stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אביהוא שוורץ
ביוגרפיה

נולד בכפר פינס לדוד יוסף שורץ, חקלאי, וציפורה. למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ולאחר מכן בישיבת ההסדר כרם ביבנה. כאשר הגיע הרב עוזי קלכהיים, תלמידו של הרצי"ה קוק מישיבת מרכז הרב, ללמד אמונה בכרם ביבנה, הוא החל ללמד מתוך ספר אורות התשובה של הראי"ה קוק, מה שלדברי הרב שוורץ פתח בפני התלמידים את העולם של תורת הראי"ה.
בהשפעת הרב קלכהיים עבר לישיבת מרכז הרב על מנת ללמוד אצל הרצי"ה עצמו, ובה למד שנים רבות ונעשה לתלמידם של הרצי"ה והרב שפירא. בהוראת רבו הרצי"ה העביר במשך כמה שנים שיעורים בספר הכוזרי במכון מאיר. קיבל הצעה לעבור לישיבת קדומים וללמד שם, אך לאחר התלבטות ארוכה סירב, בעידוד הרצי"ה.
במהלך שנות השבעים השתתף בעליות של גוש אמונים לנקודות שונות ביהודה ושומרון. סיפר שעלה עם קבוצה מתלמידי הישיבה לשילה, אף על פי שקודם נעצרו בדרכם והוחזרו לישיבה. בשילה התלמידים קשרו עצמם בשרשראות כדי להקשות על החיילים לפנותם, ופונו על ידיהם בכח. לאחר המעשה שאל את רבו הרצי"ה: "האם כך צריך לעשות? להיאבק עם הצבא?" והרצי"ה השיב: כך צריך לעשות!.
לאחר פטירת הרב צבי יהודה דבק ברב אברהם אלקנה כהנא שפירא, ובמהלך הפילוג ועד היום מתנגד בחריפות לישיבת הר המור, דרכה ורבניה.
באמצע שנות השמונים למד אצל הרב זלמן נחמיה גולדברג בכולל הר צבי, ובמקביל לשיעוריו בישיבת מרכז הרב לימד גם בישיבת עטרת כהנים. לאחר שנתגלו חילוקי דעות בקשר לאינתיפאדה הראשונה בינו לבין ראש הישיבה, הרב שלמה אבינר, עזב אותה. לאחר מכן עבר ליישוב בית אל, וכיהן כר"מ אמונה בישיבה הגבוהה בית אל, והמשיך להעביר שיעורים במרכז הרב. בעבר היה נשיא ישיבה בטבריה שבראשה עמד בנו הרב משה שחר.
בשנת תשפ"ב עבר להתגורר בירושלים בסמוך לישיבת מרכז הרב, לאחר עשרים ושש שנות מגורים בבית אל. עם זאת מגיע פעם בשבוע להעביר שיעורים בישיבת בית אל.
חיים אישיים

נשוי לשושנה, ומתגורר בירושלים בסמוך לישיבת מרכז הרב. בעבר התגורר עשרים ושש שנה בבית אל. מילדיו:
הרב משה שחר – ר"מ בישיבת רועה ישראל. ראש ישיבת "נר ישראל" לשעבר.
הרב יונתן – מנהל כפר הנוער "נווה שריה" בברוש הבקעה.
הרב אברהם יצחק – רבה של קריית ארבע ור"מ בישיבת ההסדר ניר קריית ארבע.
הרב ישראל – מנהל חטיבת בינים בישיבת צביה פתח תקווה. (חתנו של הרב יהודה קרויזר)
אסתר - נשואה לרב חיים בן שושן, ר"מ בישיבת רועה ישראל ובישיבת בית אל (בנו של חכם ישועה בן שושן)
בתו - נשואה לרב שלום בן שושן, מחנך בתלמוד תורה "נוהג כצאן יוסף" ביישוב נריה (בנו של חכם ישועה בן שושן)
בת נוספת נשואה לרב מיכאל בן שלמה, מנהל תלמוד תורה "דביר" בשעלבים.
גיסו הוא הרב שמואל מינקוב.
דעותיו

בתקופת הפילוג בישיבת מרכז הרב, תמך ברב אברהם שפירא לראשות הישיבה, והתנגד לעמדת רבני הר המור שהתפלגו. בשיעור שהעביר התבטא "שר' אברום הצניע את עצמו מאוד מאוד, כל זמן שמורנו ורבנו מרן הרב צבי יהודה הכהן קוק זצ"ל היה חי", ורק מפני צניעותו וענוותנותו של הרב שפירא יכלו גם לצאת נגדו.
לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות הצטרף לדעתו של הרב אברהם שפירא שיש לסרב לפקודה לבצע פינוי יישובים.
בניסן תשפ"ג עמד בראש הרבנים בקריאה יחד עם מאות רבנים להסרת מגבלת הגיל בבחירות לרב הראשי לישראל.
מתנגד לקבלת כספי תרומות מנוצרים.
מתנגד ללימוד תנ"ך בגובה העיניים.
ספרים שפרסם

הרב שורץ בנטיעת עצים בארץ ישראלמתוך התורה הגואלת – סדרת ספרים ובהם סיכומי שיעורים של הרב צבי יהודה קוק, מסודרים לפי נושאים. יצאה לראשונה בשנים תשמ"ג-תשנ"א בארבעה כרכים, ובין השנים תשע"ג-תשע"ח יצאה במהדורה חדשה בשלושה כרכים, בתוספת מקורות והערות.
לנתיבות התורה הגואלת – חוברת הדרכה לבניין האישיות ודרכי לימוד תורה, מפי הרב צבי יהודה קוק, יצאה לאור בארבע מהדורות, החדשה בהוצאת מכון מים חיים.
בדרך התורה הגואלת – ספר על תולדות חייו והנהגותיו של הרב צבי יהודה קוק.
מעמק אברהם ובאוהל אברהם – תולדות הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא וסיכומי שיעורים כלליים שהעביר.
וקראתם דרור בארץ – ספר על חייו והנהגותיו של הצדיק הנסתר הרב יוסף דרורי מטבריה.
אור הכוזרי – ביאור מאמרים ראשון ושני בספר הכוזרי הכרך הראשון יצא בשנת תשפ"א והשני בשנת תשפ"ה.
הערות שוליים

↑  ראו מאמרו 'ארץ אשר אבניה ברזל: לדמותו של אבי מורי ר' דוד יוסף שורץ זצ"ל', בתוך: בדרך התורה הגואלת, בית אל תשס"ו, עמ' שפא-שצג.
↑  בדרך התורה הגואלת עמוד רל"ז
↑  שמחה רז משמיע ישועה, מרכז שפירא תש"ע, עמ' 378
↑  הרב חיים אביהוא שורץ, ראש ישיבת מרכז הרב, באתר ישיבה
↑  רבנים נוספים הצטרפו לקריאת הרב שפירא, באתר ערוץ 7, 24 באוקטובר 2004
↑  מאות רבנים כבר חתמו: הסירו את מגבלת הגיל לתפקיד הרב הראשי, באתר חרדים10, ‏2023-04-20
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309585205171  ISNI: 0000 0000 7982 6841  LCCN: n84221036  VIAF: 297434650   WorldCat (עם VIAF): 297434650 
הרב שורץ לומד
נדב הלוי

| --- | --- |

נדב הלוי, 2000
 לידה:  3 במאי 1928 ברוקלין, ארצות הברית 
 פטירה:  מרץ 2022 (בגיל 93) 
 ענף מדעי:  כלכלה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סינסינטי  אוניברסיטת קולומביה 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 פרסים והוקרה:  פרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה (1970) 
 
נדב הלוי (3 במאי 1928 – מרץ 2022) היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים. מחקריו עסקו בכלכלת ישראל ובכלכלה בינלאומית, עם דגש על מדיניות מסחרית ואיחודים כלכליים.
ביוגרפיה

הלוי נולד בברוקלין, שבניו יורק. בנם של מרדכי הלוי ורוז (לבית תרן) שנפטרה בלידתו, שניהם ילידי אוקראינה. אביו, מחנך עברי איש העלייה השנייה, הוגלה מהארץ על ידי העותמאנים והתגייס לגדוד העברי. עם שחרורו אחרי תבוסת גליפולי הגיע לארצות הברית. הלוי בילה חלק מילדותו בשנות השלושים בארץ ישראל, לשם שבה המשפחה. שם נשא אביו לאישה את יהודית יושפה שהייתה מראשונות רופאי השיניים בחיפה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שבה המשפחה לארצות הברית.
לאחר שירות בצבא האמריקאי בקוריאה ממרץ 1945 עד ספטמבר 1948 הצטרף הלוי למתגייסי חו"ל (מח"ל). כאשר במהלך הפלגת הקבוצה לישראל על אונייה אמריקאית נעצרו כל הגברים היהודים בביירות והוחזרו לארצות הברית אחרי חודשיים במחנה שבויים.
את לימודי התואר הראשון בכלכלה סיים הלוי באוניברסיטת סינסינטי ב-1950. את התואר השני ב-1951 ואת הדוקטורט בכלכלה, עם התמחות במסחר בינלאומי, קיבל באוניברסיטת קולומביה (1956). הלוי עלה לישראל ב-1953. שימש בתפקיד חוקר בכיר במרכז פאלק למחקר כלכלי בישראל בשנים 1953–1957, לאחר מכן כיועץ כלכלי במשרד האוצר בשנים 1960-1957 וב-1960 הצטרף למחלקה לכלכלה של האוניברסיטה העברית. ב-1998 יצא לגמלאות כפרופסור מן המניין.
נפטר במרץ 2022. הותיר אחריו אישה, קטו (לבית באומצוויג), בן ובת.
ביוגרפיה > פרסים וכיבודים

נבחר לאגודה האמריקאית לסטודנטים מצטיינים Phi Beta Kappa ‏לשנת 1951.
זכה בפרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה של עיריית תל אביב-יפו לשנת 1970, יחד עם רות קלינוב-מלול, על ספרם "ההתפתחות הכלכלית של ישראל."
תפקידים אקדמיים

מנהל המחקר בישראל של מכון ליסט השווייצרי (1966-1962).
מנהל החקר של מכון פאלק למחקר כלכלי בישראל (1980-1976).
ראש המחלקה לכלכלה באוניברסיטה העברית (1982-1981).
פרופסור אורח באוניברסיטאות: פנסילבניה. ניו יורק, סיימון פרזר, וסליין, וסטנפורד. פרופסור אורח להוראת קיץ באוניברסיטת הרווארד (2005-1983).
חוקר אורח באו"ם, הבנק העולמי וקרן המטבע העולמית.
פעילות ציבורית

יועץ כלכלי באגף למטבע חוץ של משרד האוצר (1960-1957).
חבר בוועדת המכס (1964-1962).
חבר בוועדה הציבורית לבדיקת השפעות האיחוד האירופי על ישראל (1975-1974).
חבר בוועדה הציבורית לבדיקת הקשרים הכלכליים הרצויים עם הפלסטינים (1984-1983).
פרסומים נבחרים > ספרים

נדב הלוי, אומדנים של העיסקות הבינלאומיות של ישראל 1954-1952, מרכז פאלק למחקר כלכלי בישראל, 1956.
נדב הלוי ורות קלינוב-מלול, ההתפתחות הכלכלית של ישראל, הוצאת אקדמון, 1968.
תרגום לאנגלית בהוצאת Praeger, ניו יורק, 1968.
נדב הלוי, מדיניות היבוא וחשיפת התעשייה הישראלית לתחרות, מכון פאלק למחקר כלכלי בישראל, 1994.
סוגיות בסחר החוץ של ישראל, ירושלים, ה'תשל"ב, מתוך מאגר הספרים הסרוקים של הספריה הלאומית – ישראל
פרסומים נבחרים > מאמרים

Economic Discussion and Research in Israel," Supplement to the American Economic Review, September, 1969".
An Empirical Test of the Balance of Payments Stages Hypothesis,"Journal of International Economics, Vol I, No. 1, February, 1971.
נדב הלוי, "ההתפתחות הכלכלית של היישוב היהודי בארץ-ישראל, 1947-1917," בתוך תולדות היישוב היהודי בא"י מאז העלייה הראשונה - תקופת המנדט הבריטי, כרך ג, מוסד ביאליק, בעריכת משה ליסק
Liberalizing Foreign Trade: Israel," (with J. Baruch,), Vol. III of Liberalizing Foreign Trade (eds.) D. Papagiorgiou, A.Choksi and M. Michael, Basil Blackwell, Oxford, 1991.
Economic implications of Peace: the Israeli Perspective," in The Economics of Middle East Peace: Views from the Region, edited by Stanley Fischer, Dani Rodrik and Elias Tuma, MIT Press, 1994.
"Israel" in J. Mokyr (ed.), The Oxford Encyclopedia of Economic History, Vol.3, Oxford University Press, 2013".
Export Shares and Relative Export Affinities of Goods and Services of European OECD Countries," Global Economy Journal, 2015.
הערות שוליים

↑  נדב הלוי בעמוד סגל האוניברסיטה העברית, אתר (האוניברסיטה העברית בירושלים)
↑  פרס נפתלי באתר עיריית תל אביב, אתר (עיריית תל אביב)
↑  ספריו של נדב הלוי, באתר (סימניה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007527115505171  BIBSYS: 90685269  BnF: cb12955849s (data)  CiNii: DA05108241  GND: 170223485  ISNI: 0000 0000 8090 7489  LCCN: n82148903  NSK: 000058723  NTA: 124156444  RERO: 02-A025709976  SUDOC: 057044724  VIAF: 11201005   WorldCat (עם VIAF): 11201005
רמב"ן

| --- | --- |

חותם הרמב"ן שהתגלה ליד תל כיסון
 לידה:  1194 ד'תתקנ"ד בערך כתר אראגון ז'ירונה, כתר אראגון
 פטירה:  1270 בערך ה'ל' בערך עכו, ממלכת ירושלים 
 כינוי:  הרמב"ן, הנחמני או נחמנידס
 מדינה:  כתר אראגון, ספרד 
 מקום פעילות:  גירונה, ארץ ישראל
 תקופת הפעילות:  ?–1270 
 השתייכות:  חכמי ספרד בתור הזהב
 רבותיו:  בתחום התלמוד: רבי יהודה בר יקר ורבי נתן בן מאיר תלמידי הריצב"א מבעלי התוספות, בתחום הקבלה: לא ידוע,
 תלמידיו:  רבי שלמה בן אדרת (רשב"א), רבי אהרן הלוי (הרא"ה), רבי דוד בונפיד
 בני דורו:  רבי יונה גירונדי
 חיבוריו:  פרוש לתורה, חידושים על התלמוד, תורת האדם, השגות לספר המצוות לרמב"ם דרשות, אגרות תשובות, ועוד.
 צאצאים:  נחמן, שלמה, בנות ששמן לא ידוע וייתכן שעוד בנים
 
 תפקידים נוספים:  רופא
 
רבי משה בן נחמן (ידוע בראשי התיבות רמב"ן; ד'תתקנ"ד, 1194 בערך – ה'ל' 1270 בערך) היה מגדולי חכמי ספרד, פוסק, פרשן, משורר, הוגה, מקובל ורופא. בלשונות אירופה מקובל לכנות את רמב"ן ביוונית Nachmanides (נחמנידֶס).
קורות חייו

הרמב"ן נולד בגירונה, קטלוניה, בערך בין השנים 1195-1190. שמו הרשמי בקטלאנית בונאסטרוק סה פורטה Bonastruc ça Porta, ועם זאת בספרדית הוא קרוי כמו ברוב השפות הלטיניות "Nahmánides" – נחמנידס – "הנחמני" ביוונית.
בצעירותו למד מפי רבי יהודה בר יקר מתלמידי הריצב"א מדמפייר, וממנו קיבל הרמב"ן את תורתם של בעלי התוספות. את רבו זה מזכיר הרמב"ן פעמים רבות בחיבוריו, לרוב בברכת החיים, בתואר "מורי נ"ר" (נטריה רחמנא = ישמרהו ה'), ומביא פירושים שקיבל ממנו. רבו השני היה רבי נתן בן רבי מאיר, אשר בצעירותו למד אצל הראב"ד בעל ההשגות ובהמשך למד אף הוא אצל הריצב"א, וגם אותו הוא מכנה בתואר "מורי", ממנו קיבל את תורת פרובנס, עם תורת צרפת.
בצעירותו היה רמב"ן בקשר עם רבני צרפת דרך בן דודו רבי יונה גירונדי ואף שלח מדברי תורתו לרבי יחיאל מפריז ועוד.
הרמב"ן עסק במספר רב של תחומים – פרשנות מקרא, פרשנות התלמוד, פסיקת הלכה, קבלה ושירה. הרמב"ן מוכר כאחד מהוגי הדעות של היהדות.
תלמידו הרשב"א ורבי יצחק דמן עכו העידו שלפרנסתו עסק ברפואה. עקבות לכך נמצאות בפירושו לתורה לגבי איסור נדה, לגבי איסור מאכלות אסורות לגבי נגע הצרעת ועוד, במקומות רבים מסתמך על דעות הרופאים, על ספרי רפואות ואף מביע דעה אישית בענייני רפואה. תחום נוסף שהרמב"ן שלט בו, והעריך אותו היה תחום המאגיה. הוא ראה בתחום זה, נושא קרוב לתחום הרפואה והתייחס אליו כאל מדע.
חותמו האישי של רמב"ן התגלה בשנת 1972 על ידי אורי טהון בתל כיסון, בדרומה של עכו, והכיתוב עליו הוא: 'משה בר נחמן ננ (נוח נפש) גירונדי חזק'. החותם נרכש על ידי מוזיאון ישראל ומוצג בו מאז שנת 1972. החותם עשוי סגסוגת שעיקרה נחושת ובדיקה בפלואורסצנצית קרני רנטגן, שנעשתה בעקבות ערעורים בלתי מנומקים, מצאה שהרכבה דומה להרכב של מטבעות מהמאה ה-13 ושונה מאוד ממתכות של המאה ה-20 ועל כן טענו החוקרים מגן ברושי ויורם ניר-אל שהחותם אותנטי.
בפולמוס על כתבי הרמב"ם

בסוף האלף החמישי, כשהיה רמב"ן קרוב לגיל ארבעים, התגלעה מחלוקת בין חכמי פרובנס לבין חכמי צפון צרפת על ספרי הרמב"ם – ספר המדע וספר מורה נבוכים. היה זה הגל השני בהתנגדות לספרי הרמב"ם, שהתפתח בעקבות התפשטותם של ספרי הרמב"ם והתגברות השפעתם על הציבור. בראש המתנגדים לספרי הרמב"ם עמדו רבי שלמה מן ההר ממונפלייה שבפרובנס, ותלמידיו רבי יונה גירונדי ורבי דוד בן אשר.
מתנגדי הרמב"ם בפרובנס הפיצו ברבים את דעתם, ועוררו את חמתם של מרבית חכמי פרובנס, שהיו תלמידים מובהקים של הרמב"ם. וכך נידו את רבי שלמה מן ההר ותלמידיו, בתגובה, שלח רבי שלמה מן ההר את רבי יונה אל חכמי צרפת, שהיו רחוקים מפילוסופיה והם החרימו את הוגי ספר מורה נבוכים וספר המדע. כתוצאה מכך פרצה מחלוקת גדולה בקהילות צרפת וספרד.
רמב"ן כתב שתי אגרות מפורסמות בניסיון לגשר בין הצדדים. אחת מהן מוענה ל"נשיאי ארגון אצילי נאבארא ושרי קשטיליא", וקוראת להם להתעלם מהחרם של חכמי צרפת עד שיבואו הצדדים בפני בית דין, ובשנייה הוא מנסה לשכנע את חכמי צרפת לבטל את החרם על כתבי הרמב"ם.
בראש האיגרת מכופף הרמב"ן את קומתו בפני חכמי צרפת ומאריך בשבחם. לאחר מכן הוא מסביר שהרמב"ם הוכרח לכתוב את ספרו נגד הפילוסופיה שהתפשטה בספרד, וכדי לענות תשובות לציבור שהושפע מכתבי אריסטו. בהמשך תוקף הרמב"ן את חכמי צרפת על זלזולם ברמב"ם ומתאר את פועלו החשוב והנצרך, בהמשך עונה לתשובות להשגות בענייני גיהנום והגשמה, ולבסוף מסכם שאת ספר מורה נבוכים יש ללמוד בצורה פרטנית ולא ציבורית וקורא לביטול החרם על הספר. בסוף הוא מבקש לנהוג בכבוד ברבי שלמה מן ההר.
בהמשך הפולמוס תומכי הרמב"ם הלעיזו על רבינו יונה והצביעו על פגם במשפחתו. מכיוון שהרמב"ן היה קרובו ולעז זה היה גם עליו, הוא כתב נגדם שתי איגרות חריפות, בהן תקף אותם הן מהפן ההלכתי והן מהפן המוסרי. הרמב"ן פנה לרבי משולם בעל ספר ההשלמה שהיה מתומכי הרמב"ם וביקש ממנו שישתיק את המלעיזים.
ויכוח ברצלונה

בשנת 1263 חיימה הראשון, מלך אראגון כפה על רמב"ן להשתתף בוויכוח פומבי בנושא המשיחיות של ישו נגד המומר פאבלוס כריסטיאני (Paulus Christiani) אשר כונה פראי פול. הוויכוח החל ב-20 ביולי 1263, בברצלונה, לנוכח המלך, שריו ונזירי המסדר הדומיניקני של הכנסייה הקתולית, ובראשם רמון די פינאפורטי, שאף הוא השתתף בוויכוח מדי פעם. הוויכוח התנהל במשך ארבעה ימים בלתי רצופים – 20, 27, 30 ו-31 ביולי.
הרקע לוויכוח הגיע מתוך אמונה נוצרית בתלמוד, והוכחות ממנו לשילוש הקדוש, לתחיית המתים של המשיח, ולזהותו לאל. את גישה זו של אמונה נוצרית בתלמוד ייסד ריימונדוס מרטיני בספרו פיגיון האמונה, וממשיכו היה פראי פול. הוויכוח נערך בארמונו של מלך אראגון, חיימה (יעקב) הראשון, ועמו ראשי הממלכה והכנסייה וראשי המסדר הדומיניקני. ביום השני הוויכוח נערך ב"קלישטרויש שלהם", כלומר בבית התפילה של הנוצרים בברצלונה, וכנראה הכוונה לכנסייה של העיר ברצלונה, שעליה עומדת קתדרלת אולליה הקדושה.
הוויכוח סב סביב כמה נושאים בפולמוס היהודי-נוצרי, האם המשיח בא, האם ישו הוא המשיח, והאם למשיח כוח וסמכויות כשל אלוהים.
הפוסק במשפט היה המלך עצמו שנחשב הגון כלפי הרמב"ן, ולהבדיל מוויכוחים אחרים, לרמב"ן היה חופש ביטוי. עם זאת, את עיקר הוויכוח ניהל פראי פול, ורמב"ן ענה תשובות ולא שאל.
פראי פול ניסה להוכיח את משיחיותו של ישו מתוך אגדות התלמוד. בתגובה רמב"ן הציג את האבסורד שבדבריו – שלא ייתכן להוכיח את משיחיותו של ישו מדברי חכמי האגדה שהיו יהודים. פראי פול לא ענה לגופו של עניין ושאל שאלות מאגדות שונות. בתשובה, הרמב"ן הראה שפרשנותו לאגדות חז"ל שגויה, וכן הצביע על סתירות פנימיות בטענותיו של פראי פול.
כמו כן ניסה פראי פול להוכיח את פרשת מותו ותחייתו של המשיח מתוך פרשת "הנה ישכיל עבדי" (ספר ישעיהו, פרק נ"ב, פסוק י"ג ואילך), אך רמב"ן פירש את הפרשה כמתייחסת לעם ישראל ולא למשיח, וכן הראה שאף אם נפרש אותה כמוסבת על המשיח, היא אינה עולה בקנה אחד עם קורות חייו של ישו. רמב"ן הציע לפרש את הפרשה בפרוטרוט אך הצעתו לא התקבלה. רמב"ן כתב את ביאורו בנפרד והוסיפו לחיבור.
בשבת שלאחר הפסקת הוויכוח, דרש המלך בבית הכנסת הגדול בברצלונה. רמב"ן עלה אחריו וחלק על דבריו בכבוד. אחריו דיבר האח רמון דיפונייא פורטי וביאר את השילוש הקדוש. רמב"ן שאלו והתקילו עד שהודה שהשילוש ”הוא דבר עמוק מאוד שאין המלאכים ושרי מעלה מבינים אותו” ועל כך ענה רמב"ן, ”דבר ברור הוא שאין אדם מאמין מה שאינו יודע...”.
לאחר מכן דרש הרמב"ן בפרשת ואתחנן דרשה גדולה בשבח ומעלת התורה, שיש האומרים שהיא הדרשה שנקראת דרשת תורת ה' תמימה.
לאחר השבת עמד הרמב"ן לפני המלך, שאמר לו: "שוב לעירך לחיים לשלום", נתן לו 300 דינרים ונפרד ממנו באהבה רבה.
כשנתיים לאחר הוויכוח, דרשו יוזמי הוויכוח להעמיד את רמב"ן למשפט, בטענה שרמב"ן השמיץ בספרו את הנצרות. בתיווכו של מלך אראגון נדחה המשפט, אך שנתיים לאחר מכן השיגו יוזמי הוויכוח דרישה בכתב מן האפיפיור קלמנס הרביעי להעניש את הרמב"ן על דבריו ב"ספר הוויכוח". ולכן בשנת 1267, נאלץ הרמב"ן לברוח מספרד ועלה לארץ ישראל.
על הוויכוח הופק סרט באנגלית (עם תרגום לעברית) הממחיז את עיקרי הוויכוח.
בארץ ישראל

רמב"ן הגיע לירושלים בשנת ה'כז (1267), וכנראה הגיע לארץ ישראל דרך נמל עכו. ישנם חוקרים התולים את עלייתו של רמב"ן לארץ ישראל בתוצאות הוויכוח הפומבי עם הנוצרים ובלחץ האפיפיור קלמנס הרביעי, אולם רמב"ן במקרה כזה יכול היה ללכת לכל ארץ אחרת. אחרים טענו שהמניע הוא כפי שציין רמב"ן במפורש בסוף דרשתו הידועה לראש השנה: ”וזה מה שהוציאני מארצי וטלטלני ממקומי, עזבתי את ביתי נטשתי את נחלתי, נעשיתי כעורב על בני, אכזרי על בנותי לפי שרצוני להיות טלטול נשמתי בחיק אמי”, פירוש המשפט "טלטול נשמתי בחיק אמי" לפי ישראלי הוא רצונו "לשקם את הקטסטרופה ההיסטורית רבת השנים של התנכרות הארץ לבניה וניסיון לכונן מחדש את הקשר האינטימי בין הארץ ובין בניה ואת החיים ההרמוניים בחיק האם".
חוקרים אחרים טענו כי רמב"ן עלה לארץ מתוך רצון לקיים את מצוות יישוב ארץ ישראל, מתוך תפיסה שרק בארץ ישראל ניתן לקיים את המצוות בשלמות, או מתוך חוויה מיסטית לעלות מ"ארץ של מטה" ל"ארץ של מעלה".
מעכו נסע לירושלים ותיאר את מצבה העגום של ירושלים, שבה ארגן קהילה ובנה בית כנסת.
בביקורו באזור ירושלים הלך גם לחברון ועבר דרך קבר רחל. לאחר מכן חזר רמב"ן לעכו, שם מסר את "דרשה לראש השנה" בסביבות 1269, ועל פי האגדה הקים שם ישיבה, משם לא ידוע לאן המשיך.
בארץ ישראל > מותו ומקום קבורתו

לאחר שרמב"ן חזר לעכו בשנת 1270, תיעודים ממנו כבר לא קיימים. ההערכה היא כי הוא נפטר בארץ ישראל ככל הנראה באותה שנה.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | עון בית יעקב גדול ופשעם / מת משה וסף הרן במרים,   גבר המציא באר ומן וענן / בלי משה ואין אהרן ומרים. | “ |

|  – טדרוס אבולעאפיה שיר לפטירת הרמב"ן |  – טדרוס אבולעאפיה שיר לפטירת הרמב"ן |  |
ישנן כמה וכמה מסורות על מקום קבורתו: ירושלים (במערת רבי עובדיה מברטנורא), חברון - באיגרת שכתב לבנו סיפר שהולך לחצוב לעצמו קבר בחברון ויש שהסיקו לפי זה שאכן נקבר שם, המקור הקדום ביותר הוא עדות שנכתבה מספר שנים לאחר פטירתו ולפיה נקבר בחיפה בתחתית הר הכרמל. אגודת 'אהלי צדיקים' איתרה בשולי בית העלמין היהודי הישן של חיפה מערת קבורה ובה מספר קברים, ולטענתה קבורים בה רבי אבדימי דמן חיפה, הרמב"ן, רבי יחיאל מפריז ורבי שמשון משאנץ. אחרים מפקפקים בטענתם. יש ששיערו שנקבר במערת הקבורה היהודית מימי התלמוד הנמצאת מתחת למסילת הרכבת, בשכונת חיפה אל-עתיקה.
משפחתו

הרשב"ץ ייחס את משפחת הרמב"ן לרבי יצחק אלברצלוני. רמב"ן מתאר באיגרת את אחד מאבותיו כמי שכלכל והציל ממוות את בני העיר. על אביו כמעט ואין ידיעה למעט אזכור אחד בו מוזכר הרמב"ן בתואר "רבי משה י"א בן כבוד השוע הנכבד ן' ר' נחמן". מהעובדה שרמב"ן לא מביא שמועות למדניות מאבותיו נראה שלא היו מהאליטה הרבנית של העיר אלא מהמשפחות הוותיקות שבעיר. לאמו של רמב"ן היו שני אחים: אברהם ויוסף. בנו של אברהם היה רבי יונה גירונדי.
לרמב"ן היו כמה בנים: נחמן, שאליו שלח רמב"ן את איגרתו המפורסמת, ושלמה, שנשא את בת דודתו השנייה – בתו של רבי יונה גירונדי. על בסיס דבריו בדרשה לראש השנה, קיימת הערכה כי היו לו גם בנות אלא ששמן לא נודע.
אחד מבניו חיבר פירוש למסכת ביצה. והיה בן נוסף שהיה מקורב למלכות והשתקע בקסטיליה ואף אליו שלח הרמב"ן איגרת.
במספר תעודות היסטוריות מוזכר בן נוסף בשם יוסף.
מצאצאיו הידועים: הרשב"ץ, הרשב"ש ורבי יעקב ששפורטש.
הנצחתו

בביקורו בירושלים הקים רמב"ן בית כנסת. בשנות השלושים של המאה העשרים זיהה אותו האדריכל יעקב פינקרפלד כמבנה המוכר כיום בשם בית הכנסת הרמב"ן ברובע היהודי. השערתו של פינקרפלד התקבעה בתודעה הציבורית, ומאז ועד היום השתרש שמו של בית הכנסת כ"בית כנסת הרמב"ן". אולם, מבחינה מחקרית קשה לקבל את השערתו, מאחר שמבנה זה אינו תואם כלל את התיאור באיגרת הרמב"ן משום שאין בו לא כיפה ולא עמודי שיש, ואף מיקומו של בית הכנסת בעייתי, שכן בעת ישיבת הרמב"ן בירושלים, ישבה הקהילה היהודית בהר ציון ולא ברובע היהודי של ימינו.
הארכאולוג מאיר בן דב זיהה את החורבה שבה ייסד הרמב"ן בית כנסת עם קפלת תפילה ביזנטית שהתגלתה בהר ציון ליד חומת העיר העתיקה (כ–150 מטרים מהמבנה הידוע כיום בשם בית כנסת הרמב"ן).
מספר רחובות ומוסדות בישראל קרויים על שמו, בית כנסת הרמב"ן בקטמון, רחוב בירושלים, רחוב בתל אביב ועוד.
בירושלים יש מערה המכונה בפי העם "מערת הרמב"ן" בה על פי האגדה רמב"ן התפלל בביקורו בירושלים, לאגדה אין אחיזה במציאות.
במוזיאון להיסטוריה יהודית בז'ירונה מוקדשת קומה להגותו, ספר ביוגרפיה אודותיו נכתב לראשונה בתרנ"ח ומאז נכתבו מעל עשרה ספרים החוקרים את הגותו ותולדות חייו, על ידי פרופסורים רבים.
תלמידיו

תלמידיו של רמב"ן הלכו בשיטתו המשלבת את תורת בעלי התוספות עם המסורת הספרדית.
המפורסמים שבתלמידיו הם הרשב"א והרא"ה. תלמידים נוספים הם ר' יצחק בן אברהם מנרבונה, ר' דוד בונפיד, רבי נתן בן יוסף שחיבר פירוש לספרו הלכות נדרים, אנונימי מחבר הפירוש לרי"ף למסכת ברכות ועוד.
רבי שמואל הסרדי היה חברו ותלמידו; עשרות תשובות של רמב"ן שוקעו בספרו.
בתורת הקבלה תלמידיו הידועים הם רבי יצחק דמן עכו, רבי יצחק בן טודרוס, ורבי ששת דסמרקדיל. בשנת ה'תשפ"א יצא לאור ספר בשם "קבלת הרמב"ן" – ביאורי תלמידי הרשב"א, רבי יהושע אבן שועיב ורבי שם טוב גאון, לפירושו לתורה.
בעקבות הרמב"ן הלכו בתי מדרש רבים בספרד, שתרמו רבות ליהדות ספרד. והשפעתו נראתה בדורות הבאים של חכמי ספרד. דבריו ושיטת לימודו משוקעים במידה ניכרת בחיבורי רבנו בחיי, הריטב"א, הר"ן, נימוקי יוסף ואחרים.
וכלשון תלמיד תלמידו הריטב"א: ”זהו שבח חכמי ארצנו שקבלנו מרועה אחד נאמן, גדול ידו בכל ואומן, בורר אוכל מתוך פסולת ביתר שכל נאמן, שם חטה שורה ושעורה נסמן, טעמו כל שומעי דבריו טוב טעמן, כי נמקו וקראו את שמו מן”.
כתביו

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | והנני עם חפצי וחשקי, להיות לראשונים תלמיד, לקיים דבריהם ולהעמיד, לעשות אותם לצוארי רביד, ועל ידי צמיד, לא אהיה להם כחמור נושא ספרים תמיד, אבאר דרכם ואדע ערכם, אך כאשר לא יכילו רעיוני אדון לפניהם בקרקע, אשפוט למראה עיני ובהלכה ברורה לא אשא פנים לתורה, כי ה' יתן חכמה בכל הזמנים ובכל הימים, | “ |

|  – הקדמה להשגותיו לרי"ף |  – הקדמה להשגותיו לרי"ף |  |
רמב"ן חיבר ספרים רבים בכל תחומי היהדות מקרא, תלמוד, אגדה, הלכה, שו"ת, מוסר וקבלה.
רח"ד שעוועל ומוסד הרב קוק הדפיסו את רוב כתביו, פירושו למקרא ולנ"ך, תשובות, והשגות לספר המצוות, כמו כן ליקט את כתביו הקטנים והדפיסם בספר "כתבי רמב"ן" שני חלקים ירושלים תשכ"ד.
כתביו > תשלום הלכות לרי"ף

חיבורו הראשון, שחיבר בגיל שבע עשרה בערך, היה השלמה להלכות הרי"ף לתחומים שבהם הוא לא כתב – הלכות נדרים, בכורות, וחלה. השלמה לנדרים נדפסה לאחר מסכת נדרים עם ביאור הריטב"א והנימוקי יוסף, וההשלמה להלכות בכורות וחלה נדפסה בסוף מסכת בכורות, עם ביאור 'הלכות יום טוב' שנכתב על ידי המהרי"ט אלגאזי. הספר יצא גם כספר נפרד על ידי מכון ירושלים עם ביאור מאת הרב אהרון מרדכי שדמי והרב ברוך אוירבך.
בספר זה חיקה רמב"ן את סגנון הרי"ף, קיצר את המשא ומתן שבגמרא וכמעט ולא הביא רבנים שקדמו לו, למעט גאונים אותם גם הביא הרי"ף. בספר הוא מגן על הרי"ף ודוחה קושיות שהקשו עליו.
ספר במתכונת דומה הוא הלכות נדה, אך ספר זה הוא בצורה של פסקים בלבד ללא משא ומתן. בהקדמה הוא מספר שתלמידיו ביקשו ממנו לכתוב את הספר. הרשב"א הסתמך על ספר זה בספרו תורת הבית חלק בית הנשים.
כתביו > השגות הרמב"ן

מאפיין חשוב בדמותו של הרמב"ן משתקף בספרות רחבה המוקדשת להגנת המסורת הספרדית מפני "התקפות" של ראשונים על מייסדי מסורת זו – גאוני בבל וראשוני חכמי ספרד, רבותיו של הרמב"ן. הערך של שימור המסורת מוטמע היטב בכתבים הללו וגם בהם גלומות ידיעותיו הרחבות וניתוחו המדויק. אלו הם כתביו המשתייכים לסוגה ספרותית זו:
ספר מלחמות השם – תשובות להשגות בן עירו רבי זרחיה הלוי, "בעל המאור", על הלכות הרי"ף. הללו נדפסו בדפי הרי"ף עצמם.
את הרז"ה תוקף בחריפות בלשונות כמו, ”פירוש בעל המאור ז"ל בשמועה הללו תחילתו אפרוח ולבסוף ביצה”, ”משבש דברי רבינו הגדול בשיבוש גמור ועוד שהוא הפוך דברי אלוקים חיים”, ” אף אלו דברי הבאי”, גם כשהוא לכאורה משבחו, זה בדרך כלל בלעג מר. לדוגמה בתחילת מסכת סוכה בעל המאור הסיק שהרי"ף צודק. הרמב"ן פותח בשבח: ”הבו ליה אפריון לבעל המאור ז"ל שפירש לנו דברי רבינו הגדול בסוגיא זו”, אך מיד לאחר מכן מוכיח שלא היה צריך את הרז"ה כדי לדעת שהרי"ף צודק. רמב"ן זיקק את נוסחאות הגמרא וציין בהרבה מקומות להוספות הסבוראים בגמרא.
בספר זה לא מוזכר הרמב"ם אלא פעם אחת. יש שטענו שספרי הרמב"ם עוד לא הגיעו לגירונה בתקופה זו, אך אין זה סביר מפני שעברו כבר לפחות שלושים שנה מאז שחובר ספר משנה תורה. הרב חיים דוב שעוועל טען שהרמב"ן לא הביא את דברי הרמב"ם מפני שמגמתו של הרמב"ן בחיבור היא הוכחות מן הסוגיות לדברי הרי"ף, והרמב"ם בחיבורו לא ביאר סוגיות.
ספר הזכות – תשובות להשגות הראב"ד על הלכות הרי"ף. גם אלו נדפסו עם הרי"ף. יחסו של הרמב"ן לראב"ד הוא באימה ובחרדת קודש וסגנון ההשגות עליו מתון בהרבה מהשגותיו על רז"ה. החיבור קיים רק למסכתות יבמות, כתובות וגיטין.
בשני ספרים אלו, שהם מראשוני ספריו שחיבר בצעירותו, ניכרת עדיין השפעת תלמוד ספרד בסגנונו – בניגוד לחידושיו לתלמוד שבהם כבר שילב את תלמוד צרפת בתלמוד ספרד.
השגות הרמב"ן על ספר המצוות לרמב"ם – בשורשים לספר המצוות מעלה הרמב"ם יסודות ליצירת מניין המצוות ומעלה לא אחת טענות כנגד ספרו של ר' שמעון קיירא, הלכות גדולות, שעוסק במצוות ובמניינן. הרמב"ן בהשגותיו מגיב על רוב טענותיו של הרמב"ם ואף מבקר את מניין המצוות שלו. ראו ערך מורחב בנושא: מניין המצוות על פי הרמב"ן.
השגות הרמב"ן לספר הצבא לר' זרחיה הלוי (רז"ה).
השגות הרמב"ן על הלכות לולב להראב"ד – המתייחס לפסקים של הרי"ף. השגות אלו נדפסו על ידי שעוועל בתוך תשובות הרמב"ן.