stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הספרייה הגדולה של אלכסנדריה
היסטוריה > יצירת אוסף הספרים וסידורו

לאחר הקמת הספרייה באלכסנדריה והבאת המלומדים לאִכלוּס המוזאיון, היה צורך לייבא את הספרים והכרכים הרבים מרחבי העולם ההלניסטי ומעבר לו. כדי לעשות זאת היו שתי דרכי פעולה:
באופן הישיר, נשלחו שליחים לרחבי האימפריה עם כסף רב במטרה להשיג ולקנות כל ספר שהצליחו למצוא.
בנוסף לכך, היות שאלכסנדריה הפכה לנמל שוקק ועמוס לחופי הים התיכון, המלך הוציא הוראה להחרים כל ספר אשר התגלה על סיפון אוניה עוגנת. ספרים אלו הובאו לספרייה, שם הועתקו על גבי דפי פפירוס (שנמצא במצרים לרוב) והמקור נשאר בספרייה, בעוד שההעתק נשלח חזרה לספינה.
כמאה שנים לאחר הקמת הספרייה, הוקמה ספריית פרגמון בעיר הבירה של השושלת האטלידית (כיום במערב טורקיה). ספרייה זו הפכה במהרה גם היא לספרייה חשובה בעולם ההלניסטי ובמהרה התפתחה תחרות בין השתיים. כל אחת מהספריות הייתה במצוד מקביל להשיג כמה שיותר ספרים להעשיר את מאגרה, שליחים משני הצדדים נשלחו לרחבי האזור בחיפוש אחר ספר זה או אחר. תחרות זו שהגבירה את המשאבים שהושקעו בחיפוש, יצרה בעיה חדשה עם שוק הולך וגדל של זיופים שנמכרו על ידי סוחרים ממולחים.
מעבר לאיסוף של ספרים מהעולם היווני, נעשה ניסיון לתרגום ספרים חשובים גם משפות אחרות. לניסיון זה הייתה גם סיבה רעיונית שהתבססה כפי שראינו על יציבות השליטה היוונית על עמים אחרים ברחבי האימפריה. בין היתר ידוע לנו על תרגום "מיליוני שורות" של כתבים פרסיים, תרגום המיוחס לזורואסטר.
בין הפרויקטים של תרגום שהתרחשו בספרייה, ככל הנראה המוכר ביותר הוא תרגום השבעים. הספטואגינטה היה תרגום של ספר התורה הקדוש ביהדות ליוונית, שכן שכנה באלכסנדריה קהילה יהודית שבחלקה דיברה רק יוונית. התרגום נעשה לפי האגדה על ידי 72 מתרגמים (שישה מכל אחד מ-12 השבטים), ככל הנראה בתקופתו של תלמי השני. סיפור התרגום מתואר באיגרת אריסטיאס ומהווה דוגמה טובה למאמצים שהושקעו בתרגום, איסוף ספרים ויצירת מאגר הידע האנושי הזה. אנו רואים כאן חידוש מסוים בתפיסת העולם, שכן הניסיון לייצר מאגר ידע רב לאומי הוא לא מובן מאליו, ממלכות רבות כנראה אף היו טוענות שרעיון זה מנוגד ללגיטימיות השלטונית שלהם.
אם ייסוד הספרייה יוחס לדמטריוס מפלרון, סידור אוסף הספרים וקיטלוגו יוחס לראש הספרייה השני, זנודוטוס (אנ'), וזאת בהשראת מורו אריסטו. הספרים והכרכים השונים סודרו לפי נושאים בקטגוריות ותתי-קטגוריות, מחולקים לאזורים שונים בספרייה. כל פריט באוסף כלל תווית עליה נכתב שם המחבר ולעיתים מוצאו. לחלק מתוויות אלו הוסף גם מקור הפריט, כך לדוגמה על ספרים שנלקחו מספינות בנמל אלכסנדריה והועתקו, נכתב "מהספינות" (ek ploiôn). אחת התרומות החדשניות של סידור אוסף הספרים באלכסנדריה היא שימוש במיון אלפביתי, ההערכה היא כי זנודוטוס רשם את הפריטים בקטלוג לפי האלף-בית והעביר את השיטה המוצלחת גם לארכיון עצמו.
לגבי גודל אוסף הספרים והכרכים שהכילה הספרייה, קשה כיום כמובן להעריך זאת. באיגרת אריסטיאס מצוין כי בתקופתו של תלמי השני, הספרייה כללה 200,000 ספרים אך השאיפה הייתה להגיע עד ל-500,000 ספרים. בכתביו של יואנס צֵּצֵּס אנו רואים את טענתו כי הספרייה הראשית הכילה 400,000 'ספרים מעורבים' ו-90,000 'ספרים יחידים', בעוד שספריית הבת הכילה 42,800 ספרים. חוקרים כיום טוענים שאלו ככל הנראה הגזמות, אך לרוב מוסכם כי הספרייה בהחלט הכילה עשרות אלפי ספרים והיא הכילה כנראה את מאגר הספרים הגדול בתקופתה.
מבנה, חלוקה ומיקום

הספרייה התחלקה כאמור לשני חלקים, שנחשבו יחד חלק מאותה הספרייה. הספרייה העיקרית "הספרייה הגדולה" (megalê bibliothekê) נבנתה במתחם המוזאיון אשר מוקם ברובע הברוכיון (Brucheion), הרובע המלכותי של העיר. בנוסף הייתה ספרייה קטנה יותר "ספריית-בת", אשר נבנתה כ-50 שנים מאוחר יותר בסֵרָפֵּיאוֹן (ביוונית: Σεραπεῖον) (מקדש סראפיס (סרפיאום) של אלכסנדריה), מקדש האל סראפיס, אשר מוקם ברובע ראקוטיס. למרות החלוקה לשתי ספריות, הן נחשבו יחדיו לספרייה אחת "הספרייה הגדולה", "ספריות המלך" או בפשטות "הספריות".
ככל הנראה, לא הספרייה הגדולה ולא הקטנה הוקמו במבנים יחידים וייחודיים, אלא היו חלק ממתחם המוזאיון והסרפיאון בהתאמה. במילים אחרות, הספרייה לא הייתה במבנה מסוים שהחלל הפנימי שלו משרת רק את ספרי הספרייה, אלא נראה כי הספרים מוקמו במדפים במסדרונות המקדשים אולי אף ללא רצף של חדרים. אם כך, למרות חדשנותה של הספרייה וגדולתה, נראה כי היא לא הצליחה להתרומם ולהיות מוסד נפרד ושלם. לפי תיאורו של סטראבון שביקר בעיר לאחר הכיבוש הרומאי, המוזאיון הורכב מאולם כניסה (peripatos), מסדרון (exedra) אשר בו התהלכו ולמדו המשכילים וחדר אוכל (oikos). הספרייה לא הוזכרה כחדר נפרד ולכן נוטים להאמין כיום שאכן לא הייתה הספרייה מוסד מופרד.
כיום לא נותר זכר לספרייה הראשית, אם כי קיים אתר הנחשב למקדש הסרפיאון ומתחתיו נמצא חדר בעל מדפים החצובים בסלע, מה שמוערך להיות חלק מספריית הבת. בשנת 2004 מצא צוות ארכאולוגים פולנים אתר אשר הוערך כי כלל כ-13 כיתות לימוד ונחשב בהתחלה לחלק מהספרייה. בהמשך תוארך המקום למאה ה-6, בשלהי ימיה של הספרייה.
ראשי הספרייה

תפקיד ראש הספרייה או הספרן הראשי (ביוונית: Bibliophylax) היה ככל הנראה התפקיד החשוב ביותר בספרייה, ואחד התפקידים החשובים בחצר המלך באלכסנדריה. ראש הספרייה מונה על ידי המלך הוא ניהל את הספרייה והשפיע על אופן החשיבה והמחקר בקרב משכילי המוזאיון, כמו כן, לרוב שימש ראש הספרייה כאמור מורה לילדי המלך, בכך הייתה לו השפעה ישירה על השליט הבא. דמטריוס מפלרון נחשב כאמור למי שייסד את הספרייה, אך ככל הנראה לא נחשב באופן רשמי לספרן הראשי הראשון, מה שמיוחס לבא אחריו; זנודוטוס (Zenodotus). לזנודוטוס מיוחסת שיטת הסידור והקיטלוג של הספרייה בהשראת אריסטו.
תחת השלטון התלמי, ראשי הספרייה נבחרו הודות לכישוריהם בתחומי ההשכלה והידע. לאחר שנת 30, כאשר עברה אלכסנדריה והספרייה לידי הרומאים, הפך תפקיד ראש הספרייה לתפקיד פוליטי אשר הוענק כתואר כבוד. ישנן עדויות לכך שראשי הספרייה שכיהנו תחת השלטון הרומי לא הגיעו מרקע אקדמי אלא מתפקידי שלטון שונים. שינוי זה מרמז על דעיכה אפשרית של אופי המחקר וההשכלה בתוך האימפריה הרומית.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
ספרנים ראשיים של ספריית אלכסנדריה
| מלך מצרים התלמית | ספרן ראשי | תחומי מחקר עיקריים | הערות |
| תלמי הראשון (305–285) | דמטריוס מפלרון (297–283) | ספרות, פוליטיקה | ייסד את הספרייה. ככל הנראה לא נחשב באופן רשמי לספרן ראשי. |
| תלמי השני  (288–246) | זנודוטוס (אנ')‏ (285–270) |  | מיוחסת לו שיטת הסידור והמיון בספרייה. |
| תלמי השני  (288–246) | אפולוניוס מרודוס (270–245) | שירה |  |
| תלמי השלישי (246–222) | ארטוסתנס  (245–204/1) | שירה, גאוגרפיה, מתמטיקה |  |
| תלמי הרביעי (222–204) | ארטוסתנס  (245–204/1) | שירה, גאוגרפיה, מתמטיקה |  |
| תלמי החמישי  (204–180) | אריסטופאנס מביזנטיון (204/1–189/6) | ספרות |  |
| תלמי החמישי  (204–180) | אפולונינוס אדיוגרף (189/6–175) |  |  |
| תלמי השישי (180–145) | אריסטרכוס מסמותרקיה (175–145) | ספרות |  |
| תלמי השמיני (145–116) | סידאס 'נושא החנית' (145–116) |  |  |
החל מתקופתו של תלמי התשיעי ועד שנת 30 לפנה"ס, ידוע לנו על מספר ספרנים ראשיים בהם; אמוניוס, דנודוטוס, דיוכלס ואפולודורוס.
חורבן

אין מידע ודאי הנוגע לחורבן הספרייה. ישנן מספר תאוריות והוויכוח בקרב החוקרים השונים ממשיך עד היום. ניתן לומר שהוויכוח על גורל הספרייה הציג אידאולוגיות שונות. כך היו אלו שתמכו בתאוריית ההרס תחת הכיבוש המוסלמי ומולם היו שטענו שהנוצרים הרסו את הספרייה.
חורבן > שריפת הספינות בנמל על ידי יוליוס קיסר

בשנים 47 ו-48 לפנה"ס, יוליוס קיסר יחד עם כוח רומאי, הגן על מתחם הארמון במרכז העיר כנגד כוחותיו של תלמי ה-13. האירועים שהובילו לכך היו הכתרת קלאופטרה השביעית כמלכת מצרים וגירוש תלמי מהעיר. במשך מספר חודשים מתחם הארמון היה זירת קרבות מכיוון הים והיבשה של כוחות מצריים תומכי תלמי, בתחילת שנת 47 הגיעה תגבורת רומית של כ-20,000 חיילים שאיפשרה ליוליוס לצאת מהמצור ולהילחם כנגד תלמי בקרב הנילוס, שם הובס תלמי.
כחלק מהלחימה, הציתו כוחותיו של יוליוס את הספינות המצריות ולדעת חוקרים מסוימים דבר זה גרם לאש להתפשט מהנמל למוזיאון הסמוך, כך גם חרב אוסף הספרים של הספרייה.
כנגד הטענה שהספרייה כולה הוחרבה בשריפה, ישנן עדויות שונות לכך שהיא המשיכה להתקיים גם לאחר מכן, אם כי ככל הנראה חלק מהאוסף הושמד. הפילוסוף סנקה בהיסתמכות על כתביו של טיטוס ליוויוס, טען כי רק 40,000 מגילות הושמדו. לאחר אירוע השריפה בשנת 47/8 לפנה"ס, היו כותבים רבים שהמשיכו לכתוב והמשיכו ככל הנראה לעשות שימוש במאגר הספרייה. בסביבות השנה 31 לפנה"ס העניק מרקוס אנטוניוס לקלאופטרה מתנה של כ-200,000 ספרים, זאת כפיצוי על אלו אשר נשרפו באלכסנדריה, ספרים אלו ככל הנראה יועדו להגיע לספרייה באלכסנדריה. עדות נוספת להמשך קיום הספרייה היא כתביו של סטראבון אשר ביקר בעיר ואף עבד בספרייה בסביבות תקופת הכיבוש הרומאי. כל העדויות הללו על המשך תפקודה של הספרייה, מרמזים שאולי חלקים מהספרייה הושמדו, אך היא בהחלט המשיכה להתקיים גם לאחר הקרב ואף לאחר הכיבוש הרומי בשנת 30 לפנה"ס.
חורבן > דיכוי המרד של האימפריה התדמורית על ידי הקיסר אאורליאנוס

בשנת 270, כחלק מדיכוי מרד באימפריה התדמורית, נלחם הקיסר אורליאנוס גם בעיר אלכסנדריה. ישנן עדויות לכך שמתחם הארמון כולו הוחרב בלחימה ולכך קיימת טענה חזקה שגם הספרייה הוחרבה באירוע זה.
חורבן > ונדליזם ופרעות של הנוצרים

בשנת 391 תקף המון מוסת של נוצרים את הספרייה, כיוון שראו במדע ובפילוסופיה משום איום על קודשי הנצרות. במהלך הפרעות ככל הנראה הוחרב הסרפיאון, שהיה מקום משכנה של "ספריית-הבת". קיימת גם הטענה כי גם הספרייה כחלק ממקדש המוזות הוחרבה במהלך פרעות אלו, אם כי נראה כי מעט חוקרים תומכים בטענה זו.
חורבן > הכיבוש המוסלמי

בשנת 641 כבש צבא האימפריה המוסלמית את אלכסנדריה, זאת לאחר מצור בן שישה חודשים. לאחר הכיבוש היו ניסיונות בודדים בשנת 645 ו-654 לשחרור העיר על ידי הביזנטים, אך אלו כשלו והעיר כמו גם מצרים עצמה נשארו חלק מהאימפריה המוסלמית. בהנחה שהספרייה שרדה עד שנה זו (כלומר מעל 900 שנים), קיימת טענה כי הספרייה הוחרבה מיד עם הכיבוש.
מה שמחזק את טענת החורבן בתקופה זו היא האימרה המיוחסת לח'ליף עומר בן אל-ח'טאב שעמד בראש האימפריה המוסלמית; "אם מה שכתוב סותר את הקוראן, אז דינו להישרף, ואם הכתוב מתאים לכתוב בקוראן, אז הוא מיותר, וראוי להישרף". עם זאת, אמיתות הסיפור בקשר לשׂריפת הספרייה שנויה עד היום במחלוקת עזה. בנוסף לכך, הכיבוש המוסלמי נסקר בהרחבה בתקופתו ולא הוזכר מעולם אירוע של השמדה או שריפת הספרייה או מאגר הספרים, טענות אלו החלו לעלות רק החל מהמאה ה-13. חוקרים מאוחרים יותר - החל מהאב אזב רנודו בתרגומו משנת 1713 להיסטוריה של הפטריארכים של אלכסנדריה (אנ') - ספקנים לגבי הסיפורים הללו, בהתחשב בטווח הזמן שחלף עד שנכתבו ובמניעים הפוליטיים של הסופרים השונים.
ראו גם

אלכסנדריה העתיקה
ביבליותיקה אלכסנדרינה
חיבור אבוד
לקריאה נוספת

קרן אבו הרשקוביץ, "תעלומת ספריית אלכסנדריה", בתוך: משה סלוחובסקי ויוסף קפלן (עורכים), ספריות ואוספי ספרים, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 2006
Bagnall, Roger S., "Alexandria: Library of Dreams", Proceedings of the American Philosophical Society, Vol. 146, No. 4, USA, 2002.
Blum, Rudolf, Kallimachos: The Alexandrian library & the origins of Bibliography, translated by H. Wallisch, Hans, WI, USA, 1991.
Bunson, Margret R., Encyclopedia of Ancient Egypt (Revised Ed.), Fact on File, NY, USA, 2002.
Canfora, Luciano, The vanished library, Berkeley, University of California Press, USA, 1989.
Casson, Lionel, Libraries of the ancient world, Yale, US, 2001.
El-Abbadi, Mustafa, The life & fate of the ancient library of Alexandria, Paris, France, 1990.
Franz, Gerald, "The Ancient Library at Alexandria: Embracing the Excellent, Avoiding its fate", Association of College and Research Libraries (ACRL) (Conference paper), PA, USA, 2011.
Heller-Roazen, Daniel, "Tradition's Destruction: On the Library of Alexandria", October, Vol. 100, p. 133-153, MIT Press, USA, 2002.
Jochum, Uwe, "The Alexandria Library & its Aftermath", Library History, Vol. 15, p. 5-12, Germany, 1999.
Phillips, Heather, "The Great Library of Alexandria?", Library, Philosophy & Practice, University of Nebraska–Lincoln, NE,USA, 2010. (ארכיון)
הערות שוליים

↑  סטיבן גרינבלט, אריאל הירשפלד (ע), תרגום: יפתח בריל, התפנית – הולדת המודרניוּת, מאגנס, 2017, עמ' 88, מסת"ב 978-965-7763-05-6
↑  Casson, 2001, עמ' 31
↑  מוזאיונים שכאלה נבנו במספר ערים ברחבי העולם ההלניסטי, בהם באתונה.
1 2  El-Abbadi, 1990, עמ' 81–82
↑  Casson, 2001, עמ' 31
↑  Phillips, 2012
↑  Canfora, 1989, עמ' 25
1 2 3  Casson, 2001, עמ' 32–33
↑  Casson, 2001, עמ' 34–35
1 2  Canfora, 1989, עמ' 45
↑  Canfora, 1989, עמ' 24
↑  Blum, 1991, עמ' 99; Casson, 2001, עמ' 35; Canfora, 1989, עמ' 25.
↑  Blum, 1991, עמ' 104
↑  Casson, 2001, עמ' 38–40
↑  מתוך "איגרת אריסטיאס": 10‏; Blum, 1991, עמ' 99.
↑  Blum, 1991, עמ' 104–105; El-Abbadi, 1990, עמ' 95.
↑  Casson, 2001, עמ' 34; El-Abbadi, 1990, עמ' 90–91; Jochum, 1999.
↑  Casson, 2001, עמ' 92
↑  Jochum, 1999, עמ' 5
↑  Lawler, Andrew, Raising Alexandria, 2007, באתר הסמית'סוניאן
↑  Casson, 2001, עמ' 47
1 2  מתוך קטע פפירוס (P.Oxy. 1241) שנכתב על ידי אפולוניוס מרודוס.
1 2  מכִּתבי 'ג'ון תזצאס' (המאה ה-12), מצוטט בתוך: El-Abbadi, 1990, עמ' 93.
↑  Bunson, 2002, עמ' 23
↑  Blum, 1991, עמ' 99
↑  Casson, 2001, עמ' 45–46
↑  Canfora, 1989, עמ' 82
↑  Casson, 2001, עמ' 54
↑  El-Abbadi, 1990, עמ' 151
↑  ברנרד לואיס נגד קנפורה ויוּ לְלוֹיד-ג'ונס
↑  El-Abbadi, 1990, עמ' 167–168
↑  Bernard Lewis, THE VANISHED LIBRARY
↑  דוגמה לכך ניתן לראות בתיאורו של סטראבון לאחר הכיבוש הרומי את העיר, כאשר הוא מתייחס למוזיאון בלבד ללא התייחסות לספרייה. El-Abbadi, 1990, עמ' 90–91.
↑  Heller-Roazen, 2002
↑  חוקרים רבים מטילים ספק בנתונים אשר מתאר צצס, נאמר עליו שהוא "שופע ולא אחראי" ו-"לא מדיוק באופן קיצוני". עם זאת, בהיעדר שפע מקורות אמינים, כמות המידע שמספק לנו צצס הופכות אותו למקור שנעשה בו שימוש רב למרות הבעיתיות. Bengal, 2002.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257508205171  CANTIC: a11243363  GND: 4234192-9  LCCN: n95095212  NKC: kn20040624001  SELIBR: 327124  ULAN: 500356300  VIAF: 143229069   WorldCat (עם VIAF): 143229069 
מפה משוערת של אלכסנדריה משנת 1923. ניתן לראות את המוזאיון (מיקום הספרייה) מתחת לנמל הגדול.
קטע פפירוס מכתביו של הרודס (אנ') אשר כתב ככל הנראה באלכסנדריה במאה ה-3 לפנה"ס.
פסלו של דמטריוס, מייסד הספרייה בכניסה לביבליותקה אלכסנדרינה החדשה
איורו של ארטוסתנס, ראש הספרייה הרביעי
יעקב אבידוב

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  26 ביולי 1901 קרמנצ'וג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  27 בפברואר 1970 (בגיל 68) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  יעקב אוסטרובסקי 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  נהלל 
 מעסיק:  המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסישקין (1960) 
 
יעקב (יאני) אבידוב (אוסטרובסקי) (26 ביולי 1901 – 27 בפברואר 1970) היה פעיל עלייה שנשלח בתקופת מלחמת העולם השנייה על ידי המוסד לעלייה ב' לארצות ערב, לסייע בהעלאת יהודי מדינות ערב לארץ ישראל.
לאחר קום המדינה המשיך בפועלו החשאי ובשנות החמישים פרש מהמוסד לעלייה ב' ועסק בהבאת חוטרי תמרים מארצות ערב לשיפור ענף התמרים בארץ.
ביוגרפיה > נעוריו

אבידוב נולד ב-1901 בעיר קרמנצ'וג שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) לזלמן אבידב. בבגרותו למד בטכניון בעיר ניקולייב שמדרום לקייב והיה פעיל בתנועת החלוץ. ב-1921 עלה יעקב לארץ ישראל עם אשתו. בזמן המעבר ברומניה נאסר אבידוב לשלושה חודשים בחשד לנטייה קומוניסטית. בהגיעם לארץ ישראל נשלחו השניים למחניים עם קבוצת פועלים של פועלי ציון. מאוחר יותר הצטרפו לגדוד העבודה שליד מגדל, והיו בין מקימי תל יוסף. עם הפילוג ב"גדוד" הצטרפו לקיבוץ עין חרוד. ב-1929 רכשו משק ועברו לנהלל. בנהלל הקימה המשפחה בחצר ביתה בור ספיגה גדול שהוקם מלכתחילה לשמש כסליק (סליק אבידוב בנהלל).
ביוגרפיה > השירות במוסד

ב-1944 התגייס אבידוב למוסד לעלייה ב' בראשות שאול אביגור (מאירוב). ארגון זה שם לו למטרה להעלות את יהודי מדינות ערב לארץ ישראל.
אבידוב הוצב ב-1944 בסוריה כשמפקדו מטעם ההגנה היה נפתלי גולומב מתל עמל ועוזרו היה עקיבא פיינשטיין מראש פינה. בתקופה זו הוציא לפועל את "מבצע האֵלֶף" במסגרתו הועלו לארץ כ-1,350 ילדים מיהודי סוריה. לאחר עלייתם, פוזרו רוב הילדים בקיבוצים ובמושבים.
ב-1946 הוצב לשירות ביוון שם עסק בארגון ושילוח ספינות מעפילים (כמו "חביבה רייק", "הנרייטה סולד", "כנסת ישראל" ועוד).
ב-1947 הגיע אבידוב לאלג'יר והחל לארגן את העלאת יהודי צפון אפריקה לארץ. היה מעורב בשילוח אוניות המעפילים "יהודה הלוי" ו"שיבת ציון". שליחות זו נקטעה עקב מות בנו איתן.
ב-1949 נסע אבידוב למרוקו כדי לסייע בארגון מבצע יכין להעלאת צעירי יהדות מרוקו. עולים אלו הגיעו ארצה ב-1951 ו-1952 באוניות המעפילים "גלילה" ו"ארצה".
את תקופת שירותו תיאר אבידוב בספרו "נתיבים נעלמים".
ביוגרפיה > מבצע הבאת חוטרי עצי תמר

בהנהגת היישוב בארץ ישראל רצו לשפר ולהרחיב את ענף גידול התמרים בארץ, ולשם כך נשלחו שליחי היישוב להביא חוטרי תמרים ממדינות ערב השכנות. מכיוון שלא התקיימו יחסי שלום עם אותן מדינות, נעשתה הבאת החוטרים בצורה בלתי לגאלית.
ב-1924 הביא יוסף ויץ ממחלקת ההתיישבות של ההסתדרות הציונית חוטרים ממצרים. החל מ-1933 הוביל את הנושא בן-ציון ישראלי שנסע למצרים, לעיראק, לכורדיסטן ולאיראן. ב-1953 הצטרף אליו אבידוב על מנת להביא חוטרים מפרס ומפקיסטן. ב-1954, לאחר מותו של בן-ציון ישראלי באסון מעגן, המשיך אבידוב את המפעל. החוטרים שהובאו היוו את הבסיס לענף גידול התמרים בעמק בית שאן, בעמק הירדן ובערבה. תקופה זו מתוארת בסיפרו "עלילות עיראק".
ביוגרפיה > השירות האזרחי

לאחר סיום פעילותו החשאית מונה למנהל מחלקת הקליטה במרכז מפא"י.
משפחתו

| --- | --- |

קברי יעקב ונסיה אבידוב בבית הקברות של נהלל
במהלך ביקוריו של אבידוב בכפרי האימפריה הרוסית פגש בנסיה קוקסו ונשא אותה לאישה. ילדיהם, דב, התאומים איתן ועזה, ודוד (דודיק) נולדו בקיבוץ עין חרוד.
אבידוב נפטר בתל אביב ב-1970 מהתקף לב. אשתו נסיה נפטרה ב-1967. שניהם נקברו בבית הקברות של נהלל.
משפחתו > פרשת איתן אבידוב

איתן אבידוב, כמו אביו יעקב, עסק בהעלאת יהודים ארצה. ב-1947 נשלח למחנה ויזנהוף ליד אינסברוק שבאוסטריה (מחנה של תנועת הבריחה) כדי לסייע בהעברת היהודים בשבילי האלפים לאיטליה. באותה תקופה היה ארגון הבריחה מסוכסך עם ארגון האצ"ל על השליטה במסלולי הבריחה, וב-30 באוקטובר 1947 ניסו אנשי האצ"ל להשתלט על המחנה, ואיתן, שניסה להתנגד, נהרג מפליטת כדור אקדח. הוא הובא לקבורה בנהלל ואביו הציב אנדרטה לזכרו בחצר הבית.
ספריו

יאני אבידוב, חופים אפלים, הוצאת ספריה לעם - הוצאת עם עובד, תל אביב, 1954
יאני אבידוב, נתיבים נעלמים, הוצאת ספריה לעם - הוצאת עם עובד, תל אביב, 1955
יאני אבידוב, עלילות עיראק, ספריה לעם - הוצאת עם עובד, תל אביב 1959
פרסי הוקרה

ב-1960 זכה אבידוב בפרס אוסישקין על ספרו "עלילות עיראק"
מורשתו

ב-2004 הפך הנכד, עופר אבידוב, את הסליק שברפת המשק בנהלל לאתר תיירות שכולל אוסף תמונות מחיי סבו.
ראו גם

העפלה מארצות המזרח
הערות שוליים

↑  במסגרת תפקידו ניתן לאבידוב הכינוי "נסין"
↑  חלוצים בין באי "גלילה" - עליית יאני, על המשמר, 8 באוקטובר 1951
↑  עולים צעירים נקלטים בהתיישבות העובדת, על המשמר, 16 ביולי 1952
↑  אבידוב נפטר באותו יום בו נפטר ידידו נתן אלתרמן
↑  יאני אבידוב נפטר, דבר, 30 במרץ 1970
↑  מת יאני אבידוב, מעריב, 30 במרץ 1970
↑  נסיה אבידוב, דבר, 27 באפריל 1967
↑  יאני אבידוב ז"ל - למנוחות, מעריב, 1 באפריל 1970
↑  זלמן שזר, דבקות - הספד על נתן אלתרמן ויאני אבידוב, דבר, 10 באפריל 1970
↑  קורות החיים של איתן אבידוב, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  איתן אבידוב בן נהלל נרצח על ידי אנשי אצ"ל במחנה אינסברוק, דבר, 9 באוקטובר 1947
↑  איתן אבידוב הובל לקבורה בנהלל, דבר, 20 באוקטובר 1947
↑  ארונו של איתן אבידוב הובא לקברות בנהלל, דבר, 20 באוקטובר 1947
↑  עמנואל בן גריון (ברדיצ'בסקי), ביקורת ספרים, דבר, 24 בדצמבר 1954
↑  צבי ליבנה-ליברמן, על הספר "עלילות עיראק", דבר, 20 בנובמבר 1959
↑  רבקה כצנלסון, שליחות והרפתקאה, מעריב, 29 בינואר 1960
↑  חגי, מה אומרים -האבידובים, למרחב, 27 ביולי 1960
↑  פרס אוסישקין ליאני אבידוב, למרחב, 12 באוקטובר 1960
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310821105171  BnF: cb17931345b (data)  GND: 13161763X  ISNI: 0000 0000 6987 804X  LCCN: no95044488  VIAF: 97596645   WorldCat (עם VIAF): 97596645
ריצ'רד ראסל הבן

ריצ'רד ברוורד ראסל הבן (באנגלית: .Richard Brevard Russell Jr;‏ 2 בנובמבר 1897 –  21 בינואר 1971) היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-66 בשנים 1931–1933, ולאחר מכן ועד מותו 38 שנה לאחר מכן, כסנאטור מטעמה. ראסל היה מייסד ומנהיג הקואליציה השמרנית (Conservative coalition) ששלטה בקונגרס בשנים 1937–1963, ובמותו הוא היה ותיק חברי הסנאט. במשך עשורים הוא היה מנהיג ההתנגדות של מדינות הדרום לתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
ראסל נולד בעיר ויינדר שבג'ורג'יה, ולאחר סיום לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'יה, פתח בעיר משרד עורכי דין. בשנים 1921–1931 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה, לפני שנבחר כמושל. ראסל ניצח בבחירות מיוחדות כדי לאייש את מושבו בסנאט של ארצות הברית של ויליאם ג'. האריס שנפטר, וכיהן בו החל מ-1933. הוא תמך בניו דיל, אך סייע בהקמת הקואליציה השמרנית של הדמוקרטים הדרומיים. הוא היה המקדם הראשי של חוק ארוחות הצהריים בבתי הספר, שדאג לאספקת ארוחות בעלות נמוכה לתלמידים מעוטי יכולת.
במהלך תקופת כהונתו הממושכת בסנאט, כיהן ראסל כיושב הראש של כמה ועדות, והיה יושב ראש ועדת הכוחות המזוינים במשך רוב התקופה בשנים 1951–1969. בוועידות הארציות של המפלגה הדמוקרטית בשנים 1948 ו-1952 הוא היה מועמד לנשיאות ארצות הברית. הוא גם היה חבר בוועדת וורן לחקירת רצח קנדי.
ראסל תמך בהפרדה גזעית והיה שותף לכתיבת "המניפסט הדרומי" (Southern Manifesto) יחד עם סטרום ת'ורמונד. ראסל ו-17 עמיתיו מבין הסנאטורים הדמוקרטים, יחד עם סנאטור רפובליקני אחד, בלמו את העברת חקיקת זכויות האזרח באמצעות פיליבסטר. לאחר שבן חסותו של ראסל, הנשיא לינדון ג'ונסון חתם על חוק זכויות האזרח של 1964, הוביל ראסל חרם דרומי על הוועידה הארצית של הדמוקרטים ב-1964. ראסל כיהן בסנאט עד מותו מנפחת ב-1971.
ראשית חייו

ריצ'רד ראסל הבן נולד בעיר ויינדר שבג'ורג'יה כבנם הבכור של נשיא בית המשפט העליון של ג'ורג'יה, ריצ'רד ראסל האב, ושל אינה דילארד ראסל. היו לו 12 אחים ואחיות שהגיעו לבגרות, בנוסף לשניים שנפטרו בילדותם.
במשך כל תקופת ילדותו של ראסל, עשה אביו ניסיונות רבים להיבחר למשרות פוליטיות בכירות. אף על פי שהוא היה נציג אהוד מטעם מחוז קלארק בבית הנבחרים של ג'ורג'יה ופרקליט ראשי בשבעה מחוזות שיפוטיים, לא עלה בידו להיבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית וכמושל ג'ורג'יה. בשל כישלונותיו הפוליטיים של האב, חיה המשפחה באותה תקופה כשהכנסותיה נמוכות מהוצאותיה.
כבר מגיל צעיר, אימן ראסל האב את בנו לרשת את מורשתו במדינה. בשל העובדה שהמשפחה איבדה את אחוזת אבותיה ואת טחנת הקמח שלה במהלך הצעדה אל הים, בילה ראסל זמן רב בלימוד ההיסטוריה של מלחמת האזרחים.
ב-1915 החל ראסל את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'יה, וב-1918 סיים לימודי תואר במשפטים.
כשהיא בשליטת השמרנים הלבנים, נשלטו ממשלת ג'ורג'יה ומשלחתה לקונגרס על ידי הדמוקרטים. המפלגה הרפובליקנית לא הייתה יריבה של ממש, והודרה מהנוף הפוליטי במדינה בעקבות שלילת זכות ההצבעה של רוב האפרו-אמריקאים במסגרת אישור תיקון לחוקת ג'ורג'יה ב-1908, שדרש הוכחת ידיעת קרוא וכתוב, אך הגדיר יוצאים מן הכלל ל"סעיף הסבא" עבור הלבנים, לצורך הרשמה להצבעה בבחירות.
מחוקק בג'ורג'יה

לאחר תום לימודיו, עבד ראסל לזמן קצר במשרד עורכי הדין של אביו לפני שהתמודד ב-1921 בהצלחה בבחירות לבית הנבחרים של ג'ורג'יה בהזדמנות האפשרית הראשונה. שש שנים לאחר מכן, בגיל 29, הוא נבחר כיושב ראש הבית. הפופולריות שלו בקרב עמיתיו המחוקקים נבעה מקבלתו כאדם בעל יושרה ומוכנותו ליצור בריתות.
מושל ג'ורג'יה

בשנים 1931–1933 כיהן ראסל כמושל ג'ורג'יה ה-66. כמושל, הוא פעל לארגון מחדש של הבירוקרטיה הממשלתית, קידם את הפיתוח הכלכלי בעיצומו של השפל הגדול, ואיזן את תקציב המדינה.
במהלך תקופת כהונתו של ראסל כמושל, פרסם וטרן מלחמת העולם הראשונה רוברט אליוט ברנס (אנ') את האוטוביוגרפיה שלו, "אני נמלט מכבלי המאסר בג'ורג'יה!" (I Am a Fugitive from a Georgia Chain Gang!), שהיה קודם לכן סדרת מאמרים במגזין "הבלש האמיתי" (True Detective), ובנובמבר 1932 יצא לאקרנים סרטו של פול מוני באותו שם. בספר פורטו תקופות המאסר הרבות שריצה ברנס במערכת הכליאה של ג'ורג'יה וניסיונותיו להימלט.
בעקבות פרסום הספר ויציאת הסרט לאקרנים, ניסה ראסל לבקש את הסגרתו של ברנס מניו ג'רזי כדי שזה ימשיך לרצות את עונשו בג'ורג'יה. ראסל גינה את תיאוריו של ברנס את עבודות הפרך המחרידות במדינה, והגדיר את סירובו של מושל ניו ג'רזי ארתור הארי מור להסגיר את ברנס כ"פגיעה במדינת ג'ורג'יה ובמוסדותיה".
סנאטור > בחירתו

באופן חריג, נערכו בג'ורג'יה ב-8 בנובמבר 1932 בחירות לשני מושבי המדינה בסנאט של ארצות הברית. הייתה זו הפעם השנייה לבחירות כפולות כאלו לאחר הפעם הראשונה ב-1914. על המושב הראשון מבין8 השניים התקיימו בחירות בין הסנאטור המכהן, הדמוקרט וולטר פ. ג'ורג' לבין המועמד הרפובליקני, ג'יימס ו. ארנולד, בהן זכה ג'ורג' ב-92 אחוזים של הקולות. חודשים ספורים לפני הבחירות, ב-18 באפריל, נפטר בעת כהונתו הסנאטור המכהן השני מטעם ג'ורג'יה, ויליאם ג'. האריס. ראסל, מתוקף סמכותו כמושל, מינה שבוע לאחר מכן כמחליפו של האריס את חבר מפלגתו, ג'ון ס. כהן, אך כהן לא היה מועמד בבחירות. בבחירות המקדימות של הדמוקרטים שנערכו בספטמבר התמודד ראסל עצמו מול צ'ארלס ר. קריספ, ונבחר ברוב של כ-58 אחוזים מהקולות. לאחר מכן, בבחירות הכלליות המיוחדות שהתקיימו כאמור בנובמבר התמודד ראסל ללא יריבים ונבחר כסנאטור להשלמת יתרת תקופת כהונתו של האריס המנוח.