stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכס גרימלדו

אלחנדרו "אלכס" גרימלדו גרסיה (בספרדית: Alejandro "Álex" Grimaldo García; נולד ב-20 בספטמבר 1995 בוולנסיה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת באייר לברקוזן.
קריירת מועדונים > ברצלונה ב'

גרימלדו נולד בולנסיה שבספרד. בגיל 11 החל לשחק במחלקת הנוער של ולנסיה, ובגיל 13 עבר למחלקת הנוער של ברצלונה. ב-4 בספטמבר 2011 ערך גרימלדו את הופעת הבכורה שלו בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–4 על קרטחנה במסגרת המחזור השלישי בליגה הספרדית השנייה. הופעה זו הפכה אותו לשחקן הצעיר ביותר בתולדות הליגה הספרדית השנייה, כשהוא בן 15 ו-349 ימים. זו גם הייתה הופעתו היחידה בעונת 2011/12.
ב-23 בפברואר 2013 נפצע גרימלדו בברכו והושבת לשארית עונת 2012/13. עד לפציעתו ערך 24 הופעות ליגה. הוא חזר לפעילות בחודש ינואר 2014, ועד לסוף עונת2013/14 ערך 14 הופעות ליגה.
ב-13 בספטמבר 2014 הבקיע גרימלדו את שער הבכורה שלו, שער בדקה ה-38 בניצחון 2–3 על דפורטיבו אלאבס במסגרת המחזור הרביעי בליגה. ב-25 באפריל 2015 הורחק גרימלדו לראשונה בקריירה, לאחר שצבר שני כרטיסים צהובים בניצחון 1–2 על פונפראדינה במסגרת המחזור ה-35 בליגה. גרימלדו ערך 36 הופעות ליגה והבקיע 4 שערים בעונת 2014/15, שהסתיימה בירידתה של ברצלונה ב' לליגה הספרדית השלישית.
גרימלדו ערך 17 הופעות ליגה והבקיע 2 שערים בחצי הראשון של עונת 2015/16.
קריירת מועדונים > בנפיקה ליסבון

ב-29 בדצמבר 2015, לקראת סיום חוזהו בברצלונה, חתם גרימלדו על חוזה עד לשנת 2021 בבנפיקה ליסבון. בנפיקה ליסבון שילמה 1.5 מיליון אירו עבור השחקן, וברצלונה תקבל אחוזים מרווח עתידי על השחקן.
ב-26 בינואר 2016 ערך גרימלדו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-62 בניצחון 1–6 על מוריירנסה במסגרת גביע הליגה הפורטוגלית. ב-29 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפורטוגלית, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–2 על אוניאו מדיירה במסגרת המחזור ה-24.
קריירת מועדונים > באייר לברקוזן

ב-21 במאי 2023 חתם בבאייר לברקוזן מהבונדסליגה בחוזה לארבע שנים בהעברה חופשית וזכה איתה בעונתו הראשונה בדאבל הגרמני (גביע ואליפות) והיה שותף לזכייה הראשונה אי פעם של המועדון בבונדסליגה.
קריירה בינלאומית

גרימלדו היה חלק מנבחרת ספרד עד גיל 19 שזכתה באליפות אירופה עד גיל 19 לשנת 2012. בנובמבר 2023 זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת לקראת המשחקים נגד קפריסין וגיאורגיה במוקדמות יורו 2024. הוא ערך את הופעתו הבכורה בניצחון 3-1 על קפריסין, בה בישל את השער השני.
נכלל בסגל נבחרת ספרד לטורניר יורו 2024.
תארים

ליגת העל הפורטוגלית: 2015/16, 2016/17, 2018/19, 2022/23
גביע פורטוגלי: 2016/17
גביע הליגה הפורטוגלית: 2015/16
הסופר קאפ הפורטוגלי: 2016, 2017, 2019
בונדסליגה: 2023/24
הגביע הגרמני: 2023/24
אליפות אירופה עד גיל 19: 2012
נבחרת ספרד
אליפות אירופה בכדורגל: 2024
נבחרת העונה בליגה האירופית: 2018/19
נבחרת העונה בליגת העל הפורטוגלית: 2018/19, 2022/23
שחקן ההגנה של החודש בליגה הפורטוגלית: פברואר 2019, דצמבר/ינואר 2022-23, פברואר 2023
שער החודש בליגה הפורטוגלית: ינואר 2019, אוגוסט 2021
שחקן החודש בבונדסליגה: אפריל 2024
נבחרת העונה בבונדסליגה: 2023/24
הערות שוליים

↑  Spain cut Cubarsí, Llorente from Euro 2024 squad, ESPN.com, ‏2024-06-07 (באנגלית)
| נבחרת ספרד – יורו 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 ראיה •  2 קרבחאל •  3 לה נורמן •  4 נאצ'ו •  5 ויוויאן •  6 מרינו •  7 מוראטה •  8 רואיס •  9 חוסלו •  10 אולמו •   11 פראן טורס •  12 גרימלדו • 13 רמירו •  14 לאפורט • 15 באנה • 16 רודרי • 17 ויליאמס • 18 סובימנדי • 19 ימאל • 20 פדרי • 21 אויארסבאל • 22 נבאס • 23 סימון • 24 קוקורייה • 25 לופס • 26 פרס • מאמן: לואיס דה לה פואנטה |  1 ראיה •  2 קרבחאל •  3 לה נורמן •  4 נאצ'ו •  5 ויוויאן •  6 מרינו •  7 מוראטה •  8 רואיס •  9 חוסלו •  10 אולמו •   11 פראן טורס •  12 גרימלדו • 13 רמירו •  14 לאפורט • 15 באנה • 16 רודרי • 17 ויליאמס • 18 סובימנדי • 19 ימאל • 20 פדרי • 21 אויארסבאל • 22 נבאס • 23 סימון • 24 קוקורייה • 25 לופס • 26 פרס • מאמן: לואיס דה לה פואנטה | ספרד |
איתן ברושי

איתן ברושי (נולד ב-17 ביוני 1950) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת העבודה. בעבר כיהן כמזכיר התנועה הקיבוצית וכמנכ"ל משרד המדע והטכנולוגיה.
ביוגרפיה

ברושי הוא בן לחברי קיבוץ גשר. אביו יצחק, שנולד בפולין, שימש כמפקד השלישי של גדוד 12 (ברק) במלחמת העצמאות.
עם גיוסו לצה"ל, שובץ בחטיבת גולני, עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לסיירת גולני, שם עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בתום הקורס שב לסיירת ושימש כמפקד צוות וכסגן מפקד הסיירת. לחם במלחמת יום הכיפורים, בין היתר במבצע קינוח. לאחר מכן שימש כמפקד פלוגה ג' בגדוד 51 ולחם במלחמת ההתשה במובלעת הסורית. שימש כמפקד גדוד במילואים, ואת שירותו הצבאי סיים בדרגת סא"ל.
סיים תואר ראשון במדעי החברה והרוח מאוניברסיטת תל אביב ובוגר בית-הספר לפיקוד ומטה של צה”ל. כמו כן הוא בוגר קורס סגל ב' של אלכ”א (האגודה לפיתוח ולקידום כוח-אדם בשירותים החברתיים בישראל), סיים קורס גזברות וניהול פיננסי של מדרשת רופין וקורס דירקטורים של איגוד התעשייה הקיבוצית.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

בשנים 1992–1996 היה עוזר ויועץ של יעקב צור, שר החקלאות בממשלת יצחק רבין, ובשנת 1996 היה נציג הקיבוצים במפלגת העבודה. במשך השנים שימש בתפקידים שונים בתנועה הקיבוצית, בהם מזכיר קיבוץ גבת (1985–1987), יו"ר החברה הכלכלית – עמק יזרעאל וראש המועצה האזורית עמק יזרעאל (1999–2006).
בין השנים 2006–2007 היה מנכ"ל משרד התרבות, ולאחר מכן עד שנת 2012 היה עוזר שר הביטחון אהוד ברק לענייני התיישבות, תשתית ואזורי פיתוח. ב-5 בפברואר 2013 נבחר למזכיר התנועה הקיבוצית.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים, התמודד על מקום ברשימת העבודה והוצב במקום ה-18, כנציג הקיבוצים, ברשימת המחנה הציוני לכנסת.
ביולי 2018, במהלך סיור בעוטף עזה, נגע באופן לא ראוי בחברתו לסיעה ח"כ איילת נחמיאס-ורבין. לדברי ורבין היא דרשה ממנו התנצלות במקום אך הוא הפנה אליה את הגב. מאוחר יותר התנצל. לאחר בירור זימן אותו יו"ר המפלגה אבי גבאי לשימוע ונזף בו. 11 ימים מאוחר יותר פרסם העיתונאי עקיבא נוביק שמתלוננת אנונימית טוענת שברושי תקף אותה מינית בעת שהיה ראש מועצה אזורית עמק יזרעאל, כ-15 שנים קודם לכן. שבועיים לאחר מכן, ח"כ שלי יחימוביץ' טענה כי ברושי הטריד מינית במשך תקופה חיילת ששירתה תחתיו כשהיה מג"ד ואף ביצע בה מעשה מגונה. עורך דינו של ברושי הכחיש טענה זו.
בעקבות האירועים הורה גבאי על השעייתו מפעילות מפלגתית. בתגובה לדבריו של גבאי על כך ש"אין מקום לעברייני מין במפלגה", הגיש נגדו ברושי תביעת דיבה על סך 300,000 ש"ח. ביוני 2019 הגיעו שני הצדדים לפשרה מחוץ לבית המשפט: גבאי יפרסם התנצלות בחשבונות הפייסבוק והטוויטר שלו לפיה "לא היה שום מקום והצדקה" לשימוש בביטוי "עבריין מין" ביחס לברושי, וכן ישלם לברושי הוצאות משפט בסך 40,000 ש"ח.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים.
לאחר שפרש ב-2019 מונה ליו"ר ארגון "מים לישראל" וכיועץ בקבוצת החברות "גלעד יחסי ממשל ולובינג".
בשנת 2021 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "גשר איתן" המתאר את חייו מילדותו בקיבוץ גשר במציאות ביטחונית קשה ועד לתפקידיו הציבוריים, ומציגה את השקפת עולמו בתחומי הביטחון, המדינה והחברה.
בשנת 2023 הוענק לו, במסגרת תערוכת "אגרומשוב", פרס מפעל חיים על פועלו לקידום החקלאות.
ברושי, חבר קיבוץ גבת, נשוי ואב לחמישה ילדים.
הערות שוליים

↑  אביחי בקר, אינדיאנים על גבעה 16 – פלוגה בקרב החרמון, הוצאת משרד הביטחון, 2003, עמוד 75
↑  אביחי בקר, בתום מלחמת יום כיפור החליט יוסף האפרתי לצאת לגבול וללמד חיילים. זה היה סופו, באתר הארץ, 24 באפריל 2009
↑  איתי שטרן, פוטר מנכ"ל משרד התרבות, באתר nrg‏, 30 באפריל 2007
↑  אלוף בן, בין מיגרון למיגרנה, באתר הארץ, 12 בנובמבר 2008
↑  רמי שני‏, הקיבוצים הכריעו: איתן ברושי יהיה מזכ"ל התנועה, באתר וואלה, 5 בפברואר 2013
דליה מזורי, איתן ברושי זכה בבחירות למזכ"ל התנועה הקיבוצית, באתר nrg‏, 5 בפברואר 2013
↑  מורן אזולאי, העבודה בחרה: יחימוביץ', שפיר ושמולי במקומות הראשונים, באתר ynet, 14 בינואר 2015
↑  מורן אזולאי, סערה במחנה הציוני: ח"כ נגע בישבנה של ח"כית, התנצל וננזף, באתר ynet, 18 ביולי 2018
↑  פוסט שכתב בפייסבוק
אריק בנדר, ‏ח"כ נחמיאס-ורבין: "ברושי סובב לי את הגב במקום להתנצל בפניי", באתר מעריב אונליין, 18 ביולי 2018
↑  מורן אזולאי, נחמיאס-ורבין משחזרת: "כשדרשתי התנצלות מברושי הוא סובב את גבו", באתר ynet, 18 ביולי 2018
↑  טל שלו‏, ח"כ יחימוביץ' טוענת: איתן ברושי הטריד חיילת כשהיה מג"ד, באתר וואלה, 12 באוגוסט 2018
↑  מערכת ישראל היום, כדאי להכיר, באתר ישראל היום, 29 ביולי 2018
↑  חזקי ברוך, ברושי תובע מגבאי 300 אלף שקלים, באתר ערוץ 7, 1 באוגוסט 2018
↑  גלעד מורג, פשרה בין גבאי וברושי בתביעת הדיבה: גבאי יתנצל וישלם 40 אלף שקל, באתר ynet, 10 ביוני 2019
↑  חדשות סרוגים, ‏נוטשים את העבודה: גם ברושי הודיע שלא יתמודד, באתר "סרוגים", 16 בינואר 2019
אליצ'ה בלאנדי

אליצ'ה בלאנדי (באיטלקית: Alice Bellandi; נולדה ב-28 בנובמבר 1998) היא ג'ודוקא איטלקייה המתחרה בקטגוריית המשקל עד 78 ק"ג. בלאנדי היא זוכת מדליית הזהב באולימפיאדת פריז (2024).
ביוגרפיה וקריירה

אליצ'ה בלאנדי נולדה בברשה, איטליה ונחשפה לענף הג'ודו לראשונה, כשעלתה על מזרן הג'ודו בגיל שלוש; בגיל 12, לקחה ברצינות יתרה את הג'ודו והפכה לספורטאית בענף זה.
לפני שעברה לקטגוריית המשקל עד 78 ק"ג, היא התחרתה בקטגוריית המשקל עד 70 ק"ג ואף זכתה במדליית ארד בקטגוריה זו במסגרת תחרות גראנד פרי טביליסי 2019. באולימפיאדת טוקיו (2020), היא התחרתה בקטגוריית משקל עד 70 ק"ג, כשהגיעה עד לשלב הראשון של בית הניחומים, שם היא הפסידה לברברה מאטיץ' הקרואטית.
באולימפיאדת פריז (2024), היא ניצחה את ענבר לניר בגמר וזכתה במדליית הזהב.
במסגרת תחרויות הגראנד סלאם יש לה ארבע מדליות זהב, שלוש מדליות כסף ושתי מדליות ארד.
חיים אישיים

בלאנדי היא לסבית מוצהרת.
בלאנדי חשפה שהיא סבלה מבולימיה ודיכאון קליני לפני שביצעה את המעבר לקטגוריית המשקל של עד 78 ק"ג בשנת 2021, משום שהיא הרגישה שהיא הוכרחה להישאר בהגבלת המשקל של עד 70 ק"ג.
זכיות בתחרויות מהסבב העולמי

| שנה | קטגוריה | עיר | מדינה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2022 | גראנד סלאם | בודפשט | הונגריה הונגריה |
| 2022 | גראנד סלאם | באקו | אזרבייג'ן אזרבייג'ן |
| 2022 | גראנד סלאם | תל אביב | ישראל ישראל |
| 2023 | גראנד סלאם | אבו דאבי | איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות |
הערות שוליים

↑  ג'ודו בפריז 2024: כל התוצאות, אליצ'ה בלאנדי מאיטליה זוכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 78 ק"ג
↑  קרוב ל-186 ספורטאים באולימפיאדת טוקיו הם מקהילת הלהט"ב
↑  מיהי אליצ'ה בלאנדי? (באיטלקית)
|  אלופות אולימפיות בג'ודו – משקל חצי כבד (נשים) |
| --- | --- | --- |
| עד 72 ק"ג | 1992: קוריאה הדרומית קים מי-ג'ונג   •   1996: בלגיה אולה ורברוק |  |
| עד 78 ק"ג | 2000: הרפובליקה העממית של סין טאנג לין   •   2004: יפן נוריקו אנו   •   2008: הרפובליקה העממית של סין יאנג שיולי   •   2012: ארצות הברית קיילה האריסון   •   2016: ארצות הברית קיילה האריסון   •   2020: יפן שורי המאדה   •   2024: איטליה אליצ'ה בלאנדי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  World Athletics: 14727495
אל-זובייר רחמה מנסור

| --- | --- |

 לידה:  1830 סודאן הטורקו-מצרית, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  1913 (בגיל 83 בערך) Geili, קורדופאן, סודאן האנגלו-מצרית 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית, ח'דיוות מצרים 
 תפקיד:  סולטאן 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 
אל-זובייר רחמת מנסור (בערבית: الزبير رحمة منصور, 1830 - ינואר 1913) היה סוחר עבדים ערבי סודאני שפעל במחצית השנייה של המאה ה-19, ולימים גם מושל של חלקים נרחבים מסודאן.
ביוגרפיה

זובייר השתייך לשבט הג'עליון שחי בצפון סודאן, והחל את עסקיו הגדולים בשנת 1856, כשעזב את חרטום עם צבא קטן, כדי להקים רשת מבצרי מסחר המכונה זריבות, תוך התמקדות במאמציו בסחר בעבדים ובמכירת שנהב. בשיאה, אימפריית המסחר שלו, הנתמכת על ידי צבא אישי, שלטה על שטחים נרחבים בבחר אל-ע'זאל, כמו גם על חלקים שכיום שייכים לצ'אד ורפובליקה המרכז אפריקאית.
בשנת 1871, כשהיה בשיא כוחו, ביקר אצלו בדים זובייר חוקר הארצות הגרמני גאורג שויינפורט, אשר תיאר את חצרו כ"כמעט נסיכותית". אסמאעיל פאשא ניסה לכבוש את האזור בו שלט, אך זובייר הביס את צבא שכירי החרב. ב-1873 סיפח אסמאעיל פאשא את האזור לממלכתו, תוך הכרה בזובייר כמושל בחר אל-ע'זאל. כחלק מהברית עם אסמאעיל פאשא, קיבל זובייר את התואר ביי ואחר-כך פאשא, פיקד על הכוחות הדרומיים בפלישה לדארפור, ונודע בכינוי "הפאשא השחור".
זובייר נודע כאויבו המר של הגנרל צ'ארלס גורדון, אשר מונה ב-1877 כמושל (ח'דיו) סודאן - תפקיד בו חשק זובייר - וביקש לדכא את הסחר בעבדים. ב-1878 נסע זובייר לקהיר, בניסיון לקבל את תפקיד כמושל דארפור באמצעות שוחד, אך סורב בידי השלטונות, שאסרו עליו גם לחזור לסודן, אך אישרו לו לנסוע לקונסטנטינופול, שם פרצה באותו זמן המלחמה העות'מאנית-רוסית.משם הדריך זובייר את בנו סולימאן בן ה-22 ואת ראשי השבטים להיאבק בגורדון, ולהביא את סודאן למצב קרוב לאנרכיה. במקביל, פנה אל גורדון והציע לו 25,000 לירות אם יסכים לחזרתו לסודאן. גורדון דחה את ההצעה, ובמקום זאת הציע את תפקיד המושל לאחד מסגניו של זובייר, בתמורה לדיווח על פעילות המורדים. כך נודע לו כי זובייר עדיין מעורב בפעילות זו. זובייר נאסר, ובנו סולימאן אולץ להיכנע, ומאוחר יותר הוצא להורג בפקודתו של גורדון.
בשנת 1884 פנה גורדון אל זובייר והציע לשחרר אותו מן הכלא ולמסור לו את השליטה בסודאן אם יעזור לבריטים לנצח את כוחותיו של מוחמד אחמד. גורדון המליץ על זובייר כמושל סודאן אחריו, וסר רג'ינלד וינגייט כתב עליו כי הוא "שליט מלידה, מרחיק-ראות ובעל רצון-ברזל". המלכה ויקטוריה, ראש הממשלה ויליאם גלאדסטון, והשליט בקהיר נובאר פאשא הסכימו לתת לזובייר את התואר, אך חזרו בהם עקב עיסוקו בסחר עבדים. למרות זאת, ניתן לו הפיקוד על הכוחות השחורים, כמו גם פיקוד משותף על הכוחות הערבים, לצד חוסיין פאשא.
בשנת 1885 הוא הודח מפיקוד על הצבא ונכלא בגיברלטר, לאחר שנחשד במגעים להעברת נאמנותו לאחמד. ב-1887 הותר לו לחזור לקהיר, ולאחר כיבוש סודאן מחדש ב-1899, הוא חזר למולדתו וחי בע'יילי, 50 קילומטר צפונית לח'רטום.
הוא מת ב-1913. על שמו נקרא עד היום רחוב בח'רטום, והעיירה אויוג'וקו בדרום סודאן עדיין ידועה גם בשם דים זובייר.
הערות שוליים

↑  Al-Zubayr Rahma Mansur Biography, HOWOLD
↑  Fuller, O. E. Brave Men and Women Their Struggles, Failures, And Triumphs, 1884
↑  Lang, Jeanie. "The Story of General Gordon" circa. 1900.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007422716905171  GND: 124914551  ISNI: 0000 0000 2434 6867  LCCN: n98952268  SUDOC: 226709647  VIAF: 18169665   WorldCat (עם VIAF): 18169665 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
איתן בלום

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בפברואר 1964 (בן 60) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לייפציג  אוניברסיטת תל אביב  סטודיו למשחק ניסן נתיב 
 
איתן בלום (נולד ב-25 בפברואר 1964, י"ב באדר תשכ"ד) הוא ד"ר למחקר התרבות הישראלית, דרמטורג, שחקן, מתרגם, במאי, כותב ומורה.
ביוגרפיה > קריירת משחק ותיאטרון

בוגר בית הספר למשחק ניסן נתיב (1986). שיחק לתקופה קצרה בתיאטרון, בטלוויזיה ובקולנוע. בין היתר שיחק בתפקיד הראשי והיה שותף בכתיבת התסריט של אדי קינג (שזכה בפרס Leopard di Bronze בפסטיבל לוקרנו 1992) ובהצגה "שקספיר מה זה הדבר הזה?!" אותה גם כתב וביים (זוכת פרס הצילינדר הנודד של אמנות לעם 1993). בלום תרגם כעשרים מחזות, בין היתר: מלאכים באמריקה (קאמרי 1994, תיאטרון חיפה 1997) ביקור הגברת הזקנה (הבימה/קאמרי 1995); "סקינהד" (תיאטרון תאיר, 2008), "רומיאו ויוליה" (תרגום העיבוד הגרמני מאת נוראן קאליס, פסטיבל ישראל/תיאטרון גשר, 2010), ירושלים החדשה (תיאטרון החאן 2012); ותירגם וביים את "השיבה הביתה" (אנ') מאת: הרולד פינטר (קאמרי 1994), "מתים לזה" מאת: שרה קיין, (הקאמרי 1999) "ימים טובים" מאת: סמואל בקט (תיאטרון הזירה הבינתחומי ירושלים, 2000), וביים את "היריקה", מאת: אורלי קסטל-בלום, (תיאטרון חיפה 1997).
כמו כן, תרגם לעברית את הספר החלל הריק(אנ'), מאת: פיטר ברוק (אור עם 1987, עם יוסף אל-דרור), את המאמר "ערכה החינוכי של האמנות", מאת: ארנסט קסירר (מטאפורה 3, 1994) ואת המאמר, "מקס נורדאו וזיגמונד פרויד: שאלת ההמרה", מאת: סנדר גילמן (זמנים, 2004). בתחום התיאטרון כתב בעברית ואנגלית על הפקת אשכבה והביוגרפיה התיאטרלית של חנוך לוין, על גטו מאת יהושע סובול ועל הפוליטיקה של התיאטרון הישראלי.
בלום השתלם בבימוי בתיאטרון רויאל קורט בלונדון בהנחיית סטיבן דאלדרי (1994), השתלם בתרגום לתיאטרון עם המתרגם האמריקאי ד"ר פול שמידט (אנ') וקבוצת הווסטר (אנ') בניו יורק. כמורה לימד היסטוריה ותאוריה של התיאטרון, משחק, בימוי ומחזאות, בין היתר: בבית ספר ניסן נתיב, סטודיו יורם לוינשטיין, סמינר הקיבוצים, בית צבי וקמרה אובסקורה. שימש כדרמטורג ראשי בתיאטרון חיפה (1997) וכיועץ אמנותי להפקות רבות. החל מ-2010 משמש בלום כלקטור לתרגומי חנוך לוין לאנגלית במכון למחזאות ישראלית ע"ש חנוך לוין.
ב-2010 השתתף בכתיבת התסריט לסרט "כבוד" ביחד עם חיים בוזגלו.
כמו כן שימש כיועץ לסרט התעודה האמריקאי "זרעי הקונפליקט: 1913" (2014), עורך תסריט ותחקירן של סרט התעודה "פתלתל" (פרס ראשון בפסטיבל הסרטים חיפה לסרט תיעודי ישראלי (2014)) ונטל חלק בפיתוח סרטו החדש של גידי דר "אגדת חורבן" (2021). בלום עוסק בשנים האחרונות בבימוי וכתיבת קטעי קישור לזמרים וזמרות, ביניהם אסף אמדורסקי ("קטעי קישור") נתנאלה ("גבוה") ושולי רנד ("ת'מבינתי" ו"תשליך").
ביוגרפיה > קריירה אקדמית

במהלך שנות השמונים סיים תואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, והתמחה במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן בפילוסופיית הצורות הסימבוליות של ארנסט קסירר. בשנת 2003 פרסם את מחקרו הראשון: "השכפול של המודל 'מזרחי' בשדה החברתי הישראלי – שנות החמישים והעלייה המהירה". במחקר זה בחן בלום סדרה של שדות חברתיים בתרבות הישראלית של שנות החמישים, ותיאר את הדרכים בהן בודלו ה'מזרחים' בתרבות הישראלית.
בתחילת שנות אלפיים נסע בלום לגרמניה והחל ללמוד לתואר דוקטור ב"מכון שמעון דובנוב להיסטוריה ותרבות יהודית" שבאוניברסיטת לייפציג, בהדרכת פרופ' דן דינר ופרופ' סנדר גילמן. את המחקר השלים באונ' תל אביב, בהדרכה משותפת של פרופ' איתמר אבן-זהר ופרופ' גילמן. הדוקטורט שלו: "ארתור רופין וייצור התרבות העברית המודרנית", פורסם בעריכה מחודשת בהוצאת בריל תחת הכותרת: Arthur Ruppin and the Production of Pre-Israeli Culture. ספרו של בלום פורסם בעברית תחת הכותרת "ארתור רופין ותכנון התרבות הארצישראלית" בהוצאת רסלינג ב-2020.
במחקר זה עסק בלום בהיסטוריה של הרפרטואר והזהות התרבותית הציוניים ובייחוד בדרך בה התפתחו בפלשתינה-א"י במהלך העשורים הראשונים של המאה העשרים. המחקר כולל ניתוח מפורט של התפתחות הזהות התרבותית של ד"ר ארתור רופין (1943-1876), תפיסת עולמו כמדען, ואחר הפרקטיקה האֵאוּגֵנִית שהנחיל רופין בתקופת העלייה השנייה. המחקר כולל תיאור וניתוח של התפיסות והפעולות של הפקידים והסוכנים השונים שפעלו במסגרת המשרד הארצישראלי אותו הקים וניהל רופין החל מ-1908, ואת השפעתם המכרעת על תכנון התרבות של היישוב הארצישראלי או של השדה החברתי העברי-מודרני.
מחקרו של בלום זכה לביקורות ותגובות מגוונות. חוקרים דוגמת ד"ר עמוס מוריס-רייך, פרופ' אריה ספוסניק, ופרופ' אסף לחובסקי טענו שעבודתו בלתי מבוססת ומוטה אידאולוגית. חוקרים רבים אחרים רואים בעבודתו של בלום חלק ממפנה במחקר ההיסטוריה של התרבות הישראלית. תום שגב פרסם מאמר המשבח את עבודתו ופרופ' דייוויד מאיירס, כתב שהוא שייך לקבוצת חוקרים שאינה עוסקת עוד בשיח האידאולוגי הציוני כבני הדור הקודם, אלא בוחנת אותו מכיוונים חדשניים כמו היסטוריה של תרבות, של מגדר והיסטוריה אינטלקטואלית, ומעניקה בתוך כך הקשר חדש לציונות, לתקופת היישוב ולמדינת ישראל. לדעתו של פרופ' טוד פרסנר בלום שייך לקבוצת חוקרים ביקורתיים מהעשור האחרון העוסקים בהשתחררות מהטאבו של ההיסטוריוגרפיה היהודית-גרמנית, ובוחנים בביקורתיות את השפעת המחשבה הפולקיסטית הגרמנית על הוגים ציוניים, ואת השפעתם של רעיונות אֵאוּגֵנִיים (הגיינה והשבחה גזעית)
על מדיניות התכנון הציונית. לדעתו של פרופ' אליה זורייק, "יותר מכל פרשן אחר, סיפק לנו בלום מחקר מעמיק על תפיסת עולמו של רופין כמתכנן ציוני וכ'קולניזטור' המרכזי בפלשתינה".
בשנים האחרונות עוסק בלום בניסיון להבין את התנועה הציונית כחלק מהאבולוציה התרבותית של היהודים והיהדות. במאמרו "הסטטיסטיקה הציונית בראי המחשבה היהודית" בחן את יחסה של ההלכה והרפרטואר היהודי לספירה וכימות של היהודים, והשווה אותה לתפיסות ולפרקטיקות של הציונות הארץ ישראלית והישראלית. מחקר נוסף ברוח זו ערך בלום על ההיסטוריה של לחיצת היד הישראלית והצ'פחה שפורסם תחת הכותרת: "לקראת תאוריה של לחיצת היד העברית-מודרנית".
החל מ-2008, בלום חוקר ומרצה על מדעי הרוח הדיגיטליים. במסגרת זו הוא מנהל את ההיפרסיטיז::תל אביב, שלוחה בפרויקט הבינלאומי Hypercities, אותה ייסד ביחד עם ד"ר יובל עמית.
החל משנת 2018 בלום מרצה במכללת ספיר על מחקר תרבות ישראלית.
אמנון אלכסנדרוני

| --- | --- |
אמנון אלכסנדרוני, 2011
אמנון אלכסנדרוני, 2011
 לידה:  מרץ 1929 תל אביב, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי
 פטירה:  13 בנובמבר 2020 (בגיל 91) תל אביב-יפו, ישראל ישראל
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  לימודי אדריכלות בטכניון בחיפה
 תקופת הפעילות:  1950–2020 (כ־70 שנה)
"שיכון רבע הקילומטר" בשכונה לדוגמה בבאר שבע
אמנון אלכסנדרוני (מרץ 1929 – 13 בנובמבר 2020) היה אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה

אלכסנדרוני נולד בתל אביב, העיר בה הוא התגורר עד פטירתו. בשנת 1952 סיים את לימודי האדריכלות בטכניון בחיפה שם למד במחזור עם שמואל ביקסון וכרמלי פלדמן. בטכניון גם הכיר את אברהם יסקי שעתיד להיות שותף עמו במשרד אדריכלים מצליח בהמשך הדרך. עוד בזמן לימודיו, בשנת 1950 הצטרף ל"חבר אדריכלים" בהנהגתו של האדריכל דב כרמי. עם פירוק הקבוצה בשנת 1954, עבד כשנה במשרדם של מיכאל נדלר ושולמית נדלר, במסגרת זו זכה עימם בתחרות לתכנון "בית אגד" בתל אביב. לאחר מכן השתתף עמם בהצעה לתכנון הספרייה הלאומית בירושלים בשנת 1955, הצעה שזכתה לביצוע בשילוב שתי הצעות נוספות שהגישו האדריכלים שמעון פובנזר עם אברהם יסקי, וזיוה ארמוני עם חנון הברון. במהלך העבודה על הספרייה עזב את משרד נדלר והקים שותפות עם האדריכל אברהם יסקי (שפרש מהשותפות עם פובזנר). במהלך עבודתו המשותפת עם יסקי, הגיעו השניים להישגים שזכו בפרסום רב ובמגוון עבודות בכל רחבי הארץ. בשנת 1965 פורקה השותפות ואלכסנדרוני פתח משרד עצמאי. הוא היה יועץ של אל על ותכנן עבורה פרויקטים, תכנן שני בניינים נוספים למכון המתכות בטכניון ובתים פרטיים ומרכזים מסחריים.
בין השנים 1977 ו-1992 בנוסף לעבודתו השוטפת, שימש אלכסנדרוני כיועץ לאגף הבניה (קרן החינוך) של הסוכנות היהודית וכאדריכל יועץ ומתכנן של חברת התעופה אל על. השתתף כמנחה פרויקטים וחבר סגל בכיר ב"סדנא לעיצוב ואדריכלות" בתל אביב. המשיך לפעול כאדריכל פעיל עד לפרישתו בשנת 2003.
בשנת 2000, ביום האדריכלות הבינלאומי, הוענקה לאלכסנדרוני תעודת הוקרה של עמותת האדריכלים בישראל על "היושרה המקצועית והצניעות ועל תרומתו המיוחדת לאדריכלות הישראלית ולקהילת האדריכלים".
במקביל לעבודתו, ובמיוחד בשני העשורים האחרונים לחייו, אלכסנדרוני צייר ורשם אלפי ציורים, בהם רישומים של אדריכלים, פוליטיקאים ואנשי תרבות, וכן ציורים ארוטיים וציורים בהשפעת הנאצים.
אלכסנדרוני נפטר ב-13 בנובמבר 2020 בתל אביב.הותיר אחריו את אשתו ציפורה, שתי בנות, ארבעה נכדים ושלושה נינים.
תרם את גופו למדע.
פרויקטים נבחרים

פרויקטים במסגרת שותפות יסקי-אלכסנדרוני:
שיכון לדוגמה, ובכלל זה "שיכון רבע הקילומטר" – באר שבע
השוק הסיטונאי – באר שבע
הוסטל לאקדמאים – נצרת
הוסטל לאקדמאים – באר שבע
מכון הנפט – תל אביב
בית הסנה – תל אביב
המכון למתכות, מבנה 1 – הטכניון, חיפה.
בית מגורי העיתונאים – תל אביב
פרויקטים במסגרת משרד עצמאי:
המכללה למורים (כולל אודיטורים וספריה), קריית החינוך – תל אביב
בנין מחשב ומשרדים של אל על – נמל התעופה בן-גוריון
מבנה אגף החשבונות אל על – נמל התעופה בן-גוריון
מתנ"ס תל גיבורים (כולל אודיטוריום וספרייה) – חולון
תיאטרון אילת (750 מושבים) – לא בוצע
שני מרכזי קניות – יבנה
שכונת קוטג'ים דו משפחתיים (100 יח' דיור) – יבנה
מפעל אלקטרוניקה – א.ת.ח ראשון לציון
בית לרנר – סביון
בית חכשורי – אפקה, תל אביב
המכון להנדסת חומרים – הטכניון, חיפה.
המכון למתכות, מבנה 2 – הטכניון, חיפה.
חבר צוות תכנון חוף אילת (אזור המלונות והלגונות)
ראש צוות מע"ר – לוד
חבר צוות פרויקט דרום הקריה – תל אביב
חבר צוות תכנון מרכז מסחרי ואזרחי – ראשון לציון מערב
הערות שוליים

↑   נעמה ריבה, "איש הפרטים הקטנים": האדריכל אמנון אלכסנדרוני מת בגיל 91, באתר הארץ, 15 בנובמבר 2020
↑  אמנון אלכסנדרוני ז"ל, באתר מודעות אבל, ‏15 בנובמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009912144305171  ULAN: 500252249  VIAF: 152356620   WorldCat (עם VIAF): 152356620
אמנון אהרונסקינד

אמנון אהרונסקינד (25 במרץ 1940 – 9 בינואר 2024) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ במכבי תל אביב.
קריירה

אהרונסקינד שיחק במחלקת הנוער של מכבי תל אביב וב-1956 הוזמן לסגל הקבוצה הבוגרת בגיל 16 בלבד. הופעתו הראשונה הייתה ב-1 בדצמבר 1956 נגד הפועל רמת גן במסגרת הליגה הראשונה. ב-19 בנובמבר 1959 כבש בניצחון הקבוצה בגמר גביע המדינה נגד הפועל פתח תקווה. במהלך תקופתו במכבי תל אביב זכה עם הקבוצה בשתי אליפויות ושלושה גביעי מדינה. ב-1964 עבר אהרונסקיד למכבי נתניה.
לאהרונסקינד שתי הופעות במדי נבחרת ישראל, שתיהן במסגרת גביע אסיה 1960, ב-19 באוקטובר נגד נבחרת דרום וייטנאם, משחק בו גם כבש, וב-23 באוקטובר 1960 נגד נבחרת טאיוואן.
לאחר שפרש מכדורגל עבר לגור בארצות הברית יחד עם אשתו טלי.
ב-9 בינואר 2024 נפטר אהרונסקינד בניו ג'רזי בגיל 83.
תארים

אליפות (2): 1955/1956, 1957/1958
גביע המדינה (3): 1957/1958, 1958/1959, 1963/196
הערות שוליים

1 2  אמנון אהרונסקינד, חלמתי לשחק כמו נחום סטלמך, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל, ‏7 במאי 2012
↑  רפאל נאה, תכונת שיא לקראת פתיחת העונה, על המשמר, 30 באוגוסט 1964
↑  נתוני השחקן בנבחרת באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל
↑  ישראל פז, שינויים בהרכב הנבחרת שתתמודד היום עם כדורגלני ווייטנאם בסיאול, על המשמר, 19 באוקטובר 1960
↑  אשר גולדברג, ‏‏אבל במכבי תל אביב: אמנון אהרונסקינד הלך לעולמו בגיל 83, באתר ספורט1, 9 בינואר 2024
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - גביע אסיה בכדורגל 1960 (מקום שני) |
| --- | --- | --- |
|   אמר |   אהרונסקינד |   עצמון |   בנבנישתי |   גולדשטיין |   גלזר |   חודורוב |   קלמי |   ר. לוי |   ש. לוי |    לבקוביץ' |   מויססקו |  מנצ'ל |   נהרי |  סטלמך |  טיש |  ויסוקר | מאמן: מאנדי  |   אמר |   אהרונסקינד |   עצמון |   בנבנישתי |   גולדשטיין |   גלזר |   חודורוב |   קלמי |   ר. לוי |   ש. לוי |    לבקוביץ' |   מויססקו |  מנצ'ל |   נהרי |  סטלמך |  טיש |  ויסוקר | מאמן: מאנדי  | ישראל |