stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מספר אי-רציונלי
מספר אי-רציונלי בחזקת מספר אי-רציונלי

אם a אי-רציונלי, אז גם ההפכי  1/a הוא אי-רציונלי, וכך גם השורשים  a^{1/n} (עבור n טבעי). החזקה  a^{r}, כאשר r רציונלי, עשויה להיות רציונלית.
מספר אי-רציונלי בחזקת מספר אי-רציונלי יכול להיות רציונלי. הוכחה לא קונסטרוקטיבית לכך ניתנת על ידי הצגת המספר  {\sqrt {2}}^{\sqrt {2}} והמספר  ({\sqrt {2}}^{\sqrt {2}})^{\sqrt {2}}=2. קל לראות שהראשון הוא מספר אי-רציונלי בחזקת אי-רציונלי ושהשני הוא מספר שלם ולכן רציונלי. מכאן נובע שלפחות אחד מהשניים מראה כי הטענה הנ"ל נכונה, שכן אם המספר הראשון הוא רציונלי אז סיימנו, אחרת השני הוא אי-רציונלי בחזקת אי-רציונלי שתוצאתו רציונלית ועל כן סיימנו.
לדוגמה זו בפרט ניתן להוכיח כי  {\sqrt {2}}^{\sqrt {2}} הוא טרנסצנדנטי תוך שימוש במשפט גלפונד-שניידר האומר כי אם  a הוא אלגברי שאינו  0 או  1 ו- b הוא מספר אלגברי אי-רציונלי, אז  a^{b} הוא טרנסצנדנטי.
הערות שוליים

↑  ראו, יעל נוריק, מספרים ושורשים אי-רציונליים, באתר מכון דוידסון לחינוך מדעי.
↑  שבתאי אונגורו, "מבוא לתולדות המתמטיקה" חלק א'
↑  הספר העשירי ביסודות, חיבורו המתמטי של אוקלידס, עוסק בקטעים ללא מידה משותפת - דרכם של הקדמונים לומר שיחס בין קטעים הוא מספר אי רציונלי - ובו ההוכחה המפורסמת שהשורש הריבועי של 2 אינו רציונלי. ממשפט X.9 בספר אפשר להסיק שהשורש של מספר שלם, אם אינו שלם בעצמו, הוא אי-רציונלי.
↑  "תורת המספרים האי-רציונליים הומצאה על ידי אודוקסוס בערך בשנת 370 לפנה"ס. ראו, איאן סטיוארט, לאלף את האינסוף: סיפורה של המתמטיקה, עמוד 28.
↑  תפיסה שכזו מציג דוד פאולר בספרו, המתמטיקה של האקדמיה של אפלטון.
↑  Jarden, D., Curiosa No. 339, Scripta Mathematica 19 (1953), p.229 (באנגלית)
↑  Rational Irrational Power, Math Fun Facts (באנגלית)
| מספרים אי-רציונליים נודעים |
| --- | --- | --- |
| מספרים אלגבריים | 2√ • 3√ • יחס הזהב 𝜑 • יחס הכסף δAg •  היחס הפלסטי 𝜌 |  |
| מספרים טרנסצנדנטיים | בסיס הלוגריתם הטבעי 𝑒 • פאי 𝜋 • קבוע גאוס • קבוע אומגה Ω • קבוע ליוביל |  |
| מספרים אי-רציונליים, שלא ידוע האם הם אלגבריים או טרנסצנדנטיים | קבוע אפרי (3)ζ • קבוע ארדש-בורוויין |  |
| טריגונומטריה | קבועים טריגונומטריים מדויקים |  |
| מערכות מספרים |
| --- | --- | --- |
| מספרים | המספרים הטבעיים  \mathbb {N}  (מערכת פאנו) • חוג המספרים השלמים  \mathbb {Z}  (מספרים חיוביים ושליליים, מספר שלם) • שדה המספרים הרציונליים  \mathbb {Q}  (מספר רציונלי, מספר אי-רציונלי) • שדה המספרים הממשיים  \mathbb {R}  (הישר הממשי, מספר ממשי) • שדה המספרים המרוכבים  \mathbb {C}  (המישור המרוכב, מספר מרוכב, מספר מדומה) |  |
| הרחבות של חוג המספרים השלמים | חוג השלמים של גאוס  \ \mathbb {Z} [i] • חוג השלמים האלגבריים  \ {\overline {\mathbb {Z} }} • חוג השלמים של אייזנשטיין  \ \mathbb {Z} [\omega ] |  |
| הרחבות של שדה המספרים הרציונליים | שדה מספרים • שדה המספרים הניתנים לבנייה • שדה המספרים האלגבריים  \ {\overline {\mathbb {Q} }} (מספר אלגברי, מספר טרנסצנדנטי) • שדה המספרים ה-p-אדיים  \mathbb {Q} _{p} (מספר p-אדי) • שדה ציקלוטומי |  |
| מעבר למרוכבים | אלגברת קווטרניונים (אלגברת הקווטרניונים של המילטון  \ {\mathbb {H} }) • אלגברת אוקטוניונים (אלגברת האוקטוניונים של קיילי  \ {\mathbb {O} }) • אלגברות קיילי-דיקסון |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538749205171  GND: 4162426-9  LCCN: sh85093213  NKC: ph812800
מרכז רת"ם

מרכז רת"ם (רשת תצפיות ומידע) הוא מרכז לאיסוף מידע על תפוצתם של צמחי ארץ ישראל. דגש מיוחד מושם על תיאור תפוצתם של צמחים נדירים וצמחים אנדמיים לאזורנו ועצים עתיקים בארץ ישראל.
המרכז הוקם על ידי אבישי שמידע בשנת 1979, והוא מהווה פרי שיתוף פעולה בין האוניברסיטה העברית ובין החברה להגנת הטבע. מחקרים מדעיים רבים אודות הצומח והצמחייה של ארץ-ישראל והאקולוגיה שלהם, נערכו במסגרת פעולתו של מרכז רת"ם, ובעקבותיהם יצאו לאור פרסומים רבים. בין אלה יש לציין את כתב-העת "רתם", שהופיע בין השנים 1981-88.
בשנת השמונים החל מרכז רת"ם בפרויקט המינים הנדירים, שבמסגרתו נערכו סקרים מקיפים לגילוים בשדה של צמחים שהם נדירים לאזורנו או נמצאים בסכנת הכחדה או שמניחים כי כבר נכחדו מהארץ. אחת המטרות החשובות של פרויקט המינים הנדירים היא הכרת המינים החשובים לשימור, ובעקבותיהם גם השטחים הטבעיים החשובים לשימור, מבחינת ייחודיות הצמחייה שבהם. הכרה זו חשובה לצורך קבלת החלטות בעניין בנייה ופיתוח על שטחים פתוחים. "ספר המידע האדום" (שמידע ופולק 2007, הוצאת רשות הטבע והגנים), המתאר את מיני הצמחים הנמצאים בסכנת הכחדה בישראל, מסכם מחקר רב אודות המינים הנדירים בארץ ישראל, ונועד לשמש כלי-עזר חשוב לצורך קבלת החלטות תכנוניות בשטחים פתוחים בישראל.
מרכז רת"ם מנהל מאגר מידע ממוחשב, המכיל מידע תצפיתי רב אודות תפוצתם של מיני הצמחים בישראל, הן הנפוצים והן הנדירים. למרכז ישנו אתר אינטרנט (ראו להלן), ובו מתקבלים ומתפרסמים דיווחים על תצפיות במינים נדירים או בסכנת הכחדה, וכן מינים בעלי פריחה אטרקטיבית עבור קהל המטיילים.
מרכז רת"ם עורך מדי שנה מספר השתלמויות בשדה עבור הציבור הרחב, שמטרתן לימוד הצומח והצמחייה של ארץ-ישראל. להשתלמויות אלו ישנה חשיבות רבה לצורך הכרת הטבע של ארץ ישראל בקרב הדורות הבאים, ולצורך הגברת המודעות לשמירת הטבע והשטחים הפתוחים בישראל.
הערות שוליים

↑  אהרן פריאל, תגלית בוטאנית בגולן, מעריב, 26 ביוני 1990
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257250705171  LCCN: n86043865   WorldCat (עם LCCN): n86-043865
ממטרה

ממטרה בעלת ראש המסתובב באמצעות יתד פגיעה
ממטרה היא כלי השקיה לריסוס ולפיזור מים על שטח גדול למטרת גידול של צמחים שונים. ממטרות משמשות גם כמערכות קירור והרטבת משטחים.
מבנה

לשם פיזור המים ביעילות משתמשת הממטרה בלחץ המים המוזרמים אליה שימוש כפול, האחד הוא כדי להתיז את המים למרחק והשני הוא אפקט של תרגום הלחץ לתנועה סיבובית.
קיימים סוגים שונים של ממטרות אולם המבנה הזה הוא מכנה משותף השייך לרובן.
שימוש

ישנם שני שימושים עיקריים לממטרות:
השימוש הנפוץ ביותר הוא להשקיה של גינות ושטחים חקלאיים – פיזור וריסוס מים לשם גידול צמחים.
ממטרות תעשייתיות מיוחדות משמשות לקירור מכונות כדי שאלה לא יתחממו יתר על המידה.
סוגי ממטרות > ביתיות

ממטרות ביתיות הן לרוב ממטרות פשוטות. ישנם סוגים שונים של ממטרות ביתיות: ממטרות יתד, ממטרות נמוכות (ממטרות המושתלות באדמה ומשקות מגובה נמוך) ועוד.
הממטרה הנפוצה ביותר היא ממטרת יתד בעל ראש התזה – ממטרה בעלת תומך כלשהו שמגביה את הממטרה וכך מגדיל את סך השטח שהממטרה משקה ("השקיה עילית").
סוגי ממטרות > תעשייתיות

ממטרות תעשייתיות הן גדולות יותר מן הממטרות שנמצאות בשימוש הביתי ומכונות "מרססות". לממטרות ראשי ריסוס גדולים יותר והן בעלות צינורות מים גדולים לשימוש נרחב.
הן לרוב לא מעוצבות כדי לעמוד בלחץ של יותר מ-200 kPa. ממטרות אלו מסודרות בשורה ובעלות יכולת התזה גדולה ביותר ובעלות ראשים מסתובבים שמכסים חלקים גדולים מהשדה. ישנם מספר סוגים של ממטרות בעלות ראשים מסתובבים: יש כאלו שמונעות על ידי "כדור ציר" ויש כאלו בעלות יתד בולט בכיוון יציאת המים מן הממטרה ("יתד פגיעה"). הסתובבות הממטרה נעשית כך שפעם בסיבוב, המים יפגעו ביתד ויגרמו לתזוזה של הראש המסתובב ומכאן, לסיבוב נוסף וחוזר חלילה. סוג נוסף הוא ממטרות המותקנות על קוונועים ומתיזות מים תוך כדי תנועת הקוונוע לאורך השדה או סביב צירו (בקוונוע מחוגי).
בישראל

בישראל ישנו שימוש נרחב בממטרות נמוכות ברוב הערים, המשמשות את העיריות להשקיית גנים ציבוריים ופארקים.
משנת 2008, נאסרה ההשקיה בממטרות בשעות הבוקר בשל המחסור החמור במשק המים בישראל. ההשקיה בשעות הבוקר מותרת אך ורק על ידי טפטפות, וגם זאת תחת מספר תנאים.
ראו גם

השקיה
טפטפת
צינור השקיה
הערות שוליים

↑  אפקט של הפיכת לחץ לתנועה הומצא לראשונה על ידי הרון שביטא זאת באמצעות כדור איאולוס.
↑  מ-1 בנובמבר: אסור להשקות גינות, באתר ynet, 31 באוקטובר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00571727 
ממטרה המשמשת להשקיה
ממטרות תעשייתיות המותקנות על קוונוע נייד שנע לאורך השדה
מלון סבוי (תל אביב)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מיקום:  רחוב הירקון, תל אביב, ישראל
 בניית המלון
 תאריך פתיחה:  1934
 קואורדינטות:  32°04′21″N 34°45′55″E﻿ / ﻿32.0724662587°N 34.765205511756°E﻿ / 32.0724662587; 34.765205511756
 האתר הרשמי
  (למפת תל אביב מוגדלת) מלון סבוי(למפת תל אביב רגילה) מלון סבוי(למפת גוש דן רגילה) מלון סבוי(למפת גוש דן מוגדלת) מלון סבוי
 
מלון סבוי הוא בית מלון בתל אביב בקרבת חוף הים.
היסטוריה

ראשיתו של המלון במלון שפת הים, בבעלות מרדכי הורונציק, שעבר בתחילת 1934 מרחוב אלנבי 2 למבנה חדש ברחוב גאולה 5, בקצה רחוב גאולה הפונה לים.
בשנת 1942 עבר המלון לבעלות יונתן בן צבי ושמו שונה ל"מלון סבוי". בעל המלון היה מקורב לחוגים הרוויזיוניסטים ונערכו בו אירועים של התנועה הרוויזיוניסטית, כולל עצרות בחירות ולאחר הקמת המדינה אירועים לזכר חללי המחתרות. ב-23 ביולי 1948 החרים צה"ל את המלון לצורך שיכון המשלחת של פולקה ברנדוט. לאחר המלחמה חזר המלון לפעילות רגילה והתגאה בהיותו המלון היחיד על שפת הים.
בלילה שבין 5–6 במרץ 1975 אירע במלון הפיגוע במלון סבוי.
הערות שוליים

↑  מלון "שפת הים", דואר היום, 27 בפברואר 1934
↑  חסרים פנסי חשמל, המשקיף, 25 בנובמבר 1946
↑  בשנת 1941 עדיין נקרא המלון "שפת הים" מסעדת המלון שפת הים, הצופה, 2 ביוני 1941
↑  מלון ופנסיון סאבוי, המשקיף, 15 במאי 1942
↑  בתי אוכל העומדים תחת השגחת הרבנות הראשית לתל אביב ויפו, הארץ, 15 ביוני 1944
↑  מלון סבוי תל אביב, חרות, 19 באפריל 1949
↑  ברית נשים לאומיות בארץ ישראל, המשקיף, 16 במאי 1947
↑  אסיפת עולים לאומיים ע"י הצה"ר בתל אביב, המשקיף, 25 באוקטובר 1946
↑  האנדרטה לזכר דב גרונר הי"ד, חרות, 25 במאי 1954
↑  מפקד הצי האמריקאי בים התיכון ייפגש היום עם בראנדוט ברודוס, יום יום (עיתון ערב), 23 ביולי 1948
↑  הברנדוטים הקטנים ברחבי ארצנו, מעריב, 9 בספטמבר 1948
↑  בעל מלון שהפקיע שערים, הארץ, 23 בנובמבר 1949
↑  מלון סבוי ממדרגה ראשונה, הַבֹּקֶר, 25 במאי 1951
מינהל הביון הלאומי (צ'ילה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  צ'ילה 
 תאריך הקמה:  14 ביוני 1974 
 תאריך פירוק:  13 באוגוסט 1977 
 מטה מרכזי:  סנטיאגו דה צ'ילה 
 
Dirección de Inteligencia Nacional (מספרדית: מינהל הביון הלאומי, בראשי תיבות: DINA) הייתה המשטרה החשאית של צ'ילה בתקופת הדיקטטורה של אוגוסטו פינושה. ה-DINA כונתה הגסטפו של פינושה ונודעה באכזריותה כלפי מתנגדיו של פינושה. הסוכנות הוקמה בנובמבר 1973 כיחידת מודיעין של צבא צ'ילה בראשות הגנרל מנואל קונטרראס וסגנו ראול איתוריאגה. אז נפרדה ה-DINA מהצבא והפכה ליחידה מנהלית עצמאית ביוני 1974 בחסות צו ממשלתי מספר 521. ה-DINA התקיימה עד 1977 ולאחר מכן שונה שמה ל-"Central Nacional de Informaciones" (מספרדית: מרכז הביון הלאומי) או CNI בראשי תיבות.
בשנת 2008 הציג צבא צ'ילה רשימה של 1,097 סוכני DINA בפני השופט אלחנדרו סוליס.
דיכוי פנימי של DINA והפרות זכויות אדם

תחת צו מספר 521, היה ל-DINA סמכות לעצור כל אדם כל עוד קיים מצב חירום מוצהר. מצב מנהלי כזה אפיינה כמעט את כל ממשלת פינושה. עינויים ואונס של עצורים היו נפוצים:
בכמה מחנות הפך סדיזם שגרתי לקיצוניות. בווילה גרימלדי אסורים סוררים נגררו למגרש החניה; סוכני DINA השתמשו אז במכונית או משאית כדי לדרוס ולמעוך את רגליהם. האסירים שם נזכרו בצעיר אחד שהוכה בשרשראות ונשאר למות באטיות מפציעות פנימיות. אונס היה גם סוג של התעללות חוזרת. קציני DINA העבירו אסירות בצורות גרוטסקיות של עינויים מיניים שכללו הכנסת מכרסמים וכפי שתואר בטקטיקה בדו"ח נציבות [הביקורת], "מעשים לא טבעיים הקשורים לכלבים."
צנזורה

החל מ-11 בספטמבר 1973, הדיקטטורה הצבאית עבדה עם DINA לצנזור ערוצי טלוויזיה, עיתונים ושידורי רדיו שתמכו באיחוד הסוציאליסטי העממי. צו של החונטה קבע כי כל המידע הציבורי יצטרך להיבדק על ידי החונטה לפני שידורו ופרסומו וכעבור כמה ימים נוצר "משרד הצנזורה" לפיקוח על כל כלי התקשורת במדינה. הרבה עיתונים קיבלו את עבודתם בחזרה ועליה קשקושים בדיו אדומה.
הצנזורה פרצה בתים ושירותים ציבוריים מסוימים, וב-23 בספטמבר 1973 שלחה DINA שוטרים לרשום משקי בית ומוסדות. הם חיפשו עדויות חתרניות כמו ספרים מאת פבלו נרודה, מאמרים על מדעי החברה, מדע המדינה, זכויות אדם ואלה שנאספו נשרפו בכיכר ארמס בסנטיאגו.
מעורבות זרה

ארצות הברית תמכה בתנועת "מולדת וחירות", מימנה וניסתה את ההפיכה הראשונה של משטרו של איינדה המכונה טנקטזו. ה-CIA יצר קשרים לאחר ההפיכה הצ'יליאנית בשנת 1973, אולם הקשר הופסק לאחר ההתנקשות באורלנדו לטלייה, שסוכן ה-CIA לשעבר, מייקל טאונלי, היה קשור אליו ישירות, מה שהוביל בסופו של דבר לפירוק ה-DINA בשנת 1977.
חיסולים ומבצעים

ה- DINA היה מעורב במבצע קונדור, כמו גם במבצע קולומבו. ביולי 1976 הופיעו שני מגזינים בארגנטינה ובברזיל ופרסמו את שמותיהם של 119 מתנגדי שמאל צ'יליאניים בטענה שהם נהרגו בסכסוכים פנימיים שאינם קשורים למשטר פינושה. שני המגזינים נעלמו לאחר הפרסום. השופט חואן גוזמן טאפיה ביקש בסופו של דבר מהשופטים הצ'יליאנים לבטל את חסינותו של פינושה במקרה זה, שנקרא "מבצע קולומבו", לאחר שהצטברו עדויות לכך שפינושה הורה ל-DINA לשתול דיסאינפורמציה זו, כדי לכסות על "היעלמות" ורצח בידי הצ'יליאנים. בספטמבר 2005 הורה בית המשפט העליון של צ'ילה על ביטול החסינות הכללית של פינושה מפני העמדה לדין, ביחס למקרה זה.
חיסולים ומבצעים > ההתנקשות בקרלוס פראטס ואורלנדו לטלייר

ה-DINA עבדה עם סוכנים בינלאומיים, כמו מייקל טאונלי מה-CIA, שרצח את השר הצ'יליאני לשעבר אורלנדו לטלייה בוושינגטון די.סי. בשנת 1976, וכן את הגנרל קרלוס פראטס בבואנוס איירס, ארגנטינה, בשנת 1974.
מייקל טאונלי עבד עם אאוחניו בריוס על ייצור סארין בשנות השבעים, במעבדה ביתית בבעלות DINA במחוז לו קוררו, שבסנטיאגו דה צ'ילה. בריוס, שנרצח בשנת 1995, נקשר גם לסוחרי סמים ולסוכני המינהל האמריקאי לאכיפת הסמים (DEA).
חיי היומיום בצ'ילה

כמה סופרים ועיתונאים שהתנגדו למשטר הימין ראיינו בסתר אנשים החיים תחת DINA. סופרים כמו פטרישיה פוליצר ראיינו אנשים שסבלו מנחת זרועו של הארגון ופוליצר כתבה על אירועים ספציפיים בצ'ילה.
אחד המקרים היה על אם מתנועת השמאל שהייתה קורבן להיעלמויות כפויות בצ'ילה. האם מעולם לא שמעה ולא קיבלה עדכון כלשהו על מעמדו של בנה, גם לאחר שפינושה הודח מהשלטון. רבים מאלה שנעלמו או נרצחו מעולם לא זוהו ואלפי אנשי שמאל נעלמו. ההיעלמויות והחטיפות הלא-פתורות הללו הותירו אלפי חיפושים אחר קרובי בצ'ילה עד היום.
היה פיצוי מינימלי וגם הילדים סבלו מאוד. בראיון אחר פוליצר כתבה על אישה שנורתה עם שמאלנים אחרים והצליחה לשרוד. היא מסבירה שלו הייתה מתה בידי DINA, ילדיה היו נותרים מאחור ואיש לא היה מטפל בהם. כתבות אלה חושפים את חוסר ההתחשבות של DINA וסוכנויות אחרות שהיו כפופות לפינושה. ילדים היו נותרים מאחור כיתומים. כל הדיווחים הללו בספר "פחד בצ'ילה" מאת פטרישיה פוליצר הראו בצורה ברורה כיצד נראים החיים בצ'ילה שתחת פינושה.
החלפת DINA על ידי CNI

ה-DINA הוחלף על ידי ה-CNI (בספרדית: Central Nacional de Informaciones, מרכז הביון הלאומי) בשנת 1977, כאשר קונטרראס הוחלף על ידי הגנרל אודלאנייר מנה. באותה תקופה, DINA השיגה את מטרותיה הצבאיות: להתנקש בהנהגת תנועת MIR ומנהיגי תנועת האחדות העממית, קואליציית המפלגות שזכו בבחירות 1970. פירוק ה-CNI התרחש בשנת 1990 במהלך המעבר הצ'יליאני לדמוקרטיה.
לאחר נפילת משטרו של פינושה הועמד קונטרראס לדין בצ'ילה עקב פשעים נגד האנושות בעת שעמד בראש ה-DINA ונידון ל-12 שנות מאסר בגין חטיפות סמויות. עם זאת, השופט ויקטור מונטיליו שהחליף את השופט חואן גוזמן טאפיה העניק חנינה לקונטרראס בשנת 2005.
לבסוף, ב-30 ביוני 2008, קונטרראס נידון לשני מאסרי עולם, אחד בגין רצח קרלוס פראטס ואחד בגין רצח אשתו סופיה קוטברט. הוא גם קיבל עונש נוסף של 20 שנה בגין חברות בהתאגדות בלתי חוקית.
פעילויות אחרות

במכתב ללא תאריך אל אוגוסטו פינושה, מייקל טאונלי יעץ לו כי וירחיליו פז רומרו, פעיל קובני שהתנגד לקסטרו, כדי לצלם את בתי הכלא הבריטיים בצפון אירלנד בשנת 1975 כמשימה עבור DINA. הצילומים היו אמורים לשמש את ממשלת צ'ילה בארגון האומות המאוחדות בניו יורק כדי להכפיש את הממלכה המאוחדת ולהאשים אותה בהפרות זכויות אדם. עם זאת הם הגיעו מאוחר מדי לשימוש, ולבסוף פורסמו ב"אל מרקוריו".
החל מסוף שנת 2014, בתגובה לבקשתו של יו"ר ועדת שירותי החימוש של הסנאט, קרל לוין, מרכז ויליאם ג'יי פרי ללימודי הגנה בחצי הכדור המערבי, מוסד שלמחלקת ההגנה האמריקנית ללימודי ביטחון, חקרה מחלקת ההגנה תלונות של חושפי ביטחון לאומי פנימיים וטענות כי המרכז הגן ביודעין על פרופסור מהמרכז שעבד עבור DINA במהלך הדיקטטורה של קפטן גנרל פינושה, כמו גם על השתתפותם החשאית של פקידי המרכז בהפיכה בהונדורס בשנת 2009, ניהול כושל גס, שחיתות, הומופוביה, גזענות וסקסיזם.
"הדיווחים על כך שנשכרו קציני צבא זרים עם היסטוריה של מעורבות בהפרות זכויות אדם, כולל עינויים והרג שלא כדין של אזרחים, הם מדהימים ודוחים", אמר הסנאטור פטריק לייהי, מחבר "חוק ליהי" האוסר על סיוע אמריקאי ליחידות צבאיות ואנשי כוחות ביטחון זרים המפרים זכויות אדם.
ראו גם

מבצע קונדור
הערות שוליים

↑  Article Manuel Contreras, el jefe de la Gestapo de Pinochet in Spanish online newspaper El Pais on 08 August 2015, retrieved on 08 August 2015
↑  Article Piden desafuero de diputado Rosauro Martínez por asesinato de tres miembros del MIR en 1981 in Chilean online newspaper El Mostrador on 23 May 2013, retrieved on 23 May 2013
↑  פיטר קורנבלה, "תיק פינושה: תיק מסווג בנושא זוועה ואחריות", 2003, ניו פרס, ניו יורק, מסת"ב 1-56584-936-1,‏ 171 עמודים
↑  "Townley reveló uso de gas sarín antes de ser expulsado de Chile". El Mercurio. 19 בספטמבר 2006. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Politzer, Patricia (2001). Fear In Chile: Lives Under Pinochet. New York: The New Press. pp. 3–11 and 141–153. ISBN 9781565846616.
↑  "U.S. Department of Defense". U.S. Department of Defense (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2019-09-04.
↑  Activities of Virgilio Paz in Northern Ireland during 1975, National Security Archive
↑  Martin Edwin Andersen Unpunished U.S. Southern Command role in '09 Honduran military coup May 24, 2016, Academia.edu
↑  Marisa Taylor and Kevin G. Hall, For years, Pentagon paid professor despite revoked visa and accusations of torture in Chile March 27, 2015
↑  McClatchyDC, Chilean 70's torture survivor seeks justice March 12, 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ko2015867016
מפעלי רכב אשדוד

| --- | --- |


משאית מסוג Leyland Super Beaver שהורכבה במפעל בין השנים 1963 - 1973
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  "החברה המאוחדת למזרח הקרוב" ליילנד מוטורס
 תקופת הפעילות:  1961–1984 (כ־23 שנים)
 מיקום המטה:   אשדוד, ישראל ישראל
 ענפי תעשייה:   כלי רכב
 מנכ"ל:  ברוך גלבוע
מפעלי רכב אשדוד היה מפעל להרכבת משאיות ואוטובוסים באשדוד.
היסטוריה

החברה נוסדה בשם "ליילנד אשדוד" כשותפות של חברת ליילנד מוטורס הבריטית (Leyland Motors) (אנ') שהחזיקה 52%, ו"החברה המאוחדת למזרח הקרוב" שהחזיקה 48%, במטרה להקים מפעל להרכבת משאיות ואוטובוסים באשדוד. המפעל יועד להרכבת משאיות ואוטובוסים בהיקף של 500 כלי רכב בשנה כולל ליצוא (עם הקמת המפעל נחתם חוזה יצוא לאתיופיה). ביולי 1961 פורסם המכרז להקמת המפעל והוא הושלם ביולי 1962.
במאי 1962, ייצרו שלדות ראשונות של ליילנד במפעל. קו הרכבת כלי הרכב החל לפעול בפברואר 1963, ועד סוף שנת 1963 ייצרו במפעל 515 כלי רכב, מהם 250 אוטובוסים, 12 משאיות מדגם "צייפטיין", 76 מדגם "קלימסדייל", 40 מדגם "ביבר" ו-36 מדגם "פופד־היפו". במפעל היו מעוסקים 220 עובדים. בשנת 1965 גדלה התפוקה במפעל ל-900 כלי רכב בשנה ועבדו בו 350 עובדים. המפעל יצא משאיות לפרו והונדורס וחלקי רכב למפעלי "ליילנד" באנגליה. המפעל יצא גם שלדות של אוטובוסים ליוון ורומניה (אוטובוסים מוגמרים שהורכבו ב-הארגז ומרכבים).
בשנת 1966 החל המפעל לספק משאיות לצה"ל.
בסוף שנת 1967 מוזגו "ליילנד אשדוד" וחברת "אוטוקרס" לחברה אחת שהבעלות מתחלקת בין ליילנד מוטורס שהחזיקה 23%, יצחק שובינסקי 26%, כור תעשיות 25% ו"החברה המרכזית להשקעות" 25%. יצחק שובינסקי מונה למנכ"ל הקבוצה הממוזגת. מספר חודשים אחר כך מוזגה ליילנד מוטורס עצמה עם חברה בריטית אחרת בשם "בריטיש מוטורס" לחברה חדשה בשם "בריטיש ליילנד" (British Leyland) (אנ'). בשנת 1970 פרץ סכסוך בין יצחק שובינסקי וכור תעשיות והוחלט על פירוק השותפות, כאשר כור ו"החברה המרכזית להשקעות" קיבלו את הבעלות על המפעל באשדוד.
כך שבאותה עת החזיקה כור תעשיות במקביל גם "מפעלי רכב אשדוד" ומפעל מרכבים.
בשנת 1973 רכשה חברת עץ לבוד תעשיות והשקעות וחברת "האחים אלקון", שבבעלות האחים אהוד ואליעזר אלקון, את המפעל באשדוד ושמו שונה ל"מפעלי רכב אשדוד". אביהם של האחים, אריה אלקון הקים בשנת 1933 סוכנות ליבוא "משאיות מק" (Mack Trucks) האמריקניות (אנ'). המפעל באשדוד הוסב להרכבת "משאיות מק" בנוסף ל"ליילנד", וסיפק באותו שנים את אחוז ניכר של המשאיות והאוטובוסים בישראל. בין השאר, ייצר את גוררי הטנקים ומתדלקות עבור צה"ל. בשנת 1974 הורכבו במפעל 238 משאיות "ליילנד" ו-457 "משאיות מק".
ב-1977 יצאה ליילנד מפעילותה בישראל, לאחר שנכנעה לחרם הערבי, "מפעלי רכב אשדוד" החלה בפיתוח וייצור משאית ואוטובוס מתוצרת עצמית. המשאית "אשדוד" שהייצור שלה הופסק, לאחר שחברת מק סברה שהייצור המקומי יתחרה בייבוא מתוצרתה ודרשה להפסיקו. במקביל ייצרה החברה אוטובוס בשם "חץ", שגם הוא לא זכה להצלחה. ב-1981 עברה מלוא הבעלות במפעל ל"אחים אלקון".
קו הרכבת המשאיות נסגר ב-1984. עסקי יבוא המשאיות של "האחים אלקון" נסגרו בהליך של פירוק מרצון בשנת 1999.
דגמי רכב

דגמי הרכב שיוצרו במפעל:
משאית מדגם "ליילנד צייפטיין"
משאית מדגם "ליילנד היפו"
מכלית מדגם "ליילנד ביבר" במוזיאון הרכב ההיסטורי של חברת אגד
ליילנד MCW אולימפיק, אוטובוס שרות לחילוץ אוטובוסים של חברת אגד
משאית ליילנד במוזיאון המשאיות והתובלה של קבוצת תעבורה
משאית מק במוזיאון המשאיות והתובלה של קבוצת תעבורה
ראו גם

אוטוקרס
תעשיית רכב בישראל
הערות שוליים

↑  יוחל בהקמת "ליילנד־אשדוד" לייצור אוטובוסים ומשאיות, דבר, 27 ביוני 1961
↑  מפעל "ליילנד אשדוד" ייצר בשלב א' 500 מכוניות, הַבֹּקֶר, 27 ביוני 1961
↑  פורסם מיכרז להקמת מבני "ליילנד־אשדוד", דבר, 5 ביולי 1961
↑  באמצע יולי יושלם הבנין הראשי של ביח"ר "ליילנד אשדוד", חרות, 3 ביולי 1962
↑  שלדות ראשונות של ליילנד - לשוק, חרות, 16 במאי 1962
↑  מפעלי ליילנד מקור תעסוקה חושב לאשדוד, על המשמר, 26 בינואר 1964
↑  ייצור 900 כלי רכב ב-35 מיליון ל"י - סיכום "ליילנד אשדוד" ב־1965, הצופה, 8 בפברואר 1966
↑  "ליילנד" אשדוד פתחה ביצוא מכוניות, הצופה, 27 בספטמבר 1966
↑  משאיות "ליילנד" אשדוד יצאו להונדורס, על המשמר, 25 באפריל 1968
↑  ליילנד אשדוד מייצאת חלקי רכב לאנגליה, על המשמר, 13 בפברואר 1966
↑  115 אוטובוסים נבנים ביוון בשביל "יונטד טורס" ואגד, דבר, 8 בפברואר 1970
↑  מו"מ עם רומניה על הזמנת אוטובוסים נוספים, דבר, 20 במאי 1969
↑  משאיות "ליילנד" אשדוד לצה"ל, דבר, 21 בדצמבר 1966
↑  "ליילנד אשדוד" ו"אוטוקרס" ימוזגו לחברה אחת, דבר, 4 באוקטובר 1967
↑  מיזוג נוסח בריטניה - ובישראל, דבר, 14 בפברואר 1968
↑  הסכם עקרוני על פיצול "אוטוקרס" לשתי חברות, דבר, 9 באפריל 1970
אריאלה ראובני, שרבינסקי: כמר נערה בחלת ראוה שמרחוק היא יפה יותר, דבר, 7 ביולי 1970
↑  יוגבר שיתוף"הפעולה בין ליילנד אשדוד ומפעלי ההרכבה, דבר, 24 ביולי 1970
↑  משא־ומתן על הקמת מפעל להרכבת אוטובוסים באשדוד, דבר, 15 במרץ 1973
↑  באשדוד מוסיף "ליילנד" לנוע, מעריב, 11 בדצמבר 1974
↑  האטה ניכרת ברכישת כלי רכב, דבר, 12 במאי 1975
↑  הסכם עם רומניה להרכבת משאיות באשדוד, מעריב, 15 באפריל 1980
↑  קבוצת קרמרמן חיסלה השקעתה ב"רכב אשדוד", דבר, 11 בספטמבר 1981
↑  מפעלי "רכב אשדוד" סגרו את קו הרכבת המשאיות, מעריב, 11 בספטמבר 1984
↑  אורנה רביב, ‏יוצאים באלגנטיות מהעסק המשפחתי, באתר גלובס, 10 באוקטובר 1999
מלון סן רמו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מלון 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – העשור של 1930
 תאריך פתיחה רשמי:  שנות ה־30 של המאה ה־20 
 אדריכל:  יצחק שוורץ (שן-צור) 
 קואורדינטות:  32°04′27″N 34°45′59″E﻿ / ﻿32.074039611101°N 34.76644226402°E﻿ / 32.074039611101; 34.76644226402
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) מלון סן רמו(למפת תל אביב רגילה) מלון סן רמו(למפת גוש דן רגילה) מלון סן רמו(למפת גוש דן מוגדלת) מלון סן רמו  he מלון סן רמוhe מלון סן רמומפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
חיילים מצבא אנדרס בכיכר הכנסת, 1942. מאחור משמאל מלון סן רמו.
השר חיים-משה שפירא בחצר הכנסת הראשונה בבנין קולנוע קסם לשעבר, מאחור מלון סן רמו. 1949.
צילום אווירי של אזור כיכר הרברט סמואל ב-1932, בצפון הכיכר - מלון סן רמו, במערב הכיכר - קזינו גלי אביב. (קולנוע קסם טרם נבנה במועד הצילום. נבנה ב-1945 בסמוך למלון סן רמו, מדרומו).
מלון סן רמו היה בית מלון שבחזיתו בית קפה, בצידו המזרחי של רחוב רציף הרברט סמואל - ברחוב הירקון 49, בצידה הצפוני של כיכר הרברט סמואל, לימים כיכר הכנסת, בתל אביב.
היסטוריה

מלון סן רמו נבנה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 ביוזמת היזם ישראל זלטופולסקי, בתכנון האדריכל יצחק שוורץ (שן-צור). המלון נקרא על שם עיר הנופש האיטלקית סן רמו.
בעת בנייתו נמצא מולו על חוף אלנבי, לימים חוף ירושלים, מבנה "מרחצאות ים חמים" שהיה בבעלות עיריית תל אביב. דרומית למבנה המרחצאות שכן קזינו גלי אביב שתחם ממערב את כיכר הרברט סמואל.
המלון נחשב יוקרתי וחביב על עשירי היישוב. פופולרי במיוחד היה בית הקפה שפעל בחזית המלון, במרפסת גן רחבה, בו הונהגה שעת תה שכונתה "תה-ריקוד" ו"תה קונצרט", נערכו ריקודים לצלילי תזמורת, הופעות שונות בשעות הערב, חגים ובסופי השבוע. המרפסת הייתה עטורת צמחייה, הוארה בפנסים כדוריים, והוקפה סוככים מפוספסים.
בבית המלון נערכו אירועים שונים, תצוגות אופנה, מסיבות ונשפים, הצגות ומופעים.
ב-23 ביולי 1938 התפוצצה מכונית תופת סמוך לשער המלון. 18 עוברי אורח נפצעו.
לאחר הקמת המדינה, שימש בניין מלון סן רמו כמטה חיל הים. ב-1949 פעלה הכנסת הראשונה מבניין קולנוע קסם הסמוך, שנבנה ב-1945. חדרי מלון סן רמו שימשו כלשכות לחברי הכנסת.
בראשית שנות ה-50 של המאה העשרים שימש הבניין את עיריית תל אביב, בין השאר לצורכי ועדת הבחירות לעירייה ועבור מחלקת החינוך של עיריית תל אביב. ב-1955 עזבה מחלקת החינוך את הבניין, והועבר אליו משרד פקיד שומה תל אביב של מס הכנסה.
ב-1971 נמסר על כוונתם של ידי משקיעים יהודים מגרמניה להרוס את בניין מלון סן רמו, ובהמשך גם את בית האופרה הסמוך (קולנוע קסם לשעבר), על מנת להקים במקומם מלון. הבנייה התעכבה לאחר שהאופרה לא פונתה, בגלל סירובה לעבור לבניין הסינרמה. רק לאחר סגירת האופרה ב-1982 פונה המבנה ובשנת 1987 נחתם חוזה עם אלרוב על הקמת מגדל דירות במקוםוהחלו עבודות הבנייה. קולנוע קסם נהרס בשנת 1988, ועל איחוד המגרשים עליהם עמדו המלון והקולנוע (רחוב הירקון 47–49), נבנה "מגדל האופרה".