stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של אירופה
ימי הביניים > שלהי ימי הביניים

בתחילת המאה ה-14, מאות שנים של שגשוג ופריחה מחודשת באירופה, הגיעו לעצירה. עידן הקרח הקטן היה בין הסיבות החשובות לסדרה של מגפות ורעב שפגעו קשות באוכלוסייה, הרעב הגדול שהתרחש בין השנים 1315–1317 ומגפת המוות השחור, הכו ללא רחם באוכלוסייה, שהצטמצמה בין 25% ל-50%. יחד עם הפגיעה באוכלוסייה הגיע חוסר שקט חברתי. לחוסר השקט תרמה גם התארכותה של מלחמת מאה השנים (1337–1453) שהתחוללה בין אנגליה לצרפת. וכדי להוסיף לריבוי הבעיות של התקופה, אחידותה של הכנסייה הקתולית התנפצה בידי הקרע המערבי בו התפצלה הכנסייה עקב בחירת שני האפיפיורים (ובשלב מסוים אף מונה אפיפיור שלישי). במשותף, נקראים לפעמים אירועים אלה כ"משבר של שלהי ימי הביניים". מכלול סיבות אלו שבשו את האפקטיביות של השיטה הפאודלית וגרמו לשקיעתה.
למרות משברים אלה, המאה ה-14 ראתה התקדמות גדולה בתחומי האמנות והמדע. התעניינות מחודשת של המלומדים בכתבים יווניים ורומאים הובילה בסופו של תהליך ארוך לתחילתו של הרנסאנס באיטליה. הזמינות והמבחר של כתבים יוונים התעצמה לאחר נפילתה של קונסטנטינופול לידי האימפריה העות'מאנית, כאשר רבים מהמלומדים הביזנטיים נאלצו לחפש מקלט במערבה של אירופה, ובמיוחד באיטליה. הופעת הדפוס באירופה הקלה בהפצתה של המילה הכתובה.
לקראת סוף ימי הביניים, החל עידן התגליות. התרחבותה של האימפריה העות'מאנית וכיבושה של קונסטנטינופול קטעו את המסחר של אירופה עם המזרח. האירופאים הוכרחו אפוא למצוא דרכי מסחר חלופיות, ניסיון שהחל במיפוי חופי יבשת אפריקה בידי פורטוגל. בשנת 1492 התקיים מסעו הראשון של כריסטופר קולומבוס ליבשת אמריקה, בשליחות המלכים הקתולים של ספרד. ואסקו דה גאמה יצא בשליחות מלך פורטוגל מנואל הראשון למסע הפלגה סביב אפריקה להודו בשנת 1498. לאחר מסע זה, נבנה כוחה של האימפריה הימית של פורטוגל באוקיינוס ההודי. תגליות אלה עתידות היו לחזק את כוחה של יבשת אירופה ואת חוסנה הכלכלי.
השינויים ביבשת אירופה שבאו בעקבות עידן התגליות, הביאו חוקרים רבים לכלל מסקנה כי אירועים אלה הובילו לסיומם של ימי הביניים, ותחילתה של התקופה המודרנית.
ראשית אירופה המודרנית

ראשית התקופה המודרנית מתפרסת בין סופם של ימי הביניים למהפכה התעשייתית, בין אמצע המאה ה-15 ועד לשליש האחרון של המאה ה-18 לערך, או כפי שחוקרים אחרים מבכרים מגילויו של העולם החדש בשנת 1492 ועד למהפכה הצרפתית בשנת 1789. תקופה זו מאופיינת בעליית חשיבותו של המדע ובהתקדמות טכנולוגית מהירה, מדיניות אזרחית חילונית ומדינות לאום. הכלכלה הקפיטליסטית החלה לעלות, תחילה בכמה ערים בצפון איטליה כמו ג'נובה וונציה. ראשית התקופה המודרנית הציגה גם את עלייתה של שיטה כלכלית נוספת – המרקנטיליזם. ככלל, ראשית התקופה המודרנית מציגה הצטמצמות ואחר העלמות המשטר הפאודלי והצמיתות מרוב חלקי היבשת וירידה בכוחה של הכנסייה הקתולית.
ראשית אירופה המודרנית > הרנסאנס

הרנסאנס היא תנועה תרבותית, שמקורה ככל הנראה בעיר פירנצה, שנתנה את שמה לתקופה היסטורית שנמשכה מהמאה ה-14 ועד למאה ה-17, הדעה הרווחת היא כי התנועה החלה בעיר פירנצה בשלהי ימי הביניים, ולאחר מכן התפשטה לכל רחבי יבשת אירופה. כתנועה תרבותית היא כללה התעוררות של למידה המבוססת על מקורות קלאסיים, פיתוח הפרספקטיבה הקווית בציור, ורפורמה הדרגתית אך רחבת היקף בחינוך. על אף שבתקופת הרנסאנס התרחשו מהפכות אינטלקטואליות רבות, כמו גם תהפוכות חברתיות ומדיניות, הרנסאנס אולי ידוע ביותר עקב ההתפתחות האמנותית שהתרחשה בו ותרומתם של אנשי אשכולות כמו: לאונרדו דה וינצ'י ומיכלאנג'לו שהיו המקור למונח "איש הרנסאנס".
במאה ה-15 וה-16 התגברה ההתלהבות מהתרבויות הקלאסיות, והתגבשה גישה לפיה תרבויות ימי הביניים שירשו אותן מתמוססות והופכות ללא רלוונטיות, לעומת הרעיונות והגישות העל-זמניים של התרבות הקלאסית, עליהם ניתן לבנות מחדש את התרבות. התלהבות זו קידמה אמנים וכותבים רבים למשוך דוגמאות לעבודותיהם מיצירות עתיקות, אך היו גם המצאות רבות בתקופה זו. כתבים רומאים ויוונים רבים היו קיימים במערבה של אירופה בימי הביניים. בעוד שכתבים לטיניים ויוונים אחרים הגיעו ממקורות אסלאמיים, שיירשו את הכתבים העתיקים האלה במקומות אותם כבשו שבעבר היו שייכים לקיסרות הרומית או לממלכות ההלניסטיות. ההומניסטים בין החוקרים ראו את השתלטותם על העבר המפואר כ"רנסאנס" – לידה מחדש – של הציוויליזציה עצמה.
ראשית אירופה המודרנית > הרפורמציה

התנועה הפרוטסטנטית החלה כניסיון לרפורמה בכנסייה הקתולית. מאמינים רבים במערבה של אירופה היו מוטרדים ממה שראו כדוקטרינה שגויה וכרשלנות פושעת בתוך הכנסייה, במיוחד בכל הקשור למכירת כתבי מחילה. נושא נוסף בוויכוח המתפתח היה העיסוק בקניית משרות ותפקידים ושחיתות בתוך ההיררכיה הכנסייתית.
נהוג לציין בתליית 95 התזות ב-31 באוקטובר 1517 על דלת הכנסייה בוויטנברג על ידי מרטין לותר את תחילתה של הרפורמציה. אלה היו נקודות לדיון, המותחות ביקורת על הכנסייה והעומד בראשה. הנקודות השנויות ביותר במחלוקת נסובו סביב העיסוק במכירת כתבי מחילה ומדיניות הכנסייה לגבי כור המצרף.
זמן קצר לאחר תחילתה של תנועת הרפורמה היא החלה להתפצל לאורך קווים דוקטרינריים ברורים. חילוקי דעות רוחניים בין לותר לאולריך צווינגלי, ומאוחר יותר בין לותר לז'אן קלווין, הובילו לעלייתה של כנסייה פרוטסטנטית יריבה. לתהליך הרפורמה היו גורמים שונים והשפעות שונות במדינות אחרות. באנגליה המלך הנרי השמיני, מלך אנגליה, שפרש מהכנסייה הקתולית הקים את הכנסייה האנגליקנית, בתהליך הנקרא הרפורמציה האנגלית. החלוקה הדתית הזו הביאה לגלים של מלחמות שהוצגו כדתיות, אך למעשה ביטאו אינטרסים פוליטיים עתיקי יומין.
התנועה הפרוטסטנטית הביאה גם להתפתחותה של תנועה רפורמית בתוך הכנסייה הקתולית שנקראה קונטרה-רפורמציה או הרפורמציה הקתולית, שכיוונה להפחתת השחיתות. קבוצה חשובה בכנסייה הקתולית שצמחה מתנועה זו היו הישועים. למרות זאת, הכנסייה הקתולית נחלשה בצורה מסוימת על ידי הרפורמה גם במדינות שנשארו קתוליות, המלכים במדינות אלה החלו לקחת את השליטה על מוסדות הכנסייה בארצותיהם.
שלא כמו במערבה של היבשת, מדינות מרכז אירופה, האיחוד הפולני-ליטאי וממלכת הונגריה, היו יותר סובלניים. בזמן שעדיין נכפתה בהן השליטה הקתולית הן המשיכו להתיר לקבוצות המיעוטים הגדולות שבתוכן את חופש הפולחן. מרכזה של אירופה התפצל בין קתולים, פרוטסטנטים ואורתודוקסים.
התפתחות נוספת הייתה רעיון העליונות האירופית. החזון התרבותי נלקח מהתרבויות היוונית והרומית העתיקות, משמעת, חינוך וחיים בערים היו דרושים כדי להפוך אנשים למתורבתים, אירופאים ולא-אירופאים נשפטו בהתאם ל"תרבותיות" שלהם. אירופה, החשיבה את עצמה כנעלה על פני מדינות אחרות, הייתה תנועה של מלומדים כמו הפילוסוף הצרפתי מישל דה מונטן שהתייחסה לעמים הלא-אירופאים כפרימיטיביים יותר. למרות ההתפתחות העצומה, הכנסייה הקתולית נדתה רבים מהמדענים והחוקרים המובילים והחרימה את עבודותיהם, פעולה זו יצרה יתרון אינטלקטואלי למדינות הפרוטסטנטיות. הפילוסוף והמדינאי האנגלי, פרנסיס בייקון, וחסידי מדע נוספים ניסו ליצור אחדות באירופה על ידי התמקדות באחדות של הטבע. במאה ה-15 בסופם של ימי הביניים הופיעה קבוצה של מדינות ריבוניות חזקות, שנבנו בידי שליטיהם ה"חדשים" שריכזו בידיהם את כוח השלטון כמו בצרפת, באנגליה ובספרד. מאידך גיסא הפרלמנט האיחוד הפולני-ליטאי חיזק את כוחו ולקח לידיו זכויות חקיקתיות מידי המלך. בצורה זו החלו לקום גם פרלמנטים אחרים ברחבי היבשת שנטלו לעצמם זכויות מידי השליטים המונרכים, ובמיוחד נכון הדבר לגבי הפרלמנט האנגלי.
ראשית אירופה המודרנית > עידן התגליות

עידן התגליות החל במהלך המאה ה-15 ונמשך לתוך המאה ה-19, במהלכו אירופאים וצאצאי אירופאים חקרו את העולם בדרך הים, אך גם דרך היבשה, בחיפוש אחר שותפים לסחר וחומרי גלם ייחודיים. סוגי הסחורות הנחשקים ביותר היו זהב, כסף ותבלינים. החוקרים המערב אירופאים השתמשו במצפן, ספינות מפרש, מפות חדשות והתקדמויות בניווט באמצעות כוכבים כדי לחפש דרכי מסחר חדשות לתבלינים יקרי ערך, שעד לאותו שלב שלטו בהן המוסלמים ללא עוררין. בתחום הספנות ההתפתחות החשובה ביותר הייתה פיתוחן של ספינות הקרוולה והקאראק שתוכננו בפורטוגל. כלי שיט אלה היו הראשונים שיכלו להתרחק מהחוף בבטחה.
המלחמות הרבות מספור באירופה לא מנעו מהמדינות החדשות שנוצרו בה מלחקור את העולם ולכבוש חלקים נרחבים בו. החל מתחילת המאה ה-15, הובילה פורטוגל את הדרך במחקר הגאוגרפי. במאה ה-16 הצטרפה אליה גם ספרד. לאחר שחתמו שתי מדינות אלה בשנת 1494, בתיווך האפיפיור, על חוזה טורדסיאס, המחלק את העולם שמחוץ לאירופה ביניהן, היו שתי מדינות אלה הראשונות שהקימו קולוניות ביבשת אמריקה. פורטוגל הייתה הראשונה שהקימה תחנות מסחר בחופי אפריקה ואסיה וכן המדינה האירופית הראשונה שנקשרה ביחסים דיפלומטיים ישירים עם סין, יפן ודרום מזרח אסיה. מדי שנה יצאו מליסבון להודו ולמזרח ארמדות של ספינות סוחר שהפליגו סביב כף התקווה הטובה. עם זאת, לא לאורך זמן נותרו מדינות אלה לבד. לקראת סוף המאה ה-16, החלו גם צרפת, אנגליה והולנד להקים את מושבותיהן ופרצו מלחמות בין יבשתיות על נתחי ארץ מעבר לים ועל השליטה בדרכי המסחר הימי בין מזרח ומערב, דוגמת מלחמת הולנד-פורטוגל.
בשנת 1552, כבש הצאר הרוסי איוואן האיום שתי טריטוריות חשובות מידי דרי הערבות: קאזאן ואסטרחן ומסעו של החוקר ומנהיג הקוזקים ירמארק בשנת 1580 לעומקה של סיביר הביא לסיפוחה לרוסיה אחרי סדרת מלחמות עם התושבים המקומיים. כך החל, למעשה, תהליך סיפוחה של סיביר לרוסיה.
ההתפשטות הקולוניאלית נבלמה מעט במהלך המאה ה-18, אך מושבות רבות נוסדו ושטחים נרחבים נכבשו באפריקה ובאסיה. בסופו של דבר השתלטה ספרד על חלק מדרום אמריקה ועל רוב מרכז אמריקה וחלקים מצפון אמריקה, האיים הקריביים והפיליפינים; אנגליה השתלטה על יבשת אוסטרליה וניו זילנד, על רובה של הודו ועל חלקים גדולים מיבשת אפריקה ומיבשת צפון אמריקה; צרפת החזיקה בחלקים מצפון אמריקה, בקנדה דהיום בעיקר, ובחלק מהודו (שכמעט את כולה הפסידה לבריטניה עד לשנת 1763), חלקים נרחבים באפריקה ובאיים הקריביים; הולנד החזיקה בחלקים מדרום מזרח אסיה (אינדונזיה) ובכמה איים בקריבים; פורטוגל החזיקה בברזיל ובכמה טריטוריות באפריקה ובאסיה; בשלב מאוחר יותר, עם עלייתן של מעצמות נוספות כמו גרמניה, בלגיה ואיטליה נוסדו קולוניות נוספות. התפשטות קולוניאלית זו עזרה לכלכלות של המדינות שהחזיקו בהן. המסחר פרח, ובשלהי המאה ה-16 חמישית מתקציבה של ממלכת ספרד הגיע מכסף שנכרה ביבשת אמריקה.
ראשית אירופה המודרנית > הפלישות העות'מאניות לאירופה

התפשטות עות'מאנים לאירופה החלה בתקופת אורהן הראשון באמצע המאה ה-14 הם הורשו להתיישב בגליפולי. תוך תקופה קצרה, האימפריה הביזנטית נותקה מבעלי בריתה בבלקן ובמערב אירופה. בהתאם לחוזה שלום משנת 1356 האימפריה הביזנטית הכירה בשליטה עות'מאנית באסיה הקטנה. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-14 התפשטו העות'מאנים לכיוון בולגריה וסרביה. בקרב קוסובו המכריע שהתחולל בשנת 1389 הובסו הסרבים ולמעשה איבדו את העצמאותם. בהמשך, העות'מאנים כבשו את כל מדינות הבלקן וסיימו את מסע הכיבוש באזור תוך השתלטות על קונסטנטינופול בשנת 1453. אך הפסד בקרב ליד בלגרד בשנת 1456 עצר את ההתקדמות לכ-70 שנים. הם גם פלשו להונגריה, אך הכוחות ההונגרים בראשות אישטוואן החמישי הצליחו לשמור על עצמאות המדינה.
בתקופת הסולימאן הראשון העות'מאנים המשיכו בהתקדמות לעבר המערב. בלגרד נכבשה בשנת 1521, רוב שטחי הונגריה הועברו לשליטה עות'מאנית ובשנת 1529 הם הגיעו לפאתי וינה אך לא הצליחו לכבוש אותה. לאחר מספר מערכות צבאיות, פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הכיר רשמית בשליטה עות'מאנית על הונגריה. חלקים של הונגריה היו תחת השליטה העות'מאנית במשך 150 שנים (עד לשנת 1718). העות'מאנים גם כבשו את רומניה ובוסניה אך קרואטיה הצליחה לשמור על העצמאות. במהלך המאה ה-17 התרחשו מספר מלחמות בין האימפריה העות'מאנית לבין פולין. בסופו של המהלך העות'מאנים לא הצליחו להתקדם לכיוון זה.
במהלך השנים 1683–1699 התרחשה מלחמת טורקיה הגדולה במהלה הכוחות המשותפים של ספרד, אוסטריה, הונגריה, קרואטיה, רוסיה פולין וונציה לחמו נגד האימפריה העות'מאנית. כתוצאה ממלחמה זו, השתחררו משליטה העות'מאנית חלקים מהונגריה ואוקראינה, ורוסיה קיבלה לשליטתה אדמות בחוף ים אזוב. הוונציאנים קבלו שטחים ביוון. זה למעשה היה סממן לתחילת ירידת הדרגתית של כוחה של האימפריה העות'מאנית.
ראשית אירופה המודרנית > מלחמות על ההגמוניה ביבשת בראשית העת החדשה

לרפורמה הייתה השפעה עמוקה על אחידותה של אירופה. לא רק שהמדינות המרכיבות את היבשת הופרדו אחת מהשנייה על רקע הבדלים תאולוגים, כי אם חלק מהמדינות נקרעו מבפנים עקב מאבקים דתיים, שעודדו בידי אויבים חיצוניים חמדנים. גורל זה היה מנת חלקה של צרפת במאה ה-16 בסדרה של עימותים הידועה בשם מלחמות הדת בצרפת אשר הסתיימו בניצחונו של בית בורבון. אנגליה הצליחה להימנע מגורל דומה, לזמן מה, תחת שלטונה של אליזבת הראשונה שהצליחה לסיים את שהחל אביה הנרי השמיני עם אנגליקניזם מתון. רובה של גרמניה המודרנית הורכב ממספר רב של מדינות ריבוניות קטנות תחת המסגרת הלא מעשית של קיסרות רומי הקדושה, בנוסף לחלוקה המדינית המשיכה וחולקה הקיסרות לאורך קווים של קנאות דתית. האיחוד הפולני-ליטאי באותה התקופה נחשב מעוז לאחידות דתית ואף לסובלנות דתית מסוימת ומחסינות הכללית מפני אימת הסכסוכים הדתיים.
מלחמת שלושים השנים שהתרחשה בין השנים 1618–1648, בעיקר בשטחיה של גרמניה בת ימינו, במעורבותן של רוב המעצמות האירופיות. החלה בסכסוך בין פרוטסטנטים לקתולים בקיסרות רומי הקדושה, ובהדרגה היא התפתחה למלחמה כללית במעורבות רוב מדינות היבשת, בנסיבות שלא תמיד היו קשורות לדת. ההשפעה הגדולה ביותר של המלחמה הייתה באופן שימוש היתר בצבאות השכירים, אזורים שלמים נהרסו, נוקו וטוהרו בידי צבאות זרים. פרקי זמן של רעב רחב היקף ומגפות פגעו קשות באוכלוסייתן של המדינות הגרמניות, ובצורה פחותה אף במדינות השפלה (הולנד ובלגיה) ואיטליה, בשעה שחלק גדול מהמדינות המעורבות הגיעו לסף פשיטת רגל, עקב ההשקעות הניכרות במלחמה. בין רבע לשליש מאוכלוסיית גרמניה נספתה בגלל פעולות צבאיות, מחלות או רעב הקשורים למלחמה. המלחמה עצמה ארכה שלושים שנה, אבל עברו שנים בטרם יושבו הנושאים שגרמו לסכסוך.
לאחר שלום וסטפאליה אשר סיים את המלחמה לטובת זכותן של מדינות ריבוניות להחליט בעצמן על השתייכותן הדתית. צורת הממשל האבסולוטית הפכה לנורמה השלטת ביבשת האירופית, בשעה שחלקים מאירופה חוו את ההתנסות החוקתית הראשונה שלהם, עליה בישרו מלחמת האזרחים באנגליה והמהפכה המהוללת. הסכסוכים הצבאיים באירופה לא פסקו, אך הייתה להם פחות השפעה על האוכלוסייה באירופה, בהשוואה למלחמת שלושים השנים. בחלקה הצפון-מערבי המתקדם של אירופה תקופת האורות נתנה תמיכה פילוסופית למראה החדש של המדינות, התמשכות ההתפשטות של ההשכלה, הפכה אפשרית עם התפתחותה של מכונת הדפוס, שיצרה כוחות מלומדים חדשים. האיחוד הפולני-ליטאי היה, שוב, חריג לכלל זה משאר היבשת עם תור הזהב של החופש שנבע מממשל ייחודי, דמוקרטי כביכול.
מזרחה של אירופה הייתה זירה לעימות בין שוודיה, האיחוד הפולני-ליטאי והאימפריה העות'מאנית. בתקופה זו הידרדר בהדרגה כוחן של שלוש מעצמות אלה שהוחלפו בסופו של דבר על ידי מונרכיות אבסולוטיות נאורות, רוסיה, פרוסיה ואוסטריה. עם תחילתה של המאה ה-19 הפכו השלוש למעצמות חדשות, לאחר שחילקו את פולין ביניהן, ולאחר ששוודיה וטורקיה איבדו שטחים נרחבים לרוסיה ולאוסטריה (בהתאמה). מספר רב של יהודים היגרו למערבה של אירופה, והקימו קהילות יהודיות במקומות שמהם גורשו במהלך ימי הביניים.
ראשית אירופה המודרנית > פתיחת רוסיה למערב

הצאר פיוטר הראשון (שלט בין 1682 עד 1725) ערך סדרת רפורמות מקיפות ביותר בכל תחומי החיים ברוסיה הצארית. רפורמות אלה קרבו את רוסיה לאירופה והיא הפכה לחברה חשובה במשפחת המדינות האירופיות. בתחילת שלטונו ערך מסע לאירופה בשנים 1697–1698 והגיע עד להולנד. היה זה המסע הראשון של שליט רוסי מחוץ לגבולות ארצו. עם חזרתו לרוסיה החל ברפורמות נרחבות. בבסיס הרפורמות עמד הרצון לחזק את המדינה תוך התקרבות לתרבות המערבית. בשנים 1700–1721 השתתף במלחמה הצפונית הגדולה נגד שוודיה. ניצחונו בה העביר לשליטתו שטחים נרחבים לאורך החוף של הים הבלטי ופתח צוהר למערב, כפי הגדרתו.
במהלך שלטונו הוקמה האימפריה הרוסית עם שלטון ריכוז חזק ונעשו שינויים בכל היבטי החיים של החברה הרוסית. במסגרת שינויים שלטוניים הוקם סנאט שכלל 9 אנשים והיה המוסד השלטוני העליון, הוקמו 11 קולגיות (מיניסטריונים) וסינוד שהיה אחראי לענייני הדת. קבלת החלטות בסנאט הייתה במהלך ישיבות משותפות וכל חברי הסנאט היו צריכים לחתום על ההחלטה.
בשנת 1708 נעשה שינוי בחלוקה מנהלית ומדינה חולקה ל-8 מחוזות. מושל המחוז היה אחראי, בין היתר, בתחום מחוזו. בשנים 1719–1720 חולקו המחוזות ל-50 פרובינציות וכל פרובינציה חולקה לאזורים. מאז בתחום אחריות המושל היו רק ענייני צבא ומשפט. עם סיום מהלך זה למעשה הסתיימה הקמת מערך שלטוני עם קיסר בראש ומכונה ביורוקראטית שתמכה בו והייתה אחראית לביצוע החלטותיו בשטח. רפורמות נרחבות נעשו גם בארגון הצבא והוקם צי.
נעשו שינויים נרחבים במערכת המוניטרית וגביית מיסים. בשנת 1724 הסתיים מפקד אוכלוסין שקבע בין היתר שבמדינה מתגוררים 5,967,313 איש החייבים בתשלום מיסים. כתוצאה מביצוע כל הרפורמות גביית המיסים גדלה מ-3 מיליון רובל בשנת 1710 לכ-10 מיליון רובל בשנת 1725.
במסגרת נסיעתו לאירופה הוא הבין שקיימת בעיה גדולה בתעשייה הרוסית ולכן פעל רבות לפיתוחה. יזמים קיבלו הנחות גדולות במיסים. בתקופתו החלו בפיתוח תעשייה כבדה באזור הרי אורל ובפיתוח מחצבות בסיביר. עד לתקופתו כמעט ולא היו ברוסיה גילויי מחצבות והמדינה הייתה תלויה ביבוא מחו"ל. בהתאם לפקודתו הוקמו מפעלי ברזל בהרי אורל, מפעלי נשק בערים סביב מוסקבה ומפעלי טקסטיל בערים שונות. לאור פיתוח מהיר של התעשייה הורגש מחסור חמור בכוח אדם. בעלי המפעלים קיבלו אישור לקנות כפרים שלמים ולהעביר את כל אוכלוסייתם לעבודה במפעל.
השתנה באופן מהותי מעמד האצולה והממסד. כל פקידי המדינה חולקו ל-14 דרגות. פקיד שהגיע לדרגה 8 היה יכול לקבל תואר שעבר בירושה. בהתאם לחוק החינוך משנת 1706 כל ילד במשפחת אצולה היה חייב לקבל השכלה בסיסית במסגרת בית הספר או בבית. מעמד האצולה הגבוהה נבנה על בסיס 4 דרגות ראשונות של פקידי הממשל. בהתאם להערכות כמה אלפי בני אצולה נסעו ללימודים לאירופה.
השתנתה שיטת ספירת השנים וכתוצאה מכך שנת 7208 לפי השיטה הביזנטית הפכה לשנת 1700. הוקמו מספר מוסדות חינוך, החלה יציאה לאור של עיתון רוסי ראשון ומספר רב של ספרים תורגמו לרוסית. החל משנת 1703 החל שימוש ברוסיה בספרות ונעשה רפורמה באלפבית תוך ביטול 2 אותיות. בשנת 1724 הוקמה האקדמיה למדעים.
העברת הבירה לעיר חדשה – סנקט פטרבורג שהוקמה בשטחים שנכבשו משוודיה ותוכננה על ידי אדריכלים מערביים. עיר זו נהפכה למרכז תרבותי חדש ובמהירות רבה נבנו בה ארמונות, בניין ממשל ובנייני מגורים.
ראשית אירופה המודרנית > עידן האורות

אין מועד מוסכם לתחילתו של עידן האורות. המועד שמצוין בדרך כלל הוא תחילתה של המאה ה-18 או אמצע המאה ה-17. לאורך השלב המוקדם של תקופת האורות, השיטה הקפיטליסטית (דרך שיטת המרקנטיליזם) החליפה את הפאודליזם כעיקרון המנחה של הארגון הכלכלי, בעיקר בחלקה המערבי של אירופה. התוצאה של הרחבת הגבולות הקולוניאליים הייתה מהפכה מסחרית. תקופה זו סימנה את עלייתו של המדע המודרני ואת יישום ממצאיו לחידושים טכנולוגיים, כאשר פסגת חידושים אלה הייתה המהפכה התעשייתית. בחצי האי האיברי (ספרד ופורטוגל) ניצלו את גילוי "העולם החדש", אשר החל עם מסעותיו של כריסטופר קולומבוס מערבה בחיפוש אחר דרך מהירה יותר להגיע למזרחה של הודו בשנת 1492. זמן קצר לאחר מכן החלו צרפת ובריטניה לקרוא תיגר על המונופול האיברי לניצול יבשת אמריקה. צורות חדשות של מסחר והרחבת האופקים יצרו בעקבותיהם, צורות חדשות של ממשל, חוק וכלכלה חיוניים כדי לעמוד בתקופה חדשה זו.
ממהפכה לאימפריאליזם (1789–1914)

במהלך תקופה זו ראתה אירופה שינויים מפליגים בתחום החברתי, המדיני והכלכלי שהחלו במהפכה התעשייתית, המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפולאוניות והמשיכו בארגונה מחדש של המפה המדינית של היבשת בקונגרס וינה בשנת 1815, עלייתה של הלאומיות, עלייתה של האימפריה הרוסית ושיאה של האימפריה הבריטית, במקביל לשקיעתה של האימפריה העות'מאנית. ולבסוף, עלייתה של האימפריה הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית. בתקופה זו נזרעו הזרעים שבסופם הביאו לפריצה של מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914.
ממהפכה לאימפריאליזם (1789–1914) > המהפכה התעשייתית

המהפכה התעשייתית החלה בסוף המאה ה-18 בממלכה המאוחדת, ממנה התפשטה לשאר ארצות אירופה, צפון אמריקה ובסופו של דבר לכל רחבי הגלובוס. תחילתה של המהפכה התעשייתית סימנה נקודת מפנה רבת משמעות בחברה האנושית; כמעט כל היבט של חיי היום יום הושפע בסופו של דבר בדרך כלשהי.
עם תחילת המהפכה התעשייתית בשלהי המאה ה-18 החל מעבר בכלכלת בריטניה, מכלכלה המבוססת על כוח עבודה ידני ועל בהמות עבודה לכלכלה המבוססת על ייצור על ידי מכונות. המהפכה החלה עם המיכון של תעשיית הטקסטיל, פיתוח טכניקות חדשות בתהליך ייצור הברזל, והגברת השימוש בפחם מזוקק. הרחבת המסחר התאפשרה עם פיתוחן של תעלות, דרכים משופרות ומסילות רכבת. פיתוחו של מנוע הקיטור המופעל בעיקר על ידי פחם, הרחבת השימוש בגלגלי מים ובמכונות תעשייתיות (בעיקר בתעשיית הטקסטיל) חיזקו את השינוי הדרמטי בעליית יכולת הייצור. הפיתוח של כלים העשויים ממתכת בשני העשורים הראשונים של המאה ה-19 סייע בייצורן של עוד מכונות ייצור לסוגי תעשייה אחרים. ההשפעה על הכלכלה הבריטית התפשטה במהרה לכל רחבי אירופה וצפון אמריקה במהלך המאה ה-19, ובסופו של דבר הגיעה כמעט אל כל העולם.
השפעתה של המהפכה התעשייתית על החברה האנושית הייתה עצומה. היא דחקה את המבנה החברתי הישן – אצולה, כמורה ובני המעמד השלישי – לטובת מבנה חדש בן שני מעמדות: הבורגנים ומעמד הפועלים (פרולטריון) במונחים של מבנה חברתי, המהפכה התעשייתית הייתה למעשה ניצחונו של מעמד הביניים של תעשיינים ואנשי עסקים (הבורגנים) על האצולה בעלת הקרקעות ובני המעמד הגבוה. אנשי עמל פשוטים מצאו הזדמנויות רבות יותר לתעסוקה במפעלים החדשים, אך עבודה זו הייתה, לעיתים קרובות, תחת תנאי תעסוקה נוקשים בעלי שעות עבודה מרובות וקצב עבודה הנקבע על ידי המכונות ובתנאים שסיכנו את בריאותם ואת חייהם (עבודה במכרות לדוגמה), בולט במיוחד היה הניצול של ילדים ונשים שנחלצו לסייע בפרנסת המשפחה. למרות השינוי בתנאי התעסוקה יש לזכור כי תנאי עבודה נוקשים היו מנת חלקם של העובדים הרבה לפני שהמהפכה התעשייתית התרחשה. החברה הטרום-תעשייתית הייתה מאוד מקובעת ואף אכזרית, עבודת ילדים, תנאי מחיה מחפירים ושעות עבודה ארוכות היו נפוצים באותה מידה גם בימי הביניים, כמו במהפכה התעשייתית.
ממהפכה לאימפריאליזם (1789–1914) > המהפכה הצרפתית

לקראת סוף המאה ה-18 הגיעה צרפת לפשיטת רגל. רפורמות אחדות שנוסו להציל את כלכלתה נכשלו והמצב הגיע לכדי מבוי סתום. בניסיון להיחלץ מהמצב כינס לואי ה-16, מלך צרפת את אספת המעמדות, אך גם גוף זה לא פתר את המשבר. בסופו של דבר התגלגלו הדברים לידי אלימות גלויה שהביטוי החריף ביותר היה הרס הבסטיליה ב-14 ביולי 1789.
אספת המעמדות פוזרה ובמקומה הוקמה האספה המכוננת. ניסיונותיה להקים מונרכיה חוקתית כשלו ובשנת 1792 בוטלה המלוכה בצרפת ובשנת 1793 הוצא המלך לואי ה-16 להורג. מדינות אירופיות שכנות ניסו להחזיר את המצב לקדמותו וכך נסללה הדרך לסדרת מלחמות ארוכה שנמשכה עם הפסקות קצרות עד 1815. בעת המלחמות של צרפת עם שכנותיה עלה נפוליון בונפרטה, אחד הגנרלים הבולטים של צרפת לעמדת בכורה פוליטית.
בשנת 1804 היה נפוליון לקיסר צרפת ושנה לאחר מכן יצאו צבאותיו למלחמה נגד שכנותיה של צרפת והביסו אותן בסדרת מלחמות. מלחמות אלה ניפצו את היסודות הרעועים של המשטר הפאודלי וערערו את סדרי העולם הישן. סדרת המלחמות הזאת הייתה בין הגורמים החשובים לעלייתם של כוחות חדשים באירופה, התמוטטותם של גורמים אחרים ועליית הלאומיות.
ממהפכה לאימפריאליזם (1789–1914) > קונגרס וינה ואביב העמים

לאחר תבוסתה הסופית של צרפת המהפכנית בשנת 1815, ניסו המעצמות המנצחות להחזיר את המצב במדינה למה שהיה לפני 1789. בשנת 1815 התכנס קונגרס וינה, המעצמות הגדולות הצליחו ליצור מאזן כוחות שליו בין האימפריות השונות לאחר המלחמות הנפולאוניות והחזרת בתי המלוכה שנושלו מהשלטון בתקופת המהפכה הצרפתית ומלחמותיו של נפוליאון אל כס מלכותם.
למרות הניסיונות לדכא את הרוחות הרפובליקניות והלאומיות פרצו מהומות שהתפתחו עד מהרה למלחמות של ממש בשנת 1848 בסדרת אירועים המכונה אביב העמים. אף על פי שרוב המהפכות נחלו כישלון, רוב מדינות אירופה הפכו ממונרכיות אבסולוטיות למונרכיות חוקתיות בשנת 1871. גרמניה ואיטליה הפכו למדינות-לאום. המאה ה-19 ראתה גם את האימפריה הבריטית הופכת למעצמה העולמית הראשונה, במידה רבה כתוצאה מתמשכת של המהפכה התעשייתית וניצחונם במלחמות הנפוליאוניות.
ממהפכה לאימפריאליזם (1789–1914) > איחוד גרמניה

במרכז היבשת הייתה תזוזת כוחות גדולה. האימפריה האוסטרית שנחלשה במלחמות נפוליון ובמלחמות נגד איטליה וצרפת ומהומות פנימיות איבדה את הבכורה לשכנתה הצפונית, פרוסיה. פרוסיה, שהייתה מדינה גרמנית לא גדולה שעלתה לגדולה בסוף המאה ה-18 בהנהגתו של פרידריך הגדול ניצלה את ההיחלשות האוסטרית והחלה לאחד את הנסיכויות הגרמניות הקטנות שנותרו במבנה הפוליטי המרוסק של ימי הביניים.
קנצלר פרוסיה, אוטו פון ביסמרק, השיק רפורמות רבות בממשל ובצבא. בסדרת מלחמות נגד שכנותיה דנמרק, האימפריה האוסטרית וצרפת הצליחה פרוסיה לזכות בהגמוניה במרכז היבשת ואיחדה תחתיה את הנסיכויות הגרמניות המפוצלות. המדינה החדשה נקראה גרמניה ומלך פרוסיה היה לקיסר גרמניה. המדינה החדשה שקיבלה את השם גרמניה יצאה לסדרת כיבושים מעבר לים, בעיקר באפריקה ובאסיה בניסיון לבסס לעצמה קולוניות בדומה למעצמות מערב אירופיות אחרות. בנוסף, בסדרת מלחמות הביסה פרוסיה את דנמרק, אוסטריה וצרפת והייתה לאחד הכוחות השליטים באירופה.
ממהפכה לאימפריאליזם (1789–1914) > היווצרות רומניה והמדינות הבלקניות

בתחילת המאה ה-19 חצי האי הבלקני והנסיכויות הרומניות הגובלות בו היו היוו חלק מהאימפריה העות'מאנית עם אוטונומיה מסוימת לשליטים המקומיים. שתי אימפריות נוספות היו בעלות אינטרסים מובהקים באזור זה, האימפריה האוסטרית, שחיפשה מוצא לים דרך חוף הים התיכון הבלקני או דרך השיט בדנובה אל הים השחור והאימפריה הרוסית שראתה עצמה מגינה של הסלאבים ושל הנצרות האורתודוקסית ומרבית יושבי החבלים האלה היו אורתודוקסים בדתם וחלק גדול מהם היו סלאבים.
ב-1821 פרץ מרד יווני לאומי שבמהרה הפך למלחמת העצמאות היוונית וב-1822 היוונים הכריזו על עצמאותם, אך מלחמתם למען עצמאות זו נמשכה, בסיוע נוצרים אירופאים, עד 1832, כשנחתמה אמנת קונסטנטינופול והוכרזה הממלכה היוונית החדשה. במקביל למלחמת העצמאות היוונית פרצה גם המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1828–1829, שהסתיימה בהסכם אדריאנופול שעל פיו הוכרה רשמית האוטונומיה של סרביה והנסיכויות הרומניות, נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה עברו לשלטון כיבוש רוסי עד שהאימפריה העות'מאנית תשלם לרוסים פיצויים שנקבעו. במהלך הכיבוש שלהם הכתיבו הרוסים לרומנים את התקנון האורגני שיצר אחידות בין חוקי שתי הנסיכויות, אחידות שעמדה בבסיס איחודן העתידי.
חולשת האימפריה העות'מאנית עוררה את חמדנות שכניה וסביב סכסוך על זכויות עולי הרגל לארץ ישראל כבשה רוסיה את הנסיכויות הרומניות. סירוב רוסיה לפנות את השטחים שכבשה גרר את פתיחת מלחמת קרים, שבה פעלו מעצמות מערב אירופיות וממלכת סרדיניה לצד האימפריה העות'מאנית. בהסכם שסיים את המלחמה נקבעה אוטונומיה נרחבת ביותר, כמעט עצמאות, לסרביה ולנסיכויות הרומניות. הנסיכויות הרומניות ניצלו מצב זה לאוניה פרסונלית תחת שלטונו של אלכסנדרו יואן קוזה ובהמשך תחת קרול הראשון, מלך רומניה ויצרו את הישות המדינית שנקראה לבסוף "רומניה".
תהליך שחרור הארצות האירופיות הנוצריות מהשלטון העות'מאני נמשך ולאחר תבוסה עות'מאנית במלחמה העות'מאנית-רוסית של 1877–1878, שבמהלכה לחמו כוחות רומנים, בולגרים ואפילו פינים לצד הכוחות הרוסים, נחתם חוזה סן סטפנו ועל פיו הוענקה עצמאות מלאה לרומניה, סרביה ומונטנגרו ואוטונומיה נרחבת לבולגריה.