stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ירושלים שבלב

| --- | --- |

 סינגל בביצוע אברהם פריד
 מתוך האלבום כמה טוב שנפגשנו
 יצא לאור:  2015
 סוגה:  ישראלי
 שפה:  עברית
 אורך:  3:47
 כתיבה:  תומר הדדי ואברהם פריד
 לחן:  תומר הדדי
 הפקה:  יובל סטופל 
 
ירושלים שבלב הוא שיר ישראלי על העיר ירושלים, מתוך האלבום "כמה טוב שנפגשנו" של הזמר החסידי-אמריקאי אברהם פריד.
השיר

פריד ביצע לראשונה את השיר במופע "ירושלים בלב" במסגרת אירוע הקיץ השנתי של עיתון בשבע בבריכת הסולטן בשנת 2015 מול כ-7,000 משתתפים, שם אירח גם את קובי אפללו וישי ריבו.
מילות השיר נכתבו על ידי אברהם פריד והיוצר תומר הדדי שהלחין את השיר. הסינגל הופק על ידי יובל סטופל.
השיר זכה לפרסום רב ולהצלחה במגזר הדתי והחרדי. הוא נבחר לשיר השנה החסידי לשנת תשע"ה ברדיו קול ברמה ולשיר השנה של רדיו קול חי והיה מהשירים המושמעים בתחנות אלו, בעיקר בתוכניות סופי שבוע.
ב-2020 זכה השיר במקום השני במצעד שירי ירושלים מכל הזמנים לכבוד יום ירושלים, ששודר בכלי התקשורת ואתרי האינטרנט החרדיים.
הערות שוליים

↑  יאיר טוקר, ‏שיר השנה החסידי: "ירושלים שבלב" של פריד; זמר השנה: עוזיה צדוק, באתר כיכר השבת, 30 בספטמבר 2015
↑  ישראל פרייא, בתום משדר ענק ודרמטי: יש זוכים בתחרות המוזיקה היהודית תשע"ה של 'קול חי'! אתר רדיו קול חי, 1 באוקטובר 2015
↑  לדוגמה יאיר טוקר, ‏המצעד: אלו השירים הכי מושמעים ברדיו החרדי, באתר כיכר השבת, 28 במאי 2015
↑  דוד קליגר, שיר לירושלים: גלריית ענק מהמופע אתר רדיו קול חי, 24 במאי 2020
| אברהם פריד |
| --- | --- | --- |
| אלבומים | אף יהודי לא ישאר מאחור • זה הזמן • תנו שבח • קץ לגלות • מלווה מלכה • מעגל השנה 2 • אנחנו מוכנים • מעגל השנה 3 •   אדרבה • אוצרות יהודיים (שני חלקים, כל אחד ביידיש ובעברית) • שטר התנאים • ברכה והצלחה • האפ קאזאק • חזק! • ניגון הבעש"ט • יחיד ורבים • אבינו מלכנו • בין כך ובין כך • הלהיטים הגדולים • יענקל יענקל • אוסף להיטי העשור • רצוננו לראות את מלכנו • א מחייה •  אוצר של יראת שמיים • כמה טוב שנפגשנו • פרויקט רילקס עם אברהם פריד (שני חלקים) • Good Old Days • אברהם פריד בהופעה חיה בישראל (אלבום כפול) |  |
| סינגלים | עלה קטן שלי • כי הרבית • כמה טוב שנפגשנו • ירושלים שבלב • הנני בידך • אחים בנפש • עובר מה שעובר • אבא • אוטוטו • בצורת • רצוננו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: f1d12841-dd9e-43b4-971c-34bff900ee93
סמואל הנטינגטון (מושל אוהיו)

סמואל ה. הנטינגטון (באנגלית: Samuel H. Huntington;‏ 4 באוקטובר 1765 –  8 ביוני 1817) היה משפטן אמריקאי שכיהן כמושל אוהיו השלישי בשנים 1808–1810.
ראשית חייו

סמואל הנטינגטון נולד בקובנטרי שבמושבת קונטיקט. הוא היה אחיינו, ובמשך בנו המאומץ, של סמואל הנטינגטון, מושל קונטיקט ה-18 והנשיא הרביעי של הקונגרס הקונטיננטלי.
הנטינגטון למד במשך שנה בדארטמות' קולג'. לאחר מכן הוא עבר לייל קולג', שאת לימודיו שם הוא סיים ב-1785. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בקונטיקט. ב-1801 הוא עבר לאוהיו יחד עם רעייתו חנה ובניהם הקטנים והתיישב בקליבלנד, אז כפר קטן.
קריירה

הנטינגטון היה נציג מחוז טרומבול לוועידת החוקה הראשונה של אוהיו. לאחר מכן הוא נבחר כשופט בבית המשפט העליון של אוהיו, ולאחר שנה הוא החליף את ריטרן ג'. מגז הבן כשופט הראשי. בתפקיד זה הוא כיהן עד שב-1808 הוא נבחר כמושל אוהיו. תקופת כהונתו כמושל הייתה סוערת, וכללה את הדחתם של שני שופטים על נקיטה בעקרון של ביקורת שיפוטית (הנטיגטון עצמו היה מודח מאותה סיבה, אלמלא היה נבחר כמושל), העברת בירת המדינה מזיינסוויל לצ'יליקות'י, וההחלטה לסיים את כהונתם של כל השופטים המכהנים. הנטינגטון לא התמודד לכהונה נוסת כמושל, ובחר להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך הפסיד לתומאס וורת'ינגטון.
הנטינגטון היה חבר הבונים החופשיים, וב-1809 הוא שימש כנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של אוהיו.
מותו

סמואל הנטינגטון נפטר בפיירפוינט הרבור שבאוהיו ב-8 ביוני 1817. הוא נטמן בבית הקברות אברגרין שבפיינסוויל, אוהיו.
הערות שוליים

1 2  "Samuel Huntington". Ohio Historical Society. Archived from the original on July 16, 2012.
↑  "Grand Lodge of Ohio – 1809 – Samuel Huntington"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1177748096  ISNI: 0000 0000 3182 0205  LCCN: n97001805  SNAC: w6pv6rqf  VIAF: 63285523   WorldCat (עם VIAF): 63285523
תקיפת המטכ"ל הסורי

תקיפת המטכ"ל הסורי היא תקיפה אווירית בלב דמשק שנערכה ב-9 באוקטובר 1973, היום הרביעי של מלחמת יום הכיפורים, על ידי חיל האוויר הישראלי.
רקע

בימים הראשונים של מלחמת יום הכיפורים היה מצב כוחות צה"ל בחזיתות חמור וחיל האוויר נדרש לרכז מאמץ ולסייע בתקיפת שטף כוחות הקרקע המצרי והסורי שזרמו לחזית ולהשהות את המשימות המתוכננות של השמדת סוללות טילי קרקע אוויר הדרושות ליצירת חופש פעולה באוויר. בימים אלה הועלה החשש שירדן תצטרף למלחמה ותפתח חזית שלישית (כפי שהיה במלחמת ששת הימים), או שתשלח חיל משלוח שיתקוף את ישראל תוך חבירה לצבא סוריה מצפון. מלבד הקושי בחזית, שיגר הצבא הסורי במשך שלושה לילות רקטות פרוג ככל הנראה עקב כישלון ניסיונותיהם של מטוסים סוריים לפגוע במטרות בעומק ישראל. התקפת רקטות הפרוג גרמו לנפגעים ולנזק. כתוצאה ממטח פרוגים בבסיס חיל האוויר רמת דוד נהרג טייס סקייהוק ונפצעו חיילים נוספים. כן נפלו רקטות פרוג על יישובים סמוכים כגון מגדל העמק וקיבוץ גבת.
לפיכך החליטה ממשלת ישראל, חרף הצורך הדחוף בסיוע אווירי לכוחות הקרקע, ליזום תקיפה אווירית נגד מטרה אסטרטגית וסמלית בעומק סוריה, להרתיע בכך את המלך חוסיין מהצטרפות למלחמה, ולאותת לסוריה כי המשך הלחימה עתיד לגבות ממנה מחיר כבד, וכי שיגור רקטות הפרוג הוא חריגה מכללי המשחק במלחמה. סגן הרמטכ"ל דאז, ישראל טל, העיד לימים כי מטרת התקיפה הייתה גם לערער משמעותית את נחישות הסורים להוסיף ולהילחם, נוכח המצב הקשה של כוחות צה"ל בחזית הצפון.
לאחר התלבטות בין מספר יעדים אסטרטגיים בעומק סוריה הוחלט לתקוף את בניין המטה הכללי ואת מפקדת חיל האוויר השוכנים בלב דמשק, והמוקפים במערך הגנה אווירית צפוף מאוד וכן את תחנת הכוח באל-חמה, הסמוכה לדמשק. בתחילה התנגדה לכך ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר, מחשש שישראל תצטייר בעולם כמי שתוקפת מרכזי אוכלוסייה אזרחית, אולם לבסוף אישרה את התקיפה לנוכח המרחק המספיק בין המפקדות לבין בנייני המגורים הסמוכים, שמקטין את הסיכוי לפגיעה באזרחים.
בבוקר יום התקיפה השמיד חיל האוויר מכ"ם גילוי אווירי בג'בל ברוך שבלבנון, ששימש את חיל האוויר הסורי, ובכך איפשר תכנון נתיב כניסה בטוח יותר שחוצה את גבול סוריה-לבנון מזרחה לכיוון דמשק.
מהלך התקיפה

המשימה הוטלה על טייסת 119 ("טייסת העטלף"). רס"ן ארנון לבושין (לימים לפידות), סגן מפקד טייסת העטלף, פיקד על שתי רביעיות מטוסי הפנטום מן הטייסת שהוקצו למשימה. המטוסים המריאו בשעה 11:30 מבסיס תל נוף וטסו צפונה בגובה נמוך מעל הים התיכון, כדי לחמוק מהמכ"ם הסורי. עקב תקלה טכנית אחד המטוסים חזר לבסיסו. המטוסים פנו מזרחה מעל לבנון בדרכם לדמשק. מזג האוויר היה מעונן מאוד אך המוביל לבושין, למרות דממת האלחוט, הודיע בקשר למבנה על המשך ביצוע המשימה למרות העננות הכבדה והמשיך בטיסה בגובה נמוך תחת העננים תוך הסתמכות על הידע המדויק של חברי המבנה של צורת הקרקע, אותה למדו היטב מתצלומי אוויר טרם המבצע. השביעיה חצתה את גבול לבנון סוריה וביצעה איגוף כך שהגיעה לדמשק מכיוון דרום-מערב. המבנה הגיע ליעד מבלי שהתגלה בשעה 12:00. לבושין, המוביל, גילה שבאזור היעד עננות מעטה, המאפשרת זיהוי המטרה ותקיפתה. כל מטוס בתורו נסק לגובה 6,000 רגל, צלל אל המטרה והטיל עליה מטען של כחמישה טון פצצות. סך הכל הוטלו כ-35 טון פצצות בזו אחר זו שגרמו לנזק כבד לקומות העליונות של מבנה המטכ"ל הסורי ולנזק חלקי למפקדת חיל האוויר. כן נפגע מבנה הטלוויזיה ומבנה מרכז האומנויות הסובייטי.
במהלך התקיפה פתחו הסורים באש נ"מ כבדה על הכוח התוקף, ושני מטוסים נפגעו קשה. האחד (מספר שלוש במבנה) הצליח לצאת ממרחב דמשק אך לבסוף התרסק בשטח סוריה. במהלך הנטישה נהרג הטייס סרן דב (דובי) שפיר, והנווט סגן יעקב יעקובי נפל פצוע בשבי. המטוס השני (מספר חמש במבנה) יצא מהתקיפה כששני מנועיו עולים באש. בהמשך אחד ממנועיו התפוצץ אך הצוות החליט על אף הסיכון להמשיך בהטסתו לכוון לבנון במטרה להקטין את סיכויי הנפילה בשבי. לבסוף הצליח טייסו רס"ן עמרי אפק להמשיך בטיסה עד להנחתתו בבסיס רמת דוד כשהוא בוער וללא בלמים. המטוס נבלם על רשת הביטחון בקצה המסלול. חמשת המטוסים האחרים נחתו ברמת דוד.
בזמן התקיפה היו בקומות התחתונות של מפקדת חיל האוויר חמישה טייסים ישראלים שנפלו בשבי, שהעידו לאחר מכן ש"דלתות נעקרו מעוצמת ההדף". החוקרים הסורים היו בטוחים שצה"ל ידע היכן השבויים ממוקמים ונזהר שלא לפגוע בהם ואף חקרו אותם בחשד שהצליחו להעביר מידע על מיקומם מתוך הכלא.
תוצאות התקיפה

המטכ"ל הסורי ומפקדת חיל האוויר עברו לאתר חלופי.
הסורים דווחו על 26 אזרחים הרוגים ועל 117 פצועים והודיעו כי הפילו ארבעה מטוסים תוקפים. הסובייטים דווחו על 30 הרוגים במרכז התרבות ובהם מספר דיפלומטים. שגריר ברית המועצות באו"ם גינה בחריפות את ההתקפה וכינה אותה "ברברית".
בעקבות התקיפה ותקיפות אחרות של יעדים אסטרטגיים, הסורים הקצו כוחות נ"מ להגנה בעומק סוריה ודיללו את כוחות הנ"מ הצפופים שבחזית.
מלך ירדן לא פתח בחזית שלישית, אך סייע לסורים באמצעות חיל משלוח ששלח.
הסורים לא שיגרו שוב רקטות פרוג לעבר ישראל.
טיסה זו נחשבת לאחד מעשרת האירועים המכוננים של חיל האוויר.
לאחר התקיפה

לאחר התקיפה הוטל על חיל האוויר לבצע תקיפות נוספות במטרות אסטרטגיות בעומק סוריה. המשימות הוטלו על טייסות הפנטום של חיל האוויר: טייסת 107 ("אבירי הזנב הכתום"), טייסת 201 ("האחת") וטייסת 69 ("הפטישים"). מבנה נוסף בן שמונה פנטומים מטייסת 107 שבחצרים נשלח לתקוף את בניין המטכ"ל הסורי אך מוביל המבנה, מפקד הטייסת יפתח ספקטור לא זיהה פתיחה בעננות הכבדה שמעל ליעד. ספקטור הודיע על ביטול המשימה וביקש לקבל משימת תקיפה אחרת. המבנה נשלח לתקוף טור שריון סורי בחושנייה. המבנה בן 12 פנטומים מטייסת 69, שנודע לו על תנאי הטיסה הקשים והעננות הכבדה במהלך טיסתם בשמי ישראל, הופנה למטרות חלופיות. רביעיית מטוסי הפנטום מטייסת 201, שאותה הוביל רון חולדאי, תקפה תחנת כוח באזור דמשק. כן הותקפו ב-10 באוקטובר תחנות הכוח בקאנטינה ובאולהמה שסיפקו כ-78% מתצרוכת החשמל בסוריה וששיקומן ארך ארבעה חודשים, והדבר הביא לפגיעה ממשית בכלכלה הסורית. בנוסף הותקפו שדות תעופה מרוחקים ששימשו לנחיתת מטוסי הרכבת האווירית הסובייטית, מפקדות עורפיות, מצבורי דלק (על ידי חיל הים) ועוד.
רס"ן ארנון לבושין (לפידות) הטייס במטוס המוביל זכה בעיטור המופת על ביצוע התקיפה. הנווט במטוס המוביל, סגן ליאור אלעזר, שהיה שותף להחלטה להמשיך במבצע, זכה בצל"ש הרמטכ"ל.
ראו גם

אירועי מלחמת יום הכיפורים
לקריאה נוספת

מירב הלפרין, אהרון לפידות, חליפת לחץ - דפים בספר הטיסות של חיל האוויר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000, הפרק "הפצצת המטכ"ל הסורי", עמ' 157–161
יצחק שטייגמן, מוכרחים להמשיך לנגן - חיל האוויר הישראלי במלחמת יום הכיפורים, מודן הוצאה לאור, 2023, הפרק "9 באוקטובר - תקיפת המטכ"ל ומפקדת חיל האוויר בדמשק", עמ' 225–231.
הערות שוליים

↑  עפר שלח, "המגש והכסף", הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2003, עמוד 32.
↑  יפתח ספקטור,"רם וברור", ידיעות ספרים, 2007, עמוד 258, "איך לבושין הצליח להגיע לדמשק ולפגוע במטכ״ל הסורי נודע לי ממנו עצמו, ורק אחרי המלחמה. היה בינינו הבדל קטן שעשה את הכול. הנתיב שקיבלה 'העטלף' היה שונה מעט מהנתיב שלי, מרחק של כמה קילומטרים הצדה. אך במקום שבו הם טסו - יד המקרה - היה פתח נאה והם עברו בו. 'לא הייתה לי שום בעיה להגיע למטרה,' סיפר לי ארנון לאחר זמן. אכן, בחיים יש גם מזל".
↑  שי לוי, דרך עננים נגד אש הגיהנום - תקיפת המטכ"ל הסורי, אתר ""פז"ם", ‏ 06.10.2011, ארנון לבושין: "התקרבנו אל דמשק, ומלמעלה היא נראתה לנו כעיר-כפר גדולה. חשתי את השקט באוויר. קשה להסביר את האווירה הזאת. התכוונו להגיע לתקיפה בהפתעה והצלחנו. חלפנו על פני עמדת נ"מ, שסובבה את הקנים ולא הספיקה לירות. טיל כתף מסוג 'סטרלה' חלף באוויר בסמוך למטוס שלי, והמשיך הלאה. זהו. עכשיו אנחנו בדיוק מעל היעד. נכנסתי ראשון ליעף ושאר המבנה בעקבותיי. ההפתעה הייתה מושלמת. הסירנות אינן פועלות לפני שהפצצה הראשונה פוגעת בלב המחנה. הפאנטומים מטילים את הפצצות בזו אחר זו. הפגיעות מדויקות. ממבני המטכ"ל עולה עשן שאי-אפשר לטעות בו".
↑  עשרת האירועים שעיצבו את דמותו של חיל האוויר
↑  יפתח ספקטור,"רם וברור", ידיעות ספרים, 2007, עמוד 257, "עוד אני מחפש בייאוש איזה חור, איזה חור בעננים, שיציל אותי... אבל אין שום חור ואין פתרון. שוב צריך להחליט בטיסה הזאת. אני שומע את קולי מדבר ברדיו, והוא קר וענייני. 'אסקוט, דובק, לאחור סוב'."
↑  יפתח ספקטור,"רם וברור", ידיעות ספרים, 2007, עמוד 261.
↑  יפתח ספקטור,"רם וברור", ידיעות ספרים, 2007, עמוד 259.
↑  עיטור המופת שהוענק לרס"ן ארנון לפידות (לבושין), מתוך אתר "בעוז רוחם" של אכ"א.
↑  צל"ש הרמטכ"ל שהוענק לסגן ליאור אלעזר, מתוך אתר "בעוז רוחם" של אכ"א.
מבנים ברובע הדיפלומטי בדמשק לאחר תקיפת חיל האוויר
גאורג מיכאליס

גאורג מיכאליס (בגרמנית: Georg Michaelis;‏ 8 בספטמבר 1857 – 24 ביולי 1936) היה מדינאי גרמני ששימש בתפקיד קנצלר גרמניה בין 14 ביולי 1917 ל-31 באוקטובר 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה. מיכאליס היה הראשון שאינו בן למשפחת אצולה ששימש בתפקיד קנצלר גרמניה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

מיכאליס נולד ב-8 בספטמבר 1857 בהיינאו שבפרובינציית שלזיה הפרוסית, וגדל בפרנקפורט על האודר. הוא למד משפטים באוניברסיטת ברסלאו, באוניברסיטת לייפציג ובאוניברסיטת וירצבורג מ-1876 עד 1884, וקיבל תואר דוקטור למשפטים. בין השנים 1885–1889 הוא חי ועבד בטוקיו, יפן כפרופסור למשפטים בבית הספר למשפטים של החברה למדעי גרמניה.
לאחר שובו לגרמניה עבד בשירות הציבורי הפרוסי. בשנת 1909 הוא מונה לתת-שר האוצר הפרוסי בברלין. בשנת 1914, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא קיבל לידיו את ניהול משרד התבואה של הרייך, שהיה אחראי על ניהול התבואה במהלך המלחמה. בפברואר 1917 קודם לתפקיד נציב המדינה הפרוסית לאספקת מזון.
ביוגרפיה > קנצלר גרמניה

לאחר שהרייכסטאג והפיקוד העליון (OHL) אילצו את התפטרותו של תאובלד פון בתמן-הולווג ב-13 ביולי 1917, הפך מיכאליס כמועמד המפתיע הן לקנצלר גרמניה והן לראש ממשלת פרוסיה. מפקד הצבא פאול פון הינדנבורג הסכים כי מועמדות מיכאליס מקובלת על הצבא. מיכאליס ביקר ב-OHL בכמה הזדמנויות בתפקידו כתת-שר האוצר הפרוסי והממונה על אספקת המזון, כאשר התנהגותו הנוקשה עשתה רושם טוב על קציני המטה.
מיכאליס תואר כ"הקנצלר הבורגני הראשון של גרמניה", שכן הוא היה האדם היחיד שאינו בעל תואר אצולה שכיהן כקנצלר במהלך 400 שנות השלטון של בית הוהנצולרן בפרוסיה וגרמניה. אבל כוחות המטה הכללי הגרמני נותרו בשליטה מאחורי הקלעים.
ב-19 ביולי העביר הרייכסטאג את החלטת השלום של ארצברגר ל"שלום ללא סיפוחים או פיצויים", לאחר שנאום הקנצלר "פיחת" את ההחלטה. חוסר יכולתה של הממשלה להטיל פיקוח על עליית המחירים, הדרישות להעלאת שכר, שביתות וכאוס כלכלי גובר, הניעו את "המקבעים הפוליטיים" לקראת השתלטות צבאית על מושכות השלטון. הקייזר רצה קנצלר שיוכל לנהל את הרייכסטאג, ואילו הצבא רצה קנצלר שיביא ל"שלום גרמני". ב-14 באוגוסט 1917 עמד מיכאליס בראש ועידת קרויצנאך השנייה שדנה בגורלה של אלזס-לורן.
באוגוסט הוביל מרד הצי בווילהלמסהאפן להוצאות להורג. מיכאליס האשים את הסוציאליסטים ברייכסטאג בתקווה לפצל את הקואליציה, אבל הרייכסטאג דרש את התפטרותו. ב-24 באוקטובר 1917 נפגשו הליברלים הלאומיים שלוש מפלגות סוציאליסטיות בקואליציה ייצוגים עם הקייזר והמליצו לו להחליף את מיכאליס בגאורג פון הרטלינג.
מיכאליס נשאר בתפקידו עד ה-1 בנובמבר 1917, אז נאלץ להתפטר לאחר שספג ביקורת בשל סירובו להתחייב על ידי אישור החלטה שהתקבלה על ידי הרייכסטאג בעד שלום ללא סיפוח או פיצויים. מיכאליס ניסה לשמור על תפקידו כראש ממשלת פרוסיה, אך ללא הצלחה שכן הרוזן הרטלינג קבע כי לא ניתן להפריד בין שני התפקידים.
ביוגרפיה > אחרית חייו

מ-1 באפריל 1918 עד 31 במרץ 1919 שימש כ-Oberpräsident של פרובינציית פומרניה  הפרוסית. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, הוא שיתף פעולה עם מועצת העובדים והחיילים המקומית. למרות זאת, הממשלה הנשלטת על ידי סוציאליסטים פרוסים החליפה אותו במהרה.
מיכאליס עבד בתחומי הלובינג הכלכלי, בארגוני סטודנטים, בסינוד של הכנסייה האוונגליסטית של האיחוד הישן-פרוסיה והפך לחבר במפלגת העם הלאומית הגרמנית המלוכנית / שמרנית הלאומית (DNVP). ב-1921 פרסם את זיכרונותיו, "Für Staat und Volk. Eine Lebensgeschichte".
גאורג מיכאליס נפטר ב-24 ביולי 1936 בבאד סארוב, ברנדנבורג בגיל 78.
מרכז תפוצה

אזורי תפוצה עיקריים של ביות יצורים בעולם (צבועים בשחור).
מרכז תפוצה הוא אזור גאוגרפי אשר בו קבוצה של יצורים חיים עברו ביות, או שגדלים באופן טבעי בבר. לדעת חוקרים רבים, מרכז התפוצה בדרך כלל זהה למרכז השונות הגנטית.
מקורות גנטיים של צמחים מאזורים אלו משמשים במטרה לאתר קרובי בר של גידולי תרבות, וכן לטיפוח ולזיהוי גנים בעלי חשיבות חקלאית (לדוגמה כמקור לגנים דומיננטיים לעמידויות למחלות). מידע על מרכזי התפוצה של מיני צמחים חשוב גם במטרה למנוע אובדן גנטי כתוצאה מהכחדתם של אקוטיפים וקווים מסורתיים וכתוצאה מהרס בתי גידול. שימור מאגרים גנטיים אפשרי בעזרת שימורם של זרעים בבנקי גנים, או שמירה של המינים בבית גידולם הטבעי.
מרכזי ואווילוב הוגדרו על ידי ניקולאי ואווילוב כאזורים גאוגרפיים בהם החל ביות צמחים. ואווילוב קבע שצמחים לא בויתו באופן מקרי אלא באופן מכוון באזורי מרכזי התפוצה.
ראו גם

גידולי חקלאות לא מנוצלים
צמחי תרבות מסורתיים
גזעי בר של צמחי תרבות
תחום תפוצה
פארו

ערך זה עוסק בעיר בפורטוגל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
פארו (בפורטוגזית: Faro) היא עיר בדרום פורטוגל. אוכלוסיית העיר מונה כ-42,000 נפשות (וכ-58,000 באזור המטרופוליני כולו). העיר היא בירת מחוז אלגרבה.
היסטוריה

אזור העיר פארו של היום יושב לראשונה בתקופת האבן הקדומה. בסוף התקופה הפרהיסטורית היה באתר יישוב קבע בשם אוסונובה, יישוב חשוב בתקופת הכיבוש הרומאי. החל מהמאה ה-3 הייתה ביישוב בישופות. עם כיבוש האזור על ידי המורים במאה ה-8 אוסונובה שמרה על מעמדה כעיירה החשובה ביותר בקצה הדרום-מערבי של חצי האי האיברי. במאה ה-9, תחת השם "סנטה מריה", הפכה לבירת נסיכות מקומית ונבנו סביבה ביצורים. מאוחר יותר שמה של העיירה הפך ל"הארון", על שם מנהיג מוסלמי מקומי, ומכאן שמה הנוכחי, פארו.
במהלך המאה ה-13 המורים גורשו מהאזור על ידי אפונסו השלישי, מלך פורטוגל, ובפארו החל להתרכז המנהל של מחוז אלגארבה. בשנת 1596 רוברט דברו, רוזן אסקס השני בזז את העיר ואת הספרייה המפורסמת של הבישוף של פארו. הספרים שבזז דברו הועברו לאנגליה וכיום הם מוחזקים באוניברסיטת אוקספורד.
היסטוריה > יהודי פארו

בסוף המאה ה-15 ובמשך המאה ה-16 יהודים רבים ברחו מפורטוגל בשל האינקוויזיציה. במאה ה-18 המרקיז של פומבל, שהיה שר הממלכה בממשלתו של ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל, הזמין את היהודים לחזור למדינה על מנת לעזור לשקם את הכלכלה שקרסה לאחר רעידת האדמה בליסבון. כ-60 משפחות התיישבו בפארו והקימו שם קהילה חשובה ובה שני בתי כנסת, ובית קברות שהשתמר עד היום.
הרב אברהם ביג'אג'ו שימש במהלך המאה ה-19 כרב וכשוחט הקהילה. הקהילה נכחדה במהלך המאה ה-20 בשל הגירת צעירים לערים הגדולות. בעיר קיים מוזיאון המספר על תולדות היהודים באזור.
אקלים ותיירות

אזור פארו הוא האזור החם ביותר בפורטוגל. בחורף הטמפרטורה לא יורדת מתחת ל-0 מעלות צלזיוס ובקיץ הטמפרטורה מגיעה עד 35 מעלות. האקלים החם, החופים היפים והשמש הפכו את אזור פארו לאתר נופש פופולרי. מדי שנה מגיעים למקום כ-5 מיליון תיירים (בעיקר תיירות פנים אירופית).
ערים תאומות

מרוקו טנג'יר, מרוקו (מ־1944)
ארצות הברית הייוורד, קליפורניה, ארצות הברית (מ־1965)
גינאה ביסאו בולאמה, גינאה ביסאו (מ־1978)
ספרד הוולבה, ספרד (מ־1985)
ספרד מאלגה, ספרד (מ־1986)
כף ורדה פראיה, כף ורדה
הערות שוליים

↑  Bem-vindo aos Censos 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566894205171  BNE: XX457846  BnF: cb16739339v (data)  GND: 4334689-3  LCCN: n84112336  LNB: 000300516  MusicBrainz: 3b3dd19e-c7aa-46f5-9f1c-ced53f6d52e8  NARA: 10037830  SUDOC: 185053378  VIAF: 150146607   WorldCat (עם VIAF): 150146607
הגדה קיבוצית לפסח

עטיפת הגדה של פסח בנוסח קיבוצי בהוצאת שיטים – מכון החגים של התנועה הקיבוצית
הגדה קיבוצית היא כינוי כולל לשלל הגדות של פסח שיצאו בהוצאות מחודשות ושונות מההגדה האורתודוקסית המסורתית, ונקראו במהלך ליל הסדר, בעיקר (אך לא רק) בחוגי התנועה הקיבוצית בארץ ישראל.
רקע היסטורי

בקרב אנשי היישוב החדש בארץ ישראל, בעיקר מתקופת העלייה השנייה ואילך, היו רבים שהגיעו מבתים משכילים וציונים, ואחרים שהיו בעלי אוריינטציה חלוצית. אצל חלק גדול מהם החליפה הזהות כיהודים וכציונים לאומיים את זיקתם לדת היהודית, ורובם היו חילונים. עם זאת, היוו ליל הסדר וההגדה של פסח מרכיב בעל משמעות גם בזהות הציונית החילונית. בקיבוצים בעיקר הובן הצורך להתחבר לשורשים המסורתיים של העם היהודי, אם כי באופן שונה. אנשי רוח בתנועת העבודה ובתנועה הקיבוצית בפרט, דוגמת ברל כצנלסון ואחרים, הבינו כי לא ניתן לחולל את המהפך הציוני-חלוצי החילוני ללא שימור הסמלים התרבותיים והמורשת ארוכת השנים. היה ברור לחלוצים מייסדי היישוב החדש בארץ ישראל, כי יש לשמר את חגי ישראל וחלק מהמסורות תוך הוצאת משמעותם האמונית. הם שמרו על החגים ועל הסמלים, תוך כדי עיקור הקשרם המקורי ויציקת תכנים חדשים, שהתאימו לדעתם לתקופה ולצרכיה, ולערכים שהם רצו להקנות לעם.
ההגדה הקיבוצית נחשבה כאחד המיזמים הגדולים בהתאמת ושינוי המורשת הציונית לצורכי ציונות המתחדשת.
מאפיינים

בתנועה הקיבוצית נכתבו מספר "הגדות קיבוציות", בעלות הבדלים פנימיים. לכולן הייתה אוריינטציה ציונית עם דגש על החקלאות ואהבת הטבע, ובמקביל הייתה חילונית. לפיכך הושמט בה חלקו של האל וקיומן של מצוות, והודגשו בה חלקים אחרים מהסיפור המקראי ומהמסרים העולים ממנו. הגדות אלו אמנם מבוססות על ההגדה של פסח המסורתית, והמבנה שלהן דומה, אך מופיעים בהם גם טקסטים ואיורים חדשים, ובראשם אזכורים לאירועים מן האקטואליה של היהדות והציונות במאה העשרים, ראיית היציאה "מעבדות לחירות" באור הציונות המתחדשת, וכן הדגשת חג הפסח כחג חקלאי המסמל את האביב.
המצווה העיקרית שאותה ראו מנסחי ההגדה הקיבוצית לפסח לנגד עיניהם היא "והגדת לבנך"; לפיכך ההגדה בנויה באופן שמספר אכן את סיפור יציאת מצרים, אך גם את סיפור הגאולה הציונית. כך לדוגמה, בהגדה שיצאה לאור בקבוצת מעלה החמישה בשנת תש"ט, מוזכרים בפתח ההגדה הצבעת האו"ם בעד מדינה יהודית ומנגד - פזורי ישראל שטרם עלו אליה.
ברוב ההגדות הקיבוציות הופיעו קטעים משיר השירים (בהתאמה למנהג לקרוא במגילה זו מיד לאחר ליל הסדר בשל התייחסותה לעונת האביב). לצידם, הוקראו שירים של לאה גולדברג, אברהם שלונסקי ואחרים. הביצועים המוזיקליים בוצעו על ידי חברי המשק או על ידי להקות זמר מקומיות שהוקמו במיוחד, ושהתכוננו רבות למועד ההופעה. בחלק מהמקומות היה שימוש בנעימות המסורתיות, אך נוצרו גם לחנים ייחודיים. "סדר הפסח של קיבוץ יגור" מאת יהודה שרת, לדוגמה, היא יצירה מוזיקלית שבוצעה בהמשך באולמות הקונצרטים.
בתחום הגרפי נעשו בהגדות הקיבוציות איורים חדשניים, ששימרו מצד אחד את המסורות היהודית, אך מצד שני הדגישו נושאים אחרים או שינו את המוקד. לדוגמה, באיורים של "ארבעת הבנים" צוירו הבנים כחלוצים.
היו מקרים בהם לא אוירו, ובחלקם אף הושמטו לגמרי, חלקים שונים שלא התאימו לרוח התנועה. סוגיית "ארבעת הבנים" כולה, למשל, הושמטה מהגדת פסח של קיבוצי "השומר הצעיר" מאחר שלדעת החברים הצגת הנושא פגעה בערכים שונים כגון שוויון חברתי.
ההגדה הקיבוצית נוסח יגור

הגדה זו נערכה לראשונה בשנת 1935 על ידי המלחין ומנצח הקהילות יהודה שרת בקיבוץ יגור, תוך התבססות מסוימת על נוסחים מסורתיים ועל סדר פסח שהתעצב עוד קודם לכן על ידי חברים כמשה כרמי, משה שרת ושלום פוסטולסקי בקיבוץ עין חרוד, בתוספת לחניו של יהודה שרת לביצוע מקהלתי של קטעים מן התנ"ך ושל משוררים עבריים חדשים כמו חיים נחמן ביאליק..
כאמור, "סדר הפסח של קיבוץ יגור" של יהודה שרת, הפכה ליצירה מוזיקלית שבוצעה בהמשך באולמות הקונצרטים. לחנו של פוסטולסקי לשיר "עבדים היינו", במקור מתוך הגדת עין-חרוד/יגור, נפוץ כיום בחגיגות הפסח בישראל, והוקלט בין השאר על-ידי יהורם גאון, עוזי חיטמן ואביהו מדינה.
נוסח מאוחר יותר של הגדת יגור נערך בשנת 1985 בהוצאת הקיבוץ המאוחד תחת השם "הגדה של פסח - נוסח ישראלי קיבוצי", ונכון לשנת 2012 הודפס ב-23 הדפסות. הוא נפוץ בעיקר אצל קיבוצי הקיבוץ המאוחד ויוצאיהם.
הגדת מעפילי עתלית (קיבוץ הזורע)

הגדת מעפילי עתלית - "עבדים היינו לפרעה בגרמניה" היא עוד אחת ההגדות שהיו המשך למסורת ההגדות הקיבוציות המהוות פירוש חילוני אקטואלי להגדה המסורתית. בשנת 1940 נכלאה במחנה המעצר בעתלית קבוצת צעירים שברחו מגרמניה הנאצית על סיפונה של האוניה "הילדה" ונתפסו על ידי הבריטים. עם התקרב חג הפסח החל מנחם רביב, לימים חבר קיבוץ הזורע, לכתוב מחדש את ההגדה בגרמנית, תוך פירוש מחדש של הטקסט המסורתי והתאמתו לאירועי הבריחה מגרמניה, העלייה לארץ, השבי בידי הבריטים והחלום הציוני. רודא ריילינגר, צייר ואמן, ולימים גם הוא חבר קיבוץ הזורע, אייר את ההגדה שתורגמה מגרמנית לעברית. לערב הסדר התאספו כ-40 חברים מארגוני ורקלויטה והשומר הצעיר שהיו במחנה, וקראו את ההגדה שחוברה, חלקה בעברית וחלקה בגרמנית, לתדהמתם של שומרי המחנה הערבים והבריטים.
ההגדה הקיבוצית בעריכת אריה בן-גוריון

אריה בן-גוריון, חבר בית השיטה, הוביל בשנות ה-70' המאוחרות מהלך של עריכה מחודשת של ההגדה הקיבוצית, כך שמצד אחד היא תבטא את החדשנות-המסורתית של ההגדות הנזכרות ומצד שני תהיה נאמנה לליבת ההגדה המסורתית כפי שגובשה בתקופת המשנה בפרק י' במסכת פסחים.
בלב החידוש של הגדה קיבוצית זו, עומד מדרש 'ארמי אבד אבי' התופס מקום מרכזי במסכת פסחים במשנה: כידוע, ההוראה בפרק י' במסכת זו היא "לדרוש את הפרשה כולה", המסתיימת בפסוק "ויביאנו אל המקום הזה, ארץ זבת חלב ודבש". בעוד ההגדה המסורתית שהתפתחה בימי הביניים נמנעה מלדרוש את הפסוק הזה מהסיבה הפשוטה שנבואתו עוד לא הוגשמה, ובניגוד לרפורמים שבמאה ה-19 נהגו לדרוש עד לאמצע הפסוק: "ויביאנו אל המקום הזה", שהרי זו תמצית תפיסתם האנטי-לאומית שראתה בארץ ישראל עניין של העבר הרחוק ולא של ההווה ועוד פחות מכך של העתיד. "ויביאנו אל המקום הזה", כלומר כל מקום בו יושבים יהודים, הנה ההגדה הקיבוצית הזו שהושפעה מהצלחת הציונות, הביאה בטקסט את כל הפסוק המסיים את 'ארמי אבד אבי'.
אוספים של הגדות קיבוציות

ישנם מספר אוספים של הגדות קיבוציות. אוסף מרכזי אחד נמצא ביד יערי. ואילו אוסף נוסף, מעזבונו של גדעון אלעד מקיבוץ חצרים, של הגדות אלטרנטיבית הכולל גם הגדות קיבוציות נמצא בספריית ארן לכתבים מיוחדים באוניברסיטת בן-גוריון.
ראו גם

הגדות לא-מסורתיות
הגדה של פסח
לקריאה נוספת

צבי שוע (פאוסט), עורך ראשי: אל ארץ חדשה אתה עובר - ההגדה הקיבוצית של פסח ותולדותיה, הוצאת שיטים, מכון החגים, 2011
אריה בן-גוריון, אלה זבולון, דב מיזל, מה נשתנה -הארות על הגדה של פסח קיבוצית, הוצאת ברית התנועה הקיבוצית, תשל"ט.
יובל דניאלי, יוצאים בחודש האביב: פסח ארצישראלי בהגדות מן הקיבוץ, הוצאת יד בן צבי, ירושלים, 2004.
טלי תמיר, רות שלוס, המשכן לאמנות, עין חרוד, 2006.
טלי תמיר, שמואל כץ: ימי הדיו, הוצאת המשכן לאמנות, עין חרוד, 2013.
רון ברטוש, שרגא ווייל: אמן בחברה, 1952-1947, הוצאת ברוש, תל אביב, 2015.
גדעון עפרת, משה פרופס: לקראת אמנות עברית, הוצאת גלריה קינג דייוויד, תל אביב, 2003.