stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכיבוש הערבי של ארץ ישראל
כוחות ופיקוד > ביזנטים > הצבא הביזנטי

לפני תקופת מלכותו של הקיסר הרקליוס, התבסס הצבא הביזנטי בעיקר על נושאי חנית שלחמו במערך צפוף ואליהם התווספו פרשים, שהיו מעטים יחסית, אך חשובים מבחינה טקטית. הרקליוס הוביל רפורמות חשובות במבנה הצבא, שעיקרם שילוב של חיל הרגלים הביזנטי המסורתי עם פרשים ששאבו את טקטיקות הלחימה שלהם מהאווארים - איתם נלחמו הביזנטים בבלקן, השתמשו בקשתות בירי מדויק של חיצים כבדים. פרשים אלו השתמשו ברומח בנוסף לחץ וקשת על פי הדוגמה שהייתה אופיינית לפרשים פרסיים ומאוחר יותר לפרשים טורקיים.
הצבא הביזנטי שהגן על אזור סוריה רבתי בראשית המאה ה-7 כלל שני מרכיבים מרכזיים:
א. שבטים ערבים - בדואים ששכנו באזורי הפריפריה של האימפריה, חלקם נוודים וחלקם התיישבו בכפרים וערים על הגבול המטושטש של האימפריה הביזנטית עם הח'ליפות האיסלמית. כוחות אלו סבלו מאימון ומשמעת לקויים ביותר ורצונם הטוב היה תלוי בתשלומים קבועים, אך הכירו היטב את אזורי העימות ואת הטקטיקה של הצבא המוסלמי.
ב. הצבא הביזנטי הסדיר שהורכב בעיקר מלוחמים ארמניים בצירוף שכירי חרב ממקורות שונים. צבא זה היה קטן יחסית וסבל מבעיות משמעת חמורות שהקרינו על נכונותו לקרב. יחידות ניידות שהיו חיוניות להגנת האימפריה וללחימה מול כוחות ההלם של הצבא המוסלמי היו מועטות ובעלות אימון וציוד מינימלי. המירב שהאימפריה הביזנטית יכלה להקצות להגנת סוריה, לא עלה על כ-20 אלף חיילים. תגבורות לצבא שהגן על הגבולות המזרחיים של האימפריה לא היו בנמצא לאור איומים על השטחים שבשליטתה באיטליה ובצפון אפריקה, ופרובינציות אלו התחרו עם סוריה וארץ ישראל על הקצאת כוח אדם ומשאבים.
כוחות ופיקוד > ביזנטים > האסטרטגיה הביזנטית

מקורות ביזנטיים מהמאה ה-7 מתארים תמונה אחידה של קשיים כלכליים רבים, האימפריה התקשתה לשלם את משכורות החיילים - הביזנטיים והמקומיים, ופנתה לשליטים ולמושלים המקומיים על מנת לגייס משאבים הנדרשים להגנת הפרובינציות אך נתקלו בחוסר שיתוף פעולה, כתוצאה מקשיים אלו התפתח משבר לוגיסטי שהביא להתמוטטות המערכת הצבאית בפרובינציות המזרחיות ורוח רעה של חוסר משמעת ומרדנות בצבא הביזנטי.
המשבר הכלכלי מנע מהביזנטים את האפשרות לקיים רשת צפופה של מבצרים שהחזיקה האימפריה הרומית על גבולותיה (לימס), התהליך של נטישת הגבולות ונקודות המשמר החל עוד במאה ה-6 ולקראת העימות עם הצבא המוסלמי לא היו הביזנטים מסוגלים לאייש במידה מספקת את המבצרים העיקריים.
האימפריה הביזנטית שאפה, מחמת מחסור כרוני במשאבים - אנושיים וחומריים, לנהל עימותים מבוקרים וניסתה להימנע מקרבות מכריעים ועקובים מדם והימנעות מהתמודדות עם הלא-נודע, הפחתת ההימור והמונח על המאזניים במקרה של קטסטרופה צבאית. הצבא הביזנטי נקט, במידת האפשר, בטקטיקה של מלחמת התשה תוך שימוש נרחב בהטעיה, לוחמה איטית וסבלנית ושילוב של דיפלומטיה, משא ומתן ושקרים ומרמה, במטרה להוציא את היריב משיווי משקלו מבלי לשאוף בהכרח להכחדה.
מול הצבא המוסלמי בזירת הפרובינציות המזרחיות נקטו הביזנטים בגישה של מגננה פאסיבית תוך שימוש בעומק אסטרטגי, גישה זו שיעילותה הוכחה כנגד פשיטות בקנה מידה קטן יחסית, לא הצריכה שימוש בכוחות צבאיים גדולים, בניגוד לטקטיקת הגנה אקטיבית/ניידת, הגוררת עימות עם הפולש עוד בטרם יגרם נזק לנפש ורכוש. סדרת המפלות שספגו בעימותים בשדה הפתוח מול כוחות מוסלמיים הביאו את הביזנטים להכרה במגבלות צבאם, ולהסתמכות על מגננה שנשענת על ביצורים קיימים, מתוך תקווה שהמוסלמים יתישו את כוחם מול חומות הערים המבוצרות בארץ ישראל. שבטים ערבים ידידותיים היו אמורים לספוג את ההתקפה המוסלמית הראשונית באזורי הספר, ואילו הצבא הביזנטי התמקד בהגנה על ביצורים ומקומות ישוב מבוצרים בעומק השטח. את התשלום המיידי על טקטיקה זו שילמו אזרחי הפרובינציות בנפשם ורכושם.
כוחות ופיקוד > הצבא המוסלמי

בשנת 632, בעת ביקורו האחרון של מוחמד במכה, הוא קבע ופסק כי כל המוסלמים אחים הם ואל להם להילחם זה בזה, אבל עליהם להילחם בכל יתר בני האדם - עד שיאמרו "אין אלוה מבלעדי אללה" - השהאדה. הצבא האסלאמי הורכב מלוחמים משבטים ולאומים שונים, רובם ככולם מחצי האי ערב. המסורת הצבאית וטקטיקות הפרשים האסלאמיות נולדו או הועשרו במגע עם האימפריה הסאסאנית ויחידות הפרשים הכבדות. חלק גדול מהלוחמים המוסלמים היו חיילים רגליים, שיכולתם ואימונם היו בעלי אופי הגנתי, אך בתימן נתקיימה מסורת של צבא מאומן, שסיפק לוחמים רבים לצבא האסלאם. הגדודים הראשונים שיצאו לג'יהאד היו קטנים בסדרי הכוחות שלהם, ולצדם עמדו מהירות ויכולת תמרון. עם הגדלת מספרי הלוחמים הצטרפו אל שורותיהם נשים ומשפחות, ששימשו בתפקידים עורפיים של אחזקת המחנה ומתן שרותי רפואה ומזון ללוחמים.
עד לקרב הירמוך הקפידו המוסלמים להשיג עליונות מספרית בקרבות מכריעים. שלוש יחידות הפשיטה הקטנות יחסית, שתקפו את עבר הירדן וסוריה ומנו לא יותר מ-7,000 לוחמים כל אחת, התאחדו לצבא אחד ובו כ-15,000 לוחמים, שלחם בשנת 634 בקרב אג'נדיין בצבא הביזנטי, שגודלו נאמד בכ-10,000 לוחמים.
בקרב הירמוך נאספו יחידות אסלאמיות-ערביות מכל קצות הלבנט והמזרח הקרוב, ובהן גדוד הפרשים תחת פיקודו הישיר של ח'אלד בן אל-וליד, ובו כ-3,000 לוחמים בסך הכל. בגיוס כללי הצליח הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב להעמיד מול הצבא הביזנטי צבא אסלאמי שגודלו נאמד ב-25,000 חיילים, כולל יחידות פרשים.
כוחות ופיקוד > הצבא המוסלמי > פיקוד

המפקד העליון של הצבא האסלאמי היה הח'ליף עמר בן אלח'טאב, דמות שסביבה כרוכים בעיקר אגדות ומיתוסים. מתואר כי היה נערץ על ידי נתיניו, צנוע, ענו ומסתפק במועט, שהוכיח עצמו בכל כשליט וכמנהלן מוכשר. עם עלייתו לשלטון מינה הח'ליף עמר את אבו עוביידה בן אל-ג'ראח כמפקד הכוחות האסלאמיים, על בסיס נאמנותו ודבקותו הדתית. אבו עוביידה לא היה מצביא מוכשר ועם תחילת העימות העביר את הפיקוד הישיר על הצבא לידי ח'אלד בן אל-וליד (ערבית: خالد بن الوليد, מכונה גם: סיף אללה אלמסלול - חרבו השלופה של אללה), שנחשב לאחד מגדולי המצביאים בהיסטוריה, שמעולם לא הובס בקרב. הוא היה דמות מורכבת, רב כישרון, שעצמאותו עמדה לו לרועץ. תחת ח'אלד בן אל-וליד בלטו שלושה מפקדים: עמר אבן אל-עאץ, מפקד האגף הימני בקרב הירמוך ולאחר מכן כובש מצרים הביזנטית; שרחביל בן חסנה(אנ'), ממפקדי גדודי הפלישה האסלאמית לארץ ישראל; ויזיד בן אבו סופיאן(אנ'), מפקד האגף השמאלי של הצבא האסלאמי.
כוחות ופיקוד > הצבא המוסלמי > טקטיקה וחימוש

בתחילה, לחמו הפרשים הערבים מעל גבי גמלים, תוך שימוש באוכפים מיוחדים שאפשרו דהירה וירי בחץ וקשת. עם התפתחות העימותים והתעצמותם החל שימוש בסוסי מלחמה, שליוו את הגמלים ונכנסו לפעולה רק בשדה הקרב ממש, מאחר שהגמלים הצטיינו יותר כבהמות משא ולא היו אמינים בקרב. טקטיקות הקרב של הצבא הערבי כללו התקפות פתע והתשה של היריב, תוך מאמץ להימנע מאבדות עד כדי נסיגה והימנעות מקרב, אם היה חשש כי כוחו של האויב עדיף.
טקטיקות הלחימה היו לעיתים הגנתיות, וחיל הרגלים, לעיתים חמוש בשריון כבד, שימש העוגן ומרכז הכובד של קו החזית, כאשר יחידותיו משתמשות במכשולים טבעיים כמשענת. החיילים עמדו בשורות והתקדמו לכיוון היריב באותו מבנה, תוך שיחידות שונות מחליפות עמדות מול פני היריב על מנת לשמר כוחות. יחידות הקשתים היו בדרך כלל חיילי רגלים חמושים בחץ וקשת שירו חצים לטווחים של עד 150 מטר, כך שיעילותם הייתה בעיקר כנגד פרשי אויב התוקפים את הקווים של המוסלמים.
יחידות הפרשים, שהיו בדרך כלל קטנות בסדרי הכוחות מיחידות הרגלים, שימשו לעתודה ניידת ולמהלכי איגוף. הפרשים פעלו מהאגפים או דרך המרכז של חזית המוסלמים ותקפו לאחר שחיל הרגלים והקשתים הצליחו לערער את קווי האויב או לשבור את מומנטום ההתקפה שלו.
עימותים ראשונים

מקורות מוסלמיים מספרים כי הנביא מוחמד שלח נציגים לשליטים של האימפריות השכנות והודיע על הולדת דת האסלאם ועקרונותיה, לאחר שהשליח הראשון נתפס על ידי מושל ביזנטי והוצא להורג הועבר המסר להרקליוס על ידי המושל הביזנטי של הפרובינציה הביזנטית של ערביה. סיפור זה, שייתכן ואמת בבסיסו, ייתכן והפנה את תשומת לב הביזנטים למתרחש על גבול האימפריה עם המדבר הערבי. אף על פי שספק אם המכתב או תוכנו הועברו לידי הקיסר בעצמו.
מקורות מוסלמיים אחרים מספרים כי מכתבו של מוחמד נפל בידי ראש השבט ע'סאני אך יוזמתו לתקוף את המוסלמים ולהכות בהם במקום מושבם נדחתה על ידי הרקליוס שהיה בדרכו לירושלים על מנת להחזיר את הצלב האמיתי, על פי המסורת הזו נאם הרקליוס בפני פקידיו הבכירים בדמשק והביע את נכונותו לחלק את האזור עם המוסלמים. מקורות נוצרים מאוחרים מספרים אגדה לפיה נפגש הקיסר עם הנביא ונתן לו את רשותו להתיישב בעיר מדינה.
עימותים ראשונים > קרב מאוּתָה

עד שנת 630 התרכזו פעולותיו ותחום העניין של הנביא מוחמד והמוסלמים בחצי האי-ערב תוך התמקדות בגיבוש הטריטוריות שנתפסו, הרחבת מעגל המאמינים והתמודדות עם יריבים פוליטיים ודתיים שאיימו על הבלעדיות שתבע הנביא על שליחותו. גם בשלב זה היו למוחמד שאיפות להרחיב, בעתיד, את תחומי השפעת האסלאם גם על האזורים שהיו בשליטה ביזנטית - עבר הירדן ודרום סוריה שהיו מוכרים היטב לערבים והיו עשירים וחסרי הגנה של ממש. במרץ 628 חתם הנביא מוחמד על הסכם חֻדַיְבִּיָּה ובו הוכרזה שביתת נשק עם שליטי העיר מכה, הסכם שחלק מתומכיו של הנביא ראו כמשפיל, בין היתר משום שמוחמד אולץ לחתום עליו כ"מוחמד אבן עבדאללה" ולא כ"מוחמד שליח האל". על רקע זה נזקק מוחמד להישג צבאי. שליח של הנביא לבוסרה נרצח - ככל הנראה על ידי בדואי משבט הע'סאנים. ההצלחה הצפויה מפשיטה אל תוך שטחים לא מוגנים לכאורה של האימפריה שהערבים ותושבי המדבר רחשו לה עדיין כבוד וחששו מהצבא הביזנטי הייתה יכולה לאזן את השפעת ההסכם ולהעלות את קרנם של המוסלמים.
המקורות הערבים מתארים כוח פלישה של כ-300 לוחמים כלומר כוח צבאי גדול ביחס ליכולת של הצבא המוסלמי בעת ההיא ובראשו בן דודו של הנביא ג'עפר בן אבו טאלב ובנו המאומץ של הנביא זיאד אבן ח'ארטה, התיאורים של הצבא הביזנטי שעמד מול המוסלמים עולים על כל דמיון - ומספרים על צבא ביזנטי סדיר של 100,000 לוחמים בפיקודו של הקיסר ובנוסף צבא של יחידות עזר מקרב שבטים בדואיים נאמנים של עוד 100,000 לוחמים. לא רק המספרים האדירים אינם מעוגנים כלל במציאות אלא גם העובדה שהקיסר הביזנטי הוביל בשנה זו את צבאו כנגד הסאסאנים ולצבא הביזנטי לא היו כלל יחידות סדירות באזור סוריה וארץ ישראל.
הקרב נערך ככל הנראה בחודש ספטמבר 629, בסמוך לעיירה מאוּתָה, לא הרחק מקיר מואב (כרכ). על פי המקורות המוסלמים התגלתה התקדמות הגדוד המוסלמי על ידי ערבים מקומיים שדיווחו למפקד הביזנטי על ההתקפה. הכוח הביזנטי הצליח להרוג את המפקדים המוסלמים מלבד ח'אלד בן אל-וליד שהצליח לחלץ את עצמו ואת לוחמיו משדה הקרב.
ההתנגשות בקרב מאוּתָה, למעשה לא יותר מעימות מוגבל בין כוח מוסלמי לכוח צבאי ביזנטי, נסתיים בנסיגה מוסלמית, נותרה אירוע מבודד ואין עדויות על בניית כוח ביזנטי בגבול הדרומי של ארץ ישראל, על גבול המדבר ובעבר הירדן. הקרב מצביע על קיום של סיורים ביזנטיים או נוכחות צבאית של שבטים ערבים הקשורים לאימפריה באזורי הערבה, אך האזור לא נכבש והאימפריה הביזנטית לא הצליחה להטיל את מרותה עליו. כך הפך קרב מאותה לעיכוב זמני בהתקדמות המוסלמית מחוץ לתחומי חצי האי ערב.
עימותים ראשונים > ביקור הקיסר בירושלים

אירוע משמעותי בהיסטוריה הביזנטית ובהתאמה של ארץ ישראל וירושלים הוא ביקור במסגרת עלייה לרגל של הקיסר הרקליוס בירושלים, שנערך ככל הנראה ב-21 במרץ 630. הקיסר יצא לכוון ירושלים דרך העיר חומס שהייתה המרכז האדמיניסטרטיבי המרכזי בסוריה. היסטוריונים מוסלמים מספרים בהתפעלות על שטיחים מבושמים שהונחו על האדמה עליה דרך הקיסר בדרכו. מטרת הביקור הייתה החזרת חפצי הפולחן שנלקחו על ידי הפרסים בעת כיבוש ירושלים, ובאמצעות טקס זה להחזיר את הריבונות הביזנטית על אזור הסהר הפורה וארץ ישראל. בעת ביקור של הקיסר התגבש האיום המוסלמי על גבולות האימפריה וסביר להניח כי מהותו של האיום לא נעלמה מעיני הקיסר. עם זאת המקורות הנוצרים והמוסלמים מציירים תמונה שונה לגבי מעשיו של הרקליוס במסעותיו לארץ ישראל. היסטוריוגרפים נוצרים אינם מציינים כל אמירה או פעולה המצביעים על הכנה אסטרטגית לענות לאיום המוסלמי ומצביעים על כך שהאיום נראה מרוחק וההתקפה על גבולות האימפריה באה בהפתעה, כפי שמספר בזכרונותיו סופרוניוס הפטריארך של ירושלים. המקורות הנוצרים מתמקדים בזירה הדתית - נוצרית אליה הפנה הקיסר את תשומת לבו עם תום הביקור בירושלים, ובליבן סכסוכים בתוך הנצרות אורתודוקסית על רקע הדוקטרינה המונופיזיטית וגיבוש המונותליטיזם כפשרה. הקיסר עמד בראש סדרה של ועידות אקומניות בניסיון כושל לאחד את הקרעים בתוך הממסד הדתי באימפריה.
תמונה שונה מציירים היסטוריונים מוסלמים - וייתכן כי הם נסמכים על מסורת נוצרית שבעל פה שלא הוכללה בכתובים, כך מציין ההיסטוריון ערבי - עיראקי אחמד איבן עזאם (בערבית: أبو محمد أحمد بن أعظم الكوفي) החלק ששרד מספרו כיתאב אל פתוח ("ספר הכיבושים") מתחיל מנאום של הרקליוס שנישא בפרובינציה פלשתינה ובו הוא מזהיר את חייליו ונתיניו מהאיום המוסלמי, מציין כי הוא ממנה מפקדים לניהול הקרבות העתידים לבוא ומורה לנתיניו לציית לפקודות הניתנות על ידי נציגיו. איבן עזאם מוסיף כי איגרת עם הנאום נשלחה לערים המרכזיות של סוריה ובכך החל להכין את התשתית לחיזוק הגנת האימפריה.
במסע שני למזרח חזר הקיסר לדמשק, ככל הנראה בשנת 634, שם קיבל את הבשורה על התבוסה הביזנטית בקרב דתין וקבע את מפקדתו בעיר אנטיוכיה, על מנת לנהל את המערכה ממפקדה הקרובה מספיק כדי לאפשר לו שליטה על מפקדי הצבא ומרכזי התקשורת האזוריים.
עימותים ראשונים > כיבוש הערבה > כיבוש תבוכ

הכיבוש של נווה המדבר של תבוכ, אירע, ככל הנראה בשנת 630, על ידי גדודים מוסלמים. הפעולה הצבאית נעשתה בהשראתו של מוחמד, אך ככל הנראה לא תחת פיקודו הישיר. היסטוריונים מוסלמים בני התקופה המצוטטים על ידי אחמד אל-בלאד'רי (أحمد بن يحيى بن جابر البلاذري) שכתב יצירה מונומנטלית, מתארים מסע מלחמה בו השתתפו 30,000 לוחמים מוסלמים. לעומת זאת, לא מוזכר האירוע כלל בכתבים נוצרים וסימני שאלה על נכונותו מרחפים על דיוקו ההיסטורי ואף על עצם קיומו. על פי ההיסטוריוגרפיה המוסלמית, התקדם הצבא המוסלמי לתבוכ אך בנווה המדבר, ששימש כנקודת מפגש לשיירות סוחר, לא חנה צבא ביזנטי וסיורים מוסלמיים נשלחו צפונה אך לא הצליחו להגיע למגע עם כוחות אויב.
עימותים ראשונים > כיבוש הערבה > כניעת אילת

תפיסת תבוכ הביאה את הצבא המוסלמי אל סף ארץ ישראל ואת המושלים של תחנות סחר סמוכות לבקש חסות מוסלמית, כך פנה הבישוף של אילה - אל עקבה יוחנה בן רובה אל המרכז החדש בתבוכ שם הציע את כניעת היישוב וקיבל חסות מוסלמית. כך גם נהגו מושלי אדורה ואל ג'רבה. בכתבים מוסלמים נשמרו נוסחי כתבי הנביא למושל אילת:
ליוחנה בן רובה ואזרחי איילה, השלום עליכם! והשבח לאל שאין עוד מלבדו. אין לי כוונה להלחם בכם בטרם אכתוב לכם. מהרו לקבל את האסלאם או שלמו מס וקבלו מרות אלוהים ושליחו ושליחיו של שליח האלוהים. כבדו אותם והלבישו אותם בבגדים נאים - אם אתם מספקים את שליחי אתם מספקים אותי. אין ספק כי המס מוכר לכם, אם ברצונכם בביטחון בים וביבשה צייתו לאלוהים ושליחיו ותהיו חופשים מתשלומים לבד מתשלום לאלוהים ושליחיו. היו זהירים לספק את צורכי השליחים שאם לא כן אני לא אקבל ממכם דבר אך אלחם בכם ואקח את ילדיכם בשבי ואהרוג את המבוגרים. אני הוא שליח האלוהים, שימו מבטחכם באלוהים וספרו, בשליחיו ובמשיח בן מרים. זהו דבר האלוהים וגם אני שם מבטחי בו, בואו אלי לפני בו האסון עליכם. אני הוריתי לנציגי הוראות מפורשות. תנו להרמלה שלוש מידות שעורה כי הוא רוצה בטובתכם. בשם האלוהים ברצוני הטוב אני שולח שליחים ולא צבא, אם תמלאו אל הוראות שליחי תהיו תחת הגנת האלוהים ומוחמד וכל העומד לצידו.
בכיבוש תבוכ מצוינת נקודת מפנה במדיניות של הנביא מוחמד והאסלאם כלפי היהודים והנוצרים, כאשר לפני כן נקטו המוסלמים בקו אגרסיבי ונוקשה כלפי השבטים היהודים בחצי האי ערב - מדיניות של התאסלמות או השמדה. על גבול ארץ ישראל השתנתה המדיניות המוסלמית, מתוך מחשבה כי כיבוש אזור מאוכלס בצפיפות על ידי יהודים ונוצרים יחייב גישה סבלנית יותר שתמנע התנגדות, והוצע לתושבי הארץ לקבל את המרות המוסלמית ומעמד של ד'ימי (בן חסות) ולשלם מס גולגולת תמורת שמירת הנפש והרכוש.
כיבוש עבר הירדן

אבו בכר (בערבית: ابو بكر) ירש את מוחמד כמנהיג פוליטי ודתי, והיה לח'ליף הראשון. את שנותיו הראשונות העביר אבו בכר במאמץ להשיב אל חיק האסלאם את השבטים שניצלו את מות הנביא כדי להתנתק מהמסגרת הפוליטית-דתית שיצר. לאחר ביסוס השלטון המוסלמי בחצי האי ערב במלחמות רִדה ("מלחמות הכפירה"), במהלכן השיב אבו בכר אל חיק האסלאם את עשרות השבטים המורדים של חצי האי ערב, התרכז כוח צבאי משמעותי בחצי האי-ערב שהמניע העיקרי לקיומו היה שאיפתם של הלוחמים והמתנדבים במלחמה ששכר שלל וביזה בצידה. לאחר סיום הלחימה בחצי האי הערב נותר כוח זה ללא עיסוק והיווה גורם מסוכן לשלטון המרכזי.
כפתרון לשחרור הלחץ קשר אבו בכר בין האינטרס הבדואי לאינטרס של האסלאם והפנה את תשומת לבו לארץ ישראל. ההיסטוריון הבריטי המילטון א.ר. גיב כתב במחקרו על ההיסטוריה המוסלמית כי הפתרון של הח'ליף למציאות פוליטית-ערבית זו הייתה פתיחה של חזית חדשה, ועבר הירדן המזרחי נבחר גם בגלל הטענה כי מהלך זה הוא למעשה המשך דרכו של הנביא וגם ההבטחה המוקדמת כי שלל המאמינים יהיה רכושם של הביזנטים (נאאם א-רום) המחכה ללוחמים. במהלך שנת 634 יצאו המוסלמים בשני ראשים לכיוון הפרובינציות הביזנטיות של ארץ ישראל.
כוח ראשון בפיקודו של עמר אבן אל-עאץ יצא מהערבה, עבר את אילת ונע לכיוון אזור מישור החוף. כוח מוסלמי שני, שהיה גדול יותר ובו שלושה גדודים נפרדים, אחד בפיקודו של אבו עוביידה בן אל-ג'ראח שני בפיקודו של שרחביל בן חסנה ושלישי בפיקודו של יזיד בן אבו סופיאן, עם בין 3,000 ל-5,000 לוחמים בכל אחד מהגדודים. על פי המסורת המוסלמית (המייחסת את הדברים גם לנביא עצמו) מסר הח'ליף פקודות מפורשות בטרם היציאה לקרב:
”עשר מצוות אני מצווה עליך, זכור אותן בשמי. אל תבגוד. אל תמעל באמוני. אל תיכשל. אל תהרוג נשים זקנים או טף. אל תעקור עצי תמר ואל תשרוף אותם. אל תהרוג מקנה אלא למזון בלבד. אם תפגוש בנזירים אל תפגע בהם והרשה להם להקדיש עצמם לאמונתם. כאשר יציעו לך כלים עם מזון ברך את אלוהים על כל כלי. אם תפגוש אנשים שגילחו את ראשיהם במרכז והותירו שיער מסביב הרוג אותם ברומח.”
כיבוש עבר הירדן > הקרב בעמק הציפורים

הגדוד בפיקודו של יזיד בן אבו סופיאן נתקל בכוח ביזנטי במקום לא מזוהה הקרוי בפי ההיסטוריונים המוסלמים מארג' סופאר ("עמק הציפורים"), הנמצא על פי התיאור המוסלמי "ממזרח לכנרת". מעט מאוד ידוע על העימות והמקורות המוסלמים מוסרים תיאורים סותרים של האירוע. הכוח הביזנטי, ככל הנראה חיל מצב מקומי המורכב בעיקר מבני שבטים הנאמנים לאימפריה בפיקודו של קצין ביזנטי המכונה על ידי המוסלמי "בהאן", הצליח להדוף את המתקפה המוסלמית והסב לכוחות התוקפים אבדות ניכרות שאיימו למוטט את הכוח ולפרק את שורותיו. על פי המסורת המוסלמית ניסו הביזנטים לנצל את מצוקת המוסלמים - שסבלו ככל הנראה גם מרעב - והציעו להם תשלום תמורת נסיגה, הצעה שנדחתה על ידי המוסלמים. לבקשת יזיד בן אבו סופיאן שלח אבו בכר תגבורת של כוחות מתימן שבעזרתם הצליחו המוסלמים להימנע ממפלה מוחלטת והשמדת הכוח המוסלמי. ככל הנראה הצליחה הופעתו של הגדוד המוסלמי לייצב את החזית. תאריך הקרב אף הוא איננו ברור ובעוד מקורות מוסלמים מסוימים קובעים את האירוע לאחר כיבוש פלה ובית שאן, קובע החוקר הישראלי פרופסור משה גיל כי הקרב אכן התרחש במהלך שנת 634. לעומתו קובע ההיסטוריון הבריטי דייוויד ניקול(אנ'), ככל הנראה תוך מתן פרשנות שונה להיסטוריוגרפיה המוסלמית אך מבלי לפרט את הדיאלקטיקה, כי הקרב נערך בשנת 635, סמוך לכיבוש דמשק וכהקדמה לקרב הירמוך, ונסתיים בתבוסה ביזנטית מוחלטת.
כיבוש עבר הירדן > כיבוש מע'אב

המקורות המוסלמים מציינים את רבת מואב המקראית הידועה גם כמע'אב או אראופוליס (יוונית: Areopolis) - הסמוכה לעיירה ראבה (אנ') בירדן של זמננו - כמבצר הביזנטי הראשון שנכבש על ידי הצבא המוסלמי, ככל הנראה במהלך שנת 634. מקורות אלו מספרים כי מושל המקום פרווא בן עמר אל-ג'ונדהארני המיר את דתו לאסלאם והוצא להורג על ידי הביזנטים. פעולה קיצונית זאת הביאה את הצבא המוסלמי לפתחה של העיר. המוסלמים חששו כי הביזנטים נאספו בכוח עם תגבורות של שבטים ערבים-נוצרים באזור מבצר מעאן (אראופוליס, Areopolis) בו היה ככל הנראה חיל מצב ביזנטי כמוזכר בכתב היד נוטיטיה דיגניטטום. ריכוז כוחות זה ייתכן ולא כוון כנגד איום ההתפשטות המוסלמי אלא מתוך כוונה להחזיר ולהחיל - לאחר תום הכיבוש הפרסי - את הריבונות הביזנטית על הספר העבר ירדני. דבר אינו ידוע על הצבא הביזנטי והגאוגרף הסורי יאקות אל-חמאווי מזהה את החיילים כ רום (רומאים) אך מספרם ואיכותם לא ידועים. אחמד אל-בלאד'רי מצטט מקור לא ידוע בנוגע לאירועים אך פרטי הקרב אינם נמסרים. הצבא המוסלמי בפיקודו של אבו עוביידה בן אל-ג'ראח יצא מהעימות כאשר ידו על העליונה והמבצר נכבש. המקורות המוסלמים לא מפרטים מה עלה בגורלו של הגדוד הביזנטי. ההיסטוריון הארמני סבאוס מספר על התקפת פתע שהכריעה את הקרב:
”הם הגיעו לרבת מואב על גבול הארץ, הצבא הביזנטי היה בערביה, תקפו אותם לפתע והכו בהם לפי חרב הבריחו את אחיו של הקיסר הירקליוס וישבו בערביה.”
כיבוש ארץ ישראל

העדר אסטרטגיה אחידה ורציפה רדף את האימפריה הביזנטית לאורך כל העימות מול הצבא המוסלמי, למרות מודעות לאיום המתגבש על גבולה, הרשויות הביזנטיות - האזרחיות והצבאיות כאחד לא ציפו לפלישה ולא נערכו לקדם את פני הרעה, הביזנטים נצמדו לקווי פעולה שבלוניים שלא התאימו לעימות המתפתח. אזור הגבול של דרום הפרובינציה פלשתינה עתיד היה להיות זירת קרב אכזרית בין גדודים מוסלמים לחיל המצב הביזנטי. רבות דובר על הלימס פלשתינה, (Limes Palestinae, הגייה מדויקת "לימס פָּלֶסְטִינַיי") - שנועד להגן על האימפריה מפני פלישות של שבטי הנוודים, וכן להבטיח את נתיבי הסחר הבינלאומי החשובים. אך בתקופה הנדונה - המאה ה-7, היה המערך לא יותר ממספר בסיסים לאורך מישור החוף, בעוד שהחלק הפעיל שבו נסתמך על שבטים ערבים שהכירו בשלטון האימפריה הביזנטית.
בראש חיל המצב ביזנטי עמד קצין בשם סרגיוס (ביוונית: Sergios) שנשא בדרגת קנדידטוס (Kandidatos ,κανδιδάτος). סרגיוס הוא, ככל הנראה, אותו קצין המוזכר במקורות אשורים-ארמים במספר גרסאות כ"בירדן" או "ורדן" ששימש גם בממשל הביזנטי בדמשק. היסטוריונים נוצרים ובראשם ניקפורוס הראשון, פטריארך קונסטנטינופול תולים את אי השקט וההתפרצות הערבית במעשיו של סרגיוס שפעל כנגד המסחר הערבי. מקורות אלו טוענים כי סרגיוס, שמתוקף דרגתו הרמה היה בעל גישה לקיסר, שכנע את האחרון למנוע מסחר של הערבים עם ומתוך תחומי האימפריה ולשלול מהם את דמי התווך המסורתי. ניקפורוס מוסיף ומפרט את שרשרת הטעויות של הביזנטים מול ראשי השבטים הערבים ששכנו על גבול האימפריה וראו עצמם בראש וראשונה כמשרתיה. לדבריו אנוך (ביוונית: Ευνούχος) של דמשק עיכב או אף סירב להעביר את התשלומים שנועדו להבטיח את נאמנותם של הערבים, בכך נדחפו שבטים ערבים לצד המוסלמי.
כיבוש ארץ ישראל > מסעו של ח'אלד בן אל-וליד

למרות ההצלחות המוסלמיות בקרבות בקנה מידה קטן בשטחי ארץ ישראל והצלחתם לדחוק את חיל המצב המקומי משדה הקרב הפתוח אל תוך הערים המבוצרות, לא הצליחו המוסלמים למוטט את ההגנה הביזנטית או להגיע לשליטה בפרובינציות הביזנטיות. על מנת לשנות את מאזן הכוחות הורה הח'ליף אבו בכר לח'אלד בן אל-וליד (בערבית: خالد بن الوليد, מכונה גם: סיף אללה אלמסלול - "חרבו השלופה של אללה"), לעזוב את שדה המערכה בעיראק, בו נלחמו המוסלמים מול הצבא המתפורר של האימפריה הסאסאנית, ולהגיע במסע מזורז דרך המדבר אל ארץ ישראל. על פי ההיסטוריון המוסלמי אבן אסחאק, הועברה הוראתו של הח'ליף בכתב לח'אלד בן אל-וליד שעם קבלת הפקודה חשש כי הוא נפל קורבן למזימה של אויבו עומר בן אל-ח'טאב - סגנו של אבו בכר ואויבו של אל-וליד שמטרתה לגזול ממנו את התהילה של כיבוש עיראק. המסע עצמו הציב בפני המוסלמים אתגרים גדולים, ובראשם המחסור במים, והערבים נזקקו לכל הטכניקות שפותחו על ידי בדואים להכנת גמלים לשיירות במדבריות ערב. המסורות המוסלמיות חלוקות בנוגע לגודלו של הגדוד המוסלמי הידוע בשם המשמר הנייד, ונוקבים במספרים בין 500 ל-3,000 לוחמים. בתנועה מהירה במסלול דמוי קשת ומעבר דרך נווה המדבר של תדמור הופיעו המוסלמים מול חומות העיר בוסרה והצטרפו לכוח של שרחביל בן חסנה שצר על העיר. לאחר מצור קצר נכנע חיל המצב הביזנטי של העיר ותושבי העיר הסכימו לשלם דמי חסות. לאחר כיבוש בוסרה המשיכו המוסלמים ונכנסו לתוך ארץ ישראל מצפון וחברו לשאר הגדודים המוסלמים.
כיבוש ארץ ישראל > קרב אג'נדיין

המקורות ההיסטוריים הביזנטים אינם מזכירים כלל את קרב אג'נדיין בשמו ותיאורי הקרב מתערבבים בתיאורי קרבות שאירעו בסמיכות זמנים - דתין וייתכן שגם קרב הירמוך. מיקומה של אג'נדיין איננו ידוע ומחקרים מודרניים מצביעים על אזור שפלת יהודה בין רמלה לבית גוברין וליתר דיוק באזור בית נטיף מעט מאוד ידוע על מהלך הקרב, והמעט אפוף במיתוסים המקשים לשחזר אירועים ולהפריד אגדה מהיסטוריה. הקרב שהתפתח ביום 30 ביולי 634 היה מר, ללא תימרונים, עקוב מדם והסתיים בניצחון מוסלמי והשמדת רוב הצבא הביזנטי שחנה בארץ ישראל. המוסלמים נהנו כתוצאה ישירה מניצחונם מחופש תנועה כמעט מוחלט ברחבי הארץ וניתקו את אזור ההר מהמרכז הביזנטי שבערים לאורך מישור החוף. ב-25 בדצמבר - יום חג המולד נשא הפטריארך הביזנטי של ירושלים, סופרוניוס, דרשה בה תמצת את תמונת האירועים - הסרקנים בוזזים ערים משמידים את השדות, שולחים אש בכפרים ומחריבים את המנזרים. על פי המסופר בכתבי ההיסטוריון הביזנטי תיאופנס המוודה, הצליח תיאודורוס, אחיו של הרקליוס, לברוח משדה הקרב לחומס שם פגש בקיסר ודווח לו על התבוסה. בתגובה נערכו חילופי גברי בצמרת ההנהגה הצבאית הביזנטית ותיאודורוס נשלח חזרה לקונסטנטינופול בבושת פנים שם נכלא.
כיבוש ארץ ישראל > קרב אג'נדיין > שינוי פיקוד במחנה המוסלמי

אבו בכר נפטר ב-23 באוגוסט 634 באל-מדינה ומינה לפני מותו את עומר בן אל-ח'טאב ליורשו. חילופי השלטון גררו חילופי גברי בצבא האסלאמי ואבו עוביידה בן אל-ג'ראח התמנה לתפקיד אמין אל-אומה (מילולית: "מזכיר האומה"), מגן העם והמפקד הצבאי העליון של הצבא הערבי-אסלאמי. אבו עוביידה לא היה מצביא בעל כישרון ונעזר בח'אלד בן אל-וליד שנחשב לאחד מגדולי המצביאים בעולם אשר מעולם לא הובס בקרב, אך ההיסטוריה מתארת אותו כדמות מורכבת, רבת כישרון, שעצמאותו עמדה לו לרועץ.
כיבוש ארץ ישראל > כיבוש עמק הירדן

מיד לאחר קרב אג'נדיין נערך עימות נוסף, ככל הנראה במהלך ינואר 635 באזור עמק הירדן בין שרידי הצבא הביזנטי שהצליחו להימלט משדה הקטל של אג'נדיין לצבא המוסלמי שרדף אחריהם. הפעם ניסו הביזנטים לבחור את שדה הקרב ולהשתמש בנתונים טבעיים כנגד המוסלמים. כך נהרסו תעלות השקיה ואזור בית שאן הוצף על מנת לעכב את הפרשים המוסלמים. למרות הקשיים בתנועה ואבדות קשות הצליחו המוסלמים לשבור את ההגנה הביזנטית ולכבוש את פלה שבעבר הירדן המזרחי. בעקבות ניצחונות אלו תפסו המוסלמים את טבריה ובית שאן (ביוונית: Σκυθοπόλεως - סקיתופוליס; בערבית: بيسان - ביסאן) שהייתה עיר הבירה של הפרובינציה פלשתינה סקונדה. חיל המצב של העיר תקף את הצבא המוסלמי בחשכת הלילה תוך ניצול היכרות מעמיקה עם השטח, אך נהדף באבדות כבדות שכללו את הקצינים הביזנטיים. כניעת התושבים ושלומם הושגו בהסכם לפיו נמסרו מבנים בעיר לכובשים המוסלמים ושאר התושבים חויבו בתשלום מס שנתי ומעשר מהיבול. במהלך מהיר, תוך ניצול ההצלחה בבית שאן והפאניקה שמנעה פעולה יזומה מצד חילות המצב הביזנטים, השתלט שרחביל בן חסנה על עבר הירדן ורמת הגולן, ומשם פנה מערבה ותפס את ציפורי, עכו וצור.