ניספור נייפס
ביוגרפיה > שותפות עם דאגר

ב-12 בינואר 1826 נכנס לחנותו של האופטיקאי הפריזאי שבלייה קולונל לוראן נייפס דה סנסי-לה-גראן במטרה לרכוש קמרה אובסקורה ועדשה איכותית עבור בן דודו, ניספור נייפס, שזקוק לה במסגרת ניסוייו לקבע את הדימוי שנוצר בקמרה אובסקורה. שבלייה הופתע מהמידע, שכן ידידו, הצייר ומעצב התפאורות לואי ז'אק מנדה דאגר, ניסה מזה זמן בעצמו ללכוד את דימויי הקמרה אובסקורה בעזרת חומרים רגישים לאור. שבלייה ניסה לאסוף פרטים על ניסוייו של נייפס ועדכן את דאגר במידע: ״משהו מנסה להקדים אותך. הנה אבן החכמים. ... אולי אתם צועדים באותו הנתיב, אז מדוע שלא תיצור קשר עם אותו מר נייפס?״
דאגר יצר קשר עם נייפס במטרה לנסות להבין מה הצליח להשיג עד כה בניסוייו. בהיעדר ידע מדעי, דאגר לא הצליח להתקדם במחקרו. נייפס לא אהב את התערבותו של דאגר בענייניו, ולא הבין מנין נודע לו על ניסוייו. הוא ניסה להרחיק את דאגר בנימוס מעליו, אך לאחר זמן מה נעתר לבקשתו ושלח לו ביוני 1827 לוח פיוטר עם רפרודוקציה של ציור שהוטבעה בו בעזרת תהליך ההליוגרפיה, אך ללא הסבר על אופי התהליך. במכתבו לדאגר כתב נייפס שהוא מתכנן להתפנות כעת לניסוייו ״להעתקת מראות מהטבע״ - כלומר תמונות מהקמרה אובסקורה, ולא רפרודוקציות של ציורים.
למרות שדאגר לא הציג לו תוצאות מקבילות של ניסוייו עם הקמרה (כשנראה משום שלא היה לו מה להציג), הסכים נייפס לפגוש אותו בעת ששהה בפריז, בדרכו לאנגליה לבקר את אחיו החולה. דאגר לקח אותו לסיור בדיורמה, שהרשימה עמוקות את נייפס, כמו גם ניסויו של דאגר עם חומרים זרחניים. דאגר הניח בגב הקמרה אובסקורה אבקה מחומרים זרחניים, שקלטו את האור המוקרן מהעדשה ויצרו דימוי זוהר, אשר נותר נראה למשך כמה שעות בטרם דהה. לאחר מפגש זה נסע נייפס לאנגליה, אך חוסר הצלחתו למצוא בה תומכים ומממנים להליוגרפיה או לקדם את המנוע שהמציא, ריכך את התנגדותו לשותפות עם דאגר. השניים נפגשו שוב בפברואר, עם חזרתו של נייפס לפריז (דאגר מאוכזב עמוקות לגלות שנייפס הותיר את תמונתו מלה-גרא אצל מארחו באנגליה, בטרם הספיק לחזות בה). הם החלו לדון באפשרות כניסה לשותפות. דאגר רצה לראות קודם כל תמונות שהושגו דרך קמרה אובסקורה, כי לא מצא עניין בתהליך העתקת התחריטים של נייפס. הוא דחק בנייפס להתמקד ברישום ״תמונות מהטבע״, כלומר דימויי קמרה אובסקורה. נייפס הזמין עדשות טובות יותר שיסייעו לו, כך קיווה, לקצר את משך החשיפה לאור. באוגוסט כתב לדאגר שלאחר עיכובים שונים בשל מותו של אחיו, חזר כעת לניסוייו: ״ויתרתי לגמרי על העתקת תחריטים והגבלתי עצמי למראות שנלקחו עם קמרה אובסקורה משופרת״, כתב. נייפס נטש את לוח הפיוטר, שהיה רך מדי כמצע לדפוס (הוא עדיין הניח שהתמונה הסופית תודפס בדיו מלוח ההליוגרפיה), ועבר להשתמש בלוח מתכת מצופה בכסף. בשנת 1829 גילה שניתן להגביר את ניגודיות התמונה על ידי השחרת האזורים החשופים בלוח בעזרת אידוי של יוד, בעוד החלקים מצופי הביטומן אינם מגיבים ליוד. כך, לאחר הסרת הביטומן עם אלכוהול, נותרת תמונה ניגודית עם אזורים מתכתיים בהירים ואזורי כסף-יודי כהים. נייפס שלח תמונת נוף לדאגר (תמונה אחרת של נוף חלונו, שאבדה, וכנראה נהרסה בשריפת הסטודיו של דאגר ב-1839). בהתכתבות ביניהם עלה שוב נושא השותפות.
ב-14 בדצמבר 1829, נחתם בשלון ההסכם לעשר שנים בין נייפס לדאגר ״לשיפור ובחינת ההליוגרפיה״. נייפס הוגדר כ״ממציא״ התהליך ודאגר כמי שישפר את ההמצאה:
״מר נייפס ערך כמה מחקרים במטרה לקבע בשיטה חדשה, ללא עזרת בעל מלאכה, את מראות הטבע, שהובילו לניסויים שאיששו את גילויו. הגילוי מורכב משעתוק ספונטני של הדימוי שמתקבל בקמרה אובסקורה.
מר דאגר, לו חשף את פרטי גילויו, ואשר הבין את חשיבותו, במיוחד משום שניתן לשפרה עד מאוד, הציע לחבור למר נייפס במטרה להשיג שלמות ולמען הבטחת היתרונות שניתן יהיה להפיק מאמנות הייצור החדשה הזו. [...] חברה תוקם בידי האדונים נייפס ודאגר תחת השם המסחרי ״נייפס-דאגר״ למטרת שיפור הגילוי הנ״ל שהומצא בידי מר נייפס ושכלולה בידי מר דאגר״.
ההכנסות, על פי ההסכם, עתידות להתחלק שווה בין השותפים, למרות חוסר השוויון בתרומה שהביא כל אחד מהם להמצאה. נייפס חשף את סודו בפני דאגר, ואילו דאגר נדרש רק "לספק עיצוב חדש ומשופר לקמרה אובסקורה" - דרישה שכנראה מעולם לא עמד בה. לאחר חתימת ההסכם בשלון, חזר דאגר לפריז, והשותפים לא התראו עוד. הם עמדו בקשר דרך מכתבים ושליחת דוגמאות.
כדי לחדד את הדימוי שיוצרת עדשת הקמרה, נייפס פיתח צמצם עשוי אבץ שניתן לשלוט בגודלו, ושהיה הראשון מסוגו. בחשיפת הליך ההליוגרפיה בפני דאגר, נייפס התייחס גם למראות קמרה על גבי זכוכית, וטען שלמרות שהן רחוקות כרגע משלמות, ייתכן ובעתיד טכניקה זו תהיה המוצלחת ביותר. אחת מתמונות הזכוכית האלו הראתה שולחן ערוך לסעודה. התמונה המקורית נשמרה בארכיון האגודה הצרפתית לצילום עד שנת 1909, אז רוסקה לרסיסים בהתקף זעם לא מוסבר בידי פרופסור ששאל אותה לטובת מחקר. תצלום אבוד זה מתוארך לשנת 1829.