stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יונה אליאן (רופא)
ביוגרפיה

אליאן נולד ברומניה. הוא עלה לארץ ישראל לאחר מלחמת העולם השנייה. לאחר קום המדינה החל לעבוד בבית החולים תל השומר כרופא מרדים, ולימים מונה למנהל מחלקת ההרדמה בבית החולים.
גויס לפעילות ב"מוסד" על ידי רפי איתן, שהיה איש יחידת המבצעים המשותפת של "המוסד" והשב"כ ולימים עמד בראש היחידה. אליאן השתתף בפעולות רבות של היחידה עד לסוף שנות ה-60, במקביל לעבודתו הרגילה בבית החולים.
הפעולה הידועה ביותר שבה השתתף הייתה לכידת הפושע הנאצי הנמלט אדולף אייכמן בארגנטינה בשנת 1960. הוא בדק את אייכמן לאחר שנלכד, והזריק לו חומרי הרדמה כדי לטשטשו ולאפשר להעלות אותו בבואנוס איירס למטוס שיצא לישראל.
פעולה שאליאן היה מעורב בה ושהסתיימה בכישלון הייתה מבצע ברן שהתרחש בשנת 1954. במהלך המבצע נחטף בחו"ל סרן אלכסנדר (אבנר) ישראל, מהנדס בחיל הים לשעבר, על ידי יחידת המבצעים של המוסד והשב"כ, לאחר שנודע בישראל כי פנה לשגרירות של מצרים במערב אירופה בהצעה למסור למצרים מידע צבאי. ישראל הוכנס לארגז שהועלה על מטוס שנשלח מישראל להביאו ארצה, אך במהלך הטיסה מת. גורמי המוות היו מינון יתר של חומר הרדמה שהזריק לו כנראה אליאן בשילוב עם הטמפרטורה הנמוכה ששררה במטוס. לפי הוראתו של איסר הראל המריא המטוס שוב עם הגופה שהושלכה אחר כך למימי הים התיכון.
במשך שנים רבות שמר אליאן על שתיקה ביחס לפעילותו במוסד וחשף את עובדת השתתפותו בפעולה ללכידת אייכמן רק כשלוש שנים לפני מותו.
אליאן שם קץ לחייו בתל אביב ב-17 ביוני 2011, בגיל 88 הוא נקבר בבית העלמין במושבה כנרת.
יונה אליאן היה אחיינו של ז'אק אליאס.
הערות שוליים

↑  יוסי מלמן ודן רביב, "מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין", הוצאת ידיעות ספרים, 2012, עמודים 46–50.
↑  אבי אשכנזי, הרופא שהרדים את אייכמן שם קץ לחייו, באתר nrg‏, 17 ביוני 2011
האשמות ברצח עם בדונבאס

ילדים רוסים מניחים פרחים בטקס אזכרה לילדים שנרצחו לכאורה על ידי כוחות אוקראינים בדונבאס, מתוך אירוע ממלכתי במחוז קורסק, רוסיה, יולי 2023
במהלך ההכנה לפלישתה הנרחבת לאוקראינה, האשימה רוסיה את אוקראינה בביצוע רצח עם של דוברי רוסית באזור דונבאס. נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, השתמש בטענת כזב זו כדי להצדיק את הפלישה לאוקראינה. אין ראיות התומכות בטענה, והיא נדחתה באופן נרחב על־ידי הקהילה הבינלאומית.
בעקבות הפלישה עתרה אוקראינה לבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) כדי לערער על ההאשמה הרוסית. בית הדין פסק כי לא קיימות ראיות התומכות בטענה והורה לרוסיה לעצור לאלתר את תוקפנותה. כך גם האיגוד הבינלאומי של חוקרי רצח עם דחה את ההאשמה של רוסיה. דוח של מרכז ראול ולנברג לזכויות אדם (אנ'), המתבסס על חוות דעתם של מעל ל-30 חוקרי משפט ורצח עם בינלאומיים, הזהיר כי ההאשמות הרוסיות השקריות חושפות דווקא את כוונתה של רוסיה לבצע רצח עם באוקראינים.
המלחמה בדונבאס והאשמות ברצח עם

אוכלוסיות דוברות רוסית רבות התגוררו, באופן היסטורי, במזרח ובדרום אוקראינה, ומהוות רוב במחוזות דונצק ולוהנסק – המרכיבים יחדיו את אזור הדונבאס. עם זאת, אוכלוסיית המחוזות הייתה ברובה אוקראינית מבחינה אתנית, בעוד שהרוסים האתניים היו בה מיעוט. בעקבות אירועי היברומאידאן, במהלכתם נמלט לרוסיה הנשיא הפרו־רוסי ויקטור ינוקוביץ' והודח מתפקידו, הכריזו כוחות פרו־רוסים על עצמאות המחוזות דונצק ולוהנסק. התעמולה הרוסית הציגה את המרד כביטוי אותנטי לחוסר שביעות הרצון של תושבי האזור מהממשל הפרו־אירופי החדש. בפועל, ניצלה רוסיה את חוסר היציבות באוקראינה לפתיחה במלחמה היברידית המשלבת דיסאינפורמציה, לוחמים לא סדירים, חיילים רוסים סדירים ותמיכה צבאית בכוחות המורדים.
מספר ההרוגים במלחמה נאמד בכ-14,300 בני אדם. על פי נתוני משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם, 6,500 מהם היו כוחות רוסיים, 4,400 היו כוחות אוקראינים ו-3,404 היו אזרחים משני צדי קו החזית. הרוב המכריע של מקרי המוות האזרחיים חלו בשנה הראשונה. שיעור התמותה ירד בחדות עד לפלישה הרוסית ב-2022: בשנת 2019 תועדו 27 מקרי מוות אזרחיים הקשורים לסכסוך, ב-2020 תועדו 26 מקרים, ובשנת 2021 תועדו 25 מקרים, יותר ממחציתם ממוקשים ומנפל תחמושת.
מאז שנת 2014 האשימה ממשלת רוסיה את אוקראינה ברדיפת רוסים באזור דונבאס ובאיום עליהם באלימות או במוות. נשיא רוסיה ולדימיר פוטין כינה את הרדיפה־לכאורה של דוברי הרוסית בדונבאס רצח עם.
ב-23 בפברואר 2022, יום לפני הפלישה הרוסית לאוקראינה, פנתה אוקראינה לקהילה הבינלאומית בעצרת הכללית של האומות המאוחדות בקריאה לעצור את התוקפנות הרוסית. הנציג הקבוע של רוסיה באו"ם, וסילי נבנזיה, אמר: "לאור רצח העם הבוטה והפרת זכותם לחיים, ארצנו לא יכולה להישאר אדישה לגורל 4 מיליון תושבי דונבאס".
תגובות

הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה (OSCE), שמשקיפיו עקבו אחר הסכסוך באוקראינה מ-2014 עד 31 במרץ 2022, הצהיר כי מעולם לא מצא ראיות התומכות בהאשמותיה של רוסיה.
ב-7 במרץ 2022 עתרה אוקראינה לבית הדין הבינלאומי לצדק (ICJ), בטענה כי האשמותיה של רוסיה אינן נכונות ובכל מקרה לא יכולות לספק בסיס משפטי לפלישה. ב-16 במרץ קבע בית הדין כי לא מצא עדות לרצח עם והורה לרוסיה "להפסיק לאלתר את פעולותיה הצבאיות באוקראינה". עוד הוסיף בית הדין כי "לאוקראינה זכות סבירה שלא לאפשר פעולה צבאית של הפדרציה הרוסית למניעת רצח עם לכאורה באוקראינה".
האיגוד הבין-לאומי לחוקרי ג'נוסייד (IAGS) פרסמה הצהרה בפברואר 2022, בשמם של יותר מ-300 מומחי רצח עם, המגנה את "השימוש לרעה של רוסיה במונח רצח עם" כדי "להצדיק את תוקפנותה". לדברי מלאני אובריאן, נשיאת ה-IAGS: "אין שום הוכחה לכך שמתרחש רצח עם באוקראינה".
בפברואר 2022 דחה קנצלר גרמניה, אולף שולץ, את טענותיו "המגוחכות" של פוטין, וטען כי אין ראיות לרצח עם במזרח אוקראינה.
ראו גם

האשמות ברצח עם במלחמת אוקראינה-רוסיה
מלחמת רוסיה-אוקראינה
דיסאינפורמציה רוסית
הערות שוליים

↑  Hinton, Alexander (25 בפברואר 2022). "Putin's claims that Ukraine is committing genocide are baseless, but not unprecedented". The Conversation. ארכיון מ-26 בפברואר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Disinformation: Ukraine was committing genocide in Donbas for eight years., factcheck.ge (באנגלית)
↑  בית הדין הבין־לאומי לצדק, Allegations of Genocide under the Convention on the Prevention and Punishment of the Crime of Genocide (Ukraine v. Russian Federation): The Court indicates provisional measures, 2022 (אורכב 25.03.2022 בארכיון Wayback Machine)
1 2  Kursani, Shpend (2022). "Beyond Putin's Analogies: The Genocide Debate on Ukraine and the Balkan Analogy Worth Noting". Journal of Genocide Research. 1 (3–4): 1–13. doi:10.1080/14623528.2022.2099633.
↑  "Independent Legal Analysis of the Russian Federation's Breaches of the Genocide Convention in Ukraine and the Duty to Prevent" (PDF). New Lines Institute for Strategy and Policy; Raoul Wallenberg Centre for Human Rights. 27 במאי 2022. ארכיון (PDF) מ-2022-06-16. נבדק ב-2022-07-22. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  אסף רוזנצוייג, ‏דוח חדש מאשים: רוסיה מבצעת במכוון רצח עם באוקראינה, באתר ‏מאקו‏, 27 במאי 2022
↑  Kofman, Michael; Migacheva, Katya; Nichiporuk, Brian; Radin, Andrew; Tkacheva, Olesya; Oberholtzer, Jenny, Lessons from Russia's Operations in Crimea and Eastern Ukraine, RAND Corporation
↑  משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם, Conflict-related civilian casualties in Ukraine, 2022
↑  From ‘frozen’ conflict to full-scale invasion How has eight years of war changed Ukraine’s Donbas? Meduza asks human rights expert Varvara Pakhomenko., Meduza (באנגלית)
↑  "Putin says conflict in eastern Ukraine 'looks like genocide'". RFI (באנגלית). 2021-12-09. ארכיון מ-2022-09-20. נבדק ב-2022-09-16.
↑  Nichols, Michelle (2022-02-23). "Ukraine appeals for U.N. help, Russia says can't ignore 'genocide'". Reuters (באנגלית). ארכיון מ-2022-09-20. נבדק ב-2022-09-16.
↑  "Fact check: Russia falsely blames Ukraine for starting war", VOG (באנגלית), 2022-03-03, אורכב מ-המקור ב-2022-03-03, נבדק ב-2022-03-30
↑  "OSCE Special Monitoring Mission to Ukraine", OSCE (באנגלית), אורכב מ-המקור ב-2022-03-29, נבדק ב-2022-03-30
↑  "Allegations of Genocide under the Convention on the Prevention and Punishment of the Crime of Genocide (Ukraine v. Russian Federation): The Court indicates provisional measures" (PDF). International Court. 2022-03-16. ארכיון (PDF) מ-2022-03-25. נבדק ב-2022-03-16.
↑  "International Court of Justice orders Russia to cease hostilities in Ukraine". The Globe and Mail (בCanadian English). 2022-03-16. נבדק ב-2024-10-12.
↑  Stephanie Van Den Berg, Russian no show at U.N. court hearing on Ukrainian 'genocide', רויטרס, ‏7 במרץ 2022
↑  "Ukraine crisis: Vladimir Putin address fact-checked". BBC News (באנגלית בריטית). 2022-02-22. ארכיון מ-2022-02-23. נבדק ב-2022-09-16.
15 ביולי

15 ביולי הוא היום ה-196 בשנה (197 בשנה מעוברת), בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 169 ימים.
אירועים היסטוריים ביום זה

756 – הפילגש הקיסרית הבכירה של קיסר שושלת טאנג בסין, שׂוַ'אן-דְזונְג, יאנג גויפיי, נרצחת בידי שומרי הראש שלה, יחד עם בנות משפחה אחרות, המאשימים אותן במעורבות במרד שמנהיג אן לושאן נגד הקיסרות
895 – הבוהמים, תחת הנהגתם של ספיטנב הראשון ושל ויטיסלב, נשבעים אמונים לארנולף מקרינתיה ברגנסבורג
1099 – מסע הצלב הראשון: חיילים נוצרים מסיימים כיבוש העיר ירושלים כולל כיבוש כנסיית הקבר הקדוש לאחר מצור ממושך וטובחים בתושבים היהודים והמוסלמים
1149 – כנסיית הקבר נחנכת מחדש לאחר שיפוץ מקיף
1244 – ירושלים נכבשה וחזרה לשליטה מוסלמית
1410 – קרב גרונוולד בין ממלכת פולין, הדוכסות הגדולה של ליטא ונסיכות מולדובה מצד אחד לבין מדינת המסדר הטווטוני מן הצד האחר. אבירי המסדר נחלו תבוסה קשה בקרב ועל פי הסכם טורון החזירו שטחים רבים לליטא ולפולין
1685 – ג'יימס סקוט, דוכס מונמות' מוצא להורג בגבעת מצודת לונדון
1789 – המרקיז דה לה פאייט מתמנה לראש המשמר הלאומי של פריז
1799 – קפטן פייר בושר מצבא צרפת מוצא בכפר רוזטה שבמצרים את אבן רוזטה
1823 – שרפה בבזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות כמעט ומחריבה אותה כליל
1945 – ניצולי השואה מבוכנוואלד מגיעים לארץ ישראל
1948 – יום הקרב על בארות יצחק
1958 – 5,000 נחתים אמריקאים נוחתים בביירות בלבנון כדי לסייע לממשלה הפרו-מערבית
1959 – מוקמת יחידת המחשב הראשונה בצה"ל, ממר"ם, מרכז מחשבים ומערכות מידע
1975 – תוכנית אפולו סויוז: חללית מתוכנית אפולוהאמריקאית וחללית מתוכנית סויוז הסובייטית ממריאות למטרת מפגש והתחברות בחלל
1986 – חנוכת המזרקה "אש ומים" מאת יעקב אגם בתל אביב-יפו
2007 – שמעון פרס מושבע כנשיא מדינת ישראל התשיעי בעקבות זכייתו בבחירות
2016 – ניסיון הפיכה של צבא טורקיה במדינה
2018 – צרפת מנצחת בגמר מונדיאל 2018 את קרואטיה בתוצאה 4–2
2020 – צה"ל מקים את "חיל הגנת הגבולות"
נולדו

1573 – איניגו ג'ונס, אדריכל (נפטר ב-1652)
1600 – יאן קוססירס, צייר פלמי (נפטר ב-1671)
1606 – רמברנדט, צייר (נפטר ב-1669)
1799 – רובן צ'פמן, מושל אלבמה ה-13 (נפטר ב-1882)
1848 – וילפרדו פארטו, כלכלן וסוציולוג איטלקי, חוק פארטו ותרשים פארטו, נקראים על שמו (נפטר ב-1923)
1892 – ולטר בנימין, מבקר ספרות וסופר (נפטר ב-1940)
1898 – מאיר תאומי, שחקן תיאטרון ביישוב היהודי בארץ ישראל (נרצח ב-1947)
1905 – דורותי פילדס, פזמונאית אמריקאית (נפטרה ב-1974)
1912 – קלמן יעקב מן, רופא ופעיל ציבור ישראלי, ממקימי בתי החולים "הדסה" בירושלים, ונשיא אגודת "יד שרה" (נפטר ב-1997)
1918 – ברטרם ברוקהאוז, פיזיקאי קנדי, חתן פרס נובל לפיזיקה (נפטר ב-2003)
1918 – ברנדה מילנר, נוירופסיכולוגית קנדית
1919 – איריס מרדוק, סופרת ופילוסופית אירית (נפטרה ב-1999)
1922 – לאון לדרמן, פיזיקאי אמריקאי ממוצא יהודי, חתן פרס נובל לפיזיקה (נפטר ב-2018)
1924 – דויד קוקס, סטטיסטיקאי בריטי (נפטר ב-2022)
1924 – מריאן ברנדוט, שחקנית ונדבנית שוודית, רעיית הנסיך זיגוארד
1930 – ז'אק דרידה, פילוסוף (נפטר ב-2004)
1931 – קלייב קאסלר, סופר אמריקאי, שעסק גם בארכאולוגיה ימית ובחשיפת כלי שיט טבועים (נפטר ב-2020)
1933 – ג'וליאן ברים, גיטריסט ונגן לאוטה (נפטר ב-2020)
1934 – אולג צלקוב, אמן נון-קונפורמיסטי רוסי (נפטר ב-2021)
1934 – הריסון ברטוויסל, מלחין אנגלי (נפטר ב-2022)
1935 – קן קרצ'בל, שחקן טלוויזיה אמריקאי (נפטר ב-2019)
1935 – דוד קליין, נגיד בנק ישראל השביעי (נפטר ב-2021)
1936 – לני רביץ, קומיקאי, שחקן ובמאי ישראלי-אמריקאי
1939 – אריה צידון, קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, מפקד חטיבת הצנחנים
1941 – רודולפו פוגוויל, סוציולוג וסופר ארגנטינאי (נפטר ב-2010)
1943 – ג'וסלין בל ברנל, אסטרופיזיקאית אירית, נשיאת החברה המלכותית לאסטרונומיה
1944 – קובי אושרת, מוזיקאי, מלחין ומעבד מוזיקלי ישראלי
1946 – צבי שיסל, שחקן, מפיק קולנוע וטלוויזיה, מפיק מוזיקלי ובמאי קולנוע ישראלי (נפטר ב-2021)
1946 – לינדה רונסטאדט, זמרת אמריקאית
1947 – דורון עמיר, אלוף-משנה בחיל הים, מפקד שייטת הצוללות (נהרג ב-2008)
1947 – יוכבד וינפלד, אמנית, מורה לאמנות ומפתחת תערוכות הפעלה חינוכיות לילדים
1949 – אחז בן ארי, עורך דין ישראלי
1949 – רפי הוכמן, איש ציבור שכיהן כראש עיריית אילת השישי
1952 – טרי אוקווין, שחקן אמריקאי
1953 – אמי רובינגר, סופר ילדים, מאייר, צייר וקריקטוריסט ישראלי (נפטר ב-2019)
1954 – בוריס פולק, קלע ישראלי
1954 – מריו קמפס, כדורגלן ארגנטינאי
1956 – איאן קרטיס, סולן, כותב, גיטריסט וקלידן להקת ג'וי דיוויז'ן (נפטר ב-1980)
1956 – ג'ו סטריאני, מוזיקאי אמריקאי
1961 – פורסט ויטאקר, שחקן קולנוע
1963 – יובל זמיר, שחקן, זמר, מדבב ובמאי תיאטרון ישראלי (נפטר ב-2011)
1965 – מרקו כרמל, יוצר קולנוע ישראלי
1965 – דפנה רכטר, שחקנית טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון וזמרת ישראלית
1966 – ירמי פינקוס, מאייר, קומיקסאי וסופר ישראלי
1971 – טליה פלד קינן, עיתונאית ומגישת טלוויזיה ישראלית
1976 – גילי שם-טוב, עיתונאית, שדרנית ומגישת חדשות וספורט ישראלית
1976 – דיאן קרוגר, שחקנית גרמנייה
1977 – ריי טורו, גיטריסט להקת My Chemical Romance, ניו ג'רזי
1977 – לאנה פרייה, שחקנית אמריקנית
1985 – תומר קאפון, שחקן טלוויזיה וקולנוע ישראלי
1989 – דייגו אוליסי, רוכב אופני כביש איטלקי
1990 – אולי אלכסנדר, מוזיקאי, זמר-יוצר, שחקן, ופעיל להט"ב אנגלי
1990 – דמיאן לילארד, שחקן כדורסל בליגת ה־NBA
1993 – ניב זילברברג, שחקן ישראלי
נפטרו

1015 – ולדימיר הגדול, נסיך קייב (נולד ב-958)
1274 – בונוונטורה הקדוש, פילוסוף ותאולוג איטלקי (נולד ב-1221)
1291 – רודולף הראשון, מלך גרמניה ומייסד שושלת הבסבורג בשלטון גרמניה (נולד ב-1218)
1299 – אריק השני, מלך נורווגיה (נולד ב-1268)
1406 – וילהלם האדיב, חבר בבית הבסבורג ודוכס אוסטריה (נולד ב--1370)
1445 – ג'ואן בופורט, המלכה הרעיה של ג'יימס הראשון (נולדה ב-1404)
1542 – ליזה דל ג'וקונדו, ככל הנראה האישה המצוירת במונה ליזה (נולדה ב-1479)
1571 – שימאזו טקאהיסה, דאימיו יפני מתקופת הסנגוקו (נולד ב-1514)
1685 – ג'יימס סקוט, דוכס מונמות' (נולד ב-1649)
1782 – פרינלי, זמר אופרה איטלקי (נולד ב-1705)
1904 – אנטון צ'כוב, מחזאי רוסי (נולד ב-1860)
1929 – הוגו פון הופמנסתאל, משורר, סופר ומחזאי אוסטרי (נולד ב-1874)
1940 – רוברט וודלו, האדם הגבוה בהיסטוריה (נולד ב-1918)
1948 – ג'ון פרשינג, מפקד חיל המשלוח האמריקני לאירופה במלחמת העולם הראשונה (נולד ב-1860)
1959 – ארנסט בלוך, מלחין יהודי-שווייצרי (נולד ב-1880)
1976 – פול גאליקו, סופר אמריקאי (נולד ב-1897)
1979 – גוסטבו דיאס אורדס, נשיא מקסיקו ה-49 (נולד ב-1911)
1997 – ג'אני ורסצ'ה, מעצב אופנה איטלקי (נולד ב-1946)
2001 – דב ינון, פרשן קול ישראל לעניינים ערביים וממייסדי ענף מצרים באמ"ן מחקר (נולד ב-1916)
2014 – קרלו ברגונצי, זמר אופרה איטלקי (נולד ב-1924)
2015 – יוסף קסטל, פוליטיקאי ואיש צבא ישראלי (נולד ב-1926)
2017 – מרטין לנדאו, שחקן (נולד ב-1928)
2017 – מרים מירזאח'אני, מתמטיקאית איראנית, זוכת מדליית פילדס לשנת 2014 (נולדה ב-1977)
2019 – פרגוס מילאר, פרופסור שהיה מופקד על קתדרת קאמדן להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת אוקספורד (נולד ב-1935)
2021 – יואל כהן, מגדולי המשפיעים בחסידות חב"ד (נולד ב-1930)
2021 – מוחמד נפאע, פוליטיקאי דרוזי-ישראלי (נולד ב-1940)
חגים ואירועים החלים ביום זה

בוטסואנה – יום הנשיא
ברוניי – יום הולדתו של הסולטאן
פלרמו, סיציליה – פסטיבל סנטה רוזליה
יפן – היום השלישי של אובון
14 ביולי – 16 ביולי
יולי
לוח אירועים שנתי
רמברנדט
ליזה דל ג'וקונדו
אנטון צ'כוב
אדם טאבור

| --- | --- |

 לידה:  1 באוגוסט 1947 (בן 77) בודפשט, הרפובליקה ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 השכלה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1971) 
 פרסים והוקרה:  Belletrist Award (2007)  פרס אטילה יוז'ף (2009) 
 
אדם טאבור (בהונגרית: Tábor Ádám; נולד ב-1 באוגוסט 1947, בודפשט) הוא סופר, משורר, עורך, מבקר יהודי-הונגרי. זוכה פרס אטילה יוז'ף (2009)  (הפרס הספרותי הגבוה ביותר בהונגריה). אחותו היא המשוררת אסתר טאבור.
ביוגרפיה

אדם טאבור הוא בנם של הפילוסוף בלה טאבור (1907–1992) והמתרגמת שטפניה מאנדי (1918–2001).
הוא החל את עבודתו בתחום הכתיבה בשנת 1962. בין השנים 1963–1965 היה העורך הספרותי של כתב העת אטווש דיאק (Eötvös Diák). בין השנים 1966–1971 היה סטודנט להיסטוריה ולהונגרית באוניברסיטת אטווש לוראנד. משנת 1971 עבד במשך 10 שנים במרכז המחקר הפדגוגי להשכלה גבוהה. בין השנים 1980-1985 היה עורך ספרותי בכתב העת "נשימה" (Lélegzet) וערך שתי אנתולוגיות (1985, 1987). בין השנים 1981-1984 היה איש הקשר הבינלאומי של בית ההוצאה לאור ההונגרי אירופה (Európa Könyvkiadó). בין השנים 1984–1991 היה עמית מערכת ב- Analecta Linguistica. בשנת 1985 היה חבר מייסד בחוג הידידות ארלאי אישטוואן. בין השנים 1992-2010 היה קצין העיתונות הראשי בלשכת ראש העיר של בודפשט ועורך הסדרות ב"ספרי נשימה" (Lélegzet Könyvek).
טאבור כותב עד היום מאמרים, מחקרים ושירים. שיריו החדשים הם בסימן התקופה ועוסקים בענייני היום-יום.
כתביו

דנמרק (שירים, 1982)
מט-הרקליטוס (שירים, 1991)
גן הסנוורים (שירים, 1994)
התרבות הבלתי צפויה. מאמרים על ספרות ואמנות נאו-אוונגרדית הונגרית; 1997
בית הספינה (שירים, 2001)
רוח ושירה. מאמרים בנושא חשיבה קיומית וליריקה הונגרית מודרנית; קליגרם, ברטיסלבה, 2007
בית ההוריקן. שירים חדשים ונבחרים; קליגרם, ברטיסלבה, 2009
פרסים

פרס בלה פסטור (1970)
מלגת MTA-סורוס (1986)
מלגת NKA (1999)
פרס הסופר (2007)
פרס אטילה יוז'ף (2009)
לקריאה נוספת

סוכנות הידיעות ההונגרית: מי מיהו? 2009.
מיהו מי בספרות ההונגרית? בודפשט, 1999 ISBN 9-638157-91-7
מיהו מי בספרות ההונגרית? מאגרי ספרים מסת"ב 963-8607-10-6
בית הקברות הצבאי בקריית ענבים

| --- | --- |

בית הקברות, 2010
 פרטי בית הקברות
 סוג:  בית קברות צבאי
 תאריך הקמה:  1922
 
 קואורדינטות:  31°48′44″N 35°07′27″E﻿ / ﻿31.8123°N 35.1243°E﻿ / 31.8123; 35.1243
  (למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית הקברות הצבאי בקריית ענבים(למפת הרי ירושלים רגילה) בית הקברות הצבאי בקריית ענבים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הקברות הצבאי בקריית ענבים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הקברות הצבאי בקריית ענבים
 
מראה האנדרטה
בית הקברות הצבאי בקיבוץ קריית ענבים, ממערב לירושלים, הוא בית קברות היסטורי של מלחמת העצמאות. הוקם בתרפ"ב 1922 על ידי קבוצת קריית ענבים, ונקברו בו משנותיה הראשונות חלוצים, חברי הקבוצה וילדיהם. משנת תש"ח 1947–1948, נטמנו בו חללי ארגון ההגנה, הפלמ"ח וצה"ל אשר נהרגו בקרבות על פריצת הדרך לירושלים; וכן, חברי הקיבוץ, ובניו אשר נהרגו בעת שירותם הצבאי ובמלחמות ישראל. באתר בית הקברות ניצבת האנדרטה לחללי חטיבת הראל של הפלמ"ח במלחמת העצמאות.
רקע

קיבוץ קריית ענבים נוסד בשנת תר"ף 1920 על אם הדרך לירושלים. בראשית מלחמת העצמאות הוא היה לבסיס עבור לוחמי חטיבת הראל של הפלמ"ח, אשר לחמו בקרבות הקשים במבואות המערביים של ירושלים הנצורה, ונאבקו על שמירת הגישה אליה מן השפלה פתוחה למעבר אנשים ואספקה. אנשי הראל לחמו במבואות ירושלים מפרוץ מלחמת העצמאות בנובמבר 1947 ועד תחילת ההפוגה השנייה ביולי 1948 – במבצע נחשון, מבצע הראל ומבצע מכבי, וכן במבצע יבוסי במאי 1948 בירושלים גופה ומצפון לה. החטיבה השתתפה גם במבצע דני (יולי 1948) ומבצע ההר (אוקטובר 1948). כמו כן היא לחמה במבצע חורב בחזית הדרום (דצמבר 1948–ינואר 1949).
במלחמת העצמאות נהרגו 418 מחיילי חטיבת הראל. מרביתם נהרגו בקרבות על הדרך לירושלים ובירושלים עצמה.
בית הקברות

בית הקברות הוקם בתוך ערוצו של גיא היורד אל הקיבוץ מכיוונה של גבעת הראדאר (שהיום בנוי עליה היישוב הר אדר). על כן, נבנתה בו תעלה מדופנת מיוחדת לשם ניקוז הזרימה הטבעית של מים במורד הערוץ אל מחוץ לשטח בית הקברות.
הוא שוכן בפאה הצפון-מזרחית של קיבוץ קריית ענבים, ממערב לחלקות הקבורה של בית הקברות האזרחי שלו ובצמוד להן. החלקות הצבאיות והאזרחיות מהוות למעשה מתחם אחד, המהווה ביטוי לשילוב ולקרבה שהתקיימו בין חיילים ואזרחים מאז הקמת קיבוץ קריית ענבים, ושיאם במלחמת העצמאות.
שלוש חלקות הקבורה במתחם בית הקברות מוקפות בעצים וצמחייה האופייניים לסביבת הרי יהודה. בחלקה שבמרכז בית הקברות טמונים רוב החללים שנקברו בו. בצמוד לה ממזרח הוקמה הרחבה המשמשת לטקסי הזיכרון ולהנחת זרים במקום. חלקה שנייה ובה 17 קברים ממוקמת על מדרגה בגדתו המערבית של הערוץ. החלקה השלישית, שהיא הסמוכה ביותר לחלקות האזרחיות של הקיבוץ, היא מקום מנוחתם של חברי קיבוץ קריית ענבים ובניו שנהרגו בעת שירותם הצבאי ובמלחמות ישראל.
קבורת אנשי הגנה ופלמ"ח בבית הקברות החלה לאחר הכרזת כ"ט בנובמבר 1947 תש"ח, כאשר הוחמר המצב הביטחוני במבואות ירושלים, עד לרגיעה בחודש אוקטובר 1948. טמונים בו גם כמה מאנשי חטיבת עציוני, אשר הגנה על ירושלים העיר. הקברים הרבים נחצבו בהתאם לאירועים בקרקע הסלעית, בידיהם של חברי קיבוץ קריית ענבים בתוספת סיוע של מתנדבים מבוגרים מיחידת הגמלאים של הפלמ"ח. חלק מן החללים שנטמנו תחילה בבית הקברות הועברו מאוחר יותר לקבורה בבתי קברות אחרים, לבקשת בני משפחותיהם. טמונים בבית הקברות 154 חללי צה"ל; מחציתם היו בני עשרים או פחות במותם. בית הקברות במתכונתו הקבועה מתוחזק על ידי המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון.
בשנת 2006 העלתה חקירת היחידה לאיתור נעדרים בצה"ל, כי בבית הקברות נמצא קברו של לוחם חטיבת הראל מרדכי פרנקו, שנהרג בקרב בהר ציון ב-18 במאי 1948 ונחשב מאז לחלל שמקום קבורתו לא נודע. חדשים מספר לאחר שאותר קברו, ביום השנה ה-59 לנפילתו, נערך בבית הקברות טקס גילוי המצבה לזכרו.
האנדרטה

בקצהו הצפוני של בית הקברות, במעלה הגיא, הוקמה אנדרטה לזכרם של נופלי חטיבת הראל של הפלמ"ח במלחמת העצמאות. האנדרטה היא מגדל בצורה של רובה, שבראשו מוצג סמל הפלמ"ח משני צדדיו לוחות עם שמות המבצעים בהם השתתפה החטיבה ומעליו שם החטיבה. בתחתית המגדל מצוי חדר הנצחה (הנעול בדרך כלל). בחזיתה של האנדרטה, מעל פתחו של חדר ההנצחה, נחקקה כתובת זו:
"ללוחמי פלמ"ח הראל שחרפו נפשם למות למען ירושלים יהודה והנגב במלחמת שחרור ישראל"
על חזית האנדרטה, משני צדדיו של הפתח לחדר ההנצחה, נחקק הסמל של חרב שזורה בענף זית (סמל זה מוכר כיום כסיכת מ"מ).
האנדרטה תוכננה על ידי האמן מנחם שמי; בנו אהרן (ג'ימי) שמי, מלוחמי חטיבת הראל, נהרג במשלט המשותף ונטמן בבית הקברות. האנדרטה נחנכה בשנת 1951.
האנדרטה נועדה להידמות לאנדרטת האריה השואג שבתל חי, כזכר לכך שראשוני המתיישבים בקריית ענבים היו תלמידיו של טרומפלדור. שמי ראה בהקמת האנדרטה מילוי צוואה של בנו, לאחר ששמע מאחד מן הלוחמים שהוא התכוון טרם נפילתו לבקש ממנו ליצור אנדרטה לזכר הנופלים.
בכניסה לבית הקברות נקבעו בשנות התשעים (במסגרת הקמת פארק יצחק רבין במבואות ירושלים) שלטים המתארים את הקמתו ואת הקמת האנדרטה לנופלי חטיבת הראל (ראו תמונות להלן).
הכניסה לבית הקברות
חלקת חברי הקיבוץ
החלקה המערבית
מראה בית הקברות מהאנדרטה
התעלה שנבנתה לאיסוף מי הגשמים הזורמים במורד הערוץ בו שוכן בית הקברות
שילוט בכניסה לבית הקברות
שילוט בכניסה לבית הקברות
שילוט בכניסה לבית הקברות
פסל הצבי בכניסה לבית הקברות
ראו גם

גן חטיבת פלמ"ח הראל
בתי הקברות הצבאיים של מדינת ישראל
אתר ההנצחה לגדוד החמישי של פלמ"ח-הראל
לקריאה נוספת

מנחם שמי (עורך), חברים מספרים על ג'ימי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב תשי"ג.
אביבה אופז (עורכת ומהדירה), ספר החיים, יומנה של קבוצת קריית ענבים תר"ף-תרפ"ט, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשס"ב 2001.
יעל ויילר ישראל, 'ספר החיים של קריית-ענבים', קתדרה, 114, טבת תשס"ה, עמ' 149–159.
יעל ויילר ישראל, 'חבורתיות של חברי קיבוץ ולוחמים – הפלמ"ח בקרית-ענבים תש"ח', מפנה, 53, אייר תשס"ז אפריל 2007, עמ' 61–65.
אלי שילר, "בית הקברות הצבאי בקרית ענבים", בתוך: אלי שילר וגבריאל ברקאי (עורכים), 'ובדמם הבוקר יעלה': זיכרון והנצחה בישראל, אריאל, 171–172, ירושלים: הוצאת אריאל, אוקטובר 2005 – תשרי תשס"ו, עמ' 95–106.
הערות שוליים

↑  הנתון נכון לחודש נובמבר 2024.
↑  על שלט בכניסה לבית הקברות נרשם כי קבורים בו 138 חללים, אך בבית הקברות מצויים 153 קברים צבאיים, ובכללם קברי בני הקיבוץ שנהרגו בשירותם הצבאי.
↑  שמי מציין זאת במפורש בדברי הסיכום לספר "חברים מספרים על ג'ימי"
הכניסה לבית הקברות
האנדרטה
בית הכנסת מאלה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  קרלה 
 מדינה:  אינדיאה
 זרם:  יהדות אורתודוקסית
 נוסח תפילה:  ספרדי
 
 קואורדינטות:  10°10′47″N 76°12′35″E﻿ / ﻿10.1797°N 76.2097°E﻿ / 10.1797; 76.2097
 he
 
בית הכנסת מאלה הוא בית הכנסת העתיק ביותר בהודו והוא נבנה על ידי יהודי קוצ'ין בקרלה. בית הכנסת ממוקם במאלה, עיירה קטנה ברובע תריסור שבמדינת קרלה שבדרום הודו.
בית הכנסת של מאלה נמצא כעת בבעלות ה"Mala Panchayat" ומנוהל על ידה. בשנים 1954-1955, עקב עליית הקהילה היהודית במלאבר מקרלה לישראל, העבירה הקהילה את בית הכנסת מאלה ואת בית העלמין היהודי המשויך למאלה לשמירה. כיום בית הכנסת לא פעיל [דרוש מקור].