stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וילה פוסאטי
הווילה > שימוש על ידי כנופיית קוך

כנופיית קוך הייתה ארגון צבאי למחצה בהנהגתו של פייטרו קוך. הארגון סייע לממשלת הבובות של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, שהוקמה על ידי רודן איטליה בניטו מוסוליני לאחר שביתת הנשק של איטליה עם בעלות הברית וכיבוש איטליה על ידי גרמניה בספטמבר 1943. הכנופיה התמחתה בעינויים וברצח של פרטיזנים מתנגדי משטר מוסוליני ושל יהודים.
הכנופיה פעלה תחילה ברומא ולאחר כיבושה על ידי בעלות הברית ביוני 1944 עברה למילאנו והתמקמה בווילה פוסאטי. הווילה הוקפה בתיל ותאי מעצר נבנו במרתף שלה. היא שימשה להמשך מעשי האכזריות של הכנופיה, שנודעו לשמצה כגרועים משל הגרמנים. בשל העינויים שנערכו בה זכתה הווילה לכינוי וילת עצבות (Villa Triste).
בספטמבר (או דצמבר) 1944 פעלה ממשלת הבובות של מוסוליני נגד כנופיית קוך, משום שחשה מאוימת על ידי כוחה המתגבר. אנשיה נאסרו ופעילותם בווילה הופסקה.
לאחר המלחמה לא רצה בעל הווילה לשוב ולגור בה. מאז הפכו הווילה והכנסייה למטהו של ארגון נזירות נוצרי.
בשנת 1986 נקבע על גבי קיר הווילה לוח זיכרון לאירועים שהתחוללו בה ב-1944.
הערות שוליים

↑  שאול פרידלנדר, שנות ההשמדה, 1939-‏1945: גרמניה הנאצית והיהודים, תל אביב: עם עובד ויד ושם, 2009, עמ' 574.
וילה סרצ'נו

וילה סרצ'נו (איטלקית: Villa Saraceno) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה (כיום בפינלה Finale di Agugliaro), קילומטרים אחדים מדרום לוויצ'נזה).
הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתו של ביאג'ו סרצ'נו האציל בעל המקרקעין באזור. הבנייה התקיימה בשנות הארבעים של המאה ה-16. סרצ'נו היה חבר מועצת העיר ויצ'נזה שהזמינה מפלאדיו את בנייתו של בניין מועצת העיר, הלא היא הבזיליקה של ויצ'נזה.
אדריכלות

תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלאדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות". מן התוכנית הוצא אל הפועל רק הבניין המרכזי, ואילו שני האגפים הגדולים הכוללים את המטבחים ואת מבני המשק, לא נבנו.
במרכז מצוי בית האדון המלבני. אל הפתח המרכזי עולה כבש רחב עם שיפוע מתון. הכבש עולה אל לוג'יה (loggia) עם חזית דמוית מקדש רומי בעל שלוש קשתות התומכות בגג גמלוני. החזית פשוטה ביותר בעיצובה, ללא עיטורים כלשהם. כמקובל בווילות של פלאדיו גם כאן לבניין זה שלוש קומות הניכרות בחלונותיהם. קומת האדון (piano nobile) בעלת החלונות הגבוהים היא הקומה השנייה אליה עולה הכבש. מתחתיה שוכנת קומת השירותים הנמוכה, שחלונותיה נראים משני צידי הכבש. למעשה רק הצד הימני (לעיני המתבונן) נבנה ושימש כמזווה, והשני מלא בעפר. המטבח, שכעניין שבשגרה היה ממוקם בווילות הפלדיאניות בקומה זו, תוכנן להבנות באגפים הצדדיים. הקומה העליונה שמתחת לגג ניכרת בחלונותיה צרים, והיא נועדה לאחסון של תוצרת חקלאית. בסך הכול החזית מצומצמת מאוד ויש בה חלונות מעטים. משערים שבעל הבית התקמץ בהוצאות לבנייה. מן העטורים של חדרי המגורים נותרו שרידים מעטים בלבד.
וילה סרצ'נו נרכשה בידי האיגוד הבריטי British Landmark Trust, שערך בה פעולת שימור קפדנית, והיא מוכרזת כאתר מורשת עולמית מאז שנת 1994.
לקריאה נוספת

אנדראה פלאדיו, ארבעת הספרים על אודות האדריכלות, תרגם לעברית רוני רייך בצירוף מבוא, הערות ומפתחות, הוצאת זמורה-ביתן-דביר, 1999, עמ' 150.
Bruce Bucher, Andrea Paladio, The Architect in his Time, Abbeville Press, New-York, 1998, pp. 83-85.
הערות שוליים

↑  ספר שני, פרק 15, עמ' 76; מהדורת ר' רייך, עמ' 150.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7640340-3  VIAF: 233923222   WorldCat (עם VIAF): 233923222
וילה סארגו

וילה סארגו (Villa Sarego) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה (בסנטה סופיה במחוז ורונה).
הווילה השוכנת קילומטרים אחדים מצפון-מערב לוורונה, הוזמנה על ידי האדון מרק-אנטוניו סארגו, שהיה בעל מחצבה לאבני גיר. זו ודאי הסיבה שרוב הבנייה שלה עשויה באבן גיר מסותתת (בעוד שמרבית הווילות הפלאדיאניות האחרות בנויות לבנים ומטויחות, וגם פרטי הבנייה, כגון עמודים, כותרות, כרכובים וכדומה, מכוירים בטיח). הווילה נבנתה בשנות השישים של המאה השש-עשרה. וילה סארגו הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
אדריכלות

תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלאדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות". מהשוואה עם התוכנית של פלאדיו שהתפרסמה בספרו עולה שרק כמחצית מן הבניין הוקמה, אך יש המשערים שלא התכוונו לבנות מעבר לכך.
תוכנית הבניין שונה מכל מה שמקובל בווילות האחרות של פלאדיו. חלקו העיקרי של הבניין היא חצר רבועה גדולה. במקור הייתה מתוכננת להיות מוקפת עמודים, אך רק שלושה מתוך ארבעת הצדדים הוקמו. החצר מוקפת בעמודים קולוסאליים (עמודים שגובהם כגובה שתי קומות, ולא כמקובל – כדי קומה אחת בלבד). לעמודים בסיסים אטיים וכותרות בסדר האיוני התומכים בארכיטרב מדורג ובאפריז המעוטר בזמורות מתפתלות. העמודים בנויים מחוליות, וקצותיהן מסותתות למשעי לשם התאמתן זו לזו, אך פניהן נותרו מחוספסים בסגנון המכונה רוסטיקלי (rustica - "כפרי"). פלאדיו עשה כבר קודם שימוש בסיתות אבן מחוספס (למשל בחזית האחורית של וילה פיזאני בבניולו), אך החזות כאן מיוחדת ומפתיעה.
לבניין שתי קומות. בקומה השנייה שני אולמות גדולים, הניצבים זה מול זה. חצר קדמית עם סטיו עמודים, ואכסדרה חצי עגולה בירכתי המבנה, המופיעים בתוכנית המבנה, לא בוצעו.
לקריאה נוספת

אנדראה פלאדיו, ארבעת הספרים על אודות האדריכלות, תרגם לעברית רוני רייך בצירוף מבוא, הערות ומפתחות, הוצאת זמורה-ביתן-דביר, 1999, עמ' 161-160.
Bruce Bucher, Andrea Paladio, The Architect in his Time, Abbeville Press, New-York, 1998, pp. 239-241.
הערות שוליים

↑  ספר שני, פרק 15, עמ' 86.
הקמת תשתית החשמל בתל אביב

תחנת הכוח ברחוב החשמל בתל אביב
תמונה מ-1929
מגדל המים ששירת את תחנת הכוח
עמוד חשמל שהיה חלק מהרשת המקורית שנבנתה החל מ-1920 ועדיין עומד (לאחר שימור). העמוד נמצא ברחוב רזיאל ביפו
הקמת תשתית החשמל בתל אביב וסביבתה החלה בתחילת המאה ה-20. התשתית כללה מערכות ייצור חשמל, הולכה והשנאה והייתה, ברובה, פרי יוזמתו של פנחס רוטנברג. חלקים ממערכות אלו הוכרזו כאתרי מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.[דרוש מקור]
מערכות החשמל הראשונות בתל אביב

כבר בתחילת המאה ה-20 רכשו בעלי ממון בתל אביב וביפו גנרטורים פרטיים ששירתו את בתיהם ועסקיהם. ב-1920 רכשו ראשי העיר גנרטור חשמלי מרכזי בהספק של 35 קילו-וואט, עד-1922 חוברו למערכת 141 צרכנים, 65 פנסי תאורה ומשאבה לאספקת מים. עם התרחבות העיר נוצר מחסור בחשמל והיה צורך להקים תשתית משמעותית יותר.
תחנת הכוח של פנחס רוטנברג

פנחס רוטנברג עלה לארץ ישראל ב-1919 והחל בתכנון פרויקטי תשתית בתחום המים והאנרגיה. במרץ 1921 הציג בפני הנציב העליון, באותה תקופה, הרברט סמואל את תוכניותיו להקמת תחנות כוח מבוססות אנרגיה הידרואלקטרית לאורך נהר הירדן ונחל עוג'ה (הוא נחל הירקון). במאי 1922 קיבל רוטנברג את שני הזיכיונות המיוחלים (לירדן ולירקון) והחל במימוש התוכניות. את פעילותו בתל אביב-יפו ביצע במסגרת חברת שהקים בשם חברת החשמל ליפו (ב 29 במרץ 1923 הקים רוטנברג את חברת החשמל לפלשתינה שקלטה לתוכה את פעילותה של חברת החשמל ליפו).
במקביל להגשת התוכניות לאישור החל האדריכל ריכארד קאופמן לתכנן תחנת כוח הידרואלקטרית בקרבת מקורות הירקון אולם עקב אי הסכמה עם בעלי הקרקע הערבים במקום החליט רוטנברג להקים תחנה מבוססת דיזל בתל אביב. האתר שנבחר הייתה שכונת רמת השרון שם הוקצו כ-20 דונם לבניית תחנת כוח דיזל גנרטורים. בסופו של דבר תוכננו מבני התחנה, המסיבים, על ידי האדריכל יוסף ברלין בסגנון אר דקו. מתחם התחנה כלל את תחנת הגנרטורים שבנה ברלין, מבנה שנותר מהחווה החקלאית שפעלה במקום, מגדל מים ובאר מים שסיפקה מים לתחנה. התחנה, בהספק של 300 קילו-ואט, החלה לספק חשמל ב-23 ביוני 1923 ופעלה עד 1957.
עקב הגידול המהיר של העיר תל אביב לא הצליחה התחנה לספק את תצרוכת החשמל ולכן סיפקו תחנות אחרות בארץ את החסר (תחנת הכוח חיפה שהחלה לספק חשמל ב-1925, תחנת נהריים שהחלה לספק חשמל ב-1932 ותחנת הכוח בטבריה). ריחוקן של תחנות אלו מתל אביב הביא לבזבוז בהולכת החשמל. בנוסף נפגעו קווי ההולכה בתקופת המרד הערבי הגדול ב-1936 ולכן הוחלט על הקמת תחנת כוח נוספת בקרבת תל אביב. ב-1938 נחנכה תחנת הכוח רדינג שסיפקה, בתחילה, 24 מגה-וואט לרשת החשמל.
הולכה והשנאה

מתחנת הכוח נפרשו כבלי מתח גבוה בתעלות תת-קרקעיות והתחברו לחמישה שנאים, שהוקמו ברחובות תל אביב, שם הונחת מתח החשמל למתח נמוך (220–380 וולט):
ביוני 1923 הושלמה הארת רחובות אלנבי ונחלת בנימין בעזרת קווי מתח ושתי תחנות שנאים:
תחנת שנאים מס. 1: הוקמה בכיכר מגן-דוד בתכנונו של האדריכל אלכסנדר ברוולד בצורת צריח מסגד. התחנה נהרסה.
תחנת שנאים מס. 2: הוקמה בפינת רחוב אלנבי ושדרות רוטשילד בתכנונו של אלכסנדר ברוולד בצורת צריח מסגד. נהרסה בשנות ה-50
בנובמבר 1923 הושלמה הארת שדרות המלך ג'ורג' (כיום שד' ירושלים) ביפו בעזרת קווי מתח ושלוש תחנות שנאים:
תחנת שנאים מס. 3: הוקמה ברחוב אילת פינת רחוב גבולות. תוכננה על ידי האדריכל ריכרד קאופמן במתכונת של מצודה ונכון ל-2018 עדיין פעילה. שוקמה בשנת 2012 על ידי חברת חשמל.
תחנת שנאים מס. 4: הוקמה בתחילת שדרות ירושלים (שנקראו בתקופת ההקמה שדרות ג'מאל פחה) בתכנונו של ריכרד קאופמן. התחנה נהרסה בשנת 2007 כחלק מהכנת התשתיות לרכבת הקלה בתל אביב
תחנת שנאים מס. 5: הוקמה רחוב יפת פינת רחוב ציונה תג'ר בתכנונו של אלכסנדר ברוולד. נכון ל-2018 עדיין עומדת על מכונה אבל אינה מחוברת לחשמל
עם התרחבות העיר נבנו תחנות שנאים נוספות ובניהן השנאי ההיסטורי של חברת חשמל - שדרות ח"ן ותחנות שנאים ברחוב אוסישקין.
ברחוב רזיאל ביפו עומד עמוד התאורה האחרון שהיה מחובר לרשת החשמל הראשונה והופעל לראשונה בנובמבר 1923. העמוד שוחזר ב-2015.
גלריה

השנאי ברחוב יפת
בתכנונו של אלכסנדר ברוולד
נבנה במתכונת מסגד
השנאי ברחוב אילת
בתכנונו של ריכרד קאופמן
נבנה במתכונת מצודה
השנאי בצומת רחוב אלנבי ושדרות רוטשילד
בתכנונו של אלכסנדר ברוולד
נבנה במתכונת מסגד
השנאי בתחילת שדרות ירושלים ביפו
בתכנונו של ריכרד קאופמן
נבנה במתכונת מצודה
נהרס ב-2007
ראו גם

חברת החשמל לישראל
משק החשמל בישראל
לקריאה נוספת

מרדכי נאור, ברכת החשמל - תולדות חברת החשמל, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2003
מיכאל ארן, ‏המשא-ומתן להשגת זיכיון לחברת-החשמל, קתדרה 26, דצמבר 1982, עמ' 133 - 176
הערות שוליים

↑  לזכיונו של רוטנברג, דואר היום, 11 ביוני 1923
↑  חברת חשמל לישראל, עבודת מחקר של רז דבי
↑  מול הצעתו ברלין נבחנו הצעותיהם של האדריכלים אלכסנדר ברוולד ושל קאופמן
↑  מגדל המים ברחוב החשמל באתר עיריית תל אביב
↑  באותה תקופה חיו בתל אביב כ-4,000 תושבים
↑  מבני התחנה שופצו ושומרו וממשיכים לשמש את הנהלת החברה
↑  תחנת-הכוח הראשונה בתל אביב באתר חברת חשמל
↑  סיפורה של תחנת הכוח הראשונה בתל אביב באתר Time Out תל אביב, 26 בדצמבר 2016
↑  תחנת הכוח ברחוב החשמל בתל אביב - אז והיום באתר מט"ח
↑  אור בתל אביב באתר של יוסי גולדברג
↑  דני רכט, השנאי בפינת אלנבי ורוטשילד, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
↑  שלטונות יפו התנגדו לפעילותו של רוטנברג לחישמול העיר ורק לאחר שהוארו רחובות תל אביב הסכימו להעברת חשמל ליפו
↑  דני רכט, השנאי "השלישי" בגבול יפו תל-אביב, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
↑  "כמו חדשה" - כמעט בת 90 ועדיין עובדת במרץ! באתר המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 4 בדצמבר 2012
↑  מיכאל יעקובסון, סיבוב בתחנת ההשנאה של חברת החשמל בדרך אילת באתר "חלון אחורי", 28 באוקטובר 2020
↑  דני רכט, השנאי בשדרות ירושלים, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
↑  אדריכל שמואל גילר, השנאי ברחוב יפת וגן השניים, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
| פנחס רוטנברג |
| --- | --- | --- |
| כללי | משק החשמל בישראל • הקמת תשתית החשמל בתל אביב • חברת החשמל לישראל • הסכמי בן-גוריון–ז'בוטינסקי • הילכו שניים יחדיו | פנחס רוטנברג |
| אישים | אברהם רוטנברג | פנחס רוטנברג |
| תחנות כוח שהקים | תחנת הכוח הראשונה של תל אביב • תחנת הכוח בטבריה • תחנת הכוח הראשונה בחיפה • תחנת הכוח הקיטורית בחיפה • תחנת הכוח ההידרואלקטרית בנהריים • תחנת הכוח רדינג | פנחס רוטנברג |
| מבנים אחרים שהקים | בית רוטנברג • בניין רוטנברג • סכר דגניה • תל אור • שכונת קריית חשמל | פנחס רוטנברג |
| מורשת והנצחה | תחנת הכוח רוטנברג • איש החשמל | פנחס רוטנברג |
הרי השוף

| --- | --- |

יערות וכרמים בהרי השוף
 מידע כללי
 מדינה:  לבנון לבנון
 מיקום:  נפת שוף
 רכס הרים:  הר הלבנון
 קואורדינטות:  33°41′44″N 35°34′45″E﻿ / ﻿33.69555556°N 35.57916667°E﻿ / 33.69555556; 35.57916667
  (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןהרי השוף(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןהרי השוף
 
הרי השוף (בערבית: جبال الشوف, ג'באל א-שוף; בתעתיק מדויק: ג'באל אלשוף) הם אזור בלבנון בתחומי נפת שוף במחוז הר הלבנון.
הרי השוף נמצאים בהר הלבנון מדרום-מזרח לביירות, בירת לבנון. האזור כולל רצועת חוף צרה ובה העיר דאמור ועמקים והרים במורדות המערביים של הר הלבנון. הטבע באזור הוא פראי יותר מרוב האזורים האחרים בלבנון והבניה בו דלילה למדי. יער הארזים הגדול ביותר במדינה נמצא בתחומו, ובו עצי ארז עתיקים.
הרי השוף הם לב אזור ההתיישבות של העדה הדרוזית בלבנון, ומנהיגה ואליד ג'ונבלט גר בארמון ג'ומבלט בעיירה מוחטרה באזור.
ארמון בית-א-דין
בהרי השוף נמצאת דיר אל-קמר, עיירה נוצרית-מרונית. בשנת 1590 העביר שליט לבנון פחר א-דין השני את בירתו מבעקלין לדיר אל-קמר. בין המאה ה-16 ל-18, הייתה העיירה מוקד שלטונם של שליטי הר הלבנון עד אשר העביר האמיר באשיר השני לבית שהאב את בירתו לעיירה בית א-דין.
אמירי לבנון גרו בעבר במקום, ביניהם שיהאב השני שבנה את ארמון בית-א-דין במחצית הראשונה של המאה ה-19. עיר היסטורית נוספת, ממש מתחת לבית-א-דין, היא דיר אל-קמר.
טירת מוסא
כנסייה נוצרית וחלווה דרוזית בהרי שוף
מבחינה היסטורית היחסים בין הדרוזים לנוצרים התאפיינו בשיתוף פעולה ובדו קיום, לצד תקופות חריגות של עימותים קשים ומעשי אלימות כולל מעשי טבח שביצעו הדרוזים בנוצרים במרד הר הלבנון. בהרי השוף אירעו התנגשויות אלימות בין דרוזים לנוצרים (בעיקר מרונים) ב-1848, 1860 ולאחרונה בזמן מלחמת האזרחים בלבנון בשנים 1983 ו-1984 (מלחמת ההרים, חרב אל-ג'בל). תושבים נוצרים רבים נמלטו מבתיהם כתוצאה מהאירועים ועדיין לא חזרו לשם, אף על פי שחלק מהכפרים שנהרסו על ידי הדרוזים נבנו מחדש.
במבצע שלום הגליל בשנת 1982 כבשה ישראל את הרי השוף, ושלטה באזור עד ספטמבר 1983 תוך ניסיון לנצל לטובתה את מלחמת העדות שם ולכונן שלטון נוצרי אוהד בלבנון שיוכל לחתום הסכם שלום עם ישראל. באוגוסט 1983 הסיגה ישראל את כוחותיה ממחוז הרי השוף (דרומית-מזרחית לביירות), ונותרה רק ברצועת הביטחון. בנסיגתה מהשוף, ישראל הסירה את החיץ האנושי של חייליה שניצב בין המיליציות הנוצריות לבין הדרוזים, וגרמה לסבב לחימה נוסף, שזכה לכינוי "מלחמת ההרים". עד ספטמבר, הדרוזים הצליחו להשתלט כמעט על כל השוף.
הערות שוליים

↑  Hazran, Yusri (2013). The Druze Community and the Lebanese State: Between Confrontation and Reconciliation. Routledge. p. 32. ISBN 9781317931737. the Druze had been able to live in harmony with the Christian
↑  Artzi, Pinḥas (1984). Confrontation and Coexistence. Bar-Ilan University Press. p. 166. ISBN 9789652260499. .. Europeans who visited the area during this period related that the Druze "love the Christians more than the other believers," and that they "hate the Turks, the Muslims and the Arabs [Bedouin] with an intense hatred.
↑  CHURCHILL (1862). The Druzes and the Maronites. Montserrat Abbey Library. p. 25. ..the Druzes and Christians lived together in the most perfect harmony and good-will..
↑  Hobby (1985). Near East/South Asia Report. Foreign Broadcast Information Service. p. 53. the Druzes and the Christians in the Shuf Mountains in the past lived in complete harmony..
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4516443-5 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של לבנון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וילה פויאנה

שער הכניסה לוילה בחזית פסלי זאוס ונפטון
וילה פויאנה (איטלקית: Villa Poiana) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, קילומטרים אחדים מדרום לוויצ'נזה. הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתו של בוניפאצ'ו פויאנה. הבנייה נמשכה בשלהי שנות הארבעים ובשנות החמישים של המאה השש עשרה.
אדריכלות

תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלאדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות", והיא כמו גם חזיתו בעלי סימטריה דו-צדדית האופיינית לעבודותיו של פלאדיו.
במרכז מצוי בית האדון והוא בעל מתאר רבוע. כמקובל בווילות של פלאדיו גם כאן לבניין זה שלוש קומות הניכרות בחלונותיהן. קומת האדון בעלת החלונות הגבוהים היא הקומה השנייה אליה עולה גרם מדרגות קצר. מתחתיה שוכנת קומת השירותים הנמוכה, שחלונותיה צרים מאוד. הקומה העליונה שמתחת לגג ניכרת בחלונותיה הרבועים, והיא נועדה לאחסון של תוצרת חקלאית.
חזית הבניין פשוטה למדי. עיקרה קשת סרליאנית המונחת מעל פתח קשות ושני פתחים צדדיים צרים. קשת נוספת סוגרת על שלושת הפתחים מלמעלה. בין שתי הקשתות קרועים חמישה חלונות עגולים פשוטים שמעניקים לחזית את ייחודה. מעל הכל סוגרת על החזית גמלון משולש. לבניין גם חזית אחורית והיא זהה כמעט לקדמית.
לפי התוכנית בספרו של פלאדיו, תוכננו משני צידי הבניין המרכזי שני אגפים סימטרים עבור מבני המשק והשירותים, אך רק הימני נבנה. ספרו של פלאדיו מזכיר גם גן ובריכת דגים, אך כל אלה לא שרדו. את עיטור קירותיהם של החדרים הפקיד פלאדיו בידיהם של הציירים ברנרדינו אינדיה, אנסלמו קאנרה והמכייר ברתולמאו רידולפי. חלק מציורי הקיר מיוחסים גם לאליודורו פורביצ'יני ולג'ובאני בטיסטה זלוטי. ציורי הקיר מציגים נוף קלאסי, סצנות של אלים וקיסרים, מלחמה וניצחון.
וילה פויאנה היא חלק מאתר מורשת עולמית אשר הוכרז על ידי ארגון אונסק"ו, ושמו: "המרכז ההיסטורי של ויצ'נצה, והווילות הפלדיאניות בוונטו".
ראו גם

הווילות הפלדיאניות בוונטו
לקריאה נוספת

אנדראה פלאדיו, ארבעת הספרים על אודות האדריכלות, תרגם לעברית רוני רייך בצירוף מבוא, הערות ומפתחות, הוצאת זמורה-ביתן-דביר, 1999, עמ' 152.
Bruce Bucher, Andrea Palladio, The Architect in his Time, Abbeville Press, New-York, 1998, pp. 85-91.
הערות שוליים

↑  ספר שני, פרק 14, עמ' 78.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 245452993   WorldCat (עם VIAF): 245452993
השריון הגרמני במלחמת העולם השנייה

| --- | --- |

דגל חיל השריון הגרמני
 סוג היחידה:  חיל שריון
 שייכות חיילית:  ורמאכט וואפן אס אס
 מדינת מוצא:  גרמניה הנאצית
 מפקדים:  ללא יצירת פיקוד זרועי
 יחידות משנה:  ארמיית הפאנצר הראשונה  ארמיית הפאנצר השנייה  ארמיית הפאנצר השלישית  ארמיית הפאנצר הרביעית  ארמיית הפאנצר החמישית  ארמיית הפאנצר השישית  ארמיית פאנצר אפריקה
 עימות:  מלחמת העולם השנייה
 גזרת פעילות:  החזית המערבית במלחמת העולם השנייה  החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה  זירת המזרח התיכון במלחמת העולם השנייה
 לחם לצד:  מדינות הציר
 לחם נגד:  בעלות הברית
 אמל"ח עיקרי:  פאנצר סימן 1  פאנצר סימן 2  פאנצר סימן 3  פאנצר סימן 4  פנתר  טיגר  טיגר II
 סד"כ:  49,777 (כולל אלפנט)
שלושה טנקי פאנצר סימן 3 בברית המועצות, 1943
חיל השריון הגרמני במלחמת העולם השנייה היה הזרוע החשובה ביותר של כוחות היבשה הגרמניים במהלך המלחמה. עוצבות השריון, שפעלו בשיתוף פעולה הדוק עם הארטילריה, חיל הרגלים והלופטוואפה, היוו את חוד החנית של הצבא הגרמני, ומילאו תפקיד מרכזי במסגרת טקטיקת הבליצקריג, שהצבא הגרמני הפעיל בהצלחה רבה בשלבים הראשונים של המלחמה. עוצבות השריון הגרמניות (דיוויזיות הפאנצר והפאנצרגרנדיר) מילאו תפקיד מכריע בשורת הניצחונות של גרמניה הנאצית בשנים הראשונות של המלחמה (1939–1942), ובכיבוש כמעט כל שטח יבשת אירופה על ידי הצבא הגרמני, אף על פי שהיוו פחות מ-20 אחוז מיחידות צבא היבשה הגרמני. בשלבים המאוחרים יותר של המלחמה, חיקו צבאות בעלות הברית את הגרמנים, הקימו עוצבות משוריינות רבות עוצמה על בסיס הדגם הגרמני ולמדו כיצד להתמודד עם טקטיקת ה"בליצקריג" הגרמנית. עם זאת, שמרו הגרמנים על עליונות בתחום לוחמת התנועה ולוחמת השריון – לפחות ברמה הטקטית – לאורך כל המלחמה, וכוחות השריון שלהם גרמו אבדות כבדות לכוחות השריון של צבאות בעלות הברית גם  בשלבים המאוחרים של המלחמה, כאשר האחרונים נהנו מעדיפות מספרית גדולה.
טקטיקת השריון הגרמנית הייתה חדשנית לתקופתה. הגרמנים היו הראשונים שהבינו את הפוטנציאל המלא הטמון בלוחמת השריון והקימו עוצבות שריון עצמאיות גדולות. עוצבות אלה אורגנו בתחילה במסגרת דיוויזיות ולאחר מכן במסגרת קורפוסים ואף ארמיות שריון. הם הפעילו מגוון רחב של כלי רכב קרביים משוריינים: טנקים, משחיתי טנקים, תותחים מתנייעים, תותחי סער, נושאי גייסות משוריינים ותותחי נ"מ מתנייעים.
שלבים בהתפתחות השריון הגרמני, 1920–1939

באורח אירוני יצרה מפלת גרמניה במלחמת העולם הראשונה אווירה, שבה נקל היה לתאוריות חדשות להתפתח בצבא המובס יותר מאשר בצבאות בעלות הברית המנצחות. האיש שעליו הוטל לארגן ולעצב את צבא גרמניה המגומד לאחר חוזה ורסאי היה גנרל הנס פון זקט, שנתמנה למפקד צבא גרמניה ב-1920. פון זקט, אדם שהעריך את המיכון, והאמין באמונה שלמה בעתיד הלוחמה הניידת, ראה בה אמצעי להימנע ממלחמה סטטית (כזו שאפיינה את מלחמת העולם הראשונה), ובשנות כהונתו נערכו ניסויים במערכים ממוכנים כחלק מהרפורמות בצבא. לזכותו נזקף חלק ניכר מהצלחת דיוויזיות הפאנצר (שריון) במלחמת העולם השנייה. הוא כתב: "נראה לי, שעתיד הלוחמה כולה הוא בהפעלת צבאות ניידים, קטנים יחסית אך בעלי איכות גבוהה, אשר ייעשו יעילים יותר על ידי תוספת מטוסים..."
הסוגיה העיקרית שעמדה על הפרק הייתה פיתוחה של טקטיקת לוחמה משולבת, שבסופו של דבר תעצב את יחידות השריון הגרמניות. בעוד אי הוודאות לגבי השימוש בטנקים בצבאות צרפת ובריטניה הוביל להצבתם ככלי לסיוע חיילי הרגלים, או להקמת מערכים הכוללים טנקים בלבד - בשני המקרים התוצאות היו יחידות מסורבלות ואיטיות - בגרמניה קרמה עור וגידים תורת לחימה חדשה של יחידות שריון עצמאיות המסוגלות להבקיע את מערכי הגנת האויב, ולנצל את ההצלחה בכוחות עצמן.
אחד מדמויות המפתח בפיתוח תורת הלחימה הגרמנית החדשה, הבליצקריג, ובהקמת גייסות השריון היה היינץ גודריאן. גודריאן, מחלוצי לוחמת השריון, הושפע רבות מכתביהם של תאורטיקני השריון באזיל לידל הארט וג'ון פרדריק צ'ארלס פולר, והיה מהראשונים לקלוט ולהבין את מלוא עוצמתה של מכונה צבאית מודרנית ממוכנת ואת כוחה של הבקעה משוריינת, ואת הצורך בריכוז השריון; ב-1929, בעת שערך תמרונים עם טנקי דמה ודיוויזיות פאנצר 'דמיוניות', השתכנע גודריאן כי סיפוחם של טנקים לדיוויזיות חיל רגלים תהיינה טעות: הפתרון, בעיניו, טמון בהקמת דיוויזיות שריון אשר יכללו את מרכיבי הסיוע השונים של דיוויזיה רגילה ויאפשרו לטנקים לנצל את מלא יכולתם. במשך שנים החל גודריאן להציג את רעיונותיו על אודות לוחמה ניידת לפני הממונים עליו, בעוד האגפים השמרניים יותר של הצבא הגרמני - בדיוק כמו המקבילים להם בבריטניה - מתייחסים לרעיון הטנק בספקנות.
ארגון

בתחילת המלחמה יחידת האם של דיוויזיות הפאנצר הייתה קורפוס ממונע, כחלק מארמיות הצבא. במטרה לרכז את יחידות השריון שלהם, סופחו דיוויזיות הפאנצרים מ-1941 ואילך בקורפוסי שריון שהיו חלק מארמיות שריון.
מבנה דיוויזיות הפאנצר השתנה לכל אורכה של המלחמה, בין אם כתוצאה מלקחים בקרב, מחסור בציוד או עקב אבדות, מה שמנע את הקמתם של יחידות עם מבנה וכוח זהה, ובכך נמנעה אחידות. המבנה הבסיסי לדיוויזיות הפאנצר ב-1939 כלל בריגדת טנקים, המורכבת משתי רגימנטים (בני שתי גדודים כל אחת), בריגדת רובאים ממונעת (שהובלה על ידי משאיות), גדוד אופנועים, גדוד תותחים נגד-טנקים, גדוד סיור, רגימנט ארטילרי ממונע, גדוד הנדסה קרבית, גדוד קשר דיוויזיוני ויחידות אספקה ושירותים. הכללתן של יחידות ארטילריה ממונעות - אף שנדרשו רכבים רבים לשם ניידותן - היה רעיון מתקדם מאוד לתקופה.
סדר הכוחות בכל אחת מחמש דיוויזיות הפאנצר ב-1 בספטמבר 1939 נע בין 10,000 ל-12,000 חיילים, נוסף לכ-3,600 רכבים, מתוכם בערך 300 טנקים. בסיסן של דיוויזיות הפאנצר היו בריגדת הטנקים ובריגדת הרובאים הממונעת. בתחילה כללה בריגדת הטנקים שני רגימנטים בני שתי גדודי טנקים כל אחת, כאשר כל גדוד מורכב משלוש פלוגות טנקים קלות ואחת בינונית. אי יכולתה של התעשייה הגרמנית לייצר טנקים במידה מספקת, בעיקר את דגמי הפאנצר 3 והפאנצר 4 - שתוכננו כטנקים העיקרים של עוצבות השריון לאותה תקופה - מנע אחידות בציודן של פלוגות השריון. בריגדת הרובאים הממונעת כללה תחילה רגימנט רובאים ממונעת, וגדוד אופנועים.
הארגון מחדש של עשר דיוויזיות הפאנצר הקיימות ב-1940, בנוסף להחלטת ה-OKH להקים עשר דיוויזיות נוספות היו תוצאות של לקחי הצבא הגרמני במערכה בצרפת. כתוצאה, כל דיוויזיית פאנצר כללה כעת רק רגימנט טנקים אחד; רגימנט הרובאים הורחב לשני רגימנטים; ורגימנט הארטילריה הורחב לכדי שלושה גדודים. האבדות הכבדות של השנים 1941–1942 בחזית המזרחית הביאו לארגון מחדש בדיוויזיות שיועדו לקחת חלק במתקפת הקיץ ב-1942, בעיקר במספר גדודי הטנקים ברגימנט. נוסף לכך, גדוד הסיור התמזג עם גדוד האופנועים ליצירת גדוד סיור דיוויזיוני, וגדוד נגד מטוסים - אשר כלל שלוש סוללות של תותחי 88 מ"מ ו-20 מ"מ - סופח לרגימנט הארטילריה. כמו כן, ב-1942 שונה המונח חי"ר ממונע לפאנצרגרנדירים.
בעקבות התבוסה המתחוורת בסטלינגרד ומינויו של גודריאן לתפקיד המפקח הכללי של גייסות השריון בינואר 1943, הוחל בארגון מחדש. השינוי העיקרי כלל החזרת רגימנט הטנקים בן שני הגדודים. אולם, מאחר שגדוד בודד מכל רגימנט טנקים החל להצטייד מחדש בטנקי הפנתר שזה עתה נכנסו לשירות, רגימנטים רבים נותרו עם גדוד אחד בלבד למשך מספר חודשים. הרצון להגדיל ככל האפשר את מספר הדיוויזיות הניידות בצבא הגרמני והמספר המוגבל של כלי הרכב המשוריינים שעמדו לרשותו, אילצו את הפיקוד הגרמני להקטין בהדרגה את מספר כלי הרכב המשוריינים בדיוויזיה, ובשלבים המאוחרים של המלחמה דיוויזיית פאנצר ממוצעת כללה פחות מ-100 טנקים ותותחי סער.