stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התאגים מהינדוסטאן
עלילה

בשנת 1795, כאשר תת היבשת ההודית הייתה ידועה בשם הינדוסטן, נהרג המלך מירזה סיקאנדר ביי על ידי ג'ון קלייב. תחת ערב-רב של ראג'ות מושחתים, הארץ מנוהלת עתה על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית. הניצולים היחידים הם הנסיכה זפירה ביי והמצביא ח'ודאבקאש. הלה מאמץ את זפירה ומלמדה להילחם פנים אל פנים.
שנים מאוחר יותר, ח'ודאבקאש, הידוע כיום בשם עזאד, מוביל חבורה של תאגים, המתמחים בלוחמה ימית ומהווים מטרד לשלטון חברת הודו המזרחית. סר קלייב, הנחוש לשמור על הסדר, ממנה את אחד מעושי-דברו הילידים, פיראנג'י מאללה, להסתנן אל התאגים. פיראנג'י  שואף לחקות את האנגלים ומתלבש כמותם.
כאשר עזאד ואנשיו חונים אצל רג'ה מקומי כדי לאסוף נשק, פיראנג'י מדווח לחברת הודו המזרחית אודות מקום הימצאם. הבריטים מכתרים את המקום, ועזאד מגלה לפיראנג'י שידע תמיד שהוא בשירות הבריטים, אך רואה שהוא סובל מהתנגשות פנימית ומאמין שהרגש הילידי יגבר. פיראנג'י אכן משתכנע, בוגד בסיר קלייב ומסייע למורדים. עזאד מוסר בידיו את זפירה ומורה לו להימלט.
במפגש הסופי עם הבריטים במבצר נטוש, זפירה הורגת את קלייב. הבריטים נאלצים לסגת כשכנופיה בראשות פיראנג'י באה לעזרת המורדים. עזאד רואה שהאדמה העקרה מניבה פרי, אות בעיניו לכך שפיראנג'י הגשים את יעודו. זפירה מוכתרת כנוואבית ומכריזה שממלכתה סגורה בפני חברת הודו המזרחית.
שחקנים ודמויות

אמיטאב באצ'אן - ח'ודאבאקאש ג'האזי (עזאד), ראש התאגים
אמיר ח'אן - פיראנג'י מאללה, בריון קטן מאווד
פאטימה סנא שייח - זפירה ביי, לוחמת
קטרינה קייף - סוראיה, רקדנית
מוחמד זאשאן איוב - שניצ'ר, ידידו של פיראנג'י
לויד אוון - ג'ון קלייב, קצין חברת הודו המזרחית הבריטית
ואלריו ורה

ואלריו ורה (באיטלקית: Valerio Verre; נולד ב-11 בינואר 1994) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקשר בסמפדוריה.
קריירת מועדונים > רומא, גנואה וסיינה

ורה הוא תוצר מחלקת הנוער של רומא, שבשורותיה חתם על חוזה לחמש שנים בקבוצה הבוגרת במאי 2012. ב-30 ביולי, הוא היה מעורב בהעברה של החלוץ מאטיה דסטרו מגנואה, בעוד שהוא ושחקן נוסף ביצעו את מעברם לגנואה. בעונתו היחידה בקבוצה הוא לא שותף באף משחק, משום שבאותה העונה הוא הושאל לסיינה. הוא ערך את משחק הבכורה שלו במסגרת הגביע האיטלקי עבור הקבוצה ב-19 באוגוסט 2012, ובו הוא כבש את שער הניצחון מול ויצ'נצה.
ביוני 2013, רומא רכשה בחזרה את ורה.
קריירת מועדונים > אודינזה

לאחר שחזר לרומא ביוני 2013, ורה נמכר לאודינזה ביחד עם ניקולאס לופז (ששוויו הוערך בכמיליון אירו) כחלק מעסקה שכללה את הבלם אל-מהדי בן עטיה, שביצע את מעברו לזאבים עבור 13 וחצי מיליון אירו.
קריירת מועדונים > השאלות לפלרמו ופרוג'ה

לאחר שהתאמן במדי אודינזה, ב-2 בספטמבר 2013 הוא הושאל לקבוצת הסרייה ב', פלרמו.
ב-13 ביולי 2014, אודינזה רכשה את כרטיס השחקן של ורה מידי רומא עבור 900 אלף אירו. ב-12 ביולי 2014, הוא הושאל לפרוג'ה, שם הפך במהרה לשחקן הרכב. הוא עזר לקבוצה להגיע לשלבי פלייאוף העלייה של הסרייה ב', כשאת אותה העונה הוא סיים עם חמישה שערים וארבעה בישולים.
קריירת מועדונים > החזרה לפרוג'ה

לאחר תקופת השאלה נוספת בפסקארה ורכישתו על ידי סמפדוריה, הוא הושאל פעם נוספת לפרוג'ה ב-17 באוגוסט 2018 בעסקה אשר כללה אפשרות רכישה.
קריירת מועדונים > השאלה לוורונה

לאחר עונה אחת כמושאל במדי פרוג'ה, הוא הושאל להלאס ורונה בעסקה אשר כללה אפשרות רכישה.
קריירת מועדונים > השאלה לאמפולי

ב-29 בינואר 2022 הושאל לאמפולי.
קריירה בינלאומית

לאחר שהיה חלק מנבחרות איטליה עד גיל 16 ועד גיל 17, הוא החל לשחק בנבחרת עד גיל 18 תחת הדרכתו של אלבריגו אבאני, שהעניק לו את סרט הקפטן, אף על פי שהיה מתחת לגיל המקובל.
ב-12 באוגוסט 2015, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת האיטלקית עד גיל 21 במסגרת משחק ידידות נגד נבחרת הונגריה עד גיל 21.
תארים > קבוצתיים

סרייה ב' (1): 2013/14
אליפות פרימוורה (1): 2010/11
הערות שוליים

↑  ורה חוזר לקישור של פרוג'ה
↑  הקשר האיטלקי, ואלריו ורה, מגיע להלאס ורונה כדי לחזק את הקישור שלה
הפוסי של לוסי

| --- | --- |
 מוקד פעילות:  יבנה
 תקופת הפעילות:  מ-קיץ 1998
 סוגה:  פאנק
 חברים
 עמית אדן (סולן), נטע גופן (בס), ארז שמידע (גיטרה), אסף מיידן (תופים) ואסף שיש (גיטרה)
 חברים לשעבר
 עמרי גולדין (סולן)
 
הפוסי של לוסי היא להקת פאנק ישראלית מיבנה. הלהקה קמה בקיץ 1998, אז היו החברים עמית אדן (סולן), נטע גופן (בס), ארז שמידע (גיטרה) ואסף מיידן (תופים). לאחר שנה הצטרפו עמרי גולדין (סולן) ואסף שיש (גיטרה).
היסטוריה

ב-2002 הלהקה הוציאה את הדיסק הראשון שלה "צב 8", הקורא ל"התגייסות כללית לשינוי פני החברה האדישה, המנוכרת והמעמדית", בשילוב קטעי הומור עם רוח תיכוניסטית.
ב-4 באוגוסט 2002 נרצח סולן הלהקה, עמרי גולדין, בפיגוע ההתאבדות בקו 361 - בעת שהיה בדרכו לבסיס צה"ל בו שירת.
בשנת 2004 הצטלמה הלהקה לסרט התיעודי חצוצרות יריחו בבימויה של ליז נורד, העוסק בסצנת הפאנק הישראלית.
בשנת 2005 הקליטה הלהקה גרסת כיסוי לשיר "למה עכשיו" שנכלל בפרויקט "הללויה רוק טיים" - אלבום גרסאות כיסוי של להקות רוק צעירות לשירי קובי אושרת.
בשנת 2012 התאחדה הלהקה למופע לציון עשור למותו של גולדין. לקראת המופע הקליטה הלהקה את שירו של דן אלמגור "רק לא אצלנו בשכונה", מתוך המחזמר "אל תקרא לי שחור". השיר נבחר בעקבות אירועי אלימות נגד אפריקאים השוהים בישראל.
בשנת 2016 הלהקה הוציאה את אלבומה "מסיתים למרד".
בשנת 2017 הלהקה הוציאה גרסה חדשה לשיר "גיבור צבא ההגנה" של להקת פוליאנה פרנק, יחד עם הלהקות "קרם בורלסק" ו"אנטיגונה רקס". השיר יצא ביום העצמאות ונוסף לו בית חדש. כמו כן, הלהקה הוציאה גרסת כיסוי לשיר "רכז מידע" של ברק כהן. השיר יצא לכבוד יום המחאה נגד אלימות משטרתית.
בשנת 2019 הלהקה הוציאה את השיר "זיקוקים".
בשנת 2022 השתתפו בסרט התיעודי "עצבני ומהיר: הסיפור של פאסט מיוזיק והפטיפון" של עמית איצקר.
דיסקוגרפיה > אלבומים

צב 8 (2002)
מסיתים למרד (2016)
דיסקוגרפיה > סינגלים

גיבור צבא ההגנה (2017)
רכז מידע (2017)
זיקוקים (2019)
הערות שוליים

↑  יובל אראל‏, הפוסי של לוסי - עשור לצב 8, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 31 באוגוסט 2012
↑  עמרי גולדין, חבר להקת פאנק מיבנה, נהרג שלשום בפיגוע בצומת מירון, באתר הארץ, 6 באוגוסט 2002
↑  הפוסי של לוסי מחדשים: "אל תקרא לי שחור", באתר ynet, 5 באוגוסט 2012
↑   אבי פיטשון, "הפוסי של לוסי" פורצים את גבולות הגטו הפאנקיסטי, באתר הארץ, 26 באוקטובר 2016
↑   בן שלו, השיר ששיפד את הגבריות הישראלית המיליטריסטית רלוונטי גם אחרי 30 שנה, באתר הארץ, 7 במאי 2017
↑  איתי שטרן, השיר שיכול להכניס את ברק כהן לבית הכלא בגרסת כיסוי מלהיבה, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007425522605171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ועדת הסמל והדגל

ועדת הסמל והדגל הייתה ועדה של מועצת המדינה הזמנית, בראשותה של בבה אידלסון, שתפקידה היה לבחור דגל וסמל למדינת ישראל.
הוועדה הוקמה ב-19 ביולי 1948, כחודשיים לאחר הכרזת העצמאות. בין חבריה היו נציגים מכל קצוות הקשת הפוליטית, ובהם אריה אלטמן, יזהר הררי, זרח ורהפטיג, סעדיה כובשי, מאיר דוד לוינשטיין, בנימין מינץ, אהרן ציזלינג, פנחס רוזן, צבי לוריא, דוד רמז, חיים משה שפירא ומשה שרת.
ב-28 ביולי התכנסה הוועדה לראשונה. כבר באותה הישיבה נתקבלה ההחלטה לגבי הדגל, ולפיה דגל התנועה הציונית יהיה לדגל המדינה. לגבי סמל המדינה, החליטה הוועדה כי הוא יכלול מנורה ושבעה כוכבים. בתוך כך, החליטה הוועדה גם למנות ועדה מקצועית שתרכז הצעות ותעביר לה את המלצותיה. בראש הוועדה המקצועית עמד האדריכל אבא אלחנני, והיו חברים בה גם אלעזר ליפא סוקניק, לאופולד קרקואר וראובן רובין.
ב-21 בספטמבר התכנסה הוועדה המקצועית לדון בהצעות שהועברו לה, וב-28 בספטמבר דנה בהן ועדת הסמל והדגל. הוועדה לא שינתה את החלטותיה המקוריות בעניין הדגל והסמל, אך החליטה כי המנורה שבסמל תעוטר בשופר ובכפות תמרים. החלטות ועדת הסמל והדגל הובאו לאישורה של מועצת המדינה הזמנית ב-28 באוקטובר, וזו אישרה את הדגל, אך הורתה לוועדה להביא בפניה הצעה חדשה לסמל.
ב-12 בנובמבר התכנסה הוועדה פעם נוספת, והחליטה לפרסם בעיתונות בקשה לקבלת הצעות נוספות, הפעם ללא הנחיות מפורשות. 131 מתושבי המדינה נענו לבקשה, והגישו 23 הצעות, מרביתן כללו את המנורה אף שהדבר לא היווה עוד תנאי. ב-28 בדצמבר צמצמה הוועדה את ההצעות לשלוש: ההצעה הקודמת, הצעה הכוללת מנורה על רקע מגן דוד ושבעה כוכבים, כשלצידיהם אריה וצבי, והצעה שלישית, הצעתם של האחים שמיר, שכללה מנורה ולצדיה עלי זית. הוועדה החליטה להוסיף להצעתם את הכיתוב "ישראל" תחת המנורה, וב-10 בינואר 1949 החליטה להביא בפני מועצת המדינה הזמנית את ההצעה הזו בלבד. ב-10 בפברואר אישרה מועצת המדינה הזמנית את ההצעה, וועדת הסמל והדגל סיימה את תפקידה.
ויקטור ירופייב

| --- | --- |

 לידה:  19 בספטמבר 1947 (בן 77) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 מקום לימודים:  הפקולטה הפילולוגית של אוניברסיטת מוסקבה 
 שפות היצירה:  רוסית, פולנית, צרפתית 
 תקופת הפעילות:  מ-1979 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (2013)  אביר מסדר האמנויות והספרות (2006) 
 
ויקטור ירופייב (ברוסית: Ви́ктор Влади́мирович Ерофе́ев; נולד ב-19 בספטמבר 1947) הוא סופר רוסי.
חייו

נולד להורים שעבדו בשירות הדיפלומטי בברית המועצות הסובייטית. שהה חלק גדול מילדותו בפריז, שם נחשף לזרמי מחשבה מערביים שהיו זרים לרבים מבני גילו ברוסיה.
הוא סיים לימודים בספרות ובלשנות באוניברסיטת מוסקבה בשנת 1970, ואחר כך סיים דוקטורט בשנת 1975 בנושא פיודור דוסטויבסקי והאקזיסטנציאליזם הצרפתי. פרסם מספר מאמרים העוסקים בנושאים אלה.
בשנת 1979 החל לערוך כתב עת מחתרתי, ובמהרה סולק מ"איגוד הסופרים הסובייטים" שאליו התקבל שנה קודם לכן. הוא נעשה אחד מהסופרים הבולטים בחוגי התרבות האנטי-ממסדית בברית המועצות. בשנים אלה כתב ספרים רבים שלא פורסמו, עד לשנת 1988. ספרו "יופי רוסי", שנכתב בשנים 1980–1982 ופורסם בשנת 1990, זכה להצלחה ולשבחים.
ולס סארספילד

חברי המועדון בשנת 1942, אז שיחק בליגה השנייה. השוער היה מיגל רוחילו (אנ'). חוסה נוגרה (אנ') שיחק גם הוא בקבוצה באותה עת.
קלוב אתלטיקו ולס סארספילד (בספרדית: Club Atlético Vélez Sársfield) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי מבואנוס איירס. קבוצת הכדורגל משחקת בליגת העל הארגנטינאית, וזכתה שמונה פעמים באליפות הליגה. לזכות הקבוצה רשומות גם הצלחות ברחבי דרום אמריקה והעולם, עם זכייה בגביע ליברטדורס וזכייה בגביע הביניבשתי.
היסטוריה

מועדון ולס סארספילד נוסד בשנת 1910 בשכונת פלורסטה שבבואנוס איירס. המועדון שינה בשנותיו הראשונות מספר פעמים את צבע מדיו ואת מגרשו, עד שהתקבל להשתתף בליגת החובבים הבכירה ב-1918, וסיים בה במקום השני כעבור שנה. שחקן ולס סארספילד בשנות ה-20, חוסה בופיה, היה השחקן הראשון של המועדון שזומן לנבחרת ארגנטינה. המועדון הפך למקצועני מאז תחילת העידן המקצועני בכדורגל הארגנטינאי ב-1931, והצטרף לליגת העל הארגנטינאית החדשה.
במהלך שנות ה-30 הפכה ולס סארספילד לכוח עולה כאשר שיחקה באצטדיונה הביתי, שכונה "המבצר הקטן", אולם התקשתה כאשר שיחקה באצטדיונים של יריבותיה. ב-1935 זכה אגוסטין קוסו בתואר מלך השערים של הליגה, והפך לשחקן הראשון מוולס סארספילד שזוכה בתואר. בשנת 1938 השתנו שוב מדי הקבוצה למדים הנוכחיים - מדים לבנים עם V כחול גדול במשחקי הבית, ומדים כחולים עם V לבן במשחקי החוץ.
לאחר ירידה לליגת המשנה ב-1941, שהייתה הירידה היחידה של הקבוצה בתולדותיה, חזרה הקבוצה לליגה העליונה כעבור שנתיים. בין כוכבי הקבוצה בשנות ה-50 של המאה ה-20 היה אנחל אלגרי ששיחק ב-399 משחקים. בטורניר הנסיונל של 1968 זכתה ולס סארספילד באליפות ארגנטינה הראשונה בתולדותיה.
שנות ה-90 היו העשור המוצלח בהיסטוריה של ולס. תחת המאמן קרלוס ביאנצ'י, שכשחקן היה שותף לאליפות הראשונה של הקבוצה ב-1968, זכתה הקבוצה בשתי אליפויות הקלאוסורה בשנים 1993 ו-1996 ובאליפות האפרטורה ב-1995. היא אף זכתה ב-1994 בגביע ליברטדורס, הטורניר המקביל בדרום אמריקה לליגת האלופות, ובסופרקופה סודאמריקנה ב-1996. ההצלחה המפורסמת ביותר של המועדון מאותם ימים היא הזכייה בגביע הביניבשתי ב-1994, לאחר ניצחון על קבוצת מילאן החזקה.
בשנות האלפיים זכתה הקבוצה בחמש אליפויות ארגנטינה נוספות בטורניר הקלאוסורה: ב-2005, ב-2009 וב-2011, באיניסיאל 2012 ובסופרפינאל 2012/13 (משחק גמר שנחשב לאליפות בפני עצמה ובשל כך ספג ביקורות רבות). מאמנה של הקבוצה בארבעת התארים האחרונים, ריקרדו גארקה, היה בעברו שחקן מפורסם בקבוצה.
למועדון יריבות היסטורית (מאז 1920) עם מועדון פרו קאריל אואסטה והמשחק ביניהם מכונה "אל קלאסיקו דל אואסטה" - "הקלאסיקו של המערב" (מערב בואנוס איירס), אך הוא אינו מתקיים מאז שנת 2000 עקב ההיעדרות של פרו מליגת העל.
אצטדיון

אצטדיונה הביתי של ולס סארספילד, אצטדיון חוסה אמלפיטני, נקרא על שמו של נשיא המועדון לשעבר שכיהן בתפקיד במשך למעלה משלושים שנים. האצטדיון מכיל 49,747 מקומות, אך לא תמיד מאוכלס בצורה מלאה. אצטדיון זה משמש לעיתים גם לקונצרטים ולמשחקים של נבחרת הרגבי הלאומית של ארגנטינה. האצטדיון מכונה "המבצר הקטן" (El Fortín) על ידי התקשורת הארגנטינאית מאז שנות ה-20, וכינוי זה דבק גם בקבוצה עצמה.
אצטדיון חוסה אמלפיטני הוקם בשנת 1947. מאוחר יותר הוא עבר שיפוצים והקמה מחדש כהכנה לקראת מונדיאל 1978 שנערך בארגנטינה.
תארים

אליפות ארגנטינה (10) :
נסיונל (1):
1968
אפרטורה (1):
1995
קלאוסורה (6):
1993, 1996, 1998, 2005, 2009, 2011
איניסיאל (1):
2012
סופרפינאל (1):
2012/13
הסופר קאפ הארגנטינאי (1) :
2013
גביע ליברטדורס (1) :
1994
גביע ביניבשתי (1) :
1994
סופרקופה סודאמריקנה (1) :
1996
הסופר קאפ הדרום אמריקאי (1) :
1997
גביע אינטראמריקנה (1) :
1996
אצטדיון חוסה אמלפיטני
הרולד קופינג

| --- | --- |

 לידה:  25 באוגוסט 1863 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  1 ביולי 1932 (בגיל 68) שורהאם, קנט, הממלכה המאוחדת 
 תחום יצירה:  אמנות דתית, איור, ספרות נוער 
 
הרולד קופינג (באנגלית: Harold Copping‏; 25 באוגוסט 1863 – 1 ביולי 1932) היה אמן בריטי, הידוע בעיקר כמאייר של סצנות תנ"כיות. ספרו "התנ"ך המצויר" מ־1910 הפך לרב מכר.
ביוגרפיה

נולד בקמדן טאון בשנת 1863, הוא היה בנם השני של העיתונאי אדוארד קופינג (1829–1904) ורוז היתילה (לבית פרוט) (1832–1877), בתם של ג'ון סקינר פרוט, אמן צבעי מים. אחיו, ארתור א. קופינג, הפך לסופר ידוע, עיתונאי ונוסע והיה חבר ב"צבא הישע".
הרולד קופינג נכנס לאקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון, שם זכה במלגה ללימודים בפריז. הוא התבסס במהרה כצייר ומאייר מצליח, חי בקרוידון ובהורנסי בשנים הראשונות לקריירה שלו. לקופינג היו קשרים עם חברות המיסיונרים של תקופתו, כולל אגודת המיסיונרים הלונדונית (LMS), שהזמינה אותו כמאייר של סצנות מקראיות. כדי להשיג אותנטיות וריאליזם עבור האיורים שלו הוא נסע לארץ ישראל ולמצרים.
הספר שפרסם, התנ"ך המצויר (1910), הפך לרב מכר והוביל לעבודות רבות בנושאים תנ"כיים. אלה כללו "עיתונאי בארץ הקודש" (1911), "ארץ הזהב" (1911), "סיפורי התנ"ך" (1923) ו"התנ"ך שלי" (1931). קופינג השתמש בבני משפחתו, חברים ושכנים ותיקים כדוגמנים לציוריו, כשהוא מחזיק בביתו מלאי של תחפושות ואביזרים.
ברבים מציורי התנ"ך שלו ניתן לראות את אחת ממגבות התה המפוספסות של אשתו כשהן חבושות על ראשי דמויות תנ"כיות שונות. איורי צבעי המים המבוצעים להפליא של קופינג הוצגו ב"פנס קסם" ושימשו מיסיונרים נוצרים בכל רחבי העולם. תמונותיו שוחזרו רבות על ידי חברות מיסיונריות ככרזות, כתובות וכאיורי מגזינים.
ככל הנראה המפורסם באיוריו התנ"כיים של קופינג היה "תקוות העולם" (1915). המתאר את ישו יושב עם קבוצת ילדים מיבשות שונות.
ד"ר סנדי ברואר כתב על האיור הזה: "'תקוות העולם', שצויר על ידי הרולד קופינג עבור אגודת המיסיון בלונדון בשנת 1915, היא ללא ספק התמונה הפופולרית ביותר של ישו שהופקה בבריטניה במאה העשרים. זו הייתה תמונה איקונית בבית הספר של יום ראשון בין השנים 1915–1960". עם זאת, ג'יימס ת'ורפ כתב: "עבודתו של הרולד קופינג, כושרה וכנה ככל שהייתה, אינה מעוררת התלהבות גדולה".
קופינג היה חתום על חוזה של חברת המסחר הדתי (RTS) להפקת 12 ציורים דתיים בשנה עד למותו. הוא קיבל 50 ליש"ט עבור כל ציור, ועל פי תנאי החוזה, הוא לא הורשה לצייר ציורים דתיים עבור אף מו"ל אחר. ביחד עם ג'וזף אוסטין בנוול הוא היה מאייר קבוע של ירחון The Leisure Hour של החברה.
בנוסף הוא צייר איורים לספרים לא דתיים רבים, כולל ספרי הילדים של מרי אנג'לה דיקנס על פי הרומנים של סבה, צ'ארלס דיקנס. אלה כללו "סיפורי ילדים מדיקנס" (1911) ו"ילדי החלומות" של דיקנס (1926).
הוא אייר גם מספר סיפורים המתרחשים בבתי ספר ציבוריים בדיוניים בריטיים, כולל "בנים מבית הספר פריורי" (1900) ו"בית הספר לבנים מווינפורט" (1916).
האיורים של קופינג פורסמו גם בעיתונים שונים, ולאחר נסיעה לקנדה הוא הפיק רישומים מסע בצבעי מים.
קופינג התחתן עם ויולט איימי פרוט (1865–1894) בשנת 1888, וילדיהם היו ארנסט נואל קופינג (1889–1978), רומני קופינג (1891–1910) ויולט קופינג (1891–1892). לאחר מותה של אשתו בגיל 29 בלבד, התחתן קופינג עם אדית לואיז מוטרסיל (נולדה ב־1876) בשנת 1897 ונולדו לו ג'ויס קופינג (1901–1934) וג'ון קלרנס קופינג (1914–1977).
הוא התגורר שנים רבות בקנט, ונפטר ב -1 ביולי 1932 בגיל 68. הוא נקבר בחצר הכנסייה של סנט פיטר וסנט פול בשורהם.
גלריה

אוליבר טוויסט
הנער השמן
ניקולס ניקלבי
פיקוויק נואם בקלוב
דלילה
אשת ירבעם
אלישבע
השומרוני הטוב
הערות שוליים

1 2  Harold Copping: Artist, Historical articles and illustrations, ‏2011-06-16
↑  Harold Copping, Spartacus Educational
1 2  Bible Artist, The Bible illustration blog: My Favorite Bible Artist #5, The Bible illustration blog, ‏2008-01-02
↑  illustrators : Harold Copping, www.histclo.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007376799205171  BNE: XX1035424  CiNii: DA09916543  GND: 1035780976  ISNI: 0000 0000 6635 1568  LCCN: n92112646  LNB: 000033782  NKC: xx0213519  NTA: 070615209  RKD: 18249  SUDOC: 13716727X  ULAN: 500002345  VIAF: 71778295   WorldCat (עם VIAF): 71778295 
קטע מהאיור "תקוות העולם", 1915
ז'יטנו

| --- | --- |

 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  לודז' (פרובינציה) לודז'
 מחוז:  ראדומסק
 גמינה:  ז'יטנו
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  696 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  50°56′00″N 19°38′00″E﻿ / ﻿50.93333°N 19.63333°E﻿ / 50.93333; 19.63333 
 אזור זמן:  UTC+1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיז'יטנו(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיז'יטנו(למפת פרובינציית לודז' רגילה) לודז' פיוטרקוב טריבונלסקי  פביאניצה טומשוב מזובייצקי  אופולה שוויינטוקז'יסקיה פולין גדול קוי.-פומ. שלזיה מזוביהז'יטנו(למפת פרובינציית לודז' מוגדלת) לודז' פיוטרקוב טריבונלסקי  פביאניצה טומשוב מזובייצקי  אופולה שוויינטוקז'יסקיה פולין גדול קויאוויה-פומרניה שלזיה מזוביהז'יטנו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ז'יטנו (בפולנית: Żytno) הוא כפר בגמינה ז'יטנו במחוז ראדומסק בפרובינציית לודז' במרכז פולין. הוא שוכן במרחק של כ-20 קילומטרים דרום-מזרחית לראדום ומהווה בירת הגמינה.
היסטוריה

קיימות עדויות על יישוב במקום עוד מסוף המאה ה-12.בשנת 1760 היישוב איבד זכויות עירוניות. לאחר חלוקת פולין ביחד עם כל האזור, הכפר נכלל בתחומי האימפריה הרוסית. לאחר חתימת חוזה ורסאי והקמת פולין הוא נכלל במדינה החדשה. בשנים 1973–1998 הוא היה חלק ממועצה מקומית שכללה מספר כפרים בסביבה. בעקבות רפורמה בשלטון המקומי שנערה בשנת 1998, ז'יטנו הפך להיות מרכז גמינה. גמינה זו כוללת כמה עשרות ישובי הסביבה לרבות בואגי שלמעשה צמוד לז'יטנו.
בכפר פועל בית ספר יסודי שמשרת את ילדי הכפר והסביבה. החל משנת 1992 הוא נקרא על שם הנריק סנקביץ' (לפני בניית בניין חדש לבית הספר הוא שכן באחוזה בה התארס הסופר עם אשתו).
במרכז כפר ממוקמת כנסייה שנבנתה בשנים 1860–1865.
הערות שוליים

↑  Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, Tom XIV - wynik wyszukiwania - DIR, dir.icm.edu.pl
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7746959-8  VIAF: 238672183   WorldCat (עם VIAF): 238672183 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בפולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זהב"י

זהב"י (ראשי תיבות של זכויות המשפחות ברוכות הילדים) היא תנועה חברתית שהוקמה בשנת 1972 על ידי העובד הסוציאלי אברהם דנינו ופרופסור אליעזר יפה, שגדלו במשפחות מרובות ילדים, וכן על ידי ד"ר יוג'ין וינר. מטרת התנועה הייתה להעלות את מעמד המשפחות מרובות הילדים ולקדם יוזמות חקיקה לטובת משפחות אלו, באמצעות מגעים ושדלנות בקרב המפלגות השונות בכנסת.
לתנועה היו עשרות סניפים ברחבי הארץ, אולם רק מפלגת תמ"י אימצה את מצעה בשנות השמונים; עם זאת, היא נכשלה בהעברת חוקים לטובת הנושא בכנסת.
פעילות התנועה דעכה עם מותו של דנינו בשנת 1986.
כיום מקיים ארגון בשם זה, שנוסד ב-1984, פעילות המתמקדת בייעוץ והדרכה למשפחות מרובות ילדים בתחומי החינוך, תרבות ופנאי, כלכלת הבית, וכן קידום פעולות עזרה עצמית והדדית בקהילת משפחות אלו בכל יישוב.
חברת הלבנט

| --- | --- |

פרנסיס לווט (אנ'), נציג בכיר של חברת הלבנט באיסטנבול בשנים 1737–1750; צויר בתלבושת טורקית תקופתית בידי ז'אן-אטיין ליוטאר
 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1592 – 19 במאי 1825 (כ־233 שנים) 
 מיקום המטה:  לונדון, חלב, האימפריה העות'מאנית
 ענפי תעשייה:  סחר בין-לאומי 
 
סמל חברת הלבנט
חברת הלבנט או החברה לטורקיה (באנגלית: Levant Company או Company of Turkey Merchants או בקיצור Turkey Company) הייתה חברה מורשית למסחר בינלאומי שהוקמה באנגליה בשנת 1592. אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה אישרה את אמנתה המקורית ב- 1592, כאשר התמזגו "החברה לוונציה" (Venice Company)  שקמה ב-1583 ו"החברה לטורקיה"  (Turkey Company) שקמה ב-1581 בגלל תפוגת תוקף אמנותיהן.  אנגליה ביקשה על ידי כך ליצור בריתות סחר ופוליטיות עם האימפריה העות'מאנית. האמנה ההתחלתית הייתה תקפה לשתים עשרה שנים והעניקה אחריות לאדוארד אוסבורן, ריצ'רד סטייפר, תומאס סמית' ווליאם גארט במטרה להסדיר את קשרי הסחר של אנגליה עם האימפריה העות'מאנית ועם הלבנט.  החברה המשיכה להתקיים באופן רציף עד לשנת 1825  
החברים בה (Freemen) נקראו Turkey Merchants, כלומר "סוחרים עם טורקיה". המטה הראשי של חברת הלבנט היה בלונדון.
תחילתה

בשנת 1580, אחרי תקופה של שפל שנמשכה מספר עשורים במסחר עם המזרח התיכון, פנו כמה סוחרים מלונדון אל מלכת אנגליה אליזבת הראשונה בבקשה למתן צ'ארטר מלכותי שיאפשר להם בלעדיות במסחר עם האימפריה העות'מאנית.
באותה תקופה המסחר עם אזור הלבנט נשלט במידה רבה על ידי התיווך של ונציה ונמל אנטוורפן. אנגליה חיפשה שווקים חדשים למוצרי הטקסטיל שלה. היא נזקקה גם כן לגישה בטוחה ליבוא התבלינים מ"המזרח הרחוק" אחרי שסיפוח פורטוגל לספרד איים על התחבורה הימית מסביב לכף התקווה הטובה. כוחה של ונציה נחלש אחרי חצי מאה שנים של מלחמות ולא היו לה שוב אמצעים להוביל סחורות אל המחסנים הגדולים של הנמל ליבורנו.
על רקע התחרות והעימותים הצבאיים בין אנגליה לבין צרפת מחד וספרד מאידך, התחזקו היחסים בין השער הנשגב ובין שתי המעצמות הנוצריות הראשונות.
בשנת 1580 שלחה אנגליה בחשאי דרך פולין שליחים שהשיגו גם עבורה קפיטולציות מטעם הסולטאן העות'מאני, בדומה לאלו שהוענקו לערים האיטלקיות ולצרפתים.
חברת הלבנט הוקמה תחילה באישור המלכה אליזבט ב-11 בספטמבר 1581 תחת השם "החברה לטורקיה" (Turkey's Company) כחברת מניות משותפת שנועדה לשמש מכשיר ביישום הקפיטולציות. בשנת 1588 היא הפכה ל"חברה מוסדרת" ומונופול.
מובילי המהלך הזה היו הסוחרים סר אדווארד אוסבורן (1591–1530?) וריצ'רד סטייפר. לחברה הוצאו זיכיונות חדשים בינואר 1592 וב-1595, שהבטיחו לה מונופול על הסחר עם הארצות שבמזרח אגן הים התיכון. כל חבר בחברה, שנקרא "Turkey merchant" ("סוחר עם טורקיה"), ניהל מסחר על חשבון הונו האישי, בכפוף לכללים המשותפים של החברה. 
חברת הלבנט לא שאפה להשתלטות קולוניאלית. היא הקימה תחנות סחר בערים כמו קונסטנטינופול, חלב, סמירנה (איזמיר) ואלכסנדריה. חלב שימשה מרכז למשרדיה הראשיים במזרח התיכון. בפטרס הוקמה חברת בת מסוג חברות המניות המשותפות. בשנת 1715 החברה פתחה "פקטורי" גם בסלוניקי. באמצע המאה ה-17 קמו נציגויות באיים יוונים נוספים וכן בעיר אתונה ובלרנקה שבקפריסין. עד לתחילת המאה ה-19 נפתחו נציגויות של חברת הלבנט גם בערי נמל על החוף הסורי, באזור הדרדנלים, באדירנה ואף בבוקרשט.
ב-11 בספטמבר 1581 הדיוואן הקיסרי של העות'מאנים אישר לאנגליה את הזכות לקיים קשרי מסחר עם ערי הנמל העות'מאניות תחת הדגל האנגלי. ספינות המסחר של מדינות אחרות היו צריכות באותה תקופה להניף דגל צרפתי. 
בשנת 1584 שלחה אנגליה את שגרירהּ הראשון באיסטנבול, ויליאם הרבורן. בהמשך הרשה הדיוואן העות'מאני לאנגליה לפתוח קונסוליות בחלב, בכיוס, פטרס, סמירנה, אלכסנדריה ואלג'יר. הנציגים הדיפלומטיים של אנגליה באזור קיבלו את משכורותיהם מחברת הלבנט.
אוניות חברת הלבנט היו במאה ה-17 בסדר גודל של 100 עד 350 טון. החברה חימשה את אניותיה בגלל סכנות מצד שודדי ים אלגיראים, תוניסאים וטריפולטנים ששלטו בחופי ברבריה ומצד ספינות המלחמה של ספרד.
הדעיכה

בתחילת המאה ה-18 התחיל מספר החברים בחברה להצטמצם. תדמית חברת הלבנט הפכה לשלילית משהו, והיא נחשבה תכופות כמנצלת את משאביה של אנגליה לרעה. בשנת 1754 תחומי פעולתה נפתחו בפני הסחר החופשי. עם זאת היא המשיכה לפעול עד לסגירתה בשנת 1825.
לקריאה נוספת

1964 Kenneth R. Andrews, Elizabethan Privateering 1583–1603, Cambridge University Press
Lee W. Eysturlid: Where Everything is Weighed in the Scales of Material Interest: Anglo-Turkish Traden, Picary, and Diplomacy in the Mediterranean during the Jacobean Period, Journal of European Economic History, Winter 1993, Vol. 22 Issue 3, S. 613-25
G.Ambrose, The Levant Company, 1640-1753, Ph.D. Thesis, University of Oxford, 1935
A. C. Wood: A History of the Levant Company, Oxford 1935
James Mather, Pashas: Traders and Travellers in the Islamic World, Yale University Press 2010, ISBN 978-0-300-17091-7
Aurel Decei Istoria Imperiului Otoman, Editura Ştiinţifică şi enciclopedică, Bucuresti 1978
Sarah Searight The Turkey Merchants: Life in the Levant Company History Today vol.16,6,1966
1964 Alfred Wood - History of the Levant Company Routledge, London
הערות שוליים

↑  M.Epstein  עמ' 36
↑  M.Epstein עמ' 16
↑  M.Epstein עמ' 20
↑  S.Searight 1966
↑  D.Vlami עמוד 132
↑  Islamicus אזהר ניאז הערך "קפיטולציות" ב"אנציקלופדיה אסלאמית" ברשת, קואלה לומפור
↑  James Mather 2011
↑  G.M.Trevelyan English Social History Penguin Books, 1982 עמוד 215
↑  D.Vlami עמוד 133, הערת 17 ציטוט מ-Wood
1 2 3  A.Decei עמוד 260
↑  G.M.Trevelyan 1982  עמוד 232
↑  D.Vlami עמוד 133
↑  D.Vlami הערה 14 עמוד 132–133, ציטוט לפי Anderson - Paul Rycaut
חאן אל-וזיר, אכסניה עבור הסוחרים בעיר חלב בסוריה
סר ויליאם טראמבל (Trumbull), נגיד חברת הלבנט בשנים 1696–1709