stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוטצ'נקה קרקוב
ענפי הספורט > כדורמים

יוטצ'נקה קרקוב זכתה ב-3 האליפויות הראשונות שנערכו בפולין בכדורמים (1925–1927).
בטורניר הראשון בכדורמים שהתקיים בשנת 1925 זכתה יוטצ'נקה באליפות פולין ובגביע הנודד של המדינה.
ההרכב המנצח כלל את: ק. אופן, י. שרייבר, י. קליין, ארנסט שיינפלד, יוליאן ריטרמן, ז. ריטרמן, רומן וכטל.
ב-1926 זכתה יוטצ'נקה בשנית באליפות המדינה והשיגה את התוצאות הבאות:
הרכב האלופה כלל את: ק. אופן, וודלר, י. קליין, ארנסט שיינפלד, יוליאן ריטרמן, ז. ריטמן, רומן וכטל, המצטיין ביניהם היה יוליאן ריטמן.
ב-1927 ניצחה יוטצ'נקה את AZS ורשה בתוצאה 1:5. אולם עקב הרחקה שגויה של שחקן AZS, הקבוצה מחתה, תוצאת המשחק התבטלה ונקבע משחק חוזר, בו התרחשו אירועים דרמטיים בקרב שתי הקבוצות המתחרות. AZS הובילה בתוצאה 0:1, יוליאן ריטרמן השווה, רומן וכטל העלה את התוצאה ל-1:2 ו-AZS משווה. שופט המשחק סינקובסקי החליט להרחיק שני שחקני AZS ויוטצ'נקה מעלה את התוצאה ל-2:3, התוצאה הסופית בגמר המשחק. יוטצ'נקה זכתה פעם שלישית ברציפות באליפות פולין. גביע העיתון KURIER SPORTOWY עבר לידיה לצמיתות. 

ההרכב המנצח כלל את: ק. אופן, י. שרייבר, י. קליין, ארנסט שיינפלד, יוליאן ריטרמן, ז. ריטמן, רומן וכטל.
ב-1928 עקב ביטול ענף השחייה ביוטצ'נקה, מרבית שחקניה עברו לשורות מכבי קרקוב שזכתה בעקבות כך 5 פעמים ברציפות באליפות.
ענפי הספורט > שחייה

שחייניה של יוטצ'נקה קרקוב השתתפו בתחרויות אזוריות ובאליפויות שונות בפולין. בשנת 1925 זכתה הקבוצה בתואר אלופת המדינה. כוכבי האליפות היו ארנסט שיינפלד שזכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי ובמדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב ואולגה שרייבר ליטמן אשר זכתה בשלוש מדליות זהב, במשחים ל-100 מטר חופשי, ל-400 מטר חופשי ול-200 מטר חזה. כן בלטו האחים ריטרמן (יוליאן), רומן וכטל וזינס ובין הנשים בלטו אלה שיינפלד ולקס הוכה.
ראו גם

יהודים וספורט
מקסימיליאן גומפלוביץ'
הערות שוליים

1 2 3  | ארגון יוצאי קרקוב בישראל, באתר www.cracow.org.il
↑  סיפורי הספורטאים היהודים בקרקוב מוצגים בווינגייט, באתר ONE‏, 28 באפריל 2014
1 2 3  ארגון יוצאי קרקוב, תיקיית ספורט יהודי בקרקוב
↑  חדשות ספורט ישראלי ועולמי, תקצירים, תוצאות, לוח שידורים ועוד | ספורט 1, באתר sport1.maariv.co.il (ארכיון)
↑  POLISH WATER POLO CHAMPIONS (בפולנית)
ארטמיזיה ג'נטילסקי

| --- | --- |

 לידה:  8 ביולי 1616 רומא, מדינת האפיפיור 
 פטירה:  1653 (בגיל 36 בערך) נאפולי, ממלכת נאפולי, ספרד ההבסבורגית 
 לאום:  איטלקים 
 תחום יצירה:  ציור
 זרם באמנות:  בארוק
 הושפעה על ידי:  קארווג'ו
 יצירות ידועות:  יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס (ג'נטילסקי, נאפולי), שושנה והזקנים, Allegory of Inclination, Judith and Her Maidservant, Adoration of the Magi, Self-Portrait as a Female Martyr 
 בן או בת זוג:  Pierantonio Stiattesi 
 חתימה:   
 
ארטמיזיה ג'נטילסקי, דיוקן עצמי, סביבות 1630
ארטמיזיה ג'נטילסקי (באיטלקית: Artemisia Gentileschi ;‏ 1593 – 1653 לערך) הייתה ציירת איטלקייה, מהציירות הבולטות של איטליה בתקופת הבארוק.
ביוגרפיה

ארטמיזיה נולדה בעיר רומא. אביה, אורציו ג'נטילסקי, היה אמן פורה בתקופת הבארוק שיצירתו הושפעה רבות מקאראווג'ו. ארטמיזיה למדה אמנות מאביה והגיעה להישגים אמנותיים מרשימים כבר בגיל צעיר (את ציורה "שושנה והזקנים" ציירה כבר בגיל 17). את ציוריה ייחדה העובדה שהרבתה לתעד נשים, תחום שציירים אחרים בני אותה התקופה כמעט ולא תיעדו.
לאחר שנדחתה על ידי מספר אקדמיות לאמנות, ביקש אביה מאגוסטינו טאסי, חברו ושותפו למספר יצירות, לשמש לה למורה. על פי פרוטוקולים משפטיים, בשנת 1612 הגיש אורציו תביעה נגד טאסי על גנבה אמנותית ועל אונס בתו ארטמיזיה. טאסי, שהתבקש לשאת את ארטמיזיה לאחר שחילל את תומתה, סירב.
המשפט עורר סנסציה באיטליה של אותו הזמן, וישנן לא מעט עדויות מהמשפט. כך, לדוגמה, נשמרו עדותן של עובדות משק הבית שהעידו נגד טאסי והצהירו כי ג'נטילסקי הייתה במחזור בזמן האונס.
בסופו של דבר הוכחה במשפט עובדת האונס של ג'נטילסקי בתקופה בה היה קושי לא מועט להגיע להוכחות ולהרשעה במשפט באשמת אונס.
עם תום המשפט השיא אורציו את ארטמיזיה לפייר-אנטוניו סטיאטזי, עמו עקרה לפירנצה, שם הייתה לאישה הראשונה שהתקבלה כחברה באקדמיה הפיורנטינית לאמנויות הציור. לארטמיזיה וסטיאטזי נולדו שתי בנות - האחת נפטרה בגיל צעיר, ואילו השנייה המשיכה לתחום האמנות בעקבות אמה.
ארטמיזיה, בדומה לאביה, הושפעה רבות מיצירתו של קאראווג'ו. יצירתה מאופיינת בדרמה ועזות רבה, שימוש עשיר באור וצל לצד גישה אישית מתוך נקודת מבט נשית. במהלך "המהפכה הנשית" של שנות ה-60 של המאה ה-20 אומצה דמותה של ארטמיזיה כסמל לכוח נשי, וסיפורה לצד אמנותה "התגלו מחדש". מחקרים פמיניסטיים רבים חוקרים את יצירתה בהקשר של האונס שחוותה, ואכן, ניתן לראות ביצירתה התייחסות רבה לנשים חזקות כגון קלאופטרה ויהודית העורפת את ראשו של הולופרנס (סצנה אותה תיארה בשני ציורים טנבריסטים, הראשון בנאפולי והשני בפירנצה) לצד דמויות נשים המופיעות במקורות כאובייקט המאוים מתשוקתם של גברים, כגון שושנה, לוקרציה ובת שבע.
ארטמיזיה ג'נטילסקי מתה, ככל הנראה, ב-1653 לאחר קריירה פורייה כאמנית אשר פרצה בעשייתה האמנותית דרך לאמניות רבות שבאו בעקבותיה.
גלריה

אסתר אסתר ניצבת בפני אחשוורוש במוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
ראו גם

'ייסורי ארטמיסיה' - רומן היסטורי מאת סוזן ורילנד
לקריאה נוספת

Garrard, Mary D., Artemisia Gentileschi, Princeton University Press; Reprint edition, 1991.  מסת"ב 978-0691002859
Locker, Jesse M., Artemisia Gentileschi: The Language of Painting, Yale University Press, 2021.  מסת"ב 978-0300259056
הערות שוליים

↑  ארטמיזיה ג'נטילסקי: אמנית הרנסנס שתבעה את האנס שלה - וניצחה, באתר Pata Queens, ‏2020-05-11
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526528805171  PLWABN: 9810573884305606  BIBSYS: 90508666  BNE: XX1123426  BnF: cb12016677b (data)  CANTIC: a11447850  GND: 118936794  ICCU: BVEV000316  ISNI: 0000 0001 1776 6721  KulturNav: 16638ea6-c85a-492b-98be-f9183bf26b50  LCCN: n87102497  LNB: 000318290  MusicBrainz: 22b17a10-da61-4415-837f-b94de0645cce  NKC: jn20000700601  NTA: 074168320  RERO: 02-A003287789  RKD: 30922  SELIBR: 209276  SNAC: w60z7ccm  SUDOC: 02830330X  ULAN: 500011658  VcBA: 495/68632  VIAF: 309780277   WorldCat (עם VIAF): 309780277
המורד

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  רומן של דון פירס
 בימוי:  סטיוארט רוזנברג 
 הופק בידי:  גורדון קרול
 תסריט:  דון פירס, פרנק פירסון 
 עריכה:  סם אוסטין
 שחקנים ראשיים:  פול ניומן ג'ורג' קנדי
 מוזיקה:  לאלו שיפרין 
 צילום:  קונרד הול 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר, Warner Bros. Pictures 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1 בנובמבר 1967
 משך הקרנה:  126 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט כלא, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  פלורידה 
 תקציב:  3,200,000 דולר
 הכנסות:  16,200,000 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   coolhandluke
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (ג'ורג' קנדי) 
 דף הסרט ב־IMDb
 
לוק והאסירים בסיום סלילת הכביש
המורד (באנגלית: Cool Hand Luke) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1967 בביומו של סטיוארט רוזנברג, עם פול ניומן וג'ורג' קנדי בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי דון פירס (אנ') והוא מבוסס על ספרו "Cool Hand Luke"‏ (1965).
העלילה היא על חיי אסירים בבית כלא בארצות הברית ומתרכזת באסיר לוק אותו מגלם פול ניומן שאינו מקבל את מרות הסוהרים ונענש על כך. במשך כל הסרט הוא מנהל דו-שיח עם ישו על מר גורלו ומשווה עצמו ליסורי הצליבה של ישו. גם הסצנה האחרונה מתקיימת בכנסייה נטושה.
הארי דין סטנטון משחק בתור אסיר ושר ומנגן בגיטרה את הגוספל "Ain't No Grave" (אנ') לאורך הסרט ובעיקר בסצנה בו מתעללים הסוהרים בלוק ומכריחים אותו לחפור את קברו.
משפט המפתח של הסרט הוא זה של המפקד הקפטן "מה שיש לנו כאן זה כישלון לתקשר" המושמע גם על ידי לוק לפני מותו. הוא שובץ במקום ה-11 ברשימת מאה שנים... מאה ציטוטים של מכון הסרטים האמריקאי.
ב-2005 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס על היותו בעל "חשיבות תרבותית, היסטורית ואסתטית".
תקציר העלילה

לוקס "לוק" ג'קסון (פול ניומן) הוא חייל משוחרר ממלחמת העולם השנייה שנתפס שיכור ומשחית מדחנים ונדון לשנתיים מאסר. הוא נדון לשנתיים מאסר ועבודת פרך, בקבוצה בה חלק מהאנשים אזוקים ברגליהם בעת העבודה ("Chain Gang"). מפקד הכלא הוא הקפטן (סטרות'ר מרטין) ולידו המשגיח בצריף, קאר (קליפטון ג'יימס) והסוהר הראשי גודפרי (מורגן וודוורד) שמסתובב כל הזמן כשמשקפי שמש לעיניו ונושא רובה טעון.
קאר מפרט בפני האסירים את חובתם לפי הפקודות ומי שמפר אותן נכלא בתוך תא צר ומבודד שנקרא "קופסה".
ראש האסירים הוא דראגליין ("דראג") (ג'ורג' קנדי) והוא מקבל את לוק בחשדנות. הם מנהלים תחרות אגרוף ולוק לא נכנע עד שהוא מאבד את הכרתו. לאחר מכן הוא מנצח את כולם במשחק פוקר כי יש לו "יד מגניבה" ("Cool Hand").
מעמדו של לוק עולה לאחר שהוא מצליח לעמוד בהתערבות שלו לאכול 50 ביצים בשעה אחת. לוסיל (ג'וי הרמון), חברתו של הקפטן שוטפת את הרכב שלו כשהיא מכסה טפח ומגלה טפחיים, לנגד עיניהם התאבות של האסירים. לוק מדרבן את האסירים לגמור את העבודה בכביש בשיא המהירות.
אמו של לוק, ארלטה, (ג'ו ואן פליט) היא אשה חולה שמגיעה לבקר אותו ומוסרת לו כי היא אוהבת אותו למרות מה שעשה.
כאשר מגיעה הידיעה שאמו נפטרה, הוא מחליט לברוח אך נתפס לאחר מספר ימים ומובל מוכה וחבול אל קבוצת האסירים העובדים בכביש. הקפטן חובט בו לעיני כולם ומסביר כי זה תוצאה מחוסר אפשרות לתקשר.
לאחר זמן הוא בורח שוב ושולח בתוך מגזין, תמונה שלו בין שתי יפהפיות וכלום מעריצים אותו. כאשר הוא נתפס שוב ומוכה הוא מודה שהתמונה הייתה מזויפת. האסיר קוקו (לו אנטוניו) קורע את התמונה.
הפעם הוא עובר התעללויות קשות כמו ישיבה ב"קופסה" וחפירת בור עמוק באדמה עד שהוא נשבר ומבקש סליחה ואז ערכו יורד בעיני האסירים.
לאחר זמן הוא מוחזר לעבודה אך בורח שוב ביחד עם דראג. הם מתפצלים ולוק נכנס לכנסייה נטושה ו"משוחח" עם ישו. דראג נתפס ומוכן להוליך את המחפשים ללוק ללא אלימות. הוא מבקש מלוק להיכנע.
לוק מסרב, פותח את החלון, קורא לעבר הקפטן "זה חוסר יכולת לתקשר" ואז יורה בו גודפרי ופוצע אותו קשה. דראג מתנפל על גודפרי ולוק הפצוע מוכנס למכוניתו של הקפטן על מנת להעבירו למרפאת הכלא ולא לבית החולים כדי שימות בדרך.
הרכב רומס את משקפיו של גודפרי.
לבסוף - כל האסירים מעלים חוויות וזכרונות מלוק כשהם עובדים בצומת הבנוי כצלב וברקע תמונת לוק והבחורות כשהקרעים המאוחים גם כן בצורת צלב.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| פול ניומן | לוקס "לוק" ג'קסון | אסיר |
| ג'ורג' קנדי | דראגליין ("דראג") | אסיר |
| ג'ו ואן פליט | ארלטה ג'קסון | אמא של לוק |
| קליפטון ג'יימס | קאר | סוהר משגיח |
| סטרות'ר מרטין | הקפטן | מפקד בית הסוהר |
| מורגן וודוורד | גודפרי | סוהר בכיר |
| הארי דין סטנטון | טראמפ | אסיר |
| דניס הופר | באבאלוגטס | אסיר |
| לו אנטוניו | קוקו | אסיר |
| ג'וי הרמון | לוסיל | נערתו של הקפטן |
פרסים

פרסי אוסקר:
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - ג'ורג' קנדי.
מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - פול ניומן.
מועמדות לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר - דון פירס, פרנק פירסון.
מועמדות לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר - לאלו שיפרין.
פרסי גלובוס הזהב
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה - פול ניומן.
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע - ג'ורג' קנדי.
ביל אינגליש

סיימון ויליאם "ביל" אינגליש (באנגלית: Simon William "Bill" English;‏ נולד ב-30 בדצמבר 1961) הוא פוליטיקאי ניו זילנדי שכיהן כראש ממשלת ניו זילנד בשנים 2016–2017 וכמנהיג המפלגה הלאומית של ניו זילנד (מפלגת ימין - מרכז). קודם לכן, החל משנת 2008 ועד לבחירתו לתפקיד ראש הממשלה הוא כיהן בתפקיד סגן ראש ממשלת ניו זילנד.
לפני שנכנס לפוליטיקה עסק אינגליש בחקלאות ועבד בניתוח מידע במשרד האוצר של ניו זילנד. ב-1990 הוא נבחר לראשונה לפרלמנט של ניו זילנד כמועמד המפלגה הלאומית במחוז הבחירה של וואלס שבדרום האי הדרומי. ב-1996 הוא התקבל להיות חבר הקבינט וב-1999 הוא מונה להיות שר האוצר, תפקיד אותו מילא חצי שנה בלבד עד לתבוסת מפלגתו בבחירות הכלליות שנערכו ביוני אותה שנה. באוקטובר 2001 החליף אינגליש את ג'ני שיפלי כמנהיג המפלגה וכפועל יוצא מכך כמנהיג האופוזיציה. בבחירות הכלליות של 2002 הפסידה המפלגה שוב ובאוקטובר 2003 הוחלף אינגליש על ידי דון בראש. בנובמבר 2006, לאחר התפטרותו של בראש, נבחר אינגליש להיות סגן מנהיג המפלגה תחת ג'ון קי.
לאחר ניצחונה של המפלגה הלאומית בבחירות הכלליות של 2008 מונה אינגליש להיות סגן ראש הממשלה ושר האוצר בכהונה שנייה. בבחירות של 2014 לא התמודד אינגליש מטעם מחוז בחירה כל שהוא, אלא הוצב ברשימה הארצית של המפלגה. בדצמבר 2016 הודיע ג'ון קי על כוונתו להתפטר מתפקידו כראש הממשלה. הוא המליץ על אינגליש כמחליפו ובבחירות הפנימיות שהתקיימו מיד לאחר מכן במפלגה, זכה אינגליש בתפקיד ללא התנגדות.
ראשית חייו

ביל אינגליש הוא העשירי מבין 12 ילדיהם של מרווין ונורה אינגליש. הוריו היו בעליה של חווה לגידול צאן ותבואה בדיפטון, עיירה קטנה בחבל סאות'לנד. הוא נולד בעיירה למסדן הסמוכה והתחנך בבית הספר סנט תומאס בווינטון ובקולג' סנט פטריק באפר האט, שם שיחק בנבחרת הרוגבי של בית הספר. את לימודיו האקדמיים עשה אינגליש באוניברסיטת אוטגו, שם למד מסחר והשלים תואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת ויקטוריה בוולינגטון.
לאחר סיום לימודיו שב אינגליש לדיפטון ובמשך כמה שנים עסק בחקלאות. בין השנים 1987 – 1989 הוא עבד בוולינגטון כמנתח מידע במשרד האוצר של ניו זילנד, בתקופה בה זכתה מדיניות כלכלת השוק לעדיפות על ידי שר האוצר מטעם מפלגת הלייבור של ניו זילנד, רוג'ר דאגלס, שכונתה בציבור רוג'רנומיקס.
ראשית הקריירה הפוליטית

ב-1980 הצטרף אינגליש למפלגה הלאומית עוד בעת לימודיו באוניברסיטת ויקטוריה. לזמן מה הוא שימש כיושב הראש של סניף חבל סאות'לנד של האגף הצעיר של המפלגה והיה לחבר ועדת הבחירות של מחוז וואלס. לאחר שעבר לוולינגטון הוא היה לפרקים חבר ועדות הבחירות של מחוזות הבחירה של איילנד ביי ומירמאר. בבחירות הכלליות של 1990 הציג אינגליש את עצמו כמועמד מטעם המפלגה הלאומית במחוז וואלס ונבחר ברוב גדול. הוא ועוד שלושה חברי פרלמנט שנבחרו אז מטעם המפלגה, טוני ראייל, ניק סמית' ורוג'ר סוורי, זוהו עד מהרה ככוכבים עולים בשמי הפוליטיקה הניו זילנדית ובהזדמנויות שונות הם כונו "חבורת הפרחחים" (Brat Pack), "כנופיית הארבעה" (Gang of Four) ו"הטורקים הצעירים" (young Turks). בתקופת כהונתו הראשונה בפרלמנט שימש אינגליש כיושב ראש הוועדה לשירותים חברתיים. ב-1993 הוא מונה להיות תת-שר הבריאות.
כהונה ראשונה כשר

בראשית 1996 נבחר אינגליש להיות שר בקבינט של ראש הממשלה ג'ים בולגר והיה לשר למיזמי הבריאות ושר שותף במשרד החינך יחד עם וייט קריץ'. אינגליש היה אז בן 34 והיה לצעיר חברי הקבינט. לאחר הבחירות הכלליות שנערכו באוקטובר אותה שנה נאלצה המפלגה הלאומית להקים קואליציה בשותפות עם מפלגת "ניו זילנד תחילה" (New Zealand First) כדי להקים ממשלה. בסבב התיקים שבוצע במסגרת מהלך זה קודם אינגליש להיות שר הבריאות. אולם, במסגרת תנאי ההסכם הקואליציוני, חלק איתו את תיק הבריאות ניל קירטון ממפלגת "ניו זילנד תחילה" שנבחר אז לראשונה לפרלמנט, ולמעשה היה סגנו של אינגליש. הסדר זה תואר בתקשורת כ"נישואין בכפייה" (shotgun marriage) ובין שני השרים התגלעו חילוקי דעות תכופים. לאחר שמערכת היחסים בין השניים הפכה להיות בלתי ישימה, פוטר קירטון מתפקידו באוגוסט 1997 בהסכמה עם מנהיג "ניו זילנד תחילה" וינסטון פיטרס.
כשר הבריאות היה אינגליש אחראי על המשך יישום הרפורמות במערכת הבריאות הציבורית שהמפלגה הלאומית החלה לאחר הבחירות של 1990. הרפורמות לא זכו לאהדה ציבורית ומדיניות הבריאות נתפשה כאחת מחולשותיה של הממשלה. כתוצאה מכך ראו רבים את תיק הבריאות כאתגר. אינגליש האמין שחוסר האהדה כלפי הרפורמות היה חלק מכישלון בהעברת המסרים והוא עודד את עמיתיו למפלגה להימנע מנקיטת לשון בירוקרטית ומתמקדת-תקציב (כמו "גיליונות מאזן" ו"חיובי המשתמשים") ותחת זאת הוא דיבר על השיפורים בשירות שיתרחשו כתוצאה מהרפורמות הממשלתיות. הוא גם דחה את הרעיון שבתי החולים הממשלתיים יכולים לפעול כמרכזי רווח, השקפה שקודמה קודם לכן על ידי כמה מעמיתיו.
בראשית 1997, לאחר שהתגבר חוסר שביעות הרצון ממנהיגותו של בולגר, סומן אינגליש כיורש אפשרי, לצידם של ג'ני שיפלי ודאג גרהם. גילו של אינגליש, 35, נראה כמכשול להצלחתו במרוץ למנהיגות. משבר המנהיגות במפלגה נפתר בדצמבר 1997 כאשר בולגר התפטר ושיפלי נבחרה במקומו ללא מתחרים. אינגליש תמך בבולגר כמנהיג המפלגה, אך שיפלי מינתה אותו מחדש כשר הבריאות בקבינט החדש שלה. בחילופי גברי שנערכו בינואר 1999 הוא קודם להיות שר במשרד האוצר, בכפיפות לשר האוצר, ביל בירץ'. לאחר מספר חודשים התחלפו השניים בתפקידיהם לקראת פרישתו של בירץ' ואינגליש היה לבכיר מבין השניים. בראיונות שנערכו איתו בעבר, הדגיש אינגליש את רצונו להיתפש כפרגמטי יותר מאשר כאידאולוג והוא אמר שיוזמותיהם של כמה מקודמיו בתפקיד כמו רוג'ר דאגלס ורות ריצ'רדסון התמקדו בדיונים עקרים ותיאורטים בעוד שהאזרחים רצו רק לראות את הבעיות נפתרות.
באופוזיציה

לאחר תבוסתה של המפלגה הלאומית בבחירות הכלליות של 1999 למפלגת הלייבור של ניו זילנד בהנהגת הלן קלארק, המשיך אינגליש לכהן בממשלת הצללים כדוברה של מפלגתו בנושאי כלכלה. בפברואר 2001 הוא נבחר להיות סגן מנהיג המפלגה, בעקבות התפטרותו של וייט קריץ' בבחירות לתפקיד התמודד מולו ללא הצלחה גרי בראונלי.
באופוזיציה > מנהיג האופוזיציה

באוקטובר 2001, לאחר חודשים של ספקולציות, התפטרה ג'ני שיפלי מתפקידה כמנהיגת המפלגה הלאומית, לאחר שהובהר לה כי לא תוכל יותר לצפות לתמיכת הסיעה. במקומה נבחר ללא מתחרים ביל אינגליש, כשרוג'ר סוורי נבחר כסגנו וכתוצאה מכך היה אינגליש למנהיג האופוזיציה בפרלמנט של ניו זילנד.
באותה עת היה אינגליש בן 39, הצעיר ביותר מבין מנהיגי האופוזיציה בניו זילנד, למעט ג'ים מק'ליי, שב-1984 נבחר לתפקיד בהיותו בן 38. הוא גם היה לשלישי בלבד מבין נציגי חבל סאות'לנד שעמדו בראש אחת משתי המפלגות הגדולות במדינה, אחרי ג'וזף וורד ואדם המילטון שכיהנו בתפקידים דומים בעשורים הראשונים של המאה ה-20. אף על פי כן, אינגליש כשל בשיקום מעמדה של המפלגה ובבחירות הכלליות שנערכו ב-2002 היא נחלה את תבוסתה הגדולה ביותר בתולדותיה וזכתה בקושי במעט יותר מ-20% מקולות הבוחרים. אינגליש תיאר זאת כ"יום הגרוע ביותר בחיי הפוליטיים". הן חוגים פנימיים במפלגה והן הציבור הניו זילנדי בכללותו, היו חלוקים בדעותיהם על מידת אשמתו של אינגליש בתבוסה, אך רוב חברי המפלגה האמינו שיעלה בידיו לבנות מחדש את התמיכה הציבורית בה.
בכל אופן, בסוף 2003 נותר מעמדה של המפלגה בסקרים במצב קשה. בשנה הראשונה לאחר הבחירות עלה במעט ולזמן קצר שיעור האהדה הציבורית כלפי המפלגה, אך באוקטובר ירד שיעור התמיכה לרמה גבוהה רק במקצת מתוצאות הבחירות. אינגליש גם הופיע בתחרות אגרוף למטרות צדקה כנגד איש הבידור טד קלארק, אך אירוע זה לא שיפר את מעמדו כמנהיג המפלגה או את מעמדה של המפלגה והיו רמיזות על כך שהוא הוריד את ערכו כפוליטיקאי רציני. באותה תקופה החל דון בראש, לשעבר נגיד הבנק המרכזי של ניו זילנד, וכוכב עולה בפוליטיקה, לבנות את בסיס התמיכה שלו להחלפתו של אינגליש. ב-28 באוקטובר צבר בראש תמיכה מספקת בוועידת המפלגה להחלפת אינגליש.
באופוזיציה > חבר בממשלת הצללים וסגן מנהיג המפלגה

ב-2 בנובמבר 2003, כאש בראש הודיע על החלפת תחומי אחריות בנוגע לכמה חברי הפרלמנט, הוכרז כי אינגליש יהיה דובר המפלגה בתחום החינוך והחמישי בהיררכיה המפלגתית. הוא המשיך לכהן כחבר הפרלמנט עד לבחירות שהתקיימו ב-2005. בתפקידו החדש כשר החינוך בממשלת הצללים, תיפקד אינגליש כיאות והמשיך להיות חביב על חוגים נרחבים במפלגה למרות אחריותו לתבוסה של 2002. בסופו של דבר הוא הוחזר לתפקיד שר האוצר בממשלת הצללים באוגוסט 2004 במקביל לאחריותו על תחום החינוך. לאחר התפטרותו של דון בראש הביע אינגליש את רצונו להחליף את גרי בראונלי כסגן המנהיג. בנובמבר 2006 הודיע בראונלי על כך שהוא פורש מתפקידו ורבים ציפו שאינגליש יירש את מקומו וכן יקבל את תיק האוצר בממשלת הצללים, למחרת היום אושרו מינויים אלו בוועידת המפלגה.
סגן ראש הממשלה ושר האוצר

בבחירות הכלליות של 2008 שמר אינגליש על מושבו בפרלמנט לאחר שזכה בבחירות ביתרון של כ-15,500 קולות. בממשלה שהקימה המפלגה הלאומית לאחר הבחירות, הממשלה החמישית של המפלגה הלאומית שהושבעה ב-19 בנובמבר 2008, הוא מונה להיות סגן ראש הממשלה ושר האוצר. בנוסף קיבל אינגליש את תפקיד שר התשתיות, תפקיד חדש לחלוטין, אך בתפקיד זה הוא החזיק במשך קדנציה אחת בלבד של הפרלמנט.
בנובמבר 2013 הודיע אינגליש כי בבחירות הקרובות לא יתמודד מטעם מחוז בחירה ובבחירות שנערכו ב-2014 הוא נבחר מטעם הרשימה הארצית של המפלגה.
השותפות בין ג'ון קי כמנהיג המפלגה לבין אינגליש כסגנו הושוותה על ידי הפרשן הפוליטי גיליאן ברדפורד לזו של בוב הוק ופול קיטינג באוסטרליה ושל טוני בלייר וגורדון בראון בבריטניה.
ראש הממשלה

ב-5 בדצמבר 2016 הודיע ג'ון קי על כוונתו לסיים את תפקידו ב-12 בדצמבר והכריז על תמיכתו בבחירתו של אינגליש כיורשו. למחרת היום הודיע אינגליש על כוונתו להתמודד על התפקיד. בעקבות פרישתם של ג'ודית קולינס וג'ונתן קולמן מהמרוץ לבחירות לתפקיד מנהיג המפלגה, הושבע אינגליש ב-12 בדצמבר 2016 כראש ממשלת ניו זילנד ה-39.
ב-2017, למרות שהמפלגה בראשותו קיבלה 56 מושבים בפרלמנט, אינגליש נכשל בהרכבת ממשלה חדשה ובמקומו נבחרה ג'סינדה ארדרן לתפקיד. אחרי שנתיים נוספות כמנהיג האופוזיציה, הוא הוחלף בידי דון בראש.
מחלוקות > הקלטות הסתר

בוועידת המפלגה הלאומית שהתקיימה באוגוסט 2008 הוקלטו בחשאי דברים שאמר אינגליש בשתי הזדמנויות וההקלטות הודלפו לתקשורת. בהקלטה הראשונה נשמע אינגליש אומר שבכוונתו למכור בסופו של דבר את Kiwibank (בנק הדואר של ניו זילנד בבעלות ממשלתית). בהקלטה השנייה שפורסמה ב-4 בנובמבר, זמן קצר לפני הבחירות הכלליות בניו זילנד, הביע אינגליש את דעותיו על נשיא ארצות הברית ברק אובמה. בהקלטה הוא אמר: "אני מודאג מעט בנוגע לסוגיית אובמה ואירופה, רק משום שקיימת השפעה מוגבלת לגישה מוסרנית בנוגע ליחסים הבינלאומיים עם אירופה שהפכו להיות בלתי משפיעים במיוחד אפילו בחצר האחורית שלה".
מחלוקות > פרשת מימון המגורים

ב-2009 נחשף בתקשורת שאינגליש קיבל סכום של 900 דולר ניו זילנדי לשבוע כחלק ממימון מגוריהם של השרים כדי שימשיך להתגורר בביתו הפרטי בוולינגטון בשווי של 1.2 מיליון דולר. באותה עת קיבל אינגליש סכום של 276,000 דולר במשכורתו השנתית כסגן ראש הממשלה. בתחקיר נחשף גם ששרים אחרים שבבעלותם בתים בעיר הבירה קיבלו גם הם מימון למגורים. ב-3 באוגוסט הודיע ראש הממשלה ג'ון קי על בחינה מחודשת שתערך בנושא.
כתוצאה מכך הודיע אינגליש שהוא יחזיר סכום של 12,000 דולר ויקבל כמימון מגורים 24,000 דולר לשנה. בספטמבר הודיע משרד מבקר המדינה שהם יערכו חקירה פרלמנטרית בסוגיית הוצאות המגורים של חברי הפרלמנט כתגובה למכתב התלונה של מנהיג המפלגה הפרוגרסיבית, ג'ים אנדרטון. יומיים לאחר מכן הודיע אינגליש שהוא לא יקבל יותר שום סכום כמימון מגורים ושהוא יחזיר את כל הסכומים ששולמו לו במסגרת זו מאז נובמבר 2008.
דעותיו הפוליטיות

אינגליש תואר כמי שמחזיק בדעות חברתיות שמרניות. הוא מתנגד להפלות מלאכותיות, אף על פי שכשר הבריאות הוא אמר ב-1997 שהוא מאמין שהמחלוקת על הסוגיה בניו זילנד נפתרה ושעל הממשלה להתרכז באספקת "שירותים שיהיו יותר אפקטיביים בהפחתת מספר ההפלות". אינגליש גם הצהיר על התנגדותו להמתות חסד, להתאבדויות בסיוע רופא, לאיחוד אזרחי ולמיסוד הזנות.
ב-2004 הצביע אינגליש כנגד חוק למיסוד איחוד אזרחי. ב-2005 הוא הצביע בעד תיקון לחוק הנישואין שעל פיו הוכנס סייג שנישואין יכולים להתקיים רק בין גבר לבין אישה ונגד תיקון לחוק שאפשר נישואין בין בני אותו המין. אף על פי כן, בדצמבר 2016 הוא אמר: "ככל הנראה אני אצביע כעת באופן שונה בנושא נישואי להט"בים, איני סבור שנישואי גאים יכולים להוות איום על נישואין של מישהו אחר".
ב-2009 הצביע אינגליש כנגד תיקון לחוק הסמים שמטרתו הייתה לאפשר את השימוש בקנאביס רפואי.
חיים אישיים

בתקופת לימודיו באוניברסיטה הכיר אינגליש את אשתו לעתיד, מרי סקנלון, שלמדה אז בבית ספר לרפואה והוכשרה כרופאה כללית. מוצאו של אביה של סקנלון הוא מסמואה ואמה היא איטלקייה שנולדה באי סטרומבולי. לשניים שישה ילדים.
אינגליש משתייך לכנסייה הקתולית, אך הוא הצהיר שהוא מפריד בין אמונותיו הדתיות והאישיות לבין השקפותיו הפוליטית.
ביוני 2002 השתתף אינגליש בתוכנית "הלחם על חייך" (Fight For Life) בערוץ הטלוויזיה TV3, שבמסגרתה נערכו תחרויות אגרוף בין ידוענים לגיוס כספים למערכה נגד התאבדויות בקרב בני נוער. הוא הסכים להשתתף בתוכנית בהשפעת מקרה התאבדות של אחיינו ב-1997. בתחרות הפסיד אינגליש לבדרן טד קלארק שהיה חברו לספסל הלימודים באוניברסיטה.
הערות שוליים

↑  Nicola Shepheard, Being English, New Zealand Herald, Jun 22, 2008
↑  Carroll du Chateau, The English Doctor, New Zealand Herald, Dec 7, 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1204180822  ISNI: 0000 0004 0956 7900  LCCN: n2013029121  VIAF: 1470158127379515150004   WorldCat (עם VIAF): 1470158127379515150004 
אינגליש בפברואר 2005
ביל אינגליש (משמאל) לצד המושל הכללי של ניו זילנד דאז, אננד סטיאננד בטקס יום אנזא"ק בוולינגטון ב-2011
מנחם שרפמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 במרץ 1916 בית-גן, האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  21 במאי 2008 (בגיל 92)
 מדינה:  ישראל 
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד יחידת מצוף 247, מושל דרום סיני, מפקד הגזרה המערבית בדרום לבנון
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים   מלחמת יום הכיפורים מבצע ליטני
 
מנחם שרפמן (8 במרץ 1916 – 21 במאי 2008) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, בין השאר כיהן כמפקד יחידת מצוף 247, המושל הצבאי באזור דרום סיני ומפקד הגזרה המערבית בדרום לבנון.
הערות שוליים

↑  ארכיון יבנאל על שם שרה ויצחק שרפמן
1 2  חיים גורי, מעל פסגת הר־הצופים, למרחב, 14 באוקטובר 1966
1 2  מרדכי גילת, על הר הצופים ביום הסרת הכיתור, על המשמר, 26 בינואר 1969
↑  בין יבניאל לכפר הצ'ארקאסי, דבר, 7 באפריל 1940
↑  כפרים משוקמים בהר־חברון, מעריב, 9 בינואר 1968
↑  אוריאל ריינגולד, "קפטן יוסוף" והבדווים בסיני, למרחב, 17 בספטמבר 1970
↑  תום שגב, המלך דורש חקירה (א), כותרת ראשית, 20 באוגוסט 1986
↑  תום שגב, המלך דורש חקירה (ב), כותרת ראשית, 27 באוגוסט 1986