stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הופעה בקריות 20.2.98
הערות שוליים

↑  שב"ק ס' כבר לא אימפריה, באתר וואלה, 23 באוגוסט 2000
| שב"ק ס' |
| --- | --- | --- |
מוקי • חמי‏ • מירו • נמרוד רשף • פילוני • פלומפי B • ג'יימס • דוידי
| אלבומי אולפן | שבק ס (1995) • בעטיפה של ממתק (1997) • הופעה בקריות 20.2.98 (1998) • כנען 2000 (2000) • בום קרנבל (2008) • פרה פרה (2012) • מסיבת סוף העולם (2024) |  |
| סרט תיעודי | נופל וקם בבימויו של ירון בן נון |  |
| אמנים והרכבים קשורים | חלוצי החלל • בויאקה • פישי הגדול • יוסי פיין • קוואמי • שחר סוויסה |  |
ההפיכה בבנגלדש (2024)

ההפיכה בבנגלדש התרחשה ב-5 באוגוסט 2024, עם התפטרותה מתפקידה ובריחתה של ראש ממשלת בנגלדש (אנ') שק הסינה ואזד (שייח חסינה) להודו, ופיזור הפרלמנט במדינה, לאחר מהומות שפרצו בשבועות שקדמו להתפטרותה ובהן נהרגו כ-300 אנשים. לאחר ההפיכה קמה ממשלת מעבר בראשותו של חתן פרס נובל לשלום מוחמד יונוס.
רקע

הסינה ואזד זכתה בקדנציה רביעית ברציפות בינואר 2024, בבחירות שהוחרמו על ידי האופוזיציה, על רקע חששות כי הליך הבחירות לא בוצע באופן הוגן. בכך השלימה 15 שנות שלטון רצופות במדינה. בצעירותה נאבקה למען הדמוקרטיה אך במהלך כהונתה הואשמה כי הפכה לרודנית. בשנות כהונתה האחרונות התפשטה שחיתות שלטונית במוסדות המדינה. המשטרה ובתי המשפט עמדו לשירות מפלגתה, העיתונות לא הייתה חופשית, מתנגדי משטר נכלאו וחלקם נרצחו והאופוזיציה דוכאה בין השאר על ידי הצפתם בתיקים משפטיים בפני שופטים הנאמנים להסינה.
ביולי 2024 החלו מחאות של סטודנטים ברחבי המדינה. הסטודנטים התקוממו בעקבות כוונת הממשלה להקצות יותר ממחצית המשרות במגזר הציבורי שלא על בסיס כישורים אלא על בסיס מכסות, דבר המיטיב עם תומכי הממשל. הם הקימו תנועה בשם "תנועת סטודנטים נגד אפליה"(אנ'), תנועה לא אלימה שדוכאה ביד קשה על ידי השלטון, דבר שהעלה את זעמם. עם התפתחות ההפגנות, הצטרפו אליהן אזרחים רבים שאינם סטודנטים. החלה התקוממות נרחבת נגד חסינה ומפלגת השלטון שלה, הליגה העוואמית.
ההפיכה

בתחילת אוגוסט ההתקוממות צברה תאוצה. על מנת לדכאה חסינה שלחה לרחובות כוחות משטרה וצבא וכן את "הגדוד לפעולה מהירה"- יחידה נגד טרור שהואשמה בעינויים ובהעלמת מתנגדי משטר. לפחות 300 בני אדם נהרגו, רבים מהם צעירים וסטודנטים. נעצרו עשרת אלפים מפגינים ולעשרות אלפי מפגינים הוגשו כתבי אישום. חסינה ניסתה לעצור את המהומות גם באמצעות עוצר והשבתת האינטרנט. הרמטכ"ל וואקר אוס-זמאן ובכירי הצבא החליטו כי לא יתקבלו פקודות לירות במפגינים גם אם המפגינים שוברים את העוצר. הוא נפגש עם חסינה יידע אותה על כך וכן על צעדת אזרחים לכיוון מעונה והפציר בה כי תברח. תחילה סירבה בתוקף אך לאחר שיחות עם בני משפחתה התפטרה מתפקידה וברחה במסוק מבנגלדש להודו השכנה. כמה שעות לאחר עזיבתה פרץ ההמון למעון. בהמשך גם הפרלמנט התפזר לנוכח אולטימטום שהציבו המפגינים.
במהלך המהומות שפרצו, החל גל פרעות של מוסלמים נגד הינדים ברחבי בנגלדש. לפחות עשרה מקדשים של ההינדו הוצתו באזור הבירה דאקה ובמקומות נוספים במדינה, ועוד עשרות חנויות של בני המיעוט ההינדי נבזזו והוצתו. סרטונים שהופצו ברשתות החברתיות הראו מקרים של לינץ' שבוצע באזרחים הינדים, ושרפה של מקומות פולחן. לצד הפרעות התגייסו אזרחים ומנהיגי דת מוסלמים, להגן על מקומות התפילה של המיעוט ההינדי.
בעקבות ההפיכה

לאחר התפטרותה של חסינה, רמטכ"ל בנגלדש, גנרל וואקר אוס-זמאן, הודיע כי יפנה לנשיא בבקשה להקים ממשלת מעבר, והצהיר כי הצבא יפתח בחקירת הדיכוי האלים של ההפגנות, אשר הצית את הזעם נגד הממשלה.חתן פרס נובל לשלום מוחמד יונוס מונה לראש ממשלת המעבר. פרס נובל ניתן ליונוס על עבודתו לצמצום העוני בבנגלדש והוא זוכה לתמיכה והערכה רבה על ידי אזרחי בנגלדש, מנהיגי המחאה ומדינות המערב. כוחה ושליטתה של סינה היו גדולים מאוד ועזיבתה גרמה להתמוטטות כמעט מוחלטת של המדינה. לאחר עזיבתה פרץ גל אלימות הכולל רציחות נקמה והצתות. השוטרים ירדו למחתרת מחשש לפעולות תגמול על אלימותם במהלך דיכוי ההפגנות. הצבא נפרס כדי להגן על המשטרה. הסטודנטים בהנחיית יונוס מנסים ליצר סדר וחלק ממנהיגיהם מונו לשרים בממשלת המעבר. שאיפתם המיידית היא לגדוע את מעגל האלימות לייצר סדר ושלטון חוק ולפתוח את המשק מחדש.
הערות שוליים

↑   הדיקטטורית בבנגלדש הופלה בגלל שחיתות, חתן נובל לשלום ינסה לתקן את הכלכלה במקומה, באתר TheMarker‏, 7 באוגוסט 2024
1 2   מנהיגת בנגלדש הצליחה לדכא את מתנגדיה. עד שהכל חזר אליה כבומרנג, באתר הארץ, 6 באוגוסט 2024
↑  המהפכה בבנגלדש: זו לוחמת הדמוקרטיה שהפכה ל"דיקטטורית" - והופלה אחרי 15 שנה, באתר ynet, 6 באוגוסט 2024
↑  המהפכה בבנגלדש: זו לוחמת הדמוקרטיה שהפכה ל"דיקטטורית" - והופלה אחרי 15 שנה, באתר ynet, 6 באוגוסט 2024
↑  גיא אלסטר‏, אחרי מחאות הענק ומאות הרוגים: ראש ממשלת בנגלדש התפטרה וברחה מהמדינה, באתר וואלה, 5 באוגוסט 2024
↑  אלעד שמחיוף, ‏"אחד ביום": הפיכה בבנגלדש, באתר ‏מאקו‏, 25 באוגוסט 2024
1 2  המהפכה בבנגלדש: הצבא הפנה עורף – המנהיגה הקשוחה נשארה לבד ונמלטה, באתר ‏מאקו‏, 7 באוגוסט 2024
↑  נטע בר, אלימות דתית: גל פרעות מוסלמיות נגד הינדים בבנגלדש, באתר ישראל היום, 6 באוגוסט 2024
↑  בר שפר, ‏מהפכה בעשר דקות: ראש ממשלת בנגלדש נמלטה מהמדינה והתפטרה מתפקידה, באתר מעריב אונליין, 5 באוגוסט 2024
↑   הסטודנטים גירשו את הדיקטטורית — עכשיו הם שולטים ברחובות בנגלדש, באתר TheMarker‏, 15 באוגוסט 2024
שאנין סוסאמון

| --- | --- |

סוסאמון, 2013
 לידה:  3 באוקטובר 1978 (בת 46) ארצות הברית הונולולו, הוואי, ארצות הברית.
 שם לידה:  Shannon Marie Kahololani Sossamon 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2000 
 מקום לימודים:  Galena High School 
 בן או בת זוג:  Dallas Clayton (2002–2004) 
 פרופיל ב-IMDb
 
שאנון מארי קאהולולאני "שאנין" סוסאמון (באנגלית: Shannon Marie Kahololani "Shannyn" Sossamon; נולדה ב-3 באוקטובר 1978) היא שחקנית אמריקאית ומוזיקאית.
היא התפרסמה בעיקר מהסרטים: "סיפורו של אביר", "חוקי המשיכה" ו"לא יכול בלי".
ביוגרפיה

סוסאמון נולדה בהונולולו, הוואי שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי בעיקרה ממוצא אירופאי, כשמצד אמה היא גם ממוצא פיליפיני וילידי-הוואי. בתה של שרי סוסאמון, אחות במקצועה וטוד לינדברג. אחותה היא הזמרת ג'ני לי לינדברג(אנ'). הוריה התגרשו כשהייתה בת חמש, והיא ואחותה גדלו בחיק אמה שנישאה בשנית למנהל סוכנות למכירת רכב, רנדי גולדמן. שאנין גדלה והתחנכה ברינו, נבדה. לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים, עברה ללוס אנג'לס, עם שתי חברותיה כדי ללמוד ריקוד.
שינתה לאות y מהאות o משמה הפרטי, ב-1995.
קריירה

בתחילת דרכה היא דגמנה לחברות שונות, הופיעה בפרסומות שונות בטלוויזיה וכיכבה בקליפים של אומנים שונים כמו: גו גו דולס, מיק ג'אגר וקורן.
סוסאמון החלה להתפרסם בשנת 2001 כאשר שיחקה בסרט "סיפורו של אביר". בשנת 2002 היא שיחקה בסרט "לא יכול בלי" ובסרט "חוקי המשיכה" המראה את חייהם של כמה נערים ונערות בקולג'. הסרט כלל סצנות מיניות, סמים וסצנות התאבדות.
בשנת 2003 היא שיחקה בסרט "המסדר".
בשנת 2005 ו-2006 היא שיחקה בתפקידים קטנים בסרטים "קיס קיס באנג באנג" ו"החופשה", ולאחר מכן בתפקיד ראשי לסרט "חותכי ורידים: סיפור אהבה" שהיה מועמד לכמה פרסים בפסטיבלים שונים ובהם לסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע העצמאי באשלנד.
בשנת 2007 ו-2008 היא שיחקה בכמה סדרות אמריקאיות ובסרט "שיחה שלא נענתה".
באביב 2009 שיחקה בסרט "הדרך לשום מקום", סרטו הראשון של מונטה הלמן מזה 30 שנה.
ב-2010 שיחקה סוסאמון בתפקיד משנה בעונה הראשונה של הסדרה "איך להצליח באמריקה".
חיים אישיים

בין השנים 2002–2004 הייתה בזוגיות עם הסופר, דאלאס קלייטון.[דרוש מקור] לה שני בנים, שנולדו ב-2003 וב-2011.[דרוש מקור]
פילמוגרפיה נבחרת

סיפורו של אביר (2001)
לא יכול בלי (2002)
חוקי המשיכה (2002)
המסדר (2003)
הטרף (2005)
קיס קיס באנג באנג (2005)
חותכי ורידים: סיפור אהבה (2006)
החופשה (2006)
קטקומבה (2007)
הודעה קטלנית (2008)
Life Is Hot in Cracktown‏ (2009)
הכובד (2010)
החתונה המשפחתית שלנו (2010)
הדרך לשום מקום (2011)
גבר בלי ראש (2011)
סוף האהבה (2013)
Ghost Light‏ (2019)
There Are No Saints‏ (2022)
Backspot‏ (2023)
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

חוק וסדר: מדור מיוחד (פרק אחד ב-2004).
Moonlight‏ (2008-2007)
הגן המסתורי (2014) - דיבוב
עיירה ללא מוצא (2016-2015)
האתנאום הרומני

| --- | --- |

צילום מ-2016
 מידע כללי
 סוג:  אולם קונצרטים 
 כתובת:  Str. Franklin Benjamin 1-3 sector 1, București 
 מיקום:  בוקרשט 
 מדינה:  רומניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  26 באוקטובר 1886 – 14 בפברואר 1888 (שנה)
 תאריך פתיחה רשמי:  1888 
 אדריכל:  Paul Louis Albert Galleron 
 סגנון אדריכלי:  נאו-קלאסי ואקלקטי
 מידות
 גובה:  41 מטר
 
 קואורדינטות:  44°26′29″N 26°05′50″E﻿ / ﻿44.4413°N 26.0973°E﻿ / 44.4413; 26.0973
 fge.org.ro
 he
 
האתנאום הרומנית (ברומנית:Ateneul Român - בכתובת המקורית במעלה החזית - Atheneul Român - מבטאים "אַתֶנֶאֶוּל רוׂמֶן") הוא אולם קונצרטים במרכז בוקרשט, בירת רומניה ואחד מסממניה של העיר. בניינו המקושט והמעגלי עם כיפה, נבנה ב-1886–1888 והוא מושב הבית של התזמורת הפילהרמונית ג'ורג'ה אנסקו ואחד ממושבי הפסטיבל הבין-לאומי ג'ורג'ה אנסקו.
האתנאום ממוקם בקאליה ויקטוריאֵי (שדרת הניצחון) בחלק הצפוני של פיאצה רבולוציאי (ככר המהפכה) - בכיכר ג'ורג'ה אנסרו והרחוב בנג'מין פרנקלין 1-3.
היסטוריה

ב-1865 הקימה קבוצת אנשי תרבות ומדע, עמה נמנו קונסטנטין אסארקו, וסילה א. אורקיה, ד"ר ניקולאיה קרצולסקו, קרול רוסטי ואלכסנדרו אודובסקו, את האגודה "האתנאום התרבותי הרומני" במטרה להפיץ ידע בציבור הרחב. בניין האתנאום בבוקרשט, שהוקדש לאמנויות ולמדעים, נועד לימים לשמש את מטרות האגודה הזאת.
יוזמת בניית הבניין בא במיוחד מקונסטנטין אסארקו.
המיקום שנבחר היה "גן הבישופות" (Grădina Episcopiei), נכס של משפחת הבויארים והמלומדים וקרסקו. בעבר פעלה בו גם כנסייה שכונתה "הכנסייה שבפרדס של וקרסקו"
(Biserica de la livedea Văcărescului או levedea Văcăreștilor) שהיה מטוכיון של בישופות רמניק. משם השם "גן הבישופות"..
רבים מבני התקופה מתחו בקורת על בחירת המקום שנחשב ל"מרוחק מדי המרכז העיר של אז ולא נגיש, בימיוחד בחורף. שאלו אם אין למדינה מגרשים מרכזיים, והאם היה צריך לבחור דווקא במקום הזה "בשולי העיר"?
לפי המלצת האדריכל שארל גרנייה, בונה האופרה גרנייה בפריז, הבניין תוכנן על ידי האדריכל הצרפתי אלבר גאלרון כך שיוכל להיעזר ביסודות שכבר עוצבו על ידי "אגודת הרומנית לרכיבה על סוסים" (Societatea Equestră Română) לצורך בניית מאנז'.הבנייה התחילה ב-1886 והבניין נפתח ב-14 בפברואר 1888, אף על פי שהעבודות במקום נמשכו עד 1897.
חלק ממימון הבנייה הושג בהתרמה ציבורית למשך 28 שנים כשסיסמת המתרימים נותרה בזיכרון הלאומי עד היום:"תרמו לאו עבור האתנאו".
ב-29 בדצמבר 1919 אירח האתנאום את ועידת המנהיגים הרומנים שהתכנסו כדי להצביע עבור איחודם של חבלי בסרביה, טרנסילבניה ובוקובינה עם הממלכה הישנה הרומנית על מנת להקים את ממלכת רומניה רבתי ("רומניה הגדולה").
ב-1935 נאספו מיוזמת ג'ורג'ה אנסקו תרומות לבניית עוגב קונצרטי שהוצב בחלק האחורי של הבמה. העוגב נבנה על ידי חברת א.פ. ואלקר ושות' מלודוויגסבורג, וירטמברג. היא נחנכה ב -22 באפריל 1939 ברסיטל של פרנץ שיץ, מנהל של Hochschule für Musik בווינה, כיום האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה.
ב-1992, בימי המשטר הדמוקרטי הפוסט-קומוניסטי, נערכו עבודות שיפוץ נרחבות שלהבניין שמנעו את קריסתו. העבודות נוהלו על ידי חברת בנייה רומנית והצייר הרסטורטור סילביו פטרסקו. 9 מיליון אירו נתרמו שווה בשווה על ידי ממשלת רומניה ומועצת הבנק האירופי לפיתוח.
בשנים 2004-1994 הבניין חושק, שופץ והתחדש לפי תכנון על ידי האדריכליות אנה ברנישטה, רלוקה ניקוארה וגבריאלה מינדו, יחד עם המהנדסים דרגוש באדיה וסילביה קאריימן. הוא נפתח מחדש לרגל המהדורה ה-17 של הפסטיבל הבינלאומי ג'ורג'ה אנסקו.
הבניין ואגפיו

הסגנון הכללי של הבניין הוא נאו-קלאסי עם כמה נגיעות רומנטיות. הוא מעגלי, בעל כיפה גדולה ונראה כמו מקדש  יוני עם ששה עמודים חזיתיים ושניים צדדיים. בכניסה הראשית לשמונת העמודים היוניים
מידות דוות לאלו של מקדש הארכתאון באתונה. מסביב לכיפה נראים חרוטים בקיר שמותיהם של דמויות חשובות של התרבות הרומנית כמו מירון קוסטין, גאורגה שינקאי, דימיטריה קנטמיר, יון הליאדה רדולסקו ותימוטיי צ'יפאריו.
החזית היא פריסטילום בעל רוחב של 48 מטר. מתחתיו נראים חמישה מדליונים במוזאיקה המייצגים תמונות של חמישה מגדולי השליטים של רומניה:ניאגויה בסאראב, אלכסנדרו הטוב, המלך קרול הראשון, וסילה לופו ומאתיי בסאראב. כלל הגובה של הבניין עד חוד הכיפה הוא 41 מטר.
מול חזית הבניין יש פארק קטן ופסל של המשורר הלאומי הרומני, מיכאי אמינסקו.
בתוך הבניין בקומת קרקע נמצא אולם כנסים שגודלו כגודלו של האודיטוריום אשר מעליו.
לאולם הקונצרטים קוטר של 28.5 מטר וגובה של 16 מטר, עם 600 מושבים ועוד מושבים ב-52 יציעים - בסך הכל כ-794 מושבים.
על הקיר הפנימי המעגלי של האודיטוריום מצויר פרסקו מאת הצייר קוסטין פטרסקו התאר ציוני דרך חשובים בתולדות רומניה, החל מכיבוש דאקיה על ידי הקיסר הרומאי טראיאנוס וכלה בהקמת רומניה הגדולה ב-1918.
הבניין המוכר כסמל של התרבות הרומנית, נרשם ב-2007 ברשימת אתרי המורשת האירופית.
הבניין ואגפיו > הפרסקו הגדול

בהרצאה ב 26 בפברואר 1888 הביע את בקשת המייסדים לקשט את קירות האתנאום בפרסקו המתאר סצנות מההיסטוריה הלאומית של הרומנים.

ב-1902 הצייר שטפן פופסקו התיע פרויקט ראשון של אותו פרסקו אבל הצעתו נדחתה בגלל שווי העבודה: 80000 ליי .
הפרסקו שנבחר לבסוף היה פרסקו מאת הצייר קוסטין פטרסקו (1954-1872) מן העיר פיטשט. העבודה התחילה ב-1933 והסתיימה בחנוכת הציורים בערב 26 במאי 1939. אורך הפרסקו הוא 70 מטר ורוחבו 3 מטר. הוא משתרע לאורך טמבור הכיפה עם הפסקה במקום שבו נמצאת הבמה.

הפרסקו כולל 25 סצנות ייצוגיות מתולדות העם הרומני.
הקיסר טראיאנוס מגיע לדאקיה
הלגיונרים הרומאים מיישבים את דאקיה
היווצרות העם הדאקו-רומאי
'המשמר הרומאי
פלישת הברברים (נדידת העמים)
'התחלות העם הרומני
ההתיצבות
הגעת השליט הראשון
המעמד הצבאי
המדינה המנהלית:חלוקת התפקידים הבכירים (דרגטורים)
מסע הצלב הרומני
שטפן הגדול
עידן השלום והאמונה
מיכאי האמיץ
התחלות התרבות הרומנית
מרד הוריה, קלושקה וקרישאן
המרד של טודור ולדימירסקו
שנת 1848 בטרנסילבניה
שנת 1848 בנסיכויות הרומניות
אלכסנדרו יואן קוזה
שנת 1859 ואיחוד הנסיכויות הרומניות
קרול האשון ומלחמת העצמאות של רומניה
המלחמה להשלמת האומה 1918-1916
פרדיננד הראשון, המאחד
עידן ההתחזקות - שבו הוצג המלך קרול השני, "מלך התרבות" יחד עם בנו, יורש העצר, הווייבוד הגדול מיכאי, לימים המלך מיכאי הראשון, "יורדים אל העם על מנת לתת חסות למדע, לספרות, לאמנות, לעבודה החלקאית ולתעשייה"
ב-1940 בהגיעו לשלטון, הגנרל יון אנטונסקו דרש מהצייר קוסטין פטרסקו להסיר את תמונתו של המלך קרול השני שאותו הדיח ושהפך לבלתי רצוי. במקומה צייר פטרסקו אלגוריה של איכרות המייצגות את הפרובינציות של רומניה הגדולה:רגאט, טרנסילבניה, בסרביה ובוקובינה.
השלטון הקומוניסטי לא התערב בתכני הציור. זאת תוך התעלמות מכך שאחת האיכרות המצוירות ייצגה את חבל בסרביה שסופח בחזרה לברית המועצות.
ב-21-23 בפברואר 1948 התקיים בבניין האתנאום הרומני קונגרס המיזוג של המפלגה הקומוניסטית של רומניה עם פלג שמאלי מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית כדי להקים את מפלגת הפועלים הרומנית. בזמן עבודות הקונגרס כוסה הפרסקו בקטיפה אדומה, במטרה להעלים את תפקיד המונרכים בתולדות רומניה. הסתרת הפרסקו נמשכה כעשרים שנה.
ב-1967-1966 נערכו באתנאום עבודות שיפוץ שכללו התקנת מיזוג אויר, שיפוץ התקרה, החלפת הכורסאות, חלוקה מחדש של היציעים, הרחבת האוואנסצנות.
ב-1966 הוסרה הקטיפה האדומה מעל הציורים
קוסטין פטרסרו עיצב גם את המוזאקיות החיצוניות של האתנאום.
בעבר למשך תקופת מה האתנאום הרומני אירח את הפינקוטקה של המדינה.
אוסף התמונות הועבר בהמשך למוזיאון הלאומי לאמנות של רומניה
הבניין ואגפיו > שדרת הפסלים

בתקופה שבין מלחמות העולם שבילי גן האתנאום קושטו בפרוטומות של אישים רומנים חשובים - פוליטיקאים, אנשי תרבות ואומנות. הם לא שרדו מכיוון שנהרסו בימי השלטון הקומוניסטי: מיכאי אמינסקו מאת יון ג'ורג'סקו, מיכאיל קוגלניצ'אנו מאת ולדימיר הגל, פטרה ס. אאורליאן מאת הגל, יון גיקה מאת יורדנסקו, טראיאן דמטרסקו מאת פיליפ מרין, דומיטרו ג'ורג'סקו -קיריאק מאת אוסקר האן, ינקיצה וקרסקו מאת הגל, קונסטנטין אסארקו מאל הגל, גבריל מוסיצ'סקו מאת מיליצה פטראשקו,
קונסטנטין א. רוסטי מאת יון ג'ורג'סקו, וסילה אלכסנדרסקו-אורקיה מאת הגל, הגנרל
יון אמנואיל פלורסקו מאת יון ג'ורג'סקו, גריגורה טוצ'ילסקו, גאורגה דם תאודורסקו מאת קרול שטורק, קונסטנטין סטנצ'סקו מאת הגל, ותאודור שרבנסקו מאת פיליפ מרין.
אחרי סילוק הפסלים, בחזית האתנאום הוצב פסל יחיד "הרצים", יצירה מ-1913 של הפסל אלפרד בושה (1934-1850). פסל זה שהוכרז כמונומנט היסטורי הועתק ב-1950 לקאליה ויקטוריאי 146-142.
כיום במקום פסל הוצב הפסל בברונזה של מיכאי אמינסקו, יצירה מ-1963 של הפסל גאורגה ד. אנגל.
הבניין ואגפיו > מורשת אירופית

ב-2004 נרשם האתנאום ברשימת המומונטים ההיסטוריים בעל ערך לאומי ועולמי.
הוא נועד לשמירה גם בתוקף החוק להסדרת שטח הלאומי, אזורים שמורים.
ב-21 במרץ 2007, לכבוד יובל לחתימת הסכם רומא להקמת השוק האירופי המשותף, הוצבה על קיר האתנאום לוח המכריזה את הכללת הבניין ברשימת המורשת האירופית, שאושרה בכנס שרי התרבות של האיחוד האירופי בברלין ב־13 בפברואר 2007.
לקריאה נוספת

Constantin C.Giurescu - Istoria Bucureștilor, Editura Vremea, București 2009
(קונסטנטין ק. ג'ורסקו - ההיסטוריה של בוקרשט, הוצאת ורמיה, 2009
הערות שוליים

↑  Giurescu 2009 עמ' 219, 525, 626
↑  המטבע הלאומי של רומניה, משמעות המילה הוא "אריה"
↑  באתר משרד החוץ הרומני, משלחת רומניה בנאט"ו
↑  על קוסטין פטרסרו והפרסקו הגדול באתנאום - אתר מרכז התרבות פיטשט
↑  מרכז התרבות פיטשט
↑  קוסטין פטרסקו והפרסקו האתנאום, באתר המרכז התרבותי של פיטשט
↑  Grigore Ionescu - Bucuresti - Ghid istoric si artistic, Bucuresti 1938 עמ' 56 פרק 25)
גלריה

האתנאום ב־1940
צילום בערב, 2009
צילום מ-2004
מראה בלילה
צילום מ-1904-1901 מאת הצלם אלכסנדרו אנטוניו
מראה בפנים
האתנאום הרומני - הפאטיו
באולם - מיזוג של אופקים
האתנאום הרומני - במה
צילום מ-2007
כניסות והפסל של ג'ורג'ה אנסקו
מדרגות עם פרטים אדריכליים
בתוך האולם
מדליה במלאת 40 שנה
בול רומני מ-2013 במלאת 125 שנה להקמתו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258088205171  GND: 5030190-1  ISNI: 0000 0001 0690 7285  LCCN: n50073888  MusicBrainz: 1a31a8f5-1165-4e94-b4aa-4a2617aafd35  NLG: 55857  VIAF: 135774298   WorldCat (עם VIAF): 135774298
העיר העתיקה

ערך זה עוסק באזור העירוני העתיק של ירושלים. אם התכוונתם לרבעים היסטוריים של ערים אחרות, ראו .
העיר העתיקה בירושלים (בערבית: البلدة القديمة في القدس, אל-בִּלִדַת אל-קָדִימָה פִי אל-קוּדְס; בארמנית: Երուսաղեմի հին քաղաք, יֶרוּסָאגֵֿמִי הִין קָאגָֿאק), היא האזור העירוני העתיק של ירושלים. שטחה המוקף על ידי חומות ירושלים, הוא כ-850 דונם. כמו-כן, נכללים בעיר העתיקה הר ציון ועיר דוד, הנמצאים מחוץ לחומות, בסמוך לעיר העתיקה ומצד דרום.
העיר העתיקה מחולקת לארבעה רבעים: הרובע המוסלמי, הרובע היהודי, הרובע הנוצרי והרובע הארמני. בנוסף להם שוכנת בעיר העתיקה רחבת הר הבית שאינה שייכת לאף לא אחד מהרבעים. כיום, מתגוררים בה כ-39,000 בני אדם. בחומה המקיפה את העיר העתיקה שמונה שערים: שער יפו, שער שכם, שער ציון, שער הרחמים (אטום), שער האריות, שער הפרחים, השער החדש ושער האשפות.
העיר העתיקה מהווה מוקד משיכה מרכזי לתיירים בני דתות ואומות שונות, הבאים מרחבי העולם לבקר באתרים הקדושים להם הנמצאים בה, ביניהם: הר הבית, הכותל המערבי וכנסיית הקבר.
העיר העתיקה במתכונת ובגבולות המוכרים לנו כיום, נבנתה בתקופה העות'מאנית. ברם, "צורת העיר העתיקה, מערך השטח הבנוי שלה, החומה בצורתה הנוכחית, שעריה, רחובותיה, שווקיה ורבעיה, נוצרו בתקופות חשובות שקדמו לה בהרבה". רבים מהאתרים המצויים בתחומה במפלס החיים כיום ומתחת לו, מקורם מן העת העתיקה. העיר העתיקה בנויה על חורבות בתים, קמרונות ושפכי הריסות שנבנו ונהרסו לסירוגין במשך כאלפיים שנה. תחת רבים מהבתים יש בורות מים ומעברי ניקוז קדומים. מפלס החיים בעיר העתיקה בימינו הוא כ-4–8 מטר מעל מפלס הרחוב בעיר בתקופת בית ראשון, וכ-2–4 מטר מעל מפלס העיר בתקופה הרומית, מהמאה ה-1 עד המאה ה-3 לספירה.
ב־1981 הוכרז מתחם העיר העתיקה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
היסטוריה > העת העתיקה > התקופה הכנענית

בתקופת הברונזה, בשנים 3500 - 2200 לפנה"ס, הייתה ירושלים עיר פרזות (שאינה מוקפת בחומה). בתקופת הברזל התקיים בה ישוב תחת שלטונו של מלך. והעיר מוזכרת במכתבי אל-עמארנה (בשנים 1350-1400 לפנה"ס). במקרא מוזכרת העיר בשמות אחדים, בין השאר בשם: יבוס. העיר נכללת באזור ההיאחזות הישראלית במאה ה-12 לפנה"ס.
היסטוריה > העת העתיקה > תקופת בית ראשון

בתנ"ך מתואר כיבוש ירושלים בידי דוד (סביב שנת 1000 לפנה"ס) והפיכתה לבירת הממלכה בשליטתו. בשנים 967-928 לפנה"ס, שלט בירושלים שלמה וטיפח בעיר ובכל רחבי ארץ ישראל, מפעלי בנייה גדולים. "גולת הכותרת של מפעליו הייתה בניית בית המקדש", שנקרא לימים בית המקדש הראשון. המקדש נועד לאחד את שנים עשר שבטי ישראל באתר פולחן משותף אחד בירושלים. אולם עם עלייתו של רחבעם, בנו של שלמה, למלכות, אירע פילוג הממלכה המאוחדת בשנת 925 לפנה"ס; ירושלים הייתה מאז לבירתה של ממלכת יהודה, ואילו ממלכת ישראל קבעה את בירתה בשכם ומרכזי פולחן בבית אל ובדן, שהיוו תחרות למקדש הירושלמי.
בשנת 701 לפנה"ס בא סנחריב מלך אשור בראש צבאותיו לארץ ישראל, ותבע את כניעתה של ממלכת יהודה. כדי להגן על העיר, הקים המלך חזקיהו חומה שהרחיבה את גבולות העיר וכללה בה את "העיר העליונה" - הגבעה המערבית בין גיא בן הינום לבין הגיא המרכזי. חזקיהו דאג גם לאספקת מים ויזם חפירת ניקבה שהעבירה את מי נחל הגיחון שמחוץ לחומת העיר אל בריכת השילוח שבתוך חומות העיר. גייסות סנחריב עלו על ארץ ישראל וכבשו 46 ערים ביהודה; הם איימו להטיל מצור על ירושלים, שתושביה זכו לעידודו של ישעיהו הנביא. אולם לפתע נסוג הצבא האשורי וחזר על עקבותיו.
בשנת 587 לפנה"ס יצאו גייסות נבוכדנצר השני לארץ ישראל, ושנה לאחר כך נפלה ממלכת יהודה בידי האימפריה הנאו-בבלית. הבבלים הרסו את בית המקדש והוציאו לגלות חלק מהאוכלוסייה היהודית.
היסטוריה > העת העתיקה > התקופה הרומית

בשנת 130, שישים שנה אחרי חורבנה של העיר החליט הקיסר הרומאי אדריינוס להקים על חורבותיה עיר חדשה בשם: איליה קפיטולינה (בלטינית: ÆLIA CAPITOLINA). התוכנית עוררה זעם רב באוכלוסייה היהודית, והייתה אחת הסיבות להתעוררות מרד בהנהגתו של בר-כוכבא. בעקבות המרד הייתה העיר, כמו חלקים מארץ ישראל, בשנים 132–135, בשלטון יהודי עצמאי, אשר אף הנפיק מטבעות משלו, וחודשה עבודת הקורבנות בהר הבית במקום המקדש.
אולם הרומאים דיכאו את המרד; התוכנית לעיר הרומאית החדשה התממשה בשנת 136, ובהר הבית הוקם מקדש לאל הרומי יופיטר.
ירושלים הרומית תוכננה בסגנון אדריכלות הערים המקובלת ברומא העתיקה, הכולל תוואי מצולב: קארדו אנכי בציר צפון-דרום ודקומנוס אופקי בציר מערב-מזרח. התוואי השתמר בעיר העתיקה, אף שמפלס החיים, גבוהה כאמור ב-2–4 מטר מעל המפלס בתקופה הרומית, אשר הסתיימה בשנת 324, כאשר התפלגה האימפריה הרומית לחלק מערבי ולחלק מזרחי, בדמותה של האימפריה הביזנטית.
היסטוריה > ימי הביניים > התקופה הביזנטית

בתקופה הביזנטית בארץ ישראל התגברה השפעת הדת הנוצרית בהדרגה, וזאת ניכר גם בשלטונה בירושלים; הסמלים והמקדשים הפגניים בעיר הוסרו ונהרסו, ותחתם הוקמו בה מוסדות נוצריים רבים. לאחר התנצרותו של הקיסר קונסטנטינוס וביקורה של אמו בירושלים, הוא כינס ועידה כנסייתית בניקיאה, בשנת 325, ובה קרא בישוף ירושלים מקריוס, לטיפוח האתרים הקדושים לנצרות שבה. בעקבות זאת, נבנתה כנסיית הקבר (באתר שבו שכן מקדש לאלה הרומית ונוס). איסור הכניסה אל העיר ליהודים נשמר בקפידה באותה תקופה.
יוצא דופן בהתנהלותו היה הקיסר יוליאנוס, שנטה לחזרה אל הפגניות; הוא הציע ליהודים לבנות בית מקדש בשלישית, אך ללא שהצעתו מומשה.
כנסיית מרים הקדושה נבנתה בעיר על ידי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס, ובתקופתו פותחה העיר, נבנו בה רחובות ומבני דת.
הפרסים כבשו את העיר מידי הביזנטים בשנת 614. הם לקחו את "הצלב הקדוש" מכנסיית הקבר אל פרס; והוחזר בשנת 628 על ידי הקיסר הרקליוס.
היסטוריה > ימי הביניים > התקופה הערבית הקדומה

בשנת 638, נכבשה ירושלים, מבלי שפיכות דמים על ידי הצבא הערבי המוסלמי שיצא מחצי האי ערב, כחלק מהתפשטותו המהירה במזרח התיכון וצפון אפריקה. אל האוכלוסייה הנוצרית בעיר, נוספו בהדרגה תושבים מוסלמים, וכן קהילה יהודית, למרות התנגדות הנוצרים, שזכתה לתמיכתו של החליף עומר, ומאמצע המאה ה-9 התגוררה בעיר כת קראית קטנה.
השליטים הערבים, השתמשו ברוב סדרי המנהל הקודמים של הרומאים והביזנטים, כגון חלוקה למחוזות-אף ששמותיהם שונו, וקבעו את לוד כבירתם. החליפים מבית אומאיה בדמשק, את השלטון בארץ ישראל, בשנת 660, אף כי קבעו את רמלה כבירת הארץ, פיתחו ביד רחבה את ירושלים.
בתקופתם התחברה ספרות שבחים ערבית מוסלמית על העיר, והוקמו בה מבנים גדולים בהר הבית ובסמוך לו: כיפת הסלע (בשנת 691), מסגד אל-אקצא (705) וארמונות פאר אופייניים לאדריכלות האסלאמית בתכנונם ההנדסי ובעיטוריהם המרהיבים חקוקים באבן ופסיפסים. השלטון עבר לבית עבאס בשנת 750, ובשנת 969 לידי החליפים פאטימים;
אחד מהם, החליף אל-חאכם, ציווה בשנת 1009, להרוס את מבני הדת הנוצריים בעיר, ובהם כנסיית הקבר.
היסטוריה > ימי הביניים > התקופה הצלבנית הראשונה

הצלבנים כבשו את ארץ ישראל במהלך מסע הצלב הראשון. ב-15 ביולי 1099, פרצו לירושלים מצד צפון. הם הרגו את תושביה היהודים והמוסלמים, ואסרו על כניסתם אל העיר. למונרכיה החדשה שהקימו בארץ ישראל קראו על שם העיר: "ממלכת ירושלים", ובה רוכזו מוסדות השלטון הצלבני, הארגונים הכלכליים והדתיים והמסדרים הצבאיים: ההוספיטלרים והטמפלרים. האוכלוסייה הירושלמית כללה אז בעיקר ילידי אירופה, רובם דוברי צרפתית, ומעט מקומיים נוצרים, וכן תושבי ארעי רבים: צליינים ותיירים. ירושלים הפכה לבירתם לאחר כיבושה.
מבני הפאר הישנים: רומאים, ביזנטים או ערבים, ובהם מסגדי הר הבית, עברו הסבה לשימוש צורכי הצלבנים, ולצדם נבנו מבנים מפוארים לצרכים דתיים או לביצורים בסגנון רומנסקי. בשנת 1149 נחנך מחדש מבנה כנסיית הקבר, שחזיתו המפוארת עוצבה בסגנון התקופה; נבנתה כנסיית סנטה אנה ליד שער האריות; הורחבה המצודה בעיר העליונה ונקראה בשם: "מגדל דוד"; והוקמה מצבת קבר מרים בנחל קדרון. בתקופה הצלבנית נקבע מסלול ויה דולורוזה בעיר (אף כי נמצא במפלס גבוה ממפלס החיים בתקופת בית שני), אשר היה מוקד לתיירות רבה.
היסטוריה > ימי הביניים > התקופה האיובית

המנהיג המוסלמי צלאח א-דין מהשושלת האיובית, כבש את ירושלים מידי הצלבנים ביולי 1187, לאחר שהכריע את גיסותיהם בקרב קרני חיטין.
השלטונות האיובים גרשו מהעיר את הנוצרים האירופאים, אך הותירו את כנסיית הקבר בידי הכנסייה הנוצרית-המזרחית.
תושבים יהודים הורשו להתגורר בעיר.
היסטוריה > ימי הביניים > התקופה הצלבנית השנייה

בשנים 1229–1244, הצלבנים חזרו לירושלים וקיימו ממלכה קטנה, עד הכיבוש הממלוכי.