stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של העיתון
היסטוריית העיתונות בארצות הברית > תקופת עיתונות הפני

תקופה זו נמשכת מתחילת המאה ה-18 ועד סוף המאה ה-19, והיא נקראת כך משום שבשנת 1833 החל המנהג למכור עיתון במחיר של פני אחד (הקרוי היום סנט). זו הייתה מהפכה קונספטואלית היות שעד לשנה זו היה מחיר העיתון גבוה פי שישה והמכירה הייתה רק במינוי לשנה, עם תשלום מראש. בד בבד בשנים אלה חלה התפתחות בידע הקריאה והכתיבה, וחמש שנים לאחר תחילת התקופה אף הופעל חוק חינוך חובה (במסצ'וסטס תחילה). המכירה של העיתון בגליונות בודדים במחיר זול ובאופן שנגיש לקהל הרחב הפכה את העיתון למוצר עממי, ויחד עם ההתקדמות בחינוך נוצר קהל לתקשורת ההמונים.
בשנת 1810 שולב לראשונה הקיטור במכונות הדפוס שהופעלו עד אז באופן ידני, וקצב ההדפסה והכמויות גדלו משמעותית. בשנת 1840 מתפתחת טכניקה של יצור נייר מתאית של עץ, ומרגע זה נוצר מאגר עצום, זול ונגיש של חומר גלם לייצור הפיזי של העיתונים. בשנת 1850 מתפתחת לראשונה מכונת הדפוס הרוטציונית: מכונה שפועלת באופן מעגלי ומאפשרת הדפסה מהירה יותר. בשנת 1844 מפעיל לראשונה סמואל מורס באופן סדיר את קו הטלגרף המאפשר העברת מידע למרחקים ארוכים ובמהרה מתחילים גם בהנחת קווים תת-ימיים. שנתיים לאחר מכן מתאגדים חמישה מעיתוני ניו יורק להקמת סוכנות ידיעות שתשרת את כולם בדיווחים אודות מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. הסוכנות הופכת ל-Associated Press (בקיצור: AP) והיא קיימת עד היום.
באמצע המאה ה-19 מתחיל עידן הפרסומת המודרנית ומשרד הפרסום הראשון בארצות הברית קם בשנת 1849 מתוך ההכרה בחשיבות העיתונות להעברת מסרים לציבור.
אמצע המאה ה-19 מציינת את התפתחות תעשיית העיתונות כתעשייה קפיטליסטית וכתחום שנמצא בעיקר בידיים פרטיות ולמרות הבעלות הפרטית ישנו קשר הדוק למפלגות השלטון. למרות זאת, באותה התקופה מתחילים לראשונה להתפתח ניצנים של אתיקה עיתונאית אמנם המונח והתקנות בנושא עדיין לא היו קיימים, אך ניתן לזהות בעיתוני התקופה נורמות אתיות.
נקודת ציון לגבי תקופת עיתונות הפני היא העיתון The Sun. הוא לא היה הראשון להימכר במחיר של פני אחד, אך הוא הראשון שניסה לפנות לתחומי העניין של הציבור. העיתון הניח בפניו מטרה: "להניח בפני הציבור במחיר שהוא בהישג יד את כל הידיעות של היום", והוא אכן ניסה לגעת בהכל. העיתונות בניו יורק הייתה באותה התקופה פוליטית-מפלגתית בלבד. ו-The Sun סיפק סיפורים מקומיים רבים על אנשים והתרחשויות ומעט מאוד על פוליטיקה. העיתון הצליח מאוד ובתוך זמן קצר יחסית הייתה תפוצתו גדולה משל כל עיתוני ניו יורק יחד. בסגנון כתיבתו ובניסיון להגיע לקהל רחב העיתון השתדל לספר ולדווח ללא נקיטת עמדה, ובכך סלל את הדרך לעיתונות אובייקטיבית, ובמהרה התפתח הסגנון ברחבי היבשת.
העיתון "הניו יורק הראלד" היה הראשון שהפעיל "דסק חדשות" ושיגר כתבים ביוזמת המערכת לכיסוי אירועים. "הניו יורק טריביון" היה הראשון שעשה הפרדה בין העמודים המוקדשים לדעות, לבין אלה המוקדשים לדיווחים חדשותיים. בנוסף, בתקופת עיתונות הפני התפתח הריאיון הישיר כדפוס של עבודה וכתיבה עיתונאית, כאשר "הניו יורק טריביון" היה הראשון שפרסם ריאיון עם שכנה של זונה שנרצחה.
היסטוריית העיתונות בארצות הברית > תקופת העיתונות החדשותית / אובייקטיבית

התקופה החלה בשנת 1896, ונמשכת למעשה עד היום. העיתון הניו יורק טיימס (New York Times) היה הראשון שביסס את הסטנדרט לעיתונות בת זמננו. הוא נחשב למקור הדיווח האמין ביותר ולעיתון בעל ההשפעה הגדולה ביותר בעולם במאה ה-20. מקור ההשפעה שלו היה קהלו – אנשים עשירים ובעלי עוצמה, אשר נמשכו לשמרנות, לדייקנות ולאמינות שלו. הוא ביסס את מעמדו כ"תנ"ך של קהילת העסקים", כאשר מספר רב של ידיעות כלכליות ועם זאת של פרסום כלכלי הופיעו בו והפכו אותו לכלי עבודה של אנשי העסקים. הוא ביטא עמדות פוליטיות שמרניות הן במאמרי המערכת שלו והן בדיווח הפוליטי שלו.
אלפרד אוקס קנה את העיתון ב-1896 עם תפוצה של 9000 ומורל ירוד כעיתון בעל סטנדרטים עיתונאים גבוהים של אמינות ואיכות. הוא הצהיר כי לא ישנה מאומה מהקו של העיתון, מערכיו ומהצוות שלו. הוא הצהיר כי ימשיך לכוון לקהל מובחר של קוראים חושבים וטהורי מחשבה ותבע את הגדרת התיעוד – עיתון שאינו מתאר ומדווח על המציאות אלא מתעד אותה (Paper of the Record): מביא את המסמכים המלאים, ציטוטים מדויקים של נאומים וכדומה. ההנחיות לכתבים היו לא לחשוף בדיווחים את דעותיהם והשקפותיהם האישיות, אלא להסתפק רק בעובדות, ובזה היה הניו יורק טיימס חריג - הוא לא תיאר את מחשבות הכתבים.
בפברואר 1897 קבע הטיימס את הסלוגן שלו: "All The News That Fit to Print". אוקס החל בלוחמה מוסרית בעיתונות הצהובה של פוליצר והרסט, בהאשימם בכל הזדמנות ברדידות, בחוסר מכובדות ובחוסר הגינות. בשנת 1898 הטיימס הוריד מחירו לפני אחד, ומאז תפוצתו עלתה בצורה ניכרת. אוקס הסביר זאת בכך שאמר שקוראי העיתונים קונים את העיתונות הצהובה מפני שהיא זולה, ואילו יכלו להרשות לעצמם עיתון הגון ואמין היו מעדיפים זאת.
חוקרים טוענים כי אנשים במעמד גבוה קוראים עיתונים צהובים לא פחות מעיתונים כמו הטיימס, הם רק עושים זאת עם תחושת בושה. הרעיון נותן סבירות לתיזה לפיה תפוצתו של הטיימס הייתה גדולה לא בשל היותו כלי עבודה לקהילת העסקים ולאליטה, אלא בשל היותו סמל סטטוס. השאלה מה גרם לו להראות מכובד היא שאלה סוציולוגית בעיקרה, שנוגעת לקונפליקט התרבות ה"גבוהה" מול התרבות הפופולרית. תרבות גבוהה מקושרת לרוב עם קהל צרכנים עשיר ומשכיל, אולם גם הטעמים לגבי מהי תרבות גבוהה משתנים.
שינויים נוספים המאפיינים את תחילת התקופה:
העיתונאי הופך להיות מקצוען המדווח על המציאות בלי קשר לדעותיו. התגבשה התפיסה של העיתונות כמקצוע.
פתיחת ופריחת בית הספר לעיתונאות אחרי מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1923 אימצו לראשונה העיתונים האמריקנים קוד אתי – תקנות אתיקה שקבעו מה מותר ומה אסור לעיתונאים, מתוך אותה תפיסה פרופסיונלית.
שינוי חיצוני משמעותי, בעיקר בעיתונים הטבלואידים.
שימת דגש על אמצעים גרפיים.
הפרדה ברורה בין דיווח לפרשנות וניסיון להציג את תמונת המציאות ללא פניות. אין פירוש הדבר כי לא מופיעות דעות, אלא שהן מופיעות בכתבות החתומות על ידי הכותבים.
לינוטייפ והשפעתו על העיתונות

עד הופעת הלינוטייפ, שלב הסדר בהדפסה הגביל את גודל העיתון: סדר יחיד יכול לסדר ביום עבודה טורים ספורים בסידור ידני, והדפסת עיתון שלם דורשת סדרים רבים. לפני שהופיע הסדר המכני, כלומר עד להופעת הלינוטייפ, לא הופיעו עיתונים יומיים שגודלם עלה על שמונה עמודים.
האצת הסידור שהתאפשרה על ידי הסדר המכני, הסירה את המגבלה, ושיקולים אחרים, כמו מספר העיתונאים, ונוחות הקוראים הם שקבעו את גודל העיתון, ועיתונים רבים הכילו עשרות עמודים. האצת הסדר אפשרה גם הדפסת "מהדורת ערב" - מהדורה שנייה של העיתון באותו יום, כשתוכן שנוסף במשך היום התווסף לתוכנה של מהדורת הבוקר, או החליף חלק ממנו.
מכונת לינוטייפ הופיעה ב-1886, והעיתון הראשון שהשתמש בה היה "ניו יורק טריביון". בשנים הבאות השימוש במכונה התפשט, ובעשרות השנים הבאות עברו כל העיתונים לשימוש בה. עד סביבות 1930, כל העיתונים, פרט למספר קטן של יוצאי דופן עברו לסידור מכני, ועד ראשית שנות השמונים של המאה ה-20 המכונה שלטה בכיפה בסידור עיתונים בכל העולם. דפוס האופסט והסדר האופטי החלו לדחוק את רגלי דפוס הבלט והסדר המכני, ועד סוף העשור נטלו אלו את הבכורה, בלי שהביאו לשינוי משמעותי בגודל ונפח העיתונים.
לינוטייפ והשפעתו על העיתונות > בעיתונות העברית

העיתון העברי הראשון שעבר לשימוש בלינוטייפ היה דואר היום של איתמר בן-אב"י, שהביא את מכונת הלינוטייפ הראשונה לפלשתינה ב-1920, למגינת לבם של הסדרים, שפתחו בשביתה שנמשכה מספר שבועות. בשנים הבאות עברו שאר העיתונים בעברית, ולצידם עיתונים בשפות אחרות בפלשתינה לשימוש במכונה, ועד הקמת מדינת ישראל לא נותרו בה עיתונים יומיים שסודרו ידנית. בתי הדפוס של העיתונים הגדולים הפעילו עשרות מכונות כאלה, כשחלקם נתנו שרותי דפוס לגופים נוספים.
העיתונות החדשה

אחרי מלחמת העולם הראשונה התפיסה השלטת הייתה שהעיתונות היא מקצוע והדיווח צריך להיות נטול פניות. אלא שבשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 החלו להישמע טענות נגד העיתונות האובייקטיבית. נאמר כי איננה אובייקטיבית, היא חוטאת למציאות, אינה מגינה על החלשים ואינה מאפשרת פתחון פה למי שרוצה להתבטא. הביקורות היו מחוגים אינטלקטואליים א-פוליטיים ומהשמאל הרדיקלי. החלו להתפתח עיתוני מחתרת שתפיסתם הייתה שהעיתונאי אינו רק צופה ומדווח מהצד, אלא הוא צריך להיות חלק מהמציאות ומשתתף פעיל. כיום נחשב הניו-ג'ורנליזם כז'אנר בדעיכה, אך רבות מהנורמות שעיצב משפיעות על עולם העיתונות והתקשורת הנוכחי.
לקריאה נוספת (מקורות)

ר' אלבין (2004). כרוניקה של דלדול התבונה: אתיקה בפרקטיקה העיתונאית, הקיבוץ המאוחד.
ד' קרולי ופ' מאייר (1995). "התקשורת בהיסטוריה – טכנולוגיה, תרבות, מדע: סקירה היסטורית". בתוך: ד' כספי (עורך), תקשורת המונים – מקראה (עמ' 25-12). תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה.
אלידע, עוזי (1989). "המהפכה ולידת עיתונות ההמון". זמנים, 31-30. עמ' 91-82.
אלידע, עוזי (1991). "עיתונות עממית ותעמולה במהלך המהפכה הצרפתית", בתוך י. כהן (ע.), המהפכה הצרפתית ורישומה, ירושלים, החברה ההיסטורית-זלמן שזר, עמ' 121-144.
אלידע, עוזי (2015). העולם בצהוב: לידת עיתונות ההמון הארץ־ישראלית, תל אביב, אוניברסיטת תל אביב. 308 עמ׳.
Gunarante, S. (2001). "Paper, Printing and the Printing Press – A Horizontally Integrative Macrohistory Analysis". Gazette, 63(6), 459-479.
Smith, A. (1979). The Newspaper - An International History. London: Thames and Hudson. Ch. I (“Origins and Definitions”, pp. 7–15); Ch. II. (“‘The Occurrences All Together’1600-1696”, pp. 17–45).
Voakes, P. (2004). A brief history of public journalism. National Civic Review, 93(3), 25-35
Schudson, M., “Stories and Information – Two Journalisms in the 1890s”, Discovering the News, pages 88–120
Jean K. Chalaby, (1996), Journalism as an Anglo-American Invention - A Comparison of the Development of French and Anglo-American Journalism, 1830s-1920s, European Journal of Communication, Vol. 11, No. 3, 303-326
ראו גם

האזרח קיין - סרט שנעשה בהשראת סיפור חייו של ויליאם רנדולף הרסט.
עיתונות בישראל
חופש העיתונות
תרמית הירח הגדולה
כתב שטח
כתב (מקצוע)
חינמון
עיתון מיוחד
צנזורה
הערות שוליים

↑  מילון ספרנות (תשל"ו), באתר האקדמיה ללשון העברית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000166062  NKC: ph543379 
אינטליגנסר שהתפרסם בלונדון בשנת 1760
ציור של אדם הקורא עיתון.
דיוקן של בנג'מין פרנקלין שצויר בשנת 1777.
שער העיתון The Sun משנת 1833
פקידים ספרדים מפשיטים בקובה אישה אמריקאית לצורך חיפוש גופני של הודעות מהמורדים - עמוד ראשי אופייני של עיתונות צהובה בעיתוניו של ויליאם הרסט
"הילד הצהוב" - דמות קריקטורת קומיקס שהתפרסמה במקור בעיתון N.Y. World וסימלה את המלחמה בין הצהובונים בניו יורק
ילקוט המכירי

| --- | --- |

המהדורה הראשונה של הספר
 מידע כללי
 מאת:  מכיר בן אבא מרי 
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  מדרש, ספר אוסף של מדרשים 
 
יַלְקוּט הַמָּכִירִי הוא ילקוט מדרשי חז"ל המבארים את ספרי הנביאים וכמה מספרי הכתובים, אשר ליקט רבי מכיר בן אבא מרי. המחבר מציין את מקורו של כל מדרש. זמנו של הילקוט מתוארך למאה ה-14. בפתיחה לילקוט מתעד רבי מכיר את שושלתו.
רבי מכיר מסביר במבוא מדוע קרא לאוסף המדרשים 'ילקוט' וזאת כי ליקט את מדרשיו מהמשנה, התוספתא והירושלמי.
רבי מכיר ציטט את מדרשי הילקוט מן המקורות שהונחו לפניו. שפת הילקוט היא כלשון ציטוטיו ארמית גלילית, ארמית בבלית ועברית. זמנו של הילקוט מתוארך למאה ה-14 וזאת על פי שטר מכירה בכתב יד ליידן של פירוש ילקוט המכירי לספר ישעיהו משנת 1415.
לקריאה נוספת

ענת‏ רייזל‏, "ילקוט המכירי", בלקסיקון מבוא למדרשים‏, עמ' 403; הוצאת תבונות - מכללת הרצוג, תשע"א. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
הערות שוליים

↑  הקדמה לתהילים והקדמה לישעיהו
1 2  ענת רייזל, מבוא למדרשים, ירושלים, מכללת הרצוג, 2011, עמ' 403
↑  תיאור כתב היד באתר הספרייה הלאומית
| ספרות המדרשים |
| --- | --- | --- |
| מדרשי הלכה תנאיים (בערך 200–400 לספירה) | מכילתא דרבי ישמעאל • מכילתא דרבי שמעון בן יוחאי • ספרא • ספרי במדבר • ספרי זוטא במדבר • ספרי דברים • מכילתא דברים • ספרי זוטא דברים |  |
|  מדרשי אגדה קלאסיים: תקופת האמוראים והסבוראים (בערך 400–600 לספירה) | בראשית רבה • ויקרא רבה • איכה רבה •  אסתר רבה (פרשיות א-ו) • שיר השירים רבה • פסיקתא דרב כהנא • מדרש פנים אחרות • ברייתא דישועה • אגדות התלמוד • פרקי רבי יוסי |  |
|  תקופת הביניים: ראשית תקופת הגאונים (בערך 600–750 לספירה) | מדרשי התנחומא • שמות רבה (פרשיות יב-מ) • במדבר רבה (פרשיות טו-כג) • דברים רבה  • רות רבה • קהלת רבה • קהלת זוטא • אבות דרבי נתן • אותיות דרבי עקיבא • מדרש תהילים (מזמורים א-קיח) • מדרש ויסעו • תרגום שני למגילת אסתר • פסיקתא רבתי • מדרש שיר השירים |  |
| המדרש המאוחר: תקופת הגאונים (בערך 750–1050 לספירה) | תנא דבי אליהו • פרקי דרבי אליעזר • שבעת פרקי רבי אליעזר • הגדה של פסח • שמות רבה (פרשיות א-יא) • במדבר רבה (פרשיות א-יד) • אסתר רבה (פרשיות ז-י) • אגדת בראשית • בראשית רבתי • פסיקתא רבתי • דברים זוטא • רות זוטא • שיר השירים זוטא • מדרש שמואל • מדרש משלי • מדרש תהילים (מזמורים קיט-קנ) • מדרש אבא גוריון • מדרש תדשא • מדרש ויושע • מדרש עשרת הדיברות • מדרש תשובת יונה הנביא • מדרש אבכיר • מדרש אספה • מדרש תמורה • פסיקתא זוטרתא (לקח טוב) |  |
| הילקוטים: תקופת הראשונים (בערך 1050–1500 לספירה) | פתרון תורה • פסיקתא זוטרתא • מדרש שכל טוב • מדרש אגדה (בובר) • ילקוט שמעוני • ילקוט המכירי • מדרש הגדול • מדרש הביאור • הגדות התלמוד (ילקוט) • עין יעקב • מדרשי רבי שמואל מסנות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286784305171  GND: 1088054331  VIAF: 316597896   WorldCat (עם VIAF): 316597896 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות תורנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זיכרונות נעים ביי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ארם אנדוניאן 
 שפת המקור:  אנגלית 
 נושא:  היסטוריה 
 הוצאה
 הוצאה:  הודר וסטאוטון 
 תאריך הוצאה:  1921 
 
זיכרונות נעים ביי: מסמכים טורקיים רשמיים המתייחסים לגירוש ולמעשי הטבח בארמנים, הידועים גם בשם "מברקי טלעת פאשה", הוא ספר שנכתב על ידי ההיסטוריון והעיתונאי ארם אנדוניאן בשנת 1919. הספר במקור הוכן לדפוס בארמנית, אולם הפך פופולרי ברחבי העולם באמצעות המהדורה האנגלית שפורסמה על ידי הוצאת הודר וסטוטון (אנ') בלונדון. הוא כולל מספר מסמכים (טלגרפים) המהווים הוכחה שרצח העם הארמני יושם באופן רשמי כמדיניות של האימפריה העות'מאנית.
המהדורה האנגלית הראשונה כללה הקדמה מאת הרוזן גלאדסטון (אנ').
תוכן

על פי אנדוניאן, המסמכים נאספו על ידי בכיר בממשל העות'מאני בשם נעים ביי, שעבד במשרד לענייני פליטים בחלב, ונמסרו על ידו לאנדוניאן. כל פתק נושא את חתימתו של טלעת פאשה, שר הפנים ומאוחר יותר הווזיר הגדול של האימפריה העות'מאנית. תוכנם של המברקים הללו "מציין בבירור את כוונתו להשמיד את כל הארמנים, משרטט את תוכנית ההשמדה, מציע ערובה לחסינות עבור בכירים בממשל, קורא לצנזורה הדוקה יותר ומושך תשומת לב מיוחדת לילדים בבתי יתומים ארמנים". המברקים נותרו בנוסח מקודד וכתובים בטורקית עות'מאנית.
התמונה הכוללת העולה מהתיאורים הללו מצביעה על רשת של ההשמדה של רוב המגורשים. היא מאשרת לחלוטין את מה שההיסטוריון הבריטי ארנולד טוינבי קרא לו "הפשע הענק הזה שהדהים את המזרח הקרוב".
אותנטיות > בחינה מחדש

גונתר לוי (Guenter Lewy), איש מדע המדינה ומכחיש רצח העם הארמני, טוען גם הוא שהמברקים מהווים את "המוצג המרכזי" של "הטענה נגד הטורקים", שהאותנטיות של מסמכי נעים-אנדוניאן "תיפתר רק באמצעות גילוים ופרסומם של מסמכים עות'מאניים רלוונטיים", וקורא למאמרם של אורל ויוג'ה "ניתוח מדוקדק של המסמכים הללו" העושה "כל שימוש בהם במאמר מלומד רציני בלתי מקובל". בנוגע לעמדה זו, דייוויד ברוס מקדונלד (אנ') כתב כי לוי מסתפק בהסתמכות על מאמרם של "המכחישים הטורקים שינאסי אורל וסורֶייה יוג'ה": "תפיסתו של לוי לגבי עמודים לא יציבים מהדהדת את עבודתם של מכחישי שואה, הרואים גם את ההיסטוריה של השואה כשעונה על עמודים... זו היא טענה מסוכנת, משום שהיא מניחה מהתחלה שחקר רצח עם נשען על שקרים שניתן בקלות להפריך ברגע שנעשית בחינה עמוקה יותר של ה"אמת" ההיסטורית.
דעות אחרות כוללות את הפרופסור ההולנדי ללימודי טורקיה באוניברסיטת ליידן, אריק-יאן צורכר (אנ'); אולם צורכר מצביע על מסמכים רבים אחרים התומכים בטענת מברקי אנדוניאן בדבר מעורבות יסודית ותכנון מוקדם של הרצח על ידי חברי מועצת האיחוד והקידמה המרכזית. חוקרים השותפים להשקפות הרוויזיוניסטים לגבי מסמכי אנדוניאן כוללים את ברנרד לואיס (פרופסור ללימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת פרינסטון), שהגדיר את "מברקי טלעת פאשה" בין "הזיופים ההיסטוריים המפורסמים", אנדרו מנגו (אנ') (ביוגרף של מוסטפא כמאל אטאטורק) המדבר על "מברקים המיוחסים באופן מפוקפק לשר הפנים העות'מאני בזמן המלחמה, טלעת פאשה", פול דומונט (Paul Dumont, פרופסור ללימודי טורקיה באוניברסיטת שטרסבורג) שטען באחד מספריו ש"האותנטיות של המברקים לכאורה של האימפריה העות'מאנית, המצווים על השמדת ארמנים, היא כיום תחת מחלוקת", נורמן סטון (אנ') (אוניברסיטת בילקנט (אנ'), אנקרה, טורקיה), המכנה את ספרם של נעים ואנדוניאן "זיוף"; וגיל ויינשטיין (Gilles Veinstein), פרופסור להיסטוריה טורקית ועות'מאנית בקולז' דה פראנס, המתייחס אל המסמכים כ"שום דבר מלבד זיופים".
דוקטור ישראל טשרני, חוקר רצח עם וחבר המכון לחקר השואה והג'נוסייד (אנ') בירושלים כתב ש"דאגתו המלומדת למראה" של ברנרד לואיס "בדבר ארמנים המהווים איום על הטורקים ככוח מרדני שיחד עם הרוסים איימו על האימפריה העות'מאנית, וההתעקשות שבוצעה רק מדיניות של גירושים, בקושי מסתירה את העובדה שהגירושים המאורגנים כללו רצח המוני שיטתי". טשרני משווה את "המבנים הלוגיים" שלואיס עשה בהם שימוש בהכחשתו את רצח העם לאלה שהשתמש בהם ארנסט נולטה (אנ') בשכתוב ההיסטוריה של השואה.
מהדורות

The Memoirs of Naim Bey: Turkish Official Documents Relating to the Deportation and the Massacres of Armenians, compiled by Aram Andonian, Hodder and Stoughton, London, ca. 1920
Documents sur les massacres arméniens, Paris, 1920 (תרגום לא שלם מאת M. S. David-Beg)
Մեծ Ոճիրը (הפשע הגדול), מהדורה בשפה הארמנית, Hairenik, Boston, 1921
למרות שהמהדורה הארמנית פורסמה אחרי השתיים האחרות, ההיסטוריון והאקן דאדריאן טוען כי הטקסט הארמני כולל את טקסט המקור שכתב ארם אדוניאן ב-1919. בהתחשב בהשהיה בפרסומה, מסייעת להסביר מספר "טעויות" שזוהו על ידי מספר מחברים טורקים בתארוך המסמכים.
לקריאה נוספת

Dadrian, Vahakn N. (August 1986). "The Naim-Andonian Documents on the World War I Destruction of Ottoman Armenians: The Anatomy of a Genocide". International Journal of Middle East Studies. Cambridge University Press. 18 (3): 50.
הערות שוליים

↑  Şinasi Orel, Süreyya Yuca, The Talat Pasha Telegrams - Foreword, Ankara, 1983
↑  Akçam: The Authenticity of the Naim Efendi Memoirs and Talat Pasha Telegrams, The Armenian Weekly, October 11, 2016
↑  Estukyan, Vartan (2016-10-07). "Are "Talat Pasha Telegrams" real?". Agos. נבדק ב-2019-06-23.
↑  Guest Contributor, Akcam: The Authenticity of the Naim Efendi Memoirs and Talat Pasha Telegrams, The Armenian Weekly, ‏2016-10-11 (באנגלית)
↑  Israel W. Charny, The Psychological Satisfaction of Denials of the Holocaust or Other Genocides by Non-Extremists or Bigots, and Even by Known Scholars, 17 July 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb31999279x (data)
יצחק אבן דנאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 באוגוסט 1834 פאס, מרוקו 
 פטירה:  23 במאי 1900 (בגיל 65) פאס, מרוקו 
 תקופת הפעילות:  ? – 23 במאי 1900 
 
הרב יצחק אבן דנאן (20 באוגוסט 1834, ט"ו באב ה'תקצ"ד – 23 במאי 1900, כ"ד באייר ה'תר"ס) היה רב ופוסק בעיר פאס במרוקו. מחבר שו"ת "ליצחק ריח".
קורות חיים

נולד בפאס לרב שמואל, מפיו התחנך ולמד בצעירותו. בשנת 1875 (ה׳תרל"ה) ביקר בארץ ישראל יחד עם אחיינו הרב שלמה אבן דנאן למשך כחודש. בארץ ישראל ביקרו במקומות הקדושים, ובדרכם חזור עברו דרך אלכסנדריה שבמצרים. בשנת 1879 (ה'תרל"ט) החל לשמש כמורה צדק בפאס, והתפרסם כפוסק בעל שיעור קומה וסברא ישרה.
רבי יוסף בן נאים, בספרו "מלכי רבנן", כותב עליו: "היה משים לילות כימים בלימודו, כל ימיו לא מש מתוך האהל והיה קנאי לבלי חת משום אדם, ואני הכותב למדתי אצלו באיזה ימים ולילות אחדים, לא ישוער ולא יספר יראתו הטהורה זיע"א".
הלך לעולמו בפאס, ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר.
בנו היה רבי שמואל אבן דנאן, מחבר הספר תדשן אדמה, בו אסופת הנהגות ומנהגים המבוססים על תורת האר"י.
חיבורו

השאיר אחריו כתבים רבים בהלכה, בדרוש ובפיוט.
ליצחק ריח - תשובות, פרשנות לפסוקים וכללים הלכתיים, נדפס על ידי בניו, ליוורנו ה׳תרס״ב.
בית הכנסת אבן דנאן בעיר פאס
טלי כהן צדק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1970 (בת 55 בערך) יודפת, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  המכללה האקדמית עמק יזרעאל 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  זוכת פרס היצירה לסופרים עבריים, מלגת פרדס מבית הספרייה הלאומית
 
טלי כהן צדק (נולדה ב-1970) היא סופרת ישראלית. זוכת פרס ראש הממשלה ליצירה המוענק לסופרים בראשית דרכם תשע"ח 2017.
ביוגרפיה

נולדה וגדלה במושב יודפת. למדה עיצוב גרפי במכללה האקדמית עמק יזרעאל ועבדה בתחום העיצוב במשרדי פרסום וכעצמאית. עיצבה והפיקה ספרים שונים, בין היתר גם סדרת ספרי מנדלות לצביעה. זוכת מלגת פרדס מבית הספרייה הלאומית ופרס ראש הממשלה לסופרים בראשית דרכם על ספרה "בתוך הבטן של הדג".
יצירתה הספרותית

בשנת 2017 זכתה כהן צדק בפרס ראש הממשלה ליצירה. סיפורים קצרים שכתבה התפרסמו ב”מוסך” ובאנתולוגיה אנטיקליימט.
2017 - בתוך הבטן של הדג. ראה אור בסדרת מלח מים של הוצאת פרדס. הספר יצא לאור בסיוע קרן קק”ל, זכה בפרס משרד התרבות לספר ביכורים, וזיכה אותה במלגת פרדס ללימודים בספרייה הלאומית בירושלים. ספר על שושלת נשים, על נקודות מבט, ועל אבנים מכבידות בבטן; אבנים העשויות להפוך לפנינים — בתנאי שהן מגיעות לידיים הנכונות. תמר היא ילדה בת 8 הנשלחת לבית הסבים שלה בירושלים לעזור בהכנות לקראת ליל הסדר, שם מתגלה גלריית דמויות צבעונית ומרתקת.
2022 - תנינה במישור החוף. הוצאת שתיים. שירה, אישה נשואה ואמא לשתי בנות, נוסעת לעבודה על כביש החוף וברגע אחד היא מבינה שנתניה לא הייתה שם. היא נוסעת וחוזרת ונוסעת וחוזרת, ולא רואה את העיר. בבת אחת היא נזרקת עשרים שנה אחורה, ללילה שבו למדה עם אמיר ומיכה למבחן מסכם בפסיכולוגיה והסכימה להשתתף בניסוי מופרך שלא העלתה על דעתה שיעבוד. אבל נתניה לא שם. היא לא רואה אותה. היא יודעת שדברים לא יכולים להיעלם, אבל במקום שבו אמורה לעמוד העיר יש רק חול וים. מרגע זה כל מה שברור ובטוח בחייה מתערער. היא לא יודעת איפה אמיר, היא לא יודעת איפה מיכה. החיים נעצרים. אחוזת אימה ומבולבלת היא יוצאת למסע קדחתני שמטרתו לבטל את תוצאות הניסוי ולעצור את מה שעדיין לא קרה. מסע שבמהלכו היא נאלצת להפסיק לשקר לאחרים ולעצמה ולהישיר מבט אל הטעויות, הוויתורים והפשרות שעשתה בחייה.
2024 - רווח של חמש. הספר זכה בפרס משכנות שאננים לפרוזה עברית לשנת תשפ״ד. בסיום מבצע צוק איתן נתי, אמא של עידו בן ה-16, מתבוננת על ההתנהלות החוזרת של מדינת ישראל אל מול האיום העזתי, ומבינה שהרווח הקבוע בין מבצע למבצע עומד להסתיים בדיוק כשהבן שלה אמור להתגייס. היא יודעת שהוא יתנדב ליחידה קרבית, היא יודעת שאם יהיה מבצע תהיה כניסה קרקעית, והיא יודעת מה המחיר הנורא, הבלתי נסבל, שגובה תמרון בסמטאות עזה. היא אוספת מידע, מבצעת את ההכנות הנדרשות, ומחכה לרגע הנכון – נחושה לממש את תוכניתה לגרום למדינת ישראל לצאת לפעולה צבאית שלא התכוונה לצאת אליה, ולהציל את עידו מהעתיד הצפוי לו.
חיים אישיים

נשואה ואם לשלושה.
הערות שוליים

↑  טלי כהן צדק
1 2  טלי כהן צדק, באתר 2sfarim.com
↑  בתוך הבטן של הדג, באתר secblock.yit.co.il
↑  תנינה במישור החוף, באתר secblock.yit.co.il
↑  רווח של חמש, באתר secblock.yit.co.il
↑   קרן דותן, שני ספרים חדשים מציגים מציאות ישראלית, שבה מתרוצצים רעיונות סהרוריים, באתר הארץ, 29 בינואר 2025
וידאל הצרפתי (הצוף דבש)

| --- | --- |

 לידה:  1540 ה'ש' פאס
 פטירה:  1619  (בגיל 79 בערך) ה'ש"פ פאס,
 כינוי:  מורה צדק בפאס, "אל סיניור".
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בפאס 
 מקום פעילות:  פאס
 תקופת הפעילות:  ?–1620 
 השתייכות:  מגורשים (יהדות מרוקו), אחרונים
 תחומי עיסוק:  פרשנות על התורה, הלכה.
 חיבוריו:  פירוש על המגילות, צוף דבש - דרושים על התורה, השגות על הרא"ם, אמרי יושר על מדרש רבה, דרך הקודש, על הספרא, פירוש על התורה ומפתח על ענייני המדרשים תנחומא ומכילתא.
 צאצאים:  יצחק הצרפתי השני 
 
 תפקידים נוספים:  מורה צדק
 
רבי וידאל הצרפתי השני (ה'ש' 1540 - ה'ש"פ -1619), היה מורה צדק, ואב בית דין בקהילת המגורשים בעיר פאס, ראש ישיבה בעיר, מחבר ספרים רבים. נקרא גם בתואר "סיניור"
קורותיו

רבי וידאל זה, הוא למעשה הראשון הידוע לנו שנולד כבר בפאס ונכדו של רבי וידאל הראשון מגולי ספרד. ידוע כנין ונכד לרש"י ורבנו תם ודרכו לדוד המלך. נולד לרבי יצחק הצרפתי, שכיהן כדיין ומורה צדק בפאס. למד תורה מרבותיו - רבי אברהם עוזיאל, ואביו רבי יצחק.
קורותיו > אב בית הדין

בשנת ה'ש"ן לערך, נתמנה לדיין בבית הדין הרבני, ולאחר מכן גם כאב בית הדין, בתפקיד זה כיהן כשלושים שנה עד לפטירתו. כיהן עמו בבית הדין רבי אהרן אבן חיים עד שעלה רבי אהרן לארץ ישראל. רבי וידאל נושא ונותן עם חכמי עירו הרבנים: אהרן אבן חיים, שאול שמואל סירירו מחבר הספר "דרושי מהרש"ש", יהודה עוזיאל השני מחבר הספר "בית העוזיאלי", רבי סעדיה בן ריבוח, רבי שמואל אבן דנאן, רבי יחיא בירדוגו, רבי יצחק אבן צור, ועוד. עמהם רבי וידאל חתום על פסקי דין ותקנות בין השנים ה'שנ"ב–ה'שע"ז.
כמו כן רבי וידאל כיהן בראשות ישיבת "תלמוד תורה" שהייתה בעליית בית הכנסת "תלמוד תורה" בעיר, ושימש כשליח ציבור קבוע בבית הכנסת.
קורותיו > גדלותו

בספר "מלכי רבנן" לרב יוסף בן נאיים מסופר, שבחודש ניסן שנת ה'שע"ג, הייתה אז שנת בצורת גדולה, ויבשו כל התבואות ועצי השדה. וגזרו תענית גשמים על הציבור ביום כ"ז ניסן והמשיכו אף בראש חודש אייר, שלא כדעת חכמים ואמרו תפלת "כל נדרי" שלוש פעמים, והורידו לפני התיבה את רבי וידאל הצרפתי, ודרש בציבור וכלשון הספר: ”והיה בעור בשרם בהרות”, מרוב החרדה. ועוד המשיך לדרוש להם במשלים שונים עד שגעו ובכו כל העם. ודרש גם בשפה הערבית והניח אפר על ראשו ועל ספר התורה, ונכנע לב הציבור לאביהם שבשמיים, ובסוף ירדו להם גשמים ברצון.
לא ידועות פסיקות רבות ממנו, אך פסיקות מועטות נשתמרו בתוך ספריו. אחת מפסיקות אלו היא הכרעתו במחלוקת הראשונים אודות מניין חוטי התכלת בציצית. רבי וידאל מכריע כדעת הראב"ד שיש לצבוע בתכלת חוט אחד שלם מחוטי הציצית. הכרעה זו לא הייתה הכרעה למעשה בזמנו של רבי וידאל, אלא פסיקה תאורטית בלבד.
חכמי ארץ ישראל מזכירים אותו לשבח.
בנו, הוא רבי יצחק הצרפתי השני, שירש אותו בראשות בית הדין, כמו כן בנו נתמנה לראשות הישיבה בעיר וקיבל את תפקיד ה'נגידות' על היהודים.
קורותיו > פרסום ספריו

כתב רבי יוסף בן נאיים בספר "מלכי רבנן", שיש לרבי וידאל הצרפתי זכות מאוד מיוחדת, שספריו נמלטו מחוץ למערב, ולא הלכו לאיבוד ונדפסו. ”כי אין הדפוס מצוי במערב וחסרון כיס קשה, ועוד כמה פעמים נשללו יהודי המערב משכיניהם הרעים ונטלו מהם כל כלי חמדתם ואבדו מהם כמה ספרים...”