תומאס גולד
מוצא הנפט > קידוח באגם סיליאן

גולד החל לבחון את התאוריה שלו בשנת 1986, כאשר בגיבוי קבוצת משקיעים, וטנפל (אנ') (חברת אנרגיה ממשלתית שוודית) והמכון לחקר הגז (כיום Gas Technology Institute, מלכ"ר אמריקאי המסייע לפיתוח טכנולוגיות אנרגיה חדשות), הוא החל יזם קידוח עמוק - בשם גרווברג-1 (Gravberg-1) - בקרקע ליד אגם סיליאן (אנ') בחיפוש אחר גז ממקור אנאורגני במעטפת כדור הארץ. האזור היה אתר של מכתש פגיעה גדול, ש"פתח תעלות עמוקות מספיק כדי שהמתאן ינדוד מעלה" וייצר משקעים בסלע רק כמה קילומטרים מתחת לפני השטח. הוא העריך כי הסדקים (אנ') ליד אגם סיליאן הגיעו לעומק של כמעט 40 קילומטר בתוך האדמה.
בשנת 1987, נעלמו כ-900 חביות (140 מטרים מעוקבים) של חומר סיכה לקידוח בעומק של 6,100 מטרים מה שגרם לגולד להאמין כי חומר הסיכה נפל למאגר מתאן. זמן קצר לאחר מכן העלה הצוות כמעט 100 ליטר בוצה שמנונית שחורה אל פני השטח. גולד טען כי הבוצה מכילה גם נפט וגם שרידי ארכאונים. הוא טען כי "זה מצביע על תחום חיים עצום, של ביולוגיה, ברמות עמוקות יותר בקרקע ממה שהיה ידוע לנו קודם לכן" וכי עדויות אלה "יהרסו את הטענה האורתודוקסית שמאחר ונפט מכיל מולקולות ביולוגיות, חייבות עתודות הנפט להיות ממקור ביולוגי". ההודעה על ממצאי גולד נתקלה בתגובות מעורבות, שנעו בין "אי אמון זועם" ל"ספקנות עמוקה". הגאוכימאי ג'פרי פ. גלסבי (Geoffrey P. Glasby) שיער כי הבוצה יכול הייתה להיווצר מתהליך פישר-טרופש (אנ'), תגובה כימית מזורזת בה ממירים את גז הסינתיזה, תערובת של פחמן חד-חמצני ומימן, לפחמימנים נוזליים. המבקרים דחו גם את ממצא הארכאונים של גולד, וקבעו כי "מכיוון שמיקרו-אורגניזמים אינם יכולים לשרוד בעומק כזה, החיידקים מוכיחים כי הבאר זוהמה מפני השטח". הגאוכימאי פול פילפ (Paul Philp) ניתח את הבוצה והגיע למסקנה שהוא אינו יכול להבדיל בין דגימות הבוצה לנפט שדולף באופן טבעי בסלעי משקע של פצלים סמוך לפני השטח. הוא נימק כי נפט נדד מהפצלים אל הגרניט עמוק באדמה. גולד חלק על הממצא של פילפ, וסבר כי הנפט והגז יכלו באותה מידה לעלות אל פני השטח: "הם החליטו שהנפט והגז שמצאנו שם למטה היו משכבה בת מטר וחצי של סלעי משקע בפני השטח - שחלחלו כול הדרך למטה שישה קילומטרים למטה לתוך הגרניט. כלומר, אבסורד מוחלט כזה: אתה יכול לדמיין שאתה יושב שם עם מטר וחצי אדמה וששה קילומטרים מתחת לסלע גרניט דחוס, והמתאן שנוצר שם למעלה זחל עד למטה בעדיפות על פני מים. שטות מוחלטת".
לאור המחלוקת סביב הבוצה וזיהום המקדחים האפשרי, זנח גולד את הפרויקט בגרווברג -1, כינה אותו "פיאסקו מוחלט", ותכנן מחדש את הניסוי על ידי החלפת חומר סיכה לקידוח על בסיס שמן בחומר מבוסס מים.
הקידוח גילה נפט באביב 1989, אבל בכמות מעטה של כ-80 חביות (130 מטרים מעוקבים). גולד הצהיר, "זה לא הגיע בקצב שבו אתה יכול למכור אותו, אבל הוא הראה שיש שם נפט." המקדחה נתקלה אז בבעיות טכניות ונעצרה בעומק של 6.8 קילומטרים. הבור נסגר, אך בור שני נפתח לקידוח קרוב יותר ל"מרכז טבעת הפגיעה שם היה אפילו פחות סלעי משקע". באוקטובר 1991 הגיע המקדח לנפט בעומק 3.8 קילומטרים בקרקע, אך עדיין היו ספקנים רבים שלא השתכנעו מסיכויי האתר. אחד הספקנים, כריסטר אקרמן, הגאולוג הראשי של הסקר הגאולוגי של שוודיה, העיר, "ישנן כול הסיבות להישאר רגועים ולחכות לניתוח של מה שמצאו. העניין הוא גם שהם יצטרכו למצוא כמויות בקנה מידה מסחרי, ויחלוף זמן רב עד שנדע אם כן". הגאולוג ג'ון ר. קסטאניו הגיע למסקנה כי אין מספיק ראיות למעטפת כדור הארץ כמקור לפחמימנים וכי אין זה סביר שאתר סיליאן יכול להיות לשמש כשדה גז מסחרי. כמה ספקנים התנגדו לטענותיו של גולד והציעו כי הנפט שנמצא הוא למעשה זיהום מהקידוחים. מחקר על גזים ומינרלים קרבונטיים משניים שנערך בשנת 2019, העלה כי באתר התרחשה יצירת מתאן באמצעות חיידקים במשך זמן עמוק בתוך מערכת הסדקים של המכתש (במשך לפחות 80 מיליון שנה) ועם קשר מרחבי ברור לדליפה של נפט של סלעי משקעים בפני השטח, בניגוד לתאוריות של גולד בנושא נדידת גז ממקור אנאורגני עמוק.