גיוס חוץ לארץ
רקע היסטורי > תקופת פרוץ מלחמת העצמאות

עם הכרזת האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 על חלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות, יהודית וערבית, פרצה מלחמת העצמאות למחרת, ובעקבות זאת חל מפנה בגישה ובהתנהלות ארגון ההגנה באירופה. כל המאמצים הופנו לסיוע במאמץ המלחמתי בישראל. שדמי, מפקד ההגנה באירופה, הבין כי בארץ ישראל יצטרכו עוד הרבה כוחות לוחמים בשל האבדות שיהיו, ופעל להכרה בכך ולהשקעה בגיוס ובהעלאה של הלוחמים לישראל. אך לא כולם ראו בכך חשיבות, ביניהם דוד בן-גוריון, שהתעלם בתחילה ממטרה זו. רק בסביבות פברואר, כנראה בשל האבדות הרבות, נרתם בן-גוריון לתוכניותיו של שדמי בעניין דחיפות הגיוסים, האימונים והעלאת לוחמים מאירופה לארץ ישראל, והקצה לכך משאבים. שליח ההגנה שהגיע לאירופה בסוף פברואר, ישראל עמיר, הביא איתו לראשונה הוראה בכתב מהפיקוד בארץ ישראל, המעמידה את העלאת המגויסים בראש סדר העדיפויות:
ואכן, בתקופה זו הופסקו הכשרת המדריכים והקורסים להגנה עצמית, והמאמצים התמקדו בגיוס מרבי ממזרח אירופה, גרמניה ואוסטריה, והפניה לעלייה מידית לארץ ישראל, כדי שהעולים ישתלבו בכוחות הלוחמים. באירופה החלו בגיוסים כלליים דחופים. חובת הגיוס חלה על כל אדם, רווקים ונשואים ללא ילדים עד גיל 35. בנים יחידים לא הוכרחו להתגייס לשירות קרבי, אך רבים מהם התנדבו לשירות מלא או חלקי.
שדמי וארגונו ראו באנשי שארית הפליטה חלק בלתי נפרד מהחייבים בגיוס. כלשונו של שדמי:
רוב הצעירים ניצולי השואה נענו לגיוס. שוכני מחנות העקורים, וכן השליחים מישראל, מתארים את ההתרגשות העצומה של יהודי שארית הפליטה לשמע החלטת האו"ם. בתחילת דצמבר 1947 נערכה עצרת מטעם הוועד המרכזי של שארית הפליטה בגרמניה, בה הוכרז על גיוס לשורות הלוחמים בישראל, ועל עריכת מגבית כספים לצורך הגיוס. התארגנות זו באה מתוך יוזמתו של שארית הפליטה, ומראה עד כמה היו נכונים למטרה. חיים הופמן-יחיל, שליח הסוכנות היהודית באירופה מתאר: "עוד פעם נתגלתה שארית הפליטה במלוא הודה ולהטה הציוני. במחנות נוצרה אווירה של התגייסות... של חלוקת כבוד להורי המגויסים ושל הכתמת המשתמטים..."
אך היו גם תופעות אחרות, היו כאלה שחשו שהם, שכבר "הריחו את ריח השריפה" אינם צריכים להתגייס, ולכן חלו תופעות של בריחה והתחמקות, שכן הגיוס היה חובה.
עמדת הנהגת ההגנה הייתה שיש להעלות אך ורק את המגויסים ללחימה. על רקע זה חל ויכוח אידאולוגי, שכן היתר העלייה היה מוגבל ביותר בגלל הגבלות הבריטים והעלייה הייתה ברובה עלייה בלתי לגאלית. אנשי יושבי המחנות וכן המוסד לעלייה התרעמו על כך וטענו שכל עלייה גדולה של יהודים היא חשובה והכרחית, ואין לעשות העדפה של המסוגלים למלחמה. במכתב ששלחו שליחי תנועות הנוער החלוציות בגרמניה לפיקוד, כתבו:
לעומת זאת, השקפת הפיקוד העליון הייתה שיש להעלות בדחיפות רק את המסוגלים ללחימה. השקפה זו מוצגת במכתב ששלח בן-גוריון לזאב שינד, איש מוסד העלייה: "המלחמה תלויה בעלייה, כי כוח האדם בארץ לא יספיק. לערבים יש רזרבות ענקיות ואנו זקוקים עכשיו לאנשים מחוץ לארץ. אבל עלייה שאינה מכוונת כולה לצורכי המלחמה אין בה ברכה..."
בקו זה פעלה ההגנה, והמגויסים עברו ארגון ראשוני והועברו לבסיסי עלייה מרכזיים בצרפת או באיטליה. מרכזים אלה שכנו בחוות או מנזרים נטושים, או בווילות אמידים שנשכרו לצורך זה. למחנות ניתנו שמות עבריים כמו ביריה, עין שמר, סג'רה, מזרע ועוד.
במחנות היו תוכנית של אימונים ופעולות הסברה חינוכיות. בדרך כלל האימונים היו ללא נשק. המגויסים אומנו על ידי ספורט שימושי, קרבות פנים אל פנים, מסעות חישול וכו'.
הבריטים הנהיגו מדיניות של סגירת שערי הארץ לפליטים יהודים שניסו להגיע ולמצוא בארץ ישראל בית ומקלט. היתרי העלייה היו מצומצמים ביותר, ורבים שניסו לעלות לארץ, נתפסו ונשלחו על ידי הבריטים למחנות המעצר בקפריסין. רבים מהמגורשים היו צעירים וצעירות שהתגייסו. בקפריסין המשיכו ההכנות והאימונים לשעת כושר, שבה יוכלו לעלות לארץ ולהשתלב בצבא להגנתה.
השקעה מרבית הייתה בתחום החינוך. יהודה בן דוד, ששהה שם כשליח ההגנה, מעיד כי היו שעות ללימוד תולדות ההגנה, שעות לימוד עברית, ידיעת הארץ, מושגים בציונות, אופי החייל העברי, ועוד. היו גם פעולות תרבותיות שכללו חוגים דרמטיים, נשפים, קבלת שבת, שירים וריקודים, וכן עלון מיוחד שיצא בכל יום. על פעילויות אלו מונו קציני הסברה מיוחדים.
בשלב זה היו המגויסים חיילים לכל דבר, וציפו לעלייתם לארץ ישראל. בגלל ההסגרים שהטילו הבריטים הייתה העלייה מצומצמת ביותר, ונעשתה ברובה באמצעות עלייה בלתי לגאלית ועליה ד' (עלייה "חוקית" בעזרת מסמכים מזויפים).
עם הקמת צה"ל ב-31 במאי, החל תהליך של פירוק ההגנה באירופה. בחודש יוני נשלחה משלחת צה"ל, בראשות דוד רשף, שהחליפה את ההגנה והייתה אחראית להעלאת המגויסים לישראל.