קהילת יהודי אופולה
היסטוריה > המאות ה-16 ועד ה-18

מקורות רבים אודות יהודי אופולה מגיעים מראשית המאה ה-16. בשנים 1532–1533 התגוררו בעיר כ־70–90 יהודים (8 משפחות; הם היוו 5.1% מכלל האוכלוסייה בעיר). היה להם בית כנסת ובית ספר.
במסמכים היסטוריים של העיר בין השנים 1557 ו-1563 מוזכרים שני יהודים (מארק ונתן) שהיו זגגים שהחליפו חלונות בטירת אופולה. בשנת 1557 שילמו יהודי אופולה מיסים בסך 26 זהובים ו-16 גרושים ובשנת 1564 שלמו 24 זהובים ו-32 גרושים. בשנת 1660 נאמד מספר היהודים באופולה בכ־100 נפשות (כ־5% מכלל אוכלוסיית העיר). במקורות שונים מהשנים 1563–1564 מוזכר שמו של הרב הראשון של האופולה, בנדיקט (בנדיקס רבי).
בשנת 1562 אימץ הסימיק (אנ') (הפרלמנט) של דוכסות אופולה-ריביבורץ צו המחייב את היהודים למכור את בתיהם, לשלם את חובותיהם ולעזוב את גבולות הנסיכות בתוך שנה. מסיבה זו, בשנת 1563 גורשו היהודים מאופולה ובשנת 1565 לא היו עוד יהודים בעיר. ההיסטוריון אידזיקובסקי, מתאר:
... יהודים רבים מוכרים את בתיהם, כולם ממוקמים ברחוב פודגורנה-Podgórna. הרב בנדיקט, אברהם ברוך, קוקוט, ג'וקל, מרדוק (שהתגורר בבית מול בית פרוסקובסקי), נאסון, אישה יהודייה ששם משפחתה שמואל (ביתה עמד בין בית הספר היהודי לביתו של ברטק קוזל) ופינקוס.
בשנת 1566 כינו את כל היהודים האלה "מגורשים-Urbariumin". הבתים שלא הצליחו למכור הפכו לנחלת העיר (הם נמכרו לאחר עזיבת היהודים את העיר).
במחצית השנייה של המאה ה-17 ניהלו יהודי פולין קשרים עסקיים עם יהודי שלזיה. סוחרים מחבר העמים נהגו להגיע לירידים בוורוצלב, בז'ג, ניסה ואופולה.
במאי 1713 הוציא הקיסר קרל השישי צו סובלנות (Toleranzpatent) חיובי כלפי היהודים, שאפשר להם להתיישב בשלזיה לאחר ששילמו מס סובלנות מיוחד. הוא נתן ליהודים את הזכות לעסוק במסחר מדלת לדלת בשלזיה, אולם הצו לא כלל את הערים: פרודניק, גליביצה, ריביבורץ, קולה, אופולה וניסה. אם סוחר יהודי נסה לסחור בערים אלה למרות האיסור, כל סחורתו הוחרמה. עם זאת, היהודים מצאו דרך לעקוף את התקנה והתיישבו בפרברי הערים המוחרגות, שם פיתחו את מסחרם.
במהלך מלחמת שלזיה הראשונה בשנת 1742, רוב שלזיה הייתה תחת שלטון ממלכת פרוסיה. בדצמבר 1746 הכריחו הרשויות הפרוסיות את עירייה אופולה להתיר ליהודי, יצחק אליאס הבר מפראג, להתגורר בעיר עם משפחתו ומשרתיו (בשנת 1750 הוא עזב מכיוון שלא הצליח במסחר בעיר).
במהלך מלחמת שבע השנים (1756–1763) נקלעה פרוסיה למצב כלכלי קשה מאוד. על מנת להקל על השלכות המשבר הכלכלי, הרשויות הפרוסיות העניקו הרשאות מיוחדות לבעלי המפעלים והיזמים העשירים היהודים. הם קיבלו את מה שמכונה הזכות להתאזרחות (Naturalisationspatente). עם זאת, זכויות אלה חלו על קבוצה קטנה מאוד של הקהילה היהודית. שתי משפחות סוחרים יהודים נצלו את המצב והתיישבו באופולה בשנת 1761. בשנת 1765 פתח מרקוס פינקוס מפעל עור לסוליות (הוא העסיק 4 עובדים). בשנת 1766 התגוררו בעיר 15 יהודים.
בשנים 1766–1807 גדל מספר היהודים באופולה מ־15 ל־31. הם עסקו במסחר סיטונאי (תבלינים, מוצרים קולינרים וטבק). לקהילת אופולה היה בית ספר משלה ובית תפילה בחדרים שכורים. יהודי אופולה השתייכו לקהילת יהודי צילץ וקברו בצילץ את מתיהם.
ב־3 באוגוסט 1781 הוציאה עיריית ורוצלב החלטה המסדירה את נושא ההתיישבות היהודית בערי שלזיה העילית. ערים שהנהיגו את הצווים האמפריאלים לשעבר הכוללים את צווי אי-הסובלנות כלפי היהודים (de non tolerandis Judaeis) לא היו חייבות לקבל יהודים. ערים אלה היו: נימודלין, גלוגובק, גלובצ'יץ, פרודניק, ריביבורץ וטרנובסקי גור. לעומת זאת ערים שלא הפעילו את צווי אי-הסובלנות חויבו לקלוט מספר תושבים יהודים שהורשו לסחור בעיר. אלה היו, בין היתר, בישז'ינה (אנ') ואופולה. בערים אחרות, היהודים הורשו לסחור בחופשיות, למעט סחורות מסוימות, כגון תבלינים וברזל.