stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דאגלס אמהוף
הערות שוליים

↑  דן לביא, "מזדהה עם היהדות": בן זוגה של קמלה האריס ישפיע על מדיניותה כלפי ישראל?, באתר ישראל היום, 8 בנובמבר 2020
↑  ליסה בונוס, The story of Kamala and Doug, a match made in Hollywood (literally), באתר וושינגטון פוסט, 19 באוגוסט 2020 (באנגלית)
↑  The Latest: Lincoln Project taking on GOP-linked law firms, באתר AP‏, 11 בנובמבר 2020
↑  דן אלכסנדר, The Net Worth Of Every 2020 Presidential Candidate, באתר פורבס, 14 באוגוסט 2020 (באנגלית)
↑  ג'וש בוק, Emhoff, VP Harris’ husband, goes from top lawyer to teacher, AP, ‏9 במרץ 2021
↑  אדם אדלמן, The first 'second gentleman'? Meet Kamala Harris' husband, Doug Emhoff, באתר NBC News‏, 13 באוגוסט 2020 (באנגלית)
↑  Kamala Harris's husband and potential 'second gentleman', באתר BBC‏, 14 באוגוסט 2020 (באנגלית)
↑  דניאל ברין, To his friends, Doug Emhoff, poised to be Second Gentleman, is already “Second Mensch”, באתר הפורוורד, 22 באוגוסט 2020
↑  מרדית' דליסו, Vice President-elect Kamala Harris' husband Doug Emhoff set to become 1st second gentleman, באתר goodmorningamerica.com, 7 בנובמבר 2020
↑  אמילי גודין, Kamala Harris visits crisis kitchen as it prepares 10,000 Thanksgiving meals and second gentleman Doug Emhoff reveals 'food insecurity' will be one of his issues, באתר דיילי מייל, 25 בנובמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1221006177  SNAC: w6zq4xbx  VIAF: 8301160546934910240001   WorldCat (עם VIAF): 8301160546934910240001 
קמלה האריס בעת השבעתה לסגנית הנשיא עם אמהוף לצידה, 20 בינואר 2021
שארונאס יאסיקביצ'יוס

שארונאס "שאראס" יאסיקביצְ'יוּס (בליטאית: Šarūnas "Šaras" Jasikevičius ‏האזנהקובץ:Sarunas Jasikevicius.ogg‏Ⓘ‏, נולד ב-5 במרץ 1976) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל ליטאי המשמש כמאמן פנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית בכדורסל והיורוליג. שיחק בנבחרת ליטא ובקבוצות שונות, ביניהן מכבי תל אביב, ברצלונה, פנאתינאיקוס וריטאס וילנה באירופה, וגולדן סטייט ווריורס ואינדיאנה פייסרס ב-NBA. זכה ב-4 אליפויות היורוליג, באליפות אירופה לנבחרות ובמדליית ארד אולימפית באולימפיאדת סידני.
קריירת אימון

ב-29 ביולי 2014 פרש מכדורסל ומונה לעוזר מאמן ז'לגיריס קובנה. לאחר פיטוריו של המאמן הראשי גינתרס קראפיקאס ב-9 בינואר 2016 הפך למאמנה הראשי של הקבוצה.
ב-2 ביולי 2020 הוא שוחרר מז'לגיריס וחתם כמאמן ברצלונה בחוזה עד 2023.
ב-14 דצמבר 2023 מונה שאראס למאמן פנרבחצ'ה במקום דימיטריוס איטודיס, בחוזה עד סוף עונת 2025/26.
בנבחרת ליטא

ליאסיקביצ'יוס מספר הישגים יוצאי דופן גם במסגרת הבינלאומית, במדי נבחרת ליטא בכדורסל: זכייה באליפות אירופה לנוער בשנת 1994 (באליפות שנערכה בישראל), זכייה באליפות אירופה עד גיל 22 בשנת 1996 עם נבחרת העתודה של ליטא וזכייה במדליית הארד בטורניר האולימפי בסידני בשנת 2000. באליפות אירופה 2003 שנערכה בשוודיה הוביל את ליטא לזכייה ראשונה בתואר מאז שנות ה-30 של המאה ה-20 וזכה בתואר ה-MVP של אליפות אירופה בכדורסל.
בטקס הפתיחה של אולימפיאדת בייג'ינג (2008) היה יאסיקביצ'יוס נושא הדגל של המשלחת הליטאית.
שאראס פרש מהנבחרת הלאומית אחרי אולימפיאדת לונדון (2012).
חיים אישיים

ב-6 ביולי 2006 התחתן עם הדוגמנית הישראלית ומיס עולם לשעבר לינור אברג'יל. בני הזוג התגרשו ב-2008. ביולי 2011 פתח מסעדה בראשון לציון בשותפות עם השף חיים כהן. מאז 2017 נשוי לאנה דוקה, ואב לשניים.
תארים והישגים

מדליית ארד אולימפית עם נבחרת ליטא: 2000

מדליית זהב באליפות אירופה עם נבחרת ליטא: 2003

מדליית ארד באליפות אירופה עם נבחרת ליטא: 2007
אולימפיה ליובליאנה
הגביע הסלובני: 2000
ברצלונה
אליפות היורוליג: 2003
אליפות ספרד: 2001, 2003
גביע המלך: 2001, 2003
מכבי תל אביב
אליפות היורוליג: 2004, 2005
אליפות ישראל: 2004, 2005
גביע המדינה: 2004, 2005
פנאתינייקוס
אליפות היורוליג: 2009
אליפות יוון: 2008, 2009, 2010
הגביע היווני: 2008, 2009
פנרבחצ'ה אולקר
אליפות טורקיה: 2011
הגביע הטורקי: 2011
ז'לגיריס קובנה
אליפות ליטא: 2014
השחקן המצטיין באליפות אירופה: 2003
מר אירופה: 2003
שחקן העונה של ליגת העל בכדורסל: 2005
חמישיית העונה ביורוליג: 2004, 2005
MVP של פיינל פור היורוליג: 2005
אחד מ-50 התורמים הגדולים ליורוליג: 2008
קבוצת העשור של היורוליג: 2010
פרס אגדת יורוליג: 2015
הערות שוליים

↑  שאראס עובר לגולדן סטייט בטרייד של 8 שחקנים
↑  אהרל'ה ויסברג, שאראס חתם לשנתיים בפנאתינייקוס, באתר ynet, 25 בספטמבר 2007
↑  יעל שחרור, שאראס שוב על הכוונת של מכבי ת"א, באתר ynet, 25 ביוני 2012
↑  רשמית: יאסיקביצ'יוס חתם בברצלונה, באתר ynet, 25 ביולי 2012
↑  רשמית: שאראס החליט לחזור לברצלונה, באתר nrg‏, 25 ביולי 2012
↑  כדורסל: שרונאס יאסיקביצ'יוס פרש מכדורסל, באתר וואלה, 29 ביולי 2014
↑  שאראס מונה למאמן ז'לגיריס קובנה, באתר ynet, 9 בינואר 2016
↑  רשמי: שאראס מונה למאמן החדש של ברצלונה, באתר ONE‏, 2 ביולי 2023
↑  משה ברדה, ‏רשמית: שאראס מונה למאמן של פנרבחצ'ה, באתר ONE‏, 14 בדצמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 5739154260526624480001   WorldCat (עם VIAF): 5739154260526624480001 
שאראס במדי מכבי תל אביב, 2004
כל יום מחדש (שיר)

"כל יום מחדש" הוא שיר של הפרויקט של עידן רייכל בביצועו של הזמר הישראלי גידי גוב. הוא יצא לאור ב-17 בדצמבר 2023, באמצעות חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק, כסינגל השני מתוך אלבום האולפן החמישי של הפרויקט, מגדל של אור (2024). בדומה לקודמו, "תחזור" בביצוע רוני דלומי, את השיר כתבו והלחינו עידן רייכל ואבי אוחיון והפיק רייכל.
רקע וכתיבה

זה שיתוף הפעולה המקורי הראשון של גוב עם יוצרי השיר עידן רייכל ואבי אוחיון, לאחר שכחודש לפני צאתו של השיר, רייכל ביצע יחד עם חברי זהו זה!, ובהם גוב, את השיר "לפני שייגמר" של הפרויקט, במהלך העונה השישית אשר עלתה לשידור בצל מלחמת חרבות ברזל. את שיתוף הפעולה עם גוב תיאר רייכל כ"חלום ישן".
לדברי רייכל, הוא כתב את השיר מנקודת מבטו של בעלה של אחותה התאומה של סבתו, שכאשר הייתה חולה, לקראת ימיה האחרונים, אמר לה שלולא היה נשוי לה, היה מבקש ממנה להנשא לו היום, והיה "בוחר בה כל יום מחדש". על רקע מלחמת חרבות ברזל, במהלכה יצא השיר, אמר רייכל: "כן, לשיר גם בימים הקשים האלה ולשיר גם לכל אלה שאנחנו מחכים להם, בוחרים גם בהם כל יום מחדש ולא מוותרים".
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 3 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (התשפ"ד)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (התשפ"ד)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (התשפ"ד)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (התשפ"ד)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 40 |  |
היסטוריית יציאות לאור

| אזור | תאריך יציאה | פורמט | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| עולמי | 17 בדצמבר 2023 | סטרימינג • הורדה דיגיטלית | הליקון ארומה מיוזיק |  |
אסלאם בישראל

מוסלמים מהווים, נכון לסוף שנת 2022 – כ-1,746,000 תושבים – שהם 18.1% מכלל האוכלוסייה בישראל. האסלאם הוא אחת מהדתות המוכרות בישראל, שנקבעו בזמן המנדט הבריטי.
דמוגרפיה

מרבית המוסלמים בישראל הם ממוצא ערבי. בנוסף קיימים הצ'רקסים. בישראל ישנם גם קבוצות קטנות של מוסלמים ממוצא אחר, בהם אחמדים, שמוצא חלקם מתת-היבשת ההודית, סודאנים ואחרים.
כ-82% מהערבים בישראל הם מוסלמים, רובם מוסלמים-סונים. כ-10% מהם הם בדואים. מספר מועט של שבטים בדואים משרתים בצה"ל, אך לא הנשים הבדואיות.
הקהילה הצ'רקסית הקטנה מונה כ-5,000 איש, ומכילה מוסלמים-סונים אשר במקור הגיעו מהקווקז בסוף המאה ה-19 ויושבו בגליל על ידי הרשויות העות'מאניות.
רוב המוסלמים בישראל חיים במזרח ירושלים, הגליל, בצפון הנגב ובמשולש.
היסטוריה > היסטוריה לפני קום המדינה > התקופה הערבית הקדומה (מאות 7–11)

האסלאם הגיע לארץ ישראל בתקופת השלטון הערבי הקדום בארץ שנמשך כ-450 שנה, משנת 640 עד 1099. החל משנת 634 ניהל הצבא הערבי-מוסלמי קרבות עם הצבא הנוצרי-ביזנטי של האימפריה הביזנטית ששלטה בארץ ישראל. הצבא הערבי-מוסלמי שפלש לארץ היה מורכב משבטים בדואים שהגיעו מסוריה וחדרו לעמק הירדן, ושבטים שהגיעו מחג'אז והתקדמו לעבר חוף הים. בשנת 641 הכריעו הערבים את החילות הביזנטיים והשתלטו על הארץ.
האיסלמיזציה של אוכלוסיית הארץ התרחשה בשלבים: תחת שלטון בית אומייה (640–750) ננקטת מדיניות של שיערוב בארץ ישראל שמטרתה החדרת התרבות והשפה הערבית בקרב האוכלוסייה במקום התרבות היוונית-נוצרית, אך לא פעלו לאיסלום האוכלוסייה. בתקופת השלטון העבאסי (750–942) התחזקה הקנאות הדתית והחלה אכיפה קפדנית יותר של "תנאי עומר", מערכת התקנות נגד הלא-מוסלמים. המדיניות שמה דגש על הזהות המוסלמית ולא על הזהות הערבית. בתקופת השושלת הפאטימית (942–1099) נגזרו גזרות שמד נגד הלא-מוסלמים ורבים היגרו או המירו את דתם. בקרב הנוצרים הגיעה ההתאסלמות לכ-50% ובקרב היהודים לא הייתה תופעה של התאסלמות אלא במקרים בודדים משיקולי תועלת. התאסלמות קבוצתית רחבה אירעה רק בקרב העדה השומרונית.
היסטוריה > היסטוריה לפני קום המדינה > התקופה הצלבנית (מאות 12–13)

ב-1099 כבשו הצלבנים את ארץ ישראל מידי השושלת הפאטימית, אך המאבק נמשך לאורך כל התקופה (1099–1260) והארץ הייתה לזירת קרבות בלתי פוסקים בין הפרנקים הנוצרים לאיובים המוסלמים וחבלי ארץ עברו מיד ליד.
האוכלוסייה המוסלמית הייתה מורכבת ממיעוט ערבי שהתיישב בארץ בעת הכיבוש הערבי, מנוצרים שהתאסלמו, וממהגרים שהגיעו מארצות מוסלמיות. רוב המוסלמים היו סונים, אבל בצפון הייתה גם אוכלוסייה שיעית. האוכלוסייה המוסלמית התחלקה לארבע קבוצות: עבדים – שבויי מלחמה. צמיתים – כפריים ששועבדו במסגרת המשטר הפאודלי. עירונים – המוסלמים היוו מיעוט בערים ומעמדם היה כמו שאר הלא-פרנקים, של אנשים חופשיים. בנוסף היו שבטים בדואים וטורקמנים שנדדו בארץ.
הצלבנים לא ניהלו מדיניות מיסיונרית אך מאחר שבמהלך התקופה הארץ עברה מידי נוצרים למוסלמים וחוזר חלילה, הייתה תופעה של נוצרים שהתאסלמו ומוסלמים שהתנצרו. המוסלמים יכלו לקיים את פולחנם באזורים כפריים ללא הפרעה, אבל בערים שבהן חיו נוצרים, הותר להם לקיים את דתם רק במסגרות פרטיות והמסגדים הפכו לכנסיות. בשל מעשי טבח ובריחה מהארץ, ירד מספרם בסוף התקופה לכ-150,000 מכלל 500,000 תושבי הארץ, וחלק ניכר מהם היו בדואים נוודים.
היסטוריה > היסטוריה לפני קום המדינה > התקופה הממלוכית (מאות 13–15)

ב-1260 הביס הסולטאן הממלוכי בייבארס את המונגולים שחדרו לארץ אל שטחים שהיו תחת השלטון האיובי והחל בחיסול השלטון הצלבני בארץ. הממלוכים, כמוסלמים חדשים, היו קנאים לדת האסלאם וקיבלו את מרותם של אנשי הדת שנתמכו על ידי הציבור הרחב. התגברות הקנאות הדתית הביאה לרדיפות ולפרעות בבני החסות, לפגיעה בנפש וברכוש, להריסת בתי כנסת וכנסיות ולפרסום תקנות המפלות לא-מוסלמים. הממלוכים נקטו מדיניות של אסלום בכפייה של הרוב הנוצרי-מזרחי והשומרונים. לקראת סוף המאה ה-14 הייתה הרעה נוספת במדיניות כלפי הלא-מוסלמים, לאחר השתלטותם של הצ'רקסים על הממלכה הממלוכית. פועל יוצא מכך היה צניחה בתעשיית היין שעד אז הייתה ענפה ומשגשגת בארץ ישראל.
המוסלמים הפכו בתקופה הממלוכית לקבוצה הגדולה ביותר באוכלוסייה ומנו כ-80,000, 70%–60% מכלל האוכלוסייה שצנחה בשלהי התקופה לכ-123,000 נפש. הבדואים היו ממוצא ערבי, אבל האוכלוסייה המוסלמית בערים ובכפרים הייתה מעורבת וכללה צאצאי ערבים ומוסלמים אחרים. האוכלוסייה המוסלמית הייתה ברובה כפרית ומיעוטה עירונית. האוכלוסייה הנוודית הייתה מורכבת משישה שבטים כורדיים, שבט טורקמני אחד ומעט שבטים ערביים, והייתה מיעוט קטן מתוך כלל האוכלוסייה המוסלמית.
בימי השלטון הממלוכי הסתיים תהליך האסלאמיזציה של הארץ, שהחל במאה ה-7 עם הכיבוש הערבי-מוסלמי, עלה שלב נוסף בימי השלטון של צלאח א-דין והאיובים והגיע לסיומו בימי השלטון הממלוכי.
היסטוריה > היסטוריה לפני קום המדינה > התקופה העות'מאנית (מאות 16–20)

ב-1516 השתלטה האימפריה העות'מאנית על ארץ ישראל. שלטונם הבטיח את מרכזיות וחשיבות האסלאם הסוני כדת הדומיננטית באזור.
השלטון העות'מאני ירש מהממלוכים ארץ חרבה ודלילת אוכלוסין ולכן נקט מדיניות של עידוד התיישבות ופתח את שעריו למהגרים. העולם המוסלמי היה המקור העיקרי להגירה. ההגירה לארץ הייתה משלושה סוגים עיקריים: פלישות של שבטי נוודים בדואים, הגירה מארצות ערב והאסלאם ויבוא פועלים על ידי איברהים פשה בתקופת הכיבוש המצרי של הארץ (1831–1841). ההגירה לארץ מארצות ערב והאסלאם החלה אמנם מהכיבוש הערבי-מוסלמי במאה ה-7 ואילך, אבל הגל העיקרי והגדול ביותר היה בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בעקבות המדיניות העות'מאנית לעידוד הגירה, הגיעו לארץ שבטים אלג'ירים, טורקמנים, בוסניאקים (מוסלמים ממוצא סלבי מבוסניה), צ'רקסים, מצרים, דרוזים, כורדים ועוד.
האוכלוסייה המוסלמית הייתה מורכבת מארבעה מעמדות: עסברי – מיעוט עות'מאני שהיווה את השכבה השלטת וכלל את הצבא והפקידות, עולמא – אנשי הדת, רעאיא – מהגרים מוסלמים מארצות מוסלמיות והאוכלוסייה העירונית והכפרית ממוצא מעורב (ערבים ומתאסלמים מהאוכלוסייה המקומית), ועבדים. כמו כן האוכלוסייה המוסלמית כללה שבטים בדואים נוודים ונוודים למחצה. הפלאחים מנו 60% מתוך כלל המוסלמים, הבדואים מנו כ-14% והעירוניים מנו 24%. רובם היו סונים, חוץ משבעה כפרים בגליל בהם גרו מוסלמים שיעים.
ב-1914 היוו המוסלמים כ-83% מאוכלוסיית הארץ, כ-525,000 נפש. כמחציתם היו מהגרים שהגיעו בין שלהי המאה ה-19 לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. עוד כ-50,000–100,000 בדואים נדדו בתחומי ארץ ישראל המערבית.
בזמן השלטון העות'מאני, השלטון ערך רשימה של דתות המיעוט, ולא כלל בה את האסלאם מכיוון שהייתה הדת השלטת.
היסטוריה > היסטוריה לפני קום המדינה > תקופת המנדט הבריטי (1917–1948)

כיבוש ארץ ישראל על ידי הבריטים ב-1917, והצהרת בלפור שבאה לאחר-מכן, פתחו את השערים להגעת מספרים גדולים של יהודים לארץ ישראל, וכך התהפכו היוצרות והיהודים הפכו לרוב, שהתעצם יותר ויותר לאורך העשורים.
בגלל יחסיהם המיוחדים עם אמירות עבר הירדן, הבריטים העבירו את הסמכויות הדתיות של הממשל המוסלמי בארץ ישראל לממלכה ההאשמית בירדן, ולא לבית סעוד. כחלק מסמכות זו מונו אנשי הווקף לשומרים הרשמיים של אתרים קדושים לאסלאם בירושלים ובתחומים בסביבתה. סמכות זו נשמרה גם בתקופה שבה הייתה הגדה המערבית תחת שלטון ירדן, ולאחר מכן בהבנות הסטטוס קוו בהר הבית.
ב-1922 הבריטים הקימו את המועצה המוסלמית העליונה בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל ומינו את אמין אל-חוסייני (1895–1974) למופתי הגדול של ירושלים. המועצה בוטלה ב-1948, אבל המופתי המשיך בתפקיד, ובעודו משמש בו נהג להסית מוסלמים נגד היהודים לעיתים קרובות.
הבריטים הוסיפו את האסלאם לרשימת הדתות המוכרות שנכללו בדבר המלך במועצה.
היסטוריה > היסטוריה לאחר קום המדינה

בשנת 1949 המוסלמים בישראל היוו כ-10% מהאוכלוסייה.
באותה שנה הוקמה המפלגה הערבית ראשונה, הרשימה הדמוקרטית של נצרת.
בסוף אותה שנה היוו המוסלמים 76.6% מכלל האוכלוסייה הערבית בישראל. בסוף 1987 גדל חלקם היחסי ל-85.6%.
מאז קום המדינה תמותת התינוקות באוכלוסייה המוסלמית הישראלית ירדה מ-46.4 לכל 1000 לידות, ל-10 לכל 1000.
מתוך כ-140 מסגדים בכפרים ערביים שננטשו לאחר 1948, נהרסו לחלוטין כ-100. השאר, כ-40, מצויים במצב מתקדם של התפוררות והזנחה. חלקם משמשים בידי התושבים היהודים למטרות מסחריות ותרבותיות.
מקומה של ארץ ישראל באסלאם

ירושלים היא המקום השלישי בעולם בחשיבותו למוסלמים הסונים, אחרי מכה ואל-מדינה שבערב הסעודית, משום שבירושלים נמצא מסגד אל-אקצא, שממוקם בהר הבית, המקום ממנו עלה מוחמד לשמיים לפי הפרשנות הסונית המקובלת כיום.
האמונה הזאת קיימת לא רק בקרב המוסלמים הפלסטינים, שרובם המוחלט סונים, אלא גם בקרב רובם הגדול של המוסלמים הסונים ברחבי העולם, ומשום כך הם רגישים במיוחד לעובדה כי השליטה על המקום כיום היא בידי מדינה יהודית. זאת, אף שהרשויות בישראל נמנעו עד היום מלהניף את דגל ישראל במקום ומסרו את השליטה עליו בפועל, לווקף המוסלמי. בעבר, היו מקרים אחדים בהם יהודים ניסו להניף את דגל ישראל, אך המשטרה מנעה זאת וממשיכה למנוע זאת גם כיום.
בנוסף לכך, קיימים בישראל מקומות אסלאמיים חשובים נוספים, כמו מסגד אל-ג'זאר בעכו, שם נמצא חלק משיערו של הנביא מוחמד המוצג כל עיד אל-פיטר, וגם שרידו של המסגד הגדול ביותר בישראל אי פעם, הוא מסגד הנביא סאלח או בשמו היותר נפוץ המסגד הלבן בעיר רמלה, העיר היחידה שהוקמה בארץ ישראל בתקופת השלטון המוסלמי. מקומות מסוימים נקראים על שם מאורעות מהתנ"ך, כמו קבר נבי רובין, הוא ראובן המקראי, וג'וב יוסף, הבור אליו הושלך יוסף, וכן מהברית החדשה, כמו נבי בולוס בבית שמש המשמש כמקום קבורתו של פאולוס, תלמידו של ישו. בישראל ישנם קברי קדושים אסלאמיים (מבני מקאם) שנספו בג'יהאד בתקופת הצלבנים, כמו קבר שייח' עמר ומקאם שיהאב א-דין בנצרת ומסגד סידנא עלי בהרצליה, ואף קברי בני לוויה של הנביא מוחמד, שהחשוב בהם הוא עכאשה בין אל מיחסן, חברו של הנביא, הקבור במתחם נבי עכאשה יחד עם קדושים נוספים מהתקופה האיובית בירושלים: נבי דחי, אחד ממצביאיו של מוחמד, תמים אל-דארי בבית גוברין, מייסד היישוב המוסלמי באזור חברון וחברו של הנביא, ונבי סאלח ברמלה, שהתגלה בפני מוחמד וצעק אליו "אללהֻ אכבר" והיה האיש שהעניש את תושבי מדאאן סאלח שבחצי האי ערב, שאם לא יתאסלמו העיר תיהרס והם ימותו וכך קרה.
בתי דין

לבתי הדין השרעיים בישראל יש היתר מטעם המדינה לדון בדיני המעמד האישי של אזרחים מוסלמים. מכאן שכל ענייני נישואין וגירושים של אזרחים מוסלמים בישראל נעשים על פי השריעה (ההלכה המוסלמית).
ראו גם

דמוגרפיה של ישראל
התנועה האסלאמית בישראל
אירועי אוקטובר 2000
ירושלים והאסלאם
זרמים ואסכולות באסלאם
למי שייכת הארץ הזאת?
דת בישראל
ערביי ישראל
בדואים בישראל
דרוזים בישראל
צ'רקסים בישראל
עלווים#עלווים בישראל
בוסניאקים בארץ ישראל
הצוענים בישראל
הדת הבהאית
פלסטינים
הערות שוליים

↑  האוכלוסייה המוסלמית בישראל - נתונים לרגל חג הקורבן, באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, ‏27 ביוני 2023.
↑  דברי המלך במועצה על ארץ-ישראל
↑  שנתון החברה הערבית בישראל 2021, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה
1 2  International Religious Freedom Report 2006, Israel and the Occupied Territories
1 2  רבקה שפק-ליסק, מתי ואיך היגרו הערבים והמוסלמים לארץ ישראל. מהכיבוש הערבי עד מלחמת העולם הראשונה (1914-640), ראשון לציון: ידיעות ספרים, 2018
↑  זהר עמר, תהליכי התאסלמות ואיסלום ביהודה ושומרון בימי הביניים והשפעתם על ענף ייצור הגפן ועל ייצור היין, מחקרי יהודה ושומרון רביעי, תשנ"ד, עמ' 267-249
↑  גד גילבר, מגמות בהתפתחות הדמוגרפית של הפלסטינים – 1987-1870 (ספטמבר 1989), בתוך: התנועה הלאומית הפלסטינית: מעימות להשלמה?, משרד הביטחון 1996, עמ' 207.
↑  , משרד החוץ
↑  מירון בנבנשתי, ומה ישראל עושה למסגדים?, באתר הארץ, 8 בספטמבר 2005
| קבוצות בחברה הישראלית (ישראלים) |
| --- | --- | --- |
| ישראלים לפי דת | יהודים • נוצרים • מוסלמים  • דרוזים • בהאים  • שומרונים   העבריים מדימונה • עדי יהוה • יהדות משיחית  • סובוטניקים |  |
| יהודים | אשכנזים • ספרדים • מזרחים • הודים  • אתיופים • יוצאי ברית המועצות  חילונים • מסורתיים • דתיים • חרדים   אורתודוקסיים • קונסרבטיביים • רפורמים • קראים |  |
| ערבים | בדואים • ערבים-נוצרים • אחמדים • מדנים • פלאחים • עלווים |  |
| מיעוטים | צ'רקסים • צוענים • ארמים |  |
כיפת הסלע אשר על הר הבית, בירושלים.
מאיר אברהם הלוי

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  4 באפריל 1900 פיאטרה ניאמץ, חבל מולדובה, ממלכת רומניה 
 פטירה:  15 באפריל 1972 (בגיל 72) פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות באנייה 
 מדינה:  רומניה, צרפת
 השכלה:  בית המדרש הרבני של צרפת   סורבון, פריז
 מקום מגורים:  בוקרשט,  פריז
 תקופת הפעילות:  1925 – 15 באפריל 1972 (כ־47 שנים) 
 השתייכות:  יהדות אורתודוקסית ברומניה   יהדות אורתודוקסית  בצרפת
 תחומי עיסוק:  רב   היסטוריון, היסטוריון של הרפואה, מזרחן
 רבותיו:  מנחם מנדל פרידמן
 בני דורו:  יעקב נימירובר, אלכסנדר שפרן, שמעון דובנוב,  דוד משה רוזן
 חיבוריו:  פירוש לספר ויקרא של הרב יוסף בכור שור   תרומות לתולדות יהודי רומניה   "מונוגרפיית בית הכנסת הכוראלי"   "רפואת הרבנים התאומטורגים במאה ה-18"    ניהל את השנתון "סיני" בבוקרשט יחד עם ברב אפרים לנדאו
 בת זוג:  רבקה בת אפרים לנדאו
 אב:  אברהם יוסוב חכמו "הלוי"
 אם:  סימה לבית דסקלו
 צאצאים:  ז'וזף  הלוי
 
 תפקידים נוספים:  רב בית הכנסת הגדול של בוקרשט    רב בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט   רב בית הכנסת "אחדות הקודש" בבוקרשט   מרצה לתולדות הרפואה   רב גדול של בית הכנסת  ברחוב טורנל בפריז   פרופסור לתולדות עם ישראל בבית המדרש הרבני של צרפת
 
מאיר אברהם הלוי (ברומנית ובצרפתית Meyer Abraham Halevy;‏ 4 באפריל 1900 – 15 באפריל 1972) היה רב בעל השקפות ליברליות, היסטוריון ופובליציסט יהודי רומני.
הוא נודע כרב בעל השכלה רחבה, פרשן של התורה וכהיסטוריון, בעיקר של הרפואה היהודית ושל יהדות רומניה, מחבר מונוגרפיות שהפכו לקלאסיות על קהילות יהודיות חשובות ברומניה, במיוחד בוקרשט ויאש. הרב הלוי נמנה עם תומכיה הנלהבים של תרבות היידיש.
משפחתו ולימודיו

מאיר אברהם הלוי נולד ב-4 באפריל 1900 בפיאטרה ניאמץ שברומניה. אביו, אברהם הלוי (אברם יוסוּב חכמוּ), היה בעל השכלה רבנית, ואמו, סימה דסקלו, הייתה בת למשפחה של תלמידי חכמים.
הלוי למד בתיכון "פטרו רארש" בעיר הולדתו והיה חניך של הישיבה החסידית "בית ישראל" בבוהוש, אחד ממבצרי החינוך התורני של היהדות האורתודוקסית הרומנית, שהשתדל, לפי דרישת השלטונות הרומנים, לשלב לימודי תלמוד עם כמה מקצועות של לימודי חול. הישיבה נסגרה בשנת 1916, שנת כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה. שנתיים אחרי תום המלחמה, בגיל 20, נסע הלוי להמשיך את לימודיו בצרפת. שם למד בבית המדרש הרבני של צרפת ובמקביל, כנהוג ביהדות הקונסיסטוריאלית של צרפת, נרשם גם ללימודי חולין - באוניברסיטת סורבון, בבית הספר היישומי ללימודים גבוהים, ובבית הספר לארכאולוגיה של מוזיאון הלובר. בתום לימודיו, בשנת 1925, קיבל תואר דוקטור בספרות והסמכה לרבנות.
פעילותו כרב ברומניה

הרב הלוי התחיל לכהן ברבנות ביאשי בשנת 1925, בבתי הכנסת "לופו שוורץ" ו"ראשית דעת". שנה מאוחר יותר התבקש לשרת לזמן קצר את קהילת היהודים הספרדים בבוקרשט, למרות היותו אשכנזי. בהמשך שימש כרב בבתי הכנסת הגדולים של בוקרשט, קודם בבית הכנסת הגדול והחל משנת 1936 היה לרב של בית הכנסת אחדות הקודש. אחרי שבפברואר 1940 נכשל מול הרב ד"ר אלכסנדר שפרן בבחירות לתפקיד הרב הראשי של רומניה, שימש הרב הלוי בין השנים 1940–1941 כרבו של בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט, מרכז חיי היהדות הדתית של בירת רומניה. בתקופת הדיכוי הפאשיסטי נעצר הרב הלוי כמה פעמים בידי השלטונות מפני שסייע לאסירים פוליטיים. בשנים 1946–1963 חזר לכהן כרב בבית הכנסת "אחדות הקודש".
כרב בעל השקפות ליברליות, ד"ר הלוי העריץ את הגותו של יום-טוב ליפמן צונץ, אחד מאבות מדעי היהדות (חכמת ישראל). הוא ראה את גירוש המלבי"ם, ראש הפלג השמרני בקהילת בוקרשט באמצע המאה ה-19, אירוע חיובי. הוא תקף את האורתודוקסיה המסורתית ושיבח את הרפורמה ביהדות ובאופן חלקי גם את הנאו-אורתודוקסיה. בחייו הפרטיים הקפיד על שמירת מצוות. לדברי אחד מקרובי משפחתו הוא עשה זאת בשל כבוד חמיו, הרב אפרים לנדאו. הרב הלוי וחמיו כתבו מאמרים בחלק העברי של כתב העת "סיני" שהלוי הקים לקידום חקר היהדות ברומניה.
פעילותו כאיש תרבות והיסטוריון בין שתי מלחמות העולם

ד"ר הלוי שיחק תפקיד חשוב ביותר בכתיבת תולדות יהודי רומניה ותולדות הרפואה היהודית, כמו כן. הוא כתב ברומנית, בצרפתית, בעברית וביידיש וכתביו הופיעו ברומניה, בצרפת, בפולין, בארצות הברית ובישראל.
בכך הוא המשיך מסורת של כתיבה היסטורית שכללה את תרומותיהם של יוליו באראש, יעקב פסנתיר, הרב משה גסטר, האחים שוורצפלד ואחרים.
הלוי שימש כעורך של מספר כתבי עת יהודים חשובים ביאשי ובבוקרשט. הוא היה בין מייסדי החברה ללימודים יהודיים ברומניה, מייסד ומנהל המכון להיסטוריה היהודית-רומנית ואוצר של ספריית המוזיאון והארכיון ההיסטורי של בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט.
כמו כן ייסד וניהל את השנתון "סיני", אחד מכתבי העת ליהדות בעלי רמה גבוהה באירופה, שהתפרסם בשנים 1926–1927 ביאשי וב-1936–1939 בבוקרשט. יחד עם הרבנים הוותיקים גסטר, בק ונימירובר, והרב אלכסנדרו שפרן, בן דורו, היה פעיל בהרצאות ובכינוסים במכון התרבות של הבית הכנסת הכוראלי בבוקרשט ופרסם ב"עלון ספריית המוזיאון והארכיון ההיסטורי של בית הכנסת הכוראלי" (1936-1939).
הלוי היה בנוסף חסיד נלהב של תרבות היידיש והשתתף בכינוסים של יידישיסטים, למשל במסגרת הארגון ייווא, על יד ההיסטוריון שמעון דובנוב, יעקב לשצ'ינסקי ואחרים.
פעילותו הציבורית והמחקרית בשנים שלאחרי מלחמת העולם השנייה

כאמור, בשנת 1940 הציג הרב הלוי את מועמדותו לתפקיד הרב הראשי של רומניה. הוא זכה בכ-50 קולות בלבד, מול 76 שזכה בהם הרב אלכסנדר שפרן.
אחרי 1944, בשנים הראשונות לכיבוש הסובייטי ברומניה ובתקופת המעבר אל השלטון קומוניסטי, עלה מחדש נושא מועמדותו מול הרב שפרן ומאוחר יותר מול הרב דוד משה רוזן.
בגלל שאיפותיו התפתה הרב הלוי לשתף פעולה בהקמת ארגון אופוזיציוני שנקרא "איחוד היהודים הדמוקרטים" בראשות זלצר סרציאנו שלמעשה היה יכול לשמש כלי בידי השלטון החדש על מנת לחסל את האיחוד הוותיק והפופולרי יותר של היהודים הרומנים בהנהגתו של ד"ר וילהלם פילדרמן, שהואשם באופי "בורגני" ו"ריאקציוני". כחבר בוועד הדמוקרטי היהודי, ארגון-בובה שהוקם בעידוד הקומוניסטים, הרב הלוי עשה עוד כמה צעדים שנויים במחלוקת כשהציע, לפי עדותו של הרב אלכסנדר שפרן בזכרונותיו, את ביטול תפקיד הרב הראשי של יהודי רומניה והקמת מעין "איגוד מקצועי של משרתי הדת". ככל הנראה היה מדובר ב"הסתדרות הרבנים ומחזיקי התורה" שקמה באוגוסט 1947. צעדים אלה, שביקשו ככל הנראה למצוא חן בעיני השלטונות ולהצר את צעדיו של הרב הראשי שפרן, לא הועילו לאיש, אף לרב הלוי עצמו.
בהמשך לא חסכו ממנו השלטונות הקומוניסטים הטרדות ואי נעימויות.
עם זאת, בין השנים 1950–1963 התאפשרה עבודתו כחוקר בתחום המזרחנות, בלימודים הקלאסיים והנומיסמטיקה במסגרת מוסדות האקדמיה הרומנית, שאז נקראה אקדמיית הרפובליקה העממית הרומנית. יתרה מזו בין השנים 1955–1963 היה הרב הלוי גם מרצה לתולדות הרפואה ופעל במסגרת החברה הרומנית לתולדות הרפואה. הוא נמנה עם מייסדי החברה הרומנית למזרחנות.
בגלות צרפת

בשנת 1963, לאחר קשיים רבים ובעקבות התערבויות לטובתו של אישים רבים (ביניהם הכומר הפרוטסטנסטי הגרמני הידוע מרטין נימלר), התאפשר לרב הלוי להגר מרומניה לצרפת תמורת פדיון כספי.
בהגיעו לשם מונה לפרופסור לתולדות עם ישראל בבית המדרש לרבנים של צרפת, שהוא נמנה עם בוגריה. כמו כן מונה כרב ראשי (רב גדול) (grand rabbin) ("קונסיסטורי") בבית כנסת פריזאי של יהודים יוצאי צפון אפריקה, שנהג לפי נוסח הספרדים. מדובר בבית הכנסת ברחוב טורנל, שלפי ממדיו היה בית הכנסת השני בעיר. במקור אשכנזי, בית כנסת זה שרת כבר בעיקר יהודים שבאו מצפון אפריקה, ונוסח התפילה היה ספרדי. הרב הלוי נפטר בפריז ב-15 באפריל 1972.
הובא לקבורה בבית הקברות באנייה בפריז (Bagneux).
חייו הפרטיים

הרב הלוי ואשתו, רבקה הלוי, בת לבית הרב לנדאו, הולידו שני בנים: סיימון הלוי (יליד רומניה 1929),רופא מרדים, פרופסור ב אוניברסיטה הממלכתית של ניו יורק וז'וזף הלוי, החי בבריסל, ששמר את ארכיון אביו.
יש לו נכד דניאל אברהם הלוי, רופא פנימאי ונפרולוג בניו יורק.