stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פליקס הופואה-בואני
ממאבק לעצמאות > בפוליטיקה הצרפתית

התנתקות מהקומוניסטים ושיתוף הפעולה עם הצרפתים יצר להופואה-בואני מקום לבריתות עם מפלגות מועדפות יותר, ומוניטין של פוליטיקאי מתון, שמצליח לתווך לשלום והמשכיות הקשר בין צרפת לקולניות שלה מעבר לים. ב-1956 מונה הופואה לתפקיד בקבינט הצרפתי, שהביא איתו הרבה כוח למפלגה וגם להופואה-בואני עצמו. הוא שהשתמש בפופולריות שלו ובכוחו לבודד כל פעיל במפלגה שקרוא נגדו. ה-P.D.C.I הפכה למפלגה של שליט יחיד וחזק. ב-1956 היה הופואה-בואני גורם חשוב בהצלחת העברת חוק, שנותן לכל האזרחים האפריקאים הבוגרים זכות הצבעה בקולוניות הצרפתיות. החוק הכין את הקרקע לקראת אוטונמיות פנימיות בקולוניות. ה-P.D.C.I זכתה בקלות בבחירות בחוף השנהב, כך שמעבר לתפקידיו באספה הצרפתית, הופואה היה נשיא האספה של חוף השנהב וגם ראש העיר של אבדיג'אן.
ממאבק לעצמאות > הדרך לעצמאות

בדרך לעצמאותה של חוף השנהב עמדו בפני הופואה-בואני שלושה מסלולים חלופיים. שתי אופציות שהועלו על ידי נשיא צרפת שארל דה-גול. האחת להיות חלק מפדרציה משולבת של הקולוניות הצרפתיות של מערב אפריקה, והשנייה לקיים שלטון פנימי עצמאי. כוונתו של דה-גול בשתי האופציות הייתה להשאיר את חוף השנהב, תחת חסותה של צרפת. האופציה השלישית שעמדה בפני בואני הייתה הכרזת עצמאות וניתוק מתמיכת צרפת, כפי שעשתה גינאה באוקטובר 1958, ושילמה על כך מחיר כבד. הופואה-בואני ודה-גול רצו שניהם באופציה השנייה, ולא בפדרציה מאוחדת. ממשלת צרפת חששה שפדרציה כזו תהיה חזקה מידי מבחינה פוליטית, בעוד שהופואה-בואני פחד שמדינות עניות מידי יהיו לנטל על הפדרציה, או מדינות חזקות כמו סנגל, ינסו להגביר את אחיזתם באזור.
הופואה-בואני אף החרים קונגרס שהתכנס ב-31 בדצמבר 1958, בדקר, על מנת לייסד את הפדרציה. הופואה-בואני לא הגיע כחלק מהתנגדותו להתחזקות סנגל באזור. דה-גול אישר את האוטונומיה לפדרציית מאלי, שהוקמה על ידי מאלי וסנגל ללא חוף השנהב וללא העוצמה שבאיחוד מלא כפי שקיווה. הופואה-בואני, שראה שדה-גול נותן אוטונומיה לפדרציה, דרש עצמאות לחוף השנהב, דבר אשר הוריד סופית את התקווה לפדרציה כללית של הקולוניות הצרפתיות. עם זאת נחתם הסכם קונסיי דה ל'אנטאנט לשיתוף פעולה בחסות צרפתית בין ארבע טריטוריות צרפתיות באזור, דהומיי, וולטה עלית, ניז'ר וחוף השנהב, שהעניק לארבע "מדינות ההסכמה" אוטונומיה ושלטון ריבוני בדרך לעצמאות מלאה. מדינות ההסכמה הבטיחו לקיים מדיניות בעלת אוריינטציה צרפתית-מערבית.
חוף השנהב העצמאית > נשיא חוף השנהב - שלטון יחיד

הופואה-בואני נבחר לראש ממשלת חוף השנהב ב-1 במאי 1959. שנה ושלושה חודשים לאחר מכן, ב־7 באוגוסט 1960, קיבלה חוף השנהב את עצמאותה והופואה נבחר לנשיא המדינה החדשה. לעומת זאת, פדרציית מאלי, הלכה והתפוררה וב-20 באוגוסט 1960, התפרקה באופן סופי. התפרקותה של הפדרציה נבעה בעיקר בשל פעולות שביצע הופואה-בואני מאחורי הקלעים כנגדה.
בתחילת דרכו כנשיא חוף השנהב, רצה הופואה-בואני להדק את שליטתו הריכוזית במפלגתו וכך גם בשלטון, והחל להאשים פעילים בולטים במפלגתו בכך שרצו להכשיל את משטרו, וחלקם נאסר ואף עונה. כמה שנים לאחר מכן שוחררו כמעט כל האסירים וחזרו לעבוד במפלגה תחת הופואה-בואני, חלקם אף לתפקידים חשובים בקבינט של חוף השנהב. מתוך הפעילים שנשלחו לכלא, מת רק אחד מהם, ארנסט בוקה, כנראה כתוצאה מהפעלת כוח מופרז על ידי הסוהרים. עם זאת, סיבת המוות הרשמית הייתה התאבדות. למרות רדיפת המתנגדים והפעלת שלטון הכוח, היו להופואה-בואני גם הרבה מאוד הצלחות. אזרחי חוף השנהב זקפו הצלחות אלו לזכותו, וכך נותרה רמת הפופולריות שלו יציבה.
חוף השנהב העצמאית > פוליטיקה בחוף השנהב

למרות מנהיגותו הריכוזית, בנה הופואה-בואני, מפלגה דמוקרטית וכונן חוקה. בקבינט היו פקידים ביורוקרטים שהפכו לשרים בעלי תיקים בנושאים שונים. הצווים שהממשל הוציא היו צריכים לעבור אישור של האספה הלאומית על ידי נציגים שנבחרו בבחירות כלליות.
ידועה אמרתו המפורסמת של בואני "שלום זו לא מילה, אלא התנהגות", אשר הוא יישם אותה הלכה למעשה.
הופואה דחף לחופש ביטוי ורעיונות כל עוד הם נשמרו בגבול הרעיוני של המפלגה, והמועצה הלאומית גיבתה זאת. המועצה הלאומית - מוסד אליו יכלו להגיע קבוצות שונות מהציבור, ולדבר עם נציגים מהממשלה על נושאים שהפריעו להם. המועצה הייתה מתכנסת בכל פעם שהופואה-בואני חש שיש לתת הסברים על דבר מסוים שקורה במדינה, שמעורר הרבה רעש. קבוצות רבות יכלו להגיע ולדבר על הנושא עם המועצה ולבסוף הופואה-בואני היה אומר את דברו לאחר ששמע את כל הצדדים. המועצה הראשונה התכנסה ב-1969, על מנת לתת הסברים למאסרים שהיו ב-1963. מועצות אלו החזירו את האמון של העם בהופואה-בואני ונתנו לו הזדמנות לזהות המנהיגים מוכשרים מקרב הצעירים, אותם ניסה לצרף לשורות מפלגתו. חלק מצעירים אלו הוא מינה לתפקידים בעלי אחריות, תוך מתן תגמולים פוליטיים וכלכליים.
בשנת 1990 מינה הנשיא לראשונה ראש ממשלה. לתפקיד זה הוא בחר את אלאסן ואטארה, שהצטיין בעבודתו בחו"ל במסגרת קרן המטבע הבינלאומית.
הופואה-בואני אישר למפלגות נוספות לרוץ בבחירות רק ב-1990, כאשר הוא זכה ב-81% מן הקולות, אם כי האופוזיציה טענה לזיופים וסברה שהוא קיבל למעשה רק כ-65%. נציג האופוזיציה, לוראן גבאגבו זכה במושב יחיד בפרלמנט וב־1992 הושלך למשך שנה לכלא. ב-1993 הידרדרה בריאותו של הופואה-בואני בצורה דרסטית על רקע סרטן הערמונית. בזמן מחלתו ניסה ראש ממשלתו ואטארה לצבור כוח, אך לבסוף, בהתאם לחוקה, ירש את תפקיד הנשיא אנרי בדייה, שהיה יושב ראש האספה הלאומית. זמן קצר לאחר מותו של הופואה-בואני ב-7 בדצמבר 1993, הפך המצב הפוליטי במדינה לכאוטי.
כלכלה > קפיטליזם מדיני

בתחילת דרכו כנשיא הכריז הופואה-בואני כי חוף השנהב תהיה מדינה קפיטליסטית, שתשמור על הקשרים הדוקים עם צרפת (השאיר את המטבע האפריקאי שנטבע בימי השלטון הצרפתי). המדינה תעודד השקעות זרות, ותשמח לארח אנשי עסקים זרים, כל זאת תחת חוקים שיקלו על עסקי היבוא והיצוא.
הופואה-בואני, שהוא ורבים במפלגתו היו בעלי מטעים, הצליח להפוך את המדינה ממגדלת עצי קקאו וקפה, למגדלת ומיצאת מגוון רווח של מוצרים כמו: אננס, גומי, קנה סוכר, קשיו ועוד.
ממשלת הופואה קנתה את היבולים מהחקלאים במחירים קבועים ומכרה אותם ביוקר לאירופאים, שיטה שבתחילת דרכה של חוף השנהב עבדה בצורה מעולה וגרמה לכך שאפילו כפרים נדחים נהנו מכבישים וחשמל. עם זאת, ביקורות רבות היו על הופואה מצד מנהיגים אפריקאים שונים וגם חוקרים כלכלים, שראו בו נאו-אימפריאליסט, שהשליטה במדינתו נשארה בידי המערב, בעיקר בשל קשריו הטובים עם צרפת. מעבר לכך, הוא לא הצליח לעורר יזמות קפיטליסטית פרטית במדינתו, והשכבה החזקה הייתה בעיקר בעלי מטעים הגדולים הישנים והפקידות השלטונית הביורוקרטית. הופואה בעצמו כינה את השיטה "קפיטליזם מדיני". שיטה בה ידו של השלטון דחופה עמוק בתוך הכלכלה ובמגזרים השונים בה.
המדינה סבלה מפערים גדולים כפי שכבר צוין, פערים שהורגשו בעיקר בין בני העיר לבני הכפר. עם זאת, בעשרים שנים הראשונות, שבהן הכלכלה בחוף השנהב צמחה, הפערים נראו יחסית נמוכים מאשר במדינות אפריקאיות אחרות.
כלכלה > שפל כלכלי

הצמיחה לא נמשכה לנצח, העלייה הכללית במחירי המוצרים בעולם בין השנים 1976–1977, גרמה להאמרת מחירי הקקאו והקפה למחירי שיא. אך מיד לאחר מכן צנחו המחירים לשפל. מבלי שחוף השנהב הורידה בהוצאותיה שלה, לא הייתה לה יכולת כלכלית להיחלץ מהמשבר. בנוסף לכך מיעוט היזמות במדינה, יחד עם השתתפות דלה של בני המקום בתעשייה, הביאו ב-1980 את המדינה לשפל כלכלי כבד. הופואה-בואני התמודד עם גירעון של שישה מיליארד דולר ונאלץ לפנות לעזרה בפעם הראשונה. באמצע שנות השמונים, הראתה חוף השנהב, בעזרת גידולי חקלאות שונים, ויבולים יפים, עליה יציבה. עם זאת, בסוף שנות השמונים, חובותיה של חוף השנהב היו מהגבוהים באפריקה.
מדיניות חוץ > פאן-אפריקניזם

הופואה-בואני תמך בקואליציות אפריקאיות, כל עוד עובדה זאת לא פגעה בכוחה של חוף השנהב. הפדרציה המאלית, לדוגמה, נראתה להופואה-בואני כאיום, ולכן החליט להחרימה.
ב-29 במאי 1959 הקים הופואה-בואני בעזרת מנהיגים נוספים את פדרציית מועצת ההבנה ('Conseil De L'entente'), במגמה להוות תגובת-נגד לפדרציה המאלית. הפדרציה החדשה מנתה מספר מדינות: חוף השנהב, ניגריה, בנין, בורקינה פאסו וטוגו. עם הקמתה הכריזה הפדרציה, כי בכוונתה לייעל את התקשורת דרך האוויר והים, אך עם הזמן התחזקה הפדרציה, ומנהיגיה נפגשו לעיתים קרובות לדון בכלל ענייני האזור.
צרפת ובראשה שארל דה-גול תמכה בפדרציה הזאת, וגם לפדרציה עצמה, ובמיוחד להופואה הדומיננטי במנהיגיה, היה עניין רב בקשר הפוליטי-כלכלי עם צרפת.
ב-28 במאי 1975 הוקמה 'הקהילייה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה' (Communauté économique des États de l'Afrique de l'Ouest), במטרה לשמור טוב יותר על האינטרסים הכלכליים של מדינות האזור, והופואה-בואני היה בין מייסדיה. לארגון הצטרפו מדינות נוספות מהאזור והוא נחשב לאחד מעמודי התווך של הקהילה הכלכלית באפריקה, זאת בייצגו 15 מדינות במערב אפריקה, אשר יצרו גוש סחר גדול אחד באמצעות איחוד כלכלי ומסחרי. במקביל משמש הארגון הקיים גם כיום, כוח שמירת שלום באזור. שיתוף הפעולה של המדינות באמצעות הארגון הוא בנושאים של חקלאות, תעשייה, אנרגיה, תחבורה וטלקומוניקציה.
המנכ"ל הראשון של הארגון היה אזרח חוף השנהב, בעוד הארגון עצמו שכן בניגריה, שיתוף האחריות בין שתי המדינות החזקות דאז, הייתה הוכחה נוספת לעוצמתו של הופואה-בואני, ולאו דווקא במדינות שהיו תחת חסות צרפתית.
בעקבות פרויקטים רבים שנעשו מטעם הארגון במדינות אפריקאיות שונות במהלך השנים, התחזק הופואה-בואני, אף יותר. הוא נהג להתערב בסכסוכים רבים באפריקה, ואף נתן במדינתו מקלט למנהיגים גולים כמו אודומינגווה וויקוואו מניגריה. עם זאת, הדבר לא פגע בכבודו כאישיות ציבורית במשך שנים רבות, והוא זכה לכבוד רב, ולביקורים מצד מנהיגים רבים, גם כאלו שמתנגדיהם מצאו מקלט בארצו.
הופואה שימש כיועץ למנהיגים אפריקאים שונים בנושאים לאומים ובינלאומיים, והתערב בענייניהן הפנימיים של מדינות ברחבי היבשת. הוא יעץ פעמים רבות לז'ונאס מאיירו סאווימבי מארגון המורדים UNITA שפעל באנגולה. הוא תמך בקושרים שהדיחו את קוואמה נקרומה מהשלטון בגאנה, נטל חלק בהפיכה נגד מתייה קרקו ב-1977, בבנין, ונחשד במעורבות בהפיכה בשנת 1987, בה הודח תומא סנקרה מהשלטון בבורקינה פאסו. כן הוא נמנה עם מספר מנהיגים מהיבשת שניסו להביא שלום באנגולה ב-1989.
מדיניות חוץ > קשרים עם דרום אפריקה

בשנת 1971 הצהיר הופואה -בואני בפומבי כי הוא מתכוון לנסוע בעצמו לדרום אפריקה, שבאותן שנים הייתה תחת שלטון האפרטהייד. הדבר עורר גלי תדהמה. חוץ ממלאווי שכנתה של דרום אפריקה, אף מדינה מאפריקה השחורה לא ניהלה קשרים דיפלומטים רשמיים עם ממשלת פרטוריה. משלחת מטעם חוף השנהב, ללא הופואה-בואני, אכן הגיעה פעמיים לדרום אפריקה והופואה-בואני עצמו נפגש בפרטיות עם ראש ממשלת דרום אפריקה דאז, ג'ון פורסטר.
הופואה רצה ליצור דיאלוג עם דרום אפריקה שיתעלם בתחילה מן ההיבטים הגזעים, כך שלא ייווצרו מיד קונפליקטים. אחד ממנהיגי האזור טען באותם הימים כי אם הופואה מאמין בדו-שיח עם דרום אפריקה, נראה שהוא השתגע. בכל זאת, בסוף שנות השמונים, הגיע הנשיא פרדריק דה קלרק אל הופואה-בואני, לחוף השנהב, מתוך רצון למגעים דיפלומטיים עם מנהיגים שחורים באפריקה. הם דנו בנושאים שונים כמו המשברים באנגולה ומוזמביק, יחסים כלכליים עם דרום אפריקה ואף סוגיית שחרורו של נלסון מנדלה מן הכלא עלתה בפגישה.
מדיניות חוץ > קשר הדוק עם צרפת וגישה אנטי-קומוניסטית

הופואה זכה לכבוד מצד מנהיגים צרפתים רבים, אשר ראו בו מנהיג מנוסה, וזכרו אותו מהתקופה בה עוד היו צעירים. לאורך תקופת נשיאותו הוא שמר על מערכת יחסים קרובה עם צרפת, והיה ידיד קרוב של ז'אק פוקאר, יועצם של שארל דה גול וז'ורז' פומפידו, לענייני אפריקה. מטרתו של הופואה בטיפוח יחסים טובים עם ממשלות צרפת הייתה כדי לשמור על מיקומה של חוף השנהב, בסדר העדיפויות הפוליטיות כלכליות של המעצמה הקולוניאלית לשעבר. להגשמת מטרתו זאת הוא נקט במדיניות חוץ אנטי-קומוניסטית, נחושה, שכללה בין השאר את ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות ב-1969 (יחסים שנוצרו לראשונה ב-1967), סירוב להכיר עד 1983 ברפובליקה העממית של סין, וסיוע לכוחות UNITA, שהייתה תנועה אנטי-קומוניסטית באנגולה, ואשר פעלה בתמיכת ארצות הברית.
מנהיגותו

הופואה-בואני התנהג באופן שונה ממנהיגים אפריקאים אחרים. מצד אחד הוא לא הופיע בציבור לבוש בתלבושת השבט המסורתית שלו (בטענה שאם ינהג כך עלולים שאר השבטים במדינה לראות בכך מדיניות של אפליה), הוא גם לא התהדר בכינויים מלכותיים, במקום זאת כונה על ידי נתיניו "הזקן" או "הסבא". (במערב כינו אותו "המשכיל מאפריקה", או "הזקן הגדול מאפריקה"). עם זאת, הופואה-בואני העביר בגלוי סכומי עתק לחשבון הבנק שלו בשווייץ, ואת חופשות הקיץ שלו נהג לבלות באחוזותיו שבשווייץ ובפריז. כפר הולדתו יאמוסוקרו החל לעבור תהליך בנייה נמרץ כבר בתחילת כהונתו, ואף קיבל את הכינוי "ורסאי האפריקאית". בשנת 1983 העביר הופואה את בירת חוף השנהב מאביג'אן ליאמוסקרו, כאשר הממשלה ממשיכה לפעול באביג'אן. במרכז העיר החדשה העמיד הופואה את ארמונו המוקף חומה, כשבתוכו הוצבו פסלי איל עשויים זהב, הונחו שטיחים שהוענקו לו על ידי השאה האיראני והוקם מגרש גולף צמוד. הוא גם בנה ביאמוסוקרו בזיליקה קתולית ענקית בשם "בזיליקת גבירתנו של השלום", המסוגלת להכיל כ-18,000 איש ושעלות בנייתה הייתה 200 מיליון דולר. בעת חנוכתה הייתה הבזיליקה הכנסייה הקתולית הגדולה בעולם.
הופואה נהג לחגוג בכל שנה את יום העצמאות של הרפובליקה, באזור שונה במדינה. במהלך החגיגות היה מחלק הטבות לבני האזור, מקשיב לתלונות, ומפזר מחמאות לזקני השבטים המקומיים.[3] בעת מותו, הוא היה המנהיג האפריקאי שכיהן כנשיא במשך התקופה הארוכה ביותר בהיסטוריית נשיאי אפריקה, והשלישי בכל העולם לאחר פידל קסטרו מקובה וקים איל-סונג מקוריאה הצפונית.
בשנת 1989 ייסד אונסק"ו את פרס השלום על שם פליקס הופואה-בואני, וייעד אותו עבור "הגנה, שמירה וחיפוש אחר השלום". בספטמבר 1993 הוענק פרס זה ליצחק רבין, שמעון פרס ויאסר ערפאת.
לאחר מותו בדצמבר 1993 חלה התדרדרות במצבה של חוף השנהב. בין השנים 1994-2002 התחוללו במדינה מספר הפיכות, פיחות מטבע, מיתון, ובין השנים 2010-2002 לסירוגין, מלחמות אזרחים.
לקריאה נוספת

תמר גולן, "שחור-לבן, לבן-שחור: ראשי פרקים באפריקה של ימינו", הוצאת משרד הביטחון (אוניברסיטה משודרת), 1988
נעמי חזן, בנימין נויברגר, נחמיה לבציון, צמיחת המדינות החדשות באפריקה (כרכים 2–3). האוניברסיטה הפתוחה
Houphouet-Boigny,felix.1957."Black Africa and the French Union",Vol.35, No.4,p.593-599
Woods,Dwayne.1994."Elites, Ethnicity, and 'Home Town' Associations in the Côte d'Ivoire: An Historical Analysis ofState.",Source: Africa: Journal of the International African Institute,Vol.64, No.4,p.465-483
Carrol F. Coates.2007."A Fictive History of Côte d'Ivoire: Kourouma and "Fouphouai"",Research in African Literatures, Vol.38, No.2,p.124-139
הערות שוליים

↑  מקורות לא רשמיים מתארכים את לידתו שבע שנים לפני 1905
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Maddox Toungara, Jeanne.1990. “The Apotheosis of Cote d'Ivoire's Nana Houphouet-Boigny”, the Journal of Modern African Studies, Vol. 28, No. 1. pp.23-54
1 2 3  Lamb,david.1988.”a different path”, the Wilson quaterly, vol 12,No 4.p 114-131
1 2 3 4 5 6  Félix Houphouët-Boigny
1 2  Felix Houphouët-Boigny Biography | BookRags.com
↑  http://www.biography.com/people/félix-houphouët-boigny-37124
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311540605171  PLWABN: 9810703248205606  BIBSYS: 90773016  BNE: XX1311827  BnF: cb118865721 (data)  GND: 118639714  ISNI: 0000 0001 0928 3885  LCCN: n50031022  NARA: 10581446  NLA: 49785267  NLG: 295101  NTA: 06996808X  RERO: 02-A003385045  SNAC: w67d510f  SUDOC: 026659182  Trove: 1496195  VIAF: 98495871   WorldCat (עם VIAF): 98495871 
הנשיא הופואה-בואני נפגש עם ראש עיריית נצרת סיף א-דין א-זועבי בעת ביקורו בישראל, יולי, 1962
יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק

ערך זה עוסק ברבה של העיר בריסק וראש הישיבה בבריסק. אם התכוונתם לנכדו וראש ישיבת בריסק בירושלים, ראו .
| --- | --- |

הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק
 לידה:  19 באוקטובר 1886 כ' בתשרי תרמ"ז וולוז'ין, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  11 באוקטובר 1959 (בגיל 72) ט' בתשרי תש"ך ירושלים, ישראל 
 כינוי:  הגרי"ז, הרב מבריסק, הבריסקר רב
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  בריסק, ירושלים
 תקופת הפעילות:  ? – 11 באוקטובר 1959 
 השתייכות:  חרדים ליטאים
 תחומי עיסוק:  ש"ס, הלכה, חינוך
 רבותיו:  אביו הגר"ח
 תלמידיו:  הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב משה שמואל שפירא, הרב משה שטרנבוך ועוד.
 חיבוריו:  חדושי מרן רי"ז הלוי על הרמב"ם חידושי הגרי"ז למסכתות שבש"ס וקידוש החודש  חידושי הגר"ח והגרי"ז.  חידושי הגרי"ז - על התורה
 שם השושלת:  סולובייצ'יק 
 אב:  חיים הלוי סולובייצ'יק 
 אם:  ליפשא סולובייצ'יק 
 צאצאים:  יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (ירושלים)  רפאל סולובייצ'יק  מאיר סולובייצ'יק  משולם דוד הלוי סולובייצ'יק  ליפשא סולובייצ'יק 
 
 תפקידים נוספים:  רב, ראש ישיבה 
 
הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק (ידוע בשם הגרי"ז, או הרב מבריסק או ר' וועלוול; כ' בתשרי תרמ"ז, 19 באוקטובר 1886 – ט' בתשרי תש"ך, 11 באוקטובר 1959) היה רב העיר בריסק וראש הישיבה בבריסק, ואחר כך בירושלים. מנהיג הציבור החרדי-ליטאי אחרי שנת 1954. נחשב מתנגד תקיף לציונות.
חייו

נולד לרבי חיים מבריסק שכיהן באותה תקופה כראש ישיבת וולוז'ין, ולליפשא בת הרב רפאל שפירא, חתנו של הנצי"ב. נודע כעילוי, בגיל צעיר. נישא לאלטע הענדיל, ילידת ירושלים, בת הרב חיים אוירבך (נכדו של ה"אמרי בינה"). בעת מלחמת העולם הראשונה שהה בוורשה בירת פולין, ונתמנה שם לראש ישיבת תורת חיים לצד גיסו הרב צבי הירש גליקסון.
בשנת 1918, לאחר פטירת אביו, מונה לרבה של בריסק. בעת פרוץ מלחמת העולם השנייה שהה בעיר המרפא קריניצה, הרחק מביתו, ומאז לא חזר לעיר בריסק.
בתקופת רבנותו בבריסק, שלח אליו הרב אליעזר יהודה פינקל, ראש ישיבת מיר, תלמידים מובחרים כדי שישמעו את שיעוריו.
הוא הגיע לווילנה, בחלון הזמן שבו אפשר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב להמוני יהודים, ובהם בני ישיבות רבים, להימלט משטחי הכיבוש הגרמני בפולין, אל וילנה שנכבשה בידי הסובייטים. בווילנה התארגן סביבו מחדש ה"קיבוץ", קבוצת הבחורים ששמעה שיעורים מפיו. בשיעורים בווילנה בתקופה זו השתתפו בין היתר: רבי דוד פוברסקי, רבי אליהו חזן, רבי נח שימנוביץ ורבי הלל כגן.
הוא הצליח להימלט מאירופה בשנת 1941 ועלה לירושלים. רעייתו ושלושה מילדיו נרצחו בשואה.
בשנת 1945 החל למסור שיעורים בביתו לבניו ולמספר תלמידים נבחרים, בהם רבי יצחק חיים קרנסקי, רבי חיים אהרון טורצין, רבי צבי האפור, רבי יעקב משה בנו של רבי ברוך בר ליבוביץ ורבי אברהם לנדא – האדמו"ר מסטריקוב. בהמשך הצטרף גם הרב אברהם פרבשטין.
בשנותיו האחרונות סבל הרב סולובייצ'יק ממחלת ריאות קשה ושהה לשם כך מספר פעמים בשווייץ, עבור האוויר הצח שבה. בביקוריו בשווייץ היה לאורחו של וולף רוזנגרטן, נדיב ידוע שתרם מהונו ליהודי ארץ ישראל.
הרב מבריסק נפטר בערב יום הכיפורים, יום ראשון, ט' בתשרי ה'תש"ך, 11 באוקטובר 1959. הלווייתו התקיימה בבוקר יום שלישי בירושלים בהשתתפות כ-20,000 אנשים ולא נישאו בה הספדים. הוא נקבר בהר המנוחות בירושלים. הספדו של אחיינו, הרב יוסף דב הלוי סולובייצ'יק, התפרסם בשם "מה דודך מדוד".
דרכו בלימוד ובפסיקת הלכה

בדרך לימודו היה הרב סולוביצ'יק תלמיד מובהק של אביו, רבי חיים מבריסק: ניתוח מעמיק של כל הלכה למרכיביה הבסיסיים, והעלאת תובנות חדשות שנגזרות משורשו המדויק של הדין, והתמקדות דווקא בפורמליזם של ההלכה וזאת בניגוד מובהק לדרך לימודו של החזון איש אשר התמקד בהנמקה של ההלכה.
התפרסם בהחמרתו בשמירת המצוות, ובשאלות הלכתיות השנויות במחלוקת הקפיד לצאת ידי כל הדעות. ישיבות בריסק והקהילות שסביבן רואות בו את רבן וממשיכות את דרכו בנקיטת חומרות הלכתיות ובשיטת לימודו. החמרתן באה לידי ביטוי, למשל, בכך שאנשיהן אינם אוכלים אוכל שבושל בכלים שאינם שלהם, ושוחטים ומכשירים את הבשר בעצמם בביתם.
עמדותיו בשאלות ציבוריות

הרב סולובייצ'יק היה מתנגד מובהק של הציונות ומדינת ישראל ואף ניסה לערער ולהמעיט את סמכותה של הרבנות הראשית, אך ראה את ניצחון מלחמת העצמאות בניגוד לכל היגיון נס גמור. הוא לא הביע את דעתו בפומבי בעניין ההצבעה בבחירות לכנסת. פורסם בשמו שזו אינה מצווה גדולה שהרב אהרן קוטלר צריך להגיע בשבילה במיוחד מארצות הברית, ואינה עבירה גדולה שהרבי מסאטמר צריך לבוא בשבילה מארצות הברית. לקראת הבחירות לכנסת הרביעית, שנערכו שבועות ספורים לאחר פטירתו, פורסם בעיתונות החרדית כרוז שכתב ובו תמיכה בהצבעה בבחירות. לדברי המפרסמים הוא ביקש לפרסם את הדברים רק סמוך למועד הבחירות. חוגי נטורי קרתא והעדה החרדית, טענו שהכרוז מזויף[דרוש מקור].
מלחמתו נגד הממסד הייתה חסרת פשרות, אך בגישה שונה מנטורי קרתא. הוא התנגד להפגנות שלהם בטענה: "האם ברוסיה הייתם מעיזים להפגין נגד השלטון? הלא הייתם חוששים לחייכם! מדוע אם כן כאן, בארץ ישראל, אתם מפגינים נגד הציונים?... אם כן, בסתר לבכם גם אתם נתפסתם לציונות!".
בשונה מהאנטי־ציונים הקיצונים כמו הרבי מסאטמר, גילה הערכה לרבנים מסוימים שתמכו בציונות. כך למשל כתב לרב קוק ביטויים כמו "פאר הדור" ו"הדר"ג הרמה שליט"א". על הרב הרצוג אמר שהוא גאון וצדיק. החשיב במיוחד את הרב יעקב משה חרל"פ, ובבואו לירושלים שלח את בניו לחזות באמירת שיר השירים שלו בערב שבת. הוא ביקר אצל הרב חרל"פ כשחלה. ראש ישיבת מרכז הרב הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא היה ממקורביו, והרב מבריסק אף ביקש שיביאו לו מאמרים וחידושי תורה משל הרב שפירא.
נודע במלחמתו נגד גיוס בנות. התנגד לכל הסכם עם ראש הממשלה, דוד בן-גוריון. אף על פי שמנהיגם של הליטאים, החזון איש, נפגש עם בן-גוריון, הרב מבריסק התנגד לכל דו-שיח עם הציונים. עם זאת שררו יחסי הערכה בינו לבין החזון איש, והרב אסר על קנאי ירושלים לפרסם מודעות נגד החזון איש בעקבות הביקור, ואף התבטא כי ייאלץ לעזוב את ירושלים אם יעשו כך. מאבק נוסף שלו שיזם הוא מחאה על חפירות קברים בטבריה.
מתלמידיו

רבי יונה קרפילוב - מחבר "יונת אלם"
רבי אריה לייב מאלין - ראש ישיבת "בית התלמוד" בארצות הברית
רבי יחיאל מיכל פיינשטיין - ראש ישיבת תפארת ירושלים בניו יורק, לימים חתנו וראש כולל בית יהודה בתל אביב ובני ברק
רבי אריה פומרנצ'יק - מחבר "עמק ברכה"
רבי אליהו חזן - ראש ישיבת תורה ודעת
רבי נח שימנוביץ - ראש ישיבת כפר חסידים
רבי אברהם אביגדור לנדא - האדמו"ר מסטריקוב (למד אצלו גם בירושלים)
הרב אלעזר מנחם מן שך - ראש ישיבת פוניבז' ונשיא מועצת גדולי התורה
הרב משה שמואל שפירא - ראש ישיבת באר יעקב
הרב מרדכי אליפנט - ראש ישיבת איתרי
הרב יהודה גרשוני - ראש ישיבת "יבנה" בברוקלין
הרב רפאל שפירא - ראש ישיבת תפארת ישראל בחיפה
הרב חיים אהרן טורצ'ין - ראש ישיבת "מצוינים"
הרב חיים שלמה ליבוביץ - ראש ישיבת פוניבז'
הרב חיים יעקב גולדוויכט - ראש ישיבת "כרם ביבנה"
הרב אפרים זלזניק
הרב זאב צ'צ'יק - בעל 'תורת זאב'
ילדיו

הרב יוסף דב, היה ממלא מקומו בראשות הישיבה
ליפשע, אשת הרב יחיאל מיכל פיינשטיין, שהיה ראש כולל בית יהודה בבני ברק
הרב משולם דוד, ראש ישיבת בריסק בשכונת גבעת משה
רפאל סולובייצ'יק, סייע לאביו בעניינים ציבוריים
הרב מאיר סולובייצ'יק, היה ראש ישיבת בריסק בשכונת זיכרון משה
רבי חיים (נפטר בהתשס"ד).
רבקה, אשת הרב יעקב שיף, ראש כולל בריסק בשכונת זיכרון משה
לרב סולובייצ'יק היו עוד חמישה ילדים, שנים מהם נפטרו בצעירותם ושלושה נרצחו עם אמם בשואה.
מספריו

חדושי מרן רי"ז הלוי על הרמב"ם
חידושי הגרי"ז למסכתות שבסדר קדשים - סטנסיל (נכתב במכונת כתיבה על ידי תלמידים)
חידושי הגר"ח והגרי"ז - סטנסיל
חידושי מרן רי"ז הלוי על התורה - נכתב על ידי המחבר, מודפס בכתב רש"י
חידושי מרן רי"ז הלוי על מסכתות יומא וסוכה והלכות קידוש החודש
ליקוטי הגרי"ז - לקט מתוך ספרים שנדפס בהם חדושי תורה משמו
חידושי הגרי"ז - על התורה - נכתב על ידי תלמידים, מודפס במכונת כתיבה. מהדורה חדשה ומורחבת - הוצאת מישור תשע"ו (בתוך "בית הלוי על התורה")
אגרות מרן רי"ז הלוי - שמעון יוסף מלר, תשס"ח
ילקוט מכתבים ממרן הגרי"ז מבריסק - הרב נתנאל פרץ מאירסון, תשס"ט
רשימות תלמידים ממרן הגרי"ז הלוי ליקוט מכתבי ושמועות תלמידים, בהוצאת מכון דעת סופרים. על התורה: תשע"ו, על סדר הנ"ך וסידור התפילה: תשע"ז
רוב חידושי תורתו מצויים בספרי תלמידיו או בשמועות העוברות ב"עולם הישיבות".
לקריאה נוספת

שמעון יוסף מלר, עובדות והנהגות לבית בריסק ארבעה כרכים
שמעון יוסף מלר, הרב מבריסק, סיפור חייו בארבעה כרכים
הרב יוסף דב סולובייציק, מה דודך מדוד. בתוך: דברי הגות והערכה, עמודים 57-97
נפתלי רוטנברג, יאיר הלוי, הרב מבריסק: רבי יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק, בתוך: בנימין בראון, נסים ליאון, עורכים, הגדולים – אישים שעיצבו את פני היהדות החרדית בישראל, עמודים 570-550
הערות שוליים

↑  ביידיש: דער בריסקער רב ; בדור שלפניו כונה בכינוי "הרב מבריסק" הרב יהושע לייב דיסקין ("המהרי"ל דיסקין").
↑  אשר זלקא ראנד (עורך), "הרב ר' יצחק זאב סאלאווייציק", תולדות אנשי שם ח"א, ניו יורק, תש"י, עמ' 89, באתר היברובוקס;  וכן דוד תדהר (עורך), "מאיר אדלבוים", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1576
↑  גדולי התורה שנמלטו לווילנה, הצופה, 6 בדצמבר 1939
↑  הרבנים רי"ז סולוביטשיק ורא"י פינקל הגיעו לארץ, הצופה, 16 בפברואר 1941
↑  דב אליאך, בסוד שיח, עמוד 404
↑  חרות⁩, הרב סולובייצ'יק הובא למנוחות, ‏14 אוקטובר 1959⁩
↑  כתב העת הפרדס, שנה ל"ד, חוברת ב', חשוון תש"ך, עמ' 35–38, מרן הגאון מבריסק זצללה"ה איננו, באתר היברו בוקס
↑  הרב יצחק זאב סולובייצ'יק באתר GRAVEZ
↑  שלמה לורינץ, במחיצתם של גדולי התורה, עמ' 159.
↑  שלמה לורינץ, במחיצתם של גדולי התורה, עמ' 182.
↑  מלר, שמעון יוסף, "השקפה טהורה וברורה", עובדות והנהגות- ב, ירושלים, תשנ"ט, עמ' קל"ח
↑  המודיע כה תשרי תש"ך.
↑  שלמה לורינץ, במחיצתם של גדולי התורה, עמ' 182
↑  המכתב נדפס ב"הדרום", תשרי תשל"ז.
↑  הרב אליעזר מלמד, הרב קוק ובית בריסק.
↑  "עובדות והנהגות לבית בריסק", ח"ד, עמ' ס"ב–ס"ג. גם שם מובא שהקפיד גם על כבוד גדולי תורה שדעתם ביחס למדינה הייתה שונה מדעתו. וראו גם אצל: הרב שריה דבליצקי, 'בינו שנות דור ודור', בפרק המוקדש לרב חרל"פ; וכן ראו כאן בחלק האחרון.
↑  הרב חיים אביהוא שוורץ, באר אברהם, פתיחה; הרב אברהם ישראל סילבצקי, ספר הזיכרון אשל אברהם, מאמר שלושה כתרים
↑  הרב מבריסק חלק ג'
↑  שמעון יוסף מלר, הרב מבריסק חלק ב, 193.
↑  חידושים שכתב לפני מלחמת העולם השנייה נדפסו לאחר פטירתו: קונטרס חידושים וביאורים בפרק ה' דיומא, בתוך: ישורון - יז, ניסן תשס"ו, עמ' תכא-תלח, באתר היברובוקס.
↑  ראו גם את דברי העורך, שמחה אלברג, בעמ' 3-2
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304623605171  GND: 13730997X  ISNI: 0000 0000 6687 6460  LCCN: n88030649  VIAF: 48306351   WorldCat (עם VIAF): 48306351 
בצעירותו
בירושלים
עם רבי מנחם זמבה, נראה גם בנו יוסף דוב
אהרן משה קיסילוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בספטמבר 1866 סוראז', רוסיה 
 פטירה:  9 בספטמבר 1949 (בגיל 82) חרבין, הרפובליקה העממית של סין 
 תקופת הפעילות:  ? – 9 בספטמבר 1949 
 
הרב אהרן משה קיסילוב (תרכ"ו – ט"ו באלול תש"ט, 9 בספטמבר 1949) היה רב ופוסק ברוסיה ובחרבין ורב הראשי של המזרח הרחוק כולו. תמך בציונות ועודד להצטרף ולתרום למוסדות הציוניים.
ציור על פי תמונה של הרב קיסילוב על כריכת ספרו של דב בער קוטלרמן - די אָפּגעשטויסענע (הנידחת)