stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס
ביוגרפיה > ילדותו

קונסטנטינוס, יליד שנת 905, היה בנם של הקיסר לאון השישי הפילוסוף ושל הפילגש שלו זואי קרבונופסינה. לקיסר לא היו בנים אחרים ולכן נשא את זואי לאישה. אלו היו נישואים רביעיים שלו תוך הפרת כללי הכנסייה האורתודוקסית של קונסטנטינופול (אז ביזנטית) וגם תוך הפרת קודקס החוקים שהוא עצמו יזם, לפיהם אסור היה לקיים יותר משתי מערכות נישואים עוקבות. בעיני הכנסייה הנישואים הראשונים נחשבים "קדושים". אחרי מות האישה הראשונה, מאשרים נישואים שניים על מנת להבטיח את המשכיות המשפחה. אולם נישואים שלישיים וקל וחומר רביעיים נחשבים מעשי ניאוף מגונים והילדים הנולדים מקשרים אלה נחשבים מבחינת הכנסייה לממזרים. בלידתו גם קונסטנטינוס נחשב לילד שנולד מחוץ לחוק.
לקח שנה לקיסר לאון כדי לכפות את הכרת הלגיטימיות של הילד, מהלך שלווה בהתפטרות הפטריארך של קונסטנטינופול, ניקולאוס הראשון מיסטיקוס, והחלפתו על ידי אותימיוס הראשון סינקלוס (אפתימיוס) שהסכים להעניק לקיסר את הפטור הדרוש כדי להתחתן עם זואי ולהפוך את ילדם ללגיטימי.
ב-9 ביוני 911 החליט לאון השישי לצרף את בנו הקטן כשותף לכתר.
קונסטנטינוס כונה "פורפירוגנטוס" ("נולד לארגמן"). משמעות כינוי זה הייתה שנולד בתוך משפחת הקיסר - להבדיל ממנהגי קיסרי רומא שחלקם לא השתייכו בלידתם למשפחת המלוכה. הכינוי נועד להדגיש את הלגיטימיות של מעמד הבן כיורש. הארגמן היה צבע לבגדים נדיר ויקר ששימש לפעמים באופן אקסקלוסיבי את הקיסרים. בארמון הגדול של הקיסרים בקונסטנטינופול היה קיים חדר שכולו מכוסה בפורפיר ארגמני והוא שימש את נשות הקיסרים כחדר לידה.
אחרי מותו של לאון ב-11 במאי 912, ירש אותו אחיו, אלכסנדר. זמן קצר לפני מותו ב-913 אישר אלכסנדר את היותו של קונסטנטינוס בן ה-7, יורש העצר, אולם הקים מועצת עוצרות בת שבעה חברים בראשות הפטריארך ניקולאוס (אותו החזיר בינתיים לתפקידו), תוך הרחקת אמו זואי, בניגוד מוחלט לנהוג. עם חברי המועצה נמנו יואנס אלאדס, סטפאנוס (בן קאלומריה), ה"רקטור" יואנס לאזאנס, אדם בשם אותימיוס ושני מקורבים לקיסר אלכסנדר, בסיליצס וגבריאלופולוס. אחרי מות אלכסנדר, עמדה האימפריה הנחלשת והשבירה בניסיון ההפיכה של קונסטנטינוס דוקאס, והפטריארך ניקולאוס תפס מעמד דומיננטי במועצת העוצרות.
הפטריארך נאלץ לעשות שלום עם הצאר סימאון של בולגריה, בו הכיר בעל כורחו כקיסר של הבולגרים.
ויתור זה, שהיה מאוס בעיני העם, איפשר לקיסרית האם זואי להדיח את הפטריארך ניקולאוס ממועצת העוצרות. אולם גם לה לא התמזל המזל מול הבולגרים, שהביסו בשנת 917 את התומך העיקרי שלה, הגנרל לאון פוקאס הזקן. בשנת 919 היא הוחלפה במועצת העוצרות על ידי האדמירל רומנוס לקפנוס שהשיא את בתו, הלנה לקאפנה עם יורש העצר קונסטנטינוס. רומנוס ניצל את ייחוסו כדי להתמנות במאי 919 לבסילאופאטור, בספטמבר 920 כ"קיסר" ובסופו של דבר בדצמבר 920 לקבל מעמד של קיסר שותף. כך זמן קצר לפני הגעתו לבגרות, הואפל מעמדו של קונסטנטינוס על ידי קיסר שותף בוגר.
ביוגרפיה > בצל חמיו וגיסיו

לקונסטנטינוס היו נעורים עצובים בגלל מראהו, טבעו השתקני ודחיקתו למקום השלישי בעדיפות לירושה, אחרי כריסטופורוס לקפנוס, בנו הבכור של רומנוס לקפנוס. עם זאת הוא הצטיין באינטליגנציה גבוהה ובהתעניינות בתחומים רבים והקדיש זמן רב באותה תקופה ללימוד כללי הטקסים של החצר.
רומנוס נשאר בשלטון עד שנת 944 כשהודח על ידי שני בניו, הקיסרים השותפים סטפאנוס לקפנוס וקונסטנטינוס לקפנוס. הקיסר המודח רומנוס נשלח בשנותיו האחרונות לחיות כנזיר בגלות באי פרוטה, ומת ב-15 ביוני 948.
ביוגרפיה > שלטונו בפועל

בעזרת אשתו, הצליח קונסטנטינוס השביעי להרחיק מהשלטון את שני גיסיו, וב-27 בינואר 945, בגיל 39, נשאר קיסר יחיד, אחרי שנים רבות של חיים בצלם של אחרים.
כעבור חדשים אחדים הוא הכתיר את בנו רומנוס השני כקיסר שותף.
מכיוון שלא היה רגיל להנהיג, קונסטנטינוס העדיף להקדיש את רוב מרצו וזמנו לעיסוקים אינטלקטואליים והשאיר את ניהול האימפריה לפקידים בכירים, לגנרלים ולאשתו הנמרצת, הלנה לקאפנה.
בשנת 947 הורה להחזיר מיידית את כל האדמות שנגזלו מהאיכרים, ללא פיצוי. לקראת סוף שלטונו, מצבם של האיכרים, שהיוו הבסיס לכוחה הכלכלי והצבאי של האימפריה, היה טוב בהרבה משהיה מאה שנה קודם לכן.
ב-949 שיגר קונסטנטינוס צי חדש שכלל 100 ספינות (20 מסוג דרומון, 64 - כלנדיה ו 10 גלרות) נגד בסיס הפיראטים הערבים בכרתים, אך בדומה לניסיון אביו לכבוש את האי ב-911, גם מבצע זה נחל כישלון.
בגבול המזרחי ההליכים הצבאים זכו ביותר הצלחה, אם כי לסירוגין. ב-949 כבשו הביזנטים את גרמניקאה, ניצחו פעמים חוזרות את צבאות האויבים ובשנת 952 חצו את הפרת העילי. אולם ב-953 האמיר החמדאנים סיף א-דאולה כבש מחדש את גרמניקאה וחדר לשטחי האימפריה. לבסוף השטחים במזרח הוחזרו לביזנטים עקב ניצחונו של ניקפורוס השני פוקאס, שבשנת 958 כבש את חדת בצפון סוריה, וגם עקב ניצחונו של יואנס צימיסקס, שכבש את סמוסאטה בצפון מסופוטמיה. צי ערבי הושמד על ידי אש יוונית בשנת 957. בהיסטוריה הביזנטית היה קונסטנטינוס השביעי הראשון שהיו לו הצלחות בניסיונות לכבוש בחזרה מחוזות שנפלו בידי הערבים.
קונסטנטינוס ניהל קשרים דיפלומטיים פעילים עם חצרות מלכותיות זרות, לרבות עם הח'ליפה האומיי בקורדובה, עבד א-רחמן השלישי ועם אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בסתיו 957 הוא קיבל את ביקורה של אולגה, נסיכת קייב, העוצרת של רוס של קייב. סיבות אותו ביקור נשארו עלומות. היא הוטבלה באותה ההזדמנות בשם הנוצרי הלנה וחיפשה מיסיונרים נוצרים שיטיפו לעמה להתנצר.
לפי האגדה התאהב קונסטנטינוס באולגה, אך היא ידעה איך להתחמק על ידי כך שביקשה ממנו להיות הסנדק שלה. כשהוטבלה היא אף אמרה מפורשות שזה לא מן הראוי שסנדק ייקח לאישה את בת סנדקותו.
קונסטנטינוס השביעי נפטר בקונסטנטינופול ממחלה בנובמבר 959 ואת מקומו ירש בנו רומנוס השני. היו שמועות כי הוא הורעל על ידי בנו או על ידי כלתו, תאופנו.
ביוגרפיה > פעילותו הספרותית

קונסטנטינוס השביעי נודע בכישוריו כמלומד וסופר. הוא כתב או הזמין שיכתבו בשבילו את הספרים:
גאופוניקה (ביוונית: Τὰ γεοπονικά, "על חקלאות") – חיבור אגרונומי שהחומר עבורו נאסף עבור קונסטנטינוס.
"על הטקסים המלכותיים" (De Ceremoniis) (ביוונית: Περί τῆς Βασιλείου Τάξεως), המתאר את טקסי החצר למיניהם (אותם הציג גם ליוטפרנד מקרמונה (אנ'), אך באור יותר שלילי).
"על ניהול האימפריה" (De Administrando Imperio), הנושא ביוונית את הכותרת "לבני רומנוס" (ביוונית: Προς τον ίδιον υιόν Ρωμανόν), שבו נתן עצות לבנו רומנוס לגבי ניהולה הפנימי של האימפריה ומסע מלחמה באויבים מבחוץ. החיבור משלב שניים מחיבוריו המוקדמים יותר של קונסטנטינוס: "על שלטון המדינה והאומות השונות" (Περὶ Διοικήσεως τοῦ Κράτους βιβλίον καὶ τῶν διαφόρων Ἐθνῶν), העוסק בעמים שנמצאו בשכנות לאימפריה הביזנטית, ובהם ההונגרים, הפצ'נגים, הרוס של קייב, הסלאבים הדרומיים (אנ'), הערבים, הלומברדים, הארמנים והגאורגים; ו"על התמות של המזרח והמערב" (Περὶ θεμάτων Ἀνατολῆς καὶ Δύσεως), הידוע בשמו הלטיני De Thematibus, העוסק באירועים מאוחרים שהתרחשו במחוזות האימפריאליים (אנ'). לשילוב זה נוספו הדרכותיו הפוליטיות של קונסטנטינוס עצמו לבנו רומנוס.
ספר תולדות האימפריה, שבו סיפר על האירועים שקרו אחרי מות הכרוניקן תאופאנס המודה ב-817.
"קטעי היסטוריה" (Excerpta Historica) - אוסף קטעים מכתבי היסטוריונים עתיקים שרובם אבדו עד ימינו, ב-4 כרכים (1. De legationibus‏ 2. De virtutibus et vitiis‏ 3. De insidiis‏ 4. De sententiis).
עם ספרי ההיסטוריה שלו נמנה גם ספר הלל על שלטונו והישגיו של סבו, בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, חיי בסיליוס (Vita Basilii) (ביוונית: Βίος Βασιλείου). אלו ספרים השופעים תובנות ומידע מסקרן עבור היסטוריונים, סוציולוגים ואנתרופולוגים, כולל לגבי העמים השכנים של האימפריה הביזנטית והם מאירים תובנות מאלפות על הקיסר עצמו.
בספרו "היסטוריה קצרה של האימפריה הביזנטית" (1997), ההיסטוריון הבריטי ג'ון ג'וליוס נורוויץ' (אנ') התייחס לקונסטנטינוס השביעי "הקיסר המלומד".
הוא היה, מספרים, אספן מושבע - לא רק של ספרים וכתבי יד, אלא גם של חפצי אמנות מכל הסוגים; דבר ראוי לציון לאדם במעמדו, נראה שהיה גם צייר מצוין. היה הנדיב שבפטרונים - כלפי סופרים ומלומדים, כלפי אמנים ואומנים. וסוף-סוף, הוא היה גם קיסר מצוין: איש ניהול מוכשר, מסור וחרוץ ובעל השראה בבחירת אנשים, שמינוייו בתפקידים צבאיים, ימיים, כנסייתיים, מנהליים ואקדמיים היו, כך מתברר, גם מוצלחים ומקוריים. עשה רבות לעידוד ההשכלה הגבוהה והביע עניין מיוחד בניהול מערכת המשפט.
משפחתו

הקיסר קונסטנטינוס השביעי היה נשוי להלנה לקפנה, בתו של הקיסר רומנוס הראשון. לזוג נולדו מספר ילדים, ביניהם:
לאון - נפטר צעיר
רומנוס השני, קיסר
זואה - נשלחה למנזר
תאודורה - הייתה לאשתו של הקיסר יוחנן צימיסקס (יואניס צימיסקיס)
אגאתה - נשלחה למנזר
תאופאנו - נשלחה למנזר
אנה - נשלחה למנזר
לקריאה נוספת

Kazhdan, Alexander . The Oxford Dictionary of Byzantium. Oxford University Press 1991.
Runciman, Steven . The Emperor Romanus Lecapenus and his Reign Cambridge: University Press.1990 ISBN 0-521-35722-5.
Toynbee, Arnold. Constantine Porphyrogenitus and his world. Oxford.1973 ISBN 0-19-215253-X.
פסל ראש של קונסטנטינוס השביעי
קונסטנטינוס האפריקאי

| --- | --- |

קונסטנטינוס האפריקאי בוחן שתן של מטופלים
 לידה:  בין 1010 ל-1020 קרתגו או קירואן
 פטירה:  22 בדצמבר 1087 מונטה קאסינו באיטליה
 פעילות בולטת:  תרגום כתביהם של הרופאים הערבים הבולטים ללטינית
 השקפה דתית:  נצרות קתולית
קוֹנְסְטַנְטִינוֹס הָאַפְרִיקָאִי (בלטינית: Constantinus Africanus; בין 1010 ל-1020 – 22 בדצמבר 1087) היה רופא שחי במאה ה-11. בחלק הראשון של חייו שהה באיפריקיה והשאר באיטליה. הוא הגיע לראשונה לאיטליה לעיירת החוף סלרנו, משכנה של אסכולת סלרנו, שם עבודתו משכה תשומת לב מצד השליטים הלומברדים והנורמנים המקומיים. קונסטנטינוס הפך אז לנזיר בנדיקטיני, שחי את העשורים האחרונים לחייו במנזר מונטה קאסינו.
באיטליה חיבר קונסטנטינוס את האופוס העצום שלו, המורכב ברובו מתרגומים ממקורות ערביים. הוא תרגם ללטינית ספרים של המומחים הגדולים של הרפואה הערבית: אל ראזי, איבן עמראן (אנ'), יצחק בן שלמה הישראלי ואיבן אל-ג'זאר (אנ'); תרגומים אלו נמצאים היום בספריות באיטליה, גרמניה, צרפת, בלגיה ואנגליה. הם שימשו כספרי לימוד מימי הביניים ועד המאה השבע עשרה.
הביוגרפים של קונסטנטינוס

הנזיר פטרוס דיאקונוס (אנ') בן המאה ה-12 הוא ההיסטוריון הראשון שכתב ביוגרפיה של קונסטנטינוס. הוא ציין כי קונסטנטינוס היה סרצני, המונח הצרפתי-איטלקי של ימי הביניים למוסלמי מצפון אפריקה. לפי פטרוס, קונסטנטינוס עבר דרך בבל, הודו ואתיופיה, שם התוודע למדעים, לפני שהגיע למונטה קאסינו כפליט מעמיתים בקרתגו שקנאו בידע שלו. עם זאת, כמה היסטוריונים מטילים ספק בתיאור האגדי של פטרוס של קונסטנטינוס. ובכל זאת, היסטוריונים מאוחרים יותר כמו סלווטורה דה רנצי (אנ') ושארל דרמברג (אנ'), אוצר הספרייה הלאומית של צרפת בפריז, ולוסיין לקלרק (אנ'), מחבר ההיסטוריה של הרפואה הערבית, הסתמכו על תיאור זה. הגרמני מוריץ שטיינשיידר (Moritz Steinscheider) כתב ספר המוקדש לקונסטנטינוס, אשר הודפס בברלין ב-1865. היסטוריון הרפואה הגרמני קרל זודהוף (אנ') יצר את התזה הברברית-אסלאמית שלו לאחר שגילה מסמכים חדשים וחשובים הנוגעים לחייו ודתו של קונסטנטינוס בכפר לה טרינטה דלה קאווה (אנ'), אותם פרסם בכתב העת Archeion ב-1922.
הגירה לאיטליה

לפי קרל זודהוף, קונסטנטינוס היגר תחילה לאיטליה כסוחר (mercator) בסיציליה, עבר לסלרנו, שם נקרא קונסטנטינוס סיקולוס. מכיוון שקונסטנטינוס לא דיבר איטלקית, רופא צפון אפריקאי בשם עבאס מקוריאט, מאי השוכן ליד העיר מהדיה באיפריקיה (תוניסיה של ימינו), הפך למתורגמן שלו. כשהוא סובל ממחלה, מצא מקלט אצל גוסולף, אחיו של המלך, שם ציין כי עבאס לא ביקש את בקבוק השתן הרגיל, והרופא שבא לבדוק אותו היה חסר ניסיון. לאחר שביקש לשווא לראות ספרים איטלקיים טובים על רפואה, הוא הגיע למסקנה שהרפואה באיטליה מוגבלת לידע מעשי פשוט. כבר עם ידע כללי נרחב, קונסטנטינוס גילה את מטרתו בחיים.
לאחר שהחלים, חזר קונסטנטינוס לקרתגו באיפריקיה, ועסק ברפואה במשך שלוש שנים, אסף ספרי רפואה רבים, ואז חזר לדרום איטליה עם אוצרו. בדרך לסלרנו הוא עבר בחוף לוקאניה בספינה, שם צפונית למפרץ פוליקסטרו (אנ') גרמה סערה לנזק לכמה מכתבי היד, כולל שלושת החלקים הראשונים של ספריו של עלי בן עבאס אל-אחוואזי (אנ'), שאבדו. בהגיעו לסלרנו עם מה שנשאר מהספרים, התנצר קונסטנטינוס, ולאחר מכן עבר למונטה קאסינו, שם עבד כמתורגמן. התיאור של זודהוף מסתיים באירוע הזה.
אלו הם החלקים שהושאלו ותורגמו מילה במילה ממחקרו של קרל זודהוף, מדען שהיה לו ידע מעמיק בהיסטוריה והיה ידוע במחקר אמין. אף על פי שהיה סוחר, קונסטנטינוס למד, וזה לא מפתיע כי החינוך במסגד הגדול של זייטונה (אנ') בתוניס ובבתים של מדענים היה פתוח לכל. הסחר בין צפון אפריקה לאיטליה שגשג, ולא פסק בזמנים קשים. לצפון אפריקה היו משרדים במקומות שונים בסיציליה הנוצרית ובדרום איטליה עצמה, כולל בארי, טאראנטו, אגריפוליס ובזיליקטה.
צפון אפריקה ייצאה שמן זית, שעווה, עור, צמר ונגזרות, וייבאה חיטה בשנות רעב, והאסלאם לא אסר על סחר עם מדינות נוצריות.
ספרים שהביא איתו

קונסטנטינוס הגיע למונטה קאסינו והביא איתו את כתבי היד של הרפואה שלקח מתוניס. הם כוללים יצירות של אל בגדדי איש קירואן:
הספרים הקירואנים
ספר המלנכוליה של איבן עמראן (אנ').
ספר משטר הדופק, השתן והמזון של יצחק בן שלמה הישראלי.
הספר "זאד אל מוסאפיר" (ויאטיקום) של איבן אל-ג'זאר (אנ').
ספרי בגדאדי
הספר "אל הווי" של אבו בכר אל ראזי
הספר "אל קמיל" של עלי בן עבאס אל-אחוואזי (אנ'), לפחות בחלקו. קונסטנטינוס תרגם את עשרת הספרים הראשונים (על תורת הרפואה), אך התרגום שלו לעשרת הספרים השניים (על פרקטיקה) לא שרד לחלוטין. (אותו ספר תורגם מחדש במאה השתים עשרה על ידי סטפן מאנטיוכיה (אנ'), שביטל במחי יד את תרגומו של קונסטנטינוס.)
מהדורות של הספרים של קונסטנטינוס

יצירותיו של קונסטנטינוס זמינות ביותר בשתי מהדורות מודפסות מהמאה השש עשרה, מהדורת ליון מ-1515 ומהדורת בזל מ-1536. (שתי המהדורות זמינות באופן מקוון). במהדורת בזל חסרים חלק מהחומרים המוקדמים של קונסטנטין, אך מארק ג'ורדן מציין שאף שהמהדורות של בזל וליון הן בעייתיות, ועברו ריטוש הומניסטי כלשהו, ייתכן שהמהדורה של בזל אמינה יותר. חוקרים מודרניים של תולדות הרפואה, לעומת זאת, נטו להתייחס למהדורת ליון.
מהדורה עדכנית ומלומדת של De Coitu היא Constantini Liber de coitu = El tratado de andrología de Constantino el Africano (סאנטיאגו דה קומפוסטלה, Secretariado de Publicaciones de la Universidad de Santiago‏, 1983) עם תרגום ספרדי נלווה.
ה-Isagoge of Johannitius, שאולי תרגם קונסטנטינוס (הייחוס שנוי במחלוקת), נערך על ידי גרגור מוראך (Gregor Maurach) (1978). מהדורה זו מעולם לא נועדה להיות סופית, והיא זכתה לכמה ביקורת ותיקונים, בעיקר מאת אורסולה וייסר (Ursula Weisser).
אגדת קונסטנטינוס

בהקדמתו לעבודות המלאות של אמברואז פרה, כתב דוקטור ז'וזף-פרנסואה מאלגני (אנ'): "קונסטנטינוס נולד בקרתגו ונשבה ברצון נלהב ללמוד את כל המדעים הוא נסע לבבל, למד דקדוק, לוגיקה, פיזיקה (רפואה), גאומטריה, חשבון, מתמטיקה, אסטרונומיה, ניקוד ומוזיקה. לאחר שמיצה את כל מדעי הכשדים, הערבים והפרסים נסע להודו, חקר את מדעני ארץ זו, חזר ממצרים שם השלים את לימודיו הארוכים ואחרי ארבעה עשורים של נסיעות ועבודה, הוא חזר לעיר הולדתו. אבל הנדירות ורוחב הידע שלו הפחידו את בני ארצו, הוא נחשב בעיניהם כמכשף והם גירשו אותו. לקונסטנטינוס נודע בזמן, והוא ברח ושט לסלרנו שם נשאר זמן מה חבוי מתחת מלבושים של קבצן. אחיו של מלך בבל שעבר בעיר זו, זיהה אותו והציג אותו בפני רובר גיסקאר המפורסם, שהפך אותו למזכירו הראשון. אבל יותר מלהוט לנוח מאשר לקבל כיבודים הוא עזב את חצר המלוכה ופרש למונטה קאסינו, שם בילה את שארית חייו בתרגום ספרי רפואה שונים מערבית ללטינית".
הערות שוליים

↑  Vera von Falkenhausen, COSTANTINO Africano
↑  "Salerno, the Mother of European Medical Schools and Father of Constantine the African, Trotula, and Roger of Salerno".
↑  Guerrero-Peral, Á. L.; de Frutos González, V. (2013). "Constantine the African: the revival of neurology in medieval Europe" (PDF). Neurosciences and History. 1 (2): 80–87.
↑  "Education in Islam - The Role of the Mosque". Muslim Heritage. 2001-08-12.
↑  Francis Newton, “Constantine the African and Monte Cassino: New Elements and the Text of the Isagoge”
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259794005171  PLWABN: 9810615030105606  BNE: XX893404  BnF: cb118860076 (data)  CANTIC: a10491296  GND: 118828274  ICCU: SBLV026637  ISNI: 0000 0000 6139 3363  LCCN: n84178610  NKC: nlk20000091732  NLA: 35777356  NSK: 000615180  NTA: 072217553  RERO: 02-A000043757  SELIBR: 182150  SUDOC: 026652676  TDVİA: konstantin-afrikali-constantinus-africanus  Trove: 1082537  ULAN: 500337016  VcBA: 495/30016  VIAF: 305230031   WorldCat (עם VIAF): 305230031 
גרסת כתב היד מהמאה ה-11 של Liber pantegni (אנ'), שנעשתה במונטה קאסינו בפיקוחו של קונסטנטינוס האפריקאי
קטלין מיהוליאק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 ביוני 1960 (בן 64) יאשי, הרפובליקה העממית הרומנית 
 מדינה:  רומניה
 לאום:  רומני
 עיסוק:  סופר, מחזאי, עיתונאי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת יאשי
 שפות היצירה:  רומנית
 סוגה:  רומנים, סיפורים קצרים, מחזות
 נושאי כתיבה:  היסטוריה, סאטירה, פיקציה
 יצירות בולטות:  America de peste pogrom
 תקופת הפעילות:  מ-1991
 פרסים והוקרה:  Prix Transfuge עבור הרומן הטוב ביותר לשנת 2020
 
קטלין מיהוּלְיאָק (ברומנית:\Cătălin Mihuleac \ kətəˈlin mihuˈle̯ak) הוא סופר ומחזאי רומני. הוא נודע, בין השאר, בפרויקט שמטרתו להביא לידיעת הציבור את רדיפת יהודי רומניה בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה ואת שואת יהודי רומניה, שהוכחשה בתוקף במשך זמן ממושך על ידי ממשלות רומניה.
דוינה רושטי מראיינת את קטלין מיהוּליאק (ראשון מימין) ביריד הספרים בלייפציג בשנת 2018
קורות חיים

קטלין מיהוִּּּלְיאָק נולד בשנת 1960 בעיר יאשי בצפון רומניה.
הוא למד גאוגרפיה, גאולוגיה, ביולוגיה וכלכלה וקיבל תואר דוקטור בפילולוגיה מאוניברסיטת אלכסנדרו יואן קוזה ביאשי (אוניברסיטת יאשי). בשנת 1991 התחיל לעבוד כעורך בכתבי עת שונים והתפרסם כסופר ומחזאי.
ספריו בנושא שואת יהודי רומניה > אמריקה שמעל הפוגרום

הרומן "America de peste pogrom" ("אמריקה שמעל הפוגרום") שובר את הטאבו שהיה מקובל ברומניה במשך 70 שנה בנושא אחריותם הישירה של ממשלת יון אנטונסקו, האוכלוסייה והצבא הרומני לפרעות שהתרחשו ביאשי בין 28 ל-30 ביוני 1941 בהן נרצחו מעל 13,000 יהודים, ולמדיניות האנטישמית שקדמה להן.
הספר פורסם לראשונה בהוצאה לאור Cartea Românească, בבוקרשט, בשנת 2014, ולאחר מכן בהוצאה לאור Polirom ביאשי בשנת 2017 ובשנת 2021 במהדורה דיגיטלית על ידי ההוצאה לאור Humanitas. הספר לא התקבל באהדה ברומניה בשל הנושא השנוי במחלוקת, אך זכה לשבחים רבים באירופה.
בפסטיבל Dilema Veche שנערך ברומניה בשנת 2015, הסופר הסביר את משמעות שם הספר: "אמריקה שמעל הפוגרום פירושו אמריקה שנלבשת כמו בגד מעל הפוגרום כדי להסתיר את הזוועות שהתרחשו אז."
בפגישה שנערכה באגודת הסטודנטים לעיתונאות ביאשי לאחר צאת הספר, הסביר קטלין מיהוּליאק כי אין לו כל קשר לעם היהודי ולמסורת היהודית. הוא בחר להתקרב לעם היהודי מתוך הערכה להישגיו בבניית העם והמדינה שלו לאחר השואה.
ספריו בנושא שואת יהודי רומניה > אמריקה שמעל הפוגרום > עלילת הספר

הרומן "אמריקה שמעל הפוגרום" מספר את קורותיהן של שתי משפחות יהודיות, משפחת אוקסנברג מיאשי ומשפחת ברנשטיין מארצות הברית.
בתחילת הרומן, המתרחשת ביאשי של שנות האלפיים, הקורא פוגש את סַנְזיאָנָה סטיפיוק, רואת חשבון צעירה שעובדת בחנות כלבו ביאשי. היא מתבקשת על ידי הבוס שלה לארח זוג יהודים עשירים, דורה ברנשטיין ובנה בן, שהגיעו מארצות הברית כדי לפתוח ביאשי סניף של חברתם המשפחתית העוסקת במכירת בגדי יד שנייה. דורה מחבבת מאוד את סנזיאנה וקוראת לה סוזי. סוזי מתחתנת עם בן ועוברת לארצות הברית כדי לעבוד בחברה המשפחתית 'ברנשטיין וינטג' בע"מ'. תפקידה לייעץ לחברה מה הבגדים שכדאי לייצא לרומניה. היא משתלבת במהירות בפעילות המסחרית של החברה המשפחתית, יולדת שני ילדים, מחליטה להתגייר ומתחילה לחקור את שורשיה של משפחת ברנשטיין.
במקביל הקורא מתוודה לקורותיה של משפחת אוקסנברג ביאשי של שנות השלושים של המאה ה-20. האב ז'אק אוקסנברג הוא גינקולוג, מתמחה בניתוחים קיסריים, ונחשב לאחד הטובים בתחום זה. אשתו רוזה היא מדגמנת בפרסומות לסיגריות, למרות שיש לה תואר אקדמי בספרות. למשפחה שני ילדים, גולדה ולב. המשפחה השתלבה היטב בחיי החברה הגבוהה ביאשי ורוצה להאמין שהאנטישמיות המתגברת ורדיפת היהודים, ששינו את חייהם מן הקצה אל הקצה, הן רק תופעה חולפת. בסופו של דבר האב ז'אק, האם רוזה והבן לב נרצחים בפוגרום.
בהמשך העלילה, סוזי מגלה שהבת גולדה ניצלה מהפוגרום והגיעה לווינה בסתיו של שנת 1947 בגיל 17. היא מצאה מקלט בבית החולים רוטשילד בווינה והתגלתה כתופרת מוכשרת. בבית החולים היא פוגשת חייל יהודי-אמריקאי, ג'ו ברנשטיין, אתו היא מתחתנת ועוברת לארצות הברית בזהות חדשה - דורה ברנשטיין. יחד הם מקימים את העסק המשפחתי המצליח למכירת בגדי יד שנייה, שאת סניפו החדש מבקשת דורה-גולדה להקים בעיר הולדתה יאשי.
ספריו בנושא שואת יהודי רומניה > אמריקה שמעל הפוגרום > תרגומים ופרסי הוכרה

בשנת 2018 הספר תורגם לגרמנית תחת השם Oxenberg & Bernstein על ידי ארנסט ויכנר ויצא לאור בווינה בהוצאה Paul Zsolnay (פאול ז'ולנאי) . הספר זכה להצלחה רבה באוסטריה, בגרמניה ובשווייץ והיה מועמד לפרס יריד הספרים בלייפציג.
בשנת 2020 הספר תורגם לצרפתית תחת השם Les Oxenberg & les Bernstein ופורסם בהוצאה לאור Noir sur Blanc, לוזאן, שווייץ. הירחון הצרפתי לספרות ולקולנוע Transfuge בחר בספר כרומן האירופאי הטוב ביותר לשנת 2020.
במרץ 2023 הופיע התרגום לפולנית Złota dziewczynka z Jassów (נערת הזהב מיאשי) בהוצאה לאור Oficyna Literacka Noir sur Blanc . התרגום בוצע על ידי פרופסור קז'ימייז' יורצ'אק, בעבר קונסול פולין בבוקרשט, המכהן החל משנת 2013 כראש המחלקה ללימודי רומניה באוניברסיטה היגלונית בקרקוב.
קטלין מיהוִּּּליאק הסביר שהמתרגמים בחרו לא להשתמש בשמו המקורי של הספר מחשש שהמילה פוגרום לא תתקבל בעין יפה בחוגי קוראים מסוימים.
ספריו בנושא שואת יהודי רומניה > דבורה

הרומן דֶבּורָה יצא לאור ברומניה בשנת 2019 בהוצאת הומניטס, כספר שני בפרויקט הנצחת זכר שואת יהודי רומניה. הוא עוסק בנושא גירוש יהודי רומניה למחנות העבודה בטרנסניסטריה. לאחר שנכבשה על ידי גרמניה ורומניה, הוסב שטחה של טרנסניסטריה לאזור ריכוז ליהודי בסרביה, בוקובינה וצפון מולדובה שגורשו בידי השלטונות הרומניים בהוראתו הישירה של המרשל יון אנטונסקו בין השנים 1941 - 1942.
גיבורת הרומן דֶבּורָה היא בתם של מאקס וחנה מטַסַארוּ, סוחרים זעירים, בני מעמד הביניים בחברה היהודית בעיר קַמְפוּלוּנְג, בבוקובינה. היא נשלחת יחד עם כל יהודי העיר לגטו מוהילב שבטרנסניסטריה. הספר עוקב אחר קורותיה וקורותיהן של דמויות אחרות בתקופת שהותם בגטו ובתקופה שלאחר שחרורם, כפי שסופרו כביכול על ידי דבורה ל"סופר" .
ברומן דבורה חמישה פרקים. הפרק הראשון סוקר את השנים 1918 - 1926 בהן לפי דברי הסופר "יש כאלה שכותבים את ההיסטוריה וכאלה שלומדים אותה". הפרק השני מתרחש בין השנים 1927 - 1941, תקופה בה מתגברת האנטישמיות המגיעה לשיאה בגירוש היהודים למחנות ריכוז. הפרק השלישי מתאר את המאבק הנואש של היהודים לשרוד בגטאות בטרנסניסטריה בין השנים 1942 - 1944 . בפרק הרביעי הספר עוקב אחר חזרתם של שורדי המחנות לרומניה וקליטתם בחברה הרומנית בין השנים 1945- 1964. הפרק החמישי מתאר את התפתחותם של גיבורי הספר במקביל לשינויים החלים באקלים המדיני ברומניה בין השנים 1965 - 2018.
הספר מבוסס על אירועים אמיתיים ונכתב לאחר עיון מעמיק במסמכים ובתיעוד שנשתמרו בארכיון המשטרה החשאית של רומניה (CNSAS).
סיפורה של דבורה מבוסס על ספרה של מרים קורבר-ברקוביץ "יומן הגטו – טרנסניסטריה 1941 – 1943".
דמותו של אַאוּרֶליאָן ליאון מבוססת על דמותו של סופר מוכר בעיר יאשי, שהוגלה אף הוא לטרנסניסטריה ושימש בהמשך כסוכן ומודיע של שירותי הביטחון החשאיים (הסקוריטטה), וכך גם דמותו של ההיסטוריון, פרופסור אמיל דיאקונסקו, האנטישמי, מחבר הספר המוזכר ברומן "הרומנים מהמזרח. טרנסניסטריה" שיצאה לאור בשנת 1942.
בספר מוזכרים אישים ידועים שמילאו תפקידי מפתח בעיצוב וביישום מדיניות הרדיפה וההשמדה של יהודי רומניה כמו קוֹרנֶליוּ זֶלְיָה קוֹדרְיאָנוּ, המייסד והמנהיג של "לגיון רב-המלאכים מיכאל" המרשל יון אנטונסקו, כמו כן מוזכרים המנהיגים הקומוניסטים של רומניה גֶאוֹרְגֶה גֶאוֹרְגִיוּ-דֶז' וניקולאה צ'אושסקו.
ספריו בנושא שואת יהודי רומניה > הסיגר האחרון של פונדן: סיפורי שואה

הספר "הסיגר האחרון של פונדן: סיפורי שואה" (Ultima țigară a lui Fondane: Istorii de Holocaust)
יצא לאור בשנת 2016 ברומניה בהוצאה CARTEA ROMANEASCA בשפה הרומנית, כהמשך לספר "אמריקה שמעל הפוגרום", במסגרת פרויקט הנצחת השואה. הספר עוסק בנושא מחנות ההשמדה והאנטישמיות.
זאת אסופה של שלושה עשר סיפורים הקשורים בדרך זאת או אחרת ביהודים, חייהם ומותם, השמחות והבכי, היחסים עם הרומנים והיחסים בתוך הקהילה היהודית. הסיפורים מכסים את התקופה שבין השואה למאה העשרים ואחת. החלק הראשון של הספר עוסק בגורלם של יהודי בוקובינה שגורשו בהמוניהם לטרנסניסטריה בשנת 1941 בפקודתו של המרשל אנטונסקו.
החלק השני מתמקד בתקופת המשטר הקומוניסטי, בהתאקלמות היהודים לקומוניזם ולפוסט קומוניזם ובבעיות הזהות שלהם. הוא מנסה לפענח את הסיבות להמשך האנטישמיות ברומניה.
הסיפור הראשון, "הסיגר האחרון של פונדן" מתאר את הרגעים האחרונים של המשורר בנימין פונדן (פונדויאנו) לפני הוצאתו להורג בגז במחנה המוות אושוויץ. פונדן מעלה בזכרונו רגעים מילדותו ומשנות נעוריו, הקשר החם עם קרוב משפחתו הרופא והמשורר אדולף שטוירמן, (Avram Steuerman-Rodion) התגברות האנטישמיות בעיר יאשי ופגישותיו עם קורנליו זליה קודריאנו, ועם הפרופסור אלכסנדרו קונסטנטין קוזה ממנהיגיה ודובריה הראשיים של האנטישמיות הפוליטית ברומניה. הוא מזכיר את מאמציו של חבריו אמיל צ'וראן וסטפן לופשקו (Stéphane Lupasco) לשחררו מהמחנה. בסיום, בנימין פונדן מביע את רצונו ש"בשנת 1945, כאשר המלחמה תסתיים, הדוד אדולף יחלק את אפרו לשלושה חלקים ויפזר את החלק הראשון מעל נהר הסן שחוצה את פריז, את החלק השני מעל מימיו העכורים של נהר הדמבוביצה שחוצה את בוקרשט, ואת החלק השליש מעל הנחל בחלוי חסר התהילה החוצה את העיר יאשי".
הסיפור עובד למחזה באותו שם על ידי קטלין מיהוּליאק. המחזה הוצג ברומניה בספטמבר 2015 במסגרת פרויקט שיזמה עיריית יאשי, "ההיסטוריה של המיעוטים – מבט תרבותי אומנותי על השונות", ואשר מומן באמצעות מענק משולב של ממשלות נורווגיה, איסלנד, ליכטנשטיין ורומניה.
המחזה, בביצוע תיאטרון "קרוב" מתל אביב, בתרגומה של סילביה הרשקוביץ ובבימויה של דורית ניתאי-נאמן הוצג בעברית באירוע שאורגן על ידי המכון הרומני לתרבות (Romanian Cultural Institute) בתל אביב, בחסות שגרירות רומניה בישראל, ב-6 באוקטובר 2020, לרגל היום הלאומי לציון השואה ברומניה.