stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שקד מצוי
מיני שקד בר נוספים בישראל > שקד רימון

שקד רמון (Amygdalus ramonensis) הוא עץ נמוך ונדיר ביותר, ופירותיו חלקים (קרחים). הוא גדל בעיקר באזור סובטרופי. הוא בלעדי (אנדמי) לדרום-מערב ישראל, בהר הנגב הגבוה, שם הוא גדל אך ורק בכיסי קרקע קטנים הנמצאים על משטחי סלע חלקים ובמחשופים של סלעים קשים.
מין זה שתואר למדע לראשונה בשנת 2015, הוא עץ נדיר מאוד ובסכנת הכחדה.
בית גידול ותפוצה של שקד מצוי

שקד מצוי מאכלס אזורים ים תיכוניים ההרריים של ישראל ונדיר במישור החוף. הוא נפוץ בחוף הגליל; מצוי בגליל העליון, בשפלה ובהרי יהודה; נדיר בגליל התחתון ובשומרון; ונדיר מאוד בבקעת חולה, בבקעת כנרות, בכרמל, בגלבוע, בחוף הכרמל, בדרום מישור החוף, בעמון, במואב ובאדום.
מקורות השם

השם Prunus amygdalus מקורו בצירוף השמי "אם גדולה" או השומרי ama.gal (באותה משמעות), ומתייחס ככל הנראה להיותו של השקד ייצוג לאלה האם.
אחת ההצעות לשם "שקד" הוא במשמעות "צופה", בשל פריחתו המוקדמת הצופה את האביב.
השם "לוז" שמופיע במקרא (בראשית, ל', ל"ז) פורש גם כשקד, כמשמעות המילה בערבית.
מאפיינים

שקד מצוי הוא עץ קטן, נשיר, קומתו אינה עולה בדרך כלל על ארבעה מטרים. לעומת זאת יש לו שורשים עמוקים, ולפיכך הוא יכול לגדול היטב גם באזורים שהגשמים מעטים בהם.
העלים מסורגים, פשוטים, משוננים, מוארכים-אזמליים, אורכם 4 עד 8 ס"מ, והם נושרים בחודש ינואר והפרחים מקדימים לפרוח עם בוא החורף. בשנים קרות במיוחד עלולה הפריחה להתאחר. הפרחים נפתחים לפני ניצני העלים. טרפיהם של עלי השקד מוארכים וגם פטוטרותיהם ארוכות.
הפרחים לבנים, לעיתים ורדרדים, קוטרם כ-3 ס"מ. צינור הגביע חשוף ואינו חבוי בין קשקשים. הפרחים מפרישים צוף. הבשלת הפירות חלה זמן רב לאחר הפריחה, כשישה חודשים ואף יותר מכך.
הפרי הוא בית גלעין שעיר אורכו מגיע ל-3 ס"מ וקצהו מחודד. הוא מורכב מעלה שחלה אחד ומגורה אחת. החלק הנאכל העיקרי הוא הזרע, אך לעיתים אוכלים את הפרי הצעיר בשלמותו, כאשר יש לו עדיין ציפה ירוקה וחמצמצה, והקליפה שמתחתיה עוד לא התקשחה. הזרעים של שקדי הבר הם מרים, ומכילים אמיגדאלין, המתפרק ויוצר ציאניד. הציאניד הוא רעל, ולפיכך אכילת כמות מרובה של שקדים מרים מסוכנת. הזנים התרבותיים מכילים כמות קטנה בהרבה של חומר זה ולפיכך יש להם טעם מתוק יותר. זרעי השקד התרבותי מכילים כמויות גדולות של שומן, חלבון, ויטמינים ומינרלים, ולכן יש להם ערך תזונתי רב.
חקלאות ומוצרים

העץ מתחיל להניב כבר בגיל 4–5 שנים, אך מגיע למלוא תנובתו רק בגיל כ-10 שנים. עץ השקד המתורבת רגיש למזיקים רבים ודורש שימוש נרחב בחומרי הדברה, ועל כן שילובו בגינות נוי אינו פשוט. שקד תרבותי בדרך כלל מגדלים בשיטה של הרכבה. בעבר השתמשו בשקדי הבר ככנה עליהם הרכיבו שקד תרבותי. עם נטישת הכרמים חוזרת הכנה המרה ומשתלטת על הרוכב. כיום קיימים זנים מתורבתים ספציפיים המשמשים ככנה, במקום שקד הבר.
תפוקת השקדים העולמית ב-2021 הייתה כ-1.76 מיליון טון, מהם מעל 1.4 מיליון טון בארצות הברית, כשאחריה האיחוד האירופי (145 אלף טון) ואוסטרליה (127 אלף טון). מדינות נוספות עם גידולי שקדים משמעותיים הן איראן, מרוקו, איטליה, סוריה וטורקיה. בשנת 2021 היבואניות הגדולות ביותר של שקדים היו הודו, ספרד, גרמניה וסין.
חקלאות ומוצרים > מוצרים

מלבד זרעי השקד המשמשים למאכל כמו שהם או כחומר גלם למגוון של מאכלים, משמשים הזרעים גם בתעשיית הקוסמטיקה והתרופות. מוצרי השקדים העיקריים המשמשים בתעשיות השונות הם:
שקדי מאכל
קמח שקדים
חלב שקדים
שמן שקדים
היסטוריה > בעת העתיקה

מקור השקד באזור איראן. העץ תורבת לפני אלפי שנים, והופץ על ידי בני אדם עוד בימי קדם לאורך חופי הים התיכון אל צפון אפריקה ודרום אירופה, ובעת החדשה גם לאזורים אחרים של העולם, בעיקר לקליפורניה ולאוסטרליה. צורת הבר של השקד גדלה בחלקים מהלבנט.
ברירת הסוג המתוק מבין סוגי המר הרבים בטבע סימנה את תחילת תִּרבות השקדים. לא ברור איזה אב פראי של השקד יצר את המין המתורבת, אך המין Prunus fenzliana עשוי להיות האב הקדמון הפראי הסביר ביותר של השקד, בין השאר משום שמקורו באזור ארמניה ומערב אזרבייג'ן, שם כנראה תורבת. מיני שקדי בר גודלו על ידי חקלאים קדומים.
השקד הוא אחד מעצי הפרי המתורבתים הקדומים ביותר, בשל היכולת לגדל שקדים אטרקטיביים מזרעים. לפיכך, למרות שצמח זה לא מתאים לריבוי מנצרים או מייחורים, ניתן היה לגדל אותו עוד לפני גילוי טכניקת ההרכבה. שקדים מתורבתים מתקופת הברונזה הקדומה (5000–4000 שנה לפני זמננו), נמצאו למשל באתר נומיירה שבעבר הירדן. דוגמה ארכאולוגית לממצא של שקד היא הפרי שנמצא בקברו של תות ענח' אמון במצרים (בערך 1325 לפנה"ס), שכנראה יובא מהלבנט.
השקד נזכר ארבע פעמים במקרא בהקשרים שונים. בשלוש מהן מוזכר עץ השקד בהקשר לשקידתו וחריצותו, בגלל פריחתו המוקדמת והמהירה. מקור שם היישוב לוז הוא במלה "לוז" הנרדפת למלה "שקד", ובשילוב העדויות לקיום עץ אשרה ביישוב, סביר להניח שעץ האשרה שעמד בבית אל היה עץ שקד.
חוקרים מציעים קשרים בין מקור מנורת המקדש לעץ השקד.
היסטוריה > בימי הביניים

מאמר על גידול עצי שקד בספרד מובא בספרו של אבן אל-עוואם מהמאה ה-12.
היסטוריה > בעת החדשה

מבין המדינות האירופיות שעליהן דיווח הגן הבוטני המלכותי אדינבורו כמטפחות שקדים, גרמניה היא הצפונית ביותר, אם כי ניתן למצוא עצי שקד צפונה עד איסלנד.
כיום נהוג לכנות את העץ גם "שקדייה". קרוב לוודאי שזהו חידוש של לוין קיפניס, שהופיע לראשונה בשירו "לשנה טובה, שקדייה" (תרע"ט 1919). השיר "השקדייה פורחת" הוא שהשריש את השם שקדייה לעץ השקד, שהפך לסמל של ראשית הפריחה בארץ ישראל. כיוון שהשקד פורח בסמוך לט"ו בשבט, הפך עץ השקד מאז תחילת ההתיישבות היהודית המחודשת בארץ ישראל לסמלו של החג. פריחתו מרשימה על רקע ראשית הלבלוב הירוק, בעיקר אחרי מספר חודשי שלכת ברוב העצים ועקב כך שהשקד הוא הראשון לפרוח לאחר החורף נגזר ממנו השורש ש.ק.ד. (לשקוד).
ישנם זנים של עצי שקד עם פרחים לבנים וזנים אחרים עם פריחה סגולה.
שמו של עץ השקד הפך גם למקור לשמות פרטיים, הן לבנים והן לבנות, ולמקור לשמות משפחה נהוגים במדינת ישראל.
בארץ ישראל

בארץ ישראל ניטעו במקומות שונים כרמי שקדים, וגדלים בה גם שקדי בר, בעיקר בחורשים של הגליל, הכרמל, השומרון ויהודה. כיום, כל מיני השקד הם צמחים מוגנים בישראל למעט כרמים נטועים.
בארץ ישראל > שקד קטן-עלים ושקד רמון

בנוסף לתת-המין הטיפוסי, גדלים בארץ-ישראל עוד שני תת-מינים של השקד המצוי - שָׁקֵד קְטַן-עָלִים ושָׁקֵד רָמוֹן. השקד קטן-העלים הוא עץ קטן, לעיתים דומה לשיח, ענפיו קצרים ולעיתים מסתיימים בקוץ, פרחיו קטנים מפרחי השקד המצוי וקוטרם כשני סנטימטר, עליו קצרים - כשלושה סנטימטר אורכם. הפרחים לבנים או ורודים, עמוד העלי מכוסה בדרך כלל בקשקשים. הוא צומח בארץ באזורים יבשים; בעיקר בספר המדבר - במורדות המזרחיים של הגליל, השומרון ומדבר יהודה. גם בחרמון בגובה של 1,300–1,900 מטרים קיימת אוכלוסייה של שקד קטן-עלים. יש חוקרים הטוענים שהשקד המצוי הטיפוסי תורבת משקד קטן-עלים, ואוכלוסיות טבעיות של השקד המצוי הטיפוסי (שאינן שקד קטן-עלים) אינן אלא פליטי תרבות שהתפראו.
שקד רָמוֹן הוא תת-מין אנדמי להר הנגב בארץ ישראל, דומה לשקד קטן-עלים, והוא מהנדירים בין שקדי הארץ. העץ מצוי באזור הר הנגב, מדרום לכביש 171, המחבר את מצפה רמון עם הר חריף, באזור הנחלים אלות לוץ. לעיתים נמצא השקד בקרבת עצי אלה אטלנטית.
בעבר ראו בטקסונים אלה מינים עצמאיים (שקד קטן-עלים - Prunus korshinskyi; שקד רמון - Amygdalus ramonensis), אולם כיום נוטים לראות בהם תת-מינים או וריאנטים של השקד המצוי.
בארץ ישראל > כגידול חקלאי בישראל

למרות שמקור השקד מאזור מזרח התיכון וישראל מעולם לא תפס מקום חשוב בחקלאות הארץ. שקדים מרים (שקד בר) ומתוקים (תרבותיים) נזכרים במקורות לאורך הדורות וכנראה גודלו במספרים קטנים או נאספו מחורש טבעי. בשנת 1882 נאמדו כ-5,000 עצי שקד בישראל. יועצי הברון רוטשילד המליצו להחליף את נטיעת הכרמים בשקדים שהיו מותאמים בצורה טובה יותר לאקלים בישראל ובעקבות כך מספר הגידולים גדל מאד. בשנת 1900 הגיעו שטחם הכולל של הגידולים ל-3,640 דונם ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה 37,000 דונם. בזמן זה החלו ירידות מחירים בשוק העולמי ומזיקים כגון קפנודיס השקד פגעו קשה במטעים. עד שנות העשרים הקפנודיס חיסלה כמעט כליל את המטעים בצפון הארץ. רק בשנות ה-50 החל גידול במספר המטעים לאור עלייה במחירם העולמי ופיתוח של שיטות חדשות להתמודדות עם המזיקים.
גלריה

זרעי שקד מצוי
ניצנים בירושלים
פריחת השקד בבית ג'מל
פריחת השקד בבית ג'מל
פריחת השקד בשלג ירושלמי
דבורה על פרח שקד ביער חולדה
פריחת השקד בגבעת האירוסים
פריחת השקד באזור ביתר עילית
מטע שקד בכפר תבור
פרי עץ השקד
בתרבות

שיר של לאה נאור שנקרא "שקד או שקדיה", מספר על עץ השקדים שתוהה לגבי כינויו ומגיע למסקנה שהוא נקרא "שקד" והאלה שאוהבים אותו באמת קוראים לו "שקדיה".
הערות שוליים

↑  Prunus amygdalus Batsch, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  שקד מצוי, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  שקד, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
1 2  שקד ערבי, באתר פורטל הערכות הסיכון לטבע בישראל, ‏1-1-2011
↑  Prunus arabica (Olivier) Meikle, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  Amygdalus arabica Oliv, צמחיית ישראל וסביבתה
↑  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 289
↑  Joan E. Taylor, The Asherah, the Menorah and the Sacred Tree, Journal for the Study of the Old Testament 20, 1995-06, עמ' 47 doi: 10.1177/030908929502006602
↑  Joan E. Taylor, The Asherah, the Menorah and the Sacred Tree, Journal for the Study of the Old Testament 20, 1995, עמ' 48 doi: 10.1177/030908929502006602
1 2  Joan E. Taylor, The Asherah, the Menorah and the Sacred Tree, Journal for the Study of the Old Testament 20, 1995, עמ' 48 doi: 10.1177/030908929502006602
↑  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 210-216
↑  asaf,'"`UNIQ--nowiki-0000000C-QINU`"'שקד או שקדיה?, באתר גינת בוסתן, ‏2017-06-23
↑  https://www.statista.com/statistics/632865/almond-production-worldwide-by-country/
↑  Joan E. Taylor, The Asherah, the Menorah and the Sacred Tree, Journal for the Study of the Old Testament 20, 1995, עמ' 50 doi: 10.1177/030908929502006602
↑  L. Yarden, The Tree of Light: A Study of the Menorah – the Seven-branched Lampstand, East and West Library, 1971
↑  Joan E. Taylor, The Asherah, the Menorah and the Sacred Tree, Journal for the Study of the Old Testament 20, 1995, עמ' 51 doi: 10.1177/030908929502006602
↑  Ibn al-'Awwam, Yaḥyá (1864). Le livre de l'agriculture d'Ibn-al-Awam (kitab-al-felahah) (בצרפתית). תורגם ע"י J.-J. Clement-Mullet. Paris: A. Franck. pp. 260–263 (ch. 7 - Article 20). OCLC 780050566. (pp. 260–263 (Article XX)
↑  טלי בן-יהודה, לט"ו בשבט: שקדייה, אקדם, 28
↑  שקדייה, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏2014-01-14
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
↑  Browicz, K., & Zohary, D. (1996). The genus Amygdalus L.(Rosaceae): species relationships, distribution and evolution under domestication. Genetic Resources and Crop Evolution, 43(3), 229-247.
↑  אתר http://www.emplantbase.org/home.html Euro-Med Plant Base
↑  אסף גור,'"`UNIQ--nowiki-0000001D-QINU`"'פירות ארץ-ישראל תולדות ומקורות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1974, עמ' 120
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000330620 
עץ שקד טעון בפירות (צולם בחורבת קייאפה)
פריחת השקד סביב האגם בסמוך לבית שמש, 2020
חלקי בית הגלעין והזרע
שקדיות ברמת הגולן
שקד עם פריחה סגולה ביישוב נופים
האסק (ארגון)

בנין האסק בניו יורק
ארגון האסק (Hebrew Academy For Special Children ובראשי תיבות "HASC" בתרגום לעברית: אקדמיה עברית לילדים מיוחדים) הוא ארגון יהודי אמריקאי המטפל ונותן מסגרת לילדים עם מוגבלות שכלית התפתחותית בניו-יורק. יש בו מסגרות שונות לילדים מהגילים הצעירים ועד הבוגרים. האסק גם עורך מחנה-קיץ עבור מוגבלים ובו משתתפים כל הגילים והם זוכים לאטרקציות שונות בחודשי הקיץ.
היסטוריה

ארגון HASC (האקדמיה העברית לילדים מיוחדים) הוקם בשנת 1963 על ידי הרב מקס ובלנס קאהן, במטרה לספק שירותים חינוכיים וקליניים לאנשים המציגים עיכובים התפתחותיים מגיל ינקות ועד בגרות. את האסק מנהל היום שמואל קהאן.
מופע האסק

האסק גם נודע בשל ארגון מופע מוזיקלי הנקרא "A Time for Music" המיועד גם לגיוס תרומות, בו מתארחים אומנים בעיקר מתחום המוזיקה החסידית מדי שנה, מאז שנת 1987. הוא נערך באולמות מפוארים בניו יורק כמדיסון סקוור גארדן ו'לינקולן סנטר' במנהטן  והוא בעל השפעה על האוכלוסייה האורתודוקסית בארצות הברית. המופע הוא ככל הנראה ההופעה הנחשבת ביותר של המוזיקה החסידית בעולם וככזה הוא מארח מדי שנה אמנים נחשבים. בין האמנים שהשתתפו בו במהלך השנים, מרדכי בן-דוד, אברהם פריד, יעקב שוואקי, שלום למר, ישי לפידות, אוהד מושקוביץ, בני פרידמן, יידל ורדיגר, אייבי רוטנברג, שלוימי דאקס, דדי גראוכר, שולי רנד, יונתן רזאל, שמואל, להקת זושא, מרדכי שפירא ועוד. מהמופע הופקו דיסקים שזכו להצלחה משמעותית. את המופע הפיק (מאז 2016) אלי גרסטנר, ובשנים האחרונות מפיק אותו שלוימי שטיינמץ. במהלך השנים ניצחו בו בין השאר יואלי דיקמן ויובל סטופל.
הערות שוליים

↑  כתבה בניו יורק טיימס
↑  כמו פעם: גדולי הזמר מב"ד ופריד על במה אחת ב'האסק' ה-26 • גלריה מרהיבה, באתר שלאגר.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 67e3c9d3-8131-48ae-aab1-e03364e1e9c1
ג'רג' מרקוש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 באפריל 1934 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  5 באוקטובר 2016 (בגיל 82) סידני, אוסטרליה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מוסקבה 
 מנחה לדוקטורט:  וילפרד סלרס
 מוסדות:  אוניברסיטת אטווש לוראנד  אוניברסיטת סידני 
 זרם:  מרקסיזם, סוציאל-דמוקרטיה 
 תחומי עניין:  פילוסופיה, cultural system, culturology 
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה, חוקר לימודי תרבות 
 מדינה:  הונגריה, אוסטרליה 
 פרסים והוקרה:  פרס האקדמיה ההונגרית למדעים (1966) פרס ג׳רג׳ לוקאץ׳ (2005) 
 
ג'רג' מרקוש (בהונגרית: Márkus György; בודפשט, 13 באפריל , 1934 – סידני, 5 באוקטובר 2016) היה פילוסוף יהודי-הונגרי. חבר חיצוני באקדמיה ההונגרית למדעים.
ביוגרפיה

ג'רג' מרקוש, שנולד במשפחה יהודית ושרד את השואה כילד, היה סטודנט של הפילוסוף הרוסי ולנטין אסמוס (ברוסית: Валенти́н Фердина́ндович А́смус) באוניברסיטת מוסקבה על שם לומונוסוב. שם הוא גם התוודע לפילוסופיה "אזרחית" בת זמנו. הוא סיים את לימודיו ב-1957 ולאחר מכן החל לעבוד בהונגריה. בין 1957 לבין 1965 לימד באוניברסיטת אטווש לוראנד, ובין 1958 לבין 1973 היה עמית מחקר במכון לחקר הפילוסופיה של האקדמיה ההונגרית למדעים (MTA). ב-1963 תרגם להונגרית את הטרקטט לוגי-פילוסופי של לודוויג ויטגנשטיין.
מרקוש היה בסביבת ג'רג' לוקאץ', יחד עם פרנץ פהר, אגנש הלר ומיהאי ויידה, במה שנקרא קבוצת אסכולת בודפשט או "בית ספר בודפשט". חברי הקבוצה היו גם חוג חברים שעבדו בתחילה על תוכנית פילוסופית בהשראת לוקאץ' בשם "הרנסאנס של המרקסיזם". אז כתב מרקוש את ספרו הקטן, "מרקסיזם ואנתרופולוגיה". הוא נחשב ליורש כס המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת אטווש לוראנד. עם זאת, כאשר תוכנן למנות פרופסור באוניברסיטה ג'רג' אצל, שהיה פוליטיקאי קומוניסטי יהודי-הונגרי ואחד האידאולוגים המנהלים והמכוונים העיקריים של חיי התרבות בהונגריה (וגם סגן שר), דחה במאמר שהמרקסיזם של לוקאץ' ייהפך למונופול בחינוך הפילוסופיה ההונגרית, כך שמרקוש לא התמנה.
כתוצאה מהאירועים הפוליטיים של 1968, הקבוצה התרחקה יותר ויותר מהמרקסיזם ואפילו התעמתה איתו לאחר מותו של לוקאץ' ב-1971. מרקוש חתם במחאה בשנת 1968 נגד הכניסה לצ'כוסלובקיה של כוחות ברית ורשה לדיכוי האביב של פראג מה שנקרא "הצהרת קורצ'ולה". לאחר מכן מרקוש גורש ממפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (MSZMP). אחר כך התחיל בכתיבת הספר, יחד עם ג'רג' בנצה ויאנוש קיש, בשם "איך אפשרי כלכלה בקורתית?", שהוא ביקורת על השקפותיו ודעותיו של קרל מרקס. הספר לא יכול היה להתפרסם עוד עקב נסיגת הנהגת המשטר מהמנגנון הכלכלי החדש (שהיה רפורמה מקיפה בממשל ובתכנון הכלכלי של הונגריה הסוציאליסטית, שהוכנה באמצע שנות ה-60 והונהגה ב-1 בינואר 1968) וכן בשל היעדר רפורמות פוליטיות. בשל יחסו של מרקוש לשינוי בחינוך כביכול, (אך למעשה בגלל דעותיו הפוליטיות), הוא פוטר ב-1973 ונאסר עליו לפרסם דבר. לאחר מכן עבד מרקוש כמתרגם ועורך, שאחת מתוצאותיו הייתה כתיבת ספר בשם "אנשי המוסר הבריטים במאה ה-18". בשנת 1977 היגר מרקוש עם משפחתו למערב ברלין ולאחר מכן לאוסטרליה. שם הוא היה תחילה פרופסור ולאחר מכן פרופסור אמריטוס במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת סידני. הוא חבר חיצוני באקדמיה ההונגרית למדעים מאז 1990.
הפילוסופיה שלו

בשנות ה-60 של המאה ה-20, כחבר באסכולת בודפשט, ניסה לחדש את הפילוסופיה המרקסיסטית באמצעות ניתוח מושג הניכור. הוא היה מבקר של השמאל החדש של "הסוציאליזם הקיים" ובכך למעשה התעמת אידאולוגית עם המפלגת היחיד ששלטה אז בהונגריה (במשטר חד-מפלגתי). אחרי 1968 התרחק מרקוש בהדרגה מהמרקסיזם ובספרו "איך אפשרי כלכלה בקורתית?" מתח ביקורת על רעיונות מרקסיסטיים. לאחר הגירתו החל לעסוק בתיאוריות תרבותיות ובהרמנויטיקה.
עבודותיו

Márkus György–Tordai Zádorː Irányzatok a mai polgári filozófiában. Egzisztencializmus. Katolikus filozófia. Neopozitivizmus; Gondolat, Bp., 1964
Marxizmus és „antropológia” (Az emberi lényeg fogalma Marx filozófiájában) (1966)
Irányzatok a mai polgári filozófiában (Tordai Zádorral közösen) (1972)
Hogyan lehetséges kritikai gazdaságtan? (Bence Györggyel és Kis Jánossal közösen) (1973) (Első legális megjelenés: T-Twins–Lukács Archívum, 1992) Beceneve: Überhaupt-könyv.
Langage et production [Nyelv és termelés] (Denoël–Gonthier, Párizs, 1982)
Diktatúra a szükségletek felett (Fehér Ferenccel és Heller Ágnessel közösen) (1983)
Kultúra és modernitás (Hermeneutikai kísérletek) (1992)
A „rendszer” után: a filozófia a tudományok korában. Akadémiai székfoglaló. 1992. május 14. (1994)
Metafizika – mi végre? (Tanulmányok) (1998)
Culture, Science, Society: The Constitution of Cultural Modernity (Brill, Leiden, 2011). Magyar nyelvű kiadása: Kultúra, tudomány, társadalom. A kultúra modern eszméje (szerk.: Miklós Tamás, Blandl Borbála; utószó: Kis János, ford. Erdélyi Ágnes, Farkas János László, Huoranszki Ferenc, Karádi Éva, Kis János, Módos Magdolna), Atlantisz Könyvkiadó, Budapest, 2017 (Kísértések), ISBN 9789639777477
עבודותיו > תרגומיו

לודוויג ויטגנשטיין: הטרקטט לוגי-פילוסופי (הוצאת אקדמיה 1963)
ברטראנד ראסל: מיסטיקה ולוגיקה (Magyar Helikon, 1976) ISBN 963 207 195 6
פרסים והוקרה

פרס האקדמיה (דרגה 2) (1966)
פרס ג'רג' לוקאץ' (2005).
לקריאה נוספת

מיקלוש להמן: ההקשר הפוליטי של הדיון על ניכור ואנתרופולוגיה
"אני מאוד אוהב את הרדיקליות של הפילוסופיה - גם אם היא מסוכנת". - שיחה עם ג'רג' מרקוש. בכתב העת "דברן", נובמבר 1996
האם זה אפשרי בכלל? הסטודנטים של ג'רג' מרקוש ( עורך יאנוש האיבודפשט, 1994 ISBN 963 7978 44 5
הערות שוליים

↑  https://www.humanities.org.au/wp-content/uploads/2017/11/AAH-OBIT-MARKUS-G-2016-1.pdf
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007421458105171  PLWABN: 9810628738605606  BnF: cb12014008c (data)  GND: 120460572  ISNI: 0000 0001 0883 0779  LCCN: n79060041  NKC: uk2012688147  NTA: 072038799  SELIBR: 346120  SUDOC: 028269357  VIAF: 29545022   WorldCat (עם VIAF): 29545022
מרד גטו ורשה

ערך זה עוסק במרד היהודי בגטו ורשה, בשנת 1943. אם התכוונתם למרד הפולני בעיר ורשה בשנת 1944, ראו .
מרד גטו ורשה (19 באפריל – 16 במאי 1943, י"ד בניסן – י"א באייר ה'תש"ג) היה המרד היהודי הגדול ביותר שפרץ בתקופת השואה, והפך לסמלה המובהק של ההתנגדות היהודית בשואה. התקוממות הלוחמים היהודים בתוך גטו ורשה בפולין הכבושה הייתה ניסיון למנוע מהנאצים לשלח את שארית אוכלוסיית הגטו למחנה ההשמדה טרבלינקה, או לפחות למות תוך כדי לחימה.
על אף האמצעים הדלים שעמדו לרשותם, הצליחו המורדים לגרום אבדות לכוחות שהופעלו לדיכוי המרד, לפחות בימים הראשונים שלו, וחיסול גטו ורשה העסיק כוחות נאציים משמעותיים במשך כמעט ארבעה שבועות. המרד היה חסר סיכוי מלכתחילה, והסתיים בהחרבתו של הגטו, ובגירוש התושבים שנותרו בחיים למחנות ההשמדה. מרבית הלוחמים שהשתתפו במרד נהרגו במהלכו, מיעוטם הצליח להיחלץ מהגטו בדרכים שונות ולהמשיך ללחום במחתרת נגד הנאצים.
מרד הגטו

בשנת 1940 החלו השלטונות הגרמניים בפולין הכבושה לרכז את אוכלוסיית היהודים בפולין, שהוערכה ביותר משלושה מיליון איש, במספר גטאות צפופים, שהוקמו בכמה ערים גדולות. הגדול שבהם היה גטו ורשה, שבו רוכזו סביב 300–400 אלף בני אדם בשטח של 3.4 ק"מ רבועים במרכזה של ורשה, אשר הוקף בחומה. עקב הצפיפות והתנאים הקשים ששררו בגטו, אלפי יהודים מתו ממחלות ומרעב בתוכו, עוד לפני שהחלו השילוחים הגדולים מהגטו לטרבלינקה.
מרבית השילוחים ("אקציות") נערכו במסגרת ה"אקציה הגדולה", שהייתה חלק ממבצע ריינהרד, בין 23 ביולי ל-21 בספטמבר 1942. מעט לפני תחילת האקציות, "קצין היישוב מחדש", שטורמבאנפיהרר (רב-סרן) הרמן יופלה זימן לפגישה את המועצה היהודית של הגטו – היודנרט, והודיע למנהיגה אדם צ'רניאקוב על ה"יישוב מחדש במזרח". צ'רניאקוב התאבד ברגע שנודע לו על מטרתה האמיתית של תוכנית היישוב מחדש. 254–300 אלף מתושבי הגטו נרצחו בטרבלינקה במהלך ה"אקציה הגדולה" שנמשכה כחודשיים, ומפקדה היה אוברפיהרר פרדיננד פון סמרן-פרנקנג, מפקד האס-אס והמשטרה באזור ורשה (מחליפו בתפקיד היה יירגן שטרופ, שנשלח על ידי היינריך הימלר ב-17 באפריל 1943. שטרופ החליף את פון סמרן-פרנקנג בעקבות אי הצלחתו של האחרון לדכא את המרד בגטו).
עם התחלת השילוחים מהגטו, פעילי תנועת ההתנגדות היהודית בגטו החליטו שלא לצאת כנגד הוראות האס-אס, מתוך אמונה שהיהודים נשלחים למחנות עבודה ולא אל מותם. עד לסוף ינואר שנת 1942 הובאה האמת לידיעתם של תושבי הגטו, שהשילוחים היו חלק מתהליך השמדה. למשל, רחל לאה שרנקה, אף על פי שהייתה לה תינוקת בת שנה, נשלחה בינואר 1942 להעיד על הרצח בפונאר ולעורר את המרד בוורשה. השליחה שהבריחה אותה לגטו הייתה חייקה גרוסמן ובהגיע לגטו ורשה היא הפיצה את דבר הרצח השיטתי של הנאצים. בעקבות עדויות אלו, קיבלו רבים מהתושבים שנשארו בגטו את ההחלטה למרוד או לברוח.
כדי למרוד היה צורך דחוף בנשק. המורדים היהודים הסתייעו במחתרת הפולנית להברחת נשק לתוך הגטו. המחתרת הפולנית הוקמה כדי להילחם בכוונת הנאצים להפוך את פולין למרחב המחיה של גרמניה הנאצית, והיא הסכימה לסייע למורדים היהודים בגטו להילחם.
עד תחילת המרד התהוו בגטו שני ארגוני התנגדות יהודים לכוחות הנאציים:
הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בפיקוד מרדכי אנילביץ', שהוקם כגלגול של הגוש האנטי-פשיסטי, שבראשו עמד הקומוניסט פנחס קארטין, וכלל צעירים שהשתייכו למגוון סיעות וארגוני שמאל, מהבונדיסטים ועד מפלגות הפועלים הציוניות.
הארגון הצבאי היהודי (אצ"י) בפיקוד פאוול פרנקל, שהוקם על ידי התנועה הרוויזיוניסטית.
כוחות ההתנגדות

למרות העובדה כי לשני הארגונים הייתה אותה מטרה – למרוד בנאצים, ככל הנראה מעולם לא שיתפו פעולה, בשל הבדלים אידאולוגיים (אצ"י השתייך לזרם הרוויזיוניסטי, ואילו האי"ל לזרם הסוציאליסטי). שני הארגונים פעלו בגטו. לפי הערכות זהירות האי"ל היה גדול יותר מבחינת מספר אנשיו, ואילו האצ"י היה מצויד ומיומן יותר בשימוש בכלי נשק. היו ניסיונות הידברות בין הארגונים, אולם הם כשלו. לפי מסמכי יד ושם, טענו אנשי האצ"י כי לא הורשו להתקבל לארגון אי"ל כקבוצה, אלא כיחידים בלבד, ולכן סירבו להצטרף. לדברי אנשי האי"ל, הסיבה לאי-שיתוף הפעולה נבעה מתביעתם של אנשי האצ"י לקבל את תפקידי ההנהגה, מכיוון שהיו מנוסים יותר מבחינה צבאית. ניסיונם האחרון לשיתוף פעולה היה יום לפני פרוץ המרד.[דרוש מקור]
כוחות ההתנגדות > אצ"י

בתחילת 1940 קם בגטו ורשה הארגון הצבאי היהודי (אצ"י), בפולנית: Żydowski Związek Wojskowy, ŻZW, אשר רבים מאנשיו היו רוויזיוניסטים. אנשיו הגיעו מקרב תנועת בית"ר, ברית החייל, תנועת הצה"ר, השומר הצעיר ובני עקיבא, אך היו בו אחרים ללא שיוך מפלגתי מוגדר, בעיקר צעירים מקרב מעמד הבורגנות בוורשה. מנהיגיו היו:
פאוול פרנקל – מנהיג בארגון, ראש מחלקת הארגון, וראש המחלקה הצבאית עם דוד מרדכי אפלבאום.
לאון "לייב" רודל – אחראי על מחלקת מודיעין ואיסוף מידע.
דוד ודובינסקי – ראש הנציגות הפוליטית שפעלה במקביל למטה.
כוחות ההתנגדות > אי"ל

ביולי 1942 קם בגטו ורשה אי"ל, בפולנית: Żydowska Organizacja Bojowa, ŻOB ששם לו למטרה לנהל מרד בנאצים. מפקדת הארגון היהודי הלוחם כללה נציגים של תנועות שונות בגטו, רובן תנועות נוער סוציאליסטיות:
מרדכי אנילביץ' (מתנועת השומר הצעיר) – מפקד ארגון אי"ל. אנילביץ' היווה דמות מעוררת השראה עבור חבריו. עמנואל רינגלבלום, היסטוריון הגטו, כתב במונוגרפיה על אנילביץ': "מרדכי היה מוכן לקפוץ לתוך האש למען החברים בדיוק כשם שחברי התנועה היו מוכנים לסכן את חייהם למענו. התקשרות כזאת מצד מנהיג לחבריו הייתה נדירה בגטו".
רחל לאה שרנקה, זילברברג קופיטו – חדרה לגטו בינואר 1942 והביאה את בשורת המרד מפונאר, שם החל הרצח השיטתי
פנחס קארטין – קומוניסט יהודי פולני – חדר לגטו ורשה, ממקימי הגוש האנטי פאשיסטי, שהיה הבסיס להקמת ארגון אי"ל, נרצח לפני המרד.
יצחק (אנטק) צוקרמן (מתנועת דרור החלוץ) – סגנו של אנילביץ', אחראי על חימוש.
מארק אדלמן (מתנועת הבונד) – אחראי על ביון.
יוחנן מורגנשטרן (מתנועת פועלי ציון-צ"ס) – אחראי על כספים.
הרש ברלינסקי (מתנועת פועלי ציון שמאל) – אחראי על תכנון.
מיכאל רוזנפלד.
מרק אדלמן, ששרד במלחמה, העיד שלאי"ל היו 220 לוחמים. כל לוחם היה חמוש באקדח, רימונים ובקבוקי תבערה. ארגונו הציב שלושה רובים בכל אזור חשוב בגטו, וכן שני מוקשים ותת-מקלע אחד בכל הגטו. למורדים הייתה מעט תחמושת, אך עוד כלי נשק הושגו עם התקדמות המרד, חלקם נלקחו מהגרמנים. חלק מהנשק יוצר במחתרת.