stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולטר גרופיוס
ביוגרפיה

ולטר גרופיוס נולד בברלין ב-1883, למד ארכיטקטורה במינכן ובברלין. ניהל את משרדו של פטר ברנס במשך 3 שנים, שבמהלכן שימש כאדריכל ומעצב ראשי בחברת AEG. הקים משרד ארכיטקטורה עם אדולף מאייר ויחד איתו תכנן מחדש את מפעל "פאגוס", בית חרושת לאימומים של נעלים באלפלד, בגרמניה. גרופיוס העניק למפעל חזות חדישה שהפכה אותו לחלוץ בתפיסת העיצוב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התבקש גרופיוס לעזור לשיקום גרמניה, הוא ייסד את הבאוהאוס, בית הספר הגבוה לאדריכלות, עיצוב ואומנות. גרופיוס איחד שני בתי ספר: האחד, בית הספר למלאכת מחשבת ועיצוב והשני בית הספר לאומנות. בהתאם למטרתו להדגיש את צורכי האדם, נוצר סגנון ארכיטקטוני עיצובי של הבאוהאוס. סגנון נקי, פשוט, שימוש מרובה בקווים ישרים וצורות בסיסיות. זאת על מנת להקל על השימוש ועל ייצור האובייקטים.
גרופיוס נישא לאלמה שינדלר לאחר מותו של בעלה גוסטב מאהלר ולהם נולדה בת ב-1916 ששמה מאנון. כשמאנון נפטרה מפוליו בגיל 18, המלחין אלבן ברג כתב את הקונצ'רטו לכינור ("לזכרו של מלאך") לזכרה. נישואיו של גרופיוס עם אלמה לא האריכו ימים. מאוחר יותר נישאה אלמה לפרנץ ורפל. גרופיוס ואלמה נזכרים בשירו של תום להרר "אלמה".
הנאצים בזו לסגנון הבאוהאוס וכינו אותו בשם הגנאי "כנסייה מרקסיסטית".
בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933 החליט גרופיוס להגר מגרמניה בשנת 1934.
הוא עבר לחיות ולעבוד בבריטניה, בפרויקט איסוקון, וב-1937 לארצות הברית.
בביתו שבלינקולן שבמסצ'וסטס השפיע רבות להבאת הסגנון הבינלאומי לארצות הברית. גרופיוס ותלמידו מרקל ברואר באו לקיימברידג', מסצ'וסטס כדי ללמד בבית ספר לעיצוב ושיתפו פעולה עד הפילוג המקצועי ביניהם ב-1941. ב-1944 התאזרח גרופיוס בארצות הברית.
ב-1945 ייסד גרופיוס בשיתוף עם קבוצת אדריכלים צעירים את TAC שהפכה לידועה מאוד עם השנים.
גרופיוס נפטר ב-1969 בבוסטון, מסצ'וסטס בגיל 86.
הערות שוליים

↑   דן דרין, קצרי רוח העבר האפל של שלושת אבות האדריכלות במאה ה-20, באתר הארץ, 3 במרץ 2025
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262041005171  PLWABN: 9810660156805606  BIBSYS: 13030401  BNC: 000042880  BNE: XX1139912  BnF: cb12282423p (data)  CANTIC: a10096085  CiNii: DA00647522  GND: 118542443  ICCU: CFIV000375  ISNI: 0000 0001 1022 7952  KulturNav: 399bf4be-88a8-49af-ab7d-862d39ac9dc4  LCCN: n80076591  LNB: 000214043  NDL: 00441799  NKC: jn20000602572  NLA: 35153366  NLK: KAC2018O8320  NSK: 000198312  NTA: 068473575  PIC: 284534  RERO: 02-A003322206  RKD: 238763  SELIBR: 188726  SNAC: w65h7dhw  SUDOC: 027382206  Trove: 844067  ULAN: 500028112  VcBA: 495/287898  VIAF: 24663766   WorldCat (עם VIAF): 24663766 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אדריכלים ובנושא גרמנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אירו סארינן

| --- | --- |

 לידה:  20 באוגוסט 1910 קירקונומני, פינלנד 
 פטירה:  1 בספטמבר 1961 (בגיל 51) אן ארבור, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אקדמיה גראנד שומיאר  בית הספר לאדריכלות של ייל  אוניברסיטת ייל 
 תחום יצירה:  אדריכלות
 זרם באמנות:  מודרניזם 
 יצירות ידועות:  Ingalls Rink, בניין CBS, קשת השער 
 פרסים והוקרה:  מדליית הזהב של AIA  עמית המכון האמריקאי לאדריכלות 
 בן או בת זוג:  Lilian Swann Saarinen (1939–1953)  Aline B. Saarinen (1954–1 בספטמבר 1961) 
 צאצאים:  אריק סרינן, Eames Saarinen 
 מספר צאצאים:  3 
 
טרמינל TWA בנמל התעופה JFK בניו יורק
פנים הטרמינל בנמל התעופה של וושינגטון בעל תקרת הבטון הקעורה
כיסא צבעוני
אירו סארינן (בפינית: Eero Saarinen;‏ 20 באוגוסט 1910 – 1 בספטמבר 1961), אדריכל ומעצב פיני-אמריקאי נודע במאה ה-20. סארינן השתייך לסגנון המודרניזם נודע בעיקר בעיצובים חלקים ונקיים בעלי צורות עקמומיות וקונסטרוקטיביות.
ביוגרפיה

אירו סארינן נולד בקירקונומני שבפינלנד, בנו של אליאל סארינן שהיה אדריכל פיני חשוב אף הוא. סיים לימודי אדריכלות באוניברסיטת ייל ב-1934 וזכה לאזרחות אמריקאית ב-1940. בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת במשרד לשירותים אסטרטגיים, הוא היה אחראי לעיצוב בתי ספר צבאיים וחדרי מצב, בניית מודלים ותרשימי זרימה ארגוניים.
סארינן זכה לפרסום רב לאחר זכייתו ב-1948 בתחרות להרחבת אנדרטת ג'פרסון בעיר סנט לואיס. בפרויקט זה תכנן סארינן קשת פרבולית בגובה 192 מ' שהושלמה רק ב-1960 אך נחשבת עד היום לאחד מהפרויקטים המוצלחים ביותר שלו ולאחד המונומנטים הידועים ביותר בארצות הברית.
סארינן נפטר במישיגן שבארצות הברית בגיל 51, מגידול במוחו. משרדו השלים חלק גדול מהפרויקטים שהתחיל רק שנים לאחר מותו.
פרויקטים נבחרים

קמפוס מכללת קונקורדיה סניור קולג', פורט ויין שבאינדיאנה
הרחבת אנדרטת ג'פרסון ובניית קשת השער בסנט לואיס שבמיזורי
טרמינל 5 של חברת TWA בנמל התעופה ג'ון פ. קנדי בניו יורק
טרמינל נמל התעופה הבינלאומי דאלס בוושינגטון הבירה
אודיטוריום קרסג' ב-MIT, מסצ'וסטס
מעבדות בל הולמדל שבניו ג'רזי
בניין CBS בניו יורק
תיאטרון ויוויאן בומון במרכז לינקולן, ניו יורק
מרכז טכני של ג'נרל מוטורס, וורן, מישיגן
שגרירויות ארצות הברית בלונדון ובאוסלו
אולם הקונצרטים קליינהנס בבאפלו שבמדינת ניו יורק (יחד עם אביו אליאל)
מורס קולג', עזרא סטיילס קולג' ואינגלס רינק באוניברסיטת ייל
מרכז מחקר תומאס ג'. ווטסון של IBM, יורקטאון הייטס שבמדינת ניו יורק
בניין IBM ברוצ'סטר שבמינסוטה
עיצוב כיסא הצבעוני (ה-"Tulip Chair")
הערות שוליים

↑  Eero Saarinen: A Place in Architectural History, באתר ה-CIA
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506285705171  PLWABN: 9810580862705606  BIBSYS: 90409664  BnF: cb120982076 (data)  CANTIC: a11647930  CiNii: DA02021566  GND: 118604430  ISNI: 0000 0000 8120 2894  KulturNav: 4737690e-5758-472b-b5a0-35efdb2a3612  LCCN: n50016251  LNB: 000212371  NDL: 00455092  NGV: 12551  NKC: xx0081078  NLA: 35470596  NLK: KAC2018N1773  NTA: 071135995  RERO: 02-A003776039  RKD: 235185  SELIBR: 235544  SNAC: w632045b  SUDOC: 029333482  Trove: 964749  ULAN: 500006141  VIAF: 41868977   WorldCat (עם VIAF): 41868977
אבור וטינה

| --- | --- |
 מקום הקמה:  וינה, אוסטריה
 תקופת הפעילות:  מ-2016
 סוגה:  פופ ‏•‏‏ היפ הופ ‏•‏‏ מוזיקה אלקטרונית
 www.aborandtynna.com
 nm17071875/ פרופיל ב-IMDb
 חברים
 Tünde Bornemisza Attila Bornemisza 
 
אבור וטינה (בגרמנית: Abor & Tynna) הוא צמד מוזיקלי אוסטרי, המורכב מהאחים אטילה (נולד ב-1998) וטינדה (נולדה ב-22 בדצמבר 2000) בורנמיסה (Attila und Tünde Bornemisza)‏. הצמד מתמחה בעיקר ביצירות פופ, היפ הופ ומוזיקה אלקטרונית. עתיד לייצג את גרמניה באירוויזיון 2025, שיתקיים בבזל שבשווייץ, עם השיר "Baller".
היסטוריה

האחים גדלו במשפחה של אמנים ממוצא הונגרי-רומני. אביהם, צ'אבה בורנמיסה ההונגרי, הוא הצ'לן בתזמורת הפילהרמונית של וינה מאז 1993.
בשנת 2016 הקליטו אבור וטינה את שירם הראשון במשותף. בשנת 2024 הופיעו כמופע חימום בסיבוב ההופעות של נינה צ'ובה. בשנת 2025 נבחן הצמד לתחרות Chefsache ESC 2025 – Wer singt für Deutschland?, הקדם הגרמני לאירוויזיון 2025, עם השיר "Baller" מתוך אלבום הבכורה Bittersüß. בערב הגמר, שנערך ב-1 במרץ, זכה הצמד בתחרות עם 34.9 אחוז הצבעה.
הערות שוליים

↑  "Abor & Tynna". pop-himmel.de. נבדק ב-2025-02-23.
↑  "69. Song Contest: Duo aus Wien will für Deutschland singen". Salzburger Nachrichten. 2025-02-04. נבדק ב-2025-02-25.
↑  "Csaba Bornemisza". wienerphilharmoniker.at. נבדק ב-2025-02-25.
↑  "ESC-Vorentscheid: Alle Infos zum Finale von "Chefsache ESC"". eurovision.de. נבדק ב-2025-02-23.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0005 1381 3032  MusicBrainz: 0ea795e9-d659-4d8a-9b05-747ce7efc5f3
נתן שרנסקי

ראש הממשלה ה-8, שמעון פרס, מברך את אסיר ציון המשוחרר, אנטולי שרנסקי, בהגיעו לישראל, פברואר 1986
נתן (אנטולי) שרנסקי (ברוסית: Анато́лий Щара́нский; באוקראינית: Анатолій Щаранський, "אנטולי שְׁצָ'רָנסקי"; נולד ב-20 בינואר 1948, ט' בשבט ה'תש"ח) הוא פוליטיקאי, סופר, מתמטיקאי, ופעיל זכויות אדם. כיהן בעבר כיושב ראש הסוכנות היהודית, חבר הכנסת, ושר בממשלות ישראל. לפני עלייתו ארצה נודע בעיקר בשל היותו אסיר ציון ומסורב עלייה סובייטי. חתן פרס ישראל בקליטת עלייה לשנת תשע"ח. הישראלי הראשון שקיבל את מדליית החירות הנשיאותית וכן את מדליית הזהב של הקונגרס.
קורות חיים

נולד בשם אנטולי בוריסוביץ' שצ'רנסקי (Анато́лий Бори́сович Щара́нский) בדונצק שבאוקראינה (אז בברית המועצות) למשפחה יהודית. הוא גילה כישרון במדעים מדויקים ובשחמט וסיים תואר במתמטיקה שימושית במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה. היה ציוני נלהב ועודד יהודים לעלות למדינת ישראל.
כאסיר ציון

בשנת 1973, אחרי שבקשתו לקבל ויזת יציאה לישראל נדחתה בגלל סיבות שהוגדרו "ביטחוניות", החל שרנסקי לעבוד כמתרגם עבור הפיזיקאי הנודע אנדריי סחרוב. בשנת 1974 נשא לאישה את אביטל (נטליה) שטיגליץ בבית הכנסת במוסקבה. בני הזוג לא קיבלו אישור עלייה, ואביטל עלתה לישראל לבדה מיד אחרי נישואיהם בתקווה שבעלה יקבל אישור לעלות בהמשך. שרנסקי הצטרף לארגון זכויות האדם קבוצת הלסינקי בראשותו של יורי אורלוב. הארגון, שהוקם בשנת 1976, נועד לפקח על יישום ולדווח על הפרות של הסכמי הלסינקי עליהם חתמה ברית המועצות ב-1975, ובהם סעיף המחייב שמירה על זכויות האדם. באותה העת, שרנסקי גם הפך לדובר העיקרי עבור אסירי ציון ומסורבי העלייה היהודים.
במרץ 1977 נעצר והוגש נגדו כתב אישום לפיו העביר למערב רשימה שמותיהם של 1,300 מסורבי עלייה, שחלקם סורבו בשל החזקה בסודות מדינה, כפי שפורסם בניו יורק טיימס ב-1976. ביולי 1978 הרשיע אותו בית המשפט בבגידה, ריגול למען ארצות הברית, הסתה ותעמולה אנטי-סובייטית וגזר עליו 13 שנות מאסר. הוא ריצה 16 חודשים בכלא לֶפוֹרְטוֹבוֹ. על פי ספרו האוטוביוגרפי על התקופה "לא אירא רע", הצליח שרנסקי לשרוד את מחנות המעצר כיוון שבזכות דבקותו בזהותו היהודית ותשוקתו לעלות לישראל נשאר חופשי בנפשו. מסופר על כך שפעם ישב עם מספר סוהרים בחדר ואמר להם שהם כולם עבדים, והוא האדם החופשי היחיד בחדר. שכן, כל הסוהרים נתונים לפקודותיהם של מפקדם ואין להם רצון חופשי כלל. ואילו לו יש חירות נפשית ומחשבתית. הוא יהודי ובנפשו הוא לא משועבד לאף אחד.
את שנות הישיבה בכלא העביר בין השאר באמצעות משחק ואימונים בשחמט, גם ללא לוח שחמט. גם במאסר הוא לא הפסיק למחות, ונוספה לזה מחאה על תנאי מאסרו הקשים. הוא שבת רעב, במצטבר, כ-200 ימים.
במהלך שנותיו בכלא הפך שרנסקי לסמל המאבק על זכויות האדם בברית המועצות ומאבקה של היהדות שם.
שחרורו ועלייתו לישראל

כבר בשנת 1978 התפרסמו ידיעות על כוונה להחליף את שרנסקי במרגלים סובייטיים, אך הדבר לא יצא אל הפועל.
בעקבות המאבק לשחרורו שאותו הובילו אשתו אביטל ומטה "שלח את עמי" של תלמידי הרצי"ה קוק, שיצרו לחץ דיפלומטי כבד מצד המערב, החליטה הכנסת לתבוע את שחרורו. ב-11 בפברואר 1986, לאחר שישב במאסר תשע שנים, שוחרר לבסוף שרנסקי במסגרת עסקה שבה נמסרו לברית המועצות חמישה מרגלים תמורת שלושה מרגלים מערביים, ביניהם שרנסקי. הסובייטים שיפרו מאוד את תנאי מאסרו בתקופה שלפני השחרור. הוא הבין שהוא עומד להשתחרר כשלראשונה, נתנו לו פירות טריים.
נשיא ארצות הברית רונלד רייגן דרש ששרנסקי ישוחרר שעה אחת לפני שני המרגלים האחרים בעסקה כדי להבדיל ביניהם, שהרי שרנסקי הואשם לשווא בריגול. דרישתו התקבלה, ושרנסקי שוחרר ראשון. החילופים בוצעו בגשר גליניקה שקישר בין גרמניה המזרחית למערבית. אפילו שם, שרנסקי התעקש לזלזל בברית המועצות ובניגוד להוראה שקיבל מהחייל ששחררו, לצעוד ישר - הוא חצה את הגשר בזיגזג. מיד לאחר חציית הגשר העניק לו שגריר ישראל בגרמניה את דרכונו הישראלי. בנמל התעופה בן-גוריון זכה לקבלת פנים נלהבת בהשתתפות ראש הממשלה שמעון פרס ושר החוץ יצחק שמיר.
בהגיעו לישראל ביקש שרנסקי להימנע מלקרוא לו אנטולי, אלא לכנותו בשמו העברי נתן, שבו הקפיד להשתמש בשנותיו הארוכות בכלא.
בשנת 1988 נבחר לעמוד בראש "הפורום הציוני", ארגון גג של מסורבי עלייה מברית המועצות. בנוסף, היה חבר מועצה של ארגון Peace Watch ועורך בג'רוזלם ריפורט.
בפוליטיקה הישראלית

בעקבות העלייה הרוסית הגדולה בשנות ה-90 של המאה ה-20, הקים שרנסקי את מפלגת "ישראל בעליה" שמטרתה הייתה לתת ביטוי לצורכיהם ומצוקותיהם של ציבור העולים מברית המועצות לשעבר. בבחירות לכנסת ה-14 (1996) התמודדה מפלגתו לראשונה, זכתה בשבעה מנדטים ושרנסקי כיהן כשר התעשייה והמסחר בממשלת נתניהו הראשונה. במסגרת תפקידו, חייב לסמן את מחיר המוצרים על ידי הדבקת מחיר עליהם. התקנה באה לבטל פטור שניתן לבתי עסק שלפיו מוצרים רבים היו פטורים מחובת הסימון. הצו שתוקן ביולי 1998 ביטל את רוב הפטורים.
בבחירות לכנסת ה-15 (1999) החליטה מפלגתו להתמקד בנושאים שהפריעו לציבור העולים (בעיקר קושי להינשא ברבנות והכרה ביהדותם של עולים חדשים). היעד שהציבו לעצמם היה לקבל את משרד הפנים שהיה בשליטת מפלגת ש"ס. הססמה שנבחרה הייתה - "מ.וו.ד. פאד ש"ס קונטרול? ניאט. מ.וו.ד. פאד נאש קונטרול!" שתרגומה לעברית הוא "משרד הפנים בשליטת ש"ס? לא. משרד הפנים בשליטתנו!". סיסמה זו (שקוצרה לרוב ל"נאש קונטרול") הייתה סיסמת הבחירות המובילה של המפלגה וזכתה להדים רבים. בבחירות זכתה ישראל בעליה בשישה מנדטים ושרנסקי הצטרף לממשלת ברק כשר הפנים.
שרנסקי התפטר מתפקידו זה ביולי 2000 לפני ועידת קמפ דייוויד. בעקבות הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה בהן נבחר אריאל שרון, הוא הצטרף לממשלתו וכיהן כסגן ראש הממשלה ושר הבינוי והשיכון.
בבחירות לכנסת ה-16 (2003) זכתה ישראל בעליה בשני מנדטים בלבד (שרנסקי ויולי אדלשטיין). בעקבות הכישלון בבחירות (ירידה מ-6–7 מנדטים ל-2 בלבד) וקשיים כלכליים התמזגה המפלגה בתוך הליכוד. שרנסקי התפטר מהרשימה עוד בטרם הושבעה הכנסת ומונה לשר לענייני ירושלים, התפוצות והמאבק באנטישמיות.
ב-2 במאי 2005 התפטר מן הממשלה במחאה על תוכנית ההתנתקות.
בבחירות לכנסת ה-17 (2006) התמודד ברשימת הליכוד, בה הוצב במקום ה-11, ונכנס לכנסת.
ב-11 באוקטובר 2006 הודיע על כוונה לפרוש מהחיים הפוליטיים. התפטרותו מהכנסת נכנסה לתוקף ב-21 בנובמבר ולאחר טקס פרידה בהשתתפות ראש הממשלה אהוד אולמרט.
פעילות ציבורית

לאחר התפטרותו מהכנסת, עמד שרנסקי בראש מכון אדלסון למחקרים אסטרטגיים שבמרכז שלם בירושלים.
שימש כעמית במכון לאסטרטגיה ציונית וכחבר בפורום האסטרטגי בו.
ב-25 ביוני 2009 נבחר שרנסקי ליושב ראש הסוכנות היהודית כמועמד של ראש הממשלה בנימין נתניהו, הוא כיהן בתפקיד זה תשע שנים והוחלף בקיץ 2018 על ידי יצחק הרצוג.
פרסים והוקרה

במאי 1986 נסע שרנסקי עם אשתו לארצות הברית שם הוענקה לשניהם מדליית הזהב של הקונגרס, העיטור השני בחשיבותו בארצות-הברית כהוקרה על מאבקם למען זכויות האדם.
ב-15 בדצמבר 2006 קיבל שרנסקי את מדליית החירות הנשיאותית של ארצות הברית מידי ג'ורג' בוש, והיה לישראלי הראשון ולאדם הלא-אמריקני הרביעי (אחרי נלסון מנדלה, האפיפיור יוחנן פאולוס השני, והאם תרזה) שקיבל את שני העיטורים האמריקניים החשובים ביותר של הנשיא והקונגרס - מדליית הזהב של הקונגרס ומדליית החירות הנשיאותית.
בשנת 2019 זכה בפרס שומר ציון.
2018 תשע"ח פרס ישראל למפעל חיים
בשנת 2020 זכה בפרס בראשית, המכונה ה"נובל היהודי".
ב-2024 קיבל את פרס בוני ציון בקטגוריית "אות הוקרה מיוחד".
דעותיו וספריו > הסכסוך הישראלי-פלסטיני

שרנסקי תומך במתן מדינה לפלסטינים על חלק משטחי יהודה, שומרון ועזה[דרוש מקור][מפני ש...], אך רק בתנאי שהמדינה שיקימו תהיה מדינה חופשית עם שלטון דמוקרטי שתפסיק את ההסתה כנגד ישראל ותפרק את ארגוני הטרור. להסכמי אוסלו, שלטענתו נתנו לרשות הפלסטינית וליאסר ערפאת סמכויות ושטחים בלי לדרוש מהם מחויבות לדמוקרטיה, מלחמה בטרור ושמירה על זכויות אדם, הוא קרא "בגידה בעקרונות הדמוקרטיה".
לטענתו, לא יהיה שלום אמיתי עם מדינות ערב כי כל עוד כל עוד מדינות ערב הן דיקטטורות, יוכלו לעשות איתן שלום רק על בסיס של כוח.
בשנת 2010 פרסם נשיא ארצות הברית לשעבר, ביל קלינטון, את דעתו על המכשולים להסדר בישראל, ובראשם: העולים מברית המועצות. ייתכן שתרמה לדעתו זו שיחה שקיים עם נתן שרנסקי בשנת 2000, בזמן השיחות בקמפ דייוויד, שבה הוא שאל אותו מדוע הוא היה השר היחיד שהתנגד להסכם, ושרנסקי ענה: "אני לא יכול לתמוך בזה. אני רוסי. הגעתי מאחת המדינות הגדולות בעולם לאחת מהקטנות ביותר. אתה רוצה שאני אחלק אותה לשתיים? לא תודה!".
דעותיו וספריו > ישראליות

שרנסקי אמר פעם: ”קשה לי לדבר לא רק בגלל העברית שלי... אלא משום שיש בחיי אדם רגעים של התרגשות שלא ניתן להעביר בשום שפה... מה שמאחד את כולנו זו ארצנו החזקה והעצמאית. אין לנו, פעילי העלייה ברוסיה, שום דבר נגד המשטר הסובייטי, אבל יש לנו קשר רוחני עם ארץ המולדת שלנו”.
דעותיו וספריו > על הדמוקרטיה בעולם

שרנסקי פרסם ארבעה ספרים פרי עטו:
"לא אירא רע", בהוצאת ספרית מעריב. ספר אוטוביוגרפי זה מתאר את מאבקו ושנותיו בברית המועצות.
"The Case for Democracy: The Power of Freedom to Overcome Tyranny and Terror" (טיעון בזכות הדמוקרטיה: כוחה של החירות לגבור על עריצות וטרור).
"Defending Identity: Its Indispensable Role in Protecting Democracy" (ביחד עם שירה וולוסקי) - פורסם ביוני 2008 ועוסק בחשיבותן של זהויות לאומיות, דתיות ואתניות לשמירת אופיין הדמוקרטי של מדינות, בתקופה בה ישנה נטייה גוברת במערב לראות בזהות כמכשול לשלום ודו-קיום. תורגם לעברית בידי שאול לוין וראה אור תחת הכותר "בזכות הזהות: תפקידה החיוני בהגנה על הדמוקרטיה", בהוצאת מרכז שלם בשנת 2011.
נתן שרנסקי וגיל טרוי (2023) "לא לבד", בכלא, בפוליטיקה ובין בני עמי, ידיעות ספרים, 450 עמודים על הקשר בין ישראל לעם היהודי
בספרו השני "טיעון בזכות הדמוקרטיה: כוחה של החירות לגבור על עריצות וטרור", שכתב עם רון דרמר ויצא ב-2004, מנסח שרנסקי את האידאולוגיה שלו בדבר חיוניותה של הדמוקרטיה לרווחתה, התקדמותה ושגשוגה של האנושות ואת הכרחיותה ליציבות, ביטחון וחירות ברחבי העולם. שרנסקי מחלק את העולם לחברות חופשיות ("free societies") וחברות-פחד ("fear societies"). בחברות חופשיות, (בתקופתנו - מדינות חופשיות) האדם חופשי ליזום ולבטא את היצירתיות שלו, וכך משיגה המדינה שגשוג כלכלי והתקדמות טכנולוגית, כמו כן - החירות מבטיחה שמירה על זכויות האדם, מניעת דיכוי ובקרה עצמית. לעומת זאת, בחברות הפחד, האזרחים מפחדים להביע את דעתם ומבצעים את מצוות השלטון בחוסר רצון, דבר הגורם להתפתחות איטית של הכלכלה, עוני ונחשלות טכנולוגית. משטר הפחד מפני השלטון מדכא יוזמה חופשית וביקורת על השלטון, ובכך פותח פתח לעריצות ושחיתות שמרקיבים את מנגנון המדינה.
כדי להבדיל בין חברת-פחד לבין חברה-חופשית שרנסקי מציע את "מבחן כיכר העיר"- אם אדם יכול לצעוד לכיכר העיר, ולבטא את דעותיו בלי שיחשוש ממעצר, מאסר או פגיעה, הרי שאדם זה חי בחברה חופשית, ולא בחברת פחד.
שרנסקי מסרב להגביל את הדמוקרטיה רק למערב וטוען שהיא חייבת להיות מנת חלקן של כל אומות העולם. לטענתו, הערבים, הסינים, הקובנים והאפריקנים ראויים לדמוקרטיה לא פחות מאשר אמריקנים, צרפתים ובריטים. שרנסקי טוען שיציבות בעולם תתאפשר רק כאשר כל אומות העולם יחיו במדינות חופשיות ולא בדיקטטורות עריצות. לכן הוא תומך בקו תקיף כנגד מדינות טוטליטריות שמטרתו להפיל את העריצים ולהעניק חירות לעמים המדוכאים באמצעות הקמת משטרים דמוקרטיים המחויבים לחירות ושמירה על זכויות אדם.
הספר זכה לתגובות נלהבות מבכירים בממשל האמריקני, ביניהם נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש. אחת מעמדותיו של שרנסקי, כי על הרשות הפלסטינית להיהפך לדמוקרטיה קודם הישיבה איתה למשא ומתן, אומצה על ידי מזכירת המדינה האמריקנית קונדוליזה רייס כעמדתו הרשמית של הממשל. ג'ורג' בוש הזמינו לפגישה בת שעה בבית הלבן, ואף המליץ בריאיון ל-CNN לכל אמריקני לקרוא את הספר:
"אם ברצונך להציץ לאופן המחשבה שלי בנושאי מדיניות חוץ, קרא את ספרו של שרנסקי 'טיעון בעד דמוקרטיה'. הייתי שם את הספר ברשימת המומלצים עבור אנשי ממשל, ובמיוחד עבור הוגי דעות. הספר תמציתי וטוב. הבחור הוא דמות הירואית, אתה יודע? זה ספר מצוין."
דעותיו וספריו > על העם היהודי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לאחר סיום תפקידו כיו"ר הסוכנות היהודית, הביע שרנסקי את עמדתו על הצורך לייסד את "מועצת העם היהודי" - שתורכב תחילה מח"כים לצד נציגי התפוצות, ושתהיה "וולונטרית באופיה וייעוצית בפעילותה, ורוחה תהיה רוח של ברית".
חיים אישיים

בני הזוג שרנסקי מתגוררים בשכונת קטמון הישנה ירושלים ולהם שתי בנות.
אחיה של אביטל שרנסקי, אל"ם מיכאל שטיגליץ, שימש כנספח צה"ל ברוסיה בין השנים 1992–1996 ונפל תוך כדי שירותו, קבור בהר הרצל.
חגג בר מצווה רק בגיל שישים וחמש.
שרנסקי הפקיד את ארכיונו האישי בספרייה הלאומית.
לקריאה נוספת > כתביו

נתן שרנסקי, מדינת היהודים: היובל הבא. תכלת 6, חורף ה'תשנ"ט/ 1999.
שרנסקי, נתן (2004). מקורות האנטישמיות החדשה: הרהורים על השנאה שמסרבת לדעוך, בתוך תכלת 17, קיץ ה'תשס"ד
נתן שרנסקי עם רון דרמר, יתרון הדמוקרטיה: על כוחו של החופש לגבור על הרודנות והטרור, ירושלים, הוצאת שלם, 2005. (הספר בקטלוג ULI)
נתן שרנסקי עם שירה וולוסקי-וייס, בזכות הזהות: תפקידה החיוני בהגנה על הדמוקרטיה, ירושלים, הוצאת שלם, 2011.
להיות ישראלי, 70 לישראל, ידיעות ספרים, עמ' 249
נתן שרנסקי וגיל טרוי (2023) "לא לבד", בכלא, בפוליטיקה ובין בני עמי, ידיעות ספרים, 450 עמודים
לקריאה נוספת > נכתב עליו

מרטין גילברט, שצ'רנסקי: סיפורו של ניצחון, תרגם אביעזר גולן, הוצאת עידנים, תשמ"ז/ 1987.
הערות שוליים

↑  יעל אודם, ‏פרס ישראל לעלייה לנתן שרנסקי, באתר ‏מאקו‏, 18 במרץ 2018
↑  בון חוזרת: לא נסכים לחילופי גויים – שצ'ראנסקי, מעריב, 3 באוגוסט 1978
↑  ריאיון עם נתן שרנסקי, באתר מקור ראשון, ‏ט"ז בטבת תשפ"ג
↑  יובל לישראל מאת חיים יבין, 12 ינואר 1983
↑  הסיפור המטלטל של נתן שרנסקי, באתר רדיו קול חי, ‏ג' באדר א' תשע"ו
↑  אטילה שומפלבי, השר שרנסקי התפטר מהממשלה בגלל ההתנתקות, באתר ynet, 2 במאי 2005
↑  אלי ברדנשטיין, מעריב, סוף עידן שרנסקי בכנסת, באתר nrg‏, 11 באוקטובר 2006
↑  נתן שרנסקי נבחר ליושב ראש הסוכנות היהודית, באתר ynet, 25 ביוני 2009
↑  אתר פרס ישראל
1 2 3 4  מהכלא הסובייטי ועד הפוליטיקה הישראלית: נתן שרנסקי בספר חדש, באתר ynet, 26 ביולי 2023
↑  נתן שרנסקי, חתן פרס בראשית 2020, באתר פרס בראשית
↑  עדי גרסיאל, "השלום יחכה עד שהערבים יהיו דמוקרטיים", באתר ערוץ 7, 11 בספטמבר 2003
↑  ynet, ביל קלינטון: העולים מרוסיה - מכשול לשלום, באתר ynet, 22 בספטמבר 2010
↑  יתרון הדמוקרטיה: על כוחו של החופש לגבור על הרודנות והטרור, הוצאת שלם
↑  Honoring Democracy, מאמר על פגישת בוש-שרנסקי בשנת 2005(הקישור אינו פעיל, 24.5.2020)
↑  מה קורא הנשיא בוש, כתבה ב-CNN משנת 2005
↑  דוד וינברג, ‏"אז מה לעשות? לדבר", השילוח, 11, ספטמבר 2018
↑  ארכיון נתן שרנסקי, בספרייה הלאומית
↑  אלי אייל, אם העולם היה פשוט כמו שמציג שרנסקי, הדיפלומטיה היתה מדע ולא אמנות, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267935905171  PLWABN: 9810533044205606  BIBSYS: 90351818  BnF: cb150897834 (data)  CiNii: DA04715136  GND: 118833669  ISNI: 0000 0001 1495 8138  LCCN: n79085408  NARA: 10580806  NDL: 01002073  NKC: js20050815005  NLK: KAC202111169  NTA: 071186417  RERO: 02-A003106008  SELIBR: 347097  SNAC: w6pk1bjk  SUDOC: 144903512  VIAF: 97284810   WorldCat (עם VIAF): 97284810 
נתן שרנסקי נועד עם הנשיא ה-40 של ארצות הברית, רונלד רייגן, 1986
נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' בוש ושרנסקי בטקס קבלת מדליית החירות הנשיאותית, 2006
דניז סקוט בראון

| --- | --- |

 לידה:  3 באוקטובר 1931 (בת 93) Nkana, זמביה 
 מקום לימודים:  בית הספר לעיצוב של אוניברסיטת פנסילבניה  Kingsmead College  אוניברסיטת ויטווטרסראנד  בית הספר לאדריכלות של איגוד האדריכלות בלונדון 
 תקופת הפעילות:  1960–2005 (כ־45 שנים) 
 תחום יצירה:  אדריכלות
 זרם באמנות:  אדריכלות פוסט-מודרנית 
 יצירות ידועות:  Allen Memorial Art Museum 
 פרסים והוקרה:  פרס וילצ'יק (2007)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מיאמי (9 במאי 1997)  Soane medal (2018)  מדליית בנג'מין פרנקלין (1993)  פרס ג'יין דרו (2017)  מדליית הזהב של AIA (2016)  פרס המהגרים הגדול (2010)  המדליה הלאומית לאומנויות 
 בן או בת זוג:  רוברט ונטורי (1967–?) 
 www.vsba.com
 
דניז סקוט בראון (באנגלית: Denise Scott Brown; נולדה ב-3 באוקטובר 1931) היא אדריכלית ומתכננת אמריקאית, כותבת ומחברת, מחנכת ומנהלת משרד "ונטורי, סקוט בראון ושות'" בפילדלפיה בת להורים יהודים. סקוט בראון ובעלה ושותפה, רוברט ונטורי, נחשבים בין האדריכלים המשפיעים ביותר של המאה העשרים, הן בשל הארכיטקטורה והתכנון שלהם והן בשל הכתיבה התאורטית שלהם וההוראה.
חינוך והוראה

דניז שנולדה בצפון רודזיה להורים יהודיים - סימון ופיליס (הפקר) לקופסקי חלמה להיות אדריכלית כבר מגיל חמש. [דרוש מקור] בדרכה להגשים את יעדה זה, היא הקדישה את חופשות הקיץ שלה לעבודה עם אדריכלים, ובין השנים 1948 עד 1952, לאחר שלמדה במכללת קינגסמד, בדרום אפריקה באוניברסיטת ויטווטרסראנד. היא נכנסה לזמן קצר לפוליטיקה הליברלית, אך חשה מתוסכלת מהיעדר קבלת הנשים בתחום. לקופסקי נסעה ללונדון בשנת 1952 ועבדה אצל האדריכל המודרניסטי פרדריק גיבברד. היא המשיכה שם בלימודיה, והתקבלה לבית הספר לארכיטקטורה של איגוד הארכיטקטים בלונדון כדי ללמוד "כישורים שימושיים לבניית דרום אפריקה הצודקת", בסביבה עשירה מבחינה אינטלקטואלית שקלטה אל חיקה נשים. רוברט סקוט בראון, אותו הכירה בוויטווטרסנד בשנת 1954, הצטרף אליה, והיא סיימה את לימודיה עם תואר באדריכלות בשנת 1955.
דניז לקופסקי ורוברט סקוט בראון נישאו ב־21 ביולי 1955. בני הזוג בילו את שלוש השנים הבאות בעבודה ובנסיעות ברחבי אירופה, ובשנת 1958 הם עברו לפילדלפיה, פנסילבניה, שבארצות הברית, ללמוד במחלקת התכנון אוניברסיטת פנסילבניה. בשנת 1959 נהרג רוברט בתאונת דרכים. דניז סקוט בראון סיימה תואר מאסטר בתכנון ערים בשנת 1960 ועם סיום לימודיה התקבלה כחברת סגל באוניברסיטה. תוך כדי לימודיה סיימה תואר מאסטר באדריכלות. בישיבת הפקולטה ב-1960 היא טענה כנגד הריסת מבנה הספרייה של האוניברסיטה (כיום ספריית הרהיטים של פישר), שתוכנן על ידי האדריכל מפילדלפיה פרנק פורנס. בפגישה זו היא הכירה את רוברט ונטורי, אדריכל צעיר ופרופסור עמית. השניים החלו לשתף פעולה ולימדו יחדיו קורסים בין השנים 1962 עד 1964. סקוט בראון עזבה את אוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1965. לאחר שנודעה כמומחית בתכנון עירוני, היא לימדה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ואז נבחרה כיו"ר-שותף של התוכנית לעיצוב עירוני באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. במהלך שנותיה בדרום-מערב ארצות הברית היא החלה להתעניין בערים החדשות של לוס אנג'לס ולאס וגאס. היא הזמינה את ונטורי לקחת חלק בשיעוריה ב-UCLA ובשנת 1966 ביקשה ממנו לבקר איתה בלאס וגאס. השניים נישאו בסנטה מוניקה, קליפורניה, ב־23 ביולי 1967. סקוט בראון חזרה לפילדלפיה בשנת 1967 כדי להצטרף למשרדו של רוברט ונטורי - ונטורי וראוך, ולשמש בהמשך לכך כמתכננת ראשית החל משנת 1969. בהמשך, לימדה דניז סקוט בראון באוניברסיטת ייל, שם פיתחה קורסים שעודדו אדריכלים ללמוד בעיות בסביבה הבנויה תוך שימוש בשיטות אמפיריות מסורתיות של מדעי החברה, בצד לימודי תקשורת ותרבות פופ. בשנת 2003 היא שימשה מרצה אורחת יחד עם ונטורי בבית הספר לתארים מתקדמים לעיצוב, באוניברסיטת הרווארד.