אין הולכין בממון אחר הרוב
הנמקות

הנימוק הנפוץ ביותר לכלל לכאורה-תמוה זה, נעוץ בעובדה כי רוב אינו גובר על סטטוס של מוחזקות משפטית ברכוש או בכסף עליהם מתחולל הוויכוח. עיקרון זה אינו מספק, שכן כלל אחר קובע: "רוב וחזקה, רוב עדיף", ואם כן רוב אמור לגבור על המוחזקות המשפטית. מעבר לכך, ההשוואה לנושאים חמורים יותר - כדיני נפשות - מעוררת תמיהה כיצד ייתכן שבהם הולכין אחר הרוב ואילו בדיני ממונות הקלים יחסית לא הולכין אחר הרוב?!
מספר פרשנים התמודדו עם קושיה זו:
תוספות התייחסו ישירות לקושיה, ותירצו אותה במילים הבאות: ”וצריך לומר דרובא לרדיא זבני לא חשיב כי הנך רובא, הלכך לא סמכינן אהך רובא בדיני ממונות.” ( תוספות, מסכת סנהדרין, דף ג', עמוד ב', בפסקה דיני ממונות ) ובתרגום לעברית: "צריך לומר כי הרוב שמוכרים לחרישה לא נחשב כמו סוגי הרוב האחרים, ולכן לא סומכים על רוב זה בדיני ממונות". אין כל הסבר באשר ליסוד ההבדל עליו כותב התוספות, ושני הסברים אפשריים עולים בהקשר זה:
האחד שייך לרב יואל סירקיס מחבר הספר "בית חדש" ('הב"ח'). לדעתו מאפייניו של הרוב הם שהוא נכון אם בוחנים את כלל השוורים הנמכרים, אך אינו נכון אם בוחנים את מספר האנשים הקונים; שיטה זו גורסת כי מעט אנשים קונים שוורים רבים לחרישה, אך מאידך אנשים רבים קונים מעט שוורים לשחיטה. אם כן - למרות שבהלכות רוב יש לבחון את מספר השוורים הנמכרים, ועל פי בחינה זו לפסוק - העובדה כי אנשים רבים כן קונים שור לשחיטה מערערת את הרוב הקובע כי רוב השוורים נמכרים לחרישה.
לעומתו סבור הרב אריה לייב הלר מחבר הספר "שב שמעתתא" כי הסבר זה אינו נכון, ולדעתו ההבדל בין שני סוגי הרוב נעוץ באופיו הסובייקטיבי או האובייקטיבי. לדעתו קיימים שני סוגים של רוב: רוב אובייקטיבי שנקבע על פי המציאות, ורוב סובייקטיבי שנקבע על פי רצונות מחשבות ודרכי התנהגות של בני-האדם. רוב סובייקטיבי אינו תקף בדיני ממונות (כפי שמתבטא בדוגמה של שור לחרישה או לשחיטה בה כל הדיון הוא אודות רצונותיו של הקונה) לעומת זאת במקרה של רוב אובייקטיבי אכן הולכין אחריו גם בדיני ממונות.
מחבר הספר תרומת הדשן טען כי חזקת ממון שונה משאר החזקות בהלכה, ועליה רוב אינו גובר; לטענתו, הכלל המוציא מחברו עליו הראיה מהווה נדבך נוסף בתוקפה של חזקת הממון, ומכאן שרוב אינו גובר על שתיהן גם יחד.
לפי פרשנות נוספת, חזקת ממון נחשבת לבעלת עוצמה רבה יותר משל חזקות אחרות מאחר שהיא מוגדרת כ"חזקה דהשתא" - בניגוד ל"חזקה דמעיקרא"; כלומר, מכיוון שמדובר בחזקה נוכחית שמצביעה על סטטוס שקיים כעת, היא בעלת עוצמה רבה יותר מחזקות המתבססות על סטטוס שהתבטל.
דעה רביעית גורסת כי מדובר בגזרת הכתוב שנגזרת מהפסוק: ”על פי שניים עדים יקום דבר.” (ספר דברים, פרק י"ט, פסוק ט"ו) לפי גישה זו הפסוק נסוב אודות דיני ממונות, והוא מדגיש במיוחד את העובדה כי אך ורק שני עדים מסוגלים להוציא ממון מחזקת בעליו. גישה דומה נמצאת אצל הרב יעקב יהושע פאלק מחבר הספר "פני יהושע", אלא שגזרת הכתוב נלמדת מפסוק אחר: ”מי בעל דברים יגש אליהם.” (ספר שמות, פרק כ"ד, פסוק י"ד), אך סביר כי הוא מתכוון שהדבר שנלמד מהפסוק הוא הכלל הקובע שהמוציא מחברו עליו הראיה - דבר שמסביר את ההיגיון ולא מסתפק בגזרת הכתוב ללא טעם.
לפי דעה חמישית הכלל שאין הולכין בממון אחר הרוב אינו מבוסס על היגיון משפטי, אלא הוא תקנת חכמים המתבססת על כוחם של חכמים להפקיר ממון של אנשים.
בבסיסן של שתי הדעות הראשונות (שהן גם המרכזיות ביותר) עומד הסברו של רבי שמעון שקופ מחבר הספר "שערי ישר". יש לשים לב כי שתי הדעות הללו מנסות לנמק את המנגנון לפיו רוב אינו מתגבר על חזקת ממון, אך על אף כל ההסברים, הם אינם מתיישבים עם העובדה שדיני ממונות לא יכולים להיות חמורים יותר מדיני נפשות, בהם כן הולכים אחר הרוב ובניגוד לחזקה; הרי אין כל היגיון הלכתי לומר שכדי להרוג אדם שחטא סומכים על הכרעה על פי רוב, ואילו כדי להוציא ממון לא ניתן לסמוך על כך. אין מנוס מלקבוע שהמתודה על פיה מתנהגים דיני ממונות שונה מהותית מזו הקובעת את הכללים בדיני נפשות, ועל המתודה הזו כותב הרב שקופ.
הרב שקופ משתמש בכלים לא מקובלים על מנת להסביר את הסיבה לכלל זה; לדעתו, והוא גם מוכיח זאת מכמה מקורות, הכללים על פיהם מתנהג המנגנון ההלכתי בדיני ממונות אינם כפופים לכללים הלכתיים, אלא לכללים משפטיים - גלובליים - אנושיים; כלומר, ההתנהגות ההלכתית בדיני ממונות נגזרת מהיגיון משפטי ולא מציוויים אלוהיים, ולכן היא גם לא כפופה לכללים הלכתיים מקבילים בנושאים אחרים.
כאמור, עיקרון מהותי זה עומד בבסיס ההסברים המובאים לעיל, ולפיו מובנת הקביעה כי דווקא בדיני ממונות, על אף שהם קלים יותר מבחינת המשמעויות שמאחוריהם, הכלים המשפטיים הנדרשים כדי להכריע בהם חמורים יותר מהלכת רוב שבכל ההלכה.