stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דומינטריקס
היסטוריה

ההיסטוריה של דומינטריקס מתוארכת עוד לטקסים של האלה השומרית איננה (או אשתר כפי שהייתה ידועה באכדית), במסופוטמיה העתיקה. טקסטים מקודשים עתיקים המורכבים מ"מזמורים לאיננה" הובאו כדוגמאות לאב טיפוס של נשים חזקות, מיניות, המציגות התנהגויות דומיננטיות ומכריחות את האלים הזכריים והגברים להיכנע אליהן. הארכאולוגית וההיסטוריונית שהשתמשה בשם הבדוי אן א. נומיס מציינת שהטקסים עבור האלה איננה כללו לבוש ייחודי של משתתפי הפולחן, וטקסים "חדורי כאב ואקסטזה, שהביאו ליוזמות ותהליכים של שינוי תודעה שכללו עונשים, האנחות, התלהבות, קינה ושירה, כאשר המשתתפים מכלים את כוחם עם בכי וצער".
החל מהמאה ה-12 נפוצה בגרסאות שונות המעשייה על פיליס ואריסטו, המתארת כיצד האישה הדומיננטית פיליס המכניעה ושולטת על גדול הפילוסופים, אריסטו.
בתקופות מאוחרות יותר ניכר שהמקצוע החל כאחד מהתחומים בבתי בושת, לפני שהפך למקצוע ייחודי משלו. כבר בשנות ה-90 של המאה ה-16 תועדו מסגרות להלקאה ארוטית. המקצוע הופיע בדפוסים ארוטיים של התקופה, כגון מוזיאון בריטי ייחודי שפעל בשנים 1702-1674, וכן בתיאורים של ספרים אסורים אשר מתארים מתחמי הלקאות ואת הפעילות בהם.
במאה ה-18 התפרסם ספר המתאר נשים המשליטות משמעת עם מקלות מעץ ליבנה. הספר התפרסם במסווה של אוסף הרצאות או מחזות תיאטרליים, שכותרתו "הרצאות אופנתיות" (משנת 1761). ספר זה כלל שמות של 57 נשים, כמה שחקניות וקורטיזנות, שסיפקו פנטזיות על ידי הכאה בעזרת מקלות, השגיחו על חדרים עם מקלותיהן, והטיפו מוסר ודברים ללקוחותיהן.
המאה ה-19 התאפיינה במה שהיסטוריונית אן א. נומיס מאפיינת כ"תור הזהב של האומנות". לא פחות מעשרים מתחמים תועדו כפעילים בשנות הארבעים של המאה ה-19, שהוחזקו כולם על ידי נשים שביצעו הלקאות עבור לקוחותיהן, וידועים כ"בתי משמעת", הנבדלים לחלוטין מבתי הבושת הרגילים. בין הנשים הדומיננטיות הידועות היו גברת צ'למרס, גברת נויה, גברת ג'ונס וגברת פירי אשר פעלו ברחבי לונדון. המפורסמת ביותר בתחום השליטה הנשית באותה תקופה הייתה הגברת תרזה ברקלי, אשר פעלה להקמת המרכז שלה ברחוב שרלוט שבמרכז לונדון בשכונת מרילבון. היא השתמשה בכלים כגון שוטים ומקלות, כדי להעניש את לקוחותיה הזכרים, כמו גם בסוס הברקלי (אנ'), מכונת הלקאה שתוכננה על ידה במיוחד, ומערכת תלייה עם גלגלת להנפה מהרצפה. שימוש היסטורי כזה בענישה גופנית ובתלייה, במסגרת של תפקידי שליטה, דומה מאוד לפרקטיקות של שליטה מקצועית המוכרת בימינו.
באמצע המאה ה-20 פעלו הדומינטריקסיות בצורה מאוד חשאית ומחתרתית, דבר שהקשה מאוד במעקב ההיסטורי אחרי הפרקטיקות. אולם עדיין נותרו תצלומים אחדים של הנשים שניהלו את עסקי השליטה שלהן בלונדון, בניו יורק, בהאג ובהמבורג, בעיקר בתצלומים בשחור-לבן, ומאמרים וכתבי עת שהועתקו. בין אלה היו מיס דורין מלונדון, שלקוחותיה כללו בין היתר פוליטיקאים ואנשי עסקים בריטים. בניו יורק, דומינטריקס אן לורנס הייתה ידועה ביצירת מעגל המחתרות של מכרות דומיננטיות בשנות החמישים, יחד עם מוניק פון קליף שהגיעה לשם בתחילת שנות השישים, והתפרסמה בכותרות הארציות, כאשר בלשי משטרה פשטו על ביתה ב-22 בדצמבר 1965. פון קליף המשיכה להקים את "בית הכאב" בהאג בשנות השבעים, שהפכה לאחת מבירות העולם לדומיננטיות נשית, שעל פי דיווחים, מבין לקוחותיה היו עורכי דין, שגרירים, דיפלומטים ופוליטיקאים. דומיניקה ניהוף עבדה כדומינטריקס בעיר המבורג והופיעה בתוכניות אירוח בטלוויזיה הגרמנית משנות השבעים ואילך, ועסקה בקידום זכויותיהן של עובדות מין (אנ'). הגבירה רייבן, מייסדת ומנהלת הסטודיו "תיבת פנדורה" (אנ'), אחד מהאולפנים הידועים ביותר של ניו יורק, הוצגה בסרטו התיעודי של ניק ברומפילד משנת 1996: Fetishes (אנ').
ספרים

Tomi Ungerer: Schutzengel der Hölle, Diogenes 1986, ISBN 3-257-02016-3
Annick Foucault, Françoise maîtresse, Gallimard 1994, ISBN 2-07-073834-5
Shawna Kenney, I Was a Teenage Dominatrix: a Memoir, Last Gasp 2002, ISBN 0-86719-530-4
Melissa Febos, Whip Smart, St. Martin's Press 2010, ISBN 0-312-56102-4
Susan Winemaker Concertina: the Life and Loves of a Dominatrix, Pocket Books 2007, ISBN 978-1-4165-2689-6
Evangelline Dubois: How To Be A Domme: the Practical Guide to Becoming a Professional Dominatrix, 2011
Anthony McGee: How to be Dominated like a Man, McGee 2013, ISBN 0-86547-452-4
Anne O. Nomis: The History & Arts of the Dominatrix Mary Egan Publishing & Anna Nomis Ltd 2013, ISBN 978-0-992701-0-00
Lindemann, Danielle J. (2012). Dominatrix: Gender, Eroticism, and Control in the Dungeon. University of Chicago Press. ISBN 9780226482569.
ראו גם

מטריארכיה
המעשייה על פיליס ואריסטו
דומיננטיות וכניעה (מיניות)
אלג'יר

ערך זה עוסק בבירת אלג'יריה. אם התכוונתם ללהקה ישראלית, ראו .
אלג'יר (בערבית: أَلْجَزَائِر, תעתיק מדויק: אלְגַ'זָאאִר, תרגום: האיים; בברברית: ⴷⵣⴰⵢⴻ; בצרפתית: Alger) היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר של אלג'יריה. העיר ממוקמת על חופו הדרומי של הים התיכון. בשנת 2011, ההערכה היא כי בעיר מתגוררים 3,915,811 תושבים ובאזור המטרופוליטני התגוררו 7,896,000 תושבים.
היסטוריה

אלג'יר נוסדה על ידי הפיניקים עוד בסביבות שנת 1200 לפנה"ס, אז כמוצב לצורכי מסחר, תחת השם "אי כוסים". לאחר המלחמות הפוניות, בשנת 146 לפנה"ס המוצב נפל בידי הקיסרות הרומית. תחת השם "איקוסיום" נוסדה על בסיס המבצר עיר, שהשתייכה לקיסרות.
בשנת 429 נכבשה על ידי הונדלים תחת פיקודו של גייסריק. משנת 533 נשלטה על ידי האימפריה הביזנטית עד אשר ב-681 הוחרבה ונהרסה כליל על ידי כוחות ערבים חמושים.
בשנת 944 העיר הוקמה מחדש על ידי בוולגין איבן זירי - זוהי אלג'יר אשר קיימת עד היום. ב-1159 אלג'יר נכבשה על ידי שושלת אלמוואחידון ובמאה ה-13 עברה לשליטת הסולטאנת של תלמסאן.
החל מהמאה ה-17, עת השתחררה אלג'יריה מהשלטון העות'מאני, הפכה העיר לביתם של שודדי ים ברברים, אשר פשטו על ציי הסחר של מדינות אירופה. מטרת השוד הייתה בין היתר ציד מלחים לשם שעבודם כעבדים בשוקי העבדים של מדינות ערב והאימפריה העו'תמאנית.  האירופאים ניסו רבות לשים קץ לשלטון הפיראטי באלג'יר, אך לשווא. באוקטובר 1541 ניסה הקיסר קרל החמישי, קיסר הקיסרות הרומית הקדושה ומלך ספרד, לכבוש את העיר, אולם נכשל בשל סופה שהטביעה את ספינותיו. כך כשלו גם ניסיונות הכיבוש של הדנים ב-1770 והספרדים ב-1775.
ב-1816 הפגיז צי אוניות בריטי-הולנדי את העיר. הצי אמנם לא הצליח לכבוש אותה, אך אילץ את הכוחות החמושים המקומיים לשחרר את העבדים הנוצרים. לבסוף, ב-1830 נכבשה אלג'יר על ידי הצרפתים (אנ') ששמה קץ לשוד הימי ולציד העבדים. תחת שלטונם העיר התפתחה במהירות ועל פי ההערכות לקראת סוף המאה ה-19 כבר נספרו בה כמאה אלף תושבים.
עד למלחמת העולם השנייה הייתה אלג'יריה (ובתוכה אלג'יר) לקולוניה צרפתית. במהלך המלחמה הפכה אלג'יר לחלק מצרפת של וישי, אשר בראשותו של אנרי פיליפ פטן, שיתפה פעולה עם גרמניה הנאצית. ב-7 בנובמבר 1942, במסגרת מבצע לפיד פלשו לאלג'יר כוחות של צבא ארצות הברית, בריטניה ולוחמים צרפתים מהרזיסטנס. לאחר מכן, עד סוף מלחמת העולם השנייה, שימשה אלג'יר כאחד המרכזים החשובים ביותר בצפון אפריקה.
בתום המלחמה חזרה אלג'יריה להיות קולוניה צרפתית. ב-5 ביולי 1962 לאחר מאבקים אלימים רבים, בהם, על פי ההערכות, נהרגו כמיליון וחצי אלג'יראים, אלג'יריה זכתה בעצמאותה מצרפת, ואלג'יר הפכה לבירת המדינה החדשה. העיר שימשה כבירת התרבות הערבית לשנת 2007.
מבנה העיר

אלג'יר מחולקת לשני חלקים:
העיר הישנה (או "אלג'יר עילית") - העיר הישנה נקראת גם "קסבה", ביטוי שהתייחד בתחילה למצודה שהוקמה בעיר במאה ה-16 בעת השלטון העות'מאני. הרחובות הצרים והתלולים של אלג'יר עילית, או הקסבה, משתרעים על רצועה צרה בין המצודה לבין חוף הים, והפרש הגבהים בה מגיע ל-118 מטר. הרחובות בחלקה העילי של הקסבה כה תלולים שרובם עשויים מגרמי מדרגות. בתי הקסבה ערוכים סביב חצרות פנימיות רבועות שבמרכזן ניצבת בדרך כלל מזרקה או באר, ודירות המגורים ערוכות סביבן. חלק מבתי הקסבה נמצאים בסכנת התמוטטות, דבר שאף קרה מדי פעם, ובשל הבנייה הצפופה והעובדה שהבתים מחוברים זה לזה, הציבה התמוטטותו של בנין גם את הבתים הסמוכים לו בסכנה. מאז שנות השבעים של המאה ה-20 מתבצעים מחקרים ועבודות שימור בקסבה, ובשנת 1992 היא הוכרה כאתר מורשת עולמית.
העיר החדשה (או "אלג'יר תחתית") - חלק חדש של אלג'יר, אותו בנו הצרפתים, ושם מיקמו את מוסדות השלטון הקולוניאליים. רחובות העיר החדשה רחבים וארוכים. חלק זה של העיר נחשב ליוקרתי יותר.
אתרים

"סאחת אל-שֻהדאא" - כיכר השהידים (ساحة الشهداء)
מוזיאון בארדו
הבזיליקה נוטרה דם ד'אפריק
המסגד הגדול - "אל־ג'אמע אל־כביר" - (الجامع الكبير) - המסגד העתיק ביותר באלג'יר, נבנה בשנת 1018. המינרט של המסגד נבנה בשנת 1324 בידי הסולטאן טלמכן.
המסגד החדש - "אל־ג'אמע אל־ג'דיד" - (الجامع الجديد), נבנה במאה ה-17.
מסגד קטשואה "ג'אמע כּתשאוה" (جامع كتشاوة)
לאלג'יר שני נמלים - הנמל העתיק (הצפוני מבין השניים) והנמל החדש (הדרומי) שנבנה במפרץ אגחה.
ערים תאומות

ירדן עמאן, ירדן
הרפובליקה העממית של סין בייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין
גרמניה ברלין, גרמניה
תוניסיה תוניס, תוניסיה
קוריאה הצפונית פיונגיאנג, קוריאה הצפונית
קנדה מונטריאול, קנדה
הממלכה המאוחדת לונדון, הממלכה המאוחדת
רוסיה מוסקבה, רוסיה
לבנון צור, לבנון
איטליה רומא, איטליה
הולנד אמסטרדם, הולנד
ברזיל סאו פאולו, ברזיל
הרפובליקה העממית של סין שנגחאי, הרפובליקה העממית של סין
לוב טריפולי, לוב
סינגפור סינגפור, סינגפור
אינדונזיה סורקראטה, אינדונזיה
לאלג'יר יש הסכמי ידידות עם:
צרפת פריז, צרפת
פורטוגל ליסבון, פורטוגל
ראו גם

הפגזת אלג'יר (1816)
הערות שוליים

↑  World gazeteer
| בירות מדינות אפריקה |
| --- | --- | --- |
| מדינות ריבוניות | אוגנדה: קמפלה • אלג'יריה: אלג'יר • אנגולה: לואנדה • אסוואטיני: מבבנה, לובמבה • אריתריאה: אסמרה • אתיופיה: אדיס אבבה • בורונדי: גיטגה • בורקינה פאסו: ואגאדוגו • בוטסואנה: גאבורונה • בנין: פורטו נובו • גבון: ליברוויל • גאנה: אקרה • ג'יבוטי: ג'יבוטי • גינאה: קונאקרי • גינאה ביסאו: ביסאו • גינאה המשוונית: מלאבו • גמביה: בנג'ול • דרום אפריקה: קייפטאון, פרטוריה, בלומפונטיין  • דרום סודאן: ג'ובה • הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: קינשאסה • הרפובליקה המרכז אפריקאית: בנגי • הרפובליקה של קונגו: ברזוויל • זימבבואה: הארארה • זמביה: לוסקה • חוף השנהב: יאמוסוקרו, אביג'אן • טוגו: לומה • טנזניה: דודומה, דאר א-סלאם • כף ורדה: פראיה • לוב: טריפולי • ליבריה: מונרוביה • לסוטו: מסרו • מאוריטניה: נואקשוט • מאוריציוס: פור לואי • מאלי: במקו • מדגסקר: אנטננריבו • מוזמביק: מפוטו • מלאווי: לילונגווה • מצרים: קהיר • מרוקו: רבאט • ניז'ר: ניאמיי • ניגריה: אבוג'ה • נמיביה: וינדהוק • סאו טומה ופרינסיפה: סאו טומה • סודאן: ח'רטום • סומליה: מוגדישו • סיישל: ויקטוריה • סיירה לאון: פריטאון • סנגל: דקר • צ'אד: נג'מנה • קומורו: מורוני • קמרון: יאונדה • קניה: ניירובי • רואנדה: קיגאלי • תוניסיה: תוניס |  |
| שטחי חסות | הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי: דייגו גרסיה • מיוט: מאמודזו • סהרה המערבית: לעיון • סנט הלנה: ג'יימסטאון • ראוניון: סן-דני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561795505171  BNE: XX452736  BnF: cb11948367q (data)  GND: 4084955-7  LCCN: n79058668  MusicBrainz: cff017bc-6ebc-4938-b8f8-8ad26b8525a0  NARA: 10044429  NKC: ge134015  NLA: 35968368  SUDOC: 027443418  VIAF: 155624247   WorldCat (עם VIAF): 155624247 
הפגזת אלג'יר ב-1816
הפגזת אלג'יר (1816)

| --- | --- |

 תאריך:  27 באוגוסט 1816 
 מקום:  אלג'יר 
 סוג:  naval bombing of a city 
 
הפגזת אלג'יר
הפגזת אלג'יר הייתה הפגזה של נמל העיר אלג'יר, מערכי ההגנה שלו, והספינות בו, על ידי צי אנגלו-הולנדי בפיקודו של אדמירל אדוארד פליו הוויקונט אוקסמוט (אנ'), ב-27 באוגוסט 1816, בניסיון של בריטניה והולנד שנועד לשים קץ למדיניות העבדות המדינה, בראשותו של עומר אגה, ה"דיי מאלג'יר".
ההפגזה הייתה חלק מקמפיין ממושך של ציים אירופיים שונים והצי האמריקני לדכא את הפיראטיות של מדינות הברברים בצפון אפריקה נגד אירופאים ולבנים. בשנת 1783, ו-1784 צי ספרדי הפגיז את העיר ללא כל השפעה על המדיניות. בשנים 1801–1804, התקיימה המלחמה הברברית הראשונה שבה ארצות הברית נלחמה מול טריפוליטניה, אלג'יריה העות'מאנית ומרוקו, בדרישה להפסיק את הפשיטות של שודדי ים ברברים על אוניות סוחר אמריקאיות ששטו בים התיכון ושבו את הנוסעים לצורך מכירתם כעבדים באימפריה העות'מאנית. המלחמה הסתיימה בחוזה שלום בו שליט טריפוליטניה התחייב להימנע מלפגוע בספינות ומלחים אמריקאים, אך חוזה זה לא כובד בהמשך. בשנת 1815 התקיימה מערכה קצרה יותר המכונה המלחמה הברברית השנייה.
המטרה הספציפית של משלחת הפגזת אלג'יר הייתה לשחרר עבדים נוצרים ולהפסיק את הנוהג של שעבוד אירופאים לעבדות באלג'יריה. הפעולה הצליחה בצורה חלקית, מכיוון שהדי מאלג'יר שחרר כ-3,000 עבדים בעקבות ההפגזה וחתם על הסכם נגד עבדות של אירופים. עם זאת, מדיניות העבדות של לבנים לא הסתיימה לחלוטין עד הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה.
רקע

במשך מאות שנים שודדי הים הברברים פשטו על ספינות בים התיכון ואף על חופי אירופה כדי להשיג עבדים. המלחמות הנפוליאוניות הסתיימו ב-1815, ולאחריהן הצי המלכותי הבריטי לא נזקק עוד למדינות ברבריות כמקור אספקה לגיברלטר ולצי בים התיכון. הדבר שחרר את בריטניה להפעיל לחץ פוליטי ניכר כדי לאלץ את המדינות ברברי להפסיק את הפיראטיות שלהן ואת הנוהג של שעבוד נוצרים אירופים.
בתחילת 1816, אקסמות' לקח על עצמו משימה דיפלומטית לתוניס, טריפולי ואלג'יר, בגיבוי שייטת קטנה של ספינות הקו, כדי לשכנע את ה-דייס להפסיק את נוהג ציד העבדים ולשחרר את העבדים הנוצרים. הדייס של תוניס וטריפולי הסכימו ללא כל התנגדות, אבל הדיי של אלג'יר התעקש והמשא ומתן היה סוער. אקסמות' האמין שהצליח לנהל משא ומתן על הסכם להפסקת עבדות הנוצרים וחזר לאנגליה. עם זאת, עקב פקודות מבולבלות, חיילים אלג'יריים טבחו ב-200 דייגים קורסיקאים, סיציליאנים וסרדיניים שהיו תחת הגנה בריטית מיד לאחר חתימת ההסכם. הדבר גרם לזעם בבריטניה ובאירופה, והמשא ומתן של אקסמות' נתפס ככישלון.
כתוצאה מכך, אקסמות' נצטווה לשוב לים כדי להשלים את העבודה ולהעניש את האלג'יראים. הוא אסף שייטת של חמש ספינות קו, פריגטה אחת בעלת 50 תותחים, ארבע פריגטות רגילות, וארבע ספינות הפגזה . HMS Queen Charlotte בעלת 100 תותחים הייתה ספינת הדגל שלו. אדמירל משנה דייוויד מילן היה השני בפיקוד, על סיפון HMS Impregnable שהייתה בעלת 98 תותחים.
ראו גם

המלחמה הברברית הראשונה
שודדי ים ברברים
ציר זמן של ביטול העבדות והצמיתות
תת-אדם

תת-אדם (בגרמנית: Untermensch) הוא ביטוי שבו השתמשו הנאצים כדי לתאר "אנשים נחותים" לפי האידאולוגיה הנאצית. במונח זה הם התכוונו ליהודים, צוענים, וסלאבים וכן לשחורים - ולמעשה, לכל בני האדם שאינם ארים. על היהודים היה להיות מושמדים בשואה, בעוד שהעמים הסלאבים נועדו לגירוש לסיביר או לעבור תהליך של גרמניזציה. השקפת עולם זו הובילה לרציחתם של מיליוני בני אדם בתקופת מלחמת העולם השנייה, מהם שישה מיליון יהודים.
מקור הביטוי

הביטוי "תת-אדם" הופיע לראשונה בספר מאת חבר הקו קלוקס קלאן, לותרופ סטודארד (Lothrop Stoddard), שיצא לאור בשנת 1922 בשם The Revolt Against Civilization: The Menace of the Under-man ("המהפכה נגד הציוויליזציה: האיום של התת-אדם"). הנאצים אמצו ביטוי זה מהמהדורה הגרמנית של הספר "Der Kulturumsturz: Die Drohung des Untermenschen", שיצאה לאור ב-1925, והביטוי הופיע בשנת 1930, תוך ייחוסו לסטודארד, בספר מאת האידאולוג הנאצי אלפרד רוזנברג. המילה הגרמנית "Untermensch" הייתה בשימוש עוד במאה ה-19 (למשל בספרו של פרידריך ניטשה, "המדע העליז"), אך לא בהקשר גזעי.
בשימוש האידאולוגיה הנאצית

בנאומו משנת 1927 בפני הפרלמנט הבווארי התעמולן הנאצי יוליוס שטרייכר, עורך העיתון האנטישמי "דר שטירמר", עשה שימוש בביטוי "תת-אדם" בהתייחסו לקומוניסטים של הרפובליקה הסובייטית הבווארית:
"זה קרה בזמן הרפובליקה הסובייטית [הבווארית]: כאשר תתי-האדם משולחי הרסן פתחו במסע רציחות ברחובות, הסגנים התחבאו מאחורי ארובה בפרלמנט הבווארי".
בהמשך, המונח תת-אדם כוון שוב ושוב במאמרים ובנאומים נגד היהודים. ביניהם בלט המאמר "תת האדם" משנת 1935 שכלל תמצית מנאומיו של היינריך הימלר. בעלון שחולק לציבור בשנת 1936, כתב הימלר:
"עלינו לוודא שאף פעם בגרמניה, ליבה של אירופה, המהפכה היהודית-בולשביקית של תתי האדם תהיה פעילה מבפנים או מבחוץ".
בנאומו "סכנת הבולשביזם על העולם" משנת 1936, יוזף גבלס טען ש"תתי-אדם קיימים בכל התרבויות".
שימוש נוסף בביטוי "תת-אדם", אך הפעם למטרות תעמולה אנטי-סובייטית, הוא ספרון שנקרא שוב "תת האדם" ונערך על ידי הימלר. ספרון זה שיצא לאור בשנת 1942 לאחר פתיחת מבצע ברברוסה, כלל כחמישים עמודים שרובם הכילו תמונות בהם האויב הוצג באור שלילי. 3,860,995 עותקים של ספרון זה הודפסו בגרמנית. הוא תורגם לשפות נוספות רבות, ביניהן יוונית, צרפתית, הולנדית, דנית, בולגרית, הונגרית, צ'כית ושבע שפות נוספות. בספרון הוצהר:
"כשם שהלילה מכסה את היום, האור והחושך נמצאים במאבק מתמיד. כך גם, תת-האדם הוא האויב הנורא ביותר של הגזע השולט על הארץ, בני האדם. תת-האדם הוא יצור ביולוגי, יציר הטבע, בעל ידיים, רגליים, עיניים ופה ואף למראית עין מוח. ועם זאת, יצור נוראי זה הוא רק אדם בחלקו.
אף על פי שיש לו מאפיינים של אדם, תת-האדם נמצא במקום נמוך יותר בסולם הרוחני והפסיכולוגי לעומת כל חיה. בתוך יצור זה שוכנות תשוקות פראיות ובלתי מרוסנות: צורך בלתי פוסק להרוס, דחפים פרימיטיביים ביותר, כאוס ונבזות קרת-לב.
תת-אדם ולא דבר מעבר!
לא כל מי שנראה אנושי הוא אכן כזה. אבוי לאיש השוכח זאת!
מולטים וברברים אסיאתיים, צוענים ופראים שחורי עור, כולם מרכיבים את העולם התחתון הזה של תת-האדם שבראשו ניצב היהודי הנצחי."
עבור הנאצים, תת-אדם חולקו לשני גזעים: הסלאבי שיכול להיות מנוצל כעבד לעם הגרמני, ומתחתיו היהודי שעליו להיות מושמד.
לפי האידאולוגיה הנאצית, המונח "תת-אדם" כלל בתוכו יהודים, צוענים, עמים לא אירופאים, ועמים סלאביים כגון פולנים, סרבים, רוסים, צ'כים, וסלובקים. את העמים הסלאבים השוו היטלר וגבלס ל"ארנבים" שהתפשטו כמו "גל של זוהמה".
בשיעורי ביולוגיה בגרמניה הנאצית, בתי הספר לימדו על ההבדלים בין הגזע העליון הנורדי-גרמני, לבין תת-האדם הבזוי היהודי והסלאבי.
באנתרופולוגיה הנאצית

אנתרופולוגים נאצים ערכו מדידות כדי לקבוע את מדד הראש הממוצע לעמים הסלאבים. לפי ממצאיהם, רוב הסלאבים הם "ברכיצפאליים" (קצרי-ראש) ולכן אינם חלק מהגזע הנורדי העליון שרובם "דוליכוצפאליים" (מארוכי-ראש). באופן שיטתי, הנאצים מילאו את שורותיהם החסרות בחיילים סלאבים, תחילה מבעלות בריתה של גרמניה הנאצית, קרואטיה ובולגריה ובהמשך מהמדינות הכבושות. סיווגם של העמים הסלאבים כתת-אדם שירת את המטרות הפוליטיות של הנאצים. הדבר נתן הצדקה לעיקרון ההתפשטות שלהם ובעיקר לתוקפנות שלהם כלפי פולין ואוקראינה על מנת להשיג מרחב מחיה ("לבנסראום"). תוכניותיו של הרייך השלישי (ובעיקר תוכנית OST), כללו עקירה, שעבוד, והשמדה של לא פחות מחמישים מיליון בני אדם, אותם הנאצים החשיבו כלא ראויים לעבור תהליך של גרמניזציה, בשטחים שכבש במזרח אירופה.
ראו גם

דרוויניזם חברתי
אאוגניקה
שואת יהודי פולין
החיים ללא זכות לחיים
מישלינג
חוקי נירנברג
על-אדם
הערות שוליים

↑  Lothrop Stoddard, The Revolt Against Civilization: The Menace of the Under-man, בארכיון האינטרנט
↑  Losurdo, Domenico (2004). Translated by Marella & Jon Morris. "Toward a Critique of the Category of Totalitarianism" (PDF). Historical Materialism. Brill. 12 (2): 25–55, here p. 50. doi:10.1163/1569206041551663. ISSN 1465-4466.
יוליוס שטרייכר במעצר במשפטי נירנברג 1945/6
עטיפת הספרון "Der Untermensch"
מפת אינדקס ספלי באירופה
ברונו ברגר עורך מחקר אנתרופולוגי בסיקים
פשעי המלחמה של הוורמאכט

רצח אזרחים בכרתים בידי הוורמאכט, 1941
פשעי מלחמה שבוצעו על ידי הוורמאכט, צבאה של גרמניה הנאצית בזמן מלחמת העולם השנייה, כללו מעשי טבח, אונס, ביזה, עבודת כפייה, רצח של כשלושה מיליונים שבויי מלחמה סובייטים, והשתתפות בהשמדתם השיטתית של היהודים.
מלבד היות הוורמאכט מכשיר עיקרי ביישום האידאולוגיה הנאצית על ידי השמדתם השיטתית של בני העם היהודי והשמדתם של לא-יהודים (מעשים שמהווים פשעים נגד האנושות ורצח עם בפני עצמם), ביצע הוורמאכט גם פעולות אחרות המהוות פשעי מלחמה. פעולות אלו בוצעו בעיקר במהלך הניסיון לכיבוש מרחב מחיה (בהתאם לאידאולוגיה הנאצית), המשתרע בין האוקיינוס האטלנטי להרי אורל. האמצעים להשגת מטרה זו היו שעבוד כל העמים האחרים השוכנים במרחב זה, והשמדה פיזית באם נדרש של אלו שיימצאו "נחותים" (המונח הנאצי הוא Untermensch או תת-אדם).
לאחר המלחמה נטען כי הוורמאכט, למעשה, כלל לא ביצע פשעי מלחמה, ואלה בוצעו רק על ידי ארגונים של המפלגה הנאצית כגון האס דה, הגסטפו, והאס אס. טענה זו הוכחה כמופרכת מייסודה. אם הטענה הייתה מתקבלת אזי גם הוואפן אס אס (שהוא האס-אס החמוש אשר השתתף בלחימה כיחידה צבאית גרידא) היה נחשב כארגון שלא ביצע פשעי מלחמה.
הנחיות להתנהלות הכוחות ברוסיה

הנחיות להתנהלות הכוחות ברוסיה היו צו שהוציא הוורמאכט ב-4 ביוני 1941. ההנחיות קבעו התנהגותם של חיילים גרמנים במהלך הפלישה לברית המועצות, וקבעו שיש לחסל גם אזרחים כחברים בקבוצות התנגדות.
פקודת הקומיסרים

החיילים בצבא הגרמני, לרבות הקצונה הבכירה, נחשפו במשך שנים לתעמולה הרואה ביהודים, בצוענים ובקומוניסטים תתי-אדם שיש להשמידם באופן פיזי. אידאולוגיה זו הגיעה לכדי מימוש במהלך לחימת הוורמאכט בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
כך, למשל, הורו קציני הצבא הגרמני (בין אם ביוזמתם ובין אם בעידוד המפלגה הנאצית) לחייליהם להרוג ללא משפט אזרחים. בפקודה שהופצה במספר נוסחים הידועה כ"פקודת הקומיסרים", שהפיץ הפלדמרשל ולטר פון רייכנאו, מפקדה של הארמייה השישית של הוורמאכט, ב-6 ביוני 1941 נאמר כי אנשים שיזוהו כקומיסרים, דהיינו פעילים פוליטיים של המפלגה הקומוניסטית, יוצאו להורג ללא משפט. בצבא האדום באותה תקופה היה נהוג "פיקוד כפול", לפיו במקביל לקצין הצבאי היה גם קומיסר פוליטי, אשר פיקח על הפקודות שניתנות. כך, למשל, לצד הגנרל וסילי צ'ויקוב מפקד הארמייה ה-62 של ברית המועצות בקרב סטאלינגרד פעל כקומיסר ניקיטה סרגייביץ' חרושצ'וב (שהיה לאחר מכן למנהיג ברית המועצות).
"פקודת הקומיסרים" הוצאה לפועל על ידי הוורמאכט, ומספר קורבנותיה נאמד ב-3 מיליון.
במשפטי נירנברג העיד הגנרל ארווין לאהוסן, אחד מארבעת ראשי המדורים באבווהר (שירות המודיעין הצבאי הגרמני), כי נכח בדיון שבו נתן הקולונל גנרל ריינקה, אחד מראשי המחלקות ב-OKW (הפיקוד העליון של הוורמאכט), את הפקודה כי יש להוציא להורג לא רק קומוניסטים, אלא גם אנשים שנראה כי עברו "בולשביזציה". המדובר בהגדרה גמישה הכוללת אנשים הנראים כיהודים, או כבעלי אינטליגנציה. אלו בודדו על ידי הוורמאכט מקרב אוכלוסיית השבויים, והועברו להוצאה להורג בידי האס-דה.
פקודת הקומנדו

ב-18 באוקטובר 1942 הוצאה פקודה סודית לפיה:
... כל האנשים הפועלים כנגד חיילים גרמנים במהלך פשיטות קומנדו, הלבושים במדים ושלא במדים, חמושים ולא חמושים, יחוסלו עד האדם האחרון...
פקודה זו הוצאה בשל פעילות נרחבת של כוחות מיוחדים בפיקוד בעלות הברית באירופה הכבושה ובצפון אפריקה, פעילות שהעלתה את חמתו של אדולף היטלר. בשל הוצאת הפקודה הוצאו להורג מאות לוחמי קומנדו של בעלות הברית.
ברוב הארצות שלחמו ב-1942 לא הייתה מחלוקת בקשר לנושא "...אסור בתכלית האיסור... להכריז שלא יינתנו רחמים". עמדה שהתקבלה באמנת האג ב-1907 ובאמנת ז'נבה ב-1929 שאותה אשרה גם גרמניה בעצמה. היטלר ואנשיו ידעו כי הפקודה בלתי חוקית ועלולה לעורר התנגדות בדרג המקצועי הבכיר בוורמאכט (בייחוד בשל העובדה שהפקודה תתמלא כנגד שבוי במדים) ולכן הפיצו אותה ב-12 עותקים בלבד.
לאחר המלחמה הוצא להורג הגנרל-אוברסט הגרמני אלפרד יודל. ניקולאוס פון פאלקנהורסט (מפקד הכוחות הגרמניים בנורווגיה בשנים 1940-1944) הועמד לדין וקיבל עונש מוות שהומר ל-20 שנות מאסר לאחר מכן. חלק מסעיפי האישום נגדם כללו את ביצוע פקודת הקומנדו.
היחס לשבויי המלחמה

בתחילת המערכה של הוורמאכט בברית המועצות, ובמיוחד בכיתור הגדול שכותרו גייסות הצבא האדום באוקראינה, נפלו בידי הגרמנים מיליוני שבויי מלחמה. הגרמנים טענו שאמנת ז'נבה אינה חלה על שבויים אלו, מאחר שברית המועצות אינה חתומה על האמנה, ולכן הם אינם מחויבים לספק להם כל יחס אנושי.
שבויים אלו הוצעדו בצעדות מוות ארוכות, הועברו למכלאות פתוחות בכפור, והורעבו. מכלאות אלו היו מקום שבו שהו מאות אלפי אנשים, שבגדיהם החמים נלקחו מהם, ללא מזון, וללא תנאים היגיניים מינימליים. הם הושארו פשוט למות בכפור, ברעב ובמחלות. אלו מהם ששרדו תנאים אלו, הוכרחו להצטרף לצבאו של הגנרל אנדריי ולאסוב, שהיה צבא של רוסים שלחמו לצד גרמניה, שהורכב משבויי מלחמה. אלו שסירבו לכך, נורו. המדובר בפשע מלחמה אשר הוא שני באכזריותו רק להשמדת היהודים. מספר שבויי המלחמה שנרצחו, הורעבו, והועבדו למוות נאמד בלמעלה משלושה מיליון.
שבויי מלחמה שחורים שנפלו לידי הוורמאכט בעת מלחמת העולם השנייה עברו מסכת עינויים שיטתית. הם היו בעיקר אפרו-אמריקאים חיילי הכוחות המזוינים של ארצות הברית וחיילי הצבא הבריטי מרחבי האימפריה הבריטית. הם לא רק נשלחו לעבודת פרך ואולצו בערבים לרקוד לעיני הגרמנים. לפי עדות אחד השבויים "כל יום באו לראות אותנו מהכפרים הסמוכים, כמו קופים בכלוב. צילמו אותנו, היינו צריכים לצחוק, לחשוף שינים... צילמו אותנו כשניסינו לפלות פרעושים".
ההשתתפות בהשמדת היהודים

על אף שעיקר השמדת היהודים לא בוצעה על ידי הוורמאכט, שותפים חיילי הוורמאכט שותפות מלאה לפשע זה. ראשית, באפשרם את הפשע, בכיבוש האזור, ובמתן סיוע (אבטחה, תחבורה, איסוף היהודים וכיוצא בזה) למבצעי הפשע. במיוחד נכון הדבר לגבי פעולת האיינזצגרופן. שנית, רבים המקרים שבהם לקחו חיילי הוורמאכט חלק פעיל בהוצאות להורג. כך ניתן לתת כדוגמה את שותפותה של הארמייה השישית בפיקודו של הפילדמרשל רייכנאו (שהוחלף לאחר מכן על ידי פאולוס), בטבח באבי-יאר, שבו נורו למעלה משלושים אלף יהודים בערוץ נחל סמוך לעיר קייב.
עונשים קולקטיביים ומלחמה בפרטיזנים

הצבא הגרמני נהג להילחם בפרטיזנים בדרך של ענישה קולקטיבית. כפר שבו נורה חייל גרמני - נשרף על יושביו. מתחילת המלחמה הייתה הגישה כלפי האוכלוסייה האזרחית גישה השמדתית. בין אם המדובר בצוענים וביהודים (שסומנו להשמדה), ובין אם המדובר בסלאבים (שנלקחו לעבודות כפייה בגרמניה). הבעיה אך החמירה כאשר האוכלוסייה קמה על מדכאיה, בצורה של מלחמת פרטיזנים. הדרך של הצבא הגרמני להתמודד עם בעיית הפרטיזנים הגוברת הייתה ענישה קולקטיבית אכזרית.
תיאור אומנותי של פשעי הוורמאכט בבלארוס מצוי בסרטו של הבמאי אלם קלימוב "צא וראה" משנת 1985. הסרט מנציח את העובדה כי כמדיניות שיטתית שרפו הנאצים (בהשתתפותם הפעילה של חיילי הוורמאכט) מאות כפרים בלארוסים על יושביהם.
משפטי נירנברג

במשפטי נירנברג נמצא הפיקוד הגבוה של הוורמאכט אשם בפשעי מלחמה אלו, ובפשעים אחרים (במסגרת הדוקטרינה של איסור על "עשיית מלחמה"). שני ראשי הוורמאכט במלחמה הגנרל אלפרד יודל והגנרל וילהלם קייטל הוצאו להורג בתלייה על פשעים אלו. כן נדונו רבים מהמפקדים האחרים לעונשי מאסר שונים.
תערוכת "פשעי המלחמה של הוורמאכט"

בשנת 1995 הוצגה בהמבורג תערוכת פשעי המלחמה של הוורמאכט. התערוכה נוצרה על ידי "המכון למחקר חברתי של המבורג" (אנ'). התערוכה הוצגה ב-33 ערים בגרמניה ובאוסטריה. התערוכה כללה מצילומיו של הצלם הצבאי הגרמני יוהנס הלה.
בשנת 2001 הוצגה בברלין תערוכת המשך, בה ניסו אוצרי התערוכה המקורית להרחיב את התצוגה ולתת מענה לשאלות שענו בעקבות התצוגה הקודמת. התערוכה נדדה בין יישובים שונים בגרמניה, ובשנת 2004 הועברה למוזיאון הגרמני להיסטוריה ושם היא במעמד של תצוגת קבע. לטענת מארגני התערוכה, בין 800,000 ל-1.2 מיליון איש צפו בה בעשור שלאחר הקמתה.