דורה שוורץ
פנסיון דורה שוורץ > סגירתו ומכירתו של בית ההבראה

בשנת 1962 שוורץ, שהייתה אז בת 68, החליטה לפרוש מניהול בית ההבראה ולהעבירו לידי בנה הוגו. על כן שבו הוגו ואשתו שטפי לזכרון יעקב עם שני ילדיהם. שוורץ החכירה להוגו את בית ההבראה לתקופה של 49 שנים תמורת 1,250 ל"י לחודש, עברה לגור בירושלים עם בנה רפאל, והייתה מגיעה באוטובוס לבית ההבראה פעם בשבוע כדי להרצות בענייני בריאות.
הוגו ושטפי עשו שיפוצים נרחבים בבית ההבראה בעזרת כספים שהביאו איתם מאוסטריה, ובנוסף לקחו הלוואה גדולה מבנק לאומי, שהובטחה על ידי כך ששוורץ משכנה את בית ההבראה. למרות מאמציהם להמשיך את מפעל חייה של שוורץ, היעדרה במרבית הזמן פגעה קשות בבית ההבראה, ומהר מאוד התברר שללא נוכחותה לא יהיה המקום כפי שהיה, שכן רוב האורחים באו בגלל הטיפול והייעוץ האישי שלה, ובעיקר משום שהאמינו בדרכה וסמכו עליה. משעזבה, חלק ניכר מהם כבר לא חזרו, ובשל הירידה במספר האורחים והעלייה בהוצאות התפעול, צבר בית ההבראה הפסדים גדולים.
בעקבות המיתון שפקד את הארץ לאחר מלחמת ששת הימים, הידרדר מצבו הכלכלי של בית ההבראה עוד יותר והחובות הלכו ותפחו. הוגו ושטפי הבינו בסופו של דבר שהם לא יכולים להמשיך להחזיק את בית ההבראה, ולכן החליטו להשכירו בשכירות-משנה לחמש שנים לאדם בשם רבינוביץ, והתכוננו לעבור עם כל המשפחה לאירופה. רבינוביץ תכנן להשקיע ולהקים מבנים על הקרקע, אך רשויות התכנון והבניה סירבו לתת לו את האישורים הדרושים, ויתר על כן, יורשיה של ליליאן פרידלנדר – הבעלים של אחוזת לנגה שעליה היה ממוקם חלק נכבד מבית ההבראה – לא היו מוכנים להאריך לו את החכירה של הנכס. לכן, לאחר שנה נאלץ רבינוביץ להפר את החוזה, לנטוש את בית ההבראה ולעזוב את הארץ.
היורשים של אחוזת לנגה תכננו לחבר את המקום עם בית דניאל (מרכז למוזיקה אשר שימש בזמנו בית הארחה לנגנים, מוזיקאים, סופרים ואמנים), אך הרעיון לא יצא לפועל. בסופו של דבר הם איבדו את אחוזת לנגה וגם את בית דניאל. באותו הזמן, הוגו כבר שהה בלונדון, ולשוורץ בת ה-75 לא היו המשאבים והכוחות להיאבק ביורשים בהנהגתו של נשיא בית המשפט העליון שמעון אגרנט, שהיה בעלה של כרמל בתה של ליליאן פרידלנדר.
העובדה שבית ההבראה הצטמצם כמעט לחצי מגודלו המקורי, חיסלה את הסיכוי להמשך קיומו. העובדים, שרובם עבדו שם שנים רבות והאמינו באמונה שלמה בדרכה של שוורץ, עשו מאמץ להקים קואופרטיב. הם פנו למועצה המקומית ולהסתדרות ואף ניסו לגייס משקיע פרטי, אך ללא הצלחה. המיתון והחובות שכבר הצטברו, סיכלו כל אפשרות להצלת בית ההבראה, ולכן הוא נסגר סופית. שוורץ רצתה לתרום את בית ההבראה לקרן הקיימת לישראל, אך מכיוון שעל הקרקע רבצה משכנתה, לא ניתן היה לתרום את הקרקע, ולכן לא נותרה ברירה אלא למכור על מנת שתוכל לשלם את החוב.
באותה תקופה פעלה בארץ גרמנייה נוצרייה בשם אמה ברגר, אשר רכשה כל פיסת קרקע פרטית שהוצעה למכירה בזכרון יעקב וסביבתה. היא ביקרה לעיתים קרובות בישראל וגילתה בה עניין רב על רקע דתי, והאמינה שימי ביאת המשיח יהיו בזכרון יעקב. תושבי היישוב שמחו מאוד על כי נמצא מישהו עם כסף רב המוכן לרכוש מהם קרקעות, ומכרו לה אלפי דונם של קרקע ללא כל התנגדות.
לקראת סוף 1969 רכשה אֵמה ברגר את בית ההבראה משוורץ. העסקה הושלמה במהירות ולכן אף אחד לא שם לב למכירה עד אשר עורך דינה של ברגר, רודולף גוטשלק מחיפה, שלח את שוורץ לראש המועצה דאז, יעקב לוי, כדי לבקש הנחה מחוב הארנונה שהצטבר במשך השנים. ראש המועצה אישר לשוורץ באופן מיידי הנחה של 50%, כפי שהיה מקובל אז, ולאור העובדה שהמועצה הייתה זקוקה נואשות לכספים. לאחר ששילמה שוורץ את החוב באמצעות המחאה של עו"ד גוטשלק הבינו במועצה ששוורץ מכרה את בית ההבראה "לגרמנים" (כינוי שאֶמה ברגר ואנשיה זכו לו מאז ועד היום). בעקבות התגלית פרצה מהומה גדולה שכללה הפגנות רועשות. המפגינים האשימו את ה"גרמנים" שנקראו קהילת בית אל במיסיונריות, הטיחו גידופים כלפי שוורץ והאשימו אותה במכירת קרקע יהודית לנוכרים בשל תאוות בצע. בראש המהומה וההתנגדות עמדו אנשי הקהילה הדתית אשר הלכה וגדלה אז בזיכרון. היו מספר ניסיונות של המועצה לטרפד את מכירת בית ההבראה לאמה ברגר, עד שהעניין לבסוף הוכרע בבית המשפט העליון לטובת אמה ברגר.
המכירה והמהומות שקמו בעקבותיו עוררו עניין תקשורתי בארץ, כך, למשל נכתב במאמר בידיעות אחרונות ב-1969:
”בתוך כל ההמולה שקמה סביב מכירת הפנסיון של דורה שוורץ בזיכרון-יעקב לגרמנים, בצד כל ההאשמות, נשכחה אי שם בעלת הדבר עצמה, הגברת דורה שוורץ... במשך 35 שנה התארחו בו אלפי נשים וגברים מכל שדרות הציבור אשר עלו אליו לרגל כדי להילחם בשומן ורזון, במחלות כרוניות ובמחושים, אלפי גברים ונשים שהיו חוזרים ובאים מדי שנה כדי לשאוף את אוויר הגבעות הצח, לנוח, לזכך את הנפש ואת הגוף. "חתמתי, קיבלתי כסף, ואין דרך חזרה", חותמת דורה שוורץ את החלום שהתגשם ואבד.”