יוהנס רויכלין
לימודי העברית - ההבראיזם בגישתו של רויכלין

יוהנס רויכלין היה ממייסדי ומקדמי ההבראיזם בעת החדשה המודרנית. כמלומד הוא חקר והעמיק בלימודי העברית בשני אופנים. הראשון - מחקר פילולוגי ובלשנות עברית תוך ביסוס "כלי עבודה" ראשונים ללימוד עברית. השני - לימודי מדעי היהדות ועמם לימוד פרשנות יהודית, בדגש על לימוד הקבלה. היסטוריונים שונים, רואים באופן השני (ובו לימוד הקבלה ומדעי היהדות) כאחד הדברים שהובילו את רויכלין לגבש דעה חיובית על היהדות, זו שבהמשך תשחק מרכיב חשוב בהגנתו על ספרי הקודש היהודיים.
רויכלין היה נוצרי אדוק ולימוד העברית על ידו נבע מרצון לחזק את האמונה הנוצרית. הוא, בדומה לתאולוגים נוצרים אחרים שקדמו לו, האמין בחשיבותה של "האמת העברית", שהייתה כאמור מרכיב חשוב בתפיסה הנוצרית. במסגרת תפיסתו ההבראיסטית של רויכלין, הוא האמין בחזרה אל “האמת העברית” בעבור התאולוגיה הנוצרית. הוא החל לפקפק בתרגום התנ"ך של הירונימוס - הוולגטה (שהנצרות האירופית השתמשה בו בצורה אינטנסיבית ובלעדית). הוא טען שאין כמו קריאה בתנ"ך, בטקסט היהודי עצמו. גישה זו, כאמור, לא הייתה חפה ממאפיינים הומניסטים, שקראו להסתמכות על מקורות בשפת המקור (ad fontes) וביזו הסתמכות תרגומים מאוחרים.
לעברית וללימודי היהדות נחשף במסעו השני לרומא בשנת 1490 הכיר רויכלין בפירנצה את פיקו דלה מירנדולה, אשר חשף בפניו את עולם הקבלה, ועורר את עניינו בשפה העברית. רק בשנת 1492 עלה בידו של רויכלין למצוא מורה לשפה, יעקב בן יחיאל לואנס, רופאו האישי של פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. מאותה העת הפך לתלמיד חרוץ של השפה העברית, ובמהלך שהותו השלישית ברומא בשנים 1497–1499 בשליחות הדוכס מבאדן, למד עברית מפי רבי עובדיה ספורנו, פרשן המקרא החשוב. לימודי העברית הביאוהו להתעניין בתלמוד ובקבלה.
רויכלין היה מומחה ליוונית ולעברית, שאותה רכש בסיועו של רבי עובדיה ספורנו. מחקריו הדקדוקיים והפילולוגיים היוו בסיס למלומדים אחרים. בין השאר, הוא רשם בתווים שירים מבתי הכנסת בגרמניה (מתוך אמונה שמוצאה של מוזיקת בתי-הכנסת בשירת הלוויים בבית המקדש), וכתביו הם המקור היחיד שבידינו כיום למוזיקה יהודית מאותה תקופה.
ספרו “Rudiments of Hebrew” היה בבחינת פריצת דרך במספר מובנים. ראשית, היה זה ספר העברית הראשון שנכתב עבור נוצרים, שנית הוא היה פורץ דרך ככתב הומניסטי (שנכתב עשור לפני הברית החדשה בתרגומו של ארסמוס), שאיתגר את סמכותה של הוולגטה. בספר זה, לראשונה, מבסס רויכלין את לימוד העברית המקראית כשפה נוצרית, ועל כן הספר מבלבל באשר ליחסו כלפי יהודים. יש בו מצד אחד מחיקה של היהדות ומצד שני האדרתה. למשל, רויכלין מסכם את הלקסיקון כאשר הוא מודה לרוח הקודש שבזכותה התאפשר לו לכתוב את החיבור, כאשר הוא לא נותן כלל קרדיט לרד"ק, שעל בסיס ספרו "ספר השורשים", הוא כתב את הלקסיקון. כך הוא מייחס את הספר לעצמו: “I made the Hebrew dictionary by myself through great and hard effort.”. החוקר פרייס בספרו על רויכלין, סבור שהסיבה שהוא בחר לעשות זאת היא כדי לייצר שיח נוצרי עם כותב נוצרי. בנוסף, רויכלין מציין במיוחד את מקומו של מומר יהודי, כדי להדגיש את החשיבות שבהתנצרות. הוא אף מדגיש את חשיבות ההוראה של השפה העברית על ידי מורים נוצרים ולא יהודים.
עם זאת, ועל אף הניסיון של רויכלין למחוק את תרומתו של הרד"ק לספר, הוא כן ציין את המקורות היהודיים, בנקודות ספציפיות. הוא נתן קרדיט לחוקרים יהודים כמו רד"ק ואף מכיר בסמכותם של חכמי תלמוד. אין זה דבר של מה בכך, ישנה חשיבות שרויכלין מבסס את סמכותה של המסורת הרבנית והמחקר היהודי עבור חוקרים נוצרים. לא הייתה זו פעם יחידה בא רויכלין בחר לבסס לגיטימיות בכתביו ללמידת עברית על בסיס כתבים יהודיים, בשנת 1518 הוציא לאור את הספר על הפילולוגיה העברית " Accents and Orthography of the Hebrew Language". בספר הזה הנחיל רויכלין משמעות נסתרת שאישרה את השימוש השימוש הנוצרי במקורות יהודיים. “I have written all of this according to the teaching of the Jews in the way in which they have analyzed this material in their grammatical and musical books.”
הקבלה אצל רויכלין
אופן שני בו בחן רויכלין, כאמור, את העברית ככלי לחיזוק הנצרות, היה מדעי היהדות. רויכלין, ראה בעברית כלי חשוב לתקשורת בין האדם לאלוהים:
“The language of the Hebrews, is simple, pure, uncorrupted, holy, brief, and consistent. It is the language in which God spoke with man, and men with angels face to face rather than through an interpreter.”
הקבלה לפי רויכלין, הייתה הכלי המדעי באמצעותו האדם יכול היה להבחין באל ולתקשר עם רוחו. עניינו של רויכלין בקבלה נבע מהמלומד פיקו דלה מירנדולה, אותו פגש באיטליה ב-1490 וכן ממורהו היהודי יעקב בן יחיאל לואנס, כשהקבלה ליוותה את רויכלין לאורך כל חייו. התופעה של הקבלה הנוצרית והתעניינותם של מלומדים נוצרים בקבלה היהודית היא תופעה נדירה, יחידה במינה, בה זרם דתי מרכזי אחד הכריז על כתבי קודש של דת אחרת כמשמעותיים בעבור דתו שלו. הקבלה הנוצרית הציגה הכרה נוצרית בקדושתה (הנוצרית) של התורה שבעל פה, היהודית. פיקו, כמייסד תנועה זו בעת החדשה המוקדמת, לצד רויכלין וממשיכיהם, קבעו כי לא ניתן להיות נוצרי אדוק, מאמין ורוחני, ללא הכתבים הדתיים היהודים - הפוסט מקראיים.
פיקו הוסיף מוטיב חדשני וייחודי בשימת דגש על הקבלה, אך לא הייתה זו תופעה זרה לנצרות. השימוש במקורות יהודיים לא מקראיים, גם מתורת הסוד, לשם ביסוס עקרונות נוצריים שהם המשך לפרשנות המקרא התקיים לפני המאה ה-15. התופעה בולטת בעיקר על רקע הניסיון של יהודים מומרים בימי הביניים, לנצל מקורות יהודיים לשם ניגוח היהדות והוכחת אמיתות הנצרות. החידוש בתופעת הקבלה הנוצרית של העת החדשה המוקדמת, חיזוק הדוגמות הנוצריות באמצעות התבססות על גופי ידע עתיקים, וכך חידוש פניה של הנצרות. במובן זה פיקו ורויכלין, ממייסדי הקבלה הנוצרית, ראו חשיבות משנית ואף פחותה, בתפקיד לימוד העברית והכתבים היהודיים ככלי ניגוח ביהודים. התיזות של פיקו ורויכלין לא נועדו להגיע לידיהם של היהודים אלא לנוצרים. כך – יצירת העניין המחודש בלשון העברית משולב בתהליכים רוחניים שלא היו קשורים ישירות לפולמוס האנטי יהודי, המלומדים הנוצרים ראו בקבלה היהודית כלי להוכיח את האמיתות של הנצרות.
רויכלין כתב שני כתבים מרכזיים בנוגע לקבלה הנוצרית: הראשון - Miracle making word - "על השם מפורש וכוחותיו המופלאים", אשר נכתב בשנת 1494. והשני - "על חכמת הקבלה"Art of the Kabbalah, אשר נכתב ב-1517. הוא ראה בצורת פרשנות זו תרומה לא פחותה מה - “Rudiments of Hebrew” - הלקסיקון הדקדוקי שכתב. כך, הוא הקדיש את ספרו הקבלי - "על חכמת הקבלה" לאפיפיור לאו העשירי, כתרומה הומניסטית ללימודי תאולוגיה. רויכלין האמין בלב שלם כי משנתו הגלומה בספר זה, משרתת את הנצרות, מבססת ומחזקת אותה וראויה לברכתו של האפיפיור.
ספרו "על השם מפורש וכוחותיו המופלאים", היה הראשון בלטינית המוקדש לקבלה, כאשר הוא גדוש בכשלים רבים בהבנת הקבלה. הוא הורכב משלוש שיחות בין המחבר ( Capinion), פילוסוף אפיקורסי (Sidonius) ויהודי (Baruchias). המשותף להן היא האמונה שכל הדתות מביעות, בצורות שונות, גילוי של האמת המקורית. לשיחות ישנה הטיה אנטי-יהודית חזקה. דמות המחבר חושפת בפני דמות היהודי את המסתורין האמיתי של מילת הניסים, שמו האמיתי של האל, בניגוד לשם - יהוה, שנאמר כי הוא מייצג את שם אלוהים בתקופת משה רבנו. לפי רויכלין, השם המופלא בתקופת המשיח מורכב מחמש אותיות - יהשוה, המייצגות, על פי רויכלין, את שמו של ישו. החידוש הזה הוא בבחינת התרומה העיקרית של רויכלין לפיתוח הקבלה הנוצרית.
רויכלין מסביר שהקדושה של שם השם נפגמה בגלל שהיהודים לא קיבלו את המשיח, אך עדיין רואה בעברית כשפת התקשורת עם האל. ספר זה היה נעוץ במסורות ימי ביינימיות, שבאו לבקש אישור לאמיתות הנצרות בצירופי האותיות של השם הקדוש, מסורת שראשיתה עוד בכתבי אבות הכנסייה. עם זאת, יש בספר ביטוי מלא להגדרה החדשה באשר למציאת מסורות אמת קדומות בספרות היהודית הלא-מקראית, הגדרה שאפיינה את חוגו של פיקו, תוך הדגשה מובהקת של קדושתה של הלשון העברית. העיסוק בקבלה כחכמה עתיקה מאפיינת את תקופת ההומניזם, עם זאת הן רויכלין והן פיקו חיפשו מעבר לכך, הם ביקשו פילוסופיה שתקנה להם עוצמה ויכולת פעולה, לא רק בהירות ואסתטיקה. במקביל לשימת דגש תמידית אצל רויכלין לניהול חיים אדוקים נוצרים כחלק מתורת הקבלה.
בספרו השני על אמנות הקבלה, מתייחס רויכלין לתורת הקבלה לעומקה ומספק הסבר לעקרונות קבליים בסיסיים רבים, המותאמים לנצרות. רויכלין טוען שהקבלה היא המקור של פיתגוריזם יווני. ואף חשוב מכך - אמנות הקבלה מציעה היכרות עם מערך של מושגים קבליים שמקורם במקורות יהודיים, ספרדיים ואיטלקיים. הוא מבטא בספר זה את ההבדל אותו הוא רואה בין התלמוד לקבלה. הוא טוען שהתלמוד מציע מדריך לחיים בעולם הזה, בעוד הקבלה מדריכה להשגת ישועה ובגאולת האנושות הקורסת. בביטוי זה רויכלין גורם לקבלה להישמע מוכרת יותר לאוזן נוצרית. עם זאת, אין אצלו כל ביטוי לעוינות כלפי התלמוד, כאשר התלמוד מצוטט לעיתים קרובות כאוצר עשיר של מחשבה דתית.