מחול בישראל
היסטוריה > המחול העצמאי

שנות ה-80 של המאה העשרים מבססות את התפתחותו של המחול העצמאי בישראל המכונה על ידי היסטוריונית המחול רות אשל ״המחול האחר״ או ״מחול שוליים״ - מחול שפועל בפרינג׳.
כחלק ממהלך זה, לצד להקות המחול הממוסדות החלו לפעול יוצרות ויוצרים באופן עצמאי ואקספרימנטלי ולהרחיב את העשייה בשדה מחול. אפיינו אותם יצירות סולו והרכבים קטנים, בחינת הקונוונציות המקובלות של הכלים הכוריאוגרפים והפרפורמטיביים והרחבת השפה הגופנית והתנועתית של המחול. שנים אלו נחשבות גם הן לנקודת מפנה בהיסטוריה של המחול בישראל שהושפעו מהמחול פוסטמודרני (אנ') האמריקאי ומתיאטרון המחול של פינה באוש מגרמניה.
כבר במחצית שנות השבעים פועלות בסוגות אלה כוריאוגרפיות כמו רחל כפרי, הדה אורן, רונית לנד, רות זיו-איל, רינה ירושלמי, אושרה אלקיים-רונן, רות אשל ותמר בן-עמי. רובן יצאו ללימודים בארצות הברית ואירופה וחזרו לארץ עם ידע ופרקטיקות חדשות.
כוריאוגרפיות עצמאיות נוספות המתחילות לפעול בשנות השמונים הן מירל'ה שרון, סאלי אן-פרידלנד, רנה שינפלד, דורית שמרון, תמרה מיאלניק ונאוה צוקרמן.
להקת מחול תמ"ר (תיאטרון מחול רמלה) נוסדה בשנת 1982 על ידי הרקדן צבי גוטהיינר והרקדן והכוריאוגרף אמיר קולבן. באופן ייחודי היא פעלה כקולקטיב בעיר רמלה וביקשה להגיב למציאות הפוליטית בישראל דאז.
צמיחת המחול העצמאי בארץ חייבה את משרד התרבות לשנות את המדיניות שלו שהייתה עד אז מכוונת לתמיכה רק במוסדות ולא ביוזמות פרטיות. בעקבות זאת הוקם בשנת 1980 ה"מדור למחול" בניהולה של נילי כהן, המכהן עד היום כוועדה מקצועית של מומחי ומומחיות מחול ואנשי ציבור, שתפקידה לייעץ למשרד התרבות המטווה את מדיניות התמיכה בתחום המחול בישראל.
בעקבות זאת אף נוסדו מסגרות במתיות להצגת עבודות המחול של היוצרים העצמאיים. בין המוקדמות שבהן "במת הכוריאוגרף" שהוקמה בשנת 1965, בימת מחול בתיאטרון "נחמני" בשנת 1972 ומופעים שנערכו במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 1980. בשנת 1984 נוסד פסטיבל "גוונים במחול" ביזמתם של אלידע גרא, שהייתה אחראית על תחום המחול באמנות לעם ויוסי פרוסט, מנכ"ל אמנות לעם. המטרה הייתה לייסד פסטיבל שנתי כדי לעודד יצירה עצמאית צעירה ומקומית לטווח ארוך. פסטיבל 'גוונים' הראשון התקיים בעיר רמלה וכלל 36 יצירות סולו, דואטים וסדנאות שהוצגו במהלך שלושה ימים. הפסטיבל השני של "גוונים במחול" ואלה שבאו אחריו התקיימו בעיר תל אביב. המסגרת הקבועה של הפסטיבל אפשרה ליוצרים וליוצרות עצמאיים לצמוח בזירת המחול לאורך זמן וליצור הרכבים חדשים. ביניהם ״מאגמה קבוצת מחול״ שהוקמה על ידי רנה בדש, אור בגים ודיתי תור, וקבוצת תיאטרון המחול "גופים מדברים" שחבריה היו מרב זמרי-שטרית, הילה סבר-בהט ומיקי בש.
בשנת 1989 נחנך מרכז סוזן דלל למחול ותיאטרון בשכונת נווה צדק בתל אביב-יפו. הוא הוקם ביוזמת משפחת סוזן דלל ובשיתוף עם ראש העיר תל אביב-יפו שלמה להט ויאיר ורדי, כוריאוגרף ורקדן להקת בת-שבע לשעבר, שכיהן כמנהלו מאז ועד שנת 2020. מרכז סוזן דלל משמש לעמוד התווך של שדה המחול בישראל והמחול הבינלאומי המתארח בארץ. משנת 2020 המרכז מנוהל על ידי ענת פישר לונטון כמנכל"ית ונעמי פרלוב כמנהלת אמנותית.
בשנת 1989 גם נוסדה המסגרת של ׳הרמת מסך׳ ביוזמת "מדור מחול" ובתמיכה של מנהל התרבות במשרד התרבות והספורט. המסגרת נועדה לשמש בימה מרכזית ליוצרות ויוצרים עצמאיים בעלי ניסיון, ולקדם את יצירתם באמצעות הפקת בכורות במחול. אירועי ״הרמת מסך״ מתקיימים עד היום בכל שנה בסתיו ומנוהלים אמנותית על ידי מנהלים מתחלפים מתחום המחול והתיאטרון. רבים מהיוצרים והיוצרות שהחלו את דרכן בפסטיבל ״גוונים״ המשיכו להתפתח מקצועית במסגרת ״הרמת מסך״. בעקבות זאת, העשור של שנות ה-90 רואה פריחה וצמיחה של שדה מחול העצמאי והתבססות מקומית ובינלאומית של יוצרים ויוצרות כמו ליאת דרור וניר בן גל, נעה ורטהיים ועדי שעל מייסדי להקת ורטיגו, ענבל פינטו, אבשלום פולק, נעה דר, להקת יסמין גודר, אמיר קולבן וקולבנדנס, ענת דניאלי, ענת שמגר, תמר בורר, רונית זיו, נמרוד פריד ולהקת תמי, ברק מרשל (אנ'), קבוצת סינפסה שנוסדה על ידי סמדר אימור, בוני פיה ורמה בן צבי, רננה רז ועידו תדמור.
בסוף שנות ה-90 ובמהלך שנות ה-2000 נוסדו הלהקות וההרכבים: להקת מחול פרסקו שנוסדה על ידי הרקדן והכוריאוגרף יורם כרמי, להקת מחול קמע שהוקמה בבאר-שבע על ידי תמיר גינץ ודניאלה שפירא, De De Dance על ידי יערה דולב ועמית גולדברג, יוסי ברג ועודד גרף תיאטרון מחול, ניב שינפלד ואורן לאור, ארקדי זיידס, סהר עזימי, עידן כהן, ומרכז מחול שלם בירושלים על ידי עופרה אידל ורובי אדלמן.
שנות האלפיים רואות את פריחתו של המחול העכשווי שאת ניצניו ניתן לראות כבר בעשורים שלפניו בארץ ובקהילת המחול הבינלאומית. הסוציולוג רודי לרמנס מאפיין את המחול העכשווי במשטר עבודה שיתופי למחצה במובן של תהליך קבלת החלטות אמנותי משותף בין הכוריאוגרפית לרקדנים, ביסוס תהליך היצירה ונושאיה בחקר הקשרים היסטוריים, חברתיים ותרבותיים, ניסוח תיאוריזציה של מעשה אמנות המחול, פרקטיקות גוף והמהלך הכוריאוגרפי, כניסת התיאוריה למעשה הכוריאוגרפי, חשיבה קונספטואלית, ביקורתית ורפלקסיבית, עיסוק בסוגיות של ייצוג וביצוע של סובייקטיביות. בין היוצרים הפועלים בסוגת המחול העכשווי על פי מאפיינים אלה אפשר למצוא את רותם תש"ח, איריס ארז, ענת דניאלי, מור שני, הלל קוגן, אורי שפיר, שרון צוקרמן ויזר, אורלי פורטל, אנאבל דביר, שירה אביתר, דנה רוטנברג, רוני חדש, דנה יהלומי (תנועה ציבורית), מאי זרחי, בשמת נוסן, מירב דגן, נעה צוק, נעה שדור, יסמין גודר, מיכל סממה, טלי זבילביץ', שרון איל, ואחרים.