stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית המעצר אילת

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מתקן כליאה
 שימוש:  מרחב אילת של מחוז דרום במשטרה
 כתובת:  ששת הימים 64
 מיקום:   אילת
 מדינה:  ישראל ישראל
 בעלים:  המשרד לביטחון לאומי
 מפעיל:   שירות בתי הסוהר
 הקמה ובנייה
 תאריך פתיחה רשמי:  יוני 2021
 
 קואורדינטות:  29°33′28″N 34°57′21″E﻿ / ﻿29.557856408457°N 34.955867528915°E﻿ / 29.557856408457; 34.955867528915
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת אילת מוגדלת) הר יהושפט הר צפחות אילות חבל אילות מצרים ירדןבית המעצר אילת(למפת אילת רגילה) הר יהושפט הר צפחות א. חבל אילות מצרים ירדןבית המעצר אילת  he בית המעצר אילתhe בית המעצר אילתמפת  __ אילת [‌למפה דינמית של דרום הנגב‌]מצפון: __ מועצה אזורית חבל אילות ממזרח: עקבה מדרום: מפרץ אילת ממערב: חצי האי סיני tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
he
בית המעצר אילת הוא בית מעצר הממוקם בתחנת משטרת אילת, והועבר לאחריות שב"ס בשנת 2006, במהלך העברת בתי המעצר מידי משטרת ישראל וצה"ל לידי השב"ס.
העצורים בבית המעצר מתקבלים ממשטרת אילת, ואסירים אשר כלואים בבתי כלא אחרים ומגיעים לדיונים בפני בית המשפט באילת.
בניגוד לבתי המעצר האחרים, שתנועת האסירים והעצורים אליהם ומהם נעשית באמצעות לוחמי יחידת נחשון, צוות בית המעצר אחראי להעברת העצורים בין בית המעצר לבית המשפט בעיר, ולתפעולו של אגף המעצר בבית המשפט באילת בשעות הפעילות.
בית המעצר מיועד לכליאת עצורים במרחב העיר אילת. כ-20 אנשי סגל בהם אנשי ביטחון ומנהלה משרתים בבית המעצר, הכפופים מבחינה ניהולית ופיקודית לבית מעצר אוהלי עוז.
ביוני 2021 נחנך המבנה החדש של בית המעצר.
הערות שוליים

↑  סגל בית המעצר, באתר שב"ס
↑  טקס חניכת בית מעצר אילת החדש, באתר Gov.il, ‏13 ביוני 2021
ערך זה הוא קצרמרבנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רפי ניב

| --- | --- |

ניב, נובמבר 2011
 לידה:  1965 (בן 60 בערך) דימונה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1992 
 עיסוק:  במאי תיאטרון מורה למשחק מנהל אמנותי
 מקום לימודים:  בית צבי 
 פרסים והוקרה:  ראו להלן
 
רפי ניב בהכנות להצגה "קומפני"
רפי ניב (נולד ב-1965) הוא מורה למשחק, במאי, לשעבר המנהל האמנותי של תיאטרון באר שבע והמנהל הפדגוגי-אמנותי של גודמן - בית ספר למשחק בנגב.
ביוגרפיה

רפי ניב נולד וגדל בדימונה עד שהיה בן שש, אז עבר עם משפחתו לעומר, שם למד בבית הספר היסודי עומרים. את לימודיו התיכוניים למד במקיף ו' בבאר שבע. אמו אסתר הייתה מנהלת בית ספר ואביו שמואל היה מנהל מפעל טמפו בירוחם. לרפי שני אחים, יוסי ואיציק.
ניב מספר:
כשהייתי ילד בן תשע, תלמיד כיתה ג', נתנו לי הורי מתנה מנוי לתיאטרון באר שבע. השנה הייתה 74', ואני זוכר את הרושם העז שהותירה עלי ההצגה 'בית ברנרדה אלבה' מאת לורקה. מאותו יום הפך התיאטרון לבית שני עבורי. את שנות ילדותי ביליתי בתיאטרון באר שבע של גרי בילו, ואת ימי נערותי בזה של ציפי פינס. ראיתי דור של במאים ושחקנים גדל ומתפתח - ולשנים ההן הייתה תרומה מכרעת למי שאני היום כבמאי וכאיש תיאטרון.
ניב כנער למד במגמת תיאטרון ואף השתתף בהצגה "יונו והטווס" בתיאטרון באר שבע.
בצבא שרת בנח"ל עיירות פיתוח בגרעין לשלומי.
הוא בוגר בית הספר למשחק בית צבי ביוני 1990. בכיתתו למדו בין היתר שמוליק יפרח, אדוה עדני, ליליאן ברטו, דוד קיגלר ואיה שבא. במהלך לימודיו זכה במלגת קרן שרת אמריקה ישראל לתלמידי משחק בשנים 1989–1990. כמו כן זכה במלגת קרן שרת 1998 למורים צעירים ובשנת 2003 לבמאי תיאטרון. הוא בעל תעודת הוראה ממכללת סמינר הקיבוצים (יוני 2002) ובוגר תואר ראשון בחינוך ובתיאטרון במכללת סמינר הקיבוצים.
בתום לימודיו שיחק רפי ניב במשך מספר שנים אך בעיקר לימד וביים במשך קרוב לעשר שנים בבית צבי (בין השנים 1992–2002). משנת 2003 מלמד ומביים בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין. ההצגה "רשומון" שביים ניב עם תלמדי שנה ג' בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, התארחה בפסטיבל Act הבינלאומי להצגות בתי ספר למשחק מכל העולם שנערכה בבילבאו, ספרד ב-2006.
ניב מביים הצגות תיאטרון לילדים ומבוגרים.
בשנת 2005 קרא לו שמוליק יפרח, חברו לכיתה מבית צבי, להקים יחד איתו את בית הספר למשחק גודמן בבאר-שבע.
ב-2009 נבחר יפרח למנכ"ל תיאטרון באר שבע ומינה את ניב למנהל האמנותי של התיאטרון. בין השנים 2009–2017 ניהלו ניב ויפרח יחדיו את בית הספר למשחק גודמן ותיאטרון באר שבע.
רפי ניב חי עם בן-זוגו ניר תמיר, רקדן ומורה לג'ירו טוניק בסטודיו משלו ולהם שני ילדים: נעם ויותם.
פרסים בהם זכה

"נפילתו ועלייתו של המלך ארכיספקטרום היפוטטוס הראשון", תיאטרון ארצי לנוער, זכתה בפרס הצגת השנה לגיל הרך 2007.
"אמיל והבלשים" - המדיטק חולון, נבחרה להצגת השנה לילדים בטקס פרסי הבמה 2009 וזוכת פרסי הבימוי והעיצוב.
"אורה הכפולה" - המדיטק חולון, נבחרה להצגת השנה לילדים בטקס פרסי הבמה 2011.
"הקסם של אורנה", תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, זוכת 9 פרסים בטקס פרס התיאטרון לילדים ולנוער לשנת 2011: הצגת השנה, פרס הבימוי, פרס למחזה, פרס לשחקנית ראשית הטובה ביותר, פרס לשחקן משנה הטוב ביותר, פרס לשחקנית משנה הטובה ביותר, פרס התאורה (זיו וולושין), פרס עיצוב הבמה ופרס הלחנה.
רשימת הצגות נבחרות שביים

| שם ההצגה | תיאטרון | מחזאי | מתרגם | הצגת בכורה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ינטל | התיאטרון הקאמרי | יצחק בשביס זינגר ולאה נפטולין | דן אלמגור | 26 במרץ 2022 |
| בילבי | תיאטרון תל אביב | סבסטיאן וסטפן גוטסטם | סמדר שיר | דצמבר 2019 |
| כלוב העליזים | תיאטרון באר שבע | ז'אן פּוארה | אלי ביז'אווי | 4 בנובמבר 2018 |
| היידי בת ההרים | תיאטרון המדיטק בשיתוף סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין | יוהנה ספירי | עידו ריקלין | 2014 |
| רק אתמול נולדה | תיאטרון באר שבע | נארסון קאנין | עידו ריקלין | 4 בנובמבר 2013 |
| הכתה המעופפת | מדיטק | עידו ריקלין בעקבות אריך קסטנר |  | 2013 |
| מומו | סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין | עידו ריקלין (על פי מיכאל אנדה) |  | 24 במרץ 2012 |
| קומפני | תיאטרון באר שבע | ג'ורג' פירת' וסטיבן סונדהיים | דניאל אפרת | 28 במאי 2011 |
| הקסם של אורנה | תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער | חגית רכבי ניקוליבסקי |  | מרץ 2010 |
| אורה הכפולה | קופרודוקציה של תיאטרון ארצי לנוער והמדיטק | עידו ריקלין (על פי אריך קסטנר) |  | ינואר 2010 |
| מתגלגלים | הסטודיו של יורם לוינשטיין | ג'ורג' פירת' וסטיבן סונדהיים | דני לשמן | ספטמבר 2009 |
| הבחורים בדלת ממול | תיאטרון חיפה ותיאטרון אורנה פורת | טום גריפין | גדי ענבר | פברואר 2009 |
| הלילה השנים עשר | תיאטרון גשר | ויליאם שייקספיר ואירווינג ברלין | דורי פרנס | 21 בספטמבר 2008 |
| נולדתי לחלום | תיאטרון ארצי לנוער | גיל צרנוביץ' |  | 2008 |
| אמיל והבלשים | תיאטרון המדיטק | עידו ריקלין (על פי אריך קסטנר) |  | מאי 2008 |
| שמונה בעקבות אחד | תיאטרון הקיבוץ | דפנה אנגל-מחרז על פי ימימה אבידר-טשרנוביץ |  | 2008 |
| נפילתו ועלייתו של המלך ארכיספקטרום היפוטטוס הראשון | תיאטרון ארצי לנוער | דתיה בן-דור |  | 2008 |
| תרנגול כפרות | תיאטרון הקיבוץ | דפנה אנגל-מחרז מחרז על פי אלי עמיר |  | 2007 |
| קומפני | הסטודיו של יורם לוינשטיין | ג'ורג' פירת' וסטיבן סונדהיים | דניאל אפרת | 11 בנובמבר 2006 |
| רשומון | הסטודיו של יורם לוינשטיין | פיי ומייקל קאנין, על פי אקירה קורוסאווה | אורן נאמן | אוקטובר 2005 |
| שש דמויות מחפשות מחבר | הסטודיו של יורם לוינשטיין | לואיג'י פיראנדלו | יוסי יזרעאלי | דצמבר 2004 |
| מומו | הסטודיו של יורם לוינשטיין | עידו ריקלין על פי מיכאל אנדה |  | 29 באוגוסט 2004 |
| עלי כינור | תיאטרון באר שבע | עדה בן נחום וציפי פליישר על פי שלום עליכם |  | 2004 |
| פיטר פן | בית צבי | ג'יימס מתיו ברי | עידו ריקלין | דצמבר 2003 |
| הבלון האדום | תיאטרון הספרייה | אנתוני קלארק על פי אלבר לה-מוריס | דן ענבר | מאי 2002 |
| תחת שמי פאריס | תיאטרון הספרייה |  |  | 2 בפברואר 2002 |
| נשיקה בכיס | תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער | חגית רכבי ניקוליבסקי בעקבות שלומית כהן-אסיף |  | 27 באוגוסט 2002 |
| השיר שבלב | תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער | רקס דוורל | יואב כץ | 2001 |
| האריה המכשפה וארון הבגדים | בית צבי | גלן רובינס | יולי הרגיל | 14 בדצמבר 1998 |
| דגדוגים של זהב | נאוה הפקות | דתיה בן דור |  | 1997 |
| תווים שובבים | נאוה הפקות | דתיה בן דור |  | 1996 |
| טומי תם | בית צבי | אוראנד האריס | יעקב שבתאי | דצמבר 1995 |
הערות שוליים

↑  מתוך נאום של ניב עם כניסתו לתפקיד: משייקספיר עד זגורי בתיאטרון באר שבע, באתר הבמה, 5 במאי 2010
↑  הצגות ילדים: 9 פרסים ל"הקסם של אורנה", באתר ynet, 22 באוגוסט 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297814205171  VIAF: 298610770   WorldCat (עם VIAF): 298610770
מדד הרפינדל-הירשמן

מדד הרפינדל-הירשמן (באנגלית: Herfindahl-Hirschman Index או HHI) הוא מדד לריכוזיות בענפים במשק, המהווה גם אינדיקטור מקובל לרמת התחרותיות בהם. המדד נקרא על שם הכלכלנים אוריס הרפינדל ואלברט הירשמן. המדד מוגדר כסכום ריבועי נתחי השוק של 50 החברות הגדולות בענף. התוצאה המתקבלת נעה בין 0 ל-1, החל משוק משוכלל של שחקנים דומים רבים וכלה בשוק מונופוליסטי של שחקן יחיד, כך שעלייה בערך המדד משמעותה עלייה בריכוזיות וירידה בתחרותיות בענף.
לדוגמה, אם במשק ישנן חמש חברות אשר כל אחת מהן מחזיקה ב-20 אחוז מהשוק, החישוב יהיה:  0.2^{2}+0.2^{2}+0.2^{2}+0.2^{2}+0.2^{2}=0.2.
ראו גם

תחרות מונופוליסטית
מדד ג'יני
מדד לרנר
שחקני הקריקט של המאה ה-20 (ויסדן)

דונלד בראדמן
שחקני הקריקט של המאה ה-20 הם חמשת שחקני הקריקט שנבחרו כבולטים ביותר במאה ה-20 על ידי צוות של מאה מומחי קריקט שנבחרו על ידי המגזין ויסדן בשנת 2000.
השחקנים שנבחרו הם:
| מיקום | שם | הצבעות |
| --- | --- | --- |
| 1. | סר דונלד בראדמן | 100 |
| 2. | סר גארפילד סוברס | 90 |
| 3. | סר ג'ק הובס | 30 |
| 4. | שיין וורן | 27 |
| 5. | סר ויוו ריצ'רדס | 25 |
רבים מחברי הצוות טענו ששתי בחירות מתוך החמש יהיו בזבוז, היות שסביר להניח שהן ילכו לדונלד בראדמן או גארפילד סוברס. עורך העיתון באותם הימים, מתיאו אנג'ל, טען שהמחסור היחיד ברשימה הוא מגיש מהיר (fast bowler). הסיבה המרכזית להיעדרות מגישים מהירים מהרשימה היא שתפקיד זה הפך לדומיננטי רק משנות ה-70 ולא מאז ייסוד הקריקט.
ראו גם

היכל התהילה של הקריקט האוסטרלי
אלפרד מנדס

| --- | --- |
צילום מסביבות 1916 בימי מלחמת העולם הראשונה
צילום מסביבות 1916 בימי מלחמת העולם הראשונה
 לידה:  18 בנובמבר 1897 טרינידד וטובגו 
 פטירה:  1991 (בגיל 93 בערך) ברבדוס 
 מדינה:  טרינידד וטובגו 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 
אלפרד יוברט מנדס (אנגלית: Alfred  Hubert Mendes;‏ 1897–1991) היה סופר מטרינידד וטובגו שכתב בשפה האנגלית, קראולי עם שורשים פורטוגזים. אחד מחלוצי הספרות באיים הקאריביים.
משפחתו

סבו, פרנסיסקו מנדס, נמנה עם חסידיו של ד"ר רוברט קאלי, הרופא והמטיף הסקוטי שהקים את הכנסייה הפרסביטריאנית באי מדיירה שבפורטוגל, ונאלץ להימלט לטרינידד יחד עם מאות אחים לאמונה.

אביו, אלפרד מנדס, היה דמות חשובה בקהילה הפרסביטריאנית הפורטוגזית בטרינידד וטובגו, ושימש בין היתר כסגן הקונסול של פורטוגל בארץ זו.
קורות חייו

בגיל 15 התייתם מנדס מאמו, ואביו שלח אותו לפנימייה באנגליה. הוא הסתגל למקום בצורה יוצאת מן הכלל, אך נאלץ לחזור לטרינידד ב-1916 עקב פריצת מלחמת העולם הראשונה. כשמלאו לו 18, להוט אחרי חוויות חדשות בעולם הגדול, התגייס מרצונו כרובאי בצבא הבריטי והשתתף בקרבות החפירות הקשים בצרפת ובפלנדריה, אותם תיאר בספר שכתב כעבור ששים שנה. בשנת 1919 חזר מנדס למולדתו.
יחד עם סי.לי.אר. ג'יימס, ראלף דה בואסייר, אלברט גומס והוגו סטולמאייר, היה מנדס אחד החברים המפורסמים של החוג הספרותי Beacon ("המגדלור"), מסביב לכתב העת השמאלי שנשא את אותו השם.
עקב פולמוסיו עם הכנסייה הקתולית, בעיקר סביב חוק הגרושין ובגלל האשמות על חילול השם נגדו, נאלץ, בעצת המושל של האי, לגלות לזמן קצר לאי גרנדה עד יעבור זעם.
בחייו הארוכים החליף אלפרד מנדס עיסוקים שונים - עבד כפקיד ממשלתי, כאיש עסקים, וכו'. ב-1932 ראיין מנדס, בעל הדעות הסוציאליסטיות, את יוסיף סטלין. בשנת 1933, מתוך רצון להצליח כסופר, היגר לניו יורק שם בילה 7 שנים מחייו ופקד את חוגי הספרות במנהטן. שם  הכיר את פורד מדוקס פורד, ויליאם סארויאן, לנגסטון יוז, קאנטי קאלן ואחרים. זמן מה  התיידד מקרוב עם מלקולם לאורי, גם הוא יליד איי הודו המערביים. בניו יורק הכיר גם את אלן פראקיני, שהפכה לאשתו למשך 53 שנה.
עקב סדרה של כישלונות – דחיית בקשתו לאזרחות אמריקאית ואי הצלחתו לפרנס את משפחתו החדשה, עזב את ארצות הברית וחזר לטרינידד, לא לפני שבהתפרצות זעם שרף את כתבי היד של שישה רומנים שחיבר.
מנדס עמל רבות כדי לשכלל את כתיבתו, אך לעולם לא היה שבע רצון ממנה. בעשורים האחורים לחייו תפוקתו הספרותית דעכה. לעומת זאת עסקיו שגשגו והשתתף בחיים הפוליטיים של ארצו.
את שנותיו האחרונות בילה על שפת הים בברבדוס, שם נפטר ב-1991.
כהוקרה על תרומתו לספרות ארצו קיבל בשנת 1972 תואר דוקטור כבוד של אוניברסיטת איי הודו המערביים.
בנו, פיטר מנדס, היה אביו של הבמאי הבריטי סם מנדס.
יצירתו

הצטיין  במיוחד  בספורת  קצרה  ובשני רומנים, היום די נשכחים:
Pitch Lake - בו סיפר על המהגרים  הפורטוגלים בטרינידד
Black Fauns - 1935 - "פאונים שחורים"
בשנות ה-70 לחייו כתב אוטוביוגרפיה.
דוד דה פריס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1954 (בן 71 בערך) ירושלים 
 ענף מדעי:  מדעי החברה 
 מקום לימודים:  בית הספר לכלכלה של לונדון  אוניברסיטת ווריק  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  האוניברסיטה הפתוחה  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  Memorial Foundation for Jewish Culture  הסתדרות העובדים הכללית החדשה 
 בן או בת זוג:  רלי דה פריס 
 צאצאים:  רותי דה פריס 
 אתר רשמי
 
דוד דה פריס (נולד ב-1954) הוא היסטוריון, פרופסור אמריטוס בחוג ללימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב. עוסק בחקר ההיסטוריה של עובדים ועסקים.
ביוגרפיה > משפחתו

דה פריס נולד בשנת 1954 בירושלים, בן זקונים לחוה ואנדרה דה-פריס, רופא פנימאי וחוקר המטולוגיה וארס נחשים, חתן פרס ישראל לרפואה לשנת ה'תש"ל (1970). סבו (מצד אמו), היה יוסף לכמן, פרופסור לרפואת אף אוזן גרון, מייסד ומנהל מחלקת אף-אוזן-גרון בבית החולים הדסה בירושלים. אחיו הוא אילן דה-פריס, ממקימי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ומנהל הערוץ הראשון. אחותו, תמר דה פריס וינטר, היא צורפת, אמנית, ומרצה במכללת שנקר.
אשתו, רלי דה פריס (לבית גוטהילף), היא אמנית ואדריכלית נוף, ובתו, רותי דה פריס, אמנית ומורה לאמנות.
ביוגרפיה > ילדותו

המשפחה התגוררה בטחנת הרוח ברחוב רמב"ן ברחביה שהיה בית המגורים של סבתו וולרי וסבו הפרופ' יוסף לכמן. בגיל שנה, עברה המשפחה לתל אביב בעקבות מינויו של אביו הפרופ' אנדרה דה-פריס למנהל מחלקה פנימית ד' בבית החולים בילינסון. משפחת דה-פריס התגוררה ברחוב מלצ'ט 10 בתל אביב. דוד למד בבית הספר היסודי "אחד העם", ובתיכון חדש.
ביוגרפיה > קריירה אקדמית

ב-1979 השלים דה פריס תואר בוגר בהיסטוריה בבית הספר לכלכלה של לונדון, וב-1980 השלים תואר מוסמך, גם כן בהיסטוריה, באוניברסיטת ווריק. עבודת הדוקטורט שלו (1991), שעסקה ב"תנועת הפועלים בחיפה, 1919-1929: מחקר בהיסטוריה של פועלים עירוניים בארץ-ישראל המנדטורית", נכתבה בהדרכתה של אניטה שפירא בבית הספר למדעי היהדות וארכאולוגיה ע"ש חיים רוזנברג באוניברסיטת תל אביב.
דה פריס שימש כמרכז הוראה בקורסים בהיסטוריה באוניברסיטה הפתוחה (1996-1981), ולימד באוניברסיטת תל אביב, בחוג להיסטוריה של עם ישראל (1987-1985), במחלקה לסוציולוגיה (1991-1992) ובחוג ללימודי עבודה (1994-1992), בו הוא מכהן החל מ-1994 כמרצה מן המניין. בשנת 2000 מונה דה פריס למרצה בכיר, ב-2008 לפרופסור חבר והחל מ-2014 הוא פרופסור מן המנין. בשנים 2005–2008 עמד דה פריס בראש החוג ללימודי עבודה.
דה פריס שימש כמרצה אורח באוניברסיטת אוקספורד (1984, 2001-2002), באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת ניו יורק (2014).
ב-2004 היה דה פריס בין אנשי החינוך, מורים ומורות באוניברסיטאות שחתמו על העצומה "מחאת אנשי החינוך והאקדמיה" לשרת החינוך לימור לבנת על התוכנית להצמיד קצינים בדרגת סא"ל לבתי הספר התיכונים שתפקידם יהיה לטפח את המוטיבציה של תלמידים לשרת בצבא.
ממחקריו > ספריו

Strike Action and Nation Building: Labor Unrest in Palestine/Israel, 1899-1951 (New York and Oxford: Berghahn Books, 2015)
Diamonds and War: State, Capital and Labor in British-Ruled Palestine (Berghahn Books, 2010
אידיאליזם ובירוקרטיה: שורשיה של חיפה האדומה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999.
ממחקריו > ספריו > ספרים שערך

With Sam Davies, Colin Davis, Lex Heerma Van Voss, Ludewij Hesselink, and Klaus Weinhauer, Dock Workers: International Explorations in Labour History, 1790-1970 (Aldershot: Ashgate, 2000).
(עם גיורא קולקה), מרעיון לממשות: הפדרליזם האמריקני בהתוותו – קובץ מקורות (האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, 1989).
(עם אלון קדיש), עליית הליבריאליזם האנגלי – קובץ מקורות (האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, 1990).
(עם טליה פפרמן), 'היווצרותה של פועלת', בתוך: הניה פקלמן, חיי פועלת בארץ, אוטוביוגרפיה 1935. הוצאת דביר ומכון הקשרים, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2007.
ממחקריו > מתרגומיו

אייזיק אסימוב, אופוס 200 (ספרית פנטסיה: מדע בדיוני), הוצאת היפריון, תל אביב, 1981.
ממחקריו > ממאמריו

עם שני בר-און, “ב’מיטת הסדום’ של הפרופסיונליזם: עורכי-דין ועיצובו של משפט-חברים בהסתדרות בשנות העשרים והשלושים”, עבודה, חברה ומשפט, 8, 2001.
“אבא חושי ודימויי שלטונה של תנועת העבודה במגזר העירוני במפנה שנות העשרים”, יהדות זמננו, 14, 2001, 225-261.
“פקידים עבריים בארץ-ישראל המנדטורית”, תיאוריה וביקורת, 9, חורף 1996, 60-41.
“מאבקי עבודה וסמכות בקרב פועלי התעשייה בארץ-ישראל: פועלי בית החרושת ‘נשר’ בשנות העשרים”, יהדות זמננו, 8, 1993, 215-177.
“פועלי חיפה במשבר העלייה השלישית: המתח בין הנהגה ואנשי שורה ועיצובו של אידיאליזם ביורוקרטי בתנועת העבודה הארצישראלית”, הציונות, 17, 1993, 153-117.
ממחקריו > פרקים בספרים

"הכשרת הממזר: יהלומים, מלחמה והלגיטימציה של ההון הפרטי בחברה הארץ ישראלית", בתוך: מאיר חזן ואורי כהן (עורכים), היסטוריה וזיכרון: בהוקרה לאניטה שפירא (2011).
"מדוע הירבו פועלי היהלומים לשבות במלחמת העולם השנייה?" בתוך: תמר גוז’נסקי (עורכת), קום התנערה! אליהו (אליושה) גוז’נסקי – כתביו ועליו (חיפה: פרדס, 2009), 42-35.
עם יואב ורדי, וציפי גושפנץ, "התנהגות ניהולית חריגה: פרשת ויסות המניות ואי-לגליזם בחברה הישראלית", בתוך: ח. הרצוג ואחרים (עורכים), חמישים שנה – חברה במראה (רמת אביב: רמות 2001), 68-37.
"מאבקי עבודה וסמכות בקרב פועלי התעשייה בארץ-ישראל: פועלי בית החרושת ‘נשר’ בשנות העשרים", בתוך: יוסף גורני, אבי בראלי ויצחק גרינברג,(עורכים), מחברת עבודה לארגון עובדים (שדה בוקר: המרכז למורשת בן-גוריון והמכון לחקר הציונות ע”ש ויצמן, 2000), 254-221.
"הפוליטיקה של יחסי עבודה בארץ-ישראל בראשית תקופת המנדט: אנטומיה של שביתת רוזנפלד, חיפה 1923", בתוך: י. בן-ארצי, עורך, חיפה: היסטוריה מקומית (חיפה: אוניברסיטת חיפה וזמורה-ביתן, 1998), 181-146.
"שורשיה של ‘חיפה האדומה" בתוך: מרדכי נאור, יוסי בן-ארצי (עורכים), התפתחותה של חיפה, 1948-1918 (ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1989), 93-79.
ממחקריו > ביקורות ספרים שחיבר

ג’וני גל, האומנם נטל מרצון?: סיפורה של ההתמודדות עם האבטלה, 1920-1995 (קריית שדה-בוקר: המרכז למורשת בן-גוריון, 2002), בתוך: סוציולוגיה ישראלית, 5, 2, 2003, 485-482.
Deborah S. Bernstein, Constructing Boundaries: Jewish and Arab Workers in Mandatory Palestine (New York: State University of New York Press, 2000).
בתוך מגמות, 41,3, דצמבר 2001, 483-480.
“היסטוריה כלכלית בפריזמה משפחתית-עדתית”, על: רות קרק ויוסף ב. גלס, יזמים ספרדים ב-ארץ ישראל: משפחת אמזלאג, 1918-1816 (ירושלים: הוצאת מאגנס והאוניברסיטה העברית, 1993), בתוך: יהדות זמננו, 9, 1994, 307-303.
“אדריכלות כשפה פוליטית”, על הספר:
G. Herbert and S. Sosnovsky, Bauhaus on the Carmel and the Crossroads of Empire: Architecture and Planning in Haifa During the British Mandate (Jerusalem: Yad Izhak Ben-Zvi, 1993).
בתוך: יהדות זמננו, 12-11, 1998, 397-391
הערות שוליים

↑  פרופ' דוד דה-פריס, החוג ללימודי עבודה, אוניברסיטת תל אביב
↑  החוג ללימודי עבודה, הפקולטה למדעי החברה, אוניברסיטת תל אביב, פרופ' דוד דה-פריס.
↑  מרב יודילוביץ', אילן דה פריס ינהל את סינמטק ירושלים, באתר ynet, 8 בינואר 2008.
↑  חגית פלג-רותם, ‏אחוות הטבעת בחדר המורים, באתר גלובס, 1 באפריל 2008
↑  מחאת אנשי החינוך והאקדמיה - המכתב המלא, באתר ynet, 17 בדצמבר 2004
↑  מאגר מידע, דוד דה פריס, תולדוט אתר ההיסטוריה
↑  מכתבו של ד"ר דוד דה פריס לנכדתה של הניה פקלמן
↑  אתר הספרייה הלאומית, ערך: דוד דה פריס
↑  שורשיה של "חיפה האדומה", דוד דה פריס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260242805171  GND: 136336248  ISNI: 0000 0001 2137 0885  LCCN: no00003759  SUDOC: 197328784  VIAF: 66007353   WorldCat (עם VIAF): 66007353
עונש מוות על סחר בסמים

אזהרת עונש מוות לסוחרי סמים בסינגפור
במדינות רבות בעולם, קיים עונש מוות על סחר בסמים. על פי דו"ח של ארגון Harm Reduction International משנת 2021, ישנן לפחות 35 מדינות וטריטוריות בעלות חוק עונש מוות על עבירות סמים. בשנה זו, לפחות 131 בני אדם הוצאו להורג על עבירות סמים. כמו כן, לפחות 3,000 אנשים ממתינים להוצאה להורג לאחר שנגזר עליהם העונש. הערכות אלו אינן כוללות את סין העממית, שכן לפי HRI אין נתונים מהימנים על ההוצאות להורג שם.
על פי מאמר משנת 2011 של Lawyers Collective, ארגון לא־ממשלתי בהודו, ישנן "32 מדינות מטילות עונש מוות על עבירות הכוללות סמים נרקוטיים וחומרים פסיכוטרופיים." מאמר מ-2015 שפורסם באקונומיסט טוען כי ישנו גזר דין עונש מוות על סחר בסמים ב-32 מדינות.
סקירה

עונש מוות על סחר בסמים קיים במדינות עולם שלישי ועולם שני רבות באסיה, וכן במדינות ערב, אולם גם במדינות מפותחות כגון סינגפור וטאיוואן העונש נגזר בפועל, בעוד שבארצות הברית קיים עונש מוות על סמים תחת תנאים מסוימים, אולם הוא לא נגזר מעולם. ב-2018, הנשיא טראמפ ניסה להחמיר את החקיקה הקיימת ולקדם עונש מוות לסוחרי סמים.
לפי מדינה

| מדינה | הערות |
| --- | --- |
איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות: העונש קיים, אולם לא תמיד מבוצע: דוגמה לכך היא פידא כיוואן, אזרחית ישראלית שהורשעה בעבירת סמים, אולם לאחר ערעורים עונשה הומר למאסר עולם.
אינדונזיה אינדונזיה: עונש מוות על עבירות הקשורות בסמים בהתאם לחומרה. על עבירות סמים רבות נגזר מאסר עולם ועונשים מחמירים נוספים.
איראן איראן: איראן מדורגת במקום השלישי בכמות ההוצאות להורג על עבירות סמים; העונשים נגזרים בבית המשפט של המהפכה האסלאמית.
ארצות הברית ארצות הברית: כמויות גדולות מאוד או תערובות (למשל בקנה מידה תעשייתי) של הרואין, קוקאין, אקגונין, פנוציקלידין (PCP), אל.אס.די, מריחואנה או מתאמפטמין עלולים לגרום לעונש מוות בארצות הברית. עד כה, על אף אדם לא נגזר עונש מוות מסיבה זו. בעוד שבית המשפט העליון של ארצות הברית בפרשת קנדי נגד לואיזיאנה ביטל עונש מוות על פשעים שאינם מביאים למוות של קורבן, הוא הותיר אפשרות פתוחה ל"עבירות נגד המדינה" – לרבות פשעים כגון "ניהול רשת סמים" (כמו כן, עבירות סמים יכולות להיחשב כבגידה וריגול).
בחריין בחריין: 
בנגלדש בנגלדש: 
ברוניי ברוניי: 
הודו הודו: ישנה אפשרות לגזור עונש מוות בעבירת סמים שנייה ובהתאם לכמות.
וייטנאם וייטנאם: 
טאיוואן טאיוואן: קיים עונש מוות על עבירות סמים, אולם הוא אינו מתבצע בפועל. בעוד שהפעם האחרונה שבוצעה הוצאה להורג על עבירת סמים ב-7 באוקטובר 2002, ישנם רבים שהעונש נגזר עליהם והם ממתינים לביצוע גזר הדין.
ירדן ירדן: 
כווית כווית: 
לאוס לאוס: 
לוב לוב: 
מאוריטניה מאוריטניה: 
מיאנמר מיאנמר: 
מלזיה מלזיה: 
מצרים מצרים: 
מקסיקו מקסיקו: בפועל: למרות שדה־יורה לא קיים חוק עונש מוות, בוצעו הוצאות להורג ללא משפט במהלך המלחמה בסמים.
סודאן סודאן: 
דרום סודאן דרום סודאן: 
סוריה סוריה: 
הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין: מדורגת במקום הראשון בהוצאות להורג על עבירות סמים.
סינגפור סינגפור: גזירת עונש מוות על סחר בסמים הוא גזר דין תדיר על עבירה זו בסינגפור, אף במקרים חריגים.
סרי לנקה סרי לנקה: 
עומאן עומאן: 
עיראק עיראק: ראו ערך סחר בסמים בעיראק.
ערב הסעודית ערב הסעודית: ערב הסעודית מדורגת במקום השלישי בכמות ההוצאות להורג. ב-2015, כ-43% מאלה שהוצאו להורג הורשעו בעבירות סמים, כולל סחר במריחואנה.
הפיליפינים הפיליפינים: בפועל: בעוד שעונש המוות בוטל בפיליפינים, במסגרת המלחמה בסמים תחת הנשיא לשעבר רודריגו דוטרטה הוצאו להורג אלפים ללא משפט.
הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית (רצועת עזה): ב-2010 החמאס אימץ את החוק המצרי בנוגע לעבירות סמים. ב-2021 הוצא להורג לפחות אדם אחד על עבירת סחר בסמים, ועל עוד כשישה נגזר עונש מוות.
פקיסטן פקיסטן: 
קובה קובה: 
דרום קוריאה דרום קוריאה: סחר בסמים עלול להוביל לעונש מוות, אולם לא נגזר עונש כזה מאז 1997; לאחר כניסתו לתפקיד בפברואר 1998, הנשיא קים דה-ג'ונג הטיל מורטוריום על עונש מוות בקוריאה.
צפון קוריאה צפון קוריאה: נתונים מלאים אינם ידועים.
קטר (מדינה) קטר: 
תאילנד תאילנד: 
תימן תימן:
ראו גם

עונש מוות
סחר בסמים
המלחמה בסמים
הערות שוליים

1 2 3  Death Penalty For Drug Offences: Global Overview 2021, Harm Reduction International (באנגלית)
↑   טראמפ מקדם עונש מוות לסוחרי סמים, באתר הארץ, 19 במרץ 2018
↑  איתמר אייכנר, מאסר עולם ולא עונש מוות: גזר דין חדש לישראלית שנתפסה עם סמים באמירויות, באתר ynet, 7 ביולי 2022
↑  בית המשפט אסר להטיל עונש מוות על אנסי ילדים, באתר הארץ, 27 ביוני 2008
↑  זעזוע עולמי מהוצאתו להורג של "סוחר סמים" מוגבל שכלית, באתר ynet, 27 באפריל 2022
↑  עלי ואקד, חמאס קבע: עונש מוות לסוחרי סמים בעזה, באתר ynet, 19 בספטמבר 2010
↑  سما الإخبارية, صور .. غزة : إتلاف مواد مخدرة وإصدار أحكام بحق تجار ومروجين, سما الإخبارية (בערבית)
↑  צוות המשרוקית של גלובס, ‏באילו מדינות במערב משתמשים בעונש מוות וכמה? | המשרוקית, באתר גלובס, 5 ביוני 2019
שליטה בכפייה

שליטה בכפייה המכונה גם יחסי התעללות או התנהגות שתלטנית (באנגלית: Coercive control או Abusive power and control) היא מעשה או דפוס פעולות של תקיפה, הפחדה, השפלה, או מעשה התעללות אחר שנעשה כדי לפגוע, להעניש, או להפחיד את הקורבן. המונח נטבע לראשונה על ידי פרופסור איוון סטארק.
שליטה כפייתית אינה צורה מתונה של אלימות במשפחה אלא המסד שעליו נבנים יחסי התעללות. שליטה כפייתית היא שיוצרת את התנאים הפסיכולוגיים שמאפשרים ליחסי התעלות להתקיים ולהתדרדר, ולעיתים להוביל לתוצאות הרות אסון.
המונח "שליטה בכפייה" מדגיש את אופייה השיטתי והמתמשך של השליטה ואת מגוון הטקטיקות שבהן משתמש הפוגע במטרה להגביל את עצמאות הקורבן, בהן "כל פיסת ידע שיש לו על הקורבן: הכנסות, שיחות הטלפון, בעיות רפואיות, פחדי ילדות וטראומות, תשוקות מיניות או פעולות אסורות". כדי להמחיש את אופייה החמקמק ובו-זמנית העוצמתי של השליטה באמצעות טקטיקות כפייה אלו, במקביל לדרישות שונות ואיומים של הדמות המתעללת נוכח אי-ציות, פותח הדימוי "כלוב בלתי נראה" (invisible cage) לתיאור תחושת הקורבן. הדימוי מבטא את הקושי של הקורבן לזהות את מצבו, לשתף בו ולהסבירו לסביבה הקרובה, ואף להוכיח את תחושותיו כדי לקבל הכרה ממסדית. לכך מתווסף גם השימוש בילדים כטקטיקה להמשך השליטה.
אף שמונח זה וההתנהגויות הרבות הנכללות בתוכו אינו בהכרח מסביר או עונה על קריטריונים של הפרעות אישיות שונות, לעיתים מכונים מעשים או דפוסים אלה ברשתות החברתיות "התעללות נרקיסיסטית ו/או פסיכופתית".