stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דקדוק עברי - מונחים
ג

גוף (person) – קטגוריה של מילה – בדרך כלל של פועל או כינוי – המייחסת אותה לאדם המדבר או לדמויות זולתו. גוף ראשון יחיד (מדבר) – אני; גוף שני יחיד (נוכח או נוכחת) – אתה, את; גוף שלישי יחיד (נסתר או נסתרת) – הוא, היא; גוף ראשון רבים (מדברים) – אנחנו; גוף שני רבים (נוכחים, נוכחות) – אתם, אתן; גוף שלישי רבים (נסתרים, נסתרות) – הם, הן.
גזירה (word formation) – יצירה של מילה על ידי שילוב של אותיות שורש במשקל או בבניין. למשל, מהשורש ש־מ־ר אפשר לגזור את המילה "שמירה" במשקל "קטילה".
גזרה – קבוצה של שורשים שיש להם מאפיין משותף שמשפיע על נטייה. למשל השורשים שׁ־י־ר, שׂ־י־ם, ר־י־ב שייכים לגזרת ע"י, כי האות השנייה של השורש ("ע' הפועל") היא י והיא לא נכתבת בזמן עבר ובהווה (בינוני): שָׁר, שָׂם, רָב.
גזרת השלמים – גזרה שאין בה אותיות חריגות והמילים בה נוטות באופן רגיל.
גיזרון (etymology) – חקר מקורה של המילה: האם נגזרה ממילה אחרת באותה שפה (ר' גזירה), האם הושאלה משפה זרה, האם הגייתה או כתיבתה השתנו לאורך הדורות, וכו'. בלועזית "אטימולוגיה".
גיכ"ק – צירוף ארבע האותיות המייצגות את העיצורים שמוצאם מן החך (בהבחנה מקבוצות העיצורים 'אהח"ע', 'בומ"ף', 'דטלנ"ת', 'זסשר"ץ').
ג"ן כת"ם – סימן לחמשת השורשים שהאות האחרונה בהם היא ה עם מפיק: ג־ב־ה, נ־ג־ה, כ־מ־ה, ת־מ־ה, מ־ה־מ־ה. בעת גזירה של מילים במשקל הזה, אם ה' היא האות האחרונה, אזי היא עיצור ולא אם קריאה. למשל: "העץ גּוֹבֵהַּ במטר אחד מדי שנה" – במפיק; "הפקיד גוֹבֶה את האגרה" – בלא מפיק.
גרוניות (guttural) – האותיות א, ה, ח, ע ולפעמים גם ר. מכיוון שהן נהגות בגרון, הן גורמות לעיתים קרובות לשינויים בכללי הנטייה המקובלים; למשל בשם הפועל "לִכתוב" התחילית ל מנוקדת בחיריק, אבל בשם הפועל "לחזור" אותה תחילית מנוקדת בפתח, כי היא נמצאת לפני אות גרונית.
גרש א' – הסימן ׳. במחשבים קיימת תמיכה בתו גרש, אך לא ניתן להקליד אותו בפריסת המקלדת הנפוצה, ולכן בדרך כלל כותבים במקומו מֵירְכָה בודדת ('). הסימן יכול לציין מספר דברים:
תוספת של גרש אחרי מספר אותיות עברית משנה את צלילן להגאים זרים: ג' (ג'ורג'); ד' (ד'אהר); ז' (ז'בוטינסקי); ח' (ח'אן יונס); צ' (צ'רלי); ת' (סמית').
קיצור של אות אחת, למשל מ' (מטר), מס' (מספר), ר' (רב, ראו).
גרש ב' – אחד מטעמי המקרא, הנכתב מעל האות, למשל מעל האות ה' במילה חַיֵּיהֶ֜ם (שמות א יד).
דטלנ"ת – צירוף חמש האותיות המייצגות את העיצורים הנוצרים בהפגשת קצה הלשון עם השיניים (בהבחנה מקבוצות העיצורים 'אהח"ע', 'בומ"ף', 'גיכ"ק', 'זסשר"ץ').
ד

דָּגוּשׁ – שיש בו דגש.
דגש – סימן שנראה כמו נקודה בתוך אות כאשר הדקדוק דורש את זה. יכול להיות דגש קל (נקרא גם קשיין) ודגש חזק (נקרא גם כַּפְלָן ומכפל). מראה הדגש זהה למראה של סימן המפיק ושל נקודת השורוק, אך התפקיד הדקדוקי שלהם שונה.
דגש חזק – סימן ניקוד המורה על הגיית האות ככפולה. נקרא גם כפלן ומכפל. דגש חזק יכול להיות תבניתי, כלומר, טבוע במשקל, או משלים, כלומר, נובע מהתלכדות עיצורים. הדגש מסומן כנקודה בתוך האות. דגש חזק לא יבוא בדרך כלל באותיות גרוניות, אם כי הוא מופיע בהן פעמים אחדות במקרא. בעברית בת זמננו, הגיית הדגש החזק נעלמה כמעט לחלוטין, ולא ניתן להבחין בינו ובין דגש קל. בקריאת התורה של חלק מהעדות ניתן לשמוע בבירור את הימצאותו של הדגש החזק.
דגש קל – סימן ניקוד המורה על שינוי איכותי בהגיית אות. נקרא גם קשיין. הדגש יבוא באותיות בג"ד כפ"ת כאשר הן באות בראש מילה או אחרי שווא נח, למשל במילה כַּפְתּוֹר. כיום, אין הבדל איכותי בהגיית צורתן הדגושה והרָפָה של אותיות גד"ת. דגש זה מסומן, כמו החזק, כנקודה בתוך האות.
ו

ו' ההיפוך (Waw consecutive) – מילית קישור אשר נכתבת יחד עם פועל והופכת את הזמן שלו מעבר לעתיד ולהפך. למשל, וַיִּקְרָא = "וְקָרָא". ו' ההיפוך נפוצה מאוד בלשון המקרא, אבל נדירה בתקופות לשון אחרות. סופרים בתקופת ההשכלה ובתקופת התחייה ניסו להחיות את השימוש בה, אך היא נדירה בעברית החדשה.
ו' החיבור (Waw copulative) – מילית קישור אשר נכתבת יחד עם המילה שאחריה ומביעה יחס של חיבור, איחוד, קשר: סבא וסבתא; אספתי את הספרים ואת כלי הכתיבה ויצאתי ללמוד. מנוקדת בשווא, אבל ניקודה משתנה במקרים מסוימים בהתאם לאות הראשונה של המילה שאליה היא מחוברת.
ו' הניגוד - מילית קישור אשר נכתבת יחד עם המילה שאחריה ומביעה יחס של ניגוד לדוגמה: "דני אכל תפוח ויוסי שתה מים" – יוסי בניגוד לדני.
ז

זוגי (dual) – מספר דקדוקי המציין בדרך כלל שני חפצים. למשל, "שבועיים" – "שני שבועות". בעברית החדשה יש מספר מצומצם של מילים שנהוג להטות במספר זוגי: בגדים (נעליים, גרביים), איברי גוף (ידיים, אוזניים), זמנים (שעתיים, יומיים). עבור מילים מסוימות יש צורת יחיד, זוגי ורבים, למשל יחיד – "חודש", זוגי – "חודשיים", רבים – "חודשים". עבור מילים אחרות צורת הזוגי מציינת גם רבים, למשל "עיניים" – גם "שתי עיניים" וגם יותר משתי עיניים. בעברית החדשה ישנן אף מילים שלהן צורת זוגי בלבד, למשל "מספריים".
זַסְשֶרֶ"ץ – צירוף חמש האותיות המייצגות את העיצור רי"ש ואת העיצורים השורקים (בהבחנה מקבוצות העיצורים 'אהח"ע', 'בומ"ף', 'גיכ"ק', 'דטלנ"ת'; הוא היחיד מכולן שסדר אותיותיו אינו עולה). מהמילה נגזר הפועל זִסְשׁץ (התיז את ההגאים זסש"ץ בשריקה).
ח

חולם – סימן ניקוד המציין בעברית החדשה את ההגה /o/. החולם יכול להיות חסר – ללא אם קריאה, ומלא – עם אם הקריאה א או ה. הגיית החולם זהה בעברית החדשה להגיית קמץ קטן וחטף־קמץ.
חוק החיטוף – חוק שלפיו תנועה גדולה נחטפת, כלומר הופכת לשווא נע (ר' חיטוף), כאשר היא מתרחקת מההברה המוטעמת (ר' הטעמה). דוגמה לפעולת חוק החיטוף: במילה שָׁמוּר יש שתי הברות: שָׁ־מוּר. ההברה "מוּר" היא המוטעמת; ההברה "שָׁ" מנוקדת בקמץ והיא צמודה לטעם. בנטייה לרבים יש להוסיף את הסיומת ־ִים: שמורים, וזה מוסיף למילה עוד הברה: "שָׁ־מוּ־רִים", אבל בגלל חוק החיטוף ניקוד כזה בלתי אפשרי: ההברה האחרונה "רִים" היא המוטעמת וההברה "שָׁ" כבר לא צמודה לטעם – היא התרחקה ממנו, ולכן הקמץ הופך לשווא והניקוד הוא "שְׁמוּרִים". חוק החיטוף חל רוב הזמן על קמץ ובאופן סדיר פחות על צירי ועל חולם (חסר); הוא לא חל על שורוק ועל חיריק.
חטף – סימן ניקוד שנראה כמו סימן ניקוד אחר עם שווא לידו. החטף בא במקום שווא באות שאמורה להיות מנוקדת בשווא לפי המשקל ולפי כללי הנטייה , אבל לא יכולה להיות מנוקדת כך מסיבה אחרת. לרוב החטף בא באותיות גרוניות, למשל במילה "נֶאֱכַל" האות א אמורה להיות מנוקדת בשווא, כמו האות ש במילה נִשְׁלַח, אבל השווא מתחלף לחטף־סגול.
חטף־סגול – סימן ניקוד, הנראה כמו סגול עם שווא לידו. הגייתו בעברית החדשה זהה להגיית סגול – /e/. זהה בא בעיקר במקום שווא באותיות גרוניות, למשל באות ע במילה "אֶעֱשֶׂה".
חטף־פתח – סימן ניקוד, הנראה כמו פתח עם שווא לידו. הגייתו בעברית החדשה זהה להגיית פתח – /a/. בא בעיקר במקום שווא באותיות גרוניות, למשל באות ע במילה "לְהַעֲמִיד".
חטף־קמץ – סימן ניקוד, הנראה כמו קמץ עם שווא לידו. הגייתו בעברית החדשה זהה להגיית קמץ קטן – /o/. בא בעיקר במקום שווא באותיות גרוניות, למשל באות ה במילה "צָהֳרַיִם" (נהגה כאילו כתוב "צָהוֹרַיִם"). לעיתים חטף־קמץ בא גם באותיות שאינן גרוניות, למשל באות ש במילה שֳׁרָשִׁים, שלפי הדקדוק הייתה אמורה להיות מנוקדת "שְׁרָשִׁים", אבל לפי המסורת נהגית עם צליל /o/ באות ש.
חידוש – ר' תחדיש.
חיטוף – שינוי של סימן ניקוד מתנועה לשווא (לרוב שווא נע) או לחטף בנטייה. למשל, במילה דָּבָר האות ד מנוקדת בקמץ; כאשר מטים אותה לרבים, הקמץ נחטף, כלומר משתנה לשווא: דְּבָרִים. אם אות גרונית מנוקדת בסימן הניקוד שנחטף בנטייה, הסימן משתנה לאחת מתנועות החטף, למשל במילה אָסִיר האות הגרונית א מנוקדת בקמץ וכשמטים אותה לרבים הקמץ משתנה לחטף־פתח: אֲסִירִים. סימן ניקוד שלא נחטף ולא משתנה, אלא נשאר כמו שהוא בכל הצורות הנטויות, נקרא מתקיים. ר' גם חוק החיטוף, קיום.
חָלוּם – מנוקד בחולם.
ט

טעם – בהקשר מקראי ר' טעמי המקרא; בהקשר כללי ר' הטעמה.
טעמי המקרא – מערכת של סימנים הנהוגים בתנ"ך. בכל מילה בתנ"ך יש טעם מקרא אחד. לטעמי המקרא שלושה תפקידים: להראות את המבנה התחבירי של כל פסוק, לציין את ההברה המוטעמת של כל מילה (ר' הטעמה) ולציין את המנגינה שלפיה יש "לשיר" את הפסוקים בעת הקריאה. בספרים איוב, משלי, ותהילים (אמ"ת) יש טעמים שונים משאר הספרים בתנ"ך. בעדות השונות (ספרדית, אשכנזית, תימנית) יש מסורות שונות של מנגינות שאותן מסמנים הטעמים ובתוך אותה עדה יש מנגינות שונות לקריאת פרשת השבוע, הפטרה והמגילות.
י

יחיד – מספר דקדוקי שמציין בדרך כלל שמדובר בחפץ אחד (בשם עצם) או במבצע או מקבל יחיד של פעולה (בפועל). על מילה שהמין שלה הוא נקבה אפשר לומר גם "יחידה".
כ

כינוי (pronoun) – מילה שמצביעה באופן מופשט על שם עצם אחר, למשל "היא", "אנחנו", "זה", "מי", הסיומת "־ו" במילה "בשבילו " וכו'.
כינוי חבור (clitic) – כינוי אשר מצטרף לשם עצם, פועל או מילת יחס ומביע שייכות או מושא. ר' כינוי מושא, כינוי קניין.
כינוי מושא – כינוי חבור, המצטרף למילת יחס או לפועל ומביע יחס של מושא ישיר או עקיף. למשל: הסיומת "־ם", שמצטרפת למילת היחס "את" במילה "אותם" (את + הם); הכינוי "־ה", שמצטרף לפועל "אהבתי" במילה "אהבתיה". בעברית החדשה כינויי מושא נפוצים עם מילות היחס, אבל עם פעלים הם קיימים בעיקר בשפה הספרותית.
כינוי פרוד – כינוי שהוא מילה עצמאית ואינו כינוי חבור. למשל, המילה "אני" היא כינוי פרוד והסיומת "־י" במילה "אחותי" היא כינוי חבור.
כינוי קניין – כינוי חבור, המצטרף לשם עצם ומביע שייכות. למשל, הכינוי חבור "־נו" במילה "ארצנו" (ארץ שלנו).
כינוי שייכות – ר' כינוי קניין.
כל"ב – ר' מש"ה וכל"ב.
כפלן – ר' דגש חזק.
ל

ל' הפועל – האות השלישית של השורש. נקראת כך משום שהאות השלישית של השורש פ־ע־ל היא ל'. למשל, ל' הפועל של השורש כ־ת־ב היא האות ב.
לשון המקרא (Biblical Hebrew) – אחת מתקופות הלשון. הלשון העברית של התנ"ך. מתחלקת ללשון סיפורית (פרוזה), לשון השירה, וסגנונות אחרים, שיש ביניהם הבדלים לשוניים בדקדוק ובאוצר המילים. קיימים גם הבדלים לשוניים בין התקופות השונות שבהן נכתבו הספרים. מאפיינים לשוניים: שני זמני פועל – עבר ועתיד, ושימוש בו' ההיפוך; שימוש שונה בבינוני מהנהוג בתקופות מאוחרות יותר; שימוש רב בצורת המקור של הפועל; שימוש רב במשפטים מחוברים ושימוש מועט במשפטים מורכבים.
לשון חכמים (Post-Biblical Hebrew‏, Early Rabbinic Hebrew‏, Mishnaic Hebrew) – נקראת גם לשון חז"ל, לשון המשנה וכו'. אחת מתקופות הלשון. הלשון העברית שלאחר המקרא, בעיקר במשנה, בתלמוד ובמדרשים. קיימים הבדלים רבים בינה לבין לשון המקרא, בין היתר: בהבדלים מסוימים בכללי הנטייה ("לִיתֵן" במקום "לָתֵת"); הבדלים רבים באוצר המילים: בלשון המקרא: "עץ", בלשון חכמים: "אילן"; הבדלים בתחביר, בפרט – במערכת שונה של זמני פועל, הדומה יותר לזו שמשמשת בעברית חדשה, ושימוש רב יותר במשפט מורכב. קיימים הבדלים פנימיים משמעותיים בין לשון המשנה לבין לשון התלמוד.
לשון ימי הביניים (Medieval Hebrew) – אחת מתקופות הלשון . מספר סגנונות שונים של כתיבה עברית לאורך התקופה הארוכה מסוף תקופת התלמוד. בתקופה הזאת דיברו היהודים שכתבו בעברית בדרך כלל בשפות אחרות – ערבית, יידיש, איטלקית, ספרדית, פרובנסלית ואחרות. לשון ימי הביניים מתחלקת למספר תקופות וסגנונות:
לשון הפיוט ולשון שירת תור הזהב – לשון אמנותית ולפרקים חידתית, המשתמשת בצורות דקדוקיות חריגות והדורשת הבנה עמוקה במקרא לשם ההבנה. מושפעת משירת ימי הביניים של העמים השונים – ערבית, ספרדית וכו'. מתחלקת אף היא למספר תקופות משנה.
לשון משוערבת – לשון ספרי המדע והפילוסופיה, שנכתבו בעברית על ידי יהודים דוברי ערבית או תורגמו מערבית לעברית. בתחביר שלה יש השפעות רבות מערבית – שימוש שונה מהמקובל במילות היחס, שימוש במקור, תחדישים רבים תחת השפעת הערבית וכו'.
לשון ההלכה – לשון ספרי ההלכה של הראשונים ושל ראשית תקופת האחרונים. בעלת חלוקה פנימים מורכבת לסגנונות רבים.
לשון תקופת ההשכלה – ר' תחת תקופות הלשון.
לשון תקופת התחייה – ר' תחת תקופות הלשון.
נ

נדגש – מילה או אות שנוסף אליה דגש. למשל, המילה דֹּב (דוב) נדגשת בנטייה, כי נוסף אליה דגש באות ב: דֻּבִּים (דובים).
נוכח – כינוי לגוף שני, "אתה". (הסבר: מי שנוכח ליד המדבר, והמדבר קורא לו "אתה".) אפשר גם לומר נוכחת (גוף שני יחיד נקבה, "את"), נוכחים (גוף שני רבים זכר, "אתם"), נוכחות (גוף שני רבים נקבה "אתן").
נטייה (עבור פועל: conjugation; עבור חלקי דיבר אחרים: declination) – שינוי של צורת המילה שמתבטא בשינוי הניקוד או בהוספה של תחיליות וסיומות. בעברית שמות העצם ושמות התואר נוטים למין, מספר וסמיכות ויכולות לקבל סיומות של כינויי קניין חבורים. הפעלים בעברית נוטים לזמן – עבר, עתיד והווה (בינוני) ולגוף.
ניקוד – מערכת סימנים לייצוג תנועות או הבחנה דיאקריטית.
נפרד (absolute state) – צורת המילה שאינה נסמך. המילה האחרונה בצירוף סמיכות ומילה שאינה חלק מצירוף סמיכות היא צורת נפרד. מילה שהיא חלק מצירוף סמיכות שאינה המילה האחרונה בו היא בצורת נסמך. ר' גם מוכרת.
נסמך (construct state) – המילה שאינה האחרונה בצירוף סמיכות. למשל, בצירוף הסמיכות "נשיא מדינת ישראל" המילים "נשיא" ו"מדינת" – נסמכים. גם הצורה הדקדוקית של המילה הזאת נקראת "צורת נסמך" והיא שונה מצורת נפרד; למשל בצירוף "עובדים של מפעל" המילה "עובדים" בצורת נפרד ובצירוף "עובדי מפעל" המילה "עובדי" בצורת נסמך. במילונים ובספרי דקדוק נהוג לסמן את צורת הנסמך בעזרת מקף, למשל: "בַּיִת, בֵּית־, בָּתִּים, בָּתֵּי־", אבל לפי כללי הפיסוק של האקדמיה ללשון אין בדרך כלל חובה לכתוב את המקף בצירופי סמיכות.
נסתר – כינוי לגוף שלישי, "הוא". (הסבר: הגוף השלישי לא נמצא עם מי שמדבר ועם מי שנוכח עם המדבר, והוא "נסתר" מהם.) אפשר גם לומר נסתרת (גוף שלישי יחיד נקבה, "היא"), נסתרים (גוף שלישי רבים זכר, "הם"), נסתרות (גוף שלישי רבים נקבה, "הן").
ס

סביל – פועל שמביע קבלת פעולה, להבדיל מפועל פעיל שמביע ביצוע של פעולה. למשל: "האיש שלח את המכתב; המכתב נשלח על ידי האיש" – הפועל "שלח" הוא פועל פעיל והפועל "נשלח" הוא פועל סביל. רוב הפעלים בבניין פוּעל והוּפעל הם פעלים סבילים של פעלים בבניינים פִּעֵל (פיעל) והפעיל; פעלים רבים בבניין נפעל הם פעלים סבילים של פעלים בבניין קל.
סגורה – ר' הברה סגורה.
סומך – המילה האחרונה בצירוף סמיכות. למשל בצירוף הסמיכות "ילדי בית ספר" המילה "ספר" היא הסומך והמילים "ילדי" ו"בית" – הנסמכים.
סיומת – תוספת קצרה למילה אחרי השורש. למשל, במילה "ילדון" השורש הוא י־ל־ד והסיומת היא "־ון".
סמיכות (construct state) – צירופם של שני שמות ליחידה אחת, מחוברת וקשורה. השם הראשון נקרא נסמך והשני – סומך (אפשר לזכור על־פי ראשי התיבות: נ"ס ). צירוף הסמיכות נחלק לשלוש מחלקות:
סמיכות דבוקה – צירוף שאי אפשר להוסיף ה הידוע לשני השמות שבו, אלא רק לאחד מהם: קיום הישיבה, תיבת הקסמים, היושב ראש. השימוש בה נפוץ בדיבור במשלב בינוני.
סמיכות פרודה – צירוף סמיכות שפורק על ידי מילת־היחס של: הקיום של הישיבה, יום של אהבה, הבית של פיסטוק. השימוש בה נפוץ בלשון הדיבור.
סמיכות כפולה – דומה לסמיכות הפרודה – אלא שנוספים כינויי קניין לשם הראשון: קיומהּ של הישיבה, כוחהּ של הרפואה. השימוש בה נפוץ במשלב לשוני גבוה.
ע

ע' הפועל – האות השנייה של השורש. נקראת כך משום שהאות השנייה של השורש פ־ע־ל היא ע'. למשל: ע' הפועל של השורש כ־ת־ב היא האות ת.
עברית חדשה, עברית ישראלית, עברית מודרנית (Modern Hebrew או Israeli Hebrew) – אחת מתקופות הלשון . מתחלקת למספר תקופות:
לשון תקופת ההשכלה – לשון סופרי תנועת ההשכלה היהודית באירופה מסוף המאה ה־18 עד סוף המאה ה־19. מתאפיינת בניסיונות ראשונים לכתוב בעברית ספרות יפה וספרות עיון חילונית בסגנונות אירופיים של אותה התקופה. למרות הניסיונות ליצור סגנון מודרני, הלשון עצמה הייתה מליצית מאוד – רובה הייתה טהרנית ומבוססת על המקרא, עם השפעות מלשון ההלכה ומלשון תקופת הביניים. לשון זו הייתה כתובה בלבד והכותבים לא ניסו להפוך אותה לשפת דיבור. הסופרים הבולטים בלשון זו – משה מנדלסון, אברהם מאפו, יהודה לייב גורדון.
לשון תקופת התחייה – תקופת המעבר בין תקופת ההשכלה לתקופת הדיבור העברי בראשית המאה העשרים. הסופרים בתקופה זו כתבו בלשון חדשנית יותר וטהרנית פחות מלשון תקופת ההשכלה ושילבו בכתיבתם השפעות מלשון חז"ל ומלשונות אירופיות – יידיש, רוסית, גרמנית ואחרות. בתקופה זו נעשו ניסיונות ראשונים להפוך את העברית גם לשפת דיבור יום-יומי. סופרים בולטים מתקופה זו – מנדלי מוכר ספרים, אליעזר בן־יהודה, חיים נחמן ביאליק, אחד העם, יוסף חיים ברנר.
העברית החדשה (New Hebrew‏, Israeli Hebrew‏, Modern Hebrew) – נקראת גם עברית בת ימינו, עברית מודרנית, עברית ישראלית – הלשון העברית כפי שהיא נכתבת ומדוברת מאז תחילת המאה העשרים, מסוף תקופת התחייה, כאשר ילדים ביישוב בארץ־ישראל החלו להתחנך בעברית. ההגייה שלה מבוססת על שילוב של מספר מסורות קריאה, בעיקר הספרדית והאשכנזית. אוצר המילים מתבסס על מילים מרובדי הלשון הקודמים, על שאילה מלעז (בדומה לרבדים הקודמים) ועל יצירת תחדישים. כללי הנטייה שלה מבוססים בעיקר על אלה של לשון המקרא, אם כי חלו בהם גם שינויים רבים. התחביר שלה הוא שילוב של לשון חכמים עם מרכיבים של לשון המקרא ועם השפעות של שפות אירופיות.
עברית משוערבת – ר' לשון ימי הביניים תחת תקופות הלשון.
עיצור (consonant) – הגה שבעת הגייתו האוויר שיוצא מהפה נעצר באופן מלא או חלקי, להבדיל מתנועה, שבעת הגייתה האוויר יוצא מהפה באופן חופשי. שבעברית מסומן באמצעות אותיות, להבדיל מתנועה, שבעברית מסומנת באמצעות ניקוד. למשל, האותיות ג, מ, ס מייצגות עיצורים. אותיות אהו"י מייצגות לפעמים עיצורים ולפעמים תנועות.
פ

פ' הפועל – האות הראשונה של השורש. נקראת כך משום שהאות הראשונה של השורש פ־ע־ל היא פ'. למשל: פ' הפועל של השורש כ־ת־ב היא האות כ.
פיוט – שירה דתית עברית, במיוחד בלשון ימי הביניים.
פתוחה – ר' הברה פתוחה.
פתח – סימן ניקוד המציין בעברית החדשה את ההגה /a/. הגיית פתח בעברית החדשה זהה להגיית קמץ, אך בתקופות הקודמות הם כנראה סימנו הגאים שונים. ר' גם חטף־פתח.
פתח גנוב או פתח גנובה (furtive patah‏, patah furtivum) – פתח הנכתב באות האחרונה במילה, כאשר האות היא אחת מהאותיות הגרוניות ה (עם מפיק), ח או ע. להבדיל מכל שאר סימני הניקוד, הפתח הגנוב נהגה לפני האות ולא אחריה, למשל במילים גָּבֹהַּ (גבוה), תַּפּוּחַ, קָמֵעַ.
צ

צורן (morpheme) – המרכיב המזערי במילה שיש לו משמעות עצמאית. צורן נטייה מצטרף למילה ומוסיף לה משמעות, למשל -תִי, -נוּ, -תָ.
צורת יסוד (base form) – צורת מילה שאינה נטויה (ר' נטייה). עבור שמות העצם זוהי בדרך כלל הצורה בזכר יחיד נפרד וללא כינויי קניין; למשל, צורת היסוד של "בתיכם" היא "בית". עבור הפועל צורת היסוד היא בדרך כלל צורה בזמן עבר זכר יחיד גוף שלישי; למשל, צורת היסוד של "כתבתם" היא "כתב". צורת היסוד היא בדרך כלל הצורה שמופיעה במילון.
צליל – ר' הגה.
צירי – סימן ניקוד המציין בעברית החדשה את ההגה /e/. הגיית צירי בעברית החדשה זהה להגיית הסגול, אך בתקופות הקודמות הם כנראה סימנו הגאים שונים.
צרוי – מנוקד בצירי.
ק

קובוץ – ר' קיבוץ.
קיבוץ – סימן ניקוד, אשר מציין את הצליל /u/, כמו השורוק. הקובוץ מופיע, למשל, באות מ במילה מֻכְרָח (ללא ניקוד: מוכרח).
קמוץ – מנוקד בקמץ.
קמץ – סימן ניקוד שבעברית החדשה מביע בעיקר את הצליל /a/ (קמץ גדול). בהברה סגורה שאינה מוטעמת (ר' הטעמה) הקמץ נהגה /o/ (קמץ קטן). לפי חוק החיטוף, הקמץ נחטף בדרך כאשר הוא מתרחק מההברה המוטעמת. למשל, במילה "צָעִיר" האות צ' מנוקדת בקמץ ובנטייה של המילה לרבים ולנקבה הקמץ נחטף, כלומר הופך לשווא – צְעִירָה, צְעִירִים.
קשיין – ר' דגש קל.
קיום – נאמר על סימן ניקוד שהוא "מתקיים" כאשר הוא לא משתנה בנטייה. למשל, במילה צַדִּיק האות צ מנוקדת בפתח; כאשר מטים את המילה מיחיד לרבים ומזכר לנקבה, האות צ נשארת מנוקדת בפתח ונאמר על המילה שהיא "נוטה בקיום הפתח": צַדִּיק, צַדִּיקָה, צַדִּיקִים, צַדִּיקוֹת. לעומת זאת, במילה פָּקִיד האות פ מנוקדת בקמץ ובנטייה הוא לא מתקיים – הוא נחטף, כלומר משתנה לשווא (ר' חיטוף): פָּקִיד, פְּקִידָה, פְּקִידִים, פְּקִידוֹת. סימן ניקוד יכול גם להשתנות לסימן ניקוד אחר שאינו שווא, למשל במילה "דֵּעָה" האות ד מנוקדת בצירי בצורת הנפרד, ובצורת הנסמך דּעַת־ הצירי לא מתקיים ומשתנה לפתח.
ר

ראשי תיבות (acronym‏, abbreviation) – קיצור של מספר מילים באותיות הראשונות של כל מילה. למשל דו"ח – "דין וחשבון", ש"ץ – "שליח ציבור", מע"ם – "מס ערך מוסף".
רבדים – ר' תקופות הלשון.
רבים (plural) – מספר דקדוקי שמציין בדרך כלל מספר חפצים (בשם עצם) או מספר מבצעים או מקבלים של פעולה (בפועל). ישנן מילים שצורתן תמיד רבים (plurale tantum) ואין להן צורת יחיד, והן לא בהכרח מביעות ריבוי של חפצים, למשל נישואים, תלפיות, שלהי. על מילה שהמספר שלה הוא רבים והמין שלה הוא נקבה אפשר לומר "רבות".
רובד – ר' משלב או תקופת לשון.
ר"ת – ר' ראשי תיבות.
ת

תואר – ר' שם תואר.
תואר הפועל (adverb) – מילה המתארת פועל או שם תואר. למשל המילה "לאט" בצירוף "הולך לאט" או המילה "במיוחד" בצירוף "גדול במיוחד".
תחדיש (neologism) – מילה חדשה שנוצרת על ידי סופר, בלשן או אדם אחר לשם תיאור מושג חדש שלא היה קיים לפני כן או לשם החלפה של מילה שאולה שהייתה בשימוש לפני כן. חלקם נקלטים בשפה וחלקם נשארים בלא שימוש. למשל, אליעזר בן־יהודה יצר תחדישים רבים שחלק מהם נכנסו לשימוש כללי, בהם חייל, מגהץ וראינוע (במקום המילה השאולה "סינמטוגרף"). תחדישים רבים נוצרו גם על ידי חיים נחמן ביאליק, אברהם שלונסקי, האקדמיה ללשון העברית ואחרים.
תחילית (prefix) – תוספת קצרה בתחילת המילה לפני השורש. למשל במילה "תקליט" השורש הוא ק־ל־ט והתחילת היא ת־.
תנועה (vowel) – צליל שבכתב עברי מסומן באמצעות ניקוד ובאמצעות אותיות אהו"י . בעת הגייתו האוויר זורם בחופשיות דרך הפה, להבדיל מעיצור , שבעת הגייתו האוויר נעצר באופן מלא או חלקי, למשל ג, מ, ס.
תנועות גדולות – סימני הניקוד הבאים: קמץ גדול, צירי, חיריק מלא, חולם (מלא וחסר), שורוק. הם באים בדרך כלל בהברה פתוחה ובהברה סגורה מוטעמת, אם כי לכלל זה יש גם חריגים.
תנועות חטופות – ר' חטף.
תנועות קטנות – סימני הניקוד הבאים: פתח, סגול, חיריק, קמץ קטן, קובוץ. הם באים בדרך כלל בתנועות סגורות לא מוטעמות, אבל יש לכלל זה חריגים רבים.
תקופות הלשון או רובדי הלשון – בתקופות השונות היו ללשון העברית מאפיינים שונים. ארבע התקופות העיקריות הן: לשון המקרא, לשון חכמים, לשון ימי הביניים, ועברית חדשה, ולכל אחת מהן יש גם חלוקות־משנה לפי זמן ולפי סגנון.
תשלום דגש – שינוי של ניקוד לפני אות שאמורה להיות דגושה, אבל לא יכולה להיות דגושה, כי היא גרונית – א, ה, ח, ע, או ר. מכאן שם התופעה: שינוי הניקוד "משלים", כביכול, את הדגש. בתשלום הדגש חיריק משתנה לצירי, פתח משתנה לקמץ וקובוץ משתנה לחולם. למשל, המילים סיפור (סִפּוּר) ותיאור (תֵּאוּר) שייכות שתיהן למשקל קיטול (קִטּוּל) – פ' הפועל בהן אמורה להיות מנוקדת בחיריק וע' הפועל בהן אמורה להיות דגושה. בהתאם לזאת, במילה סִפּוּר האות ס מנוקדת בחיריק והאות פ דגושה, אבל במילה תֵּאוּר האות א היא גרונית ולא יכולה להיות דגושה ולכן האות תי"ו מנוקדת לא בחיריק אלא בצירי.
הערות שוליים

↑  לפי האקדמיה ללשון העברית, השימוש במונח ״קיבוץ״ (ולא ״קובוץ״) הוא הנכון יותר. (ראו: כאן)
ההיסטוריה האנושית

ערך זה עוסק בהיסטוריה הכללית של בני האדם. אם התכוונתם לדיסציפלינה האקדמית העוסקת בחקר מאורעות העבר בתולדות האנושות ראו הערך היסטוריה. לשימושים אחרים ראו, ראו .
אוכלוסיית העולם מ-10,000 לפנה"ס עד שנת 2023 לספירה, כולל התחזית המקובלת עד סוף המאה ה-21
בני האדם המודרניים התפתחו במקור ביבשת אפריקה לפני כ-300,000 שנה והיו בתחילה ציידים-לקטים. במהלך עידן הקרח האחרון הם נדדו מאפריקה ואכלסו באופן הדרגתי את רוב כדור הארץ עד לתקופה בה עידן הקרח האחרון הסתיים לפני כ-12,000 שנים.
זמן קצר לאחר מכן החלה המהפכה הנאוליתית בעמקים של נהרות פוריים במערב אסיה – בתקופה זו החל גידול שיטתי של צמחים ובעלי חיים, ובאופן הדרגתי בני אדם רבים בחרו להפסיק להיות נוודים ובמקום זאת להיות חקלאים ביישובי קבע. המורכבות ההולכת וגוברת של החברות האנושיות חייבה פיתוח של מערכות של חשבונאות וכתיבה.
בתקופת הברונזה המאוחרת התפתחה דת ההינדואיזם בתת-היבשת ההודית, בעוד שבעידן הציר צמחו דתות נוספות בהם בודהיזם, קונפוציאניזם, ג'ייניזם, יהדות, דאואיזם וזורואסטריות. עם ההתפתחות של הציוויליזציות, במהלך העת העתיקה, אימפריות רבות נוצרו ונפלו. בתקופה הפוסט-קלאסית, אשר בהיסטוריה האירופית מכונה גם תקופת ימי הביניים, אופיינו בעליית הנצרות והאסלאם.
העת החדשה המוקדמת, בין השנים 1500 לערך עד 1800 לספירה לערך התרחש עידן התגליות ועידן הנאורות. עד המאה ה-18 כמות הידע והטכנולוגיות שהצטברו הגיעה למסה קריטית אשר הובילה לתחילת המהפכה התעשייתית ולתקופת העת החדשה המאוחרת שהחלה בסביבות 1800 לספירה וממשיכה עד ימינו.
התקופה הפרהיסטורית (לפני 3.3 מיליון שנים לערך – שנת 3000 לפנה"ס לערך) > אבולוציית האדם

בני האדם התפתחו במקור ביבשת אפריקה. בדיקות גנטיות מצביעות על כך שבשלב מסוים, בתקופה שבין 7 מיליון ל-5 מיליון שנים לפני זמננו התפצלה שושלת הקופים שהתפתחה להומנין הומו סאפיינס משושלת הקופים שהתפתחה לשימפנזים ולבונובו, בעלי החיים שהכי קרובים גנטית לבני האדם המודרניים. המונח הומינין מתייחס לאבות אנושיים שחיו לאחר הפיצול מהשימפנזים והבונובו, אשר כללו מינים רבים ולפחות שני סוגים נפרדים – אוסטרלופיתקוס והומו. דגימות מאובנים אחרות כמו פראנתרופוס, קניאנתרופוס פלטיאופס ואורורין עשויות לייצג סוגים נוספים שהתקיימו בשלב מסוים, אך אין הסכמה חד משמעית על כך בקרב הפליאונטולוגים.
להומינינים המוקדמים כמו אוסטרלופיתקוס היה מוח בגודל זהה למוח של קופים, אך בשונה מקופים אחרים הם הלכו על שתי הרגליים – הסתגלות אבולוציונית אשר עשויה להיות קשורה למעבר מבתי גידול ביערות לסוואנה. ההומינינים החלו להשתמש בכלי אבן ראשוניים לפני מיליון שנים לערך, והדבר מציין את תחילת התקופה הפלאוליתית.
הסוג "הומו" התפתח מאוסטרלופיתקוס. השריד המוקדם ביותר להומנין "הומו" היא מדגימה בת 2.8 מיליון שנים שהתגלתה באתיופיה, והמין המוקדם של ההומנין "הומו" מכונה הומו הביליס והוא התפתח לפי ההערכות לפני כ-2.3 מיליון שנים. ההבדל החשוב ביותר בין הומו הביליס לאוסטרלופיתקוס היה ההבדל בגודל המוח. המין הומו ארקטוס התפתח לפני 2 מיליון שנים והוא היה מין ההומינינים הראשון שעזב את יבשת אפריקה והתיישב ברחבי אירואסיה. ייתכן שתהליך זה החל לכל המוקדם עוד לפני כ-1.5 מיליון שנים, אך בהחלט לפני 250,000 שנים. בהמשך ההומינינים החלו לעשות שימוש באש על מנת להתחמם ולבישול.
לפני כ-500,000 שנים ההומינין "הומו" התפתח למינים חדשים מגוונים של בני אדם ארכאיים, כגון האדם הניאנדרטלי באירופה, האדם הדניסובי בסיביר, והומו פלורסיינסיס באי האינדונזי. מחקרים של הגנום האנושי הראו ששיעור מסוים של רביית כלאיים התקיים בין מיני ההומונינים השונים לאורך האבולוציה האנושית. מחקרים של DNA מצביעים על כך שמספר גנים ממוצא ניאנדרטלי קיימים בעיקר בקרב כל האוכלוסיות האפריקאיות שאינן מדרום לסהרה, וייתכן שהניאנדרטלים והומינינים אחרים, כגון האדם הדניסובי, תרמו עד 6% מהגנום שלהם לבני האדם המודרניים שאינם מדרום לסהרה.