stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביקורת ספרות
ביקורת יוצרת

יעקב פיכמן חיבר מסה עמוקה על הביקורת היוצרת, שבמידה רבה מתארת אידיאל של ביקורת יוצרת, ובמידה לא מעטה את יעקב פיכמן המבקר עצמו. להלן סיכום תמציתי של המסה.
לדעת יעקב פיכמן, האמנות היא כוח אישי, התפרצות סתומה, דחף הנובע מחירות גמורה. הביקורת היא תרבות, כוח מוגבל, דיסציפלינה המפלסת נתיב וכובשת בהכרה. הביקורת, בהגיעה ליכולתה האמיתית, גם היא נעשית אישית, אינסטינקטיבית, דבר שבאמנות. אזי במקום להבליט את המושא שלה, היא בהכרח מבליטה את עצמה, את אישיות המבקר. המבקר-יוצר גם הוא אמן, אלא שהוא כפוף מרצון ל"אחרים"; אבל בשעה ש"האחרים" אינם מספיקים, הוא ממלא את החלל הריק בעצמו.
לדבריו, האמן המבוקר אינו אלא משען, נקודת מוצא. ככל אשר תחזקנה כנפי המבקר, כן ימריא למרום ויתרחק מן הבסיס שלו. ואולם אם כוחו של בסיס זה לא יורגש במעופו, המבקר מועל בשליחותו. השעבוד הזה הוא שעבוד מאהבה, אהבה המכריחה לפעמים את המבקר להוסיף משהו לגיבורו, לתומכו. ואולם גם הוספה זו ותמיכה זו אינן מתנות חינם, אלא הד כוחו של האמן, בצירוף עם כוחו של המבקר.
כמעט כל אמן גדול מחונן גם בחוש ביקורת עמוק. הביקורת היא פרי ניסיונו של היוצר הגדול – דין וחשבון שהוא נותן ליצירתו. אולם, לדברי פיכמן, אין המבקר חייב להיות דווקא אמן, אלא די שיהיה למבקר-יוצר מכוחו של האמן, אף שאיננו אמן בעצמו.
תפקיד המבקר להיות איש ביניים בין התרבות והאמנות, לגלות את הניגוד ההכרחי ביניהן ולהשלים ביניהן. האמן נתון לכל הרוחות. הביקורת מיישבת, מסדרת, מסמנת, מבדילה, ממלאה, מצמצמת. המבקר מחויב להגיד משהו על האמן, מתוך הבעת תודה לאמן, ולרוח האומה.
המבקר דל האמצעים מוריד את האמן עמו. המבקר-יוצר לא רק מתנשא עמו, אלא מרימו בכוח-עצמו. הוא תמיד נותן משלו למבוקר, לקטן ולגדול, מוסיף לו מעושרו, מחזקו בהעמיקו את מחשבותיו, מקרבו אל רוח התקופה, בגלותו לא רק מה שיש בו, כי אם גם מה שיכול היה להיות בו, לפי הכוחות האצורים ביצירתו.
את האמן בטהרתו אנו יכולים להשיג רק על פי אמנותו בלבד. בביקורת אנו מבקשים את שניהם – את האמן ואת המבקר. בביקורת אנו רוצים להרגיש את האמן באמצעותו של המבקר, וביקורת כזו אינה נוצרת אלא על ידי איש-רוח אמיתי. הביקורת אינה משפט, כי אם שיתוף-היצירה.
יש אומרים, שבביקורת יש ערך רק למה שנאמר מתוך אהבה או שנאה. אולם האהבה מגלה תמיד מה שיש, והשנאה – מה שאין. ברור, שמבקר המשמיע את מה שאין באמן, אינו משמיע כלום. המבקר בעל השפע אינו ניגש לא ללמד חובה ולא ללמד זכות, אלא לחתור עד תכונת היוצר, ואז ממילא מתיישב הכל, ונעשים מובנים והכרחיים גם "הפגמים". סימון תכונתו של האמן הוא כבר ממידת האמן, אלא שרוב המבקרים בוחרים במלאכה הקלה – ליצור "אין" מ"יש".
וכותב יעקב פיכמן:
ואמנם כל משורר הוא פלא. כל הביאורים והניתוחים (גם הקולעים ביותר) אין בהם כדי לפתור את הופעתו, את צירופם הנעלם של כוחותיו, דרכיו, אמצעיו, שהם בחינת כבשונה של יצירה. מה שניתן לביאור על הרוב אינו זקוק לביאור. ואולי טוב שנקבל את המשורר באור עצמו, כפינומן, כמתנת הגורל, כחידת נצח ללא פתרונים.
ספרי ביקורת מקיפים על הספרות העברית החדשה

יעקב פיכמן, בבואות: דברי ביקורת, אודיסה: מוריה, 1919.
יעקב פיכמן, אמת בניין: סופרי אודיסה, ירושלים: מוסד ביאליק, 1951.
יעקב פיכמן, רוחות מנגנות: סופרי פולין, ירושלים: מוסד ביאליק, 1952.
יעקב פיכמן, בני דור: מספרים, משוררים, אישים, תל אביב: עם עובד, תשי"ב.
מרדכי רבינזון, ספרותנו החדשה: תולדות ספרותנו העברית החדשה, וילנה: הוצאת רוזנקרנץ ושריפטזטצר, תרע"ג.
מרדכי רבינזון, דיוקנאות מסופרי הדור: מסות, ירושלים: דפוס הסולל, תרצ"ב.
שמואל ליב ציטרון, יוצרי הספרות העברית החדשה: תולדותיהם, יצירותיהם, סגנונם וערך פעולתם, וילנה: שרברק, תרפ"ב.
פישל לחובר, תולדות הספרות העברית החדשה, תל אביב: דביר, תרפ"ח (1927) – תש"ח (1948).
פישל לחובר, ראשונים ואחרונים, תל אביב: דביר, תשכ"ו.
יוסף קלוזנר, היסטוריה של הספרות העברית החדשה, אחיאסף, ירושלים, 1936–1950.
שלום שטרייט, פני הספרות, תל אביב: דביר, תרצ"ט
אהרן בן-אור, שעורים בתולדות הספרות העברית החדשה, ורשה: אחיאסף, 1923–1930.
אברהם שאנן, הספרות העברית החדשה לזרמיה, תל אביב: הוצאת מסדה, 1962–1977.
חיים תורן, מרדכי רבינזון, ספרותנו היפה: מביאליק ועד ימינו, אחיאסף, תש"ד–תש"ז.
ש"י פנואלי, דמויות בספרותנו החדשה: מסות, מ' ניומן בסיוע מוסד ביאליק, תש"ו.
מנחם ריבולוב, עם הכד אל המבוע: מסות בִּקֹּרֶת, ניו יורק: הוצאת עֹגן על יד ההסתדרות העברית באמריקה, 1950.
ישורון קשת, משכיות: מסות בקורת, תל אביב: אגודת הסופרים העבריים ליד דביר, תשי"ד–1953.
דוד אריה פרידמן, עיוני פרוזה: מסות ומאמרים על מספרים וספרות, תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"ו.
דב סדן, בין דין לחשבון: מסות על סופרים וספרים, תל אביב: דביר תשכ"ג.
גדעון קצנלסון, לאן הם הולכים?: חתך בשירתה של ישראל הצעירה, תל אביב: אל"ף, תשכ"ח 1968.
בנימין יצחק מיכלי, דמויות וצדודיות, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"א.
שלום קרמר, פנים ואופן: מסות על שירה ועל משוררים, רמת גן: אגודת הסופרים העבריים בישראל ליד הוצאת מסדה, 1976.
שלום קרמר, חילופי משמרות בספרותנו: מאמרים ומסות, תל אביב: אגודת הסופרים העבריים ליד דביר, תשי"ט.
משה אונגרפלד, במעגלי יצירה: הוגים, משוררים, מספרים ומסאים, תל אביב: הוצאת "עם הספר", תשל"ו 1975.
ברוך קורצוויל, בין חזון לבין האבסורדי: פרקים לדרך ספרותנו במאה העשרים, ירושלים ותל אביב: הוצאת שוקן, תשכ"ו 1966.
מרדכי עובדיהו, בסער ובדממה: דמויות בספרותנו החדשה, תל אביב: הוצאת אל"ף, תשל"ז.
הלל ברזל, תולדות השירה העברית מחיבת ציון עד ימינו, ספרית פועלים 1987–2020.
אדיר כהן, סופרים עבריים בני זמננו: משוררים, מספרים, מחזאים, מסאים ומבקרים; תל אביב: מ. מזרחי, תשכ"ד
ספרי ביקורת מקיפים על ספרויות אחרות

גאורג ברנדס, ראשי הזרמים בספרות המאה התשע עשרה, תל אביב: מסדה, תשי"ד.
ג'רג' לוקאץ', הרומן ההיסטורי – התפתחות המגמות והצורות בענפי הספרות, ספרית פועלים 1955.
William Hazlitt, Lectures on The English Poets, Oxford University Press 1818
Samuel Jonson, Lives of The English Poets, London 1779–81
Percival Stockdale, Lectures on The Truly Eminent English Poets, London 1807
John Scott, Critical Essays on Some of the Poems of Several English Poets, London 1785
John Aikin, Critical Essays on English Poets, London 1823
John Dryden, An Essay of Dramatic Poesy, Oxford 1896
E. K. Chambers, The Elizabethan Stage, Oxford 1923
E. M. W. Tillyard, The Elizabethan World Picture, London 1942
C. S. Lewis, The Allegory of Love: A Study in Medieval Tradition, Oxford 1936
Stopford Augustus Brooke, Theology in the English Poets, London 1880
C. H. Herford, The Age of Wordsworth, London 1928
Henry Hallam, Introduction to the Literature of Europe, in the Fifteenth, Sixteenth and Seventeenth Centuries, London 1837
William Young Sellar, The Roman Poets of the Augustan Age, Oxford 1877
Lodovico Antonio Muratori, Della Perfetta Poesia Italiana, Modena 1706
Farncesco De Sanctis, Storia della Letteratura Italiana, Napoli 1870
Charles-Augustin Sainte-Beuve, Portraits littéraires, Paris 1844, 1876–78
August Wilhelm Schlegel, Über dramatische Kunst und Litteratur. Vorlesungen Drei Bände. Mohr & Zimmer, Heidelberg 1809–11
Walter Benjamin, Ursprung des deutschen Trauerspiels. Rowohlt, Berlin 1928
Baltasar Gracián, Arte de Ingenio, Tratado de la Agudeza, Madrid 1642
Виссарион Григорьевич Белинский, итературные мечтания. Элегия в прозе, 1834
刘勰, 文心雕龙
לקריאה נוספת

יעקב פיכמן, בבית היוצר: מסות על בעיות הספרות, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"א.
יעקב פיכמן, על הביקורת היוצרת, ב"התקופה", ספר שמונה-עשר, עמ' 395–405, תל אביב: שטיבל תרצ"ד.
שלום קרמר, על ביקורת ומבקרים: פרקים בתולדות הביקורת העברית; תל אביב: אגודת הסופרים העבריים בישראל בשיתוף עקד, 1980.
שלום קרמר, פרישמן המבקר: מונוגרפיה, ירושלים: מוסד ביאליק, 1980.
נתן גרינבלאט, מבקרים בספרותנו, תל אביב: הוצאת גזית, תש"ד.
שמואל ניגר, הביקורת ובעיותיה: בין סופר, מבקר וקורא, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ח.
שלמה צמח, מסה וביקורת, תל אביב: אגודת הסופרים העברית ליד דביר, תשי"ד
ש"י פנואלי, ספרות כפשוטה, אגודת הסופרים ליד דביר, תשכ"ג
בנימין יצחק מיכלי, ליד האבנים: דמויות ובעיות בספרותנו, תל אביב: אגודת הסופרים העברים ליד דביר, תשי"ט.
בנימין יצחק מיכלי, מסה ופולמוס, תל אביב: אגודת הסופרים העברים בישראל ליד הוצאת מסדה, 1973.
בנימין יצחק מיכלי, משבצות ביקורת, תל אביב: הוצאת יחדיו, תשמ"א 1980.
ישעיה רבינוביץ, שורשים ומגמות: לבחינת מקורותיה של הביקורת החדשה ועיונים בדרכה של הספרות העברית, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ז.
י. א. ז'ק, בקורת של הסכמה, התקופה, כרך 28, עמ' 455–459, תל אביב: שטיבל תרצ"ו תשרי–כסלו.
ישראל אפרת, מילים ודממה, רמת גן: ספרית פועלים 1978.
Henry Home (Lord Kames), Elements of Criticism, London 1840
Samuel Taylor Coleridge, Biographia Literaria, London 1847
I. A. Richards, Principles of Literary Criticism, London 1934
I. A. Richards, Practical Criticism, London 1930
Northrop Frye, Anatomy of Criticism, Princeton University Press 1957
ביאורים

↑  כי חיבור שיר במשיכת קולמוס הוא רק חצי ממלאכת השיר (התלויה בהשראה), והגהתו ותיקונו השלמת המלאכה (התלויה בטעם וכושר שיפוט, כלומר בביקורת ספרות). כך, לדוגמה, ורגיליוס היה מגיה ומתקן את שיריו, עד שבגרסה האחרונה מעט שורות, אם בכלל, נשארו מהגרסה הראשונה.
↑  בדרך כלל אלו יוצרים בכוח, שבמקום להוציא לפועל את כישרונם ביצירה ספרותית, העדיפו לבקר יצירות של יוצרים אחרים.
↑  המבקר ש"י פנואלי האמין, שהביקורת חלק מהספרות, אומנות, אולי החלק החשוב בעולמו הרוחני־תרבותי של האדם, והניגש אליו בגישה מדעית מחמיץ בו את העיקר.
↑  כלומר, השתפכות נפש בשיר
↑  לכן שיבח בהתלהבות את האמנות היהודית של מנדלי מוכר ספרים
↑  כתב עמנואל בן-גוריון: "לחובר ופיכמן העמידו כאחד דמותו של ביאליק בהיכל ספרותנו. לחובר ירד לשרשי הסופר, פיכמן בָּן ללב המשורר. הייתה זאת שותפות בלתי מפורשת, שהניחה בידינו יסודות של הערכה והכרה, אבחנה ובינה בפרשה זו בפרט ובספרות העברית בכלל".
↑  לדעת יעקב פיכמן, מציאותה של שירה נדרשת בכל יצירה, גם בשירה וגם בפרוזה, ובסוף-סופם אין הדברים נערכים אלא לפי מידת השירה שבהם.
↑  ליאופרדי טען שהשירה המודרנית פילוסופית וכבר אינה שירה טהורה.
↑  נחמן קרוכמל היה אומר לתלמידיו שביקשו לפרסם ספר, שמוטב כי יגנזו אותו במגירה למשך חמש-עשרה שנה, ואם כעבור חמש-עשרה שנה עדיין ימצאו בו טעם, רק אז יוציאוהו לאור.
↑  וורדסוורת' התכוון לחבר ספר ביקורתי על המשוררים האנגלים, כך שדבריו מכוונים לאנשים העוסקים בעיקר בביקורת ולא ביצירה.
↑  בהעדיפו את האמנות הטובה יותר של פופ על פני הגאונות הגדולה יותר של דריידן.
↑  להלן חלק מההשוואה הנאה שעשה ג'ונסון בין דריידן ופופ: "אם דריידן עף גבוה יותר, פופ נישא על כנפיים רחוק יותר. אם להבת האש של דריידן בהירה יותר, החום של פופ יותר קבוע. דריידן לעיתים תכופות עולה על הציפיות, פופ לעולם איננו מאכזב. דריידן נקרא בתדהמה תדירה, פופ בעונג נצחי".
↑  לדעת סטוקדייל, בתרגומיו את היצירות של הומרוס, פופ התעלה על המקור.
↑  כלומר, שטעמם רחוק מלהיות טעם טוב, והגיונם אינו ישר כלל.
↑  כי תלויה בהגדרה של מהו משורר
↑  היו שעלצו כי דרך כוכב מזהיר בשמי הספרות העברית, והיו שצעקו כי רק שד משחת ומלך-בלהות יכול לכתוב דברי תוהו ובוהו כאלה.
↑  כתב ישראל כהן: "הביקורת היא רשות של יצירה עצמית, סוג של ספרות ואמנות. והמבקר הרציני מכהן בכהונה גדולה כעמיתו היוצר המבוקר... איש הביקורת היוצרת בורא עולמות וצר דיוקנאות ומתאר פרשיות חיים ויושב על האבניים ככל יוצר... היצירה האמנותית הותכה שנית וחזרה ונעשתה, כביכול, חומר ליצירה. ושלושה נשכרים: היוצר, המבקר והקהל. הראשון נתפרש ונסתבר, השני חיבר משנה-יצירה והשלישי זכה בהבנת היצירה ובתוספת נופכו האמנותי של המבקר" (הביקורת בחינת יצירה)
↑  לדעת יעקב פיכמן, מאמר הביקורת, הנמהר והשטחי, בעיתונים, זוהי חרפת התרבות המודרנית.
↑  תלונות דומות השמיע גם חוקר הספרות והמוציא לאור מנחם פרי על מבקרי הספרות הישראליים של העשור הראשון של המאה ה-21: "אכן, הספר זכה לסופרלטיבים חסרי-תקדים, ולעשרות-אלפי קוראים נרגשים, אבל נדמה לי שמרבית "המבקרים" בקושי סיימו קריאה ראשונה חפוזה ומיד רצו לבשר לחֶברֶה, לזרזם לרוץ לחנויות הספרים, והפיקו רשימות של מדור צרכנות, ולא ביקורת ספרות. על איזה רומאן בדיוק הם המליצו?".
↑  ועל דבריו נאמר: בלי עבר אין עתיד.
הערות שוליים

↑  Walter Alexaner Raleigh, Style, London, New York: Edward Arnold, 1897, עמ' 128–129
↑  דוד אריה פרידמן, על הבקורת, משואות: מאספים לשאלות הזמן לדברי עיון וספרות ספר שני, אודסה תרע"ט, עמ' 481–502
1 2  אלכסנדר פופ, "מסה על הביקורת" (1711)
1 2  מסכת אבות פרק ד, הלכה כ
1 2  ויליאם הזליט, "הרצאות על המשוררים האנגלים"
↑  סמואל טיילור קולרידג', "ביוגרפיה ליטרריה"
↑  I. A. Richards, Principles of Literary Criticism, London: Kegan Paul, Trench, Rtubner & Co., 1934, עמ' 35–62
↑  John Campbell Shairp, Aspects of Poetry, Boston: Houghton, Mifflin and Company, 1882
1 2  ישראל אפרת, "ביקורת ויצירה"
1 2  יעקב פיכמן, מאמרים ומסות: דוד פרישמן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ג (1952)
↑  פישל לחובר, "ביאליק: חייו ויצירותיו", כרך ראשון, הקדמה
1 2 3  Matthew Arnold, Essays in Criticism, London: Macmillan and Co., 1896, עמ' 1–41
↑  תלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף מ, עמוד א
↑  מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, "דור וסופריו", "דוד פרישמן"
↑  פישל לחובר, ראשונים ואחרונים: מסות ומאמרים, תל-אביב: דביר, תרצ"ד
↑  ראובן בריינין, "יהודה ליב גורדון"
↑  יוסף חיים ברנר, "אזכרה ליל"ג"
↑  יעקב פיכמן, על הביקורת היוצרת, התקופה 18, תרצ"ד, עמ' 395–405
↑  ישראל כהן, "ביקורת הביקורת"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533518405171  BNE: XX526725  BnF: cb119361722 (data)  GND: 4036020-9  LCCN: sh85034149  NKC: ph115157 
חיים נחמן ביאליק ויעקב פיכמן
איור ל"קרב הספרים" (1705) מאת ג'ונתן סוויפט
אלכסנדר פופ (דיוקן משנת 1727)
דוד פרישמן (דיוקן משנת 1888)
יל"ג, על קיצור ואריכות בכתיבה
טורקיה

טוּרְקִיָּה (מקובל גם: תורכיה; בטורקית: Türkiye), שמה הרשמי רפובליקת טורקיה (Türkiye Cumhuriyeti "טורְקִיֶה גֻ'מְהוּרִיֶּתִי"), היא מדינה המשתרעת בימינו על כל חצי האי אסיה הקטנה שבמזרח התיכון, איים מסוימים במזרח הים התיכון, ושטח קטן במערב חבל הבלקן שבדרום-מזרח אירופה. טורקיה גובלת כיום בדרום בים התיכון, בסוריה ובעיראק, במערב בים האגאי, בצפון-מערב ביוון ובבולגריה, בצפון בים השחור, בצפון-מזרח בגאורגיה ובמזרח בארמניה, באזרבייג'ן (דרך נחיצ'יבאן) ובאיראן. שפתה הרשמית היא הטורקית (שעד 1928 נכתבה באותיות האלפבית הערבי, ומאז נכתבת באותיות המבוססות על האלפבית הלטיני).
האזור בו נוסדה טורקיה המודרנית היה ערש הולדתן של תרבויות חשובות, בהן האימפריות הביזנטית והעות'מאנית. בשל המיקום האסטרטגי של טורקיה, בנקודת המפגש בין אסיה ואירופה, התרבות הטורקית היא מיזוג אחד ויחיד במינו של המסורת המערבית והמזרחית. יש לה גם חשיבות גאו-פוליטית אסטרטגית משמעותית. רוב תושבי טורקיה מוסלמים.
טורקיה היא רפובליקה מאוחדת וחוקתית. בשנת 2018 הוחלפה בה שיטת הממשל מפרלמנטרית לנשיאותית לאחר משאל עם.
מוסטפא כמאל אטאטורק הקים את המערכת הפוליטית שלה ב-1923, לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית. טורקיה נמנתה עם החברות המייסדות של האומות המאוחדות, הייתה מייסדת-חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, והצטרפה לנאט"ו ב-1952. טורקיה של אטאטורק התאפיינה בחילוניות ופתיחות למערב, מאפיינים שנחלשו בתקופתו של ארדואן.
מאז 2005 מנהלת טורקיה משא ומתן להצטרפות לאיחוד האירופי, כשב-2017 היא נדחתה באופן רשמי על ידי האיחוד עקב "צעדיה של טורקיה אל עבר משטר אוטוקרטי". הממשל של ארדואן, מאז עלייתו לשלטון, הנהיג חוקים ותקנות שמגבירים את השפעת האסלאם, ובכך מערערים את השפעת עקרונות ששת החיצים ומחלישים את חופש העיתונות.
שם המדינה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בטורקית עתיקה משמעות המילה "טורקי" היא "חזק". ישנן עדויות על שימוש בשם זה כבר בסביבות המאה ה-8, בכתובות האורחון של הגקטורקים מאסיה המרכזית.
הכתיב "תורכיה" מבוסס על תעתיק השם מתוך צורת הכתיבה שלו באותיות ערביות (تُرْكِيَا), שהייתה צורת הכתיבה התקנית של השפה הטורקית עד 1928; ואילו הצורה "טורקיה" מבוססת על תעתיק השם מתוך צורת הכתיבה שלו באותיות לטיניות (Türkiye), שהיא צורת הכתיבה התקנית בטורקית מאז רפורמת הכתב שהנהיג אטאטורק ב-1928. על פי כללי האקדמיה ללשון העברית הכתיב התקני בלא ניקוד הוא "טורקייה".
בפי יהודים כונתה "טורקיה" במשך שנים רבות תוגרמה או תוגרמא, ובקיצור תוגר.
בחודש ינואר 2022 החליט נשיא המדינה, רג'פ ארדואן, לשנות את הצורה שבה כותבים באנגלית את שם המדינה טורקיה (Turkey), כך שתיכתב: Türkiye.
היסטוריה > פרהיסטוריה של טורקיה

חצי האי אסיה הקטנה, המהווה את רוב שטחה של טורקיה המודרנית, הוא מהאזורים העתיקים בעולם, המיושבים ברציפות מאז תקופת האבן, וזאת בשל מיקומה במפגשן של אסיה ואירופה. היישובים המוקדמים ביותר מתקופת האבן, הנמנים עם היישובים המוקדמים בעולם כולו, נתגלו בצ'טלהויוק, צ'איאונו, נבאלי ג'ורי (Nevali Cori), גבקליטפה ובאזור העיר מרסין לחופי הים התיכון. יישובה של טרויה החל בתקופת האבן ונמשך עד תקופת הברזל. תושבי האזור דיברו במשך ההיסטוריה שפות הודו-אירופיות, שפות שמיות ושפות חורו-אוררטיות (אנ'), לפי השלטון והתקופה.
היסטוריה > העת העתיקה

האימפריה המשמעותית הראשונה באזור הייתה האימפריה החתית שהתקיימה בין המאות ה-18 וה-13 לפנה"ס. הפריגים ירשו את החתים עד שהקימרים החריבו את ממלכתם במאה ה-7 לפנה"ס. במקביל, בין שנת 1000 לפנה"ס ועד למאה ה-6 לפנה"ס התקיימה ממלכת אוררטו בחלקה המזרחי של אסיה הקטנה, עד שנכנעה למדי. את מקומה של פריגיה תפסו מספר ממלכות שהחשובות שבהן היו לידיה, קאריה וליקיה, כולן בחלקה המערבי של אסיה הקטנה, והיוונים החלו מיישבים אותה לקראת סוף האלף השני לפנה"ס. האזור כולו נכבש על ידי הממלכה האחמנית במאות ה-6 וה-5 לפנה"ס, ולאחר מכן על ידי אלכסנדר הגדול בשנת 334 לפנה"ס. בתקופה ההלניסטית חלקו מספר ממלכות את שטחה של אסיה הקטנה ובמאה ה-2 לפנה"ס החלו הרומאים בכיבושה והשלימו אותו בשנת 65
היסטוריה > האימפריה הביזנטית

עם חלוקתה הסופית של האימפריה הרומית בשנת 395, באה אסיה הקטנה תחת שליטתה של האימפריה הביזנטית ובירתה בקונסטנטינופול. תור הזהב של האימפריה הביזנטית היה בעת שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון במאה ה-6, והיא ידעה פריחה מחודשת גם בתקופת השושלת המקדונית במאה ה-10 ובתחילת המאה ה-11. ב-1054 התחולל הפילוג הגדול בין הנצרות המערבית לנצרות המזרחית שמרכזה בקונסטנטינופול. במאות הבאות התמודדה האימפריה הביזנטית עם פלישת הסלג'וקים ולאחריהם המונגולים. קיצה של האימפריה הביזנטית בא לה מהעות'מאנים שכבשו לבסוף את קונסטנטינופול ב-1453.
היסטוריה > האימפריה העות'מאנית

מבין הנסיכויות הבייליקיות באנטוליה התבלטה זו של עות'מאן הראשון שהניח בתחילת המאה ה-14 את הבסיס לממלכה חדשה של שבטים טורקים, שנקראה ברבות הימים על שמו – "האימפריה העות'מאנית". האימפריה הגיעה לשיאה במאה ה-16 בזמנו של הסולטאן סולימאן הראשון ("המפואר"), אז שלטה על הבלקן, חופי הים השחור, הסהר הפורה, חופי ים סוף וצפון אפריקה. במאה ה-17 החל תהליך גסיסתה של האימפריה העות'מאנית, אשר נמשך כ-200 שנה עד לתבוסתה במלחמת העולם הראשונה. במסגרת הסכם סוור (1920) חולקו שטחיה של האימפריה בין הכוחות המנצחים. צרפת והממלכה המאוחדת קיבלו את מרבית השטחים במזרח התיכון, איטליה ויוון זכו במרבית שטחה של אנטוליה, והמדינה העצמאית של ארמניה הוקמה במזרח טורקיה, עד שסופחה לברית המועצות לאחר פלישת הצבא האדום ב-1920. כן הוקם אזור כורדי אוטונומי, אך ניסיונותיו לקבל עצמאות דוכאו על ידי הטורקים.
פוליטיקה

החל משנת 2017 התחלף שלטונה של טורקיה לדמוקרטיה נשיאותית, לאחר משאל עם בנושא, שיזם הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן. ארדואן פעל בכהונתו לשינויים נוספים בשיטת הממשל, ובשנת 2007, בימיו כראש הממשלה, העביר תיקון לחוקה לפיו נבחר הנשיא בבחירות ישירות.
לאחר המעבר לדמוקרטיה נשיאותית, עם בחירתו מחדש ביוני 2018 אשרר למעשה ארדואן את כהונתו לקדנציה נוספת, שבמסגרתה יורחבו סמכויותיו והוא יחזיק בסמכויות חסרות תקדים שאף מנהיג טורקי לא החזיק בהן במאה השנים האחרונות, זאת במקביל להשתלטות הדרגתית שביצע על מנגנוני האיזונים והבלמים במערכת הפוליטית הטורקית, וביצוע פעולות שנועדו למנוע ביקורת עליו, כמו מינוי נאמנים בין ראשי הצבא, ומאסר לעיתונאים ופעילי זכויות אדם שביקרו את השלטון.
חוקת טורקיה קובעת את המסגרת החוקית של המדינה. היא קובעת את עקרונות הממשל, ומבטאת את היותה של טורקיה מדינה אחדותית וריכוזית. החוקה הנוכחית אושרה במשאל עם ב-1982 ותוקנה פעמים רבות מאז.
את ענייני המדינה מנהלת ממשלה הזקוקה לתמיכת רוב חברי הפרלמנט. לצד הממשלה פועלת מועצה לביטחון לאומי המורכבת בעיקר מאנשי צבא ומשמשת לה גוף מייעץ ומנחה. הפרלמנט חד-ביתי, ובו 550 צירים הנבחרים בבחירות כלליות יחסיות אחת לחמש שנים. הרשות השופטת עצמאית מהמבצעת ומהמחוקקת, ובית המשפט החוקתי אחראי על פסיקה לגבי התאמה של חוקים לחוקה. מועצת המדינה היא הערכאה השיפוטית הגבוהה ביותר לנושאים מנהליים, ובית דין גבוה לערעורים לשאר הנושאים.
ראש הממשלה הוא באופן כללי ראש המפלגה שניצחה בבחירות, ונבחר בידי הפרלמנט. ראש הממשלה או שריו אינם צריכים להיות חברי פרלמנט, אך ברוב המקרים הם כן חברים בו.
550 חברי הפרלמנט נבחרים לחמש שנים על פי מערכת מפלגתית, מ-85 אזורי בחירה. רק מפלגות שזכו ביותר מ-10% מהקולות יכולות להיכנס לפרלמנט. מאז 1933 קיימת זכות בחירה כללית בטורקיה, וכל אזרח שגילו מעל 18 יכול לבחור. נכון לשנת 2004, היו רשומות במדינה 50 מפלגות, מהשמאל הקיצוני ועד לימין הקיצוני. בית המשפט החוקתי יכול לאסור את קיומן של מפלגות שהן לדעתו אנטי-חילוניות או בעד היפרדות מטורקיה, או למנוע מהן מימון ציבורי.
באופן מסורתי, הצבא הוא מוסד פוליטי משמעותי, ונחשב כמגן הרפובליקה של אטאטורק. על פי חוק, הצבא אמור להגן על החוקה הטורקית ועל אחדות המדינה, ולפיכך הוא ממלא תפקיד פוליטי דרך המועצה לביטחון לאומי, כמגינה על אופייה האחדותי והחילוני של הרפובליקה, ועל הרפורמות של אטאטורק. דרך המועצה, הצבא משפיע על מדיניות ההגנה כנגד כל איום על המדינה, כולל בדלנות אתנית או קיצוניות דתית. המצב השתנה כאשר רפורמות הביאו למאמצים להחליש את האחריות של הצבא בפני החוקה, תחת תוכנית של התאמה לדרישות האיחוד האירופי ונוכחות אזרחית גוברת במועצה לביטחון לאומי. לאחר ניסיון ההפיכה של 2016, התחלפו רבים מהבכירים בצבא שנקשרו בהפיכה, בנאמנים למפלגת השלטון, ובכך נחלש קולו העצמאי. בשנים שלאחר ניסיון ההפיכה, גורמים נוספים שנחשבו לבעלי כוח, כמו בית המשפט ועיתונאים שהרבו בביקורת על השלטון, נתקלו בקשיים כשלא יישרו קו עם השלטון, ובמקרים מסוימים אף נאסרו עיתונאים ופעילי זכויות אדם מקומיים.
צבא וביטחון

צבא טורקיה מדורג על ידי גורמים שונים כאחד מן הצבאות החזקים בעולם, ונהנה מיוקרה רבה, שמתרגמת לעיתים אף להשפעה על הפוליטיקה האזרחית של טורקיה. במהלך השנים, ביצע הצבא מספר הפיכות צבאיות וניסיונות הפיכה, שהאחרון שבהם החל ביולי 2016.
כלכלה

כלכלת טורקיה היא תערובת של תעשייה מודרנית לצד סקטור של חקלאות מסורתית (אשר העסיק כ-40% מהאוכלוסייה בשנת 2001). ההערכה המקובלת היא שכ-50% מהאוכלוסייה חיה מתחת לקו העוני הבין-לאומי, בעיקר בחלקים הדרום-מזרחיים של המדינה, הנמצאים באזורי סכסוך.
חלק גדול מכלכלת טורקיה מבוסס על תיירות, נכון לשנת 2019 טורקיה היא המדינה השישית המתוירת ביותר בכל בעולם. בשנת 2019 ביקרו בטורקיה מעל 50 מיליון תיירים.
רוב הייצוא של טורקיה מתבסס על גידולים חקלאיים כגון חיטה, כותנה, טבק, פירות, ירקות, אורז ותה. טורקיה היא יצרנית הצמר הגדולה באירופה,[דרוש מקור] והיצרנית הגדולה בעולם של אגוזי לוז.
הכלכלה הטורקית מצויה בעיצומו של משבר שהחל ב-2018, המאופיין בצניחת ערכה של הלירה הטורקית (TRY), אינפלציה גבוהה, עליית מחירי האשראי, ועליה בחדלות פירעון בכלל המדינה.
גאוגרפיה

טורקיה נמצאת בשתי יבשות, ומהווה גשר בין אירופה לאסיה. מיצרי הבוספורוס, ים מרמרה והדרדנלים מפרידים את חלקה האסיאתי (אנטוליה או "אסיה הקטנה") מחלקה האירופי (תֶרַאקיה). החלק האירופי מהווה רק 3% משטח המדינה.
שטחה של טורקיה 780,580 קמ"ר. לטורקיה גבולות יבשתיים באורך 2,627 ק"מ עם 8 מדינות: בולגריה (240 ק"מ), גאורגיה (252 ק"מ), ארמניה (268 ק"מ), אזרבייג'ן (9 ק"מ), איראן (499 ק"מ), עיראק (331 ק"מ), סוריה (822 ק"מ), ויוון (206 ק"מ). 7,200 ק"מ מהווים את גבולותיה הימיים של טורקיה בים השחור, בים השיש, בים האגאי ובים התיכון.
טורקיה האסיאתית הררית ברובה, וטורקיה האירופית גבעית ברובה. בטורקיה נופים מגוונים כרמת אנטוליה מצד אחד, והרי הפונטוס, הטאורוס והאנטי טאורוס מצד שני. הנקודה הגבוהה ביותר בטורקיה היא פסגת הר אררט בגובה 5,166 מטר. כ-85% משטח המדינה נמצאים בגובה העולה על 450 מ' מעל פני הים. בצפונה של המדינה במקביל לים השחור משתרעים הרי הפונטוס, ואילו בדרומה, במקביל לים התיכון, משתרעים הרי הטאורוס. שפלת החוף לאורך שני החופים הללו צרה. מזרח המדינה היא רמה מבותרת על ידי נהרות ונחלים, ובהם בדרום הרמה אגנים של ימות מלוחות, שהגדולה שבהן היא ימת ואן.
טורקיה עשירה במים, בתוכה כ-1,200 ק"מ של נהרות, הגדולים והחשובים מביניהם הם נהרות הפרת, החידקל והקיזילאירמאק. בנוסף להם זורמים במדינה נהר המריצה, נהר הקורה, נהר הדודן, נהר הצ'ורו, נהר המנדרס, נהר הקופרו (נהר הקופרולו) נהר אראס ועוד. בשטחה של טורקיה נמצאים שני מיצרים שחשיבותם קריטית למסחר ולתעבורה העולמית – הבוספורוס והדרדנלים, המחברים בין הים האגאי לים השחור.
טורקיה נמצאת על לוח טקטוני קטן, הממוקם בצומת לוחות טקטוניים שבה תנועה מרובה. הלוח הערבי נכנס תחת לוח אנטוליה ודוחף יחד עם הלוח האפריקאי את טורקיה לכיוון הלוח האירואסייתי. בשל תופעה זו, 80% מהשטח במדינה שבור והררי, ורעידות אדמה והתפרצויות געשיות שכיחות באזור. ב־23 באוקטובר 2011 אירעה במזרח טורקיה רעידת אדמה בעוצמה של 7.2 בסולם ריכטר, שגרמה ליותר מ-500 הרוגים.
ב־6 בפברואר 2023 אירעה רעידת אדמה בעוצמה של 7.7 בסולם ריכטר, שעל פי הפרסומים בכלי התקשורת בטורקיה, גרמה למעלה מ־47,000 הרוגים ונזק רב.
חלוקה מנהלית

קיימת חלוקה כללית של טורקיה לשבעה מחוזות, אך חלוקה זאת אינה מנהלית, כלומר אין לה משמעויות שלטוניות-ממשליות. המחוזות הם: מרמרה (״ים השיש״ באיור), הים האגאי, הים השחור, הים התיכון, מרכז אנטוליה, מזרח אנטוליה ודרום-מזרח אנטוליה.
מתחת לחלוקה זו, שבעיקרה סטטיסטית, יש חלוקה מנהלית ל-81 נפות, הקרויות בד״כ על שם בירתן, ובראשן עומד ואלי – מושל הנפה. הנפות מחולקות ל-973 תת-נפות (אנ') ותחתיהן נמצא השלטון המקומי (ערים, רשויות מקומיות וכפרים). 8 ערים בטורקיה הוכרזו כאזור מטרופוליני ו-7 אחרות נחשבות ל"ערים גדולות" (פירוט).