פולמוס המשיחיות בחב"ד
המחנות בחסידות חב"ד > מתאר כללי

כאמור, מאז מחלתו ומותו של הרב מנחם מנדל שניאורסון, התגבשו בהדרגה שתי קבוצות בתוככי חב"ד מחוסרת האדמו"ר, שמתקיימת ביניהן מחלוקת עזה אודות היחס הנאות לשאלת משיחיותו של המנהיג המנוח.
הפלג הראשון מכונה "הזרם המרכזי", "הלא-משיחיסטי", "האנטי-משיחיסטי" (כינוי שעשוי להיות מיוחד לקיצוניים יותר במחנה) או "המתון", ובפי יריביו פשוט ה"אנטים". קבוצה זו שוללת כל עיסוק פומבי בעניין המשיחי, בעודה דבקה באידיאה החב"דית של קירוב הגאולה העתידה באמצעות הפצת התורה ודעת החסידות בציבור היהודי הרחב. הפלג השני, "המשיחיסטי", לא רק דוגל בכך שהרב שניאורסון הוא הגואל, אלא מפרסם בהתלהבות את הדבר בציבור הרחב, ורואה בהפצת אמונה זו את המפתח להבאת הישועה המקווה.
הלא-משיחיסטים שולטים בממסד החב"די ובארגונים הגדולים שסביבם התנהלה החצר בימי הרמ"מ וטרם הפילוג: "אגודת חסידי חב"ד העולמית", "מרכז לענייני חינוך" ומנגנון השלוחים, שפעיליו הפזורים בעולם אחראים על ייצוג התנועה כלפי חוץ. על פי רוב הם בני המשפחות החב"דיות הוותיקות, המשתייכות לחצר מזה דורות. הלא-משיחיסטים מסתמכים על הפעמים הרבות בהן התנגד רמ"מ בתוקף להצהרה כלשהי על כך שהוא הגואל, ומזכירים את נימוקיו כי הדבר פוגע בכבודה של חב"ד ומרחיק ממנה יהודים. את טענת המחנה האחר כי האדמו"ר המנוח ציווה לפרסם את הדבר, הם מבטלים כסילוף וכדעה משובשת. הלא-משיחיסטים בעלי נטייה שמרנית יותר מן המשיחיסטים, ותופשים את עצמם כשפויים והגיוניים. היחס מצדם למחנה האחר נע בין סובלנות מסויגת, עבור בהתעלמות וכלה בהתנגדות שערה. הנחרצים יותר מרבים להסביר שיריביהם מתוסכלים מכך שהאדמו"ר המנוח בחר בלא-משיחיסטים לשלוט במוסדות, ומתארים אותם כתמהונים, אלימים ואף כסובלים מבעיות נפשיות, המבזים את החסידות לעיני העולם.
המשיחיסטים, מנגד, מצויים יותר בשולי החסידות, ודריסת רגלם בממסד מועטה. הם נמנים לרוב על משפחות החוזרים בתשובה שהצטרפו לחב"ד בימי האדמו"ר המנוח ולאחר מכן: בישראל, ששיעור המשיחיים בה גבוה יותר מבכלל החסידות, הם נוטים להיות בני עדות המזרח, ומחוצה לה הם בדרך כלל יוצאי ברית המועצות או ישראל. אנשי פלג זה מתבססים בייחוד על דברי הרמ"מ בגל ההתלהבות של 1990–1992, ומפרשים את מעשיו לפני כן כעולים עמם בקנה אחד. המשיחיסטים רדיקלים ומוחצנים יותר מהלא-משיחיסטים, ואת האשמתם בידי יריביהם באי-מהוגנות ובשיגעון (מספר פעילים משיחיסטים קיצוניים הם אכן חולים פסיכיאטריים שהפעילו אלימות קשה) הם רואים בחיוב, כסימן לאותנטיות. מצדם, הם תוקפים את אנשי המחנה האחר בעוון צביעות, שקרים והעדפת תדמיתם על פני נאמנות למנהיג. לטענתם, ה"אנטים" יודעים היטב כי רמ"מ הכריז על משיחיותו בגלוי, אך מסתירים זאת.
המשיחיסטים קלים לזיהוי: הם מכריזים "יחי" בתפילה, מציגים את "דגל המשיח" הצהוב, אותו עונדים רבים כסיכה על דש חליפתם, ומשמיעים סיסמאות כמו "הרבי חי וקיים". הם משקיעים מאמצים אדירים בהפצת אמונתם בקרב הציבור היהודי הרחב, ואף בקרב לא-יהודים, ומעודדים את הפוגשים בהם לערוך מחוות כמו קריאת "יחי אדוננו". הם עורכים טקסים שהתקיימו בחיי רמ"מ, כמו חלוקת דולרים בעלי תכונות נסיות בשמו, כאילו לא חל שינוי מאז מותו, ומחנכים לכך שהוא שולט בעולם ומסוגל להעניק ברכות שונות כמו פוריות או פרנסה. רבניהם מפרסמים מדי פעם פסקי דין לפיו רמ"מ הוא המשיח, ומצהירים כי הגאולה בעיצומה.
קהילות חב"דיות המזוהות במובהק עם המשיחיסטים מונות בראש ובראשונה את צפת. בישראל, ריכוזיהם מצויים באזורים מרוחקים מוכי עוני, בהם מתגוררים החוזרים בתשובה המהווים את עיקר המחנה: בת ים, קריית מלאכי, קריית שמואל, נוף הגליל, עפולה עילית וגבעת אולגה. בחו"ל, בה המשיחיזם כאמור נדיר יותר, מונטריאול שבקנדה אף היא נחשבת למשיחיסטית. מאידך, קהילות הידועות כאנטי-משיחיות במופגן כוללות את פיטסבורג, דטרויט ולוס אנג'לס שבארצות הברית, וישנם מעט מאוד משיחיסטים בבריטניה.
אף כי חב"ד לא התפלגה לגמרי, שתי הקבוצות מקיימות סביבות חברתיות נפרדות במידת-מה. ברמת אמצעי התקשורת, "שיחת השבוע" הוא עלון בית-הכנסת הלא-משיחיסטי, ו"שיחת הגאולה" הוא עלונם של המשיחיסטים. הללו מחזיקים בנוסף מגוון אדיר של פרסומים, כמו כתב-העת "בית משיח", שגונה על ידי הזרם המרכזי. בתחום החינוך, מוסדות משיחיסטיים כוללים בין היתר את ישיבת חב"ד צפת ואת תלמוד התורה הגדול "אהלי תורה" בקראון הייטס. מתקיימים מחנות קיץ נפרדים לילדים, כמו קעמפ "אורו של משיח" המשיחיסטי.
אף שבשיח הפנימי של החסידות, בתקשורת ובאקדמיה מרבים להתייחס למשיחיסטים וללא-משיחיסטים כפלגים מובחנים, זוהי הכללה גסה משהו: מדובר במחנות רחבים ומטושטשים שקשה למיין במדויק. בתוככי חב"ד מתקיימות למעשה תתי-קבוצות ברורות ומגובשות יותר, כגון ה"צפתים", המזוהים עם הישיבה בעיר, ממעוזי המשיחיסטים. הן מבחינה השקפתית והן מבחינה קהילתית-חברתית, מתקיים רצף החוצה את ההבדלים בין שני המחנות.
כך, אף על פי שמשפחות חב"דיות יסרבו תכופות להשתדך ביניהן על רקע השתייכותן, במקרים רבים באותה משפחה יש משיחיסטים ושאינם. מוסדות החינוך לבנות מוסיפים להיות משותפים לשני הזרמים, גם בשל קשיים ארגוניים בפיצול. בעוד שהמשיחיזם מזוהה בהחלט עם החוזרים בתשובה המתגוררים בפריפריה הישראלית, מאמינים מובהקים בו מתגוררים בקהילות הגדולות של הזרם המרכזי, וחלקם רבנים חשובים שם. במרכזי האוכלוסייה הוותיקים בכפר חב"ד וקראון הייטס ישנה השפעה משיחיסטית ניכרת על המוסדות וההנהגה. קשה אף לתאר את מערכות הטקסים המשיחיסטיות, הכרוכות בהנכחה חזקה של דמות האדמו"ר המת, כנבדלות בבירור ממנהגי יתר חב"ד, ולו משום שבכל החסידות מטופחת הערצה כלפי אישיותו, וזכרו נשמר בקפידה ומונחל לדור הצעיר, שלא הכירו. לדוגמה, בעוד שהמשיחיסטים הם הכח המניע מאחורי מיזם "אגרות קודש", המעודד תקשורת לכאורה עם רמ"מ המת על ידי תחיבת פתקא עם שאלה לדף אקראי בספריו ואז קריאת הטקסט שם כתשובה, גם בני הזרם המרכזי משתמשים באמצעי זה.