stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ונקו טביי
ביוגרפיה > המשלחת לאוורסט בשנת 1975

מועדון המטפסות של טביי כלל גם קבוצה שהתכוננה לטיפוס על פסגת האוורסט (JWEE – באנגלית Japanese Women's Everest Expedition), שהונהגה על ידי אייקו היסאנו. בקבוצה היו חברות 15 נשים, רובן בעלות משרות כגון מורות, מתכנתת ויועצת נוער. שתיים מהן, בהן טביי עצמה, היו אמהות. אחרי טיפוס מוצלח על פסגת אנאפורנה 3 בנפאל ב-19 במאי 1970, החליטו טביי והיסאנו לכבוש את פסגת האוורסט.
טביי התאמצה למצוא מממנים למשלחת, אף על פי שנתקלה שוב ושוב בתגובה שנשים צריכות לשבת בבית ולגדל ילדים. בסופו של דבר הצליחה לקבל מימון מהעיתון היפני יומיורי שימבון ומתחנת הטלוויזיה ניפון TV. למרות המימון, כל אחת מחברות הקבוצה נאלצה לשלם סכום המשתווה כמעט למשכורת ממוצעת ביפן. על מנת לחסוך בעלויות, הן תפרו לעצמן אביזרים מריפודים משומשים של מכוניות. הן אף תפרו לעצמן שקי שינה, ותלמידים של המורות במשלחת אספו בשבילן צנצנות ריבה.
לאחר תקופה ארוכה של אימונים מפרכים, המשלחת יצאה לדרך בתחילת 1975. הן התחילו בקטמנדו, ובחרו באותו המסלול לפסגה בו השתמשו אדמונד הילרי וטנזינג נורגיי בשנת 1953. בתחילת חודש מאי, המשלחת חנתה בגובה 6,300 מטרים, כאשר מפולת שלגים הכתה במחנה שהקימו. המשלחת והמדריכים המקומיים נקברו בשלג. טביי איבדה את הכרתה למשך כשש דקות, עד שהמדריך המקומי חילץ אותה. ב-16 במאי 1975, טביי הגיעה לפסגה והייתה האישה הראשונה שהגיעה לפסגת האוורסט.
היותה האישה הראשונה בפסגה גררה התעניינות רבה בטביי. היא קיבלה פניות ממלך נפאל ומממשלת יפן, צולמה מיני-סדרה בטלוויזיה היפנית על המשלחת, וטביי תרה את יפן עם הרצאות והופעות. עם זאת, התהילה גרמה לה לאי נוחות.
ביוגרפיה > טיפוסים מאוחרים יותר

טביי המשיכה לטפס על פסגות ברחבי העולם. בשנים 1990–1991 הגיעה לפסגת הר וינסון, ההר הגבוה ביותר באנטארקטיקה. ב-28 ביוני 1992 טיפסה לפסגת פונצ'אק ג'איה, ההר הגבוה ביותר באינדונזיה. בכך השלימה את מסע שבע הפסגות.
בנוסף לטיפוס, הייתה טביי פעילה בתחום איכות הסביבה. בשנת 2000 השלימה לימודים מתקדמים בתחום בפגיעה האקולוגית שגורמים מטפסים המשאירים זבל על הר האוורסט. היא הייתה המנהלת של הקרן היפנית לשימור הרים. אחד הפרויקטים שקידמה היה פרויקט לאיסוף ושריפה של אשפה שהשאירו מטפסי הרים.
חיים אישיים

בשנת 2012 אובחנה כחולת סרטן, אך המשיכה בפעילותה. היא מתה בשנת 2016.
טביי הייתה נשואה למסנובו טביי, מטפס הרים יפני אותו הכירה בשנת 1965. לזוג נולדו בת ובן.
ב-22 בספטמבר 2019 יצרה חברת גוגל דודל מיוחד לזכרה, ביום הולדתה ה-80. לציור נוספה סיסמת מוטיבציה שהיא השתמשה בה רבות: "אל תוותר, תמשיך במסע שלך".
הערות שוליים

↑  Robert Horn, No Mountain Too High For Her, ספורטס אילוסטרייטד כפי שאורכב בארכיון האינטרנט, ‏29 באפריל 1996 (באנגלית)
↑  "Junko Tabei, first woman to conquer Everest, complete 'Seven Summits,' dies at 77". The Japan Times Online (באנגלית אמריקאית). 2016-10-22. ISSN 0447-5763. נבדק ב-2019-09-22.
↑  Bill Chappell, Japanese Climber Junko Tabei, First Woman To Conquer Mount Everest, Dies At 77, NPR.org, ‏22 באוקטובר 2016 (באנגלית)
↑  "Junko Tabei's 80th Birthday". Google.com. 22 בספטמבר 2019. נבדק ב-22 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Baynes, Chris (22 בספטמבר 2019). "Junko Tabei: Google Doodle celebrates first woman to reach summit of Mount Everest". Independent UK. נבדק ב-22 בספטמבר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CiNii: DA08199287  GND: 1202857256  ISNI: 0000 0000 5141 0510  LCCN: nr93024776  NDL: 00107385  NKC: xx0197215  VIAF: 39249738   WorldCat (עם VIAF): 39249738
שלמה מיכאלס

| --- | --- |
שלמה מיכאלס
 לידה:  16 במרץ 1890 דאוגבפילס, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  13 בינואר 1948 (בגיל 57) מינסק, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות דונסקויה החדש 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 תקופת הפעילות:  1918–1948 (כ־30 שנה) 
 צאצאים:  Natalia Michoels, נינה מיכואלס 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  אמן העם של ברית המועצות  עיטור לנין  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית 
 פרופיל ב-IMDb
 
שלט בכיכר מיכאלס בתל אביב
תמונתו משנת 1938
שלמה מיכאלוביץ' מיכאלס (קרי: "מיכואלס"; ביידיש: שלמה מיכאָעלס; ברוסית: Соломон Михайлович Михоэлс) היה שם הבמה של שלמה ווֹבסי (ברוסית: Вовси;‏ 16 במרץ 1890, דווינסק, לטביה – 12/13 בינואר 1948, מינסק, בלארוס), שחקן יידיש, מנהיג תרבותי של יהודי ברית המועצות, ואחד מקרבנותיו של סטלין הידועים ביותר. נרצח בידי סוכנים של האם.וו.דה. (משטרת הביטחון הסובייטית) בתאונת דרכים מבוימת במינסק, בירת בלארוס ב-1948.
קורות חיים

מיכאלס נולד בדווינסק, לטביה, למשפחה יהודית דתית. את השכלתו הראשונה הוא קיבל בתלמוד תורה. ב-1905 החל ללמוד במכללה ריאלית בריגה, אותה סיים ב-1908. ב-1911 נרשם לאוניברסיטה למסחר בקייב, אך לא סיים לימודיו עקב השתתפות בהפגנות סטודנטים. בין 1915–1918 למד משפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
ב-1918 עבר ללמוד משחק בסטודיו יהודי בהנחיית אלכסי גרנובסקי (אברהם אזרח). ב-1920 הקבוצה עברה למוסקבה והייתה הבסיס לתיאטרון היהודי, שהפך ב-1921 לתיאטרון הממלכתי-היהודי הסובייטי (גוס"ט). מ-1929 ועד להרצחו היה מיכאלס מנהלו האמנותי והרוח החיה של תיאטרון גוס"ט. בין תפקידיו הבלתי נשכחים הייתה דמות המלך ליר במחזהו של שייקספיר. במהלך מלחמת העולם השנייה, מ-1941, התגייס שלמה מיכאלס לגופים יהודיים תומכי המשטר הסובייטי, בראשם הוועד היהודי האנטי פשיסטי. הוא עמד בראש הוועד כל שנות פעילותו והיה הדמות החשובה בו. ב-1943 יצא במסגרת תפקידו למסע של שבעה חודשים במערב כדי לגייס תמיכה מוראלית וכספית בברית המועצות במלחמתה בגרמניה הנאצית.
בליל ה-12 בינואר 1948 זומן מיכאלס למינסק לדיון, כביכול, בהעלאת מחזה בלארוסי חדש. הוא נלקח ממלונו במכונית, הוסע לבית קיט של מנהיג מפלגה מקומי ושם נרצח. גופתו נזרקה בצד הדרך ליד המלון, ושם נדרסה על ידי משאית, במטרה לביים תאונת דרכים. הוא נקבר בבית הקברות של מנזר דונסקוי במוסקבה.
על שמו קרוי מרכז תרבות בינלאומי במוסקבה, וכמה רחובות בערים שונות ברחבי ברית המועצות. זמר המחאה הרוסי המפורסם, אלכסנדר גאליץ', כתב שיר לזכרו, שזכה בשעתו לפרסום רב. בישראל נקראו על שמו כיכר בתל אביב בקרבת תיאטרון הבימה, וכן רחובות בראשון לציון, בפתח תקווה ובשכונת קריית שמואל בחיפה.
בתו הבכורה, נטליה, הייתה נשואה למלחין היהודי משה (מואיסי) ויינברג. בתו השנייה, נינה, הייתה במאית ומורת תיאטרון במשך שנים רבות בבית הספר לאמנויות הבמה בית צבי, וחינכה דורות של שחקנים.
ספרו של מיכאלס על חייו

שלמה מיכאעלס, ארטיקלען, שמועסן, רעדעס, בואנוס איירס: היימלאנד, 1961. (ביידיש)
לקריאה נוספת

נטליה ופסי-מיכאלס, אבי שלמה מיכאלס: חייו ומותו של שחקן יהודי; מרוסית, מכתב-יד: מנחם בן-אייר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ('ספריית שבות על שם חיים הזז'), תשמ"ג 1982.
אורי קליין, 'הנושא היהודי בקולנוע הסובייטי: על שלמה מיכאלס ובנימין זוסקין', קולנוע, 1 (1974).
אידה הוברמן, 'התיאטרון היהודי במוסקבה: הישגיו וחיסולו: 90 שנה להולדתו של שלמה מיכואלס', עיתון 77, ד,20 (1980).
מאמרים בתוך: מרדכי אלטשולר (עורך), התיאטרון היהודי בברית המועצות: מחקרים - עיונים - תעודות , ירושלים: מרכז לחקר ולתיעוד יהדות מזרח אירופה, תשנ"ו 1996:
ליליה אברוטינה, 'עיצוב הדמות באמנותו של שלמה מיכואלס: עקרון הקונטרפונקט ומערכת הלשונות הרב-רבדית', עמ' 271–292.
מרדכי אלטשולר, 'רצח שלמה מיכואלס: תעודות'.
יעל הרוסי, 'מיכואלס - שחקן יהודי, אמן אוניברסלי'.
ואלרי סמנובסקי, 'גראנובסקי, מיכואלס ובעיית "התיאטרון האוניברסלי'.
יולי רייזמן

| --- | --- |

 לידה:  2 בדצמבר 1903 (יוליאני) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  11 בדצמבר 1994 (בגיל 91) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרויקורובסקויה 
 סוגה מועדפת:  ריאליזם סוציאליסטי 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  1924–1989 (כ־65 שנים) 
 מקום לימודים:  Faculty of Social Sciences of Moscow State University (1924) 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין (1941)  עיטור לנין (20 בדצמבר 1973)  פרס סטלין (1952)  מדליית הפטיש והמגל (20 בדצמבר 1973)  פרס סטלין (1943)  עיטור הדגל האדום של העמל (14 בדצמבר 1963)  פרס סטלין (1946)  עיטור אות הכבוד (23 במאי 1940)  עיטור הדגל האדום של העמל (6 במרץ 1950)  עיטור לנין (4 בנובמבר 1967)  פרס ברית המועצות (1983)  עיטור הידידות בין העמים (14 בדצמבר 1983)  גיבור העמל הסוציאליסטי (20 בדצמבר 1973)  אמן העם של ברית המועצות (1964)  פרס האחים וסילייב של הרפובליקה הסובייטית הרוסית (1986)  פרס סטלין (1950)  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  עיטור מהפכת אוקטובר  מדליית ותיק העמל  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרופיל ב-IMDb
 
יולי רייזמן (ברוסית: Ю́лий Я́ковлевич Ра́йзман;‏ 15 בדצמבר 1903 – 11 בדצמבר 1994) היה במאי קולנוע סובייטי ממוצא יהודי. רייזמן קיבל את תואר אמן העם של ברית המועצות (1964), חתן פרס סטלין 6 פעמים (1941, 1943, 1946- פעמיים, 1950 ו-1952), פרס ברית המועצות (1983) וגיבור העמל הסוציאליסטי (1973). בשנת 1988 הוענקו לו פרס ניקה.
קורות חיים

יולי רייזמן נולד במוסקבה. בשנת 1924 החל לעבוד כעוזרו של במאי הקולנוע יעקב פרוטזנוב. החל משנת 1926 התחיל לביים סרטים באופן עצמאי. לחלק מסרטיו היה שותף לכתיבת תסריט.
בשנת 1935 זכה להצלחה עם סרט "הטייסים". שיא נוסף בקריירה שלו היה סרט "משנקה" (1942) שצילומיו החלו עוד לפני תחילת מלחמת העולם השנייה. בהמשך צילם כמה סרטים בנושאים פוליטיים. בשנת 1947 הוגלה ממוסקבה לריגה בה היה אולפן לקולנוע. אומנם בהיותו שם ביים סרט שזכה בפרס סטלין והורשה לחזור למוסקבה. בתחילת שנות ה-50 נרדף עקב מוצאו היהודי. במהלך סוף שנות ה-50 ושנות ה-60 ביים מספר סרטים שזהו לתהודה ציבורית גדולה בברית המועצות.
הסרט "החיים הפרטיים" (1982) זכה לפרס בפסטיבל הסרטים של ונציה והיה מועמד לפרס אוסקר כסרט הזר הטוב ביותר.
בשנים 1944-1964 רייזמן לימד ב-VGIK.
רייזמן זכה לעיטורים רבים עבור תרומתו לקולנוע הסובייטי, ביניהם עיטור לנין (פעמיים), עיטור הדגל האדום של העמל (פעמיים) ועוד. בשנת 1988 הוענק לו פרס ניקה.
פילמוגרפיה (חלקית)

1935 - "הטייסים" (Лётчики)
1936 - "הלילה האחרון" (Последняя ночь), שותף לתסריט, זכה בפרס סטלין
1942 - "משנקה" (Машенька), זכה בפרס סטלין
1944 - "בהקשר להפסקת אש עם פינלנד" (סרט תעודה) (К вопросу о перемирии с Финляндией), זכה בפרס סטלין
1945 - "ברלין" (סרט תעודה) (Берлин), זכה בפרס סטלין
1949 - "רייניס" (Райнис), זכה בפרס סטלין
1950 - "מעוטר בכוכב הזהב" (Кавалер Золотой Звезды), זכה בפרס סטלין
1957 - קומוניסט" (Коммунист)
1961 - "ומה אם זה האהבה?" (А если это любовь?), שותף לתסריט
1982 - "החיים הפרטיים" (Частная жизнь), שותף לתסריט, זכה בפרס ברית המועצות
מוסלים מגומאייב (זמר)

| --- | --- |

 לידה:  17 באוגוסט 1942 באקו, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן 
 פטירה:  25 באוקטובר 2008 (בגיל 66) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  Alley of Honor 
 מוקד פעילות:  אזרבייג'ן, ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1962 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה של באקו, המכללה למוזיקה על שם אסף זיינאלי 
 סוגה:  מוזיקת פופ, אופרה, פופ אופראי 
 סוג קול:  בריטון 
 שפה מועדפת:  אזרית, רוסית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 בן או בת זוג:  Tamara Sinyavskaya 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  עיטור הכבוד של הפדרציה הרוסית (2002)  מסדר התהילה של אזרבייג'ן (1997)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציליסטית  של אזרבייג'ן (1971)  אמן כבוד של אזרבייג'ן (1964)  מסדר איסתיקלאל (2002)  אמן העם של ברית המועצות (1973)  עיטור הידידות בין העמים (1980)  עיטור הדגל האדום של העמל (1971)  מדליית הכבוד לכורים  מסדר ההצטיינות בתרבות של פולין  מדליית הכבוד לכורים, דרגה 3 
 magomaev.info
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
מוסלים מגומאייב (באזרית: Müslüm Maqomayev, ברוסית: Муслим Магомаев; ‏ 17 באוגוסט 1942 - 25 באוקטובר 2008) היה מלחין, זמר אסטרדה ואופרה סובייטי ממוצא אזרי. בשנת 1973 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. על פעילותו בתחום השירה מגומאייב קיבל מספר עיטורים סובייטים, רוסים ואזרבייג'נים. בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 הפופולריות שלו בברית המועצות הייתה חסרת תקדים.
קורות חיים

מוסלים מגומאייב נולד בבאקו. אביו נהרג במלחמת העולם השנייה בסוף אפריל 1945. סבו היה מוסלים מגומאייב, מלחין ידוע של הפילהרמוניה הממלכתית הנקראת על שמו. לאחר שבעלה נהרג, אימו של מגומאייב עזבה את באקו, התחתנה שנית ועשתה קריירה של
שחקנית תיאטרון. מוסלים הצעיר התחנך במשפחת דודו שהיה פעיל מפלגתי מקומי. מוסלים למד בקונסרבטוריון וכבר בגיל 15 הופיע בציבור.
בשנת 1962 הוא הופיע במוסקבה בקונצרט נעילה של פסטיבל תרבות אזרית. בשנת 1963 הוא הופיע לראשונה בקונצרט יחיד. באותה שנה מוסלים מגומאייב התקבל כזמר בתיאטרון לאופרה בבאקו. בשנים 1964–1965 השתלם בלה סקאלה. עם חזרתו לברית המועצות מגומאייב המשיך לשיר באופרה אך סירב להצעה להצטרף לתיאטרון בולשוי.
בשנים 1966 ו-1969 הוא שר באולימפיה שבפריז וזכה להצלחה גדולה. הוא קיבל הצעה להישאר למספר שנים ולעשות קריירה בינלאומית אך שלטונות ברית המועצות לא היו מוכנים לכך בטענה שהוא צריך להמשיך ולהופיע ברחבי ברית המועצות.
בסוף שנות ה-60 עבור אחת ההופעות מגומאייב קיבל תשלום פי 3 מהמקובל. לאחר בירור, משרד התרבות הסובייטי אסר עליו להופיע מחוץ לגבולות אזרבייג'ן. הנושא נסגר רק לאחר התערבות ישירה של יורי אנדרופוב שהתקשר ליקטרינה פורצבה וציין שלק.ג.ב אין טענות לזמר והוא מעוניין לראות הופעתו במוסקבה.
בשנת 1969 הזמר זכה בפרס ראשון בתחרות לשירה בסופוט שבפולין, שהייתה בזמנו התחרות הידועה ביותר בגוש הקומוניסטי.
בשנים 1975–1989 מגומאייב היה המנהל האומנותי של התזמורת שהופיע איתו בכל ההופעות.
בשנת 1998 פרש. מאז הוא עבר להתגורר במוסקבה עם אשתו, זמרת האופרה תמרה סיניאבסקָיָה, וניהל אתר אינטרנט אישי. מגומאייב נפטר בשנת 2008 ממחלת לב. הוא נקבר בבאקו ליד סבו. ב-14 באוגוסט 2008 נשיא אזרבייג'ן פרסם צו על הנצחת שמו של הזמר. שלט הנצחה הוצב על ביתו ואחד מבתי הספר בבאקו נקראה על שמו. במוסקבה מול שגרירות אזרבייג'ן בעיר הוצב פסל הזמר. באוקטובר 2010 במוסקבה נערכה תחרות זמרים לכבוד מוסלים מגומאייב.
במהלך הקריירה שלו מגומאייב ביצע מעל ל-600 שירים והצטלם במספר סרטים. הוא גם הלחין מספר שירים על בסיס מילים של רוברט רוז'דסטבנסקי. את רוב הלהיטים של מגומאייב כתבו ארנו בבג'ניאן וחלקו חברו פולאד בולבולולו. אלכסנדרה פחמוטובה הלחינה מספר שירים במיוחד בשביל הזמר. הוא הוציא עשרות תקליטים שנמכרו במיליוני עותקים בברית המועצות. בשנת 1969 מגומאייב קיבל פרס על מכירת 4.5 מיליון תקליטים.
במרץ 2020 שודרה סדרת טלוויזיה ביוגרפית על חייו, מגומאייב, בכיכובו של מילוש ביקוביץ'.
להיטים

ארנו בבג'ניאן:
"מלכת היופי" (Королева красоты)
"תודה לך" (Благодарю тебя)
"תחזיר לי את המוזיקה" (Верни мне музыку)
"העיר הטובה ביותר בכדור הארץ" (Лучший город земли)
"נוקטורן" (Ноктюрн)
"חתונה" (Свадьба)
"טייגה כחולה" (Голубая тайга)
"גלגל השטן" (Чёртово колесо)
"שיכור מהשמש" (Солнцем опьянёный)
"לב בשלג" (Сердце на снегу)
"עקבותיך" (Твои следы)
"תחייכי" (Улыбнись)
"כל עוד אני זוכר, אני חי" (Пока я помню, я живу)
"תבקשי משאלה" (Загадай желание)
"אל תמהר" (Не спеши)
"תקרא לי" (Позови меня)
"תהיה איתי" (Будь со мной)
"אהבת חורף" (Зимняя любовь)
אלכסנדרה פחמוטובה:
"מלודיה" (Мелодия)
"אנחנו לא יכולים לחיות זה בלי זה" (Нам не жить друг без друга)
"תקוה" (Надежда)
"מערכון ערב" (Вечерний эскиз)
מוסלים מגומאייב:
"נצח כחול" (Синяя вечность)
"להתראות באקו" (Прощай, Баку)
אחרים:
"קרן שמש זהובה" (Луч солнца золотого)
גלריה

אנדרטה למוסלים מגומאייב וכיכר על שמו במוסקבה (רו')
אנדרטה למוסלים מגומאייב וכיכר על שמו בקייב (רו')
אנדרטה למוסלים מגומאייב בבאקו (אנ')
מתילדה הקיסרית

מתילדה הקיסרית (Empress Matilda; כנראה 7 בפברואר 1102 – 10 בספטמבר 1167), הייתה בתו ויורשתו של הנרי הראשון, מלך אנגליה, ואחת מהטוענים לכתר האנגלי בימי האנרכיה. היא הייתה האישה הראשונה שנסתה לטעון לכתר אנגליה בזכות עצמה (ולא מתוקף נישואין לשליט). ידועה גם בשם הקיסרית מוד (Empress Maude).
ביוגרפיה > נישואיה הראשונים

ב-1114 נישאה להיינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בעקבות נישואיה לקיסר, קבלה את התואר "קיסרית", ובעקבות עזיבתה את אנגליה והגעתה לאירופה, שמה הסכסוני "מוד" שונה לגרסתו הלאטינית, מתילדה. היא הייתה שותפה אקטיבית בשלטון, הוציאה צווים, הייתה שופטת, ותיווכה בין הקיסר לבין הוואסאלים שלו.
ביוגרפיה > ההכרזה על היותה יורשת אביה

לאחר שב-1120 בנו ויורשו היחיד של הנרי הראשון, ויליאם אדלין מת עם טביעתה של ספינתו, הספינה הלבנה, נשארה אחותו מתילדה היורשת החוקית היחידה של אביה. ב-1125, עם מות בעלה, אביה החזיר אותה לאנגליה והשיא אותה ב-1127 לז'ופרואה החמישי, רוזן אנז'ו, שהיה צעיר ממנה ב-11 שנים ובן 15 באותו זמן, במטרה לחזק את הקשר בין אנגליה ואנז'ו.
אף-על-פי שלפני מותו השביע הנרי הראשון את האצילים להיות נאמנים לה, חזרו בהם האצילים לאחר מותו, וסירבו לתמוך בה בשל היותה אישה, ובשל נישואיה השניים לאויב הנורמנים. אחיינו של המלך המנוח ובן-דודה של מתילדה, סטיבן, חבר אל האצילים ותבע את הכס לעצמו ב-1135. שלטונו של סטיבן התחיל את תקופת האנרכיה (מלחמת אזרחים ושלטון בלתי יציב) שהתרחשה בין השנים 1135–1154.
ביוגרפיה > המאבק על הכס

ההתנגדות העיקרית לסטיבן הגיעה בתחילה מכיוון רוברט מגלוסטר, בנו הבלתי-חוקי של המלך הנרי, שקיווה לזכות במלוכה בעצמו. מאחר שהכנסייה תמכה בהכתרתו של סטיבן, השליכה מתילדה את יהבה על דודה, דייוויד הראשון מלך סקוטלנד שפלש בשמה לנורת'ומברלנד שבצפון אנגליה, שם התחולל בשנת 1138 קרב סטנדרד. דייוויד נחל תבוסה מידי הארכיבישוף של יורק שנלחם בשמו של סטיבן. ביוני אותה שנה, רוברט מגלוסטר, אחיה למחצה של מתילדה, כרת איתה ברית.
ב-1139 פלשה מתילדה מצרפת לאנגליה והתבצרה בטירת ארונדל בדרום אנגליה. בסופו של משא ומתן שפרטיו לא ידועים ברובם, סטיבן אישר לה לצאת מהטירה הנצורה לבריסטול שבמערב אנגליה, ולהיפגש עם רוברט מגלוסטר. מלחמת האזרחים נמשכה עד שב-2 בפברואר 1141 התרחש קרב לינקולן בין סטיבן לבין רנולף מצ'סטר, חתנו של רוברט מגלוסטר, בו נחל סטיבן תבוסה ונכלא כעציר בבריסטול.
מתילדה שלטה כעת זמנית מלונדון, וביוני 1141 היה צריך להתקיים טקס הכתרתה על ידי אחיו של סטיבן, הבישוף הנרי שהתפתה לכך אחרי שהובטח לו שיהיה הבכיר מבין יועציה של מתילדה. בכך הייתה אמורה להפוך לאישה הראשונה ששולטת באנגליה מתוקף זכותה שלה, אלא שהכשילו את ההכתרה אצילי הממלכה, אשר ראו בה מושלת נוקשה, יהירה ושתלטנית, והתקוממו נגדה פעם שנייה.
היא חשה שעליה לעזוב את הבירה, ולעבור לאוקספורד. בספטמבר 1141, נשבה רוברט מגלוסטר על ידי אשתו של סטיבן, מתילדה מבולון. המלכה הזמנית מתילדה החליטה להחזיר אליה את רוברט ובתמורה שחררה את סטיבן, שחזר בנובמבר לכס המלכות. עתה שלט סטיבן ברוב המלכות, ובדצמבר צר על מתילדה בטירת אוקספורד. מצור שנמשך השלושה חודשים. מנוסתה הנועזת של מתילדה לוולינגפורד באישון לילה, כשהיא לבושה בלבן על מנת שלא לבלוט בשלג, הייתה לאגדית.
ביוגרפיה > הוויתור על הכס

מתילדה נאלצה לוותר על הכס וברחה לבעלה שבצרפת. נחמתה היחידה הייתה שבעקבות חולשתו הצבאית נאלץ סטיבן למנות ליורשו את בנה, שהוכתר בשנת 1154 בתור הנרי השני, המלך הראשון לבית פלנטג'נט, ובסופו של דבר לכינון האימפריה האנגווינית.
מתילדה וז'ופרואה חיו בנפרד תקופות ארוכות, אבל נולדו להם שלושה ילדים: הנרי השני, מלך אנגליה, ז'ופראה, רוזן נאנט וויליאם העשירי, רוזן פואטו.
אישיות והערכה

כרוניקנים בני זמנה באנגליה, צרפת, גרמניה ואיטליה תיעדו היבטים רבים בחייה של מתילדה, אם כי הביוגרפיה היחידה שלה, שככל הנראה נכתבה על ידי ארנולף מליזיו, אבדה. כותבי זמנה היו חלוקים בדעותיהם אודותיה. בגרמניה, שם הייתה אשת הקיסר ופעלה בשמו באופן עצמאי ונחוש, שיבחו אותה, והיא זכורה בכינוי "מתילדה הטובה". באנגליה, במהלך שנות האנרכיה, יצירות כמו "גסטה סטפני"(אנ') שהיללו את יריבה, סטיבן, נקטו טון שלילי לגביה. לאחר שבנה, הנרי השני עלה על כס המלוכה, נימת הכרוניקנים כלפי מתילדה הפכה חיובית יותר. בשנים שלאחר מותה נפוצו תיאוריות שונות, וביניהן ההצעה שבעלה הראשון, הנרי, לא מת, אלא הפך לנזיר בסתר – מה שהפך את הנישואים השניים של מתילדה לבלתי לגיטימיים. על פי סיפור נוסף, למתילדה היה רומן עם סטיבן, וכתוצאה מכך הנרי השני הפך ליורש העצר.
הפרשנויות של דמותה של מטילדה השתנו כאמור עם הזמן, וכפי שכותבת ההיסטוריונית מרג'ורי צ'יבנאל, "הן שונות כל כך זו מזו, עד שקשה להאמין שהן מתייחסות לאותה אישה, בהתאם להשקפתו של המחבר על נשים ותפקידן ומעמדן בחברה".
מחקרים פמיניסטיים על דמותה מביאים ראיות לכך שהקביעות המחמירות בקשר לאופיה נבעו מהטיות מגדריות, וכי המוסכמות הפוליטיות של המאה ה-12 שלא אפשרו לנשים לשלוט או לפעול בזכות עצמן הן שהגבילו אותה. כדוגמה לכך הם משווים בינה לבין המלך אדוארד החמישי, שנחשב על ידי היסטוריונים כאחד ממלכי אנגליה, אף על פי שתקופת מלכותו נמשכה כחודשיים, ושהוא היה בן 12 ולא הוכתר לפני שנעלמו עקבותיו במצודת הטאואר. מתילדה, בניגוד אליו לא הוכרה מעולם כאחת ממלכות אנגליה.
הערות שוליים

↑  Charles Beem, The Lioness Roared: The Problems of Female Rule in English History, 2006, עמ' 40
↑  George Palmer Putnam, Chronology, Or, An Introduction and Index to Universal History, Biography, and Useful Knowledge
↑  סיוון ירט, המלך הנרי השני והרצח של הארכיבישוף תומאס בקט- גלי תדהמה בכל רחבי העולם הנוצרי, באתר רגעים היסטוריים
↑  Marjorie Chibnall, The Empress Matilda and Church Reform, Transactions of the Royal Historical Society, 1988, עמ' 107-130
↑  Charles Beem, The Lioness Roared: The Problems of Female Rule in English History, Palgrave Macmillan, 2006, עמ' 26
| מלכי אנגליה |
| --- | --- | --- |
| שושלות מלוכה | ממלכת מרסיה • בית וסקס • המלכים הנורמנים • בית פלנטג'נט • בית לנקסטר • בית יורק • בית טיודור • בית סטיוארט • בית הנובר • בית סקסה-קובורג-גותה • בית וינדזור |  |
| מלכים | ויליאם הראשון • ויליאם השני • הנרי הראשון • מתילדה • סטיבן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280480905171  PLWABN: 9810644828805606  BIBSYS: 90641297  BnF: cb123145920 (data)  GND: 119254883  ISNI: 0000 0000 6126 406X  LCCN: n90696993  NKC: jn20000701188  RERO: 02-A010237015  SUDOC: 032039905  VcBA: 495/246788  VIAF: 817689   WorldCat (עם VIAF): 817689
אבולוציה של העין

שלבים עיקריים בהתפתחות העין אצל בעלי חוליות.
האבולוציה של העין היא תהליך ההתפתחות האבולוציונית של איבר החישה של מערכת הראייה הרגיש לגלי אור ומשמש על ידי כך לראייה. העין ביצורים שונים היא מושא למחקר מכיוון שהעין מדגימה באופן מובהק איבר מקביל המצוי בצורות רבות של בעלי חיים והתפתח באבולוציה מתכנסת. זיהוי אור פשוט נמצא בחיידקים, אורגניזמים חד-תאיים, צמחים ובעלי חיים. עיניים מורכבות היוצרות תמונה התפתחו באופן בלתי תלוי מספר פעמים בקרב מינים שונים בעלי חיים שונים במהלך תהליך האבולוציה.
מאובנים עם מגוון סוגי עיניים קדומות נמצאו באתר המאובנים פצלי ברג'ס של תקופת הקמבריון התיכונה, ובאתר המאובנים פצלי מפרץ האמו. בשל תהליכי אבולוציה שהתרחשו במקביל ביצורים שונים, התפתחו אצלם עיניים שונות במאפייניהן: במבנה הבסיסי של העין ואופן פעולתה, במגבלות או יתרונות של העין, בחדות הראייה שלהן, בטווח אורכי הגל שהן יכולות לזהות, ברגישותן בסביבה של אור נמוך, ביכולתן לזהות תנועה ועצמים, וביכולת ההבחנה בין צבעים.
היסטוריה של המחקר

בשנת 1802, הפילוסוף ויליאם פיילי תיאר את העין כ"נס עיצובי". צ'ארלס דרווין עצמו כתב בספרו, "מקור המינים", כי התפתחות העין על ידי ברירה טבעית נראתה במבט ראשון "אבסורדית ברמה הגבוהה ביותר האפשרית". עם זאת, ציין דרווין שלמרות הקושי לדמיין את זה, האבולוציה של העין היא אפשרית לחלוטין:
... אם ניתן להראות שקיימים שלבי התפתחות רבים מעין פשוטה ולא מושלמת לעין מורכבת ומושלמת, מה שבוודאי נכון; ואם, בנוסף, העין יכולה אי פעם להשתנות והשינויים יכולים לעבור בתורשה, וגם זה בוודאי נכון, ואם מדובר בשינויים שיהיו שימושיים לכל בעל חיים בתנאי חיים משתנים, אז הקושי להאמין שעין מושלמת ומורכבת יָכלה להיווצר על ידי ברירה טבעית, והקושי העצום לדמיין זאת, אינם צריכים להיחשב כחותרים תחת התאוריה.
דרווין הציע כי העין הפרימיטיבית התפתחה בשלבים מ"עצב ראייה המצופה בפיגמנט, וללא כל מנגנון אחר" ל"שלב בדרך לשלמות", ונתן דוגמאות של שלבי ביניים קיימים.
הביולוג דן-אריק נילסון העלה תאוריה עצמאית לגבי ארבעה שלבים עיקריים באבולוציה של עין חולייתית שהתפתחו מחלק של קולטני אור. נילסון וס' פלגר העלו השערה במאמרם שדרושים רק כמה מאות אלפי דורות כדי לפתח עין מורכבת בבעלי חוליות. אד יונג השתמש בתיעוד המאובנים כדי להסיק מסקנות לגבי התפתחות העין, המבוססות על המבנה של מסלולי עיניים ופתחים בגולגולות מאובנות עבור כלי דם ועצבים.
קצב ההתפתחות האבולוציונית של העין

המאובנים הראשונים של איברי חישה הרגישים לאור שנמצאו עד תחילת המאה ה-21 הם מתקופת אדיקר (555 למ"ש). בקמבריון התחתון היה פרץ של אבולוציה מהירה לכאורה, שנקרא "הפיצוץ הקמבריוני". אחת מההשערות הרבות לפיצוץ הקמבריון היא תאוריית "מתג האור" של אנדרו פרקר (אנ'): ההשערה היא שהאבולוציה של עיניים מתקדמות הובילה למרוץ חימוש אבולוציוני (תאוריית המלכה האדומה (אנ')) שהאיץ את האבולוציה.
קשה להעריך את קצב התפתחות העין מכיוון שתיעוד המאובנים, במיוחד של הקמבריון התחתון, אינו שלם. המהירות בה כתם עגול של תאים קולטנים יכול להתפתח לעין חולייתית מתפקדת במלואה הוערכה על סמך שיעורי המוטציה, היתרון היחסי לאורגניזם והברירה הטבעית.
כל בעלי החיים בעלי העיניים חולקים את המנגנון הגנטי הבסיסי להתפתחות העין. הדבר מצביע על כך שלאב הקדמון של בעלי העיניים הייתה צורה כלשהי של איברים הרגישים לאור – גם אם לא איבר אופטי ייעודי. עם זאת, ייתכן שתאים קולטי אור התפתחו יותר מפעם אחת מתאים כימורצפטורים (אנ') (תאים המגיבים לגירוי כימי) הדומים מבחינה מולקולרית. סביר להניח שתאים קולטנים היו קיימים הרבה לפני הפיצוץ הקמבריוני. דמיון ברמה גבוהה יותר – כגון התפתחות החלבון קריסטלין אשר התרחשה באופן עצמאי בסילוניות ובעדשות החולייתנים – משקף את האפשרות שחלבון יסודי אחד שימש ביותר מפונקציה אחת חדשה בתוך העין.
תכונה המשותפת לכל האיברים הרגישים לאור היא הימצאותם של אופסינים. אופסינים שייכים למשפחה של חלבונים הרגישים לאור ומתחלקים לתשע קבוצות, שכבר היו קיימות באורבילטריאן (אנ'), האב הקדמון המשותף האחרון של כל החיות הסימטריות הדו-צדדיות, קבוצת הבילטריה, שככל הידוע התפתחה בסוף עידן הפרה קמבריון. בנוסף התגלה הגן האחראי ליצירת עיניים בכל בעלי החיים: הגן PAX6 השולט במיקום שבו מתפתחות העיניים בבעלי חיים, החל מתמנונים ועד עכברים וזבובי פירות.
עיניים ואיברי חישה אחרים התפתחו ככל הנראה לפני המוח. דוגמה חיה היא מדוזה קובייתית, שיש לה איברי חישה רגישים לאור אף על פי שהיא חסרת מוח.