stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסון סטרומה
הכנות להפלגה

הפלגתה של אוניית המעפילים דאריאן 2, שהצליחה להביא את העולים לארץ ישראל, עוררה רצון לחקותה ואכן ארגון העלייה עליית אף על פי תכנן להעביר מרומניה מאות עולים לארץ ישראל באמצעות אונייה השייכת לאחים סינגרוס, מפעילי אוניות יווניים, שהיו גם בעלי האונייה דאריאן 2. נציג תנועת העלייה למשא ומתן היה סולומון ליבוביץ' אריאל והסוכנים הימיים שייצגו את בעלי האונייה היו סטפאנו ד'אנדרייה וז'אן פנדליס.
הפלגת הספינה תוכננה לסתיו 1941, אולם ההרשמה התחילה כבר בנובמבר 1940, כשהספינה, ששמה אז היה 'מקדוניה', הייתה עדיין בנמל פיראוס. בפרסומת להפלגה הוצגה תמונה של הספינה קווין מרי. לאחר שנרשמו 300 יהודים להפלגה ונגבו מהם ארבעים מיליוני לאי ועדיין אף אחד לא הפליג, נפוצו חשדות שמדובר ברמאות. נשיא הוועד, אאוג'ן מאיסנר, סולומון ליבוביץ' אריאל, אלה גוטמן בונסקו ומ. שוורץ נעצרו ונחקרו. חלק מהנרשמים, שהתלוננו, תבעו את השבת כספם ואחרים, שמאוד רצו להפליג, ביטלו את תלונותיהם. עם הגעת הספינה לקונסטנצה שוחררו על תנאי העצורים, עם הבטחה שההפלגה תצא לפועל בהקדם האפשרי.
לאחר מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט עלה מאוד הביקוש לכרטיסי הפלגה בסטרומה וגם מחיריהם. מחיר הכרטיס להפלגה התחיל בשלושים אלף לאי והלך ותפח, ככל שהביקוש גדל עד מאתיים וארבעה אלפי לאי בספטמבר 1941. עבור סכום זה הובטח למפליגים להביאם עד ארץ ישראל, לספק להם תזונה ותנאי שינה סבירים. עבור מקום בתא האמיר המחיר עד ארבע מאות - חמש מאות אלפי לאי.
הספינה מקדוניה, ששמה הוחלף לסטרומה, הגיעה לקונסטנצה ביום 28 במאי 1941. אנשי עליית אף על פי הבטיחו כעת, שהספינה תצא לדרך תוך שלושה שבועות. הם היו צריכים לבקש ולקבל אישור על כל צעד ושעל, אישור כדי לשלוח מברק לארצות הברית לקבלת 36,700 דולרים עבור העברת קבוצה של 400 עולים. אישור לביצוע שיחות טלפון עם נציגי הבעלים של הספינה בקונסטנצה. אישור לנסיעת נציגים לערים שונות, כדי להכין רשימות של עולים. אישור לנסיעה לקונסטנצה, כדי לפקח על הכנת הספינה להובלת העולים. לא כל הבקשות אושרו, שילוח נציגים ליאשי ולקונסטנצה לא אושרה, כי ערים אלה היו חלק מאזורים צבאיים. בגלל אווירת חשדות כלפי מפעל העלייה, נשלח לקונסטנצה לבדיקה הקצין הימי טונגארו, הוא בדק את הספינה והבטיח, שהיא מצוידת היטב להפלגה ויש בה מקום לשמונה מאות מפליגים.
המגבלות הרבות שהוטלו באותה תקופה על יהדות רומניה בכל הנוגע לתנועה ולתקשורת והצורך לקבל אישור מראש עבור כל דבר, סרבלו ועיכבו את ההכנות. גם החשדנות הוסיפה קשיים. עיכוב בשחרור חלק מהיהודים מקבוצות העבודה שלהם הביא לדחיית ההפלגה ל-24 בנובמבר. 10 שעות לפני ההפלגה נמסר להם שאישור היציאה בוטל. השלטונות גילו שברשימות המיועדים להפלגה מופיעים אנשי ועדת העלייה, ששוחררו על תנאי וגם שישה אנשים החשודים בבריחה מגטו קישינב. הספינה עוכבה גם על ידי הליכים משפטיים, שהפעילו הבעלים הקודמים, אשר טענו להמשך בעלות. שלטונות בולגריה תמכו בדרישות הבעלים הקודמים.
מארגני ההפלגה עשו מאמצים רבים, כדי להתגבר על המכשולים והציעו לפתור את הבעיות עם הבולגרים בעזרת ועדת בוררות. נקבע ערביון של 150,000,000 לאי, שהופקדו והספינה שוחררה. ב-1 בדצמבר התקבל גם אישור השלטונות וב-7 בדצמבר, ברכבת מיוחדת, יצאו 740 יהודים מבוקרשט אל קונסטנצה, שם עגנה הספינה.
הכנת הספינה

סטרומה נבנתה כיאכטה מפוארת, אך הייתה בת 74 ובשנות ה-30 נשאה בקר על נהר הדנובה תחת דגל הנוחות של פנמה.
ביום 13 באוקטובר 1941 ערכו קומנדור ד. ניקולסקו, רב חובל של נמל קונסטנצה, המהנדס סבר פופה ורב חובל גאורגה ביביצ'סקו ביקורת על הספינה סטרומה וסיכמו אותה בכתב. בביקורת נקבעו העובדות הבאות:
משקל הספינה, נכון ל-15 באוגוסט 1941 היה 130 טונות.
מבני התאים על הסיפון העיקרי - 15,5 טונות.
מבני עזר שונים - 5,5 טונות.
המנוע החדש עם נספחיו - 9 טונות.
דלק למנוע עבור 180 שעות הפלגה - 16 טונות.
נוסעים: 650 כפול 80 קילו בממוצע - 52 טונות.
כבודה של נוסעים לפי 40 קילו בממוצע - 26 טונות.
מזונות - 15 טונות.
מי שתייה - 20 טונות.
זבורית חצץ - 8 טונות.
סגל, מטען הסגל ובלתי צפוי - 3 טונות.
סה"כ 300 טונות.
לדברי הבודקים הספינה מצוידת להובלת 748 אנשים, אך בגלל כל מיני מגבלות הכמות יורדת ל-650. בספינה יש מרפאה עם 8 מיטות, 10 בתי שירותים נפרדים, מטבח, חדר רחצה, 2 מכלים למי שתייה בתכולה של 20 טונות, 2 מחסני מזון, אחד בקדמת הספינה ואחד באחוריה, תא עבור הצוות עם 8 מיטות, שני תאי פיקוד, האחד לרב חובל והשני למכונאי ראשי, יש מאור חשמלי בספינה, 4 סירות הצלה וחגורות הצלה לפי כמות המפליגים. לאחר הוספת תאים הו8עלתה יכולת ההובלה של הספינה ל-718 אנשים.
העלייה לסיפון

בעלייה לרכבת נבדקו המסמכים ומיששו את הכבודה של הנוסעים ולעיתים גם הוציאו דברים מתוך הכבודה, אך איש לא העז למחות. כשהרכבת יצאה לדרך הנוסעים שרו את המנון רומניה 'יחיה המלך!' ואת התקווה.
העלייה לסיפון של 682 מפליגים נמשכה ארבעה ימים, עד 11 בדצמבר. על ביקורת המכס היו אחראים פקידי המכס של קונסטנצה, נציגים של הבנק החלאומי של רומניה ועוד חמישה שליחים מטעם מועצת השרים. כל כבודה במשקל של יותר מ-20 קילוגרמים נפתחה ונלקח העודף. הוחרמו כמה קרונות עם בגדים תחתונים ועליונים, פרוות ותכשיטים. גם מזון הוחרם ואושרה העמסה של שני קרונות בלבד של מזון. נאסרה לקיחת פרוות, תכשיטים, כסף ותרופות. נציג הבנק הלאומי דרש לתלוש את הפרוות מצוורוני המעילים.
לכל מפליג הותר לקחת שלוש מערכות לבנים, שלושה זוגות נעליים, שש חולצות ושלוש כותונות לילה, שתי חליפות, מעיל כבד ומעיל קל.
הפלגה ועגינה באיסטנבול

המוסד לעלייה ב' התכוון להשתמש בסטרומה כספינת פליטים, אך גנז את התוכנית לאחר כניסת הגרמנים לבולגריה. הבעלים היווני שלה, ז'אן ד' פנדליס, יצר קשר עם ציונים רוויזיוניסטים ברומניה. ההסתדרות הציונית החדשה ותנועת הנוער הציונית בית"ר החלו לעשות סידורים לשימוש באונייה, אך ויכוח על בחירת הנוסעים הותיר את התכנון בידי בית"ר.
מלבד הצוות ו-60 בני נוער מתנועת בית"ר, היו למעלה מ-700 נוסעים ששילמו סכומים גבוהים כדי לעלות על הספינה. המספר המדויק אינו ברור, אך אוסף של שש רשימות נפרדות הניב סך של 791 נוסעים ו-10 אנשי צוות.  לנוסעים נאמר שהם ישוטו על סירה משופצת עם עצירה קצרה באיסטנבול כדי לאסוף את אשרות ההגירה הפלסטיניות-ארץ-ישראליות שלהם. ממשלת רומניה של יון אנטונסקו אישרה את המסע.
היו עליה שתי סירות הצלה בלבד.[דרוש מקור] מתחת לסיפון הסטרומה היו חדרים עם דרגשים עבור 40 עד 120 אנשים בכל אחד.  על הדרגשים היו הנוסעים אמורים לישון ארבעה-ארבעה, עם 60 סנטימטרים (2 רגל) רוחב עבור כל אדם.
ב-12 בדצמבר 1941, יום הפלגתה של הסטרומה, כשל המנוע. גוררת גררה אותה אל מחוץ לנמל קונסטנצה. המים מול קונסטנצה היו ממוקשים, וספינה רומנית ליוותה את הסטרומה אל מחוץ לשדה המוקשים.  לאחר מכן נסחפה הסטרומה בן לילה בזמן שהצוות ניסה לשווא להתניע את המנוע. הסטרומה שידרה אותות מצוקה וב-13 בדצמבר חזרה הגוררת הרומנית. צוות הגוררת אמר שהם לא יתקנו את המנוע אלא אם תמורת תשלום. לפליטים לא היה כסף לאחר שקנו כרטיסים ועזבו את רומניה, ועל כן נתנו את כל טבעות הנישואין שלהם לגורר, אשר תיקן את המנוע. לאחר מכן יצאה סטרומה לדרך שוב, אך עד 15 בדצמבר המנוע כשל שוב. הסטרומה נגררה לנמל איסטנבול בטורקיה.
הקרנטינה באיסטנבול

הסטרומה נשארה במעגן, בעוד דיפלומטים בריטים ופקידים טורקים מנהלים משא ומתן על גורל הנוסעים. עקב חוסר השקט בארץ ישראל שתחת שלטון המנדט הבריטי, הייתה הממשלה הבריטית בארץ ישראל נחושה בדעתה ליישם את הוראות הספר הלבן של 1939 וכך להפחית את ההעפלה היהודית לארץ ישראל. דיפלומטים בריטיים דחקו בממשלתו הטורקית של רפיק סיידם (Refik Saydam) למנוע מסטרומה להמשיך במסעה. סיידם אמר:
”טורקיה לא יכולה להפוך לביתם של אלה שלא רצויים באף מקום אחר”
הספינה הוכנסה לקרנטינה וטורקיה סירבה לאפשר לנוסעים לרדת. רק שלושה אנשים הורשו לעלות על הספינה, סימון ברוד, ריפאת קאראקו (Rifat Karako), שהיו נציגי הקהילה היהודית של איסטנבול ו-N.G. Malioğlu, נציג השירות הימי הרומני.
לאחר שבועות של משא ומתן, ממשלת בריטניה הסכימה לכבד את הוויזות הפלסטיניות שפג תוקפן, שהיו בידי כמה נוסעים, ואלה הורשו להמשיך לפלשטינה ביבשה. אישה אחת, מדאה סלמוביצ'י (Medeea Salmovici), אושפזה בבית חולים באיסטנבול לאחר הפלה. ב-12 בפברואר הסכימו פקידים בריטים שילדים בגיל 11 עד 16 יקבלו אשרות לארץ ישראל, אליה יוכלו להגיע ביבשה. מחלוקת עיכבה את העברתם לארץ ישראל. ממשלת בריטניה סירבה לשלוח ספינה בטענה שאין לה כלי שיט פנויים למטרות הומניטריות וטורקיה סירבה לאפשר לילדים לנסוע ביבשה. על פי כמה חוקרים, 9 נוסעים ירדו מהאונייה ו-782 נוסעים ו-10 אנשי הצוות נשארו על הספינה. חוקרים אחרים סבורים שבהתחלה היו רק 782 נוסעים, ורק סלמוביצ'י הורשתה לעזוב את הספינה.
בין נוסעי הסטרומה היה גם יהודי דתי מברלאד, מנדל מרכוס, שוויתר על מכסת חפציו המותרת לטובת ספר תורה. ספר תורה זה שימש לטקסים בשבתות בבוקר בתקופת ההמתנה בקרנטינה.
.
הקרנטינה באיסטנבול > המזון בקרנטינה

בזמן שנעצרה באיסטנבול, חסר לסטרומה מזון. מרק היה מבושל פעמיים בשבוע וארוחת הערב הייתה בדרך כלל תפוז וקצת בוטנים לכל אדם. בלילה ניתנה לכל ילד מנת חלב.
גרירה לים ושקיעה

המשא ומתן בין טורקיה לבריטניה הגיע למבוי סתום. ב-23 בפברואר 1942, קבוצה קטנה של שוטרים טורקיים ניסתה לעלות על הספינה אך הפליטים לא הניחו להם לעלות.  כוח של כ-80 שוטרים הקיף את סטרומה בסירות מנוע, ולאחר כחצי שעה של התנגדות עלה על הספינה.  המשטרה ניתקה את העוגן מסטרומה וחיברה אותה לגוררת, שגררה אותה דרך הבוספורוס אל הים השחור.  כשהיא נגררה לאורך הבוספורוס, תלו נוסעים רבים בצדדים שלטים עליהם נכתב "SAVE US" באנגלית ובעברית, שלטים שהיו גלויים למי שגרו על גדות המצר.  למרות שבועות של עבודה של מהנדסים טורקים, המנוע לא הותנע. השלטונות הטורקיים נטשו את הספינה בים השחור, כ-10 קילומטרים צפונית לבוספורוס, לשם היא נסחפה בחוסר אונים.   בבוקר 24 בפברואר אירע פיצוץ והספינה טבעה. שנים לאחר מכן התברר כי הספינה טורפדה על ידי הצוללת הסובייטית щ-213 שהטביעה גם את כלי השיט הטורקי צ'אנקאיה (Çankaya) ערב קודם לכן.
סטרומה שקעה במהירות ואנשים רבים נלכדו מתחת לסיפונים וטבעו. רבים אחרים שהיו על הסיפון שרדו את הטביעה ונצמדו לשברי הריסות, אבל במשך שעות לא הגיע חילוץ וכולם מלבד אחד מתו מטביעה או היפותרמיה.  מתוך 791 ההרוגים, יותר מ-100 היו ילדים.
הניצול

הקצין הראשון בסטרומה לזר דיקוף והפליט דוד סטוליאר בן ה-19 נאחזו בדלת תא שצפה בים.  הקצין הראשון מת בלילה אך טורקים בסירת משוטים חילצו את סטוליאר למחרת. הוא היה השורד היחיד. טורקיה החזיקה את סטוליאר במעצר במשך שבועות רבים. סימון ברוד, איש עסקים יהודי מאיסטנבול, שבמהלך מלחמת העולם השנייה עזר למספר לא ידוע של פליטים יהודים שהגיעו לטורקיה, סיפק ארוחות לסטוליאר במהלך כליאתו בת החודשיים. עם שחרור סטוליאר, ברוד הביאו לביתו, סיפק לו בגדים ותיק, וקנה לו כרטיס רכבת לחלב שבסוריה. סטוליאר קיבל ויזה לארץ ישראל מהבריטים.
תגובות

ב-9 ביוני 1942 פתח לורד ודג'ווד את הדיון בבית הלורדים בטענה שהממשלה הבריטית התנערה מהתחייבויותיה טען בזכות העברת המנדט של חבר הלאומים על ארץ ישראל לארצות הברית. הוא הצהיר במרירות: "אני מקווה שאזכה לחיות כדי לראות את אלה ששלחו את הסטרומה בחזרה לנאצים תלויים כמו המן לצדו של אב הטיפוס שלהם, אדולף היטלר". המשורר האנגלי היהודי עמנואל ליטבינוף, ששירת בצבא הבריטי באותה תקופה, כתב שיר חריף לאות אבל על אובדן סטרומה. הוא התנדב לצבא הבריטי כדי להילחם בנאצים, וכינה את המדים הבריטים שענד "אות בושה", בתגובה לטביעת הסטרומה.
הוועד הלאומי ביטל את חגיגות פורים כולל העדלאידע. בבתי הכנסת התקיימו אזכרות והוועד קרא ליהודי העולם לקיים ביום השביעי לאסון יום אבל ומחאה.
תגובות > הנקמות

בשלב המכריע של הטיפול הרשמי בפרשת 'סטרומה' הייתה זאת התערבותו האישית של הלורד מוין שהטתה את הכף נגד כל הקלה במדיניות הבריטית לטובת הפליטים שעל סיפון האונייה. לפי הוראותיו של מוין, התערב הציר הבריטי בטורקיה אצל השלטונות הטורקיים ודרש לגרש את אוניית המעפילים סטרומה למימי הים השחור. שני לוחמי הלח"י אליהו בית-צורי ואליהו חכים (בהמשך כונו "שני אליהו") ביצעו ב־6 בנובמבר 1944 התנקשות בלורד מוין. הלורד נהרג והמתנקשים הועמדו לדין, נשפטו והוצאו להורג.
רבים ראו בהרולד מקמייקל אשם עיקרי באסון ודרשו הענשתו. לח"י ביצעה שבעה ניסיונות התנקשות בחייו, אך ללא הצלחה.
ההנצחה

לימים הוקמו בחולון, באשדוד ובבית העלמין היהודי ג'יורג'יול בבוקרשט אנדרטאות לזכר חללי האונייה. רחובות ובתי כנסת נקראו על שם האוניה.
במשך שנים רבות היו תיאוריות מתחרות לגבי הפיצוץ שהטביע את סטרומה. בשנת 1964 גילה היסטוריון גרמני כי הצוללת הסובייטית щ-213 ירתה טורפדו שהטביע את הספינה. מידע זה אושר ממקורות סובייטיים אחרים.  הצוללת פעלה לפי פקודות חשאיות להטביע את כל הספינות הנייטרליות והאויבות הנכנסות לים השחור כדי לצמצם את זרימת החומרים בעלי החשיבות האסטרטגית לגרמניה הנאצית.
פרנץ וקולינס מכנים את טביעתה של סטרומה "האסון האזרחי הימי הגדול ביותר במלחמה".  אזרחים רבים יותר נספו באסונות ימיים אחרים במלחמה, כולל אסונות הווילהלם גוסטלוף, קאפ ארקונה ויוניו מארו (Junyō Maru), אך היו גם אנשי צבא על סיפון הספינות הללו.
ב-26 בינואר 2005 אמר ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, לכנסת:
"הנהגת המנדט הבריטי הפגינה ... אטימות וחוסר רגישות בכך שנעלה את שערי ישראל בפני פליטים יהודים שחיפשו מפלט בארץ ישראל. כך נדחו בקשותיהם של 769 נוסעי האונייה סטרומה שנמלטו מאירופה - וכולם מלבד אחד [מהנוסעים] מצאו את מותם בים. לאורך כל המלחמה לא נעשה דבר כדי לעצור את השמדת העם היהודי."
הריסות > סטרומה

ביולי 2000 מצא צוות צלילה טורקי שבר אונייה על קרקעית הים, באזור טביעתה של האונייה, והודיע כי מצא את סטרומה. צוות בראשות צוללן טכני בריטי ונכד של אחד הקורבנות, גרג בוקסטון, חקר מאוחר יותר שבר זה ושברים נוספים באזור, אך לא הצליח לזהותם בוודאות כשייכים לסטרומה. החלק שמצאו הטורקים היה גדול מכדי להשתייך לסטרומה.
ב-3 בספטמבר 2000 נערך במקום טקס לזכר קורבנות האסון. השתתפו בו 60 קרובי משפחה של קורבנות סטרומה, נציגי הקהילה היהודית בטורקיה, שגריר ישראל ושליח ראש הממשלה, נציגים בריטים ואמריקאים, אך דוד סטוליאר בחר שלא להגיע מסיבות משפחתיות.
הריסות > הצוללת הסובייטית щ-213

בנובמבר 2008 גילה צוות של צוללנים הולנדים, גרמנים ורומניים של מועדון הצלילה של הים השחור את שברי ה-щ-213 מול חופי קונסטנצה ברומניה. סימוני הרישום שיכולים היו לסייע בזיהוי שבר הצוללת היו חסרים עקב נזק לצוללת. על כן, רק ב-2010 הצליחו הצוללנים להפיק מידע מספיק כדי לזהות אותה כ-щ-213.
מקורות וקריאה נוספת

Druks, Herbert (2000). The Uncertain Friendship: The US and Israel from Roosevelt to Kennedy. Contributions to the Study of World History. Westport, CT: Greenwood Press. pages 74–76 & note 26 on page 116. ISBN 9780313314230.
Enghelberg, Hedi (2013). The Last Witness – The Sinking of SS/MV Struma, Feb. 24th, 1942. Fort Lauderdale: Eng Publishing. ISBN 9781605851297.
Frantz, Douglas; Collins, Catherine (2003). Death on the Black Sea: The Untold Story of the Struma and World War II's Holocaust at Sea. London: HarperCollins. ISBN 0-06-621262-6.
Ofer, Dalia (1990). Escaping the Holocaust – Illegal Immigration to the Land of Israel, 1939–1944. New York: Oxford University Press. pp. 149–171. ISBN 0-19-506340-6.
מגלת סטרומה כתובה וערוכה בידי לייב קופרשטיין, בהוצאת התאחדות עולי רומניה בארץ-ישראל
ראו גם

מוזיאון סטרומה
כיכר סטרומה
לורד מוין
אקסודוס
מפקורה - ספינה טורקית שנשאה 350 פליטים יהודים, טורפדה והוטבעה ב-5 באוגוסט 1944 על ידי צוללת סובייטית
נאוומאר - SS Navemar – אוניית מטען ספרדית המיועדת ל-28 נוסעים שלקחה 1,120 פליטים יהודים לניו יורק בהפלגה של שבעה שבועות ב-1941.
סנט לואיס – אוניית נוסעים גרמנית שהובילה 937 פליטים יהודים שנמנעה כניסתם לקובה, ארצות הברית וקנדה ב-1939.
טאפרוור

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בניו יורק (1996–TUP) 
 מייסדים:  ארל טאפר 
 תקופת הפעילות:  1946–הווה (כ־79 שנים) 
 מיקום המטה:  אורלנדו 
 ענפי תעשייה:  מכירה ישירה 
 מוצרים עיקריים:  freezer box 
 הכנסות:  2,700,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2013) 
  
 www.tupperwarebrands.com
 
מכל פלסטיק של טאפרוור
טאפרוור (באנגלית: Tupperware) היא חברה אמריקאית המייצרת מכלי פלסטיק אשר מוכרת בעיקר בזכות שיטות השיווק הישיר, ל-Tupperware מעל 400 מדגימות בישראל[דרוש מקור] וכל אחת מוכרת למכריה. השיטה המסורתית למכירת מוצרי Tupperware היא באמצעות חוגי בית, "מסיבות טאפרוור", בהן מתארגנות קבוצות של אנשים המתעניינים במוצרי החברה, ואלה נמכרים בדרך חווייתית ונעימה. את שיטת השיווק הזו פיתחה בראוני וייז.
מסיבת טאפרוור היא אירוע המתקיים בבית פרטי, ובו אנשים המכירים זה את זה מתכנסים כדי לרכוש מוצרים של חברת טאפרוור מנציג החברה. מארגן המסיבה מקבל, כתמורה לארגון המסיבה, מוצרים ייחודיים של חברת טאפרוור, אשר לא ניתן לרכוש בדרך אחרת.
היסטוריה

טאפרוור פותחה בשנת 1946 על ידי ארל סילאס טופר בלומינסטר, מסצ'וסטס. הוא פיתח מכלי פלסטיק המשמשים במשקי בית כדי להכיל מזון ולשמור עליו אטום, ובו פטנט "burping seal". טופר כבר המציא את הפלסטיק עבור Tupperware בשנת 1938, אך המוצר הצליח עם הופעתו של הרעיון "מכירה באמצעות מצגת" ("sale through presentation"), שנערך במסגרת מסיבות הטאפרוור
בשנת 2013, השוק הגדול ביותר של טאפרוור היה אינדונזיה עם מכירות של יותר מ-200 מיליון דולר ו-250,000 אנשי מכירות.
חברת טאפרוור, שמרכזה באורלנדו, פלורידה, מבטיחה אחריות לכל החיים על מוצריה. הקו השיווקי של חברת טאפרוור מתבסס על מיתוג מוצריה כיקרים אך איכותיים.
מרקו אנגולו

מרקו אנטוניו אנגולו סולורסאנו (בספרדית: Marco Antonio Angulo Solórzano;‏ 8 במאי 2002 – 11 בנובמבר 2024) היה כדורגלן אקוודורי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירת מועדונים

אנגולו החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של רוקפוארטה, ובשנת 2017 הצטרף למחלקת הנוער של אינדפנדיינטה דל ואיה. בשנת 2020 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ובחודש אוקטובר 2021 הצטרף לקבוצה הראשונה של המועדון. בסך הכל ערך 23 הופעות ליגה במדי הקבוצה הראשונה, בהן הבקיע שער אחד, וזכה עם המועדון בגביע סודאמריקנה, באליפות אקוודור ובגביע האקוודורי.
ב-21 בדצמבר 2022 פורסם כי אנגולו יצטרף לסינסינטי מה-MLS החל מ-1 בינואר 2023 בחוזה עד לשנת 2025. ב-4 במרץ 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בתוספת הזמן של המחצית השנייה בתיקו 0-0 נגד אורלנדו סיטי במסגרת הליגה. בסך הכל ערך 26 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-21 במרץ 2024 הושאל אנגולו לליגה דה קיטו למשך עונת 2024. הוא ערך 11 הופעות ליגה במדי המועדון, האחרונה בהן ב-6 באוקטובר, יום לפני תאונת הדרכים שהובילה למותו.
קריירה בין-לאומית

ב-12 בנובמבר 2022 ערך אנגולו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אקוודור, בתיקו 0-0 נגד נבחרת עיראק במשחק ידידות. בסך הכל ערך שלוש הופעות במדי הנבחרת, שלושתן במשחקי הידידות, האחרונה בהן בחודש יוני 2024.
חיים אישיים ומותו

ב-28 בנובמבר 2022 היה אנגולו מעורב בתאונת דרכים בגואיאקיל שהסתיימה במותו של נהג הרכב בו נסע.
ב-7 באוקטובר 2024 היה אנגולו מעורב בתאונת דרכים נוספת שהובילה למותו הישיר של חברו, רוברטו קבסאס, שחקן קבוצת המילואים של אינדפנדיינטה דל ואיה. אנגולו סבל מפציעות אנושות בראשו ובריאותיו, וב-11 בנובמבר מת מפצעיו בבית חולים בקיטו.
תארים

גביע סודאמריקנה (1): 2022
אליפות אקוודור (1): 2021
הגביע האקוודורי (1): 2022
הערות שוליים

1 2  fccincinnati, FC Cincinnati acquire Marco Angulo from Independiente | FC Cincinnati, fccincinnati (באנגלית)
↑  mlssoccer, Official: FC Cincinnati sign Ecuadorian midfielder Marco Angulo | MLSSoccer.com, mlssoccer (באנגלית)
↑  Guayaquil: Madre de fallecido deslinda de responsabilidad a Marco Angulo, Extra (ב־)
↑  Reuters, Ecuador international Angulo dies at 22, a month after car crash | New Straits Times, NST Online, ‏2024-11-13 (באנגלית)
↑  Falleció Marco Angulo, futbolista de Liga de Quito que sufrió un accidente en octubre, El Universo, ‏2024-11-12 (בספרדית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מרקו אנגולו".
פרמזן

| --- | --- |


 
 מאכלים
 סוג:  גבינה
 אזור מוצא:  פָּא֫רְמָה ורֶ֫ג'וֹ אֵמִ֫ילְיָה (חבל אמיליה-רומאניה)
 מוצא:  איטליה איטליה
 מרכיבים עיקריים:  חלב פרה, אנזים הגבנה מעגלים 
 גבינות
 סוג חלב:  פרות
 תו תקן:  כינוי מקור מוגן 
 
פרמזן (באיטלקית: Parmigiano, פַּרְמִיגָ'אנוֹ) היא גבינה קשה וגרגירית שמקורה באיטליה. הגבינה מסווגת כגבינה מסוג "גראנה" - גבינה קשה מחלב פרה, מבושלת אך לא דחוסה.
שמה המלא של הגבינה הוא פַּרְמִיגָ'֫אנוֹ רֵגָ'֫אנוֹ (Parmigiano Reggiano), מכיוון שמקורה בנפות פָּא֫רְמָה ורֶ֫ג'וֹ אֵמִ֫ילְיָה, שתיהן בחבל אמיליה-רומאניה שבצפון איטליה. בשל המעמד הגאוגרפי המוגן אשר ניתן למותג פרמיג'אנו רג'אנו, רק גבינות המיוצרות בחבל זה יכולות להימכר תחת השם, לפי חוקיו של האיחוד האירופי.
מחיר הגבינה תלוי בתקופת היישון. הנפוצה ביותר מיושנת כ-18 חודשים (המינימום 12 חודשים) והאיכותיות מיושנות למשך שנתיים עד שלוש שנים. גבינה מחלב הפרה האדומה (Vacche Rosse) היא המשובחת והיקרה ביותר.
היסטוריה

מסופר כי בימי הביניים ייצרו פרמזן לראשונה בעיירה ביביאנו (Bibbiano) שבמחוז אמיליה-רומאניה. במהרה התפשט ייצור הפרמזן לאזורים האורבניים של פארמה ומודנה. מסמכים היסטוריים מעידים על כך שכבר במאה ה-13 היה פרמזן שאופן ייצורו היה דומה להפליא לאופן בו מייצרים היום פרמזן. פירוש הדבר, כי ייתכן שגרסאות פרימיטיביות יותר של הגבינה היו קיימות הרבה לפני כן.
ביצירתו של הסופר האיטלקי בן ימי הביניים ג'ובאני בוקאצ'ו, "דקאמרון" (1348), מסופר על הר של גבינת פרמזן, בו השתמשו לשפר את טעמן של מנות פסטה.
כיום מיוצר פרמזן אך ורק במחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה. עם זאת, קיימים חיקויים רבים של הגבינה הפופולרית, חלקם אף מוצלחים במיוחד, בכל רחבי העולם וגם בישראל הנושאים את השם "פרמזן". השם "Parmigiano Reggiano" הוא שם מוגן משפטית, ועל כן רק גבינות המיוצרות במפעלים ספציפיים בצפון איטליה רשאים להשתמש בו. השם פרמזן (Parmesan), שמקורו בצרפתית, הוא שם נפוץ בהרבה. למעט באיחוד האירופי, אשר חיקק חוק הפרמזן, גבינות אשר נושאות שם זה הם חיקוי של הגבינה המקורית. חיקויים יכולים להשתמש בתוספים להכנת הגבינה ואפילו להשתמש בחלב מקומי.
ייצור הגבינה

פרמזן מיוצר מחלב פרה גולמי. החלב המשמש לייצור הגבינה מורכב מחלב שנחלב בערב, ושהה במכל נחושת במהלך הערב, המעורבב בחלב מחליבת הבוקר וזאת על מנת ליצור מרקם ייחודי עבור הגבינה. החלב מועבר למכלי נחושת גדולים, שקיבולתם היא בת 1,100 ליטרים. מִמכל נחושת אחד מופקים שני גושי גבינה. השימוש בנחושת מועדף מפני שנחושת מצליחה לשנות את הטמפרטורה שלה במהירות יחסית.
החומר המגבן המשמש להפרדת החלב למוצקים ומי גבינה, מופק באופן מסורתי מרירית הקיבה של עגלים. הסטנדרט של האיחוד האירופי מחייב שימוש בחומר מגבן מן החי - אולם בגרסאות החיקוי של הגבינה משתמשים לעיתים גם בחומרים מגבנים מלאכותיים.
לאחר שהייה קצרה במכלים, מועברות הגבינות לדליים שנותנים להן את צורתן. לאחר יום או יומיים משתחרר הדלי ומודפס על אריזת הגבינה שמה ותאריך הייצור שלה. אז חוזרת הגבינה לדלי שמתמלא בינתיים במי-מלח, והגבינה נמצאת בהשריה למשך כ-20 ימים על מנת לצבור מלחים. בתום תקופת ההשריה, הגבינה עוברת לאחסון בחדר התיישנות גדול, על מדפי עץ ארוכים, המסוגלים להכיל 24 גבינות לגובה ו-90 גבינות לאורך. מדי שבוע מתבצע ניקיון ממוכן במדפים, ובאותה ההזדמנות הופכים את הגבינות. הטמפרטורה והלחות בחדר ההתיישנות חייבות להיות קבועות בכל שעות היממה.
לאחר 12 חודשים לפחות בחדר ההתיישנות, מועברות הגבינות לטועם מקצועי שקובע את איכות הגבינה. אם היא אינה איכותית, הוא מסמן את האריזה בצלב.
בישול

פרמזן משמשת לתיבול סוגי פסטה שונים, הקרמת מרקים וריזוטו, ומהווה חלק מהמרכיבים של רטבים פופולריים, בהם פטוצ'יני אלפרדו ופסטו.
ראו גם

המטבח האיטלקי
גבינת פקורינו
ביאורים

↑  פַּרְמִיגָ'אנוֹ רֵגָ'אנוֹ="מפארמה ומרג'ו אמיליה". למעשה אלה צורות תואר השם באיטלקית לשמות אלה, וכשמשתמשים בהן בנפרד הן עשויות לשמש לתיאור כל אדם או דבר שמגיעים מפארמה (הנפה או העיר) או מרג'ו אמיליה (הנפה או העיר).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561035205171  GND: 4305074-8  LCCN: sh94000729  NKC: ph487795
הפיגוע בצומת מגידו (2002)

| חלק מהאינתיפאדה השנייה |
| --- | --- |

אתר הנצחה לנרצחי הפיגוע בצומת מגידו
 תאריך:  5 ביוני 2002
 מקום:  צומת מגידו, ישראל
 קואורדינטות:  32°34′22″N 35°11′31″E﻿ / ﻿32.57277778°N 35.19194444°E﻿ / 32.57277778; 35.19194444
 סוג:  פיגוע התאבדות
 נשק:  מכונית תופת
 הרוגים:  17
 פצועים:  43
 מבצע:  הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני
 מניע:  טרור אסלאמי
  (למפת הכרמל מוגדלת) הפיגוע בצומת מגידו(למפת הכרמל רגילה) הפיגוע בצומת מגידו
 
הפיגוע בצומת מגידו היה פיגוע התאבדות שביצע מחבל פלסטיני באמצעות מכונית תופת, בשעות הבוקר של 5 ביוני 2002, בצומת מגידו שבעמק יזרעאל. 17 בני אדם נרצחו בפיגוע ו-43 נפצעו, מהם ארבעה באורח קשה. ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני נטל אחריות לפיגוע.
הפיגוע

ביום רביעי, 5 ביוני 2002, סמוך לשעה 7:15 בבוקר, נצמד מחבל מתאבד עם מכונית תופת סמוך למכל הסולר בצידו השמאלי של אוטובוס אגד בקו 830, שנסע בכביש 65, והיה בדרכו מתל אביב ליישובי הגליל התחתון ולטבריה. בעת שעבר האוטובוס בצומת מגידו שבעמק יזרעאל, פוצץ המחבל את המכונית, שהכילה 100 ק"ג של חומר נפץ.
מעוצמת פיצוץ המכונית, האוטובוס התהפך על צידו ונשרף.
בפיגוע נרצחו 17 בני אדם, בהם 13 חיילים, ונפצעו 43, מהם ארבעה באורח קשה.
את מכונית התופת הכין המחבל איאד סוואלחה, שנהרג ב-9 בנובמבר 2002 בידי כוח צה"ל שבא לעצרו.
המחבל שאדי עמורי שהיה מעורב במלכוד המכונית נידון למאסרי עולם בגין חלקו בפיגוע. לאחר כ-23 שנות מאסר, החליטה ממשלת נתניהו השישית לשחרר אותו בעסקת שחרור החטופים השנייה  במלחמת חרבות ברזל. במסגרת ההסכם הוחלט לגרשו מישראל.
גורם בארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, שנטל אחריות לפיגוע, מסר כי המחבל הוא חמזה סמודי, צעיר כבן 18 מג'נין.
זיהוי ההרוג ה-17 בפיגוע

ההרוג ה-17 בפיגוע זוהה רק לאחר שישה חודשים, בעקבות הכנתו של הסרט הדוקו-אקטיביסטי "ההרוג ה-17" שאסף חומרי חקירה מהמשטרה ובנוסף גילה המון פרטי מידע שלא היה ידוע.
הערות שוליים

↑  שרון רופא, עדות: "ראיתי חיילים שבכו וצעקו לעזרה", באתר ynet, 5 ביוני 2002
↑  אפרת וייס, "במכונית שהתפוצצה במגידו היו 100 ק"ג חומר נפץ", באתר ynet, 6 ביוני 2002
1 2  שרון רופא, 17 הרוגים בפיגוע בצומת מגידו, באתר ynet, 6 ביוני 2002
↑  פרסום לציבור בעניין שחרור אסירים ועצירים ביטחוניים במסגרת מתווה לשחרור חטופים, משרד המשפטים
↑  ספיר ליפקין, ‏ביצעו פיגועים קטלניים, גבו את חייהם של מאות ישראלים: אלה המחבלים שישוחררו בעסקת החטופים, באתר ‏מאקו‏, 18 בינואר 2025
| פיגועי טרור נגד ישראלים בעשור הראשון של המאה ה-21 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | < • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | הפיגוע בדלפק אל על בנמל התעופה של לוס אנג'לס (4 ביולי 2002) • הפיגועים במומבסה (28 בנובמבר 2002) • הפיגוע בשגרירות ישראל בטשקנט (30 ביולי 2004) • מתקפת הטרור בסיני (7 באוקטובר 2004) • הפיגוע בשגרירות ישראל במאוריטניה (1 בפברואר 2008) • מתקפת הטרור במומבאי (26 בנובמבר 2008) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029