stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישעיהו שנלר
פסקי דין שהתפרסמו בעיתונות המקוונת

פסק על הסכם הפשרה בין קיבוץ דגניה א' לשופט רון שפירא.
פסק בפרשת מסמכי פנמה שאין לקבל את טענת משרד עורכי דין לפיהן אינו חייב לחשוף בפני רשות המיסים את לקוחותיו מטעמי חיסיון עורך דין-לקוח.
פסק הגדלת שכר על תאונת הדרכים בשל נזק נפשי של נהג משאית שנפצע בתאונה והתקשה לחזור לעבודה בגלל פוסט טראומה.
פסק במקרה שאב מעביר לילדיו את הבעלות על דירות ששייכות לו, תוך שהוא קובע כי הם יצטרכו לפעול בזכויות הבעלות על-פי הוראותיו, ובהמשך מתחרט ומבקש לקבל בחזרה את הבעלות בדירות, הסיבה היא בעקבות התהדקות הקשר עם הידועה בציבור שלו ולכן ביקש למכור את אחת הדירות בטענה כי הוא זקוק לכסף. שנלר הכריע כי כוונת הצדדים בעת חתימת הסכם העברת הבעלות על הדירות הייתה כי לאב שמורה הזכות לדרוש את מכירת הדירות רק במקרה של צורך כלכלי בריאותי. לאור האמור, נדחה ערעור האב, והבעלות על הדירות נותרה בידי הבנים.
פסק לחייב את המדינה לפצות את בעלי הקרקע בחוף תל-ברוך, שעליה הקים משרד הביטחון אנטנות, כביש גישה ומגרש חניה.
משפחתו

מתגורר בקרני שומרון. היה נשוי לאסתר (נפטרה בחול המועד סוכות תשע"ד). לזוג חמישה ילדים. בשנת 2016 התחתן בשנית. אחיו הוא ח"כ לשעבר עתניאל שנלר.
הערות שוליים

↑  שלמה פיוטרקובסקי, נציב הביקורת על התביעה - השופט שנלר, באתר ערוץ 7, 26 ביולי 2016
↑   אפרת נוימן, אחרי שנבחר לנציב ביקורת הפרקליטות - השופט שנלר משך את מועמדותו, באתר TheMarker‏, 27 ביולי 2016
↑  ראו אודות השיעור משפט טבעי מול משפט חוקתי והלכתי
↑  אתר ynet
↑  אלה לוי-וינריב, ‏ביהמ"ש: משרד עורכי דין לא יכול להיות מקלט מרשות המסים, באתר גלובס, 2 ביוני 2016
↑   אפרת נוימן, חושבים להעלים מס? לא תוכלו למצוא מקלט אצל עורכי הדין, באתר TheMarker‏, 2 ביוני 2016
↑  איתמר לוין, בית המשפט חייב עורך דין לחשוף לקוחות למענם הקים חברות בחול, באתר News1 מחלקה ראשונה, 31 במאי 2016
↑  ערן אבנון, הפיצוי על תאונת הדרכים הוגדל בשל נזק נפשי, באתר ynet, 27 באפריל 2016
↑  חן מענית, ‏מה קורה כשאב מעביר לילדיו בעלות על דירות - ומתחרט?, באתר גלובס, 11 באוגוסט 2013
↑  שלומית צור, ‏ביהמ"ש: גבעת האנטנות בצפון ת"א תפונה תוך חודש, באתר גלובס, 30 באפריל 2013
↑  מודעת אבל בידיעות אחרונות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012789765205171
עריכת וידאו
ראו גם

עריכה (קולנוע)
פוסט-פרודקשן
מערכת עריכת וידאו בלתי ליניארית - בעזרת מחשבים בהם מתוקנת תוכנת עריכת וידאו.
מערכת עריכת וידאו ליניארית - משתמשת בווידאוטייפ.
לקריאה נוספת

2017 Bruce Barnbaum The Art of Photography: A Personal Approach to Artistic Expression
צילום, קולנוע, צילום דייוויד קאמפני 2008
מלחז אקישבאיה

| --- | --- |

 לידה:  6 במאי 1972 (בן 52) Gudava, גאורגיה 
 שם לידה:  Malkhaz Akishbaia 
 מדינה:  גאורגיה 
 השכלה:  אוניברסיטת קייב 
 www.abkhazia.gov.ge
 
מלחז אקישבּאיָה (באבחזית: Малхас Акышьбаиа; בגאורגית: მალხაზ აკიშბაია; נולד ב-6 במאי 1972) הוא פוליטיקאי אבחזי וראש הממשל דה יורה של אבחזיה בשנים 2006–2009.
ביוגרפיה

אקישבאיה נולד ב"גודאווי" שבמחוז גאלי אבחזיה אסס"ר. הוא סיים את לימודיו בשנת 1994 באוניברסיטת קייב, ואת המסטר הוא סיים באוניברסיטת אוקספורד. במהלך פעילותו הפוליטית הוא מילא שורה של תפקידים, ביניהם שר הכלכלה של גאורגיה (1999–2001), ובשנת 2004 שר ההגנה ולאחר מכן, ראש המועצה לביטחון לאומי של גאורגיה.
מדצמבר 2004 ועד למרץ 2006 הוא כיהן כשר האוצר בממשלת הרפובליקה האוטונומית של אבחזיה והפך לאחר מכן, במרץ 2006, לראש ממשלת הרפובליקה האוטונומית של אבחזיה.
יצחק שוורצברט

| --- | --- |

 לידה:  13 בנובמבר 1888 כשאנוב, רפובליקת פולין 
 פטירה:  26 באפריל 1961 (בגיל 72) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  פולין 
 השכלה:  האוניברסיטה היגלונית 
 תפקיד:  שופט  member of the Sejm of the Second Polish Republic 
 
יצחק איגנצי שוורצברט (בפולנית: Ignacy Izaak Schwarzbart;‏ 13 בנובמבר 1888 כשאנוב, פולין - 26 באפריל 1961, ניו יורק, ארצות הברית) היה מנהיג ציוני, חבר הסיים הפולני.
קורות חייו

יצחק שוורצברט נולד בכשאנוב, פולין. ב-1913 הוא סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת קרקוב. בזמן לימודיו שוורצברט היה פעיל בקבוצה הציונית האקדמית "השחר" ושימש כאחד העורכים הראשיים של היומון הציוני בשפה הפולנית "Nowy Dziennik". שוורצברט כיהן כיושב ראש הפדרציה הציונית במערב גליציה ושלזיה. במלחמת העולם הראשונה עבר לווינה, היה קצין בצבא אוסטריה ובסוף 1918 התגייס לצבא הפולני.
שוורצברט היה אחד המייסדים של התנועה העולמית של ציונים כלליים. ושימש כיושב ראש התנועה בקרקוב משנת 1931 עד לפיצול בשנת 1935. לאחר מכן כיהן כיושב ראש הציונים הכלליים ב'. בשנת 1933 כיהן גם כחבר בוועד הפועל הציוני ובשנת 1938 הוא הוביל את הקמת הוועדה לתיאום פעילות כל הקבוצות הציוניות במערב גליציה ובשלזיה. כמו כן, שוורצברט היה חבר בסיעה היהודית במועצת העיר קראקוב וממנהיגי הקהילה היהודית בעיר.
בשנת 1938 נבחר שוורצברט כנציג מחוז קרקוב לבית התחתון של הפרלמנט הפולני, סיים.
קורות חייו > במהלך מלחמת העולם השנייה

כשפרצה מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 שוורצברט, כחבר הפרלמנט הפולני נמלט לצרפת, שם הוקמה ממשלה גולה. הוא מונה לחבר במועצה הלאומית הפולנית הגולה ב-24 בדצמבר 1939. כחבר המועצה, שוורצברט, פעל רבות שממשלת פולין הגולה תספק מידע מעודכן על גורל היהודים תחת שלטון הנאצים. כמו במאמציו האחרים, גם כאן נקלע שוורצברט לקונפליקט בין פועלו למען היהודים לבין היותו חבר פרלמנט פולני, במיוחד בשנים הראשונות למלחמה. חלק מהדיווחים שהגיעו מפולין לשוורצברט, במיוחד אלו שעסקו ביחסם של הפולנים ליהודים תחת הכיבוש הנאצי, עוררו חוסר נחת ותרעומות. בנוסף, הוא פעל לגיוסם של צעירים יהודים לצבא פולין. על אף המדיניות הרשמית של צבא אנדרס כי ליהודים אזרחי פולין יש אותה זכות ואותה חובה לשרת בצבא הפולני, כמו לכלל האזרחים האחרים של הרפובליקה, בפועל לא היה זה אינטרס של הצבא הפולני המתהווה להגדיל את אחוז היהודים בו. שוורצברט אסף ביומנו עדויות של חיילים יהודים, שסיפרו על דחיית מתנדבים יהודים רבים ועל התעללות ביהודים שגויסו.
כשצרפת נפלה לגרמניה באמצע 1940, שוורצברט עבר ללונדון. בתחילת 1940 שוורצברט ייסד כתב עת על יהודי פולין בשם Przyszlosc ("העתיד"). בינואר באותה שנה הוא גם הנהיג את הנציגות היהודית הפולנית בצרפת.
כאשר הגיעו הידיעות על השמדה המונית של יהודי פולין נעשו ניסיונות להצלת הקהילה ושוורצברט מילא חלק מרכזי בניסיונות לקדם מאמצי הצלה. הוא קיווה כי העברת מידע לבעלות הברית תדרבן אותן לפעולה, אולם התקווה הפכה לאכזבה. הוא טען שהמנהיגים הפולנים צריכים להשקיע מאמצים בהצלת יהדות פולין משום שיהדות פולין היא חלק בלתי נפרד מפולין ושיהודים ברחבי העולם הם בעלי ברית של העם הפולני. אולם, הממשלה הפולנית הגולה, לא סייעה כמעט בהצלת יהודי פולין.
שוורצברט כתב יומן מלחמה ואסף מסמכים על יהדות פולין בתקופת השואה והאינטראקציות בין יהודים לפולנים במלחמת העולם השנייה. הארכיון הועבר ליד ושם בראשית שנות השישים.
קורות חייו > אחרי המלחמה

לאחר המלחמה המשיך שוורצברט בכתיבה ונשאר פעיל בתנועה הציונית, בארגונים שונים ובין היתר בקונגרס היהודי העולמי, בשנים 1946–1961, הוא חי בארצות הברית, שם פרסם מספר חוברות על סיפור מרד גטו ורשה, וכן ספר ביידיש על חיי היהודים בקרקוב בין שתי מלחמות העולם.
הערות שוליים

↑  Schwarzbart, Isaac Ignacy | Encyclopedia.com, www.encyclopedia.com
↑  Nowy Dziennik, www.jewishvirtuallibrary.org
1 2  שורצברט, יצחק (איגנצי), מרכז המידע אודות השואה, יד ושם
↑  EHRI (התשתית האירופאית למחקר השואה)- Dr. I. Schwarzbart, Member of the Polish National Council in Exile Archive, London., באתר portal.ehri-project.eu
1 2 3  Shmuel Krakowski, The Polish Historian on the Struggle and Failure of Dr. Itzhak Schwarzbart | www.yadvashem.org, yadvashem (באנגלית)(הקישור אינו פעיל)
↑  רות בראודה, 'טשקנט עיר הלחם': השומר הצעיר הפולני באסיה התיכונה 1941–1945, ישראל 23, 2016
↑  David Engel, YIVO | Schwarzbart, Ignacy, yivoencyclopedia.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267726105171  PLWABN: 9810564099805606  GND: 119479281  ISNI: 0000 0000 6678 7628  LCCN: n84164691  NTA: 181018888  SELIBR: 170641  SNAC: w6zn0sxp  VIAF: 4244151778218318130008   WorldCat (עם VIAF): 4244151778218318130008
עמי אילון

ערך זה עוסק באיש צבא ופוליטיקאי. אם התכוונתם להיסטוריון, ראו .
| --- | --- |
אלוף עמי אילון כמפקד חיל הים בשנת 1995
אלוף עמי אילון כמפקד חיל הים בשנת 1995
 לידה:  27 ביוני 1945 (בן 79) ט"ז בתמוז ה'תש"ה המנדט הבריטי טבריה, פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  בית הספר לממשל ע"ש קנדי באוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת בר-אילן 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל  חיל הים הישראלי  שירות הביטחון הכללי
 תקופת הפעילות:  1963–1995 (צה"ל) 1996 – אפריל 2000 (שב"כ)
 דרגה:   אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד סטי"ל  מפקד פלגה 915  מפקד פלגה 32 בשייטת 3  מפקד שייטת 13  מפקד בסיס אשדוד  מפקד בסיס חיפה  ראש מספן ים  סגן מפקד חיל הים  מפקד חיל הים הישראלי
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים    מלחמת ההתשה  הפשיטה על האי גרין   מלחמת יום הכיפורים   מבצע שלום הגליל    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה הראשונה
 עיטורים
   עיטור הגבורה
 תפקידים אזרחיים
 ראש השב"כ  ראש המטה ללוחמה בטרור  ח"כ ושר בלי תיק בממשלה ה-31   מטעם מפלגת העבודה-מימד  יו"ר אקים ישראל  יו"ר הוועד המנהל של אוניברסיטת חיפה  יו"ר "הפורום לקידום השירות האזרחי-לאומי"
 
עמיחי (עמי) אילון (נולד ב-27 ביוני 1945) הוא איש ביטחון ופוליטיקאי ישראלי, שכיהן כמפקד חיל הים, כמפקד שייטת 13, כראש השב"כ התשיעי, כחבר הכנסת וכשר מטעם מפלגת העבודה. אילון עוטר בעיטור הגבורה על חלקו בפשיטה על האי גרין.
עמד בראש יוזמת "המפקד הלאומי" לתמיכה ביוזמת שלום ישראלית-פלסטינית משותפת לו ולסרי נוסייבה. כיום חבר אילון בעמותת "עתיד כחול לבן".
ביוגרפיה

אילון הוא בן יחיד להורים יוצאי החבל (ההונגרי לשעבר) טרנסילבניה שברומניה, נולד בטבריה וגדל בקיבוץ מעגן. אביו יצחק היה מזכיר הקיבוץ ואמו ורדה מגדלנה, לבית רוזנפלד, ילידת העיר קלוז', עבדה כעובדת סוציאלית. בילדותו התגורר עם הוריו בדרום אמריקה בתקופת שליחות של אביו. בתקופה זו המשיך את לימודיו באופן עצמאי ולא פקד את בתי הספר המקומיים.
לאילון תואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני במנהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד (במסגרת תוכנית קרן וקסנר), שם סיים את לימודיו ב-1992, ותואר שני בלימודי משפטים בישראל מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן מ-2010.
את שירותו הצבאי עשה אילון בחיל הים. עם גיוסו לצה"ל באוגוסט 1963 התנדב לשייטת 13, לאחר שהוריו חתמו על הסכמתם בשל היותו בן יחיד, והשלים את הכשרת מסלול הלוחם. במלחמת ששת הימים לחם בזירת ים סוף, ולאחר המלחמה יצא לקורס קצינים בבה"ד 1 שבסיומו חזר לשייטת. בשנת 1969 השתתף בפשיטה על האי גרין, ונפצע קשה. על חלקו בפשיטה זכה בעיטור הגבורה.
בתיאור המעשה נכתב:
בלילה שבין ד' לה' באב התשכ"ט (19–20 ביולי 1969) בקרב הפשיטה על האי גרין, היה סגן עמי אילון סגן מפקד חוליה בכוח המאחז. בשעת הפריצה ליעד השליך רימון לעמדת המכ"ם, ובשעת החדירה דרך הפרצה, חיפה באש על מעבר יתר הלוחמים. שעה שטיפס על הגג נפגע במצחו מנתז, כתוצאה מאש שנפתחה מעמדה ברחבת הגג הצפונית. הוא הטיל לעמדה זו רימון שלא התפוצץ. אחר זאת טיפס, אגב זריקת רימון רסס נוסף של בן זוגו לחוליה, הסתער על העמדה וחיסל בה שני חיילי אויב. הוא המשיך להתקדם יחד עם סמל־ראשון זלמן רוט, תוך חילופי אש עם האויב, וחיסל עמדת מק"ך. לאחר מכן הסתער עם לוחם נוסף וטיהר שתי עמדות נוספות. בהסתערות על עמדת התותחים השלישית, הושלך לעברו רימון שפצעו ברגלו. הוא המשיך לירות לעמדה שממנה נזרק הרימון ואז הושלך לעברו רימון נוסף, שפצעו ביד ובצוואר. הוא המשיך לירות לעבר האויב עד שאחזו מחנק ורק אז הודיע על פציעתו והצליח לעזוב את היעד בכוחות עצמו.
זמן קצר לאחר פציעתו הצטרף למבצע אסקורט במצרים.
ב-1971 עבר קורס חובלים, הוסמך לתפקיד קצין משמרת בסטי"ל ובהמשך שובץ כמפקד פלגת דבורים בזירת ים סוף (מפל"ג), בבסיס ראס סודר. במלחמת יום הכיפורים היה בלימודים בבית הספר לפיקוד ימי וביומה השני של המלחמה נשלח לזירת ים סוף לפקד בפועל על פלגה 915. בלילה שבין 8 ל-9 באוקטובר פיקד על כוח של שתי ספינות דבור שהטביעו ספינת משמר המצרית מסוג "דה-קסטרו". בלילה השמיני של הקרבות פיקד על כוח של 7 דבורים בתקיפת מעגן ראס-ע'ריב, תקיפה שהסתיימה בהטבעת 19 כלי שיט מצריים ללא נפגעים לכוחות צה"ל. ב-1974 חזר לשייטת 13 ופיקד על פלגת ההדרכה ועל פלגת הכלים התת-מימיים של היחידה. לאחר תקופת לימודים, פיקד על ספינת הטילים אח"י אילת.
ביוגרפיה > מפקד שייטת 13

ב־1979 מונה למפקד שייטת 13. מתוך אמונה כי על היחידה לקחת חלק בלחימה של זמנה, הוביל אותה אילון לפעולות רבות והפך אותה ליחידת פשיטה מובילה גם בתחום לוחמת הקומנדו וחיל הרגלים. בין השינויים המבניים ביחידה היו הקמת פלגת "הפושטים", המתמחה בביצוע משימות חי"ר ביבשה המערבות הגעה מן הים. כמו כן החליט אילון כי היוצאים לקצונה יבצעו קורס חובלים מקוצר או קורס קציני חי"ר, במקום קורס קציני אג"ם שהיה נהוג עד אז.
תחת פיקודו זכתה השייטת בצל"ש הרמטכ"ל על ביצוע 22 פעולות התקפיות יזומות נגד המחבלים בגזרת לבנון, ובהן גם "מבצע מתח גבוה", בו פשטו לוחמי הקומנדו הימי, תחת פיקוד אילון, באפריל 1980 על בסיס מחבלים בלבנון ובו מחבלים שעמדו לבצע פיגוע מיקוח בישראל, והרגו כעשרים מהם.
ביוגרפיה > מפקד בסיסי חיל הים

לאחר תפקיד זה יצא ללימודים בבסיס הצי האמריקני בניופורט שברוד איילנד, אך הוזעק חזרה לישראל על מנת להשתתף בהנחתת הכוחות בחוף נהר האוואלי עם תחילת מלחמת לבנון הראשונה. ביולי 1982 מונה למפקד בסיס אשדוד וב-1984 למפקד פלגת ספינות טילים. ב-1985 מונה למפקד בסיס חיפה ובהמשך שימש כראש מספן ים וכסגן מפקד חיל הים. בתפקיד זה השתתף בין היתר במבצע הצגת תכלית. בראשית 1989, בהתמודדות על הפיקוד על חיל הים, הועדף מיכה רם על פניו, ואילון יצא ללימודי תואר שני באוניברסיטת הרווארד.
ביוגרפיה > מפקד חיל הים

עם סיום הלימודים, בשנת 1992, מונה למפקד חיל הים, והועלה לדרגת אלוף. כמפקד חיל הים, האמין אילון, בהתאם לתפיסתו כמפקד השייטת, כי על מפקדי חיל הים ובעיקר מפקדי הקומנדו הימי לעבור לצבא היבשה ולבצע שם תפקידי פיקוד מבצעיים. בין הבולטים בקצינים שביצעו את המעבר באותה עת היו יואב גלנט, שעם סיום תפקידו כמפקד פלגת הלוחמים בשייטת הפך להיות מפקד חטיבת מנשה באוגדת איו"ש; ארז צוקרמן שעליו הוטל להקים את יחידת אגוז בפיקוד הצפון ורם רוטברג שמונה למפקד יחידת דובדבן.
בתקופתו כמפקד חיל הים פעל אילון לקליטת הצוללות מסדרת דולפין אותן ראה כעתיד חיל הים, כמו כן נקלטו בחיל ספינות הטילים מדגם סער 5. במהלך תפקיד זה, קבע אילון את המושג ”חוף בטוח וים פתוח” כהגדרת הייעוד של חיל הים. בשנת 1995 מסר את תפקידו לאלכס טל ופרש מצה"ל.
ביוגרפיה > שירות הביטחון הכללי

בראשית 1996, בעקבות רצח רבין, עבר אילון לתפקיד ראש השב"כ כדי לשקם את הארגון, שעדיין לא התאושש מהמחדל באבטחה ומשורת פרשיות שנקשרו אליו בשנות השמונים. אילון היה הראשון שהתמנה לתפקיד זה ששמו הותר לפרסום. עם היכנסו לתפקיד, פקדה את ישראל שורת פיגועי התאבדות בתל אביב, בירושלים ובאשקלון. השב"כ, המוכה מרצח רבין, התמודד עם הפיגועים הללו. ראש הממשלה דאז, שמעון פרס, החליט על הקמת המטה ללוחמה בטרור, ובראשו הועמד אילון, במקביל לתפקידו כראש השב"כ. אילון שאף לשקם את הדימוי הציבורי של השב"כ ולהחזיר את הביטחון העצמי לארגון. הוא שירת תחת שלושה ראשי ממשלה - שמעון פרס, בנימין נתניהו ואהוד ברק, ופרש באפריל 2000. הוחלף בידי אבי דיכטר, שבמועמדותו תמך, ושצמח מתוך השב"כ - דבר שבו אילון רואה הישג לעצמו.
ביוגרפיה > פעילותו הציבורית

לאחר סיום פועלו בשב"כ ועד היבחרו לכנסת, כיהן כיושב ראש הדירקטוריון של חברת "נטפים".
חודשים ספורים אחרי פרישתו של אילון מראשות השב"כ פרצה האינתיפאדה השנייה.
על רקע התפישה הרווחת בציבור הישראלי שאומרת "ברק נתן לערפאת את הכל, ואילו ערפאת גמל לו במלחמה", היה אילון אחד הקולות הבודדים שהציג בפומבי תמונה שונה: לטענתו לאהוד ברק חלק גדול בכישלון ועידת קמפ דייוויד. אילון טען שערפאת איבד את האמון בברק בגלל זניחת המשא ומתן עם הפלסטינים לטובת המשא ומתן עם סוריה ובגלל הפרת הבטחות שונות של ברק לערפאת, הפרות שהעמידו את ערפאת במבוכה מול אנשיו. על פי השקפתו, ועידת קמפ דייוויד עצמה נידונה מראש לכישלון, ברק הגיע אליה לא מוכן ו"פשוט הרצה את דבריו לצד השני".
לדעת אילון, האינתיפאדה לא תוכננה על ידי ערפאת, אלא הייתה תוצאה של תסכול רב-שנים של הציבור הפלסטיני כתוצאה מאכזבה מפירות הסכמי אוסלו, תסכול ואכזבה שרוב הציבור הישראלי לא היה ער לה: מהתרבות המחסומים ומההשפלות בהם, מהמשך הרחבת ההתנחלויות ומשחיתות הרשות הפלסטינית. ביקור אריאל שרון בהר הבית היה הניצוץ שהבעיר את השטח, וגרם להתפרצות, שלטענתו הייתה צפויה. על פי פרשנותו של אילון, אף על פי שערפאת לא תכנן את ההתפרצות, אחרי התפרצותה הוא היה חייב לאמץ את האלימות, ולהוביל את האינתיפאדה, כדי לשמר את מנהיגותו.
אילון גם הדגיש כי למרות ההצלחות של השב"כ וצה"ל בסיכול הפיגועים, לפעולות שנעשות לשם כך יש גם מחיר שמתבטא בהעמקת האיבה של הפלסטינים ובהרחבת המאגר הפוטנציאלי של מבצעי הפיגועים הבאים. לכן פעולות הסיכול לבדן, ואפילו הכנעת הטרור הן רק פתרון זמני, שאינו פותר את השאלה איך ישראל תוכל להיות לאורך זמן גם מדינה יהודית וגם מדינה דמוקרטית.
הוא דרש להגדיר מטרות וקווים אדומים שייגזרו מהדרך בה ישראל רוצה לראות את עצמה בעוד 40 שנה. כך הוא קרא לנסיגה מיש"ע ולפינוי ההתנחלויות - רצוי תוך כדי הסכם, אבל אפילו באופן חד-צדדי, כך שתוכל לקום מדינה פלסטינית בת-קיימא, שאת קיומה הוא רואה כחיוני להישרדות מדינת ישראל כמדינה עם רוב יהודי ואופי דמוקרטי. את הקווים האדומים הוא ציין כאי חזרת פלסטינים למדינת ישראל במסגרת הסדר מדיני, והיעדר איום ביטחוני מצד פלסטין על ישראל.
עמדותיו וניתוחיו אלה עוררו בקרב רבים בשמאל תקווה שאילון יכנס לפוליטיקה וינהיג את השמאל. אבל באותה תקופה אילון טען כי עקב המבנה של המערכת הפוליטית הישראלית היא אינה יכולה לתת פתרונות ארוכי טווח לבעיות כבדות, ולכן לדעתו הוא יוכל להשפיע מבחוץ יותר מאשר מבפנים, על ידי שינוי דעת הקהל. לדוגמה נתן את תנועת "ארבע אמהות" שפעלה למען נסיגה מדרום לבנון.
ביוגרפיה > פעילותו הציבורית > המפקד הלאומי

בשנת 2002 החל אילון לגבש עם ד"ר סרי נוסייבה יוזמת שלום שהביאה להצהרת עקרונות כללית ביותר להסכם בין ישראל לפלסטינים, המבוסס על שתי מדינות לשני העמים על בסיס גבולות 1967 עם חילופי שטחים, שירושלים היא בירת שתיהן, תוך ויתור על זכות השיבה של הפלסטינים לישראל (הם יורשו לחזור רק למדינה הפלסטינית) ופירוז המדינה הפלסטינית.
במקביל הקימו אילון ונוסייבה תנועות ציבוריות לקידום היוזמה ולהחתמה המונית של אנשי שני העמים על תמיכתם בה. התנועה שאותה הקים אילון בצד הישראלי כונתה "המפקד הלאומי", וזו שהקים נוסייבה בצד הפלסטיני בשם "הקמפיין העממי לשלום ולדמוקרטיה". התנועה שאילון הקים נועדה להשפיע על הפוליטיקה מבחוץ, ועל פי הראיון שנתן דב וייסגלס למוסף "הארץ", ליוזמת אילון-נוסייבה, יחד עם יוזמת ז'נבה ותנועת הסרבנות, היה חלק בהחלטת אריאל שרון על תוכנית ההתנתקות.
אחרי גיבוש המסמך החל אילון לקיים חוגי בית והופעות פומביות על מנת להסביר את עקרונות היוזמה, ולגייס חותמים ומתנדבים. היוזמה הושקה רשמית ב־25 ביוני 2003, והחל מבצע ההחתמה הפומבי, שבו גויסו עד אפריל 2005 כ־250,000 ישראלים וכ־160,000 פלסטינים.
ביוגרפיה > פעילותו הציבורית > הידברות עם המתנחלים

למרות חילוקי הדעות שהיו לאילון עם המתנחלים ורצונו לפנות את ההתנחלויות, הוא ארגן מספר מפגשים והשתתף בכנסים שמטרתם הייתה להידבר עם המתנחלים וראשי מועצת יש"ע ובכך להקטין את החיכוך והקרע בעם.
אילון לא חשש להעביר ביקורת קשה על ארגוני השמאל והתנכרותם כלפי המתנחלים, אף בנאום מרכזי שנשא בעצרת של "מטה הרוב" בעד תוכנית ההתנתקות (ב־15 במאי 2004). תוך כדי שהוא טען שבניגוד ליומרות המארגנים רוב העם לא מיוצג בעצרת, הוא ניסה להסביר מדוע:
... ואני אומר לכם למה הם לא כאן. הם לא כאן כי אנחנו, הנוכחים כאן הערב, על הבמה ובכיכר, לא הצלחנו להתנחל בלבבות של אותו רוב שקובע. לא הצלחנו להדבר ואולי לא באמת רצינו. הפכנו את מתיישבי יהודה שומרון ועזה לאויבים. באדנות הוצאנו אותם אל מחוץ לגדר. נכסנו לעצמנו את השאיפה לשלום. לכן הרוב הזה לא בא לכאן, אף שבמיוחד היום, אני יודע שהם רוצים לבוא... הרוב הזה יוכל להתחבר אלינו רק כאשר כאב המפונים יאפיל על צהלת המפנים.
ביוגרפיה > פעילותו הציבורית > פעילות מפלגתית

חרף הצהרותיו כי הוא לא רואה את עצמו נכנס לפעילות מפלגתית, שקל אילון בסוף שנת 2004 להצטרף למרוץ על ראשות מפלגת העבודה. הוא הצהיר שהוא נכנס לפוליטיקה לא כדי להיות עוד חבר הכנסת, אלא כדי להיות ראש ממשלה. למרות זאת הוא הצטרף למפלגת העבודה ולא התמודד מיד על ראשותה, אלא ביקש "ללמוד" את המערכת לפני שינסה להוביל. עם כניסתו לחיים המפלגתיים, פרש מראשות ארגון "המפקד הלאומי".
ב־18 בינואר 2006 לקראת הבחירות לכנסת ה-17, הוצב אילון במקום השישי ברשימת העבודה. נבחר לכנסת ה-17 הוא כיהן כחבר בוועדת החוץ והביטחון. באוגוסט 2006 הודיע כי בכוונתו להתמודד על הנהגת המפלגה. בבחירות הפנימיות שנערכו במאי 2007 הגיע למקום השני ועקב כך העפיל לסיבוב הבחירות השני, שבו ניצח אהוד ברק.
ב־16 בספטמבר 2007, אישרה הממשלה את מינויו של אילון לתפקיד שר בלי תיק במשרד ראש הממשלה הממונה על ועדת השרים לענייני ביקורת המדינה ולחבר הקבינט המדיני-ביטחוני. ב־24 בספטמבר אישרה הכנסת את מינויו והוא הושבע לתפקיד במליאת הכנסת. אילון מונה להקים ולעמוד בראש מנהלת השירות הלאומי-אזרחי במשרד ראש הממשלה. המנהלת הוקמה רשמית בתחילת 2008 ואחראית, במקום משרד הרווחה, על השירות הלאומי הוותיק ועל השירות האזרחי, המיועד לבחורי ישיבה שתורתם אומנותם שבחרו להתנדב במהלך או אחרי "שנת ההכרעה" שנקבעה בחוק טל.
ב-15 בנובמבר 2008 הודיע אילון על פרישתו ממפלגת העבודה לקראת הבחירות הצפויות בפברואר 2009. אילון הכריז בנאומו כי הוא פורש בשל תפקודו של אהוד ברק כראש המפלגה. ב-16 בדצמבר 2008 התפטר אילון מחברותו בממשלה. בהמשך, הצטרף למפלגת מימד והועמד בראשה אולם זמן קצר לאחר מכן הודיע שלא יתמודד לכנסת במסגרת מפלגת מימד.
ביוגרפיה > פעילותו הציבורית > לאחר פרישתו מהכנסת

בשנת 2009 הקים את ארגון השמאל "עתיד כחול לבן".
ב-4 במרץ 2010 בחרה האספה הכללית של אקים ישראל את אילון לכהן כיו"ר העמותה. הוא כיהן בתפקיד זה במשך כ-11 שנים, עד 20 ביוני 2021.
ב-17 בינואר 2011 נבחר ליו"ר הוועד המנהל של אוניברסיטת חיפה. בדצמבר 2012 הצטרף למכון הישראלי לדמוקרטיה. הוא משמש כעמית בכיר ועומד בראש התוכנית לביטחון לאומי ודמוקרטיה על שם אמנון ליפקין שחק.
במקביל לתפקידיו האחרים, מכהן אילון כיו"ר "הפורום לקידום השירות האזרחי-לאומי", מיסודה של אגודת ההתנדבות, שירות לאומי והמרכז להעצמת האזרח; הפורום נועד לייצר אלטרנטיבה אזרחית למי שקיבלו פטור משירות צבאי ורוצים לשרת את המדינה.
ביולי 2015, לאחר חתימת הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, הביע אילון תמיכה פומבית בהסכם.
בשנת 2022 יצא לאור, בהוצאת "ידיעות ספרים", ספרו "אש כוחותינו – איך נהפכה ישראל לאויבת של עצמה והתקווה לעתידה". ב-7 בינואר 2023 פרסם העיתונאי קלמן ליבסקינד תחקיר על הפרק המתאר פגישה בינו לבין הרב יצחק שפירא, וטען כי מהשוואת הכתוב להקלטות השיחה עולה כי איילון סילף והמציא קטעים נרחבים מתוך השיחה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל התראיין לכלי תקשורת ישראליים וזרים וטען שאופק מדיני והקמת מדינה פלסטינית הם תנאי לניצחון על החמאס ושלא יהיה ניצחון ולא תהיה דמוקרטיה אם הכיבוש לא יסתיים. הוא קרא לשחרורו של מרואן ברגותי מהכלא הישראלי בכדי שיוכל להתמודד בבחירות ברשות הפלסטינית. הוא אמר כי אם היה פלסטיני היה נלחם על חירותו בכל האמצעים האפשריים. איילון גם טען שנתניהו לא רוצה בסיום המלחמה, כינה את השרים בצלאל סמוטריץ ואיתמר בן גביר טרוריסטים וטען שבישראל יש 15% שהם גזענים, פונדמנטליסטים, רדיקלים שכמו החמאס אינם מוכנים לוותר על חלקים מארץ ישראל וביחד עם החמאס מובילים למלחמות.
איילון נשוי לבלהה, ממייסדות תנועת "שובי" ליציאה מעזה, ואב לשלושה. מתגורר במושב כרם מהר"ל.
ספרים ומאמרים

הפתרון להקפאה - "חוק השיבה", באתר ynet, 14 בספטמבר 2010
להיפרד מהפלסטינים גם ללא מו"מ, באתר ynet, 11 בנובמבר 2012
אחרי החיסול - לדבר עם אבו מאזן, באתר וואלה, 15 בנובמבר 2012
בדד נלך?, באתר ynet, 6 בפברואר 2013
תנו למתנחלים לחזור הביתה, באתר ynet, 3 בינואר 2014
תיאטרון האבסורד של המו"מ, באתר ynet, 5 באפריל 2014
עמי אילון ואיל חיות־מן, מערכות עומק: הגדרה מחדש של המושג "ניצחון" במאבקה של הדמוקרטיה בטרור, מערכות, ינואר 2022
Ami Ayalon,and Anthony David Friendly Fire, Steerforte Press, September 2020
לקריאה נוספת

עמי אילון (עם אנתוני דייוויד), אש כוחותינו - איך נהפכה ישראל לאויבת של עצמה והתקווה לעתידה, הוצאת ידיעות ספרים, 2022
מייק אלדר, שייטת 13 - סיפורו של הקומנדו הימי, ספרית מעריב, 1993
דרור מורה, שומרי הסף: שישה ראשי שב"כ מדברים, הוצאת ידיעות ספרים, תל אביב, 2014
"רציתי ללכת לקצה" - שיחה של עמי אילון עם ניר מלחי בתוך: עומר ברקמן, אמנות הלחימה: שיחות עם מאסטר ניר מלחי, הוצאת אסיה, ישראל, 2016, עמ' 247–267
שחר ולד שלמה, בחינות למפקד ספינה - דרגת הנבחן אינה קובעת, אח"י פלברה אגדות שקרו באמת בהוצאת בית החובל, 2020, עמ' 364
רונן ברגמן, "פגשתי קטסטרופה, ארגון בקריסה מוחלטת", ראיון עם עמי אילון 7 ימים, ידיעות אחרונות, 12 בנובמבר 2021
ביאורים

↑  צילום של משה מילנר שפורסם לראשונה במעריב
↑  מימין לשמאל: מפקד הדבורים עמי אילון, קצין המודיעין בני אהרון, מפקד יחידת אמ"ן יפתח זאבי וחיילי יחידת אמ"ן.