stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לוסיל אייכנגרין
הערות שוליים

↑  Eichengreen, Lucille (1994). From Ashes to Life: My memories of the Holocaust. San Francisco, California: Mercury House – via Internet Archive.
1 2 3 4 5  Martin Doerry: "Lucille Eichengreen on Surviving the Holocaust" Der Spiegel International, 2006, retrieved December 10, 2011
↑  Nie żyje Lucille Eichengreen, Ocalała z łódzkiego getta (In Polish) radiolodz.pl February 8, 2020
↑  Janssen-Mignon, Imke (8 במאי 2007). "Ehrendoktorwürde für Lucille Eichengreen". Arbeitsstelle Holocaust Literatur (בגרמנית). University of Giessen. נבדק ב-10 בדצמבר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Drucksache – 20-0788". Hamburg Service Bezirksversammlung Eimsbüttel (בגרמנית). 7 במאי 2015. נבדק ב-10 בפברואר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Schermann, Anne (2015). "Erinnerung / Wut und Gleichgültigkeit". HaGalil.com (בגרמנית). נבדק ב-10 בפברואר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
לוח הנצחה עם תמונה של לוסיל אייכנגרין
אל-חסן בן מח'לד אל-ג'ראח

אל-חסן בן מח'לד אל-ג'ראח היה אדם בכיר ביותר בח'ליפות העבאסית. הוא נולד למשפחה נוצרית נסטוריאנית, אך מאוחר יותר בחייו החליט להתאסלם.
הוא שירת כיועץ תחת הח'ליף אל-מֻתַוַכִּל בין השנים 847–861. בעת תפקידו כיועץ של הח'ליף אל-מועתמד הגיע פעמיים לדרגה הבכירה ביותר במשרד האזרחי מנהלי, דרגת ה"וזיר": פעם ראשונה בשנת 877 ופעם שנייה בשנים 878–879. הוא פוטר מתפקידו על ידי העוצר שהיה אחיו של הח'ליף והוגלה למצרים ולאנטיוכיה (אזור שכיום נמצא באזור דרום טורקיה).
המועד והמקום של מותו אינם ידועים לבטח, אך משערים[דרוש מקור] שנפטר באנטיוכיה בשנת 882.
בנו סולימאן שירת אף הוא, פעמיים, כווזיר בח'ליפות העבאסית.
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טוניה סולובייצ'יק

| --- | --- |

 לידה:  18 במרץ 1904 וילנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  23 במרץ 1967 (בגיל 63) ארצות הברית 
 שם לידה:  טוניה לוויט 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  וסט רוקסברי 
 השכלה:  אוניברסיטת פרידריך שילר 
 בן או בת זוג:  יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק 
 
טוניה סולובייצ'יק (1904 – 23 במרץ 1967) הייתה ד"ר לחינוך יהודי ומחנכת.
הייתה נשואה לרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, ויחד אתו פעלה לקידום חינוך יהודי בארצות הברית כשבמרכזו המאמץ לשלב חינוך לערכי היהדות האורתודוקסית ושילוב יהדות והלכה במציאות המודרנית.
ילדות ונעורים

טוניה לוויט נולדה בשנת 1904 (ה'תרס"ד). על פי גרסה אחת תאריך לידתה היה שביעי של פסח ׁׁ– כ"א בניסן (5 או 6 באפריל) ועל פי גרסה אחרת ב-28 במרץ, בעיר וילנה שבאימפריה הרוסית (כיום בליטא). הוריה, גרוניה זילבר ומאיר אליהו לוויט, גדלו באזור הכפרי בליטא, בין וילנה לקובנה, ונישאו ב-1896. טוניה הייתה אחות גדולה לרחל, ואחות צעירה לאריה ולברוך. על פי עדות בתה, טובה ליכטנשטיין, מילדותה אהבה ידע וכינויה בפי אחיה ושכניה היה "המתמטיקאית" או "תנו רבנן". צמאון הידע של טוניה קיבל מענה בזכות נכונותו של מנהל הספרייה הציבורית, לאפשר גישה חופשית למדפי הספרים, שכללו ספרות תורנית, משכילית ויפה כולל ביידיש, גם לתושבים שלא הצליחו לשלם דמי השאלה חודש בחודשו.
אף על פי שמשפחתה, כמו רוב משפחות השכונה, הייתה מסורתית ("אורתודוקסית"), טוניה ואחיה ביקרו בבית ספר חילוני ששפת ההוראה בו הייתה יידיש, ותוכנית הלימודים חילונית באופייה. הסיבה לכך הייתה שההורים ראו בחינוך 'כללי' תנאי להשתלבות ילדיהם בחברה שהלכה והשתנתה לנגד עיניהם. הוריה של טוניה ראו בחינוך ערך עליון, ולא פעם חסכו מפיהם כדי להבטיח את המשך לימודי בניהם ובתם.
טוניה החלה לימודים סדירים כשהייתה בת 8 (1912), ב'גימנסיה ע"ש סופיה גורביץ', בית הספר הראשון לבנות יהודיות שנוסד בעיר ב-1906, ושנהנה מכוח הוראה מקצועי ומעושר רעיוני רחב, שכלל לימודי תנ"ך וספרות.
מלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה עבר השלטון מצד לצד, פגעה גם ברצף הלימודים, כמו גם לשינוי שפת הלימוד מרוסית לפולנית ולגרמנית וחוזר חלילה. על רקע המלחמה הפולנית-סובייטית נאלצה טוניה להפסיק את לימודיה ב-1921, שנה לפני מבחני הבגרות.
לימודים בגרמניה

ב-1923 עברה טוניה לגרמניה, ונרשמה ללימודי חינוך באוניברסיטת ינה, שאליה יכלו להתקבל גם נשים ללא תעודת בגרות. לימודיה התמקדו בעיקר בתיאוריות חינוך ופדגוגיה מתקדמת של אותם ימים, אך כללו גם היסטוריה וספרות. בהתאם, התמקדה הדיסרטציה שלה (שכותרתה "התפתחות החינוך העממי היהודי בפולין") בנושא החינוך היהודי, כפי שהתפתח במאות השנים האחרונות וכפי שיש לעצבו בעת החדשה. את לימודיה השלימה למעשה ב-1929, אך את תעודת הדוקטור קיבלה רק ב-18 באוגוסט 1931, לאחר שהצליחה להתגבר על שורת בעיות מהותיות וטכניות, ביניהן שינויים בתקנות האקדמיה בגרמניה שהביאו גורמים בהנהלת האוניברסיטה לדרוש ממנה לפתע השלמות מכיוון שלא הייתה ברשותה תעודת בגרות; מבחן הדוקטורט בעל פה שהתאפיין בקטנוניות מצידו של אחד ממוריה שהקפיד אתה בעניינים רחוקים מתחום מחקרה (פילוסופיה יוונית); ועלויות הדפסת הדיסרטציה לשם הפקדתו בספריית האוניברסיטה. במהלך תקופת ההמתנה, בין סיום הלימודים (קיץ 1929) לבין קבלת הדיפלומה שנתיים לאחר מכן, ביקרה טוניה את אחיה בברלין, שם הכירה במסגרת 'אגודת הסטודנטים היהודית' שפעלה בעיר, את יוסף דב סולובייצ'יק. ב-1931 הם נישאו, ולאחר לידת ביתם עטרה, הם עקרו לארצות הברית. לאחר שבעלה הוזמן על ידי הקהילה היהודית בשיקגו לכהן כרב.
ארצות הברית

כשהגיעו בני הזוג סולוביצ'יק לארצות הברית ב-1932, התברר שהמשבר הכלכלי בארצות הברית הביא את הנהגת הקהילה בשיקגו לחזור בה מהזמנתה, אך קהילת יהודי בוסטון הזמינה אותו לכהן כרב, והמשפחה עקרה לבוסטון. ב-1935 הם ביקרו בארץ-ישראל, כאשר שמו של בעלה עלה כמועמד לתפקיד הרב הראשי לתל אביב, אך הצעה זו לא התממשה בסופו של דבר. לאחר הכישלון לעלות ארצה, השתקעה המשפחה בבוסטון, שם עמלו בני הזוג על הקמת רשת בתי הספר ע"ש הרמב"ם ב-1937 (לימים: "ישיבת רמב"ם") מתוך מטרה לשלב את הרצון לשימור הזהות היהודית מחד, ואת חובת הדור המבוגר לצייד את הדור הצעיר בכלים להשתלבות בחיי העבודה במציאות מתועשת מאידך.
את מרבית חייה הקדשיה טוניה בגידול ילדיהם ובניהול משק הבית, בעוד בעלה הפך לראש ישיבה, הוגה דעות ואחד המנהיגים הבולטים של זרם האורתודוקסיה המודרנית ביהדות ארצות הברית.
טוניה נפטרה ב-11 במרץ 1967, בגיל 63, לאחר מאבק במחלת הסרטן. לאחר מותה אמר בעלה כי כשאביו נפטר חש כאילו נפל בחייו קיר, ואילו כשאשתו הלכה לעולמה חש כאילו נפל עליו הבית כולו.
מפעלה החינוכי ומורשתה הרעיונית

הדיסרטציה של ד"ר טוניה לוויט ניסתה להראות כיצד יש לשלב את החינוך היהודי המסורתי בשיטות לימוד חדשות, שייקחו בחשבון חידושים בתחומי התוכן והצורה. על בסיס השוואה בין מערכת החינוך המסורתית ("חדר") לבין הניסיונות הכושלים של תנועת ההשכלה ברוסיה במאה ה-19, להכריח את הציבור היהודי לנטוש את דרכי החינוך שלו, לטובת 'הבשורה' שבהשכלה ובמדע, הסיקה טוניה לוויט שעל מנת להבטיח חינוך יהודי ראוי לשמו ומותאם לתקופה המודרנית, יש להקפיד הן על שילוב נכון של תכנים משני העולמות, והן על הכשרת מורים שיראו בעבודתם שליחות.
ביקורתה על ניסיונות תנועת ההשכלה היהודית ברוסיה במאה ה-19, ובעיקר למפעלו הכושל של הד"ר היהודי-גרמני מקס ליליינטל, הייתה בעיקר ביחס לאופן הכוחני בו ניסו השלטונות ברוסיה, בשילוב כוחות עם משכילים מסוגו של ליליינטל, לכפות את דרכם על הציבור היהודי.
במחקרה הפנתה ד"ר טוניה לוויט את תשומת לב הקורא לעובדה שבשלהי ימי הביניים ובמהלך העת החדשה המוקדמת, ההנהגה התורנית היהודית לא ראתה בלימודי חול דבר פסול, וכי היו אלו נסיבות המודרנה, התיעוש והעיור שהביאו את ההנהגה התורנית - כמו את רוב הציבור - לראות בכל מה שקשור ללימודי חול עניין שיש לחשוד בו. באופן דומה הציגה ד"ר לוויט את הבעייתיות של הלימודים ב"חדר": אמנם מצד אחד הם יצרו סביבה שהבטיחה זהות יהודית והמשכיות הדורות, אך מצד שני סבלה השיטה הזו משלל בעיות לוגיסטיות ופדגוגיות גם יחד, בראשן עצם העובדה שרוב 'המלמדים' ראו במלאכתם הכרח לא יגונה שבמרכזו רצונם לפרנס את משפחתם. בהתאם, נתונים שנאספו בתחילת המאה ה-20 ברוסיה ושהופיעו במחקרה, לימדו כי מעל ל-95% מה'מלמדים' הביעו את רצונם לעזוב את תפקידם אילו היה הדבר אפשרי.
מבט משווה נוסף הפנתה ד"ר לוויט להצלחות ולבעיות של בתי הספר החילוניים, שצמחו בליטא וברוסיה מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה, בהמשך לרוח 'הבונד' שהשפיעה כאמור על החינוך היהודי משלהי המאה ה-19. יתרונו של 'בית הספר החילוני' היה ברור בשני עניינים לפחות: האחד - כמעט כל המורים היו מתחת לגיל 30, והשני - כמעט כולם עברו הכשרה פדגוגית ברמה מסוימת. הבעיה עם בתי הספר הללו הייתה שיחזור מסוים של 'רוח ההשכלה' המודרנית מדי (לטעמם של האורתודוקסים), הגם שהם התאפיינו בנטייה לאומית ברורה, שהתבססה על ראיית היידיש כעל שפתם הלאומית של היהודים.
על יסוד תובנותיה המחקריות וניסיון חייה, פעלה טוניה לוויט-סולובייצ'יק לאור הרעיונות לפיהם תפקידו של בית הספר הוא לספק לילד מכלול של חוויות רוחניות וגופניות, כולל חינוך גופני, חינוך מיני וייעוץ נפשי.
משפחתה

ב-1934 עלו הוריה ואחותה רחל לנווה שאנן שבחיפה, אך לאחר מות האב כמה שנים מאוחר יותר, הצטרפו בני המשפחה החיפאים למשפחה בארצות הברית.
לטוניה והרב יוסף דוב סולובייצ'יק נולדו שלושה ילדים: עטרה (1933), טובה (1935) וחיים (1937). בתם עטרה נישאה לרב פרופ' יצחק אשר טברסקי. בתם טובה נישאה לרב ד"ר אהרן ליכטנשטיין ולימים הם עלו לישראל שם כיהן בעלה כראש ישיבת הר עציון. צאצאיהם ברובם עלו ארצה וממשיכים את מפעלם הרוחני והחינוכי של הוריהם, מביניהם: הרבנים משה ליכטנשטיין (ראש ישיבת הר עציון), יצחק ליכטנשטיין (ראש ישיבת תורה ודעת) ומאיר ליכטנשטיין (רב בבית שמש ומרצה במכללת הרצוג), הרבנית אסתי רוזנברג (ראש 'בית מדרש לנשים ע"ש סטלה אברהם') וטוני מיטלמן (מנהלת 'אולפנת אלומה').
לקריאה נוספת

Michael Wermke & Stefan van der Hoek (Ed.), Dr. phil. Tonja Soloveitchik and the Transformation of Jewish Popular Education in Poland, Berlin & Leipzig, Henritch & Henritch, 2024 [237pp.]
אבל - הרבנית טוניה סולובייצ'יק ז"ל, הצופה, 13 באפריל 1967
הלל זיידמן, הרבנית האצילה, הצופה, 15 במרץ 1968
הערות שוליים

↑  בתקציר קורות החיים מופיע התאריך הסמלי שביעי של פסח, ואילו בתקציר תולדות החיים בדיסרטציה מופיע התאריך 28.3.1904
↑  Michael Wermke & Stefan van der Hoek (Ed.), , Dr. phil. Tonja Soloveitchik and the Transformation of Jewish Popular Education in Poland, , Berlin & Leipzig: , Henritch & Henritch, 2024, עמ' 23
↑  , Wermke & van der Hoek (Ed.), Dr. phil. Tonja Soloveitchik, p.26-27
↑  לפי מקור אחר בעלה לעתיד התעניין בה לאחר שראה אותה קוראת ספר ביידיש ברכבת, ראו: מאיר דורפמן], מה זה השקט הזה?, גילוי דעת, 13 באוגוסט 2023
↑  Wermke & van der Hoek (Ed.), Dr. phil. Tonja Soloveitchik, p.28-29
↑    אביעד הכהן, ‏חידת הימנעות: למה הרי"ד סולובייצ'יק לא עלה לארץ?, בעיתון מקור ראשון, 6 באפריל 2021
↑  Wermke & van der Hoek (Ed.), Dr. phil. Tonja Soloveitchik, p.21-22
↑  , Wermke & van der Hoek (Ed.), Dr. phil. Tonja Soloveitchik, p.110-217
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 37169072398964720882   WorldCat (עם VIAF): 37169072398964720882
רוג'ר קיז

| --- | --- |

תת-אדמירל סר רוג'ר קיז, 1918
 לידה:  4 באוקטובר 1872 פנג'אב, הודו הבריטית הודו הבריטית
 פטירה:  26 בדצמבר 1945 (בגיל 73) אנגליה, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מקום קבורה:  אנגליה 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 בן או בת זוג:  Eva Mary Salvin Bowlby (10 באפריל 1906–?) 
 צאצאים:  Roger George Bowlby Keyes, Elizabeth Mary Keyes, Katherine Elizabeth Keyes, Diana Margaret Keyes, Geoffrey Charles Tasker Keyes 
 השתייכות:  הצי המלכותי הצי המלכותי
 תקופת הפעילות:  1885–1935 1940 – 1945
 דרגה:   אדמירל הצי
 פעולות ומבצעים
 מרד הבוקסרים מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט אביר מפקד של המסדר הוויקטוריאני המלכותי עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש אות השירות המצוין
 תפקידים אזרחיים
 חבר הפרלמנט מטעם המפלגה השמרנית חבר בית הלורדים
 
אדמירל הצי רוג'ר ג'ון בראונלואו קיז, הברון קיז הראשון (באנגלית: Roger John Brownlow Keyes, 1st Baron Keyes‏ 4 באוקטובר 1872 - 26 בדצמבר 1945), מפקד בכיר שכיהן עשרות רבות של שנים בתפקידים שונים במדי הצי המלכותי הבריטי בסוף המאה ה-19 ובמחציתה הראשונה של המאה ה-20, כולל מרד הבוקסרים, מלחמת העולם הראשונה ובמידה פחותה, מלחמת העולם השנייה. נחשב בתקופתו לאחד ממפקדי הצי הבריטיים הבולטים והנועזים, אשר שמם הלך לפניהם.
ביוגרפיה > שנותיו המוקדמות

רוג'ר קיז נולד ב-1872 בצפון-מערב הודו הבריטית, ושם חי את חמש השנים הראשונות לחייו. אביו צ'ארלס שירת באותו מקום כמפקד מוערך של 'חיל הספר הפנג'אבי', כוח שהיה מופקד על שמירת הגבול הלא-שקט שבין הודו הבריטית לאפגניסטן. בהיותו כבן חמש חזרו הוריו של רוג'ר לאנגליה, אך כעבור שלוש שנים קיבל אביו מינוי לתפקיד פיקודי אחר בהודו. הפעם ההורים החליטו לצרף אליהם רק את שני ילדיהם הקטנים, ואילו חמשת הילדים הגדולים, כולל רוג'ר, נשארו באנגליה בהשגחת כומר כפרי ואשתו. בהמשך רוג'ר נשלח ללמוד בבית ספר יסודי פרטי (preparatory school) במרגייט (Margate) שבקנט.
בשנת 1884 רוג'ר הצטרף לצי המלכותי הבריטי, שאיפתו מילדות, כאשר עלה על ספינת הצי המלכותי 'בריטניה', אשר שימשה לאימוני צוערים.
ביוגרפיה > במדי הצי הבריטי > אפריקה ודרום אמריקה

באוגוסט 1887 רוג'ר קיז הוצב על הסיירת 'ראלי' (Raleigh), ספינת הדגל של הצי הבריטי אשר פעל במערב אפריקה כנגד סחר עבדים. ב-1890 רוג'ר קיז הועבר לספינה אחרת, אשר פעלה כנגד סחר העבדים מזנזיבר. פעילות זו כללה סיורים ימיים ולפעמים יבשתיים, בחופים ובשפכי הנהרות, וכן, לפרקים, קרבות מוגבלים בהיקפם. בין היתר, קיז נטל חלק באותה שנה במשלחת העונשין כנגד הסולטן של ויטו (Witu, כיום בקניה, הסולטנות נקראה גם ויטולנד), אשר שוגרה למקום כתגובה על רצח מספר סוחרים גרמנים.
באוקטובר 1892, לאחר חופשת מולדת, בה עבר מבחני הסמכה של הצי, ושירת זמן מה בצי התעלה, הוצב קיז במימי דרום אמריקה, שם שהה עד 1896. בין היתר, עסק הצי הבריטי באותה תקופה, בה התרחשה מרידת הצי הברזילאי (בפורטוגזית: Revolta da Armada), בשנים 1893–1894, בהגנת הספנות, המסחר והאזרחים הבריטיים. עם חזרתו לבריטניה, שירת על ספינה לאימון מגויסים חדשים, ואחר כך קיבל את הפיקוד על משחתת.
ביוגרפיה > במדי הצי הבריטי > סין > הונג קונג

כמפקד משחתת, קיז הועבר בהמשך לשייטת סין (China Squadron), בה פיקד, זו אחר זו, על שתי משחתות נוספות. באפריל 1899 נחלץ קיז, כעת מפקדה של המשחתת 'פיים' (Fame, 'תהילה'), לעזרת כוח בריטי קטן שכותר והותקף על ידי בלתי סדירים מקומיים, בעת שסימן את הגבול של הטריטוריות החדשות בחלקה היבשתי של הונג קונג. באותו אירוע קיז פיקד על כוח שירד לחוף לעזרת הנצורים, בעוד המשחתת מסייעת לבריטים באש תותחיה. הנצורים נחלצו והמשימה הוכתרה בהצלחה.
ביוגרפיה > במדי הצי הבריטי > סין > מרד הבוקסרים > רקע

בעת מרד הבוקסרים הותקפו ריכוזי אוכלוסיית בני המעצמות שפעלו בסין בערים בייג'ינג וטיינג'ין, ורובעי מגוריהם הושמו תחת מצור של המורדים, אשר ניתקו עד מהרה את קשרי הרכבת והטלגרף אל אותם רבעים. שתי ערים אלה מקושרות לחוף הים על ידי הנהר האי, שמימיו בשפכו רדודים. כיוון שכך, לא יכלו לפעול באותו נהר ספינות מלחמה גדולות, ובבוא המעצמות להפעיל כוח למען אזרחיהן, נודעה לפיכך חשיבות יתר למשחתות, אשר בעת הגאות יכלו לפעול במימי הנהר. שפך הנהר הוגן על ידי שלוש מצודות, שכונו מצודות טאקו, אשר מידת מהימנותם של החיילים הסיניים שאיישו את תותחיהן עמדה בספק. מסילת ברזל לטיינג'ין ולבייג'ינג החלה מספר ק"מ במעלה הנהר, וברציף הממוקם מספר ק"מ משפכו עגנו ארבע משחתות סיניות מודרניות, שנבנו לא מכבר על ידי הגרמנים. הלאה במעלה הנהר הייתה מצודה סינית נוספת, קסי צ'נג.
ביוגרפיה > במדי הצי הבריטי > סין > מרד הבוקסרים > פעולות קרביות

ב-31 במאי 1900 הגיעה 'פיים' לטאקו. בשל יכולתה להיכנס אל הנהר, שימשה 'פיים' תחילה להעברת שדרים ונוסעים לראש מסילת הברזל, ולהעברת כוח נחתים לטיינג'ין. בהגיעו למסקנה שבסופו של דבר יהיה, ככל הנראה, צורך לפרוץ במעלה הנהר, קיז וקצין צעיר נוסף ערכו ביוזמתם, ב-13 ביוני, סיור יבשתי לצורך איסוף מידע העשוי לסייע בהתגברות על מצודות טאקו. ב-15 ביוני נשלח קיז לטיינג'ין כדי לבדוק את מצב ביצוריה, ובהיעדר קשר טלגרפי, כאמור, כדי לברר את מצבו של האדמירל סיימור (Seymour), מפקד כוח הסיוע במקום. קיז עשה דרכו לטיינג'ין כנוסע אירופי יחיד ברכבת, והצליח לחזור בקטר רכבת, לאחר ששיחד את צוותו, ובמקרה אחד, אילץ אותו להמשיך בנסיעה באמצעות אקדחו.
למחרת החליטו נציגי ציי המדינות המעורבות על מתן אולטימטום לסינים, ולפיו עליהם למסור לידיהן זמנית את המצודות. המצודות הסיניות, בתגובה, פתחו באש. קיז, עם שתי משחתות, שגררו שתי ספינות לציד לווייתנים, השתלטו תוך פעולת בזק על ארבע המשחתות הסיניות, תוך העלאת צוותים על סיפונן, ללא אבדות לבריטים. הסינים סבלו מספר הרוגים. בנוסף, השתלטו הבריטים על המעגן. זמן קצר אחר כך, כוחות אחרים השתלטו על מצודות טאקו.
בהמשך החודש החמיר מצבו של אדמירל סיימור, שחזר בינתיים לטיינג'ין עם כוחותיו, וזאת כאשר מצודת קסי צ'נג חסמה את הדרך לעיר מכיוון הנהר. ב-25 ביוני, קיז נשלח לבצע סיור בנהר מעבר לראש מסילת הברזל, על תנאי שלא יסכן את ספינתו. בכל זאת, הוא העלה על המשחתת מספר רב ככל האפשר של חיילים, הטיל עוגן מול מצודת קסי צ'נג, העלה על החוף כוח נחיתה של 32 חיילים, הפתיע את מגיני המצודה והשתלט עליה במהירות. הכוח נסוג לאחר שהשמיד את התותחים שבמצודה.
קיז חיפש בהתמדה דרכים כדי להשתתף בפעולות הקרביות השונות. כך הוא נטל חופשה קצרה מן הפיקוד על המשחתת כדי להוביל ספינת גרר לטיינג'ין, ואגב כך השתתף בהתקפה על סוללת תותחים במקום. במקרה אחר הצטרף כמלווה של אחד הקצינים הבכירים במסע על בייג'ינג, שבו חולצו אזרחי המעצמות הנצורים. באותו מסע קיז הצטיין: הוא היה הראשון לפרוץ לעיר והניף את דגל בריטניה. כהוקרה לכך הוא קודם לדרגת קומנדר. אחרי תקופת החלמה ממחלת הדיפטריה בה לקה, חזר ופיקד על 'פיים'. לאחר פרק זמן נוסף בפיקוד על המשחתת, קיז חזר לבריטניה.
ביוגרפיה > במדי הצי הבריטי > שוב באירופה

לאחר חופשה בת מספר חודשים, קיז הוצב בפורטסמות', פיקד על משחתת, ובמקביל מונה גם לשני בסולם הפיקוד של שייטת המשחתות בדבונפורט (Devonport) שבסמוך לפלימות', ובה ארבע משחתות. הצטיינותו בתפקיד זה הובילה אותו לתפקיד קצין במחלקת המודיעין באדמירליות. בתפקיד זה היה עליו לאסוף מידע על הציים ועל הגנת החופים של איטליה, יפן ורוסיה. במסגרת תפקידו נקרא לברר את העובדות, ואחר כך גם להעיד על ממצאיו, באשר לתקרית שרטון דוגר, אשר התרחשה ב-1904, בעת מלחמת רוסיה–יפן. באותה תקרית, ספינות קרב רוסיות, בדרכן אל המזרח הרחוק, ירו בטעות על ספינות דיג בריטיות, אותן חשבו ליפניות, והרגו ופצעו מספר בריטים. בתחילת 1905 רוג'ר קיז נתמנה לנספח הימי ברומא, וינה, קונסטנטינופול ואתונה, כאשר מקום מושבו היה השגרירות הבריטית ברומא. ב-10 באפריל 1906, קיז נישא לאווה בולבי (Bowlby), בה למשפחה עשירה מסקוטלנד. במשך השנים נולדו להם שלוש בנות ושני בנים. בינואר 1908 קיז קיבל את הפיקוד על הסיירת 'ונוס' (Venus), שהשתייכה לצי האוקיינוס האטלנטי. בשנת 1910 קיז נתמנה למפקח על צי הצוללות הבריטי. בתפקיד זה הוא החזיק גם בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה > במדי הצי הבריטי > מלחמת העולם הראשונה > מפקד כוח צוללות

רוג'ר קיז, אשר בקיץ 1914 היה מודע להסתברותה הגבוהה של מלחמה קרבה, נקט באמצעים כדי להעמיד בכוננות את כוח הצוללות עוד לפני פרוץ הקרבות. עם פרוץ המלחמה קיז קיבל תחת פיקודו הישיר את כוח הצוללות בהאריץ' (Harwich), אחד משלושת בסיסי הצוללות. לקיז היה חלק חשוב בתכנון קרב מפרץ הלגולנד, ובשכנוע האדמירליות לביצועו. כמו כן, כוח הצוללות שבפיקודו נטל חלק חשוב באיסוף המידע לקראת אותו קרב, שנערך ביזמה בריטית, ובקרב עצמו, שנסתיים בניצחון בריטי. לקרב זה, מצידו, היה חלק חשוב בהחלטה להשאיר את הצי הגרמני בנמליו במשך המלחמה.
ביוגרפיה > במדי הצי הבריטי > מלחמת העולם הראשונה > זירת הים התיכון

בתחילת 1915 קיז שימש כסגנו של סקוויל קארדן (Carden), מפקד הצי הבריטי בים התיכון, שהוחלף מאוחר יותר על ידי ג'ון דה רובק (de Roebeck). בתפקיד זה היה לו חלק חשוב בהתקפות של הצי הבריטי בדרדנלים שהיוו את אות הפתיחה למערכת גליפולי. הפגזת הביצורים העות'מאניים החלה במחצית השנייה של פברואר, ופסקה בתחילת מרס עקב מחסור בתחמושת ועקב החשש משדה מוקשים חדש שהעות'מאנים הניחו במיצרים. קיז התנדב לעמוד בראש כוח בן שש שולות מוקשים וסיירת, אשר ינקה מעבר בשדה מוקשים זה. הכוח יצא למשימתו ב-13 במרס 1915 לאחר רדת החשיכה, אולם לאחר שספג מכות כבדות, נסוג מבלי להשלים את פנוי המוקשים. למרות זאת, קיז יצא בראש כוח שולות מוקשים נוסף, אשר ניקה את מבואות המיצרים לקראת התקפה נוספת ב-18 במרס. כיוון שהתקפה זו אף היא הופסקה לאחר שלתוקפים נגרמו אבדות רציניות, וכיוון שדעתו שעל הבריטים להתמיד בהתקפת הצי שסופה להצליח, לא נתקבלה, ביקש רוג'ר קיז להצטרף אל ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול").
ביוגרפיה > במדי הצי הבריטי > מלחמת העולם הראשונה > "הגרנד פליט" ו"דובר פטרול"

בקשתו של קיז נענתה, והוא קיבל את הפיקוד על 'סנטוריון' (Centurion), אוניית מערכה, עמה השתתף בקרב יוטלנד. בהמשך הוא הפך לסגן מפקד שייטת קרב, וב-1 בינואר 1918 קיז התמנה למפקד פטרול דובר (Dover Patrol), האחראי לביטחון השייט באזור תעלת למאנש. במסגרת תפקידו, בין היתר, פיקד על הפשיטה על זבריחה. בתקופתו כמפקד פטרול דובר, רוג'ר קיז חיזק מאוד את חסימת התעלה מפני הגרמנים, הן באמצעות הרשת נגד צוללות, שהונחה בה זה מכבר, הן באמצעות מיקוש. קיז סיים את המלחמה בדרגת תת אדמירל, ונשאר בדובר גם בחודשים הראשונים שלאחר המלחמה.
ביוגרפיה > במדי הצי הבריטי > בין מלחמות העולם

ב-1919 קיז נתמנה למפקד שייטת סיירות קרב, שבסיסה היה בסקפה פלו. באותה שנה הוענק לו תואר ברונט, כהוקרה על שרותו במלחמה. ב-1920 הסיירת "הוד" (Hood), ממנה פיקד, פעלה במימי הים הבלטי, כחלק מהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה כנגד הבולשביקים. בשנים 1921 עד 1925 הוא התמנה לסגן ראש מטה הצי המלכותי. במאי 1925 קיז נתמנה למפקד צי הים התיכון, והחזיק בתפקיד זה כשלוש שנים. בשנת 1929 קיז נתמנה למפקד הכוחות הימיים בפורטסמות', תפקיד שני רק לזה של הלורד הראשון של האדמירליות, ואף ראה עצמו כמועמד מוביל לתפקיד הבכיר יותר. ב-8 במאי 1930 קיז הועלה לדרגת אדמירל הצי, הדרגה הגבוהה היותר בצי המלכותי הבריטי. הוא סיים את תפקידו ב-9 ביוני 1931, פרש לאחוזה שקנה באזור בקינגהאם (Buckingham), וכתב את זיכרונותיו, שזכו להצלחה. בפברואר 1934 הוא נבחר בבחירות הביניים כחבר מטעם המפלגה השמרנית של הפרלמנט הבריטי באזור צפון פורטסמות'. בתפקידו פעל למען התחמשותה של בריטניה, כנגד הסכנה מצד מדינות הציר. הוא התמקד במיוחד בענייני הצי המלכותי, ופעל כמיטב יכולתו למען חיזוקו. בהמשך לאותה מגמה, קיז התנגד להסכם מינכן. חברותו בפרלמנט נמשכה עד ינואר 1943, עת קיבל את תואר ברון זבריחה (Zeebrugge) ודובר, ואז עבר לבית הלורדים.
ביוגרפיה > במדי הצי הבריטי > מלחמת העולם השנייה ושנותיו האחרונות

מעת פרוץ מלחמת העולם השנייה שאף קיז למלא תפקיד פעיל במדי הצי. התפקיד הראשון שהוטל עליו, לא מעט בשל קשריו הטובים עם האליטה של בלגיה בתקופות שרותו בעבר, היה זה של קצין הקישור האישי של ראש ממשלתה זה-מקרוב של בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, עם המלך הבלגי לאופולד השלישי, אשר שימש גם כמפקד העליון של הצבא, לאחר שהגרמנים פלשו לארצו ב-10 במאי 1940. ביולי קיז נתמנה לממונה על המבצעים המשולבים, תחום שטרם הבשיל באותה עת. הוא החזיק בתפקיד זה עד אוקטובר 1941, עת הוחלף על ידי לורד לואי מאונטבאטן. בנובמבר 1941 נהרג בנו, לויטננט-קולונל ג'פרי קיז, בעת שפיקד בלוב על מבצע פליפר – הפשיטה על מפקדתו של ארווין רומל, מפקד הכוחות הגרמניים בצפון אפריקה. ביולי 1944 יצא קיז, לבקשת הממשלה, למסע של רצון טוב בקנדה, אוסטרליה וניו זילנד, וחזר ממסע ארוך זה באפריל 1945. באותה תקופת הלכה בריאותו והתדרדרה. בין היתר, בשל בעיה ברשתית, כמעט איבד את ראייתו בעין אחת. קיז הלך לעולמו בדצמבר אותה שנה.
לקריאה נוספת

Halpern, Paul G. (ed.). The Keyes Papers: Selections from the Private and Official Correspondence of Admiral of the Fleet Baron Keyes of Zeebrugge . London: Allen & Unwin. {{cite book}} : | first= has generic name (עזרה)
1914–1918 (1979), ISBN 0-04-942164-6
1919–1938 (1981), ISBN 0-04-942165-4
1939–1945 (1981), ISBN 0-04-942172-7
Keyes, Roger. Naval Memoirs, 2 vols. London: Thornton Butterworth, 1934 and 1935.
Keyes, Roger. Adventures Ashore and Afloat. London: George Harrap & Co., 1939.
Keyes, Roger. The Fight For Gallipoli. London: Eyre & Spottiswoode, 1941.
Keyes, Roger. Amphibious Warfare and Combined Operations, Lees Knowles Lectures. Cambridge: University Press, 1943.
Aspinall-Oglander, Cecil. Roger Keyes. London: The Hogarth Press, 1951.
St John-McAlister, Michael. 'The Keyes Papers at the British Library', Electronic British Library Journal
קיז (יושב) על ה'פיים', בחברת קצינים אחרים, 1900
קיז ב-1918, ציור של גלין וורן פילפוט (Philpot), מוזיאון המלחמה האימפריאלי
כאסח

| --- | --- |

 בימוי:  חיים גיל 
 הופק בידי:  יוסי משולם
 תסריט:  אהרן בכר 
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  1984 
 שפת הסרט:  עברית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
כאסח הוא סרט דרמה מוזיקלי ישראלי בבימויו של חיים גיל, שיצא לאקרנים בשנת 1984.
הפקה

את התסריט לסרט כתב העיתונאי אהרן בכר. בסרט משתתפים בתור עצמם זמרים מוכרים בזמר המזרחי, ביניהם חופני כהן, זהר ארגוב, אביהו מדינה, שימי תבורי, ג'קי מקייטן, חיים משה, משה גיאת ודקלון. לצידם משתתפים בסרט השחקנים אריה אליאס, אילן דר, יונה אליאן, מכרם ח'ורי, אייל גפן, ורדינה כהן ופנינה רוזנבלום.
הסרט ביקש לנצל את עליית הפופולריות של המוזיקה המזרחית בישראל באותן השנים, עלילת הסרט הייתה דלה וכמחצית ממנו כלל קטעי מוזיקה אותם מבצעים כוכבי הזמר המזרחי של התקופה.
מבקר הקולנוע מאיר שניצר כתב ש"כאסח" היה בין הסרטים הגרועים של השנה.
עלילה

הסרט מגולל את סיפורו של זמר קסטות בשם חופני (חופני כהן) גרוש ואב לילד, המתאהב באשת החברה הגבוהה שנקראת יעל (פנינה רוזנבלום), ומנסה לפרוץ למיינסטרים. מנגד יורם טל שיר (אילן דר) הוא שדרן רדיו האשכנזי-אליטיסטי המתנשא ומזלזל במוזיקה המזרחית ואילו אשתו עדנה טל שיר (יונה אליאן) מגלה אהדה. בסרט משולבים קטעי שירה רבים.
חלק גדול מהסרט צולם באולמי "מחולות תימן" ששכנו ברחוב המסגר בתל אביב, שהיה מפורסם באותה תקופה בזכות מועדוני לילה ואולמות אירועים שפעלו בו בשנות ה־70 וה־80.
הפסקול

ג'קי מקייטן - המענטזת
זוהר ארגוב - כבר עברו השנים
זוהר ארגוב - הפרח בגני
חופני כהן - השמש עולה
משה גיאת - יומה יומה
חופני כהן ודקלון - לשיר בקול ערב
אביהו מדינה - לבד יושבת
שימי תבורי - שתי אהבות
חיים משה - לינדה
חיים משה - למה אל
חופני כהן - המסטול
חיים משה - אהבת חיי
הערות שוליים

↑  פנינה רוזנבלום מסתדרת באמבטיה, חדשות, 25 ביוני 1984
↑  כאסח - במאי: חיים גיל, תסריט: אהרון בכר, חדשות, 29 ביוני 1984
↑  מאיר שניצר, סרטים -  הגרועים 84 הטובים 84, חדשות, 4 בינואר 1985