stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האקדמיה האפלטונית

האקדמיה האפלטונית הייתה בית ספר לפילוסופיה שנוסד על ידי אפלטון באתונה בערך ב-385 לפנה"ס.
ידידיו של אפלטון רכשו בעבורו חורשת זיתים שהייתה ממוקמת כקילומטר מחוץ לחומות אתונה העתיקה, ושבה על פי המסורת היה קברו של אקאדמוס גיבור המיתולוגיה היוונית, ומכאן השם אקדמיה. חורשה זו (שמקומה המדויק נתגלה בחפירות ארכאולוגיות במאה העשרים) הוקדשה לאתנה אלת החוכמה, ומזה דורות רבים נערכו בה טקסים דתיים הקשורים בפולחן המוזות.
תלמידיו ותלמידותיו של אפלטון לא שילמו שכר לימוד, אך רובם השתייכו למעמדות העליונים שתמכו באקדמיה מבחינה כספית. התלמידים חבשו כובעים מיוחדים ולבשו גלימות קצרות (וכאן מקורן של התלבושות הנהוגות בטקסים אקדמיים). על שער האקדמיה התנוססה הכתובת: "אין כניסה למי שאיננו בקיא בגאומטריה", ואומנם המתמטיקה והגאומטריה תפסו מקום חשוב בתוכנית הלימודים של האקדמיה, לצד הפילוסופיה. תוכנית זו כללה גם אסטרונומיה, מוזיקה, משפטים, וכנראה גם ספרות והיסטוריה. אפלטון ועוזריו ניהלו את הלימודים באמצעות הרצאות, ובצורת הצגת שאלות תוך כדי שיחה על פי שיטת הדיאלקטיקה של סוקרטס.
תלמידו הגדול של אפלטון באקדמיה היה אריסטו, ששהה שם כעשרים שנה וציפה לרשת את מקומו. אך אחרי מות אפלטון עמד בראש האקדמיה אחיינו ספאוסיפוס, ואריסטו עזב את אתונה. אחרי מות ספסיפוס עמדו בראש האקדמיה קסנוקרטס, פולמון מאתונה וקראטס מאתונה בזה אחר זה.
ב-264 לפנה"ס החלה תקופת האקדמיה התיכונה בראשות ארקסילאוס, ממשיכו של פירון מאליס, מייסד זרם הספקנות בפילוסופיה היוונית. בהשפעת רעיונותיו של אפלטון שלפיהם לא ניתן לרכוש ידע באמצעות החושים, גרס ארקסילאוס כי "דבר אינו ודאי" וכי יש להסתפק בהסתברות. הוא תקף את תורת חכמי האסכולה הסטואית שלפיה קיימת אמת ודאית שהיא התבונה האלוהית המונחת ביסודו של הסדר שביקום, ושניתן להגיע אליה באמצעות ההיגיון.
האקדמיה השלישית שנוסדה על ידי קרנאדס ב-155 לפנה"ס עדיין החזיקה בתורת הספקנות והכחישה את האפשרות להגיע לחקר האמת המוחלטת. אחרי מות קרנאדס ב-129 לפנה"ס, תלמידו קליטומאכוס שימש כראש האקדמיה עד מותו ב-110 לפנה"ס. תלמידו, פילון מלאריסה ירש את מקומו כראש האקדמיה. אולם ב-88 לפנה"ס, בתחילת מלחמות מיתרידטס נאלץ לעזוב את אתונה וקבע את מושבו ברומא. ב-86 לפנה"ס לוקיוס קורנליוס סולה, שהטיל מצור על אתונה, הרס את מבני האקדמיה וכרת את חורשת עצי הזית שמסביבם. פילון מלאריסה מת ברומא וב־84 לפנה"ס תלמידו אנטיוכוס מאשקלון שהתגורר באלכסנדריה שב לאתונה וחידש את לימודי האקדמיה בגימנסיון תלמי.
תקופת הספקנות נמשכה עד שאנטיוכוס מאשקלון גישר בין האידיאות של אפלטון לבין תורת האסכולה הסטואית. הוא טען כי האידיאות אינן טרנסצנדנטיות אלא שוכנות באדם עצמו שתבונתו היא חלק של התבונה האלוהית, וכי עולם החושים גם הוא בעל נשמה בהיותו חלק של היצירה האלוהית.
לעומת זאת, פלוטינוס (205-270 לספירה) קרא להפרדה מוחלטת בין עולם החושים לבין עולם האידיאות הנמצא מחוץ לעולם החומר שבחלל ובזמן ונתפס באמצעות השכל בלבד ללא עזרת החושים. בכך הייתה משום חזרה אל רעיון האידיאות המקורי של אפלטון, וכאן מקורו של המונח נאופלטוניזם.
האקדמיה האפלטונית הוקמה מחדש ב-410 לספירה על ידי פלוטרכוס מאתונה, שהוא ותלמידיו ראו את עצמם כממשיכיו של פלוטינוס. היא התקיימה עד 529 לספירה, כאשר נסגרה בפקודת יוסטיניאנוס הראשון קיסר האימפריה הביזנטית.
הדיוויזיה ה-44 (ורמאכט)

| --- | --- |
סמל הדיוויזיה
סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 באפריל 1938 – 8 במאי 1945 (7 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
הדיוויזיה ה-44 (בגרמנית: 44. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה במערכה בפולין, בקרב על צרפת, בקרבות החזית המזרחית, והושמדה בקרב סטלינגרד. לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה מחדש כדיוויזיית הרייכסגרנדיר ה-44, שלחמה בחזית האיטלקית ובחזית המזרחית.
היסטוריה > הדיוויזיה ה-44

הדיוויזיה הוקמה ב-1 באפריל 1938 בווינה, על בסיס כוחות מהדיוויזיות האוסטריות ה-1, ה-2 וה-3, והועמדה תחת פיקוד אלברכט שוברט. במהלך המערכה בפולין לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-17 במסגרת הארמייה ה-14, ובמהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחמה הדיוויזיה בשלב השני כחלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה הרביעית. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-29 במסגרת הארמייה השישית, והשתתפה בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון. במהלך מבצע מקרה כחול לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוסים ה-51 וה-11 במסגרת הארמייה השישית, ולאחר מכן לחמה בקרב סטלינגרד כחלק מהקורפוס ה-8, וב-29 בינואר 1943 נכנעו שרידיה לכוחות הסובייטים.
היסטוריה > דיוויזיית הרייכסגרנדיר ה-44

ב-1 במרץ 1943 הוקמה הדיוויזיה מחדש בצרפת, וב-1 ביוני אותה שנה שונה שמה לדיוויזיית הרייכסגרנדיר ה-44. ב-23 בספטמבר 1943 נשלחה הדיוויזיה לאיסטריה כחלק מקורפוס הפאנצר אס אס ה-2, וב-23 בנובמבר אותה שנה הועברה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-14 במסגרת הארמייה העשירית, עמו לחמה בקרב מונטה קאסינו. הדיוויזיה לחמה באיטליה כחלק מהארמייה העשירית, ובדצמבר 1944 הועברה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השנייה בהונגריה. הדיוויזיה לחמה בקרבות בהונגריה ובאוסטריה כחלק מארמיית הפאנצר השנייה ומהארמייה השמינית עד סוף המלחמה.
מפקדים

| שם | כהונה |
| --- | --- |
אלברכט שוברט: 1 באפריל 1938 - 1 באוקטובר 1939
פרידריך זיברט: 1 באוקטובר 1939 - 2 במאי 1942
היינריך-אנטון דבוי: 2 במאי 1942 - 29 בינואר 1943
פרנץ בייר: 1 במרץ 1943 - 1 בינואר 1944
פרידריך פרנק: 1 בינואר 1944 - 7 במאי 1944
ברונו אורטנר: 7 במאי 1944 - 16 ביוני 1944
פאול קלאט: 16 ביוני 1944 - 2 ביוני 1944
הנס-גינטר פון רוסט: 21 ביוני 1944 - 23 במרץ 1945
הופמן: 23 במרץ 1945 - 5 באפריל 1945
רודולף לאנגהאוזר: 5 באפריל 1945 - 8 במאי 1945
סמל דיוויזיית הרייכסגרנדיר ה-44
האקדמיה הגלובלית הצעירה

| --- | --- |

 תחום:  אקדמיה למדעים
 שפה רשמית:  אנגלית
 מדינה:  גרמניה 
 מקום פעילות:  עולמי
 חברים:  200 
 יושב ראש:  Koen Vermeir, Connie Nshemereirwe 
 תקופת הפעילות:  2010–הווה (כ־14 שנים) 
 globalyoungacademy.net
 
האקדמיה הגלובלית הצעירה (The Global Young Academy) היא ארגון בינלאומי בו חברים חוקרים וחוקרות צעירים מכל רחבי העולם ומכל תחומי המחקר, ותכליתו לטפל, לקשר ולהניע חוקרים צעירים, לטפח שיח אקדמי בינלאומי, בינתחומי ובינדורי, ולקדם עיצוב מדיניות מקומית ובינלאומית על בסיס מדעי איתן.
הארגון נוסד בשנת 2010 בחסות ה-IAP, ארגון הגג של האקדמיות הלאומיות למדעים במדינות השונות, בעקבות מפגש פסגה של מדענים צעירים בפורום הכלכלי העולמי בדאבוס שבשווייץ.
בארגון חברים חוקרים וחוקרות צעירים (גיל ממוצע 35, גיל מרבי 40) מכשישים מדינות שונות המצויים בתחילת דרכם האקדמית. החברים בארגון נבחרים על בסיס מצוינות אקדמית לתקופה של חמש שנים.
בארגון היו לאורך השנים גם חברים ישראלים:  ליאת איילון, מיכל בירון, אורן גזל-אייל, עודד הוד, קארין כרמית יפת, עידו ישראלוביץ', שרון אהרונסון להבי, טליה פישר, רונן פרי, עדית תשובה, מונא חורי-כסאברי.
הערות שוליים

↑  What it means to be a GYA member, אתר האקדמיה הגלובלית הצעירה
↑  Global Young Academy (GYA), Inter Academy Partnership
↑  GYA in Brief, אתר האקדמיה הגלובלית הצעירה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1108324738
האמנויות היפות

אמנות יפה היא אמנות הנוצרת בעיקר למען מטרות אסתטיות או רעיוניות יותר מאשר למטרות תועלתיות. כיום, אמנות יפה כוללת את שלל סוגי האמנות החזותית ואת אמנויות הבמה, כגון ציור, פיסול, מוזיקה, ריקוד, תיאטרון, אדריכלות, צילום והדפס. אולם, במוסדות לימוד מסוימים ובמוזיאוני אמנות יפה, המושג "אמנות יפה" משויך בלעדית לאמנות חזותית. אמנות ואמנות יפה, הם במקרים רבים מושגים נרדפים. היסטורית, אמנות יפה כללה אך ורק ציור, פיסול, אדריכלות וחריטה אמנותית.
רקע

בהגדרה המילונית, "אמנות יפה היא זו הנוצרת בעיקר למטרות אסתטיות, ונשפטת בקריטריונים של יופי ומשמעות. היא כוללת ציור, פיסול, רישום, ציור בצבעי מים, גרפיקה ואדריכלות. המילה "יפה" אינה מעידה על איכות היצירה, אלא על טוהר הדיסציפלינה אליה היא משתייכת. ההגדרה נוטה להדיר צורות אמנות ויזואלית שעשויות להחשב כצורות מלאכה או אמנות יישומית כמו עיצוב טקסטיל.
הערות שוליים

↑  אמנות יפה, באתר Dictionary.com (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
האקדמיה ההונגרית למדעים

| --- | --- |


 אקדמיה למדעים
 תקופת הפעילות:  3 בנובמבר 1825 – הווה (199 שנים) 
 מייסדים:  אישטוון סצ'ני 
 בעלי תפקידים
 יו"ר:  לסלו לובאס 
 מיקום
 מדינה:  הונגריה הונגריה
 קואורדינטות:  47°30′04″N 19°02′47″E﻿ / ﻿47.501111111111°N 19.046388888889°E﻿ / 47.501111111111; 19.046388888889
 mta.hu
  (למפת בודפשט מוגדלת) האקדמיה ההונגרית למדעים(למפת בודפשט רגילה) האקדמיה ההונגרית למדעים
 
בניין האקדמיה ההונגרית למדעים - מבט מהדנובה
האקדמיה ההונגרית למדעים (בהונגרית: Magyar Tudományos Akadémia, MTA) מאגדת את טובי המדענים והחוקרים בהונגריה. מטרתה של האקדמיה היא קידום המדע והמחקר בהונגריה, תמיכה בשדות מחקר שונים, והפצת הידע המדעי. האקדמיה מקדמת קשרי מדע בין הונגריה לבין מדינות אחרות, ותומכת במדענים צעירים.
היסטוריה

ראשיתה של האקדמיה בשנת 1825, כשהרוזן אישטוון סצ'ני תרם שכר של שנה שלמה כדי לייסד קבוצת מלומדים שמטרתה תהיה קידום השפה ההונגרית ופיתוח המדע והאמנות בהונגריה. בעקבותיו הלכו אצילים הונגרים נוספים, וכך נוסדה האקדמיה, שקיבלה את שמה הנוכחי ב-1845.
המבנה המרכזי של האקדמיה נמצא בכיכר אישטוון סצ'ני ומשקיף על הדנובה. המבנה, בסגנון הנאו-רנסאנס, נבנה ב-1865.
ברשותה של האקדמיה נמצא כתב היד השלם העתיק והחשוב ביותר של המשנה - כתב יד קויפמן.
האיקואו

| --- | --- |

פוטומונטז' של האיקואו
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מחוז:  האינאן
 בירת הנציבות העירונית:  Xiuying District 
 שטח:  2,240 קמ"ר
 גובה:  222 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בנציבות העירונית:  2,873,358 (2020)
  ‑ צפיפות:  1,283 נפש לקמ"ר (2020)
 קואורדינטות:  20°01′N 110°19′E﻿ / ﻿20.02°N 110.32°E﻿ / 20.02; 110.32 
 אזור זמן:  UTC +8
 https://www.haikou.gov.cn
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרפובליקה העממית של סין מוגדלת) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןהאיקואו(למפת הרפובליקה העממית של סין רגילה) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןהאיקואו(למפת האינאן רגילה) סאן-יה Dānzhōu Qiónghǎi דונגפאנג Wǔzhǐshān גואנגדונג ים סין הדרומיהאיקואו(למפת האינאן מוגדלת) סאן-יה Dānzhōu Qiónghǎi דונגפאנג Wǔzhǐshān גואנגדונג ים סין הדרומיהאיקואו    מיקומה של האיקואו במחוז האינאן tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
האיקואו (בסינית: 海口; בפין-יין: Hǎikǒu) היא נציבות עירונית, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז האינאן שבדרום הרפובליקה העממית של סין. העיר ממוקמת בסמוך לחוף הצפוני של האי האינאן, על שפת נהר הנאנדו. החלק הצפוני של העיר הוא מחוז האי האידיין, המופרד מהחלק העיקרי של האיקואו על ידי נהר האידיין. הנציבות העירונית משתרעת על פני 2,240 קילומטרים רבועים.
האיקואו שימשה במקור עיר נמל עבור צ'יונגשאן. האיקואו התפתחה כנמל במהלך המלחמה הסינית-יפנית השנייה בעקבות הכיבוש היפני. לאחר המלחמה, האיקואו והאינאן נותרו תחת שליטה לאומנית עד למבצע הנחיתה באי האינאן, אז נפלה בידי השלטון הקומוניסטי. כיום, יותר ממחצית מהמסחר הכולל של האי עדיין עובר דרך נמליו. בעיר שוכן הקמפוס המרכזי של אוניברסיטת האינאן. מקדש חמשת האדונים שוכן בדרום-מזרח העיר.
בשנת 2013 נחתם ברית ערים תאומות בין האיקואו למודיעין-מכבים-רעות.
מקור השם

פירוש הסימניות המרכיבות את שם העיר הוא "אוקיינוס" או "ים" ו"פה" או "נמל", בהתאמה. לפיכך, השם "האיקואו" ניתן לתרגום כ"נמל הים" – בדומה לפורטסמות' שבאנגליה.
היסטוריה

האיקואו שימשה במקור כנמל עבור קיונגשאן, הבירה המנהלית העתיקה של האי האינאן, שנמצאת כ-5 קילומטרים מדרום מזרח. במהלך ההיסטוריה המוקדמת שלה, הייתה האיקואו חלק ממחוז גואנגדונג. במאה ה-13 התבצרה והפכה למוצב צבאי תחת שושלת מינג (1368-1644). הנמל ממוקם מערבית לפתחו של נהר נאנדו, הנהר העיקרי של האינאן. כאשר קיונגשאן נפתח לסחר חוץ על פי חוזה טיינג'ין בשנת 1858, החלה האיקואו להתחרות בעיר המנהלית הישנה. בשנת 1926 עקפה האיקואו את קיונגשאן באוכלוסייה והוכרזה כעיר מנהלית נפרדת. העיר התפתחה כנמל במהלך המלחמה הסינית-יפנית (1937–1945), כאשר היפנים פלשו לאי האינאן.
העיר והאי האינאן נשארו בשליטתם של הלאומנים עד אפריל 1950, אז נפלו בידי הקומוניסטים במהלך מבצע הנחיתה באי האינאן.
מאז 1949 שמרה האיקואו על מעמדה כנמל הראשי של האינאן, ומטפלת ביותר ממחצית הסחר הכולל של האי. היא החליפה את קיונגשאן כבירה המנהלית של האי. בשנת 1988 הפכה האיקואו לעיר במעמד מחוז, כמו גם לבירת מחוז האינאן שהוקם בתקופה זאת.
העיר העתיקה של האיקואו כוללת בניינים ישנים שנבנו ברובם על ידי סינים עשירים מהיבשת וכן על ידי סינים המתגוררים מעבר לים וחזרו למולדתם. סגנון בניית הבתים הוא שילוב סגנונות: פורטוגלי, צרפתי ושל דרום-מזרח אסיה. הרחובות חולקו בעבר לאזורים שונים המוכרים מוצרי רפואה סינית ומערבית, משי ובגדים מחויטים, דגים ובשר טרי, מכירת קטורת, נרות, נייר, דיו וסחורות אחרות.
חלוקה מנהלית

| שם | סינית | פין-יין | אוכלוסייה (מפקד 2020) | שטח (קמ"ר) | צפיפות (קמ"ר) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| רובע שיו-יינג | 秀英区 | Xiùyīng Qū | 567,108 | 493.4 | 1,150 |
| רובע לונגחווה | 龙华区 | Lónghuá Qū | 797,684 | 301 | 2,650 |
| רובע צ'יונגשאן | 琼山区 | Qióngshān Qū | 655,553 | 928 | 706.4 |
| רובע מיילאן | 美兰区 | Mĕilán Qū | 853,013 | 517.8 | 1,647 |
דמוגרפיה

על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה כ-2.87 מיליון תושבים. גידול האוכלוסייה השנתי הממוצע בשנים 2010–2020 עמד על 3.5%. מרבית אוכלוסיית האיקואו מורכבת מבני האן (בסביבות 97%, על פי מפקד 2010).
ערים תאומות

מונגוליה אולן בטור, מונגוליה
ישראל מודיעין-מכבים-רעות, ישראל (מ־2013)
גלריה

מבט מרחוב בינהאי לכיוון דרום
גשר המאה בהאיקואו
הספרייה המחוזית של האינאן
מוזיאון האינאן
בניינים בהאיקואו
הערות שוליים

↑  China: Hăinán (Prefectures, Cities, Districts and Counties) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4448983-3  MusicBrainz: bd508598-b206-4fd9-923e-a99d48a52077  VIAF: 234318094   WorldCat (עם VIAF): 234318094 
האיקואו, בכתב סיני
דראגוט

| --- | --- |

האנדרטה לזכר טורגוט רייס באיסטנבול
 לידה:  1485? בודרום, טורקיה 
 פטירה:  23 ביוני 1565 (בגיל 80 בערך) מלטה, מלטה 
 מקום קבורה:  טריפולי 
 דרגה:  אדמירל 
 פעולות ומבצעים
 המלחמות העות'מאניות-האבסבורגיות  קרב פונזה  קרב ג'רבה  המצור הגדול על מלטה  קרב פרבזה  הפלישה לגוזו  המצור על טריפולי  המצור על קלווי 
 
דראגוט (בטורקית: טורגוט רייס, 1485 – 23 ביוני 1565; ידוע בכינויו "החרב השלופה של האסלאם"), היה מפקד הצי העות'מאני, מושל ואציל, ממוצא יווני. תחת פיקודו, הכוח הימי של האימפריה העות'מאנית הורחב על פני צפון אפריקה. הוא מוכר בגאונותו הצבאית, וכאחד הקורסאירים "המסוכנים ביותר". דראגוט כונה "הפיראט הלוחם הגדול ביותר בכל הזמנים", "ללא ספק המוכשר ביותר מכל המנהיגים הטורקים", ו"מלך הים התיכון הבלתי מוכתר". הוא תואר על ידי אדמירל צרפתי כ"תרשים חי של הים התיכון, מיומן מספיק על הקרקע כדי להשוותו לגנרלים הטובים ביותר של אותה תקופה, אף אחד לא היה ראוי יותר ממנו לשאת את התואר מלך".
בנוסף על היותו אדמירל וקורסאיר בחיל הים של האימפריה העות'מאנית, תחת שלטונו של סולימאן המפואר, מונה דראגוט גם לביי של אלג'יר וג'רבה, ביילרבי של הים התיכון, כמו גם ביי, ולאחר מכן פאשא, של טריפוליטניה. בעת ששימש פאשה של טריפוליטניה, הקים מבנים גדולים בעיר, מה שהופך אותו לאחד המנהיגים המרשימים ביותר לאורך חוף צפון אפריקה.
מוצאו ותחילת הקריירה

דראגוט נולד בקארטופראק שליד בודרום, על חוף בים האגאי באסיה הקטנה, בנפה הקרויה סרבאלוס בקצה המערבי של חצי האי בודרום, או כנראה בכפר קאראבאג בחוף האגאי של אסיה הקטנה. דתם של הוריו של דראגוט ודתו בלידתו נמצאים במחלוקת, אך יש הסכמה כי הוא היה מוסלמי לאורך כל חייו הבוגרים.
בגיל 12 הוא עורר את תשומת הלב של מפקד בצבא העות'מאני בכישרונו יוצא הדופן בשימוש בחניתות וחצים וגויס על ידו. תחת חסותו הפך טורגוט הצעיר למלח מיומן, תותחן מעולה, והוכשר לתותחן הראשי של ארטילריית המצור, מיומנות שתמלא תפקיד חשוב בהצלחתו העתידית של טורגוט ובמוניטין שלו כטקטיקן בחיל הים. המושל הטורקי העות'מאני שלח בסופו של דבר את טורגוט למצרים בשנת 1517, שם השתתף בכיבוש העות'מאני של מצרים כתותחן. הוא שיפר עוד יותר את כישוריו בתחום זה במהלך נוכחותו בקהיר. לאחר מותו של האדון שלו, טורגוט נסע לאלכסנדריה והחל את הקריירה שלו בתור מלח לאחר שהצטרף לצי של סינאן פאשה. הוא הפך מיד לאחד מחברי הצוותים האהובים בספינת הקורסאיר המפורסמת בזכות הצלחתו להכות בספינות אויב באמצעות תותחים. טורגוט רכש במהרה מיומנויות ימאיות וקיבל פיקוד על בריגנית ובעלות על כרבע ממנה. לאחר כמה מסעות מוצלחים, הוא הפך לבעלים הבלעדי של הספינה. מאוחר יותר הפך טורגוט לקפטן ובעלים של גאליוט, חימש אותה בתותחים המתקדמים ביותר באותה תקופה, והחל לפעול במזרח הים התיכון, כשהוא מכוון בעיקר למסלולי האוניות שבין ונציה לאיי הים האגאי השייכים לרפובליקת ונציה.
בשנת 1520 הוא הצטרף לצי של ח'יר א-דין ברברוסה, שהפך למגנו וידידו הטוב ביותר. טורגוט הועלה עד מהרה לדרגת סגן, על ידי ברברוסה, וקיבל את הפיקוד על 12 כלי שיט מסוג גאליוט בחיל הים. בשנת 1526 כבש טורגוט רייס את מבצר קאפו פאסרו בסיציליה. בין השנים 1526 ו-1533 נחת מספר פעמים בנמלים של ממלכת סיציליה וממלכת נאפולי, תוך כדי יירוט הספינות שהפליגו בין ספרד לאיטליה, והשתלט על רבות מהן.
במאי 1533, בפיקוד על ארבעה פוסטות (אנ') ו-18 ברקות (אנ'), כבש טורגוט רייס שתי גליאות ונציאניות ליד האי אגינה. ביוני וביולי 1538 ליווה את ברברוסה ברדיפתו אחר אנדראה דוריה בים האדריאטי, בעודו לוכד כמה מבצרים על חופי אלבניה, כמו גם את מפרץ פרבזה ואת האי לפקאדה. באוגוסט 1538 כבש טורגוט רייס את קנדיה שבכרתים ומספר נכסים ונציאניים נוספים בים האגאי.
קרב פרבזה

בספטמבר 1538, בקרב פרבזה (אנ'), פיקד טורגוט רייס, עם 20 גליאות ו-10 גאליוטות, על האגף המרכזי האחורי של הצי העות'מאני שהביס את הליגה הקדושה, ברית נוצרית קצרת מועד, שהורכבה מאבירי מלטה, מדינת האפיפיור, ונציה, ספרד, נאפולי וסיציליה, שהייתה אז תחת פיקודו של אנדריאה דוריה.
על אף מספר הספינות הגבוה יותר של הליגה - 302, והחיילים - 60,000, דראגוט והצי העות'מאני הנחיתו על הברית הנוצרית תבוסה מכרעת, עם 112 אוניות בלבד, ו-12,000 חיילים. במהלך הקרב, עם שתים מהגאליוטות שלו, כבש דראגוט את גליאת האפיפיור בפיקודו של ג'יאמבטיסטה דוביזי, האביר שהיה גם אב-המנזר של ביבינה, ולקח אותו ואת אנשי צוותו כאסירים.
ב-1539, בפיקוד על כ-36 גליאות וגאליוטות, כבש מחדש טורגוט רייס את קסטל נואובו מהוונציאנים, שלקחו את העיר בחזרה מן העות'מאנים. במהלך הקרב הוא הטביע שתי גליאות ונציאניות ולכד שלושה אחרות. בהמשך, בעת הנחיתה על האי קורפו, הוא נתקל ב-12 גליאות ונציאניות תחת פיקודו של פרנצ'סקו פסקואליגו ולכד את הגליאה של אנטוניו דה קנאל. מאוחר יותר נחת בכרתים ונלחם נגד כוחות הפרשים הוונציאניים בפיקודו של אנטוניו קאלבו.
מושל ג'רבה

מאוחר יותר באותה שנה, כשסינאן פאשה, מושל ג'רבה, מונה על ידי סולימאן המפואר כמנהיג החדש של צי הים האדום העות'מאני שבסיסו בסואץ, מונה טורגוט רייס ליורשו והפך למושל ג'רבה.
בתחילת שנת 1540 כבש טורגוט רייס כמה ספינות גנובזיות מול חופי סנטה מרגריטה ליגורה. באפריל 1540, בפיקודו על שתי גליאות ו-13 גאליוטות, נחת בגוזו ובזז את האי. מאוחר יותר הוא נחת בפנטלריה ופשט על חופי סיציליה וספרד בכוח של 25 ספינות, וגרם נזק רב כל כך שאנדריאה דוריה הורה על ידי קרל החמישי לרדוף אחריו בכוח של 81 גליאות. משם הפליג טורגוט רייס לים הטירני והפציץ את הנמלים הדרומיים של קורסיקה, בעיקר את פלסקה. מאוחר יותר הוא תפס ובזז את האי הקרוב קפראיה.
נפילה בשבי ושחרור

טורגוט רייס הפליג מאוחר יותר שוב לעבר קורסיקה ועגן את ספינותיו בגירולטה שבחוף המערבי של האי. בעת שתיקן את הספינות שלו בקרב גירולטה, טורגוט רייס ואנשיו הותקפו על ידי הכוחות המשולבים של ג'יאנטינו דוריה (אחיינו של אנדריאה דוריה), ג'ורג'יו דוריה וג'נטיל וירג'יניו אורסיני. טורגוט רייס נלכד ונאלץ לעבוד כעבד חותר (אנ') באוניית ג'יאנטינו דוריה כמעט ארבע שנים לפני שנכלא לבסוף בגנואה. ברברוסה הציע לשלם כופר בעד שחרורו, אך סורב.
בשנת 1544, כאשר ברברוסה חזר מצרפת עם 210 אוניות שנשלחו על ידי הסולטאן סולימאן כדי לסייע לפרנסואה הראשון בברית פרנקית-עות'מאנית נגד ספרד, הוא הופיע בחופי גנואה, הטיל מצור על העיר ואילץ את הגנואים לנהל משא ומתן לשחרור טורגוט רייס. ברברוסה הוזמן על ידי אנדריאה דוריה כדי לדון בנושא בארמונו, ושני האדמירלים הגיעו להסכמה על שחרורו של טורגוט רייס בתמורה ל־3,500 דוקאטים מזהב.
ברברוסה העניק לטורגוט את ספינת הדגל הפנויה שלו ואת הפיקוד על מספר כלי שיט אחרים, ובאותה שנה נחת טורגוט רייס בבוניפאציו בקורסיקה, כבש את העיר וגרם נזק מיוחד לאינטרסים של גנואה. בשנת 1544 הוא תקף את האי גוזו, נלחם נגד כוחות האביר ג'ובאני חימנז ולכד מספר ספינות מלטזיות אשר הביאו מטען יקר לסיציליה. ביוני 1545 פשט על חופי סיציליה והפציץ מספר נמלים על הים הטירני. ביולי הוא בזז את האי קפראיה ונחת בחופי ליגוריה והריביירה האיטלקית בכוח של 15 גליאות ופוסטות. הוא בזז את מונטרוסו וקורניגליה, ואחר כך נחת במנארולה ובריומאג'ורה.
בימים הבאים הוא נחת במפרץ לה ספציה וכבש את רפאלו, את פלי ואת לבנטו. בשנת 1546 הוא כבש את מהדיה, ספקס, סוסה ומונסתיר בתוניסיה, ולאחר מכן השתמש במהדיה כבסיס על מנת לתקוף את אבירי יוחנן הקדוש במלטה. באפריל 1546 פשט על חופי ליגוריה. במאי, עדיין בליגוריה, הוא כבש את לייגגליה, מחוז של סאבונה, עם כוח של 1000 איש. מאוחר יותר הוא תפס את אנדורה ולקח את הפודסטה של העיר כאסיר. הוא וחבריו נחו לתקופה קצרה, בטרם חזרו למתקפה על הריביירה האיטלקית ונחתו בסן לורנצו אל מארה. הוא גם הרס את הכפר סיבצה. משם הוא הפליג שוב לעבר מלטה והטיל מצור על האי גוזו.
ביוני 1546 התמנה אנדריאה דוריה על ידי הקיסר צ'ארלס החמישי כדי לאלץ את טורגוט רייס להתרחק ממלטה, ודוריה ביסס את כוחותיו באי פאביניאנה. אבל שני האדמירלים לא נפגשו, מפני שטורגוט רייס הפליג לטולון באוגוסט 1546, שהה שם כמה חודשים והניח לאנשיו לנוח בנמל הצרפתי.
מפקד הכוחות הימיים העות'מאנים בים התיכון

לאחר מותו של ברברוסה ביולי 1546, טורגוט ירש אותו כמפקד העליון של הכוחות הימיים העות'מאניים בים התיכון.ביולי 1547 הוא תקף שוב את מלטה בכוח של 23 גליאות וגאליוטות, לאחר ששמע את הידיעה שממלכת נאפולי התערערה על ידי המרד נגד המשנה למלך דון פייטרו מטולדו, שהפך את האפשרות של תמיכתם במלטה ללא סבירה. טורגוט רייס הנחית את חייליו במארסה שירוקו, הנקודה הדרומית הקיצונית של האי, הפונה לחופי אפריקה. משם צעדו הכוחות העות'מאנים במהירות לעבר כנסיית סנטה קטרינה. שומרי מגדל הכנסייה ברחו ברגע שראו את כוחות טורגוט רייס, ונמנע מהם להצית את אגן אבק השריפה - שיטה שכיחה ששימשה אז כדי להזהיר את התושבים המקומיים מהתקפות.
לאחר שבזז את האי, פנה טורגוט רייס לעבר קאפו פאסרו בסיציליה, שם כבש את הגליאה של ג'וליו צ'יקלה, בנו של הדוכס וינצ'נצו סיקה. מאוחר יותר הוא הפליג לאיים האיוליים, ובאי סאלינה הוא תפס ספינה מסחרית מלטזית עם מטען יקר. משם הפליג לאפוליה ולקראת סוף יולי 1547 תקף את העיר סאלבה. מאוחר יותר הוא הפליג לקלבריה, ואילץ את האוכלוסייה המקומית לברוח לעבר ההרים. משם הוא נסע לקורסיקה ותפס מספר ספינות.
מושל מחוז טריפולי

באוגוסט 1551 תקף טורגוט רייס את טריפולי (טריפוליטניה העות'מאנית, לוב המודרנית), אשר הייתה ברשותם של אבירי יוחנן הקדוש מאז 1530. גספאר דה וילרס, מפקד המצודה, נתפס, יחד עם עוד אבירים בולטים מספרד וצרפת.
עם זאת, עם התערבות השגריר הצרפתי בקונסטנטינופול, גבריאל ד'ארמון, שוחררו האבירים הצרפתים. מנהיג מקומי, אגה מוראט, הושם בתחילה למושל טריפולי, אך לאחר מכן טורגוט עצמו השתלט על האזור. בהוקרה על שירותיו העניק הסולטאן סולימאן לטריגוט את טריפולי ואת סביבתה, יחד עם התואר סנג'ק ביי ("שר הברית").
בספטמבר 1551, טורגוט רייס הפליג לליגוריה וכבש את העיר טגיה, לפני שלכד נמלים אחרים של הריביירה האיטלקית, לאחר שהכוחות העות'מאנים נחתו בחוף ריבה טריגוסו. מאוחר יותר באותה שנה הוא חזר לטריפולי וביקש להרחיב את שטחו, וכבש את כל אזור מיסראתה עד לזוארה וג'רבה ממערב. בהיכנסו לתוך הארץ הוא הגדיל את שטחו עד שהגיע לגבל.
קרב פונזה ומסעות בים התיכון

בשנת 1552 מינה הסולטאן סולימאן את טורגוט רייס למפקד ראשי של הצי העות'מאני ששלח לאיטליה (על בסיס הסכם בין הסולטאן ואנרי השני מלך צרפת). טורגוט רייס נחת ראשית באוגוסטה וליקאטה שבסיציליה, לפני שכבש את האי והטירה של פנטלריה. ביולי 1552 נחת בטאורמינה ולאחר מכן הפציץ והשבית את הנמלים במפרץ פוליקסטרו. הוא נחת מאוחר יותר בפאלמי וכבש את העיר, בטרם הפליג למפרץ נאפולי כדי להיפגש עם המשלחת השנייה של הצי העות'מאני בפיקודו של סינאן פאשה ועם הצי הצרפתי בפיקודו של פולין דה לה גארדה.
לאחר שהגיע למקום המפגש, טורגוט רייס עגן את ספינותיו בחוף סקורי, ליד פורמיה, שם נפגש עם הצי של סינאן פאשה, אך בעל בריתם הצרפתי לא הגיע בזמן. לאחר המתנה של כמה ימים החליט סינאן פאשה לחזור לקונסטנטינופול, בעקבות פקודה של סולימאן לעשות זאת במקרה של עיכוב או דחיית המפגש. טורגוט רייס שכנע את סינאן פאשה להצטרף אליו, והצי המשולב שלהם הפציץ את נמלי סרדיניה וקורסיקה, לפני לכידת האי פונזה.
משם הפליג הצי הטורקי לעבר לאציו והפציץ את הנמלים השייכים למדינת האפיפיור ולממלכת נאפולי, למרות שהנרי השני הבטיח לאפיפיור שהצי העות'מאני לא יפגע ברכוש של הוותיקן. עם זאת, בשל מזג אוויר גרוע, טורגוט רייס וסינאן פאשה הפליגו בחזרה למפרץ נאפולי ונחתו במאסה לוברנסה ובסורנטו, וכבשו את שתי העיירות. מאוחר יותר הם כבשו את פאזולי ואת כל קו החוף עד מינטורנו ונולה.
בתגובה, הפליג אנדריאה דוריה מגנואה עם כוח של 40 גליאות ופנה לעבר נאפולי. כאשר שני הציים נפגשו לראשונה בנאפולי, הצליח טורגוט רייס ללכוד שבע גליאות, עם קולונל מדרוזי וחיילים גרמנים רבים של האימפריה הרומית הקדושה על הסיפון. שני הציים הפליגו לאחר מכן דרומה, שם, ב־5 באוגוסט 1552, ניצח טורגוט רייס את הצי הספרדי-איטלקי שלחם תחת אנדריאה דוריה בקרב פונזה.