stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיי וסט
קריירה

וסט החלה להופיע באופן מקצועי בוודוויל ב-Hal Clarendon Stock Company ב-1907 בהיותה בת ארבע עשרה.
וסט הופיעה לראשונה תחת שם הבמה בייבי מיי (Baby Mae), וגילמה דמויות שונות בכללן אישה המתחזה לגבר, סיס הופקינס ו-coon shouter blackface.
נאמר שהסמל המסחרי שלה נוצר בהשראת המתחזה הנשית ברט סבואה ו-Julian Eltinge, שהיו ידועות במהלך Pansy Craze.
הופעתה הראשונה במופע ברודוויי חוקי היה ב-1911 בהצגת התיאטרון A La Broadway שיזם מורה לשעבר לריקוד Ned Wayburn. ההצגה ירדה אחרי שמונה הופעות.
מכאן היא הופיעה בהצגה שנקראה "Vera Violetta", שבין השחקנים שהשתתפו בה היה שחקן חדש נוסף, אל ג'ולסון.
ב-1912 הופיעה במופע הפתיחה של "A Winsome Widow" כאישה מפתה הקרויה גם לה פטי דאפי.
הצילום שלה הופיע במהדורה של גיליון המוזיקה של ה-popular number,‏ "Ev'rybody Shimmies Now" ב-1918. (?) כעת אימה עודדה אותה להיות שחקנית, ולדברי וסט, תמיד חשבה שכל מה שבתה עושה הוא פנטסטי.
ב-1918, אחרי כמה הצגות תיאטרון מפורסמות, הצליחה וסט לפרוץ בהצגה Sometime של Shubert Brothers, לצדו של Ed Wynn.
דמותה Mayme, רקדה את ריקוד השימי (shimmy).
לבסוף, היא החלה לכתוב את המחזות הנועזים שלה, תוך שהיא משתמשת בשם העט ג'ין וסט (Jane Mast).
הפעם הראשונה שכיכבה בברודוויי בתפקיד ראשי הייתה במחזה שקראה לו Sex, אותו גם כתבה, הפיקה וביימה. אף על פי שמבקרים שנאו את המופע, הרי שהכרטיסים נמכרו היטב. ההפקה המפורסמת לא צלחה את בדיקת רשויות העיר, נערכה פשיטה על התיאטרון וצוות השחקנים ווסט נאסרו.
היא הועמדה לדין בגין זילות מוסרית, וב-19 באפריל 1927 נידונה למעצר של עשרה ימים באשמת "השחתת המוסר של הנוער".
בעת שריצתה את עונשה באי Welfare Island (כיום ידוע בשם האי רוזוולט), היא סעדה על שולחנו של מפקד בית הסוהר ורעייתו, ואמרה לכתבים שלבשה את תחתוני המשי שלה בשהותה בכלא.
היא ישבה במעצר שמונה ימים, לאחר ששוחררה יומיים לפני תום ריצוי עונשה בגין התנהגות טובה. הסיקור התקשורתי של האירוע תרם לקריירה שלה.
המחזה הבא שלה, "The Drag", עסק בהומוסקסואליות ומה שווסט כינתה אחת מ"הדרמות-הקומיות של החיים" שלה.
אחרי סדרה של ניסיונות בקונטיקט ובניו ג'רזי, הודיעה וסט שהיא תשיק את ההצגה בניו יורק.
אולם, "The Drag" מעולם לא הציג בברודוויי, כיוון שהעמותה למניעת שחיתות (Society for the Prevention of Vice vows) הבטיחה לאסור אותה אם תנסה להציג אותה.
וסט הייתה מראשוני התומכים בתנועה לשחרור האישה, אך הכריזה שאינה פמיניסטית. היא גם תמכה בזכויות ההומוסקסואלים.
וסט המשיכה לכתוב מחזות, בכללם "The Wicked Age",‏ "Pleasure Man" ו-"The Constant Sinner". ההפקות שלה נקלעו למחלוקת ולבעיות נוספות, אם כי הוויכוח הבטיח שווסט תישאר בכותרות ורוב הזמן הדבר התבטא באולמות מלאים.
מחזה משנת 1928, "Diamond Lil", אודות אשה מלאת חיים בעשור האחרון של המאה ה-19, נעשה להיט בברודוויי.
הצגה זו נהנתה מפופולריות מתמשכת ווסט תציג אותה מחדש פעמים רבות לאורך הקריירה שלה.
סרטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ב-1932, הציעו סרטי סרטי פרמאונט לוסט חוזה בתעשיית הקולנוע. מלאו לה 38, בדרך כלל גיל מתקדם לסרט הראשון, במיוחד עבור סמל מין (אם כי היא שמרה על ערפול בנוגע לגילה במשך כמה שנים נוספות). וסט ערכה את הופעת הבכורה שלה בסרט "Night After Night" בכיכובו של ג'ורג' ראפט (George Raft). בתחילה היא לא אהבה את התפקיד הקטן שניתן לה בסרט, אולם היא התרצתה כשניתן לה לשכתב את הסצנות שלה.
בסצנה הראשונה של וסט, אומרת מוכרת כובעים, "אלוהים, איזה יהלומים יפהפיים", וסט השיבה, "לאלוהים אין שום קשר לכך, יקירתי."
בהתבוננו על התוצאה הסופית של הסצנות ששוכתבו, ראפט העיר, "היא גנבה את כל תשומת הלב."
היא שיחקה בסרט "היא עשתה לו עוול" (1933) בתפקיד ראשי לצד קרי גרנט.
חייה האישיים

וסט נישאה ב-11 באפריל 1911 במילווקי, ויסקונסין ל-Frank Szatkus, ששם הבמה שלו היה Frank Wallace, עמית למופע הוודוויל שאותו פגשה לראשונה ב-1909. היא הייתה בת 17, הוא בן 21. וסט שמרה על הנישואים בסוד.
אולם ב-1935, אחרי שווסט עשתה מספר סרטים מצליחים, גילה פקיד את תעודת נישואיה של וסט ודיווח לעיתונות.
הצהרה בשבועה חשפה אף היא שווסט הכריזה על עצמה כנשואה, שהיא עשתה במהלך משפט Sex ב-1927, גם היא לא נחשפה.
בתחילה, הכחישה וסט את העובדה שהיא אי-פעם נישאה לוואלאס אולם לבסוף הודתה בכך ביולי 1937, בתשובה לחקירה משפטית, שהם אכן היו נשואים.
בתרבות הפופולרית

במהלך מלחמת העולם השנייה צוותי האוויר של בעלות הברית כינו את חגורות ההצלה שלהם "מיי וסט" ("Mae Wests"), באופן חלקי בשל הדמיון בצליל ל"breasts" ו-"life vest" ובאופן חלקי בגלל הדמיון ל-curvaceous torso.
המונח "מיי וסט" מתייחס גם למצנח עגול שאינו עוד בשימוש.
ביבליוגרפיה

West, Mae (1930). Babe Gordon. The Macaulay Company. (the novel on which The Constant Sinner was based)
West, Mae (1932). Diamond Lil. Caxton House. (novelization of play)
West, Mae (1959, revised 1970). Goodness Had Nothing to Do with It. Prentice-Hall.
West, Mae (1975). Mae West On Sex, Health and ESP. W. H. Allen. ISBN 0491016131.
West, Mae (1975). Pleasure Man. Dell Pub. Co.
West, Mae; Joseph Weintraub (1967). The Wit and Wisdom of Mae West. G. P. Putnam.
הקרב על אלג'יר (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  ג'ילו פונטקורבו 
 הופק בידי:  אנטוניו מוסו   סעדי יאסף
 תסריט:  ג'ילו פונטקורבו   פרנקו סולינאס
 עריכה:  מריו מורה   מריו סרנדריי
 שחקנים ראשיים:  ברהים חגיאג   סעדי יאסף   ז'אן מרטן
 מוזיקה:  אניו מוריקונה   ג'ילו פונטקורבו (עריכת הפסקול)
 צילום:  מרצ'לו גאטי 
 מדינה:  איטליה, אלג'יריה 
 חברה מפיצה:  ריצולי
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  3 בספטמבר 1966
 משך הקרנה:  121 דקות
 שפת הסרט:  צרפתית   ערבית
 סוגה:  דוקו-דרמה, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  אלג'יריה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   battleofalgiers
 פרסים:  פרס אריה הזהב 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הקרב על אלג'יר (באיטלקית: La battaglia di Algeri) הוא סרט איטלקי משנת 1966 ובבימויו של ג'ילו פונטקורבו המתאר את האירועים בעיר אלג'יר בזמן מלחמת העצמאות של אלג'יריה (1954–1962) בסגנון כעין דוקומנטרי. הסרט מתאר את הסלמת המתיחות והאירועים האלימים במאבק שבין החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה (FLN) ובין הצבא הצרפתי והפייה-נואר, המתיישבים הצרפתים באלג'יריה.
הסרט, שצולם בשחור-לבן, קיבל תהודה רבה מיד עם יציאתו למסכים, הן בשל אופיו הדוקו-דרמטי ואופן צילומו ועריכתו החדשני והן בשל היותו מעורר מחלוקת מבחינה פוליטית. מחד נטען כלפיו כי הביא את סיפור העימות כפי שנתפס בצד האלג'יראי ומאידך רבים רואים בו כדוגמה לסרט על המאבק בקולוניאליזם וכסרט הרלוונטי גם למאבקים אנטי-קולוניאליסטיים אחרים. הסרט זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-1966 ומוקרן עד היום ברחבי העולם בהקרנות מיוחדות.
נושא הסרט

"הקרב על אלג'יר" מציג מחדש אירועים שהתרחשו בעיר הבירה של אלג'יריה הצרפתית בין נובמבר 1954 ודצמבר 1960 (עיקר האירועים מתרחש ב-1956 ו-1957), בזמן מלחמת העצמאות של אלג'יריה. סיפור המעשה מתחיל בארגונם של התאים המהפכניים בקסבה. בהמשך, מלחמת האזרחים בין האלג'יראים ממוצא מקומי ובין האלג'יראים ממוצא צרפתי (פייה-נואר) שבה מסלימים גילויי האלימות בין שני הצדדים ואלו מובילים להכנסתם לזירה של יחידות צנחנים צרפתיות שתפקידם לצוד את חוליות ה-FLN, החזית הלאומית לשחרור. הצנחנים מתוארים בסרט כמנצחים בקרב, על ידי ניטרול צמרת ה-FLN כולה, בדרך של לכידה או חיסול. יחד עם זאת, הסרט מסתיים באפילוג, המתאר הפגנות ומהומות של האלג'יראים ממוצא מקומי הקוראים לעצמאות ארצם ומתבהר כי צרפת אולי ניצחה בקרב על אלג'יר אך הפסידה במלחמה על אלג'יריה.
הטקטיקות חסרות הרחמים של מורדי ה-FLN ופעולות התגמול הצרפתיות, האכזריות גם הן, מוצגות בסרט. גם המתיישבים הצרפתים וגם האלג'יראים הנשלטים מבצעים מעשי זוועה כנגד אזרחים. ה-FLN משתלט על הקסבה באמצעות שיפוט מהיר והוצאה להורג של אלג'יראים הנחשדים בפשעים ובשיתוף פעולה עם הצרפתים ומבצע פעולות טרור כדי להפחיד ולהטריד את המתיישבים הצרפתים. אלו פונים לשיטות של התקפות אלימות של אספסוף על האלג'יראים ממוצא מקומי ואף מבצעים מעשי לינץ'. עינויים, איומים ורציחות הופכים למעשים המבוצעים דרך שגרה על ידי הצנחנים הצרפתים הנלחמים במורדים האלג'יראים.
פונטקורבו וסולינאס בחרו להציג בסרט מספר דמויות מרכזיות שדמותן התבססה על אנשים אמיתיים שנטלו חלק במלחמה. הסרט מוצג בתחילתו ובסופו מנקודת מבטו של עלי לה-פוינט (ברהים חגיאג), פושע קטן שדעותיו הפוליטיות מוקצנות בעת שהותו כאסיר בכלא ומגויס ל-FLN, על ידי אחד ממפקדי המורדים, אל-האדי ג'פאר (דמותו מבוססת על אחד מראשי ה-FLN, סעדי יאסף, המשחק בסרט בתפקיד עצמו).
לוטננט-קולונל מאתייה, מפקד הצנחנים הצרפתי, הוא הדמות הצרפתית המרכזית. דמויות נוספות בסרט הן: עומר הקטן, ילד רחוב המשמש כשליח של ה-FLN. לארבי בן מ'הידי, מפקד בכיר ב-FLN, המספק בסרט את הצידוק הפוליטי להתקוממות. ג'מילה המבוסס על דמותה של ג'מילה בוחירד, זוהרה (זהרה ז'ריף), וחסיבה (חסיבה בן בו-עלי), שלוש צעירות אלג'יראיות המבצעות פיגועי טרור כתגמול למעשי הצרפתים. מעל לכל אלו, מציג "הקרב על אלג'יר" אלפי ניצבים אלג'יראים המשתתפים בסצנות המוניות. האפקט אותו רצה ליצור הבמאי פונטקורבו היה של "הקסבה כמקהלה יוונית" – מתקשרת, שרה, מבכה ובעלת נוכחות פיזית.
הפקה וסגנון > תסריט

"הקרב על אלג'יר" התבסס במקורו על הספר "Souvenirs de la Bataille d'Alger" מאת סעדי יאסף. הספר נכתב על ידי יאסף בזמן שבתו בכלא הצרפתי ותיאר את הקרב על אלג'יר מנקודת מבטו של מפקד צבאי בכיר ב-FLN. לאחר קבלת העצמאות ושחרורו של יאסף מהכלא הפך זה לחלק מהממשל האלג'יראי החדש. ב-1964 ניסה ממשל זה לקדם הפקת סרט שיהיה מבוסס על זכרונותיו של יאסף ופנה באמצעות סאלח בעזי, פעיל FLN לשעבר שחי באירופה, לבמאי ג'ילו פונטקורבו ולתסריטאי פרנקו סולינאס בהצעה לקחת את המיזם.
פונטקורבו וסולינאס סברו כבר בתחילת שנות ה-60 כי מאבקי הדה-קולוניזציה חייבים להיות מונצחים בסרט. הם ראו במלחמה באלג'יריה כראויה ומתאימה למיזם מהסוג הזה ונסעו לאלג'יריה ב-1962. הם כתבו תסריט ובו מסופרים האירועים מנקודת ראותו של קצין צרפתי המשתתף במלחמה, אולם המפיק, פרנקו קריסטלדי, סירב להתקדם עם ההפקה מחשש לפגיעה מצד הארגון הימני הצרפתי, ה-OAS‏.
טיוטת התסריט הראשונית של סולינאס נקראה "Para" והיוצרים ראו בדמיונם את פול ניומן כמועמד לגילום דמות הקצין הצרפתי גיבור הסרט. בעזי דחה את הרעיון וטען כי גישה זו מורידה את סבלם של האלג'יראים לרמת תפאורת הרקע של הסרט. יאסף אף כתב גרסה שלו לתסריט אותה דחו המפיקים האיטלקים בטענה כי היא מוטה מדי בתמיכתה באלג'יראים. למרות אהדתם שלהם למאבק האלג'יראי, עמדו האיטלקים על הצגת האירועים מנקודת מבט נייטרלית ובתסריט הסופי אמנם הדמות הראשית היא אלג'יראית אך הוא מתאר את אכזריות שני הצדדים במאבקם.
למרות התבססות התסריט על אירועים שהתרחשו במציאות, "הקרב על אלג'יר" עושה שימוש בדמויות מורכבות שחלקן היה קיים במציאות וחלקן בדיוניות. לדוגמה, דמות הקצין הצרפתי "קולונל מאתייה" היא עירוב של מספר קצינים שפיקדו באלג'יריה והבולט שבהם הוא ז'אק מאסו (Jacques Massu). סעדי יאסף טען שלמעשה דמותו של מאתייה התבססה יותר על מרסל ביז'ר (Marcel Bigeard) ויש הטוענים כי הדמות מזכירה את רוז'ה טרינקייה (Roger Trinquier). סולינאס הואשם כי צייר את דמות הקולונל הצרפתי כאצילית ואלגנטית יתר על המידה. בתשובה הוא ענה כי הקולונל הצרפתי הוא "אלגנטי ותרבותי כי הציוויליזציה המערבית איננה בלתי אלגנטית או בלתי תרבותית". השחקן שגילם את הקולונל, ז'אן מרטן, אמר מאוחר יותר, כי כבר בתחילת העבודה עוצבה הדמות כאדם הגון הממלא את תפקידו וכי הוא עצמו עשה את המירב כדי לאפיין את הדמות כמעוררת סימפתיה.
הפקה וסגנון > סגנון חזותי

הבמאי פונטקורבו והצלם, מרצ'לו גאטי, רצו לתת לסרט סגנון חזותי של יומני קולנוע שהיו נהוגים בשנים שלפני כן ועל כן צילמו את הסרט בשחור-לבן ותוך שימוש בטכניקות שיצרו את הרושם כי מדובר ביומן חדשות או בסרט דוקומנטרי. בדרך זו ניסה הבמאי לטעת בצופה את ההרגשה כי הוא צופה במציאות ולא בסרט בדיוני. הוא אף פגע במכוון באסתטיות של הסרט כדי להבדילו מסרטי הקולנוע הרגילים בהם קיימת הקפדה על יופי ואסתטיות. האמצעים בהם נקט פונטקורבו כדי להשיג השפעה זו על הצופה היו:
שימוש נרחב במצלמת כתף שתזוזותיה יוצרות הרגשה של צפייה בסרט חדשות.
שימוש בסרט צילום "מהיר" המשמש לצילום חדשותי ונותן "תמונה גרעינית".
שימוש בסרט צילום פגום שיצר לעיתים פריימים שרוטים.
אי שימוש בתאורה מלאכותית עד כדי יצירת פריימים חשוכים לגמרי במקרים מסוימים.
פסקול לא מעובד שהוקלט באתר הצילומים ולא באולפן.
שימוש באתרים אותנטיים
שימוש בשחקנים בלתי מוכרים
בצורה זו יצר מציאות מחוספסת שנתפסה על ידי הצופים כ"אמיתית" יותר.
הפקה וסגנון > ליהוק

פונטקורבו בחר ללהק את השחקנים מבין אלג'יראים שפגש ושלא היו בעלי עבר כשחקנים. השחקן היחיד שהיה בעל ניסיון היה ז'אן מרטן שגילם את קולונל הצנחנים הצרפתי. מרטן, פעיל ברזיסטאנס וצנחן שנטל חלק במלחמת הודו-סין הראשונה, היה שחקן תיאטרון ב-"Théâtre National Populaire" שפוטר לאחר שחתם על עצומה כנגד מעורבות צרפת במלחמה באלג'יריה. פונטקורבו חפץ בשחקן מקצועי לתפקיד הקולונל, אך לא היה מעוניין לפגוע בסגנון הריאליסטי של הסרט ועל כן בחר בשחקן תיאטרון שלא היה מוכר לקהל צופי הקולנוע.
הפקה וסגנון > פסקול

גם למוזיקה וגם לאפקטים של הסאונד נועד תפקיד חשוב בסרט. פונטקורבו סיפר במספר ראיונות כי בילה זמן רב בעת העריכה במחשבה על לייטמוטיבים למוזיקה בסרט. נושאים מוזיקליים אלו שולבו בעיבוד התזמורתי של אניו מוריקונה על מנת להעצים את ההשפעה הרגשית וליצור הקבלות בין האירועים: סצנות של אזרחים, ממוצא צרפתי וממוצא מקומי, שנרצחים באכזריות מלוות מוזיקה אלגית עמוקה. הסצנה בה צופים בחברות ה-FLN המכינות את עצמן לביצוע פיגועים מלווה בתיפוף אלג'יראי ילידי במקום בדיאלוג. בנוסף לכך השתמש פונטקורבו בסאונד של ירי, מסוקים, ומנועי משאיות כדי לסמל את הגעת הצרפתים לזירת הקרב בעוד שפיצוץ מטענים, יללות, קולות נהי וקריאות קצובות מסמלים את הגעת האלג'יראים ממוצא מקומי.
התגובות לסרט > ביקורת קולנועית

הסרט זכה בתשבחות המבקרים על השימוש באמצעים הטכניים והעריכתיים, על הניסיון להציג את עמדות שני הצדדים במאבק בהוגנות יחסית ועל עמידתו של פונטקורבו בפני הפיתוי להאיר את הדמויות באור רומנטי; מעשי הזוועה המבוצעים הן על ידי ה-FLN והן על ידי הצרפתים מוצגים ללא כחל וסרק. הסרט לא הציג אף צד כשטני והדמות הצרפתית הראשית, קולונל מאתייה, מצטיירת באור סימפתי של חייל כריזמטי והוגן. הוגנותו של הסרט, בעיני רוב הצופים, הייתה הנקודה המשמעותית ביותר בקבלתו של הסרט. הסרט זכה בפרס הראשון בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-1966 והיה מועמד בשלוש קטגוריות לפרס האוסקר; ב-1966 לפרס הסרט הזר הטוב ביותר וב-1968 לפרס הבמאי הטוב ביותר (פונטקורבו) ולפרס התסריט המקורי הטוב ביותר (פונטקורבו וסולינאס). הסרט זכה גם בעוד פרסים בינלאומיים רבים.
מרטין ריט אמר בראיון שהסרט היווה מקור השראה עבורו לסרטו נורמה ריי.
התגובות לסרט > מחלוקות פוליטיות

הסרט יצר מחלוקת פוליטית בצרפת ונאסר בה להקרנה במשך חמש שנים. סצנות בהן הוצגו עינויים נחתכו מהגרסאות שהוצגו בארצות הברית ובבריטניה כיוון שהן נחשבו כמסיתות כנגד הצרפתים. ההתייחסות האוהדת ל-FLN בסרט הדהימה את האלג'יראים יוצאי צרפת ואת אנשי הצבא הצרפתי. גנרל פול אוסרזה (Paul Aussaresses), מפקד כוח ההתערבות הצרפתי באלג'יריה, גינה את הסרט וכתב את הספר "הקרב על הקסבה" בו הביא את גרסתו לאירועים שתוארו בסרט. הסרט גונה אף על ידי ז'אן מארי לה פן, איש הימין הצרפתי ששירת כצנחן באלג'יריה.
גם בישראל נאסר הסרט להקרנה במשך שנים אחדות. תחילה בשל יחסי הקרבה ההדוקים ששררו בין צרפת ובין ישראל עד למלחמת ששת הימים ולאחר מכן, בשל הסיטואציה שנוצרה בה נשלטו מאות אלפי פלסטינים תחת השלטון הישראלי והיה חשש בישראל מפני הקבלה בין שתי הסיטואציות. הסרט הוקרן בבית לסין ובסינמטק ירושלים ב-1984 ובסינמטק תל אביב החל מ-1985. הצגתו ב-1988, חודשים אחדים לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה, עוררה דיון ציבורי בישראל (על רקע האירועים ביהודה ושומרון וברצועת עזה), שעסק בשאלה האם קיים דמיון בין הסכסוך הישראלי-פלסטיני ובין המאבק האלג'יראי לעצמאות, עמדה בה תמכו חלקים מהשמאל הישראלי.
התגובות לסרט > הסרט ותנועות גרילה בעולם

יציאתו למסכים של הסרט התרחשה בתקופה בה התרחשו עימותים שנתפסו כמאבקים לאומיים לעצמאות ובמקביל, עליית תנועות שמאל רדיקליות במדינות המערב בהן מיעוט מהצעירים הראו עניין במאבקים מזוינים. בסוף שנות ה-60 זכה "הקרב על אלג'יר" למוניטין של סרט שהיווה השראה לאלימות פוליטית. נטען כי טקטיקות לוחמת הגרילה העירונית והשימוש בטרור הועתקו על ידי הפנתרים השחורים, הצבא האירי הרפובליקני וחזית השחרור של ג'אמו וקשמיר. נטען כי הסרט היה הסרט המועדף על אנדראס באדר, ממייסדי סיעת הצבא האדום.
לקריאה נוספת

דני מוג'ה, אהבנו כל כך – 100 סרטי מופת, מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, הערך "הקרב על אלג'יר", עמ' 170–172
הערות שוליים

↑  Sheila Whitaker, Gillo Pontecorvo, אתר גארדיאן, 14 באוקטובר 2006
↑  על פי סיכום מתוך הקורס סוגיות בעיצוב המציאות של ד"ר יגאל משיח במכללה למנהל, אתר "סיכומון"
↑  אילן אבישר, אמנות הסרט: הטכניקה והפואטיקה של המבע הקולנועי, האוניברסיטה הפתוחה, 1995, עמ' 102–103
↑  חמשת האמצעים האחרונים על פי יגאל משיח, שם
↑  אורי קליין, נקמתם הרגישה של המדוכאים, דבר, 24 באוגוסט 1979
↑  אורי קליין, מת הבמאי האיטלקי ג'ילו פונטקורבו, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2006
↑  הקרב על אלג'יר, מעריב, 6 בינואר 1984
↑  לילות ירושלים, מעריב, 27 באפריל 1984
↑  בתי קולנוע, מעריב, 16 בדצמבר 1985
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007369652505171  VIAF: 203737529   WorldCat (עם VIAF): 203737529
מחפשים את המטמון

"מחפשים את המטמון" היא תוכנית רדיו פופולרית ששודרה ב"קול ישראל" בשנים 1961 - 1991. התוכנית הייתה שעשועון רדיו, שדרש מהמתמודד באולפן ומהמאזינים בקיאות בתולדות ארץ ישראל.
תולדות התוכנית

את פורמט התוכנית הביא לישראל גבריאל דורון, מנכ"ל "שירותי פרסומת בשידור" בשנת 1961, מתחנת הרדיו הצרפתית "אירופה 1". בתחילה נקראה התוכנית "מחפשים את האוצר", וכעבור זמן שונה שמה ל"מחפשים את המטמון". העורכים והמגישים של התוכנית בראשיתה היו נקדימון רוגל ויצחק שמעוני. השניים שידרו אחת לחודש, עד 1966, 36 תוכניות, שזכו להצלחה רבה. בכל תוכנית השתתף מטמונאי - מאזין שנבחר לכך,  וכמה שעות לפני השידור הוא קיבל כתב חידה שעסק בפרשה בתולדות ארץ ישראל, ועליו היה לפצח אותו בעזרת תשובות טלפוניות שקנה מהמאזינים בשידור חי. את התשובות נתנו המאזינים תוך ציון המקור עליו הם מסתמכים, או על פי "ידע אישי". יש שנתנו את תשובותיהם חינם, ויש שדרשו תשלום, מתוך הסכום שהוקצב למטמונאי. לאחר פיצוח החידה היו אמורים שליחיו הטלפוניים של המטמונאי להגיע אל מקום המטמון בזמן נתון. 90 דקות הוקצבו למטמונאי לפצח את החידה ולהגיע אל מקום המטמון. אם שליחיו הגיעו בזמן, זכה המטמונאי בכסף שנותר לאחר קניית התשובות.
במחזור התוכניות הראשון שמר על המטמון בשטח חיים יבין ואחריו שמרו יורם ארבל ומנשה רז. בשנת 1969 הזמינה דרורה בן אב"י, מנהלת חטיבת התוכניות הקלות ב"קול ישראל", את מרדכי נאור וזאב ענר לערוך את התוכנית, והשניים ערכו 54 תוכניות. המנחים במחזור הזה היו משה חובב ויורם ארבל. התוכניות של המחזור השני ראו אור בשנת 1980 בספר בהוצאת "תמוז". לאחר הפסקה של כמה שנים חידש זאב ענר את התוכנית על בסיס של שידור שבועי. התוכנית הראשונה במחזור השלישי שודרה בשנת 1979 ולאחר שידור של 408 תוכניות ירדה מלוח המשדרים בשנת 1990. המנחה במחזור הזה היה משה טימור והחליפו קובי ברקאי. תחקירן התכנית בשנים הראשונות של מחזור זה היה יהודה מזרחי. במשך כל השנים הדהד באוזני המאזינים אות הפתיחה הדרמטי של התוכנית: תרועת שופרות מתוך התהלוכה המלכותית באופרה "אאידה" של ורדי. בשיאה של התוכנית היו לה כמיליון מאזינים, ולקראת הורדתה מלוח המשדרים - כ-250 אלף.
בין המטמונאים היו גם ידועי שם (לפי סדר השתתפותם): אהוד פוקס, עוזי עילם, שלמה בר-שביט, יגאל כהן אורגד, איציק קול, מישה אשרוב, רפאל הלפרין, דן חמיצר, זאב רוטשטיין, עודד מודריק, גידי קורן, יוסי שריד, נסים קריספיל, חיימקה לבקוב, אופיר פינס, רובי ריבלין, מאיר ניצן, מאיר שטרית, זאב סגל, יהודה פרידלנדר, גיורא חמיצר.
האישה הראשונה שהשתתפה בתוכנית, באוגוסט 1963, הייתה הדיפלומטית חנה פלטי.
דוגמאות

המטמונאי ב-18 בפברואר 1980 היה שחקן "הבימה" שלמה בר-שביט. וזה כתב החידה שהכין לו זאב ענר:
המטמון עסק באחד מן הפחות ידועים בין האישים שפעלו למען ציון – שמעון ברמן, שייסד בטבריה בשנת 1871 את חברת "ישוב ארץ הקדושה" שבה היו 150 חברים שביקשו להיאחז בבקעת גינוסר. הוא נפטר ב-1884 בטבריה שם גם היה המטמון.
המטמונאי ב-25 ביולי 1983 היה דן חמיצר. וזה כתב החידה שכתב לו זאב ענר:
המטמון הוקדש לקהילה היהודית בארץ ישראל במאה ה-11, ערב הכיבוש הצלבני וליחסים בין ראשי הקהילה בתקופה זו. המטמון היה בקיסריה, הנזכרת במגילת אביתר מאותה תקופה.
אות הפתיחה של התוכנית היה "חג פולני" (Fête Polonaise) מהאופרה "Le roi malgré lui" ("המלך, בניגוד לרצונו") של עמנואל שברייה.
לקריאה נוספת

זאב ענר, מרדכי נאור, מחפשים את המטמון: 54 מטמונים ופתרונותיהם, הוצאת תמוז, 1980
הערות שוליים

↑  שלמה בן-נון, סיכום השנה ברדיו, דבר, 18 בספטמבר 1963
↑  מרדכי נאור, צעדים ראשונים ברדיו, באתר של מרדכי נאור.
↑  ראו הכתבה מבטאון חיל האוויר : תוכנית רדיופונית מרתקת מסירה אבק-זכרונות מעל "מבצעי אבק" - 1964
התוכנית ה-400 של "מחפשים את המטמון" נערכה בחצר היקב בראשון לציון. בתום התוכנית מסר זאב ענר (משמאל), עורך התוכנית ומחבר כתב החידה לראש העיר מאיר ניצן (שהשתתף כמטמונאי כמה שנים קודם לכן) בקבוק יין מיוחד שהיקב ביקבק לכבוד התוכנית
מרים החשמונאית

| --- | --- |
"מרים עוזבת את כס המשפט של הורדוס", ג'ון ויליאם ווטרהאוס, 1887
"מרים עוזבת את כס המשפט של הורדוס", ג'ון ויליאם ווטרהאוס, 1887
 לידה:  לפני 53 לפנה"ס
 הוצאה להורג:  29 לפנה״ס 
 בן או בת זוג:  הורדוס 
 
מרים החשמונאית (ביוונית Μαριάμη; ‏לפני 53 לפנה"ס – 29 לפנה"ס) הייתה אשת הורדוס מלך יהודה, האחרונה לבית חשמונאי.
ייחוס משפחתי

מרים החשמונאית הייתה בתם של אלכסנדר השני, בנו של יהודה אריסטובולוס השני, ואלכסנדרה, בתו של יוחנן הורקנוס השני. אביה ואמה נישאו זו לזה על מנת לחזק את הברית בין הוריהם, האחים אריסטובולוס והורקנוס, אך עד מהרה הפכה הברית למלחמת דמים, בה שועבדה טובתה של ממלכת יהודה לשאיפותיהם האישיות של האחים, בניהם של אלכסנדר ינאי ושלומציון המלכה, ובתום תהליך ארוך ומכאיב איבדה הממלכה עצמאותה לרומאים וניתנה בידי עושי דברם, הגרים אנטיפטרוס האדומי ובנו הורדוס. מרים החשמונאית, שהייתה צאצאית לבית חשמונאי משני צידי אילן היוחסין שלה ודמם של האחים שהתמודדו על השלטון ביהודה זרם בעורקיה, נישאה לתוך משפחת הגרים שהדיחו את החשמונאים מן הכס.
נישואיה להורדוס

בשנת 43 לפנה"ס נרצח אביו של הורדוס, הוא אנטיפטרוס, בידי אחד ממקורביו של הכהן הגדול יוחנן הורקנוס השני. הורדוס, שהיה רב עוצמה, ומאחוריו תמיכת הרומאים, הגיע לירושלים והורקנוס שהיה תלוי בו הסכים לאירוסי נכדתו, מרים, אז ילדה, עם הורדוס, שהיה נשוי אז לאישה אחרת בשם דוריס.
בשנת 42 לפנה"ס התארס הורדוס למרים.
בשנת 40 לפנה"ס, עלה לשלטון מתתיהו אנטיגונוס השני, המלך החשמונאי האחרון ודודה של מרים, אשר גירש את הורדוס והורקנוס.
הורדוס ברח מפני צבא הפרתים, בעלי בריתו של אנטיגונוס, לארץ אדום עם חייליו וגם עם הנשים, ובהן אימו קיפרוס, אחותו שלומית, מרים ואמה. הוא השאיר את הנשים במצדה והמשיך לפטרה שבתחום הממלכה הנבטית.
אנטיגונוס, מצדו, הבטיח את הנשים בפמליית הורדוס לפרתים, כתוספת לכסף שהתחייב לשלם להם. לכן הטיל מצור על מצדה. בזמן שצר עליה, יצא הורדוס לרומא, שם הוכתר למלך יהודה, ושב כשעמו חיל שכירים, על מנת לסלק מן הארץ את אנטיגונוס ואנשיו. לאחר מלחמה ארוכה ניצח הורדוס. במהלך המלחמה, העביר את קרוביו ממצדה לעיר שומרון. בעזרת סיוע מן הרומאים, הטיל מצור על ירושלים שארך חמישה חודשים, ובמהלכו, בשנת 37 לפנה"ס, יצא לשומרון ושם נשא את מרים לאישה. יוסף בן מתתיהו מעיר על הורדוס, כי "בדחותו את עבודת המצור מפני נישואיו, הראה, כי הוא בז למערכות שונאיו". אולם הערה זו משקפת את המקור ההלניסטי העוין לחשמונאים וסביר להניח שהורדוס העדיף לערוך את נישואיו בשומרון מסיבה ביטחונית, בהיותה אחד ממעוזיו העיקריים במלחמה, וגם כדי שיוכל להציג את נישואיו לנסיכה החשמונאית כעובדה מוגמרת בעת כניסתו לירושלים כמלך.
יוסף בן מתתיהו מכנה את מרים "המלכה" ומציין שהייתה "מצוינת ביפי תוארה" וכי "ביפי גופה ובהוד הליכותיה בשיחה־ושיגה עלתה על בנות זמנה יותר משאפשר לבטא במילים". לפני נישואיו למרים, גירש הורדוס את דוריס, אשתו הקודמת, ולאחר מכן הרחיק מירושלים אותה ואת בנם המשותף, אנטיפטרוס, לטובת בניו ממרים, "אשר הרבה לאהבהּ על פני כל".
מרים ילדה להורדוס שלושה בנים (אריסטובולוס, אלכסנדר, ובן נוסף שגדל ברומא ומת שם בילדותו), ושתי בנות (שלומציון וקיפרוס).
רצח אחיה אריסטובולוס

לאחר עליית הורדוס לשלטון וניצחונו על אנטיגונוס השני, נותרו בחצרו מעטים מבני חשמונאי: הורקנוס השני, שאוזניו קוצצו על מנת שיהיה פסול מלשמש בכהונת הכהן הגדול, חזר ליהודה לאחר עליית הורדוס לשלטון משום שבטח בנישואי נכדתו למלך; אלכסנדרה בתו של הורקנוס, אישה רבת השפעה ומוניטין; בתה מרים, אשת הורדוס; ואריסטובולוס השלישי, אחיה הצעיר של מרים.
אלכסנדרה השתדלה אצל חברתה, קלאופטרה מלכת מצרים, שזו תשפיע על אהובה מרקוס אנטוניוס (השליט הרומאי על המזרח) שיצווה על הורדוס למנות את אריסטובולוס לכהן גדול. היא קיבלה את הצעת ידידו של אנטוניוס ושלחה לאנטוניוס את דיוקנאותיהם של מרים ואחיה, בהנחה שכשיראה אותם, ייענה לבקשותיה. הידיד, שהתפעל מיופיים של אריסטובולוס ומרים, ביקש "למשוך את אנטוניוס לתוך תענוגות" ואנטוניוס אכן הזמין אליו את הנער, אולם "נזהר מפני התרסותיה של קלאופטרה" ולכן נמנע מלהזמין גם את מרים – אשתו של הורדוס. הורדוס חשש לשלוח את הנער לאנטוניוס שמא המלוכה תילקח ממנו ותועבר אליו. כדי למנוע זאת, ותרמו לכך גם לחציה של מרים, נאלץ למנות אותו לכהן גדול.
הורדוס ידע כי עקב מוצאו האדומי, ועקב העובדה כי תפס את המלוכה בכח מיד בית חשמונאי, לא תיכון המלוכה בידו כל עוד לא ישמיד את החשמונאים האחרונים המסתופפים בחצרו.
הוא פתח את השמדת החשמונאים ברציחתו של אריסטובולוס הצעיר, בידיו ניתנה הכהונה הגדולה. בשנת 36 לפנה"ס נרצח הנער בהטבעה, שהוסוותה כתאונת משחק בבריכה, כשביקר בארמון הורדוס ביריחו והוא בן 17 שנים. רצח זה העכיר את היחסים בין הורדוס ומרים, ולבה נהפך לשנאה כלפיו.