stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדגרדו מורטארה

| --- | --- |

אדגרדו מורטרה מימין; התמונה צולמה בערך ב-1880
 לידה:  27 באוגוסט 1851 מדינת האפיפיור בולוניה, מדינת האפיפיור
 פטירה:  11 במרץ 1940 (בגיל 88) בלגיה לייז', ממלכת בלגיה
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית
 
פיוס אדגרדו לוי מורטַארַה אינטלקית: (caso Mortara ;27 באוגוסט 1851 - 11 במרץ 1940) היה נזיר אוגוסטיני איטלקי. מורטרה נולד למשפחה יהודית, אך נטבל לנצרות בסתר על ידי המשרתת. כשהדבר נודע הוצא מביתו בכח בגיל שש על ידי משטרת הוותיקן. פרשת חטיפתו גרמה לסערה בקרב יהודי אירופה ובקרב חוגים ליברליים באירופה ובארצות הברית.
אדגרדו מורטארה היה בנו של סוחר יהודי מבולוניה, אז במדינת האפיפיור שבאיטליה. בגיל שנתיים, בזמן שלקה במחלה קשה, הוטבל בסתר לנצרות הקתולית על ידי מוריסי, משרתת נוצרית של המשפחה, מתוך אמונתה שבכך היא תציל את הילד. טבילה על ידי איש זר במקרה חירום שבו לא היה סיפק להביא את הנטבל לפני כומר, כמו סכנת חיים עקב מחלה, הוכרה על ידי הכנסייה כתקפה לכל דבר ולפיכך היה מורטרה קתולי לפי הנצרות.
כשהיה אדגרדו כבן שש, סיפרה מוריסי את דבר הטבילה לרשויות. החוק אסר על גידול של קתולי בידי לא-קתולים, וב-24 בינואר 1858 הגיעה המשטרה ולקחה את הילד מידי הוריו כדי שיחונך על ידי הכנסייה. כל מאמצי המשפחה להחזיר את הילד לידיהם נכשלו. ב-1859 יצא משה מונטיפיורי לרומא על מנת להביא לשחרורו של הילד, אולם בקשתו, יחד עם כל שאר הבקשות, נדחתה על ידי האפיפיור פיוס התשיעי.
בבגרותו של מורטארה הוא שינה את שמו לפיוס, ונכנס למסדר האוגוסטיני. במהלך הזמן הפך מורטארה לחבר בעל מעמד חשוב במסדר. ב-1870 נאם לפני ועידת הוותיקן הראשונה, ופעל כמיסיונר בגרמניה ובניו יורק, וקיבל את התואר "מיסיונר אפיפיורי". ב-1879 הורשה על ידי הכנסייה לחדש את קשריו עם משפחתו היהודית. מורטארה מת במנזר בלגי ב-1940.
חשיבותה של חטיפתו של מורטארה והשפעתה חרגו מעבר לחייו וחיי משפחתו. הפרשה התפרסמה ברחבי העולם וגרמה לחוגים התומכים בחופש דת ובערכים ליברליים להביע מחאה בכל רחבי אירופה וארצות הברית. המחאות נגד פעולות אלה של הכנסייה אף הוגשו באופן רשמי על ידי מספר ממשלות אירופיות (בהם פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ונפוליאון השלישי, קיסר צרפת) ומאוחר יותר גם נשיא ארצות הברית יוליסס ס. גרנט.
השפעתה של הפרשה על העולם היהודי הייתה רבה. פרשה זו אף היוותה אחת מהסיבות להקמת "כל ישראל חברים". זהו המקרה הראשון לאחר האמנציפציה שבו הייתה אפשרית מחאה רשמית ופומבית של יהודי איטליה.
בתרבות הפופולרית

המחבר דייוויד קרצר כתב את הספר "חטיפתו של אדגרדו מורטרה", המבוסס על המקרה ובשנת 2016 יצאה לדרך הפקת סרט על המקרה בבימויו של סטיבן ספילברג, על פי תסריט של טוני קושנר ובכיכובם של מארק ריילנס ואוסקר אייזק.
לקריאה נוספת

חטיפתו של אדגרדו מורטרה, מאת דייוויד קרצר.
רמב"ם

ערך זה עוסק ברבי משה בן מימון. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

דיוקנו הנפוץ של הרמב"ם, המבוסס על תמונה, ככל הנראה דמיונית, מן המאה ה-18
 לידה:  1135 ד'תתצ"ח  קורדובה, האימפריה המוראביטונית
 פטירה:  13 בדצמבר 1204 (בגיל 69 בערך) כ' בטבת ד'תתקס"ה  פוסטאט, הסולטנות האיובית 
 כינוי:  הרמב"ם, הר"מ, הנשר הגדול, המיימוני, הרב המורה, רבינו משה
 מקום קבורה:  ישראל קבר הרמב"ם, טבריה
 מדינה:  אל-אנדלוס, מרוקו, מצרים
 מקום פעילות:  קהיר, פוסטאט
 תקופת הפעילות:  ? – 13 בדצמבר 1204 
 רבותיו:  מימון הדיין, יוסף אבן מיגאש, יהודה הכהן אבן סוסאן
 תלמידיו:  אברהם בן הרמב"ם, יהונתן הכהן מלוניל, יוסף בן יהודה אבן עקנין
 חיבוריו:  מילות ההגיון, פירוש המשנה, משנה תורה, אגרות, תשובות הלכתיות, מורה הנבוכים, כתבים רפואיים וכתבים שאבדו או נשמרו רק בחלקם.
 אב:  מימון הדיין
 צאצאים:  בנו, אברהם בן הרמב"ם נכדו, דוד הנגיד בן נינו, יהושע הנגיד נכד נינו, דוד הנגיד (השני)
 
 תפקידים נוספים:  יועץ ורופא אישי של מלך מצרים
 
 חתימה:   
 
| --- | --- |
 זרם:  אריסטוטליאניזם (אנ'), יהדות רבנית
 תחומי עניין:  הלכה, תאולוגיה, מטאפיזיקה, לוגיקה, אתיקה, רפואה, אסטרונומיה
 עיסוק:  פילוסוף, דיין, סופר, אסטרונום, רופא סופר, רב, רופא 
 הושפע מ:  אריסטו, אל-פאראבי, אבן באג'ה, אבן סינא
 השפיע על:  כמעט כל הוגה יהודי שקם אחריו, תומאס אקווינס, ברוך שפינוזה, גוטפריד לייבניץ ואחרים
 יצירות ידועות:  משנה תורה, ספר המצוות לרמב"ם, הקדמות הרמב"ם, שמונה פרקים לרמב"ם, איגרת תימן, מורה נבוכים, פירוש המשנה לרמב"ם, מילות הגיון 
 צאצאים:  אברהם בן הרמב"ם 
 
רבי משה בן מימון (ד'תתצ"ח, 1138 – כ' בטבת ד'תתקס"ה, 13 בדצמבר 1204), המכונה בדרך כלל בראשי תיבות רמב"ם או הרמב"ם (בערבית מוכר כמוסא בן מימון או כאבן עבד אללה, ובלשונות אירופה כמיימונידֶס) היה רב ספרדי ופילוסוף, מגדולי הפוסקים בכל הדורות, מחשובי הפילוסופים בימי הביניים, איש אשכולות ורופא. הרמב"ם השפיע באופן משמעותי על תרבותו של העם היהודי ועל כן הוא אחד האישים החשובים והמוערכים ביותר ביהדות. עליו נאמר "ממשה עד משה לא קם כמשה" והוא אף הוכתר בכינוי "הנשר הגדול". הרמב"ם החזיק במשנה רציונליסטית מובהקת שבאה לידי ביטוי בכתביו.
מעמדו של הרמב"ם כפוסק גדול כמעט משל כל פוסק אחר. הקודקס ההלכתי שלו, "משנה תורה", מקיף באופן כמעט בלעדי את כל תחומי ההלכה, ומהווה מקור בסיסי בכל דיון הלכתי. על דבריו נתחבר מספר עצום של פירושים וחיבורים. רבי יוסף קארו, השתית את חיבורו "שולחן ערוך" בראש ובראשונה על פסקי הרמב"ם, שאותו הוא מנה כאחד משלושת "עמודי ההוראה". אף שלא פרסם את פירושו לתלמוד, במהלך לימוד של כמעט כל סוגיה תלמודית, דברי הרמב"ם, הנדלים מחיבוריו השונים, מהווים מקור חשוב בהבנת הסוגיה.
מכתביו של הרמב"ם בתחום ההגות הושפע כמעט כל הוגה יהודי שקם אחריו, החל מרבי מנחם המאירי, דון יצחק אברבנאל, ברוך שפינוזה, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ישעיהו ליבוביץ ועוד. הוכר כפילוסוף וכרופא גם בתרבויות הערביות והאירופיות והשפיע על מגוון הוגים כגון תומאס אקווינס, גוטפריד לייבניץ ואף אייזק ניוטון. על ספרו מורה הנבוכים הוציא האפיפיור הונוריוס הרביעי כתב הגנה.
הרמב"ם היה בקיא בספרות הפילוסופית היוונית והאמין שהידע המדעי אינו סותר את האמת המקראית. כתביו קיימים ועומדים לא רק כפירוש למקרא אלא אף כיצירות פילוסופיות בפני עצמן. כמו כן, כתביו מעידים גם על כך שהייתה לו השכלה רחבת-היקף בפיזיקה, באסטרונומיה, במתמטיקה, ברפואה ובלוגיקה של זמנו.
קורות חיים > לידתו

הרמב"ם נולד בקורדובה שבאל-אנדלוס (לימים ספרד), לרבי מימון הדיין, שכיהן כדיין הקהילה בעיר.
על תאריך הולדתו קיימות עדויות סותרות. בסוף פירושו למשנה כתב הרמב"ם: ”אני משה בר מימון הדיין... התחלתי לחבר פירוש זה הספר ואני בן שלוש ועשרים שנה והשלמתיו במצרים ואני בן שלושים שנה שהיא שנת ט' וע' לשטרות”. כוונתו שסיים בשנת א'תע"ט למניין השטרות, המקבילה לשנת ד'תתקכ"ח לבריאת העולם (1168). אם נולד שלושים שנה לפני סיום כתיבת הספר, הרי שנולד בשנת ד'תתצ"ח (1138). לעומת זאת, באיגרת המיוחסת לנכדו של הרמב"ם, רבי דוד הנגיד, נכתב שהרמב"ם נולד כ-3 שנים קודם לכן, בי"ד בניסן ד'תתצ"ה (30 במרץ 1135). איגרת זו ומקבילותיה נחשבות פחות מדויקות ומהימנות לעומת דברי הרמב"ם עצמו בסוף פירושו למשנה. כיום מעדיפים חוקרים רבים את התאריך של שנת ד'תתצ"ח.
קורות חיים > שמו ומוצאו

משפחתו של הרמב"ם נקראה 'בן עובדיה' (בערבית: 'אבן עבד אללה'), על שם אבי המשפחה הראשון ברשימות היחס של הרמב"ם, ר' עובדיה דיין קורדובה. יש הממשיכים את שושלת היוחסין של הרמב”ם עד רבי יהודה הנשיא, חותם המשנה, המתייחס לזרעו של דוד המלך.
בין הרמב"ם לר' עובדיה דיין קורדובה 7 דורות:
ר' עובדיה הדיין
ר' שלמה
ר' עובדיה הדיין
ר' יוסף הדיין
ר' יצחק הדיין
ר' יוסף החכם
ר' מימון הדיין
הרמב"ם
בערבית הוא מוכר כמוסא בן מימון (موسى بن ميمون), או בשמו הערבי המלא: ابو عمران موسى بن ميمون بن عبد الله القرطبي الإسرائيلي, אבּו עמראן מוסא בן מימון בן עבדאללה אל-קרטבי אל-אסראא'ילי (איש קורדובה הישראלי). בלשונות אירופה מקובל לכנות את הרמב"ם Maimonides (מיימונידס), על שם האופן בו נכתב שמו ביוונית: Μωησής Μαϊμονίδης (מואיסיס מאימונידיס), בוויכוח ברצלונה הוא כונה מאישטרי משה די גיפטי (אדוני משה המצרי).
קורות חיים > קורות חייו בצעירותו

את חינוכו והשכלתו רכש הרמב"ם מאביו רבי מימון הדיין, ומכתבי מורו המובהק של רבי מימון – רבי יהוסף אבן מיגאש, אשר שימש כראש ישיבת אליסנה, והעיד עליו הרמב"ם: "כי לב האיש ההוא בתלמוד מבעית למי שיסתכל בדבריו ועומק שכלו בעיון עד אשר כמעט נאמר בו 'וכמוהו לא היה לפניו מלך' במנהגו ובדרכו". הרמב"ם ראה עצמו גם כתלמידו של רבו של הר"י מיגאש - רבי יצחק אלפסי, הרי"ף. למרות הערצתו לרבותיו לא נמנע לימים מלחלוק עליהם בהלכה. כן למד את כתבי רב שמואל בן חפני גאון, שהשפיע עליו בשיטתו.
הצמאון של הרמב"ם לחכמה יצר חברות בינו לבין בנו של ג'אבר אבן אפלח (אנ') האישביליי, חכם מוסלמי, והם למדו יחד מתמטיקה, רפואה ופילוסופיה. יחד עם לימודים אלה שקד הרמב"ם על לימוד התורה, הגה בכתבי הקודש, בתלמוד ובגאונים, ותוך זמן קצר יצא לו שם של עילוי.
בשנת 1148, כשהיה בן עשר (או שלוש עשרה), נאלצה משפחתו לעזוב את קורדובה שבספרד בעקבות פלישתם של אל-מֻוַוחִידוּן מצפון אפריקה ורדיפתם את יהודי האזור.
לאחר מסע נדודים שארך כעשר שנים, ניסתה המשפחה להתיישב בעיר פאס שבמרוקו, אך גם שם לא האריכו ימי שלוותם, וכעבור חמש שנים נאלצו לעזוב את העיר, עקב התפשטות שלטונם של אל-מֻוַוחִידוּן. לפי חלק מהמקורות הם עזבו את העיר כאשר הוצא להורג רבי יהודה הכהן אבן סוסאן, מהחכמים הגדולים של העיר פאס ולדבריהם הוא היה רבם של רמב"ם ואחיו דוד. מקורות מוסלמיים, שמהימנותם שנויה במחלוקת בין החוקרים, אף מספרים כי הרמב"ם אולץ להתאסלם למראית עין באותה תקופה. ההיסטוריון הערבי אבן אלקפטי (אנ') (בערך 1172–1248), שהיה חברו הקרוב של יוסף אבן שמעון, תלמידו המובהק של הרמב"ם, מתאר כי במהלך אותן גזרות חי הרמב"ם כאנוס וקיים מצוות אסלאם מסוימות, כקריאת הקוראן והתפילה, עד שהתאפשר לו לצאת למצרים ולחזור ליהדותו בגלוי. גם אבן אבי אֻצַיבִּיעה (אנ') מספר ש”הראיס מוּסַי התאסלם במגרב, שינן קוראן ועסק בפִקְה”. מאיגרת שכתב הרמב"ם באותו הזמן ליהודים הנרדפים, איגרת השמד, עולה כי הוא התיר לומר את השהאדה, הצהרת האמונה האיסלמית, שהייתה הדרישה מצד אל-מֻוַוחִידוּן, במקרים של פיקוח נפש. אמנם, גם משמעות דברי הרמב"ם באיגרת השמד עצמה נתונה במחלוקת בין החוקרים.
קורות חיים > המעבר בארץ ישראל

בשנת 1165 הפליגו הרמב"ם ומשפחתו מסאוטה (מאוחר יותר מרוקו הספרדית, כיום ספרד), אל עכו שבארץ ישראל, והתיישבו בה. הקהילה היהודית בעכו הייתה בימים ההם מהגדולות בארץ ישראל, וקיבלה בכבוד רב את משפחת הרמב"ם. רב העיר עכו, רבי יפת בן רבי אליהו, התקשר בקשרי ידידות עם הרמב"ם, ידידות שנמשכה גם לאחר שנים באמצעות קשרי מכתבים, ולבסוף על ידי מינויו של רבי יפת כאחד הדיינים בקהילת אלכסנדריה, שהייתה תחת מרותו של הרמב"ם כראש רבני מצרים. חמישה חודשים לאחר העלייה לארץ ביקרו הרמב"ם, אביו ורבי יפת בירושלים, שהו שם שלושה ימים, משם הם נסעו לחברון, והתפללו במערת המכפלה.
את ביקורו בארץ תיאר הרמב"ם כך:
בליל אחד בשבת בארבעה ימים לחודש אייר נכנסתי לים, וביום שבת, עשירי לאייר שנת תתקכ"ה עמד עלינו נחשול שבים לטבענו והיה זעף גדול בים, ונדרתי עלי: שני ימים אלו אצום בהם ואתענה בהם... ואצווה על בני לעשות כן עד סוף כל הדורות, ויתנו צדקה כפי כוחם...
בליל אחד בשבת, ג' ימים לירח סיוון, יצאתי מן הים בשלום ובאתי לעכו ונצלתי מן השמד והגענו לארץ ישראל. יום זה נדרתי שיהיה יום ששון ושמחה...
וביום שלישי בשבת, ד' חשוון, יצאנו מעכו לעלות לירושלים תחת סכנה, ונכנסתי לבית הגדול והקדוש והתפללתי בו, ביום חמישי, ששה ימים לירח מרחשון.
ובאחד בשבת, ט' בחודש חשוון יצאתי מירושלים לחברון, לנשק קברי אבותי במערה...
ושני ימים אלו... נדרתי שיהיו יום טוב ותפילה ושמחה לה' לאכילה ולשתייה...
וכשם שזכיתי וראיתי בחורבנה כך אזכה אני וכל ישראל לראות בנחמתה, אמן.
יש סוברים ש"הבית הגדול והקדוש" הוא הר הבית, אך אחרים כתבו שזהו כינוי לבית המקדש, שבו ודאי לא היה הרמב"ם, ועל כן ייתכן שכוונתו לבית כנסת אחר בירושלים.
קורות חיים > מותו ולאחר מותו

הרמב"ם נפטר בפוּסטאט (כיום חלק מקהיר) שבמצרים בכ' בטבת ד'תתקס"ה (13 בדצמבר 1204) בגיל 66. בנו רבי אברהם מילא את מקומו בהנהגת יהודי מצרים. הוא וצאצאיו כיהנו כנגידים ועמדו בראש זרם דתי-חסידי, המוכר במחקר בשם חסידי מצרים. המסורת אומרת שלפי דרישתו המפורשת של הרמב"ם "אל נא תקברוני במצרים", הועברה גופתו ממצרים לטבריה ובה אכן עומד ציון שמקובל כמקום קבורתו. בחלקה זו קבורים אף השל"ה הקדוש ורבן יוחנן בן זכאי.
היו ששללו מסורת זו וטענו שהרמב"ם נקבר, ככל הנראה, בחברון, בסמוך למערת המכפלה. טענה זו הובאה על ידי ד"ר אהרן קמינקא, שנטל חלק בוויכוח שהתנהל על גבי עיתון "הארץ" בנושא זה, והיא מבוססת על כתב יד מהמאה ה-16, שם נכתבו הדברים. דעה זו מובאת גם בהגהת ר' שמואל שולם (אנ') על ספר יוחסין: "ויש אומרים שנקבר בין האבות בחברון".
בשנת 2009 נחנך בסמוך לקברו של הרמב"ם מרכז מבקרים חדש, מרכז מורשת הרמב"ם, המציג את פועלו.
ספריו וכתביו

| כתבי הרמב"ם - רבי משה בן מימון |
| --- | --- | --- |
| כתבים הלכתיים | פירוש המשנה • ספר המצוות • תשובות הרמב"ם • משנה תורה: ספר המדע • ספר אהבה • ספר זמנים • ספר נשים • ספר קדושה • ספר הפלאה • ספר זרעים • ספר עבודה • ספר קרבנות • ספר טהרה • ספר נזיקין • ספר קניין • ספר משפטים • ספר שופטים |  |
| כתבים פילוסופיים | מילות הגיון • מורה הנבוכים |  |
| הקדמות לפירוש המשנה | הקדמה לפירוש המשנה • הקדמה לפרק חלק • הקדמה למסכת אבות - "שמונה פרקים" |  |
| איגרות | איגרת השמד • איגרת תימן • איגרת תחיית המתים |  |
| כתבים רפואיים | פרקי משה • קיצורי גלינוס • על שמות הרפואות • תשובות רפואיות • ספר הסמים וההישמרות מפני הסממנים הקטלניים |  |
מקום נכבד תופסים ספרי הרמב"ם וכתביו בספרות התורנית. הרמב"ם היה האדריכל הגדול של ההלכה היהודית לדורותיה ואמן התִמצות והסדרנות. הוא הרבה להשתמש בעט הסופר אשר בידו וכתביו המרובים עוסקים בענפים שונים: ביאורים לדברי חז"ל, פסקי הלכה, פילוסופיה, רפואה, תשובות ואגרות לקהילות יהודיות שונות ועוד.
ספריו וכתביו > חיבורים מוקדמים

בבחרותו כתב הרמב"ם בשפה "רבנית" (עברית מתובלת בארמית) מספר חיבורים. חיבורים אלו נכתבו כטיוטות, והרמב"ם לא הספיק להגיהם ולהוציאם לאור; רובם אבדו, ונותרו רק שרידים מהם.
"פירוש הלכות קשות שבכל התלמוד" על רוב מסכתות התלמוד הבבלי.
"הלכות הירושלמי" – ספר המלקט הלכות מתוך התלמוד הירושלמי בדומה לחיבורו של הרי"ף על התלמוד הבבלי. (שרידים מחיבור אבוד זה, יצאו לאור בשנת 1947 במהדורת שאול ליברמן).
קונטרסי השגות על הרי"ף בסוגיות בודדות בתלמוד.
"מילות הגיון" (או בשמו המלא והמדויק: "ביאור מלאכת ההגיון") – חיבור פילוסופי המרכז באופן נהיר ותמציתי את עיקרי הלוגיקה האריסטוטלית. הספר דן במשפט ובחלקיו, בהיקש והסקת מסקנות, במדע ובמטאפיזיקה. הספר נכתב במקור בערבית יהודית ותורגם על ידי משה אבן תיבון. יש המפקפקים בייחוסו של הספר לרמב"ם.
"מאמר העיבור" – על נושא עיבור השנה והלוח העברי.
ספריו וכתביו > פירוש המשנה

בגיל 23 (בשנת ד'תתקכ"א, 1161), בהיותו במרוקו, החל הרמב"ם בחיבור פירושו למשנה, שכונה על ידי תלמידיו כתב אל-סראג (בערבית: "ספר המאור"). החיבור הוא פירוש מקיף ובהיר על כל מסכתות המשנה. בדרך כלל פירש הרמב"ם את המשנה לפי מסקנת התלמוד באשר לפירושה, ואף ציין את פסק ההלכה. לעיתים רחוקות ישנן סתירות בין פסק ההלכה שפסק הרמב"ם בפירוש המשנה, לבין פסק ההלכה שפסק בספר "משנה תורה". הרמב"ם כתב בתשובה כי יש לסמוך על משנה תורה שנכתב מאוחר יותר, וכשכתב את המהדורה הראשונה של פירוש המשנה סמך על דברי הגאונים ובפרט רב חפץ גאון, ולאחר בירור חזר בו ותיקן את הדברים במהדורות מאוחרות של פירוש המשנה.
בתחילת פירוש המשנה כתב הרמב"ם הקדמה היסטורית, שבה הוא סוקר את השתלשלות התורה שבעל פה. בתחילת פרק חלק במסכת סנהדרין ישנו פירוש ארוך שזכה לשם "הקדמת הרמב"ם לפרק חלק", שבה הוא קבע את שלושה עשר עיקרי האמונה היהודית וענייני שכר ועונש. למסכת אבות כתב הרמב"ם הקדמה שזכתה לשם "שמונה פרקים לרמב"ם", שבה סוקר הרמב"ם את מבנה נפש האדם, טעמי המצוות, תורת הנבואה, ידיעת האל ונושאים נוספים. שילובם של עקרונות הדת בפירוש לקודקס הלכתי מופשט לא היה מקרי. הרמב"ם מדגיש זאת בסוף פירושו למסכת ברכות, לאחר שהוא דן בהתאמה שבין הפילוסופיה והדת:
ועוד נדבר בקצת העניין הזה במסכת אבות, ואראך קצת מהסכמת בקיאי הפילוסופים לדברי הכתוב בכל העניינים, ואין זה מקום להביא שם הדבר הזה, לולי אשר כוונתי כשיבוא זכר דבר בעניין האמונה לבאר בו מעט, כי יקר בעיני ללמד עיקר מעיקרי הדת והאמונה יותר מכל אשר אלמדהו
פירוש המשנה נכתב בערבית-יהודית, במשך שנות נדודיו של הרמב"ם, ונחתם במצרים בשנת 1168 (ד'תתקכ"ח).
ספריו וכתביו > משנה תורה

תפארת גדולתו, וגולת הכותרת של הגותו ההלכתית היא יצירתו המונומנטלית משנה תורה או כפי שנקראה בפי הרבים שהתקשו לקבל את נועזות השם "משנה תורה" כשני לתורה ובחרו בשם: היד החזקה (על שם י"ד, 14, הספרים שבחיבור). עוד בזמן חיבורו של פירוש המשנה, החל בכתיבת ספר המצוות (בערבית) כמפתח ותוכנית לחיבור המתוכנן. בספר זה מנה הרמב"ם באריכות ארבעה עשר כללים (נקראו גם שורשים) המבארים איזו מצווה ראויה להימנות במניין תרי"ג המצוות, ועל פיהם ביסס את "היד החזקה".
בחיבור "משנה תורה" עסק הרמב"ם עשר שנים, מתחילת שנת ד'תתקכ"ח (1167) עד שנת ד'תתקל"ז (1177). בשלהי ד'תתקל"ח (1178) הוסיף הרמב"ם לחיבורו את החלק האחרון של הלכות קידוש החודש, שהיה אז כעין חיבור עצמאי. העתקתו ושכלולו של החיבור נמשכו עוד מספר שנים, ולפי מסורת אחת נסתיימו בכסלו ד'תתקמ"א (1180), אף כי במשך כל חייו לא פסק הרמב"ם מלהגיה ולתקן את חיבורו (כמו גם את פירושו למשנה). החיד"א בספרו "שם הגדולים" הביא אגדה מאביו של ר' דוד הנגיד בנוגע לכתיבת משנה תורה: ”כי עשר שנים היה יושב רבינו משה בחדרו ולא יצא מהפתח עד שסיימו, ובלילה שהשלימו בא לו בחלום רבינו מיימון אביו עם אדם אחר עמו ואמר לו רבינו מיימון אביו הנה לך זה משה רבינו ונבהל, ואמר לו באתי לראות מה שעשית וכשראה אמר יישר כחך.”
בחיבור זה, המחולק לפי נושאים, קיבץ וסידר הרמב"ם את כל ההלכות שבתלמודים לפי נושאים ותת-נושאים, בעברית משנאית צחה, מדויקת ובהירה. מפעל אדיר זה דרש ידע עצום בכל מכמני התלמודים, הבנה מפליגה ויכולת של ברירת העיקר מהטפל ותמצותו במילים ספורות (פעמים רבות תוך תרגומו מארמית, שפת התלמודים). אף שבתחילה קמו עליו עוררים מבני דורו, בעיקר בשל העובדה שלא כתב את מקורותיו לספרו כנוהג המקובל, הפך ספר זה לעמוד השדרה של ההלכה היהודית לדורותיה, ונלמד בכל תפוצות ישראל. אף לאחר התקבלות חיבורו ההלכתי של רבי יוסף קארו, "שולחן ערוך", המשיך "משנה תורה" לשמש מקור לפסיקת הלכה וללימוד פלפלני. היקפם העצום של הנושאים הכלולים בו, הלכה והגות, מעשה וחזון, והמתח ביניהם יחד עם האחדות והסדר המאפיינים אותו – הם סוד קסמו של הספר, אשר מספר מפרשיו הישירים והעקיפים הדנים בהלכות הספר – עולה על אלפים רבים.
המשיג הגדול על הרמב"ם, ידוע בכינוי 'הראב"ד' - רבי אברהם בן דוד מפושקירה כתב השגותיו על הספר משנה תורה, במהדורות השונות ההשגות שובצו בגוף דברי הרמב"ם או לחלופין בצידי הדף.
השם שבחר הרמב"ם לספרו – "משנה תורה" – מתבאר בדבריו בהקדמתו לספר:
לפיכך קראתי שם חיבור זה "משנה תורה", לפי שאדם קורא בתורה שבכתב תחילה, ואחר כך קורא בזה ויודע ממנו תורה שבעל פה כולה, ואינו צריך לקרות ספר אחר ביניהם
עם פרסומו של הספר הוא הועתק פעמים רבות מכתבי יד ונתרבו בו השיבושים שהחמירו עם השנים, "תיקוני" חכמים, והשמטות הצנזורה הנוצרית. בימינו הודפסו כמה וכמה מהדורות שתוקנו על פי כתבי יד ודפוסים ישנים (במיוחד מהדורות הרבנים יוסף קאפח, שבתי פרנקל, נחום אליעזר רבינוביץ' ויצחק שילת בהן נעשו השוואות בין כתבי יד). מהדורת פרנקל אף ההדירה את כל נושאי הכלים של הרמב"ם על פי כתבי יד מדויקים. כמו כן נתפרסמה מהדורה זו בעיקר בגלל "ספר המפתח" שבו צוינו מראי מקומות לאלפי ספרים הדנים בדבריו, אך צונזרו ממנו ספרים של מחברים שאינם תואמים להשקפה החרדית.
ספריו וכתביו > מורה נבוכים

ציון דרך משמעותי ביותר הוא ספרו הפילוסופי-הדתי הידוע מורה נבוכים (בערבית: "דלאלת אל-חאירין"), שהפך לנכס צאן ברזל של הפילוסופיה היהודית. הרמב"ם החל לכתוב את החיבור, הכתוב בערבית-יהודית, בשנת ד'תתקמ"ז (1187), וסיימו עד שנת ד'תתקנ"א (1191). בספר זה, שבו הרמב"ם פונה אל תלמידו – ר' יוסף בן יהודה אבן שמעון, מתווה הרמב"ם את הדרך לאדם "הדתי הנבוך", שעיונו התורני והפילוסופי אינם מתחברים בידיו למקשה אחת. ספר זה נכתב על ידי הרמב"ם לאחר שניסה לכתוב ספרי מחשבה במתכונת אחרת ('ספר הנבואה' ו'ספר ההשוואה'), שלא מצאה חן בעיניו בתוצאתה הסופית. מקובל כי הספר כולל את הספרים האלה בעריכה שונה, כאשר העניינים העמוקים מפוזרים בספר במעין 'צופן' שרק המשכיל יוכל לחדור אל תוכו.
הספר "מורה נבוכים", כמו הגותו של הרמב"ם בכללה, הושפע במידה רבה מהתאולוגיה האסלאמית המכונה "כלאם", ובפרט מזרם המועתזילה, שדגל בהסברים לוגיים למצוות הדת ולמהות העולם, והסתייג מהסברים מיסטיים. "כלאם", כפי שמעיד שמה, שהוא תרגום לערבית של המונח היווני "לוגיקה", הייתה אסכולה ששאפה ליישב בין הפילוסופיה היוונית הקלאסית של אפלטון ואריסטו לבין עקרונות הדת המונותאיסטית. "מורה נבוכים" הוא מעין גרסה יהודית של הניסיון הזה, אלא שבניגוד לכלאם, שהכפיפה את מסקנותיה הלוגיות לעמדות הדת הקבועות מראש וקבעה על פיהן את הנחות היסוד שלה, ובדומה לפילוסופים מוסלמים מאוחרים יותר מהם הושפע, כדוגמת אבן באג'ה, עבד הרמב"ם בכיוון ההפוך והכפיף את פירושי הטקסטים המקודשים להיגיון. טענתו התאולוגית הייתה, שכיוון שמקור התבונה האנושית ומקור הטקסט המקודש הוא אחד – האל, לא תיתכן סתירה אמיתית ביניהם.
כתיבת הספר בערבית, שהייתה שפתם של מרבית יהודי העולם באותו הזמן, יצרה צורך לתרגמו לעברית עבור יהודי צרפת וממלכת ספרד הנוצרית. הספר תורגם לעברית לראשונה בידי ר' שמואל בן יהודה אבן תיבון מפרובאנס. תרגום זה בוצע על־פי הנחיותיו של הרמב"ם עצמו, שאף כתב לו מכתב עם פירושיו לספר. תרגום זה היה לתרגום העיקרי במשך מאות שנים, והוא אף לווה בפירוש נרחב של המתרגם. במרוצת הדורות תורגם הספר למספר שפות (בעיקר אנגלית, גרמנית וצרפתית), ובנוסחים שונים. ב-1972 פרסם הרב יוסף קאפח תרגום מקיף הכולל פירוש מקיף לספר וזכה על כך בפרס ישראל. ב-2002 תרגם פרופ' מיכאל שוורץ את הספר לעברית מודרנית בתוספת הפניות למאמרים מחקריים. על פרסום ספר זה זכה גם הוא לפרס ישראל.
ספריו וכתביו > איגרות הרמב"ם

איגרות הרמב"ם הוא שם כולל לשורה ארוכה של איגרות ומכתבים ששלח הרמב"ם לאישים וקהילות שונות מימי בחרותו ועד לשנותיו האחרונות. המדובר באיגרות ומאמרים העוסקים בנושאים מחשבתיים-אמוניים וכן בנושאים אישיים או ציבוריים אחרים; מאות התשובות שהשיב הרמב"ם לשאלות הלכתיות, מכונסות בשם "תשובות הרמב"ם", או שו"ת "פאר הדור".
באיגרות המפורסמות שיועדו לציבור הרחב נכללות "איגרת השמד", "איגרת תימן", "איגרת תחיית המתים", ועוד. כמו כן, בקובצי האיגרות הללו ניתן למצוא גם תכתובות בין הרמב"ם לבין אישים בני תקופתו מכל רחבי העולם היהודי. מטבע הדברים, שמות האיגרות הללו לא ניתנו להן על ידי כותבן אלא הוענקו להן על ידי מעתיקים, מתרגמים ומדפיסים מאוחרים יותר. חלק מהשמות המקובלים כוללים רק את שם המכותב וחלקם רומז גם לתוכנה של האיגרת. כמו כן, יש כי לאיגרת אחת ניתנו במהלך הדורות שמות שונים.
מרבית האיגרות נכתבו במקורן בערבית יהודית, שפת הדיבור והכתיבה של הרמב"ם, אך חלק מהן נכתבו עברית במקורן, או בשילוב של שתי השפות. הפילוסוף והמתרגם שמואל אבן תיבון, בעצמו מכותב של הרמב"ם, תרגם כמה מכתבי הרמב"ם לעברית, בהם גם חלק מאיגרותיו, עוד בחייו של הרמב"ם.
ספריו וכתביו > חיבורים נוספים שתכנן רמב"ם לכתוב

רמב"ם מזכיר בכתביו ספרים שתכנן לכתוב ולא הגיעו לידינו, ועל כן לא ברור אם אכן כתבם:
תרגום פירוש המשנה לעברית – באיגרת ליוסף אבן-ג'אבר הרמב"ם מביע כוונה לתרגם את פירושו למשנה מערבית לעברית.
מקורות למשנה-תורה – באיגרת לר' פנחס הדיין, רמב"ם כותב שהוא עצמו לעיתים לא מוצא את המקור להלכה שכתב והמקור שלה אינו נמצא באחת מהסוגיות המרכזיות הדנות באותו נושא. לכן כתב שבכוונתו לחבר ספר-עזר שבו ילקט מקורות מסוג זה.
ספר האגדתות – בהקדמה למשנה ובהקדמה לפרק חלק הרמב"ם מביע כוונה לחבר ספר שבו יפרש את הרבדים הנסתרים שבאגדתות המובאות בדברי חז"ל, שבמבט שטחי נראות כסיפורים תמוהים.
ספר הנבואות – שם כותב הרמב"ם שהוא מתכנן לכתוב ספר שיפרש את הנבואות הסתומות. למעשה, הרמב"ם חזר בו במפורש מן התכנון על שני הספרים האחרונים, בנימוק שאם לא יסתיר את הסודות הריהו חוטא בכך, ואם יסתיר לא יועיל בכך כלום.
ספריו וכתביו > ההרמנויטיקה של הרמב"ם

בהקדמתו לפירוש לפרקי אבוקרט מנה הרמב"ם ארבע סיבות לקיומה של פרשנות טקסט (הרמנויטיקה). שתי הסיבות הראשונות מעידות דווקא על כישוריו היתרים של מחבר הספר, השלישית – אינה נוגעת ישירות למחבר עצמו, ורק הרביעית מקורה בפגמיו של החיבור. בעצם כתיבתו על הנושא הקדים הרמב"ם את ראשוני ההוגים בהרמנויטיקה במאות שנים.
הסיבה הראשונה מקורה דווקא ב"שלמות מעלת המחבר" על כישוריו היתרים: "שהוא, לטוב הבנתו, ידבר בעניינים עמוקים, נסתרים ורחוקים להשגה בדברים קצרים, מכיוון שהם ברורים אצלו ואינם מצריכים תוספת". הפירוש בא לקראת הקוראים את הספר אשר "יקשה עליהם מאד" "להבין אותם העניינים מן הדברים ההם הקצרים" וזאת על ידי "תוספת מלים במאמר". הפרשן אמור אם כן להבין יותר מן הקורא המצוי את הטקסט המתפרש, וגם להצליח יותר מן המחבר להבהיר את כוונת המחבר.
הצורך השני בקיומה של הפרשנות נעוץ דווקא בפער השכלתי, במקרה שהקוראים אינם יודעים את "ההקדמות הידועות אצל מחבר הספר". הפרשן המשכיל שכן יודע את ההקדמות, אמור להשלים את הידע הבסיסי החסר.
הסיבה השלישית נובעת מכך שכל חיבור כתוב בשפה הטבעית שהיא רב-משמעית במהותה, ולפיכך "יהיה אפשר שיובן מן המאמר ההוא עניינים מתחלפים" (פירושים שונים או אף סותרים). תפקידו של הפרשן כאן הוא "להכריע לאחד הביאורים, ולהביא ראיה אל אמיתתו וביטול זולתו".
הנימוק האחרון לצורך בתיווך בין המחבר לקורא הוא אי-תקינות הכתוב בספר המפורש. בהקשר זה הפרשן הופך למעשה למבקר, והנכתב על ידו איננו "פירוש באמת אלא השגה והערה".