stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריצ'רד השלישי (מחזה)
ריצ'רד ההיסטורי ודמותו במחזה

שייקספיר מתאר את ריצ'רד השלישי, ואת "שלטון הטרור" שלו, בצורה לא מחמיאה. היסטוריונים מודרניים מאמינים כי גרסתו של שייקספיר מעוותת את האמת ההיסטורית. כמובן, המחזות ה"היסטוריים" של שייקספיר לא נועדו לספק תיאור מדויק של העבר, אלא בידור. כמו במחזה מקבת', הרוע של ריצ'רד מוקצן על מנת להעצים את האפקט הדרמטי. בנוסף, שייקספיר המשיך מסורת של סופרים אחרים (כגון רפאל הולינסהד ואדוארד הול) שגם הם הציגו את ריצ'רד כנבל. צורתו החיצונית של ריצ'רד גם היא מוקצנת. ציורים מתקופתו של ריצ'רד מראים אותו כאדם בריא, ולא כגיבן המכוער שמציגים שייקספיר ומקורותיו.
ייתכן שהפיכתו של ריצ'רד לדמות הנבל בתקופה האליזבתנית קשורה למשפחת המלוכה באותה תקופה. אליזבת הראשונה, המלכה בזמנו של שייקספיר, הייתה נכדתו של הנרי השביעי, המלך שהיה בן לבית לנקסטר שהביס את המלך האחרון מבית יורק ושהחל את שושלת טיודור. סביר להניח כי המחזה של שייקספיר מציג את ריצ'רד בצורה שהסבה נחת למשפחת המלוכה.
המקור העיקרי למחזה היה התיעוד של רפאל הולינסהד, אולם סביר להניח ששייקספיר הושפע רבות גם מספרו של תומאס מור, "היסטוריה של המלך ריצ'רד השלישי" שהוצא לאור על ידי ג'ון רסטל לאחר מותו של מור. רסטל, גיסו של מור, איגד שני כתבי-יד, האחד באנגלית והשני בלטינית, לתוך מהדורה אחת. עבודתו של מור אינה היסטורית במובן המודרני. זוהי יצירה ספרותית הכוללת כמות זהה של אמת ודמיון. למור עמדו מקורות רבים, רובם עוינים למשטר הישן. אולם המקור העיקרי של מור, כמו שייקספיר, היה הדמיון: מעל שליש מהנאומים בספרו מומצאים.
"ריצ'רד השלישי" הוא פסגת המחזות של שייקספיר אודות מלחמות השושנים. בהנרי השישי, חלק שני ובהנרי השישי, חלק שלישי החל שייקספיר בעיצוב דמותו האכזרית של ריצ'רד. דמות זו מוקצנת בבירור, שכן היה זה בלתי אפשרי לריצ'רד ההיסטורי לקחת חלק בכל האירועים שיוחסו לו במחזות. למשל, במחזותיו של שייקספיר, ריצ'רד משתתף בקרבות שהתרחשו בזמן שריצ'רד ההיסטורי היה ילד.
מבחינה דרמטית, דמותו של ריצ'רד משתנה בצורה משמעותית תוך כדי המחזה. במחצית הראשונה של המחזה, הקהל נחשף למעין אנטי גיבור הגורם למהומה ונהנה ממעשיו. אולם לאחר הכתרתו למלך, אישיותו משתנה. הוא פועל נגד בקינגהאם הנאמן, נופל קורבן לפקפוק בעצמו, ורואה צללים ומראות של אבדון בכל מקום.
שייקספיר נוטה לעצב דמויות היסטוריות על פי הצרכים התיאטרלים של המחזה. כך גם במחזה זה. המלכה מרגרט לא שרדה לראות את ריצ'רד עולה לכס המלוכה. הכללתה במחזה נובעת ממניעים דרמטיים בלבד, על מנת לספק התרעה לדמויות האחרות על אישיותו האמיתית של ריצ'רד. כמו כן, היא משמשת את שייקספיר כמקהלה בעודה מספרת לקהל על הטרגדיות שנבעו ממעשיו של ריצ'רד.
באופן מפתיע, שייקספיר משמיט את העובדה שלריצ'רד היה בן שמת בילדותו. עובדה זו הייתה יכולה לשמש כהוכחה נוספת שריצ'רד פעל נגד הרצון האלוהי, וכי מות בנו הוא מעשה תגמול על הרג ילדיו של אדוארד.
אלמנטים קומים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
למרות האלימות הרבה במחזה ודמותו המרושעת של ריצ'רד, שייקספיר מצליח להחדיר למחזה מידה רבה של חומר קומי. מידה רבה של הומור נובעת מההבדל בין מה שהקהל יודע אודות ריצ'רד ובין איך שריצ'רד מנסה להציג את עצמו. למשל, במערכה השלישית סצנה ראשונה, ריצ'רד נאלץ להיות "נחמד" לדוכס יורק הצעיר והלעגן. דוגמאות נוספות הן הצדקתו את מותו של הייסטינגס, ותגובתו להצעה לקבל את כתר המלכות.
ריצ'רד מספק הערות שנונות בעודו מנתח את הקורה סביבו, כפי שהוא מעיר בעודו מתכנן לשאת לאישה את ביתה של המלכה אליזבת':
"Murder her brothers, then marry her; Uncertain way of gain...."
עיבודים קולנועיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הגרסה הקולנועית המפורסמת ביותר היא זו של לורנס אוליבייה בשנת 1955. הופעתו הייחודית הייתה למקור השראה לקומיקאים רבים, כגון פיטר קוק ופיטר סלרס (ששאף בעצמו לשחק את ריצ'רד).
בשנת 1995 כיכב איאן מקלן בגרסה מקוצרת של המחזה. בסרט זה העלילה מתרחשת באנגליה פשיסטית בשנות ה-30.
בשנת 1996 כיכב אל פצ'ינו בסרט התיעודי "מחפשים את ריצ'רד".
ב-2016 חתם המחזה את סדרת העלאת המחזות ההיסטוריים של שייקספיר בסדרה הכתר החלול בהפקת ה-BBC.
הדמויות במחזה > בית יורק

אדוארד הרביעי, מלך אנגליה
ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס - אח המלך
ריצ'רד, דוכס גלוסטר - אח המלך, בהמשך מוכתר בתור "ריצ'רד השלישי"
דוכסית יורק - אמם של אדוארד, ג'ורג' וריצ'רד
אדוארד, נסיך ויילס - בנו הבכור של אדוארד הרביעי
ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק - בנו השני של אדוארד הרביעי
אדוארד פלנטג'נט - בנו של ג'ורג', דוכס קלרנס
מרגרט פלנטג'נט - בתו של ג'ורג', דוכס קלרנס
הדמויות במחזה > משפחת וודוויל

המלכה אליזבת - אשתו של אדוארד הרביעי
אנתוני וודוויל, רוזן ריברס - אחיה של אליזבת
תומאס גריי, מרקיז דורסט - בנה של אליזבת מנישואים קודמים
לורד ריצ'רד גריי - בנה של אליזבת מנישואים קודמים
סר תומאס ווגן - בן ברית של בני ריברס
הדמויות במחזה > בית לנקסטר

המלכה מרגרט - אלמנתו של המלך הנרי השישי
רוחו של המלך הנרי השישי
רוחו של אדוארד מווסטמינסטר, נסיך ויילס - בנו של המלך הנרי השישי
ליידי אן נוויל - אלמנתו של אדוארד מווסטמינסטר, בהמשך אשתו של ריצ'רד השלישי
טרסל וברקלי - בני לווייתה של אן
הדמויות במחזה > תומכי ריצ'רד השלישי

הדוכס מבקינגהאם
סר וויליאם קטסבי
ג'ון הווארד, דוכס נורפוק
תומאס הווארד, רוזן סארי - בנו של ג'ון הווארד
סר ריצ'רד רטקליף
סר ג'יימס טירל
לורד פרנסיס לובל
שני רוצחים
משרתו של ריצ'רד
הדמויות במחזה > תומכי רוזן ריצ'מונד

הנרי טיודור, רוזן ריצ'מונד - אחיינו של המלך הנרי השישי, בהמשך מוכתר בתור "הנרי השביעי"
לורד תומאס סטנלי, רוזן דרבי - אביו החורד של הנרי טיודור
ג'ון דה ויר, רוזן אוקספורד
סר וולטר הרברט
סר ג'יימס בלאנט
סר וויליאם ברנדון - נושא הדגל של הנרי טיודור
הדמויות במחזה > אנשי כמורה

תומאס בורשייה - הארכיבישוף של קנטרברי
תומאס רות'רהאם - הארכיבישוף של יורק
ג'ון מורטון - הבישוף של אלי
סר כריסטופר - כומר בבית סטנלי
ג'ון - כומר
הדמויות במחזה > דמויות נוספות

לורד וויליאם הייסטינגס - לורד צ'מברלין תחת המלך אדוארד הרביעי
סר רוברט ברקנברי - נציב מצודת לונדון
סר אדמונד - הלורד ראש העיר של לונדון
כותב בקשות
שומר המצודה
שלושה אזרחים
הנרי לונג - שריף וילטשייר
רוחות המתים - קלרנס, ריברס, גריי, ווגן, אדוארד נסיך ויילס, ריצ'רד דוכס יורק, הייסטינגס, ליידי אן, דוכס בקינגהאם
לורדים, שליחים וחיילים
המחזה בישראל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
המחזה ריצ'רד השלישי הועלה מספר פעמים על במות ישראל:
המחזה הוצג לראשונה בעברית בתיאטרון חיפה ב-1966, בבימויו של יוסף מילוא וזכה להצלחה רבה.
ב-1967 הועלה בתיאטרון האהל.
בנובמבר 1976 העלה תיאטרון הבימה הפקה של המחזה בתרגומו של זעילא לאפר ונוסח של תרצה אתר. במאי ההפקה היה דוד לוין.
את ריצ'רד שיחק שלמה בר-שביט.
התיאטרון הקאמרי העלה את המחזה ב-17 באוקטובר 1992, בבימויו של עמרי ניצן. הפקה זו השתמשה בתרגום חדש מאת מאיר ויזלטיר.
ב-2007 עלה בתיאטרון הספרייה בתרגום: מאיר ויזלטיר. תפאורה: ערן עצמון. תלבושות: יהודית אהרון. בימוי: ארתור קוגן
ב-2008 עלה בתיאטרון תמונע. כוראוגרפיה: פיליפ סמית', בימוי: עודד ליטמ, מוזיקה: ניצן שחר, עיצוב תלבושות: טליה אורבך, תאורה: דניה זמר, מעבד: צבי סהר ועודד ליטמן.
התיאטרון הקאמרי העלה את שוב ב-2012 בבימויו של ארתור קוגן, בתרגום מאיר ויזלטיר. את ריצ'רד שיחק איתי טיראן. ב-09 במאי 2013 זכה המחזה בישראל בפרס התיאטרון הישראלי.
בספטמבר 2023 עלה המחזה בתיאטרון גשר, בבימויו של איתי טיראן, תרגום: דורי פרנס. בתפקיד ריצ'רד: יבגניה דודינה.
ראו גם

ויליאם שייקספיר
ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה
מלחמות השושנים
לקריאה נוספת

אברהם עוז, ‏היצירה השקספירית, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2006, פרק ג - הנרי השישי, ריצ'רד השלישי: פיתויי השלטון, עמ' 65-55.
גיטה אבינור, "מעט על שייקספיר - ריצ'רד השלישי", בצל הזכרונות: מאמרים בבקורת הספרות, מפעל סופרי חיפה, 1975.
חנינא ליפא רבינוביץ' – מתוך כתב היד 'זיכרון בספר': תחילת העתקת המחזה השעקספירי ריטשארד השלישי. דחק, כרך יב', 2020.
הערות שוליים

↑  אתר תיאטרון הקאמרי
↑  מיכאל הנדלזלץ, שקספיר כהלכתו וכפשוטו, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2007
↑  מיכל בעדני בן-שישו, עכבר העיר, כדאי ללהק שחקן יפה כריצ'רד השלישי, באתר הארץ, 1 בספטמבר 2008
↑  מיכאל הנדלזלץ, "ריצ'רד השלישי" בקאמרי: ניצחון שייקספירי גדול, באתר הארץ, 13 ביולי 2012
↑  עכבר העיר, "ריצ'רד השלישי" היא הזוכה הגדולה של טקס פרסי התיאטרון, באתר הארץ, 10 במאי 2013
↑   ננו שבתאי, מאיפה הפסיכופת הזה מוכר לנו, באתר הארץ, 11 בפברואר 2024
↑  שייקספיר ושות' - ריצ'רד 3 - הנפשות הפועלות, באתר www.shakespeare.co.il
| מחזותיו של ויליאם שייקספיר |
| --- | --- | --- |
| טרגדיות | טיטוס אנדרוניקוס • רומיאו ויוליה • יוליוס קיסר • המלט • מקבת' • אותלו • המלך ליר • אנטוניוס וקלאופטרה • קוריולנוס • טימון איש אתונה |  |
| קומדיות | קומדיה של טעויות • שני אדונים מוורונה • אילוף הסוררת • עמל אהבה לשווא • חלום ליל קיץ • הסוחר מוונציה • מהומה רבה על לא דבר • כטוב בעיניכם • הלילה השנים עשר • נשות וינדזור העליזות • טרוילוס וקרסידה • סוף טוב הכול טוב • מידה כנגד מידה • שני שארים אצילים |  |
| רומנסות | פריקלס • סימבלין • אגדת חורף • הסערה |  |
| מחזות היסטוריים | המלך ג'ון • ריצ'רד השני • הנרי הרביעי, חלק ראשון • הנרי הרביעי, חלק שני • הנרי החמישי • הנרי השישי, חלק ראשון • הנרי השישי, חלק שני • הנרי השישי, חלק שלישי • ריצ'רד השלישי • הנרי השמיני |  |
| מחזות אבודים | עמל אהבה לא לשווא (אנ') • קרדניו (אנ') |  |
| בכל קבוצה מסודרים המחזות לפי סדר כתיבתם המקובל (פרט למחזות ההיסטוריים המסודרים לפי סדר התרחשות כרונולוגי) | בכל קבוצה מסודרים המחזות לפי סדר כתיבתם המקובל (פרט למחזות ההיסטוריים המסודרים לפי סדר התרחשות כרונולוגי) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007520683305171  BnF: cb11945886n (data)  GND: 4099359-0  LCCN: n82015147  MusicBrainz work: 430b9483-a2f9-41ba-93b8-38c837f3a678  VIAF: 192632325   WorldCat (עם VIAF): 192632325 
דייוויד גריק כ-ריצ'רד השלישי, ציור של ג'ון דיקסון, 1772.
ריצ'רד השלישי מלך אנגליה
זאב שוהם

| --- | --- |

צילה וזאב שוהם
 לידה:  10 בנובמבר 1886
 פטירה:  29 בינואר 1971 (בגיל 84)
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי חוף הכרמל 
 מפלגה:  הציונים הכלליים 
 
זאב שוהם (פינקלשטיין) (10 בנובמבר 1886 – 29 בינואר 1971) היה עורך דין, פעיל ציוני ופעיל ציבור באירופה ובחיפה.
קורות חיים

שוהם נולד בכפר קורוזוואני בפלך ווהלין שברוסיה (כיום באוקראינה), בנם של יעקב דוד פינקלשטיין, סוחר יערות וזלדה לבית קאופמן. אח לחיה הר (פינקלשטיין). הנער פינקלשטיין קיבל חינוך יהודי מסורתי ולאחר מכן למד בבית ספר תיכון ריאלי. בהמשך למד משפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג, ב"קורסים למדעי המזרח" (מדעי היהדות) מיסודו של הברון דוד גינצבורג בסנקט פטרבורג ובאוניברסיטת לונדון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שהה בסטוקהולם והשתלב בפעילות הציונית בעיר. שוהם ערך את השבועון הציוני היידי "די יודישע פאָלקסשטימע" ('קול העם היהודי'), היה חבר הנהלת משרד העיתונות הציוני העולמי בסטוקהולם ומעורכי הספר "שאלת היהודים בקשר עם מלחמת העולם".
ב-1919 נשא לאישה את צילה, בתו של ישראל פיינברג ואחותו של אבשלום פיינברג, שאותה פגש לראשונה בסנקט פטרבורג, והשתתף בוועידה הציונית הראשונה (שנערכה בלונדון בין 24 בפברואר ל-12 במרץ 1919) כחבר הוועדה המדינית שלה, אשר אחד מתפקידיה היה ניסוח תנאי המנדט הבריטי על ארץ ישראל. ב-1920 נולדה בתם הבכורה תמר, אחריה נולד דוד, כלכלן שכיהן כמנכ"ל בנק כללי לישראל ויו"ר מועצת המנהלים של החברה הישראלית למדליות ולמטבעות. שוהם השתתף בקונגרסים ה-12 וה-13. ניהל את מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית בלונדון עד 1924, ואז עלה לארץ ישראל ולאחר שהות קצרה בתל אביב עבר עם משפחתו לשכונת הדר הכרמל בחיפה, פתח בה משרד עורכי דין והצטרף לוועד השכונה. בין השאר פעל להקמת בית הכנסת הגדול בשכונה. ב-1937 השתתף בקונגרס הציוני ה-20.
שוהם שימש כחבר ההנהלה המרכזית הארצית של לשכת עורכי הדין בישראל (מיסודה של הסתדרות עורכי הדין), חבר בית הדין המשמעתי העליון של הלשכה וחבר הוועדה לבחירת שופטים.
שוהם שימש כיו"ר הציונים הכלליים בחיפה, חבר המרכז הארצי והוועדה המדינית של המפלגה הליברלית הישראלית.
נקבר בבית העלמין חוף הכרמל.
הנצחה

בשנת 1970 קיבל אזרחות כבוד של חיפה, ועל שמו רחוב בעיר. זכר נכדם של הזוג שוהם, אבשלום (אבשה), הונצח במערת אבשלום.
היסטוריה של רמת השרון

רָמַת הַשָּׁרוֹן היא עיר במחוז תל אביב בישראל אשר הוקמה בשנת 1923. העיר גובלת בצפון בהרצליה, בקיבוץ גליל ים שבמועצה האזורית חוף השרון, בדרום בתל אביב, במזרח בהוד השרון ובדרום-מזרח בפתח תקווה. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1949 וכעיר בשנת 2002.
לפני הקמת רמת השרון

בדרום תחום שיפוטה של רמת השרון נמצאו מספר ממצאים ארכאולוגיים המעידים על התיישבות במקום במאה השנייה לספירה. האתר הבולט ביותר הוא מערות אפקה, בסמוך לגבול רמת השרון-תל אביב, צפונית לרמת אביב ג'. מערכת זו של מערות קבורה שומרוניות הייתה בשימוש עד המאה השישית. באתר נמצאו כלים, מטבעות ותכשיטים. המערות שימשו את היישוב ח'ירבת אל ע'ורה, ששרידים מעטים ממנו נמצאו מזרחית למערות. אתר נוסף בו נמצאו שרידים המיוחסים לתקופה הרומית ולתקופה הביזנטית הוא גבעת הגולגולות, מזרחית למרכז הטניס.
במהלך התקופה העות'מאנית הוקם ברכס גלילות הכפר אג'ליל, שמספר מבנים ממנו שרדו בסמוך למתחם סינמה סיטי גלילות שבמערב העיר. כפר נוסף, אבו כישכ, הוקם בידי שבט בדואי שהגיע ממצרים בחלקה המזרחי של רמת השרון דהיום. בגבעת הגולגולות פעל בית קברות מוסלמי, שכמעט לא נותר ממנו זכר, ובמפות מנדטוריות מסומן באתר זה קבר שייח' סעיד.
הקיבוצים

במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 הוקמו בתחומי המושבה מספר קיבוצים. ב-1932 הגיעה קבוצת "אביב" של הסתדרות הנוער החלוצי. הקבוצה מנתה כ-30 חברים, שעבדו במשקי העזר ובפרדסים. לאחר שנתיים עזבו חברי הקבוצה והצטרפו לקיבוץ קריית ענבים. לאחר עזיבתם, ב-1934, הגיעה קבוצה של 13 חברים מתנועת הנוער הציוני שהגיעה מכרכור, אליהם הצטרפו בהמשך עולים חדשים מלטביה. גם חבריה של קבוצה זו עבדו בפרדסי המושבה, ואף לקחו חלק פעיל בחיים הציבוריים של המושבה. חדר האוכל שלהם הפך למקום מפגש עבור בני הנוער, ונערכו בו פעילויות תרבות. בסוף 1934 עזבו חלק מחברי הקבוצה לקבוצת "המפלס" בכפר סבא, ועולים חדשים מפולין הצטרפו לגרעין שנותר. חלק מחברי הקבוצה עזבו במהלך השנים לקיבוצים שונים ברחבי הארץ, ואחרים נטמעו בין תושבי המושבה. הרחוב הנמצא במקום בו שכנו צריפי הקיבוצים נקרא רחוב הקיבוץ.
מאוחר יותר, ב-1943, הגיעה קבוצה נוספת שכללה פעילים של השומר הצעיר מבלגיה וממצרים. גם אנשי קבוצה זו עבדו בחקלאות, וכן בבניין, והצטרפו למערך ההגנה במושבה. ב-1947 הקימו אנשי הקבוצה קיבוץ בחזעלה שבנגב, ושהו במקום במשך כל מלחמת העצמאות. בקרב על משלטי חוליקאת ( במסגרת מבצע מוות לפולש ) נהרגו ארבעה מחברי הקיבוץ ושמותיהם מונצחים על האנדרטה ברמת השרון. לאחר סיום המלחמה חזרו חלקם לרמת השרון, ואחרים הקימו את קיבוץ נחשונים.
מהמאורעות ועד מלחמת העצמאות

עם פרוץ המרד הערבי, תוגברו הסיורים והמשמרות במושבה, והוקמו סביבה חפירות וביצורים. ב-19 במאי 1936 הוקמה תחנה של משטרת היישובים העבריים, שהעסיקה עשרה גפירים. מטה ההגנה התמקם בבית הוועד, וקווי טלפון נמתחו ממנו לבתים במושבה. בסופו של דבר, לא הותקפה המושבה במהלך המאורעות. בתוך כך, בעקבות סירובם של סוחרים ערבים לסחור עם יהודים, הפכה המושבה למרכז חשוב לאספקת תוצרת חקלאית לתל אביב. ארבעה מהתושבים אף פתחו חנות ברחוב הכרמל בתל אביב, בו נמכרה תוצרת חקלאית מרמת השרון.
במהלך המאורעות נסגרה הדרך לתל אביב, שעברה דרך שייח מוניס, והתושבים נאלצו לנסוע דרך הרצליה, רעננה, רמתיים, פתח תקווה ורמת גן, דרך שאורכה 35 ק"מ במקום 12 ק"מ. לעיתים נמשכה הדרך יום שלם. בשיתוף עם הוועד של הרצליה, החליט הוועד לסלול כביש חדש, שעלותו נאמדה ב-19 אלף לירה ארץ ישראלית. הרצליה מימנה כשני שלישים מהעלות, ורמת השרון את השליש הנותר. לשם כך, משכן הוועד את מכון המים. חברת סולל בונה התחילה בסלילה כבר בקיץ 1936, אך העבודות נתקלו בקשיים כבר מהרגע הראשון: הערבים התנגדו לכך שהכביש יעבור בשטחי הווקף, מושל המחוז עמד על כך שהכביש יעבור בשטחי שייח מוניס ולבסוף התברר כי העלויות גבוהות מהמשוער, והוועד לא יכול היה לעמוד בהן. העבודות חודשו רק ב-1939, לאחר שהוועד לקח הלוואה, ולאחר שהוטל מס נסיעה על קווי אגד, לצורך מימון הסלילה. באוקטובר 1941 נחנך הכביש, שהיה לימים לכביש 482, העובר לאורך רחוב בן-גוריון בהרצליה, רחוב סוקולוב ברמת השרון, רחובות משה סנה ופנחס רוזן בתל אביב ודרך אבא הלל ברמת גן.
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20 הגיעו לרמת השרון עולים חדשים רבים, ובהם מעפילים, עולים מחלב, מתימן וממצרים, וכן ניצולי שואה. ב-1946 רכש הוועד שטח של 18 דונם עליו הוקמו 40 יחידות דיור למעפילים ניצולי שואה ששהו במחנה המעצר בעתלית.
לאחר כ"ט בנובמבר הוגברה השמירה במושבה, וכלי הנשק הוצאו מהסליקים, אך לא נעשה בהם שימוש. במהלך מלחמת העצמאות כולה לא הותקפה המושבה. בראשית 1948 עזבו תושבי אג'ליל ואבו כישכ את כפריהם. תושבי אג'ליל עשו זאת מפחד מהתקפה יהודית ותושבי אבו כישכ עשו זאת לאחר שהאצ"ל חטף את מנהיגיו. במהלך השנים בהן התפתחה המושבה שמרו תושביה על יחסים טובים עם הכפרים הערביים הסמוכים, וכמה מתושבי הכפרים באו להיפרד משכניהם ברמת השרון בטרם עזבו. תושבי שני הכפרים לא הורשו לחזור לכפריהם לאחר המלחמה.
הערות שוליים

↑  זאב ענר ודורית ישראל, מעיר שלום למושבה, הוצאת מלוא (1993), עמ' 11.
1 2  ב.צ. אופז, מקומץ מתנחלים - לישוב פורח בן 13,000 נפש, דבר, 15 בפברואר 1963
↑  זאב ענר ודורית ישראל, מעיר שלום למושבה, הוצאת מלוא (1993), עמ' 17
1 2  חנוכת מכון המים ב"רמת השרון", באתר הארץ, 27 ביוני 1929
↑  זאב וילנאי,"אריאל-אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל",עם עובד-תרבות וחינוך,1982, כרך תוספות, ערך: רמת-השרון (השלמה), עמוד 560
↑  זאב ענר ודורית ישראל, מעיר שלום למושבה, הוצאת מלוא (1993), עמ' 25.
↑  ראו בערך אליהו בנימיני
↑  אתר הראשונים של רמת השרון
↑  אושרה תכנית לרמת השרון המקנה לה מעמד תת־עירוני, דבר, 25 בפברואר 1970
גל-עד לזכרם של מייסדי עיר שלום
מגדל המים בנווה מגן, שהיה לסמלה של המושבה
שלט בשביל השדות
באר מים בשדרות ויצמן, שבגג שלה השתמשו אנשי ההגנה להעברת הודעות באמצעות איתותי מורס
בית ברחוב סוקולוב, מאחרוני הבתים הוותיקים שנותרו ברחוב
יהדות רוסיה

תפוצת היהודים באימפריה הרוסית (בכחול), לפי מפקד האוכלוסין בשנת 1897
יהדות רוסיה היא קהילה גדולה ומגוונת שהתקיימה באזורי רוסיה הצארית והדרומית והאימפריה הרוסית, מאוחר יותר בברית המועצות, וכיום שורשיה הגאוגרפיים כוללים את הפדרציה הרוסית (מדינת רוסיה) ואת מדינות ברית המועצות לשעבר.
הקהילה היא יהודית-אשכנזית במקורה. עד לסוף המאה ה-18 חל איסור גורף על יהודים לחיות ברוסיה הצארית. יהודים בודדים בלבד קיבלו היתר ישיבה מוגבל. בשלהי המאה ה-18 חולקה פולין בין האימפריה הרוסית, אוסטריה ופרוסיה. כתוצאה מכך התווספו לרוסיה שטחים מרוסיה הלבנה, מליטא, מאוקראינה המערבית וממחוזות פולין – שטחים שבהם חיו יהודים רבים. בעקבות התרחבות שטחה של רוסיה, מאות אלפי יהודים הוכנסו לגבולות רוסיה, והחל מסוף המאה ה-18 נוצר ברוסיה המרכז היהודי הגדול ביותר באירופה.
לאחר ששטחה של רוסיה התרחב, לא יכלה הממשלה לגרש את היהודים והקציבה להם שטח מחיה שרק בו הם יוכלו לגור, שטח זה נקרא: "תחום המושב" (תחום שהוכל בשטחים החדשים שרוסיה סיפחה). כמו כן, הטילה הממשלה הרוסית על היהודים הגבלות שונות ומיסים כבדים כדי להצר את צעדי היהודים בחייהם הכלכליים.
החל משנת 1881 החלו הפרעות ביהודים (הסופות בנגב). בעידודם של הצארים אלכסנדר השלישי וניקולאי השני, חלו פרעות קישינב בשנת 1903 ומשפט בייליס בשנת 1911 ולכן בין שנת 1881 ועד למלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 נמלטו יהודים רבים מרוסיה, רובם לארצות הברית ומערב אירופה, ואחוז קטן בחר להגר לארץ ישראל. ברוסיה שגשגה בין היתר התנועה הציונית והוקמו בה תנועות חיבת ציון ועוד תנועות מהפכניות אחרות.
האזור הנרחב של האימפריה הרוסית וברית המועצות לאחריה היה ביתה של הקהילה היהודית הגדולה בעולם במשך שנים ארוכות. כמותה החלה להידלדל כתוצאה מההגירה הגדולה מהאימפריה הרוסית (בעיקר לאמריקה) בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20; בהמשך, בעקבות מלחמת העולם הראשונה, עברו חלקים ניכרים מאוכלוסיית תחום המושב לשליטת המדינות החדשות שהוקמו בשטחי מערב האימפריה לשעבר; במקביל, יהודים רבים מצאו את מותם במהלך המהפכה ותחת השלטון הסובייטי; שואת יהודי אירופה הכחידה כמות ניכרת מיהדות ברית המועצות; התבוללות מאסיבית והאתאיזם הרשמי במדינה הביא ל"היעלמות" כמות נכבדה מיהודי ברית המועצות; ולבסוף, הליברליזיציה בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים הביאה להגירה נרחבת של היהודים, בחלקה לישראל – העלייה הגדולה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים (וכן לארצות הברית, גרמניה, קנדה, ואוסטרליה). כיום, הקהילות היהודיות מהוות כאחוז מהאוכלוסייה, ואף פחות, בכל אחת ממדינות ברית המועצות לשעבר.
לפי נתוני מרשם האוכלוסין הרוסי ב-2010 רשומים במדינה כ-150 אלף יהודים. לפי הערכתו של סרג'ו דלה-פרגולה בשנת 2007 היו בה 207 אלף יהודים, המהווים כ-1.9% מכלל אוכלוסיית רוסיה. עם זאת, ארגונים ואישים יהודים נוקטים במספרים גבוהים יותר.
היסטוריה

היהודים הראשונים שישבו באזורי רוסיה של היום הם יהודי ההרים, שישבו באזור הקווקז - צ'צ'ניה ודאגסטן. הם ישבו באזורים אלו עוד מימי חורבן בית ראשון, אך ייתכן שכבר מימי גלות אשור. היהודים ישבו בעיקר לחופי הים השחור, חצי האי קרים וגאורגיה לאחר שנרדפו בתקופה ההלניסטית ובזמן מלחמות המוסלמים באימפריה הפרסית.
בערך בתקופת ימי הביניים, החלה הגעת סוחרים יהודים לשטחים הפנימיים של רוסיה ואל שטחיה של ממלכת הכוזרים. תחת השפעת היהודים התגייר בולאן, מלך הכוזרים, ובעקבותיו כל המעמד השליט של הכוזרים החל מאמצע המאה השמינית ועד תחילת התשיעית לספירה. לאחר תבוסת הכוזרים מידי סביאטוסלאב הראשון מקייב, ברחו יהודים רבים מקרים והתיישבו צפונה יותר.
היסטוריה > תקופת רוס של קייב > הכנסייה הרוסית והיהדות בתקופת רוס של קייב

החיבורים הנפוצים ברוסיה במאה ה-11 היו הגרסה הנוקשה "הנזירית" של התרבות הביזנטית. במיוחד היו נפוצים חיבוריהם של אבות הכנסייה ובראשם של יוחנן כריסוסטומוס ושל גרגוריוס תאולוג, שתורותיהם האנטי-יהודית והאנטי-פגנית חוברו בתנאים היסטוריים שונים בתכלית. במקורות לא נאמר דבר על גורל הקהילה היהודית הכוזרית לאחר ההתנצרות, ואזכורם הראשון של היהודים נקשר בפעילותו של אחד מהמייסדים של חיי הנזירות הרוסית הקדומה- ראש מנזר המערות בקייב תאודוסיוס (סוף המאה ה-11). על פי הספר "חיי הקדושים", תאודוסיוס לא נבחר מחכמי הפילוסופים ולא היה נואם, אלא ניהל עם היהודים פולמוס מסוג אחר: לעיתים קרובות בלילות הוא הלך בסתר ליהודים והתווכח עמהם בקשר לישו, הוכיח אותם והאשימם שהם בוגדים מפרי חוק וציפה להירג על קידוש שמו של המשיח.
גירוש היהודים ממדינות מערב אירופה ורדיפתם בגרמניה במאה ה-14, הביאה רבים מהם להתיישב בפולין ומזרחה לה בעקבות הזמנתו של קזימיר הגדול (1330-1370).
היסטוריה > האימפריה הרוסית > תחום המושב

החל משנת 1773 וכלה בשנים 1793 ו-1795, סיפחה לידיה רוסיה שטחים נרחבים מפולין ותוך כך סיפחה אליה כמיליון יהודים. בכך היא הפכה למדינה עם ריכוז היהודים הגדול בעולם באותה התקופה. הרוסים, שרצו בהתנצרותם של היהודים, הגבלתם והגירתם מרוסיה, הטילו עליהם צווים קשים ומגבלות.
בימי מלוכתה של יקטרינה הגדולה חלו מספר תהליכים הקשורים ליהודי רוסיה, ב-1778 חילקה יקטרינה את רוסיה לחמישים מחוזות, כאשר לכל מחוז נקבע שליט נפרד. חלק מהשינוי הכללי של 1778 היה שיוך התושבים למעמדות. שינוי זה השפיע גם על יהודים שמיעוטם הוכרו כסוחרים הזכאים להרשם בגילדות ויתרתם סווגו כזכאים לגור בערים ומכאן זכאותם, לראשונה במזרח אירופה, לבחור נציגות לעירייה ואף להיבחר. בו בזמן צומצמה האוטונומיה הפנימית של מוסדות הקהילה היהודית, שההצדקה לקיומה הנפרד נעלמה. ב-1782 בהמשך להחלטה כי סוחרים ועירונים חייבים לשבת ביישובים עירוניים ולא ביישובים כפריים, חלו גם על היהודים מגבלות על התיישבות בכפרים אלא אם כן עסקו בחקלאות. ב-1791 בלחץ סוחרים רוסים שחששו מתחרות נקבע ליהודים "תחום המושב" שבו הם הורשו לשבת. מגמה זו המשיכה גם בגזרת הקנטוניסטים של ניקולאי הראשון בשנת 1827, שקבעה גיוס יהודים לצבא הרוסי. המגייסים הורשו גם לחטוף ילדים יהודיים ולהעבירם לתוכניות חינוכיות מיוחדות, שנועדו להרחיקם מהדת היהודים ולקרבם לנצרות.
היו גם שליטים אשר ניסו להתקרב אל לב היהודים: הצאר אלכסנדר השני התיר ליהודים שנחשבו לדעתו ל"מועילים" להתגורר מחוץ לתחום המושב שנקבע וכן הורד מהם חלק מעול המיסים.
היסטוריה > האימפריה הרוסית > תקופת הצאר אלכסנדר הראשון

עם עלייתו לשלטון נדרש הצאר אלכסנדר הראשון לשאלת מעמדם של היהודים בממלכתו והקים ב-9 בנובמבר 1802 את "הוועדה לשיפור מצבם של היהודים". על בסיס מסקנות הוועדה פרסם הצאר בחודש דצמבר של אותה השנה את תקנת 1804 (תקנת היהודים) המשקפת את ההנחות האלה: היהודים הם יסוד זר האחראי לבעיות הכלכליות והחברתיות במערבה של רוסיה ועל כן יש לתקן את מצבם, תיקון ברוח האבסולוטיזם הנאור. התקנות יועדו להגן על החברה מפני היהודים, על פי תפיסות משכיליות-יצרניות לפיהן עובד האדמה הוא אדם מועיל ויצרני, ולעומתו הסוחר הזעיר והמתווך הם גורם מזיק לכלכלה ויש לרסנו.
חלק ממסקנות הוועדה הייתה הוצאת היהודים מהכפרים לעיירות והגבלתם לתחום המושב, והקמת מושבות יהודיות חקלאיות בחבלים שונים באימפריה הרוסית. כ־6000 משפחות יהודיות של סוחרים זעירים הועברו להתיישבות חקלאית באוקראינה שנכבשה מידי הטורקים. לחלק מהמושבות ניתנו גם שמות עבריים, כגון שדה מנוחה ונהר טוב.
החל משנת 1848 החלו גזירות המלבושים. בעידודם של המשכילים היהודים חתם ניקולאי על צו מלכותי המורה ליהודים להחליף את לבושם המסורתי ללבוש מודרני, בפועל הגזירות נכנסו לתוקפם רק בשנת ה'תרי"א (1850) בתקופת הביניים הטילו השלטונות מיסים על הלובשים לבוש מסורתי (מס הקרובקה). החוק איפשר לרבנים הוותיקים להישאר בלבושם המסורתי, בין היתר נאסר על יהודים לגדל פיאות, ונאסר על נשים נשואות הנוהג החסידי גילוח שיער ראשם.