חוק הדלות הגוברת
פענוח הסתירות

מרקס ביסס את נוסחת שיעורי הרווח שלו על חלוקת הרווח בהון הקבוע וההון המשתנה. גם אם מקבלים את החלוקה הבסיסית של מרקס—ורוב הכלכלנים נוטים היום לדחות אותה כהותה—אין שום הכרח ששיעורי הרווח של הקפיטליסט יפלו בגלל הגברת המיכון. ישנם שכלולים וחידושים רבים במיכון, לדוגמה, המביאים דווקא לירידה בשיעור ההון הקבוע. מעבר לשימוש בחשמל וברכיבים אלקטרוניים, למשל, מביא בדרך כלל לירידה כזו. נוסף על-כך, לעיתים קרובות שילוב מכונה חדשה ומורכבת דורש לעיתים מיומנות גבוהה יותר של פועלים, כך שמיכון ועליה בשכר עשויים ללכת יד-ביד ואינם סותרים מטבעם. מפעלי פורד, בהם לוותה הכנסת הסרט הנע בהעלאה ניכרת בשכר מהווים דוגמה סותרת מובהקת לעיקרון זה של מרקס. התאוריה של מרקס גם עומדת בסתירה לעובדה שלעיתים קרובות ההתרחשות האופיינית לתעשייה אינה של 'גוויעה' אל שיעורי רווח נמוכים יותר אלא 'זליגה' הדרגתית לתעשייה-אחות שכנה ורווחית יותר. ואחרון, כפי שמציין קרל פופר, 'כלל הטבע' שקובע כי הקפיטליסט חייב לחתור תמיד לאחוז רווח מרבי (בניגוד לגובה רווח אבסולוטי) הוא יציר דמיונו של מרקס, לא דבר המעוגן במציאות הכרחית או ממשית.
טענתו של מרקס בדבר הגברת ריכוז ההון היא אחת הטענות שנטען כי אושרו על–ידי המציאות בפועל, עם היווצרותן של חברות ענק רב–לאומיות, טראסטים וחברות החזקה. אלא שגם כאן ישנן בעיות עובדתיות. ראשית, מאחר שכמעט כל החברות הגדולות הן חברות בורסאיות, בפועל גדל במידה ניכרת מספר האזרחים שיש להם עניין ובעלות בחברות אלה, בין כמשקיעים ובין כבעלי עניין, כך שההון עובר תהליך ביזור ולא של ריכוז. שנית, מרקס מתעלם מן האפשרות של היווצרות תחומי פעילות חדשים שבהם החסמים לכניסה לשוק נמוכים בהרבה. הכללים של מרקס עשויים להיות תקפים בתעשיות ותיקות ומולאמות-למחצה כמו נפט, תעופה או רכב, אך הם מופרכים בצורה בולטת כאשר בוחנים את ההתרחשויות בתחום המחשבים והתכנה, למשל.
נבואתו של מרקס בדבר דלות גוברת והולכת של מעמד הפועלים, התרחבותו המתמדת, והארכת יום העבודה לא התממשה בגלל תפישה שגויה של מרקס את שוק העבודה. בהתייחסות כלכלנית שגורה, שוק העבודה הוא ככל שוק: מקום בו נפגשים מוכרים וקונים, עובדים ויזמים, המתמקחים ביניהם על גובה המחיר בו יוכל היזם לשכור את שירותיו של העובד. במערכת כזו שני הצדדים נהנים מחופש בחירה, וגובה המחיר נקבע על–פי כללי ביקוש והיצע.
על–פי תפישתו של מרקס, מצב כזה לא ייתכן. בשנת 1848 כתב מרקס ב"מניפסט הקומוניסטי": "דברי-ימיה של כל חברה עד כה הם דברי–ימיה של מלחמת מעמדות". עשרים שנה אחרי–כן, כאשר הוציא את "הקפיטל", שיקפה התאוריה שפיתח את התפישה שכל הקשרים החברתיים נובעים בראש ובראשונה משייכות מעמדית. או, במילים אחרות, בחברה של מרקס אין פרטים הפועלים על פי בחירה חופשית, ישנם רק מעמדות הפועלים ומשתנים על–פי הגזירה ההיסטורית.
משא ומתן חופשי בין פרטים בשוק, כפי שהניחו הכלכלנים הקלסיים, עומד בסתירה לכלל זה ולכן היה חייב להיפסל. מרקס פסל את הרעיון של בחירה חופשית, בהגדירו את העובד כחופשי להלכה, אך עבד בפועל; ואת היזם הקפיטליסטי כמי שחייב 'מטבעו' לרדוף אחר רווח מרבי. במקביל הוא דחה את עקרון ההיצע והביקוש בשוק העבודה, שכן היחסים שבין בני אדם חייבים היו לדידו להישלט על ידי העיקרון האסנציאליסטי של המעמד, לא על–פי כללים משתנים בשוק.
כדי לשמר את העיקרון שבני–אדם חייבים לפעול על פי תודעתם המעמדית ואינם חופשיים לפעול על פי הכרתם היה צריך מרקס להוסיף לתורתו רובד נוסף: כדי שהעובדים יהיו למעשה עבדים ולא חופשיים לבחור, התחייב שהיצע העובדים יעלה תמידית על הביקוש לעובדים. יתר על–כן, היחס בין היצע וביקוש היה חייב להחריף עם הזמן. ואכן המציאות מורה כי ברוב שוקי העבודה בעולם, רב ההיצע על הביקוש.