הוגו וולף
חייו > ילדות ונעורים (1860-1887)

וולף נולד בווינדישגראץ (כיום גראדץ, סלובניה), חלק ממובלעת דוברת גרמנית בתחומי סלובניה, לאם סלובנית ואב גרמני. שם המשפחה היה במקור "Vouks", אך הם שינו אותו לצורה הגרמנית "וולף". פיליפ וולף היה מוזיקאי חובב, אוטו-דידקט, שהקים תזמורת משפחתית. מורו הראשון של הוגו, לאחר אביו, ניגן בוויולה בהרכב המשפחתי. הוגו וולף נחשב למלחין אוסטרי, כיוון שדחה את מוצאו הקרתני או הכפרי ורוב חייו עברו עליו בווינה, שם היה לנציג המגמה "הגרמנית החדשה" בלידר, מגמה שראשיתה בחידושים בתחום ההבעה, הכרומטיקה והדרמה של ריכרד וגנר.
וולף, שהיה ילד פלא, החל ללמוד נגינה בפסנתר ובכינור בגיל ארבע, אצל אביו. בהגיעו לבית הספר היסודי המשיך בלימודי פסנתר ותאוריה של המוזיקה. מקצועות אחרים, לעומת זאת, לא עוררו בו כל עניין; הוא שולח מבית הספר התיכון הראשון שנרשם אליו מחמת "אי-התאמה מוחלטת". את השני עזב משום שהתקשה בלטינית, שהייתה מקצוע חובה, ואחרי סכסוך עם מורה, שהעיר משהו על "המוזיקה הארורה" שלו, הסתלק מן השלישי והאחרון. הצעתה של דודה וינאית, לשכן את הוגו בביתה כדי שיוכל ללמוד בקונסרבטוריון, שכנעה את אביו וב-1875 הגשים את משאת נפשו ויצא לבסוף ללמוד בקונסרבטוריון של וינה, לאכזבת אביו, שקיוה כי בנו לא ינסה למצוא את מחייתו במוזיקה. הוא למד פסנתר אצל וילהלם שנר והרמוניה והלחנה אצל רוברט פוכס, שגילה עניין בו ובחיבוריו. בתקופת לימודיו התיידד, בין השאר, עם גוסטב מאהלר, והלחין יצירות שונות. בווינה הרבה ללכת לאופרה והיה למעריץ מושבע של ריכרד וגנר, שביקר ב-1875 בווינה לביצועי טנהויזר ולוהנגרין. בימים ההם הייתה הערצת וגנר שוות ערך לדבקות באוונגארד על כל הכרוך בו והבהילה את הוריו. מן הקונסרבטוריון גורש, בגלל "הפרת משמעת", אם כי וולף, המרדן מטבעו, יטען, כי עזב מתוך תסכול משמרנות המוסד.
אחרי שמונה חודשים עם משפחתו, חזר לווינה ללמד מוזיקה. אף כי מזגו הרתחני לא היה אידיאלי להוראה, הרי כשרונותיו המוזיקליים - כמו גם הקסם האישי שלו - משכו אליו תשומת לב והקנו לו חסות. תמיכה זו מאנשי חסדו איפשרה לו לקיים את עצמו כמלחין ובת משפחה של אחד מגדולי התומכים נתנה לו השראה לכתיבה: עם זאת, לדברי אלמה מאהלר, הקשרים הללו הביאו עליו טרגדיה: הוא נדבק בעגבת, שגרמה בהמשך חייו למחלת נפש ולבסוף למותו. ואלי פרנק הייתה אהובתו הראשונה של וולף, והקשר שלו איתה נמשך שלוש שנים. במהלך תקופה זו של קשריו עמה, התגלו רמזים לסגנונו הבוגר בלידר שלו. וולף נטה לדיכאון ולשינויים פתאומיים מקצה אל קצה במצב רוחו, ואלה השפיעו עליו כל ימי חייו. כשואלי פרנק עזבה אותו ממש לפני יום הולדתו ה-21, שקע במרה שחורה; הוא חזר הביתה, אם כי גם היחסים במשפחתו היו מתוחים: אביו נשאר איתן בדעתו, שוולף הוא לא-יוצלח ללא תקנה. תקופת עבודתו הקצרה ובלתי מרשימה כמשנה למנצח המקהלה בזלצבורג רק חיזקה דעה זו - וולף לקה בחסר הן מבחינת המזג המתאים, הן בטכניקת הניצוח והן בקרבה נפשית לרפרטואר, הלא-וגנרי במובהק, מכדי להצליח בתפקידו. לא עברה שנה, והוא שב לווינה כדי להמשיך ללמד באותן נסיבות כמקודם, פחות או יותר.
מות וגנר היה עוד אירוע טראגי בחיי המלחין הצעיר. השיר Zur Ruh, zur Ruh חובר זמן קצר אחר כך ונחשב לטובה ביצירותיו המוקדמות; ההשערה היא, שהשיר נועד להיות מספד לוגנר. וולף התייאש לא פעם מעתידו הוא בשנים הבאות, בעולם שאלילו פרש ממנו והותיר אחריו עקבות ענק לצעוד בהן, בלי שום הנחיות כיצד לעשות זאת. מצב זה הביא אותו לעיתים קרובות להתפרצויות זעם קיצוניות, שהרחיקו מעליו ידידים ופטרונים, אם כי קסמו עזר לו להחזיקם לצדו מעבר למה שיכלו מעשיו להצדיק. שיריו הגיעו בינתיים לידיעתו של פרנץ ליסט, שלו רחש כבוד רב, וליסט, כמו מדריכיו הקודמים, יעץ לו לבחור בצורות גדולות יותר; הפעם הקשיב לעצה והתוצאה הייתה הפואמה הסימפונית על "פנטסיליאה". גם בפעילותו כמבקר החל וולף לראות פירות; הוא לא ידע רחם בביקורת על היצירות הנחותות, שהשתלטו לנגד עיניו על האווירה המוזיקלית של התקופה (אנטון רובינשטיין, בייחוד, היה משוקץ בעיניו), ולא ידע סייג בתמיכתו הנלהבת בגאוניות של ליסט, שוברט ושופן. "הזאב הפראי", כפי שכינוהו בשל העוצמה וכוח הביטוי של אמונתו הפנימית, עשה לו לא מעט אויבים בארס ששפע מעטו. אף כי חיבר מעט בחייו, גם את המעט שכתב לא הצליח להביא לידי ביצוע: רביעיית רוזה מיאנה אף לתת מבט ביצירתו אחרי שפירק אותה בטור שלו, וביצוע הבכורה של "פנטסיליאה" התקבל בבוז ולעג מצד התזמורת כלפי האיש, שהעז לבקר את יוהנס ברהמס.
וולף הניח לפעילותו כמבקר בשנת 1887, כשחזר להלחין; שלא במפתיע, אולי, השירים הראשונים שחיבר לאחר פסק הזמן היצירתי כתובים לטקסטים מאת גתה, אייכנדורף ופון שפל, העוסקים בגילויי כוח והחלטיות בשעת מצוקה. זמן קצר אחר כך סיים וולף את "הסרנדה האיטלקית" שלו, הנחשבת לאחת היצירות הראשונות שהלחין בסגנון בוגר. שבוע לאחר מכן נפטר אביו והשאיר את וולף מוכה יגון. הוא לא חזר להלחין כל אותה שנה.