stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ß
הערות שוליים

↑  Herbert E. Brekle, Zur handschriftlichen und typographischen Geschichte der Buchstabenligatur ß* aus gotisch-deutschen und humanistisch-italienischen Kontexten (בגרמנית)
↑  רפורמת האיות בשנת 1996 עם התאמות בשנת 2004 ו-2006 (בגרמנית)
↑  מסמך רפורמת האיות מה-25.10.1996 (בגרמנית)
1 2  מילון דודן ss und ß, אתר DUDEN (בגרמנית)
↑  Peter Gallmann, Warum die Schweizer weiterhin kein Eszett schreiben ‏ (בגרמנית)
↑  German Spelling Reform and Double-s Words, באתר About.com (באנגלית)
↑  Special Letters in German: ß, באתר suite101.com (באנגלית)
↑  ANDREAS STÖTZNER, CAPITAL DOUBLE S ‏ (באנגלית)
מקורות הליגטורה ß
ארבע הדרכים לייצג את האות ß בדפוס אנטיקווה.
שלט רחוב בברלין. בשלט השמאלי מופיעה ß כליגטורה ſz (בשלט הימני מופיעה הליגטורה tz).
האות ß כצירוף ſs על שלט רחוב בפירנה
ß-רבתי במילון דודן מ-1957.
מכונת כתיבה גרמנית משנת 1964 המכילה מקש ß.
מיצובישי G1M

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יחידות שיוצרו:  1 
 משתמש ראשי:  הצי הקיסרי היפני 
 
מיצובישי G1M הוא אב טיפוס של מפציץ דו-מנועי ארוך טווח. נבנה על ידי מיצובישי עבור הצי הקיסרי היפני בשנות ה-30.
פיתוח

אב הטיפוס היחיד שנבנה, נקרא בתחילה כ-"8-Shi" מטוס סיור מיוחד. ניסויים של מיצובישי בתחום הימי, ותוכנן מחדש הפך את יעוד המטוס למיצובישי 8-Shi מטוס התקפה בינוני. טס לראשונה באפריל 1934.
הG1M היה קודמו של מיצובישי G3M, צעד חשוב עבור יפן בדרך למפציצים יבשתיים כמו מיצובישי G4M "בטי".
קיים בלבול בין מטוס זה למיצובישי 3MT5 (שנקרא גם 'מיצובישי G1M'). ה-3MT5 היה מפציץ התקפה דו כנפי, הG1M היה מטוס חד-כנפי, שני מטוסים שונים לחלוטין.
מפרט

המידע מ: Japanese Aircraft, 1910–1941
צוות: 5
אורך: 15.83מ' (51 ft 11 in)
מוטת כנפיים: 25 מ' (82 ft 0 in)
גובה: 4.53 מ' (14 ft 10 in)
שטח כנף: 75 מטר רבוע (810 sq ft)
משקל ריק: 4,775 ק"ג (10,527 lb)
משקל מלא: 7,003 ק"ג (15,439 lb)
הנעה: 2 × Hiro Type 91 water-cooled W12 engine, 480 kW (650 hp) each
ביצועים
מהירות שיא: 266 קמ"ש (165 mph, 143 kn)
טווח: 4,408 ק"מ (2,739 mi, 2,380 nmi)
שיא רום: 4,600 מ' (15,100 ft)
זמן נסיקה לשיא רום: 16 דקות 54 שניות ל-3,000 מ' (9,800 ft)
חימוש
מקלעים: שני מקלעים בקוטר 7.7 מ"מ, אחד בחרטום ואחד בזנב.
לקריאה נוספת

Mikesh, Robert C. and Shorzoe Abe. Japanese Aircraft, 1910–1941. London: Putnam & Company Ltd., 1990. ISBN 0-85177-840-2.
Peattie, Mark R. Sunburst: The Rise of Japanese Naval Air Power, 1909-1941. Annapolis, MD: Naval Institute Press, 2007. ISBN 978-1-59114-664-3.
הערות שוליים

↑  Mikesh and Abe 1990, p. 172.
ערך זה הוא קצרמרבנושא תעופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דורותי דינרשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 באפריל 1923 ניו-יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  17 בדצמבר 1992 (בגיל 69) ניו ג'רזי, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה
 מקום לימודים:  ברוקלין קולג'  ניו סקול 
 מוסדות:  Rutgers-Newark
 תרומות עיקריות
 The Mermaid and the Minotaur, 1976
 
דורותי דינרשטיין (4 באפריל 1923 – 17 בדצמבר 1992) הייתה אקדמאית ופמיניסטית יהודית אמריקאית שהתפרסמה בעיקר בזכות ספרה 'בת הים והמינוטאור' (The Mermaid and the Minotaur) משנת 1976. בהסתמך על מרכיבים בפסיכואנליזה של זיגמונד פרויד, ופרשנות שלהם על ידי מלאני קליין, דינרשטיין טענה שסקסיזם ותוקפנות הם תוצר בלתי נמנע של מסירת המלאכה של גידול ילדים באופן בלעדי לנשים. כפתרון, דינרשטיין הציעה שגברים ונשים יחלקו באופן שווה את אחריות הטיפול בתינוקות וילדים. התיאוריות שלה לא היו התקבלו בברכה בזמן פרסומן. דורותי דינרשטיין הייתה פמיניסטית, והביעה את עמדתה בכך ש"קל יותר לנשים מאשר לגברים לראות מה לא בסדר בעולם שגברים ניהלו".
חייה

דינרשטיין נולדה ב-4 באפריל 1923 ברובע ברונקס, לנתן דינרשטיין וסליה מודבות', שניהם יהודים פרוגרסיביים. נתן היה מהנדס וסליה עבדה בעבודה משרדית בבית הדין למשפחה בברונקס. בתקופת המיתון עיסוקו של נתן כמהנדס לא צלח והוא החל לעבוד כרואה חשבון בעסק שנוהל על ידי גיסו, עד שנפטר בגיל 49.
בשנות לימודיה נישאה לסידני מינץ, שברבות השנים הפך לאנתרופולוג מוכר. נישואיהם הסתיימו מעט לאחר מלחמת העולם השנייה.
דינרשטיין נישאה בשנית לוולטר ג'יימס מילר, משורר ופרופסור באוניברסיטת ניו יורק. בשנת 1955 נולדה ביתם נעמי. הם התגרשו בשנת 1961.
דינרשטיין נישאה שוב בשנת 1961 לדניאל ס. לרמן. לרמן היה גם הוא פסיכולוג, אשר היה נשוי בעבר ואב לשני בנות, נינה וג'ון, אשר חיו עם אימן. לרמן חקר ולימד באוניברסיטת ראטגרס כמו דינרשטיין ונפטר מהתקף לב פתאומי בשנת 1972 בגיל 53.
השכלה

לאחר סיום לימודיה בברונקס, דינרשטיין עברה ללמוד ב-Brooklyn College ורכשה תואר ראשון בפסיכולוגיה בשנת 1943. היא החלה בלימודי המשך ב-Swarthmore College וקיבלה תואר Ph.D בפסיכולוגיה ב-New School for Social Research.
קריירה ואקטיביזם

לאחר סיום לימודיה האקדמיים הקדישה עצמה לקידום מטרות הקשורות לזכויות נשים, אקולוגיה, ומחאה נגד מלחמת וייטנאם ונגד נשק גרעיני. במסגרת זו השתתפה בהפגנה אשר שיתקה באופן זמני את Wall Street. דינרשטיין ביצעה את עבודת הדוקטורט שלה בהנחייתו של Solomon Asch, פסיכולוג חברתי ידוע. היא לימדה פסיכולוגיה ב-Rutgers–Newark בניו ג'רזי בין השנים 1959–1989. עבודתה המוקדמת כללה ניסויים שבדקו השפעה של מבנים חופפים על תפיסה חושית. דינרשטיין קיבלה לעבודה את Asch ושניהם ייסדו יחד את המוסד למחקרים קוגניטיביים ב-Rutgers–Newark.
בנוסף לעיסוקה כמרצה וחוקרת דינרשטיין עסקה גם בפוליטיקה פמיניסטית. היא לקחה חלק בתביעה המשפטית נגד אפליה בשכר הנשים באקדמיה ולקחה חלק ב בנוסף לעיסוקה כמרצה וחוקרת דינרשטיין עסקה גם בפוליטיקה פמיניסטית. היא לקחה חלק בתביעה המשפטית נגד אפליה בשכר הנשים באקדמיה ולקחה חלק ב־Women's Encampment for a Future of Peace and Justice בתחילת שנות ה -80 של המאה הקודמת. לפני מותה ב-1992 לקחה חלק בפרויקט חדש שבדק דרכים כיצד מבנים קוגניטיביים משפיעים על האופן בו בני אדם פועלים למניעת הרס סביבתי.
פרסומים > בת הים והמינוטאור

דינרשטיין החלה לכתוב את הספר בתקופת עבודתה באוניברסיטת Rutgers. הספר, The Mermaid and the Minotaur: Sexual Arrangement and Human Malaise (1976), פורסם גם תחת השם The Rocking of the Cradle and the Ruling of the World. הספר נכתב מנקודת מבט פמיניסטית, הומניסטית, אקולוגית ופסיכואנליטית. בהסתמך על הפסיכואנליזה של זיגמונד פרויד ופיתוחה מאוחר יותר על ידי מלאני קליין.
דינרשטיין טוענת בספר שסקסיזם ותוקפנות הם תוצר בלתי נמנע של הפקדת גידול הילדים באופן בלעדי בידי נשים. לטענתה הנשים עצמן עוברות תהליך של השפלה והתיילדות בשל תפיסתן כמשוייכות לעולם הילדות, בניגוד לעולמם של המבוגרים. הנשים הופכות שעיר לעזאזל ומופנית אליהן הטינה שמופנית כלפי דמויות סמכות משום שהן שימשו כדמויות סמכות בשנים בהן גידלו את הילדים. נשים מואשמות בכשלונות במהלך החיים בשל התפיסה לפיה בתקופת הילדות האם אחראית על הכל, לכן אם משהו השתבש זו אשמת האם. גברים משתמשים בסקסיזם ופטריארכיה כדי לשלוט בדמויות סמכות נשיות כלפיהן הם חשים טינה. הגברים אינם מורגלים בעיסוק ברגשות, ויחסים בין אישיים מקושרים בדרך כלל לילדותיות, לכן נוצרת ציפייה בלתי אפשרית מגברים לחסינות וחוסר פגיעות. כפתרון, דינרשטיין הציעה שגברים ונשים יחלקו ביניהם באופן שווה את גידול הילדים. בסיכום ספרה כתבה דינרשטיין שקיימת מגמה של יותר חלוקה שווה בתוך המשפחה אשר נובעת מגורמים שונים, אולם היא שואפת לכך שהחלוקה השווה תבוצע מתוך מודעות מלאה, והוסיפה: "המאמץ של ההורים לחלוקה שווה גדול יותר בשל כל התחומים האחרים בהם החלוקה אינה שווה- בתחומי הכלכלה, פוליטיקה ומשפט." התאוריה שדינרשטיין הציגה בספר לא התקבלה בברכה בתקופת פרסומו אולם מאוחר יותר זכה להצלחה ותורגם לשבע שפות.
פרסומים נוספים

דינרשטיין הרבתה לפרסם מאמרים בכתבי עת מקצועיים בנושאים חברתיים ובעיקר בהקשר של יחסי גברים ונשים בהיבט הפמיניסטי שלהם.
הערות שוליים

↑  Dinnerstein, Dorothy (1987). The rocking of the cradle and the ruling of the world. London: Women's Press. מסת"ב 0-7043-4027-5.
↑  Broughton, J., & Honey, M. (1988). Gender arrangements and nuclear threat: A discussion with Dorothy Dinnerstein. Journal of Theoretical and Philosophical Psychology, 8(2), 27-40.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007425960405171  BnF: cb12162058n (data)  GND: 1290167478  ISNI: 0000 0000 8153 5744  LCCN: n88671932  NTA: 067610560  SNAC: w6px2c2j  SUDOC: 030146216  VIAF: 73893689   WorldCat (עם VIAF): 73893689 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "דורותי דינרשטיין".
חבל היין אלטו דורו

חבל היין אלטו דורו (בפורטוגזית: Região Vinhateira do Alto Douro) הוא אזור ייצור יין סביב הנהר דורו בצפון-מזרח פורטוגל. השם "אלטו דורו" (הדורו העליון) מציין את העובדה שהחבל שוכן במעלה הנהר במרחק מהעיר פורטו, כשרכסי ההרים מגנים עליו מהאקלים של החוף. לאזור יש את סיווג היין הגבוה ביותר של פורטוגל כ-"Denominação de Origem Controlada (DOC)" (בפורטוגזית כינוי מקור מבוקר) והוא רשום ככינוי מקור מוגן לפי חוקי האיחוד האירופי ובריטניה, וכמציין גאוגרפי במספר מדינות אחרות באמצעות הסכמים דו-צדדיים. בעוד שהאזור קשור בעיקר לייצור יין פורט, מייצרים בדורו יין שולחני (יינות לא מחוזקים) כמו גם יין מחוזק. היינות הלא מחוזקים מכונים בדרך כלל "יינות דורו".
אלטו דורו היה אחד מ-13 האזורים בפורטוגל היבשתית שזוהו על ידי הגאוגרף אמורים ז'יראו, במחקר שפורסם בין השנים 1927 ו-1930. יחד עם טראש-אוש-מונטש הוא הפך למחוז טראש-אוש-מונטש אי אלטו דורו (אנ').
סגנון היינות המיוצרים בדורו נע בין קלרט קליל בסגנון בורדו ועד ליינות עשירים בסגנון בורגון שיושנו בחביות עץ אלון חדש.
יין מחבל אלטו דורו
היסטוריה

קיימות עדויות ארכאולוגיות לייצור יין באזור מסוף האימפריה הרומית המערבית, במהלך המאות ה-3 וה-4 לספירה, אם כי זרעי ענבים נמצאו גם באתרים ארכאולוגיים עתיקים יותר. בימי הביניים, מאמצע המאה ה-12, הייתה לציסטרציאנים השפעה חשובה על ייצור היין באזור, דרך שלושת המנזרים שלהם: סאלזדאש (Salzedas), סאו ז'ואאו דה טארוקה (São João de Tarouca) וסאו פדרו דאש אגואיאש (São Pedro das Águias).
במאה ה-17 התרחבו כרמי האזור והאזכור המוקדם ביותר של "יין פורט" הוא משנת 1675. הסכם מתואן (אנ') בין פורטוגל לאנגליה ב-1703, ובעקבותיו הקמתם של יקבים של סוחרי יין בריטים רבים בפורטו הביאו לכך שיין הפורט הפך המוצר העיקרי של האזור, והוא הפך לחשוב מאוד מבחינה כלכלית לפורטוגל. כחלק מהסדרת הייצור והמסחר של מצרך יקר זה, אמנה פורטוגזית מלכותית מ-10 בספטמבר 1756 הגדירה את אזור הייצור של יין פורט. כך הוא הפך לאזור היין הראשון בעולם שיש לו תיחום רשמי. הכרמים המכוסים בתיחום זה היו בחלקו המערבי של האזור הנוכחי. מאוחר יותר, הכרמים התרחבו בהדרגה מזרחה לאזורים חמים ויבשים יותר.
אזור הדורו לא ניצל ממחלות הגפן של המאה ה-19. הקימחון פגע ב-1852 והפילוקסרה ב-1863.
בעוד שיין שולחני היה תמיד מיוצר באזור, במשך זמן רב נראה מעט ממנו מחוץ לאזור עצמו. סוחרי יין הפורט התמקדו בייצור וייצוא של יין פורט, שהיה המוצר הייחודי שלהם בשוק היצוא, והיה להם עניין מועט בסוגי יין אחרים. לפיכך, בעוד שהיינות היו יכולים להיות טובים, במשך זמן רב, לא היה ניסיון להשתמש בענבי דורו כדי לייצר יין שולחני איכותי יותר. מי שזכה לקרדיט ליצירת יין הדורו האיכותי הראשון הוא פרננדו ניקולאו דה אלמיידה (Fernando Nicolau de Almeida), שעבד כיינן עבור פריירה (Ferreira), יצרן של יין פורט. הוא ביקר בבורדו במהלך מלחמת העולם השנייה, מה שנתן לו השראה ליצירת יין שולחן איכותי. התוצאה הייתה היין "ברקה וליה" (Barca Velha), שיוצר לראשונה בשנת 1952 באמצעות ענבים מ"קינטה דו ואלה דה מיאו" (Quinte do Vale de Meão) הממוקם בתת-אזור דורו סופריור. ברקה וליה לא זכה מיד להרבה מעריצים, שכן רוב סוחרי יין הפורט לא התעניינו ביינות לא מחוזקים במשך זמן רב. עוד כמה יינות דורו איכותיים הופיעו משנות ה-70, אך רק בשנות ה-90 של המאה ה-20 הופיע מספר רב של יינות. גורם תורם לכך היה כניסתה של פורטוגל לקהילה הכלכלית האירופית ב-1986, שגרמה לכך שהמונופול של יקבי יין הפורט בוטל, ובכך נסללה הדרך ליצרנים בעמק הדורו לייצר ולבקבק יין משלהם – יינות פורט או דורו יבש. בשלב זה, כמה יקבי פורט הכניסו למגוון שלהם גם יינות דורו.
חבל ייצור היין של דורו הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-2001.
גאוגרפיה ואקלים

אזור היין דורו ממוקם סביב עמק נהר הדורו והעמקים התחתונים של יובליו: וארוזה (Varosa), קורחו (Corgo), טבורה (Távora), טוחטו (Torto) ופיניאו (Pinhão). האזור מוגן מרוחות האוקיינוס האטלנטי על ידי הרי מארו (Marão) ומונטמורו (Montemuro) ואקלימו יבשתי, עם קיץ חם ויבש וחורף קר.
האזור מחולק בדרך כלל לשלושה תת-אזורים, ממערב למזרח:
באישו קורחו (Baixo Corgo, "מתחת לקורחו") - תת-אזור עם האקלים המתון ביותר והכמות הגדולה ביותר של משקעים. יש בו 140,000 דונם של כרמים. אף על פי שזהו תת-האזור שבו נטעו גפנים לראשונה, הוא נחשב באופן כללי כייצרן יינות באיכות פחותה משני תת-האזורים האחרים.
סימה קורחו (Cima Corgo, "מעל לקורחו") – הוא תת-האזור הגדול ביותר עם 190,000 דונם של כרמים, שבמרכזו הכפר פיניאו (Pinhão), ושם ממוקמים רוב סוגי הקינטנה המפורסמים.
דורו סופריור (Douro Superior, "דורו עליון") הוא החם והיבש מבין תת-האזורים, ומשתרע עד לגבול ספרד. יש בו 87,000 דונם של כרמים והוא מקור ליינות רבים באיכות טובה מאוד. מכיוון שהוא הפחות נגיש מבין שלושת תת-האזורים, ניטעו בו גפנים רק במאה ה-21, והוא עדיין מתרחב.
טרסות של כרמים נפוצים מאוד באזור דורו. כרמים המוקדשים לייצור פורט נטועים בדרך כלל על צפחה בעוד ששטחים עם קרקעות שמקורם בגרניט משמשים לייצור יין שולחני.
זני ענבים

זני הענבים העיקריים באזור דורו כוללים את זני הענבים השחורים: בשטרדו (אנ'), מורישקו טינטו (אנ'), טינטה אמראלה (אנ'), טיטה בחוקה (אנ'), טינטה קאו (אנ'), טינטה חוריש (אנ') (זהה לזן הספרדי טמפראנייו), טוריגה פרנצזה (אנ') וטוריגה נסיונל (אנ'), וזני הענבים הלבנים: דונזלינו ברנקו (אנ'), גוביו (אנ'), מאלווזיה פינה (אנ'), חביגטו (אנ') וויוזינו (אנ').
מספר רב של זני ענבים גדלים באזור דורו, רובם זני ענבים פורטוגזיים מקומיים. במשך זמן רב, זני הענבים שגדלו בדורו לא נחקרו היטב. כרמים של זנים מעורבים היו הנורמה, ורוב הזמן, בעלי הכרמים לא ידעו אילו זני ענבים הם מגדלים. נעשה מאמץ חלוצי בשנות ה-70 אשר זיהה את טוריגה נסיונל, טינטה חוריש, טוריגה פרנצזה, טינטה קאו וטינטה בחוקה כזני הענבים כהי הקליפה העיקריים. טינטה אמראלה וסזאו (אנ') כהי הקליפה נכללו מאוחר יותר בין הזנים שמעוררים את העניין הרב ביותר. עבודה זו הייתה חשובה ליצירת הגל החדש של יינות דורו המובילים והובילה גם להתמקדות רבה יותר בזני הענבים שנכנסים ליין פורט. רוב הקינטות המובילים נוטעים כעת מחדש בכרמים חד-זנים ומתמקדים במספר מצומצם של זנים, אך כרמים ותיקים שבהם יש זנים מעורבים ימשיכו לייצר יין במשך שנים רבות בעתיד.
גלריה

טרסות של כרמים לאורך הדורו
טרסות של כרמים לאורך הדורו
כרמים באלטו דורו
כרמים באלטו דורו
עמק דורו
ענבים לבנים בעמק דורו
ייצור יין
ייצור יין
ייצור יין
הערות שוליים

↑  Advisory Body Evaluation (ICOMOS)
↑  Cameron Hewitt, Brits on the Douro: A Brief History of Port
1 2  Wine Anorak: The Douro wine revolution
↑  UNESCO World Heritage List: Alto Douro Wine Region
↑  Wine Anorak: The Douro wine revolution Part 1: Overview
↑  לא להתבלבל עם אלטו דורו, המתייחס לאזור היין בכללותו, אם כי שניהם עשויים להיות מתורגמים לעברית כ"דורו עליון".
פיטר ג'וראסיק

| --- | --- |

 לידה:  25 באפריל 1950 (בן 74) קווינס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו המפשייר 
 http://www.peterjurasik.com
 פרופיל ב-IMDb
 
פיטר ג'וראסיק (באנגלית: Peter Jurasik; נולד ב-25 באפריל 1950) הוא שחקן אמריקאי הידוע בעיקר בגילום דמותו של לונדו מולארי בסדרת המדע בדיוני "בבילון 5" משנות ה-90 של המאה ה-20.
קריירה

ג'וראסיק ממעט להופיע בסרטי קולנוע, ומשתתף בעיקר בסדרות טלוויזיה בתפקידים ראשיים ובתפקידי אורח. בתחילת דרכו, הופיע ג'וראסיק בסרט "טרון" (1982) יחד עם ברוס בוקסלייטנר, איתו יככב בהמשך בסדרה "בבילון 5". כמו כן, הופיע בדמות האב המושלם בסרט "מותק, הילד השתגע" (1990).
ב-1998, כתב ג'וראסיק יחד עם ויליאם ה. קית' הבן רומן מדע בדיוני בשם "Diplomatic Act". הדמות הראשית ברומן היא שחקן בסדרת מדע בדיוני, שנחטף על ידי חייזרים, ומאמין שהוא הדמות שהוא משחק בסדרה. הספר דומה באווירתו ובעלילתו לסרט "כיבוש הגלקסיה" שעלה לאקרנים שנה לאחר מכן.
ארד (עיר)

ארד או אראד (ברומנית ובהונגרית: Arad) היא עיר ברומניה, בירת מחוז ארד שבשוליה המערביים של חבל טרנסילבניה, באזור ההיסטורי הקרוי קרישאנה (קֶרֶשׁווידֵק) או פרטיום (פארציום). העיר שוכנת על גדות נהר מורש. בארד גרים כ-148,000 תושבים (לפי נתוני 2011).
ארד היא העיר השלישית בגודלה במערב רומניה, אחרי טימישוארה ואוראדיה.
היא צומת תחבורה חשוב על הנהר מורש (מארוש) ומרכז תעשייתי ותרבותי חשוב. בימינו פועלות בעיר שתי אוניברסיטאות.
ארד חבה את מורשתה הרב-תרבותית להיותה בעבר למשך מאות רבות של שנים חלק ממלכת הונגריה והאימפריה ההבסבורגית על גלגוליה. במאה ה-16–18 ידעה העיר כיבוש טורקי כשהייתה חלק מהאיילט העות'מאני של טמשוואר. החל משנת 1920 ארד היא חלק מרומניה. לאורך השנים חיו בה תושבים הונגרים, רומנים, גרמנים, יהודים, סרבים, בולגרים, צוענים וממוצאים אתניים נוספים. היא התפתחה בקצב מהיר החל מן המחצית השנייה של המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 בימי השלטון האוסטרו-הונגרי. עם בנייניה המרשימים נמנים בניין התיאטרון, הקרוי בימינו על שם יואן סלאביץ' בסגנון נאו-קלאסי, בניין המנהל בסגנון אקלקטי ו"הכנסייה האדומה" הלותרנית-אוונגלית בסגנון נאו-גותי שנבנו בתקופה המוזכרת.
הקהילה היהודית של ארד נוסדה במאה ה-18. בית הכנסת הראשון, הבנוי מעץ, הוקם ב-1759. ורבה הראשון, יוחנן, ערך בו את הטקס הראשון ב-1764. חברה קדישא של ארד נוסדה קודם לכן ב-1717. הרב השני היה לייב ברודה שכיהן בשנים 1770–1786 ואחריו סטמניץ הירש, בשנים 1786 - 1789. הרב אהרן חורין התמנה ב-1789, בגיל 23, לפי המלצת הרב יחזקאל לנדא לרב של קהילת ארד.
השם

יש משערים כי שמה של העיר ארד ושל המחוז ארד מקורו בשפה ההונגרית. מדובר בשמו של אביר הונגרי - אוֹרוֹד (Orod) או אוּרוֹד (Urod) - ששירת את המלך אישטוואן הראשון או הקדוש. ייתכן כי הוא היה האישפאן הראשון של האזור.
במאה ה-11 קמה סביב העיר המחוז או הרוזנות אראד - Arad vármegye - ושמה כמו שמה של העיר נכתבו באות A.
היסטוריה > פרה-היסטוריה

באלף החמישי לפני הספירה ידוע על יישוב בני אדם, שהוקם כנראה, על ידי אוכלוסייה טרום-הודו-אירופית, על הגדה הימנית (צפונית) של הנהר מורש. באלף הרביעי לפנה"ס קמו יישובים גם בגדה השמאלית של הנהר. באלף השלישי לפנה"ס הופיעו יישובים משגשגים בשתי הגדות ובאיים בנהר מורש ומשערים שהשתייכו לדוברי שפות הודו-אירופית. שיא ההתיישבות הזאת חל בסביבות שנת 1000 לפנה"ס. בחפירות במתחום המלון אסטוריה בארד נמצא שלד מתקופת הברונזה.
היסטוריה > ימי קדם

באלף הראשון לפנה"ס הופיעו באזור יישובים דאקיים. במאה ה-5 לפנה"ס התיישבו בו סקיתים שכנראה נטמעו באוכלוסייה הדאקית. במאות ה-4-3 לפנה"ס בקברת יישובים קיימים הגיעו לגדות המורש גם שבטים קלטים. דו-הקיום בין הדאקים לקלטים נמשך כמאתיים שנה והסתיים בטמיעתם באוכלוסייה הדאקית שהייתה גדולה יותר.
בשנים 101–102 לספירה כוחות רומיים כבשו יישוב דאקי מדרום לרובע מיכאלאקה של ימינו. בימי המלחמה הדאקית השנייה (106-105) כבש הקיסר טראיאנוס שטחים מצפון לנהר מורש וסיפח אותם לפרובינקיה הרומית דאקיה. באזור שנקרא כיום "ארד החדשה" (אראדול נואו – Aradul Nou) בנו הרומאים מבצר בשם "קסטרה" שאירח את הלגיון הרביעי פלביה פליקס. בתקופה שבין המאה השנייה-המאה הרביעית בשטח העיר של ימינו הוקמו יישובים דאקיים וסרמטיים שניהלו יחסי מסחר הדוקים עם האימפריה הרומית.
היסטוריה > ימי הביניים

במאה ה-10 התחיל כיבוש אגן הקרפטים, לרבות טרנסילבניה, על ידי השבטים המדיארים (הונגרים). אחת מדרכי הגישה שלהם הייתה עמק המורש. השליט המקומי גלאד שאוים על ידי התקדמות ההונגרים בנה בקרבת אראד, ביישוב ולדימירסקו-שאנצן, מבצר שלבסוף נכבש ונחרב על ידי הפולשים באמצע המאה ה-10. שליט מקומי אחר בשם אייטון או אחטום בנה אותו מחדש אבל המדיארים הרסו אותו שוב בשנת 1028.
היישוב ארד היה חלק מממלכת הונגריה והוזכר לראשונה בתעודות בשם ב"אורוד" בערך בשנים 1078–1081. פלישת המונגולים בשנת 1241 הוכיחה את חשיבות המבצרים באזור. אל המבצרים הקיימים התווספו במחצית השנייה של המאה ה-13 מבצרים מאבן ביישובים שוימוש, שיריה ודזנה.
בשנת 1551 כבשו הטורקים העות'מאנים את אזור אראד מידי ההונגרים ושלטו בו עד להסכם קרלוביץ ב-1699. אראד הייתה חלק מהאיילט טמשוואר שכלל בשנים 1660–1697 את הסנג'קים של ארד, לוגוז', קאג'אש, בשלק (כיום זרניאנין) ויאנובה (כיום אינאו). בימי מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה (1699-1683) ארד נכבשה על ידי כוח סרבי בשירות האוסטרים, בפיקודו של סובוטה יוביץ'.
היסטוריה > התקופה המודרנית

בשנים 1699–1918 הייתה אראד תחת שליטה הבסבורגית בגלגולים שונים.
בתחילת המאה ה-18 הפכה אראד למרכז של אפארכיה נוצרית אורתודוקסית. לפי נתונים משנת 1720 חיו בעיר 177 משפחות רומניות, 162 סרביות ו-35 הונגריות.
בשנים 1763–1783 נבנו ביצורים חדשים לעיר. על אף היותה קטנה, מילאה העיר תפקיד חשוב במאבק ההונגרים לעצמאות בימי אביב העמים (1849-1848). במוזיאון העיר מוצגים שרידים רבים ממלחמת העצמאות הזאת.
הגנרל האוסטרי ברגר פיקד על הגנת העיר מפני המורדים ההונגרים אולם ביולי 1849 הוא נפל בשבי. בחלק האחרון של המהפכה ההונגרית אראד הפכה למושב המטה הכללי של הצבא המהפכני. ב-11 באוגוסט 1849 מכן יצאה הצהרה מפורסמת של לאיוש קושוט שבה העביר את הפיקוד העליון ואת ההנהגה האזרחית לגנרל ארתור גרגיי.
המבצר נכבש מחדש על ידי האוסטרים אחרי כניעת וילאגוש (כיום שיריה ברומניה) וכניעת הגנרל גרגיי לצבא הרוסי. בהמשך הפך המבצר למחסן תחמושת. שלושה עשר גנרלים של המורדים הוצאו להורג באראד ב-6 באוקטובר 1849 בפקודת הגנרל האוסטרי יוליוס יאקוב פון היינאו. הם ידועים בתולדות הונגריה כ"שלושה עשר המרטירים מאראד" ואראד נחשבת למעין גולגולתא או "דרך הייסורים" ההונגרית.
באחת הככרות של העיר ניצבת אנדרטה לזכר המרטירים. היא מורכבת מדמות ענקית של הונגריה, מלווה בארבע קבוצות אלגוריות, ודיוקנאות של הגנרלים שהוצאו להורג.
במאה ה-19 התפתחה העיר מבחינה כלכלית באופן ניכר. ב-1834 ארד הוכרזה "עיר מלכותית חופשית" על ידי הקיסר האוסטרי פרנץ הראשון
ארד החדשה (בהונגרית "אוי אראד" וברומנית "אראדול נואו") בגדה הנגדית של נהר מורש, היא רובע של אראד, המחוברת לעיר על ידי גשר טראיאן. היא הוקמה בימי מלחמות העות'מאנים במאה ה-17. גרעין היישוב התבסס על עבודות הטורקים שנועדו לכיבוש המבצר אראד.
גאוגרפיה > עמדה גאוגרפית

ארד שוכנת בקצה המערבי של רומניה, בפרשת הדרכים הלאומיות 7, E‏ 7 ו-79, כ-20 קילומטר מחרק מהגבול ההונגרי והוא נקודת מעבר חשובה בין רומניה להונגריה.
הערים הקרובות ביותר הן טימישוארה (40 ק"מ), אוראדיה (110 ק"מ) ,בלגרד (200 ק"מ) ובודפשט (270 ק"מ). תחנת הגבול עם הונגריה, קורטיץ', נמצאת 17 ק"מ מזרחית ממנה.
העיר נמצאת בגובה 116 מ' מעל מפלס הים.
אראד נמצאת בשוליים המזרחיים של אלפלד או המישור ההונגרי הגדול, בצלע המערבי של הרי המתכת הטרנסילבנים, בעיקר על הגדה הימנית של הנהר מורש.עיר כוללת בימינו ארבעה פרברים. על הגדה השמאלית שוכנת השכונה "אראד החדשה" שהוקמה במאה ה-17 בימי "המלחמות בטורקים" ויושבה תקופה ארוכה על ידי גרמנים. היא נקשרת לאראד בגשרים וב-1948 סופחה לאראד. שלושת הפרברים האחרים הם מיכלאקה, מורשל וסניקולאו מיק.
גאוגרפיה > שטח

שטחה של ארד הוא 46.18 קמ"ר.
גאוגרפיה > אקלים

האקלים הוא ממוזג יבשתי בעל אופי מעברי. הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 21°C, בחורף - -1°C. שיאי הטמפרטורות שנרשמו בעיר היו 41,5°C ב-19 באוגוסט 1946 ו-−30°C ב-5 בפברואר 1954.
דמוגרפיה

ב-1880 חיו באראד 45,199 תושבים וההרכב לפי שפת האם היה כדלהלן:
' :
21.346 הונגרים (47,23 %) (כולל יהודים, גרמנים מתבוללים, צוענים וכו')
11.172 גרמנים (24,72 %)
9.725 רומנים (21,52 %)
1.775 סרבים (3,93 %)
480 סלובקים (1,07 %)
ב-1910 - 63,166
46,856 הונגרים (73 %) (כולל יהודים, גרמנים, סלובקים ובולגרים מתבוללים, צוענים וכו')
10,279 רומנים (16,2 %)
4,365 גרמנים (7 %)
1,816 סרבים
276 סלובקים (1,07 %)
133 צ'כים
2002 172.827 תושבים:
142.968 רומנים (84,6 %)
22.492 הונגרים (10,9 %)
3.004 צוענים (1,74 %)
2.247 גרמנים (1,31 %)
605 סרבים (0,36 %)
450 סבלוקים (0,27 %)
251 בולגרים (0,15 %)
157 יהודים (0,10 %)
114 אוקראינים (0,07 %)
ב-2011 :
רומנים (78.77%)
הונגרים (9.67%)
צוענים (1,58 %)
מוצא לא ידוע (8.14%)
ההרכב האתני של תושבי הרשות העירונית אראד ב-2011
רומנים (78.77%)
הונגרים (9.67%)
צוענים (1.58%)
מוצא לא ידוע (8.14%)
מוצא אחר (1.81%)
ההרכב הדתי של תושבי הרשות העירונית אראד
נוצרים אורתודוקסים (68.4%)
רומים-קתולים (9.37%)
נוצרים רפורמים (2.45%)
נוצרים פנטקוסטלים (4.34%)
נוצרים בפטיסטים (3.91%)
דת לא ידועה (8.38%)
דת אחרת (3.11%)