stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איידולטור
הערות שוליים

↑  Weisenthal, Joseph (14 באפריל 2008). "Denton Slims Down Gawker Media: Gridskipper, Idolator, Wonkette Leave The Fold". paidContent. ארכיון מ-2012-04-02. נבדק ב-22 במרץ 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Rys, Dan (21 בספטמבר 2016). "SpinMedia Sells Idolator, Buzznet & PureVolume to Hive Media". Billboard. Prometheus Global Media. ארכיון מ-2020-09-22. נבדק ב-22 בספטמבר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Riggs, Mike (9 בנובמבר 2009). "Maura Johnston Leaves Idolator – Arts Desk". Washingtoncitypaper.com. ארכיון מ-2016-03-03. נבדק ב-31 במאי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Johnston, Maura. "A Moment Of Gratitude (With An Assist From Big Star)". Idolator.com. ארכיון מ-2021-10-13. נבדק ב-31 במאי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Thill, Scott (27 באוקטובר 2008). "Nerd Beef! Idolator vs. Listening Post". Wired News. ארכיון מ-2012-11-04. נבדק ב-22 במרץ 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sisario, Ben (30 בנובמבר 2006). "Meaty, Beaty, Big and Bloggy: An Online Poll Covets the Territory Once Owned by Pazz & Jop". The New York Times. ארכיון מ-2021-08-16. נבדק ב-22 במרץ 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק

| --- | --- |

אה"מ מארס
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה קודמת:  אה"מ רינואון
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת קאנופוס
 אוניות בסדרה:  אה"מ סיזאר (1896), אה"מ מג'סטיק (1895), אה"מ מארס (1896), אה"מ פרינס ג'ורג' (1895), אה"מ מגניפיסנט (1894), אה"מ אילוסטריוס (1896), אה"מ ג'ופיטר (1895), אה"מ הניבאל (1896), אה"מ ויקטוריוס (1895) 
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  קאמל לירד 
 תחילת הבנייה:  1893
 הושקה:  1894–1896
 תקופת הפעילות:  1895–1921 (כ־26 שנים)
 אחריתה:  1 הוטבעה, 8 נגרטו
 מידות
 הֶדְחֶק:  16,320 טון
 אורך:  128 מטר
 רוחב:  23 מטר
 שוקע:  8.2 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  16 קשרים
 גודל הצוות:  672 איש
 טווח שיוט:  13,000 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  8 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 10,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 229 מ"מ, שריון סיפון – 64–114 מ"מ, ברבטות – 356 מ"מ, מגדל הניווט – 356 מ"מ
 חימוש:  4 תותחים 12 אינץ' (305 מ"מ), 12 תותחים 6 אינץ' (152 מ"מ), 16 תותחים 12 ליטראות (3 אינץ', 76 מ"מ), 12 תותחים 3 פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ)), 5 צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ)
 
אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק כללה תשע אוניות מערכה פרה-דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 במסגרת תוכנית ספנסר, שנקראה על שם הלורד הראשון של האדמירליות, ג'ון פוינץ ספנסר. עם תשע אוניות שהוזמנו, הן היו הסדרה הגדולה ביותר של אוניות מערכה. תשע האוניות, מג'סטיק, סיזאר, הניבאל, אילוסטריוס, ג'ופיטר, מגניפיסנט, מארס, פרינס ג'ורג' וויקטוריוס, נבנו בין השנים 1894 ו-1898 כחלק מתוכנית לחיזוק הצי המלכותי מול שתי יריבותיו המסורתיות, צרפת ורוסיה. זה המשיך את יוזמות החימוש הימי מחדש שהחלו בחוק ההגנה הימית משנת 1889.
אוניות הסדרה הציגו מספר שיפורים משמעותיים בעיצוב אוניות המערכה הבריטיות, כולל מגני תותחים משוריינים עבור תותחי הסוללה הראשיים המורכבים על הברבטות. האוניות היו חמושות בסוללה ראשית של ארבעה תותחי BL‏ 12 אינץ' Mark VIII, הנשק הגדול הראשון בצי המלכותי שעשה שימוש באבק שרפה נטול עשן, מה שהפך אותו לעדיף כמעט בכל המובנים על תותחים גדולים יותר. הן גם היו האוניות הבריטיות הראשונות ששילבו שריון הארווי, מה שאפשר להן לשאת רמת הגנה הרבה יותר מקיפה. האוניות התגלו כאחד מהעיצובים המוצלחים ביותר של התקופה, והן זכו להעתקה נרחבת בציים זרים, כולל סדרת שיקישימה היפנית ואוניית המערכה מיקאסה, ששניהם היו גרסאות מתוקנות של סדרת מג'סטיק.
תשע האוניות שירתו במגוון תפקידים לאורך הקריירה שלהן. הן שירתו בעיקר בצי התעלה, אם כי כמה מהן עברו סבב בצי הים התיכון, וויקטוריוס שירתה בתחנת סין בשנים 1900–1902. הן לא פעלו כאוניות חזית עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, כלי השיט שימשו להגנה על המעבר של חיל המשלוח הבריטי ונקודות שונות בחוף הבריטי. בשנת 1915, כמה מהאוניות פורקו מנשקן, תותחיהן נועדו לצייד את המוניטורים מסדרת הלורד קלייב. אוניות המערכה המפורקות שימשו כספינות תובלת חיילים במהלך מערכת הדרדנלים, ופרינס ג'ורג' ומג'סטיק שימשו להפגזת עמדות אויב לפני שמג'סטיק טורפדה על ידי צוללת גרמנית. האוניות ששרדו הועסקו בתפקידים משניים משנת 1915 ואילך, ולאחר המלחמה נמכרו כולן לגריטה בשנים 1920–1922.
תכנון

בשנת 1891, אדמירל משנה ג'קי פישר, אז המפקח של הצי המלכותי, פרסם בקשה לעיצוב אוניית מערכה חדשה המבוססת על סדרת רויאל סובריין, אך שילבה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) שתוכננו לאחרונה ושריון הארווי, שהיה חזק משמעותית משריון מורכב. מנהל הבנייה הימית, ויליאם הנרי וייט, הכין תכנון ראשוני עבור אונייה בהדחק של 12,500 טונות ארוכות (12,700 טונות) חמושה בארבעה תותחי 12 אינץ' ומוגנת בחגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים). וייט הגיש את העיצוב ב-27 בינואר 1892 למועצה. בשל המיגון הגדול יותר ששריון הארווי סיפק, ניתן היה להשתמש בפחות ממנו לאותה רמת הגנה, מה שאיפשר הפחתת משקל משמעותית. כתוצאה מכך, תוכנית ההגנה נעשתה חזקה ומקיפה יותר מאשר בסדרת רויאל סובריין, תוך צמצום ההדחק המוגבר. זה כלל התקנת מגני תותחים משוריינים סגורים במלואם עבור תותחי הסוללה הראשיים.
המועצה אישרה את התכנון והתכוונה להניח שלוש אוניות במסגרת תוכנית 1892, אך העבודה על תותח ה-12 אינץ' ארכה זמן רב מהצפוי, ולכן הבנייה נדחתה לתוכנית של 1893. באותו זמן, האונייה השלישית של מה שהיה אמור להיות סדרת מג'סטיק עוצבה מחדש כאוניית מערכה מדרג ב', רינואון, והותירה רק שתי אוניות להנחה לפי ההערכות של 1893. עם זאת, באוגוסט 1893, הציבור תפס את כוחו של הצי המלכותי נפלה ביחס ליריביו המסורתיים, הצי הצרפתי והצי הרוסי. ג'ון ספנסר, הלורד הראשון של האדמירליות, הציע תוכנית הרחבה ימית גדולה המכונה תוכנית ספנסר שכללה שבע אוניות מערכה נוספות מסדרת מג'סטיק כדי להרגיע את דעת הקהל.
אוניות הסדרה היו אמורות להוות אמת מידה לכל אוניות הפרה-דרדנוט הבאות. בעוד שאוניות המערכה הקודמות מסדרת רויאל סובריין חוללו מהפכה וייצבו את תכנון אוניות המערכה הבריטיות על ידי הצגת אוניית המערכה עם הלוח החופשי עם ארבעה תותחי סוללה ראשיים בברבטות תאומות מקדימה ומאחורה, סדרת מג'סטיק כללה תותחי 12 אינץ' בסוללה ראשית והחלה בתרגול של הרכבת בתי תותחים משוריינים מעל הברבטות; בתי התותחים הללו, למרות שהיו שונים מאוד מצריחי התותחים הכבדים והעגולים בסגנון הישן שקדמו להם, יתפרסמו בעצמם כ"צריחים" והפכו לסטנדרט על ספינות מלחמה ברחבי העולם. סדרת מג'סטיק, הסדרה הגדולה ביותר של אוניות מערכה שנבנו אי פעם, היו מאוניות המערכה המצליחות ביותר בזמנן, והן זכו להעתקה נרחבת. ואכן, סדרת שיקישימה היפנית ואוניית המערכה מיקאסה התבססו ישירות על סדרת מג'סטיק.
תכנון > מאפיינים כלליים ומכונות

אוניות הסדרה היו באורך של 390 רגל (120 מטרים) בין הניצבים ובאורך כולל של 421 רגל (128 מטרים). היה להן רוחב של 75 רגל (23 מטרים) ושוקע של 27 רגל (8.2 מטרים). הדחק האוניות היה עד 16,060 טונות ארוכות (16,320 טונות) במעמס קרבי מלא. לאוניות היה לוח חופשי של 25 רגל (7.6 מטרים) מקדימה, 17 רגל 3 אינץ' (5.26 מטרים) באמצע האונייה, ו-18 רגל 6 אינץ' (5.64 מטרים) מאחור. גופי האוניות חולקו למספר רב של תאים אטומים למים, עם 72 תאים בתוך המצודה המשוריינת ו-78 מחוצה לה. תחתית כפולה נמשכה לאורך חלק ניכר מאורכו של גוף האונייה. הם הותקנו עם שני תרני מוט, שבכל אחד מהם שני צמרות לחימה. פרט לסיזאר, הניבאל ואילוסטריוס, היה להם עיצוב חדש שבו הגשר הותקן סביב בסיס התורן הקדמי מאחורי מגדל הניווט כדי למנוע קריסת גשר שנפגע בקרב סביב המגדל.
אוניות הסדרה נחשבו לסירות ים טובות, בעיקר בשל הלוח החופשי הגבוה שלהן, עם גלגול קל וספינות קיטור טובות, למרות שסבלו מצריכת דלק גבוהה. למרות זאת, הן היו מאוד ניתנות לתמרון. היה להם גובה מטאצנטרי רוחבי של 3.7 רגל (1.1 מטרים) במעמס מלא. על האוניות היה צוות של 672 – 794 קצינים ומלחים, ומספר זה השתנה בין האוניות ובמהלך הקריירה שלהן. כל ספינה נשאה מגוון של סירות קטנות יותר, בדרך כלל כולל שלוש סירות הצלה עם קיטור, סירת מנוע אחת באורך 42 רגל (13 מטרים), שני קאטרים באורך 34 רגל (10 מטרים), שתי לווייתניות באורך 27 רגל (8.2 מטרים), שלוש גיגים באורך בין 24–32 רגל (7.3–9.8 מטרים), דוגית אחת באורך 16 רגל (4.9 מטרים), ורפסודה אחת באורך 13 רגל 6 אינץ' (4.11 מטרים). האוניות היו מצוידות בשישה זרקורים 24 אינץ' (610 מילימטרים), עם ארבעה על הגשר ואחד על כל תורן. כל תשע האוניות קיבלו משדרים אלחוטיים מסוג I בשנים 1909–1910.
במהלך ניסויי הים עבור אוניית המערכה הקודמת רויאל סובריין, למדו מהנדסי האונייה שהמנועים עלולים להיכשל ברמות גבוהות של שוקע מאולץ; כתוצאה מכך, אוניות הסדרה תוכננו להגיע לאותה מהירות מרבית עם מנוע חזק יותר. זה איפשר למהנדסים מרווח בטיחות רחב יותר במהירות מרבית. מערכת ההנעה שלהם הייתה מורכבת משני מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים, שכל אחד מהם מניע מדחף יחיד עם ארבעה להבים. הקיטור סופק על ידי שמונה דוודים סקוטים ימיים חד-צדדיים מופעלים על ידי פחם, אשר נפלטו לזוג ארובות שהונחו זה לצד זה. המנועים שלהם דורגו ב-10,000 כוחות סוס (7,500 קילוואט) בעת הפלגה עם שוקע סטנדרטי, והם סיפקו מהירות מרבית של 16 קשרים (30 קמ"ש). בשוקע מאולץ, הם יכולים להגיע ל-12,000 כוחות סוס (8,900 קילוואט) ומהירות של 17 קשרים (31 קמ"ש). עד 1908, דוודי האוניות אורגנו מחדש עם דגמים מעורבים של פחם ונפט. האוניות נשאו 1,1000 טונות של פחם בדרך כלל, וחללים נוספים אפשרו לאחסן עד 1,900 טונות של פחם. עם התקנת הדוודים החדשים נוספה אגירת נפט בהיקף של 400–500 טונות. במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש), האוניות יכלו להפליג לטווח שיוט של 7,000 מיילים ימיים (13,000 ק"מ). במהירות של 14.6 קשרים (27 קמ"ש), טווח השיוט שלהן ירד ל-4,420 מיילים ימיים (8,190 ק"מ).
תכנון > חימוש

אוניות הסדרה היו חמושות בארבעה תותחים BL‏ 12 אינץ' Mk VIII 35 קליבר בצריחים עם תותחים, אחד מקדימה ואחד מאחור. קליבר זה יהפוך לסטנדרט לכל סדרות אוניות המערכה הבריטיות שנבנו במשך חמש עשרה השנים הבאות. הן היו אוניות המערכה הבריטיות הראשונות שהרכיבו סוללה ראשית בקוטר 12 אינץ' מאז שנות ה-80 של המאה ה-19. התותח החדש היה שיפור משמעותי ביחס לתותח 13.5 אינץ' (343 מ"מ) שהותקן על סדרות אדמירל ורויאל סובריין שקדמו לסדרת מג'סטיק, מבחינת בליסטיות וחוזק התותח עצמו, והוא היה קל יותר באופן משמעותי. תותח ה-12 אינץ' היה עם מהירות לוע של 2,500 רגל לשנייה (760 מטר לשנייה) — עלייה משמעותית לעומת תותח ה-13.5 אינץ' עקב שימוש באבק שרפה נטול עשן — ויכל לירות פגזים במשקל 850 ליברות (390 קילוגרם) לטווח של 13,900 יארד (12,700 מטרים).
הצריחים הונחו על ברבטות בצורת אגס; לשש האוניות הראשונות היה את הסידור הזה, אבל לשתי האחרונות, סיזאר ואילוסטריוס, היו ברבטות עגולות. צריחי ה-BII בשש האוניות הראשונות אפשרו טעינה מסביב מאספקת התחמושת המוכנה שנשמרה בצריח, אך התותחים היו צריכים לחזור לקו האמצע כדי להעלות תחמושת מהמחסנים, מכיוון שמנופי התחמושת לא הסתובבו עם הצריח. לסיזאר ולאילוסטריוס, עם הברבטות העגולות שלהם, היו צריחי BIII עם מנופים מסתובבים, ואלה אפשרו טעינה מסביב מהמחסנים. גם לצריחי BII וגם לצריחי BIII היה טווח גובה מ-5 מעלות עד 13.5 מעלות, כאשר זווית הטעינה בגובה מרבי. במהלך מלחמת העולם הראשונה פורקו ארבעה מאוניות הסדרה מנשקם, ותותחים אלו שימשו לחמש שמונה מוניטורים מסדרת לורד קלייב. שני צריחים נוספים מאילוסטריוס הוצבו מאוחר יותר כתותחי חוף על הטיין.
החיסכון במשקל מהסוללה הראשית אפשרה לסדרת מג'סטיק לשאת סוללה משנית של 12 תותחי QF (ירי מהיר) 6 אינץ' 40 קליבר, חימוש משני גדול יותר מאשר בסדרות קודמות. אלה הותקנו בקזמטים בשני סיפוני תותחים באמצע האונייה, והם ירו פגזים במשקל 100 ליברות (45 קילוגרם) במהירות לוע של 2,205 רגל לשנייה (672 מטר לשנייה). בהגבהה ב-15 מעלות, הם יכלו לפגוע במטרות עד 10,000 יארד (9,100 מטרים). האוניות נשאו גם שישה עשר תותחי QF‏ 12 פאונד Mk I ושנים עשר תותחי QF‏ 2 פאונד Mk I להגנה מפני סירות טורפדו. אלה הוצבו במגוון מעמדים, לרבות בקזמטים, על גגות צריח הסוללה הראשיים ובצמרות הלחימה. האוניות צוידו גם בחמש צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ), שארבעה מהם היו שקועים בגוף האונייה, והאחרון נמצא במשגר על הסיפון בירכתיים. ארסנל וולוויץ' ייצרה את הטורפדות, שהיו מדגם Mark IV; אלה נשאו ראש נפץ במשקל 200 ליברות (91 קילוגרם) והיה להם טווח של 750 יארד (690 מטרים) במהירות של 27.5 קשרים (50.9 קמ"ש).
תכנון > שריון

חגורת השריון באוניות הסדרה הייתה בעובי 9 אינץ' (229 מ"מ) מפלדת הארווי, שאפשרה הגנה שווה עם עלות נמוכה יותר במשקל בהשוואה לסוגי שריון קודמים. זה איפשר לאוניות להיות עם חגורה עמוקה וקלה יותר מאשר אוניות מערכה קודמות ללא אובדן הגנה. חגורת השריון נמשכה 220 רגל (67 מטרים) לאורך הגוף; זה כיסה 5 רגל 6 אינץ' (1.68 מטרים) מעל קו המים ו-9 רגל 6 אינץ' (2.90 מטרים) למטה. החגורה הייתה מחוברת, דרך הברבטות, באמצעות מחיצה רוחבית בעובי 14 אינץ' (356 מילימטרים) מקדימה ומחיצה בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) מאחור. הסיפון המשוריין של האונייה היה בעובי 3 אינץ' (76 מילימטרים) בחלק המרכזי, עם דפנות משופעות בעובי 4 אינץ' (102 מילימטרים) שהתחברו לקצה התחתון של חגורת השריון. סידור זה חייב כל פגז שחדר לחגורה לעבור גם דרך הסיפון לפני שהצליח להגיע לאזורים החיוניים של האונייה. הסיפון הצטמצם לעובי 2.5 אינץ' (64 מילימטרים) לכיוון החרטום והירכתיים.
הברבטות לסוללה הראשית היו מוגנים עם שריון בעובי 14 אינץ' בצדדים החשופים שלהם מעל הסיפון המשוריין, בעוד החלק שהיה מוסתר מתחת לסיפון הצטמצם לעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים). בתי התותחים לסוללה הראשית היו עם חזיתות בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים), דפנות בעובי 5.5 אינץ' (140 מילימטרים), 4 אינץ' (100 מילימטרים) מאחור, וגגות בעובי 2 אינץ'. הקזמטים של התותחים המשניים היו בעובי 6 אינץ', עם דפנות ואחוריים בעובי 2 אינץ' כדי להגן על צוותי התותחים מפני רסיסים. חיפוי בעובי 6 אינץ' כיסה את צינור הטורפדו בירכתיים. למגדל הניווט הקדמי היו דפנות בעובי 14 אינץ' מפלדה בצדדים, מלבד הצד הפונה לאחור, שצומצם ל-12 אינץ'. למגדל הניווט האחורי הייתה הגנת שריון דקה בהרבה, בעובי 3 אינץ' מכל הצדדים.
אוניות הסדרה

| שם האונייה | המספנה | הונחה | הושקה | כניסתה לשירות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| סיזאר | מספנת פורטסמות' | 25 במרץ 1895 | 2 בספטמבר 1896 | ינואר 1898 |
| הניבאל | מספנת פמברוק | 1 במאי 1894 | 28 באפריל 1896 | אפריל 1898 |
| אילוסטריוס | מספנת צ'טם | 11 במרץ 1895 | 17 בספטמבר 1896 | אפריל 1898 |
| ג'ופיטר | J&G תומסון, קליידבנק | 24 באפריל 1894 | 18 בנובמבר 1895 | מאי 1897 |
| מגניפיסנט | מספנת צ'טם | 18 בדצמבר 1893 | 19 בדצמבר 1894 | דצמבר 1895 |
| מג'סטיק | מספנת פורטסמות' | פברואר 1894 | 31 בינואר 1895 | דצמבר 1895 |
| מארס | אחים ליירד | 2 ביוני 1894 | 30 במרץ 1896 | יוני 1897 |
| פרינס ג'ורג' | מספנת פורטסמות' | 10 בספטמבר 1894 | 22 באוגוסט 1895 | נובמבר 1896 |
| ויקטוריוס | מספנת צ'טם | 28 במאי 1894 | 19 באוקטובר 1895 | נובמבר 1896 |
אידריס דבי

אידריס דבי איטנו (בערבית: إدريس ديبي إتنو; בצרפתית: Idriss Déby Itno;‏ 18 ביוני 1952 – 20 באפריל 2021) היה נשיאה של צ'אד בין השנים 1990–2021 ומנהיג תנועת ההצלה הפטריוטית. היה מוסלמי מתון, שהשתייך לשבט בידיאת של העם הזגאווי. את השם "איטנו" הוסיף לשם משפחתו בשנת 2006.
ביוגרפיה

דבי נולד בפאדה בשנת 1952. הוא היה בנו של רועה. לאחר שסיים את לימודי בית הספר נרשם לבית הספר לקצינים בנג'מנה, משם נשלח לצרפת ושב לצ'אד רק ב-1976 כשברשותו רישיון טיס מקצועי. הוא נשאר נאמן לצבא ולנשיא פליקס מאלון עד להתמוטטות השלטון המרכזי ב-1979. דבי קשר את גורלו עם היסנה הברה, אחד משרי המלחמה הראשיים. שנה לאחר שהתמנה הברה לנשיאות הוא זכר לדבי חסד נעורים ומינה אותו לתפקיד רמטכ"ל הצבא. ב-1984 הצטיין דבי בחיסול הכוחות הפרו-לוביים במזרח צ'אד, ונשלח שנה לאחר מכן על ידי הברה לפריז כדי ללמוד בבית הספר הצבאי הגבוה אקול מיליטר. עם שובו לצ'אד התמנה דבי ליועץ צבאי מיוחד לנשיא. ב-1987 התמודד דבו פעם נוספת עם כוחות לוביים בשדה הקרב, ובזכות טקטיקת הלחימה בה נקט הסב להם אבדות רבות.
ב-1989 חל קרע ביחסים בינו לבין הברה, על רקע כוחם העולה של חיילי המשמר הנשיאותי. הברה האשים את דבי בניסיון לתכנן הפיכה צבאית במדינה, ואילץ אותו להימלט ללוב, משם עבר לסודאן ובה ייסד את תנועת ההצלה הפטריוטית - תנועת מחתרת בתמיכת סודאן ולוב. התנועה החלה במבצעים צבאיים כנגד משטרו של הברה באוקטובר 1989. ב-10 בנובמבר 1990 הוציאו אנשיו לפועל מתקפה ניצחת כנגד כוחותיו של הברה, וב-2 בדצמבר בהפיכה צבאית, שיזם, עלה לשלטון כשהוא צעד כמנצח בראש כוחותיו, ללא התנגדות, לבירה נדג'אמנה. בהמשך, ניהל מלחמת חורמה בתמיכת המערב, בין היתר בארגון "בוקו חראם".
באפריל 2021, נהרג אידריס דבי בקרב בצפון צ'אד בנסיבות לא ברורות, פחות מיממה אחרי שזכה בכמעט 80% בבחירות ונבחר לכהונה שישית ברציפות. לפי הודעת הצבא הוא מת לאחר שנפצע בשדה הקרב. לאחר מותו מונה בנו, מחמוד אידריס דבי איטנו, גנרל המשמש כסגן מפקד הכוחות הצבאיים, לראש מועצת המעבר לתקופה של 18 חודשים.
קריירה > נשיא צ'אד

לאחר שלושה חודשים בהם כיהנה ממשלת מעבר, אושררה מגילת זכויות לצ'אד ב-28 בפברואר 1991 שהסמיכה את דבי לנשיא. במרץ 1996 אושררה במשאל עם חוקה חדשה, ובעקבותיה נערכו בחודש יוני בחירות לנשיאות. דבי אומנם הגיע למקום הראשון בסיבוב הראשון, אך לא הצליח להשיג רוב מוחלט, ונאלץ להתמודד חודש לאחר מכן בסיבוב שני, בו זכה ברוב של 69% מקולות המצביעים, והושבע לנשיא. הוא נבחר לכהונה נוספת בבחירות בשנת 2001, אז זכה ל-63% מהקולות בסיבוב הראשון, אך משקיפים בינלאומיים הצביעו על אי סדרים בהליך הבחירות. ביוני 2005 נערך משאל עם נוסף, כדי לבטל את סעיף החוקה שהגביל את כהונת הנשיא לשתי קדנציות, ובעקבות ביטול הסעיף נבחר דבי לכהונה שלישית ב-3 במאי 2006, בבחירות שהוחרמו על ידי האופוזיציה. על פי התוצאות הראשוניות, שפרסם הצבא, זכה דבי הפעם ב-77% מהקולות, אך בפרסום התוצאות הרשמי הוכרז על ניצחון ב-64.6% מהקולות בלבד.
קריירה > נשיא צ'אד > הקונפליקט הסודני–צ'אדי

בסוף שנת 2005 החל להיווצר מצב של מתח וחוסר שקט מול סודאן. ניסיון הפיכה צבאית, שכלל את הפלת מטוסו של דבי, סוכל בחודש מרץ 2006, ובמקביל התנהלה לחימה מול מורדים במזרח המדינה. באמצע חודש אפריל דיכאו כוחות הממשלה התקוממויות בבירה נדג'אמה, שבעקבותיהם ניתק דבי את יחסיו עם סודאן, כלפיה הפנה אצבע מאשימה בניסיון לחבל בבחירות לנשיאות. בהשבעתו לנשיאות פעם נוספת ב-8 באוגוסט 2006 נכח גם נשיא סודאן עומר אל-בשיר, ושני המנהיגים הסכימו להשיב את היחסים בין המדינות על כנם. דבי הביע תמיכה גם במשטר באיראן. במהלך ספטמבר 2006 פיקח דבי אישית על תקיפות של כוחות מורדים במזרח המדינה.
האשמות הדדיות חוזרות על תמיכה בארגוני מורדים משני צדי הגבול העיבו שוב על יחסי סודאן וצ'אד, והיחסים נותקו שוב במאי 2008.
קריירה > נשיא צ'אד > סכסוך הנפט

בסוף אוגוסט 2006 הצהיר דבי כי צ'אד תלאים 60% מכל תפוקת הנפט בתחומי המדינה, לאחר שבמשך שנים זכתה לקבל רק "פירורים" מהחברות המערביות שהפעילו בה את קידוחי הנפט. לדבריו חברת שברון סירבה לשלם מיסים שהצטברו לסך של קרוב לחצי מיליארד דולר. לאחרונה אושר בצ'אד חוק, שנתמך על ידי הבנק העולמי, לפיו מרבית רווחי הנפט יופנו לבריאות, חינוך ומיזמי תשתית. החקיקה באה לאחר שהבנק העולמי הקפיא את רווחיה של צ'אד מקידוחי הנפט בשל מחלוקת לגבי אופן הוצאת התשלומים. על פי פרסום במגזין פורבס 30 מיליון דולר שהקצה הבנק העולמי להנחת צינור נפט הוחרמו על ידי ממשלתו של דבי כביכול על מנת "להאכיל את הרעבים במדינה", אך למעשה הופנו לצבא כדי לשמור על יציבות השלטון.
יחסיו עם ישראל

ב-25 בנובמבר 2018, במסגרת ביקור היסטורי בישראל, נערך מפגש עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, בו, שוחחו שניהם על השינויים בהתייחסות של העולם הערבי לישראל, כמו גם על פיתוח אינטרסים משותפים לשתי המדינות. זאת, לאחר שהיחסים בין המדינות נותקו ב-1972 בנסיבות היסטוריות מיוחדות, אך גם אם לא היו מגעים במישור דיפלומטי גבוה, היחסים נמשכו כל העת. לאחר מכן, במפגשו עם נשיא המדינה, ראובן ריבלין, הדגישו השניים את חשיבות המאבק בטרור, ושיתוף פעולה עתידי. בנוסף התייחס בחשיבות רבה לנושא הפלסטיני והצורך במציאת פתרון לנושא זה.
הערות שוליים

↑  שחר קליימן, יום אחרי שניצח: נשיא צ'אד נהרג בגיל 68, באתר ישראל היום, ‏20 באפריל 2021
↑  "CHAD: New fronts open in eastern fighting", דיווח באתר IRIN, שירות הידיעות של המשרד לתיאום עניינים הומניטריים של האו"ם. פורסם בתאריך: 21.9.2006
↑  נתניהו לנשיא צ'אד: "יהיו ביקורים נוספים במדינות ערביות בקרוב", באתר כאן-תאגיד השידור הישראלי
↑  בנימין טוביאס, הנשיא נרצח בשדה הקרב, ידיעות אחרונות גיליון 25075, עמ' 12
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007348171305171  PLWABN: 9812033440105606  BIBSYS: 14050969  BnF: cb135135311 (data)  GND: 129698679  ISNI: 0000 0003 8310 312X  LCCN: n94050752  NTA: 113388241  SUDOC: 050440489  VIAF: 306149066604765601931   WorldCat (עם VIAF): 306149066604765601931
איאן יור

ג'ון פרנקומב (איאן) יור (באנגלית: John Francombe (Ian) Ure; נולד ב-7 בדצמבר 1939 באייר). הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת הקשר המרכזי.
קריירה

יור החל את הקריירה שלו כמקצוען בקבוצת דנדי, שם שיחק במשך חמש עונות שבמהלכן זכה המועדון באליפות הליגה היחידה בתולדותיו. לאחר הזכייה באליפות העפיל המועדון לחצי גמר גביע אירופה, בו הפסיד למילאן. בתקופה זו הוא השתתף בשמונה משחקים במדי נבחרת סקוטלנד, וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 2 - 0 על נבחרת ויילס ב-8 בנובמבר 1961.
ב-1963 הוא עבר לארסנל תמורת 62,500 לירות שטרלינג, אז סכום שיא להעברת שחקן בכדורגל האנגלי. בעונתו הראשונה בארסנל הוא החמיץ משחק אחד בלבד (והשתתף בשני משחקים נוספים במדי נבחרתו), אך בעונת 1964/1965 ובזו שלאחריה הוא השתתף רק בכ-20 משחקים לעונה בעקבות פציעה וירידה בכושר המשחק שלו. הוא הוחזר להרכב על ידי המאמן ברטי מיי, ובעונת 1966/1967 השתתף ב-44 משחקים בכל המסגרות; הוא ערך את הופעתו ה-11 (והאחרונה) במדי הנבחרת במשחק מול נבחרת צפון אירלנד ב-21 באוקטובר 1967.
יור המשיך לשחק בארסנל עד סוף שנות ה-60, ובתקופה זו צבר מוניטין של שחקן המבצע טעויות רבות, כגון זו שהתרחשה בגמר גביע הליגה מול סווינדון טאון ב-1969, שבזכותה הצליח רוג'ר סמארט להבקיע את השער הראשון של סווינדון בניצחון 3 - 1. המוניטין של יור היה כה ידוע, עד כדי כך שהוא הוזכר בספר "קדחת המגרש" מאת ניק הורנבי:
שלא במפתיע, הייתי האוהד היחיד של ארסנל בשנה הראשונה. לק.פ.ר., קבוצת הליגה הראשונה הקרובה ביותר, היה רודני מארש; לצ'לסי - פיטר אוזגוד, לטוטנהאם - גריבס, לווסטהאם היושלושה גיבורי גביע העולם: הרסט, מור ופיטרס. השחקן המפורסם ביותר של ארסנל היה בוודאי איאן יורה, שנודע בעיקר בזכות היותו חסר תועלת באופן מבדח, ובשל תרומתו למשחק הטלוויזיוני "כדור-חידה"
למרות המוניטין שלו הוא השתתף ב-202 משחקים במדי ארסנל במשך שש שנים, הבקיע שני שערים, וזכה בשתי מדליות על העפלה עם המועדון לגמר גביע הליגה. אולם, לקראת סוף העשור חלה ירידה במעמדו בארסנל כיוון שפרנק מקלינטוק וטרי ניל התחרו על עמדת הקשר המרכזי. באוגוסט 1969 הוא עזב את ארסנל ועבר למנצ'סטר יונייטד תמורת 80,000 לירות שטרלינג. הוא היה ההחתמה המשמעותית היחידה של המאמן וילף מק'גינס, ושיחק ביונייטד במשך שתי עונות לפני שחזר לסקוטלנד והצטרף לסנט מירן ולאחר מכן לאיסט סטרלינגשייר.
לאחר פרישתו הוא עבד במשך זמן מה כמאמן, כולל תקופה קצרה באיסט סטרלינגשייר כמחליפו של אלכס פרגוסון, לפני שעזב לחלוטין את תחום הכדורגל. לאחר מכן עבד כסוהר בבית סוהר בגלאזגו וכעובד סוציאלי בקילמרנוק.
לקריאה נוספת

טוני מתיוס, WHO'S WHO OF ARSENAL (עמוד 290), מיינסטרים,‏ 2007 (ISBN 1-84596-232-X)
אילת יוטבת

אילת יוטבת ליקבר היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל בשחייה. בעלת מדליית כסף מהמכביה התשיעית (1973).
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
יוטבת התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל הקישון ואחר כך בקבוצת הפועל העמקים, תחת הדרכתם של המאמנים אהרון בונה ונח רם.
ביוגרפיה > 1971

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1971 זכתה יוטבת ב-4 מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:07.8 דקות, אחרי דורית זלץ מברית מכבים עתיד (1:04.4 דקות) ולפני חברתה לקבוצה רות ניצן (1:07.9 דקות), במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:30.3 דקות, אחרי דורית זלץ (2:21.7 דקות) ולפני תמר ריפקינד מהפועל כפר הנשיא (2:32.9 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:09.3 דקות, אחרי זלץ (5:01.4 דקות) ולפני תמר ריפקינד (5:09.6 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 10:55.3 דקות, אחרי זלץ (10:37.3 דקות) ולפני איריס נאבל מהפועל אפיקים (11:30.1 דקות).
ביוגרפיה > 1972 > אלופת ישראל

באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף ספטמבר 1972 זכתה יוטבת ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:04.9 דקות, לפני ענת וייס (1:06.2 דקות) וגלינה ויינר (1:09.4 דקות) שתיהן מברית מכבים עתיד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:21.9 דקות, לפני ענת וייס (2:31.1 דקות) ואיריס נאבל (2:34.3 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:03.5 דקות, לפני וייס (5:27.5 דקות) ואיריס גילון מברית מכבים עתיד (5:28.4 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:49.4 דקות, אחרי וייס (2:46.9 דקות) ולפני גלינה ויינר (2:51.7 דקות). שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל במשחים ארוכים שנערכה בכפר בלום היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 10:42.6 דקות, לפני איריס נאבל (11:33.2 דקות) וחברתה לקבוצה רעיה צורף (12:21.4 דקות).
ביוגרפיה > 1973 > מדליית כסף מהמכביה

בתחרויות השחייה של המכביה התשיעית שנערכו בבריכת השחייה "גלי גיל" ברמת גן ביולי 1973 זכתה יוטבת במדליית כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, ביחד עם גלינה ויינר, איריס גילון וענת וייס בתוצאה של 4:28.5 דקות, אחרי הרביעייה האמריקאית (4:24.5 דקות) ולפני הרביעייה ממקסיקו (4:44.2 דקות).
ביוגרפיה > השתתפות בתחרויות טריאתלון לוותיקים

בשנת 2010 החלה להשתתף בתחרויות טריאטלון ואף זכתה במקום ראשון לקבוצת הגיל שלה. בשנת 2014 זכתה במדליית זהב בתחרות חצי איירונמן לקבוצת גיל 55–59 בתוצאה של 7:22 שעות. בשנת 2016 זכתה במדליית כסף בתחרות צ'אלנג דנמרק, שהיא תחרות איירונמן מלאה לקבוצת גיל 60–64 בתוצאה של 14:05 שעות.
הערות שוליים

↑  שלמה מוזר, גרינשפן הפתיע את שטרן במשחה דרמטי ב-100 מ' פרפר, דבר, 8 באוקטובר 1971
↑  שלמה מוזר, תוצאות ירודות ביום הראשון לאליפות השחיה, דבר, 7 באוקטובר 1971
↑  שלמה מוזר, ניר -7 מדליות זהב, לימור - המצטיינת באליפות, דבר, 10 באוקטובר 1971
↑  רק שני שיאי נוער הושגו באליפות ישראל בשחיה, דבר, 24 בספטמבר 1972
↑  השחיינים לא שחו להשגים גם ביום האחרון לאליפות, דבר, 25 בספטמבר 1972
↑  ניסמן ויוטבת ניצחו בסיום אליפות השחיה, דבר, 1 באוקטובר 1972
↑  שמואל טל (עיתונאי), יום של זהב לארה"ב, דבר, 12 ביולי 1973