stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע מתח גבוה
סיכום ותוצאות > החלטות מפקדים במהלך הפשיטה

אף כי המודיעין לגבי חולית המחבלים ומועד יציאתה המתוכנן היה איכותי, נדרש מפקד כוח הפשיטה, עמי אילון, למספר החלטות במהלך הפעולה:
השארת חולית החילוץ בספינה, עקב קריעת הסירות;
בניתוח תצלום האוויר לא הובחן בהבדל הגובה בתעלת המים בין השדה החרוש לבנין הדו-קומתי. כשהתגלה הקושי, לאחר המעבר דרך השדה החרוש שהגיע למבוי סתום, החזיר איילון את הפושטים לחוף ועבר דרך הפרדס;
לאחר תקיפת שלושת יעדי שלב א' החליט אילון על ניתוק המגע והחל ביציאה.
גם ראש המטה הכללי, רפאל איתן, הגיע במקביל למסקנה שאין צורך בהישגים נוספים וב-2:45 פקד על פינוי כוח הפשיטה מהחוף. האהלים שהוגדרו לטיפול בשלב ב' לא טופלו וגם עמדת מקלע של המחבלים מדרום ליעד, שירתה אש לא מכוונת, לא הושמדה.
שר הביטחון, עזר ויצמן, התערב במהלך ההפלגה אל היעד ודרש שהפגזת החוף על ידי ספינות הטילים תיעשה באישורו, מכיוון שהפגזת חוף הייתה עלית מדרגה בלחימה. לאחר שיחה עם הרמטכ"ל התקבל האישור בשעה 02:20. בניגוד לתכנון המקורי, הירי לא בוצע במקביל לפתיחה באש של הפושטים אלא לאחר שכוח שייטת 13 התפנה מהחוף.
סיכום ותוצאות > תקלות ופתרונן

העלאת סירות הגומי לספינות הסער נעשתה בים גבולי. במהלכה נפגעו שלש סירות גומי. לכח הכוננות וההתערבות נשאר באח"י יפו ולא קורב לחוף.
תנועת כח הסירות הייתה איטית, במהירות 4 קשר (כ-7.5 קמ"ש) במקום 7 קשר (כ-13 קמ"ש), כפי שנקבע בתכנון. הפושטים הגיעו לנקודת הטבילה והחלו לשחות באיחור של 52 דקות.
בשלב השחייה אל החוף נסחפו הפושטים לכיוון מזרח ונוצרה טעות בכיוון. הכיוון תוקן והכוח נחת בנקודה המתוכננת בחוף.
במהלך הפעולה היו קשיי קשר בין כח הפשיטה בחוף לבין החפ"ק הימי. מפקד כוח הסירות, עוזי לבנת, תיווך בין החפ"ק הימי לחפ"ק בחוף.
סיכום ותוצאות > תוצאות

המשימה בוצעה בהצלחה. למחבלים היו כעשרים הרוגים, ובהם שלושה מחבלים מתוך הקבוצה שהייתה אמורה לבצע את הפיגוע. לפושטים היו 2 פצועים שפונו לחוף, משם בשחייה לסירות הגומי שהביאום לספינת הפיקוד אח"י יפו וממנה במסוק למרכז רפואי רמב"ם.
ראש המטה הכללי רפאל איתן הביע את הערכתו לביצוע:
הייתה זו הפעולה המוצלחת ביותר שביצע צה"ל בנושא הלחימה במחבלים. המידע על החוליה שהשלימה את אימוניה והייתה בהמתנה ליציאה לפיגוע, העיתוי ביציאת הכוחות למשימה, והביצוע המעולה של לוחמי השייטת העלו את הפשיטה לדרגת הצלחה שלא היה לה תקדים בצה"ל, בסוג זה של פעולות לוחמה במחבלים. השייטת רשמה לעצמה הצלחה שכמותה לא הייתה בצה"ל.
מקורות וקריאה נוספת

יעקב ארז, הרמטכ"ל על פשיטת צה"ל: הכל התנהל בדרך מושלמת, מעריב, 20 באפריל 1980.
ליאת לרר, הפשיטה על מחנה ג'בריל בליטת ראס-א-שייק, מספן ים מדור היסטוריה, אוגוסט 1980.
מייק אלדר, שייטת 13, ספריית מעריב, 1993, עמ' 572–578.
אלכס פישמן, בסוד העניינים, ידיעות אחרונות המוסף לשבת, 24 באוקטובר 2005, עמ' 6–9.
דן מרגלית ורונן ברגמן, הבור – הסודות האפלים מאחורי משבר המנהיגות החמור בתולדות צה"ל, כנרת, זמורה-ביתן, 2011, המהדורה המוקדמת, עמוד 138.
זאב אלמוג, מפקד שייטת 13 - הפלגות חיי, כנרת, זמורה ביתן, 2014, עמ' 1149–1157.
ביאורים

↑  עקב חוסר בסירות גומי, הושארה חוליית החילוץ באח"י יפו (סער 4) ולא שותפה בפשיטה.
↑  הצטרפותה של לרר לחפ"ק הפשיטה היווה מעין תקדים, כאזרחית המצטרפת לפעולה צבאית, ואחראית על תיעוד ההיסטוריה.
הערות שוליים

↑  מייק אלדר, שייטת 13, ספריית מעריב, 1993, עמוד 572.
↑  אלמוג, ע' 1149.
↑  אלכס פישמן, בסוד העניינים, ידיעות אחרונות המוסף לשבת, 24 באוקטובר 2005, עמודים 6–9.
↑  ליאת לרר, עמ' 14.
↑  ליאת לרר עמ' 20.
היעד המרכזי לפשיטה. בנין דו-קומתי המשמש מפקדת המחבלים ברס א-שק.
אל"ם עמי איילון, 1979
סירה מהירה מסוג "סנונית", 1972
מטען "גור"
אח"י יפו, 1976
תותח אוטומלרה 76 מ"מ במהלך ירי
רפאל איתן, הרמטכ"ל
מכונת הכתיבה

ערך זה עוסק ביצירה מוזיקלית מאת לרוי אנדרסון. אם התכוונתם למכונת כתיבה, ראו .
מכונת כתיבה
מכונת הכתיבה היא שמה של יצירה מוזיקלית תזמורתית קצרה אשר נכתבה בידי המלחין האמריקאי לרוי אנדרסון, מסווגת לז'אנר המוזיקה הקלאסית הקלה וכוללת מכונת כתיבה ככלי הקשה סולני.
הלחנה

אנדרסון השלים את היצירה "מכונת הכתיבה" ב-9 באוקטובר 1950 כאשר שהה בוודברי קונטיקט (אנ'). הבכורה בוצעה כשלוש שנים מאוחר יותר, ב-8 בספטמבר 1953 במהלך הקלטה לחברת דקה רקורדס עם תזמורת הטיילת של בוסטון. ויליאם זאין (William Zinn) ופלויד וורל (Floyd Werle) עיבדו את היצירה לתזמורות כלי קשת ותזמורות כלי נשיפה.
שם היצירה מתייחס לעובדה כי הכלי הסולני ביצירה הוא מכונת הכתיבה, אשר יש לה שלושה סוגי צליל שונים – צליל הקלדה, ה"פעמון" אשר מודיע על מעבר העגלה לשורה הבאה, וצליל החזרת העגלה לאחור. בחלק מהביצועים צליל החזרת העגלה מבוצע על ידי כלי אחר, כגון חליל או כינור.
מכונת הכתיבה מתוכננת כך שלא ניתן ללחוץ על שני מקשים או יותר במקביל כדי למנוע מצב של תקלה או חסימה. לפי אנדרסון, הקטע הסולני מאתגר לביצוע בשל מהירות ההקלדה שהוא מציב, המהווה אתגר לגמישות האצבעות ושורש כף היד.
לאחר בכורת היצירה היא התקבלה בביקורות חיוביות: "אחת מהיצירות הכי שנונות ברפרטואר התזמורתי", ו"על אף היעלמותן מהציבור, אנדרסון הופך את מכונת הכתיבה לפריט חביב לקהל".
מכונת הכתיבה מוגדרת ככלי הקשה, על כן לרוב המבצע יהיה נגן כלי הקשה או מתופף, ולעיתים רחוקות מנצח התזמורת.
בתרבות

בארצות הברית היצירה הופיעה במסגרת סרטיו של ג'רי לואיס "מי מטפל בחנות?" (אנ') ו"עובד בקושי" (אנ'), וכן במסגרת שעת הקומדיה של קולגייט.
בישראל היצירה מוכרת הודות לשימושה כאות ליומן החדשות של קול ישראל בשבת בבוקר. בנוסף, כשניסו לפני שנים אחדות להחליף אותו, קמה מחאה ציבורית כללית והרעיון נגנז.
כמו יצירות נוספות של אנדרסון, היצירה מבוצעת בעיקר בתור הדרן.
הערות שוליים

↑  Burgess Speed, Leroy Anderson: A Bio-Bibliography, Chapter 1 – "Biography", Page 15: Praeger 2004, 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13960848k (data)  GND: 1117095517  LCCN: n2003082300  MusicBrainz work: c67dbb10-1624-4479-af4e-58a658037871  VIAF: 187475674   WorldCat (עם VIAF): 187475674
מעריב הבוקר

| --- | --- |


דף השער ב-10 בינואר 2016
 תדירות:  חינמון יומי
 פורמט:  טבלואיד
 בעלים:  אלי עזור
 עורך ראשי:  גולן בר יוסף
 תאריכי הופעה:  2007–הווה (כ־17 שנים)
 שפה:  עברית
 מערכת:  האחים מסלוויטה 15, תל אביב
 תפוצה:  200,000 בימי חול
 מדינה:  ישראל
שער הגיליון הראשון של העיתון, בשם "מטרו ישראל"
מעריב הבוקר הוא עיתון יומי ישראלי המחולק בחינם (חינמון), נמצא בבעלות איש העסקים אלי עזור, ומהווה גרסה מקוצרת של היומון מעריב השבוע. הפצתו ברחבי ישראל החלה ב-5 באוגוסט 2007 תחת המותג "מטרו ישראל", ולאחר מכן "ישראל פוסט" עד שנת 2016.
היסטוריה

החינמון הוקם בשנת 2007, על ידי קבוצת ג'רוזלם פוסט שבשליטת אלי עזור ואלון רבוע כחול ישראל, שבניהולו של דודי ויסמן. העיתון מחולק חינם לקוראים בנקודות ההפצה. שם העיתון בחודשיים הראשונים להפצתו, "מטרו ישראל", דמה לשמם של עיתוני "מטרו" המופצים באירופה בהצלחה רבה. בעקבות תביעה של חברת מטרו העולמית, שינה העיתון את שמו ל"ישראל פוסט".
בחודשים הראשונים לקיומו הופץ "ישראל פוסט" בשעות הצהריים (הוא הדגיש זאת בכיתוב בראש העיתון "עיתון הצהריים היחיד של ישראל"). לאחר מכן עבר להיות מופץ בבוקר, כמרבית העיתונים בישראל. הוא מופץ בכ-200 אלף עותקים כיום, כאשר בהתחלה הפצתו הייתה בכ-56,600 עותקים בלבד בימי חול ולהפצתו משמשות רשתות השיווק שבשליטת אלון רבוע כחול ישראל, ובהן רשתות הסופרמרקטים AM:PM, "מגה" ו"מגה בעיר" ורשת תחנות הדלק "דור אלון". חלק ניכר מהפרסומות בעיתון היה של רשתות שיווק אלה.
עם רכישת "מעריב" על ידי קבוצת "ג'רוזלם פוסט" שבשליטת אלי עזור, החל "ישראל פוסט" לפרסם תכנים מ"מעריב".
ב-30 באפריל 2014 זכה העיתון לזריקת עידוד משמעותית מבחינה כספית, כאשר שר הפנים גדעון סער החליט להכניס אותו במקום עיתון "הארץ" לרשימת העיתונים הנפוצים ביותר, שבהם יש לפרסם מודעות שמחייב החוק.
בעקבות המשבר שפקד את רשת "מגה" בשנת 2015 צומצם הפרסום שלה בחינמון, וקבוצת אלון נערכה ליציאה מהשותפות.
בינואר 2016 שינה העיתון את שמו ל"מעריב הבוקר" - מהדורה מקוצרת של "מעריב השבוע".
מבנה העיתון

העיתון כולל חלק יחיד, הכולל בתוכו חדשות ומדורים קבועים:
דעות, בידור, טלוויזיה, פנאי (תשבצים, הורוסקופ יומי), ספורט ורכילות.
עורכי העיתון ומנהליו

מנכ"ל העיתון: צחי שואקה
עורך העיתון: גולן בר יוסף
הערות שוליים

↑  יעל ולצר ו-The Marker‏, כבר לא "מטרו ישראל": שמו של החינמון של דודי ויסמן ואלי עזור שונה ל"ישראל פוסט", באתר וואלה, 26 בספטמבר 2007
↑  מכה ל"הארץ", עידוד לחינמונים, באתר העין השביעית, 30 באפריל 2014
↑  אילנית חיות, לי-אור אברבך, ‏קבוצת אלון ל"פוסט": בעוד 3 חודשים נפרוש מהבעלות, באתר גלובס, 30 ביוני 2015
↑   נתי טוקר, קרב החינמונים עולה שלב: להתראות ל"פוסט", ושלום ל"מעריב הבוקר", באתר TheMarker‏, 21 בדצמבר 2015
| דגל ישראל עיתונים יומיים בישראל |
| --- | --- | --- |
| עיתונים כלליים בתשלום | הארץ • ידיעות אחרונות • מעריב השבוע |  |
| עיתונים כלליים בחינם | ידיעות אחרונות (גרסה מקוצרת) • ישראל היום • מעריב הבוקר |  |
| כלכלה ועסקים | גלובס • כלכליסט • TheMarker |  |
| המגזר החרדי | המבשר • המודיע • הפלס • יתד נאמן |  |
| יומונים ושבועונים ברוסית | נאשה סטראנה • נובוסטי נדלי |  |
| עיתונים בשפות נוספות | אל-איתיחאד (בערבית) • ג'רוזלם פוסט (באנגלית) • הניו יורק טיימס הבינלאומי (באנגלית) |  |
| יומונים שהפכו לתקופונים | מקור ראשון |  |
| עיתונים שנסגרו | 24 דקות • דבר • הבקר • היום • הצופה • וסטי (ברוסית) • זמנים • חדשות • חרות • טלגרף • יום חדש • ישראלי • למרחב • מעריב • על המשמר  • קול העם • שערים • חדשות ישראל (בגרמנית) • לעצטע נייעס (ביידיש) • רוסקי איזראילטיאנין (ברוסית) |  |
לוגו ישראל פוסט
מעריב השבוע

| --- | --- |
סמל העיתוןסמל העיתון
 תדירות:  עיתון יומי
 סוגה:  חדשות
 פורמט:  טבלואיד
 מו"ל:  אלי עזור
 בעלים:  אלי עזור
 עורך ראשי:  דורון כהן וגולן בר יוסף
 תאריכי הופעה:  2 במאי 2014 – הווה (10 שנים)
 שפה:  עברית
 מערכת:  האחים מסלוויטה 15, תל אביב
 תפוצה:  110,000 (ימי חול)  כ-150,000 (בסופ"ש)
 מדינה:  ישראל
 www.maariv.co.il
 
הסמליל הראשון של העיתון, בתקופה בה היה שבועון סוף שבוע בלבד
הסמליל הקודם של העיתון
צילום מסך של שם המתחם "maariv.co.il", בשלב ביניים
מעריב השבוע הוא עיתון אקטואליה ישראלי יומי. בראשיתו הוקם כשבועון סוף שבוע בלבד בשם "סופהשבוע". במאי 2014, לאחר איחוד העיתון עם "מעריב" הוא הפך לעיתון יומי ומותג מחדש בשם "מעריב השבוע", לו גם מהדורה חינמית מקוצרת בשם מעריב הבוקר, ומהדורת סוף שבוע בשם "מעריב סופהשבוע". עורכי העיתון הם דורון כהן וגולן בר יוסף.
היסטוריה

העיתון הוקם על ידי הג'רוזלם פוסט שבשליטת אלי עזור, בתחילה הוא יצא במהדורת סוף שבוע בלבד. המהדורה הראשונה של העיתון פורסמה ב-14 בדצמבר 2012 תחת השם "סופהשבוע".
בדצמבר 2012 תשדיר פרסומת של העיתון, נפסל לשידור ב"קול ישראל", בגלל הזיקה שבין שם העיתון למוסף עיתון מעריב "סוף השבוע".
ב-6 באפריל 2014 אישר בית המשפט המחוזי בירושלים את מכירת עיתון "מעריב" לקבוצת "ג'רוזלם פוסט" שבבעלות אלי עזור תמורת 4 מיליון ש"ח. העסקה קיבלה גם את האישור של הממונה על ההגבלים העסקיים. העיתון מותג מחדש תחת השם "מעריב השבוע" ומהדורת סוף השבוע נקראה "מעריב סופהשבוע" (שזה למעשה איחוד של "מעריב" והשבועון "סופהשבוע"). כ-50 מעובדי "מעריב" נקלטו בחברה במתכונת החדשה של העיתון. כתוצאה מהאיחוד, שבו לכתוב בעיתון עיתונאים שפרשו ממעריב בתקופת שלמה בן-צבי, ובהם בן כספית, רון מיברג, יהודה שרוני, נועם אמיר, נתן זהבי, ליאור דיין, מאיר שניצר, גיל מלמד וליאורה גולדנברג-שטרן. ב-2 במאי יצא לאור הגיליון הראשון של "מעריב סופהשבוע" וב-12 במאי יצא לאור הגיליון הראשון של "מעריב השבוע".
החל מהגיליון השני של "מעריב סופהשבוע" צורפו לעיתון 3 מוספים - מוסף הכולל כתבות מגזיניות (מעריב המוסף), מוסף כלכלי מורחב בשיתוף העיתון גלובס (מעריב גלובס), ומוסף תשבצים (משבצת).
לחיזוק החלק המגזיני של העיתון גויס מחדש אליק מרגלית, לשעבר עורך המוסף הפוליטי של העיתון "מוספשבת". למערכת החדשות הצטרף עורך החדשות אריה אפלטוני, ולכתב המשפט והפלילים של העיתון מונה אבירם זינו. התחקירן קלמן ליבסקינד שפוטר מ"מעריב" גויס מחדש. כותבים נוספים בעיתון הם יוסי מלמן, גדעון קוץ (פריז), שלמה שמיר (ניו יורק), דרור רפאל, אבי בניהו, ניר קיפניס, טליה לוין, רונן שובל, הילה קורח, מנחם גשייד ורון קופמן.
ביוני 2014 הורה השופט דויד מינץ בבית המשפט המחוזי בירושלים להעביר את שם המתחם www.maariv.co.il לבעלותו של העיתון "מעריב השבוע", לאחר שהעיתון "ישראל היום" דרש להעביר את שם המתחם לקישור לאתר nrg שנקנה על ידיו.
מבנה העיתון > מהדורת "מעריב השבוע"

המהדורה היומית, שיוצאת גם במהדורה דיגיטלית באתר האינטרנט של העיתון, יוצאת לאור מדי יום חול, כוללת כ-32 עמודים: עמודי הכותרת, עמודי חדשות, מוסף כלכלי מובנה של העיתון גלובס ומוסף יומי בן 32 עמודים בשם "המגזין", שהיה גם בשנים קודמות המוסף היומי של "מעריב" ואשר כולל כתבות בנושאי אקטואליה, תרבות, תיירות, רכב וסגנון חיים.
מבנה העיתון > מהדורת "מעריב סופהשבוע"

מהדורת סוף השבוע, יוצאת לאור מדי יום שישי, כוללת חמישה חלקים:
מעריב סופהשבוע - מגזין חדשות ואקטואליה, בעריכת גולן בר יוסף, עורך החינמון "ישראל פוסט" והמקומון של באר שבע "שבע". העמודים הראשונים כוללים חדשות וידיעות אקטואליות, ולאחריהם פרשנויות וניתוחים על אירועי השבוע (חלק זה הופיע בעבר במעריב בתור מגזין "מוספהשבת").
מעריב המוסף - מוסף הכולל כתבות מגזיניות ומדורים שונים, בעריכת דורון כהן, לשעבר עורך "סופשבוע" של "מעריב". בעבר מוסף זה נקרא "סופשבוע" והשם משומר בשם העיתון - מעריב סופהשבוע.
מעריב המדריך - מוסף התרבות של העיתון.
מעריב עסקים - מוסף כלכלי מורחב.
המשבצת - חוברת תשבצים, תשחצים, סודוקו וחידות שמחבר ליאור ליאני.
הערות שוליים

↑  נפל בין השורות // למה נעלם שלמה בן צבי? באתר המרקר
↑  דוד אברהם‏, מדוע נפסלה פרסומת ההשקה ל"סופהשבוע" של אלי עזור?, באתר וואלה, 9 בדצמבר 2012
↑  זוהר שחר לוי, ביהמ"ש אישר את מכירת מעריב לידי אלי עזור תמורת 4 מיליון שקל, באתר כלכליסט, 6 באפריל 2014
↑   נתי טוקר, ממחר: "סופהשבוע" של עזור ייבלע בתוך "מעריב", באתר TheMarker‏, 1 במאי 2014
↑  אורן פרסיקו, כוח בל ישוער, באתר העין השביעית, 9 במאי 2014
↑  אלכסנדר כץ, נמשכים איושי התפקידים ב'מעריב': אבירם זינו יהיה כתב המשפט והמשטרה, באתר אייס, 5 בנובמבר 2014
↑  לי-אור אברבך, ‏ביהמ"ש: הדומיין "מעריב" יעבור לרשות "מעריב השבוע", באתר גלובס, 5 ביוני 2014
↑  מעריב השבוע - המהדורה הדיגיטלית באתר הג'רוזלם פוסט
| דגל ישראל עיתונים יומיים בישראל |
| --- | --- | --- |
| עיתונים כלליים בתשלום | הארץ • ידיעות אחרונות • מעריב השבוע |  |
| עיתונים כלליים בחינם | ידיעות אחרונות (גרסה מקוצרת) • ישראל היום • מעריב הבוקר |  |
| כלכלה ועסקים | גלובס • כלכליסט • TheMarker |  |
| המגזר החרדי | המבשר • המודיע • הפלס • יתד נאמן |  |
| יומונים ושבועונים ברוסית | נאשה סטראנה • נובוסטי נדלי |  |
| עיתונים בשפות נוספות | אל-איתיחאד (בערבית) • ג'רוזלם פוסט (באנגלית) • הניו יורק טיימס הבינלאומי (באנגלית) |  |
| יומונים שהפכו לתקופונים | מקור ראשון |  |
| עיתונים שנסגרו | 24 דקות • דבר • הבקר • היום • הצופה • וסטי (ברוסית) • זמנים • חדשות • חרות • טלגרף • יום חדש • ישראלי • למרחב • מעריב • על המשמר  • קול העם • שערים • חדשות ישראל (בגרמנית) • לעצטע נייעס (ביידיש) • רוסקי איזראילטיאנין (ברוסית) |  |
מערת סוקגוראם

פסל בודהה במערת סוקגוראם
סוקגוראם (בקוריאנית: 석굴암) היא מערה מלאכותית ואתר בודהיסטי בדרום-מזרח קוריאה הדרומית. המערה שוכנת 4 ק"מ ממקדש בולגוקסה, דרומית-מזרחית לקיונגג'ו, במחוז צפון גיונגסאנג, בגובה של 750 מטר מעל פני הים, ומשקיפה על ים יפן. בשנת 1962 הכריזה ממשלת קוריאה הדרומית על המערה כאוצר לאומי, וב-1995 הכריזה עליה אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, יחד עם מקדש בולגוקסה.
היסטוריה

המערה נחצבה בין 743 ל-751, בידי קים דֶסוֹנג, והיא נחנכה במלאת עשור לשלטונו של גיוֹנְגְדוֹק בממלכת שילה המאוחדת. מלאכת הבנייה הושלמה סופית רק לאחר מותו של קים, ב-774.
בין 1703 ל-1758 שופץ המתחם, ואולם שושלת ג'וסון ששלטה בקוריאה באותה העת נטתה לכיוון הקונפוציאניזם, ובשנים שלאחר השיפוץ ננטשה המערה וסבלה מהזנחה.
לפי המסורת המקומית, ב-1909 עבר במקום דוור שחיפש מסתור מפני הגשם, ו"גילה" אותו מחדש. היפנים, ששלטו בקוריאה מאז 1910, ערכו את השיפוצים הבאים. במהלך השיפוץ הראשון, שנערך בין 1913 ל-1915, ניסו היפנים לייצב את פסל הבודהה במערה באמצעות חיפוי בטון, אך הלחות גרמה להצטברות מים שהסבה לפסל נזק. כדי להתמודד עם הבעיה שנוצרה, הותקנו ב-1917 צינורות ניקוז, אך הם לא הועילו, ובין 1920 ל-1923 ערכו היפנים שיפוץ שלישי, והוסיפו לבטון אספלט עמיד למים. האספלט יצר בעיה חדשה - עובש וירוקת. ב-1927 נוקה הפסל באמצעות קיטור.
ב-1960 הורה נשיא קוריאה הדרומית, פארק צ'ונגהי, לשקם את המערה, ובעיות הלחות נפתרו באמצעים מכניים. בשיפוץ, שנערך בין 1961 ל-1964, השתתף גם אונסק"ו. לאחר מכן הוצב במקום קיר זכוכית, שנועד להגן על הפסל מהתיירים הרבים שהחלו לפקוד את המקום וכן ליצור בידוד שיאפשר שמירה על הטמפרטורה הרצויה.
ארכיטקטורה

המערה נחצבה בסלע גרניט, והיא כוללת גם פתחים שנועדו לאוורור. ליד הכניסה הוקמה בריכה קטנה, כדי שעולי הרגל שטיפסו במעלה ההר ממקדש בולגוקסה יוכלו להתרענן. בכניסה למערה נבנה שער בצורת קשת, שהוביל לשני מסדרונות, האחד מלבני, והשני צר וארוך, ומעוטר בתבליטים. המסדרונות מסמלים את האדמה, בעוד שהרוטונדה שבקצה המסדרון הצר מסמלת את העולם הבא. על המסדרון משגיחים פסלים של ארבעת מלכי השמיים.
ברוטונדה פסל גרניט של הבודהה, יושב בתנוחת לוטוס על כן. גובהו הכולל של הפסל 4.84 מטרים - הבודהה עצמו 3.5 מטרים, והכן 1.34 מטרים. בנוסף לפסל בודהה, יש ברוטונדה 15 לוחות ועליהם תגליפים של 3 בודהיסטוות, 10 תלמידים ושני האלים ההודיים ברהמה ואינדרה, וכן 10 גומחות, 5 מכל צד, ובהן פסלים, מעוצבים בהשראת דמויות מיוון העתיקה. גובהה של כיפת הרוטונדה 6.84 מטרים וקוטרה 6.58 מטרים.
בחלל המרכזי של המערה פסל של אוולוקיטשוורה, הבודהיסטווה של החמלה. גובהו של הפסל 2.18 מטרים, ואוולקיטסוורה בעל 11 הפנים נראה כשהוא לובש כתר וגלימה, עונד תכשיטים ומחזיק כד ובו פרח לוטוס. ברחבי המערה פזורים עוד 40 פסלים של דמויות המייצגות את עקרונות הבודהיזם. תקרת המערה מעוטרת באיורים של חצי סהר ושל פרח לוטוס.
בעבר היו שני פסלים נוספים בגומחות, וכן פגודה עשויה שיש, והם ככל הנראה נבזזו בידי היפנים. כמו כן, בעבר חדרו קרני השמש למערה לדקות ספורות בזמן הזריחה, ואולם מאז השיפוץ האחרון הן לא חודרות עוד למערה.
מלחמת אוגדן

מלחמת אוגדן הייתה סכסוך מזוין בין סומליה ואתיופיה בשנים 1977–1978 על אזור אוגדן שבאתיופיה.
סומליה ניצלה את המצב הפוליטי ששרר באתיופיה בעקבות נפילת שלטונו של היילה סלאסי לכיבוש אוגדן, בטענה שהאזור מהווה חלק מסומליה הגדולה. מלחמה זו הושפעה מהמלחמה הקרה באותה תקופה: בזמן המלחמה ברית המועצות החליפה את תמיכתה מסומליה לאתיופיה, שלפני כן נתמכה על ידי ארצות הברית והמערב, וגרמה לארצות הברית להתחיל לתמוך בסומליה. המלחמה הסתיימה כאשר הצבא הסומלי הסיג את כל כוחותיו חזרה לגבול.
רקע

במהלך המרוץ לאפריקה חולקו אדמות סומליה בין המעצמות הקולוניאליות של אותה תקופה. האימפריה האתיופית השתלטה על חבל אוגדן, האימפריה האיטלקית על סומליה הדרומית, האימפריה הבריטית על צפון סומליה והאימפריה הצרפתית השתלטה על ג'יבוטי.
ב-1960 נתנה בריטניה עצמאות לחבל הארץ שבשליטתה ונוסדה מדינת סומליה שכללה גם את החלק שהיה בעבר בשליטה איטלקית. הסומלים כבר אז רצו את חבל אוגדן אולם האתיופים סירבו למסור אותו, וזאת על סמך הסכמות בינלאומיות קודמות.
רקע > המצב לפני הלחימה

לפני מלחמת אוגדן מנה הצבא הסומלי הלאומי (SNA) כ-23,000 איש. הוא החזיק בכוח השריון הגדול ביותר באזור, שצויד ביותר מ-250 טנקים מדגמי T-34, T-54 ו-T-55 ויותר מ-300 נגמ"שים. עם ציוד זה היה SNA גדול פי שלושהמהצבא האתיופי בזמנו. חיל האוויר הסומלי (SAF) טרום המלחמה היה גדול אף הוא מחיל האוויר האתיופי. ב-1976 היו בשירות ה-SAF ‏52 מטוסי קרב, שכללו 24 מטוסי מיג-21. נגדם עמד חיל אוויר האתיופי (EAF) שמנה בין 35 ל-40 מטוסים. באותו הזמן הייתה אתיופיה בתהליך רכישת מטוסי קרב מאיראן מדגם נורתרופ' F-5 ובתחילת הלחימה היו בידי אתיופיה כ-16 מטוסים כאלה.
ב-1974 עמדה הממשלה הקיסרית של אתיופיה בפני התמוטטות, ובספטמבר הדיחה קבוצה של קצינים צבאיים את היילה סלאסי. בתוך כך ביקשו קבוצות אתניות בתוך אתיופיה לפרוש מהאימפריה. כשהכאוס התפשט ברחבי אתיופיה, לאחר נפילת משטרו של היילה סלאסי, הגדילה סומליה את התמיכה שלה בכמה קבוצות של תנועות סומליות לאומיות באתיופיה. המשמעותית שבהן הייתה החזית לשחרור מערב סומליה (WSLF) שנודעה אחרי שנת 1977 כחזית לשחרור לאומי של אוגדן. לקראת סוף 1975 תקף ה-WSLF יישובים אתיופיים רבים באוגדן. ביוני 1977 האשימה אתיופיה את סומליה בשליחתן של יחידות ה-SNA לביצוע ההתקפות. סומליה הכחישה את האשמה הזו והתעקשה שהיו אלה "מתנדבים" שעזבו את ה-SNA ללחימה עם ה-WSLF. בסוף 1977 מנו כוחות "מתנדבי" ה-SNA וכוחותיהם של ה-WSLF כ-50,000 איש באוגדן.
המלחמה > תחילת הלחימה

אחרי שממשלת סומליה שלחה את ה-SNA לאוגדן, הסכסוך שינה את אופיו מפעולות גרילה, והתנהל כמלחמה שגרתית, עם חיל רגלים, כוחות משוריינים וכוח אווירי ששיחקו תפקידים מכריעים. ה-SNA התאים את הארגון שלו למציאות של שדה הקרב. מערכת הלוגיסטיקה הסומלית סיפקה לגדודים כ-600 ל-1,000 מערכי לחימה ליחידות ממוגדישו. כדי להקל על המבצעים מרכז הלוגיסטיקה והמפקדה של הכוחות עבר לצפון סומליה לעיר הרגייסה, הגזרה הצפונית לשעבר של מפקדת ה-SNA. עם פרוץ הסכסוך, חיל הרגלים הכיל שניים עד ארבעה גדודים במספר כולל של בין 1,200 ל-2,000 חיילים.
במשך הקיץ של 1977 ה-SNA ו-WSLF השיגו כמה ניצחונות, אך גם סבלו כמה מפלות משמעותיות. ביולי 1977 כבשו את העיר גוד, שממוקמת על נחל השאביל ו-550 קילומטרים בתוך אתיופיה, והצליחו להשיג שליטה על 60 אחוז מאוגדן. באמצע ספטמבר 1977 אתיופיה דיווחה ש-90 אחוז מאוגדן נכבש על ידי ה-SNA. ה-SNA סבל עיכובים באוגוסט כאשר ניסה לכבוש את הערים דירה דאווה וג'יג'יגה. הצבא האתיופי הצליח לגרום למפלות גדולות של ה-SNA, בדירה דאווה אחרי שהסומלים תקפו העיר על ידי גדוד אחד של טנקים וחטיבת חיל רגלים שנתמכה על ידי יחידות ארטילריה. בג'יג'יגה איבדו הסומלים יותר מחצי מכוחם - כשלושה גדודי טנקים. סך האבדות של הסומלים היה יותר משלושים טנקים.
הניצחון הגדול ביותר של סומליה התרחש באמצע ספטמבר 1977, כאשר הכוחות הסומליים שהיו בדרכם לג'יג'יגה, עם שלושה גדודי טנקים, גרמו לאתיופים לצאת מן העיר. חרף הצלחה זאת, כמה גורמים מנעו ניצחון סומלי מוחלט. ההפסדים של גדודי הטנקים הסומליים בדירה דאווה ובסביבות ג'יג'יגה ובהרר היו כבדים. בזירה האווירית חיל האוויר האתיופי הצליח להשיג עליונות אווירית מול חיל האוויר הסומלי.
המלחמה > המעורבות הקומוניסטית

העזרה הצבאית הסובייטית לאתיופיה, הייתה השנייה בגודלה אחרי העזרה לסוריה במשך מלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1973, העזרה כללה יועצים צבאיים סובייטיים יחד עם 15,000 חיילים קובניים. ארצות קומוניסטיות אחרות הציעו לאתיופיה עזרה, דרום תימן הציעה עזרה צבאית וקוריאה הצפונית עזרה לאמן חיילים אתיופים, מזרח גרמניה הציעה גם לאמן חיילים, וגם עזרה בהנדסה ובכוחות תומכי לחימה. המדד של העזרה הקומוניסטית התבהר בנובמבר 1977, כאשר סומליה ניתקה את יחסיה עם ברית המועצות, וגירשה את כל האזרחים הסובייטיים מסומליה. לא כל המדינות הקומוניסטיות תמכו באתיופיה. בגלל הפיצול הסיני-סובייטי, סין תמכה בסומליה באופן דיפלומטי וגם באופן של עזרה צבאית סמלית. רומניה תחת הנהגתו של ניקולאה צ'אושסקו שברו את המדיניות של ברית המועצות ותמכו באופן דיפלומטי בסומליה.
החלטת ברית המועצות לעזור לאתיופיה חרצה את גזר דינה של המלחמה להפסד סומלי באוגדן. בספטמבר 1977 מסרה אתיופיה שהסומליים השתלטו רק על 10% מאוגדן והסומליים טענו שהאתיופים נהדפו לתוך אזורים שאינם באוגדן כמו מחוז הררג, בלה, וסידאמו. מאוקטובר 1977 דרך ינואר 1978 יותר 20,000 אנשי גרילות של WSLF וה SNA יזמו התקפות בהרר, היכן שכמעט 50,000 חיילים אתיופים קובצו מחדש, והיו מצוידים בטנקים סובייטיים ועם ארטילריה כבדה והיו מגובים עם עד 11,000 חיילים קובנים ו-1,500 יועצים סובייטיים. אף על פי שהסומליים נלחמו בדרך להרר בנובמבר 1977 ל-SNA היה חוסר באספקה וכוח-אדם ללכוד את העיר. לאחר מכן נערכו הסומליים מחדש מחוץ להרר והמתינו להתקפת נגד אתיופית.
בתחילת פברואר 1978 יצאו כוחות קובניים ואתיופיים להתקפת נגד בכיוון ג'יג'יגה. במפתיע, עברו טורים של חיילים קובנים ואתיופים את הרמות בין ג'יג'יגה לגבול הסומלי מצפון וממזרח, כאשר הם עוקפים את חיילי סומליה המתחפרים במעבר מארדה. בדרך זו יכול היה כוח ההתקפה להתקיף את הסומלים משני צדדים וללכוד מחדש את העיר ג'יג'יגה. לאחר יומיים של לחימה, שבהם איבדו יותר מ-30,000 סומליים את חייהם, לכדו האתיופים את העיר. בתוך שבוע כבשה אתיופיה מחדש את כל העיירות העיקריות באוגדן. ב-9 במרץ 1978 נסוגו הכוחות הסומליים וחזרו לקו הגבול.
ב-1988 הייתה מתיחות נוספת בין צבאות שתי המדינות אולם העימות לא הגיע למצב של מלחמה.
תוצאות המלחמה

לאחר נסיגתו של הצבא הסומלי המשיכה החזית לשחרור מערב סומליה את מאבקה באתיופיה. במאי 1980 המשיכו המתקוממים, בעזרת קומץ חיילי הצבא הסומלי, במלחמת הגרילה, ושלטו באזורים נרחבים באוגדן. כוח המתקוממים הובס ב-1981.
מלחמת אוגדן החלישה מאוד את הצבא הסומלי. כמעט שליש מחילי חיל הרגלים, למעלה משליש של היחידות המשוריינות וחצי מחיל האוויר הסומלי הושמדו.
השלטון החלש של ראש ממשלת סומליה בארר נטש את החלום של סומליה הגדולה. הכישלון במלחמה החריף את אי שביעות הרצון ממשטרו של בארר, קבוצת ההתנגדות המאורגנת הראשונה, החזית הדמוקרטית לגאולת סומליה (SSDF), נוצרה על ידי קציני צבא ב-1979.
ארצות הברית וברית נאט"ו תמכו בסומליה כחלק מהמערך של המלחמה הקרה מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 ועד שנת 1988.
לאחר המלחמה הוקמה אנדרטת תיגלצ'ין לזכר לוחמי אתיופיה וקובה שלקחו חלק בקרבות.
ממשלת מחוז לנינגרד

| --- | --- |

 מידע כללי
 תחום שיפוט:  מחוז לנינגרד מחוז לנינגרד
 סוכנות אם:  ממשלת רוסיה
 תאריך הקמה:  1991
 ראש:  אלכסנדר דרוזדנקו
 https://lenobl.ru
 
ממשלת מחוז לנינגרד (ברוסית: Правительство Ленинградской области) היא הגוף הניהולי העליון במחוז לנינגרד, העומד בראש המערכת של רשויות השלטון של המחוז. את הממשלה מנהל מושל מחוז לנינגרד. המושל הנוכחי הוא אלכסנדר דרוזדנקו.
עד 2023, בנייני הממשל של מחוז לנינגרד נמצאו דווקא בסובייקט פדרלי אחר, בעיר סנקט פטרבורג: בית ממשלת המחוז שכן בכיכר רודנות הפרולטריון בסנקט פטרבורג והועלו תוכניות להעתק מבני הממשל לעיר הגדולה במחוז לנינגרד: גטצ'ינה, שהוכרזה למרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז לנינגרד.