חברת הנפט העיראקית
פעילות בארץ ישראל

בארץ ישראל הייתה החברה פעילה הן בהנחת צינור הנפט ויצירת תשתיות, הן בבניית בתי הזיקוק בחיפה, והן בחיפושי נפט.
לאחר השלמת הנחת צינור הנפט ב-1934 החלה IPC במגעים עם הממשלה הבריטית להקמת בתי זיקוק לחופי מפרץ חיפה. הממשלה הבריטית עודדה את הקמת בתי הזיקוק בתנאי שיהיה זה פרויקט משותף עם חברת הדלק רויאל דאטש של. לשם הקמת בתי הזיקוק הוקמה חברת Consolidated Refineries Limited–CRL (מפעלי זיקוק מאוחדים). בבעלות משותפת של חברת הנפט האנגלו-עיראקית וחברת הנפט האנגלית-הולנדית "של". ב-1938 החלה העבודה להקמת בתי הזיקוק ונמשכה בשנות מלחמת העולם השנייה בתום המלחמה החל מ-1947 החלו בתי הזיקוק לפעול בתפוקה מלאה והבריטים תכננו את הרחבת המפעל והנחת צינור נפט חדש לעיראק, אך עם החלטת החלוקה בנובמבר 1947 הופסקו כל עבודות הפיתוח. בנוסף לכך הקימה החברה גם את מסוף קריית חיים במטרה לייצא את עודפי הזיקוק של בתי הזיקוק ללקוחות בחו"ל. המסוף פעיל גם כיום בפריקה וקליטה של נפט גולמי ממכליות-ים באמצעות מקשר ימי, אחסון תפעולי של נפט גולמי והזרמתו לזיקוק בבית הזיקוק בחיפה; קליטת נפט גולמי מקו צינור אילת-אשקלון, אחסונו והזרמתו לבתי זיקוק. כן הקימה החברה את "נמל הדלק" בנמל חיפה הפעיל גם כיום בשינוע של מוצרי נפט מוגמרים ומוצרים בתהליך זיקוק, תדלוק אוניות, אחסון והזרמה של מוצרים לבתי זיקוק חיפה, למתקני אחסון ולצרכנים גדולים במפרץ חיפה.
מתחם מכלי הדלק בסמוך לקריית חיים מכונה עד היום IPC על שמה של החברה, ורחוב אריה שנקר המקשר בין כביש חיפה-עכו ומתחם מכלי הדלק ונסלל על ידי החברה, מכונה עד היום בשם 'כביש IPC'.
החברה הייתה פעילה גם בחיפושי נפט. בשנת 1933 התגלה בסקר גאולוגי שערכה ממשלת המנדט כי ישנה אפשרות לשדה נפט באדמות הכפר חוליקאת (כיום חלץ). IPC קיבלה את הזיכיון להפקת הנפט, והחלה לקדוח במקום. בשל קשיים טכניים, פרוץ המרד הערבי הגדול ופרוץ מלחמת העולם השנייה, נעצרו העבודות שוב ושוב ולא חודשו לאחר 1947. הכפר חוליקאת נכבש במלחמת השחרור ובשנת 1950 הוקם במקום מושב חלץ. בשנת 1952 נחקק בישראל חוק הנפט, לפיו הועברו כל הזיכיונות הבריטיים לידי המדינה באמצעות חברת חיפושי הנפט הממשלתית חנ"ל (חיפושי נפט לישראל) וחברת ההפקה הממשלתית "לפידות". חברת "לפידות" החלה לקדוח בשדות חוליקאת ב-1955, וגילתה במקום נפט. על אף הפרסום הרב שליווה את הגילוי, לא הפיק השדה כמויות משמעותיות של נפט.
בשנות ה-40 ערכה החברה חיפושי נפט באזור המכתש הגדול בשל כך שלפי התאוריות הגאולוגיות היו סיכויים טובים להמצאות מלכודת נפט הכלואה מעל מי התהום שברכס חתירה בו שוכן המכתש הגדול. המכתש עצמו הוא מעין "קידוח טבעי" ענק המקרב את פני הקרקע אל מרבצי הנפט. מכיוון שכך סללה IPC כביש, בשנת 1941, המכונה "כביש הנפט" באורך של 23 קילומטרים המוליך מצומת הנגב אל אפיק נחל חתירה במרכזו של המכתש הגדול. החיפושים לא הניבו ממצאים ולבסוף הופסקו. הכביש המוליך מזרחה אל מעלה עקרבים, שימש משך שנים כדרך היבשתית היחידה לאילת.
כיום יורשותיה של חברת הנפט העיראקית וחברות הבנות שלה בישראל הן חברת "תשתיות נפט ואנרגיה" וחברת הבת קו מוצרי דלק (קמ"ד). בסוף שנות ה-50', עם הטלת החרם הערבי, הקימה ממשלת ישראל חברה ממשלתית בשם: "שירותי נפט", אשר הפכה בסוף שנות ה-50', עם סיום ניהול בתי הזיקוק בחיפה על ידי הבריטים, ליורשת החוקית של הזכויות והנכסים של חברת הנפט העיראקית. במהלך השנים, עם התפתחותה הכלכלית של המדינה, גבר הצורך של המשק בדלק וכן בהיות מרכז הכובד הכלכלי במרכז ובדרום הארץ, היה צורך לפתח גם בהם תשתית דלק לסוגיה. כך החברה הגדילה את כושר האחסון, הרחיבה את קווי ההולכה והקימה מסופי דלק חדשים, נמלים ומסופי ניפוק. בשנות ה-90, שונה שמה של החברה ל"חברה לתשתיות נפט ואנרגיה בע"מ".