stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הוראס גרילי
עורך הטריביון > מלחמת האזרחים > מהומות גיוס וניסיונות שלום

לאחר ניצחון האיחוד בקרב גטיסברג ביולי 1863, הטריביון טען שהמרד עומד להסתיים. כעבור שבוע, התחוללו מהומות בנוגע לגיוס בניו יורק. גרילי והטריביון תמכו בגיוס חובה, שיגייס גם עשירים. התמיכה בגיוס גרמה לכך שיהיו מטרה להמון, ובניין המערכת של הטריביון הוקף, וההמון אף פלש אליו. גרילי השיג הגנה מחיילים ששמרו על הבניין. ההמון גם איים על מרי גרילי וילדיה בחווה.
באוגוסט 1863, כמה מו"לים ביקשו מגרילי לפרסם ספר היסטוריה בנוגע למלחמה. במשך שמונת החודשים הבאים, כתב גרילי ספר בן 600 עמודים, בשם "העימות האמריקני", שהצליח מאוד ומכר 225,000 עותקים ב-1870.
במהלך המלחמה, תהה גרילי איך לסיים אותה. ב-1862, פנה לשגריר הצרפתי וביקש תיווך, שנדחה בידי סיוארד לאחר ניצחון האיחוד בקרב אנטיאטם בספטמבר 1862. ביולי 1864, התברר לגרילי שנציגי קונפדרציה בקנדה רוצים להתחיל שיחות שלום. האנשים ניסו לעזור לדמוקרטים שהתנגדו למלחמה ולפגוע במאמץ המלחמתי. גרילי נסע לשם בבקשת לינקולן וטען שהנשיא מוכן לאיחוד מחדש ושחרור העבדים. תומכי הקונפדרציה סירבו ללוות את גרילי לוושינגטון ללא אישורים מתאימים. גרילי חזר לניו יורק ולאחר שהפרשה התפוצצה, הממשל הובך. לינקולן טען שאיבד את ביטחונו בגרילי.
גרילי לא תמך בלינקולן בתחילה ב-1864, וביקש מועמדים אחרים. הוא טען בפברואר בטריביון שלינקולן לא יכול להיבחר לעוד כהונה. בגלל שאף מועמד לא ניסה להתמודד מולו, לינקולן נבחר להיות המועמד הרפובליקני ביוני, והטריביון תמך בו. באוגוסט, מתוך חשש לניצחון דמוקרטי, ניסה גרילי לגרום לבחירתו של מועמד חלופי ללינקולן. לאחר כיבוש אטלנטה ב-3 בספטמבר, הפך גרילי לתומך של לינקולן. ניצחונות האיחוד והיבחרו מחדש של לינקולן היו לרוחו.
עורך הטריביון > השיקום

לאחר סיום המלחמה באפריל 1865, דרשו גרילי והטריביון פיוס עם הקונפדרציה, בטענה שהריגת מנהיגי הקונפדרציה רק תגרום לעוד מרידות. כל ניסיון להתמתן הפסיק לאחר רצח לינקולן בידי ג'ון וילקס בות'. רבים טענו שלינקולן נהרג בגלל תוכנית מרד נוספת, והנשיא החדש, אנדרו ג'ונסון, שם פרס של 100,000 דולר על ראשו של נשיא הקונפדרציה הנמלט, ג'פרסון דייוויס. לאחר שמנהיג המרד נתפס, טען גרילי שיש למצות איתו את הדין בהוגנות.
ב-1866, דרש גרילי שדייוויס ישוחרר או יישפט. אשתו של דייוויס דרשה מגרילי להשתמש בהשפעתו כדי לשחרר את בעלה. השופט קבע ערבות של 100,000 דולר על דייוויס. גרילי היה מהאנשים שניסו לגייס כספים למען שחרורו, וזכה בכך לזעם הצפון. המכירות של הכרך השני של ספרו ירדו. המנויים לטריביון צנחו, למרות שהתאוששו במהלך הבחירות ב-1868.
למרות שתמך בו בתחילה, גרילי החל להתנגד לנשיא ג'ונסון, שמדיניות השיקום שלו אישרה יצירת ממשלות מהירה בדרום ללא הבטחת זכות הצבעה לעבדים משוחררים. כשהקונגרס התחיל להשתלט על שיקום המדינות, גרילי תמך בפעולותיהם, במתן זכות הצבעה כללית לזכרים, וגם במתן חנינה לאנשי קונפדרציה. הוא תמך ברפובליקנים הרדיקליים אולם התנגד לתדיאוס סטיבנס. גרילי ניסה להיבחר לקונגרס ב-1866, אולם הפסיד, וגם ניסה להיבחר לסנאט ב-1867, אולם הפסיד לרוסקו קונקלינג.
כשהנשיא והקונגרס נלחמו על השיקום, גרילי המשיך להתנגד לג'ונסון, ולאחר שהקונגרס החליט להעמידו לדין ב-1868, גרילי והטריביון תמכו בהדחתו. למרות זאת, הסנאט זיכה את הנשיא לצערו של גרילי. בנוסף, ניסה גרילי להיבחר ב-1868 כמועמד המפלגה לתפקיד המושל, אולם תומכי קונקלינג מנעו זאת ממנו. הוא תמך ביוליסס ס. גרנט בבחירות.
עורך הטריביון > שנות גרנט

ב-1868, וייטלו ריד (Whitelaw Reid) הצטרף לטריביון כעורך. בנוסף, גם מארק טוויין היה בצוות, וגם ג'ון היי, אותו החשיב גרילי לכותב המבריק ביותר בטריביון.
בתחילת 1869, ניסה ליצור אוטופיה בטריטוריית קולורדו, שנקראה על שמו- גרילי. הוא היה הגזבר של המושבה. ב-1871 פרסם ספר על חקלאות.
גרילי המשיך לנסות להיבחר למשרות פוליטיות, וניסה להיבחר לאוצר מדינת ניו יורק ב-1869 ולבית הנבחרים ב-1870, כשהוא מפסיד בבחירות. הנשיא גרנט הציע לגרילי להיות השגריר בסנטו דומינגו (הרפובליקה הדומיניקנית), אולם גרילי סירב.
מועמד לנשיאות

מפלגות פוליטיות המשיכו להיווצר ולהיעלם לאחר המלחמה. בספטמבר 1871, נוצרה המפלגה הרפובליקנית-ליברלית, שהתנגדה לנשיא גרנט ולשחיתות ממשלו, ותמכה ברפורמה בשירות הציבורי, הורדת מיסים ורפורמה בקרקעות. מתנגדי גרנט רבים תמכו במפלגה כנגד ממשל גרנט המושחת. כשהבחירות התקרבו, המפלגה נזקקה למועמד. גרילי היה ידוע בציבור וגם היה מנוסה בפוליטיקה. הוא חשש מההשפעה על הטריביון אם ינטוש את המפלגה, אולם ידע שהסיכוי היחיד שלו להיות מועמד יהיה אצל הרפובליקנים-ליברלים.
הוועידה הלאומית של המפלגה התכנסה בסינסינטי במאי 1872. גרילי נחשב למועמד פוטנציאלי. בסיבוב הראשון, השופט דייוויד דייוויס הוביל, אולם גרילי הוביל בסיבוב השני. בסיבוב השישי, הצליח לזכות במועמדות, כשבנג'מין בראון נבחר לסגנו.
הדמוקרטים, כשהתכנסו בבולטימור ביולי, נאלצו לעמוד בדילמה- לבחור בגרילי, שהיה מתנגד ראשי אליהם, או לפצל את המתנגדים לגרנט ולגרום לתבוסה. הם בחרו בתמיכה בגרילי, ואף אימצו את המצע הרפובליקני-ליברלי, שתמך בשוויון זכויות לשחורים. הייתה זאת הפעם הראשונה שבה איש אחד נבחר להיות מועמד לנשיאות בידי שתי מפלגות. גרילי התפטר מתפקידו כעורך הטריביון לכבוד מסע הבחירות, ובנוסף נאם ברחבי המדינה, מעשה חריג באותם ימים. רבים תקפו אותו כאדם שמנסה לרדוף אחרי תפקיד הנשיא. למרות זאת, בסוף יולי, גרילי (ואחרים, כמו המושל לשעבר של אוהיו רתרפורד הייז) חשבו שייבחר. גרילי דרש פיוס אזורי, וטען שהמלחמה נגמרה ושנושא העבדות נפתר. הוא דרש לחזור לנורמליות ולסיים את הכיבוש הצבאי בדרום.
הרפובליקנים, שמומנו היטב, האשימו את גרילי בתמיכה בבגידה ובקו קלוקס קלאן. מתנגדיו האשימו אותו בתמיכה בשחרור דייוויס, בהתנגדות על גרנט, בתמיכה בג'ון וילקס בות'. השערוריות בממשל גרנט היו חמורות, אולם גרילי לא הצליח לנצל אותם, כיוון שהיה קשור לאחד מהם בעצמו.
אשתו של גרילי, מרי, חזרה חולה מטיול לאירופה בסוף יוני. מצבה הוחמר באוקטובר, והוא הפסיק את מסע הבחירות ב-12 באוקטובר. היא מתה ב-30 באוקטובר, וגרילי נכנס לדיכאון. התוצאות הרעות לדמוקרטים במדינות בספטמבר ובאוקטובר חזו תבוסה לגרילי, וכך היה. הוא השיג 2,834,125 קולות לעומת 3,597,132 לגרנט, שהשיג 286 אלקטורים לעומת 66 לגרילי. העורך שהפך למועמד זכה רק בשש מדינות: ג'ורג'יה, קנטקי, מרילנד, מיזורי, טנסי וטקסס.
מועמד לנשיאות > חודש אחרון ומוות

גרילי חזר לערוך את הטריביון, אולם גילה שהתמרדו נגדו. הוא לא יכול היה לישון, ולאחר שביקר בטריביון ב-13 בנובמבר (שבוע לאחר הבחירות) נשאר תחת השגחה רפואית. להמלצת רופא, נשלח גרילי לבית מרגוע בניו יורק. מצבו החמיר, והוא מת ב-29 בנובמבר.
מותו התרחש לפני התכנסות חבר האלקטורים. 63 מתוך 66 האלקטורים שלו תמכו בארבעה מועמדים אחרים.
למרות חפצו של גרילי בקבורה פשוטה הוא נקבר על ידי שתי בנותיו בטקס מפואר בבית הקברות גרינווד בניו יורק. בין המבכים היו חבריו, עובדי הטריביון, יריביו העיתונאים וגם פוליטיקאים, כולל הנשיא גרנט.
הערכה

למרות הכעס כלפיו במהלך הבחירות, הציבור התאבל על מותו של גרילי. רבים טענו שמאז מותו של לינקולן, האומה לא התאבלה כל כך.
עמדתו של גרילי בנוגע לחירות הייתה מבוססת על כך שלכל אדם יש הזכות לנסות לשפר את חייו. הוא דרש רפורמה חברתית ועזרה לעניים, לעבדים, לשחורים ולנשים, ותמך ביוזמה חופשית.
הטריביון המשיך להיקרא כך עד 1924, כשהתאחד עם הניו יורק הראלד והפך להראלד טריביון, שהיה קיים עד 1966.
גרילי מגיע לניו יורק
דיוקן של גרילי
עורכי הטריביון. גרילי הוא השלישי משמאל בשורה הראשונה.
הוראס גרילי
בול לזכרו של גרילי מ-1961.
גרילי בחווה שלו.
כרזת בחירות של גרילי ובראון
קריקטורה מ-1872 שטוענת שגרילי סותר את עצמו
יד זיכרון לגרילי
החותם הגדול של קנדה

| --- | --- |

החותם הנוכחי - אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת
 גרסאות
 
 החותם עם תמונת ג'ורג' החמישי
 פרטים
 המחזיק בסמל:  קנדה 
 תאריך אימוץ:  1957 
 
החותם הגדול של קנדה (באנגלית: Great Seal of Canada, בצרפתית: Grand Sceau du Canada) הוא חותם המשמש את הפרלמנט הקנדי לאישור העובדה שחוק שנחקק בקנדה קיבל את הסכמת המונרך הקנדי - הסכמה הנדרשת על מנת שהחוק יכנס לתוקפו.
היסטוריה

החותם הגדול הראשון של קנדה נחרט בממלכה המאוחדת בשנת 1869 ונשלח לקנדה על מנת להחליף את החותם הזמני בו נעשה שימוש מאז הקמת קונפדרציית קנדה בשנת 1867. החותם מתאר את המלכה ויקטוריה.
עם עלייתו לשלטון של כל מונרך חדש נוצר חותם חדש לכבודו. החותם הנוכחי נוצר על ידי המטבעה הקנדית המלכותית, עם עלייתה לשלטון של מלכת קנדה אליזבת השנייה בשנת 1952. השימוש הראשון שנעשה בחותם היה בשנת 1955.
תיאור החותם

החותם עשוי פלדה מעובדת, משקלו 3.75 ק"ג וקוטרו 127 מילימטרים. החותם מציג את התמונה של המלכה, יושבת על כס המלכות ולראשה כתר. המלכה לובשת גלימת מלכות ואוחזת בגלובוס המלכותי ובשרביט אדוארד הקדוש. בתחתית החותם מופיע הסמל המלכותי של קנדה משנת 1957, ותחתיו הכיתוב "מלכת קנדה - אליזבת השנייה" באנגלית ובצרפתית: "Reine du Canada - Elizabeth II - Queen of Canada".
חותם זה הוא הראשון המשתמש באנגלית ובצרפתית - כאשר בחותמות הקודמים הכיתוב נעשה בלטינית.
שימוש

החותם הגדול מוחזק בידיו של המושל הכללי של קנדה כנציג המונרך בהיעדרו. החותם מוחזק במשרדי הרשם הכללי של קנדה.
חותמות פרובינציאליים וטריטוריאליים

לכל אחת מפרובינציות וטריטוריות קנדה ישנה חותם משלהן, המוחזק על ידי המשנה למושל של הטריטוריה, ומשמש לסמל את הסכמת המונרך לחוקי הפרובינציה והטריטוריה.
הגנה חוקית

חוק שמירת המידע (Security of Information Act) קובע בסעיף 5 (2) (e) כי כל מי שמזייף, מוכר את החותם צפוי לעונש מאסר של עד 14 שנים ולקנס של עד 2,000 דולרים.
ראו גם

המלוכה הקנדית
הערות שוליים

↑  חוק שמירת המידע
הוגו פוגל

| --- | --- |

 לידה:  15 בפברואר 1855 מגדבורג, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  26 בספטמבר 1934 (בגיל 79) ברלין, גרמניה הנאצית 
 שם לידה:  Hugo Vogel 
 מקום קבורה:  בית קברות ואנזה, לינדנשטרסה 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות של דיסלדורף (1880, 1880) 
 הושפע על ידי:  אדוארד פון גבהרדט, וילהלם זון, Jules Lefebvre 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב (1900)  קבר של כבוד 
 
הוגו פוגל (בגרמנית: Hugo Vogel‏;  15 בפברואר 1855 – 26 בספטמבר 1934) היה צייר גרמני.
ביוגרפיה

הוגו פוגל היה בנו של איש עסקים שסיים את לימודיו התיכוניים במגדבורג לפני שלמד באקדמיה של דיסלדורף בין השנים 1874–1880. וילהלם זון ואדוארד פון גבהרדט היו בין מוריו. בשנת 1883 פוגל השתתף בתערוכה באקדמיה בברלין עם תמונותו של "לותר מטיף במהלך מאסרו בורטבורג", בין השנים 1880 עד 1886 היה חבר באגודת האמנים דיסלדורף.
לאחר שהות ממושכת באיטליה חזר לברלין בשנת 1886. משנת 1887 הוא התמנה לפרופסור באקדמיה בברלין עד שנת 1892. הוא היה חבר באגודת האמנים בברלין משנת 1888. בין תלמידיו היו אוגוסט פון ברנדיס וקלרה זיוורט. בשנת 1893 נסע פוגל לפריז ללמוד אצל ז'ול לפבר. לאחר מכן יצא לנסיעות לימוד שהובילו אותו לספרד, צפון אפריקה, איטליה, בלגיה והולנד. בשנת 1900 קיבל מדליית זהב גדולה בתערוכת האמנות הגדולה בברלין.
פוגל יצר ציורי קיר גדולים עם נושאים היסטוריים כמו בבתי העירייה של ברלין והמבורג ובסטנדהאוס במרזבורג. בשנת 1902 הפרסקו "מיכאל הגרמני", במרזבורג הפך לנושא לדיון על פלגיאטיזם מפסל צרפתי על ז'אן ד'ארק.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא ליווה את פאול פון הינדנבורג בין השנים 1915 ל־1917 כצייר הדיוקנאות שלו בחזית.
מאוחר יותר התגורר פוגל ב"קולוניה אלסן", שהייתה שכונת יוקרה חדשה של וילות בתוך פארק בברלין על גדות הונזה.
לאחר מותו בשנת 1934, הוא נקבר בקבר של כבוד בבית העלמין בונזה.
העיר מגדבורג כינתה רחוב לכבודו (הוגו-פוגל-שטראסה). רחוב נקרא גם על שמו בברלין-ונזה ובמרסבורג.
גלריה

בבית העירייה
הינדנבורג בהתיעצות צבאית
קרב טננברג
פרומתאוס מביא את האש
הערות שוליים

↑  Hugo Vogel - Biography, www.askart.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 117463264  ICCU: LO1V481286  ISNI: 0000 0000 6632 7517  NTA: 072860758  RKD: 81581  ULAN: 500066688  VcBA: 495/259373  VIAF: 37694297   WorldCat (עם VIAF): 37694297
דרל קרייר

| --- | --- |
 לידה:  26 באוקטובר 1940 (בן 83) מחוז וורן, קנטקי, ארצות הברית
 עמדה:  קלע
 גובה:  1.91 מטרים
 מספר:  35
 מכללה:  אוניברסיטת מערב קנטקי
 דראפט:  בחירה מספר 74, 1964 סנט לואיס הוקס
 קבוצות כשחקן
 1967–1972 1973–1973:  קנטקי קולונלס ממפיס טאמס
 הישגים כשחקן
 3 בחירות למשחק האולסטאר של ה-ABA‏ (1968–1970) חבר קבוצת כל הזמנים של ה-ABA
ג'יימס דרל קרייר (באנגלית: James Darel Carrier; נולד ב-26 באוקטובר 1940) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-ABA בין השנים 1967–1973. ב-3 מתוך 6 עונותיו בליגה נבחר להשתתף במשחק האולסטאר, ולאורך הקריירה רשם ממוצעים כוללים של 20.0 נקודות, 3.4 ריבאונדים ו-2.6 אסיסטים למשחק.
בשנת 1997 נבחר לאחד מ-30 חברי קבוצת כל הזמנים של ה-ABA.
קריירת מכללות

קרייר נולד במחוז וורן שבקנטקי, ובין השנים 1960–1964 למד באוניברסיטת מערב קנטקי. בעונת 1961/1962 העפיל עם קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות, בפעם השלישית בלבד בתולדותיה; במשחק שמינית הגמר הפסידה הקבוצה מול אוניברסיטת המדינה של אוהיו, בה שיחקו ג'רי לוקאס, ג'ון האבליצ'ק ובוב נייט. בעונת 1963/1964 הוביל את כל שחקני מחוז OVC, עם 26.0 נקודות בממוצע למשחק.
נבחרת ארצות הברית

לפני עונתו הראשונה כשחקן מקצועי, השתתף קרייר באליפות העולם בכדורסל 1967, כחבר נבחרת ארצות הברית. לאורך הטורניר הוביל את קלעי נבחרתו, עם ממוצע של 11.7 נקודות למשחק, אולם ארצות הברית סיימה במקום הרביעי בלבד, לאחר שהפסידה בסיבוב הגמר מול נבחרות יוגוסלביה (72–73) וברזיל (71–80).
קריירת משחק מקצועית

בדראפט ה-NBA‏ 1964 נבחר קרייר על ידי סנט לואיס הוקס בבחירה ה-74, אולם החל לשחק כדורסל מקצועי רק בשנת 1967, עבור קבוצת קנטקי קולונלס מליגת ה-ABA. בכל 3 עונותיו הראשונות ב-ABA נבחר להשתתף במשחק האולסטאר, לצד חברו לקו האחורי בקנטקי – הרכז לואי דמפיר. ב-18 בנובמבר 1968 קלע קרייר שיא קריירה של 53 נקודות, בניצחון קבוצתו מול מיאמי פלורידיאנס. בעונת 1970/1971 סייע לקולונלס להעפיל לגמר ה-NBA, בו הפסידו מול יוטה סטארס בתוצאה 3–4; לאורך סדרת הגמר הצטיין עם ממוצע של 23.0 נקודות למשחק – הנתון השני בטיבו בקבוצה, אחרי הרוקי דן איסל.
בעונות 1971/1972 ו-1972/1973 שותף ב-37 משחקים בסך הכול, עבור קנטקי וממפיס טאמס, בשל פציעות שונות. בקיץ 1973 פרש ממשחק, בגיל 32.
אחוזי הקליעה לשלוש של קרייר לאורך הקריירה – 37.7% – הם הגבוהים ביותר בתולדות ליגת ה-ABA.
הערות שוליים

↑  הסטטיסטיקות של קרייר ב-ABA, באתר basketball-reference.com
↑  דרל קרייר, באתר remembertheaba.com
↑  הסטטיסטיקות של קרייר בליגת המכללות, באתר sports-reference.com
↑  נבחרת ארצות הברית באליפות העולם 1967, באתר USA Basketball
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1964, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות המשחק בין קנטקי למיאמי, באתר basketball-reference.com
↑  שחקני ה-ABA וה-NBA עם אחוזי הקליעה לשלוש הגבוהים ביותר, באתר basketball-reference.com
הו מרגנית

| --- | --- |
 סינגל בביצוע מילי מירן
 מתוך האלבום התחלה טובה
 יצא לאור:  ספטמבר 1980
 שפה:  עברית
 אורך:  3:00
 חברת תקליטים:  הד ארצי
 כתיבה:  חיים חפר
 לחן:  דובי זלצר
 עיבוד:  יגאל חרד
 גרסאות כיסוי:  שילה פרבר ‏•‏‏ רוני גינוסר
 
"הו מרגנית" הוא שיר בביצוע הזמרת הישראלית מילי מירן, שיצא לאור כסינגל ב־1980. חיים חפר כתב את מילות השיר, ודובי זלצר הלחין אותו. השיר נכלל באלבומה של מירן "התחלה טובה", שהתפרסם ב־1983.
רקע וכתיבה

"מצעד המרגנית" היה מצעד ששודר בגלי צה"ל, ושנועד להחיות את השירים העבריים הוותיקים ולשמרם. הקים אותו מפקד גלי צה"ל יצחק לבני, ועמליה רוזן ערכה אותו. המצעד היה אהוב על המאזינים שהקימו מועדון מעריצים בשם "מועדון מרגנית". כן יצא עלון חודשי שעסק במצעד.
השיר "הו מרגנית" נכתב ב־1980 לכבוד מופע פומבי שהפיקה תחנת גלי צה"ל בבסיס חיל האוויר בחצור לציון 12 שנים למצעד. מיקי קם הנחתה את המופע. את דברי הקישור כתב חיים חפר, יוריק בן דוד ניהל מוזיקלית ואילן גלבוע הדריך מוזיקלית.
הצמח הנזכר בשיר הוא מרגנית השדה.
הצלחה

"הו מרגנית" הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־23 בספטמבר 1980. השיר הגיע למקום השלישי ב־10 בדצמבר 1980. בסך הכל צעד השיר במשך 14 שבועות עד 7 בינואר 1981, אז יצא מהמצעד‏.
במצעד הפזמונים העבריים השבועי של גלי צה"ל הגיע השיר למקום השישי.
הצלחה > מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1980–1981)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1980–1981)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1980–1981)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1980–1981)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | רשת ג' | 3 |  |
|  ישראל | גלי צה"ל | 6 |  |
גרסאות כיסוי

שילה פרבר הקליטה את השיר בשם "מרגנית" בפרשנות ארוטית לאלבומה "פרח קיר", שהתפרסם ב־2009. פרבר אמרה על הביצוע שלה: "יש לי איזושהי דרך פחות תמימה לשיר את זה ממה שהיא [מילי מירן] שרה את זה. זה שיר נפלא, אחד היפים שנכתבו בעברית. אני חושבת שהדרך שבה היא שרה את זה היא כל כך מתוקה ותמימה, ואני מרגישה שהשיר נכתב פחות תמים. אולי זה בראש שלי, אבל בגלל זה רציתי לשיר את זה". ב"כלכליסט" נכתב על הביצוע של פרבר: "הקאבר החושני [לשיר] מפיח חיים בקלאסיקת הפופ הנאיבית הזו".
רוני גינוסר הקליטה את השיר לאלבום גרסאות הכיסוי שלה "חיוכים", שהתפרסם ב־2011. מקהלת מורן ביצעה גם היא את השיר.
הערות שוליים

1 2  השיר מוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעד הפזמונים השבועי של רשת ג', באתר פזמונט, בדיקה אחרונה ב־19 בספטמבר 2023
↑  האלבום "התחלה טובה", באתר סטריאו ומונו
1 2 3  נתוני היצירה, באתר אקו"ם, בדיקה אחרונה ב־19 בספטמבר 2023
1 2  "הו מרגנית" בביצוע שילה פרבר, 2009, באתר יוטיוב
1 2  "הו מרגנית" בביצוע רוני גינוסר, 2011, באתר יוטיוב
↑  דינה חלוץ, עמליה רוזן מעצבת את הפסקול הישראלי, אבל בקושי מאזינה לרדיו, באתר Xnet‏, 25 באוקטובר 2016
↑  אלי קינן, הפתעות נוסטאלגיות, "דבר" 18 במרץ 1977, באתר הספרייה הלאומית, בדיקה אחרונה ב־19 בספטמבר 2023
↑  הו מרגנית, באתר הספרייה הלאומית, בדיקה אחרונה ב־19 בספטמבר 2023
↑  דני בלטמן, במלאת 12 שנים למצעד המרגנית, "מעריב" 18 בספטמבר 1980, באתר הספרייה הלאומית, בדיקה אחרונה ב־19 בספטמבר 2023
↑  מצעד המרגנית 1980 (הערות הסרטון), באתר יוטיוב
↑  שרה אורן וחן שרמן, על הצבע הכחול שאינו נוכח במקרא, אך נקבע היטב במורשת, באתר נאות קדומים
1 2  מיקום שיא במצעד השבועי של רשת ג' (3), באתר פזמונט, בדיקה אחרונה ב־19 בספטמבר 2023
↑  השיר יוצא ממצעד רשת ג', באתר פזמונט, בדיקה אחרונה ב־19 בספטמבר 2023
1 2  מיקום שיא במצעד הפזמונים העבריים השבועי של גלי צה"ל מ־6 בנובמבר 1980 (6), "דבר" 7 בנובמבר 1980, באתר הספרייה הלאומית, בדיקה אחרונה ב־19 בספטמבר 2023
↑  תימורה לסינגר, הו, שילה, באתר ynet, 2 בנובמבר 2009
↑  טל גורדון, ריאיון | אלבום החורף החדש של שילה פרבר, באתר habama.co.il, ‏20 באוקטובר 2009
↑  חורף חם: 20 סיבות טובות לא לצאת מהבית, באתר כלכליסט, 10 בנובמבר 2009
↑  רוני גינוסר – חיוכים, באתר דיסק סנטר
הוגו פון הברמן

| --- | --- |

 לידה:  14 ביוני 1849 Dillingen an der Donau, ממלכת בוואריה 
 פטירה:  27 בפברואר 1929 (בגיל 79) מינכן, רפובליקת ויימאר 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן 
 פרסים והוקרה:  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1909)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 
הוגו פון הברמן (בגרמנית: Hugo Freiherr von Habermann‏; 14 ביוני 1849 – 27 בפברואר 1929) היה צייר ושרטט גרמני. לפעמים מכנים אותו "הזקן" כדי להבדיל אותו ואחיינו באותו השם, שהיה גם צייר.
קורות חיים

הברמן נולד בדילינגן, בנו של פיליפ, פרייהר פון הברמן, מנישואיו לפאולין, הרוזנת לוטרום פון ארטינגן. בשנת 1858 עברה המשפחה למינכן, שם למד בבתי ספר יוקרתיים ועבר שיעורים ראשונים באמנות. בשנת 1868 החל ללמוד משפטים, אך לא התלהב מקריירה משפטית.
בשנת 1870 הוא שירת כקצין צבא במלחמת צרפת-פרוסיה, אך למרות הסחת הדעת הזו הצליח לייצר את ציורו הראשון בנושא "רות ובועז". בשנה שלאחר מכן הוא מונה לפקח על האמנים שציירו דיוקנאות של שבויי המלחמה באינגולשטאט. אז הוא החליט לוותר על לימודי המשפטים ולהיות צייר.
כאשר הברמן חזר למינכן, הוא לקח כמה שיעורים מקדימים מהרמן שניידר (1847-1918) ואז נכנס לאקדמיה לאמנויות יפות. בשנת 1874 התקבל לכיתת אמן של קארל פון פילוטי. תערוכתו הראשונה התקיימה ארבע שנים אחר כך. הוא סיים את לימודיו בשנת 1879 ופתח סטודיו משלו.
יחד עם ברונו פיגליין ופריץ פון אוהדה, הוא פתח בית ספר פרטי לאמנות בשנת 1880. המקום משך מעט תלמידים ונסגר לאחר תקופה קצרה. באותה שנה הוא הצטרף לאלוטריה, ארגון לאמנים "מהפכניים" שיהווה ארגון מבשר של הזצסיון במינכן. בתערוכת האמנות הבינלאומית במינכן בשנת 1897 כינה אותו הנסיך יורש העצר מבוואריה, כפרופסור על ציורו "סלומה".
שנים מאוחרות

בשנותיו המאוחרות יותר המתמחה בפורטרטים של נשים.
הברמן היה ממייסדי הזצסיון במינכן ונעשה הנשיא השני שלו. בשנת 1905 מונה לפרופסור מן המניין באקדמיה ובשנת 1909 מונה לחבר המסדר המקסימיליאני הבווארי למדע ואמנות. בתקופה זו הוא גילה את הצייר הספרדי אל גרקו, שהשפיע באופן מיידי וברור על סגנונו.
בשנת 1922 הוא התחתן עם הדוגמנית הוותיקה שלו, אולגה הס. שנתיים לאחר מכן פרש לגמלאות, ובשנה שלאחר מכן קיבל עיטור אזרחי מפאול פון הינדנבורג, נשיא גרמניה.
בריאותו החלה להידרדר בשנת 1928 והוא עבר להתגורר בסטודיו שלו והפך למתבודד עד למותו במינכן ב־27 בפברואר 1929.
הערות שוליים

↑  Literature by and about Hugo von Habermann, portal.dnb.de
1 2  "Habermann, Hugo Freiherr von", daten.digitale-sammlungen.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 116350873  ISNI: 0000 0000 6676 7416  LCCN: nr95032582  RKD: 35049  ULAN: 500008506  VIAF: 40127686   WorldCat (עם VIAF): 40127686
הירי בבסיס האימונים הצבאי בסולוטי

| חלק מהגיוס ההמוני ברוסיה (2022) |
| --- | --- |
 תאריך:  15 באוקטובר 2022
 מקום:  סולוטי, ולויסקי, בלגורוד, רוסיה
 מטרה:  הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית
 קואורדינטות:  50°17′01″N 38°04′21″E﻿ / ﻿50.2835°N 38.0726°E﻿ / 50.2835; 38.0726
 סוג:  ירי המוני, טרור
 נשק:  רובים
 הרוגים:  11
 פצועים:  15
 מבצע:  שני חיילים שגויסו מאחת ממדינות חבר המדינות
 מספר מפגעים:  2
 he
 
הירי בבסיס האימונים הצבאי בסולוטי הוא פיגוע ירי שהתרחש ב-15 באוקטובר 2022 בבסיס אימונים צבאי ליד סולוטי (אנ') שבולויסקי (אנ'), מחוז בלגורוד, רוסיה. שני חמושים פתחו באש לעבר חיילי צבא רוסיה. באירוע נהרגו 11 בני אדם, ונפצעו 15.
הירי

אירוע הירי החל כאשר שני חיילים, שהגיעו מאחת ממדינות חבר המדינות, פתחו באש בבסיס אימונים צבאי על אנשי יחידתם. לאחר שהרגו 11 בני אדם ופצעו 15, שניהם נהרגו מאש תגובה. החיילים היו מתנדבים שהתכוננו לקראת שליחתם ללחימה באוקראינה, והאירוע התרחש כאשר היו באימון אש במטווח.
לפי הרשויות האוקראיניות, היורים היו טג'יקים שגויסו לצבא הרוסי, והם פתחו באש לאחר ויכוח בנוגע לדת. לפי משרד ההגנה של רוסיה, "האירוע התרחש במהלך אימון אש עם מתנדבים שהתכוננו למבצע מיוחד. טרוריסטים מאחת ממדינות חבר המדינות ביצעו ירי לעבר אנשי היחידה, ושני יורים נהרגו מאש תגובה.
הערות שוליים

1 2  Минобороны РФ подтвердило расстрел военных на полигоне в Белгородской област באתר Govorit Moskva,‏ 15 באוקטובר 2022 (ברוסית)
1 2 3  На полигоне Западного военного округа в Белгородской области совершен теракт באתר Readovka,‏ 15 באוקטובר 2022 (ברוסית)
↑  Russia military range shooting leaves 11 dead, 15 wounded באתר Associated Press,‏ 15 באוקטובר 2022 (באנגלית)
↑  Shooting at Russian military base kills 11, wounds 15 באתר אל-ג'זירה, 16 באוקטובר 2022 (באנגלית)
הירונימוס הקדוש כותב (בורגזה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  קאראווג'ו
 תאריך יצירה:  1605 לערך
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  157 ס״מ 
 גובה:  112 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  בארוק 
 מספר יצירה:  56 (גלריה בורגזה) 
 מיקום:  גלריה בורגזה, רומא
 
ג'רולמו הקדוש (הירונימוס הקדוש) (באיטלקית: San Gerolamo) המכונה גם ג'רום הקדוש כותב הוא ציור שמן של האמן קאראווג'ו שצויר בשנת 1605 לערך. היצירה מוצגת בגלריה בורגזה שברומא. גרסה מאוחרת יותר של יצירה זו – הירונימוס הקדוש כותב מוצגת בוולטה שבמלטה, וגרסה דומה הירונימוס הקדוש מהרהר מוצגת במנזר מונטסראט שבספרד.
התקופה בה צייר קאראווג'ו את היצירה, הייתה זמן קצר לאחר שיא מאבק בין הפרוטסטנטיזם לכנסייה הקתולית. בעוד שהפרוטסטנטים תמכו בתרגום הביבליה לשפות מקומיות, הקתולים החליטו לקדש את הוולגטה – הגרסה הלטינית של ביבליה שתורגמה מיוונית ועברית על ידי הירונימוס הקדוש במאה הרביעית. מסיבה זו רכש שיפיונה בורגזה את היצירה מיד לאחר מינויו לחשמן על ידי דודו, האפיפיור פאולוס החמישי.
בתקופה שקדמה לרפורמציה נהגו לצייר את הירונימוס עם אריה כחיית מחמד וכובע של קרדינל (כגון ציוריהם של אלברכט דירר ואנטונלו דה מסינה המציגים את הירונימוס כקרדינל עשיר), אולם לאחר הרפורמציה שונתה הגישה ובפסלו של ברניני, כמו גם בציורו של קאראווג'ו מצויר הירונימוס כאדם רזה וזקן. קאראווג'ו השתמש באותו דוגמן בו השתמש בציירו את אברהם. הירונימוס יושב בתמונה ומתלבט בקוראו את כתבי הקודש בעוד ידו מורמת, מוכנה להמשיך לכתוב. על ספר נוסף הנמצא על השולחן מצויה גולגולת (המקשרת את הצופה לרזונו השלדי כמעט של הירונימוס), והמזכירה לצופה כי המוות יגיע לכל אדם (ממנטו מורי) בניגוד לספר הקדוש שהוא נצחי.
הברדס

.
| --- | --- |

הברדס, כפי שהופיע על עטיפת החוברת Dark Reign: The Hood #1 מיולי 2009. אמנות מאת מרקו ג'ורג'ביק
 סוג:  נבל-על
 הוצאה לאור:  מארוול קומיקס
 הופעה ראשונה:  The Hood #1 (יולי 2002)
 יוצרים:  בריאן ק. ווהן קייל הוץ
 מידע
 שם אמיתי:  פארקר רובינס
 כינויים:  סמוקי מקצ'ימני
 סטטוס:  פעיל
 מקום לידה:  ברוקלין 
 מקצוע:  הרפתקן, פושע, ראש ארגון פשע
 כוחות:  יכולות כישוף, צלף אמן, ידע פלילי רחב לשעבר: מניפולציית מציאות באמצעות אבני הנורן, גלימה ומגפיים קסומים להיעלמות והליכה באוויר, שינוי צורה לדמות שדית, יהלומי האינסוף
 חבר בקבוצה:  מנהיג צבא פשע
 חבר לשעבר בקבוצה:  אילומינטי (מנהיג) הקאבאל היוזמה
 אזרחות:  ארצות הברית 
 דמויות קשורות
 משפחה:  ארתור רובינס (אב, מת) אלייזה רובינס (אם) ג'ון קינג (בן דוד) שרה רובינס (אשה) בריאנה רובינס (בת)
 אויבים:  ספיידרמן, Tigra, The New Avengers 
 
הברדס (באנגלית: The Hood) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת The Hood #1 מיולי 2002, ונוצרה על ידי הכותב בריאן ק. ווהן והמאייר קייל הוץ.
הברדס הוא האלטר אגו של פארקר רובינס, גנב אשר גנב גלימה ומגפיים קסומים משד, מה שהעניק לו כוחות על טבעיים. הוא ידוע בהרכבת צבא פשע רחב ממדים, אשר חבריו הם נבלי-על בעלי כוחות על - מה שהפך את צבאו לאימתני ומסוכן. הוא שימש כאויב מיסטי לדוקטור סטריינג', ושיחק תפקיד חשוב באירועי "פלישה סודית", "שלטון אפל", "מצור" ו"עידן הגיבורים". ההרצה הראשונה של הדמות היא מליין המקס של מארוול, המיועד לקהל יעד בוגר יותר מגיל 18 ומעלה.