התנגדות גרמנית לנאציזם
סופה של תנועת ההתנגדות

ב-1 ביולי התמנה שטאופנברג לראש מטהו של צבא המילואים שבפיקודו של פרום. משרה זו אפשרה לו להגיע לקרבתו של היטלר. המזימה יכולה הייתה לצאת אל הפועל.
פעמיים בתחילת יולי השתתף שטאופנברג בישיבות כשהוא נושא בתיקו פצצה, אך מסיבות שונות נמנע מלהפעילה. התוכנית הייתה כי לאחר חיסולו של היטלר יאסרו המנהיגים הנאציים, בק ימונה לנשיא הרייך, גרדלר יהיה לקאנצלר, וויצלבן למפקד הצבא.
ב-20 ביולי בשעה 12:30 הפעיל שטאופנברג את פצצתו במפקדתו של היטלר, ויצא מאולם הישיבות. לאחר צאתו מהאולם הוזז התיק שהונח סמוך למקום בו עמד היטלר, והונח במקרה כך שרגל השולחן, העשויה מעץ אלון כבד, מפרידה בין התיק ובין היטלר. כאשר התפוצצה הפצצה ב-12:40, נהרגו מספר קצינים. היטלר אמנם נפצע בידו, אך שרד את ההתפוצצות.
שטאופנברג ראה את ההתפוצצות מרחוק, והמשיך בדרכו בטיסה לברלין. הוא הניח כי היטלר נהרג. כאשר הגיע לברלין בשעה 15:00 חיכתה לו הידיעה כי היטלר שרד את ההתפוצצות. שטאופנברג עשה כל שביכולתו כדי להפעיל את תוכנית המרידה, אך הגנרל פרום לא שיתף פעולה עם המורדים, והורה על מאסרם של שטאופנברג, אולבריכט והמורדים הנוספים. שטאופנברג אסר את פרום, ודאג לקרוא למפקד תנועת ההתנגדות, גנרל לודוויג בק, להגיע למטה הקשר ולקבל על עצמו את מנהיגות הרייך. אולם אט אט הצליחו הימלר ונאצים אחרים החלו להשתלט על המצב, ולתת פקודות שמנעו את הפעלת "ואלקירי". קיני המורדים בברלין ובפריז המשיכו במאבק. ההצלחה הגדולה ביותר הייתה בפריז: המושל הצבאי, גנרל קרל-היינריך פון שטילפנגל, קצין ששיתף פעולה עם הקושרים ואף ניסה לעכב (לפי עדותו של הימלר) את גירוש יהודי צרפת, ציווה לעצור את כל אנשי הס"ס בפריז ופקודותיו בוצעו. אולם עם התמוטטות הקשר בברלין, נפל גם מעוז הקושרים בפריז. הצלחה זמנית ומוגבלת יותר הייתה גם לקצינים אנטי-נאצים בווינה, שהצליחו לעצור את אנשי הס"ס למספר שעות.
בשעה 19:00 הצליח היטלר ליצור קשר עם מפקד רגלים בברלין בשם מיור אוטו רמר. רמר הסכים בתחילה לשתף פעולה עם הקושרים, רק כי חשב שהיטלר מת. אך כאשר הגיע לאסור את גבלס, הצליח שר התעמולה להתקשר להיטלר - וזה ציווה על רמר לאסור את ראשי הקושרים ולדכא את המרד. בכוחה של פלוגה זו דוכאה ההפיכה. במרכז המרידה בבנדרבלוק בברלין פרצה לחימה בין אנשי רמר ואנשי שטאופנברג. שטאופנברג נפצע. בשעה 23:00 הצליח פרום להשתלט על המרידה, בתקווה כי הפגנת נאמנות זו תציל את חייו, לאחר שהוכח כי המרידה החלה ממפקדתו. שטאופנברג, אולבריכט ומורדים נוספים הוצאו להורג בירייה. בחצות אותו לילה הייתה המרידה נחלת העבר. מילותיו האחרונות של שטאופנברג היו "תחי גרמניה הקדושה שלנו". גנרל פון טרסקו, ששמע כי המרד נכשל וכי מפעל חייו קרס בלהבות, התאבד באמצעות רימון רסס, לא בטרם אמר כי "אין בכוונתי לתת לאויב את התענוג לתפוס אותי חי" והביע את שנאתו התהומית להיטלר, "אויבן הגדול ביותר של גרמניה והאנושות כולה". גנרל בק, מפקד תנועת ההתנגדות הגרמנית, נורה בידי חייל נאצי במטה הקשר.
מותו של שטאופנברג סימן את סוף תנועת ההתנגדות הגרמנית. בשבועות שלאחר מכן ניהל היטלר מסע נקמה פראי, כנגד כל מי שהיה מעורב בקשר ולו באופן עקיף, וכלפי משפחותיהם. מכתבים פרטיים שנתגלו בדירות הקושרים חשפו את הניסיונות הקודמים, והובילו למאסרים נוספים. בין העצירים היה הלדר, שסיים את המלחמה במחנה ריכוז.
בנוסף: היטלר הכריז שמעתה, כל חייל בוורמאכט חייב לציית לגסטאפו, ולא עוד, אלא שכל חייל שיודע שמפקדו מעורב בקשר - חובה עליו לירות בו באופן מיידי.
מעטים מהקושרים ניסו להימלט. גרדלר יצא למסע מנוסה רגלי בכפרי גרמניה, והוסגר לגסטפו רק ב-12 באוגוסט. גיזביוס נמלט לשווייץ. אחרים הסגירו עצמם. קושרים ספורים בלבד הצליחו להתחמק.
אלו שנתפסו זכו לגורל מר. משפטי ראווה נערכו בבית הדין העממי שניהל המשפטן הידוע לשמצה רולנד פרייזלר. כ-5,000 אנשים נעצרו, וכמאתיים הוצאו להורג (חלקם, כולל פילדמרשל פון ויצלבן, נתלו באופן איטי על מיתרי פסנתר). לאחר פברואר 1945, כאשר נהרג פרייזלר בהפצצה אווירית אמריקנית, לא נערכו עוד משפטים, וההוצאות להורג נערכו לפי גחמה. קנריס, אוסטר, דוהנאני ובונהופר נתלו רק ב-9 באפריל 1945, עת התקרבו כוחות הצבא האמריקני למחנה המעצר שבו הוחזקו.