רקוויאם גרמני
המוזיקה

'רקוויאם גרמני' כתוב לתזמורת גדולה (הכוללת, בניגוד למנהגו של ברהמס, שני נבלים), עוגב (שלא נכלל ברוב הביצועים), מקהלה בארבעה קולות, שני סולנים - בריטון וסופרן; בהתאם למסורת הרקוויאם, תפקידיהם של הסולנים אינם מרכזיים (הסופרן שרה רק בפרק החמישי, הבריטון רק בקטעים מן הפרקים השלישי והשישי), ובמרכז תשומת הלב עומדת המקהלה.
סגנון היצירה הוא מחווה למוזיקה של הבארוק, עם פוגות מורכבות וציורי מילים אקספרסיביים. התזמור שמרני - בוודאי בהתייחס למהפכת התזמור שהתרחשה בתקופתו של ברהמס. אך ברהמס משתמש באפקטים התזמורתיים ביד אמן; בפרק הראשון הכינורות אינם משתתפים, מה שיוצר צבע כהה, עשיר - ויותר מכול, לא מובן מאליו. ברהמס, שהיה בנו של נגן קרן יער וידע לכתוב לכלי היטב, כלל ביצירה ארבע קרנות (במקור קרן טבעית) ועשה בהן שימוש דרמטי לכל אורך הרקוויאם.
הפרק הראשון, ללא כינורות, נפתח בצלילים נמוכים מאוד, בפיאניסימו, על נקודת עוגב (צליל באס שאינו משתנה). המקהלה נכנסת במילה Selig (מאושרים, או 'אשרי'), ושרה את המשפט הראשון ללא ליווי, מה שיוצר אפקט של קלות וטוהר. ברהמס מפרש את הפסוק "הזורעים בדמעה ברינה יקצורו" כאלגוריה לקבורה ולתחיית המתים. הוא עושה שימוש בחזרה על המילה "רינה" (Freude) בטקסט מתהילים כדי לחזור על מוטיב מוזיקלי אנרגטי יותר, ובכך מעניק לפרק אחידות נושאית.
הנושא העיקרי שלו ("כל הבשר חציר") הוא מעין שיר קודר, המושר תחילה באוניסון. גם כאן עושה ברהמס שימוש נרחב בנקודת עוגב; לאחר שמושר המשפט לראשונה, מופיע מעבר כלי על נקודת עוגב, עם תפקיד טימפני דומיננטי, תרועות קרן, והכול בקרשנדו עצום. חטיבתו הראשונה של הפרק בנויה בתבנית A-B-A; הסקציה B היא עדינה יותר (Siehe, ein Ackermann wartet), וכלי המיתר מנגנים בה בפיציקטו כדי לדמות את טיפות הגשם. לאחר סיום החטיבה הראשונה ישנו קטע פוגטו (דמוי פוגה) על נושא המזכיר תרועת חצוצרה, שדן בגאולה ובתחיית המתים.
פרק זה ניכר במצב רוח פסימי ומהורהר, והוא במבנה רספונסוריאלי - הבריטון מציג את החומר הנושאי, והמקהלה חוזרת על סיומות/מסקנות מתוך החומר הזה. החרדה והיראה המודגשות בעזרת טרמולו (צלילים מהירים מאוד, הגורמים לאפקט של רעד), מגיעות לשיא בסוף הטקסט הלקוח מתהילים, ובבת-אחת משתנה מצב הרוח, ומשתלטת אווירה של ביטחון ואופטימיות. הסולם המינורי מתחלף למז'ורי, ומתחילה פוגה, הבנויה כל כולה על נקודת עוגב אחת ויחידה על הצליל רה. זמר הבריטון מייצג את נפש האדם האבלה והאומללה, אך בפוגה היא מתנחמת בכך, שהמתים חוסים תחת כנפי השכינה המגוננת. דוגמאות קודמות לפוגה שלמה שיושבת מתחילתה ועד סופה על נקודת עוגב בודדת קיימות בתולדות המוזיקה, אולם הן נדירות מאוד. מבקרי המוזיקה של זמנו העבירו ביקורת רבה על הפוגה הזו, כנראה, בין השאר, משום שבביצוע הבכורה כיסה נגן הטימפני על כל התזמורת בנגינתו הרועשת את החזרה על צליל נקודת העוגב. ברהמס התלונן על כך מאוחר יותר.
פרק זה הוא הקצר מכולם, ומיקומו המרכזי מקנה לו משמעות גרעינית במבנה היצירה ובתוכנה. מכל הפרקים הוא היחיד, שהאווירה השלטת בו היא אופטימית ומאושרת - זאת, כמובן, משום שבפרק זה מתואר גן העדן הנכסף.
זהו הפרק הסולני ביותר ביצירה, והופעתה היחידה של זמרת הסופרן ביצירה. פרק זה מהווה אתגר טכני לכל זמרת בשל איטיותו, הטסיטורה שלו והפראזות הארוכות שהזמרת נאלצת לשיר ללא נשימה. הכתיבה הפוליפונית בתזמורת עומדת בניגוד חריף להומופוניה במקהלה. המקהלה שרה רק את הטקסט "כאיש אשר תנחמנו אימו, כך אנחמכם אני", ואילו הזמרת (המייצגת את האם המנחמת עצמה) שרה את שאר הטקסט.
פרק זה, העוסק בתחיית המתים (כמו הפרק השני), מתחיל בנושא פועם הנותן תחושה של חוסר יציבות (בהתאם לטקסט הפתיחה). את הבשורה על תחיית המתים העתידית מבשר הבריטון, ואת תקיעת השופר מייצגים כלי הנשיפה ממתכת (כולל טרומבונים, המייצגים באופן מסורתי את המוות). המוזיקה הסוערת מייצגת את מאבק האיתנים מול המוות, שממנו יוצאים האל והמאמינים כשידם על העליונה; הקרב מסתיים בפוגת הודיה גדולה.
פרק זה חוזר לאווירת הפרק הראשון, ובסופו אף לנושא מן הפרק הראשון - המילה Selig משמשת גם כאן כמילת ציר. הפרק מסתיים בדימינואנדו ארוך ובצלילי נבל, המסמלים, אולי, את שלוותם של המתים בגן העדן.
הרקוויאם כתוב, כאמור, במסגרת הטונאלית של פה מז'ור - ב-7 פרקים הערוכים בצורת קשת: ישנם קשרים ברורים במגוון מישורים בין הפרקים 1-7, 2-6, 3-5:
הפרקים הראשון והשביעי סובבים סביב המילה Selig, ונושאם הוא השלמה עם המוות. שניהם כתובים למקהלה ותזמורת, ללא הסולנים.
הפרקים השני והשישי הם פרקים סוערים יותר, העוסקים ביום הדין ובתחיית המתים. בעיקרון שניהם אף הם למקהלה ותזמורת, למרות שבפרק ה-6 יש לסולן הופעה קצרה, הפרקים הללו בכל זאת מובלים בעיקר על ידי המקהלה. כמו כן, שני הפרקים הללו מסתיימים בחטיבות פוגאליות מרשימות וכבדות משקל.
הפרקים השלישי והחמישי הם שניהם פרקים סולניים, בהם המקהלה בעיקר מלווה את הסולן (בפרק השלישי, לפחות בהתחלה). הקשר הטקסטואלי ביניהם ברור: בעוד בפרק השלישי הסולן מחפש את הנחמה, בפרק החמישי הסולנית היא זו שמציעה אותה נחמה מבוקשת.
הפרק הרביעי עומד אפוא במרכז היצירה. הפרק כתוב בסולם מי במול מז'ור - סולם המייצג באופן מסורתי הבעה מלכותית. ואכן, הבעה שכזו מתקשרת היטב עם הטקסט (Wie lieblich sind deine Wohnungen, Herr Zebaoth).