stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית בד בארץ ישראל
בתי בד

בית-בד הוא מתקן ששימש בעת העתיקה להפקת ויצור שמן זית. פירושה של המילה "בד" הוא קורת עץ. קורת העץ הייתה אחד מהמרכיבים החשובים במתקן לתהליך הכנת שמן זית. השימוש בבתי בד החל, לפי העדויות הקדומות ביותר, כבר בתקופת הברונזה הקדומה. החוקר הגדול בתחום שכתב על הנושא הוא ד"ר רפאל פרנקל, אשר הקדיש חלק גדול מחייו לחקר מתקני בתי בד וגתות בישראל. בזכותו של פרנקל, אפשר להבחין שבין תקופה לתקופה, חלו שינויים במתקנים עצמם, שבאו לידי ביטוי בשיטות שונות לכבישה או לניקוז השמן. החקלאות היוותה מאז ומתמיד חלק נכבד מאוד מהחיים בארץ ישראל, החל מעונות השנה המכונות על פי עבודות השדה, ועד למועדים ולחגים הדתיים הנקראים על פי העונות החקלאיות. ענף הזית - בולט בכך שהיווה לכל אורך ההיסטוריה את אחד הענפים החשובים והשימושיים ביותר בחיי האדם. עץ הזית איפשר שימוש מגוון לצורכי היום יום בכל חלקיו – מחימום והסקה, מאכל, ועד לקוסמטיקה ולפולחן דתי. התהליך כולו מופיע ומתואר, במקורות שונים בהרחבה. לדוגמה, ניתן להתרשם מכך שבית הבד מוזכר במשנה יותר מ-60 פעמים.
עץ הזית מהווה חלק בלתי נפרד מן הנוף של האזור הים תיכוני. מזג האוויר, המתאים במיוחד, סייע לנוכחותו הרבה בארץ ישראל. עץ זית מבוגר יכול לחיות באזור שבו הטמפרטורה יורדת עד 11° מעלות מתחת לאפס, אך עץ זית צעיר עלול למות כאשר הטמפרטורה יורדת מתחת למינוס 7° מעלות. לכן, האקלים בארץ ישראל מתאים ביותר לגידול זיתים. בתי בד רבים נמצאו באתרים ארכאולוגיים ברחבי הארץ. הימצאותם של בתי הבד הרבים, מעידה על תפוצתו הרחבה של הזית. שיטת עצירת השמן המודרנית, התפתחה מהשיטה העתיקה. מסתבר שגידלו זיתים לא רק בהרי יהודה, בשומרון ובגליל, אלא גם בשפלה, במישור החוף, בגולן ואפילו בהר הנגב. עונת מסיק הזיתים בארץ, מתחילה מאמצע אוקטובר ונמשכת במשך חודש עד חודשיים. יש כמה סוגי שמן, אחד מהם נוצר מזיתים הנמסקים כשהם עדיין לא בשלים. השמן המתקבל הוא מיוחד, ירוק וחריף יותר בטעמו ונקרא huile vierge כלומר "שמן בתולה".
בתי בד > רקע היסטורי

כבר באתרים מהתקופה הנאוליתית (תקופת האבן החדשה 3400-8500 לפנה"ס), כגון בתל מגידו, גזר, תל לכיש, בית שאן ואחרים, כמו גם באתרים מהתקופה הכלקוליתית (תקופת האבן והנחושת 3500-4300 לפנה"ס) התגלו גלעיני זיתים. ישנן עדויות כי באלף ה-4 לפנה"ס הובלו הזיתים למרחקים, ובאלף ה-3 לפנה"ס וה-2 לפנה"ס, כבר היה מסחר של שמן זית בין ארץ ישראל לבין יוון ומצרים. יש בידינו עדויות של כלי קרמיקה שיועדו להובלת השמן. בתקופת הברונזה, רואים שהתחילו להפיק נוזלים מפירות ובהם מהזיתים. ישנן עדויות מובהקות של הפקת שמן באותה תקופה על בסיס מנורות שמן אשר נמצאו כשהן מלאות בשמן. בתקופה זו, המתקן להפקת נוזלים היה פשוט ונפוץ מאוד, מורכב משני חלקים. משטח חלק ומשופע עליו נעשית פעולת הדריכה או הריסוק ובמפלס נמוך יותר בור איגום שאליו זורם הנוזל שהופק. המעבר בין משטח הדריכה לבור האיגום נעשה בתעלה או בנקב.
בתי בד > רקע היסטורי > בתקופת המנדט הבריטי

בתקופת המנדט הבריטי הגיעה תעשיית ייצור השמן בארץ ישראל לשיא, והוא שימש למאכל ולייצור סבון. בשנת 1942 שטח גידול עצי הזית הכולל היה כ-600,000 דונם והיו בה 600 בתי בד, רובם ככולם במגזר הערבי. במהלך השנים קטן שטח גידול עצי הזית בכ-60%, עקב נטישת מטעים, סלילת כבשים ותשתיות וגידול בשטח הבנוי על חשבון האזור הכפרי.
בתי בד > מקורות כתובים על בתי בד

מתקופת הברזל יש בידינו גם עדויות כתובות, כגון מכתבי ערד, שהם סדרה של אוסטרקונים שנמצאו בתל ערד. מדובר שם בשמן כיתית, כנראה זהו שמן הכיתית אשר מופיע גם בדבריו של רבי יהודה ואדי צדק (מנחות פ"ו, ע"ב). שמן כיתית הוא "שמן ראשון" שלפי המשנה הוא השמן שירד לבדו אחרי כתישה, אך ללא כבישה כלל. (מנחות ח', 4). בנוסף, יש בידינו את המדריך החקלאי הלטיני הראשון ובו הוראות מפורטות לבניית בית בד שנכתבו על ידי "קאטו הזקן" מהמאה ה-2 לפנה"ס. בתקופה מאוחרת יותר (המאה הראשונה לספירה) כתב "הרון מאלכסנדריה" על סוגי מכבש אחדים.
על פי המתקנים שנמצאו, מספר שטחי גידול הזית בארץ ישראל הגיע לשיא בתקופה הביזנטית. במאמרו, סקר מרדכי אביעם את תפוצת בתי הבד באזור הרי מירון, שומרה, תפן וירכא. כמותם הייתה גדולה מאוד והם מוקמו תמיד בתחום היישובים העתיקים או בקרבתם המיידית. המיקום בתוך הכפרים, נובע הן מאופי הפרי ואפשרויות הובלתו, והן מאופי המתקן והעבודה שנדרשה: הזית הוא פרי קשה ועמיד וניתן היה להעמיסו על גב הבהמות ולהעבירו אל בתי הבד שבכפר, בבתי הבד היה ציוד יקר שחששו שייגנב. בעונת המסיק עבדו בבתי הבד יומם ולילה, היה צריך להאירם, ושהגישה אליהם תהיה קלה ומהירה.
בתי בד בתקופות הקלאסיות בארץ ישראל

כדי להבין את מבנהו של בית הבד, צריך קודם כל להבין את שלבי ההכנה והייצור של שמן הזית. ההכנה מורכבת משלבים שונים בה עוברים הזיתים מהעצים ועד הפיכתם לשמן זית. החוקרים, ובהם החוקר החשוב ביותר לחקר מתקנים עתיקים להפקת שמן זית, יין וקמח, ד"ר רפאל פרנקל, הגדירו שלושה שלבים בסיסיים בתהליך הפקת שמן הזית.
בתי בד בתקופות הקלאסיות בארץ ישראל > שלבי הפקת שמן זית

שלושת השלבים הם:
ריסוק
כבישה/ סחיטה
הפרדה
השלב הראשון לאחר איסוף הזיתים, הוא ריסוקם. בשלב זה שופכים את הזיתים אל תוך מתקן הנקרא "מפרכה", המורכב משתי אבנים גדולות המונחות אחת על השנייה. האבן הראשונה מכונה "ים" וצורתה כקערה גדולה ושטוחה, במרכזה בליטה, אשר סביבה מסתובבת אבן הממל. האבן השנייה, הטוחנת, המכונה "ממל" יושבת בתוך אבן ה"ים". האבן היא בצורה מעוגלת, ויושבת בתוך הים על צידה (במאונך לים). באבן הממל ישנו חור, שאליו הוכנסה קורת עץ. אל הקורה נהגו לרתום בהמה, בדרך כלל חמור, אשר צעדה קדימה במעגלים סביב ה"ים". כך הסתובב הממל וריסק את הזיתים.
השלב השני לאחר ריסוק הזיתים, הוא כבישה/ סחיטה. תוצר הריסוק, הועבר אל "עקלים" - סלים קלועים מחבל או מסיבים אחרים. שיטת הסחיטה הייתה על ידי הנחת קורת עץ כבדת משקל על הסלים. בצד אחד קורת העץ הייתה תקועה בקיר ובצד השני היו משקולות אבן כבדות קשורות לקורת העץ על ידי חבלים ומנגנון של מקלות שאיפשר לאנשים להרים אותן בצורה מהירה וקלה. אנשי המלאכה היו צריכים רק לסובב את חתיכת העץ שבה תקועים המקלות ואז כשסובבו את חתיכת העץ בעזרת המקלות, החבלים שהיו קשורים למקלות הסתובבו סביב חתיכת העץ וזה גרם למשקלות לעלות למעלה וליצור משקל על קורת העץ. בזמן הסחיטה, שימשו הסלים גם כמסננת. השמן והמוהל (נוזל נוסף בלתי שמנוני המצוי בזית) טפטפו החוצה ואילו הגלעינים, הקליפה ושאר הפסולת שנקלעה בין הזיתים נותרה בתוך הסלים. פסולת זו כונתה במשנה "גפת" ושמשה להאכלת בהמות ולהסקה.
השלב שלישי לאחר הסחיטה, הוא ההפרדה בין השמן למוהל. הנוזל הנסחט שהכיל את השמן והמוהל נזל אל בור איסוף שמן הנקרא "עוקה". לאחר מספר ימים, השמן צף מעל המוהל והנוזלים הופרדו לכלים שונים.
בתי בד בתקופות הקלאסיות בארץ ישראל > מתקן הכבישה

השכלול הטכני הראשון והחשוב ביצור השמן היה ניצול עקרון המנוף, שעזר בתהליך הכבישה על ידי הקורה והמשקולות. מפנה זה אירע בארץ ישראל בתקופת הברזל. תיאור מתקן זה מפורט לעיל בשלב שני של תהליך הפקת שמן הזית. שכלול זה סיפק יתרונות רבים: כמות הזיתים שניתן היה לכבוש בו זמנית הוכפלה, הסתבר שכוח המשקל המתמיד והסחיטה האיטית עוזר ליצור שמן זית משובח יותר. כך, גם הוכפלה הכמות וגם שופרה האיכות.
בתי בד בתקופות הקלאסיות בארץ ישראל > מתקן הריסוק

בתקופה ההלניסטית במאה ה-3 לפנה"ס, התחולל השינוי השני המשמעותי, שכלולו של מתקן הריסוק. הומצא המתקן הבנוי מאגן ריסוק עגול אשר עשוי משתי אבנים גדולות. ראו תיאור המתקן בשלב השני של ייצור שמן הזית לעיל. מאז המצאתו של מתקן זה בתקופה ההלניסטית, הוא כמעט ולא השתנה עד לעת החדשה. השיטה החדשה הזו הקלה על ריסוק הזיתים. גם כאן כמות הזיתים שמרוסקים הוכפלה ובנוסף, בהמה יכלה לסובב את המתקן וכך הרוויחו כוח אדם שיכול היה לעסוק במטלות אחרות.
בתי בד בתקופות הקלאסיות בארץ ישראל > משקולות

מתקופת הברזל ידוע לנו על שני סוגי משקולות. סוג אחד, משקולות דמויי פעמון ובראשן נקב אופקי, והסוג השני, משקולות בצורת גליל פחוס ובהן נקב אנכי. מאוחר יותר, הנקב האנכי המיוחס לסגנון של אזור הדרום, הפך לנקב בצורת T הפוכה, כך הועבר מוט דרך הנקב האופקי ולמוט נקשר חבל שעבר דרך הנקב האנכי. בגליל העליון נמצאו שני סוגי משקולות: המשקולת הפעמונית בעלת נקב אופקי שמצויה בכמות גדולה (הידועה באזורי הצפון כבר מתקופת הברזל), ומשקולת שנתלתה בעזרת וו מתכת שקובע בעזרת עופרת בשקע קטן שבראש המשקולת. בארץ ישראל הרימו את המשקולות בעזרת כננת שהותקנה לקורה.
כאשר מערכת הכבישה עברה לטכניקת הבורג (ראה בהמשך) היה שינוי גם בסוגי המשקולות, שינוי זה הגיע בתקופה הרומית והביזנטית. משקולות שונות אופייניות לאזורים שונים, לדוגמה: במרכז הארץ ובמיוחד בשרון ובשומרון, המשקולות אוחזות את הקצה התחתון של הבורג ומונעות ממנו להשתחרר מהפותה (שקע חצוב לציר). המסגרת מוחזקת בעזרת שני מחברים המקובעים במגרעות הטרפזיות החיצוניות. סוג אחר של משקולות שהיה נפוץ בגליל העליון, בדרום לבנון ובאזור החרמון הוא משקולות לבורג בעלות פותה הנמצאת במרכז תעלה בעלת חתך טרפזי החצובה לרוחב ראש המשקולת. לעומת זאת, באזור ירושלים ודרום השומרון, המשקולות לבורג היו בעלות פותה ושתי מגרעות טרפזיות פנימיות. ישנם עוד שני סוגי משקולות לבורג: משקולת בעלת מגרעת טרפזית מרכזית אשר נפוצה הייתה בגליל העליון ועמק החולה ומשקולת בעלת חור קיבוע מרובע מתרחב לשני כיוונים אשר הייתה נפוצה בכרמל ובשומרון.
בתי בד בתקופות הקלאסיות בארץ ישראל > מקום האיגום

בתקופת הברזל, למכבשי קורה ומשקולות פשוטים שהתגלו באזור הצפון, היה איגום צידי שהתאפיין בכך שרסק הזיתים הונח על מצע כבישה שטוח והשמן ניגר למכל איגום צידי שלידו. איגום צידי כזה נמצא במכבש בתל בלטה, בתל שקמונה, בתל דן ובתל חצור. באזור הדרום האיגום הוא מרכזי, כלומר, מתקן אחד הכולל מכל איגום מרכזי שפניו שמשו כמשטח כבישה. באיגום המרכזי, סלי רסק הזיתים הונחו כנראה על לוח עץ מנוקב, שהונח על הפתח של מכל האבן והשמן ניגר אליו דרך הנקבים. מתקנים מסוג זה נחשפו בתל בית מירסים, בתל מקנה ועוד. קיים סוג נוסף של איגום מרכזי, משוכלל יותר עם תעלת רדיאלית מסביבו, תעלה המקיפה את פתח בור האיגום המרכזי וקשורה אליו בתעלות רדיאליות. תפוצתם בצפון בעיקר באזורי הכרמל, הגליל התחתון והגולן.
בתי בד בתקופות הקלאסיות בארץ ישראל > בורג לכבישה

שכלול נוסף של התקופות הקלאסיות בתעשיית השמן היה ניצול ה"בורג" לכבישה, כאשר יתרונו הגדול הוא מקדם הגברת הכוח. מהספרות הקלאסית מתברר שהבורג הומצא ואף שימש כבר במאה הראשונה לפנה"ס. עדויות לשימוש בבורג מתחילות בארץ ישראל להופיע כבר בתקופה הרומית, אך השימוש בו הופך למתקן העיקרי בתקופה הביזנטית. למרות הופעתו של ה"בורג" לכבישה, מכבשי קורה ומשקולות המשיכו להתקיים במקביל והיו נפוצים עד לעת החדשה. באיור משמאל אפשר לראות שילוב של קורה ובורג המעיד על המעבר בין שתי הטכניקות. ישנם שני סוגי ברגים:
1. בורג מסתובב - בטיפוס זה, האום שסבב את הבורג היה מקובע מעל קורת בית-הבד. בסיס הבורג היה מעוגן בתוך פותה חצובה בראש משקולת אבן כבדה, כך שהבורג יכול היה להסתובב בפותה בלי להשתחרר ממנה. כיוון שהבורג היה מחובר למשקולות, הרי סיבובו תוך הברגה באום שמעל הקורה גרם להנמכת הקורה, והיא לחצה על סלי הרסק. לאחר שלב מסוים, כשכוח ההתנגדות של סלי הרסק עלה על משקל המשקולות, גרם סיבוב נוסף של הבורג להתרוממות המשקולת מעל הקרקע.
2. בורג נייח - בטיפוס זה, משקולת האבן היא חסרת פותה והבורג מקובע בה ללא יכולת לזוז או להסתובב. האום סבב על הבורג מעל לקורת בית הבד, וסיבובו בעזרת מוטות עץ גרם להורדת הקורה על סלי הזיתים.
בעיות תיארוך

לאורך הדורות, חלה התפתחות במתקנים המשמשים לתעשיית השמן, שונו ושופרו חלקים, אך הטכניקה הבסיסית של שלושת השלבים שהוזכרו לעיל, נשארה אותה טכניקה. מהתבוננות בשרידים ארכאולוגיים בשטח, ניתן לראות המשכיות ברורה לאורך ציר הזמן בתעשיית שמן הזית. השינויים נעשו רק כדי לשפר את תפוקת הייצור ולהתאים את המתקנים לאזורים הגאוגרפיים השונים. כך למשל, בהרים, חלק מהמתקנים נחצבו בתוך סלע האם. על פי ד"ר רפאל פרנקל, אין אפשרות לתארך מתקן על פי צורתו וסגנונו בלבד, ובעבודת הדוקטורט שלו, נכתב שלא ניתן לעקוב אחר טיפוסי בתי בד ותפוצתם, ללא סדר כרונולוגי של האתרים ואינפורמציה על תיארוך המתקנים.
שיא השימוש בבתי בד

נכון להיום, ידוע ששיא הופעתם של בתי הבד בארץ היה שייך לתקופות הקלאסיות. מהתקופה ההלניסטית, בה שוכלל מתקן הריסוק, ועד התקופה הביזנטית הייתה פריחה של הענף, חשיבותם של הזיתים והשמן הייתה רבה. במשך השנים, ובמיוחד בתקופות הקלאסיות, ידוע לנו על מסורות ומנהגים שהתפתחו סביב תעשיית שמן הזית. שרידים של "מקדשונים" שהופיעו בתוך בתי בד - מלמדים על שייכותו לפגאנים (כגון בית בד במרשה) כמו גם סימנים אחרים המוכיחים על בית מלאכה השייך ליהודים או לנוצרים.
לקריאה נוספת

רפי פרנקל, בית בד קדום, ספריית אדם ועמלו, מוזיאון ישראל, תל אביב, 1986.
רפי פרנקל, תולדות עיבוד יין ושמן בגליל בתקופת המקרא המשנה והתלמוד, חלק א, עבודת דוקטורט, תשס"ד.
שמואל אביצור, בית הבד המסורתי, ספריית אדם ועמלו, מוזיאון ישראל, תל אביב 1984.
מרדכי אביעם, גתות יין ושטחי גידול הזית והגפן בגליל העליון בעת העתיקה, ישראל עם וארץ, 1986/7,ד' 22: 197 - 210
חיים בן דוד, בתי בד וייצור שמן זית ביישובי הגולן בתקופת המשנה והתלמוד, עתיקות כרך 34, 1998
עזריאל זיגלמן, בית בד מהתקופה הביזאנטית בתחומי קריית אתא, חדשות ארכאולוגיות כרך 34 1998, עמודים 101 - 106
מוטי אביעם, תל יודפת - בית בד, חדשות ארכאולוגיות כרך צה 1990, עמוד 18
רפאל פרנקל, תל צפצפות - בית-בד, חדשות ארכאולוגיות כרך צב 1988, עמודים 7 - 8
בית בד במשמר העמק, חדשות ארכאולוגיות כרך סה/סו אפריל 1978, עמוד 7
בית שמש - בית בד, חדשות ארכאולוגיות כרך נא/נב אוקטובר 1974, עמוד 26
דני שיאון, בית בד מהתקופה הביזאנטית המאוחרת בכפר ברוך, עתיקות כרך 47, 2004, עמודים 155 - 158
צ' מעוז, הגולן - סקר בתי-בד, חדשות ארכאולוגיות כרך פו 1985, עמוד 7
הערות שוליים

1 2  אביצור, בית הבד המסורתי, עמ' 3
↑  פרנקל, בית בד קדום, עמ' 3, 5, 6
↑  פרנקל, בית בד קדום, עמ' 4
↑  עץ הזית-בראש שטחי המטע בארץ־ישראל - 600 בתי בד סוחטים תוצרת 600 אלף דונם, הַבֹּקֶר, 17 בנובמבר 1942
↑  פרנקל, תולדות עיבוד יין ושמן בגליל בתקופת המקרא המשנה והתלמוד', חלק א, עמ' 148-146
↑  אביצור, בית הבד המסורתי, עמ' 6
1 2  פרנקל, בית בד קדום, עמ' 13
↑  מרדכי אביעם, גתות יין ושטחי גידול הזית והגפן בגליל העליון בעת העתיקה, עמ' 204
↑  אביצור, בית הבד המסורתי, עמ' 14
↑  פרנקל, תולדות עיבוד יין ושמן בגליל בתקופת המקרא המשנה והתלמוד, תקציר ב', ג'
↑  פרנקל, בית בד קדום, עמ' 9
↑  פרנקל, תולדות עיבוד יין ושמן בגליל בתקופת המקרא המשנה והתלמוד, חלק א, עמ' 16–18, 104-139
↑  אביצור, בית הבד המסורתי, עמ' 23-20
↑  פרנקל, תולדות עיבוד יין ושמן בגליל בתקופת המקרא המשנה והתלמוד, חלק א, עמ' 127
↑  פרנקל, בית בד קדום, עמ' 16–22, איור 20
↑  פרנקל, תולדות עיבוד יין ושמן בגליל בתקופת המקרא המשנה והתלמוד, חלק א, עמ' 13
↑  אביצור, בית הבד המסורתי, עמ' 13
↑  פרנקל, בית בד קדום, עמ' 23-25
↑  פרנקל, תולדות עיבוד יין ושמן בגליל בתקופת המקרא המשנה והתלמוד, חלק א, עמ' 138-137
↑  פרנקל, תולדות עיבוד יין ושמן בגליל בתקופת המקרא המשנה והתלמוד, חלק א, עמ' 133-130
↑  פרנקל, בית בד קדום, עמ' 27-23
↑  אביצור, בית הבד המסורתי, עמ' 25-23
↑  פרנקל, בית בד קדום, עמ' 38-35
↑  פרנקל, תולדות עיבוד יין ושמן בגליל בתקופת המקרא המשנה והתלמוד, חלק א, עמ' 163-150
↑  פרנקל, תולדות עיבוד יין ושמן בגליל בתקופת המקרא המשנה והתלמוד, חלק א, עמ' 163-150
בית בד עתיק
מתקן לריסוק זיתים
מישקולות בצורת טי
בור איגום עם תעלה רדיאלית לאיסוף השמן
תיאור של ברגים לכבישה ותפוצתם
זכר

ערך זה עוסק במין ביולוגי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
סמלו של מארס המשמש לסימול זכר
דמות גבר זכר, כפי שצוירה על הדיסקית של פיוניר
זָכָר (♂) בבעלי החיים הוא הזוויג המייצר את תאי הזרע. בצמחים, הזכר הוא הזוויג המייצר את האבקה שבאבקנים.
הזכר והנקבה יוצרים יחדיו את מנגנון הרבייה הזוויגית (בניגוד לרבייה אל-זוויגית).
התופעה שבה קיימים הבדלים חיצוניים בין זכר ונקבה מאותו מין נקראת דו צורתיות זוויגית. עם זאת, יש מינים שבהם לא קיימים הבדלים בולטים בין הזכר מהנקבה.
המושגים זכר ונקבה משמשים גם לתיאור מנגנוני רבייה בעולם הצומח.
במין האנושי קרוי הזכר הבוגר "איש" (אף שכיום המילה איבדה ממשמעותה הזוויגית והיא מילה נייטרלית יותר, בעוד "גבר" תפסה את מקומה כמילה זכרית במופגן).
בביולוגיה מקובל לסמן זכר באמצעות מעגל שממנו יוצא חץ, סימון השאול מהסימון המקובל לכוכב מאדים באסטרולוגיה ובאסטרונומיה. מקובל לקשר את מאדים לאל מלחמה הרומי מרס, ולפיכך רואים בו סמל לתכונות גבריות.
הזוויג זכר נקבע בבני האדם וביונקים הודות לקבלת כרומוזום Y מהאב, כרומוזום זה וכרומוזום X נקראים כרומוזומי זוויג, כך שהקריוטיפ של הזכר יהיה XY ואילו של הנקבה יהיה XX. בחרקים ובעופות קביעת המין הפוכה מביונקים.
קרב קרץ'

ערך זה עוסק בקרב שנערך בתקופת מלחמת העולם השנייה בחצי האי קרץ'. אם התכוונתם למשמעויות אחרות של קרץ', ראו .
קרב קרץ' התחיל בדצמבר 1941 ונמשך עד מאי 1942. בתחילת הקרב הצליחו כוחות הצבא האדום לבצע נחיתה מוצלחת באזור המזרחי של חצי האי קרים ולהתבסס באזור. אך בהמשך הם הובסו על ידי הגרמנים, והכוחות פונו תוך השארת שבויים רבים וציוד צבאי רב. כתוצאה מהכישלון הסובייטי, הארמייה ה-11 של הוורמאכט יכלה להתרכז בהמשך מצור סבסטופול.
רקע

לאחר פריצת הוורמאכט לחצי האי קרים במהלך ספטמבר 1941 רוכזו כוחות ארמיית החוף הסובייטית במרחב סבסטופול, והארמייה ה-51 לא הצליחה להגן על אזור קרץ' ומשום כך ב-15 בנובמבר פונתה לאזור טאמאן. אריך פון מנשטיין ריכז את רוב כוחותיו לצורך מצור סבסטופול, ומשום כך נותרה בחלק המזרחי של חצי האי רק הדיוויזיה ה-46 הגרמנית וכמה בריגדות של הצבא הרומני. כאשר הדבר נודע לסטבקה הוחלט לנצל את המצב ולבצע נחיתת כוחות באזור, תוך ניצול יחידות של חזית טרנסקווקז וצי הים השחור.
רקע > תוכנית הנחיתה

ב-7 בדצמבר 1941 נתנה הסטבקה הנחיה לפיקוד חזית טרנסקווקז ולראש המטה של החזית פיודור טולבוחין להכין את תוכנית המבצע. התוכנית שעובדה כללה נחיתת כוחות הארמיות ה-44 וה-51 באזור קרץ' ופאודוסיה, כיתור כוחות האויב ומתקפה מערבה לכיוון סבסטופול הנצורה. בהמשך היה מתוכנן לגרום לנסיגה כוללת של הגרמים מחצי האי קרים. התוכנית כללה ביצוע נחיתה מהים בחזית רחבה שאורכה 250 ק"מ.
מהלך הקרב > השלב הראשון - הנחיתה הסובייטית

הכוחות הנוחתים כללו 82,500 חיילים, 43 טנקים, 198 תותחים וציוד נוסף. היחידות היו תחת פיקוד של הארמייה ה-44 והארמייה ה-51. בהעברת הכוחות השתתפו 170 אוניות מסע, 78 אוניות קרב מצי הים השחור ושייטת הים האזוב. לצורך מתן חיפוי אווירי הוקצו 500 מטוסים של חזית טרנסקווקז וכ-200 מטוסי הצי.
באזור הרלוונטי שהו כוחות מוגבלים שכללו חלק מהדיוויזיה ה-46 הגרמנית, יחידות הפרשים הרומנים, יחידה שמתמחה בלוחמה הררית ויחידות נגד מטוסים.
הנחיתה החלה ב-26 בדצמבר במרחב קרץ', וב-29 בדצמבר החלה נחיתה בפאודוסיה, תוך זמן קצר הצבא האדום השתלט על הנמל והיה יכול לנצל אותו לנחיתת הכוחות. מספר ימים לאחר תחילת הנחיתה קפאו מי המיצר, ורוב הארמייה ה-51 עברה לחצי האי קרים על הקרח.
הגרמנים לא הצליחו לעמוד כנגד המתקפה, ומפקד הקורפוס ה-42 הנס פון שפונק נתן פקודת נסיגה. אריך פון מנשטיין ביטל את הפקודה ודרש לעמוד במתקפה, אך כבר לא היה ניתן לחזור לעמדות שננטשו. היחידות הגרמניות נסוגו תוך הימנעות מכיתור, אך השאירו את רוב הציוד הכבד מאחוריהם. הנס פון שפונק שפעל בניגוד לפקודה הועמד לדין ונשפט למעצר.
לפי זכרונותיו של אריך פון מנשטיין, מצב הארמייה ה-11 של הוורמאכט היה קריטי והוא חשש שהסובייטים ימשיכו במתקפה מערבה לכיוון סבסטופול. במקום זה, הארמייה ה-44 שנחתה בפאודוסיה פנתה מזרחה לכיוון קרץ' במטרה לחבור לארמייה ה-51. הדבר איפשר לגרמנים להתארגן בעמדות הגנה ולהעביר לאזור יחידות נוספות.
במהלך שלב זה של הקרב אבדות של הצבא האדום הגיעו לכ-30 אלף הרוגים ונעדרים, 10 אלף פצועים, 35 טנקים ו-133 תותחים.
מהלך הקרב > השלב השני - קרבות במעבר הררי

ב-2 בינואר 1942 הצבא האדום השלים את התבססותו בחצי האי קרץ', והסטבקה דרשה מדמיטרי קוזלוב להתחיל מייד במתקפה מערבה במטרה לעזור לסבסטופול הנצורה, קוזלוב מצידו טען שאין לו מספיק כוח אש למתקפה של ממש. בזכרונותיו כתב אריך פון מנשטיין שבמידה והסובייטים היו מתחילים במתקפה, לצבאו היה קושי גדול להתמודד איתה.
במהלך התארגנות הצבא האדום למתקפה, ב-15 בינואר הגרמנים החלו במתקפה משלהם בתפר בין הארמיות הסובייטיות. למרות עדיפות סובייטית ברורה בהיקף החיילים והשריון, הגרמנים הצליחו לפרוץ את קו ההגנה, וב-18 בינואר נכנסו לפאודוסיה. איבוד הנמל הקשה על יכולת הסובייטים לספק ציוד ותחמושת לקרים. ב-29 בינואר הוחלט על הקמת חזית קרים ובראשו הועמד דמיטרי קוזלוב. לחזית החדשה נוספה ארמייה נוספת והועבר כוח שריון משמעותי. במטרה לשפר את הקשר בין הסטבקה לבין מפקדת החזית לחצי האי קרים נשלח נציג סטבקה מיוחד - קומיסר בדרגה הראשונה לב מכליס. למכליס לא הייתה הכשרה צבאית, אך הוא התערב בהחלטות מבצעיות ולמפקדת החזית לא היה יכולת להתנגד להצעותיו.
ב-27 בפברואר חזית קרים החלה במתקפה חדשה נגד כוחות הציר. למרות עדיפות בכוח שריון המתקפה לא התפתחה כפי הצפוי ורק נגד הדיוויזיה ה-18 הרומנית הייתה התקדמות של ממש. אריך פון מנשטיין ניצל את כל העתודות שלו והקרבות נמשכו עד ל-4 במרץ. לאחר הפסקה קצרה ב-13 במרץ חודשה המתקפה הסובייטית. למרות המאמץ הצבא האדום לא הצליח להגיע להתקדמות של ממש. גם מתקפתה של ארמיית החוף מכיוון סבסטופול הנצורה לא צלחה.
במקביל לופטוואפה פעל נגד אוניות משא סובייטיות שהיו מעבירות אספקה לכוחות הצבא האדום בחצי האי. במהלך פברואר-מרץ מספר אוניות נפגעו מהפצצות אוויריות של הלופטוואפה ויכולת האספקה ירדה לכשליש לעומת מה שהיה בתקופת נחיתת הכוחות.
מהלך הקרב > השלב השלישי -מתקפה גרמנית

בהתאם לפקודת הפיקוד העליון של הוורמאכט מ-5 באפריל 1942, על הארמייה ה-11 של הוורמאכט הוטלה המשימה לסיים את כיבוש חצי האי קרים. בהתאם לזכרונותיו של אריך פון מנשטיין הגיעה לידיו מידע מודיעיני לפיו רוב הכוח של הצבא האדום מרוכז בחלק הצפוני של החזית, ובחלק הדרומי לאורך חוף הים השחור נמצאים כוחות מדולדלים, בהתאם לכך סוכם על מתקפה שתתרכז באזור זה.
המתקפה תוכננה להתבצע על ידי הקורפוס ה-30 והקורפוס ה-42 של וורמאכט בסיוע הקורפוס ה-7 הרומני. לצורך חיפוי אווירי הועבר הקורפוס ה-8 של לופטוואפה לחצי באי קרים, כמו כן הועברה לאזור דיוויזיית שריון של ורמאכט.
ב-21 באפריל סטבקה החליטה על הקמת "מפקדת צפון קווקז" ובראשה הועמד סמיון בודיוני. תחתיו רוכזו חזית קרים, ארמיית החוף (הייתה בסבסטופול הנצורה), פיקוד צבאי צפון-קווקז, צי הים השחור ושייטת ים אזוב. כוחות חזית קרים בפיקוד דמיטרי קוזלוב כללו את הארמייה ה-44, הארמייה ה-47, הארמייה ה-51 ומספר יחידות שהיו תחת פיקוד ישיר של מפקדת החזית.
המתקפה האווירית הגרמנית החלה ב-7 במאי, במהלך המתקפה הופצצו גם מטות הפיקוד ומטה הארמייה ה-51 ספג פגיעה ישירה, מפקד הארמייה וראש המטה יחד עם רוב קציני המטה נהרגו או נפצעו.
ב-8 במאי לאחר הפגזת תותחים החלה מתקפה של הקורפוס ה-30 על קווי ההגנה של הארמייה ה-44 הסובייטית. לקראת הערב נפרץ קו ההגנה באורך של כ-5 ק"מ. במקביל, הגרמנים הנחיתו כוחות בעורף הארמייה ה-44.
ב-9 במאי טנקים גרמנים הצליחו לפרוץ בתפר בין הארמייה ה-47 לבין הארמייה ה-51 ופנו צפונה מהתפר. ב-10 במאי יוסיף סטלין נתן רשות לדמיטרי קוזלוב להסיג את כוחותיו מזרחה לעמדות אחוריות, אך הארמייה ה-51 כבר לא יכלה לבצע את הפקודה.
ב-10 במאי היחידות של הקורפוס ה-30 הגיעו לעמדות של הצבא האדום. ב-12 במאי בוצעה נחיתה אווירית של כוחות בעורף הארמייה ה-44, וב-13 במאי נפרץ קו ההגנה.
ב-14 במאי נתן סמיון בודיוני פקודה על פינוי הכוחות לחצי האי טאמאן, המהלך בוצע במשך מספר ימים והושלם ב-20 במאי.
השלכות הקרב

למרות העדיפות המספרית, כוחות הצבא האדום במרחב קרץ' ספגו כישלון צורב. המצב בחלק הדרומי של חזית הלחימה החמיר, והגרמנים יכלו לאיים בפריצת כוחותיהם דרך טאמאן לצפון הקווקז. זמן קצר לאחר הקרב הסתיים המצור על סבסטופול והעיר נכבשה, ובכך הארמייה ה-11 הגרמנית השתחררה לביצוע משימות אחרות, אמנם בגלל האבדות הקשות היה צורך להסיגה להתארגנות מחדש והיא לא יכלה להשתתף בקרב סטלינגרד.
על הצלחתו בקרבות קודם מפקד הארמייה ה-11 אריך פון מנשטיין לדרגת גנרל-פלדמרשל.
אבדות הצבא האדום היו קשות. במהלך הנחיתה הראשונה נפגעו כ-40 אלף חיילים, בקרבות השלב השני נפגעו כ-70 אלף חיילים, ובמהלך המתקפה הגרמנית נפגעו כ-162 אלף חיילים ו-140 אלף חיילים פונו לטאמאן. בעקבות פינוי קרים, הוחלט על ביטול חזית קרים, ביטול "מפקדת צפון קווקז" והקמת חזית צפון הקווקז בפיקוד סמיון בודיוני. הסטבקה הסיקה מספר מסקנות אישיות לגבי מפקדים בכירים סובייטים שהיו בראש הכוחות:
לב מכליס הורד בדרגה ואיבד את המינוי של סגן שר ההגנה.
דמיטרי קוזלוב הורד בדרגה ולא קיבל יותר מינוי למפקד חזית.
פיוטר ווצ'ני שהיה ראש מטה החזית לא קיבל יותר מינויים ברמה זו.
מפקדי ארמיות הורדו לדרגת קולונל.
ראש המטה הכללי הסובייטי בוריס שפושניקוב איבד את התפקיד ובמקומו מונה אלכסנדר ואסילבסקי.
המשלחת הצבאית לאתיופיה (1868)

קריקטורה משנת 1867 בה נראית בריטניה מאיימת על הקיסר
קבוצת בני הערובה באתיופיה, עומדים שמאל לימין, שטרן ורוזנטל, בשורה האמצעית משמאל הורמוזד רסאם
כוח בריטי משנע את תותחיו מים סוף למקדלה
חיילים בריטים בכניסה למקדלה לאחר תבוסת תוודרוס
אות המערכה "אביסיניה"
המשלחת הצבאית לאתיופיה הייתה משלחת עונשין של הצבא הבריטי שנשלחה למדינה בשנת 1868, לאחר שהקיסר תוודרוס השני כלא שני דיפלומטים בריטים ומספר מיסיונרים. המערכה שעלתה הון תועפות ונמשכה כמעט שנה שלמה, הסתיימה בקרב קצר בן שעתיים. פעולת המשלחת, הביאה, בין היתר, להתאבדותו של הקיסר.
רקע

בשנת 1862 התערערה שליטתו של תוודרוס השני במדינה, ומרידות פרצו ברוב שטחי הקיסרות. בניסיון אחרון להשיב לעצמו את השליטה במדינה פנה הקיסר למעצמות העיקריות, האימפריה הרוסית, צרפת, בריטניה, האימפריה האוסטרית ופרוסיה, בבקשת סיוע. מבין החמש, רק צרפת טרחה להשיב לקיסר, והציבה לו דרישות משלה. בתגובה לחוסר ההיענות כלא הקיסר את האירופים הראשונים שניקרו בדרכו, שני מיסיונרים בריטים בשם הנרי אהרן שטרן ורוזנטל. שטרן אף התייחס בספר שכתב למוצאו חסר הייחוס של הקיסר, דבר שהעלה את חמתו של הקיסר, אשר ניסה להוכיח את מוצאו הרם מהשושלת הסולומונית. כאשר הקונסול הבריטי באתיופיה ומספר מיסיונרים נוספים התערבו בפרשה, הורה הקיסר לאסור גם אותם, ועד מהרה הוא כלא את רוב האירופים ששהו במחנה הקיסרי. המלכה ויקטוריה שלחה את הדיפלומט הבריטי הורמוזד רסאם לנהל משא ומתן לשחרור השבויים, אך הקיסר שבתחילה קיבל אותו יפה גילה בהמשך התנהגות לא יציבה,  כלא אותו עם יתר בני הערובה והעביר לבסוף את כל האסורים לבירתו במקדלה. ב-21 באוגוסט 1867 פקעה סבלנותה של מלכת בריטניה ויקטוריה, והיא החליטה לשלוח לאתיופיה משלחת צבאית שתביא את הפרשה לסופה.