stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לשם
זיהוי

מאחר שאין במקורות פרטים מזהים לאבני החושן, הרי שאין לדעת לאיזו אבן חן התכוונו ואפילו מה היה צבעה.
הלֶשֶׁם מתוארת במקורות שונים כאבן בוהקת בצבע כתום-זהוב. יש גורסים כי מדובר בעצם בענבר (Amber), שרף מאובן בצבע כתום עז.
תרגום אונקלוס מתרגם קַנְכֵרִי, Cenchros, ותרגומים ארמיים נוספים מתרגמים קַנְכִּירֵי או קַנְכִּירִינוּן. ייתכן שכוונתם למילה יוונית שפירושה דוחן – אבן הנראית כאילו פיזרו עליה גרגירי דוחן.
המדרש (במדבר רבה) מייחס לאבן הלשם את צבע הספיר – כחול.
בתרגום השבעים מופיע Ligurius שמגיע מן המילה היוונית Ligyrion. ליגוריוס היא אבן חן קשה ושקופה, כנראה ענבר או טורמלין.
גם תרגום המלך ג'יימס גורס Ligurius. ליגוריוס היא בעצם שמה הקלאסי של אבן החן היאסינת' (Jacinth, Hyacinth), זירקון בצבע כתום-צהוב או כתום-אדמדם.
יוסף בן מתתיהו ב"מלחמות היהודים" מתרגם ל-Achates, אגט.
תרגומים מודרניים מציעים סיטרין (Citrine), סוג כתום-צהוב של קוורץ.
גם בעברית המודרנית משמשת אופאל כתרגום מקובל ללשם המקראית.
מכון המקדש זיהו את האבן עם סודליט.
על פי רבינו בחיי בן אשר, לשם היא אבן החן טופז.
זיהוי > אבני חן ומינרלים המיוחסים ללשם

ענבר
טורמלין מסוג דרוויט
ספיר
אגט
זירקון
סיטרין
סודליט
ראו גם

לשם שבו ואחלמה
לקריאה נוספת

מ' סברדמיש וא' משיח, אבני חן, הוצאת מדע אבנים יקרות
עולם התנ"ך, ספר שמות, הוצאת דודזון-עתי
הערות שוליים

↑  ספר יהושע, פרק י"ט, פסוק מ"ז
↑  ראו גם ביאור:יהושע יט מז, באתר ויקיטקסט
אבני החושן
פטדה

איור של החושן (מהאנציקלופדיה היהודית)
פִּטְדָה היא האבן השנייה בטור הראשון בחושן הכהן הגדול, והיא מיוחסת לשבט שמעון.
הפטדה במקורות

אבן ה'פטדה' נזכרת בתנך במספר מקומות, ובכולם היא נזכרת כאבן יקרה:
וּמִלֵּאתָ בוֹ מִלֻּאַת אֶבֶן, אַרְבָּעָה טוּרִים אָבֶן:  טוּר, אֹדֶם פִּטְדָה וּבָרֶקֶת--הַטּוּר, הָאֶחָד
בְּעֵדֶן גַּן-אֱלֹהִים הָיִיתָ, כָּל-אֶבֶן יְקָרָה מְסֻכָתֶךָ אֹדֶם פִּטְדָה וְיָהֲלֹם תַּרְשִׁישׁ שֹׁהַם וְיָשְׁפֵה, סַפִּיר נֹפֶךְ, וּבָרְקַת וְזָהָב; מְלֶאכֶת תֻּפֶּיךָ וּנְקָבֶיךָ בָּךְ, בְּיוֹם הִבָּרַאֲךָ כּוֹנָנוּ
לֹא יַעַרְכֶנָּה פִּטְדַת כּוּשׁ בְּכֶתֶם טָהוֹר לֹא תְסֻלֶּה.
שמעון מפותח על פטדה, והיא ירקה ככרתי ותרגום אונקלוס ירקן ונקרא פראשמה. ונתנה לשמעון על שם שהוריקו פניהם פני זמרי וכן כל מי שחטא משבט שמעון בחטא מואב, ואמרו חז"ל סימן לעברה הדרוקן. וסגולתה שמקררת את הגוף. ועל כן מצויה בארץ כוש שהם חמים ושטופי זמה וצריכים אליה לקרר אותם, וזהו שאמר לא יערכנה פטדת כוש, לפי שהיא מצויה בכוש יחס אותה לכוש.
זיהוי

מאחר שאין במקורות פרטים מזהים לאבני החושן, הרי שאין לדעת לאיזו אבן חן התכוונו ואפילו מה היה צבעה.
פרופ' חיים רבין העיר במאמרו כי המילה "פטדה" לקוחה מסנסקריט ולא מלשון שמית משום שבשפות השמיות אין מלה קרובה קרבה אטימולוגית לפטדה, צימוד ט'+ד' נדיר בשפות השמיות ומכאן שאין "פטדה" מילה עברית במקורה. בסנסקריט "פִּטַה" משמעותה - "צהוב", אך יש הסבורים שגם בסנסקריט המלה "pita" היא שאולה. ייתכן אפוא שהן העברית והן הסנסקריט קיבלו אותה ממקור משותף.
זיהוי > תרגומים

תרגום אונקלוס מתרגם פטדה למונח הארמי ירקן מלשון ירוק.
גם התרגום המיוחס ליונתן רואה בה אבן ירוקה ומכנה אותה ירקתא.
אולם תרגום השבעים מתרגם פטדה - טופזיון.
תרגום Basic English Bible בחר לתרגם פטדה לכריזוליט (Chrysolite).
בשמות רבה נקראת פטדה בשם טומפוזין.
תרגומים רבים לפטדה בוחרים בטופז.
מכון המקדש זיהו את האבן עם טופז ירוק צהוב.
זיהוי > אבני חן ומינרלים המיוחסים לפטדה

כריזוליט
טופז
לקריאה נוספת

מ' סברדמיש וא' משיח, אבני חן, הוצאת מדע אבנים יקרות
עולם התנ"ך, ספר שמות, הוצאת דודזון-עתי
הערות שוליים

↑  ראו להלן בשם מדרש תלפיות.
↑  עולם התנך -שמות",הוצאת דברי הימים, הוצאה לאור בע"מ ,1993-1996, עמוד: 169
אבני החושן
אומי יוקבה

אֿוּמִי יוּקַבָּה (ביפנית: 海行かば) הוא שיר פטריוטי יפני, ואחד משיריה הלאומיים של יפן. סוגת השיר היא צ'וֹקָה, המבטא את הנאמנות המוחלטת לקיסר ולמדינה, ואת המוכנות למות עבורם. מילות השיר נכתבו בידי המשורר אוֹטוֹמוֹ נו יַקַמוֹצִ'י (אנ'), והוא הולחן בידי המלחין קִיֿוֹשִי נוֹבּוּטֿוֹקִי (אנ'). השיר נכלל באוסף השירים היפני מַנְיוֹשוּ (אנ'). בתקופת מלחמת העולם השנייה היה השיר פופולרי מאוד. בין היתר, שימש השיר כשירם של טייסי הקמיקזה.
"אֿוּמִי יוּקַבָּה" מבוצע בטוקיו, יפן, בשנת 1941.
היסטוריה

במקור, השיר נכתב בידי המשורר היפני אישימוטו בשנת 759 לספירה, והוא השיר ה-4094 באוסף השירים היפני: "מַנְיוֹשוּ". מילות השיר שימשו גם חלק מהמארש הצבאי היפני גוּנְקַן קוֹשִינְקִאוֹקוּ (אנ').
בשנת 1937, הלחין המלחין קִיֿוֹשִי נוֹבּוּטֿוֹקִי לחן לשיר, והוא הפך פופולרי בתקופת מלחמת העולם השנייה ואף לאחריה.
בתקופת המלחמה, השיר הושר כביטוי לרוח הקרב היפנית באותם ימים, אשר הטיפה לנאמנות ולמסירות נפש מוחלטת עבור המדינה והקיסר, ובכלל זה גם המוות עבורם. טייסי טיסות ההתאבדות שכונו "קמיקזה", היו שרים את השיר בטקס שהיו עורכים לפני המראתם עם המטוסים.
לאחר כניעת יפן בשנת 1945, השיר נאסר לשירה ולהאזנה בידי הממשל הצבאי האמריקני בהנהגת דאגלס מקארתור, יחד עם שירים צבאיים אחרים. אלו שנתפסו שרים או מאזינים לשיר, נענשו בידי הממשל.
עם זאת בהמשך, האיסור בוטל, והשיר אף הושר בידי הצי הימי היפני בפומבי.
מילות השיר ותרגומן

| תרגום לעברית | תעתיק עברי | תעתיק לטיני | יפנית |
| --- | --- | --- | --- |
| אם אלך לים  אהיה גופה נשטפת אם אלך להר אהיה גופה בעשב אך אם למען הקיסר אמות על כך חרטה לא תהיה | אוּמִי יוּקַבַּה/  מִיזוּקוּ קַבַּאנֶה/ יַאמַה יוּקַבַּה/ קוּסַה מוּסוּ קַבַּאנֶה/ אוֹקִימִי נוֹ/ הֶה נִי קוֹסוֹ שִינַאמֶה/ קַאֶרִימִי וַוה/ סֶגֶ'י | Umi yukaba /  Mizuku kabane / Yama yukaba / Kusa musu kabane / Okimi no / he ni koso shiname / Kaerimi wa / seji |  海行かば/ 水漬く屍/ 山行かば/ 草生す屍/ 大君の / 辺にこそ死なめ / かえりみは / せじ |
מילים נבחרות מהשיר:
海 - אוּמִי - ים.

水 - מִיזוּ - מים; 漬 - טְסוּ - ספוג (במים); く + 漬 + 水 - מִיזוּקוּ - מים + ספוג/טבול = ספוג/טבול במים; בהשאלה: מים שוטפים[דרושה הבהרה].

屍 - קַבַּאנֶה - גופה.

山 - יַאמַה - הר.

草 - קוּסַה - עשב (שם עצם); 生す - מוּסוּ - לצמוח (עשב) (פועל).

大君 - אוֹקִימִִי - קיסר.

辺 - הֶה - צד; 辺に - הֶה נִי - לצד (הקיסר), בהשאלה: למען הקיסר.

こそ - קוֹסוֹ - גם.

死なめ - שִינַאמֶה - אני אמות.

かえりみ - נטייה של הפועל: 省みる או 顧みる - קַאֶרִימִירוּ - להסתכל אחור (בהשאלה: לסגת).

せじ - סֶגֶ'י - (דברי) חנופה. כלומר: אם אני נסוג זו חנופה.
השיר בתרבות

כיום, כמו שירים צבאיים יפניים אחרים, השיר הפך שוב פופולרי כיום בחלקים בחברה היפנית. בנוסף, בשנת 1983, הופק סרט יפני בשם אומי יוקבה, ובסרט טורה! טורה! טורה! שהופק בשנת 1970, השיר הוזכר בהבלטה.
ראו גם

המנון יפן
קמיקזה
ביאורים

↑  ביפנית: 軍歌 - Gunka ; בעברית: "גֿוּנְקָה" (אנ').
בתרגום חופשי לעברית: "שיר מלחמה".
↑  סוגת שירים ספציפית זו (צ'וֹקָה) שייכת לסוגת שירה יפנית כללית יותר, המכונה: וַֿואקָה (אנ') (ביפנית של ימינו: 和歌 - Waka ; בעבר, נכתבה מילה זו גם כך: 倭歌 - Waka .
לפרטים ולמידע נוסף, ראו: ווה (יפן) (אנ').), או בשמה החליפי: יַאמָֿאטוֹ אֿוּטָה (ביפנית: 大和歌 - Yamato Uta). סוגת על זו של שירה מאגדת בתוכה מספר סוגות שירה שונות ביפנית, כשעל שתי העיקריות שבהן נמנות: 長歌 - Chōka - Long Poem ("שיר ארוך") ו- 短歌 - Tanka - Short Poem ("שיר קצר").
↑  ביפנית: 大伴 家持 - Ōtomo no Yakamochi .
↑  ביפנית: 信時潔 - Kiyoshi Nobutoki .
↑  ביפנית: 万葉集 - Man'yōshū .
בתרגום חופשי לעברית: "אוסף של עשרת אלפי עלים".
↑  ביפנית: 軍艦行進曲 - Gunkan kōshinkyoku ;
באופן רשמי מכונה: "מארש איש המלחמה".
↑  "מִיזוּקוּ" הוא פועל.
↑  1. אלו הן שתי צורות אלטרנטיביות של אותו הפועל.
2. ביפנית, שורשי פעלים ייכתבו לרוב באותיות קאנג'י.
הערות שוליים

↑  אֿוּמִי יוּקַבָּה - ניצחון באוקיינוס השקט.
מידע מתוך תוכנית הטלוויזיה הדוקומנטרית "American Experience", המשודרת ברשת הטלוויזיה הציבורית האמריקנית "PBS".
↑  ניגון השיר בטקס רשמי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 76f3c752-32bb-444e-945c-30fd7d824c77 
מטוסי קמיקזה מתקיפים את הספינה האמריקנית "USS קולומביה (CL-56)" (אנ'), מפרץ לינגאיין (אנ'),‏ 6 בינואר 1945.
שר הכוחות המזוינים (צרפת)

| --- | --- |


סבסטיאן לקורני שר הכוחות המזוינים הנוכחי
 איוש נוכחי:  סבסטיאן לקורני
 תאריך כניסה לתפקיד:  20 במאי 2022
 דרכי מינוי:  בידי נשיא צרפת בהמלצתו של ראש הממשלה
 תחום שיפוט:  צרפת צרפת
 כפוף:  נשיא צרפת  ראש ממשלת צרפת
 מעון:  Hôtel de Brienne
 מושב המשרה:  פריז
 ייסוד המשרה:  21 בנובמבר 1945
 www.defense.gouv.fr
 
שר הכוחות המזוינים (בצרפתית: Ministre des Armées et des Anciens Combattants) הוא תוארו של האדם העומד בראש משרד הכוחות המזוינים של צרפת, משרד ממשלתי המפקד על הכוחות המזוינים של צרפת. שר הכוחות מזוינים, החבר במועצת השרים של ממשלת צרפת, ממונה לתפקידו בידי נשיא צרפת בהמלצתו של ראש הממשלה. תפקיד זה נחשב לאחד התפקידים הבכירים בממשלת צרפת, ובדרך כלל תפקיד מפתח מועצת השרים. שר הכוחות המזוינים הוא מייצג את כוחות הצבא בפני האספה הלאומית. והוא מדווח לנשיא צרפת. לשר הכוחות המזוינים כפוף ראש מטה הכוחות המזוינים המשמש כמפקד הצבא דה פקטו.
המשרה נוצרה במתכונתה הנוכחית ב-21 בנובמבר 1945 עם הקמת הרפובליקה החמישית. שם המשרה עבר מספר שינויים בשמו במהלך השנים. בשנת 1947 היה השר תחת השם "שר הכוחות המזוינים" (Ministre des Forces armées). בשנת 1948 שונה שמו ל-"שר ההגנה הלאומית" (Ministre de la Défense nationale), וב-1958 הוחזר לשם "שר הכוחות המזוינים". לאחר מכן, ב-1969, השם חזר ל-"שר ההגנה הלאומית", וב-1973 שוב שונה ל-"שר הכוחות המזוינים". בשנת 1974 שונה השם ל-"שר ההגנה" (Ministre de la Défense), וב-2017 הוחזר השם "שר הכוחות המזוינים". החל מ-2024, שם התפקיד הוא "שר הכוחות המזוינים וחיילים משוחררים" (Ministre des Armées et des Anciens combattants).
סמכויות

חוקת הרפובליקה החמישית מסדירה את ארגון הסמכויות בענייני הגנה ומגדירה את תפקידיו של שר הכוחות המזוינים. לפי החוקה, השר מיישם את מדיניות ההגנה עליה הוא, יחד עם ראש הממשלה, ושניהם אחראים בפני הפרלמנט. בסמכותו של השר להפעיל את הכוחות המזוינים, המחלקות והשירותים:
ארגון בניין הכוח של הכוחות המזוינים, כמו גם מחלקות ושירותי המשרד
קובע את הכנת הכוחות, הציוד והתשתיות, ועוקב אחר יישומם
מגדיר את מדיניות משאבי האנוש ומבטיח שמכבדים את זכויותיו וחובותיו של הצבא
מארגן את התמיכה בכוח אדם ובציוד וקובע את ההנחיות לניהול נדל"ן
מגדיר את התנאים לתרומת שירות הבריאות הצבאי למדיניות בריאות הציבור
מגדיר את המשימות הז'נדרמריה בתחומים הנמצאים בסמכותו
מפעיל את סמכותו על אנשי הצבא של הז'נדרמריה העוסקים במשימות צבאיות בשטח הלאומי ומחוצה לו
אחראי על אבטחת אמצעי ההגנה הצבאיים והכנת הכוחות.
מוביל משא ומתן בינלאומי הנוגע לביטחון הלאומי.
מגדיר את האסטרטגיה ומדיניות התעשיות הביטחוניות, והמחקר והפיתוח
אחראי לטיפול בוותיקי הצבא ולקורבנות מלחמה, לקשר בין הצבא לאומה, למילואים ולענייני השבים
הערות שוליים

↑  Le chef d'état-major des armées, Ministère des Armées et des Anciens combattants
↑  Organisation des pouvoirs en matière de défense et de sécurité, Ministère des Armées et des Anciens combattants
כריך מלפפון

| --- | --- |
כריכי מלפפון המוגשים לצד תה של מנחה.
כריכי מלפפון המוגשים לצד תה של מנחה.
 
 מאכלים
 מוצא:  הממלכה המאוחדת 
 מרכיבים עיקריים:  לחם לבן, מלפפון 
 
כריך מלפפון (או סנדוויץ' מלפפון; באנגלית: cucumber sandwich) הוא כריך מסורתי המהווה אחד מסמליו של המטבח הבריטי או המטבח האנגלי והנאכל בארוחת מנחה.
כריך זה מורכב משתי פרוסות לחם לבן דקות ביותר, שתי הפרוסות מרוחות בחמאה ותוכן הכריך הן פרוסות דקות של מלפפון. הכריך מוגש ללא הציפוי הקשה (ה"קרום") של הלחם, וכשהוא חתוך לצורת "אצבעות" (מלבנים צרים), ריבועים או משולשים. בעת הכנת הכריך מורחים על צידי הפרוסות הפנימיים שכבה של חמאה, וזאת על מנת שנוזלי המלפפון לא ייספגו בלחם.
בארצות הברית מגישים לעיתים כריך דומה ובו גבינת שמנת או מלפפון חמוץ.
אזכורים תרבותיים

כריכי המלפפון היו פופולריים ביותר במהלך התקופה האדוארדית ובהמשך גם במהלך התקופה הוויקטוריאנית בה נהגו לאכול ארוחת תה של מנחה מלאה בקרב החברה הגבוהה בלבד. תיאורי החברה הגבוהה בספרות כוללים אזכורים מפורשים של כריכים אלה; כך למשל אזכורם מופיע במערכה הראשונה של מחזהו של אוסקר ויילד "חשיבותה של רצינות", בה, בשל העובדה שאחיינה של ליידי ברקנל אכל את כל הכריכים שהוכנו במיוחד עבורה, הוא נאלץ לשקר ולהסביר מדוע אין בידיו להגיש כריכים אלה המהווים חלק בלתי נפרד מהארוחה (משרתו סיפר כי אזלו כל המלפפונים בשוק קובנט גארדן).
אחלמה (אבן חן מקראית)

איור של החושן (מהאנציקלופדיה היהודית)
אַחְלָמָה היא האבן השלישית בטור השלישי בחושן הכהן הגדול, והיא מיוחסת לשבט גד או לשבט נפתלי.
האחלמה במקורות

וְהַטּוּר, הַשְּׁלִישִׁי--לֶשֶׁם שְׁבוֹ, וְאַחְלָמָה.
וְהַטּוּר, הַשְּׁלִישִׁי--לֶשֶׁם שְׁבוֹ, וְאַחְלָמָה.
גד על אחלמה, ונקרא קרישטל, ולכן תרגם אונקלוס עין עגלא לפי שהקרישטאל מצויה הרבה אצל בני אדם והכל מכירין אותה, כך שבטו של גד היו מרובים והרוגיהם ניכרים, שנאמר: "וטרף זרוע" וגו'.  וסגלתה שמחזקת הלב שלא ירך בלכתו למלחמה ולזה נקראת אחלמה מלשון חוזק, שנאמר: "ותחלימני והחייני".
זיהוי

יש הגוזרים את שם האבן משם מצרי: ח'נמ.ת.
זיהוי > תרגומים

אצל יוסף בן מתתיהו ב"קדמוניות היהודים" – Achates, המתייחס לאכטיס שמקובל לזהותה עם אגט.
תרגום אונקלוס, הפשיטתא, ושאר התרגומים הארמיים, מתרגמים עין עגלא, עין העגל - שם אכדי[דרוש מקור] שאין דרך לזהותו עם אבן חן מסוימת המוכרת כיום.3
תרגום השבעים והוולגטה, מזהים את האחלמה עם המינרל הסגול אמתיסט.
גם בעברית המודרנית משמשת אחלמה כתרגום מקובל לאחלמה המקראית.
מכון המקדש זיהו את האבן עם אחלמה סגולה.
לשם "אחלמה" נוצרו פרשנויות שונות המייחסות לאבן החן סגולות רפואיות: "אבן החלומות" ו"החלמה". ייתכן וזה הרקע לזיהויה כאחלמה, שגם לה מיוחסות באמונה העממית של העת העתיקה סגולות רפואיות: שתיית יין מגביע עשוי אמתיסט תמנע שכרות.
זיהוי > אבני חן ומינרלים המיוחסים לאחלמה

אגט
אגט
אחלמה
אחלמה
לקריאה נוספת

מ' סברדמיש וא' משיח, אבני חן, הוצאת מדע אבנים יקרות
עולם התנ"ך, ספר שמות, הוצאת דודזון-עתי
הערות שוליים

↑  מנחם-צבי קדרי, מילון העברית המקראית
אבני החושן
אודם (אבן חן מקראית)

ערך זה עוסק באבן חן מקראית. אם התכוונתם למשמעויות אחרות, ראו .
איור של החושן (מהאנציקלופדיה היהודית)
אֹדֶם היא האבן הראשונה בטור הראשון בחושן הכהן הגדול, והיא מיוחסת לשבט ראובן.
האודם במקורות

וּמִלֵּאתָ בוֹ מִלֻּאַת אֶבֶן, אַרְבָּעָה טוּרִים אָבֶן:  טוּר, אֹדֶם פִּטְדָה וּבָרֶקֶת--הַטּוּר, הָאֶחָד
וַיְמַלְאוּ-בוֹ--אַרְבָּעָה, טוּרֵי אָבֶן:  טוּר, אֹדֶם פִּטְדָה וּבָרֶקֶת--הַטּוּר, הָאֶחָד
בְּעֵדֶן גַּן-אֱלֹהִים הָיִיתָ, כָּל-אֶבֶן יְקָרָה מְסֻכָתֶךָ אֹדֶם פִּטְדָה וְיָהֲלֹם תַּרְשִׁישׁ שֹׁהַם וְיָשְׁפֵה, סַפִּיר נֹפֶךְ, וּבָרְקַת וְזָהָב; מְלֶאכֶת תֻּפֶּיךָ וּנְקָבֶיךָ בָּךְ, בְּיוֹם הִבָּרַאֲךָ כּוֹנָנוּ
ומפתח על האבנים שמות השבטים כתולדותם--ונמצא כותב על האודם ראובן, ועל ישפה בנימין
ומה שניתן אבן אודם לראובן, על שם שהאדימו פניו בחטא בלהה כשבלבל יצועי אביו והודה. והאבן הזאת נקראת רוּבּי"ן וגדל בים, והוא אדום בתכלית ותרגום אונקלוס סמקן ולזה נקרא אודם לפי שמראהו אדום כדם. וסגולתו שכל אשה שנושאתו אינה מפלת לעולם וטוב למקשה לילד, ואם שוחקין ומערבבין אותו באכילה ושתייה יועיל הרבה להריון כדודאים שמצא ראובן שהם דמות אדם. ועל כן נקרא אודם, ונכתב אדם חסר וי"ו להורות על אדם, שהמקרא יורה עצמות האבן (שנקרא אדם) והמכתב יורה על פעולתו. ועל זה היה ראובן מפותח על אודם.
זיהוי

במדרש במדבר רבה פרשה ב אות ז נאמר, שאבן זו צבעה אדום בדומה לצבע דגלו של שבט ראובן במסעות עם ישראל במדבר. על פי התרגומים שיש בידינו יש לזהות את האבן עם אבן הקרנליאן או הרובי.
זיהוי > תרגומים

תרגום אונקלוס מתרגם סמקן מלשון הסמקה, כפי שמופיע בתרגום לשמות, כ"ח: "סדרא קדמאה, סמקן ירקן וברקן".
תרגומים נוספים משתמשים בשורש ס.מ.ק: סמוקתא או סמקתא.
תרגום המלך ג'יימס גורס Sardonyx, Sard – ומכוונים בכך למינרל סרד ממשפחת הכלקדון ולסרדוניקס – מופע של רצועות סרד בתוך אוניקס.
Sardion – אצל יוסף בן מתתיהו ב"מלחמת היהודים" ובתרגום השבעים.
גם החוקר הרומאי פליניוס הזקן, בן המאה הראשונה לספירה, מזהה את האודם כסרד (Sardius).
מינרל אדום נוסף שזוהה כאודם המקראית הוא קרנליאן, אף הוא ממשפחת הכלקדון, וכך הוא מופיע בתרגום התנ"ך של ה-Jewish Publication Society of America משנת 1917. זיהוי זה נשען על היות הקרנליאן אבן חן מקובלת בפולקלור המזרח תיכוני הקדום.
זיהוי נוסף הוא ג'ספר (ישפה) אדום.
רובי (Ruby), שפירושו "אדום", מיוחס בעת המודרנית לאודם המקראית ותרגום כזה מופיע ב-New American Standard Bible שיצא לאור בארצות הברית בשנת 1971.
גם בעברית המודרנית משמש רובי כתרגום מקובל לאודם המקראית, אם כי קיימת טענה שלא ייתכן שהעברים הקדומים הכירו את ה-Ruby.
מכון המקדש זיהו את האבן עם הקרנליאן.
זיהוי > אבני חן ומינרלים המיוחסים לאודם

סרד
סרדוניקס
קרנליאן
רובי
לקריאה נוספת

מ' סברדמיש וא' משיח, אבני חן, הוצאת מדע אבנים יקרות
עולם התנ"ך, ספר שמות, הוצאת דודזון-עתי
הערות שוליים

↑  המהדורה המקוונת של אנציקלופדיה בריטניקה
אבני החושן
מתי המקלל

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  פאב 
 על שם:  מתתיהו לנדשטיין
 כתובת:  מטלון 41 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1973
 תאריך פתיחה רשמי:  1973 
 קואורדינטות:  32°03′32″N 34°46′22″E﻿ / ﻿32.058894646215°N 34.772716053425°E﻿ / 32.058894646215; 34.772716053425
  (למפת תל אביב מוגדלת) מתי המקלל(למפת תל אביב רגילה) מתי המקלל(למפת גוש דן רגילה) מתי המקלל(למפת גוש דן מוגדלת) מתי המקלל
 
מנת רגל קרושה עם חזרת ומלפפון חמוץ, אצל מתי.
אצל מתי, המוכר יותר בשם מתי המקלל, הוא פאב בשוק לוינסקי שבדרום תל אביב. המקום נקרא על שמו של בעליו לשעבר, מתתיהו (מתי) לנדשטיין (1929 – 2019), שהתפרסם בזכות נטייתו לקלל את ציבור לקוחותיו. עקב כך, צברו המקום ובעליו אוהדים רבים, וזכו לתשומת לב נרחבת.
רקע

לנדשטיין, ניצול שואה, עלה ארצה ב-1947. בשנותיו הראשונות כעולה חדש עבד בחברת סולל בונה. בשנות ה-50 ירד מהארץ לדרום אמריקה, שם התחתן והוליד את ילדיו. מעט לפני מלחמת יום הכיפורים, שב ארצה.
את הפאב רכש בשנת 1973 מבעליו הקודמים, ומאז, הפך המקום למקור פרנסתו העיקרי. כבעל הפאב, הרבה לקלל את לקוחותיו – הדבר הפך הלכה למעשה לסימן ההיכר של המקום, והיווה את מקור העניין העיקרי בו.
בשנת 2011 קיבל לנדשטיין פרס מפעל חיים בתחום הבירה, ובשנת 2014 הושקה בירה על שמו, שנשאה איור בדמותו.
לנדשטיין נפטר במאי 2019 בגיל 90. לאחר מותו, קיבלו על עצמם בני משפחתו הנותרים את ניהול המקום.
מורשת

לנדשטיין נחשב לדמות איקונית בתולדות המסעדנות התל אביבית, ורבים רואים בו מקור השראה ומודל לחיקוי[דרוש מקור]. אושיות תרבות אחדות היו פוקדות את המקום בבעלותו, בהן המשורר חיים גורי, המוזיקאי שמוליק קראוס והבמאי צבי שיסל.
הערות שוליים

↑  תיקי גולן, "מתי המקלל" הלך לעולמו, באתר ynet, 3 במאי 2019
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מתי המקלל".
סכר רוזייריס

| --- | --- |

 סוג:  סכר, תחנת כוח הידרואלקטרית 
 סוכר את:  הנילוס הכחול 
 ייצור חשמל:  1,800 מגה-ואט
 תקופת הבנייה:  ?–1961
 קואורדינטות:  11°47′59″N 34°23′19″E﻿ / ﻿11.79972222°N 34.38861111°E﻿ / 11.79972222; 34.38861111
  (למפת סודאן מוגדלת) אומדורמאן ואדי חלפא ח'רטום פורט סודאן נילוס הנילוס הכחול  הנילוס הלבן  ים סוף  מצרים לוב צ'אד אריתריאה אתיופיה הרפובליקה המרכז אפריקאית  דרום סודאןסכר רוזייריס(למפת סודאן רגילה) אומדורמאן ואדי חלפא ח'רטום פורט סודאן נילוס הנילוס הכחול  הנילוס הלבן  ים סוף  מצרים לוב צ'אד ארית- ריאה  אתיופיה רמ"א דרום סודאןסכר רוזייריס
 
סכר רוזייריס (בערבית: سد الروصيرص) הוא סכר על הנילוס הכחול, במחוז אל-ג'זירה בסודאן, ליד הגבול בין אתיופיה וסודאן.
סכר רוזייריס מורכב מסכר משענות ברוחב של כקילומטר וגובה מקסימלי של 68 מטרים, שמשני צידיו סכרי עפר. סכר העפר הימני הוא באורך של כ-4 קילומטר וסכר העפר המערבי הוא באורך של כ-8.5 קילומטר. המאגר שנוצר על ידי הסכר הוא בשטח של כ-290 קמ"ר.
בסוף 1958 הוחל בעבודות ראשונות להקמת סכר רוזייריס על הנילוס הכחול בגבול שבין אתיופיה וסודאן. בשנת 1961 קיבלה סודאן מלווה מהבנק העולמי לצורך הקמת הסכר. הסכר נועד לאגור 7.6 מיליארד ממ"ק לצורך השקיית 12 מיליון דונם. הסכר הושלם בשנת 1966. בשנת 1971 הוסף לסכר תחנה הידרואלקטרית שמייצרת 280 מגהוואט. בשנת 2013 הושלם פרויקט להרחבת הסכר שהביא את רוחבו לכ-25 קילומטר.
הערות שוליים

↑  סכר רוזייריס, הארץ, 19 בנובמבר 1958
↑  מלווה גדול לסודן לסכר הנילוס הכחול, למרחב, 15 ביוני 1961
↑  משה אפרת, הישגים כלכליים אינם מחפים על סכסוכים פנימיים, למרחב, 15 באפריל 1966
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2017022795  VIAF: 315526853   WorldCat (עם VIAF): 315526853
יעל ברון-פיבה

יעל ברון-פיבה (בצרפתית: Yaël Braun-Pivet נולדה ב-7 בדצמבר 1970) היא פוליטיקאית יהודיה צרפתית. מכהנת כיושבת ראש האספה הלאומית, האישה הראשונה המכהנת בתפקיד זה. נבחרה מטעם מחוז הבחירה החמישי של איבלין. שימשה גם לתקופה קצרה כשרת הטריטוריות שמעבר לים.
קורות חיים

יעל ברון-פיבה נולדה בנאנסי ב-7 בדצמבר 1970. היא נצר למשפחה יהודית שעזבה את פולין בשנות ה-30 של המאה ה-20 והתיישבה בנאנסי. למרות שלמדה בבית ספר יהודי בשטרסבורג, כיום היא אינה מעמידה במרכז זהותה את היותה יהודיה, אולם היא חוגגת חגים יהודיים עם משפחתה.
ברון-פיבה נבחרה לראשונה כחברת האספה הלאומית מטעם מחוז הבחירה החמישי של איבלין ב-21 ביוני 2017. מיד לאחר מכן היא מונתה ליו"ר ועדת התחיקה של האספה. החל מיולי 2018 היא עמדה גם בראש ועדת החקירה הפרלמנטרית לפרשת בנלה. בספטמבר של אותה שנה היא הגישה את מועמדותה לתפקיד יו"ר האספה הלאומית. היא פרשה מהמרוץ בשלב מוקדם והעבירה את תמיכתה לרישאר פרן.
בפברואר 2021 קיבלה ברון-פיבה אי-מייל עם עלבונות אנטישמיים. בעקבות האירוע, האספה הלאומית כולה התאחדה באופן חריג בהבעת תמיכה בה. התובע הכללי של צרפת פתח בחקירה בעקבות האירוע.
ב-20 במאי 2022 מונתה באופן זמני לתפקיד שרת הטריטוריות שמעבר לים. היא סיימה את תפקידה ב-25 ביוני 2022.
ב-28 ביוני 2022 התמודדה לתפקיד יו"ר בית הנבחרים הצרפתי ונבחרה לכהן בתפקיד. היא האישה הראשונה המכהנת בתפקיד זה.
ב-18 ביולי 2024 התמודדה בשנית לתפקיד יו"ר בית הנבחרים ונבחרה לכהונה שנייה בתפקיד.
חיים אישיים

ברון-פיבה נשואה ואם לחמישה ילדים.
הערות שוליים

↑  Yaël Braun-Pivet, elle revient de lois
↑  Antisémitisme : enquête ouverte après les menaces ayant visé Yaël Braun-Pivet (LREM)
↑  לראשונה: אישה תכהן כיו"ר הפרלמנט הצרפתי – והיא יהודייה, באתר עכשיו 14, ‏2022-06-29
↑  EN DIRECT - Yaël Braun-Pivet réélue à la présidence de l'Assemblée nationale, TF1 INFO, ‏2024-07-18 (בצרפתית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1246946882  VIAF: 26163873810145720994   WorldCat (עם VIAF): 26163873810145720994
דפוס סלומון

עמוד השער השני של הספר "שבט מוסר", ובו ציור מכונת הדפוס של בית הדפוס
עמוד השער של הספר שבט מוסר, ירושלים תרכ"ג – הספר השני שנדפס בדפוס סלומון
שלט זיכרון על בניין המשרדים ברח' הרב קוק בירושלים, שם שכן בית הדפוס משנת תרצ"ט
דפוס סלומון היה בית דפוס שפעל בירושלים בשנים 1863–1992, והיה בית הדפוס העברי השני שפעל בירושלים, ובית הדפוס שפעל בתקופה הארוכה ביותר (130 שנה).
דפוס האבן

בשנות הארבעים של המאה ה-19 נסעו הידידים יואל משה סלומון ומיכל הכהן לקניגסברג, שם למדו את מלאכת הדפוס. פתיחה של בית דפוס עברי בירושלים הייתה כרוכה בחשש מפני המונופול שלכאורה היה לדפוס ב"ק בירושלים. מסיבה זו החלו השותפים בהדפסה בדפוס אבן, וגם כאן טרם הדפיסו ספרים. בהתחלה הדפיסו את "השושנתא" – שהיה זה מעין פרח שעליו מודפסים ציורים של המקומות הקדושים בארץ ישראל. לאחר מכן החלו בהדפסת מעין עיתון – "תורה מציון" – שבו נדפסו חידושי תורה. בכך קיוו השותפים, שהם לא שוברים לדפוס ב"ק את המונופול, שהרי מדובר בדפוס אבן, וגם לא מדובר בהדפסת ספרים, אלא ב"עיתון". היה בכך גם מעין ניסיון לבדוק את תגובתו של ניסן ב"ק, ואכן ישראל בק תבע את השותפים בבית הדין. משנתבקש בק להראות את כתב המונופול שכביכול קיבל מבית הדין בהקמת דפוסו טען שאבד לו. כמו כן הוא הודה שהמונופול ניתן לו לחמש שנים בלבד. בכך תם מונופול של 22 שנה של דפוס עברי יחיד בארץ ישראל.
תחילת בית הדפוס

שני השותפים, סלומון והכהן, צירפו אליהם שותף שלישי: יחיאל ברי"ל, ובשנת תרכ"ג החלו בהדפסת ספרים. כנראה הספר הראשון היה "ספר גורלות" של ר' חיים ויטאל, ולאחריו "שבט מוסר" של רבי אליהו הכהן האתמרי מאיזמיר.
בראש חודש שבט תרכ"ג החלו השותפים בהוצאת העיתון העברי הראשון בארץ ישראל – עיתון "הלבנון". כתוצאה בהצלחת העיתון החליט גם יריבם ישראל ב"ק להוציא עיתון – "חבצלת", שיצא בי"ד באב תרכ"ג. שני העיתונים היו עוינים זה לזה וייצגו אינטרסים מנוגדים בתוככי היישוב הישן. בחודש טבת תרכ"ד נדפס "הלבנון" האחרון, ובית הדפוס נסגר בהוראת השלטונות הטורקיים. בסמוך לו נסגר גם בית הדפוס של ב"ק. הסגירה נעשתה על פי פקודת הטורקים לאחר שהתקבלו תלונות והלשנות על העיתונים. יחד עם העיתונים נסגרו שני בתי הדפוס. ידוע שבחודש שבט תרכ"ה הגיע הרישיון עבור דפוס ב"ק לפתוח מחדש את בית דפוסו, והוא החל מייד בהדפסת ספרים.
תקופת מצרים וחידוש העבודה בירושלים

סגירת בית הדפוס גרמה לפירוק השותפות; יחיאל ברי"ל עזב את ירושלים לפריז ומכר את חלקו לשני השותפים.
סלומון והכהן העבירו את מכונת הדפוס לעיר אלכסנדריה במצרים, שם הדפיסו את הספר "נורא תהלות" לר' חיים עמרם. הדפסתו לא הסתיימה, כיוון שהם עזבו את מצרים מפני מגפת החולירע שפשטה בה. הם חזרו לירושלים ובאותו זמן, מיכל הכהן מכר את חלקו לסלומון. לסלומון, שהיה נתין גרמני, לא היה רישיון לדפוס. מי שלקח על עצמו את השגת הרישיון היה חותנו – אברהם רוטנברג, חסיד חב"ד שהיה נתין טורקי. דפוס רוטנברג הדפיס בבית דפוסו 12 ספרים, בשנים תרכ"ו-תרכ"ח.
תקופת דפוס סלומון

מאמצע תרכ"ח השיג סלומון רישיון על שמו, ומאז נקרא בית הדפוס על שמו בלבד: "דפוס יואל משה בהר"ם שאלאמאן (=בן הרב מרדכי סלומון)". משנת תרל"ז הוציא סלומון גם עיתון בעריכתו, בשם "יהודה וירושלים". הוצאת העיתון נפסקה בשנת תרל"ח, בזמן שסלומון היה עסוק בייסוד המושבה פתח תקווה.