stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון בל
מועמד לנשיאות

מתוך מרמור על הסכסוכים המתמשכים חוצי המפלגות בסנאט, שקל בל במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19 הקמת מפלגה שלישית שתמשוך אליה אישים מתונים, הן מהצפון והן מהדרום. ב-1859 הייתה המפלגה האמריקאית כבר בקריסה, אך הוויגים בטנסי התארגנו ל"מפלגת האופוזיציה" (אנ'), שניצחה כמה פעמים בבחירות לבית הנבחרים של המדינה. כמה מתומכי מפלגה זו, ביניהם עורך ה-Knoxville Whig, ויליאם בראונלאו, המועמד לסגן הנשיא לשעבר אנדרו ג'קסון דונלסון והתובע הכללי של קליפורניה ביילי פייתון, האיצו בבל להתמודד על הנשיאות כנציג של מפלגה שלישית.
במאי 1860, התאספו בבולטימור וויגים לשעבר ממורמרים ואישים מתונים מאוכזבים מכל רחבי ארצות הברית, שם הם ייסדו את "מפלגת האיחוד החוקתי" (אנ'). מצע המפלגה היה רחב מאוד ולא הוזכרה בו סוגיית העבדות. אף על פי שהיו כמה מועמדים לנשיאת מטעם המפלגה, שני המועמדים המובילים היו בל וסם יוסטון. ב-9 במאי הוביל בל את סבב הבחירות הראשוני עם 68 מצביעים בעדו, 59 בעד יוסטון ויותר מתריסר מועמדים אחרים חלקו ביניהם את שאר הקולות. עברו הצבאי של יוסטון זיכה אותו במוניטין לאומי, אך הוא הזכיר לוויגים של קליי שנכחו בוועידה את יריבם הוותיק אנדרו ג'קסון. למחרת גרף בל 138 קולות מול 69 הקולות של יוסטון והוא הוכרז כמועמד. כמועמד לסגן הנשיא נבחר אדוארד אברט.
בעוד שלבל היו תומכים בכל רחבי מדינות הצפון ובמדינות הגבול, רוב בעלי בריתו בצפון העניקו את תמיכתם למועמד הרפובליקני אברהם לינקולן או למועמד הדמוקרטי סטיבן דאגלס. לבל עצמו הייתה תמיכה מצומצמת מאוד בדרום, שם המועמד המוביל היה הדמוקרטי הדרומי ג'ון ברקינרידג'. העיתונים הדמוקרטים בדרום תקפו אותו כידיד של מתנגדי העבדות ושל הרפובליקנים. העיתון Union מנאשוויל, בהתייחסו למצע הבלתי מתחייב של מפלגת האיחוד החוקתי, לעג לבל כ"איש של אף אחד, שלא מחזיק במצע של אף אחד". בל גם נאבק כדי לקבל את קולות הצעירים על רקע היותו מבוגר מלינקולן בעשר שנים. בראותו שסיכוייו לנצח בבחירות באופן מוחלט כמעט ואפסו, קיווה בל שאף אחד משלושת המועמדים האחרים לא יזכה מספר הקולות הדרוש ושהבחירה תעבור לבית המחוקקים, שם הוא היה עשוי להיבחר כמועמד של פשרה. גם הוא וגם אברט לא ניהלו קמפיין אינטנסיבי.
בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר 1860 הצביעו עבור בל 592,906 מצביעים (13% מכלל המצביעים ו-39% מכלל המצביעים בדרום) והוא זכה ב-39 מכלל חברי חבר האלקטורים (13%). הוא ניצח את ברקינרידג' בווירג'יניה, קנטקי וטנסי ברוב דחוק, אך הובס על ידי ברקינרידג' על חודם של קולות מועטים במרילנד, קרוליינה הצפונית, ג'ורג'יה ולואיזיאנה ועל ידי דאגלס במיזורי. בדלאוור, פלורידה, אלבמה, מיסיסיפי, ארקנסו וטקסס הוא נחל מפלה קשה.
מלחמת האזרחים

בחודשים לאחר בחירתו של לינקולן לנשיאות, נותר בל עקבי בתמיכתו באחדות הברית. במהלך חודש מרץ 1861 הוא נפגש עם הנשיא לינקולן, שעל פי בל, אמר שאין לו כל כוונה להשתמש בכוח נגד מדינות הדרום. עם זאת, לאחר קרב פורט סאמטר באפריל, הלין בל (אף על פי שהמשיך להאמין באי-חוקיותה של הפרישה) על כך שהוא חש שהוא הולך שולל על ידי לינקולן. בעודו ממשיך לתמוך בשימור הברית ככל האפשר, הוא ציין שאם הכוחות הפדרליים יפלשו לטנסי, יש להתנגד להם. לפיכך, ב-23 באפריל הוא התנגד בגלוי ללינקולן וקרא למדינתו להצטרף אל הקונפדרציה וטען שיש צורך להכין את המדינה לקראת פלישה שכזאת.
עריקתו של בל אל הקונפדרציה הכתה בתדהמה את מנהיגי היוניוניסטים. עורך העיתון Louisville Courier, ג'ורג' ד. פרנטיס, כתב שהחלטתו של בל גרמה ל"השפלה בלתי ניתנת לתיאור, גועל וכעס" לתומכיו הוותיקים. הוראס גרילי קונן על "הסוף המביש" לקריירה הציבורית של בל. עורך ה-Knoxville Whig (ולימים מושל טנסי) ויליאם בראונלאו לעג לבל כ"כהן המכהן" במזבח "אלוהי הכזב של הפירוד".
ביוני 1861 נסע בל לנוקסוויל בתקווה לחולל שינוי בגישתם של מנהיגי היוניוניסטים בעיר כלפי הבדלנות ולגרום אולי לשינוי ברגשות במזרחה של המדינה, שם רוב האנשים תמכו בהמשך האיחוד. ב-6 ביוני נשא בל נאום לפני קהל של תומכי ההיפרדות בבית המשפט של מחוז נוקס. לאחר הנאום הוא חצה את הרחוב אל משרדו של עורך הדין הוותיק אוליבר פרי טמפל, שם התאספו טמפל ומנהיגים תומכי האיחוד נוספים. ביניהם היו בראונלאו, פרז דיקינסון וויליאם רול. מאוחר יותר נזכר טמפל:
מר בל אמר, בטון חצי עצוב וחצי רטנוני: "אני רואה שאף אחד מידידי הוותיקים לא היה כדי לשמוע את נאומי". "לא" אמר מר בראונלאו, "לא נכחנו, ואנו לא מתכוונים גם לעשות כן. אין אנו רוצים להיות עדים למחזה בו תהיה מוקף באויבך, שרק לפני כמה חודשים הוקיעו אותך כבוגד. אין אנו מעוניינים לשמוע את האנשים הללו צוהלים לכבודך ולראות אותך במעמד כזה". מר בראונלאו הטיח שטף של גידופים וגינה את האפשרות של פרישה. מר בל עשה ניסיון להגן עליהם ולא ממש הגן על גישתו שלו.
בראונלאו תמך בבל במשך יותר משני עשורים והוא קרא לאחד מבניו על שמו. הוא זכר את המקרה במשרדו של טמפל כאשר ב-1862 הוא ניגש לכתוב את ספרו, בו הוא ציין שהוא מתח ביקורת על בל באותו לילה עם "כאב גדול", ונזכר שהוא ובל "נפרדו בדמעות". טמפל היה סבור שהחלטתו של בל לתמוך בקונפדרציה הייתה מבוססת על פאניקה, שכן "לא הייתה טיפה אחת של דם בלתי נאמן בעורקיו".
ב-8 ביוני, לאחר שטנסי פרשה מהאיחוד, פרש בל מהחיים הפוליטיים, אם כי בניו וחתניו תמכו באופן פעיל בקונפדרציה. כאשר כבש צבא האיחוד את טנסי ב-1862, נמלט בל להאנטסוויל, אלבמה ומאוחר יותר לג'ורג'יה. לאחר המלחמה הוא עבר למחוז סטיוארט שבטנסי, שם הוא ניהל את מפעלי הברזל שבבעלות משפחתו. ג'ון בל נפטר בדובר שבטנסי ב-10 בספטמבר 1869 ונטמן בבית הקברות מאונט אוליב שבנאשוויל.
משפחתו

בל התחתן עם אשתו הראשונה, סאלי דיקינסון, ב-1818. עד למותה ב-1832 נולדו להם חמישה ילדים. סאלי הייתה אחותו של חבר הקונגרס דייוויד דיקינסון, נכדתו של הארדי מרפרי שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית ודודתה של הסופרת מרי נואלס מרפרי. ב-1835 נשא בל לאישה את ג'יין ארווין יטמן, אשת החברה הגבוהה ואלמנתו של איש העסקים האמיד תומאס יטמן.
חבר הקונגרס של הקונפדרציה אדווין אוגוסטוס קיבל, היה נשוי לסאלי, בתו הצעירה של בל. נינו של בל, שגם הוא נקרא אדווין אוגוסטוס קיבל, היה אדריכל ידוע באזור נאשוויל והמיזם הידוע ביותר שהוא תכנן היה גורד השחקים הראשון בעיר, Life & Casualty Tower.
בל ב-1841 לערך.
קריקטורה של לואיס מאורר המתארת את מערכת הבחירות לנשיאות של 1860 כמשחק בייסבול. משמאל לימין: ג'ון בל, סטיבן דאגלס, ג'ון ברקינרידג', אברהם לינקולן.
בל בשנותיו האחרונות
רודני ר. פורטר

| --- | --- |

 לידה:  8 באוקטובר 1917 ניוטון-לה-וילווס, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  6 בספטמבר 1985 (בגיל 67) וינצ'סטר, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  ביוכימיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ליברפול  אוניברסיטת קיימברידג'  Imperial College School of Medicine 
 מנחה לדוקטורט:  פרדריק סנגר 
 מוסדות:  אימפריאל קולג'  אוניברסיטת לונדון  אוניברסיטת אוקספורד  National Institute for Medical Research 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית  מדליית קופלי (1983)  הרצאת קרוניאן (1980)  המדליה המלכותית (1973)  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1972)  פרס קרן גיירדנר הבינלאומי (1966)  מדליית נוברטיס (1966)  קרל לנדשטיינר 
 
רודני רוברט פורטר (באנגלית: Rodney Robert Porter;‏ 8 באוקטובר 1917 – 6 בספטמבר 1985) היה ביוכימאי אנגלי, שזכה יחד עם ג'רלד מוריס אדלמן, בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1972 על גילוי המבנה הכימי של מולקולת הנוגדן.
ביוגרפיה

פורטר נולד בניוטון-לה-וילוז, ליד ליברפול, ב-8 באוקטובר 1917, לג'וזף ל. פורטר, פקיד רכבת, ואשתו איזבל פורטר. פורטר גילה עניין מיוחד במדעים, במיוחד כימיה. בשנת 1939 קיבל תואר ראשון בביוכימיה אוניברסיטת ליברפול. במשך שש השנים שלאחר מכן, שירת רודני פורטר בצבא ושוחרר בדצמבר 1945 בדרגת מייג'ור. עם שחרורו, למד באוניברסיטת קיימברידג', שם עבד עם פרדריק סנגר וקיבל דוקטורט. בשנת 1948, נישא לג'וליה פרנסיס-ניו. ביחד נולדו להם חמישה ילדים.
פורטר עזב את קיימברידג' ב-1949 והצטרף לצוות של המכון הלאומי לחקר רפואי. בשנת 1960 הוא מונה לפרופסור לאימונולוגיה בבית החולים הלימודי סנט מרי. ב-1967 עבר פורטר למחלקה לביוכימיה באוניברסיטת אוקספורד.
ב-8 בספטמבר 1985, נהרג פורטר בתאונת דרכים, כשלושה שבועות לפני פרישתו הצפויה.
הישגיו המדעיים

בשנת 1972 קיבלו רודני ר. פורטר וג'רלד מ. אדלמן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה. יחד, פורטר ואדלמן מזוהים כאלו שסיפקו חלק ניכר מבסיס הפיתוח של תחום של אימונולוגיה מולקולרית. עבודתם הפורצת דרך ליוותה עידן חדש של מחקר |נוגדנים, מה שבעבר הובן רק באופן מצומצם. התרומה העיקרית של פורטר הייתה ההיפותזה של נוגדנים היה מבנה בצורת Y. הוא גילה את זה על ידי שימוש באנזים פפאין על מנת לפצל את מולקולות ההמוגלובין בדם לשלושה חלקים: מרכיב גדול שלא הייתה לו יכולת של קישור נוגדנים (הבסיס של ה-Y), ושני מרכיבים קטנים יותר עם אתרים פעילים שנקשרו לנוגדנים (הזרועות של הY). פורטר הוכיח שהמרכיבים הגדולים היו זהים עבור כל מולקולות הנוגדן, אך שני המרכיבים הקטנים, שלהם הוא קרא מרכיבי קישור הנוגדנים, משתנים בקרב הנוגדנים השונים. בהתבסס על מחקרו ועל מחקרו של [אדלמן, פורטר שיער בצורה נכונה שכל מרכיב של קישור הנוגדנים מורכב משתי שרשראות של פוליפפטידים (שרשרת ארוכה של חומצות אמינו) ושכל נוגדן מורכב מ-4 שרשראות של פוליפפטידים: שתי שרשראות ארוכות וכבדות, ושתי שרשראות קצרות וקלות. השרשראות שוכבות במקביל אחת לשנייה למשך מרחק מסוים ויוצרות את הבסיס של ה-Y. מהצד השני, הן מתפזרות, כל אחת עם שרשרת קלה מחוברת במקביל אליה.
המחקר הבא של פורטר התרכז גם בתפקיד הנוגדנים כקולטני קרום תא הדם האדום וגם כמערכת המשלים (מערכת של חלבונים הזורמים בדם ומהווים חלק ממערכת החיסון). המעבדה שלו חקרה את המבנה ואת הגנטי של אשדים של פרוטאינים מורכבים שמכילים את נתיב ההפעלה המשלימה ואת המעורבות של הנוגדנים בהפעלה המשלימה.
פרסים ואותות כבוד

1964 - עמית של החברה המלכותית (Fellow of the Royal Society)
1966 - פרס של קרן גיירדנר למצוינות (Gairdner Foundation Award of Merit)
1967 - מדליית כיבה (Ciba Medal - Biochemical Society)
1968 - פרס לזכר קארל לנדסטיינר מהקרן האמריקאית לתרומות דם (Karl Landsteiner Memorial Award from the American Association of Blood Banks)
1972 - חבר זר באקדמיה האמריקאית הלאומית למדעים (National Academy of Sciences, U.S.A., Foreign Member)
1972 - פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה
כריסטיאן דה דוב

| --- | --- |

 לידה:  2 באוקטובר 1917 תיימס דיטון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  4 במאי 2013 (בגיל 95) Nethen, בלגיה 
 ענף מדעי:  ביולוגיה של התא, ביוכימיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לוון  Our Lady College, Antwerp 
 מנחה לדוקטורט:  אלבר קלוד, אקסל הוגו תאודור תאורל 
 מוסדות:  אוניברסיטת רוקפלר  אוניברסיטת לוון 
 פרסים והוקרה:  מסדר לאופולד  מדליית א. ב. וילסון (1989)  חבר זר של החברה המלכותית (30 ביוני 1988)  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1974)  פרס היינקן לביוכימיה וביופיזיקה (1973)  הצלב הגדול במסדר לאופולד השני  מפקד של מסדר הכתר הבלגי  פרס קרן גיירדנר הבינלאומי (1967)  פרס פרנקי (1960) 
 
כריסטיאן דה דוב (בצרפתית: Christian René Marie Joseph, Viscount de Duve;‏ 2 ביולי 1917 – 4 במאי 2013) היה פיזיולוג אנגלי-בלגי שעסק בתחומי הביולוגיה והכימיה והתמקד בחקר המבנה המקרוני של התא.
דה דוב נולד באנגליה וחי בבלגיה. הוא זכה ב-1974 בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה יחד עם עמיתיו אלבר קלוד וג'ורג'ה אמיל פאלאדה. הפרס ניתן להם על מחקרם ותגליותיהם בנושאי אברוני התא ליזוזום, ופראוקסיזום.
דה דוב זכה ב-1967, בפרס מטעם עמותת גאירדנרבזכות תגלית הליזוזום וב-1989 גם במדליית וילסון (הפרס שנחשב ליוקרתי ביותר לחקר הפיזיולוגיה של התא).
ביוגרפיה

הוריו של דה דוב ברחו במהלך מלחמת העולם הראשונה מבלגיה לאנגליה, שם נולד בנם בעיירה תמז דיטון, הסמוכה ללונדון. ב-1920, לאחר המלחמה, כשהיה כריסטיאן בן שלוש חזרה משפחתו לבלגיה.
דה דוב למד בבית ספר באנטוורפן בתקופה בה למדו בבית הספר בשפות הצרפתית והפלמית, ובשנת 1934 הצטרף לאוניברסיטה הקתולית של לובן שם קיבל, ב-1942, את תואר ה-MD. בשנת 1988 העניקה לו אוניברסיטת רוקפלר שבניו יורק את תואר הפרופסור
בשנת 1943 התחתן עם ג'נינה הרמן, שנפטרה ב-2008. לבני הזוג נולדו ארבעה ילדים (שני בנים ושתי בנות).
בנאום הנובל של דה דוב, הוא הדגיש ואמר כי במהלך חייו זכה לפגוש בפנים הרבות והמופלאות של התארגנות ופעילות התאים החיים. בנוסף, הדגיש שהוא ועמיתיו מרוצים מאוד מהעובדה שממצאיהם לא רק מעשירים את הידע העולמי, אלא עשויים גם לסייע לנצח מחלות.
מחקרים

דה דוב חקר, יחד עם אנשי מדע נוספים (אלבר קלוד, ג'ורג' פאלאד ואחרים), חקרו נושאים בתחומי הכימיה ומדעי החיים, ובהם את הורמוני האינסולין והגלוקוגן, הצוות שלו גילה, באמצעות תצפיות על גוף התא, את אברוני הליזוזום והפראוקסיזום. גילויים אלה סייעו לפיתוח תרופות למחלות גנטיות ואחרות (לדוגמה: ליזוזום שאינו תקין יכול לתרום להיווצרות בעיה של עיכול בלתי תקין בתא).
סיום חייו

כשהיה דה דוב בן 95, הוא היה נכה וסבל ממוגבלויות בחלקים רבים של גופו. לבקשתו, הוא הומת ב-4 במאי 2013, בהמתת חסד שבוצעה בבלגיה בנוכחות ארבעת ילדיו.
ספרים

במהלך חייו פרסם דה דוב מאמרים רבים ושלושה ספרים שעסקו במבנה התא: ב-1984 פרסם את "A guided tour of the living cell”, ב-1991 את "Blueprint for a cell", וב-1995 את "Vital Dust". ספריו ומאמריו תורגמו למספר שפות.
יוהנס אנדראס גריב פיביגר

| --- | --- |

 לידה:  23 באפריל 1867 סילקבורג, דנמרק 
 פטירה:  30 בינואר 1928 (בגיל 60) קופנהגן, דנמרק 
 ענף מדעי:  מיקרוביולוגיה, אנטומיה פתולוגית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קופנהגן 
 מנחה לדוקטורט:  רוברט קוך, אמיל אדולף פון ברינג 
 מוסדות:  אוניברסיטת קופנהגן 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1926) 
 
יוהנס אנדראס גריב פיביגר (בדנית: Johannes Andreas Grib Fibiger ‏; 23 באפריל 1867 - 30 בינואר 1928) היה רופא ופתולוג דני, פורץ דרך בעזרת מחקריו בנושאי הסרטן, שחפת ודיפתריה וחתן פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה לשנת 1926.
פיביגר מצא נמטודות מזן מסוים שלטענתו, היוו גורם לגידול סרטני בקיבת עכברים וחולדות ועל כך, קיבל את פרס נובל.
קורות חייו

פיביגר נולד בסילקבורג דנמרק. אמו אלפרידה מולר, הייתה סופרת, ואביו כריסטיאן עמנואל אוגוסט פיביגר, היה רופא מקומי.
בשנת 1883, סיים יוהנס את לימודי התואר הראשון ובשנת 1890 הוסמך כרופא.
בשנת 1894, נישא לבת דודתו מתילדה פיביגר.
קריירה

עם הסמכתו כרופא, החל התמחות בבית החולים, בהנחייתם של הפרופסורים רוברט קוך ואמיל פון ברינג. בתום ההתמחות סייע לפרופסור C.J.Salomenson במחלקת הבקטריולוגיה באוניברסיטת קופנהגן.
במהלך השנים, עסק בתפקידים שונים במוסדות המתמחים בפתולוגיה ובקטריולוגיה.
בין התפקידים, נמנים 3 שנים בהן שירת כרופא צבאי בבית החולים למחלות זיהומיות בקופנהגן (במקביל, השלים את תזת הדוקטורט שלו), כהונה כפרוסקטור (מבתר גוויות לשם הדגמה) במכון לאנטומיה פתולוגית של האוניברסיטה וניהול המעבדה לבקטלריולוגיה קלינית של הצבא(1890-1905).
מחקרו

בשנת 1907, בעת שניתח חולדות נגועות בשחפת, מצא גידולים סרטניים בבטן שלוש מהן. לאחר מחקר מעמיק, גילה שגידולים אלו ממאירים, לאחר זיהום רקמת בטן שנגרם על ידי זחל של תולעת נימית, נמטודה. התולעים זיהמו מקקים אשר נאכלים על ידי החולדות.
בשנת 1913 קיבל רשות להחדיר בעקביות גידולים קיבתיים בחולדות ועכברים על ידי הזנתם במקקים המזוהמים. בהופעת גרורות שנשלחו על ידי הגידולים הסרטניים, התווסף למחקרו הממצא שהסרטן נגרם על ידי רקמות גירוי.
עבודתו של פיביגר הובילה באופן מידי את הפתולוג היפני יאמגיווה קצוסבורו (Yamagiwa Katsusaburō) לייצר סרטן בחיות מעבדה על ידי צביעת גופם בזפת-פחם, הליך שאימץ אליו פיביגר.
מחקר מאוחר יותר שנעשה, הציג שקיימת טעות בממצאי פיביגר והתולעים הנימיות אינן אחראיות על הגידול, אלא מחסור בוויטמין A הוא זה שגרם לסרטן בחולדות.
כיום, התולעים המיקרוסקופיות שגילה פיביגר נקראות בשפה מקצועית Gongylonema neoplasticum והן ידועות כמדמות התהוות של תאי גידולים סרטניים אך הן אינן סיבה לגידולים, כיוון שהן לא בעלות השפעה על תאים בריאים.
ממצאיו של פיביגר היו נחוצים להפקה של קרצינוגן כימי (גורם כימי מסרטן)-צעד משמעותי בפיתוח מחקרי הסרטן המודרניים.
ניסויו של פיביגר פרץ דרך לבאים אחריו בשימוש בחיות מעבדה לצורך השתלת תאים סרטניים, והוביל מדענים רבים ליצור קרצינוגן כימי לשימוש במחקרי הסרטן.
קבלת הפרס המאוחרת

פיביגר הוא חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה לשנת 1926, אך קיבל את פרסו בשנת 1927.
באותה שנה, בעת תהליכי המיון החליטה "ועדת פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה" שאף אחד מן המועמדים אינו עומד בקריטריונים שהוצבו בצוואתו של אלפרד נובל. ע"פ חוק שהציבה קרן נובל, במקרים מסוימים יכול הפרס להינתן שנה מאוחר יותר.
פיטר דוהרטי

| --- | --- |

 לידה:  15 באוקטובר 1940 (בן 84) בריזבן, אוסטרליה 
 ענף מדעי:  אימונולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אדינבורו  אוניברסיטת קווינסלנד  Indooroopilly State High School 
 מוסדות:  St. Jude Children's Research Hospital (1 באפריל 1988)  אוניברסיטת מלבורן  אוניברסיטת טנסי  אוניברסיטת סאסקס 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית  חבר האקדמיה האוסטרלית לבריאות ומדעי הרפואה  אוצר לאומי חי של אוסטרליה  Fellow of the Royal Society of Victoria (2017)  מדליית יובל המאה האוסטרלית (1 בינואר 2001)  מדליית מנדל (2000)  הרצאת לוונהוק (1999)  חבר במסדר אוסטרליה (26 בינואר 1997)  איש השנה של אוסטרליה (1997)  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1996)  פרס אלברט לסקר למחקר רפואי בסיסי (1995)  פרס קרן גיירדנר הבינלאומי (1986, 1995)  פרס פאול ארליך ולודוויג דרמשטדטר (1983)  עמית האקדמיה האוסטרלית למדעים (1983) 
 www.peterdoherty.com.au
 
פיטר צ'ארלס דוהרטי (באנגלית: Peter Charles Doherty; נולד ב-15 באוקטובר 1940) הוא מנתח וטרינרי אוסטרלי וחוקר בתחום הרפואה.
זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה במשותף עם רולף מ. צינקרנגל בשנת 1996.
ראשית חיים והשכלה

דוהרטי נולד בבריזבן, קווינסלנד, ושם למד עד סיום התיכון. את התואר הראשון במדעי הווטרינריה הוא קיבל בשנת 1962 ואת התואר השני במדעי הווטרינריה בשנת 1966 מאוניברסיטת קווינסלנד. לאחר שקיבל תואר דוקטור בשנת 1970 מאוניברסיטת אדינבורו, סקוטלנד, חזר לאוסטרליה כדי להמשיך במחקר שזכה בפרס נובל בבית הספר למחקר רפואי ג'ון קרטין במסגרת האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה בקנברה.
מחקר וקריירה

מחקריו של דוהרטי התמקדו במערכת החיסון, ועבודת הנובל שלו תיארה כיצד תאי החיסון של הגוף מגנים מפני וירוסים. הוא ורולף צינקרנגל, מקבלי פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה לשנת 1996, גילו כיצד תאי T מזהים את אנטיגני היעד שלהם.
נגיפים מדביקים תאים ומתרבים בתוכם. "תאי T רוצחים" הורסים את התאים הנגועים כך שהנגיפים לא יוכלו להתרבות.
ספרו החצי-אוטוביוגרפי, "המדריך למתחילים לזכייה בפרס נובל", ראה אור בשנת 2005.
ספרו "היסטוריה קלה של אוויר חם" פורסם בשנת 2007 על ידי הוצאת אוניברסיטת מלבורן. בשנת 2012 פרסם את הספר Sentinel Chickens. ספרו הרביעי "מלחמות הידע" ראה אור בשנת 2015.
חיים אישיים

שמות הוריו של דוהרטי לינדה ואריק, ויש לו אח צעיר יותר, איאן. דוהרטי כרגע מבלה שלושה חודשים בשנה במחקר בבית החולים למחקר ילדים בסנט ג'וד בממפיס, טנסי, שם הוא חבר סגל במרכז למדעי הבריאות באוניברסיטת טנסי באמצעות המכללה לרפואה. במשך 9 החודשים האחרונים של השנה הוא עובד במחלקה למיקרוביולוגיה ואימונולוגיה באוניברסיטת מלבורן, ויקטוריה.
מארק קוונדיש

| --- | --- |
מרק קוונדיש, אלוף העולם למרוץ אופני כביש (2011)
מרק קוונדיש, אלוף העולם למרוץ אופני כביש (2011)
 לידה:  21 במאי 1985 (בן 39) האי מאן האי מאן
 כינוי:  Beavis; Manx Missile
 גובה:  175 ס״מ 
 משקל:  70 ק"ג 
 תחום:  כביש
 התמחות:  ספרינטר
 קבוצות עבר:  HTC-Highroad, קבוצת סקיי, בחריין מרידה, קוויק-סטפ אלפא ויניל, אסטנה
 הישגי שיא:  ניצחון במרוץ מילאנו – סן רמו   ניצחון ב-35 קטעים בטור דה פראנס - שווה שיא (2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2015, 2016, 2021 2024)   החולצה הירוקה בטור דה פראנס 2011, 2021  ניצחון ב-15 קטעים בג'ירו ד'איטליה (2008,2009,2011,2012)  החולצה הירוקה בג'ירו ד'איטליה 2013   ניצחון ב-3 קטעים בוואלטה אספניה 2010   החולצה הירוקה בוואלטה אספניה 2010  אלוף העולם לשנת 2011 במרוץ כביש של האיגוד הבינלאומי לאופניים אליפות בריטניה במרוצי כביש לשנת 2013
 www.cvndsh.com
 
מארק קוונדיש (באנגלית: Mark Cavendish; נולד ב-21 במאי 1985) MBE הוא רוכב אופניים מקצועי לשעבר, יליד האי מאן. הוא היה חבר בקבוצת HTC-Highroad בטרם פירוקה בתום עונת 2011, בקבוצת סקיי בשנה בה ניצח בראדלי ויגינס בטור דה פראנס, בקבוצת אומגה פרמה-קוויק סטפ בשנים 2013–2015, בקבוצת בחריין–ויקטוריוס בשנת 2020, בקוויק-סטפ אלפא ויניל בשנים 2021-2022 ובאסטנה עד פרישתו במהלך עונת 2024. קאוונדיש החל דרכו כמתחרה במרוץ אופני מסלול והתמחה במרוץ מדיסון, מרוץ נקודות ומרוץ לקו הסיום. מאז 2006 החל להתחרות במרוצי כביש, שם התגלה כספרינטר מחונן. הוא אלוף העולם במרוצי כביש לשנת 2011 והזוכה בפרס אישיות הספורט של השנה מטעם ה-BBC לשנת 2011.
במרוץ אופני מסלול זכה קוונדיש במדליית זהב באליפויות העולם בשנים 2005 (יחד עם רוב היילס), 2008 (עם ברדלי ויגינס) ו-2016 (גם עם ברדלי ויגינס) במרוץ מדיסון ובמדליית זהב במשחקי חבר העמים הבריטי במרוץ לקו הסיום, שם יצג את האי מאן.
כרוכב אופני כביש קוונדיש זכה ב-11 ניצחונות בעונתו הראשונה כמקצוען. עד לשנת 2024 זכה קוונדיש ב-35 קטעים שונים בטור דה פראנס, ההישג הטוב ביותר בתולדות הטור ומעל הישגו של אדי מרקס. בגרנד טורס זכה ב-49 ניצחונות בקטעים, הישג המציב אותו במקום השלישי ברשימת מנצחי הקטעים בכל הגרנד טורים (ביחד עם אלסנדרו פטאקי). מקדימים אותו מריו צ'יפוליני (57 ניצחונות) ואדי מרקס (64 ניצחונות).
ילדותו וקריירה

קוונדיש נולד בדאגלס שבאי מאן, בנו של דייוויד קוונדיש, אף הוא בן האי, ואדל מיורקשייר. הוא החל לרכוב על אופני BMX בגיל צעיר והתחרה במרכז הספורט שבעיר. בגיל 12 החל להשתתף בתחרויות לא רשמיות באופני הרים. באותה תקופה, בעת שהתחרה במרוץ מקומי, פגש ברוכב האופניים המקצועי דייוויד מילר. קוונדיש סיפר כי שאב השראה ממילר. לאחר שעזב את לימודיו, עבד בבנק במשך שנתיים, זאת במטרה לחסוך די כסף כדי להפוך לרוכב אופניים במשרה מלאה, מתוך מטרה להתקבל לקבוצה מקצועית.
סגנון רכיבה

יכולתו של קוונדיש כאחד מהספרינטרים הבולטים בדבוקה הביאה את קבוצתו, HTC Highroad, לבנות סביבו סגל של רוכבים המסוגל ליצור עבורו בסיום המרוץ "רכבת" אשר מוציאה אותו לספרינט באופן המיטבי. עם זאת, תעוזתו של קוונדיש והאינסטינקטים המחודדים שלו מקנים לו את היכולת להתמודד גם בספרינט בו הוא אינו נתמך על ידי רוכבי קבוצתו.
תנוחת גופו של קוונדיש בעת הספרינט שונה במעט מהמקובל. העיתון הצרפתי Vélo הישווה ב-2008 את סגנון רכיבתו של קוונדיש לזה של אצן מסלול הרכון קדימה בעת הזינוק. לטענת העיתון, בתנוחה זו מעביר קוונדיש בצורה המיטבית את הכוח מהרגליים לדוושות. עוד מציין העיתון את העובדה שבדומה לרוכבי מסלול בקטגוריית ה"קילו" (רכיבת קילומטר אחד נגד השעון), קוונדיש שומר על מבנה גוף מכונס ואינו מזיז את כתפיו וראשו בעת הספרינט.
בטור דה פראנס בשנת 2009 נשללו מקוונדיש נקודות בהן זכה באחד המאוצים במהלך קטע 14 לאחר שנקבע כי ברכיבתו דחק את יריבו תור הוסהובד אל הגדרות בצידי המסלול. בשנת 2010 בטור השווייצרי הוא נמצא אשם בהתנגשות בין רוכבים בשלבי הסיום של מאוץ, התנגשות שגרמה לשלושה רוכבים אחרים לפרוש מן המרוץ עקב פציעות. על התנהגותו באירוע זה נקנס ב-200 פרנק שווייצרי והוספו לזמנו 30 שניות. בפתיחת הקטע למחרת, מחו מתחרים אחרים על סגנון רכיבתו של קוונדיש ועל חוסר הכבוד שהפגין כלפי יריביו. לעומת זאת, בג'ירו ד'איטליה ב-2012 היה מעורב קוונדיש בנפילה בספרינט הסיום בעת שהספרינטר האיטלקי, רוברטו פרארי, שינה כיוון בחדות וגרם לקוונדיש להתקל בו וליפול. קוונדיש ושאר הרוכבים יצאו בביקורת קשה על סגנון רכיבתו של פרארי ודרשו את סילוקו מהמרוץ, דרישה שלא נענתה.
מרק קוונדיש לובש את החולצה הירוקה בטור דה פראנס בשנת 2009
מרק קוונדיש בטור של בריטניה, 2011
הארווי מגי ווטרסון

הארווי מגי ווטרסון (באנגלית: Harvey Magee Watterson‏; 23 בנובמבר 1811 – 1 באוקטובר 1891) היה עורך דין, עורך עיתון ופוליטיקאי אמריקאי. ווטרסון היה מה שבנו היחיד שלו הנרי תיאר מאוחר יותר כ"דמוקרטי ללא ספק מבתי הספר של ג'פרסון וג'קסון", הוא היה פעיל בפוליטיקה של טנסי הן ברמה המדינתית והן ברמה הפדרלית.
ביוגרפיה

ווטרסון נולד ב-23 בנובמבר 1811 במחוז בדפורד, טנסי. הוא למד לימודים קלאסיים, למד משפטים בקמברלנד קולג' בפרינסטון, קנטקי, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בשלביוויל, טנסי.
ווטרסון הקים וערך עיתון בשלביוויל ב-1831. הוא היה חבר בבית הנבחרים של טנסי ב-1835.
הוא נבחר כדמוקרט לקונגרסים ה-26 וה-27, המייצג את המחוז התשיעי של טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן מ-4 במרץ 1839 עד 3 במרץ 1843.  בנו הנרי תיאר את אותן שנים באוטוביוגרפיה שלו:
ווטרסון נשלח על ידי הנשיא ג'ון טיילר בשליחות דיפלומטית לבואנוס איירס, שם שהה במשך שנתיים. מ-1845 עד 1847, הוא היה חבר בסנאט של טנסי ושימש כיושב ראש הבית.
ווטרסון היה העורך והבעלים של Nashville Union מ-1847 עד 1851, והיה גם העורך של Washington Union החל מ-1851. עם בחירתו של חברו פירס לנשיא ארצות הברית ב-1853, הפך Washington Union ל"בטאון הממשל". שוב על פי בנו של ווטרסון, "קלות הדעת הבולטת למדי" של השניים התחדשה:
ווטרסון היה ציר לוועידה הלאומית הדמוקרטית בבולטימור, מרילנד בשנת 1860, והיה אלקטור לנשיאות מטעם דאגלס בבחירות לנשיאות באותה שנה. לאחר מלחמת האזרחים, הוא מונה על ידי הנשיא אנדרו ג'ונסון כאחד מהוועדה לחקור את ההתנהגות במדינות "שמרדו באחרונה".
ווטרסון עסק בעריכת דין בוושינגטון הבירה במשך ארבע עשרה שנים. הוא עבר ללואיוויל, קנטקי והיה חבר במערכת של Louisville Courier-Journal, העיתון שייסד בנו הנרי.
ווטרסון מת בלואיוויל, קנטקי ב-1 באוקטובר 1891 ונקבר בבית הקברות קייב היל.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Marse Henry: An Autobiography. Volume I (אורכב 25.08.2006 בארכיון Wayback Machine) from a UNC-Chapel Hill website
↑  "Harvey Magee Watterson". Govtrack US Congress. נבדק ב-8 במרץ 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Harvey Magee Watterson". Biographical Directory of the United States Congress. נבדק ב-8 במרץ 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Harvey Magee Watterson". The Political Graveyard. נבדק ב-8 במרץ 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nr96028373  SNAC: w6ht39sx  US Congress: W000208  VIAF: 39277398   WorldCat (עם VIAF): 39277398
ג'ייק מקאלמון

ג'ייק מקאלמון (באנגלית: Jake McCalmon; נולד ב-6 באפריל 1986) הוא פוליטיקאי אמריקאי מטנסי, וחבר במפלגה הרפובליקנית. הוא מייצג את המחוז ה-63 בבית הנבחרים של טנסי.
ביוגרפיה

מקאלמון למד באוניברסיטת ברנדמן, שם קיבל תואר ראשון במנהל עסקים. הקמפיין הראשון שלו לבית המדינה היה בשנת 2022, כשרץ להיות נציג המחוז ה-63 בבית הנבחרים של טנסי. מקאלמון זכה בפריימריז הרפובליקני והמשיך להביס את חברת המפלגה הדמוקרטית קישה דייוויס בבחירות הכלליות.
חיים אישיים

מקאלמון מתגורר במחוז ויליאמסון שבטנסי יחד עם אשתו, רייצ'ל, ושלוש בנותיהם. בשנת 2023 תמך מקאלמון בהחלטה לגרש שלושה מחוקקים דמוקרטים מבית המחוקקים בשל הפרת כללי העיצוב. הגירוש אופיינה באופן נרחב כחסר תקדים.