בתי קולנוע בירושלים
משנות החמישים ועד סוף שנות השמונים

בשנים אלה פרחו במרכז העיר בתי-קולנוע במתחם מצומצם בין הרחובות הלל ושמאי. בתי קולנוע אלה היוו את מרכז חיי הלילה של העיר. על המתחם ("הפאסאז'" הנקרא כיום רחוב דרום) בין הרחובות כתב ב-1961 סופר מעריב:
כאן מצויים זה ליד זה ארבעה בתי קולנוע, אשר בחילוף המשמרות שבין שתי הצגות הערב הם קולטים ופולטים בבת אחת 6,000 - 5,000 איש. זהו קהל עצום בשביל קטע קטן של כמה מאות מטרים צפופים...
על חזיתות בתי הקולנוע נפרשו כרזות צבעוניות, מצוירות ביד. לצד הכרזה היה נוהג לציין את שבוע ההקרנה, ביחס לבכורתו של הסרט בעיר. בצד קופת הכרטיסים הוצגו תמונות מעלילת הסרט, בהן היה נהוג לעיין לפני הכניסה לסרט. שעות ההקרנה היו בדרך כלל 16:00, 19:00, 21:00. כל בית קולנוע הציג סרט אחד במהלך השבוע. כרטיסי הכניסה לא היו מסומנים וכל הקודם זכה לבחור לו מקום כאוות נפשו.
במוצאי שבת יצאתי מבית הורי ברחוב המלך ג'ורג' להתבונן "בתמונות של הסרטים", מוסד חשוב בירושלים של אז, בפסאז' הקטן שבין קולנוע אורין ברחוב שמאי לקולנוע אורנע ברחוב הלל... נהגנו לסקור בקפדנות את התמונות שהודבקו ליד בתי הקולנוע, להזין את העינים בכוכבים הולוודיים ולפרנס את הציפיות שלנו מהשבוע החדש.
לפני הסרט הוצגו פרסומות. לפני עידן הטלוויזיה הוקרן גם יומן אירועים. המפרסם העיקרי היה "פרסום ריבלין". הפרסומות היו ברובן שקופיות עם קריינות. לרבים זכורה ההכרזה בתחילת סדר הפרסומות: "פרסום ריבלין - הפרסום על מסך הכסף עולה כסף אך שווה זהב. נסה והווכח!". פרסומת נוספת שהוצגה הייתה הפרסומת לחנות "הצעצוע" ברח' דונואס: "קנה לילדך שעשוע בחנות הצעצוע". נדירים יותר היו סרטוני פרסומת, במיוחד מחו"ל ומעט הפקות מקור (למשל ל"קריסטל", בכיכוב הגשש החיוור, ל"זיפ" ועוד).
בסרט הייתה נהוגה הפסקה. ההפסקה הייתה לעיתים לאחר רצף הפרסומות והיומן ולעיתים באמצע הסרט. לעיתים, בסרטים שדרשו מספר החלפות-גלגל היו גם הפסקות לצורך החלפת גלגל. התרגום, בשנים אלה, היה בגוף הסרט וכלל תרגום לעברית ולצרפתית. מערכות הקול לא היו משופרות ולעיתים הוקרן סרט ללא קול או שלא היה סנכרון בין הפסקול לסרט המוקרן. במקרים כאלה היה הקהל באולם קורא אל המסריט בקול רם שיסדר את הבעיה.
בתי הקולנוע היו צנועים מבחינת ריהוט: כיסאות עץ מתקפלים. חלקם שבורים. שטיח זרוע-מסטיקים. בשנות השישים והשבעים עדיין היה מותר עישון באולמות. בהמשך נאסרו העישון, פיצוח גרעינים והכנסת בקבוקי משקה.
את הצופים שירתו מזנונים וקיוסקים קטנים במבואה שלפני הכניסה אל אולם ההקרנה. תודעת השירות הייתה נמוכה. המוצרים לא היו מגוונים ותורים ארוכים השתרכו לפני הדוכן בהפסקה.
בשנות השמונים, עקב חדירת הווידאו, שיפור רמת החיים והדוגמאות מהארץ ומחו"ל, שופרו בתי הקולנוע, הותקנו בהם כורסאות נוחות, מערכות קול משופרות ומזנונים איכותיים.
בתי הקולנוע באזור הרחובות הלל ושמאי:
קולנוע אורגיל - ברחוב הלל. כיום נמצא במקום מרכז מסחרי. קולנוע מפואר יחסית לתקופתו, בעל יציע. מבנה האולם היה רחב, מחולק באמצעו לשני טורי כיסאות. הקולנוע פעל בין השנים 1953–1993, הוא הוקם על ידי המלונאי חיים שיף, אחר כך כבר לניהולו של משה דדש.
קולנוע אורנע - ברחוב הלל פינת "פסאז' רסקו" (רחוב "הדרום", המחבר את הרחובות הלל ושמאי במרכז מסחרי). קולנוע במבנה "קופסת נעליים" כאשר אורך האולם ארוך מרוחב המסך. השורות לא חולקו לטורים. ניראות המסך מהמושבים האחוריים הייתה גרועה ביותר. ומושבים אלו שימשו זוגות שלא באו רק על מנת לצפות בסרט. הקולנוע הוקם על ידי היזם עזרא מזרחי ופעל בין השנים 1953–1989.
קולנוע אוריון - בשנים 1985–1986 חולק המבנה לחמישה אולמות (אור 1 עד 5). פיצול דומה בוצע במספר בתי קולנוע אחרים ברחבי ישראח באותן השנים, המטרה הייתה לאפשר להקרין מספר סרטים שונים במקום אחד, עם אולמות בגודל שונה כך שסרט פופולרי יוקרן באולם גדול יותר וסרטי איכות באולם קטן במקביל. אוריון נסגר ב-1996 לטובת סניף של מקדונלד'ס. בפברואר 2025 התפרסמו בעיתונות ידיעות על תוכנית לפתיחת הקולנוע מחדש.
קולנוע "הבירה" (בשנים 1960–1987) וקולנוע ארנון (בשנים 1951–1979) בבית רוטשטיין ברחוב שמאי. בית הקולנוע הוקם על ידי הקבלן שמעון דיסקין, תחילה הוקם במרתף הבניין קולנוע ארנון שנפתח ב-1961. הוא הוחלף בקולנוע "הבירה" שהוקם בומה הראשונה והשנייה של אותו מבנה, כקולנוע מורדני עם 900 מקוצות ישיבה, מיזוג אוויר ומערכת סאונד סטריאופונית בשנות השמונים שולב קולנוע הבירה יחד עם רשת הווידאו "אימפריה" למיזם שכלל ספריית וידאו ובית קולנוע.
קולנוע רון - ברחוב הלל, פינת רח' רבי עקיבא. קולנוע זה שכן מתחת לפני הקרקע והצופים ירדו אל האולם מקומת הכניסה, פרט לצופי היציע, שהיה בגובה פני הרחוב. הקולנוע היה שייך לאחים אלה ופעל בין השנים 1954–1990.
בתי קולנוע נוספים במרכז העיר:
קולנוע אדיסון - המשיך את פעילותו בשנים אלה.
קולנוע מיטשל - קולנוע ששכן בקומתו השנייה של בניין ההסתדרות ברחוב שטראוס. החל לפעול ב-1969. התמחה ב"סרטי איכות", סרטים אירופאים וסרטים של במאים כגון היצ'קוק, וודי אלן וכדומה.
קולנוע עדן - קולנוע זה, שראשיתו ב-1928, שכן בצדו הדרומי של רחוב אגריפס והמשיך להתקיים במבנה בטון שהלך והתדרדר. הקולנוע נסגר בשנת 1990. בחודש יולי 2015 נהרס מבנה הקולנוע והמגרש הוכשר לצורך בניית מגדל עדן.
קולנוע כפיר - בשנת 1980 נפתח במרתפו של בניין כלל הקולנוע המפואר ביותר בירושלים באותה עת. מהקמתו היו בו כורסאות נוחות, מבנה הקולנוע היה נוח ומדורג היטב, כך שהיושבים בשורות קדמיות לא הסתירו ליושבים מאחוריהם. האולם חולק לחלק גבוה וחלק נמוך על ידי שדרת כניסה רחבת ידיים. עד סגירתו באמצע שנות התשעים נחשב לקולנוע הטוב בעיר. בקולנוע שירת סדרן שבירך את הבאים, סיפר להם אודות הסרט והזהיר אותם לבל יעשנו.
קולנוע חן - שכן ברחוב יפו 72 ממול בניין כלל והוסב מאוחר יותר לסניף בנק לאומי. הוא נפתח ב-1960 על ידי חיים שיף ונסגר ב-1971.
קולנוע תל אור המשיך לפעול עד 1971 בבית מועצת פועלי ירושלים, ברחוב ההסתדרות.
בתי קולנוע מחוץ למרכז העיר:
קולנוע ירושלים - בשכונה הדרומית של ירושלים, במרכז המסחרי של קריית היובל שכן קולנוע ירושלים אשר תקופה מסוימת היה בבעלות משפחת אלה. בקולנוע שכונתי זה בילו רוב בני הנוער של שכונת קריית היובל והסביבה. בחודשי הקיץ הוקרנו שם סרטים משעה 10 בבוקר ועד הלילה ברצף. ניתן היה לשבת בבית הקולנוע יום שלם - וזה מה שעשו בני נוער. ברבות הימים המבנה נהרס ונבנה במקומו בית האבות הוד ירושלים - אשר שוכן שם עד היום.
קולנוע סמדר - הקולנוע השכונתי היחיד בירושלים הפועל עד היום. מועדון קולנועי נוסד בשנת 1928 ונהג להקרין סרטים שכיום מכונים "סרטי סינמטק". המקום ידע עליות ומורדות אך שרד וכיום נחשב לפנינה הן ארכיטקטונית והן תרבותית. הקולנוע נרכש על ידי חברת בתי הקולנוע "לב" וסרטי "שני".
הכניסה לקולנוע סמדר, 12.07.2021.
סינמה 1 - החל את דרכו בשם "קולנוע ירושלים" שהוקם במבנה המרכז מסחרי בשכונת קריית יובל. בתחתית בית הקולנוע הייתה חנות קטנה בשם "רהיטי קריית יובל". לאחר שנסגר בית הקולנוע, שכרה החנות את שטח בית הקולנוע והוציאה את כל כיסאות העץ. בעלי החנות השתמשו באולם הריק כשטח תצוגה ענקי. כאשר החנות עברה לאזור התעשייה תלפיות נסגרו דלתות המבנה באופן סופי והוא עמד נטוש ושומם עד לשנת 1989. בשנה הזו נהרס המבנה, והשטח שימש לבניית בניין מגורים רב קומות. בית הקולנוע שירת את תושבי השכונה בעיקר. בשנות השמונים המוקדמות פתח הקולנוע במבצע "שני סרטים בכרטיס אחד". במסגרת זו הוקרנו סרטי איכות לצד סרטי קרטה וסרטי מפלצות סוג ב'.
בנייני האומה - אולם הקולנוע הגדול בעיר, פרט לזה שב"אדיסון", שכן בקומת הקרקע של בנייני האומה.
מועדוני קולנוע:
בית אגרון - ברחוב הלל. בין השנים 1974–1981 מקומו של סינמטק ירושלים. לאחר 1981 תפקד כמועדון קולנוע שהציג מלאי קבוע של סרטים בסבב, ביניהם סרטי חבורת מונטי פייתון, סרטי מל ברוקס, מופע הקולנוע של רוקי, ישו כוכב עליון, סרטים ישראליים, סרטים קצרים וסרטים שירדו מהאקרנים וזכו לתחיה מחודשת על מסכיו. בשנת 1987 היה בית אגרון לקולנוע הראשון שהקרין סרטים בירושלים בלילות שבת, ובשעריו התחוללו הפגנות. בסוף שנות התשעים נסגר המקום ובמקומו פעלה מעלית הזמן שב-2017 עברה לפעול בקניון ממילא בעת שבית אגרון הופך למתחם מסחרי שמעליו מעונות לסטודנטים.
סינמטק ירושלים
האוניברסיטה העברית בגבעת רם - באוניברסיטה העברית הוקרנו שני סרטים איכותיים בשבוע (למשל סרטים של אינגמר ברגמן ושל פליני). אחד באולם וייז ואחד באולם קנדה הזעיר. מרבית הצופים היו סטודנטים אבל ההקרנות היו פתוחות לכל המעוניין. הקרנות נוספות היו ב"בית צרפת" שם ובאולם וייז היו מכונות הקרנה של 35 מ"מ.
קולוע סנטר 1 - מתחם של ארבע בתי קולנוע שפעל במרכז המסחרי "סנטר 1" בכניסה לעיר, ליד התחנה המרכזית. המרכז נחנך ביולי 1987. בתי הקולנוע הופעלו בשותפות של משה דדש וקבוצת ג.ג -גולן-גלובוס. הוא נסגר לאחר שנים ספורות.