stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עיריוני צהוב

| עיריוני צהוב |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד פסיגיים
סדרה:: שושנאים
משפחה:: שושניים
סוג:: עיריוני
מין:: עיריוני צהוב
שם מדעי
 Asphodeline Lutea ‏רייכנבאך, 1830
Asphodeline lutea
עיריוני צהוב (שם מדעי: Asphodeline Lutea; שם בערבית: עטעט, אבו עמיר) הוא מין בסוג עיריוני. זהו צמח גאופיט עשבוני רב-שנתי ממשפחת השושניים. לצמח גבעול ארוך המגיע לגובה 90 ס"מ הנושא עליו פרחים בעלי עלי כותרת כתומים או צהובים. הצמח הוא פרח מוגן.
הצמח צומח באזור ים-תיכוני, וניתן למצוא אותו ברמת הגולן, בגליל, בכרמל, ברמות מנשה, בשומרון בהרי יהודה וכן בהר הנגב הגבוה ברום של מעל 700 מטר.
בתחילת החורף הצמח מצמיח שושנת עלים צרים וארוכים, ובמקביל שולח לקרקע ציצת שורשים מעובים המאפשרת לו לעבור את הקיץ ולהצמיח בשנה שלאחר מכן עלים חדשים.
בחודשים מרץ–אפריל צומח מתוך שושנת העלים גבעול יחיד, ארוך, שנושא את הפרחים. העלים צומחים לא רק בשושנה שבבסיס הגבעול אלא גם לאורכו, והם הולכים ונעשים קטנים יותר ככל ש"מטפסים" במעלה הגבעול. התפרחת היא של פרחים כתומים ולעיתים צהובים. את הפרחים הכתומים ניתן למצוא בעיקר בצפון הארץ, ואת הצהובים בעיקר בהר הנגב. לפרח שישה עלי כותרת באורך 12 מ"מ ולהם עורק ראשי בצבע ירוק כהה. הפריחה היא בחודשים אפריל–מאי.
פירות הצמח הם הלקטים כדוריים המכילים זרעים שחורים, מצולעים וכבדים. כאשר ההלקטים מתייבשים הם נפתחים, והזרעים משתחררים בהדרגה ומתפזרים.
בסוג עיריוני קיימים 15 מינים ים-תיכוניים. בארץ ישראל גדלים שני מינים, עיריוני צהוב ועיריוני קצר בעל גבעול תפרחת נמוך באורך 40 ס"מ, הגדל רק בגולן, בגליל, בשומרון ובהרי יהודה.
לקריאה נוספת

אבינעם דנין, עיריוני צהוב, אנציקלופדיה החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 11 עמ' 197–198
עיריוני צהוב בנחל תות
עקב-שחור מתבודד

| עקב-שחור מתבודד |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי יום
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: נציים
סוג:: עקב שחור
מין:: עקב-שחור מתבודד
שם מדעי
 Buteogallus solitarius ‏טשודי, 1844
תחום תפוצה

שמות נוספים
 Harpyhaliaetus solitarius

עקב-שחור מתבודד (שם מדעי:  Buteogallus solitarius) הוא עוף דורס יום טרופי מהסוג עקב שחור השייך לקבוצה עיטים טרופיים וחי באמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית. בעבר השתייך לסוג עיט מצויץ.
אורך העיט 63-76 ס"מ ומוטת כנפיו 152-188 ס"מ. משקלו 2.75 ק"ג בממוצע. הוא בעל נוצות שחורות עם מקור צהוב מעוקל ורגליים צהובות. הזנב מפוספס בשחור-לבן. ראשו מכוסה בציצות גבוהות. במראהו הוא מזכיר מאוד את העקב השחור הגדול (Buteogallus urubitinga) החי באותו אזור אך הוא הרבה יותר גדול.
עיט זה חי ביערות ההרים בגובה 600-2,700 מ' ממקסיקו עד ארגנטינה. רוב תזונתו מורכבת כנראה מנחשים אך הוא יכול לטרוף בעל חיים בגודל של אייל קטן ונמצאו שרידי צ'צ'לקה בקינו. תצפיות העיט די נדירות בטבע.
הערות שוליים

↑  עקב-שחור מתבודד באתר הרשימה האדומה של IUCN
פורסטרקופריה

| פורסטרקופריה |
| --- | --- |
 איור של ראש פורסטרקופריה
תקופה
אמצע אאוקן 47–42 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מפריטי פרסה
תת־סדרה:: Ceratomorpha
משפחה:: הירקודונתיים
סוג:: פורסטרקופריה
מינים
 Forstercooperia totadentata  Forstercooperia ulanshirehensis
שם מדעי
 Forstercooperia ‏Wood, 1939
תחום תפוצה


פורסטרקופריה (שם מדעי: Forstercooperia) הוא סוג נכחד של יונק מפריט פרסה ממשפחת ההירקודונתיים, אשר חי באמצע האאוקן במזרח אסיה שלפני 47 עד 42 מיליון שנה מהיום. המאובנים שלו התגלו במונגוליה הפנימית שבסין ובהמשך בקזחסטן והוגדרו ב-1939 ומשמעות השם: "סבא ללא קרניים" - עקב הסברה שהוא אביו הקדמון של הקרנפים. נמצאו הרבה שרידי גולגולת מהיונק אך הם היו שבורות ומפוצלות. ממצאים מארצות הברית נחשבים ללא תקפים ושייכים לקרנפים קדומים.
הסוג כולל כיום 2 מינים תקפים, כאשר מינים נוספים בסוג התבטלו:
Forstercooperia totadentata, אשר הוגדר ב-1938.
Forstercooperia ulanshirehensis, הוגדר ב-2018 מחפירות במונגוליה הפנימית.
הפורסטרקופריה היה קרוב משפחה של האורטינותריום ושל הפרצרתריום שהיו יונקי היבשה הגדולים ביותר. עם זאת הוא היה קטן מהם בהרבה, בגודל של סוס פוני. אורך הגולגולת שלו הגיעה ל-45 ס"מ והיא הייתה מוארכת עם שפתיים ארוכות ודקות, כמו של קרנף צר-שפה. היו ליצור שיניים גדולות בעלות כתרים רחבים והיו חסרי אמייל ובהמשך הלסת היו שיניים טוחנות קטנות יותר בעלות רווח. מבנה זה הותאם לאכילת עלי עצים. בקצה העורף בלטה עצם עורפית מוגדלת והצוואר היה ארוך יחסית.
במראם מזכירים מינים אלה את הקרנפים וגם לאבותיהם היו מינים בעלי שיניים חדות דמויות פגיון, אך אצל הקרנפים היו רק בלסת התחתונה ובעליונה שיניים דקיקות דמויות עיפרון. המשפחה נחשבת למקורבת לקרנפים ולמשפחה הנכחדת אמינודונטיים. הם התפתחו כחיות יער אך חלקם נכחדו עם היעלמות היערות והחלפתם במישורים רחבים וכן עקב התפתחות טורפים מוצלחים.
עלילת אנטיוכוס

עלילת אנטיוכוס הייתה עלילה אנטישמית שהופצה בזמן המרד הגדול (66–70 לספירה) באנטיוכיה (כיום אנטקיה) בירת סוריה, על ידי אנטיוכוס, שהיה בנו של ראש הקהילה היהודית והמיר את דתו. על פי העלילה שהפיץ אנטיוכוס, יהודי אנטיוכיה זממו לשרוף את העיר. בעקבות העלילה נערכו פרעות ביהודי אנטיוכיה ורבים מהם נהרגו.
כרבים מהאישים והאירועים בתקופת המרד הגדול, כל הידוע על אנטיוכוס ועלילת הדם שלו לקוח מכתבי יוסף בן מתתיהו. המקור היחיד בו הם נזכרים, הוא הספר "מלחמת היהודים".
הקהילה היהודית באנטיוכיה

העיר אנטיוכיה נוסדה על ידי סלאוקוס הראשון ניקטור (ב-300 לפנה"ס לערך), אחד ממפקדי צבאו של אלכסנדר הגדול ומייסד הממלכה הסלאוקית בסוריה, ושימשה כבירת מלכי סוריה מן השושלת הסלאוקית החל בימי אנטיוכוס השלישי (200 לפנה"ס לערך).
היהודים היוו חלק נכבד מאוכלוסיית אנטיוכיה מתחילת יישובה, ובמאה ה-1 לספירה תחת השלטון הרומי, הייתה אנטיוכיה העיר השלישית בגודלה באימפריה. יוסף בן מתתיהו מעיד על גודלה היחסי של הקהילת יהודית: ”היהודים הם עם מפוזר ומפורד בכל קצוות תבל...ועל כֹּל גדל מספר היהודים היושבים בסוריה, כי היא הארץ הקרובה אליהם, ויותר מכולם עצמו המונות היהודים בעיר אנטיוכיה”.
יהודי העיר קבלו את זכות האזרחות כבר מההתחלה, על ידי סלאוקוס הראשון. אזרחות העיר הקנתה זכויות שוות לאלו של האוכלוסייה היוונית (מוקדונים והלנים), שנשמרו עד זמנו של יוסף בן מתתיהו בחוקת העיר. לטענתו, כל מלכי סוריה לאחר אנטיוכוס הרביעי (אפּיפאנס) – מטיל גזירות השמד, נתנו ליהודים "לשבת בעיר לבטח" וזה מה שהביא למספרם הגדול.
פרעות 66–67

בתחילת המרד הגדול, זמן קצר לאחר הגעתו של אספסיאנוס לסוריה (66–67 לספירה), "בהגיע שמועת המלחמה אל אנטיוכיה...התלקחה המשטמה ליהודים בלב כל יושבי העיר". אז החליט אנטיוכוס, "אחד מראשי נכבדי-היהודים" מתוקף היותו בנו של ראש קהילת יהודי אנטיוכיה, ללכת אל אזרחי העיר שהתאספו בתיאטרון ולהסית אותם נגד יהודי העיר ובראשם אביו. אנטיוכוס "קרא עליהם שטנה" והאשים אותם במזימה לשרוף את כל העיר. הוא לא הסתפק בכך והצביע על אנשים ספציפיים, יהודים אורחים בעיר, וטען שהם שותפים למזימה. ההמון הנזעם, כתוצאה מעדותו של היהודי המכובד, מיהר לנקום והעלה אותם על המוקד - האורחים היהודים נשרפו בתיאטרון. מיד אחר כך מיהר ההמון המשולהב אל שכונת היהודים כדי להציל את העיר מהמזימה היהודית ולבצע נקמה. אלא שאנטיוכוס היהודי, לא רק שלא ניסה לעצור את הפרעות, הוא אף עשה כל מאמץ להנהיג אותן:
"ואנטיוכוס הוסיף לחזק את חמת האזרחים, וברצותו לתת אות נאמן, כי נהפך לאיש אחר ולמד לשנוא את דת-היהודים, עמד והקריב זבח כחוק היונים וגם ציוה לאלץ את יתר היהודים לעשות כמעשהו, למען אשר המסרבים למלא את הדבר, יגלו במעשיהם כי הם חורשי-הרעה."
המרת הדת ההפגנתית של בנו של ראש הקהילה היהודית עשתה את שלה והפורעים "ניסו לעשות כדבר אנטיוכוס". אלא שרק יהודים מעטים הסכימו לעבור על דתם, כדי שלא יואשמו במזימת השריפה. אלה שסירבו לכך נרצחו.
אנטיוכוס המומר לא הסתפק בפרעות, אלא ניצל את עלילת הדם שלו כדי להמשיך ולהתעמר באחיו. הוא לקח אנשי-צבא מהנציב הרומאי ובעזרתם הרבה להציק לאזרחים היהודים על ידי אילוצם להמשיך במלאכתם ביום השבת כמו ביתר ימי השבוע. אנטיוכוס הכביד את הלחץ על הקהילה היהודית והמהומות מיהרו להתפשט גם לשאר ערי סוריה, בד בבד עם החמרת המלחמה בארץ יהודה.
פרעות 70

לאחר סיום כיבוש ירושלים (70 לספירה), בזמן שטיטוס ערך בערי החוף את חגיגות ניצחונו על היהודים, נדמה היה שהסיוט של יהודי אנטיוכיה מתגשם והעלילה בדבר שריפת העיר קורמת עור וגידים. אש פרצה במרכז העיר ושרפה את השוק הרבוע, הבסיליקות, הארכיון ובניין השלטון בעיר. רק לאחר מאמצים רבים, דעכה האש שעמדה לשרוף את כל אנטיוכיה.
אנטיוכוס לא החמיץ את ההזדמנות להוכיח את אמיתות העלילה מלאת השנאה העצמית שרקם, ובכך להביא לסיבוב נוסף במתקפה על בני עמו - "שארית היהודים" מהפרעות הקודמות באנטיוכיה:
"ואנטיוכוס קם והתגולל על היהודים, כי מידיהם יצא הדבר הזה. והנה גם לולא היתה שנאה כבושה בלב יושבי אנטיוכיה ליהודים, נקל היה להם להאמין לדבר הדיבּה הזאת בסערת לבבם על המעשה...ועל-כן מצא אנטיוכוס אזניים קשובות וכל האנשים האמינו, כאילו ראו עיניהם את היהודים בשלחם בידיהם את האש, וכמוכּים בשגעון מיהרו כולם בעברה-וזעם להתנפל על האנשים, אשר יצאה עליהם הדיבּה."
ההתנפלות הופסקה על ידי הציר הרומאי, נַיוּס קוֹלגה, שהחל לחקור את אשמת היהודים, כאשר במשך כל הזמן שארכה החקירה, הייתה הקהילה היהודית שרויה במתח עצום ופחד בל-יתואר מתוצאותיה. כשנודעו תוצאות החקירה, הייתה זו הקלה עצומה ליהודי אנטיוכיה. קולגה גילה, כי אף אחד מהיהודים שאנטיוכוס האשים לא לקח חלק בהצתה וכי האשמים היו נושאי-חובות כספיים, שניסו להיפטר מחובותיהם על ידי שריפת המוסדות בהם החובות רשומים.
הדרישה לגרש את היהודים

השלכות ההסתה של אנטיוכוס נתנו את אותותיהן גם לאחר מציאת האשמים. לאחר דיכוי המרד הגדול, עבר טיטוס בכל ערי סוריה וערך חזיונות שעשועים, אליהם "שלח את השבויים היהודים לשמח את הרבים במראה מותם". כשהגיע לאנטיוכיה, התקבל בשמחה גדולה, כאשר "בין המון הברכות נשמעו כל העת דברי-בקשה לגרש את היהודים מתוך העיר". טיטוס בחר לא להגיב על כך ו"פחד גדול נפל על היהודים" בשל חוסר הוודאות לגבי כוונותיו. כאשר חזר טיטוס לאנטיוכיה לאחר נסיעה קצרה, נערכה לכבודו קבלת-פנים גדולה בתיאטרון. תושבי העיר ניצלו את ההזדמנות החגיגית ו"הוסיפו להציק לו בדבריהם ולדרוש ממנו בלי-הרף, כי יגרש את היהודים מן העיר". תשובתו של טיטוס (אליבא דיוספוס) גילתה אמפתיה מפתיעה ליהודים: ”הן עיר-אבותיהם חרבה ולא אוכל להגלותם שמה. ואי זה המקום, אשר ירצה לקבלם?”.
תושבי אנטיוכיה זנחו את בקשת גרוש היהודים, אבל פנו שוב אל טיטוס, הפעם בבקשה שיהרוס את לוחות-הנחושת העתיקים, עליהם היו חקוקות זכויות היהודים. טיטוס סירב גם לכך והשאיר את זכויותיהם כשהיו.
לקריאה נוספת

יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, מתורגמים מן המקור היווני על ידי ד"ר י. נ. שמחוני עם מבואות, הערות ומפתחות, הוצאת "מסדה", תרפ"ג 1923, מהדורת 1968.
הערות שוליים

↑  מלחמת היהודים, ספר ז', פרק ג', ב'-ד'.
↑  מלחמת היהודים, ספר ג', פרק ב', ד'.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 12, ג', א', 119.
↑  מלחמת היהודים, הערות ובאורים מאת המתרגם יעקב נפתלי שמחוני לספר ז', פרק ג', ד'.
↑  מלחמת היהודים, ספר ז', פרק ה', א'.
↑  מלחמת היהודים, ספר ז', פרק ה', ב'.
פופ תזמורתי

| --- | --- |
 מקורות סגנוניים:  פופ • תזמורת סימפונית
 מקורות תרבותיים:  ארצות הברית והממלכה המאוחדת בשנות ה-60
 נגזרות:  בארוק פופ • שיבויה-קיי
 
פופ תזמורתי (באנגלית: Orchestral pop; המכונה לפעמים אורק-פופ בקיצור) הוא נגזרת של מוזיקת פופ שעובדה ובוצעה על ידי תזמורת סימפונית.
בשל היותו דומה לפופ סימפוני וצ'אמבר פופ, יש המבלבלים ביניהם.
היסטוריה

מקורותיה התרבותיים של הסוגה היא בארצות הברית והממלכה המאוחדת בשנות ה-60.
במאה ה-21, אמנים מעטים מוציאים מוזיקה המאופיינת בסוגה המוזיקלית הזו, כשהבולטת ביותר היא קבוצת-העל האנגלייה לאסט שאדו פאפטס, שהוקמה על ידי סולן להקת ארקטיק מאנקיז, אלכס טרנר ואמן הסולו מיילס קיין. נגזרת של הפופ התזמורתי היא האורק-פופ, שפותחה במהלך שנות ה-90.
הערות שוליים

1 2 3 4  "Classic combo"
1 2 3  Orchestral/Easy Listening Music Genre Overview, AllMusic (באנגלית)
↑  "Building A Perfect Ork-Pop Masterpiece".
עדנה שמש

| --- | --- |

עדנה שמש, 2012
 לידה:  19 במאי 1953 (בת 71) רומניה 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מקצוע:  סופרת, מתרגמת, מבקרת ספרות, עיתונאית ועורכת
 
עדנה שמש (נולדה ב-19 במאי 1953) היא סופרת, מתרגמת, מבקרת ספרות, עיתונאית ועורכת ישראלית. ספריה דנים בנושאים מגוונים כיחסי ישראלים-פלסטינים, זהות נשית פמיניסטית, ומורכבות זהותם של בני הדור השני לניצולי השואה.
ביוגרפיה

עדנה (לב) שמש נולדה בשנת 1953 ברומניה, ובגיל חמש עלתה לישראל עם הוריה ואחיה. גדלה בקריית גת, שם סיימה את לימודיה במגמה ספרותית בבית הספר התיכון ע"ש רוגוזין.
בוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים בספרות אנגלית ובתולדות התיאטרון, וכן בוגרת בית הספר לחינוך  של האוניברסיטה, בוגרת החוג לתרגום ולעריכת תרגום של אוניברסיטת תל אביב ובוגרת קורס קריינות של רשות השידור. בנוסף, למדה שנתיים בבית הספר לכתיבה Institute of Children’s Literature בארצות הברית.
משמשת כעיתונאית עצמאית; בין היתר פרסמה מאמרים וכתבות עיתונאיות בעברית ובאנגלית במגזין הבינלאומי "ג'רוזלם ריפורט", ב-"The Jerusalem Post", ב"מסע אחר", בעיתון "הארץ" ובאתרים ynet של "ידיעות אחרונות" ו-nrg של "מעריב". בעבר שימשה ככתבת מגזין ותחקירים בעיתון "במקום" של ידיעות תקשורת ואחר כך בעיתון "ערים" של רשת שוקן. במשך שנתיים ערכה את הירחון המקומי של רחובות "כיוון חדש".
מפרסמת שירים, תרגומים וסיפורים קצרים בכתבי עת בישראל ומחוצה לה, בהם "קשת החדשה", "נגה", "עיתון 77", "הֶבְּרֶאִיקָה" (בולגריה), "מסמרים", "מאזנים", "עכשיו", "ליריקה", "The Jewish Fiction" ו-"The Levant". מפרסמת בקביעות מאמרים וסיפורים בכתב העת לילדים "עיניים".
כתבה ביקורות ספרים לאתר האינטרנט 'קשתות' של כתב העת לספרות "קשת החדשה" בעריכת אהרן אמיר, עד לסגירת שניהם עם מותו של אמיר. כיום כותבת ביקורות ספרים למוסף 'ספרים' של עיתון "הארץ" וכן לכתב העת לספרות "עיתון 77".
עוסקת בתרגום פרוזה ובתרגום ועריכה של טקסטים אקדמיים בעברית ובאנגלית, ובעבר עסקה בתרגום כתבות עיתונאיות של עיתון "מעריב" עד לסגירת אתר האינטרנט של העיתון.
לימדה שפה וספרות אנגלית בחטיבה העליונה בתיכון האזורי בגבעת ברנר וסטודנטים לתואר ראשון ושני במכללת פרס. כיום מלמדת את קורס הכתיבה "מכתיבה אינטואיטיבית לכתיבה מודעת" במדור ללימודי חוץ בשלוחת הפקולטה ברחובות של האוניברסיטה העברית.
נשואה לאלדו שמש, פרופסור במכון ויצמן למדע, ואם לשלושה. מתגוררת עם משפחתה ברחובות.
פרסים

2002 – פרס ראשון בתחרות הבינלאומית לכתיבת 'הסיפור הקצר מאגן הים התיכון' בחסות אונסק"ו, מרסיי, צרפת.
2002 – פרס ראשון בתחרות לכתיבת סיפור קצר מטעם כתב העת הפמיניסטי הישראלי "נגה".
2004 – פרס ראשון בתחרות בעילום שם לכתיבת הסיפור הקצר בנושא 'ים' מטעם כתב העת לספרות "עיתון 77".
2015 – ספרה "דיונות החול של פריז" זכה במענק מקרן 'עם הספר' של משרד המדע והתרבות (באמצעות קרן רבינוביץ' לאמנויות) לתרגומו לאנגלית (הספר תורגם לאנגלית על ידי צ'ארלס ס' קימן).
2016 – זכתה למלגה בתוכנית הכתיבה הבינלאומית The Shanghai Writers Program, לשהייה בת חודשיים בשנחאי שבסין.
2016 – ספרה "הוטֶל מלטה" זכה במענק תרגום מקרן 'עם הספר' של משרד התרבות (באמצעות קרן רבינוביץ' לאמנויות) לתרגומו לאנגלית (הספר מתורגם לאנגלית על ידי צ'ארלס ס' קימן).
2017 – זכתה ב- MacDowell Fellowship.
פרסומים

לכי, רצפי את הים: רומן, ערכה לאה שניר, ראה אור בינואר 2018 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הוֹטֶל מלטה: רומן, נערך על ידי לאה שניר, הקיבוץ המאוחד, יולי 2015. הספר זכה במענק תרגום מ'קרן עם הספר' של משרד התרבות (ינואר 2016); הוא מיוצג מחוץ לישראל על ידי המכון לתרגום ספרות עברית ותורגם לאנגלית על ידי צ'ארלס ס' קימן.
דיונות החול של פריז: רומן, העורך דרור בורשטיין, הקיבוץ המאוחד, 2013. הספר זכה במענק תרגום מ'קרן עם הספר' של משרד התרבות (נובמבר 2015) ותורגם לאנגלית על ידי צ'ארלס ס' קיימן.
אמסטֶל: סיפורים קצרים ונובלה, בעריכת יובל שמעוני, הקיבוץ המאוחד וקסת, 2007. תורגם לאנגלית על ידי צ'ארלס ס' קיימן. התפרסם גם באנתולוגיה סיפורי קשת החדשה (כרמל, 2007) ובכתב העת המקוון "The Levant Notebook" בתרגומו לאנגלית.
ערבסקה: סיפור שפורסם בשפה הצרפתית באנתולוגיה "Le Miroir" (מרסיי, 2002).
פרסומים > תרגום

ברק אובמה, חלומות מאבי;
ג'ון ברנדט (אנ'), עיר המלאכים הנופלים (אנ');
ג'ורג' הייגן, משפחת למנט;
טרייסי שבלייה, בוער באור.
הערות שוליים

↑   יואב רוזן, הגעגוע שמוליך את הרומן "הוטל מלטה", באתר הארץ, 26 באוקטובר 2015; אורנה ליברמן, הוטל מלטה / עדנה שמש, אימגו, 14 באוגוסט 2016.
↑  מאמר וריאיון: כרמית ספיר ויץ, מי סופר: עדנה שמש מגלה את פריז האמיתית, באתר nrg‏, 11 ביולי 2013; ביקורת: יותם שווימר, "דיונות החול של פריז": מסע חניכה מתוחכם, באתר ynet, 4 באוגוסט 2013.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313210405171  GND: 118686673X  LCCN: no2008012795  VIAF: 78577658   WorldCat (עם VIAF): 78577658
עצמות יוסף

דף השער של הספר, דפוס סלוניקי ה'שס"א
עצמות יוסף הוא ספר פרשנות על מסכת קידושין של התלמוד הבבלי שנכתב על ידי הרב יוסף אבן עזרא (בערך ה'ש - ה'שס"ה, סופיה), תלמידו של רבי שמואל די מדינה ורבה של סופיה בבולגריה.
הספר נחשב לאחד הפירושים הנלמדים ביותר על מסכת קידושין, וזכה להדפסות רבות. הוא נדפס לראשונה בסלוניקי בשנת ה'שס"א (1601) בדפוס אברהם בן מתתיה בת שבע ויוסף בן מתתיה בת שבת.
הרב יוסף אבן עזרא כותב בפתיח לספרו: "ספר עצמות יוסף והוא באור כללים מחודשים שהתורה נדרשת בהם, נלמדים מן המסכתא אשר היא עצם מעצמי...".

הבטוי "עצם מעצמי" שבו השתמש, לקוח מהמקורות, ומרמז על מסכת קידושין דרך החיבור הרוחני שבין איש לאשתו:
וַיֹּאמֶר הָאָדָם זֹאת הַפַּעַם עֶצֶם מֵעֲצָמַי וּבָשָׂר מִבְּשָׂרִי לְזֹאת יִקָּרֵא אִשָּׁה כִּי מֵאִישׁ לֻקֳחָה זֹּאת
מקור השם

"עצמות יוסף" הוא בטוי המופיע בפסוק בספר שמות, פרשת בשלח, כאשר בני ישראל יוצאים ממצרים ומשה מקיים את השבועה שנשבעו בני ישראל ליוסף, להעלות את עצמותיו לקבורה בארץ ישראל:
וַיִּקַּח מֹשֶׁה אֶת עַצְמוֹת יוֹסֵף עִמּוֹ, כִּי הַשְׁבֵּעַ הִשְׁבִּיעַ אֶת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל לֵאמֹר
 פָּקֹד יִפְקֹד ה' אֶתְכֶם, וְהַעֲלִיתֶם אֶת עַצְמֹתַי מִזֶּה אִתְּכֶם:
מחידושיו

לדבריו קטנה שעשתה שליח מדעת אביה לקבל גט מידי בעלה, נחשב הדבר כאילו אביה מינה את השליח, והגט תקף. חידוש זה הובא להלכה בספר כנסת הגדולה, ואילו בספר שער המלך חלק על חידוש זה.
ראו גם

מפרשי מסכת קידושין
הערות שוליים

↑  מסכת קידושין בתלמוד מפרטת את מכלול דיני חופה וקידושין, כמו גם רבים מהדינים הנוגעים ליחסי איש ואשתו וכן הנהגות בנושאי זוגיות.
↑  עצמות יוסף לתלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף מ"ד, עמוד ב'.
↑  בהגהות בית יוסף לסימן קמא סעיף קטן טו.
↑  וראו שואל ומשיב מהדורה תליתאה חלק א סימן שעה שתירץ את קושיותיו של שער המלך על דברי העצמות יוסף.
ערך זה הוא קצרמרבנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סרט תיעודי

סרט תיעודי או סרט דוקומנטרי הוא סרט קולנוע שמטרתו לתעד את המציאות – בניגוד לסרט עלילתי שמטרתו להציג תסריט בדוי (אם כי לעיתים הוא מבוסס על סיפור אמיתי).
סרטים אלו עשויים להיות מיוצרים למטרות בידור, או למטרות שונות דוגמת מטרות חינוכיות.
היסטוריה והתפתחות

ג'ון גרירסון, מחנך סקוטי שלמד תקשורת המונים בארצות הברית, מוכר כזה שתבע את המונח "סרט דוקומנטרי" באמצע שנות ה־20 של המאה ה־20, בהשראת המילה הצרפתית "documentaire". עם זאת, סרטים תיעודיים הופיעו עוד קודם לכן. סרטונים עוד מראשית ימי הקולנוע שימשו לתעמולה, למשל ברוסיה של ימי המהפכה הבולשביקית, ונתפסו באותה עת כאותנטים. בשנת 1922 הציג הבמאי האמריקני רוברט פלאהרטי את ננוק מהצפון, תיעוד של חיי האסקימואים המבוסס על התבוננות אישית – יצירה שהייתה לאב הטיפוס של סרטים דוקומנטריים רבים.
בשנות ה־30 תעשיית הקולנוע הבריטית החלה לטפח נישה קולנועית של יצירות תיעודיות שהשפיעו על התפתחות הקולנוע העולמי. החל מתקופה זו הובילו הבריטים את התעשייה התיעודית למשך מספר עשורים. במלחמת העולם השנייה ממשלות שונות משני צידי הקרב הפיקו סרטים תיעודיים חינוכיים במטרה להסביר מדוע הם נלחמים.
במפנה המאה ה־21, התפוצה הרחבה והזמינות של מצלמות וידאו באמצעות טכנולוגיית טלפונים חכמים למשל, הגבירה משמעותית את כמות התכנים הקיימים ובהתאמה הגבירה את היכולת להשיג תכנים תיעודיים. מגמה זו הגבירה את התפוצה של יצירות תיעודיות בעשורים האחרונים.
בימוי תיעודי

בסרט תיעודי מוכרות שתי דרכים מסורתיות לצלם:
צילום בזמן אמת – צילום האובייקט הנבחר בזמן פעולתו, לדוגמה: סרט תיעודי העוסק בחייו של אדם מפורסם, (סגנון הידוע בשם "נעלי בית") יצלם את אותו אדם בסביבתו הטבעית כשהוא פועל בסביבה זו בלי להתייחס למצלמה.
שחזור – צילום מציאות באופן יזום, באופן הזה דומה למשחק. על האובייקט הנבחר לשחק את עצמו, כך לדוגמה אם הסרט אמור לתאר את חייו של אצן יתבקש האצן לרוץ בשביל הצילום.
סוגי סרטים תיעודיים

סרט מסה (מלשון "מסה") – סרט דוקומנטרי המוצג כ"מאמר קולנועי" באופן "מודע לעצמו", שואף לתאר את המציאות, אולם מטשטש את הגבול בין מציאות לדמיון, ומכיל פרשנות סובייקטיבית של היוצרים. החל משנות ה־80 הפך לסוג מרכזי של סרטים תיעודיים ברחבי העולם.
סרטי טבע – סרטים המציגים את הטבע והחיים בו כפי שהם מתרחשים לעיני המצלמה.
דוקו-אקטיביזם – סרטי תעודה שבהם היוצר לא רק מתעד את המציאות, אלא גם מנסה לשנות אותה ומתעד את הניסיון לשינוי ואת ההשלכות של ניסיונו.
סרט תיעודי מונפש – הנפשה המוגשת בסגנון תיעודי. זוהי סוגה המטשטשת את גבולות הבדיוני בתוך היצירה התיעודית.
שוקומנטרי/מונדו – סרטי תעודה המתייחסים לנושאים שהם בבחינת טאבו, במיוחד בכל הנוגע למין או למוות, ומביאים אותם בצורה סנסציונית, לרוב באמתלה של תיעוד מנהגיהם של עמים נידחים ברחבי העולם. סרטים אלה מכונים כך על שם הסרט האיטלקי "מונדו קאנה" מ-1962, שהיה חלוץ בסוג זה של סרטים.
רוקומנטארי – תיעוד מסע הופעות של להקה או זמר. לדוגמה ראו "this is us" של להקת הבנים המצליחה וואן דירקשן או ראו גם "wonder" של הזמר שון מנדס.
אובייקטיביות וסובייקטיביות

עד שנות ה־30 של המאה ה־20, נתפסו הסרטים התיעודיים כתיעוד אובייקטיבי של המציאות. לעיתים נוצלה תפיסה זו לרתימת הסרטים התיעודיים לצורכי תעמולה. מגמה זו השתנתה בהדרגה החל משנות ה־40 עם התפתחות הסוגה והתרבותן של יצירות בהן לוקחים היוצרים יותר חופש אמנותי. עם השנים התפתחו גם סוגים היברידים, תיעודיים למחצה, והגבולות בין הסוגות הטשטשו.
הגבול – עד כמה מותר ליוצרים לשנות את הסיפור המקורי – מטושטש. המחזאי מוטי לרנר טען כי יש הצדקה לשינוי פרטים בסיפור כאשר אלו יכולים ללמד את הצופים על המציאות טוב יותר מאשר המציאות המקורית. לעיתים ישנם פרטים אשר לא ידועים, ודרושים לצורך יצירת רצף אירועים בהיר עבור הצופים – דוגמת כוונותיהן ורצונותיהן של אנשים המוזכרים בסרט, ולעיתים היוצרים הם אלו שמשלימים פערי מידע אלו על פי הבנתם.
מאז מפנה המאה ה־21 התפתחו סוגות המותחות עוד יותר את הגבול בין תיעוד אותנטי לבדיוני, דוגמת הסרטים התעודיים המונפשים. לעיתים משמשת ההנפשה כניסיון להשלמה אותנטית של פערים שלא ניתן להציג, דוגמת ראיון עם אדם בו מוצגת הנפשה של מה שהוא מתאר, או המחשה לדעותיו של אדם. חלק מיוצרי הסוגה מאמינים כי באופן זה היצירה עשויה דווקא להעשיר את המימד הריאליסטי שלה, מכיוון שהיא מציגה עוד נדבכים של נפש האדם. הפרופסור לקולנוע, טימוטי קוריגן, רואה בסרט התיעודי דיאלוג בין היוצרים לבין המציאות. בדיאלוג זה, לעיתים הדיוק האותנטי חשוב פחות לקהל הצופים לעומת אספקטים אחרים של היצירה.
סרטים הלוקחים את הבדיוני צעד נוסף קדימה ומכניסים במכוון אלמנטים לא מציאותיים לתוך יצירות תיעודיות נקראים דוקופיקשן (אנ').
ראו גם

מוקומנטריה
סרט תיעודי מונפש
הפורום הדוקומנטרי בישראל
לקריאה נוספת

אלן רוזנטל, אמנות התיעוד החזותי – יצירת סרטי תעודה לטלוויזיה, האוניברסיטה הפתוחה (קריאת הספר בתצוגה מלאה באתר "גוגל ספרים" )
אביעד מיכל, קולנוע תיעודי, סל תרבות ארצי
הערות שוליים

1 2 3 4 5  סרט תיעודי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
1 2 3 4  Blake Cole, Subjective Objectivity, אוניברסיטת פנסילבניה, ‏August 28, 2012
1 2 3  Nora M. Alter, Timothy Corrigan, Essays on the Essay Film (עמ' הקדמה)
↑  Essay Film, Oxford bibliographies, ‏12 APRIL 2023
1 2 3 4 5  Lawrence Thomas Martinelli, Objective and subjective documentation of the contemporary by animated films. Case studies.
↑  דן אוריין, דרמה טלוויזיונית (עמ' 119-116), הוצאת מכון מופ"ת, ‏תשס"ד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550968405171  PLWABN: 9810614990405606  BnF: cb11947584m (data)  GND: 4012653-5  LCCN: sh85088115  LNB: 000246896  NARA: 10637220  NKC: ph135150
עצמות מסרק קצרות

| --- | --- |

צילום רנטגן של כף רגל עם עצם מסרק קצרה
 תחום:  גנטיקה רפואית 
 סיווגים
 ICD-10:  Q72.8, M21.6 
 
עצם מסרק קצרה בצורה סימטרית בשתי כפות הרגליים
עצמות מסרק קצרות (ידוע בכינויו באנגלית: Brachymetatarsia) הוא מום הקיים בעצמות המסרק של כף הרגל, המתאפיין בכך שאצבע אחת או יותר מאחת מאצבעות כף הרגל קצרה באופן חריג ביחס לשאר האצבעות. מום זה יכול להיגרם עקב פגם מולד או שהוא עשוי להיות מום נרכש. ברוב המקרים המום נמצא באצבע הרביעית מהבוהן. במקרה שהמום הוא בבוהן עצמה, המצב ידוע בשם "תסמונת מורטון". הטיפול במום זה נעשה על ידי מספר ניתוחים שונים.
הגורמים למום

הגורמים המולדים למום כוללים את תסמונת אורשקוג-סקוט, עצם מנוונת תורשתית, תזונה לא נכונה של האמא במהלך ההריון ותסמונת אפרט.
באם המום איננו מולד, הוא יכול להיגרם על ידי טראומה, אם כי המנגנון המדויק ללקות בבעיה אינו ידוע.
טיפול

ישנן כמה דרכי טיפול לבעיית עצמות מסרק קצרות. לדוגמה, המטופלים יכולים לשפר את נוחות כף הרגל על ידי נעילת נעליים רחבות יותר או ללבוש ריפוד סביב אצבעות כף הרגל ובכך להקל מפני לחצים המופעלים במקום. ניתוח הוא גם אופציה נפוצה, שבדרך כלל נעשית באם הכאב ואי הנוחות במקום המום לא ניתנים לטיפול באופנים אחרים, או מסיבות של יופי ואסתטיקה של כפות הרגליים.
לאחר הניתוח, בדרך כלל המטופל הולך בעזרת קביים או קטנוע כדי לשמור על הרגל במשך זמן ההחלמה מהניתוח, שבדרך כלל לוקח שלושה חודשים. לאחר תקופה זו, נהוג לנעול נעליים אורתופדיות עד לסיום הבראת המקום באופן סופי.
תדירות

מום עצמות מסרק קצרות נפוץ יותר בקרב נשים מאשר בקרב גברים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Schimizzi, Aimee; Brage, Michael (בספטמבר 2004). "Brachymetatarsia". Foot and Ankle Clinics. Elsevier BV. 9 (3): 555–570. doi:10.1016/j.fcl.2004.05.002. ISSN 1083-7515. PMID 15324790. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  http://www.healthcommunities.com
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.