stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וילה די פראטולינו
היסטוריה > תקופת בית לורן

במתחם, שהיה יקר מכדי לשרוד, החלה תקופת הזנחה עם השתלטות משפחת לורן על הדוכסות הגדולה של טוסקנה. לבני המשפחה הייתה השקפה שונה לחלוטין על ניהול הנכסים שהיו שייכים למשפחת מדיצ'י. מעל לכול כבר לא היו הווילות מקום לבילוי, אלא "הוצאה פזרנית", והניהול הקפדני שלהם בסגנון עידן הנאורות גרם לניכור הדרגתי מהווילות. פראטולינו סבלה מגורל מר במיוחד מכיוון שבסוף המאה השמונה עשרה היא הייתה במצב שימור מדאיג במיוחד.
הנטישה וההזנחה המתמשכים פגעו באופן משמעותי במתווה הדקורטיבי של הפארק, ששימש אז רק כשמורת ציד, וגם הווילה, שחדרו אליה מים ממערות תת-קרקעיות שאיש לא תיקן לאורך זמן, הייתה הרוסה.
רבים מהפסלים הועברו לגני בובולי, עד שבשנת 1819 שינה פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה באמצעות יוזף פריטש (Joseph Frietsch), מהנדס מבוהמיה את הגן האיטלקי המפואר לגן אנגלי. בחירה עיצובית זו הייתה כרוכה בהרחבת שטח הפארק על חשבון שדות חקלאיים והגדלת שטח הפארק מ-200 ל-780 דונם.
חורבותיו של הפארק שתכנן בואונטלנטי שולבו במערך הנוף של הפארק החדש.
יוזף פריטש אחראי גם על הריסת של הבניין, שפוצץ בשנת 1820. וכך נעלמה מה שהייתה הווילה המפוארת ביותר, ובוודאי האקסטרווגנטית ביותר מווילות מדיצ'י, שכונתה "תיאטרון התענוגות, הפליאות והנוחות".
היסטוריה > משפחת דמידוב

הפארק, שהיה בבעלות לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה מאז 1837, נמכר עם מותו ב-1872 לנסיך הרוסי פאבל פבלוביץ' דמידוב (Павел Павлович Демидов).
משפחת דמידוב (שבאיטלקית מכונה דמידוף – Demidoff) הייתה משפחה עשירה מאוד של תעשיינים ממוצא רוסי, שבעקבות שליחתו של ניקולאי דמידוב כשגריר לפירנצה בשנת 1822, התיישבו בפירנצה, שם תרמו לחיים התרבותיים והפוליטיים של העיר.
לאחר שרכשו את פראטולינו, הם שיפצו את הבניינים ששרדו בווילה: האורוות, הקפלה והחווה. את הבניין המשני המקורי מתקופת בואונטלנטי ששימש את המשרתים (paggerie), הם שיפצו והגדילו באמצעות האדריכל אמיליו דה פבריס (Emilio de Fabris), ויצרו בכך וילה חדשה, שקיבלה את שמה מהם (וילה דמידוף), ואשר נתנה את שמה כיום גם לפארק עצמו.
מהצאצא האחרון של משפחת דמידוב עבר הנכס למנהל המחוזי של פירנצה בשנת 1981.
הפארק

אף על פי שיצירות אמנות מקוריות רבות נלקחו ממנו במהלך מאות שנים, עדיין ממשיך הפארק להיות בעל עניין רב. אלה כוללים את: "הקולוסוס של האפנינים" של ג'אמבולוניה; "מזרקת יופיטר", שעותק שלו הוצב בפארק על ידי משפחת דמידוב בסוף המאה התשע עשרה, הקפלה שעוצבה על ידי בואונטלנטי, במבנה משושה עם אכסדרה חיצונית. בסמוך לה קבורה הנסיכה האחרונה לבית דמידוב. "מזרקת מוניונה" (Fonte del Mugnone), שפוסלה על ידי ג'אמבולוניה (1577), "בריכת הדגים של מסקרה" (Peschiera della Maschera), המשמשת גם כבריכת שחייה ומצוידת באמבטיות חמות; "כלוב הציפורים הגדול", "סדנת הפסיון", "מערת הקופידון", שנבנתה על ידי בואונטלנטי בשנת 1577, "הקזינו הנאו-קלאסי" של מונטילי, שנבנה סביב 1820 על ידי האדריכל לואיג'י דה קמברי-דיני (Luigi de Cambray-Digny).
ברחבי הפארק ישנם עצים בני מאות שנים, כולל אלונים, אלון אנגלי (Quercus robur), אתרוגים, וערמונית הסוסים.
לקריאה נוספת

Isabella Lapi Bini, Le ville medicee. Guida Completa, Giunti, Firenze 2003.
Daniela Mignani, Le Ville Medicee di Giusto Utens, Arnaud, 1993.
חבורה פרו-סופית

חבורה פרו-סופית (ידועה גם בשם חבורה פרו- p) היא חבורה טופולוגית, בדרך כלל אינסופית, הבנויה מאבני בניין סופיות בדרך של גבול טופולוגי. חבורה פרו-סופית מאופיינת בכך שהיא קומפקטית (האוסדורף), ובלתי-קשירה לחלוטין. חבורת גלואה של כל הרחבת שדות היא פרו-סופית. כל חבורה פרו-סופית היא חבורה סופית-שאריתית (residually finite). עיקר המוטיבציה ללמוד על תכונותיהן של חבורות פרו-סופיות מגיעה מתורת־גלואה של הרחבות אינסופיות.
הגדרות

ההגדרות הבאות שקולות זו לזו:
חבורה טופולוגית היא פרו-סופית אם ורק אם היא גבול הפוך של מערכת פרויקטיבית של חבורות טופולוגיות סופיות (המצוידות בטופולוגיה הדיסקרטית).
חבורה טופולוגית היא פרו-סופית אם ורק אם היא בעלת תכונת האוסדורף, קומפקטית ובלתי-קשירה לחלוטין.
חבורה טופולוגית היא פרו-סופית אם ורק אם היא חבורת גלואה של הרחבת שדות כלשהי.
הגדרות > שקילות ההגדרות

2\Leftarrow 1
גבול הפוך של מערכת פרויקטיבית של חבורות טופולוגיות סופיות הוא תת-מרחב סגור של מרחב המכפלה שלהן. החבורות מצוידות בטופולוגיה הדיסקרטית, ולכן כל אחת מהן בלתי קשירה לחלוטין ובעלת תכונת האוסדורף. תכונות אלו עוברות למרחבי מכפלה, ובירושה לתת-מרחבים. מכאן שהגבול ההפוך הוא האוסדורף ובלתי-קשיר לחלוטין. בנוסף, כיוון שכל החבורות קומפקטיות (משום שהן סופיות), גם המכפלה שלהם קומפקטית (לפי משפט טיכונוף); תת-מרחב סגור של מרחב קומפקטי הוא קומפקטי בעצמו, ולכן הגבול ההפוך קומפקטי. מכאן שגבול הפוך במערכת פרויקטיבית של חבורות טופולוגיות סופיות הוא האוסדורף, קומפקטי ובלתי-קשיר לחלוטין.
3\Leftarrow 2
תהי G חבורה טופולוגית בעלת תכונת האוסדורף, קומפקטית ובלתי-קשירה לחלוטין. נתבונן בקבוצת הפונקציות הרציונליות שמקדמיהן בשדה מסוים, וקבוצת המשתנים שלהן היא  איחוד חבורות המנה של החבורה המקורית על-פי תת-החבורות הנורמליות והפתוחות שלה. החבורה המקורית פועלת על קבוצת פונקציות זו באופן טבעי, וניתן להתבונן בכל איבר שלה כאוטומורפיזם של קבוצת הפונקציות. בהתאם, ניתן להגדיר את החבורה המקורית כחבורת גלואה של הרחבת שדות - כאשר ההרחבה היא קבוצת הפונקציות, והשדה המקורי הוא שדה השבת של החבורה.
1\Leftarrow 3
חבורת גלואה מצוידת באופן טבעי בטופולוגית קרול (הקרויה על שם המתמטיקאי הגרמני וולפגנג קרול). טופולוגיה זו מוגדרת על ידי כך שאוסף חבורות גלואה ששדות השבת שלהן הם הרחבות נורמליות וסופיות של השדה המקורי מהווה בסיס מקומי של היחידה. כיוון שההרחבות סופיות, האינדקס שלהן בחבורה כולה סופי - ומכאן שחבורות המנה של החבורה המקורית מעליהן סופיות ודיסקרטיות. נקבע את יחס ההכלה בין ההרחבות כיחס סדר על חבורות המנה שלהן, ונקבל מערכת פרויקטיבית של חבורות סופיות עם הטופולוגיה הדיסקרטית. החבורה המקורית היא הגבול ההפוך במערכת.
דוגמאות

כל חבורה סופית היא באופן טריוויאלי חבורה פרו-סופית, אם נציידה בטופולוגיה הדיסקרטית.
כל חבורת גלואה המצוידת בטופולוגית קרול היא חבורה פרו-סופית. יתרה מכך, על ידי הסתמכות על טופולוגית קרול, ניתן להכליל את המשפט היסודי של תורת גלואה גם להרחבות ממימד אינסופי: ההתאמה המוגדרת במשפט נשמרת עבור תת-החבורות הסגורות של חבורת גלואה.
חבורת פרופר היא חבורה פרו-סופית, ומוגדרת כגבול ההפוך במערכת הפרויקטיבית הבנויה על חבורות המנה  \mathbb {Z} /n\mathbb {Z} , כאשר היחס ביניהן מוגדר באופן הבא:  n\geq m אם ורק אם  m|n.
לכל חבורה  G אפשר להגדיר את ההשלמה הפרו-סופית  {\widehat {G}} שהיא הגבול הפרויקטיבי של מערכת חבורות המנה הסופיות. אם חיתוך כל החבורות הנורמליות מאינדקס סופי ב- G הוא טריוויאלי, אז ההעתקה  \phi :G\rightarrow {\widehat {G}} משכנת את  G כתת-חבורה צפופה ב- {\widehat {G}}.
חבורה פרו-סופית G מקיימת את תכונת המניה השנייה אם ורק אם יש בה סדרה יורדת G_i של תת-חבורות נורמליות עם חיתוך טריוויאלי. בחבורה כזו אפשר להגדיר מטריקה: המרחק בין שני איברים הוא אחד חלקי הסדר של המנה האחרונה G/G_i שבה האיברים עדיין שווים. כל חבורה פרו-סופית נוצרת סופית מקיימת את תכונת המניה השנייה.
תת-חבורות

בקטגוריה של חבורות טופולוגיות, מורפיזמים הם כאלו השומרים על המבנה הטופולוגי, ולכן התמונה של מורפיזם היא תת-חבורה סגורה. בהתאם לכך, המונח "תת-חבורה" מתייחס בדרך כלל לתת-חבורה סגורה. כל תת-חבורה סגורה של חבורה פרו-סופית היא פרו-סופית, וכל חבורת מנה של חבורה פרו-סופית, ביחס לתת-חבורה נורמלית סגורה, היא חבורה פרו-סופית. גם המכפלה של חבורות פרו-סופיות היא פרו-סופית, והגבול ההפוך במערכת פרויקטיבית של חבורות פרו-סופיות (אפילו אם אינן סופיות) הוא חבורה פרו-סופית.
משפט נילסן-שרייר קובע שתת-חבורה של חבורה חופשית היא חופשית. תכונה זו אינה נכונה במלואה עבור חבורות פרו-סופיות. עם זאת, תת-חבורה (סגורה) של חבורה פרו-סופית חופשית היא חופשית, אם היא פתוחה, ובאופן כללי יותר אם היא תת-חבורה אמיתית פתוחה של תת-חבורה (סגורה) כלשהי; אם היא מכילה את תת-חבורת הקומוטטורים; ואם היא חיתוך אמיתי של שתי תת-חבורות נורמליות (סגורות) כלשהן.
לקריאה נוספת

Luis Ribes, Introduction to Profinite Groups and Galois Cohomology. Queen’s Papers in Pure and Applied Mathematics, Vol. 24, Queen’s University, Kingston, ON, 1999.
Michael D. Fried and Moshe Jarden, Field Arithmetic, 3rd Ed., Ergebnisse der Mathematik und ihrer Grenzgebiete. 3. Folge. A Series of Modern Surveys in Mathematics [Results in Mathematics and Related Areas. 3rd Series. A Series of Modern Surveys in Mathematics], vol. 11, Springer-Verlag, Berlin, 2005.
פרס דמידוב

| --- | --- |

 מדינה:  האימפריה הרוסית, רוסיה 
 תקופת הפרס:  1831–הווה (כ־193 שנים) 
 נקרא על שם:  פאבל ניקולאייביץ' דמידוב 
 
פאבל ניקולאייביץ' דמידוב, מייסד הפרס
פרס דמידוב (ברוסית: Демидовская премия) הוא פרס מדעי ברוסיה המוענק מדי שנה לחברי האקדמיה הרוסית למדעים. במקור הוענק הפרס בשנים 1832–1866 באימפריה הרוסית. הענקת הפרס חודשה על ידי ממשלת מחוז סברדלובסק של רוסיה, החל משנת 1993.
בגלגולו המקורי, היה פרס דמידוב לאחד מהפרסים המדעיים השנתיים הראשונים והמסורת שהוא הנהיג השפיעה גם על פרסים אחרים מסוג זה, כגון פרס נובל.
היסטוריה

בשנת 1831 הקים פבל דמידוב (אנ') נציג משפחת דמידוב המפורסמת, פרס מדעי על שמו. האקדמיה למדעים של סנט פטרבורג (כיום זו האקדמיה הרוסית למדעים) נבחרה לשמש כמוסד המעניק פרס זה. בשנת 1832 זכה נשיא האקדמיה למדעים של פטרבורג, סרגיי אוברוב, בפרס הראשון.
החל משנת 1832 ועד לשנת 1866 הוענקו על ידי האקדמיה 55 פרסים מלאים (בסכום של 5,000 רובלים כל אחד) ו-220 פרסים חלקיים. בין הזוכים היו מדענים רוסים בולטים רבים: ממציא ניתוח השדה וממציא שיטת איחוי הגבס בטיפול בשברים, ניקולאי פירוגוב; הימאי והגאוגרף אדם יוהאן פון קרוזנשטרן; יוצר הטבלה המחזורית של היסודות, דמיטרי מנדלייב; ממציא המנוע החשמלי השימושי הראשון, מוריץ הרמן יעקובי; ורבים אחרים.
החל משנת 1866, חצי יובל לאחר מות דמידוב ובהתאם לתנאי העזבון שלו, לא הוענקו פרסים נוספים.
בשנת 1993, ביוזמת סגן נשיא האקדמיה הרוסית למדעים גנאדי מסייאטס (אנ') ומושל מחוז סברדלובסק, אדוארד רוסל (אנ'), חודשה מסורת הענקת פרסי דמידוב. מאז, מוענק הפרס מדי שנה על הישגים יוצאי דופן במדעי הטבע ובמדעי הרוח. הזוכים נבחרים מקרב חברי האקדמיה הרוסית למדעים. בהתאם למסורת, בכל שנה בוחרת הקרן המדעית דמידוב שלושה או ארבעה אקדמאים שיזכו בפרס. הפרס כולל מדליה, דיפלומה ומענק של 10,000 דולר. טקס הענקת הפרסים מתקיים מדי שנה בארמון המושל של המחוז, ביקטרינבורג, רוסיה. זוכי הפרס גם מעבירים הרצאות באוניברסיטת אורל הממלכתית (אנ') (הרצאות אלו מכונות: הרצאת דמידוב).
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36 37 38 39 40 41 42 43 44 45 46 47 48 49 50 51 52 53 54 55 56 57 58 59 60 61 62 63 64 65 66 67 68 69 70 71 72 73 74 75 76 77 78 79 80 81 82 83 84 85 86 87 88 89 90 91 92 93 94 95 96 97 98 99 100 101 102 103 104 105 106 107 108 109 110 111 112 113 114 115 116 117 118 119 120 121 122 123 124 125 126  Лауреаты Демидовской премии (ברוסית). Russian Academy of Sciences. אורכב מ-המקור ב-19 בספטמבר 2012. נבדק ב-11 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Chaim Aronson, Norman Marsden (1983) A Jewish Life Under the Tsars: The Autobiography of Chaim Aronson, 1825–1888 Oxford Centre for Postgraduate Hebrew Studies, p.310
1 2 3   Евгению Примакову вручили Демидовскую премию (ברוסית). 7 בנובמבר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  "Demidov Prize Winners 2013". Russia-infocentre. נבדק ב-28 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "Full Member of RAS Oleg Nefedov was awarded the Demidov Prize". Royal Academy of Sciences. נבדק ב-11 בספטמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6  "Demidov Prize winners announced". Russkiy Mir Foundation. 23 בנובמבר 2016. נבדק ב-24 בספטמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "Presentation of the new laureates of the Demidov Prize, 2016" (ברוסית). Russian Academy of Sciences. נבדק ב-24 בספטמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4399763-6
נטלי גייזנברגר

| --- | --- |

 לידה:  5 בפברואר 1988 (בת 36) מינכן, גרמניה המערבית 
 מידע כללי
 מדינה:  גרמניה 
 משקל:  78 ק"ג 
 גובה:  1.83 מטרים
 www.geisenberger.de
 ספורט
 ענף ספורט:  לוז' 
 הישגים
 פרסים והוקרה:  Bayerischer Sportpreis (2022)  עלה הדפנה הכסוף 
 
נטלי גייזנברגר (בגרמנית: Natalie Geisenberger;‏ מינכן, 5 בפברואר 1988) היא שש פעמים אלופה אולימפית, תשע פעמים אלופת עולם וחמש פעמים אלופת אירופה גולשת לוז' גרמנייה. עם שש מדליות זהב ומדליות ארד אחת, היא האולימפית המצליחה ביותר בלוז'.
קורות חיים

בגיל שש עבר למיסבאך עם משפחתה. היא התוודעה למזחלות בגיל עשר. במהלך הקריירה הצעירה שלה זכתה ב-14 גביעי עולם לנוער ובשלוש אליפויות עולם לנוער, ולאחר מכן נכללה בנבחרת הגרמנית הבוגרת. בתחרות הראשונה שלו למבוגרים, ב-2007, זכתה במדליית כסף בגביע העולם באלטנברג (סכסוניה).
קריירה

ב-2010 זכתה במדליית ארד במגלשה אישית באולימפיאדת ונקובר (2010), וארבע שנים לאחר מכן, באולימפיאדת סוצ'י (2014), הצליחה לזכות באותו התחרות, והצליחה לנצח גם עם קבוצתה בשליחות המעורבת. באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018), היא זכתה שוב במדליית הזהב הן בתחרות האישית לנשים והן בשליחות המעורבת, כך גם באולימפיאדת בייג'ינג (2022) מה שהפך אותה לאלופה אולימפית שש פעמים, הישג ייחודי בהיסטוריה של הלוז' האולימפי לנשים.
בסך הכל יש לה שבע מדליות זהב, ארבע מדליות כסף וארד אחת מאליפיות העולם וזכתה בסך הכל חמש פעמים והגיע למקום השני שלוש פעמים באליפות אירופה.
הערות שוליים

↑  "הפרופיל שלה ב-FIL" (בגרמנית). fil-luge.org. נבדק ב-2018-02-15.
↑  "2018. תוצאות רשמיות של מתחרות נשים בלוז' באולימפיאדת החורף 2018" (PDF) (באנגלית). pyeongchang2018.com. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2018-02-16. נבדק ב-2018-02-15.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1234272318  VIAF: 970162238561613810002   WorldCat (עם VIAF): 970162238561613810002
פליסיאן דה סוסי

| --- | --- |

 לידה:  1807 ליל, צרפת 
 פטירה:  1880  (בגיל 73 בערך) פריז, צרפת 
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה
 מקום לימודים:  אקול פוליטקניק  École d'application de l'artillerie et du génie 
 צאצאים:  Félicien Henry Caignart de Saulcy 
 תרומות עיקריות
 חפירות בבעלבכ ובירושלים, זיהוי קברי המלכים בירושלים עם מלכים מקראיים שונים
 
אסטלת שיחאן - אסטלת אבן של אל מלחמה ממואב, שנמצא על ידי פליסיאן דה סוסי ב-1851 ומוצג כיום במוזיאון הלובר
תשריט מצדה ששירטט דה סוסי בשנת 1854
סרקופג שנחשף בקברי המלכים וצולם על ידי אוגוסט זלצמן ב-1854
לואי פליסיאן ז'וזף קניאר דֶה-סוֹסִי (בצרפתית: Louis Félicien Joseph Caignart de Saulcy;‏ 19 במרץ 1807 – 4 בנובמבר 1880) היה ארכאולוג צרפתי בן המאה ה-19 הידוע בזכות חפירותיו בבעלבכ ובירושלים, הנחשב לאחד מאבות הארכאולוגיה המקראית. דה סוסי היה מאבות הארכאולוגיה, בן זמנו ועמיתו של פרוספר מרימה, ידוע כיום בזכות חפירותיו באתרים שונים בירושלים, לרבות קברי המלכים, אך גם בזכות פרשנויות הנחשבות כיום ללא מדעיות שנתן לממצאיו, כגון זיהוי קברי המלכים בירושלים עם מלכים מקראיים שונים.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת

דה סוסי נולד בעיר ליל שבצרפת למשפחה אריסטוקרטית שמוצאה מגרנובל. הוא החל בלימודי מדעי הטבע ואנטומולוגיה בטרם פתח בקריירה צבאית שהייתה מסורת במשפחתו. כאשר הוצב, בשנת 1830 במחוז מרת ומוזל, החל את הקריירה שלו כארכאולוג בכך שחקר אתר רומי שהיה במקום. בשנת 1832 סיים את האקדמיה הצבאית במץ, ולאחר מכן החל ללמד הנדסה ומכניקה במץ.
דה סוסי גילה עניין בנומיסמטיקה ובשנת 1835 פרסם מחקר על המטבעות של בישופי מץ, שהוכרה כחשובה בתחומה, וביחד עם מחקרים נוספים בתחום הנומיסמטיקה שהובילו לצירופו, ב-1842 אל "Académie des Inscriptions et Belles-Lettres" מוסד אקדמי צרפתי שעסק בחקר העתיקות. ב-1840 מונה דה סוסי לאוצר מוזיאון הארטילריה בפריז.
מסעותיו המוקדמים

בשנת 1845 יצא דה סוסי למסע בארצות הים התיכון, בעקבות העניין שגילה בחקר העתיקות, הכתב העתיק והמטבעות העתיקים. הוא נסע לאיטליה, יוון, טורקיה ומצרים. בעקבות המסע פרסם מספר פרסומים העוסקים בכתב היתדות ובתרבות הפיניקים.
ב-1850 יצא למסע ארכאולוגי בלוויית בנו, שסיים את לימודיו במכללה. אל המסע הצטרפו מספר מלומדים נוספים, ביניהם אדואר דלסר שגילו עניין במסע ארכאולוגי אל אסיה הקטנה ארץ ישראל וסוריה. במסע זה החל בסדרת חפירות צפונית לירושלים באזור קברי המלכים, שם זיהה, בטעות את קברי דוד ושלמה. בינואר 1851 ביקר במצדה, וערך חפירות בכנסייה הביזנטית במקום, שם גילה פסיפס. דה סוסי הוא הראשון ששירטט מפה של מצדה והמחנות הרומים הסמוכים. לאחר מכן עלה אל הגליל ואל לבנון. במאי הגיע לבעלבכ וזיהה בטעות את המבנים שם כשייכים לתקופה הקדם רומית. לאחר מכן שב לאזור ים המלח וחיפש שם את שרידי חמש הערים המוזכרות במקרא. עם שובו לאירופה, ב-1853 פרסם את מסעו. עושר הפרטים המופיעים בספרו הותיר ספקנות רבה בלב הקוראים, שסירבו להאמין לממצאיו, עד כדי כך שהצלם אוגוסט זלצמן בילה שישה חודשים בארץ ישראל על מנת לצלם את השרידים שתיאר דה סוסי. היה זה יישום חדיש לזמנו של אמנות הצילום לצרכים ארכאולוגיים.
דה סוסי גילה עניין בפוליטיקה של זמנו, והיה ידידו של נפוליאון השלישי. משזה מונה לנשיא, ולאחר מכן לקיסר, בתקופת הקיסרות השנייה בצרפת, מונה דה סוסי לסנאטור בשנת 1859, אך המשיך בעבודתו המדעית. הוא ניהל חפירות בצרפת בחיפוש אחר העיר הרומית אלסיה, ופרסם ספר על מסעותיו של יוליוס קיסר בגליה.
מסעותיו האחרונים

באוקטובר 1863 יצא למסע נוסף, שוב בלוויית משלחת מדעית, לחפירת קברי המלכים וזאת בברכת הסולטאן אבדילאזיז. הוא מצא סרקופג ועליו הכתובת בעברית "צדה מלכתה" ובארמית "צדן מלכתא". כיום סבורים שזהו כינויה של הלני המלכה, אך דה סוסי סבר כי מצא את ארונה של אשת צדקיהו מלך יהודה. לאחר שנמצאו במקום עצמות אדם, העלה עליו את חמת הקהילה היהודית, שפנתה אל אישים כמשה מונטיפיורי, בני משפחת רוטשילד, ואדולף כרמיה, והפעילה קשריה אצל הממשל, והוא נאלץ להפסיק את עבודתו, אך הצליח לשלוח את הארון וממצאים נוספים לצרפת. הממצאים מוצגים כיום במוזיאון הלובר.
דה סוסי ניסה את כוחו במציאת לוחות הברית בהר נבו, וחקר בשנת 1863 את שרידי ארמון משפחת בני טוביה בעראק אל-אמיר בירדן.
לאחר שובו המשיך בפרסומים הנוגעים לתרבויות המזרח התיכון, ביניהם ספר העוסק בהתנגדות היהודית לרומים בתקופת המרד הגדול, ספר על הורדוס וניתוח כרונולוגי של ספר עזרא וספר ירמיה. ב-1869 יצא למסע אחרון אל המזרח התיכון.
שנותיו האחרונות

עם שובו ממסעו האחרון, הייתה צרפת לאחר תהפוכות מלחמת פרוסיה צרפת והתמוטטות הקיסרות השנייה. סוסי ליווה את הקיסר נפוליאון לגלותו באנגליה, אך לאחר שישה חודשי מגורים בארמון קמדן בקנט שב לצרפת, אך מצא כי הוא על סף פשיטת רגל. הוא נאלץ למכור את ספרייתו ואת אוסף המטבעות שלו. הוא המשיך במחקר ופרסם ספרים נוספים ביניהם מילון טופוגרפי לארץ ישראל, ומחקר על מטבעות ארץ ישראל. בנובמבר 1880 מת משבץ בפריז.
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, כרך ב', החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה והוצאת מסדה, ירושלים, 1970, עמ' 374
↑  יוסף ריבלין, ירושלים, המגיד, 27 בינואר 1864
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267539405171  PLWABN: 9810705209905606  BNE: XX1433845  BnF: cb12245110d (data)  CANTIC: a11478962  GND: 117619426  ICCU: SBLV250425  ISNI: 0000 0003 5707 0766  LCCN: n82074289  Léonore: 62595  NLG: 68260  NTA: 070187053  SNAC: w68n1vb2  SUDOC: 03118748X  VcBA: 495/166305  VIAF: 195673808   WorldCat (עם VIAF): 195673808
אוסה אופות

| --- | --- |

אופות, 2019
 לידה:  ניגריה ניגריה
 שם לידה:  נסאבאסי אופות
 השכלה:  המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה   אוניברסיטת דייטון
אוסה אופות (באנגלית: Nsé Ufot) היא פעילה, מארגנת קהילתית ומנכ"לית "פרויקט ניו ג'ורג'יה", מוסד ללא כוונת רווח לתמיכה בבוחרים ופעולות משפטיות, שהוקם על ידי סטייסי אברמס בשנת 2013. מאמצי ההתארגנות של אופות בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 בג'ורג'יה תרמו לכך שחבר האלקטורים של המדינה הלכו למפלגה הדמוקרטית. בשנת 2021 היא נבחרה לרשימת טיים 100 נקטס של מגזין טיים.
ביוגרפיה

אופות נולדה בניגריה וגדלה בדרום מערב העיר אטלנטה שבמדינת ג'ורג'יה בארצות הברית. אופות מציינת את חוויותיה כאזרחית אמריקאית כמניע למחויבותה להבטחת זכויות הבחירה. כשהייתה בת 14 היא שימשה כשליחה של בית הנבחרים בג'ורג'יה. היא למדה במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה ללימודי התואר הראשון שלה, שם קיבלה B.Sc בפסיכולוגיה בשנת 2002. לאחר מכן למדה בבית הספר למשפטים באוניברסיטת דייטון, שם קיבלה את תואר ה-J.D. שלה .
אופות החלה את דרכה כעורכת דין תאגידית לפני שהפכה ללוביסטית למען זכויות עובדים. היא הייתה עוזרת המנהל של האגודה הקנדית למורי האוניברסיטאות, איגוד הסגל הגדול ביותר בקנדה, ובהמשך שימשה כלוביסטית בכירה וקצינת יחסי ממשל של האגודה האמריקנית לפרופסורים באוניברסיטאות.
לאחר מכן היא הפכה למנכ"לית פרויקט ניו ג'ורג'יה, מוסד ללא כוונת רווח, שהוקם על ידי סטייסי אברמס כדי לחנך ולרשום מצביעים מקבוצות מיעוט אתניות בג'ורג'יה, והקרן הביצועית הנלווית לה, שתומכת ברפורמות להגברת המעורבות האזרחית של קהילות מיעוט אתניות. לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, פרויקט ניו ג'ורג'יה רשם מעל חצי מיליון אזרחי מדינת ג'ורג'יה להצבעה.
פרסים

40 מתחת לגיל 40, אגודת בוגרי המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה
טיים 100 נקסט, 2021
הערות שוליים

↑  "How Georgia's women of color beat voter suppression and saved democracy | Will Bunch". פילדלפיה אינקוויירר (באנגלית אמריקאית). 12 בנובמבר 2020. נבדק ב-2021-02-17. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "2021 TIME100 Next: Nsé Ufot". טיים. נבדק ב-2021-02-17.
1 2  "Nsé Ufot has ambitious goals for Georgia's voter rolls". The Fulcrum (באנגלית). 2020-01-24. נבדק ב-2021-02-17.
↑  "As she works to expand voting power, Nse Ufot brings art and culture to voting rights activism". Daily Kos. 14 ביוני 2019. נבדק ב-2021-02-17. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Turning Out the Vote in Georgia". הניו יורק טיימס (באנגלית אמריקאית). 2020-12-29. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-02-17.
↑  "Nseabasi Ufot, Psy 02". www.gtalumni.org (באנגלית). נבדק ב-2021-02-17.
↑  "Inside the New Georgia Project, the Stacey Abrams org that's trying to register every POC in the state". Mic (באנגלית). נבדק ב-2021-02-18.
↑  "Meet five women who helped get out the vote in Georgia with Stacey Abrams". TheHill (באנגלית). 2020-11-06. נבדק ב-2021-02-18.
↑  "Alumni Association Honors Three Sciences Grads in Inaugural 40 Under 40 List | School of Biological Sciences | Georgia Institute of Technology | Atlanta, GA | Georgia Institute of Technology | Atlanta, GA". biosciences.gatech.edu. נבדק ב-2021-02-18.
מוניקה אונגוראנו

מוניקה אונגוראנו (ברומנית: Monica Ungureanu; נולדה ב-9 בינואר 1988) היא ג'ודוקא רומנייה אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג.
קריירה

באפריל 2006 היא זכתה במדליה הראשונה שלה בתחרות מהסבב העולמי, כאשר זכתה במדליית ארד בתחרות 'World Cup Bucharest'.
אונגוראנו התחרתה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 והודחה בסיבוב הראשון לאחר הפסד לשרלין ואן סניק הבלגית.
באליפות אירופה 2016 שנערכה בקאזאן היא זכתה במדליית הארד בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג. היא הגיעה עד שלב חצי הגמר בו הפסידה לשרלין ואן סניק הבלגית ונשרה לקרב על מדליית הארד בו ניצחה באיפון את ולנטינה מוסקט האיטלקייה. באליפות אירופה 2017 אשר נערכה בוורשה, היא זכתה שוב במדליית הארד. היא הגיעה עד שלב חצי הגמר בו הפסידה לאירנה דולגובה הרוסייה. בקרב על מדליית הארד היא ניצחה את נועה מינצקר הישראלית.
זכיות בתחרויות מהסבב העולמי

| שנה | קטגוריה | עיר | מדינה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2014 | גראנד פרי | זאגרב | קרואטיה קרואטיה |
| 2014 | גראנד פרי | צ'ינגדאו | הרפובליקה העממית של סין סין |
| 2015 | גראנד סלאם | באקו | אזרבייג'ן אזרבייג'ן |
| 2016 | גראנד פרי | טביליסי | גאורגיה גאורגיה |
הערות שוליים

↑  פרופיל וסטטיסטיקות אודות הג'ודוקא באתר sports-reference.com
↑  מידע על הג'ודוקא באתר JudoInside.
ליליינטל נורמל-זגל-אפראט

ליליינטל נורמל-זגל-אפראט (בגרמנית: Lilienthal Normalsegelapparat) היה כלי טיס למטרת גלישה אווירית שפותח על ידי המהנדס הגרמני אוטו ליליינטל בשנת 1893.
בין השנים 1896–1893 יוצרו 10 יחידות בקיסרות הגרמנית.
ליליינטל היה האדם הראשון שתכנן ובנה גלשן אוויר שיכול היה לשאת אדם. בשל תרומתו הרבה בתחום זה והמידע הרב שצבר בחקירות שניהל, ליליינטל נחשב לאחד האישים המוכרים והמשפעים ביותר מבין החלוצים בתחום התעופה. כלי התעופה אותו המציא מוכר כיום כגלשון אוויר.
"ליליינטל נורמל-זגל-אפראט"

יוצרו 10 יחידות.
צוות: 1 טייס.
אורך: 5.30 מטר.
מוטת כנפיים: 6.70 מטר.
שטח כנפיים: 13.6 מ"ר.
משקל: 20 ק"ג (ריק).
מרווח קרקע מקסימלי (שהגיעו אליו על ידי ליליינטל): 250 מטר.
שליטה על ידי העברת משקל הטייס כמו בגלישה מטוסי זנב ניידים.
כנפיים מתקפלות (להקל את ההובלה).
בין השנים 1894 עד 1896 מחיר היחידה היה 500 גולדמרק.
תמונות

"ליליינטל נורמל-זגל-אפראט"
"ליליינטל נורמל-זגל-אפראט" (צולם בשנת 1895, הטייס: אוטו ליליינטל)
"ליליינטל נורמל-זגל-אפראט" (צולם בשנת 1895, הטייס: אוטו ליליינטל)
"ליליינטל נורמל-זגל-אפראט" (צולם בשנת 1895, הטייס: אוטו ליליינטל)
"ליליינטל נורמל-זגל-אפראט"
"ליליינטל נורמל-זגל-אפראט"
ראו גם

גלישה אווירית
דאון
דרוויצר גלייטר
ליליינטל בי-פלאן
לקריאה נוספת

Nitsch, Stephan. Vom Sprung zum Flug (From the jump to the flight). Berlin, Brandenburgisches Verlagshaus, 1991. ISBN 3-327-01090-0.Modified second edition: Die Flugzeuge von Otto Lilienthal. Technik - Dokumentation - Rekonstruktion. (The airplanes of Otto Lilienthal. Technique - Documentation - Reconstruction). Otto-Lilienthal-Museum Anklam, 2016. ISBN 978-3-941681-88-0.