנימיות, אך בטיעון המהדהד עם דיונים מודרניים, הוא ציין: "מי היו הכותבים המקוריים של מספר ספרי הקודש, לא הוכח בשום עדות מספקת של היסטוריה אחרת, שהיא ההוכחה היחידה לעובדה".
הפילוסוף והפנתאיסט היהודי ברוך שפינוזה הדהד את ספקותיו של הובס לגבי מקורם של הספרים ההיסטוריים בחיבור מאמר תאולוגי-מדיני (שפורסם ב-1670), והרחיב את ההצעה שהעריכה הסופית של טקסטים אלה הייתה לאחר גלות בבל, בחסות עזרא הסופר (פרק ט). קודם לכתיבת החיבור הוא הוחרם על ידי מועצת הרבנים של אמסטרדם בשל כפירה. הכומר הצרפתי ריצ'רד סיימון הביא את נקודות המבט הביקורתיות הללו למסורת הקתולית, בשנת 1678, הוא סבר שתוך התבוננות ברוב הכתבים הקדושים שהגיעו אלינו, שהם אינם אלא קיצורים וסיכומים של סיפורי עם עתיקים שנשמרו בכתבי העברים, במה שהיה כנראה העבודה הראשונה של ביקורת נוסח המקרא במובן המודרני שלה.
בתגובה, האמין ז'אן אסטרוק, שהחיל על החומש את שיטת הערכת מקורות, שהחלה להיות נפוצה בניתוח טקסטים חילוניים קלאסיים, שהוא יכול לזהות ארבע מסורות שונות של כתבי יד, שלטענתו ערך משה עצמו. ספרו משנת 1753 השיק את האסכולה הידועה כביקורת הגבוהה, שהגיעה לשיאה עם יוליוס ולהאוזן שגיבש את השערת התעודות,המזהה את הנרטיבים הללו בתור המקור היהוויסטי, המקור האלוהיסטי, המקור הדויטרונומיסטי והמקור הכהני. בעוד שגרסאות של השערה התעודות משתנות בסדר החיבור שלהן, בנסיבות הרכבן ובתאריך העריכה שלהן, המינוח המשותף שלהן ממשיך לספק את המסגרת לתיאוריות מודרניות על המקורות המרכבים את התורה.
הקונצנזוס המדעי החל מסוף המאה ה-20 הוא שכתיבת התנ"ך נמשכה כ-700 שנים, על ידי עשרות סופרים ועורכים שונים, החל מהמאה ה-8 לפנה"ס ועד המאה ה-1 לפנה"ס.
התנ"ך > סיפורי הבריאה

קיימת מסורת נוצרית של ביקורת על סיפורי הבריאה בספר בראשית, שראשיתה לפחות כבר מימי אוגוסטינוס הקדוש מהיפו (354–430), והמסורת היהודית גם כללה קו ביקורתי כלפי סיפור הבריאה המקראי כהיסטורי. הפילוסוף היהודי רב ההשפעה מימי הביניים, הרמב"ם, היה בעל עמימות ספקנית בכתביו כלפי "בריאה יש מאין" וראה בסיפורים על "אדם" כטקסט של "אנתרופולוגיה פילוסופית", ולא כסיפורים היסטוריים שגיבורם הוא 'האדם הראשון'. הפילוסופים היוונים אריסטו, קריטולאוס ופרוקלוס סברו כי העולם נצחי כלומר לתפיסתם לא הייתה 'בריאה'. פרשנויות כאלה אינן עולות בקנה אחד, עם מה שאחרי הרפורמציה הפרוטסטנטית נתפס בדרך כלל בתנועות האוונגליסטיות, כהשקפות מסורתיות שלהם, שספר בראשית הוא תיעוד מדויק של מעשה הבריאה.
פרסום ספרו של ג'יימס האטון "תורת כדור הארץ" בשנת 1788 היה התפתחות חשובה במהפכה המדעית, ונקודה בה ספר בראשית חדל לשמש כסמכות האולטימטיבית על תולדות כדור הארץ. הנפגע הראשון היה סיפור הבריאה עצמו, ועד תחילת המאה ה-19 כבר אף מדען לא טען לאמינותו המילולית של סיפור הבריאה. הקרב בין תומכי עקרון האחידות לתומכי תאורית הקטסטרופיזם הביא לכך שסיפור המבול נתפס עדיין כהיסטורי בדיסציפלינה המתהווה של מדע הגאולוגיה, עד שאדם סדג'וויק, נשיא החברה הגאולוגית, חזר בו בפומבי מתמיכתו הקודמת באמיתות סיפור המבול, בהרצאה בשנת 1831 בה אמר:
עדיין לא מצאנו ממצא אחד בין שרידי העולם הקודם, שנקבר באותם מרבצים שאנו חוקרים, שאכן סיפור המבול התרחש.
כל אלה הותירו את "האדם הראשון" ואת צאצאיו המשוערים בעמדה המביכה של שלילת כל הקשר היסטורי, כאשר צ'ארלס דרווין המשיך והרחיב את הידע על תולדת כדור הארץ ועולם החי, עם פרסום ספרו "מוצא המינים" ב-1859. הקבלה הציבורית של המהפכה המדעית הזו הייתה, באותה תקופה, לא אחידה, אך מאז גדלה באופן משמעותי. עד מהרה הגיעה קהילת המלומדים המרכזית לקונצנזוס, שגורס היום, שבראשית א–י"א היא יצירה ספרותית סכמטית המייצגת תאולוגיה ומיתולוגיה סמלית ולא היסטוריה או מדע בפועל. העובדה שתחילת ספר בראשית כוללת שני סיפורי בריאה השונים זה מזה, להם כפילויות וסתירות, הביא את פרשני המקרא לנסות להבין את נוכחותם. המסקנה הנפוצה היא ששני הסיפורים מציגים תפיסות עולם שונות של המחברים.
התנ"ך > סיפורי האבות

בעשורים הבאים הרמן גונקל הפנה את תשומת הלב להיבטים המיתיים של החומש, אלברכט אלט, מרטין נות והאסכולה לתולדות המסורת טענו שלמרות שלמסורות הליבה שלה יש שורשים עתיקים באמת, הנרטיבים היו אמצעי מסגור בדיוני ולא נועדו כהיסטוריה. במובן המודרני. אף על פי שהוטלו ספקות בשחזורים ההיסטוריוגרפיים של אסכולה זו (במיוחד הרעיון של מסורות בעל פה כמקור קדום עיקרי), חלק ניכר מהביקורת על ההיסטוריות המקראית מצאה הסכמה רחבה. עמדתו של גונקל היא כזו:
אולם אם אנו מחשיבים דמויות כמו אברהם, יצחק ויעקב כאנשים ממשיים ללא יסודות מיתיים מקוריים, אין זה אומר כלל שהם דמויות היסטוריות. ... שכן גם אם, כפי שניתן לשער, היה פעם אדם בשם "אברהם", כל מי שמכיר את תולדות האגדות בטוח שהאגדה לא יכולה, במרחק של מאות שנים רבות, לשמר תמונה אמיתית על אדיקותו האישית של אברהם. "דת אברהם" היא, למעשה, דתם של מספרי האגדות שהם מייחסים לאברהם
בארצות הברית תנועת הארכאולוגיה המקראית, בהשפעת אולברייט, יצאה נגד הטענה שסיפורי האבות הם מיתוס, וטענה כי אלה היו אנשים אמיתיים שניתן למקם אותם בהקשר שהוכח מהתיעוד הארכאולוגי. אך ככל שהתגלו עוד תגליות, והממצאים הצפויים לא התממשו, התברר שהארכאולוגיה למעשה לא תמכה בטענות של אולברייט וחסידיו. בין השאר בכל אזור בקעת באר שבע לא נמצאו שום ממצאים מתקופת הברונזה התיכונה (2000 לפנה"ס-1550 לפנה"ס, תקופת האבות על פי המקרא), למרות שזו התקופה בה חי לכאורה אברהם, ועל פי סיפור ברית אברהם ואבימלך הייתה קיימת עיר באזור.
אחר מותו של אולברייט, פרשנותו לתקופת האבות ספגה ביקורת גוברת: עם פרסום הספר "The Historicity of the Patriarchal Narratives: The Quest for the Historical Abraham" מאת תומאס ל. תומפסון והספר "Abraham in History and Tradition" מאת ג'ון ואן סטרס. תומפסון טען על היעדר ראיות משכנעות לכך שהאבות חיו באלף השני לפני הספירה, וציין כיצד טקסטים מקראיים מסוימים משקפים את התנאים והחששות של האלף הראשון, בעוד ואן סטר בחן את סיפורי האבות וטען ששמותיהם, תיאור החברה והנרטיב של הסיפורים הצביעו בתוקף על היותם יצירות מתקופת הברזל. ספריהם של ואן סתר ותומפסון היוו שינוי פרדיגמה בחקר המקרא ובארכאולוגיה, שהוביל בהדרגה את החוקרים לא להתייחס עוד לנרטיבים של סיפורי האבות כהיסטוריים.
בנוסף בסיפורי האבות קיים אנכרוניזם רב, בין השאר על פי ספר בראשית, לאבות היו גמלים רבים. אברהם היה בעל עדר גמלים, את הדרך מחרן לכנען עם משפחתו עשו על גבי גמלים, וגם על יעקב מסופר כי היה בעל גמלים. אך הקונצנזוס המדעי הוא שהגמל בוית כ-700 שנה לאחר ימי האבות. על אברהם מסופר כי הגיע מ"אור כשדים". אור הייתה אחת הערים הגדולות בשומר בדרום מסופוטמיה אך הכשדים עלו על במת ההיסטוריה רק במאה ה-11 לפנה"ס. בסיפורי האבות התייחסות רבה לפלשתים, אך החוקרים תמימי דעים כי הם ושאר גויי הים היגרו לכנען רק בראשית המאה ה-12 לפנה"ס, מאות רבות של שנים לאחר תקופת האבות.
התנ"ך > יציאת מצרים

העמדה המרכזית בחקר המקרא אינה מקבלת עוד את סיפור יציאת מצרים המקראי כהיסטוריה ממספר סיבות. רוב החוקרים מסכימים שסיפורי יציאת מצרים הגיעו לצורתם הנוכחית מאות שנים לאחר ההתרחשות לכאורה של הסיפורים. ספר שמות עצמו מנסה לבסס את האירוע היטב בהיסטוריה, ומתארך את יציאת מצרים לשנה ה-2666 לאחר הבריאה (שמות יב, מ-מ"א), בניית המשכן לשנת 2667 (שמות מ, א-ב, יז), קובע שבני ישראל ישבו במצרים 430 שנה (שמות י"ב, מ-מ"א), וכולל שמות מקומות כגון גושן (בראשית ל"ו, כ"ח), פיתום ורעמסס (שמות א, י"א), כמו כן מעיד הטקסט כי 600,000 גברים עבריים היו מעורבים ביציאת מצרים (שמות יב, ל"ז). ספר במדבר מציין עוד כי מספר בני ישראל במדבר במהלך הנדודים עמד על 603,550, כולל 22,273 תינוקות, מספר דמיוני, שברור שלעולם לא היה יכול להתקיים במדבר סיני. הגאוגרפיה של מסע הנדודים במדבר מעורפלת עם שמות מקומות לא מזוהים, וישנן בעיות פנימיות עם תיארוך הסיפור בחומש. שום ניסיון מודרני לזהות אב טיפוס מצרי היסטורי עבור משה לא מצא הסכמה רחבה, ואף תקופה בהיסטוריה המצרית לא תואמת את התיאורים המקראיים על יציאת מצרים. חלק מהמרכיבים בסיפור הם נסים חסרי הסבר רציונלי, כמו עשר מכות מצרים וקריעת ים סוף. התנ"ך גם לא מזכיר את שמותיהם של אף אחד מהפרעונים המעורבים בנרטיב יציאת מצרים.
מהממצאים הארכאולוגיים לא עולות ראיות לכניסה מאסיבית של בני תרבות אחרת לארץ ישראל בתקופה זו ואין עדויות לנדידה המונית בסיני באותה תקופה. בנוסף בתקופה בה התרחשה לפני המקרא יציאת מצרים, ממלכת מצרים בעצמה שלטה בארץ ישראל, כך שגם אם נמלטו בני ישראל ממצרים הם עשו זאת כדי להגיע לטריטוריה בשליטה מצרית.
בעוד שטקסטים מצריים עתיקים מהממלכה החדשה מזכירים "אסיאטים" שחיים במצרים כעבדים ופועלים, אנשים אלה לא יכולים להיות מחוברים בבטחה לבני ישראל, ואף טקסט מצרי מאותה התקופה לא מזכיר יציאת עבדים בקנה מידה גדול כמו המתואר בתנ"ך. האזכור ההיסטורי הקדום ביותר ששרד של בני ישראל, סטלת המרנפטה המצרית (בערך 1207 לפנה"ס), נראה כממקם אותם בכנען או בסביבתו ואינו נותן אינדיקציה ליציאת מצרים כלשהי.
הקונצנזוס המדעי שהתגבש בתחילת המאה ה-21 הוא כי בני ישראל היו למעשה אוכלוסייה אוטוכטונית כנענית שהתגבשה לקבוצה נפרדת עקב נדידת כפריים להרים, שם צמחו ממלכות ישראל ויהודה. אליהם הצטרפה קבוצת של אנשי שוליים (המכונים "עברים", "עפירו" או "לוויים" בטקסטים שונים) שהגיעו ממצרים. סיפורי אגדות שקשורים לקבוצה זו, שאין קשר הכרחי ביניהם הם הגרעין הסיפורי שמחברים שונים הוסיפו והם הפכו לסיפורי יציאת מצרים. בהן הסיפורים שכללו את גילויו של משה בתיבה ביאור, מעשי הקסמים של חרטומי מצרים, בניית עגל זהב במדבר, ועוד. סיפורים אלה אינם תלויים זה בזה, ובמקור לא היה ביניהם קשר לוגי או כרונולוגי.
התנ"ך > ההיסטוריה הדויטרונומיסטית

חוקרים רבים מאמינים שההיסטוריה הדויטרונומיסטית (הפרקים מספר דברים, פרק א' ועד ספר מלכים ב', פרק כ"ה, המספרים את תולדות ישראל מהר חורב עד גלות בבל) שימרה אלמנטים של טקסטים עתיקים ומסורת שבעל פה, כולל מציאות גאו-פוליטית וחברתית-כלכלית ומידע מסוים על דמויות ואירועים היסטוריים. עם זאת, חלקים גדולים ממנו הם אגדיים והיא מכילה אנכרוניזם רב.
התנ"ך > "סיפור הכיבוש" אצל יהושע ושופטים

נושא מרכזי בוויכוח ההיסטורי היה הנרטיב של כיבוש כנען והתנחלות השבטים, המתואר בספרי יהושע ושופטים. אסכולת אולברייט האמריקאית טענה שהנרטיב המקראי של הכיבוש יאושר על ידי תיעוד ארכאולוגי; ואכן במשך חלק ניכר מהמאה ה-20 נראה כי הארכאולוגיה תומכת בנרטיב המקראי, כולל חפירות בביתין (המזוהה כבית-אל), תל עד-דוואר, (המזוהה ככיש), חצור ויריחו.
עם זאת, הופיעו פגמים בנרטיב הכיבוש. הדוגמה המתוקשרת ביותר הייתה "כיבוש יריחו", שנחפרה על ידי ג'ון גרסטנג בשנות ה-30. גרסטנג הכריז במקור כי מצא חומות שנפלו מתקופת קרב יריחו המקראי, אך מאוחר יותר תיקן את ההרס לתקופה הרבה יותר מוקדמת. קתלין קניון תיארכה את חורבן העיר המוקפת חומה לאמצע המאה ה-16 לפנה"ס, מוקדם מדי כדי להתאים לתיארוך הרגיל של יציאת מצרים ולפרעה רעמסס, על בסיס חפירותיה בתחילת שנות ה-50, לאותה מסקנה, המבוססת על ניתוח כל ממצאי החפירה, הגיע פיוטר ביינקובסקי, החל משנות ה-60 התברר שהתיעוד הארכאולוגי לא תומך, למעשה, בתיאור הכיבוש שניתן בספר יהושע: הערים שהתנ"ך מתעד שהושמדו על ידי בני ישראל היו לא מיושבות באותה תקופה, או, אם הושמדו, הושמדו בזמנים שונים בתכלית, לא בתקופה קצרה אחת. הקונצנזוס לנרטיב הכיבוש נזנח בסופו של דבר בסוף המאה ה-20.
עם זאת, ישנם מקרים בודדים שבהם התיעוד המקראי אינו עומד בסתירה לתיעוד הארכאולוגי. לדוגמה, שכבה בתל חצור, שנמצאה בשכבת חורבן מסביבות שנת 1200 לפני הספירה, מראה סימני אש קטסטרופלית, ולוחות כתב יתדות שנמצאו באתר מתייחסות למלכים בשם "איבני אדי", ש"איבני" עשוי להיות המקור האטימולוגי של "יבין", המנהיג הכנעני המוזכר בתנ"ך. העיר מראה גם סימנים לכך שהייתה עיר כנענית מפוארת לפני חורבנה, עם מקדשים גדולים וארמונות מפוארים, מפוצלת לאקרופוליס עליון ועיר תחתונה; העיירה הייתה ככל הנראה עיר כנענית מרכזית. ישראל פינקלשטיין טען שהשמדת חצור היא תוצאה של סכסוכים אזרחיים, התקפות של גויי הים או תוצאה של משבר תקופת הברונזה המאוחרת של הציוויליזציה על פני כל מזרח הים התיכון בתקופת הברונזה המאוחרת. הארכאולוגית שרון
צוקרמן, שחפרה בתל חצור במשך 15 שנים, הציעה שמי שגרם לשריפה הם תושבי חצור תחתית שמרדו נגד האליטה שהתגוררה בארמונות שבראש התל. צוקרמן הצביעה על כך שהבתים בחלקה התחתון של העיר לא נשרפו וכי תיארוך השריפה לא מתאים לימי יהושע, אלא הוא מוקדם בכ-150 שנה.
התנ"ך > ספרי שמואל

ספרי שמואל נחשבים למבוססים הן על מקורות היסטוריים והן על מקורות אגדתיים, ומשמשים בעיקר למלא את החסר בהיסטוריה של ישראל הקדום לאחר האירועים המתוארים בספר דברים. הקרבות הכרוכים בהשמדת הכנענים אינם נתמכים על ידי תיעוד ארכאולוגי, ובמחקר החל מסוף המאה ה-20 מקובלת התפיסה שבני ישראל עצמם מקורם כתת-קבוצה של כנענים. ספרי שמואל כוללים אנכרוניזם רב מכדי שיחשבו ככאלו שנכתבו במאה ה-11 לפנה"ס. לדוגמה, יש אזכור לשריון גוף מאוחר מהתקופה האמורה, הכולל כובע נחושת ושריון קשקשים (שמואל א', י"ז ד-ז, ל"ח-ל"ט), שימוש בגמלים (שמואל א', ל, י"ז) וחיל פרשים (שמואל א', י"ז, ה'), תיאור של מעדרי וגרזני ברזל (כאילו היו נפוצים) (שמואל ב', י"ב, ל'), טכניקות מצור מתוחכמות (שמואל ב' כ',ט"ו). ישנו צבאות ענק שגויסו (שמואל ב' י"ז, א'), קרב עם 20,000 הרוגים (שמואל ב' י"ח: ז), והתייחסות לצבא מממלכת כוש, המעיד בבירור על תאריך שבו ממלכה זו עלתה, לאחר השושלת ה-26 של מצרים העתיקה, התקופה של הרבע האחרון של המאה ה-8 לפנה"ס.
התנ"ך > המלוכה המאוחדת

חלק ניכר מהמוקד של הביקורת המודרנית הוא על ההיסטוריות של תקופת ממלכת ישראל המאוחדת, שלפי התנ"ך שלטה הן ביהודה והן בשומרון בסביבות המאה ה-10 לפנה"ס. תומאס ל. תומפסון, חוקר האסכולה המינימליסטית, כתב:
אין שום עדות למלוכה מאוחדת, אין שום עדות לבירה בירושלים או לכוח פוליטי קוהרנטי ומאוחד ששלט במערב ארץ ישראל, קל וחומר אימפריה בגודל שהאגדות מתארות. אין לנו ראיות לקיומם של מלכים בשם שאול, דוד או שלמה; וגם אין לנו עדות למקדש כלשהו בירושלים בתקופה מוקדמת זו. מה שאנחנו כן יודעים על ישראל ויהודה של המאה העשירית לא מאפשר לנו לפרש את חוסר הראיות הזה כפער בידע ובמידע שלנו על העבר, תוצאה של טבעה המקרי של הארכיאולוגיה בלבד. אין מקום ולא הקשר, אין חפץ או ארכיון המצביעים על מציאויות היסטוריות כאלה במאה העשירית בארץ ישראל. אי אפשר לדבר היסטורית על מדינה ללא אוכלוסייה. אי אפשר לדבר גם על בירה בלי עיר. הסיפורים עצמם במקרא לא מספיקים כדי לקבל את הממלכה המאוחדת כעובדה.
בתקופת הברזל IIa (המקבילה לתקופת המלוכה) נראה שיהודה הוגבלה ליישובים קטנים, בעיקר כפריים ולא מבוצרים בהרי יהודה. זאת בניגוד לשומרון בה התרחש עיור. עדות ארכאולוגית זו, כמו גם מחקר ביקורת נוסח המקרא, הביאו היסטוריונים מודרניים רבים להתייחס לישראל/שומרון ויהודה כאל ישויות מובחנות, אם כי קשורות, מרוכזות בשכם ובירושלים, בהתאמה, ולא כממלכה מאוחדת עם בירה בירושלים.
מעמדה של ירושלים במאה ה-10 לפני הספירה הוא נושא מרכזי לוויכוח. החלק העתיק ביותר של ירושלים והגרעין האורבני המקורי שלה הוא עיר דוד, שבו לא נמצא עדות לפעילות מגורים משמעותית עד המאה ה-9 לפנה"ס. עם זאת, מבנים אדמיניסטרטיביים ייחודיים כמו מבנה האבן המדורג ומבנה האבן הגדול, שיצרו במקור מבנה אחד, מכילים תרבות חומרית המתוארכת לברזל I. בשל היעדר לכאורה של פעילות התיישבותית במאה ה-10. לפני הספירה, ישראל פינקלשטיין טוען שירושלים במאה הייתה כפר כפרי קטן בהרי יהודה, לא בירה לאומית, ודוד אוסישקין טוען שהעיר הייתה בלתי מיושבת לחלוטין. עמיחי מזר טוען שאם תיארוך הברזל I/ברזל IIa של מבנים מנהליים בעיר דוד נכונים (כפי שהוא סבור), "ירושלים הייתה עיירה קטנה למדי עם מצודה, שיכולה הייתה להיות מרכז אזורי".
מאז גילוי כתובת תל דן, המתוארכת למאה ה-9 או ה-8 לפני הספירה המכילה את האותיות ביתדוד בכתב כנעני עתיק, שמקובל שהם התייחסות ל"בית דוד" כשושלת מלוכנית ביהודה. רוב החוקרים מקבלים את קיומה של ישות שנשלטה על ידי דוד ושלמה, אם כי בקנה מידה צנוע יותר מהמתואר בתנ"ך. רוב החוקרים מאמינים שדוד ושלמה שלטו על חלקים נרחבים משני עברי הירדן. ויליאם דיוור טוען שדוד שלט רק על השטחים של יהודה ושהוא אכן הביס את הפלשתים הפולשים, אבל שאר הכיבושים הם סיפורי אגדה.
הברית החדשה > היסטוריות של ישו

רוב החוקרים המודרניים של העת העתיקה מסכימים שישו היה קיים מבחינה היסטורית, שהוא הוטבל על ידי יוחנן המטביל ונצלב בפקודת המושל הרומי פונטיוס פילטוס. הטקסטים המוקדמים ביותר של הברית החדשה המתייחסים לישו, האיגרות הפאוליניות, מתוארכים בדרך כלל לשנות ה-50 לספירה. מאחר ששאול הטרסי מתעד מעט מאוד מחייו ופעילויותיו של ישו, אין בהם כדי לעזור בקביעת עובדות על חייו של ישוע, אם כי הם עשויים להכיל התייחסות למידע שניתן לשאול מעדי הראייה של ישו.
גילוי מגילות ים המלח שופך אור על ההקשר של יהודה במאה ה-1, ועל המגוון של הכתות היהודיות כמו גם תפיסות ואמונות משותפות. לדוגמה, הציפייה למשיח הקרוב, האושר של הדרשה על ההר ועוד הרבה מתפיסות התנועה הנוצרית הקדומה נמצאו כקיימים גם בתוך היהדות האפוקליפטית של אותה התקופה.  הדבר הביא למרכז את הנצרות הקדומה הרבה יותר בשורשיה היהודיים מאשר היה בעבר. כיום ידוע כי היהדות הרבנית והנצרות הקדומה הן רק שניים מתוך הזרמים הרבים ששרדו עד המרד הגדול (66 עד 70 לספירה).
הברית החדשה > ההיסטוריות של הבשורות

רוב החוקרים המודרניים גורסים שסיפורי הבשורה הקנוניים נכתבו בין 70 ל-100, ארבעה עד שמונה עשורים לאחר הצליבה, אם כי מבוססים על מסורות וטקסטים מוקדמים יותר. חלק מהחוקרים מאמינים כי בשורת מרקוס מראה סימנים של חוסר ידע בעניינים גאוגרפיים, פוליטיים ודתיים ביהודה בתקופת ישוע. לפיכך, כיום הדעה הנפוצה ביותר היא שהמחבר אינו ידוע וגם גאוגרפית והיסטורית נמצא במרחק מהאירועים המסופרים;  אולם הדעות משתנה, וחוקרים כמו קרייג בלומברג מקבלים את ההשקפה המסורתית יותר.  השימוש בביטויים שעלולים להיות מתוארים כמגושמים וכפריים גורמים לבשורת מרקוס להיראות מעט חסרת אותיות או אפילו גסה. ניתן לייחס זאת להשפעה שיש לפטרוס הקדוש, דייג, על כתיבת מארק.  מקובל לחשוב שכותבי בשורת מתי ובשורה של לוקס השתמשו במרקוס כמקור, עם שינויים ושיפורים למוזרויות וגסות במרקוס.
לקריאה נוספת

יעקב שביט, ‏התנ"ך כהיסטוריה והפולמוס על האמת ההיסטורית במקרא,  הוצאת כתר, 2007, באתר "כותר"
המישור האירופי

שטחי המישור האירופי (באפור)
המישור האירופי הוא אחד מארבעת המאפיינים העיקריים בטופוגרפיה של יבשת אירופה.
גאוגרפיה

המישור האירופי מתחלק לשתי יחידות עיקריות, המישור האירופי הצפוני (או המרכזי) והמישור האירופי המזרחי. חלוקה זו היא בעיקר היסטורית ולאו דווקא בעלת מאפיינים מורפולוגים.
החלק הצפוני של המישור האירופי משתרע מדרום האי הבריטי במערב ועד לרוסיה במזרח. הוא כולל חלקים מצרפת, בלגיה, הולנד, דנמרק, גרמניה, פולין, המדינות הבלטיות אוקראינה ובלארוס. רוב השטח אינו גבוה מ-152 מטרים מעל פני הים, הוא צר יחסית, ורוחבו הממוצע הוא כ-320 ק"מ. הוא מתרחב משמעותית בחלק הכולל כמעט את כל מערב רוסיה ומגיע לרוחב של יותר מ-3000 ק"מ.
בחלקו הדרומי משתרע המישור האירופי מהרי הפירנאים בגבולה המערבי של צרפת באזור מפרץ ביסקאיה ועד הרי אורל שברוסיה במזרחו.
המישור האירופי גובל ממערב וצפון מערב באוקיינוס האטלנטי, מצפון בים הבלטי ובחלקו הדרומי באגן הים התיכון כולל הים השחור. המישור תחום בחלקו הדרומי והדרום מזרחי ברכס הרי האלפים, הרי הקרפטים והרי הבלקן.
שטח המישור האירופי עוצב בעיקר במספר תקופות של תנועות קרחונים, בעיקר בתקופת הפליסטוקן ומתאפיין בניקוז גרוע, שטחי סחיפה (מורנות) ודיונות חול.
רוב שטח המישור האירופי זוכה לאקלים ממוזג המאפשר יצירת בתי גידול מסוגים שונים ובהם יערות של עצים רחבי עלים, אך בחלקו המזרחי מתאפיין בשטחי עשב רחבי ידיים ללא עצים כחלק מן הערבה האירואסיאתית.
המישור האירופי נחצה ברשת ענפה של נהרות ובהם הלואר הריין והויסלה במערב הזורמים בעיקר בכוון צפון מערב, הוולגה דון ודנייפר במזרח הזורמים בכוון דרום מזרח. הנהרות ורשת התעלות המלאכותית המקשרות ביניהם משמשים כאמצעי תעבורה חשובים. שטחי הדלתא שיוצרים הנהרות בקרבת השפך שלהם מהווים כר פורה לגידולים חקלאיים.
אקלים

האקלים במישור האירופאי מאופיין בשינויים עונתיים מובחנים. החורף קר והקיץ חמים. חלקו המערבי ובהשפעת האוקיינוס האטלנטי גשום ומאפשר מגוון רחב של גידולים חקלאיים לאורך כל השנה. עם התנועה מזרחה יורדת השפעת האוקיינוס והאקלים הופך לבעל מאפיינים יבשתיים. הגשם מתרכז בעיקר בחודשים החמים והחורף קר מאד ולכן החקלאות מרוכזת במגוון מצומצם יותר של תוצרים.
אקולוגיה

בעבר, בטרם התיישבות האדם באזור, היה רובו של המישור האירופי מכוסה ביערות סבוכים ועבותים של עצי אלון, אשור, אדר ומחטניים שונים. ההתיישבות האנושית הניעה תהליך של בירוא יערות לטובת התיישבות וגידולים חקלאיים ושל בעלי חיים. שרידים של היערות הקדמונים ניתן למצוא כיום בשמורת יער ביילוביצה בגבול פולין ובלארוס, אך חגורות יער המנוהלות בידי אדם עדיין קיימות בשטחים נרחבים יחסית. העלמות היערות והשטחים הפתוחים והפראיים לטובת התיישבות האדם הובילה לצמצום ניכר בכמות חיות הבר אשר בתי הגידול שלהם נפגעו קשות מתהליך זה.