stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יסודות הטוטליטריות
הערות שוליים

↑  The 100 Best Non-fiction Books of the Century, National Review
↑  Podhoretz, Norman (1999). Ex-Friends: Falling out with Allen Ginsberg, Lionel and Diana Trilling, Lillian Helman, Hannah Arendt, and Norman Mailer. New York: The Free Press. p. 143. ISBN 0-684-85594-1.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15878928g (data)  GND: 4723544-5
רמאני דורבאסולה

| --- | --- |

 לידה:  30 בדצמבר 1965 (בת 58) אנגלווד, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה קלינית 
 עיסוק:  פסיכולוגית קלינית, פרופסור, סופרת, מובילת דעה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס 
 מוסדות:  אוניברסיטת המדינה של קליפורניה, לוס אנג'לס 
 doctor-ramani.com
 
רמאני סוריאקנתם דורבאסולה (באנגלית: Ramani Suryakantham Durvasula; נולדה ב-30 בדצמבר 1965) היא פסיכולוגית קלינית, המשמשת פרופסור לפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת קליפורניה, סופרת ומובילת דעה. דורבאסולה הפכה לדמות מבוקשת בכלי התקשורת בזכות המומחיות שלה בנושא הפרעת אישיות נרקיסיסטית והתעללות נרקיסיסטית, ביניהם Red Table Talk, בראבו, נשיונל ג'יאוגרפיק וערוץ ההיסטוריה, כמו גם תוכניות טלוויזיה כמו TODAY show ובוקר טוב אמריקה.
ביוגרפיה

ראמאני דורבאסולה נולדה בעיר אנגלווד שבמדינת ניו ג'רזי, ארצות הברית, בתאריך 30 בדצמבר 1965. אמה היא סאי דורבאסולה ויש לה גם אחות בשם פדמה סליסברי.
דורבאסולה סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת קונטיקט בשנת 1989. בנוסף, היא סיימה תואר שני בפסיכולוגיה ודוקטורט (PhD) בפסיכולוגיה קלינית, באוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס (UCLA) בשנת 1997.
דורבאסולה עוסקת בפסיכותרפיה, ומקבלת לקוחות, בשתי קליניקות פרטיות בלוס אנג'לס, האחת בסנטה מוניקה, והשנייה בשרמן אוקס (אנ'). היא גם פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה, ופרופסור אורח לפסיכולוגיה באוניברסיטת יוהנסבורג.
בין הספרים שחיברה ניתן למנות את "אל תדע מי אני": כיצד להישאר שפוי בעידן הנרקיסיזם, הזכאות וגסות-הרוח, האם עלי להישאר או ללכת: לשרוד קשר עם נרקיסיסט, אתה הוא הסיבה לכך שאתה אוכל: שנה את עמדתך כלפי האוכל, שנה את חייך. בנוסף, דורבאסולה כתבה מאמרים מדעיים לכתבי עת, שעברו ביקורת עמיתים, פרקים לספרים שונים ומאמרים שנכתבו עבור כנסים וועידות.
דורבאסולה הופיעה לראשונה בטלוויזיה בפרק של שלט רחוק (Remote Control) (אנ'). היא הייתה המנחה המשותפת של התוכנית My Shopping Addiction ברשת Oxygen, וסיפקה פרשנויות כמומחית לתוכניות TODAY show ובוקר טוב אמריקה. בנוסף, היא הופיעה בערוצים כמו בראבו, Lifetime Movie, נשיונל ג'יאוגרפיק, ערוץ ההיסטוריה, ערוץ המדע (Science Channel) ומחקר וגילוי (Investigation Discovery). בסתיו 2010 היא כיכבה בסדרה Thintervention בבראבו, שם העבירה מפגשים טיפוליים קבוצתיים, על מנת לסייע לשישה משתתפים לגלות את מקורות אכילת היתר שלהם. דורבאסולה מנחה את הפודקאסט דיסאוריינטציה מינית (Sexual Disorientation), והתראיינה גם בפלטפורמות מדיה באינטרנט, בעיקר MedCircle ורשת TONE. היא הרצתה ב-TEDx Sedona וב-South by Southwest.
דורבאסולה הייתה בוועדה למעמד סוציו-אקונומי, באגודה האמריקאית לפסיכולוגיה, בין השנים 2014–2017 (כיהנה כנשיאה בשנת 2016), והיא חברה גם בוועדה המייעצת של התוכנית למלגות מיעוטים.
המכונים הלאומיים לבריאות (NIH) מימנו את מחקריה בנושא הפרעות אישיות ואישרו לה מענק של 1.5 מיליון דולר לחקר הקשר בין HIV למחלות נפש. המחקר בן ארבע השנים, שכלל 288 חולים, קבע כי 92 אחוז מהמשתתפים חוו דיכאון, התמכרות לסמים (substance use disorder) או הפרעה אחרת בציר I, וכי כמעט מחצית מהמשתתפים עמדו בקריטריונים להפרעה אחת לפחות בציר II (למשל, הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, הפרעת אישיות גבולית או הפרעת אישיות נרקיסיסטית).
דורבאסולה מתגוררת בלוס אנג'לס מאז 1991. היא הייתה נשואה לפרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס (UCLA), צ'ארלס הנרי הינקין, איתו כתבה מאמרים רבים. לזוג שתי בנות. בני הזוג נפרדו בשנת 2008 והתגרשו שנה לאחר מכן.
פרסים והוקרה

2003 - פרס Emerging Scholar מטעם ה-American Association of University Women ובפרס Distinguished Woman מטעם CSULA
2012 - ל"פרופסור מצטיין השנה" באוניברסיטת קליפורניה (Cal State LA).
ספריה

You Are WHY You Eat: Change Your Food Attitude, Change Your Life (2013)
Should I Stay or Should I Go: Surviving A Relationship with a Narcissist (2017)
Mothers, Daughters, and Body Image: Learning to Love Ourselves as We Are (2017) - מחברת הילרי ל. מקברייד; הקדמה מאת ראמאני דורבאסולה
Don’t You Know Who I Am: Staying Sane in an Era of Narcissism, Entitlement and Incivility (2019)
It's Not You: Identifying and Healing from Narcissistic People (2024)
הערות שוליים

↑  "Ramani Durvasula". Good Reads. אורכב מ-המקור ב-4 בינואר 2019. נבדק ב-4 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "One Hundred And Sixth Annual Commencement". 21 במאי 1989. אורכב מ-המקור ב-11 ביוני 2020. נבדק ב-17 בנובמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  A Guide to Better Relationships, Psychology Today (באנגלית אמריקאית)
↑  Ramani Durvasula Linkedin Profile
↑  ""Don't You Know Who I Am?": How to Stay Sane in an Era of Narcissism, Entitlement, and Incivility". posthillpress.com. אורכב מ-המקור ב-11 ביוני 2020. נבדק ב-2020-05-25. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ESME (2016-02-28). "A Review of "Should I Stay or Should I Go?"". ESME. אורכב מ-המקור ב-11 ביוני 2020. נבדק ב-2020-05-25. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  You Are WHY You Eat: Change Your Food Attitude, Change Your Life. אורכב מ-המקור ב-11 ביוני 2020. נבדק ב-25 במאי 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Ramani Durvasula (interviewee) (1 ביוני 2018). Dr. Ramani Durvasula, Relationship Realist - Something No One Knows. TONE Networks. נבדק ב-19 בנובמבר 2019. {{cite AV media}}:  (עזרה)
1 2  Psychology Today staff. "Ramani Durvasula, Ph.D." Psychology Today. נבדק ב-4 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  On-air interventions, web.archive.org, ‏2019-01-04
↑  Novotney, Amy (באוקטובר 2009). "Reducing the risk". Monitor on Psychology. 40 (9): 56. אורכב מ-המקור ב-4 בינואר 2019. נבדק ב-4 בינואר 2019. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Durvasula, Ramani (1 בספטמבר 2016). "A Silver Anniversary…". Dr. Ramani's Blog. אורכב מ-המקור ב-2 בנובמבר 2019. נבדק ב-20 בנובמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "CHARLES HENRY HINKIN VS RAMANI SURYAKANTHAM DURVASULA". UniCourt. אורכב מ-המקור ב-6 בספטמבר 2020. נבדק ב-2020-09-06. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  LACCINOLE, KATHLEEN (24 בינואר 2016). "Don't Waste Your Time with Toxic People, Advises Dr. Ramani Durvasula". ESME. אורכב מ-המקור ב-17 בנובמבר 2019. נבדק ב-17 בנובמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Interview with Ramani Durvasula – Therapist & Clinical Psychologist". Careers in Psychology. אורכב מ-המקור ב-4 בינואר 2019. נבדק ב-4 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hillary McBride, Mothers, Daughters, and Body Image: Learning to Love Ourselves as We Are, Post Hill Press, 2017, ISBN 978-1682613542
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2012065833  LNB: 000337930  VIAF: 279098064   WorldCat (עם VIAF): 279098064
מיכאיל דביאטאייב

| --- | --- |

 לידה:  8 ביולי 1917 טורבייבו, רוסיה 
 פטירה:  24 בנובמבר 2002 (בגיל 85) קאזאן, רוסיה 
 מקום קבורה:  Arskoe cemetery 
 מדינה:  רוסיה, ברית המועצות 
 השכלה:  Orenburg Military Aviation Piloting High School 
 השתייכות:  חיל האוויר הסובייטי 
 דרגה:  לוטננט בכיר 
 פעולות ומבצעים
 החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
 עיטור לנין  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  מדליה להנצחת 50 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 70 שנה לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה לציון 60 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מסדר ההצטיינות הפטריוטי  honorary citizen of Mordovia  עיטור מלחמת המולדת  מדליית ותיק העמל  עיטור הדגל האדום  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליה על שם ז'וקוב  מדליה להנצחת 50 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  גיבור ברית המועצות  דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה  מדליית ההגנה על מוסקבה  אזרח כבוד של העיר קאזאן 
 
מיכאיל פטרוביץ' דביאטאייב (8 ביולי 1917 - 24 בנובמבר 2002) היה טייס קרב סובייטי, הידוע בבריחתו ממחנה ריכוז נאצי באי אוזדום, שבים הבלטי.
ראשית חיים וקריירה צבאית

מיכאיל, שנולד בשנת 1917 בטורבייבו, היה הילד השלוש עשרה במשפחתו של איכר ממורדוביה. בשנת 1938 סיים את לימודיו בבית הספר לניווט נהרות (Речной Техникум) ועבד כקפטן של ספינה קטנה בוולגה. באותה שנה גויס לצבא האדום והחל בחינוך בבית ספר לטיסה בצ'קאלוב וסיים את לימודיו בשנת 1940.
הוא נכנס מוקדם ללחימה במלחמת העולם השנייה והשמיד את מטוס היו 87 הראשון שלו כבר בטיסת הבכורה שלו ב-24 ביוני 1941 יומיים בלבד לאחר שתקפה גרמניה את ברית המועצות. עד מהרה הוענק לו מסדר הדגל האדום. ב-23 בספטמבר הוא נפצע קשה ברגלו השמאלית. לאחר שהייה ממושכת בבית החולים הוא הוקצה ליחידת מטוסי פוליקרפוב-2 ולאחר מכן הועבר לתעופה רפואית. הוא חזר לתפקידו כטייס קרב לאחר פגישתו עם הטייס הסובייטי המפורסם אלכסנדר פוקרישקין במאי 1944. בעת שירותו השמיד תשעה מטוסי אויב.
שבי ומאסר

ב-13 ביולי 1944 נאלץ לפלוט ממטוסו ליד לבוב על שטח תחת הכיבוש הנאצי ונלקח כשבוי מלחמה למחנה הריכוז בלודז'. הוא ניסה להימלט ב-13 באוגוסט אך נתפס והועבר למחנה הריכוז זקסנהאוזן. עד מהרה הוא הבין שמצבו מסוכן מכיוון שכטייס סובייטי הוא יכול לצפות לאכזריות קיצונית מצד שוביו; לכן הוא הצליח להחליף זהות עם חיל מת מחיל הרגלים הסובייטי.
בזהותו החדשה הועבר מאוחר יותר למחנה באוזדום כדי להיות חלק מצוות שהועסק בעבודת כפייה בתוכנית הטילים הגרמנית באי פנמינדה. בתנאי גיהנום נאלצו האסירים לתקן מסלולי נחיתה ולנקות ביד פצצות שלא התפוצצו. האבטחה אוכפה בקשיחות עם שומרים וכלבים אכזריים והיה סיכוי קטן להימלט. למרות זאת, בפברואר 1945 הגיע דביאטאייב למסקנה שסיכויי הבריחה עדיפים על פני מוות בטוח כאסיר.
הבריחה

דביאטאייב הצליח לשכנע שלושה אסירים נוספים (סוקולוב, קריבונוגוב ונמצ'נקו) שהוא יכול להטיס אותם לחירות. הם החליטו לברוח בשעות הערב, כשרוב השומרים היו בחדר האוכל. סוקולוב ונמצ'נקו הצליחו ליצור חבורה שהורכבה מאזרחים סובייטים בלבד, מכיוון שלא ידעו שפות זרות כדי לתקשר בחופשיות ולתאם את תוכניותיהם עם אסירים אחרים.
בחצות הלילה של יום 8 בפברואר 1945, כאשר עשרת השבויים הסובייטים, כולל דביאטאייב, עבדו על המסלול, אחד מחבריהם, איוואן קריבונוגוב, הרים מטה והרג את שומרם. אסיר אחר, פיוטר קוטרגין, פשט במהירות את מדיו ועטה את מדי הסוהר. החבורה, בראשות ה"סוהר", הצליחה להשתלט באופן לא פולשני על מפציץ He 111 H22 של מפקד המחנה ולטוס מהאי. דביאטייב הטיס את המטוס.
הגרמנים ניסו ליירט את המפציץ ללא הצלחה. המטוס נפגע מאש ההגנה האווירית הסובייטית אך הצליח לנחות בשטח המוחזק על ידי ברית המועצות. הנמלטים סיפקו מידע חשוב על תוכנית הטילים הגרמנית, במיוחד על V-1 ו-V-2 .
עם זאת, הנ.ק.ו.ד. לא האמין לסיפורו של דביאטאייב וטען כי לא ייתכן שהאסירים ישתלטו על מטוס ללא שיתוף פעולה מצד הגרמנים. לאחר תקופה קצרה בבית חולים בסוף מרץ 1945, שבעה מהנמלטים נשלחו לשרת ביחידת עונשין צבאית, מבין הנמלטים, חמישה מתו בפעולה צבאית במהלך החודשים הבאים, בעוד שלושה קצינים כולל דביאטטייב שהו בכלא במהלך חקירה ממושכת.
לאחר המלחמה

דביאטאייב שוחרר מהצבא בנובמבר 1945. עם זאת, סיווגו נותר כ"פושע" ולכן הוא לא הצליח למצוא עבודה זמן רב. בסופו של דבר, מצא עבודה כפועל כפיים בקאזאן. הרשויות הסובייטיות הסירו את סיווגו רק בשנת 1957, לאחר שראש תוכנית החלל הסובייטית סרגיי קורוליוב הציג באופן אישי את טענתו וטען שהמידע שמסר דביאטאייב ושאר הבורחים היה קריטי לתוכנית החלל הסובייטית.
ב-15 באוגוסט 1957 הוענקה לדביאטאייב מדליית גיבור ברית המועצות והיה לנושא של מספר ספרים וכתבות בעיתונות. הוא המשיך להתגורר בקאזאן ועבד כקפטן ספינות נוסעים סנפיריות בוולגה. בשנת 1972 פרסם את זיכרונותיו.
מוות ומורשת

הוא מת בקאזאן בשנת 2002, כשהוא בן 85, ונקבר בבית העלמין ארסקויה שבקאזאן, בסמוך לאנדרטת מלחמת העולם השנייה. במולדתו טורבייבו נפתח ב-8 במאי 1975, מוזיאון אודותיו והוצבו מונומנטים באוזדום ובעיר קאזאן.
בשנת 2021 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "דביאטאייב" המגולל את סיפור בריחתו, כשאת דמותו גילם שחקן הקולנוע פאבל פרילוצ'ני, בהפקת קרן הקולנוע הרוסי הממשלתית ובבימויהם של טימור בקממבטוב וסרגיי טרופימוב.
לקריאה נוספת

Devyataev, Mikhail (1972). Полёт к Солнцу. Moscow: DOSAAF.
Devyataev, Mikhail (1988). Побег из ада. Kazan: Татар. кн. изд-во. ISBN 5298000088. OCLC 28612379.
הערות שוליים

↑  Melnikov, Aleksandr. "Девятаев Михаил Петрович". www.warheroes.ru. נבדק ב-2019-10-10.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810654768505606  GND: 108099911  ISNI: 0000 0001 1085 1341  LCCN: nr92026427  LNB: 000226678  VIAF: 115492247   WorldCat (עם VIAF): 115492247
מקסיקנים

|  שפות |
| --- | --- |
 ספרדית 
 דת
 נצרות קתולית 
 
מקסיקנים הם אזרחי מקסיקו ממוצאים שונים.
השפה המדוברת ביותר על ידי המקסיקנים היא ספרדית, אך רבים מהם דוברים גם 68 ניבים ילידיים ושפות אחרות שהובאו למקסיקו על ידי המהגרים. בשנת 2015, 21.5% מאוכלוסיית מקסיקו זיהו את עצמם כילידים. ישנם כ-12 מיליון אזרחים מקסיקנים המתגוררים מחוץ למקסיקו, כאשר כ-11.7 מיליון מהם חיים בארצות הברית.
מקסיקו השיגה עצמאות מהאימפריה הספרדית ב-1821, לאחר מלחמת עצמאות של עשור שהחלה ב-1810. לאחר המלחמה החל תהליך של גיבוש זהות לאומית הממזגת את התכונות התרבותיות של האנשים ממוצא פרה-קולומביאני ילידי עם אלה ממוצא ספרדי.
היסטוריה

לעם המקסיקני מוצאים מגוונים וזהות שהתפתחה ברצף הכיבושים. במקסיקו של ימינו התקיימו תרבויות קודמות רבות, מאולמק שהשפיע על התרבויות האחרונות של טאוטיווקאן (200 לפנה"ס – 700 לספירה) ועד הטולטקים (אנ') ששגשגו בסביבות המאות ה-10 וה-12. לספירה, וכלה בציוויליזציה הילידית הגדולה האחרונה לפני הכיבוש הספרדי, האצטקים (13 במרץ 1325 – 13 באוגוסט 1521). שפת הנאוואטל הייתה נפוצה באזור מרכז מקסיקו המודרנית בתקופת האימפריה האצטקית, אך לאחר הגעתם של האירופים הפכה השפה המשותפת של האזור לספרדית.
לאחר הכיבוש הספרדי של האימפריה האצטקית, הספרדים הרחיבו את גבולות האימפריה אל מעבר לגבולות הקודמים של האצטקים, והוסיפו שטחים נוספים לתחום ההשפעה המקסיקני שנשאר תחת הכתר הספרדי במשך 300 שנה. הספרדים שיעבדו מיליוני אפריקאים בדרום אמריקה. העבדות במקסיקו הסתיימה רק ב-1829. התפשטות תרבותית וערבוב בין האוכלוסיות הילידיות לבין האפריקאים והאירופאים יצרו את הזהות המקסיקנית המודרנית שהיא תערובת של תרבויות ילידיות, אירופיות ואפריקניות שהתפתחו לתרבות לאומית במהלך התקופה הספרדית. זהות חדשה זו הוגדרה "מקסיקנית" זמן קצר לאחר מלחמת העצמאות המקסיקנית, והועצמה והתפתחה לאחר המהפכה המקסיקנית כאשר החוקה של מקסיקו קבעה באופן רשמי כי מקסיקו היא אומה רב-תרבותית בלתי ניתנת לחלוקה המושתתת על שורשיה הילידים.
קבוצות אתניות > מקסיקנים ממוצא מעורב

רוב המקסיקנים הם ממוצא מעורב, ספרדי וילידי, והם סווגו כ"מסטיזוס". "זהות המסטיזו" נבנתה על ידי הממשלה המקסיקנית כבסיס לזהות הלאומית המקסיקנית המודרנית. פוליטיקאים ורפורמים מקסיקניים כמו חוסה ואסקונצ'לוס סייעו בבניית זהות לאומית מקסיקנית משותפת.
מכיוון שזהות המסטיזו שמקודמת על ידי הממשלה היא יותר זהות עצמית תרבותית, היא השיגה השפעה חזקה במדינה, כאשר אנשים רבים שעשויים להיחשב "לבנים" מזדהים איתה. זה גרם לאנשים רבים שאולי אינם "מסטיזו" במובן המקורי שלו להיספר ככאלה בסקרים דמוגרפיים ובמפקדי האוכלוסין של מקסיקו.
מצב דומה מתרחש לגבי ההבחנות בין עמים ילידים למסטיזו: בעוד שהמונח מסטיזו משמש לפעמים באנגלית במשמעות של אדם מעורב, ילידי ואירופי, שימוש זה אינו תואם את המציאות החברתית המקסיקנית שבה אדם ילידי לגמרי יחשב למסטיזו, ואדם שאין לו כלל, או שיש לו אחוז נמוך מאוד של מורשת גנטית ילידית ייחשב ילידי.
בחצי האי יוקטן למילה מסטיזו יש משמעות שונה, כשהיא מתייחסת לאוכלוסיות דוברות המאיה (אנ') המתגוררות בקהילות מסורתיות, מכיוון שבמהלך מלחמת הקסטות (אנ') בסוף המאה ה-19 אלו מבני המאיה שלא הצטרפו למרד סווגו כמסטיזו. בצ'יאפס משתמשים במילה "לאדינו" במקום מסטיזו.
בהתחשב בכך שלמילה מסטיזו יש השלכות שונות באזורים מסוימים במקסיקו, ההערכות לגבי אחוז אוכלוסיית המסטיזו המקסיקנית משתנות מאוד. לפי אנציקלופדיית בריטניקה, המשתמשת בגישה מבוססת ביולוגיה, בין חצי לשני שלישים מהאוכלוסייה המקסיקנית היא מסטיזו. הערכה מבוססת תרבות מגדילה את אחוז המסטיזו עד 90%. באופן פרדוקסלי, המילה מסטיזו ירדה מזמן מאוצר המילים המקסיקני הפופולרי, כאשר למילה אפילו יש קונוטציות משפילות שמקשות עוד יותר על ניסיונות לכמת את מסטיזו באמצעות זיהוי עצמי. מחקר עדכני אכן מבוסס על זיהוי עצמי, וראה שמקסיקנים רבים אינם מזדהים למעשה כמסטיזים ולא יסכימו להיות מתויגים ככאלה,
קבוצות אתניות > מקסיקנים לבנים

מקסיקנים לבנים הם אזרחים מקסיקנים שכל או רוב מוצאם מאירופה האירופים החלו להגיע למקסיקו במהלך הכיבוש הספרדי של האימפריה האצטקית. ובעוד שבתקופה הקולוניאלית מרבית ההגירה האירופית הייתה ספרדית, במאות ה-19 וה-20 אוכלוסיות מצפון ודרום אמריקה היגרו למקסיקו. על פי אנשי אקדמיה של המאה ה-20 וה-21, ערבוב בקנה מידה גדול בין המהגרים האירופים לבין העמים הילידים יפיק קבוצת מסטיזו שתהפוך לרובה המכריע של אוכלוסיית מקסיקו עד מלחמת העצמאות. עם זאת, על פי רישומי הכנסייה מהתקופה הקולוניאלית, רוב הגברים הספרדים התחתנו עם נשים ספרדיות.
ההערכות של האוכלוסייה הלבנה של מקסיקו שונות מאוד הן, המתודולוגיה והאחוזים שניתנו, מקורות חוץ-רשמיים כגון אנציקלופדיה בריטניקה, המשתמשים בתוצאות מפקד האוכלוסין של 1921 כבסיס האומדנים ממנו הם מעריכים את האוכלוסייה הלבנה של מקסיקו בין 9% ל-20–30%. (עם זאת, התוצאות של מפקד האוכלוסין של 1921 עוררו מחלוקת בין היסטוריונים שונים ונחשבו לא מדויקות). סקרים מצביעים על אחוזים גבוהים למדי: תוך שימוש בנוכחות שיער בלונדיני כהתייחסות לסיווג מקסיקני כלבן, האוניברסיטה האוטונומית המטרופוליטנית של מקסיקו (אנ') חישבה את אחוז הלבנים ב-23%. לפי האגודה הסוציולוגית האמריקאית (אנ') אחוז הלבנים הוא 18.8%, בשכיחות הגבוהה יותר באזור הצפון (22.3%–23.9%) ואחריו אזור המרכז (18.4%–21.3%) ובאזור הדרום (11.9%). מחקר אחר שנעשה על ידי יוניברסיטי קולג' לונדון מצא כי תדירות השיער הבלונדיני והעיניים הבהירות במקסיקנים הם 18% ו-28% בהתאמה, סקרים שמשתמשים בצבע עור לבדיקה דיווחו על אחוזים של 47% בשנת 2010 ו-49% בשנת 2017 בהתאמה.
באזורים הצפוניים והמערביים של מקסיקו יש את האחוזים הגבוהים ביותר של אוכלוסייה אירופאית, כאשר רוב האנשים אינם בעלי תערובת מקומית, ודומים לספרדים. בצפון ובמערב מקסיקו, השבטים הילידים היו קטנים משמעותית מאלה שנמצאו במרכז ובדרום מקסיקו, וגם הרבה פחות מאורגנים, ולכן הם נשארו מבודדים משאר האוכלוסייה או אפילו במקרים מסוימים היו עוינים כלפיהם. האזור הצפון-מזרחי, שבו חוסלה האוכלוסייה הילידית על ידי מתיישבים אירופאים, הפך לאזור עם שיעור הלבנים הגבוה ביותר במהלך התקופה הקולוניאלית הספרדית. עם זאת, מהגרים מדרום מקסיקו משנים, במידה מסוימת, את המגמות הדמוגרפיות שלה.
קבוצות אתניות > מקסיקנים ילידים

החוק לזכויות הלשוניות של העמים הילידים (אנ') משנת 2003 מכיר ב-62 שפות ילידיות מקסיקניות (אנ') כ"שפות לאומיות" בעלות תוקף זהה לספרדית בכל הטריטוריות בהן הן מדוברות. ההכרה בשפות הילידים וההגנה על תרבויות ילידיות ניתנת לא רק לקבוצות האתניות הילידיות בטריטוריה המקסיקנית של ימינו, אלא גם לקבוצות ילידים אחרות בצפון אמריקה שהיגרו למקסיקו מארצות הברית במאה ה-19, ואלה שהיגרו מגואטמלה בשנות ה-80.
הקטגוריה של "ילידים" במקסיקו הוגדרה על סמך קריטריונים שונים לאורך ההיסטוריה, המשמעות היא שאחוז האוכלוסייה המקסיקנית המוגדרת כ"ילידים" משתנה בהתאם להגדרה המיושמת. ניתן להגדיר זאת באופן צר על פי קריטריונים לשוניים הכוללים רק אנשים הדוברים שפה ילידית, בהתבסס על קריטריון זה כ-5.4% מהאוכלוסייה הם ילידים. אף על פי כן, פעילים למען זכויות עמים ילידים יצאו נגד קריטריון זה.
בסקרים אחרים שנעשו על ידי ממשלת מקסיקו אכן נחשבים ילידיים כל האנשים הדוברים שפה ילידית ואנשים שאינם דוברים שפות ילידים ואינם חיים בקהילות ילידים אלא מזהים את עצמם כילידים. על פי קריטריון זה, יש 15.7 מיליון ילידים. המהווים 14.9% מהאוכלוסייה במדינה.
על פי הסקר האחרון שבוצע על ידי ממשלת מקסיקו ב-2015, הילידים מהווים 21.5% מאוכלוסיית מקסיקו. בהזדמנות זו, אנשים שהזדהו בעצמם כ"ילידים" ואנשים שהזדהו בעצמם כ"ילידים חלקית" סווגו בקטגוריית "ילידים".
אוכלוסיית הילידים גדלה, אך בקצב איטי יותר משאר האוכלוסייה כך שאחוז הילידים הכללי יורד. רוב האוכלוסייה הילידית מרוכזת במדינות המרכז-דרום ודרום-מזרח, כאשר רוב האוכלוסייה הילידית מתגוררת באזורים כפריים.
המדינות עם האחוז הגדול ביותר של אוכלוסייה ילידית הן יוקטן, עם 62.7%, קווינטנה רו עם 33.8% וקמפצ'ה עם 32%, ואחאקה עם 58% מהאוכלוסייה, צ'יאפס עם 32.7%, אידלגו עם 30.1%, פואבלה עם 25.2%, וגואררו עם 22.6%.
קבוצות אתניות > אפרו-מקסיקנים

אפרו-מקסיקנים הובאו למקסיקו במהלך סחר העבדים. קשה להעריך את האחוז של השחורים במקסיקו מכמה סיבות: מספרם הקטן, נישואי תערובת עם קבוצות אתניות אחרות והגדרתם העצמית כ"מסטיזו". למקסיקו היה סחר עבדים פעיל מאז התקופה הספרדית המוקדמת, אך מלכתחילה, נישואי תערובת וצאצאי גזע מעורב יצרו ערבוב. יצירתה של זהות מקסיקנית לאומית, במיוחד לאחר המהפכה המקסיקנית, הדגישה את העבר הילידי והאירופי של מקסיקו וחיסלה את העבר האפריקאי שלה מהתודעה העממית.
רוב צאצאי האפרו מקסיקנים הם ממוצא מעורב. אנשים ממוצא אפריקאי מלא מהווים אחוז נמוך מאוד מכלל האוכלוסייה המקסיקנית, רובם הם מהגרים שחורים מאוחרים מאפריקה, האיים הקריביים וממקומות אחרים ביבשת אמריקה. לפי סקר מפקד האוכלוסין של 2020 שבוצע על ידי ממשלת מקסיקו, האפרו-מקסיקנים מהווים 2.04% מאוכלוסיית מקסיקו. הסקר מציין גם כי 64.9% (896,829) מהאפרו-מקסיקנים הזדהו גם כילידים, כאשר 9.3% הם דוברי שפות ילידיות.
קבוצות אתניות > קהילות אתנו-תרבותיות אחרות > מקסיקנים יהודים

אוכלוסייה יהודית, במיוחד ספרדית, קיימת במקסיקו מאז הכיבוש הספרדי. האוכלוסייה היהודית הנוכחית במקסיקו מורכבת ברובה מצאצאי ממהגרים מהמאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 עם אוכלוסייה המוערכת בין 80,000 ל-90,000 בני אדם, כ-75% מהם נמצאים במקסיקו סיטי. 62 אחוז מהאוכלוסייה מעל גיל חמש עשרה נשואים, שלושה אחוזים גרושים וארבעה אחוזים אלמנים. עם זאת, נשים יהודיות צעירות יותר נוטות יותר להיות מועסקות מחוץ לבית (רק 18% מהנשים הן עקרות בית) ושיעורי הפריון יורדים מ-3.5 ילדים לנשים מעל גיל 65 ל-2.7 עכיום. ישנה רמה נמוכה של נישואי תערובת עם האוכלוסייה המקסיקנית הכללית, כאשר רק 3.1% מהנישואים מעורבים. למרות שהקהילה היהודית היא פחות מאחוז אחד מכלל אוכלוסיית מקסיקו, מקסיקו היא אחת המדינות הבודדות שאוכלוסייתה היהודית צפויה לגדול.
קבוצות אתניות > קהילות אתנו-תרבותיות אחרות > מקסיקנים גרמנים

מקסיקנים גרמנים הם מקסיקנים ממוצא גרמני.
רוב הגרמנים האתניים הגיעו למקסיקו במהלך אמצע עד סוף המאה ה-19, בעידוד מדיניות הממשלה של פורפיריו דיאס. רובם התיישבו במקסיקו סיטי, וראקרוס, יוקטן ופואבלה. מספר ניכר של מהגרים גרמנים הגיעו גם במהלך מלחמות העולם הראשונה והשנייה ולאחריה. שפת הפלוטדיאטש (אנ') מדוברת גם על ידי המנוניטים המקסיקנים (אנ'), צאצאים של מהגרים גרמנים והולנדים במדינות צ'יוואווה, דורנגו, זקטקס ואגואסקליינטס. ערים גרמניות אחרות שוכנות במדינות נואבו לאון, יאליסקו, סינלואה, יוקטן, צ'יאפס, קווינטנה רו וחלקים מפואבלה, שם נשתמרו התרבות והשפה הגרמנית בהיקפים שונים.
הקהילה המקסיקנית הגרמנית השתלבה במידה רבה בחברה המקסיקנית כולה תוך שמירה על כמה תכונות תרבותיות.
קבוצות אתניות > קהילות אתנו-תרבותיות אחרות > מקסיקנים ערבים

מקסיקנים ערבים הם אזרחים מקסיקנים ממוצא ערבי. הרוב המכריע של 450,000 מקסיקנים בעלי מוצא ערבי חלקי לפחות, מקורם בלבנון וסוריה.
ההגירה הערבית למקסיקו החלה במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בערך 100,000 ערבים התיישבו במקסיקו במהלך תקופה זו. הם הגיעו בעיקר מלבנון, סוריה, ארץ ישראל ועיראק והתיישבו במספרים משמעותיים בניארית, פואבלה, מקסיקו סיטי וחלקה הצפוני של המדינה, בעיקר במדינות באחה קליפורניה, טמאוליפס, נואבו לאון, סינלואה, קואווילה, ודורנגו, טמפיקו וגוודלחרה.
במהלך מלחמת העצמאות ב-1948 ובמלחמת ששת הימים עזבו אלפי לבנונים את לבנון והיגרו למקסיקו. הם הגיעו לראשונה לווראקרוס. למרות שהערבים היוו פחות מ-5% מכלל אוכלוסיית המהגרים במקסיקו במהלך שנות ה-30, הם היוו מחצית מהפעילות הכלכלית של המהגרים.
הגירה של ערבים למקסיקו השפיעה על התרבות המקסיקנית, בפרט על האוכל, שם הם הכניסו קובה וטאבולה. עד 1765, תמרים, שמקורם במזרח התיכון, הוכנסו למקסיקו על ידי הספרדים. המיזוג בין אוכל ערבי למקסיקני השפיע מאוד על המטבח היוקטקני.
רוב הערבים-מקסיקנים הם נוצרים המשתייכים לכנסייה המארונית, הקתולית, המזרח-אורתודוקסית והכנסייה הקתולית המזרחית. מספר מועט הם מוסלמיםויהודים ממוצא מזרח תיכוני.
קבוצות אתניות > קהילות אתנו-תרבותיות אחרות > צוענים מקסיקנים

הגל הראשון של צוענים הגיע למקסיקו בשנות ה-90 של המאה ה-20, כשהגיעו ליבשת אמריקה מהונגריה, פולין ורוסיה והתיישבו בעיקר בארצות הברית ובברזיל, אך גם במקסיקו, ארגנטינה, צ'ילה, קולומביה, אקוודור, אורוגוואי וונצואלה. ישנן קהילות צועניות בערים מקסיקו סיטי, וראקרוס, פואבלה, גוודלחרה ומונטריי. יש גם קהילה צוענית גדולה בסן לואיס פוטוסי.
קבוצות אתניות > קהילות אתנו-תרבותיות אחרות > מקסיקנים אסייתים

המקסיקנים האסייתים מהווים פחות מ-1% מכלל האוכלוסייה של מקסיקו המודרנית. המונח "אסיה" במקסיקו משויך בדרך כלל למזרח הרחוק ולא למזרח הקרוב. ככזה, קבוצה זו עשויה להתייחס למקסיקנים ממוצא מזרח ודרום מזרח אסתי, כמו גם לאלה ממוצא דרום אסיתי.
ההגירה האסייתית החלה בהגעה כפויה של אנשים מתחומי השיפוט של איי הודו המזרחית הספרדית בתקופת המשנה של מקסיקו. במשך מאתיים וחמישים שנה, בין 1565 ל-1815, נשלטו ממקסיקו סיטי האיים הפיליפינים, גואם ועוד עבור הכתר הספרדי. במהלך תקופה זו נוצר הגליאון של מנילה המסייע לספרד בסחרה בין אסיה ליבשת אמריקה. אלפי פיליפינים הובאו במסעות אלו למקסיקו כעבדים וכונו "צ'ינו", שפירושו סינים. חלקם היו גם אנשי צוות ספינה ואסירים.
קבוצות מאוחרות יותר של מהגרים אסייתים, בעיקר סינים, הפכו לקבוצת המהגרים הצומחת ביותר במקסיקו משנות ה-80 עד שנות ה-20, וגדלה מכ-1,500 ב-1895 ליותר מ-20,000 ב-1910, אך גם נתקלה ברגשות אנטי-סינים חזקים, במיוחד ב-1895.