stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמורת עין אפק
הביצות והמעיינות

הביצות שבשטחה של השמורה הן השריד האחרון לביצות שכיסו כ-20,000 דונם באגן הניקוז של נחל הנעמן. במפות מ-1799, ששרטט פייר ז'אקוטן, נקרא המקום "ביצת כורדני" (Marais de cherdani) על שם מצודת כורדני שבמקום. לאחר הקמתם של הקיבוצים עין המפרץ, כפר מסריק ואפק בסמוך לביצות, הוחל בייבושן, במטרה להדביר את יתושי האנופלס נושאי המלריה. הייבוש נמשך בין 1937 ל-1939.
בסקר שערכו הבריטים בשנת 1920 נמצאו 35 נביעות של מעיינות. מעיינות אלה נוקזו לתעלות במהלך ייבוש הביצות, והתעלות הן שמוליכות את המים לנחל הנעמן, שממשיך לזרום צפונה לאורך 9 ק"מ, עד שנשפך לים, דרומית לעכו.
החל מ-1960 הוחל בשאיבת מים באזור. כתוצאה משאיבת יתר, יבשו חלק מהמעיינות. ואיכות מימיהם של המעיינות שנותרו נפגעה, ושפיעתם ירדה מ-50 מלמ"ק בשנה ל-2 מלמ"ק בשנה בלבד. בשנים שחונות, נערכות בשמורה חפירות שנועדו להעמיק את גופי המים בה עד מי התהום, וכן מוזרמים אליה מים מהקידוחים הסמוכים, שכן רבים מבעלי החיים והצמחים בה אינם יכולים לשרוד ללא המים.
מבט מהאוויר על עין אפק, 2015
מראה כללי של הבריכות והסכר הצלבני (משמאל)
מבט על הביצות בשמורה
הביצות בשמורה, מימין ניתן לצפות בשפמנונים
החי בשמורה

היונק הגדול ביותר בשמורה הוא תאו המים. עדרים של תאו שהובאו ממצרים בידי בדואים בני שבט ע'ורנה בתקופת השלטון העות'מאני חיו בעבר בשולי הביצות, אך נכחדו. ב-1991 הובאו משמורת החולה שבעה פרטים של תאו, במטרה לשמור על אופי האחו בחלקה הצפוני של השמורה. רעיית התאואים מונעת התפתחות של עצים באזור, ובכך נשמר האופי הפתוח, המתאים לצמחיית האחו הלח.
יונקים נוספים המצויים בתחום השמורה הם: נמייה מצויה, נוטריות, דרבן מצוי, חתולי ביצות, חזירי בר ותן זהוב.
בשמורה עופות מים רבים, ובהם אגמייה מצויה, אנפת הלילה, ברכייה, לבנית קטנה, מגלן חום, סיקסק והשרשיר. לצדם חיים בשמורה גם ציפורי שיר כגון צופיות ובולבול צהוב שת.
אוכלוסיית הזוחלים בפארק כוללת, לצד נחשים ולטאות גם צבי ביצה מצויים וצבים רכים. עם הדגים בשמורה נמנים מיני אמנונים שונים, גמבוזיה מצויה, קרפיון מצוי ושפמנון מצוי. כן חיים בה סרטנים ובהם קפיצונים, שטצדאים שונים וסרטן הנחלים.
עדר תאואים בשמורה
זוג צבגונים בשמורה
שלדג גמדי בשמורה
תאואים בשמורה
הצומח בשמורה

עם הצמחים האופייניים לשמורה נמנים האשל, גרגיר הנחלים, הסוף המצוי, הערברבה השעירה, הפרעושית המשלשלת, הפטל, הקנה המצוי והשנית הגדולה.
בעבר כיסו את המים צמחי מים כנופר צהוב, נורית מים, נימפאה כחולה ועדשת מים, ואולם אלה התמעטו מאוד. הנימפאה התכולה הגדלה בנחל סעדיה שימשה כמקור לאכלוס מחדש של הנמפאה בשמורה.
לקריאה נוספת

עידן שקד, ‏זיהוי טחנות הקמח של דוק ורכורדנא: מפתח להבנת הסכסוך על מימיו של נחל הנעמן במאה השלוש-עשרה, קתדרה 98, דצמבר 2000, עמ' 72-61
אמנון לויה, ‏ברנקו זיצר ומפעל הדגים בקורדני, 1947-1934, קתדרה 111, מרץ 2004, עמ' 94-75
הערות שוליים

↑  משה גלעד, טיול לשבת: שמורת עין אפק, באתר הארץ, 9 במרץ 2012
↑  שמורת עין אפק, באתר "iNature.info"
↑  עמנואל הראובני, קום התהלך בארץ, מדריך שמורות טבע בישראל, הוצאת משרד הביטחון, 1985, עמ' 104
↑  זיהוי טחנות הקמח של דוק ורכורדנא. עידן שקד. קתדרה 98. עמוד 72-69.
|  שמורות טבע בישראל |
| --- | --- | --- |
| הגולן | אירוס הביצות נוב • אלי על • בריכת בראון • גמלא • הר אביטל • הר חרמון • הר חרמונית • הר פרס • הר שיפון • יער אודם • יער יהודיה • נחל גילבון • נחל משושים • נחל הבניאס • מג'רסה • סוסיתא |  |
| צפון | אבוקה • אלון • אלונה • אלוני אבא • אלוני בית קשת • נחל בית העמק • בריכת פסוטה • אלוני ברעם • אלוני יצחק • בוריקה • גאון הירדן •  החולה • הר ארבל • הר חורשן • הר יונה • הר מירון • הר שכניה • חוטם הכרמל • חוף דור-הבונים • חורבת קרתא • חורשת טל • חי-בר כרמל • מערת פער •  נחל בזק • נחל בצת • נחל דישון • נחל הקיבוצים • נחל כזיב • נחל מערות • נחל עמוד • נחל ראש פינה • נחל שניר • נחל שרך • נחל תבור • נחל תות • נחל עיון • עין אפק • עין ארובות • עין נוטרה • עין נימפית • עין תאו • פארק הכרמל • ראש הנקרה • רמות מנשה • תל דן • תל אנפה • תל סהרון • תל שמרון |  |
| מרכז | ביצת זיתא • בני ציון (חרוצים) • בריכת דורה • בריכת יער • גבעת האירוסים • גדור • געש • האירוסים • הדסים • המסרק • חולות ניצנים • מבוא אשדוד • חורבת מדרס • חורבת סעדים • מערת אבשלום • מערת התאומים • נאות קדומים • נחל דולב • נחל כפירה • נחל פולג • נחל קטלב • נחל שורק • נחל התנינים • עינות גיבתון • שער פולג |  |
| יהודה | אלוני שמואל • אל כנוב • הר הטייסים • ואדי מכוך • נחל אוג • נחל בזק עילי • נחל פרת • עינות צוקים • קנה וסמר |  |
| השומרון | הר כביר • יער אום צפא • יער ריחן • נבי רביח • נחל פצאל • נחל קנה • עינות זרקא • רכס טמון • ביצת ואדי מלחה • בור הציפורים • נחל שילה עילי |  |
| הנגב | בקעת תמנע • בתרונות רוחמה • גבעות להב • הבשור • המכתש הגדול • המכתש הקטן • הר הנגב • הר חירן • הר עמשא • הרי אילת • חולות משאבים • חולות סמר • חוף האלמוגים • חי-בר יטבתה • מכתשים בנגב • מצוק הצינים • נחל גרר • נחל ערוגות • נחל עשוש • נחל צין • עין גדי • ערבת עברונה • פארק הלס • פורה |  |
| שמורות ימיות | איי חוף ראש הנקרה • ים ראש הנקרה-אכזיב • שקמונה • ים ראש הכרמל • ים דור-הבונים • ים שקמה • איי חוף דור-מעגן מיכאל • ים גדור • ים האלמוגים • חוף האלמוגים • הים הדרומי • הפרעת פלמחים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007417452205171 
הנימפאה הכחולה שכמעט נכחדה מהשמורה
הנוף הנשקף מהתל בשמורת הטבע
דייוויד וולאס סטיוארט

דייוויד וולאס סטיוארט (באנגלית: David Wallace Stewart‏; 22 בינואר 1887 – 10 בפברואר 1974) כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מאיווה מ-7 באוגוסט 1926 עד 3 במרץ 1927, כשהוא ממלא את כהונתו שטרם הסתיימה של סנאטור שמת זמן קצר לאחר שהובס בניסיונו להיבחר בפריימריז רפובליקני.
ביוגרפיה

סטיוארט נולד ב-22 בינואר 1887 בניו קונקורד, אוהיו, למד בבתי ספר ציבוריים וסיים את לימודיו במכללת ז'נבה (ביבר פולס, פנסילבניה) ב-1911. הוא הגיע לאיווה ב-1911, כדי ללמד בצ'רוקי, איווה, ולאחר מכן לימד כיתות תיכון בסו סיטי, איווה עד 1914. הוא סיים את בית הספר למשפטים באוניברסיטת שיקגו בשנת 1917, שם היה חבר באחוות דלתא כי. הוא שירת בחיל הנחתים האמריקאי במלחמת העולם הראשונה תחת גנרל סמדלי ד. באטלר, ושירת מעבר לים כסמל ראשון בפלוגה K של הרגימנט ה-53. בשובו לסו סיטי לאחר המלחמה, הוא חזר לעסוק בעריכת דין. הוא היה נשיא לשכת המסחר של העיר ב-1925.
בתחילת 1926 הפך סטיוארט לפעיל בקמפיין לבחירה מחדש בסנאטור הרפובליקני הוותיק של איווה אלברט ב. קאמינס. החל מאפריל 1926, קאמינס אותגר על ידי המועמד ה"מרדני", הסנאטור האמריקני לשעבר סמית' וו. ברוקהארט. באותו חודש, עמיתיו בסנאט של ברוקהארט הדיחו אותו ממושב הסנאט השני של איווה, בשל ערעור בחירות על ניצחונו לכאורה ב-1924, מה שגרם לברוקהארט להתמודד מיידית על מושבו של קאמינס. ברוקהארט ניצח את קאמינס בפריימריז ביוני 1926, על בסיס אג'נדה פופוליסטית של סיוע לחוואים; אולם, בחודש שלאחר מכן, קאמינס מת באופן בלתי צפוי.
הרפובליקנים לבדם בחרו למנות מועמד לבחירות בנובמבר 1926 כדי לכהן בארבעת החודשים האחרונים בקדנציה שטרם הסתיימה של קאמינס, משום שהדמוקרטים ריכזו את מאמציהם במאמץ כושל להביס את מועמדותו של ברוקהארט לקדנציה המלאה הבאה. סטיוארט ניגש לוועידת המינויים הרפובליקנית בציפייה שאחרים ינצחו, וסיים מקום חמישי בהצבעה הראשונה, אולם בסופו של דבר התייצבו מאחוריו נציגים המתנגדים לברוקהארט, והוא ניצח בהצבעה השלישית. באותו יום, המושל ג'ון האמיל מינה את סטיוארט למלא את מושבו של קאמינס מאוגוסט ועד הבחירות בנובמבר.
סטיוארט נבחר ב-2 בנובמבר 1926 וכיהן עד שתקופת כהונתו של קאמינס הסתיימה ב-3 במרץ 1927. בשובו לסו סיטי, הוא חזר לעסוק בעריכת דין.
הוא היה נשיא חבר הנאמנים של מורנינגסייד קולג' מ-1938 עד 1962.
סטיוארט מת בסו סיטי, איווה ב-10 בפברואר 1974; הוא נקבר בבית הקברות לוגן פארק.
דב הלברטל

| --- | --- |

 לידה:  8 ביוני 1956 (בן 68) אורוגוואי 
 מדינה:  ישראל 
 
דב הלברטל (נולד ב-8 ביוני 1956) הוא פובליציסט ומשפטן חרדי ישראלי. מחבר סדרת הספרים "ערך החיים בהלכה". התפרסם בעיקר בשל התבטאויותיו הביקורתיות והשנויות במחלוקת.
ביוגרפיה

נולד באורוגוואי להניה לבית אפשטיין, ילידת ירושלים, ומאיר הלברטל, ניצול שואה יליד לאנצוּט (Łańcut) שבגליציה ומנהל מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית באורוגוואי. גדל במונטווידאו ובבואנוס איירס. ב-1961 עלתה משפחתו לישראל ואביו שימש כמנהל ישיבת כפר הרא"ה. לאחר מכן עברו לירושלים, שם שימש אביו כמנהל ישיבת נתיב מאיר. בצעירותו שימש יושב ראש המשמרת הצעירה של המפד"ל. למד בישיבות נתיב מאיר והר עציון, אצל הרב אהרן ליכטנשטיין והרב יהודה עמיטל ואחר נישואיו למד במכון הרי פישל לדיינות ובבית מדרשו של הרב יוסף שלום אלישיב תפארת בחורים.
שירת בצה"ל בסדיר ובמילואים כמפקד טנק. לאחר מכן עבר קורס קצינים ברבנות הצבאית, והיה ממפקדי קורס זה. היה ראש לשכת הרב הראשי לישראל, בזמנו של הרב ישראל מאיר לאו. בעל תואר שני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. לימד כמרצה מן החוץ בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, באוניברסיטה העברית בירושלים ובמכללה האקדמית קריית אונו.
הלברטל מתארח בתוכניות טלוויזיה ורדיו בענייני דת ומדינה, ופורש את דעותיו בענייני השעה. הצטרף בעבר פעם בשבוע לעיתונאי אראל סגל בתוכנית האקטואליה "לא סותם ת'פה" ששודרה ברדיו גלי ישראל ושידר ברדיו "גלי ישראל" עם ארז תדמור ברצועה שבועית.
בבחירות לכנסת העשרים וארבע התמודד לכנסת במקום השלישי של רשימת עם שלם בראשות הרב חיים אמסלם. אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש ב-2022 ניסה הלברטל להתמודד לראשות רשימת הציונות הדתית במסגרת הבחירות המקדימות במפלגה אך פרש מהתמודדות כיוון שלדבריו התקנון לא איפשר באופן מעשי למועמדים חדשים להתמודד לתפקיד יושב הראש. לאחר הפרישה הצטרף למפלגת "אנחנו" בראשות מוש חוג'ה והוצב שני ברשימתה לכנסת. הרשימה קיבלה 334 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
עמדותיו > נושאי דת וחברה

הלברטל הוא מבקר חריף של "הממסד הדתי", המשחית לדעתו את מרקמה של מדינת ישראל. הוא מתנגד לתקצוב מכספי החילונים למוסדות חרדים או לקצבאות ילדים למשפחות מרובות ילדים. הלברטל מאמין שהתודעה החברתית של החברה הדתית החרדית, תורמת "לפריחת אנטישמיות ושנאת יהודים".
קרא להתיר גיור רפורמי ולאפשר תחבורה ציבורית בשבת וגידול חזירים, אך כעבור זמן הכריז על התנגדות להפעלת תחבורה ציבורית בשבת. בשנת 2014 הזהיר כי על רקע המתיחות עם החרדים, יאיר לפיד עלול להירצח בידי חרדי.
בסוף שנת 2014 פרסם מאמר שבו כתב כי חסידות ברסלב מעוניינת להשתלט על היהדות. על חסידות חב"ד כתב שהיא הדבר הקרוב ביותר לפגניות יהודית, תנועה משיחית, מיסיונרית ואנטי ציונית, ושדוכני חב"ד הם כמו הטרדה מינית. הלברטל טוען שהאשמים באסון מירון הם החרדים עצמם שגרמו לצפיפות האיומה והאקסטזה הדתית. התבטא שלנשים אין זכות מוסרית למשול, בשל העובדה שאינן משתתפות, לדבריו, במערך הביטחון הקרבי ובעבודות בניה. טען שנשים חרדיות צריכות לתפוס את מקומם של הגברים במוקדי ההכרעה. בתקופת הקורונה תקף בחריפות את המגזר החרדי על כך שלא נשמע להוראות ומגלה זילות בחיי אדם. בטור שפרסם, טען שאם החילונים יעזבו את המדינה, החרדים לא ישרדו.
הלברטל היה מבקר חריף של הציבור הדתי לאומי, אולם לאחר שפרסם שהפך לימני, פרסם מאמר אוהד כלפי הציונות הדתית. הוא קרא לשלול אזרחותם של החרדים שלא מתגייסים ולמנוע מהם זכות הצבעה.
לאחר מתקפת הפתע של חמאס על ישראל צייץ "הטבח המזוויע של החמאס הוא ליקוי מאורות" והאשים בין הגורמים לטבח את יושב ראש הכנסת אמיר אוחנה עקב היותו הומו.
לאחר שחרור החטופים במבצע יד הזהב כתב הלברטל בחשבון הטוויטר שלו:
שחרור החטופים במבצע, מנקודת מבט חרדית, מתמקד בשאלת תכליתו של השחרור.
אם המשוחררים יצעדו במצעדי אותו המין, יטיפו לנישואים עם גויות בשם השוויון, יחללו שבת ויתערטלו מכל מחויבויותיהם למעמד הר סיני,
האופריה הקרתנית האופיינית של השחרור, תתברר כבעייתית מאוד.
עמדותיו > התנחלויות, שלום וביטחון

הלברטל היה מתנגד חריף למפעל ההתנחלויות, אשר לטענתו מנוגד להלכה ומסכן את הקיום היהודי. לדבריו, "ישראל עוסקת מאז קיומה רק במלחמה, ומעולם לא עשתה ניסיון להגיע לשלום", ו"כל שפיכות הדמים והמלחמות של מדינות ערב והארגונים הפלסטינים נגד ישראל נובעים מהכיבוש ומההתנחלויות". בעת מבצע צוק איתן כתב כי על מדינת ישראל להיכנע לכל דרישות החמאס.
בסיוון תשע"ה (2015), במלאת שנה לחטיפת שלושת הנערים ורציחתם כתב הלברטל טור דעה שבו גינה את "פסטיבל הנקמה" שנלווה לדבריו לאירוע והוסיף בסרקזם "כמה טוב שהם נחטפו ונהרגו". בעקבות הסערה שחולל הטור התנצל הלברטל למחרת על הצורה והסגנון הציני, תוך שהוא מדגיש כי תוכן הדברים שכתב נכון.
לאחר המהומות בישראל (2021) פרסם מאמר בו טען שהפך לימני, שהערבים מבינים רק כח ושהוא רואה במדינה פלסטינית סכנה לביטחון ישראל. במאמר נוסף כתב כי הפוליטיקאי היחיד "שמבין את התהליך שמתרחש פה" הוא איתמר בן גביר, וש"אחרי הערבים, השמאל הוא האויב הגדול ביותר של מדינת ישראל. וגם בג"ץ". בפרסומים מאוחרים יותר שלו הוא הזדהה שוב כאיש שמאל. לאחר שאיתמר בן גביר עלה להר הבית, פרסם טור שקורא לראש הממשלה לפטרו. בטור שפרסם כתב שנתניהו ייזכר לדיראון כמי שהכשיר את הכהניזם והלאומניות בפוליטיקה הישראלית. בעקבות טבח שבעה באוקטובר החל הלברטל להתבטא נגד הפלסטינים וערביי ישראל ואף קרא שלא להכניס ערבים ישראלים לערים יהודיות. בראיון לאתר סרוגים אמר שהתפכח.
בציוץ ברשת החברתית X כתב:
"כל הערבים בין הנהר לים, כולל אזרחי המדינה שונאים את היהודים והיו רוצים להשמידם.
חלק מתנהלים בינתיים באופן פרקטי כחלק מהמדינה.
זה המסר שהשמאלנים צריכים להפנים ולהדהד.
כי השמאל במדינת ישראל הוא לא הומני, לא ליברלי ולא שוחר זכויות, אלא עדר של שטופי מוח שאוהב את הפלסטינים יותר מישראל".
עמדותיו > מפלגת ש"ס ומזרחים

הלברטל כתב על מפלגת ש"ס שאנשיה כפויי טובה, ושהציבור המזרחי שבא לישראל ממדינות נחשלות צריך להודות לאשכנזים שהקימו את המדינה, אך במקום להודות הם טוענים שהאשכנזים הם גזענים. הלברטל הדגיש שדבריו מכוונים נגד ראשי מפלגת ש"ס ולא נגד הציבור המזרחי כעדה. לדבריו ש"ס אינה מפלגה חרדית. ב-2016 אמר כי "ש"ס היא המפלגה הגזענית היחידה במפה הפוליטית במדינת ישראל", ו"מדינת ישראל הולכת ונשלטת על ידי ספרדים". ב-2017 אמר הלברטל כי "הליכוד הופך למעין ש"ס לחילונים". על מירי רגב אמר שהיא "מובילה קו צעקני, וולגרי רטוריקה מאיימת של שוק". לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים הלברטל קרא לאשכנזים לא להצביע למפלגת העבודה שבראשה עומדים שלושה מרוקאים, כי לא גינו השתלחות מועמדת מטעמם באשכנזים ומייסדי המדינה.
עמדותיו > יחסו לנשים ומיעוטים

הלברטל צייץ מספר פעמים כנגד קמלה האריס לאחר שנבחרה להתמודד לנשיאות ארצות הברית, וטען כנגדה בעקבות היותה אישה ושחורה.
הלברטל צייץ כי איש החמאס שפגע מינית בחטופה ישראלית עשה איתה "חסד כפול" וכי לפי התרשמותו נראה כי הנפגעת "נהנתה מאד" מהפגיעה. דברים אלה, גררו אחריו ביקורות נוקבות ביותר.
ספריו

הלברטל הוא מחברה של סדרת ספרים בשם "ערך החיים בהלכה", שיצאה לאור בהוצאה עצמית, ועוסקת בעמדת המשפט העברי בנושאים רגישים הכלולים מבחינה אתית בקטגוריה של "ערך החיים": דחיית נפש - האחריות לחיי אחר, חובת הצלת חיים, מסירה לאויב, קדימויות בהצלת חיים, בעלות האדם על גופו - ניתוחי מתים, המתת חסד, איבוד עצמו לדעת, העובר כנפש - הגדרת חיים אנושיים, קידוש השם.
משפחתו

הלברטל נשוי ואב לשמונה. מתגורר בשכונת ארזי הבירה בירושלים. אחיו הוא פרופסור משה הלברטל.
דייוויד ג'ווט בייקר

דייוויד ג'ווט בייקר (באנגלית: David Jewett Baker‏; 7 בספטמבר 1792 – 6 באוגוסט 1869) היה פוליטיקאי אמריקאי במדינת אילינוי. הוא כיהן לזמן קצר כחבר הסנאט של ארצות הברית ב-1830.
ביוגרפיה

בייקר נולד ב-7 בספטמבר 1792 באיסט הדאם, קונטיקט, והיה בנם של ג'ואנה (מיינור) ובייזה בייקר, ועבר עם הוריו למחוז אונטריו, ניו יורק בילדותו. הוא למד בבתי הספר הציבוריים ובשנת 1816 סיים את לימודיו במכללת המילטון בקלינטון, ניו יורק. הוא למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין של אילינוי ב-1819. המקום הראשון שבו עסק בעריכת דין היה קסקסקיה, אילינוי.
הוא כיהן בתפקידים פוליטיים שונים באילינוי, והיה שופט צוואות במחוז רנדולף מאוגוסט 1827 עד 6 בדצמבר 1830 כאשר התפטר כדי להיות סנאטור. בייקר מונה כדמוקרט בסנאט האמריקני כדי למלא את התפקיד שהתפנה בשל מותו של ג'ון מקלין וכיהן מ-12 בנובמבר 1830 עד 11 בדצמבר 1830, כאשר מחליף נבחר במקומו. לפיכך הוא אחד מהאנשים הבודדים שכיהנו בקונגרס פחות מחודש.
בייקר לא היה מועמד לבחירות ב-1830 למילוי התפקיד הפנוי, והוא מונה לתובע של ארצות הברית במחוז אילינוי ב-1833 וכיהן בתפקיד עד 1841. הוא חזר לעסוק בעריכת דין, ומת ב-6 באוגוסט 1869 באלטון, אילינוי, ונקבר בבית הקברות בעיר.
הערות שוליים

↑  Calvo, Lucio Ricardo Pérez (2008). Norteamericanos en la Argentina. ISBN 9789870553472.
↑  "Class of 1816 Letter David Jewett Baker". Hamilton College. אורכב מ-המקור ב-17 ביולי 2014. נבדק ב-9 ביולי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1275503861  US Congress: B000058  VIAF: 148167202663967930007   WorldCat (עם VIAF): 148167202663967930007
רובי בראדלי

| --- | --- |

 לידה:  19 בדצמבר 1907 
 פטירה:  28 במאי 2002 (בגיל 94) 
 מקום קבורה:  בית הקברות הלאומי ארלינגטון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1934–1963 (כ־29 שנים)
 דרגה:  קולונל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת קוריאה 
 עיטורים
 מדליית פלורנס נייטינגייל (1955)  לגיון ההצטיינות של ארצות הברית בדרגת לגיונר  כוכב הארד 
 
קולונל רובי בראדלי (19 בדצמבר 1907 - 28 במאי 2002) הייתה אחות ראשית בחיל העזר של צבא ארצות הברית (אנ'), שבויה ביפן ובפיליפינים במלחמת העולם השנייה, ואחת הנשים המעוטרות ביותר והמעוטרת ביותר עד זמנה בצבא ארצות הברית. היא נולדה בספנסר(אנ') שבווירג'יניה המערבית אך התגוררה בפולס צ'ירץ' (אנ'), וירג'יניה, במשך יותר מ-50 שנה.
קריירה צבאית

בשנת 1926 סיימה בראדלי את לימודיה במכללה למורים שבאוניברסיטת גלנוויל שבמערב וירג'יניה, ולימדה ארבע שנים בבתי ספר של חדר אחד במחוז רואן (אנ') שבמדינה. ב-1930,היא התקבלה לבית הספר לאחיות בבית החולים הכללי בפילדלפיה, וסיימה בשנת 1933 את לימודיה כאחות כירורגית. בשנת 1934 בראדלי התגייסה לחיל האחיות של הצבא כאחות כירורגית, ושירתה בבית החולים הצבאי הכללי וולטר ריד (אנ') שבוושינגטון הבירה, עד שהוצבה לבית החולים הצבאי בפורט מילס (אנ'), שבאיי הפיליפינים בפברואר 1940.
במלחמת העולם השנייה הועברה למחנה ג'ון היי (אנ') בפיליפינים, כ-320 קילומטר צפונית לבירה מנילה. הצבא היפני פלש לפיליפינים מיד אחרי מתקפת פרל הארבור והפיל 72 פצצות על השער הראשי של המחנה, בדצמבר 1941. בראדלי ועוד רופא ואחות ברחו להרים והסתתרו שם בעזרת זוג כפריים. אולם בסופו של דבר הם הוסגרו ליפנים, והועברו למפקדתם המקורית שהפכה אז למחנה שבויי מלחמה. במהלך התקופה סבלו האזרחים והחיילים הפיליפינים וכן חלק מחיילי בעלות הברית השבויים התעללות מצד השלטונות היפניים כמו במהלך צעדת המוות בבטאן. ב-1943 הועברה בראדלי למחנה המעצר סנטו תומאס (אנ'). במשך מספר חודשים היא סייעה לשבויים שהיו זקוקים לטיפול רפואי. בנוסף לכך, היא התאמצה מאוד להאכיל ילדים רעבים על ידי תחיבת אוכל לכיסיהם כשהייתה לה את האפשרות לכך, אף על פי שהיא הייתה רעבה בעצמה. כיוון שהיא איבדה כל העת ממשקלה, בגדיה היו גדולים עליה, והיא יכלה להחביא ציוד רפואי עבור שבויי מלחמה במחנה. היא סייעה בכ-230 ניתוחים, ועזרה לילד 13 יילודים.
הצוות הרפואי הצליחו, למשל, לבצע כריתת תוספתן באמצעים דלים שהצליחו להבריח. השובים היפניים התפלאו על הצלחתם לבצע הליך רפואי שכזה ללא כל ציוד. במקרה אחר היא השתמשה בתיון על מנת להספיג בו אתר על מנת להרדים יולדת.
את התואר "המלאכיות בעַיֵפוּת" (Angels in Fatigues) קיבלו בראדלי וחברותיה מעמיתיהם השבויים במהלך תקופה זו.
בעת כיבוש המחנה מחדש על ידי צבא ארצות הברית בשנת 1945, היא שקלה 39 קילו בלבד. היא הוחזרה לארצות הברית והמשיכה בקריירה צבאית, ובשנת 1949 למדה וקיבלה תואר ראשון במדעים.
בראדלי שירתה במלחמת קוריאה כאחות ראשית בבית החולים לפינוי 171. בנובמבר 1950, במהלך מתקפת הנגד הסינית, היא סירבה לעזוב, עד שהעלתה את החולים והפצועים על מטוס בפיונגיאנג כשהיא מוקפת ב-100,000 חיילים סינים מתקדמים. היא הצליחה לקפוץ למטוס בדיוק כשהאמבולנס שלה התפוצץ מפגז של האויב. ב-1951 היא מונתה לאחות ראשית של הארמייה השמינית, שם פיקחה על למעלה מ-500 אחיות של הצבא ברחבי קוריאה. בשנת 1953, עם סיום תפקידיה בקוריאה, הפכה להיות האישה הראשונה שזוכה להצדעה לאומית ובינלאומית של משמר כבוד בלבוש מלא שליווה את עזיבתה את קוריאה.
בשנת 1958 היא הועלתה לדרגת קולונל, והייתה בכך לאשה השלישית בהיסטוריה של צבא ארצות הברית לקבל דרגה זו. במהלך שירותה הוענקו לה 34 מדליות ואותות כבוד והוקרה, רובם מטעם ממשלת ארצות הברית והכוחות המזוינים שלה, וחלקם מטעם האומות המאוחדות, הצלב האדום, ממשלת הפיליפינים, וממשלת דרום קוריאה.
בראדלי פרשה לגמלאות בשנת 1963 לאחר שלושה עשורים של שירות, אך המשיכה לפעול בתחום הסיעוד במשך 17 שנים, ועבדה כמפקחת בסנטוריום סיעודי פרטי במחוז רואן, שבמערב וירג'יניה, שם עשתה את צעדיה הראשונים בקריירה כאשה בוגרת.
בראדלי נפטרה בשנת 2002.
חיים מאוחרים

בראדלי הייתה דמות ראשית בכתבה של חדשות הלילה של NBC טום ברוקאו, אודות "גיבורי הצבא הנשכחים", שיצאה לאור ב-23 בפברואר 2000.
לאחר מותה בשנת 2002, קיבלה בראדלי אות הנצחת זיכרון שנוסחה על ידי חבר הקונגרס ג׳ו באקה מקליפורניה, בעקבות שירותה היוצא דופן שמילאה למען האומה האמריקאית.
מענקים ופרסים

רשימותיה הצבאיות של בראדלי כללו 34 מענקים, עיטורי כבוד ועוד. הכוללים בין השאר את:
לגיון הכישרון יחד עם אשכול עלי עץ אלון
עיטור הכבוד של מלחמת העולם השנייה
מדליית צבא הכיבוש (אנ') עם אבזם "יפן"
הערות שוליים

↑  Michael Robert Patterson, Ruby Brudley - Colonel United States Army, Arlington National Cemetery
1 2 3 4  Why Colonel Ruby Bradley Was Known as the Angel in Fatigues, IDENTIFYMEDALS.COM
↑  December 19, 1907: Colonel Ruby Bradley Born, WVPB, ‏2019-12-19 (באנגלית)
1 2  Dennis Mclellan, Ruby Bradley, 94; Army Nurse Was ‘Angel in Fatigues’ for POWs, Los Angeles Times, June 2, 2002
↑  Dennis Mclellan, Ruby Bradley, 94; Army Nurse Was ‘Angel in Fatigues’ for POWs, Los Angeles Times, June 2, 2002
↑  Dennis Mclellan, Ruby Bradley, 94; Army Nurse Was ‘Angel in Fatigues’ for POWs, Los Angeles Times, June 2, 2002
↑  Dan Doyle, Col. Ruby Bradley: The Most Decorated Woman in American Military History, The Veterans Site News, ‏2019-03-11 (באנגלית אמריקאית)
↑  History Alive "Col. Ruby Bradley", נבדק ב-2021-03-14
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2015022428  SNAC: w6fv99ff  VIAF: 315943877   WorldCat (עם VIAF): 315943877
ארמון זאקרו

האלון בן אלף השנים
ערוגת פרחים בחזית הארמון
מבט על אגם זאקרו מהפארק הסובב את הארמון
שלט הסבר על הארמון בגרמנית ובאנגלית
ארמון זאקרו (בגרמנית: Schloss Sacrow) הוא טירה ברובע זאקרו בפוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג בגרמניה. הוא נבנה בשנת 1773 על ידי הלוטננט גנרל השוודי יוהאן לודוויג פון הורדט (גר').
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת

הקמת הכפר זאקרו מיוחסת לאחוזה, שהוזכרה לראשונה במאה ה-14 בספר האדמות של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1764 רכש המפקד של מצודת שפנדאו, הלוטננט גנרל השוודי הרוזן יוהאן לודוויג פון הורדט את האחוזה, וב-1773 בנה בית אחוזה חדש במקום הבניין הקודם. בהתאם למוסכמות בסגנון הבארוק, הוא סימטרי לחלוטין עם ארבע שורות חלונות משני צידי הציר המרכזי. מאפיין מיוחד הייתה חממה גדולה שהוצמדה ישירות לגמלון הדרומי של הבניין. בפארק הטירה יש גם "אלון בן למעלה מאלף שנים" במעמד של מונומנט טבעי מוגן. בשנת 1779 רכש היינריך קרל דה לה מוט פוקה (Heinrich Karl de la Motte Fouqué), שהגיע מברנדנבורג, את האחוזה ואיתה את בית האחוזה. בנו, פרידריך דה לה מוט פוקה (אנ'), שלימים הפך למשורר, בילה כאן כמה שנים מנעוריו. ייתכן שקיבל השראה לנובלה אונדינה (אנ') (שהפכה אחר כך לאופרה של א.ת.א. הופמן ולסונאטה לחליל) מאגם זאקרו (גר'). בין השנים 1781 עד 1811 היה זאקרו בבעלותו של האחראי על הכספים המלכותי (Kammerherrn), הרוזן אוגוסט פרדיננד פון האסלר (August Ferdinand von Haeseler), בנו החורג של בונה בית האחוזה המקורי, הרוזן פון הורדט. הבעלים הבורגני הראשון של הטירה היה יועץ המסחר (Kommerzienrat, תואר שהוענק לאיש עסקים מצליח) המלכותי והקונסול הכללי ז'אן בלתאזר הנרי (Jean Balthasar Henry) בשנת 1811, שעשה את הונו בסחר עם רוסיה ובנוסף לזאקרו היה בעלים של האחוזות פרדרסדורף (Fredersdorf) ופוגלסדורף (Vogelsdorf) במזרח ברלין. גיסו של הנרי, הבנקאי רודולף רוזנטרטר (Rudolph Rosentreter), שהתעשר גם הוא במהירות, היה נשוי ליוז'ני קרוליין הנרי, היה הבעלים של אחוזת קליין-גליניקה (לימים ארמון גליניקה) השכנה בין השנים 1812 עד 1814 והזמין את האדריכל הידוע קארל פרידריך שינקל לבצע שיפוצים ראשונים באחוזה. האח ז'אן הנרי, שהיה נשוי לסוזט בתו של הצייר הגרמני דניאל כודובייצקי, היה אחד התאולוגים המובילים ואניני האמנות בתקופתו. ז'אן בלתאר הנרי נפטר בשנת 1813. יורשיו מכרו את ארמון זאקרו והאחוזת בשנת 1816.
היסטוריה > מתחילת המאה ה-19 עד התקופה הנאצית

בשנת 1816 רכש את האחוזה הבנקאי הברלינאי מרטין מגנוס (במקור מאיר מגנוס, יהודי שהתנצר ב-1807), משפחתו השתמשה באחוזה כבית מגורים לקיץ. האורחים כללו גם בני משפחת משה מנדלסון, שהיו קרובי משפחה רחוקים. פליקס מנדלסון-ברתולדי חיבר כאן כנראה חלקים מרביעיית המיתרים שלו בלה מינור (אופוס 13). באחוזה הוקם מתקן ייצור של עופרת אצטט (אנ') (המכונה "סוכר עופרת") ועופרת לבנה (אנ') (פחמת העופרת), שהיה קיים כעשרים שנה והוביל לזיהום קרקע מתמשך (ראו את הסעיף על הטיהור).
תאריך מכריע להתפתחות האחוזה היה שנת 1840, כאשר פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה רכש את האחוזה ובית האחוזה ממגנוס תמורת 60,000 טאלרים. במקביל הוא נתן את ההוראה לבנות את כנסיית הגואל הסמוכה באמצעות האדריכל שלו לודוויג פרזיוס, וגם להרחיב את בית האחוזה. פרזיוס הוסיף הרחבה בת שתי קומות לגמלון הצפוני עם כניסה מייצגת בסגנון איטלקי. הפיאנו נובילה של הארמון שימש כבית המגורים הרשמי של כומר הארמון אלברט היים (Albert Heym), הכומר הראשון של כנסיית הגואל.
מאחורי החממה הוקם גם בניין אחסון גדול. אדריכל הנוף פטר יוזף לנה תכנן עבור המלך את הפארק סביב האחוזה. הפארק כלל גם את הכנסייה וקווי הראייה ממנו חשפו את הארמונות הסמוכים באי הטווסים, ארמון גליניקה וארמון בבלסברג. מאז אותה תקופה מכונה בית האחוזה בזאקרו "ארמון" (Schloss), אם כי המלך עצמו מעולם לא גר בה. מעט ידוע על זאקרו מהעשורים הבאים ועד סוף הקיסרות הגרמנית. לאחר מהפכת נובמבר 1918 התגורר בארמון שר האוצר של מדינת פרוסיה, אלברט סודקום (Albert Südekum), בתחילה כבית מגורים בסוף השבוע, ומשנת 1920 ואילך בדרך קבע. אברהרד קרנץ (Eberhard Cranz), חברו של גוטהארד זקסנברג (אנ'), ואשתו אמה לבית נוהאוס גרו כאן מסתיו 1922 ועד נובמבר 1934.
היסטוריה > תחת הרייך השלישי

בשנת 1938 הוסבה הטירה למעונו ולמשרדו של המפקח הכללי על היערות (Generalforstmeister) בגרמניה הנאצית פרידריך אלפרס (אנ'). הארמון איבד לגמרי את צורתו הבארוקית. החדרים הייצוגיים הועברו לקומת הקרקע ואילו הדירה מוקמה בקומה העליונה. הגג התארך וכלל חלק מהרחבה שבנה פרזיוס באגף הצפוני בבניין. שאר ההרחבה קיבלה מרפסת גג גדולה במקום הגג המחודד, ומתחתיה נבנה אולם אירועים עם חלונות מהרצפה עד התקרה. המבנים החיצוניים הוסרו ונבנו ביתו של השליש, כמו גם דירות לנהג, ליערן ומתקן בזיירות קטן.