stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסתר רמון
הערות שוליים

1 2  מה"שטמבאום" ל"שרשרת הדורות" – עיל״ם העמותה הישראלית לחקר שורשי משפחה
↑  סיפורה של אסתר רמון לבית וייל על משפחתה ועל משפחת היילברונר
↑  אסתר רמון - ראיון מלא, נבדק ב-2022-02-11
↑  רמון אסתר, באתר מוזיאון הפלמ"ח
1 2  מדריך לאמצעי הוראה בגיאוגרפיה / בעריכת שמעון שרוני, אסתר רמון .. | שרוני, שמעון | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  שרשרת הדורות עמ' 5
↑  שרשרת הדורות עמ' 33
↑  "חקר משפחה לפני היות המחשב" – מרצה: אסתר רמון, באתר העמותה לחקר שורשי המשפחה
↑  The Homburger family from Karlsruhe : a family study, 1674-1990 / Esther Ramon | Esther Ramon 1924- | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  מפות רקע (מפות סתומות) לשם מה? / אסתר רמון | רמון, אסתר (כרטא - החברה הישראלית למפות ולהוצאה לאור ) | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306949405171
בן-חרדל מצוי

.
בן-חרדל מצוי (שם מדעי: Eruca sativa), נקרא גם רוֹקֶט (מצרפתית: Roquette) או ארוגולה (Arugula), הוא צמח חד-שנתי ממשפחת המצליבים.
מאפייני המין

גובהו של הצמח הוא בין 20 ל-100 ס"מ, עליו מפורצים ובעלי 4 עד 10 אונות קטנות ואונה אחת גדולה יותר בסופם. לפרחיו מבנה אופייני למצליבים, בקוטר של 2 עד 4 ס"מ מסודרים באשכול מתארך. צבע הפרחים צהוב או קרם וסימנם הבולט הוא היותם מעורקים בסגול. המאפיין העיקרי המבדיל את המין ממינים דומים לו, כמו צנון הבר וכרוב החוף, הוא "מקור" בקצה התרמילים שלו.
הצמח נפוץ באזור הים התיכון ממרוקו ופורטוגל במערב ועד ירדן וטורקיה במזרח. בישראל הצמח נפוץ מצפון ים המלח, לאורך בקעת הירדן עד לדרום הגולן.
הצמח אכיל ומשמש כירק עלים. הוא עשיר בוויטמין C ואשלגן. כיום הוא מתורבת ונמכר בכמויות גדולות באופן מסחרי, גם בארצות הרחוקות מבית הגידול הטבעי שלו.
לצמח יש טעם חרדלי חריף. משתמשים בו בעיקר לסלט, בדרך כלל עם ירקות נוספים בשל טעמו. כמו כן, משתמשים בו מבושל בפסטה, מאכלי בשר ופיצה. באזור נאפולי מייצרים ממנו משקה אלכוהולי בשם רוקולינו המשמש כדיז'סטיף.
יש המזהים את הצמח עם אורות המקראי (ספר מלכים ב', פרק ד', פסוק ל"ט). זאת מאחר שהצמח מזוהה עם הצמח המוזכר רבות בחז"ל "גרגיר", אותו מזהה רבי מאיר בברייתא עם ה"אורות".
הערות שוליים

↑  ראה מקורות במאמרה של ד"ר טובה דיקשטיין, על מספר צמחי בר, זיהויים ושימושיהם בספרות חז"ל, באתר נאות קדומים
↑  תלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף כ"ח, תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף י"ח, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף י"ח, עמוד ב'
ג'ורג' הנרי מקנזי

| --- | --- |

 לידה:  24 במרץ 1837 אברדין, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  14 באפריל 1891 (בגיל 54) ניו יורק, ארצות הברית 
 הישג בולט:  היה מס' 3 בעולם בשנים 1881‏-1882
 מד כושר מרבי:  2712 (אוקטובר 1882)
 השכלה:  אוניברסיטת אברדין, Aberdeen Grammar School 
 מקצוע נוסף:  עיתונאי 
 מדינה:  סקוטלנד, ארצות הברית
 
ג'ורג' הנרי מקנזי (באנגלית: George Henry Mackenzie;‏ 24 במרץ 1837 בבלפילד, סקוטלנד – 14 באפריל 1891, ניו יורק), שחמטאי סקוטי אמריקאי. לשיא יכולתו הגיע בשנת 1880 כאשר היה ממוקם רביעי בעולם.
ביוגרפיה

מקנזי רכש את השכלתו באוניברסיטה של אברדין, וכן בעיר רואן בצרפת ובשטטין בפרוסיה בין השנים 1853–1855. הוא זומן לגדוד חיל רגלים  של הוד מלכותו בשנת 1856, בהיותו בן 19. זמן קצר לאחר מכן הגדוד נשלח להודו. בשנת 1858 חזר מקנזי לאנגליה, לאחר שהועלה לדרגת סֶגֶן. בשנת 1861 פרש מקנזי מהצבא.
בשנת 1862 ניצח מקנזי בתחרות בלונדון, שם הביס את אדולף אנדרסן בתוצאה 2-0, אך זו הייתה תחרות בה ניתן לו יתרון תחילי של רגלי בערוגה ו7. באותה שנה ניצח בדו-קרב שהתקיים בדבלין את ג'ורג' אלקוק מקדונל בתוצאה  7-4 (+6 -3 =2).
בשנת 1863, בעיצומה של מלחמת האזרחים היגר מקנזי לארצות הברית. ב-1865 עבר לניו יורק, שם כתב בנושאי שחמט עבור מספר עיתונים. הוא זכה במקום הראשון בתחרויות השנתיות שהתקיימו במועדון השחמט של ניו יורק בשנים 1865 עד 1868.
ההצלחה הבינלאומית של מקנזי החלה לאחר תקופה של 15 שנים בארצות הברית, בהן אסף שלושה עשר ניצחונות רצופים בתחרויות בין השנים 1865–1880, כולל ניצחון בשישה מתוך שבעה דו-קרבות (השביעי הסתיים בתיקו). הצלחותיו כללו בין היתר ניצחונות בתחרויות קליבלנד 1871, שיקגו 1874 וניו יורק 1880 וכן ניצחונות בקונגרסי השחמט האמריקאיים השני, השלישי והחמישי. הוא היה אלוף ארצות הברית לשחמט במשך 18 השנים שבין 1871 ו-1889.
בשנת 1878 חלק מקנזי את המקום ה-4-5 בתחרות פריז. בשנת 1882 את המקום הרביעי בווינה, תחרות בה ניצחו וילהלם שטייניץ ושמעון אברמוביץ וינוור. בשנת 1883 חלק את המקום ה-5-7 בתחרות לונדון בה ניצח יוהנס צוקרטורט. בשנת 1885 הגיע למקום הרביעי בתחרות הרפורד בה ניצח ג'וזף הנרי בלקברן ואת המקום השביעי בתחרות המבורג שאותה ניצח איזידור גונסברג. בשנת 1886 חלק את המקומות ה-7-8 בתחרות לונדון.
לתוצאה הטובה ביותר בחייו הגיע מקנזי כאשר זכה במקום הראשון באליפות גרמניה החמישית שהתקיימה בפרנקפורט בשנת 1887, וזאת לפני בלקברן, צוקרטורט, זיגברט טאראש, לואיס פאולסן, ברטולד אינגליש,  מקס וייס וקורט פון ברדלבן. בשנת 1888 זכה מקנזי באליפות החמישית של סקוטלנד שהתקיימה בגלאזגו. מקנזי הגיע למקום השני בברדפורד בשנת 1888, וחלק מקומות 3-4 בתחרות מנצ'סטר 1890. בשנת 1890 החליף אותו ג'קסון שובלטר והיה לאלוף השחמט של ארצות הברית.
התמודדויות

| שנה | מיקום | המתמודד השני | תוצאה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1862 | לונדון | ג'ורג' מקדונל | 5 מ-13 | הפסד |
| 1862 | דבלין | ג'ורג' מקדונל | 6.5 מ-10 | ניצחון |
| 1866 | ניו יורק | גוסטבוס רייכלם | 8 מ-9 | ניצחון |
| 1867 | פילדלפיה | גוסטבוס רייכלם | 8 מ-11 | ניצחון |
| 1868 | ניו יורק | צ'ארלס סטנלי | 2 מ-3 | ניצחון |
| 1881 | ניו יורק | מקס ג'וד | 7.5 מ-13 | ניצחון |
| 1882 | לונדון | ג'וזף הנרי בלקברן | 2 מ-3 | ניצחון |
| 1882 | לונדון | ג'יימס מייסון | 1 מ-3 | הפסד |
| 1883 | ניו יורק | וילהלם שטייניץ | 2 מ-6 | הפסד |
| 1886 | לונדון | איימוס ברן | 5 מ-10 | תיקו |
| 1886 | ניו יורק | שמואל ליפשוץ | 7.5 מ-13 | ניצחון |
| 1887 | הוואנה | סלסו גולמאיו | 6 מ-9 | ניצחון |
| 1887 | הוואנה | סלסו גולמאיו | 5.5 מ-6 | ניצחון |
| 1887 | הוואנה | אנדרס ווסקס | 6.5 מ-9 | ניצחון |
| 1888 | הוואנה | סלסו גולמאיו | 7.5 מ-12 | ניצחון |
| 1888 | לונדון | ג'וזף הנרי בלקברן | 0.5 מ-3 | הפסד |
הערות שוליים

↑  Mackenzie, George, באתר Edo Historical Chess Ratings
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 9029 9343  NTA: 124491839  VIAF: 283826423   WorldCat (עם VIAF): 283826423
רוד גילפרי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1959 (בן 65 בערך) קובינה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת מדינת קליפורניה בפולרטון  בית הספר למוזיקה USC תורנטון  בית הספר התיכון קלרמונט 
 www.rodgilfry.com
 
מחולרודני גילפרי (באנגלית: Rod Gilfry; נולד ב-1959) הוא בריטון אופראי אמריקאי. לאחר שהשיק את הקריירה שלו באופרה של פרנקפורט בשנת 1987, גילפרי יצר לעצמו מוניטין של שירה ומשחק מסוגננים ומוכר כמומחה בעל שם של מוצרט. הוא בצע הופעות עטורות שבחים כמו דון ג'ובאני, הרוזן אלמביבה, גולילמו ופאפגנו, וידוע גם בתפקידים מרפרטואר הבריטון הסטנדרטי (פליאס, ולנטין, אורסטס, בלקור, בילי באד ).
שנים מוקדמות והכשרה

רוד גילפרי נולד ב-11 במרץ 1959 בקובינה, קליפורניה, וגדל במערב קובינה ובקלרמונט. הוא קיבל תואר ראשון בחינוך מוזיקלי מ-Cal State Fullerton ותואר שני בקול מבית הספר למוזיקה Thornton באוניברסיטת דרום קליפורניה. הוא למד באקדמיה למוזיקה של המערב אצל מרטיאל זינגר איתה למד גם באופן פרטי במשך שש שנים. ב-1999 הוא חיפש ליטוש נוסף של הטכניקה שלו ולמד במנהטן אצל ארמן בויאג'יאן, המורה של סמואל ראמי וג'רלד פינלי.
קריירת אופרה

גילפרי ערך את הופעת הבכורה שלו באופרה כקומפרימריו באותלו באופרה של לוס אנג'לס ב-1986. באותה שנה שר את פיגארו ב"נישואי פיגארו" באופרה הישראלית. לאחר שבע שנים כבריטון ראשי באופרה של פרנקפורט ובאופרה של ציריך, הוא חזר לארצות הברית ושר באולמות מרכזיים כמו המטרופוליטן אופרה, האופרה הלירית של שיקגו, האופרה של דאלאס, האופרה של סן דייגו ואופרה של לוס אנג'לס.
ב-25 בנובמבר 1996, גילפרי ערך את הופעת הבכורה שלו במטרופוליטן אופרה בתור דמטריוס בהקרנת הבכורה של הלהקה של "חלום ליל קיץ" של בריטן, תפקיד ששר שמונה פעמים באותה עונה. הוא חזר בעונת 2000–2001 לשש הופעות כל אחת בתור מרצ'לו בלה בוהם של פוצ'יני וכגולילמו בכך עושות כלן של מוצרט.
גילפרי המשיכה להתמחות במוזיקה חדשה, ומלא תפקידים באופרות חדשות רבות. הוא כנראה ידוע בעיקר בזכות גילומו של סטנלי קובלסקי בסרטו של אנדרה פרווין, "חשמלית ושמה תשוקה" באופרה של סן פרנסיסקו, שהוצג בבכורה ב-1998. הוא גם יצר את התפקיד של נתן ב"בחירתה של סופי" בבית האופרה המלכותי קובנט גארדן ב-2002, תפקיד שבצע באופרה הלאומית של וושינגטון בספטמבר 2006. הוא בצע את התפקיד של הצאר ניקולאי בסרט "ניקולאי ואלכסנדרה" של דראטל באופרה של לוס אנג'לס בשנת 2003. במהלך עונת 2005–2006 שיחק את בעל המטעים אדוארד גיינס באופרה "מרגרט גארנר", באופרה של פילדלפיה, באופרה של סינסינטי ובאופרה שח מישיגן. במהלך אוגוסט 2006 הוא גילם את פרוספרו בסרט "הסערה" של תומאס אדס, עם האופרה של סנטה פה. בנובמבר 2006 הוא יצר את התפקיד של ג'ק לונדון בסרט "Every Man Jack" של ליבי לארסן עבור סונומה סיטי אופרה. בשנת 2008 הוא שר את התפקיד הראשי של פאלקה בסיבוב הופעות יפני של ה"העטלף" ואת התפקיד הראשי בהפקה ההולנדית/בריטית של האופרה "סנט פרסיסקו מאסיסי" של אוליבייה מסייה. באופרה של ציריך הוא ביצע את חלקו של המלחין ב"קומדיה ביתית" אינטרמצו של ריכרד שטראוס, בניצוחו של פיטר שניידר ובבימה של ינס-דניאל הרצוג, עם כריסטין קוהל. בפברואר 2020 הוא יצר את התפקיד של אביה של אורידיקה בבכורה העולמית של אורידיקה, שנכתב על ידי מתיו אוקוין עם ליברית מאת שרה רוהל, באופרה של לוס אנג'לס.
אוקטביו רוקה אמר עליו ב"סן פרנסיסקו כרוניקל": "אפילו בתוך שפע זמרי הבריטון של היום, גילפרי בוודאי בולט כאחד הבודדים שיש להעריצו. בעל קול לירי מלווה בשפע של יכולות דרמטיות אמיתיות, עם ביטוי מלא בחיוניות קצבית ונוכחות בימתית ששחקנים רבים לא מוזיקליים עלולים לקנא בהם".
הוא שר ב-25 הקלטות כולל התקליטור דון ג'ובאני משנת 1995 שהיה מועמד לגראמי.
קרוסאובר למחזות זמר

גילפרי התאהב במחזות זמר כשכיכב בהפקתו בתיכון "לי,ל אבנר". הוא שר את Curly באוקלהומה!, בילי ביגלו ב"קרוסלה ", וג'ו ב-The Most Happy Fella, כולם בלוס אנג'לס. בניו יורק הוא שיחק את רוברט בהדרנים של סיטי סנטר! הפקה של הירח החדש, תפקיד שהוא גם הקליט. הוא אמר למראיינים שהוא מקווה לעשות ריצה בברודוויי במחזמר חדש או התעוררות. ביוני 2009 הוא השיק את עונת פסטיבל Ravinia, כיכב בתור לנסלוט מול סילביה מקנייר כגוויניביר בגרסה קונצרטית של Camelot. החל מספטמבר 2009, גילפרי מככב בתפקיד אמיל דה בק בסיבוב ההופעות הלאומי בדרום האוקיינוס השקט. בקיץ 2011, הוא גילם את פרנק באטלר מול אנני אוקלי של הדיווה דבורה וויגט בסרט Annie Get Your Gun בפסטיבל גלימרגלאס בקופרסטאון, ניו יורק, הפקה בבימויה של המנהלת הכללית של גלימרגלס, פרנצ'סקה זמבלו.
יחד עם השחקן/במאי צ'ארלס נלסון ריילי, הוא פיתח מופע קברט של איש אחד שהוא מבצע בדרכים, כשהוא לא מבצע אופרה או מחזות זמר. הוא גם יצר DVD ותקליטור משופר של מופע הקברט שלו.
ב-22 באוגוסט 2010, הוא הופיע ברויאל אלברט הול, לונדון לצד קים קריסוול בנשף ה-BBC שחגג את המוזיקה של רוג'רס והמרשטיין. הקונצרט שודר ב-BBC ביום שבת 28 באוגוסט 2010.
ביוני 2012 זכה גילפרי לשבחי המבקרים על גילמו של סוויני טוד בהפקת הפסטיבל של סוויני טוד בתיאטרון האופרה של סנט לואיס, בבימויו של רון דניאלס ובניצוחו של סטיבן לורד, כשהוא חוזר על התפקיד ששר בתיאטרון דו שאטלט פריז (בית של האופרה Chatelet) תחת השרביט של דייוויד צ'ארלס אבל, בשותפות קרוליין אוקונור בתור גברת לאבט.
אישי

נשוי ואב לשלושה ילדים, גילפרי מתגורר בביתו בפרברי לוס אנג'לס. גילפרי קיצר את שם הביצוע שלו מרדני לרוד ב-2005, והוא חגג את שנתו ה-20 כזמר אופרה מקצועי ב-2006. בתו קארין היא גם זמרת אופרה. גילפרי גם הופיע בפרק משנת 2004 של תוכנית הטלוויזיה לילדים PBS ארתור, שנקרא " אורות, מצלמה... אופרה! " בתור עצמו, שבו הוא משחק את התפקיד של אסקמילו בכרמן.
הוא קיבל תארים מתקדמים מאוניברסיטת קליפורניה סטייט פולרטון ומאוניברסיטת דרום קליפורניה. בין השנים 1987–1989 היה חבר בהרכב האופרה של פרנקפורט, ובין 1989 ל-1994 היה חבר בהרכב האופרה של ציריך. הוא משמש כפרופסור לאמנויות ווקאליות בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת דרום קליפורניה Thornton, אבל פרש מתפקיד זה בדצמבר 2022 כדי לפנות יותר זמן להופעה.
הערות שוליים

↑  "Alumni Roster". musicacademy.org. אורכב מ-המקור ב-5 ביוני 2012. נבדק ב-28 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Haithman, Diane (16 בינואר 2003). "L.A. Opera gets 'daring'". Los Angeles Times. נבדק ב-9 בינואר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Horst Koegler (28 במרץ 2008). "Intermezzo". journal The Opera News. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Eurydice Fact Sheet". Los Angeles Opera. נבדק ב-4 בפברואר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Octavio Roca (14 בספטמבר 1998). "Sun Shines on Gilfry At Opera in the Park". San Francisco Chronicle. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007454775605171  PLWABN: 9810669584905606  BIBSYS: 1019589  BNE: XX975257  BnF: cb139360246 (data)  GND: 134735307  ISNI: 0000 0001 1451 3198  LCCN: nr91039392  MusicBrainz: 9630faba-2495-4079-95e6-e8a1fdca3627  NKC: mzk2009511912  NLA: 35138351  NTA: 104111690  RERO: 02-A003296341  SUDOC: 09085604X  VIAF: 88565246   WorldCat (עם VIAF): 88565246 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "רוד גילפרי".
פסיכולוגיה של ההמון

הפסיכולוגיה של ההמון היא התנהגות קולקטיבית שמתממשת על ידי הפרטים המרכיבים את ההמון
פסיכולוגיה של ההמון (גם פסיכולוגיית האספסוף או פסיכולוגיית העדר) היא ענף בפסיכולוגיה חברתית העוסק בדרכים שבהן הפסיכולוגיה של ההמון שונה מהפסיכולוגיה של האנשים הפרטיים הנמצאים בקהל. תחום פסיכולוגיית ההמון חוקר התנהגויות ותהליכי חשיבה של חברים בהמון כפרטים והן של ההמון כישות חברתית קולקטיבית. התנהגותו של קהל מושפעת רבות מדה-אינדיבידואציה, מאובדן האחריות האישית של האדם, ומהתרשמותו מההתנהגות הכללית של הקהל, כאשר שני הגורמים גדלים עם גודל הקהל. תאורטיקנים בולטים בפסיכולוגיה של ההמון כוללים את גוסטב לה בון, גבריאל דה טארד וזיגמונד פרויד. רבות מתיאוריות אלה נבדקות היום או משמשות כדי לדמות התנהגויות של קהל במצב רגיל או במצבי חירום. אחת המטרות העיקריות בהדמיות אלה היא למנוע התנגשויות ודריסות בקהל.
רקע היסטורי

הוויכוח הראשון בנושא הפסיכולוגיה של ההמון התקיים ברומא, בקונגרס הבינלאומי הראשון לאנתרופולוגיה של פשע, ב-16 בנובמבר 1885. הקונגרס נשלט על ידי צ'זארה לומברוזו וחבריו האיטלקים, שהדגישו את המאפיינים הביולוגיים בפסיכולוגיה של ההמון.
תגובה מרוככת יותר הציגו הצרפתים, שהעלו תיאוריה סביבתית של הפסיכולוגיה האנושית.
ב-10-17 באוגוסט 1889 ספגה האסכולה האיטלקית מכה קשה יותר במהלך הקונגרס הבינלאומי השני לאנתרופולוגיה פלילית. התנגשות קיצונית זו בדעות בין האסכולה האיטלקית והצרפתית באה לידי ביטוי גם בהמשך.
מחקרים על התנהגות של המון וקהל הופיעו כבר ב-1841, עם פרסום ספרו של צ'ארלס מאקי, Extraordinary Popular Delusions and the Madness of Crowds. העמדה כלפי ההמון השתנתה עם פרסום ששת הכרכים של איפוליט טן The Origins of Contemporary France (1875). עבודתו של טן בפרט עזרה לשנות את דעותיהם של בני דורו על התנהגות ההמון במהלך מהפכת 1789. אירופאים רבים העריכו אותו מאוד. למרות שקשה לקשר ישירות את יצירותיו להתנהגות של קהל, ניתן לומר שמחשבותיו עוררו מחקר נוסף על התנהגות ההמון. עם זאת, רק במחצית השנייה של המאה ה-19 צבר העניין המדעי בתחום תאוצה. הרופא והאנתרופולוג הצרפתי גוסטב לה בון הפך לתאורטיקן המשפיע ביותר בתחום. בספרו משנת 1895 "הפסיכולוגיה של ההמון" (Psychologie des Foules) הוא דן במאפיינים של המון, בתהליכים היוצרים את הפסיכולוגיה של ההמון, באמצעי השכנוע של מנהיגי המונים ובסוגי המון.
סוגי המון

בחלק השלישי בספרו "הפסיכולוגיה של ההמון" מבחין לה בון בין סוגי המון לפי שני קריטריונים: אנונימיות והומוגניות. קהל יכול להיות הומוגני ואנונימי או הומוגני ולא אנונימי. באותה מידה יכול קהל להיות הטרוגני (לא הומוגני) ואנונימי או הטרוגני ולא אנונימי.
בימינו קיים מחקר מצומצם על סוגי המון וקהל, ואין הסכמה לגביהם. שני חוקרים, Momboisse (1967) וברלונגי (1995) התמקדו לאחרונה בסוגי המון. Momboisse פיתחה מערכת של ארבעה סוגים: מזדמן, קונבנציונלי, אקספרסיבי ואגרסיבי. ברלונגי סיווג המון כצופים, מפגינים או נמלטים, בהתאם למטרת ההתכנסות של ההמון.
גישה נוספת לסיווג המון היא מערכת האינטנסיביות הרגשית של הסוציולוג הרברט בלומר. הוא מבחין בארבעה סוגי קהל: מזדמן, קונבנציונלי, אקספרסיבי ופעלתן. המערכת שתיאר היא דינמית באופייה. כלומר, קהל משנה את רמת האינטנסיביות הרגשית שלו לאורך זמן, ולכן ניתן לסווג אותו לפי כל אחד מארבעת הסוגים.
באופן כללי, חוקרים בפסיכולוגיה של ההמון התמקדו בהיבטים השליליים של ההמון, אך לא כל סוגי ההמון הם שליליים באופיים. למשל, בתחילת התנועה הסוציאליסטית התבקשו המונים ללבוש בגדי חג ולקיים צעדה שקטה ברחוב. דוגמה מודרנית יותר כוללת את ההתכנסויות במהלך התנועה לזכויות האזרח. המונים יכולים לשקף ולאתגר את האידאולוגיות השליטות של הסביבה החברתית-תרבותית שלהם. הם יכולים גם לשרת פונקציות חברתיות אינטגרטיביות וליצור קהילות זמניות.
המון יכול להיות מוגדר כאקטיבי ("אספסוף") או פסיבי ("קהל"). המונים פעילים יכולים לחזור ולהתחלק להמון אגרסיבי, נמלט, שואף להשתלט על משאבים או אקספרסיבי. המון אגרסיבי הוא לרוב אלים ופונה כלפי חוץ. דוגמאות לכך הן מהומות במשחקי כדורגל והמהומות בלוס אנג'לס של 1992. המון נמלט מתאפיין במספר רב של אנשים נמלטים, המנסים לצאת ממצב מסוכן. תקריות שבהן מעורבים המונים מדווחות לעיתים קרובות על ידי התקשורת כתוצאה של "בהלה", אך יש מומחים שמתחו ביקורת על ההנחה של התקשורת שפאניקה היא הגורם העיקרי לאסונות המוניים, וציינו שבפועל, פאניקה נדירה יחסית במצבי שריפה, וכי הגורמים העיקריים לאירועי קהל מסוכנים הם תכנון תשתיות לקוי, צפיפות קהל ותקלות תקשורת. אספסוף השואף להשתלט על משאבים נוצר כאשר מספר רב של אנשים נאבקים על משאבים מוגבלים. אספסוף אקספרסיבי הוא כל קבוצה גדולה אחרת של אנשים שמתאספת למטרה פעילה. אי ציות אזרחי, קונצרטים של רוק והתכנסויות דתיות כלולים בקטגוריה זו.
היבט תאורטי > לה בון

גוסטב לה בון טען כי המונים נוצרים כתוצאה משלושה תהליכים: היטמעות, הדבקה וסוגסטיה. במהלך ההיטמעות, הפרטים בקהל מאבדים את תחושת העצמי ואת תחושת האחריות האישית שלהם. הדבר נובע במידה רבה מהאנונימיות של הקהל. הדבקה מתייחסת לנטייה של אנשים בקהל לעקוב ללא עוררין אחר הרעיונות והרגשות השולטים בהמון. לדעת לה בון, השפעה זו מסוגלת להתפשט בין אנשים "הנטמעים בהמון" בדומה להידבקות במחלה. סוגסטיה מתייחסת לרעיונות ורגשות של ההמון שמקורם בעיקר מאידאולוגיה לא מודעת משותפת. חברי ההמון הופכים רגישים לכל רעיון או רגש חולפים. התנהגות זו נובעת מלא מודע ארכאי משותף, ולכן היא לא-תרבותית מטבעה. היא מושפעת מהיכולות המוסריות והקוגניטיביות של החברים הפחות כשירים בקהל. לה בון האמין שהמון יכול להיות כוח רב-עוצמה רק לצורכי הרס. בנוסף, לה בון ואחרים ציינו שחברי ההמון חשים מחוסנים מפני תביעות משפטיות בשל הקושי להעמיד לדין חברים בודדים מהאספסוף. בקצרה, הפרט המוטמע בהמון מאבד שליטה עצמית כאשר "המוח הקולקטיבי" משתלט וגורם לו להפר נורמות אישיות או חברתיות.
הרעיון של לה בון שהמונים נהנים מאנונימיות ונוטים להשתלהב מבחינה רגשית עורר התנגדות בקרב חוקרים. קלארק מקפאיל מצביע על מחקרים שמראים ש"ההמון המטורף" אינו יצור בפני עצמו הנפרד מהמחשבות והכוונות של החברים בו. נוריס ג'ונסון, לאחר שחקר בהלה בהופעה של The Who ב-1979, הגיע למסקנה שקהל מורכב מקבוצות קטנות רבות של אנשים שרובם מנסים לעזור זה לזה. בנוסף, התיאוריה של לה בון מתעלמת מההקשר החברתי-תרבותי של ההמון. ר' בראון חולק על ההנחה שהמונים הם הומוגניים, ומציע במקום זאת שהמשתתפים מתקיימים על רצף, והם שונים ביכולתם לחרוג מנורמות חברתיות.
היבט תאורטי > התיאוריה של פרויד

תאוריית התנהגות ההמון של זיגמונד פרויד מורכבת בעיקרה מהרעיון, שחברות בהמון משמשת לשחרור הלא מודע. זאת משום שהסופר אגו, או מרכז התודעה המוסרי, מתחלף במסגרת של המון במנהיג כריזמטי. מקדוגל טוען בדומה לפרויד, ואומר שרגשות פשטניים הם נפוצים, ורגשות מורכבים הם נדירים יותר. בקהל, החוויה הרגשית המשותפת הכוללת חוזרת למכנה המשותף הנמוך ביותר (LCD), מה שמוביל לרמות פרימיטיביות של ביטוי רגשי. המבנה הארגוני הזה הוא של "העדר הראשוני" - החברה הטרום-תרבותית – ופרויד קובע כי יש למרוד במנהיג (להחזיר את המוסר האינדיבידואלי) כדי להימלט ממנו.
תיאודור אדורנו מתח ביקורת על האמונה בספונטניות של ההמון. לדבריו, ההמון הוא תוצר מלאכותי של החיים המודרניים ה"מנוהלים". האגו של הסובייקט הבורגני התמוסס, ופינה את מקומו לאיד ולסובייקט ה"דה-פסיכולוגי". יתר על כן, אדורנו הצהיר כי יצירת הקשר בין ההמונים למנהיג באמצעות הצגת ראווה הוא מעושה:
"כשהמנהיגים נעשים מודעים לפסיכולוגיית ההמונים ולוקחים אותה לידיהם, היא מפסיקה להתקיים במובן מסוים. ... באותה מידה שאנשים מאמינים בעומק ליבם שהיהודים הם השטן, כך הם מאמינים לחלוטין במנהיגם. הם אינם ממש מזהים את עצמם איתו אלא מפגינים הזדהות זו, מבטאים את ההתלהבות שלהם, וכך משתתפים בהצגה של המנהיג. ... החשד בפיקטיביות של ה'פסיכולוגיה הקבוצתית' שלהם היא זו הגורמת להמונים פשיסטים להיות כה חסרי רחמים ובלתי נגישים. אילו היו מפסיקים וחושבים רגע, כל ההצגה הייתה מתנפצת, והם היו נתפסים לפאניקה."
היבט תאורטי > תאוריית הדה-אינדיבידואציה

תאוריית הדה-אינדיבידואציה מבוססת במידה רבה על רעיונותיו של גוסטב לה בון, שלפיה במצבים טיפוסיים של קהל, גורמים כמו אנונימיות, אחדות קבוצתית ועוררות רגשית עלולים להחליש את השליטה העצמית (למשל רגשות אשמה, בושה, התנהגות שכרוכה בהערכה עצמית) על ידי התרחקות האדם מזהותו האישית וצמצום החשש שלא יזכה להערכה חברתית. חוסר איפוק זה מגביר את רגישות הפרט לסביבה ומפחית מחשבה מקדימה רציונלית, שעלולה להוביל להתנהגות אנטי-חברתית. תיאוריות עדכניות יותר קבעו כי דה-אינדיבידואציה תלויה בכך שאדם אינו מסוגל, עקב המצב, לגלות מודעות עצמית. הדבר משחרר את הפרט מהצורך בהתנהגות חברתית נורמלית.
הפסיכולוג החברתי האמריקאי ליאון פסטינגר ועמיתיו פיתחו לראשונה את הרעיון של דה-אינדיבידואציה ב-1952. הוא שוכלל עוד יותר על ידי הפסיכולוג האמריקני פיליפ זימברדו, שפירט מדוע הקלט והתפוקה הנפשיים מיטשטשים על ידי גורמים כמו אנונימיות, חוסר אילוצים חברתיים ועומס חושי. ניסוי הכלא של סטנפורד של זימברדו הוצג כטיעון חזק לכוחה של הדה-אינדיבידואציה, אם כי מאוחר יותר נמתחה על הניסוי ביקורת כלא מדעי. ניסויים נוספים הגיעו לתוצאות מעורבות בכל הנוגע להתנהגויות תוקפניות, והראו שהציפיות הנורמטיביות במצבים של דה-אינדיבידואציה הן אלה המשפיעות על ההתנהגות.
הוצעה הבחנה נוספת בין דה-אינדיבידואציה ציבורית ופרטית. כשההיבטים הפרטיים של העצמי נחלשים, האדם נתון יותר לדחפים של המון, אך לא בהכרח בצורה שלילית. כשלא מתייחסים יותר לתגובת הציבור ולשיפוט על התנהגות אינדיבידואלית, מתעוררת התנהגות אנטי-חברתית. פיליפ זימברדו גם לא ראה בדה-אינדיבידואציה אך ורק תופעה קבוצתית, ויישם את המושג גם על התאבדות, רצח ועוינות בין-אישית.
היבט תאורטי > תורת ההתכנסות

תאוריית ההתכנסות גורסת שהתנהגות של המון אינה תוצר של ההמון, אלא שההמון הוא תוצר של התכנסות של אנשים בעלי דעות דומות. פלויד אלפורט טען כי "אדם בקהל מתנהג בדיוק כפי שהוא היה מתנהג לבד, רק בצורה מוקצנת." תורת ההתכנסות גורסת כי המונים נוצרים מאנשים בעלי נטיות דומות שמתכנסים יחד, ופעולותיהם מתחזקות ומועצמות לאחר מכן על ידי ההמון.
לפי תיאורית ההתכנסות, התנהגות ההמון אינה בלתי רציונלית; אנשים בהמון מביעים אמונות וערכים קיימים, כך שתגובת ההמון היא תוצר רציונלי של תחושה עממית נרחבת. עם זאת, תיאוריה זו מוטלת בספק לאור מחקר שמצא כי אנשים שהיו מעורבים בהתפרעויות של שנות ה-70 היו בסבירות נמוכה בעלי הרשעות קודמות לעומת בני גילם שלא השתתפו בהתפרעויות.
היבט תאורטי > תאוריית הנורמות המגיחות

ראלף ה. טרנר ולואיס קיליאן הציגו את הרעיון שנורמות צצות ועולות מתוך ההמון. תאוריית הנורמות המגיחות קובעת שקהל אינו אחיד בהתחלה, אך במהלך הזמן, חברי מפתח מציעים פעולות מסוימות, והחברים בהמון הולכים אחריהם ויוצרים בסיס לנורמות של ההמון.
חברי מפתח מזוהים באמצעות אישיות או התנהגות ייחודיות. אלה מושכות תשומת לב, והיעדר תגובה שלילית מהקהל בכללותו מתקבל כהסכמה שבשתיקה לדבריהם. החסידים מהווים את רוב ההמון, מכיוון שאנשים נוטים להיות יצורים ההולכים בתלם, המושפעים מדעותיהם של אחרים. הדבר הוכח במחקרים על קונפורמיות שנערכו על ידי שריף ואש. חברי ההמון משתכנעים עוד יותר עקב הנטייה שתיאר אולפורט, לחשוב שאם כולם בקהל פועלים בצורה כזו או אחרת, הדבר אינו יכול להיות שגוי.
תאוריית הנורמות המגיחות מניחה שקיימים גם סוגים חיוביים וגם סוגים שליליים של המון, שכן המאפיינים וההתנהגויות הייחודיות של דמויות מפתח יכולים להיות חיוביים או שליליים. מנהיג אנטי-חברתי יכול להסית לפעולה אלימה, אך קול הקורא לאי אלימות בקהל יכול להוביל להפגנה שקטה. כאשר קהל כפי שתואר לעיל מכוון נגד אדם מסוים, עלולות להתעורר התנהגויות אנטי-חברתיות בקרב חבריו.
ביקורת מרכזית על תיאוריה זו היא שיצירת נורמות חדשות והליכה בעקבותיהן מצביעות על רמה של מודעות עצמית, שלעיתים קרובות חסרה אצל הפרט בהמון (כפי שמעיד המחקר בנושא דה-אינדיבידואציה). ביקורת נוספת היא שהרעיון של נורמות מגיחות אינו לוקח בחשבון את נוכחותן של נורמות חברתיות-תרבותיות קיימות. בנוסף, התיאוריה אינה מצליחה להסביר מדוע הצעות או יחידים מקבלים מעמד של קובעי נורמות ואחרים לא.
היבט תאורטי > תאוריית הזהות החברתית

תאוריית הזהות החברתית טוענת שהעצמי הוא מערכת מורכבת הנשענת בעיקר על התפיסה של השתייכות או אי-השתייכות לקבוצות חברתיות שונות. לקבוצות אלו ערכים ונורמות מוסריות והתנהגותיות שונות, ופעולות הפרט תלויות בהשתייכות (או אי - השתייכות) לקבוצה שהיא הבולטת ביותר אצל הפרט בזמן נתון.
השפעה זו זכתה לאישוש מממצאים שהראו, כי כאשר המטרה והערכים המוצהרים של קבוצה משתנים, משתנים גם הערכים והמניעים של חבריה.
המון הוא מצבור של פרטים, השייכים לקבוצות חופפות שונות. עם זאת, אם ההמון קשור בעיקר לקבוצה מסוימת (כגון נוצרים או הינדים או מוסלמים או פעילי זכויות אזרח), הערכים של אותה קבוצה יכתיבו את פעולת ההמון.
בהמון אחיד פחות, יחידים מקבלים זהות חברתית חדשה כחברים בהמון. החברות בהמון הופכת להיות בולטת יותר כתוצאה מעימות עם קבוצות אחרות – תופעה שכיחה יחסית בקרב המונים.
הזהות הקבוצתית משמשת ליצירת מערכת של נורמות התנהגות; עבור קבוצות מסוימות אלימות היא לגיטימית, עבור אחרות היא בלתי מתקבלת על הדעת. נורמה זו נוצרת מערכים מוצהרים, אך גם ממעשיהם של אחרים בקהל, ולעיתים מהתנהגות של מספר אנשים המשמשים בתפקידי מנהיגים בקהל.
הבעיה בתיאוריה זו היא, שגם אם היא מסבירה כיצד המונים משקפים רעיונות חברתיים וגישות רווחות, היא אינה מסבירה את המנגנונים שבהם פועלים ההמונים כדי להניע שינוי חברתי.
ראו גם

תופעת העדר
מניפולציה על המונים