stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פומרן (אוניית מערכה, 1905)
היסטוריית שירות

פומרן הוזמנה תחת שם החוזה "O", כתוספת חדשה לחוזק המספרי של הצי. היא הונחה ב-22 במרץ 1904 במספנת AG Vulcan בשטטין. במקור היא הייתה אמורה להיות מושקת ב-19 בנובמבר 1905, אך מפלס המים בנמל היה נמוך מדי. כתוצאה מכך, לא ניתן היה להשיק את האונייה עד 2 בדצמבר. אוברפרזידנט (הנציב העליון) של פומרניה, הלמוט פון מלצאן, נשא את נאום ההשקה. ביולי 1907 הועברה פומרן לקיל שם התקינו את הסוללה הראשית שלה של ארבעה תותחים בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ'). היא נכנסה לשירות ב-6 באוגוסט; במהלך ריצת המהירות שלה, היא הגיעה ל-19.26 קשרים (35.67 קמ"ש), מה שהפך אותה לאוניית המערכה פרה-דרדנוט המהירה ביותר בעולם.
פומרן שובצה בשייטת אוניות המערכה השנייה של צי הים הפתוח לצד אחיותיה, והחליפה את אוניית המערכה קורפירסט פרידריך וילהלם, אם כי לא הייתה מוכנה לחלוטין לשירות פעיל עד 11 בנובמבר. פומרן השתתפה בתמרוני צי בפברואר 1908 בים הבלטי ובאימוני צי נוספים מול הלגולנד בחודשים מאי-יוני. ביולי הפליגו פומרן ושאר הצי לאוקיינוס האטלנטי כדי לערוך שייט אימונים גדול. הנסיך היינריך לחץ לשייט כזה בשנה הקודמת, בטענה שהוא יכין את הצי למבצעים מעבר לים וישבור את המונוטוניות של האימונים במימי גרמניה, אם כי המתיחות עם בריטניה על מרוץ החימוש הימי האנגלו-גרמני המתפתח הייתה גבוהה. הצי עזב את קיל ב-17 ביולי, עבר דרך תעלת הקייזר וילהלם לים הצפוני, והמשיך לאוקיינוס האטלנטי. הצי חזר לגרמניה ב-13 באוגוסט, ותמרוני הסתיו השנתיים נמשכו מ-27 באוגוסט עד 12 בספטמבר. מאוחר יותר באותה שנה סייר הצי בערי החוף בגרמניה כחלק ממאמץ להגדיל את התמיכה הציבורית בהוצאות הצי.
השנה שלאחר מכן - 1909 - עקבה כמעט באותו דפוס. שייט נוסף לאוקיינוס האטלנטי נערך בין 7 ביולי ל-1 באוגוסט, ובדרך חזרה לגרמניה, צי הים הפתוח התקבל על ידי הצי המלכותי הבריטי בספיטהד. בסוף השנה הפך ויצה-אדמירל הנינג פון הולצנדורף למפקד צי הים הפתוח. כהונתו כמפקד הצי התאפיינה בניסויים אסטרטגיים, בשל האיום המוגבר של הנשק התת-ימי האחרון, וכיוון שאוניות המערכה מסדרת נסאו היו רחבות מכדי לעבור דרך תעלת הקייזר וילהלם. בהתאם לכך, הצי הועבר מקיל לווילהלמסהאפן ב-1 באפריל 1910. במאי 1910, הצי ביצע תרגילי אימון בקטגט, בין נורווגיה לדנמרק. אלה היו בהתאם לאסטרטגיה של הולצנדורף, שחזתה למשוך את הצי המלכותי למים הצרים בקטגט. הפלגת הקיץ השנתית יצאה לנורווגיה, ואחריה התקיים אימון צי, שבמהלכו נערכה סקירת צי נוספת בדנציג ב-29 באוגוסט. בסוף השנה יצא שייט אימונים לאזור הבלטי.
במרץ 1911 ערך הצי תרגילים בסקאגרק ובקטגט. פומרן ושאר הצי קיבלו ביוני ויולי שייטות של הצי הבריטי והאמריקאי בקיל. תמרוני הסתיו של השנה היו מוגבלים לים הבלטי ולקטגט. סקירת צי נוספת נערכה במהלך התרגילים עבור משלחת אוסטרו-הונגרית שביקרה, שכללה את הארכידוכס פרנץ פרדיננד ואדמירל רודולף מונטקוקולי. באמצע שנת 1912, עקב משבר אגאדיר, שיט הקיץ יצא לאזור הבלטי רק כדי להימנע מחשיפת הצי במהלך תקופת המתיחות המוגברת עם בריטניה וצרפת. פומרן נטלה חלק בכמה חגיגות לציון חמישים שנה לאירועים ממלחמת שלזוויג השנייה. הראשון, ב-17 במרץ, התקיים בשווינמינדה, ביום השנה לקרב יאסמונד, השתתף בטקסים בזונדרבורג ב-2 במאי 1914 כדי לחגוג את יום השנה ה-50 לקרב דיבל.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

ביולי 1914, כשבועיים לאחר רצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד בסרייבו, פומרן הייתה עם צי הים הפתוח במהלך הפלגת הקיץ השנתית שלו לנורווגיה. כתוצאה מהמתח הבין-לאומי הגובר, השייט נקטע והצי הגרמני חזר לווילהלמסהאפן עד 29 ביולי. בחצות הלילה ב-4 באוגוסט הכריזה בריטניה מלחמה על גרמניה בשל הפרת הנייטרליות של בלגיה. פומרן נשארה עם צי הים הפתוח לאורך השנתיים הראשונות של המלחמה הימית. עם פרוץ המלחמה פרס הפיקוד הגרמני את השייטת השנייה במפרץ הגרמני כדי להגן על חופי גרמניה מפני מתקפה גדולה של הצי המלכותי שהגרמנים שיערו כי היא קרובה. פומרן וחברותיה לשייטת הוצבו בפתח האלבה כדי לתמוך בכלי השיט בשירות הסיור במפרץ.
לאחר שהתברר שהבריטים לא יתקפו את צי הים הפתוח, החלו הגרמנים בסדרה של מבצעים שנועדו לפתות החוצה חלק מהצי הגדול הבריטי המעולה מבחינה מספרית ולהשמידו. הצי הגרמני התכוון לכפות קרב מכריע בחלקו הדרומי של הים הצפוני לאחר השגת שוויון כוחות גס. פומרן ושאר שייטת אוניות המערכה השנייה הצטרפו אז לצי הים הפתוח כחלק מתמיכת אוניות המערכה בסיירות המערכה בקבוצת הסיור I שהפגיזו את סקרבורו, הרטליפול וויטבי ב-15–16 בדצמבר 1914. הצי הראשי פעל מרחוק כתמיכה בכוח סיירות המערכה של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר בזמן שפשטה על ערי החוף. בערב 15 בדצמבר הגיע הצי למרחק 10 מיילים ימיים (19 ק"מ) משייטת מבודדת של שש אוניות מערכה בריטיות. עם זאת, התכתשויות בין מסכי המשחתות היריבות בחושך שכנעו את מפקד הצי הגרמני, ויצה-אדמירל פרידריך פון אינגנול, שכל הצי הגדול פרוס לפניו. בהוראת וילהלם השני להימנע מקרב אם הניצחון לא היה בטוח, פון אינגנול הפסיק את הקרב והפנה את צי הקרב חזרה לכיוון גרמניה.
שתי גיחות צי חסרות תוצאה התרחשו ב-17–18 וב-21–23 באפריל 1915. שלישי התרחש ב-17–18 במאי, והרביעי התרחש ב-23–24 באוקטובר. ב-24–25 באפריל 1916, פומרן ואחיותיה הצטרפו לדרדנוטים של צי הים הפתוח כדי לתמוך בסיירות המערכה, שעליהם הוטל שוב לבצע פשיטה על החוף האנגלי. במהלך הדרך אל המטרה, מוקש פגע בסיירת המערכה זיידליץ. היא נותקה כדי לחזור הביתה, ושאר הספינות המשיכו במשימה. עקב ראות לקויה, סיירות המערכה ערכו הפגזה קצרה של נמלי ירמות' ולואוסטופט. המבצע הופסק במהירות, מה שמנע מהצי הבריטי להתערב.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > קרב יוטלנד

ויצה-אדמירל ריינהרד שר, המפקד החדש של צי הים הפתוח, תכנן מיד גיחה נוספת לים הצפוני, אך הנזק לזיידליץ עיכב את המבצע עד סוף מאי. ב-31 במאי, בשעה 02:00 CET, סיירות המערכה של היפר יצאו לכיוון הסקאגרק, ואחריהם שאר צי הים הפתוח כעבור שעה וחצי. פומרן נשארה מוקצית לשייטת אוניות המערכה השנייה, שהייתה ממוקמת בחלקו האחורי של הטור הגרמני ובפיקודו של קונטר-אדמירל פרנץ מאובה. במהלך "הריצה צפונה", ציווה שר על הצי לרדוף אחרי שייטת אוניות המערכה החמישית הבריטית במהירות שיא. אוניות המערכה מסדרת דויטשלנד האיטיות יותר לא יכלו לעמוד בקצב הדרדנוטים המהירות יותר ונקלעו במהירות לפיגור. עד השעה 19:30, הצי הגדול הגיע למקום ועימת את שר עם עליונות מספרית משמעותית. הצי הגרמני נפגע קשות מהנוכחות של אוניות המערכה מסדרת דויטשלנד האיטיות יותר; אם שר יורה לפנות מיידית לכיוון גרמניה, הוא יצטרך להקריב את הספינות האיטיות יותר כדי לשפר את סיכויי בריחתו.
שר החליט להפוך את מסלול הצי בפנייה בו זמנית, תמרון שחייב כל יחידה בקו הגרמני לפנות 180° בו זמנית. כתוצאה מפיגור, האוניות של שייטת אוניות המערכה השנייה לא יכלו להתאים למסלול החדש בעקבות הפנייה, ולכן פומרן וחמש האוניות האחרות של השייטת היו ממוקמות בצד המנותק של הקו הגרמני. מאובה שקל להזיז את ספינותיו לחלק האחורי של הטור, אחרי הדרדנוטים של שייטת אוניות המערכה השלישית, אך החליט נגד זה כשהבין שהתנועה תפריע לתמרון של סיירות המערכה של היפר. במקום זאת, הוא ניסה להציב את ספינותיו בראש הטור.
מאוחר יותר בערב היום הראשון של הקרב, סיירות המערכה של קבוצת הסיור I הלחוצות קשות נרדפו על ידי הבריטים. פומרן ושאר מה שנקרא "ספינות חמש דקות" באו לעזרתם על ידי הפלגה בין שייטות סיירות המערכה המנוגדות. פומרן לא יכלה לזהות מטרות בחושך, אבל כמה מאחיותיה יכלו, אף על פי שהירי שלהן לא היה יעיל. סיירות המערכה הבריטיות קלעו מספר פגיעות על הספינות הגרמניות, כולל אחת על פומרן עם פגז 12 אינץ' (30.5 סנטימטרים) שנורה על ידי אינדומיטבל, ואילץ אותה לצאת מחוץ לטור. מאובה הורה לפנות 8 נקודות דרומה כדי להתנתק מהבריטים, והם לא עקבו אחריהם.
בשעה 3:10 בבוקר 1 ביוני, פומרן טורפדה על ידי המשחתת הבריטית אונסלאוט. לפחות טורפדו אחד, ואולי שניים, פגע בספינה ופוצץ את אחד ממחסני התחמושת של תותח 17 ס"מ. פיצוץ אדיר שבר את הספינה לשניים. הירכתיים התהפכו ונשארו לצוף במשך לפחות 20 דקות עם המדחפים שלה מזדקרים באוויר. הנובר, האונייה שהייתה ממש מאחורי פומרן, נאלצה לצאת מחוץ לטור כדי להימנע מתאונה. כל הצוות של פומרן, שכלל 839 קצינים ומלחים נהרגו כשהספינה טבעה. היא הייתה אוניית המערכה היחידה, פרה-דרדנוט או דרדנוט, בכל הצי שהוטבעה ביוטלנד; אובדנה, יחד עם נקודות התורפה של הפרה-דרדנוטים ששרדו, הניעו את שר להשאיר אותם מאחור במהלך הגיחה בין 18 ל-19 באוגוסט 1916. עיטור החרטום של הספינה, שהוסר עם פרוץ המלחמה ביולי 1914, נשמר באנדרטת הצי לאבו.
תרשים של אוניות המערכה מסדרת דויטשלנד
פומרן לפני המלחמה
מפות המציגות את התמרונים של הצי הבריטי (כחול) והגרמני (אדום) ב-31 במאי – 1 ביוני 1916
פתיל השהיה

פתיל השהיה בוער
פתיל השהיה (באנגלית: Delay Safety Fuse) הוא חבל דק ומיוחד המשמש לפיצוץ מטעני חומר נפץ לאחר זמן השהיה.
הפתיל עשוי משלוש שכבות:
שכבה פנימית של ליבה לבנה מכותנה.
מסביב לליבה יש ציפוי של אבק שרפה שחור.
בשכבה שלישית חיצונית יש ציפוי בד לבן דק שמצופה בלכה.
קוטר הפתיל כ-6 מ"מ והוא מיוצר בדרך כלל בסלילים באורך של כ-20 מטרים, אותו חותכים לפי הצורך.
מהירות הבעירה של הפתיל – 1 ס"מ בשנייה. כלומר 60 סנטימטרים בדקה.
הפעלתו – על ידי מצת שמורכב על קצה הפתיל ונסגר עליו בעזרת צבת צימות, או על ידי גפרור, מצית או אמצעי הצתה אחר. כאשר מכינים להצתה עם גפרור, חותכים את הפתיל באלכסון.
היסטוריה

המידע הראשון על שימוש בפתיל השהיה להפעלת מטעני נפץ הגיע מסין והוא מהמאה העשירית לספירה.
פתיל ראשוני זה היה עשוי מגליל נייר דק שמולא באבק שרפה. הוא שימש להצתת זיקוקים. שיטה ישנה זו קיימת עד היום בפירוטכניקה מודרנית.
ראו גם

פתיל רועם
קית' רנסום-קהלר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 בפברואר 1876 דייטון (קנטקי), ארצות הברית 
 פטירה:  27 באוקטובר 1933 (בגיל 57) אספהאן, איראן 
 שם לידה:  Nannie Keith Bean 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השקפה דתית:  הדת הבהאית 
 
קית' רנסום-קהלר (באנגלית: Keith Ransom-Kehler‏; 14 בפברואר 1887 – 9 באוקטובר 1933) הייתה בהאית ממוצא אמריקאי, שמונתה על ידי שוגי אפנדי להיות ידי אמונת האל, והיא נחשבת למרטירית האמריקאית הראשונה בדת הבהאא'ית.
קורות חייה > ילדות

נולדה עם השם נאני קית' בין (Nanie Keith Bean) בדייטון שבקנטקי וחיה עם משפחתה באזור קינקינטי עד שנת 1889. בשנה זו, משפחתה עברה למעגן סיינט ג'וזף-בטון שבאזור דרום-מערב משיגן, שם אביה נחשב לחלוצי הבנייה והפיתוח של האזור לאור הבאת טכנולוגיות חדשות למקום.
קורות חייה > משפחה

בשנת 1901 בגיל 25 קית' התחתנה עם צייר בשם ראלף רנסום וחיה זמן מה בפריז בשל לימודיו. בשנת 1907 קית' ילדה את בתה ג'וליה אך כשנה לאחר מכן בעלה נפטר ממחלת השחפת. בשנת 1910 קית' התחתנה בפעם השנייה עם ג'יימס האוורד-קהלר ובהמשך נכנסה גם להיריון, אולם העובר נולד כשהוא מת ולבסוף לקית' וג'יימס לא היו ילדים משותפים. השניים חיו לא מעט זמן בפריז, שם ככל הנראה קיץ' למדה בפעם הראשונה על הדת הבהאא'ית. ב-1923 קית' התאלמנה שוב ומאותו הרגע התפנתה להשקיע זמן רב יותר בדת הבהאא'ית. קית' החליטה לשמור על כל שמות המשפחה שלה ולכן נקראת קית' רנסום-קהלר.
קורות חייה > השכלה

למדה ב-Bartholomew English and Classical School בקינקינטי ובהמשך למדה בבית הספר Miss Grant’s School שבשיקגו. קית' למדה במכללת ואסר שבמדינת ניו-יורק ובשנת 1898 סיימה את לימודי התואר הראשון שלה בפסיכולוגיה של ילדים. ב-1904 קיץ' כבר סיימה את לימודי התואר השני במכללת אלביון שבמישיגן, והחלה ללמד ספרות אנגלית במישיגן.
קורות חייה > חברות בארגוני נשים

לאחר שקית' התחתנה בפעם השנייה היא זכתה למעמד חברתי גבוה ויצרה קשרים עם אנשים משפיעים. במסגרת קשרים אלו קית' הפכה לחברה בארגון הליגה הבינ"ל לנשים לשלום וחירות, וכן בארגון הנשים בנות המהפכה האמריקאית.
פעילותה במסגרת הדת הבהאא'ית

קית' פגשה את בהאא'-אללה בלונדון בשנת 1911 אך הפכה לבהאא'ית רק בשנת 1921. כאמור, לאחר שהפכה לאלמנה ב-1923 קית' השקיע זמן רב יותר מחייה בשביל הדת הבהאא'ית ובהמשך הפכה לאישיות דומיננטית בקהילה הבהאא'ית שבארצות הברית.
בהמשך שנות ה-20' וה-30' קית' שימשה כדוברת בהאא'ית בכנסים ובמוסדות בהאא'ים רבים. במהלך שנותיה כפעילה בהאא'ית נלהבת היא טיילה בעולם והרצתה בהמון מקומות. הרצאותיה נחשבו למלומדות ומבוססות, ועל כן שמה הולך לפניה בתור אחת הדוברות הבהאא'יות בהיסטוריה של הדת. במהלך שנות פעילותה במסגרת הדת הבהאא'ית, קית' המשיכה לפעול למען קידום האישה.
במהלך שנות ה-20' קית' נסעה אל האזורים הקדושים שבארץ ישראל, שהייתה אז תחת המנדט הבריטי, ופגשה בשוגי אפנדי. קית' נדהמה מדמותו הכריזמטית של אפנדי והושפעה ממנו רבות.
בשנת 1931 קית' קיימה מסע עולמי נרחב שבו הרצתה בקהיליות הבהאא'יות השונות והפיצה את הדת. כשנה לאחר מכן ב-1932, שוגי אפנדי ביקש ממנה לבוא לחיפה ולהתכונן לקראת משימה – לנסוע לאיראן כדי לשכנע את השאה, רזא ח'אן פהלווי, לבטל את האיסור על הפצת הדת הבהאא'ית וספרי הדת. במהלך שהותה של קית' בחיפה עם שוגי אפנדי, האחרון לימד אותה המון על האסלאם ועל המצב באיראן.
קית' נסעה בתור הנציגה של הוועידה הרוחנית הלאומית של הבהאא'ים בארצות הברית ושהתה באיראן כשנה. במהלך השנה באיראן היא נסעה לערים שונות ובין היתר שלחה כ-7 מכתבים ארוכים לשאה אך השאה לא השיב לה. קית' אמנם היא לא הצליחה במשימתה באיראן אך זה לא מנע משודי אפנדי לבקש ממנה לנסוע גם לאירופה.
בשנת 1933 בזמן שהותה באצפהאן היא מתה כתוצאה ממחלת אבעבועות שחורות ובשנת 1940 שוגי אפנדי מינה את קית' כאחת משלוש גיבורות הדת הבהאא'ית אשר תרמו רבות, יחד עם מאי מקסוול ומרתה רוט.
מאמרים וכתבות

"Haifa, ‘Akká and Bahjí: Excerpts from the Diary of Keith Ransom-Kehler," The Bahá’í World, vol. 2: 1926–28.
"Souvenir Feast of ‘Abdu’l-Bahá," The Bahá’í World, vol. 2, 263–64.
"In the Footsteps of the Pioneers," The Bahá’í World, vol. 5, 519–25.
"Religion and Social Progress," The Bahá’í World, vol. 5, 533–39.
ראו גם

בהאא אללה
שוגי אפנדי
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  Ransom-Kehler, Keith Bean, www.bahai-encyclopedia-project.org
1 2 3 4 5 6  Loni Bramson, Ransom-Kehler, Keith, bahai-library.com, ‏2011 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nb2018010724  VIAF: 37152930840709670271   WorldCat (עם VIAF): 37152930840709670271
חזית סטרזה

מדינות חזית סטרזה בכחול, גרמניה הנאצית בחום
חזית סטרזה הייתה ברית שנקראה על שם ועידה נערך בסטרזה, עיירה על גדות אגם מאג'ורה באיטליה, בין ראש ממשלת צרפת פייר-אטיין פלנדין (בהמשך פייר לאוואל), ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, רמזי מקדונלד וראש ממשלת איטליה, בניטו מוסוליני ב-14 באפריל 1935. למעשה, חזית סטרזה הייתה ברית קצרה בין צרפת, איטליה ובריטניה, שכוונה נגד גרמניה הנאצית. הברית נחשבה לניסיון האחרון של מדינות אירופה למנוע את התחזקות גרמניה הנאצית והתרחבותה.
פרטים

מטרתה של ברית "חזית סטרזה" הייתה לאשרר מחדש את הסכמי לוקרנו ולהכריז שעצמאותה של אוסטריה תובטח ו"תמשיך להוות השראה למדיניות המשותפת שלהם" (זאת לאחר שהנאצים תמכו בפוטש יולי ואיימו על שלומתה הטריטוריאלית של אוסטריה). החותמים גם הסכימו להתנגד לכל ניסיון עתידי של הגרמנים לשנות את חוזה ורסאי. על אף פי כן, חזית סטרזה החלה להתמוטט לאחר שבריטניה חתמה על הסכם הצי האנגלו-גרמני (אנ') ביוני 1935 שבו ניתנה לגרמניה אישור להגדיל את היקף הצי שלה בים הצפוני. שלושה חודשים מאז יצירת ההסכם הוא קרס לגמרי וזאת בעקבות פריצת המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה שבמסגרתה האיטלקים פלשו לאתיופיה וכבשו אותה.
רקע

חזית סטרזה הופעלה בעקבות הכרזתה של גרמניה על כוונתה לבנות חיל אוויר מתקדם, להגדיל את גודל כוחות היבשה של הוורמאכט לכ-36 דיוויזיות (כ-500,000 חיילים) ולחוקק חוק גיוס חובה, במרץ 1935. כל הפעולות הללו היו הפרות ישירות של חוזה ורסאי, שהגביל את גודל הצבא הגרמני ל-100,000 איש, אסר על גיוס חובה בגרמניה ואסר על הקמת חיל אוויר גרמני.
חזית סטרזה הייתה במובנים רבים עבודתו של הברון רוברט ואנסיטארט (אנ'), מבכירי השירות הדיפלומטי הבריטי. הברון התנגד נחרצות למדיניות הפייסנות עם הגרמנים והתעקש כי יש לעצור את התחזוקתה של גרמניה. לאיטליה הייתה חשיבות אסטרטגית מכרעת בהגבלות על גרמניה. מיקומה הגאוגרפי הפך אותו למתאים היטב להגנה על אוסטריה הפדרלית, מה שאיטליה עשתה למעשה בפוטש ביולי של 1934, כאשר שלחה ארבע דיוויזיות לאוסטריה כדי למנוע מהנאצים האוסטרים, ששיתפו פעולה עם גרמניה הנאצית להשתלט על השלטון. כל אירועים אלו, היו גורם שהוביל את האיטלקים, על אף המחלוקת האידאולוגית עם הבריטים והצרפתים לחפש איתם ברית פוליטית-צבאית.
הוועידה

הברון ואנסיטארט ארגן ועידה בת ארבעה ימים בעיר הצפון איטלקית, סטרזה החל מ-11 באפריל 1935. הברון הוכיח את עצמו ככוח המניע מאחורי הוועידה, למרות שהיו לו כמה מכשולים להתגבר קודם. למורת רוחן של איטליה וצרפת, מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים, ג'ון אלסברוק סיימון נפגש עם מספר פקידים נאצים בגרמניה ובעקבות כך הברון נאלץ להרגיע את החששות האיטלקים והצרפתים שמא הבריטים מחפשים להתקרב לנאצים והשיג זאת בעקבות שיתוף מודיעין דיפלומטי שהשיג סיימון בפגישותיו בברלין.
סוגיית אתיופיה הטרידה את הוועידה בראשיתה, איטליה ביקשה מבריטניה להביא מומחה שיפתור את המחלוקות בין המדינות לגבי הסוגיה, בל בניסיון לשמור על השלום באירופה, השיחות על הסוגיה האתיופיה הושהו לקראת הוועידה. הדיווחים המתקבלים בנושא משתנים: המסמכים הרשמיים אינם מזכירים את חבש, אם כי עדויות אנקדוטיות (אולי הומצאו על ידי מוסוליני) הצביעו על כך שמוסוליני ניסה להגביל את התוקף של הסכמי חזית סטרזה לאירופה, ובכך לאפשר לאיטלקים חופש פעולה באתיופיה. בלי קשר, נראה שהבריטים והאיטלקים לא תקשרו כראוי: איטליה חשבה שיהיה לה חופש פעולה באתיופיה, ובריטניה חשבה שברור הבהירה שכל פעולה צבאית באיטליה מחוץ לתחום. למרות זאת, מוסוליני דן רבות בתוכניות לממש את מטרתו להפוך את איטליה ל"גדולה, מכובדת ומפוחדת" (להרחיב את האימפריה האיטלקית) על ידי הפלישה והכיבוש של אתיופיה אך מוסוליני הקפיד לא לדון בתוכניות ההתפשטות שלו בגבולות הוועידה עצמה, שכן ידע על הסיכון שהדמוקרטיות המערביות יטילו וטו עליה. יתרה מזאת, מוסוליני לא יכול היה להסתכן בהסטת הוועידה ממטרותיה העיקריות, תוך אישור מחדש של הסכמי לוקרנו ומתנגד להפרות נוספות של הסכמים בינלאומיים.
מוסוליני קיבל את שלו, ותוכניותיו לפלוש לאתיופיה לא הועלו. הוא לקח את השתיקה הזאת כהשלמה למלחמתו הקולוניאלית והחל בפלישה לאתיופיה באוקטובר 1935. זו הייתה נקודת המפנה עבור מוסוליני, כאשר הוא התרחק מבריטניה וצרפת לכיוון גרמניה, על אף המחלוקות בינו לבין הגרמנים לגבי אוסטריה וזכותה לעצמאות.
התפרקות

שבר אתיופיה הוכיח את עצמו כמבחן הלחץ שחזית סטרזה לא יכלה לעמוד בו. האתיופים הביסו את האיטלקים במלחמת איטליה-אתיופיה הראשונה ב-1895, שהייתה תבוסה משפילה עבור האיטלקים. איטליה מעולם לא שכחה באמת את שאיפותיה לשלוט באתיופיה, ומוסוליני ראה הזדמנות להתפשטות והחזרת הכבוד האיטלקי. הברון ואנסיטארט זכה לביקורת רבה לאחר מלחמת העולם השנייה על תפקידו בארגון החזית, בהתחשב בכך שאפשר לאיטלקים יד חופשית באתיופיה. החזית קצרת המועד קרסה לחלוטין עם הפלישה האיטלקית לחבש באוקטובר 1935.
מוסוליני החזיק זמן רב בשאיפות לשלוט בחבש והוא זעם על החתימה על הסכם הצי האנגלו-גרמני מבלי שהודיעו לו מראש. מוסוליני התאפק בתוכניות הפלישה שלו כדי להימנע מהתנכרות של בני בריתו, במיוחד מאז שאתיופיה גבלה עם סומלילנד הצרפתית וסומלילנד הבריטית. עם זאת, הוא הרגיש נבגד על ידי בריטניה ולכן החליט שאין סיבה לא לבצע את הפלישה. הוא גם סבר שההסכם בין הגרמנים לבריטים מפר את חזית סטרזה ולכן הוא לא זה ש"שובר את ההסכם".
ב-6 בינואר 1936 אמר מוסוליני לשגריר גרמניה באיטליה, אולריך פון האסל כי הוא לא יתנגד לכך שגרמניה תיקח את אוסטריה כמדינת לווין כל עוד היא תשמור על עצמאותה. ב-22 בפברואר, מוסוליני הסכים אז לרה-מיליטריזציה של חבל הריין (דבר שנאסר בחוזה ורסאי) והצהיר כי איטליה לא תכבד את הסכמי לוקרנו לאחר שהרה-מיליטריזציה של חבל הריין.
ראו גם

בעלות הברית
מדינות הציר
הערות שוליים

1 2 3 4  Roi, M.L. (1995-03-01). "From the stresa front to the triple entente: Sir Robert Vansittart, the abyssinian crisis and the containment of Germany". Diplomacy & Statecraft. 6 (1): 61–90. doi:10.1080/09592299508405955. ISSN 0959-2296.
↑  "On the responsibly to sink the Stresa Front, by Angelo Paratico". אורכב מ-המקור ב-1 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Richard Lamb. Mussolini as Diplomat: Il Duce's Italy on the World Stage, pg. 114
↑  Petacco, Arrigo, ed. (1998). "L'archivio segreto di Mussolini". Mondadori. ISBN 88-04-44914-4
↑  Peter Neville. Mussolini, pg. 135
טנסי (BB-43)

| --- | --- |
USS טנסי בלב ים, 12 במאי 1943
USS טנסי בלב ים, 12 במאי 1943
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת טנסי
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת הצי בברוקלין 
 הוזמנה:  28 בדצמבר 1915
 תחילת הבנייה:  14 במאי 1917
 הושקה:  30 באפריל 1919
 תקופת הפעילות:  3 ביוני 1920 – 14 בפברואר 1947 (26 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-1 במרץ 1959
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 32,818 טון, מקסימלי: 33,723 טון
 אורך:  190 מטר
 רוחב:  29.69 מטר
 שוקע:  9.19 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  1,083 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  15,000 ק"מ
 הנעה:  טורבינות קיטור בהספק 28,600 כוחות סוס (21.3 מגה-וואט)
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת השריון: 8–13.5 אינץ' (203–343 מ"מ)   ברבטות: 13 אינץ' (330 מ"מ)   צריחי התותחים: 18 אינץ' (457 מ"מ)   מגדל הניווט: 16 אינץ' (406 מ"מ)   שריון הסיפון: 3.5 אינץ' (89 מ"מ)
 חימוש:  12 תותחים בקוטר 14 אינץ' (356 מ"מ)   14 תותחים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ)   4 תותחים בקוטר 3 אינץ' (76 מ"מ)   2 צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניית המערכה טנסי (BB-43) הייתה האונייה המובילה מסדרת טנסי של אוניות מערכה דרדנוט שנבנו עבור הצי של ארצות הברית בשנות ה-1910. סדרת טנסי הייתה חלק מאוניות המערכה הסטנדרטיות של שתים עשרה אוניות מערכה שנבנו בשנות ה-10 וה-20 של המאה ה-20, והן היו פיתוחים של סדרת ניו מקסיקו הקודמת. הן היו חמושות בסוללה של 12 תותחי 14 אינץ' (356 מילימטרים) בארבעה צריחים בעלי שלושה תותחים. טנסי שירתה בצי האוקיינוס השקט במשך הקריירה שלה בזמן שלום. היא בילתה את שנות ה-20 וה-30 בהשתתפות בתרגילי אימון ציים שגרתיים, כולל בעיות הצי השנתיות, והפלגות ברחבי אמריקה ומחוצה לה, כגון ביקור ברצון טוב באוסטרליה ובניו זילנד ב-1925.
טנסי עגנה ב-Battleship Row כשהיפנים תקפו את פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, מה שהכניס את ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. היא לא נפגעה באופן רציני, ולאחר שתוקנה היא פעלה מול החוף המערבי של ארצות הברית ב-1942. בשנת 1943, טנסי ורבות מאוניות המערכה הישנות נבנו מחדש באופן יסודי כדי להכין אותן לפעולות בזירת האוקיינוס השקט וביוני-אוגוסט, היא השתתפה במערכת האיים האלאוטיים, סיפקה תמיכה בירי לחיילים שנלחמו כדי להשתלט מחדש על האיים. המערכה על איי גילברט ומרשל נמשכה מנובמבר 1943 עד פברואר 1944, כולל קרבות טאראווה, קווג'לין ואניווטוק. במרץ, היא פשטה על קאוויאנג כדי להסיח את דעתם של הכוחות היפניים במהלך הנחיתה על אמירו, ומחודש יוני עד ספטמבר, היא לחמה במערכה על איי מריאנה ופאלאו, והפגיזה את הכוחות היפניים במהלך קרבות סאיפאן, גואם, טיניאן ואנגאור.
המערכה בפיליפינים החלה בספטמבר, במהלכה פעלה האונייה כחלק מקבוצת ההפצצות בקרב לייטה. היפנים פתחו במתקפת נגד ימית גדולה שהביאה לקרב מפרץ לייטה, סדרה של ארבע קרבות ימיים. במהלך קרב מצר סוריגאו, טנסי היוותה חלק ממערך הקרב של ארצות הברית שהביסה שייטת יפנית; זה היה הקרב האחרון של אוניות המערכה בהיסטוריה. טנסי הפגיזה את הכוחות היפניים במהלך קרב איוו ג'ימה בפברואר 1945 ובקרב אוקינאווה ממרץ עד יוני. במהלך הפעולה האחרונה היא נפגעה מקמיקזה אך לא נפגעה באופן חמור. בחודשים האחרונים של המלחמה היא פעלה בעיקר בים סין המזרחי, ולאחר כניעת יפן באוגוסט, היא השתתפה בכיבוש יפן לפני שחזרה לארצות הברית בסוף השנה. בצמצום הכוחות הימיים שלאחר המלחמה, טנסי הוכנסה לשייטת המילואים ב-1946 ונשארה מחוץ לשירות עד 1959, אז החליט הצי לבטל אותה. האונייה נמכרה לבית לחם סטיל ביולי ונגרטה לגרוטאות.
תכנון

שתי אוניות המערכה מסדרת טנסי אושרו ב-3 במרץ 1915, והן היו ברוב המובנים חזרות על אוניות המערכה מסדרת ניו מקסיקו, ההבדלים העיקריים היו גשרים מוגדלים, גובה רב יותר עבור צריחי הסוללה הראשיים והעברת הסוללה המשנית לסיפון העליון.
טנסי הייתה באורך כולל של 624 רגל (190 מטרים), רוחב של 97 רגל 5 אינץ' (29.69 מטרים) ושוקע של 30 רגל 2 אינץ' (9.19 מטרים). הדחק האונייה היה 32,300 טונות ארוכות (32,818 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 33,190 טונות ארוכות (33,723 טונות) במעמס מלא. האונייה הונעה על ידי תיבת הילוכים טורבו-חשמלית בעלת ארבעה צילינדרים של ג'נרל אלקטריק ושמונה דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט בדירוג של 26,800 כוחות סוס (20,000 קילוואט), והעניקו לה מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). לאונייה היה טווח שיוט של 8,000 מיילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). הצוות שלה מנה 57 קצינים ו-1,026 מלחים. בעת בנייתה, הותקנו לה שני תרני סריג עם צמרות נקודתיות עבור סוללת התותחים הראשית.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של 12 תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ)/50 קליבר בארבעה צריחים של שלושה תותחים על קו האמצע, ממוקמים בשני זוגות ירי-על מקדימה ומאחורי המבנה. שלא כמו אוניות מערכה אמריקאיות קודמות עם צריחים משולשים, צריחים אלו אפשרו לכל קנה להתרומם באופן עצמאי. מאחר שטנסי הושלמה לאחר קרב יוטלנד, שהוכיח את ערכה של אש ארוכת טווח מאוד, שונו צריחי הסוללה העיקריים שלה בעודם בבנייה כדי לאפשר הגבהה ל-30 מעלות. הסוללה המשנית כללה 14 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/51 קליבר המורכבים בקזמטים בודדים המקובצים במבנה העילי באמצע האונייה. בתחילה, האונייה הייתה אמורה להיות מצוידת ב-22 תותחים, אך חוויות בים הצפוני במהלך מלחמת העולם הראשונה הוכיחו כי התותחים הנוספים, שהיו ממוקמים בגוף האונייה, היו בלתי שמישים בשום מצב מלבד בים רגוע. כתוצאה מכך צופו הקזמטים כדי למנוע הצפה. הסוללה המשנית הוגדלה עם ארבעה תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)/50 קליבר. בנוסף, טנסי הרכיבה גם שני צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים), שקועים בגוף, אחד בכל צד רוחב.
חגורת השריון הראשית של טנסי הייתה בעובי 8–13.5 אינץ' (203–343 מילימטרים), בעוד הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי עד 3.5 אינץ' (89 מילימטרים). בצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 18 אינץ' (457 מילימטרים) על ברבטות בעובי 13 אינץ' (330 מילימטרים). למגדל הניווט שלה היו דפנות בעובי 16 אינץ' (406 מילימטרים).