stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ינה הורוביץ
קורות חיים

ינה הורוביץ נולד במשפחה יהודית כבנם של ברנאט הורוביץ ושל סידוניה דומינוּס. הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית ב-1897 כסטודנט באוניברסיטה ולאחר מכן קיבל תואר במשפטים באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד). לאחר מכן עבד כעורך דין, הצטרף לתנועת הפועלים והפך למזכיר הקופה המחוזית לביטוח תעסוקה. בין השנים 1904–1908 היה אחד ממזכירי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (MSZDP), ובין השנים 1908–1917 היה חבר בוועדת הבקרה. ב-17 באפריל 1910, בארז'בטווארוש, בודפשט, נשא לאישה את ארז'בט ברוקר, בתם של איגנץ ברוקר ושל סופרוניה לאופר. ככתב בווינה, הוא עבד גם עבור נפסבה ו-גם עבור "סוציאליזם". בתקופת רפובליקת הסובייטית ההונגרית מ-24 ביוני 1919 הוא היה בקומיסריאט העם הצבאי (משרד ההגנה), סגנו של מנהיג הרפובליקה בלה קון וכן עמד בראש העניינים הצבאיים הלאומי (שלא קשור בלחימה). לאחר נפילת רפובליקה, הוא היה מזכיר מדיני (סגן שר) לעניינים צבאיים בממשלת דיולה פיידל. הוא נעצר בבודפשט בשעה 16:00 ב-9 באוגוסט 1919, הוגשה נגדו תביעה באשמת הסתה, שבה הואשם יחד עם סגן הקומיסר העממי לענייני צבא רז'ו מאוס. הוא שוחרר ב-13 במרץ 1920 ולאחר מכן היגר לאוסטריה. הוא חי בצ'כוסלובקיה מ-1934 עד 1938, לאחר מכן בצרפת ובשווייץ עד 1940 ולבסוף עבר לסטוקהולם, שם נפטר ב-1949. הוא תרגם יצירות מדעיות רבות. עבודתו הידועה ביותר היא הסבר למילים זרות.
כתביו

הסבר על מילים לועזיות (בודפשט, הוצאת נפסבה, 1926)
אל העם: הסבר קצר על התוכנית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגריה (בודפשט, 1919)
כתביו > תרגום טכני

וילהלם בלוס : המהפכה הצרפתית: תיאור פופולרי של תנאים ואירועים ציבוריים בצרפת 1789–1804 (בודפשט, הוצאת נפסבה 1909)
לקריאה נוספת

לקסיקון יהודי הונגרי. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת
Váry Albert: A vörös uralom áldozatai Magyarországon. Budapest, [é. n.], HOGYF EDITIO. מסת"ב 978 963 848 400 0 (אלברט וארי: קורבנות השלטון האדום בהונגריה)
"Horovitz Jenő". Magyar Életrajzi Index. Petőfi Irodalmi Múzeum. נבדק ב-2015-05-12. (נתוניו במאגרי המוזיאון הספרותי פטפי)
Munkásmozgalom-történeti lexikon. Szerkesztette Vass Henrik – Bassa Endre – Kabos Ernő. Budapest: Kossuth Könyvkiadó. 1976. ISBN 963 09 0412 8 (לקסיקון תולדות תנועת הפועלים)
פאל גויאש : חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים. בודפשט, אגודת הספרנים והארכיונאים ההונגרים, 1939-2002.
Magyar életrajzi lexikon (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש).
צ'אבה נאג': לקסיקון של ספרות מהגרים הונגרית. בודפשט, Argumentum Publishing House-Petőfi Literary Museum and Contemporary Library, 2000.
הלקסיקון החדש של רוואי. עורך ראשי. קולגה אישטוואן טרשוי. Szekszárd, Babits, 1996-.
לקסיקון ביוגרפי חדש הונגרי. עורך ראשי. לאסלו מרקו. בודפשט, מועדון הספר ההונגרי.
הערות שוליים

↑  Gulyás Pál: Magyar írói álnév lexikon. Budapest, 1978, Akadémiai Kiadó, 567. o.
↑  Makói izr. hitközség születési anyakönyve 78/1977. folyószám.
1 2 3  HU BFL - VII.102.a - fogoly - 1920 - 1121
↑  A házasságkötés bejegyezve a Bp. VII. ker. állami házassági akv. 470/1910. folyószáma alatt.
↑  HU BFL - VII.18.d - 13/6031 - 1919
אנרכו-קפיטליזם

דגלם של האנרכו-קפיטליסטים
אנרכו-קפיטליזם היא פילוסופיה פוליטית אינדיבידואליסטית במסורת הליברטריאנית השואפת לחברה קפיטליסטית חופשית, ללא ממשלה כגוף המחזיק במונופול על הכוח. האנרכו-קפיטליזם גורס כי מוסדות פרטיים וקהילתיים המבוססים על זכות הקניין יכולים לספק את כלל השירותים – לרבות בוררות סכסוכים, שיטור וביטחון.
על פי האנרכו-קפיטליזם ביזור הכוח בחברה יוביל לחברה שלווה, עשירה ובעלת קודקס חוקים ליברלי ומוסרי בהרבה. הממשלה נתפסת כגוף לא מוסרי ולא יעיל המחריג עצמו מכללי המוסר הרגילים, בכך שהוא פועל לגניבת רכוש על ידי מיסוי, כליאתם של "חפים-מפשע" בגין פשעים ללא קורבן וחקיקת חוקים באופן המוטה לטובת קבוצות עניין מיוחד ולטובתו.
אנרכו-קפיטליסטים תומכים ביישום עקבי של עקרון האי-תוקפנות העומד בבסיס הליברליזם הקלאסי. בשל היות האנרכו-קפיטליזם זרם ליברלי הוא נבדל ממרבית זרמי האנרכיזם.
האנרכו-קפיטליזם נהגה לראשונה על ידי גוסטבו מולינארי שהיה מתלמידיו של כלכלן והוגה תקופת הנאורות פרדריק בסטייה. את הגרסה הרווחת הראשונה של אנרכו-קפיטליזם הפיץ מארי רות'בארד, כלכלן ליברטריאני מן האסכולה האוסטרית החל משנות ה-50 של המאה ה-20. רות'בארד שילב בין התאוריה הכלכלית של האסכולה האוסטרית, הליברליזם הקלאסי והאנרכיזם האינדיבידואליסטי האמריקאי מן המאה ה-19. אף על פי שרות'בארד היה הראשון שהשתמש במושג אנרכו-קפיטליזם, הוא עצמו כתב ש"עלינו לסכם שאנחנו לא אנרכיסטים, ואלו שקוראים לנו אנרכיסטים לא נתמכים בעדויות האטימולוגיות והם אנטי-היסטוריים".
אנרכו-קפיטליסטים שונים איפוא ממינארכיסטים; אלו תומכים במדינת שומר לילה מצומצמת, אשר מוגבלת למספר פונקציות ייעודיות כגון שמירה על האינדיבידואל באמצעות צבא ומשטרה. אנרכו-קפיטליסטים חולקים גם על שאר האנרכיסטים, אשר מחפשים לאסור או לאסדר הצטברות רכוש או זרימה חופשית של ההון, על ידי המדינה והמנגנון השלטוני.
פילוסופיה

ישנם מספר נימוקים בהם מחזיקים תומכים שונים באנרכו-קפיטליזם, בהם:
תפיסה דאונטולוגית המבוססת על זכויות טבעיות על פיה יזימת אלימות כנגד אדם פסולה מיסודה. גישה זו בולטת בהגותו של רות'בארד והטנהילים.
תפיסה תועלתנית הגורסת כי בהיעדר מדינה מוסדות פרטיים יספקו באופן יעיל בהרבה את השירותים המסופקים כיום על ידי המדינה, ובכך יגדל סך העושר בחברה לכמות מרבית של אנשים. גישה זו בולטת בהגותו של דייוויד פרידמן.
תפיסה המבוססת על תאוריית "האתיקה של שימוש בטיעונים" של הנס-הרמן הופה, הגורסת כי טענה כנגד עקרון האי-תוקפנות כרוכה בסתירה פרפורמטיבית – מצב בו תוכן הטענה סותר את עצם פעולת טעינת הטענה (למשל הטענה "אני לא יודע לטעון טענות" היא סתירה, כיוון שעצם טעינת הטענה מעידה בהכרח על ידע בטעינת טענות).
תפיסה הגורסת שזכויות האדם מוענקות לו על ידי אלוהים/הטבע ובכך לא ניתנות לשלילה על ידי כל קבוצת אנשים אחרת.
פילוסופיה > עקרון האי-תוקפנות

התאוריה האנרכו-קפיטליסטית, כפי שניסח אותה מארי רות'בארד, נאמנה בתקיפות לעקרון האי-תוקפנות הליברטריאני:
[...] האכסיומה הליברטריאנית הבסיסית אומרת, שכל אדם הוא ריבון לעצמו ובעל סמכות מוחלטת על גופו. למעשה, הכוונה היא, שאין צידוק לפלישתו של מישהו אחר לתחום היחיד או לתוקפנות כלפיו. יוצא מכאן, שכל אדם הוא הבעלים הצודקים של כל המשאבים שלא היו בבעלות בטרם נאחז בהם או "עירב אותם בעבודתו" [מצא להם שימוש]. משתי אכסיומות אלה – ריבונות היחיד וזכות ההיאחזות – נובעת ההצדקה לכל הזכויות לבעלות על רכוש בחברת שוק חופשי. שיטה זו מייסדת את זכותו של כל אדם [לבעלות] על עצמו, הזכות על תרומה ועיזבון (ולפיכך, את הזכות לקבלת עיזבון או ירושה) והזכות לחליפין של תוארי בעלות על רכוש בהתאם לחוזים.
הגנתו של רות'בארד על ריבונות היחיד מתבססת על פסילה של שאר החלופות, ובייחוד את האפשרויות שקבוצה אחת של בני-אדם תהיה בבעלותה של קבוצת בני-אדם אחרת, או שום אדם לא יהיה הבעלים המלאים של עצמו. רות'בארד מתנגד לשתי האפשרויות האלה בטענה שהן לא יכולות לשמש מקור למוסר אוניברסלי, זאת אומרת למשפט טבעי צודק שידריך את כל בני-האדם ללא קשר לתרבותם או תקופתם. לדעת רות'בארד, החלופה היחידה שנותרת היא ריבונות היחיד. הוא מאמין שהזכות לריבונות זו היא אכסיומטית ואוניברסלית.
באופן כללי עקרון האי-תוקפנות מתייחס לאיסור על ייזום של הפעלת כוח או על איום להשתמש בכוח נגד בני-האדם (איום באלימות, תקיפה, רצח) או רכושם (הונאה, פריצה, גנבה, מיסוי). לפי עיקרון זה, ייזום של הפעלת כוח היא תוקפנות או כפייה אסורה. ההבדל בין אנרכו-קפיטליסטים לשאר הליברטריאנים נעוץ במידת ההקצנה של העיקרון האמור. ליברטריאנים בעלי נטייה מינארכיסטית (כמו רוב הפעילים במפלגות פוליטיות ליברטריאניות) היו מסכימים להשאיר את הממשלה על כנה באיזושהי מתכונת מצומצמת ובלתי-פולשנית, כאשר היא אחראית לפחות על משטרה, בתי-משפט וצבא; ליברטריאנים אחרים אף היו מאפשרים יישום של תוכניות ממשלתיות נוספות. אנרכו-קפיטליסטים, לעומתם, דוחים כל מידה של התערבות ממשלתית ומגדירים את המדינה כמונופול כפייתי וכישות היחידה בחברה האנושית, שזוכה בהכנסות מתוקפנות חוקית. לדעתם, ההתנגדות לעיקרון הליברטריאני המרכזי – האי-תוקפנות – היא תכונה שטבועה במדינה מעצם מהותה.
אנרכו-קפיטליסטים כמו רות'בארד משתיתים את עקרון האי-תוקפנות על בסיס מהות המוסר או המשפט הטבעי. רות'בארד הגדיר את האנרכיזם במונחים של אי-תוקפנות: "אנרכיזם הוא מערכת, שלא מעניקה שום הרשאה חוקית לתוקפנות כזאת [נגד היחיד או רכושו]". לדבריו, "מה שהאנרכיזם מציע זה ביטול המדינה, זאת אומרת ביטול המוסד השגור לכפייה תוקפנית". בריאיון ל-New Banner, רות'בארד הצהיר: "קפיטליזם הוא הביטוי המלא ביותר של אנרכיזם, ואנרכיזם הוא הביטוי המלא ביותר של קפיטליזם". בשונה ממנו, פרידמן ואחרים נוקטים בגישה תוצאתנית – במקום לעמוד על כך שכל תוקפנות היא בלתי-מוסרית במהותה, הם מתמקדים ברמה המעשית; לטענתם, קיימת בה חפיפה בין יישום עקרון האי-תוקפנות לאכיפת חוזים בין בעלי אינטרסים אנוכיים שונים, שמסכימים להימנע מנקיטת צעדי כפייה אחד כלפי השני.
פילוסופיה > חברה חוזית

החברה שבחזונם של אנרכו-קפיטליסטים נקראת לעיתים קרובות חברה חוזית – "חברה שהיא על טהרת הפעילות הרצונית, לא מוגבלת כלל על ידי אלימות או איום באלימות" (מארי רות'בארד). לטענת אנרכו-קפיטליסטים, שיטת ההתנהלות בחברה זו תתבסס על הסכמים מרצון (חוזים) בין יחידים, כמסגרתה החוקית. קשה לחזות כיצד חברה כזאת תיראה לפרטיה בגלל הפרטים והמורכבויות של החוזים; עם זאת, לדעתם יש לצפות שחברה כזאת תשיג תמימות דעים רחבה יותר מאשר מדינת-רוב, משום שחוזים אישיים מבוססים מטבעם על תמימות דעים בין הצדדים.
אחד המרכיבים החשובים בתפיסת החברה החוזית הוא העברת סחורות ושירותים הנעשית מרצונם החופשי של שני צדדים להסכם, כאשר שום גורם חיצוני לא יוכל להכריח את האדם לקבל או לדחות דבר מה במסגרת של חליפין-מרצון. באשר ליחסי עובד-מעסיק: ישנם מעסיקים, לדוגמה, אשר יתחייבו בהסכם העבודה, שבן-זוגו של העובד, ולו בהתאם לחוזה נישואים חד-מיניים, יקבל עם מות העובד מענק פטירה וכספי ביטוח שנצברו עבור המועסק; מעסיקים אחרים עשויים לא להכיר מראש בתוקפו של כל איחוד זוגי, שאינו תואם את אמונתם. על פי התפישה האנרכו-קפיטליסטית, כל אחד צריך להיות חופשי להסכים או לסרב להיקשר בחוזה, שכן כל תנאי החוזה צריכים להיות מקובלים על שני הצדדים.
אנרכו-קפיטליסטים מסרבים להכיר בלגיטימיות של כל ארגון בחברה, שתובע לעצמו יותר זכויות חוקיות מאשר היחידים המרכיבים אותו זכאים להן בנפרד. הדוגמה הטובה ביותר לארגון כזה היא המדינה, אך בימינו גם התאגיד קיבל צורה כזאת, כי הוא מוגדר כישות חוקית המתקיימת על פי קודקס נפרד מזה שחל על היחידים, זאת במטרה להגן על בעליה ומפעיליה מפני ההשלכות החוקיות האפשריות של פעולות התאגיד. יש לציין, שרות'בארד מציע הגדרה צרה (וחיובית) יותר לתאגיד: "התאגידים אינם כולם ישויות הנהנות מזכויות-יתר מונופוליסטיות; הם איגודים חופשיים של יחידים שמאחדים את הונם. בשוק חופשי לחלוטין, אנשים אלה פשוט היו מודיעים, שאחריותם מוגבלת להון שמושקע באופן ספציפי בתאגיד..." עם זאת, ההגדרה הצרה של רות'בארד פוטרת את בעלי התאגידים רק מחובות הנושים שהסכימו מראש להסדר כזה; היא אינה פוטרת אותם מאחריותם לעבירות או למעשים פסולים אחרים שהם יכולים לבצע.
על פי כמה פירושים לאנרכו-קפיטליזם ישנם גבולות מסוימים לזכות לקשור חוזים. רות'בארד מדגיש שזכות זו מתבססת על זכויות האדם הטבעיות ולכן חוזה שמפר בעליל זכויות אלה הוא בר-ביטול ללא תנאים מוקדמים (כמו חוזה שלפיו אדם מוכר את עצמו לעבדות תמידית, שלא נלווית לה כל תמורה). פרשנים אחרים של אנרכו-קפיטליזם סבורים שאיסור על קשירת חוזים כאלה הוא התערבות בלתי-נסבלת בזכות לקשור חוזים – התערבות שפוגעת גם בזכויות הטבעיות שבבסיסה של הזכות האמורה. למותר לציין, שחוזים מן הסוג שרות'בארד ביקר נדירים ביותר.
פילוסופיה > חוק, סדר והשימוש באלימות

אנרכו-קפיטליסטים רבים מסכימים עם מוריס ולינדה טנהיל, שבספרם "שוק למען החירות" מתנגדים לכל חוק מדינה באשר הוא. לדעתם כל שיש לעשות כדי לקבוע אם מעשה מסוים צודק או פסול, הוא להשיב על השאלה אם יש בו משום תוקפנות של איש כלפי רעהו. לעומתם, רות'בארד תמך גם בקודקס חוקים ליברטריאני מרוכז, אף על פי שהוא היה בעד איסור "טבעי" בלבד על כפייה והונאה.
בניגוד לטנהילים ולרות'בארד, שמבחינתם מידות טובות ומוסר הם דרישות אידאולוגיות, דייוויד פרידמן סבר ש"מערכות החוקים ייווצרו לשם רווח בשוק הפתוח, כמו שספרים וחזיות מיוצרים בימינו. יכולה להיות תחרות בין סוגים שונים של החוק, כפי שישנה תחרות בין סוגים [או מותגים] שונים של מכוניות." לדבריו, ההנחה ששיטה זו תוביל לחברה ליברטריאנית "עודנה טעונה הוכחה." לדעתו, בדרך זו יכולים להיווצר גם חוקים לא-ליברטריאניים כלל, כגון חוקים נגד סמים. עם זאת, הוא חושב שחוקים כאלה יהיו נדירים משום ש"אם ערכו של החוק בעיני תומכיו יהיה נמוך מעלותו עבור קורבנותיו, חוק זה... לא ישרוד בחברה אנרכו-קפיטליסטית." מובן שחזון זה מתנגש עם גישתו של רות'בארד כלפי קודקס החוקים הליברטריאני, שלא אמור להיות נתון למיקוח או להשתנות על פי כללי היצע וביקוש.
אנרכו-קפיטליסטים מוכנים להסכים לקיומה של הגנה קולקטיבית על החירות האישית (זאת אומרת, כוחות צבא ומשטרה, בתי-משפט) רק אם גופים אלה נוצרים וממומנים באופן התנדבותי; כדבריו של גוסטב דה-מולינארי: "במשטר של חירות, ארגונם הטבעי של כוחות הביטחון לא יהיה שונה מזה של שאר הכוחות [בשוק]." חסידי הרעיון מציינים, שגופים פרטיים האחראים על צדק והגנה כבר קיימים, אחרי שנוצרו בטבעיות באותם תחומים, שבהם השוק הורשה לפצות על כישלונות המדינה. הם מביאים כדוגמאות את מוסדות הבוררות העצמאיים, חברות האבטחה והמשמר הקהילתי. בגלל טבעם הרצוני/התנדבותי, מוסדות משפטיים ומשטרתיים אלה יהיו לדעת האנרכו-קפיטליסטים שונים מאוד מבתי-המשפט והמשטרה הממלכתיים, שאופיים פולשני. מימון ההגנה על אלה, שאינם מסוגלים לשלם לגופים פרטיים יכול לבוא מארגוני צדקה המתבססים על תרומות מרצון, במקום שיגיע ממוסדות המדינה המבוססים על מיסוי כפוי. פתרון אחר שאנרכו-קפיטליסטים מציעים לבעיה זו הוא עזרה-עצמית שיתופית של קבוצות יחידים (אבטחה עצמית בהתנדבות קבוצתית).
בדומה לליברליזם הקלאסי, ובניגוד לפציפיזם, אנרכו-קפיטליזם מאשר שימוש בכוח אם הוא נועד להגנה על יחידים או על רכושם. היקף השימוש בכוח הגנתי הוא נקודת מחלוקת בקרב אנרכו-קפיטליסטים. רבים מהם סבורים, שתפיסת צדק בנוסח מידה כנגד מידה, זאת אומרת אפשרות להפעלת כוח שיגמול לעבריין על פי מידת החומרה של פשעו, תהיה הקו המנחה בחוזים שייקשרו בחברה אנרכו-קפיטליסטית. חלק מהאנרכו-קפיטליסטים מאמינים שבתי-סוהר או עבדות חוזית הם מוסדות מוצדקים עבור ענישתם של אלה, שמפרים את כללי היחס אל רכושו של הזולת בחברה אנרכו-קפיטליסטית; אחרים היו מסתפקים בעונש הגליה או בהכרחה של מי שמפר חוזה לשלם לצד הנפגע את הרווחים שנעשו על חשבונו (מעבר לפיצוי על נזקים).
אחד ההיבטים השנויים במחלוקת של השימוש ההגנתי בכוח הוא מהפכנות אלימה נגד משטרים רודניים. אנרכו-קפיטליסטים רבים מעריצים את המהפכה האמריקאית ורואים בה מעשה לגיטימי של יחידים שפעלו יחד נגד הגבלות רודניות של חירויותיהם. למעשה, לדעתו של רות'בארד, המהפכה האמריקאית היא המלחמה היחידה בהשתתפות ארצות הברית, שאפשר להצדיקה. אנרכו-קפיטליסטים אחרים, כמו סמואל אדוארד קונקין, חושבים שמהפכות אלימות פוגעות במטרותיהן המוצהרות ושהינתקות מרבית של יחידים מן המערכת הכלכלית הממלכתית עדיפה עליהן.
היסטוריה ומקורות ההשפעה

לליברליזם קלאסי הייתה ההשפעה החשובה וארוכת-הטווח ביותר על התאוריה האנרכו-קפיטליסטית. מאז שהוצגה על ידי ג'ון לוק, בתאוריה הליברלית היו שני נושאים מרכזיים: חירות האדם והגבלת כוחה של המדינה. חירות האדם בוטאה בתפיסה זו במונחים של זכויות טבעיות, בעוד הגבלת המדינה התבססה (לדידו של לוק) על הסכמת האזרחים לכל סמכויותיה.
במאה ה-19, הליברלים הקלאסיים הובילו את המתקפה על הממלכתיות (הלגיטימיות של המדינה). אחד החשובים מהם, פרדריק בסטייה, כתב בספרו "החוק": "המדינה היא פיקציה גדולה, שכולם רוצים לחיות באמצעותה על חשבונם של כל האחרים." הנרי דייוויד תורו כתב: "אני מסכים מכל הלב עם המימרה 'הממשלה הטובה ביותר היא זו המושלת פחות ככל האפשר' והייתי רוצה לראותה מיושמת במהירות ובשיטתיות רבה יותר. אם ניישם אותה עד סופה, הרי היא תסתכם במימרה הבאה, שגם בה אני מאמין: 'הממשלה הטובה ביותר היא ממשלה שאינה מושלת כלל'; וכשבני-אדם יהיו מוכנים לכך, זוהי הממשלה שתהיה להם."
לקריאה נוספת

אברהם יסעור (עורך), אנרכיזם - אנתולוגיה, הוצאת רסלינג, 2004.
הערות שוליים

↑  מורי נ. רות'בארד, האם ליברטריאנים הם "אנרכיסטים"?
↑  מורי נ. רות'בארד, אתיקת החירות
↑  טאנהיל, השוק לחירות
↑  טאנהיל, השוק לחירות, שמע
↑  דייוויד פרידמן, מנגנוני החירות
↑  דייוויד פרידמן, אנרכיה וחוק יעיל
↑  הנס-הרמן הופה, הצדקה לזכות הקניין
↑  הנס-הרמן הופה, חברת חוק פרטי
| אנרכיזם |
| --- | --- | --- |
| זרמים | אנרכו-אגואיזם • אנרכו-אקזיסטנציאליזם • אנרכו-אפיסטמולוגיזם • אנרכיזם יהודי • אנרכו-קומוניזם • אנרכו-סינדיקליזם • אנרכיזם פוסט-קולוניאלי • אנרכו-פרימיטיביזם • אנרכה-פמיניזם • אנרכו-פציפיזם • אנרכיזם אינדיבידואליסטי • אקו-אנרכיזם • אנרכיזם לאומי • אנרכו-סינתזה • אנרכו-קפיטליזם • אנרכיזם-קווירי • אנרכיזם קולקטיביסטי • אנרכיזם ללא תארים • פוסט-אנרכיזם |  |
| מסביב לעולם | אנרכיזם בישראל • אנרכיזם בספרד • אנרכיזם באפריקה • אנרכיזם באנגליה • קהילות אנרכיסטיות |  |
| בתרבות | אנרכיזם וחברה • אנרכיזם ודת • אנרכיזם ואמנות • אנרכיזם שחור • אנרכיזם נוצרי • אנרכיזם בודהיסטי • סמלים אנרכיסטיים |  |
| בהיסטוריה | הקומונה הפריזאית • מהומות היימרקט • מרד קרונשטאדט • נסטור מאכנו • מאי 1968 |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph991670
יעל רוזמן

| --- | --- |

 לידה:  9 בינואר 1942 (בת 83) כ' בטבת ה'תש"ב רמת גן, פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  ישראל ישראל
 עיסוק:  סופרת, עורכת ותסריטאית
 שפות היצירה:  עברית
 תחום כתיבה:  סיפורת
 סוגה:  ספרות ילדים
 יצירות בולטות:  המצחיקה עם העגילים, הרומן שלי עם בן-גוריון ועם פנינה
 תקופת הפעילות:  מ-1967
 פרסים והוקרה:  פרס זאב לספרות ילדים ונוער פרס דבורה עומר
 
יעל רוזמן (נולדה ב-9 בינואר 1942, כ' בטבת ה'תש"ב) היא משוררת, עורכת, תסריטאית וסופרת לילדים ולנוער.
ביוגרפיה

רוזמן נולדה וגדלה ברמת גן. בית הוריה, אריה (פועל תעשייה) ואטה מלטינסקי, שכן באזור כפרי של רמת גן ולידו זרם נחל הירקון, שם אהבה רוזמן לטייל בימי ילדותה. לרוזמן אח בכור ואחות צעירה ממנה. היא גדלה ונתחנכה בעיר הולדתה רמת גן, וסיימה את בית-הספר 'תיכון חדש' בתל אביב.
בתקופת הצבא שירתה רוזמן כחיילת בנח"ל, בעמק הירדן ובקיבוץ עין גדי. בקיבוץ עבדה רוזמן בגידול ורדים, שם הכירה את בעלה.
בשנת 1966 עברה להתגורר עם משפחתה באזור, שם עסקה בהוראה ועשתה את נסיונותיה הראשונים בכתיבה.
בשנת 1968 עברו להתגורר בירושלים שם רוזמן כתבה תסריטים לטלוויזיה (בין השאר לסדרות "טלפלא", "קרוסלה" ו"סיפורים בראש") ועסקה בריפוי בעיסוק.
בשנת 1981 השתקעה המשפחה במצפה כליל שבגליל המערבי, כאשר היישוב היה בשלבים הראשונים של הקמתו והתגוררו בו רק עוד מספר משפחות.
ספרה הראשון של רוזמן: "המצחיקה עם העגילים", יצא לאור בשנת 1967 ומאז היא כותבת ועוסקת בתחומים מקצועיים שונים בתחום הספרות.
רוזמן זכתה 3 פעמים בפרס זאב לספרות ילדים ונוער. אחדים מספריה של רוזמן תורגמו לשפות זרות, בין היתר: גרמנית, רוסית ואנגלית, עובדו לרדיו, לטלוויזיה ולתיאטרון. בנוסף כתבה רוזמן תסריטים לטלוויזיה, פזמונים וסיפורים קצרים.
רוזמן עורכת, מנחה ומלווה יוצרים בראשית דרכם הספרותית, וכותבת ספורים קצרים למבוגרים, חלקם ראו אור בכתב העת מאזניים. לומדת ומלמדת טכניקה שנקראת "אווטר" העוסקת בחיים מתוך בחירה ובפיתוח המודעות.
רוזמן מתגוררת במצפה כליל, ומאז 2008 בתל אביב, נשואה לישראל, אמא לשלושה וסבתא לארבעה נכדים.
פרסים

פרס שרת התרבות והספורט בתחום היצירה הספרותית העברית לילדים ולנוער על שם דבורה עומר, 2018.
פרס הצילינדר הנודד של אמנות לעם - 1980
ספריה

המצחיקה עם העגילים (עם עובד,1967). הספר זכה להדפסות רבות, תורגם לגרמנית, עובד לתסריט שהופק בטלוויזיה הכללית, עובד גם לתסכית רדיו ולמחזה, הסרט זכה בפרס הסובלנות של אגודת העיתונאים.
תום והאריה המעופף (מסדה, 1980).
הכל בגללם (מסדה, 1982). זכה בפרס זאב לשנת תשמ"ב. תורגם לרוסית, עובד לתסכית רדיו.
הרומן שלי עם בן-גוריון ועם פנינה (עם עובד, 1996). תורגם לרוסית, עובד לתסכית רדיו.
קליידוסקופ (עם עובד, 1988). תורגם לגרמנית, עובד לתסריט והופק על ידי הטלוויזיה הכללית.
מכשיפה'לה קטנה (עם עובד, 1991). זכה בפרס זאב תשנ"ב. תורגם לגרמנית והגיע לראש רשימת רבי המכר בגרמניה.
העורב והשועל (מחברות לספרות - זמורה ביתן, 1993).
מעשה בשלושה גדיים (דני ספרים, 1993).
מלך התחבולות (עם עובד - הוצאת יד יצחק בן צבי, 1995). זכה בפרס זאב לשנת תשנ"ז.
מה את רוצה, נסיכה? (עם עובד, 1998).
אהבה בלתי אפשרית? (הקיבוץ המאוחד ספרית פועלים, 2016).
גבריאל בך: פרקליט, שופט וג'נטלמן. (משכל [ידיעות ספרים], 2011)
ילדה, מכשפה ושלושה זוגות עיניים - חודש על בסיס מכשיפ'לה קטנה (עם עובד, 2023)
סדרת ספרים בשם שלוש חברות טובות - 2017 - יצא לאור באנגלית בהוצאת אמזון: 1. בואי מוצאת בובה 2. גור תינוק 3. האוזניים של קליאו 4. מה מפחיד בזה 5 חוט דק של אהבה.
הערות שוליים

↑  יעל רוזמן, באתר library.osu.edu
↑  יעל רוזמן, באתר dafdaf.co.il
1 2  אהבה בלתי אפשרית? / יעל רוזמן, באתר kibutz-poalim.co.il
1 2  רוזמן יעל, באתר www.am-oved.co.il
↑  זוכי פרס דבורה עומר לשנת 2018, בדף פייסבוק של "הפנקס", 30 בדצמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007360668905171  BnF: cb155403560 (data)  GND: 1089701926  ISNI: 0000 0001 1079 5407  LCCN: n88102756  MusicBrainz: e8d05dfc-b507-424f-acc5-b4bc69cce0b0  VIAF: 100999697   WorldCat (עם VIAF): 100999697
אלים אולימפיים

| --- | --- |

 תרבות:  מיתולוגיה יוונית
 מקום מגורים:  האולימפוס
 
במיתולוגיה היוונית, האלים האולימפיים הם שנים-עשר האלים הראשיים השולטים בעולם. הם נקראים כך משום שמשכנם על הר האולימפוס, הגבוה שבהרי יוון. האלים האולימפיים שונים מהאלים הכתוניים (אלי הארץ) באופיים, בדרך פולחנם, וביחסו של האדם אליהם.
לא כל האלים האולימפיים הם יווניים במוצאם, ולא לכולם שמות יווניים מקוריים. לחלק מן האלים נשתמר הפולחן הקדם-יווני, ואת חלקם עבדו בצורות אחרות. בתקופה מאוחרת יותר, הרומאים הושפעו מתרבות יוון והעתיקו מן המיתולוגיה היוונית את האלים האולימפיים, תוך הכנסת שינויים מעטים בשמות האלים ובדרכי פולחנם.
באמנות אפשר לזהות את דמויות האלים השונים על-פי סמלים מקובלים שהיו ידועים לכל – לבוש, בעל חיים או חפץ שנחשבו לסמליהם האישיים. האלים הופיעו לעיני בני האדם בגלגולי צורה ובצורות שונות.
חיי האלים

בהר האולימפוס האלים אוהבים, רבים ומשלימים, ממש כמו בני אדם. דרך חייהם של האלים מתוארת במיתוסים ודומה מאוד לזו של האצולה בקרב הלוחמים. הם שומרים על חיי נצח בעזרת מזון האלים – האמברוסיה ומשקה האלים – הנקטר.
חברת האלים מאורגנת כמו מדינה שבה לכל אל יש תחום שהוא אחראי לו. כמה מהאלים הנחותים יותר ברמתם (למשל הרמס או ארטמיס) כפופים לאלים גבוהים מהם (למשל פוסידון או הרה), לפעמים מכיוון שהם ילדיהם, אך כל האלים (או לפחות רובם המוחלט) נמצאים תחת זאוס, שהוא "אבי האלים והאנשים", וזאת מכמה סיבות:
הוא, פוסידון והאדס הם החזקים שבאלים (ומכונים "שלושת הגדולים").
הוא אביהם של רוב האלים.
הוא הנהיג את האלים במלחמה נגד הטיטאנים.
הוא הוכר והוסכם כראש האלים (על-פי מיתוסים מסוימים, הוא זכה בזאת בהגרלה שהתקיימה בינו לבין האדס ופוסידון).
הוא הציל אותם מבטן אביהם, הטיטאן קרונוס (שליט הטיטאנים).
הוא שהוציא לחופשי את הקיקלופים ואת ההקאטונכרים - בעלי מאה הידיים, ובחזרה הם נתנו לו את הברק, הרעם ואת כוח הזרוע.
לכל כפר או עיר היו מספר אלים ראשיים.
פולחן האלים האולימפיים

היוונים התייחסו אל האלים האולימפיים כאל אצילים שאפשר לנהל עימם משא ומתן: בני האדם כיבדו את האל, קיימו את פולחנו והקריבו לו קורבנות, וציפו לתמורה מן האל. כשביקשו דבר מה מהאל, הזכירו לו שהקריבו לו קרבנות והגישו לו מתנות.
לאלים האולימפיים העלו קורבנות בהירים בצבעם, ואלה נשחטו כשצווארם מופנה לשמיים. העלאת קורבן לאל אולימפי נחשבה ליום חג לאומי, כסעודה משותפת לאל ולמקריב גם יחד. חלק מהחלקים האכילים של הקורבן היה אוכל המקריב, ואילו את שאר החלקים (המשובחים ביותר והלא אכילים) היו שורפים באש לכבוד האל.
על בני האדם היה לבחור את הבהמות המשובחות ביותר כקורבן. לפי המסופר במיתולוגיה, כאשר חס מינוס מלך כרתים על הפר הלבן המשובח ששלח לו האל פוסידון בשביל הקורבן, והקריב לו פר רגיל במקומו, זעם פוסידון. כעונש, פוסידון גרם לכך שאשתו של מינוס פסיפאה תוליד מהפר הלבן שמינוס סירב להקריב שילוב של ילד-פר – המינוטאור.
האלים האולימפיים נולדו לאחר הטיטאנים, שהיו השולטים הראשונים. קרונוס היה בנם של גאיה – אלת האדמה, ואוראנוס – אל השמיים. קרונוס נישא לאחותו, הטיטאנית רֵיָה.
לפי הנבואה, בנו של קרונוס צפוי היה להדיח את אביו מכס המלכות. לכן נהג קרונוס לבלוע את ילדיו לאחר שנולדו. בהיוולדו של זאוס, בנם השישי של קרונוס וריה, סיכלה ריה את תוכניתו של בעלה, והגישה לו אבן עטופה בבד במקום בנה. קרונוס נפל בפח ובלע את האבן, בהאמינו שהיא בנו. בהתבגרו, החליט זאוס לנקום באביו ונסך חרדל ומי ורדים בנקטר שלו. קרונוס שתה מהנקטר והקיא את כל בניו שאכל. לאחר מכן פרצה מלחמה בין הטיטאנים ובין האלים האולימפיים בה ניצחו האלים האולימפיים וקצצו את קרונוס לאלפי חתיכות בחרמש שלו עצמו. לפי גרסה אחת, הטיטאנים ברחו לאיטליה ולאטלנטיס (תקופה זו נקראה תור הזהב). לפי גרסה אחרת הטיטאנים והקיקלופים נשלחו לכלא בשאול, עליו שמרו קרברוס וזנב נחש שהיה שייך להאדס. ולפי גרסה שלישית הטיטאנים וכל המפלצות שסייעו להם נשלחו לטרטרוס – החלק האפל ביותר בשאול.