המשבר האימפריאלי בארץ ישראל
הדי המשבר בספרות חז"ל > מיסים ועבודות כפייה

בתקופת ה"אנרכיה", המשבר האימפריאלי, הוטלו מיסים רבים על התושבים. המיסוי הקיים הוכבד ושאר תשלומים, ב"דמים" (כסף) וב"עין" (שווה כסף), שהיו עד אז שוליים וחסרי שימוש הפכו לעניין שבשגרה. ספרות חז"ל שיקפה אפוא את שלל המיסים, המכסים ושאר דרישות ממלכתיות ומוניציפליות.
גודש - מקור תלמודי בן מחצית המאה השלישית לספירה מעיד על גודש המיסים ותכיפותם כגון "פסים" – מס קרקע, "זימיות" – תוספת בכלל של מיסים, "ארנוניות וגולגליות".
ארנונה - אחד המיסים-התשלומים המעיקים היה "ארנונה" ((annona – מס קצוב שהוטל על בעלי הקרקע מתבואתם ומפירותיהם, בדרך כלל לצורכי הצבא, ומשום כך כונתה ארנונה זו בשם annona militaris. מס זה נגבה בשרירותיות ובדרך-כלל על ידי גורמים צבאיים, ובשל ריבוי המלחמות והצרכים הצבאיים, העיקה הארנונה על האוכלוסייה באופן חמור. כמו כן העובדה שהארנונה הייתה חלק מתקציב האימפריה בתקופה זו מעידה על גבייתה המכאיבה. באחד המדרשים מופיעה התיבה "שוקל ארנוניות" המיוחסת לבעל-הבית, לחקלאי, דבר שמעיד על כובד המס.
בשל התוצאות הקשות של תשלום הארנונה התקין רבי ינאי תקנה חדשנית, כשהוא פנה לאיכרים וממליץ להם לזרוע בשנת השמיטה. כחיזוק לתקנתו ביטל הנשיא רבן גמליאל ברבי את האיסור לחרוש בערב השנה השביעית זמנית מפני פיקוח נפש. כמו כן התירו ללקט ירקות בשלהי שנת השמיטה ואף לשחרר מחובת השביעית כמה ערים כמו בית שאן מסיבה זו.
טירוניה - מס ה"טירוניה" (מן הלטינית "aurum tironicum" שפירושו זהב הטירונים) הוטל על בעלי נכסים קרקעיים. הללו נאלצו לספק חיילים-טירונים לצבא, אלא שניתן היה לפדות חובה זו בתשלום (כופר), והוא ה"טירוניה". כופר זה הפך לעוד צורה של מס קרקע. במדרש מדובר על "מלכות הרשעה", כינוי לרומא המתאכזרת, "שהיא מכתבת טירוניה מכל אומות העולם".
אכסניא - הנוכחות הצבאית הרווחת באימפריה הרומית יצרה מחויבות כספית ושוות-כסף לאירוח החיילים, מפקדיהם וכבודתם. מס זה נקרא במקורות חז"ל בשם "אכסניא", והוא מן היוונית ("קסניה"). האכסניה כללה אף אירוח פקידים בכירים רומיים במסעותיהם. תעוקת מס האכסניה הביאה חכמים לדון ביניהם, האם מותר לשחד את הפקיד האחראי על חלוקת נטל האכסניה.
אנגריה - ההוצאות הרומיות היו מרובות, בעיקר לתשלום לחיילים, ועל כן הוטלו עבודות כפייה על המקומיים מטעם המלך, ומשסירבו הופעל כנגדם כוח פיזי ונענשו. עבודות הכפייה נקראו במקורות חז"ל בשם "אנגריה" (מן היוונית – ἄγγαρος "אגאריאה"). זו החלה כחובה לספק בהמות לשירותי הדואר הציבורי, אך עם הזמן התרחבה המחויבות לכל מיני עבודות שבכפיה ומיני החרמות של בהמות וכלי עבודה, ובכך נזכר בתלמוד חמור ש"נעשית אנגריא". בכלל האנגריה נאלצו תושבים להוביל משאות ומטענים לצורכי המנהל הרומי והצבא הרומי. בעלי הקרקעות שבסמוך לנכסיהם או אף בתוכם עברה "דרך המלך" העורקית בארץ, או אף "דרך הים", סבלו מאוד מן האנגריות. הללו חויבו להעמיד לרשות השלטונות בהמות משא ואף סוסים כדי לשרת את בעלי המשימות הרומיות.
תעוקת האנגריה מופיעה במקורות חז"ל, ולעיתים בנסיבות משפילות, כגון במדרש רבה, שם מסופר על סוחרי יין שפרקו את התוצרת בבית הקברות מכיוון ששמעו כי בעיר מוטלת אנגריה. היין, יודגש, הוחרם במיוחד לטובת הגייסות. לעיתים לא נקראת האנגריה בשמה, אלא בביטוי "עבודת המלך". ספרות חז"ל מעלה עדויות רבות על בעיות שנוצרו כתוצאה מלקיחת פועלים לעבודות אנגריה, בעוד שהללו נשכרו, או אמורים היו להישכר על ידי נותני עבודה למיניהם. בעיות אלה היו ממין משפטי, כלכלי, תעסוקתי וחברתי.
ליטורגיה - סוג אחר של מס כפייתי נקרא "ליטורגיה", והוא מן היוונית ("לייטורגיה"). הליטורגיה הייתה חובת השירות האישי למען המחויבות המוניציפלית מזה והממלכתית מזה. המישור המוניציפלי כלל אספקת מזון לעיר ובשער נמוך וסיוע כלכלי למוסדות העיר, והליטורגיה הממלכתית כללה את ארגון שירותי הכפיה לשלטון כמו ארגון האנגריה, גביית מיסים ומכסים והסדרת הארנוניות.
הליטורגיה היוונית נקראה בלטינית בשם "munus", ובלשון חז"ל, כמין משחק אותיות ואולי אף קוד ציני, נקראה זו בשם "אומנות". המשנה שונה כדלקמן: "האחין השותפין שנפל אחד מהן לאומנות, נפל לאמצע (הפסיד מחצית). חלה ונתרפא, נתרפא משל עצמו", והתלמוד מבקש להבהיר ולדייק: "תנא – לאומנות המלך". בתוספתא נאמר בעניין זה: ”האחים, שנעשה אחד מהם גבאי או אפימליטיס (מפקח). אם מחמת נכסים נפל, נפל לאמצע, ואם מחמת עצמו נפל, נפל לעצמו”.
בכלל הליטורגיה מעיד רבי יוחנן על מלכות הרשעה שמכנסת עין רעה בממונו של אדם: ”פלן עתיר נעבדיניה ארכונטיס” (פלוני עשיר, נעשה אותו ראש עיר). ”פלן עתיר נעבדיניה בוליוטיס” (פלוני עשיר, נעשה אותו חבר מועצת העיר)".
מס הכלילא - מס נוסף שנפל על האוכלוסייה, ובשל תכיפות חילופי השלטון הקיסרי, הוא הפך למעיק ביותר, והכוונה למס הכלילא, הכתר (aurum coronarium).
מכס - המוכסים הקשו על הסוחרים, ובעקיפין התגלגלו על גב הציבור. היחס למוכסים במאה השלישית הופכת לביקורת כלפיהם לתכופה וקשה בשל המשבר. חכמים מתארים תמונת מצב של ”המוכסים שאין להם קצבה” כלומר אין תעריף קבוע.