stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החלטה 478 של מועצת הביטחון של האו"ם

| --- | --- |
 תאריך:  20 באוגוסט 1980 
 ישיבה מספר:  2,245
 קוד:  S/RES/478(1980) (מסמך)
 נושא:  חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל 
 סיכום הצבעה:  14 הצביעו בעד 0 הצביעו נגד 1 נמנעו 
 תוצאה:  התקבלה
 חברות קבועות:  הרפובליקה העממית של סין סין צרפת צרפת הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת ארצות הברית ארצות הברית ברית המועצות (1955–1980) ברית המועצות
 חברות לא קבועות:  בנגלדש בנגלדש גרמניה המזרחית גרמניה המזרחית ג'מייקה ג'מייקה מקסיקו מקסיקו ניז'ר ניז'ר נורווגיה נורווגיה הפיליפינים הפיליפינים פורטוגל פורטוגל תוניסיה תוניסיה זמביה זמביה
 
החלטה 478 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-20 באוגוסט 1980 בתגובה לחקיקת חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל על ידי הכנסת ב-30 ביולי 1980. ההחלטה קובעת כי החוק שהתקבל כחודש לפני כן וקובע כי ירושלים המאוחדת היא בירת ישראל ולא ירושלים המערבית כפי שהיה עד אז, הוא הפרה של החוק הבינלאומי.
ההחלטה פותחת בהבעת "דאגה עמוקה לאור חקיקת 'חוק יסוד' בכנסת ישראל המכריז על שינוי באופייה ובמעמדה של העיר הקדושה ירושלים, על הכרוך בכך לשלום ולביטחון". ההחלטה מגנה את חקיקת חוק ירושלים וקובעת כי החוק מפר את הדין הבינלאומי ואין הוא מבטל את מעמדם של תושבי מזרח ירושלים על פי אמנת ז'נבה כאזרחים הראויים להגנה בעת מלחמה. ההחלטה מכריזה על בטלות מוחלטת של כל הצעדים שנקטה ישראל לשינוי מעמדה של "העיר הקדושה ירושלים", מכריזה על אי-הכרה בחוק ירושלים ובתוצאותיו וקוראת לכל המדינות החברות באומות המאוחדות לאמץ החלטה זו. אותן מדינות-חברות שלהן משלחות דיפלומטיות בירושלים נקראות להוציא את משלחותיהן מן העיר.
הסיבה לקבלת ההחלטה היא העובדה שמזרח ירושלים אינה מוכרת כחלק ממדינת ישראל אלא כשטח כבוש מאז מלחמת ששת הימים.
ההחלטה התקבלה בקולות 14 חברות במועצת הביטחון. ארצות הברית הייתה החברה היחידה שנמנעה בהצבעה.
החלטה 478 באה בהמשך להחלטה 476 מ-30 ביוני 1980, בה נקראה ישראל בדחיפות לחדול מכל צעד אשר ישנה את אופיים ומעמדם של המקומות הקדושים בירושלים.
בעקבות החלטת ארצות הברית על העברת שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים התכנסה מועצת הביטחון ב-18 בדצמבר 2017 לבקשתה של מצרים על מנת "לאשר מחדש כי לכל החלטה ופעולה שמבקשת לשנות את האופי, המעמד או ההרכב הדמוגרפי של ירושלים אין השלכות חוקיות והן מבוטלות". ההצעה המצרית נסמכה בין היתר על החלטה 478. אל מול 14 חברות מועצת הביטחון שהצביעו בעד הבקשה המצרית הטילה ארצות הברית וטו והבקשה להחלטה נפלה.
ראו גם

החלטה 497 של מועצת הביטחון של האו"ם
הערות שוליים

↑  נעה לנדאו, ארצות הברית הטילה וטו על ההצעה באו"ם נגד ההכרה בירושלים; 14 מדינות מ-15 תמכו, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2017
הילרי סקוט

| --- | --- |

הילרי סקוט, 2012
 לידה:  1 באפריל 1986 (בת 38) נאשוויל, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  נאשוויל, טנסי, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-2003
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה של אמצע טנסי 
 עיסוק:  זמרת
 סוגה:  קאנטרי
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  Capitol Records
 שיתופי פעולה בולטים:  ליידי איי
 ladyantebellum.com
 פרופיל ב-IMDb
 
הילרי סקוט (באנגלית: Hillary Scott;‏ נולדה ב-1 באפריל 1986) היא זמרת ופזמונאית קאנטרי אמריקאית החברה בהרכב המוזיקלי ליידי איי.
ביוגרפיה

סקוט נולדה בנאשוויל שבטנסי ללאנג סקוט ולינדה דייוויס - שניהם זמרי קאנטרי. סקוט הופיעה לראשונה יחד עם אימה בהיותה בתיכון. לאחר התיכון עבדה סקוט עם הזמרת ויקטוריה שאו וזכתה לפרסום בסביבה, אך לא הצליחה להשיג חוזה עם חברת תקליטים גדולה. סקוט נבחנה לתוכנית הטלוויזיה אמריקן איידול פעמיים, אך נדחתה בשתי הפעמים. לאחר מכן פגשה סקוט את צ'ארלס קלי אותו זיהתה מעמוד המייספייס שלו, ואת חברו דייוויד הייווד. השלישייה התכנסה כדי לכתוב כמה שירים ובסופו של דבר נולד ההרכב ליידי אנטבלום, כיום ליידי איי.
ביוגרפיה > ליידי איי

חברי ליידי איי חתמו על חוזה בחברת התקליטים Capitol Records, והוציאו שני אלבומים בהם סקוט משתתפת בשירה ובקולות רקע.
הדיוויזיה ה-44 (ארצות הברית)

| --- | --- |

תג הכתף של הדיוויזיה
 Prepared in all things 
 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:   צבא ארצות הברית
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1924   1946 – 1945   1954
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 
הדיוויזיה ה-44 (באנגלית: 44th Infantry Division) היא דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה > בין מלחמות העולם

הדיוויזיה הוקמה ב-19 באוקטובר 1920 כדיוויזיית המשמר הלאומי, והיא כללה את יחידות המשמר הלאומי ממדינות דלאוור, ניו ג'רזי וניו יורק, והייתה אמורה להוות חלק מאזור הקורפוס ה-2. הדיוויזיה כללה את חטיבת הרגלים ה-57 מהמשמר הלאומי של צבא ניו ג'רזי וחטיבת הרגלים ה-87 של המשמר הלאומי של צבא ניו יורק. הדיוויזיה אושרה על ידי שר המלחמה ב-5 באוקטובר 1921 והוכרה פדרלית ב-26 במרץ 1924.
הדיוויזיה ה-44 השתתפה בתמרוני הארמייה הראשונה באפסטייט ניו יורק בין ה-7 ל-24 באוגוסט 1940, לפני שגויסה לשירות פדרלי למשך שנים עשר חודשי אימונים ב-16 בספטמבר 1940. האימונים של הדיוויזיה הגיעו לשיאם בתמרוני קרוליינה, ספטמבר–דצמבר 1941.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

הדיוויזיה הייתה בדרכה לניו ג'רזי ב-7 בדצמבר 1941, וחזרה לפורט דיקס כאשר נשמעו חדשות על המתקפה על פרל הארבור. צוות קרב רגימנטלי, המבוסס על רגימנט הרגלים ה-113, נותק מיד מהדיוויזיה וצורף לפיקוד ההגנה המזרחית כדי לספק כוחות יבשתיים להגנת החוף המזרחי מניו יורק ועד פילדלפיה. זמן קצר לאחר מכן, עברו שאר יחידות הדיוויזיה למחנה קלייבורן, לוס אנג'לס, שם אורגנה מחדש הדיוויזיה ה-44 כדיוויזיית חי"ר ב-16 בפברואר 1942.
לאחר מכן נשלחה הדיוויזיה לפורט לואיס וושינגטון, שם השתתפה בהגנה על החוף המערבי תחת פיקוד ההגנה המערבית למשך שארית שנת 1942. בפברואר 1943, דיוויזיית הרגלים ה-44, הצטמצמה מאוד בגלל אובדן כוח אדם ויחידות. לאחר השלמת "סדרת D", אימון ברמת דיוויזיה, נשלחה הדיוויזיה ה-44 להשתתף בתמרוני הארמייה הרביעית בלואיזיאנה. לאחר מכן עברה הדיוויזיה למחנה פיליפס, קנזס להכנותיה האחרונות לפני הפריסה. הדיוויזיה עברה ברכבת למחנה מיילס סטנדיש, מסצ'וסטס, וב-5 בספטמבר 1944 הפליגה מבוסטון לאירופה.
דיוויזיית הרגלים ה-44 נחתה בצרפת דרך שרבור, ב-15 בספטמבר 1944, והתאמנה במשך חודש לפני כניסתה ללחימה. הדיוויזיה כללה את רגימנטים הרגלים ה-71, ה-114 וה-324. ב-18 באוקטובר 1944 היא החליפה את הדיוויזיה ה-79 בסביבת פורט דה פארוי, מזרחית ללונוויל, צרפת, כחלק מהארמייה השביעית ואבטחה מספר מעברים בהרי הווז'. תוך 6 ימים נפגעה הדיוויזיה במתקפת נגד גרמנית כבדה, 25–26 באוקטובר. ההתקפה נהדפה והדיוויזיה המשיכה בהגנה הפעילה. ב-13 בנובמבר 1944, היא יצאה בהתקפה לצפון-מזרח, ועברה דרך הרי הווז' ממזרח ל-Leintrey ל-Dossenheim, כבשה את אבריקור ב-17 בנובמבר, ודחפה לשחרור שטרסבורג, יחד עם דיוויזיית השריון הצרפתית ה-2. לאחר התארגנות, חזרה הדיוויזיה להתקפה, כבשה את רצוילר ונכנסה לאנסמבל דה ביטש בקו מז'ינו. ב-14 בדצמבר, רגימנטים של הדיוויזיה ה-44 השתתפו בתקיפת ביצורי קו מז'ינו. רגימנט הרגלים ה-71 וה-324 של הדיוויזיה תקפו את פורט סימסרהוף ואת הוטווילר הסמוכה. לאחר שישה ימי לחימה, כבשה היחידה את סימרסהוף ב-20 בדצמבר. ב-21–23 בדצמבר, הדיוויזיה ה-44 הדפה שלושה ניסיונות מעבר של האויב בנהר בליס.
הגנה אגרסיבית על אזור סרגומינס נמשכה לאורך פברואר 1945 ורוב חודש מרץ. הדיוויזיה חצתה את הריין בוורמס, ב-26 במרץ, בעקבות הדיוויזיה ה-3, ולאחר מכן חצתה את נהר הנקר כדי לתקוף ולכבוש את מנהיים, ב-28–29 במרץ. הדיוויזיה חצתה את המיין בתחילת אפריל, ועסקה בתקופת אימונים של 3 שבועות. ב-18 באפריל, התקדמה הדיוויזיה בעקבות הדיוויזיה המשוריינת ה-10 וכבשה את אהינגן, וב-23 באפריל, חצתה את הדנובה, ותקפה לדרום מזרח, תוך שהיא כובשת את פוסן, ברג ו- ורטאך, והתקדמה לכיוון אוסטריה. ב-2 במאי, קבוצה של מדעני רקטות V-2 שכללה את ורנר פון בראון נכנעה ללוחמי הדיוויזיה במרדף אחר האויב המתפורר דרך מעבר פרן ואל עמק נהר האין, הדיוויזיה ה-44 הקימה מחסומים באימסט ב-4 במאי. לאחר תקופה קצרה של שירות כחיל כיבוש, חזרה הדיוויזיה לארצות הברית ביולי 1945 לצורך הכשרה מחדש לפני היערכות מחדש, אך סיום המערכה באוקיינוס השקט הביא לפירוק הדיוויזיה בנובמבר 1945 במחנה צ'אפי, ארקנסו. במהלך המלחמה נהרגו 1,038 מחיילי הדיוויזיה ו-4,209 נפצעו.
היסטוריה > לאחר המלחמה

דיוויזיית הרגלים ה-44 הופעלה מחדש במשמר הלאומי של צבא אילינוי ב-1946, ונכנסה לשירות פדרלי בתחילת 1952 במהלך מלחמת קוריאה. הדיוויזיה פורקה לאחר שחרורה מהשירות הפדרלי ב-10 באוקטובר 1954.
ב-15 ביוני 2017, צוות הקרב החטיבתי ה-50 הוגדר מחדש כצוות הקרב החטיבתי ה-44, והוא נושא את המורשת של דיוויזיית הרגלים ה-44.
חיילי דיוויזיית הרגלים ה-44 במנהיים, מרץ 1945
מיקי רוני מבדר את חיילי הדיוויזיה ה-44 בקיסט, גרמניה במהלך טיול ג'יפים במאי 1945.
הדיוואן האמירי (קטר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון, מעון רשמי 
 מיקום:  דוחה 
 מדינה:  קטר 
 בעלים:  קטר 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1971
 תאריך פתיחה רשמי:  1971 
 קואורדינטות:  25°17′27″N 51°31′38″E﻿ / ﻿25.2908°N 51.5273°E﻿ / 25.2908; 51.5273
 www.diwan.gov.qa
  (למפת דוחה מוגדלת) א-דעאין א-ריאן אל-וכרההדיוואן האמירי(למפת דוחה רגילה) א-דעאין א-ריאן אל-וכרההדיוואן האמירי he
 
הדיוואן האמירי של מדינת קטר (בערבית: الديوان الأميري القطري) הוא ארמון בדוחה, קטר, מקום מושבה הראשי של ממשלת קטר, הגוף הריבוני שלה, והמשרד המנהלי של השייח' תמים בן חמד אאל ת'אני, האמיר של המדינה. זוהי החוליה המקשרת בין האמיר לבין כל גופי הממשל והסוכנויות הלא ממשלתיות בקטר ומחוצה לה, ושם מוצגות בפניו טיוטות חוקים וכלי חקיקה לבחינה ואישור. שם הוא מעביר את הנחיותיו לרשויות הנוגעות בדבר. בבניין ישנם משרדים של סגן האמיר ושל ראש ממשלת קטר, מוחמד בן עבד א-רחמן בן ג'אסם אאל ת'אני.
היסטוריה

הדיוואן האמירי נודע בעבר כמצודת אל-בידע, כשמו המקורי של האזור (כיום חלק מן העיר דוחה). במקור הייתה זו טירה שנבנתה במאה השמונה עשרה, מבוצרת במגדלי שמירה. בתקופה העות'מאנית בקטר (1871–1915) היא נקראה הטירה הצבאית (קלעת אל-עסכר). לאחר עזיבתם של העות'מאנים, בתקופת שלטונו של השייח' עבדאללה בן ג'אסם, שליט קטר, הוא קיבל על עצמו את משימת תיקון הטירה. לימים היא הפכה למפקדת שליטי קטר, ונודעה גם כארמון דוחה (אנ'), וגם טירת השייח'. ב-1971, לאחר סיום האמנה האנגלו-קטרית משנת 1916, וקבלת העצמאות של קטר מבריטניה, שונה תוארו של שליט מדינת קטר לאמיר, והטירה נודעה בשם הדיוואן האמירי.
בתחילת שנות ה-80 נבנה בניין חדש לדיוואן האמירי בסמוך לארמון הישן, והעבודות האדמיניסטרטיביות החלו בו ב-1989. הוא כולל, בנוסף למשרד האמיר, את משרד סגן האמיר ואת משרד ראש הממשלה.
הערות שוליים

↑  Salmá Samar Damlūji; James Morris (2011). Al Diwan al Amiri, Doha, Qatar. OCLC 664674752.
1 2  "About the Amiri Diwan". www.diwan.gov.qa. נבדק ב-2018-07-12.
↑  "Historical references to Doha and Bidda before 1850",The Origins of Doha and Qatar.
↑  "Emiri Diwan launches new website". The Peninsula. 12 בדצמבר 2017. נבדק ב-21 באוגוסט 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 0447 7738 
מבט על הדיוואן האמירי מהקורניש של דוחא .
דייוויד בוהם

| --- | --- |

 לידה:  20 בדצמבר 1917 וילקס-בארה, ארצות הברית 
 פטירה:  27 באוקטובר 1992 (בגיל 74) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  ארצות הברית, בריטניה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בריסטול  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  המכון הטכנולוגי של קליפורניה  G. A. R. Memorial Junior Senior High School 
 מנחה לדוקטורט:  רוברט אופנהיימר 
 מוסדות:  אוניברסיטת סאו פאולו  אוניברסיטת פרינסטון  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  בירקבק, אוניברסיטת לונדון  אוניברסיטת בריסטול 
 תלמידי דוקטורט:  יוג'ין פ. גרוס, צבי ליפקין, Jeffrey Bub, יקיר אהרונוב, David Pines 
 פרסים והוקרה:  מדליית אליוט קרסון (1991)  עמית החברה המלכותית 
 הערות:  יהודי
 
דייוויד ג'וזף בוהם (באנגלית: David Joseph Bohm‏; 20 בדצמבר 1917 – 27 באוקטובר 1992) היה פיזיקאי יהודי-אמריקאי שתרם רבות לתחומים שונים בפיזיקה תאורטית, פילוסופיה, ונוירופסיכולוגיה. עבודתו תרמה לפרויקט מנהטן, אף שהוא לא הורשה להשתתף בו בגלל דעותיו הפוליטיות.
קורות חיים > נעוריו

בוהם נולד בעיירה וילקס-בארה (Wilkes-Barre) שבצפון-מזרח פנסילבניה. אביו היה מהגר יהודי הונגרי ואמו יהודיה ליטאית. בוהם גודל בעיקר על ידי אביו, שהיה בעל חנות רהיטים ועוזרו של הרב המקומי. בוהם למד במכללת מדינת פנסילבניה. הוא סיים את לימודיו שם ב-1939 ועבר למכון הטכנולוגי של קליפורניה למשך שנה. הוא עבר לקבוצת הפיזיקה התאורטית של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בהנחייתו של רוברט אופנהיימר.
בוהם התגורר באותה השכונה בה התגוררו תלמידים אחרים של אופנהיימר. בנוסף לעיסוקם בתחומי הפיזיקה, הם עסקו בשעות הפנאי בביקורת חברתית. בוהם רצה לבדוק מודלים חברתיים חלופיים ולשם כך הצטרף לקבוצת קומוניסטים צעירים. בעקבות זאת, סומן כקומוניסט על ידי ה-FBI.
קורות חיים > עבודתו והדוקטורט > תרומתו לפרויקט מנהטן

במהלך מלחמת העולם השנייה, רבים מהפיזיקאים של מחלקת המחקר של ברקלי נקראו לפרויקט מנהטן, לצורך פיתוח פצצת האטום הראשונה. על אף שאופנהיימר ביקש מבוהם לעבוד עמו במעבדה הלאומית - לוס אלמוס (המרכז המחקרי של פרויקט מנהטן שהוקם ב-1942), גנרל לסלי גרובס לא אישר את השתתפותו של בוהם מטעמי ביטחון - דעותיו הפוליטיות הקיצוניות.
בוהם נשאר בברקלי ולימד פיזיקה, עד שהשלים את הדוקטורט שלו ב-1943. עבודתו עסקה בחישובי הפיזור בהתנגשויות בין פרוטונים ודאוטריום. באופן אירוני, ממצאיו היו נחוצים ביותר לפרויקט מנהטן, והמחקר שלו מיד סווג. כיוון שלא הייתה לבוהם הרשאת גישה מספקת, לא ניתנה לו גישה למחקרו. למעשה, אסור היה לו אפילו לכתוב את התזה שלו. בגלל שאסור היה לו להגן על התזה שלו, אופנהיימר אישר לאוניברסיטה כי עבודתו אכן תקינה.
מאוחר יותר בוהם ערך חישובים לספקטרומטר המסות שמתקן Y-12 שבטנסי, ששימשו להעשרת אורניום אלקטרומגנטית לפצצת האטום שהוטלה על הירושימה ב-1945.
קורות חיים > עבודתו והדוקטורט > מקארתיזם

אחרי מלחמת העולם השנייה היה בוהם לפרופסור חבר באוניברסיטת פרינסטון ועבד לצד אלברט איינשטיין. במאי 1949, בתחילת תקופת המקארתיזם, ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית זימנה את בוהם שיעיד בפניה, בגלל קשריו עם אנשים שהיו חשודים כקומוניסטים. בוהם הסתמך על התיקון החמישי - הזכות לסרב להעיד, ולא הסכים להעיד נגד חבריו.
ב-1950 נעצר בוהם על שסירב להעיד בפני הוועדה. הוא זוכה במאי 1951, אך אוניברסיטת פרינסטון כבר השעתה אותו. אחרי זיכויו, הקולגות שלו עשו מאמצים לאפשר את חזרתו למשרתו באוניברסיטה. איינשטיין ביקש שבוהם ישרת כעוזרו. אולם האוניברסיטה לא נעתרה לבקשותיהם. בוהם עזב לברזיל והתמנה לראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת סאו פאולו.
קורות חיים > עבודתו והדוקטורט > מכניקת הקוואנטים ודיפוזיית בוהם

בזמן זה, תרם דייוויד בוהם מספר תרומות חשובות לפיזיקה, ובייחוד למכניקת הקוואנטים ולתורת היחסות. שעה שהיה פוסט-דוקטורט בברקלי בוהם פיתח תאוריה בנוגע לפלזמה וגילה תופעה הקשורה באלקטרונים, הקרויה דיפוזיית בוהם. ספרו הראשון - Quantum Theory שפורסם ב-1951, התקבל בברכה על ידי איינשטיין ואחרים. אולם, בוהם לא היה מרוצה מהגישה השמרנית למכניקת הקוואנטים (שהופיעה גם בספרו) והחל לפתח את גישתו שלו - פרשנות בוהם למכניקת הקוואנטים. בוהם החליט ליצור תאוריה לא לוקאלית עם משתנים חבויים. התחזיות של גישתו עולות בקנה אחד עם פרשנויות הסתברותיות של מכניקת הקוונטים. עבודתו ופרדוקס EPR היו לגורמים העיקריים שהובילו לפיתוח אי-השוויון של בל. דוד טנור, פיזיקאי ישראלי, ממשיך בהעמקת רעיון זה של בוהם במחקרים שלו בתחום.
קורות חיים > עבודתו והדוקטורט > אפקט בוהם אהרונוב

ב-1955 בוהם הגיע לטכניון לכהן כפרופסור אורח למשך שנתיים. בישראל הוא פגש את אשתו שרה. ב-1957 חזר לבריטניה למחקר באוניברסיטת בריסטול. ב-1959, יחד עם תלמידו יקיר אהרונוב הוא גילה את תוצא אהרונוב-בוהם. הם הראו כי שדה אלקטרומגנטי יכול להשפיע על אזור במרחב שבו וקטור השדה שווה אפס, אם הפוטנציאל הווקטורי בו אינו אפס. מחקר זה הראה כי לפוטנציאל הווקטורי יכולות להיות השלכות קוואנטיות. ב-1961 בוהם התמנה לפרופסור בקולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון.
קורות חיים > עבודתו והדוקטורט > החיבור בין פיזיקה לפילוסופיה

בוהם ראה בהשקפותיו הפילוסופיות והמדעיות מקשה אחת. ב-1959 הסבה אשתו שרה את תשומת לבו לספר של ההוגה ההודי ג'ידו קרישנמורטי. בוהם מצא קווי דמיון מסוימים בין תמונת העולם שהציע בעקבות תורת הקוונטים לבין רעיונות אחדים של קרישנמורטי, וקיים עמו דיאלוג ממושך, שעיקריו מובאים בספר "קץ הזמן". בוהם הציג את תמונת העולם שלו בספרים Wholeness and the Implicate Order ו-Science, Order and Creativity.
כתביו

1951. Quantum Theory, New York: Prentice Hall. 1989 reprint, New York: Dover, ISBN 0-486-65969-0
1957. Causality and Chance in Modern Physics, 1961 Harper edition reprinted in 1980 by Philadelphia: U of Pennsylvania Press, ISBN 0-8122-1002-6
1962. Quanta and Reality, A Symposium, with N. R. Hanson and Mary B. Hesse, from a BBC program published by the American Research Council
1965. The Special Theory of Relativity, New York: W.A. Benjamin.
1980. Wholeness and the Implicate Order, London: Routledge, ISBN 0-7100-0971-2, 1983 Ark paperback: ISBN 0-7448-0000-5, 2002 paperback: ISBN 0-415-28979-3
1985. Unfolding Meaning: A weekend of dialogue with David Bohm (Donald Factor, editor), Gloucestershire: Foundation House, ISBN 0-948325-00-3, 1987 Ark paperback: ISBN 0-7448-0064-1, 1996 Routledge paperback: ISBN 0-415-13638-5
1985. The Ending of Time, with Jiddu Krishnamurti, San Francisco: Harper, ISBN 0-06-064796-5.
1987. Science, Order, and Creativity, with F. David Peat. London: Routledge. 2nd ed. 2000. ISBN 0-415-17182-2.
1989. Meaning And Information, In: P. Pylkkänen (ed.): The Search for Meaning: The New Spirit in Science and Philosophy, Crucible, The Aquarian Press, 1989, ISBN 978-1-85274-061-0.
1991. Changing Consciousness: Exploring the Hidden Source of the Social, Political and Environmental Crises Facing our World (a dialogue of words and images), coauthor Mark Edwards, Harper San Francisco, ISBN 0-06-250072-4
1992. Thought as a System (transcript of seminar held in Ojai, California, from 30 November to 2 December 1990), London: Routledge. ISBN 0-415-11980-4.
1993. The Undivided Universe: An ontological interpretation of quantum theory, with B.J. Hiley, London: Routledge, ISBN 0-415-12185-X (final work)
1996. On Dialogue. editor Lee Nichol. London: Routledge, hardcover: ISBN 0-415-14911-8, paperback: ISBN 0-415-14912-6, 2004 edition: ISBN 0-415-33641-4
1998. On Creativity, editor Lee Nichol. London: Routledge, hardcover: ISBN 0-415-17395-7, paperback: ISBN 0-415-17396-5, 2004 edition: ISBN 0-415-33640-6
1999. Limits of Thought: Discussions, with Jiddu Krishnamurti, London: Routledge, ISBN 0-415-19398-2.
1999. Bohm–Biederman Correspondence: Creativity and Science, with Charles Biederman. editor Paavo Pylkkänen. ISBN 0-415-16225-4.
2002. The Essential David Bohm. editor Lee Nichol. London: Routledge, ISBN 0-415-26174-0. preface by the Dalai Lama
הברית הקדושה

המדינות החברות בברית הקדושה
הברית הקדושה הייתה ברית מדינית בין שלושת המונרכים החשובים באירופה שלאחר נפוליאון - אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ופרנץ הראשון, קיסר אוסטריה. יוזם ההסכם היה הצאר הרוסי והוא נחתם בין הצדדים ב-26 בספטמבר 1815.
מטרות הברית

המטרות הפורמליות של הברית היו שיקום הזכויות הקדושות שניתנו על ידי האל למלכים וחזרה לערכי הנצרות בפוליטיקה האירופית, שני דברים שנפגעו קשה (לדעת בעלי ברית זו) על ידי המלחמות הנפוליאוניות. השליטים שחתמו עליה התחייבו"לראות את עצמם חברים באותה אומה נוצרית: שלושת הנסיכים רואים עצמם אך ורק כשליחי השכינה, שהוטל עליהם למשול על שלושה ענפים של משפחה אחת, הלא הם אוסטריה, פרוסיה ורוסיה, ומודים בזאת לעולם הנוצרי, שהם ועמיהם שייכים לו, אין שליט אלא היושב במרומים, אשר רק לו לבדו הכוח והשלטון". בנוסף, הם התחייבו להביא לידי "משפט, אהבה ושלום" ו"לחזק את המוסדות הפועלים ולתקן את מגרעותיהם". למרות הרוח הדתית העולה ממילים אלו אין להתייחס אל ברית זו כאל ברית דתית. ברית זו לא נועדה להגביר את האמונה הדתית בקרב אזרחי אירופה וגם לא נועדה להחזיר את שליטת האפיפיור והכנסייה על השליטים החילוניים. כאמור, היוזמה לברית היא של הצאר הרוסי אלכסנדר ה-1, אדם בעל אמונה דתית עמוקה ומושפע על ידי מיסטיקנים שונים. באותה עת הצאר היה תחת השפעתה של המיסטיקנית ובעלת ההזיות הדתיות, הברונית פון קרידנר. בהשפעתה הוא הגיע לרעיון הברית הקדושה והצליח לאחד בברית מונרכיה אורתודוקסית (רוסיה), קתולית (אוסטריה) ופרוטסטנטית (פרוסיה) אך לא הצליח לצרף את המלך האנגלי (שחשד שכוונותיה של רוסיה הן לכרות ברית עם צרפת נגד בריטניה), את הסולטאן העותמאני (שלא היה מעוניין להתחבר לברית נוצרית) ואת האפיפיור (שלא היה מרוצה מברית עם נוצרים שאינם מכירים בסמכותו).
הקיסר האוסטרי והמלך הפרוסי התייחסו בפחות חשיבות לברית הקדושה מאשר הצאר הרוסי, אך חתמו עליה כחלק ממדיניותו של מטרניך וגם כי לא מצאו סיבה פוליטית לסרב להצעתו של הצאר. מטרניך עצמו התייחס בחשיבות רבה יותר, לברית שנחתמה מאוחר יותר, בעיר אכן ב-18 באוקטובר 1818, ברית בין רוסיה, פרוסיה, אוסטריה ובריטניה (היא הברית המרובעת). מאוחר יותר הצטרפה גם צרפת ואז הברית הפכה לברית המחומשת. לתקופת בריתות אלו יש שמות רבים - "תקופת מטרניך", "שיטת מטרניך", "תקופת הברית הקדושה" והקונצרט האירופי. מטרת הבריתות הייתה לשמר את הסדר האירופי כפי שהוחלט בקונגרס וינה ב-1815 ולהחזיר את שרביט השלטון לידי הכוחות השמרניים והריאקציונריים שהיו לפני תקופת נפוליאון. הברית הקדושה קבעה שבמידה שבאחת מארצות הברית פורצות מהומות היכולות לסכן אותה מדינה או מדינה נוספת מהברית, שאר המדינות תבואנה לעזרתה. ניתן לראות כאן (ובזה חשיבות הברית) רעיונות חדשניים של ויתור על ריבונות מוחלטת של מדינה לטובת ריבונות מוגבלת עם הסכמה שבנות ברית תתערבנה בענייניה הפנימיים של מדינה בסכנה, כדי להצילה. אנו רואים כאן גם את תחילת ההתהוות של פוליטיקה בינלאומית, של סולידריות בינלאומית והקמת גופים בינלאומיים המתפקדים ככלים מפקחים על הסדר והקשרים בין מדינות.
פעילות הברית

הפעולות העיקריות של הברית הקדושה בהרכביה השונים היו:
1) הרחבת הברית - בשנת 1818 התקבלו לברית הקדושה אנגליה (והברית הפכה ל"ברית המרובעת") ולאחר מכן צרפת ("הברית המחומשת").
2) ועידת טרופאו - נערכה בעיר טרופאו (Troppau) שבאוסטריה בעקבות התפרצות מהומות מהפכניות בעיר נאפולי ביולי 1820. בוועידה השתתפו הצאר הרוסי, הקיסר האוסטרי, נסיך הכתר הפרוסי, מטרניך ונציגים זוטרים של צרפת ואנגליה. צרפת ואנגליה לא ראו בעין יפה התערבות בענייניה של נאפולי, בעיקר לאור החוקות שלהן שלא אפשרו התערבות מלחמתית מסוג זה. כאן אנו רואים את הסדקים הראשונים בתוך הברית, בין המדינות המזרחיות והמערביות שלה. הוועידה ננעלה ב-19 בנובמבר 1820 בהחלטה האומרת שלברית יש סמכות לסלק מתוכה מדינה שבה מתרחשת מהפכה היכולה לסכן מדינות אחרות בברית. לברית יש זכות להתערב באמצעי שלום או מלחמה במדינות שבהן מתרחשים אירועים היכולים לסכן את הסדר הקיים. על ההחלטה חתמו רוסיה, אוסטריה ופרוסיה. צרפת ואנגליה לא חתמו על ההחלטה, באופן רשמי עקב זוטרות נציגיהן אך באופן מעשי, עקב התנגדותן להחלטה.
3) ועידת לייבאך - נערכה בעיר לייבאך (Laibach) שבקיסרות האוסטרית (היום ליובליאנה בירת סלובניה) בין ה-26 בינואר ל-12 במאי 1821. זו הייתה ועידת המשך לוועידה הקודמת לאור הגברתן והתפשטותן של המהומות המהפכניות באיטליה. הפעם רק אנגליה שלחה נציג זוטר, לאור התנגדותה להתערבות באיטליה. הוזמנו גם מלך נאפולי ונציגים בכירים של מדינות איטלקיות נוספות. מטרניך היה מעוניין לדכא את הכוחות המהפכניים (הקרבונארי והרפובליקנים) באיטליה בעזרת כוח צבאי אוסטרי וזאת כדי לשמור על מעמדה הרם של אוסטריה בתוך הברית וגם על האינטרסים האוסטריים באיטליה. על כן, הוא שאף שהחלטות ההתערבות באיטליה, יתקבלו פה אחד על ידי כל המשתתפות בוועידה. הנציג האנגלי, מאידך, המשיך בהתנגדותו להתערבות הצבאית האוסטרית באיטליה והמשיך בכך על אף הלחץ הכבד שהופעל עליו. גם ניסיונות להרחיק נציג זה מהוועידה בטענה שמעמדו זוטר מדי, לא צלחו. הפתרון נמצא בזה שפרוטוקול הוועידה נחתם בשם הברית הקדושה בלבד, כלומר, על ידי רוסיה, אוסטריה ופרוסיה ולא בשם הברית המחומשת שכללה גם את צרפת ואנגליה. בעקבות זאת, צבאות אוסטריה פלשו לנאפולי והחזירו בה את הסדר הקודם. צבא אוסטרי גם דיכא את המרד בצפון איטליה, בפיימונטה. לוועידה הגיעו במרץ 1821 החדשות על פריצת מרד חדש ביוון (מלחמת העצמאות של יוון) והצאר הרוסי החל גם בדיונים בנושא זה. הוועידה הגיעה לסופה בהצהרה שנחתמה רק על ידי אוסטריה, פרוסיה ורוסיה, הצהרה הקובעת את המשך המחויבות של מדינות אלו לשמר את הסדר הקיים באירופה. צרפת ואנגליה לא חתמו על הצהרת הסיום, דבר המוכיח את התרחבות השבר בין מדינות הברית.
4) ועידת ורונה והמלחמה בספרד - ב-1820 פרצה מהפכה בספרד אשר הפכה את המשטר לחוקתי וליברלי וביטל את האבסולוטיזם של פרננדו השביעי, מלך ספרד. ב-1822 פנה המלך פרננדו לברית הקדושה בדרישה לבוא לעזרתו ולהחזיר את כוחו לקדמותו. בהתחלה, סרבה הברית לדרישה זו אך מאוחר יותר, באוקטובר 1822, התכנסה הברית המרובעת לוועידה בנושא בעיר ורונה שבאיטליה והעניקה לצרפת מנדט לפעול בספרד ולהחזיר את המונרכיה האבסולוטית. ב-28 בינואר 1823 הכריז המלך הצרפתי לואי ה-18 על הקמת צבא של "מאה אלף בנים של לואי הקדוש" שיפלוש לספרד. הצבא הצרפתי אכן פלש וספרד נכבשה תוך מספר חודשים. המונרכיה האבסולוטית הוחזרה ב-1 באוקטובר 1823.
התפוררותה וסופה של הברית

במשך השנים גבר המתח והאנטגוניזם בין הברית הקדושה מצד אחד ואנגליה וצרפת מהצד השני, בייחוד בענייני איחוד איטליה, זכות ההגדרה העצמית של מיעוטים והשאלה המזרחית (יחס מדינות הברית לאימפריה העות'מאנית המתפוררת). באופן רשמי הברית חדלה להתקיים עם מותו של הצאר הרוסי אלכסנדר הראשון ב-1825. צרפת נפרדה מהברית לאחר מהפכת יולי ב-1830. הברית הקדושה ניסתה בפעם האחרונה להתערב בענייני אירופה בזמן המהפכות של 1848. רוסיה הגישה אמנם עזרה לאוסטריה למטרת דיכוי המרד ההונגרי ב-1848 אך הברית בין אוסטריה ורוסיה הגיע לקיצו בזמן מלחמת קרים כאשר אוסטריה הכריזה על עצמה כנייטרלית ולא באה לעזרתה של רוסיה אך השתלטה על שטחים שזו הפסידה בוולאכיה ובמולדביה. גם הברית בין אוסטריה ופרוסיה הגיעה לקיצה כאשר בין שתי מדינות אלו פרצה מלחמה ב-1866. בעקבות מלחמה זו ההגמוניה בקרב המדינות הגרמניות עברה מידי אוסטריה לידי פרוסיה.
הברית הקדושה אמנם הגיעה לקיצה אך לא הרעיון. רעיון זה של פתרון בעיות בינלאומיות על ידי קונגרסים והקמת גופים בינלאומיים לדיון בפתרון בעיות בין מדינות, ממשיך להתקיים עד ימינו אלה.
ראו גם

הקונצרט האירופי
לקריאה נוספת

א. י. הובסבום - תקופת המהפכה, הוצאת הדר 1965, פרקים ה' ו'.
פ. ל. פורד - אירופה 1830-1780, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה 1984, פרקים 13-11.
דייוויד תומסון - אירופה מאז נפוליאון, הוצאת זמורה, ביתן 1984, פרקים 11-5.