stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כנרת וואלך
ביוגרפיה

וואלך נולדה בקיבוץ עין גב ובנעוריה הייתה אצנית מצטיינת. בשנת 1989, בגיל 16, נסעה עם בני משפחתה לטבריה ובדרכם התהפך הרכב בתאונת דרכים קשה שבעקבותיה שותק פלג גופה התחתון. לאחר תקופת שיקום, חזרה אל הקיבוץ וכעבור שנתיים עברה המשפחה לאזור הקריות, שם החלה וואלך בספורט שיקומי ועסקה בשחייה ובטניס בכיסאות גלגלים.
כשחקנית טניס בכיסא גלגלים דורגה בין 50 השחקניות הטובות בעולם וב-1996 השתתפה במשחקים הפאראלימפיים שנערכו באטלנטה. במשחקים הפאראלימפיים לא העפילה בטורניר היחידים מעבר לשלב המוקדמות אך התחרתה עם תקווה אהרוני גם בטורניר הזוגות ובו הן סיימו ברבע הגמר.
וואלך התחרתה בנוסף בכדורסל כיסאות גלגלים והייתה שחקנית בעלת שם בשנות ה-90. היא הייתה חברת נבחרת בקבוצות גברים והשתתפה בתחרויות בינלאומיות. בשנת 2024 היא ממשיכה להשתייך לקבוצת בית הלוחם תל אביב.
וואלך השתתפה במחאות מטה מאבק הנכים בישראל. בהמשך הייתה ממייסדי עמותת נגישות ישראל והגישה פינה בתחום הנגישות בתוכנית הרדיו של גבי גזית. היא מרצה על סיפור חייה ומעבירה הרצאות העצמה במסגרות שונות לנוער, חברות וארגונים. בנוסף פועלת וואלך בתחום הייעוץ לשימוש בכיסאות גלגלים והיא מדריכת צוותי שיקום של משרד הבריאות. בשנת 2019 השתתפה בייעוץ למרכזי שיקום בנפאל.
בשנת 2012 התמודדה בתוכנית "מאסטר שף" ולצורך זה, נבנתה במיוחד עבורה עמדת בישול מונגשת.
בשנת 2022 הייתה מנכ"לית העיתון בראשית שייסד גבי ניצן. וואלך ניהלה את המגזין בשבעת הגליונות הראשונים שראו אור.
חיים פרטיים

בשנים 2003-2014 הייתה נשואה לנתיב רובינזון ולהם שלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  שרון רופא אופיר, "הילדות שלי נגמרה בגיל 3. התאונה הצילה אותי ממנו", באתר Xnet‏, 4 באוקטובר 2017
↑  SWS Team: Kinneret Wallach, Paralympic Tennis Player
↑  פירוט השתתפותה בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים באתר הרשמי של IPC
↑  אורית מרלין-רוזנצוייג, סיפור האהבה הפראלימפי שהתחיל בכדור נוצה, באתר Xnet‏, 29 בספטמבר 2019
↑   גל כהן, ‏"התאונה שהפכה אותי לנכה – הצילה אותי", באתר ‏מאקו‏, 15 בדצמבר 2011
↑  כנרת וואלך - קצת עלי
↑  קדם אליפות אירופה
↑  ארכיון משחקים
↑  אפרת וייס ולינוי בר גפן, הנכים הטילו מצור על קריית הממשלה, באתר ynet, 7 בינואר 2002
↑  יעל ברנובסקי, נכים הפגינו בירושלים: "אל תקצצו לנו את החיים", באתר ynet, 25 באוקטובר 2010
↑  נגישות לנכים ברכבת
↑  ראיון עם כנרת רובינזון בנושא בעיות הנגישות בעיר מודיעין
↑  כנרת וואלך - דורית וואלך - הרצאה מעוררת השראה
↑  הושבה נכונה בכיסא גלגלים
↑  סיוע הומניטרי לנכים בנפאל
↑  סיוע הומניטרי בנפאל 2019
↑  אודישן לפני כולם: "המטבח זה מה שמרים אותי", באתר ‏מאקו‏, 31 באוקטובר 2012
↑  מיקי לוין, יאנה יוסף תשתתף בסידרה של אסי עזר, באתר nrg‏, 13 בספטמבר 2012
↑  בראשית
↑  בראשית - הגיליונות
↑  שרון רופא אופיר, "הילדות שלי נגמרה בגיל 3. התאונה הצילה אותי ממנו", באתר Xnet‏, 4 באוקטובר 2017
|  משלחת ישראל למשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996)  |
| --- | --- | --- |
|  אתלטיקה | זיו בר-שירה •  נחמן וולף • יוגב קנזי |  |
|  הרמת משקולות | דותן מישר • ברוך מסאמי |  |
|  טניס | תקווה אהרוני • כנרת וואלך • גיל נאור • אייל שרטוב |  |
|  טניס שולחן | שלמה אהרוני • זאב גליקמן • אליהו עטיה • שגיא צוקרמן |  |
| כדורת דשא |  יצחק בראנס •  תמי כרמלי • עקיבא פרבר |  |
|  כדורעף | נבחרת ישראל בכדורעף (גברים) (רונן אביבי, יאיר בן-דור, חגי זמיר, גיל חבה, חיים פיינטוך, נסים פרנקו, חן צור, אליעזר קלינה, צבי קרש) |  |
|  קליעה | יהורם בן-חיים • אברהם הדסי •  דורון שזירי • אליהו חברה |  |
|  רכיבה | אורי בשה • סיוון מור • איתי צוק • אייל שחר |  |
|  שחייה | שלום אייגר • חנוך בודין • רון בולוטין •  זיו בטר •  יזהר כהן • אוריאל מוזס • ערן שמש |  |
שער בנימין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אזור תעשייה 
 מיקום:  מועצה אזורית מטה בנימין 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1998
 תאריך פתיחה רשמי:  1998 
 מידות
 שטח:  600 דונם 
 
 קואורדינטות:  31°51′55″N 35°15′42″E﻿ / ﻿31.86528°N 35.26168°E﻿ / 31.86528; 35.26168
 www.binyamin-shops.co.il
  (למפת ירושלים מוגדלת) שער בנימין(למפת ירושלים רגילה) שער בנימין(למפת הרי ירושלים רגילה) שער בנימין(למפת הרי ירושלים מוגדלת) שער בנימין
 
אזור התעשייה שער בנימין
אזור התעשייה שער בנימין הוקם בשנת 1998 כאזור מסחר ושירותים במזרח בנימין, בשטח שיפוט המועצה האזורית מטה בנימין. כק"מ צפונית ליישוב אדם על כביש 60, במרחק של כ-7 דקות נסיעה מירושלים, ושטחו כ-600 דונם.
במתחם פועלים מרכולים, מסעדות מזון מהיר, מאפיות, מועדון כושר, חנות תשמישי קדושה, מרפאות ובית מרקחת, חנות רהיטים, חנויות בגדים, אופטיקה, מכבסה, חנויות למוצרי תינוקות וצעצועים, חנות למוצרי טיולים, חנויות לכלי בית, חנויות נעליים, מרכז התפתחות למשפחה, פנצ'ריה ומוסך, בית דפוס, משרד עורכי דין ועוד. כמו כן, שוכנים במקום משכן המועצה האזורית מטה בנימין והחברה לפיתוח מטה בנימין, משרדי החטיבה להתיישבות של הסוכנות היהודית, יקב פסגות, לשכה של רשות האוכלוסין וההגירה ותחנת משטרת בנימין. כמו כן, מוקם במקום קומפלקס אירועים על ידי חברת "אינסייט בינה", פארק טכנולוגי–תעשייתי על ידי המועצה האזורית ומרכז רפואת חירום אזורי. אזור המסחר נועד לספק את צורכיהם של עשרות אלפי התושבים באזור מזרח בנימין, ומשרת יהודים ופלסטינים.
היסטוריה

אזור התעשייה הוקם על ידי המועצה האזורית "מִנְהֶלֶת אזורי תעשייה", והחברה הכלכלית החברה לפיתוח מטה בנימין אשר מקדמות הבאת מפעלים ופיתוח של אזור התעשייה. גם משרד התמ"ס השקיע בפיתוח האזור כ-20 מיליון ש"ח.
המקום מוגדר כאזור עדיפות לאומית א' וקיימות בו הטבות מס נרחבות, במטרה ליצור מקומות תעסוקה לתושבי היישובים היהודים והערבים באזור. אזור התעשייה משרת ערבים ויהודים כאחד, הן כמקום תעסוקה והן כמרכז קניות ושירותים, והוא צוין לחיוב כדוגמה לדו-קיום.
שטח אזור התעשייה ממוקם במעלה אגן הניקוז של שמורת הטבע נחל פרת, ולכן ישנם נהלים מחמירים ביותר בנושא זיהום קרקע. כמו כן הוקם בסמיכות מכון מתקדם לטיהור מים, ולא מתאפשרת הקמת מפעלי תעשייה מזהמים באזור זה.
בשער בנימין נמצא משכנה החדש של תחנת המשטרה בנימין.
בשנת 2013 הועברו למקום משרדיה של מחלקת הרווחה של המועצה.
בדצמבר 2020 נחנך בניין המועצה בקצהו המערבי של אזור התעשייה.
בחורף 2015–2016 אירעו בשער בנימין שני אירועי דקירה שונים, באחד האירועים מחבל פלסטיני דקר למוות את סמ"ר ינאי ויסמן, לוחם בסדיר שהיה בדרכו לחופשה בביתו. שניים נוספים נפצעו.
ב-2022 הוקם גן שעשועים פלסטיני בלתי חוקי על אדמות מדינה בסמוך לשער בנימין, על ידי הרשות הפלסטינית והאיחוד האירופי. לאחרונה נסלל כביש המחבר את הכפר מוח'מאס אל הגן.
הערות שוליים

↑  דרור פויר, ‏בסופר של רמי לוי בשער בנימין יש דו-קיום בתור לקופות, באתר גלובס, 24 בינואר 2010
↑  תחנת בנימין, באתר משטרת ישראל
↑  חיים לוינסון, הובא לקבורה ינאי ויסמן שנרצח בפיגוע בשער בנימין, באתר הארץ, 19 בפברואר 2016
↑  אתר ההנצחה לחללי מערכות ישראל, באתר ההנצחה לחללי מערכות ישראל
↑  "חומה ומגדל" נוסח הפלשתינים ביהודה ושומרון | ישראל היום, באתר www.israelhayom.co.il
|  אזורי תעשייה בישראל |
| --- | --- | --- |
| אזורי תעשייה | מעלות (מעלות-תרשיחא) • מגדל תפן (חבל תפן) • צ.ח.ר (ראש פינה) • צ'ק פוסט (חיפה) • אלון תבור (עמק יזרעאל) • קריית ספיר (נתניה) • הרצליה פיתוח (הרצליה) • כפר סבא • נווה נאמן ׁ(הוד השרון) • פארק שרונים (הוד השרון) • עבר הירקון (תל אביב-יפו) • BBC בני ברק • סגולה (פתח תקווה) • קריית אריה (פתח תקווה) • קריית מטלון (פתח תקווה) • חולון • מתחם האלף (ראשון לציון) • מרכז עינב (מודיעין-מכבים-רעות) • עטרות (ירושלים) • הר חוצבים (ירושלים) • תלפיות (ירושלים) • הר טוב • (מטה יהודה) • עד הלום (אשדוד) • שער הנגב וספירים (מועצה אזורית שער הנגב) • תימורים (קריית מלאכי) • עידן הנגב (רהט) • אופקים • באר שבע • עמק שרה (באר שבע) • קריית יהודית (באר שבע) • אבשלום (חבל שלום) • נאות חובב • דימונה • מישור רותם (מישור ימין) • מצפה רמון |  |
| פארקי תעשייה | רמת דלתון (דלתון) • בר לב (אחיהוד) • משגב • קדמת גליל (טבריה) • ציפורת (נוף הגליל) • שגיא 2000 (מגדל העמק) • מת"ם (חיפה) • צבאים (בית שאן) • יקנעם • מבוא כרמל (רמות מנשה) • קיסריה • עמק חפר • יורופארק (יקום) • לב הארץ (כפר קאסם) • אפק (ראש העין) • עתידים (תל אביב-יפו) • אזורים (פתח תקווה) • חמן (חבל מודיעין) • (נתב"ג) • שורק (ראשון לציון) • פלמחים • קריית ויצמן (נס ציונה) • מודיעין • מלחה (ירושלים) • כנות (גדרה) • ראם (בני עי"ש) • קריית גת • נעם (נתיבות) • גב ים נגב (באר שבע) • עומר  • שחורת (אילת) |  |
| אזורי תעשייה ביהודה ושומרון | שח"ק (גוש שקד) • ניצני שלום (שומרון) • בראון (קדומים) • ברקן • אריאל מערב (אריאל) • שער בנימין (מטה בנימין) • מישור אדומים (מעלה אדומים) |  |
| אזורי ופארקי תעשייה עתידיים | רמת בקע • צומת שוקת • מעבר תרקומיא • עירון • גבעת ברנר • רג"מ • בוסתני חפץ • שער הירדן • שער שומרון |  |
| אזורי תעשייה לשעבר | קריית המלאכה (תל אביב-יפו) • ארז (מעבר ארז) • קרני (מעבר קרני) • נווה דקלים • קטיף • ימית • אופירה |  |
| מרחב עורפי | חוף שמן • איירפורט סיטי |  |
מבנה המועצה האזורית מטה בנימין בשטחי אזור התעשייה
גוני הרניק

| --- | --- |

 לידה:  25 ביולי 1956 י"ז באב תשט"ז ירושלים
 נהרג:  6 ביוני 1982 (בגיל 25) ט"ז בסיוון תשמ"ב
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1974–1982 (כ־8 שנים)
 דרגה:    רב-סרן
 פעולות ומבצעים
 מבצע ליטני    מבצע שלום הגליל
 עיטורים
   צל"ש מפקד אוגדה
 הנצחה
 אולם על-שמו בשבט "צופי מודיעין" בירושלים, הספר "שירים לגוני"
 
גוּני הַרְניק (25 ביולי 1956 – 6 ביוני 1982) היה מפקד סיירת גולני ובעל צל"ש מפקד אוגדה. הרניק נהרג במהלך הקרב על הבופור במבצע שלום הגליל.
ביוגרפיה

גוני (גיורא) הרניק, בנם של רעיה ומאיר הרניק, נולד למשפחה בת ארבעה ילדים וגדל בשכונת רסקו בירושלים. בשנת 1967, נסעה המשפחה לשליחות בשוודיה. עם שובו לארץ למד הרניק בתיכון ליד האוניברסיטה (סיים לימודיו ב-1974). בשנת 1972 נהרג אביו בתאונת דרכים ברחוב הפלמ"ח (ירושלים). במהלך מלחמת יום הכיפורים התנדב הרניק כאלונקאי בבית החולים הדסה. בעקבות המלחמה החליט לעזוב את גרעין הנח"ל בו היה חבר ולשרת בצבא ביחידה מובחרת.
ביוגרפיה > שירותו הצבאי

בשנת 1974 התגייס לצה"ל ובחר לשרת בחטיבת גולני. הרניק עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לסיירת גולני. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. לאחר קורס קצינים שירת הרניק כמפקד צוות בסיירת. ב-1978, במהלך מבצע ליטני, במהלך פשיטה גדודית על יעדי אש"ף צפונית למארג' עיון שבדרום לבנון, נהרג אחד הלוחמים ונפצע מפקד הכוח, גבי אשכנזי, מאש מחבלי אש"ף בהם נתקל הכוח מטווח קרוב. אשכנזי הטיל על הרניק, אשר שימש כמפקד פלוגה בגדוד, לקחת פיקוד על הכוח ולהשלים את טיהור היעד. בתפקידו הבא שימש כמפקד סיירת גולני ושימש בתפקידו עד שבוע לפני פרוץ מבצע שלום הגליל. בין היתר פיקד הרניק על הסיירת במבצע סיגל ובמבצע ערבית. סגנו בסיירת גולני היה נדב פלטי, שהיה גם חברו הטוב, איתו תכנן לצאת למסע בחוץ לארץ לאחר השחרור. שניהם היו אמורים להשתחרר באותו יום, אך כדי לא לייצור בעיה ביחידה, החליטו שפלטי ייצא ראשון לחופשת שחרור (הוא עמד להתחתן) וגוני ייצא אחריו.
ביוגרפיה > שירותו הצבאי > מלחמת לבנון

הרניק היה אמור להשתחרר מצה"ל ביום שבו פרצה המלחמה. אף על פי כן, הצטרף לכוח שבפיקוד סגן מפקד חטיבת גולני, סא"ל גבי אשכנזי, אשר כלל בתוכו גם את סיירת גולני. על כוח זה הוטל לכבוש את מבצר הבופור ואת אזור אל-נבטיה, ולאחר-מכן לטהר אותו מהמחבלים הרבים ששהו בו. עקב ההתקדמות האיטית, חרג הכוח מלוח הזמנים, והתקיפה שתוכננה להיות לאור יום הפכה לתקיפה לילית. הכוח נע במספר נגמ"שים אל המבצר, כשבדרך נתקל באש מכיוון הכפר ארנון, כפר למרגלות הבופור שהיווה בסיס נוסף לאש"ף. מהאש נפגע הנגמ"ש של מפקד הסיירת משה קפלינסקי, והוא נפצע קשה. משנודע על כך לסמח"ט, אשכנזי, הוא הטיל על הרניק לחבור לכוח הסיירת, לקחת את הפיקוד ולהשלים את המשימה. בדרכו לעבר הכוח התהפך הנגמ"ש שבו נסע, והרניק, שנפצע קל, המשיך לנוע רגלית עד שחבר לכוח. הוא ארגן שוב את הכוח, ותכנן את התקיפה מחדש, כך שפלוגת ההנדסה תפוצל לכוחות קטנים, שהיו אמורים למקם חסימות במבצר ולכבוש עמדות בחלקו הדרומי, בזמן שהסיירת הייתה אמורה לכבוש את חלקו הצפוני. בטרם יצאו למשימה תידרך הרניק את הכוחות:
שלום לכולם, אנחנו עולים לקחת את הבופור. חיכינו לרגע הזה הרבה שנים, אנחנו הולכים לבצע אותו על הצד הטוב ביותר. ארז מימין, אביקם משמאל, יובל מקדימה, צביקה מאחור.
ביוגרפיה > מותו

כוח סיירת גולני, בראשו עמד הרניק, עשה את דרכו אל חלקו הצפוני של המבצר על דרך אספלט. הכוח נתקל בהתנגדות אש מקלעים כבדה, המשיך בהסתערות והחל בטיהור התעלות, בירי והשלכת רימונים. גולדמן והרניק הגיעו לעמדה מבוצרת במיוחד שבה התבצר איש אש"ף, שפגע והרג את הרניק מטווח קצר. גולדמן זרק מטען אל תוך העמדה המבוצרת והשמיד אותה יחד עם הלוחם ששהה בה. בסיום הקרב עלה אחד הלוחמים אל הקומה הגבוהה ביותר במבצר והניף בה את דגל ישראל.
בנוסף למותו של גוני הרניק נפצע גם משה קפלינסקי, שהחליף את הרניק בפיקוד על סיירת גולני. נדב פלטי, שבדיוק חזר מירח הדבש שלו, גויס ומונה לתפקיד.
הרניק נטמן בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
ביוגרפיה > הנצחתו > לאחר המלחמה

לאחר מותו הוענק לגוני הרניק ציון לשבח ממפקד האוגדה, בעבור הדרך שבה פיקד ולחם במהלך הקרב על כיבוש מבצר הבופור. במהלך השנים הפך שמו של הרניק לסמל למלחמה בלבנון, לקרב הבופור ולשהיית צה"ל בלבנון בשנים שלאחר מכן. מותו, יחד עם חמישה מחבריו על ההר, עמד בניגוד מוחלט לדבריהם של מנחם בגין ואריאל שרון למחרת הקרב בראיון טלוויזיוני, לפיהם ההר נכבש "ללא אבדות לכוחותינו". האמירה עמדה בניגוד גמור למציאות, והבהירה, לדברי משפחות הנופלים ותנועות המחאה, את שקר המלחמה כולה ואת ניתוקו של ראש הממשלה מן המציאות.
אמו דרשה שייכתב על מצבתו "נפל במלחמת לבנון" ולא "נפל במבצע שלום הגליל". היא הייתה מראשוני הדורשים לערוך שינוי בטקסט הקבוע והסטנדרטי בכיתוב על מצבות חללי צה"ל.
הספר "משפחת הבופור" שחיבר רוביק רוזנטל ב-1989 על אודות משפחות הרוגי הקרב, ובראשן הצייר יעקב גוטרמן, אביו של רז, ורעיה הרניק, אמו של גוני, היה ספר פורץ דרך בשבירת האתוס הישראלי של "שתיקת השכולים". המשפחות הטיחו באמצעות הספר ביקורת בדרג המדיני ותבעו שינוי בגישה למלחמה. לדברי רוזנטל: "משפחת הבופור" שברה את הטאבו: לא רק שמותר לנפגעים הכבדים של המלחמה, ההורים השכולים, לדבר, למחות, לצעוק ולבקש שינוי - חובתם לעשות זאת.
ביוגרפיה > הנצחתו > שירים לגוני

לזכרו של רס"ן הרניק נכתב השיר "במעלה ההר" (מילים: רחל שפירא, לחן: נחום היימן) בביצועה של להקת הזמר של קיבוץ העוגן.
החל מלידתו ובמהלך שנות ילדותו המוקדמות חיברה אימו, רעיה, שירים שכונסו לאחר מותו של גוני בספר "שירים לגוני" שראה אור ב-1982. כבר במהלך מלחמת ההתשה, כאשר גוני היה נער בן ארבע עשרה, כתבה רעיה שירים המבטאים חרדה לגורלו כחייל:
אני לא אקריב

בכורי לעולה.

לא אני.
בהיותו בן שש, בעת שהות המשפחה בפריז כתבה:
באותו היום אעמוד פעורת עיניים מול האסון

כל חיי קופאים מול המחר הזה

אבן שואבת אני הברזל אינני בוכה

כבר עכשיו מרגישה את הלהט

את היובש בגרון את המבטים את החרון

ולילה לילה בוכים חיי את בכי אותו היום.
לקריאה נוספת

רעיה הרניק, שירים לגוני, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ג 1983.
זאב שיף, אהוד יערי, מלחמת שולל, ירושלים שוקן, תשמ"ד 1984, עמ' 159–162.
רוביק רוזנטל, משפחת הבופור, מהדורה ג, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ט 1989.
רעיה הרניק, גוני, ירושלים: כרמל, תש"ן 1990.
רעיה הרניק, חשבון עובר ולא שב, מבחר שירים 1960–2010, הקיבוץ המאוחד, 2011.
הערות שוליים

↑  גוני (גיורא) הרניק (1980-1982), באתר גדוד הסיור של חטיבת גולני.
↑  אבי צור, "לא אתן לפגוע בזכויות נכי צה"ל" ראיון שנערך עם אשכנזי בעת שהיה מנכ"ל משרד הביטחון, ביטאון נכי צה"ל "הלוחם", גיליון 203, ‏ דצמבר 2006, כפי שהועלה באתר "פרש".
↑  ראיון עם יצחק גרשון, גלי צה"ל, 20.01.2018.
↑  כפיר אדם, "סוגר מעגל", הוצאת "ליאור שרף - הפצות", 2009, עמ' 153-151.
↑  רא"ל גבי אשכנזי, ההר האדום: הקרב ששינה את חיי הרמטכ"ל, גבי אשכנזי, באתר nrg‏, 27 בספטמבר 2009.
↑  מרדכי חיימוביץ, גולנצ'יק בקריה, באתר nrg‏, 3 באוקטובר 2005
↑  שי פוגלמן, 30 שנה למלחמת לבנון כיבוש הבופור: הפקודה שלא הגיעה, באתר הארץ, 31 במאי 2012.
↑  אחיה ראב"ד, מושגי לבנון, באתר ynet, 24 במאי 2005.
↑  טל זגרבה, התחלתי להתקדם, וחטפתי פחד. חושך, לילה, צלליות זזות, מתוך אתר "שבו"ז חיילים", במחנה, ‏ 11.01.2008.
↑  בני גנץ, הרמטכ"ל: "אלו שאיבדנו נותרו נוכחים ברוחו של צה"ל", אתר דובר צה"ל, ‏ 08.05.2011.
↑  צל"ש מפקד האוגדה שהוענק לרס"ן גיורא (גוני) הרניק, באתר הגבורה, מתוך אתר הגבורה.
↑  יובל עופר, אבן המחלוקת, במחנה, ‏ 23.03.2011.
↑  עוז אלמוג, מהורות סמכותנית לשלטון הילד, אתר "אנשים - ישראל"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308627005171  ISNI: 0000 0000 7903 7308  LCCN: n85362071  VIAF: 58078821   WorldCat (עם VIAF): 58078821 
קברו של גוני הרניק בהר הרצל
תחותמס הראשון

תחותמס הראשון (באנגלית: Thutmose I; יש הוגים את שמו גם: ת'וּתּ-מֹש, כלומר תות-משה) היה הפרעה השלישי בשושלת ה-18 של מצרים העתיקה. תקופת שלטונו מתוארכת לשנים 1512-1525 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה. תחותמס עלה לשלטון לאחר מותו של אמנחותפ הראשון. בתקופות שלטונו ניהל מסעות מלחמה לאזור כנען וסוריה ממזרח ולנוביה בדרום והרחיב את אזורי השליטה של מצרים לאזורים שאף פעם לא היו בשליטתה.
ביוגרפיה

תחותמס היה בנו של אמנחותפ הראשון ושל פילגש בשם "סנסנב". כדי לרכוש לו זכויות לכס המלכות נשא לאישה את עאחמס, בתו החוקית של אביו אמנחותפ והיא הייתה אשתו הראשית. ישנם חוקרים הטוענים שהיא הייתה אחותו של אמנחותפ הראשון ולא ביתו. בנו הבכור של תחותמס הראשון מאשתו עאחמס היה אמנמס. הוא נולד עוד לפני שתחותמס הומלך למלך. אמנמס מופיע על גבי אסטלה יחד עם אביו משנת שלטונו הרביעית בסצנת ציד בממפיס. אמנמס הפך להיות מפקד הצבא הגדול של אביו זמן לא רב לפני מותו שהתרחש סמוך למותו של אביו. לתחותמס נולדו ילדים נוספים מאשתו הראשית, בן שמת לפני מות אביו, ושתי בנות, אחת מהן הייתה חתשפסות. לתחותמס היה בן נוסף מאשה אחרת אשר הפך ליורשו והפך למלך תחותמס השני ונשא את אחותו חתשפסות לאישה.
בעת עלייתו של תחותמס לשלטון החל מרד בנוביה כנגד שלטונה של מצרים. תחותמס ירד במורד הנילוס, נלחם בנובים והרג את מלכם. הוא תלה את גופתו על חרטום ספינתו לפני חזרתו לתבאי.
בשנת מלכותו השנייה יצא תחותמס למסע מלחמה כנגד מיתני והגיע עד נהר הפרת. הוא היה השליט המצרי הראשון שהגיע לאזור כה צפוני. על פי כתובת שנשארה מתקופתו, תחותמס הציב ליד כרכמיש בסמוך לנהר הפרת אסטלת גבול כדי לחגוג את ניצחונו על הארצות שמעבר לנהר הפרת. נהר הפרת היה הנהר הגדול הראשון שהמצרים הכירו מחוץ לארצם. הפרת זורם דרומה בעוד שהנילוס זורם צפונה. בעקבות כך כונה נהר הפרת על ידי המצרים "מים הפוכים".[דרוש מקור]
בשנת מלכותו השלישית הוא יצא למלחמה נוספת כנגד נוביה. במהלך מסע זה הורה תחותמס להעמיק את התעלה שנבנתה במאה ה-19 לפנה"ס על ידי פרעה סנוסרת השלישי מהשושלת ה-12. מטרת החפירה היה להקל את המסע במעלה זרם הנילוס ממצרים לנוביה ובכך להקל על שילוב נוביה באימפריה המצרית. בשנת מלכותו הרביעית יצא למסע נוסף כנגד נוביה. במסע זה הגיע עד לאשדות הרביעים של הנילוס.
תחותמס הראשון בנה מקדשים רבים במצרים, הפרויקט הגדול ביותר שלו היה המקדש בכרנך. כן בנה לעצמו קבר בעמק המלכים, הוא היה כנראה המלך הראשון שבנה לעצמו קבר בעמק זה.
המומיה של תחותמס התגלתה בשנת 1881 בדיר אל-בחרי מעל מקדשה של חתשפסות, ביחד עם מלכים נוספים של השושלות ה-18 וה-19 ושליטים מהשושלת -21.
האגיפטולוג גסטון מספרו תאיר את המומיה כך:
"המלך כבר היה מבוגר בגילו בעת מותו, בהיותו בן למעלה מחמישים שנה, לשפוט לפי השיניים החותכות, שנשחקו מהטומאה של הלחם המצרי. הגוף, על אף שהוא קטן וכחוש, מראה עדות לכוח שרירי יוצא דופן; הראש קירח, התוויות מעודנות, והפה עדיין נושא הבעה האופיינית לפיקחות וערמומיות."
הערות שוליים

↑  ייתכן שהשם המצרי נהגה זנזנב, ומשוקע בהקשרים מקראיים של המילה זנב עם מצרים
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אמנחותפ הראשון | פרעוני מצרים | הבא: תחותמס השני |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279221405171  GND: 118802216  ISNI: 0000 0000 8909 0452  LCCN: n84166990  VIAF: 35862203   WorldCat (עם VIAF): 35862203 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המומיה המזוהה כזו של תחותמס הראשון
שמואל ייבין

| --- | --- |

 לידה:  2 בספטמבר 1896 אודסה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  28 בפברואר 1982 (בגיל 85) תל אביב-יפו, ישראל 
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה
 מקום מגורים:  רוסיה, ישראל
 מקום לימודים:  הגימנסיה העברית "הרצליה" 
 מוסדות:  אגף העתיקות והמוזיאונים (1955–1961) 
 פרסים והוקרה:  חתן פרס ישראל למדעי היהדות (1968)
 תרומות עיקריות
 חפירות ארכאולוגיות במצרים, בעיראק ובארץ ישראל
 
תמונה קבוצתית במדים – בוגרי גימנסיה הרצליה בקושטא, 1916. עומדים: שמואל ייבין, משה שרת, דב הוז; יושבים: משה גבירצמן, אבשלום גיסין דוד בית הלחמי.
דוד בית הלחמי ושמואל ייבין עם רובים, בתקופת הצוערות, 1916
שמואל יֵיְבין (2 בספטמבר 1896 – 28 בפברואר 1982) היה ארכאולוג ישראלי, מנהל אגף העתיקות והמוזיאונים (1948–1959), פרופסור באוניברסיטת תל אביב (1955–1969).
חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל (1955) ופרס ישראל למדעי היהדות לשנת תשכ"ח (1968).
קורות חיים

ייבין נולד בשנת 1896 בעיר אודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), בנם של ניסן ואסתר ייבין, מורה ולימים עסקנית ביישוב.
בשנת 1905, בעקבות הפרעות, עלה לארץ ישראל עם אמו ושתי אחיותיו (ב-1908 הגיע גם אביו). הוא למד בגימנסיה הרצליה, וסיים לימודיו במחזור השני, בשנת 1914. לאחר תום לימודיו גויס לשרת בצבא האימפריה העות'מאנית. הוא שירת במלחמה בדרגת סגן-משנה בחזיתות ארץ ישראל ומקדוניה, וזכה על שירותו במדליית המלחמה הטורקית ובעיטור מטעם גרמניה (שאותו החזיר ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון). בשנים 1920–1923 למד ארכאולוגיה וערבית באוניברסיטת לונדון, ובתום לימודיו יצא לערוך חפירות ארכאולוגיות במצרים, בעיראק ובארץ ישראל. בשנים 1933–1935 השתתף בחפירות של יהודית מרקה-קראוזה בא-תל, שזוהתה עם העי.
עיסוקיו של ייבין בחפירות ארכאולוגיות נמשך באופן רציף עד 1933, לצד השלמת לימודים נוספים באוניברסיטת ברלין (1928–1929) וראשית פעילותו הציבורית. בשנת 1930 מונה לחבר בוועדת הכותל היהודית. בשנת 1935 התמנה לכהן כמזכיר מדעי של ועד הלשון, בתל אביב, תפקיד שבו החזיק עד 1942. בין השנים 1936–1939 עסק פעם נוספת בחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל ובעיראק. בשנים 1942–1944 שימש כמזכיר מערכת האנציקלופדיה המקראית, ולאחר מכן שימש עד קום המדינה בתפקיד המתרגם הראשי של ממשלת ארץ ישראל.
ייבין היה הראשון ששיער, על פי מסורות כתובות מהתקופה ומעט לאחריה, שמורדי בר כוכבא חידשו את עבודת הקרבנות והטקסים בבית מקדש זמני בירושלים. ספרו פורסם ב-1946 תוך כדי פרסומים בחו"ל על מכתבי בר כוכבא, שאיששו לכאורה את עמדתו. מאוחר יותר חנן אשל בעקבות חוקר המטבעות ליאו מלדנברג טען שמיעוט ממצא המטבעות בירושלים מורה על כך שירושלים כלל לא נכבשה בימי בר כוכבא, ושבדיקות כימיות לבקשתו הוכיחו שתעודות שונות עליהם סמכו היו מתקופה הקודמת למרד בר כוכבא. בשנת 2006 פרסם חוקר המטבעות יהושע זלוטניק מאמר ממצה המגן על עמדת ייבין, לפחות לגבי כיבוש ירושלים, והנוטה לאשר גם את עניין כינון המקדש
מקום מדינת ישראל ועד 1959 כיהן ייבין כמנהל אגף העתיקות והמוזיאונים. במסגרת תפקידו נאבק לשמר מבנים עתיקים, מסגדים ושכונות עתיקות שיושבו על ידי ערבים לפני מלחמת העצמאות ולאחר המלחמה יועדו להריסה, אך ללא הצלחה רבה. במקביל הוא המשיך בעבודה ארכאולוגית וחפר בקיסריה.
בשנת 1955 הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב שנוסדה אז. בשנים 1961–1969 עמד בראש החוג ללימודי המזרח התיכון הקדום, ובסיום תפקידו זה פרש מהאוניברסיטה. במקביל נמשכה פעילותו בוועד הלשון ומשנת 1953 במסגרת האקדמיה ללשון העברית, שבה היה משנת 1973 חבר הנהלה ושימש לאורך השנים חבר מערכת האנציקלופדיה העברית. כמו כן הוא היה חבר ועדת השמות הממשלתית (1949–1971).
בשנת 1955 זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל ביחד עם מיכאל אבי-יונה על הספר שחיברו השניים, בהשתתפות משה שטקליס: "קדמוניות ארצנו", שהופיע בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בשנת 1968 זכה בפרס ישראל למדעי היהדות על מפעל חייו.
בשנת 1972 מונה לחבר כבוד בחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
ייבין נפטר ב-1982 ונקבר בהר המנוחות.
משפחתו

בשנת תר"פ נישא לבתיה שטרן, שכמוהו עלתה לארץ ישראל (מהעיר קישינב, בירת פלך בסרביה שברוסיה) עם אמה ואחיה בראשית ימיה של תל אביב ולמדה בגימנסיה הרצליה.
בני הזוג היו הורים לשניים: יהודה ואפרת.
בתו אפרת ייבין הייתה ארכאולוגית שעסקה במחקר הפרהיסטורי, ונפטרה בשנת 1975. בשנת 1980 הוציא אביה ספר לזכרה שקיבץ את מחקריה: "ספר אפרת תרצה ייבין ז"ל".
אשתו בתיה הייתה בתו של המורה העברי הציוני אפרים פישל שטרן (1858–1930), שעלה לארץ ישראל אחרי המלחמה, בשנת תר"פ.

אחותה שרה הייתה אשתו של התעשיין והממציא, איש הציבור והנדבן שמואל (סם) בלום.
אחיה דוד שטרן (1889–1962) היה אגרונום, מנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית במשך שנים, עד 1945, ולאחר מכן מנהל המחלקה הכלכלית של הסוכנות בניו יורק עד 1954, עת התמנה למנהל מרכז ההשקעות במשרד האוצר, תפקיד שבו שימש עד פרישתו בסוף אותו עשור.
אחותה חמדה הייתה אשתו של המומחה לחקלאות, חוקר תולדות היישוב והסופר עבר הדני (אהרן פלדמן).
כתביו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
המסחר התעשייה והמלאכה בארץ ישראל בימי קדם, מוסד ביאליק, 1937
תולדות הכתב העברי, 1938
מלחמת בר-כוכבא, 1946
מיכאל אבי-יונה ושמואל ייבין, בהשתתפות משה שטקליס, קדמוניות ארצנו תל אביב: הקיבוץ המאוחד ('כתבי חבר דורשי המזרח העתיק'), תשט"ז. (הספר זיכה את ייבין בפרס ביאליק לחכמת ישראל)
דין וחשבון מוקדם ראשון של החפירות בתל גת, הוצאת משלת גת, 1961
ספרי יובל

שמואל אברמסקי, יוחנן אהרוני, חמ"י גבריהו [ועוד] (עורכים), ספר שמואל ייבין: מחקרים במקרא, ארכאולוגיה, לשון ותולדות ישראל: מוגשים לו (ליובלו השבעים), ירושלים: החברה לחקר המקרא בישראל ('כתבי החברה לחקר המקרא בישראל', ספר כ); החברה היהודית העולמית לתנ"ך; המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית: על ידי קריית ספר, תש"ל.
יוחנן אהרוני (עורך), חפירות ומחקרים: מוגש לפרופסור שמואל ייבין, תל אביב: המכון לארכאולוגיה: על ידי כרטא, 1973.