stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hogwarts Legacy
ביקורות > פרסים ומועמדויות

המשחק היה מועמד לפרס "המשחק המצופה ביותר" בטקס פרסי המשחקים 2022 ועבור "המשחק הכי מבוקש" בטקס פרסי "ג'ויסטיק הזהב" 2022, אך בשתי הפעמים הפסיד למשחק "The Legend of Zelda: Tears of the Kingdom".
| פרס | שנה | קטגוריה | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Golden Joystick Awards | November 22, 2022 | Most Wanted Award | מועמדות |  |
| The Game Awards | December 8, 2022 | Most Anticipated Game | מועמדות |  |
| Golden Trailer Awards | June 29, 2023 | Best Video Game Trailer | זכייה |  |
| Japan Game Awards | September 21, 2023 | Award for Excellence | זכייה |  |
| The Steam Awards | January 2, 2024 | Game of the Year | מועמדות |  |
| The Steam Awards | January 2, 2024 | Best Game on Steam Deck | זכייה |  |
| Grammy Awards | February 4, 2024 | Best Score Soundtrack for Video Games and Other Interactive Media | מועמדות |  |
| D.I.C.E. Awards | February 15, 2024 | Outstanding Achievement in Art Direction | מועמדות |  |
| D.I.C.E. Awards | February 15, 2024 | Outstanding Technical Achievement | מועמדות |  |
| Annie Awards | February 17, 2024 | Outstanding Achievement for Character Animation in a Video Game | מועמדות |  |
| Game Developers Choice Awards | March 20, 2024 | Best Audio | ציון גבוהה |  |
פפסי ואן

| --- | --- |

 סוג:  קולה
 יצרן:  Pepsico (פפסיקו)
 מוצא:  ארצות הברית
 מועד הכנה ראשוני:  1998
 צבע:  שחור
 טעם:  קולה, מתוק
 משקאות קשורים:  קוקה-קולה זירו, דיאט פפסי, דיאט קוקה-קולה
פפסי ואן (באנגלית: Pepsi One) הוא משקה מוגז קל נטול סוכר בטעם קולה המיוצר על ידי חברת פפסיקו. מקור שמו בערך הקלורי הנמוך - פחות מקלוריה בכוס. משווק בארצות הברית כתחליף אפשרי לפפסי קולה ולדיאט פפסי.
שיווק

ההודעה על הולדתו של המוצר ניתנה שעה אחת בלבד לאחר שמינהל המזון והתרופות האמריקני אישר את השימוש בממתיק המלאכותי אצסולפאם-K (הידוע בארצות הברית כ-Ace-K) במשקאות קלים בשנת 1998 הודיעה חברת פפסיקו על השקת המשקה החדש שבו נעשה שימוש בממתיק זה. המשקה התבסס על מוצר אחר ששווק עוד קודם לכן במדינות אחרות ונקרא פפסי מקס, עם שינויים קלים בנוסחת הטעם שנועדו להתאימו לשוק האמריקני.
כבר בשנת 1999 הגיע היקף המכירות לכ-225 מיליון דולר. על כן נחשב המוצר לאחד מעשרת מוצרי המזון והמשקה המצליחים ביותר שהושקו לאחר 1997.
המתקת המשקה נעשתה תחילה על ידי שילוב של אספרטיים ואצסולפאם-K. בשנת 2005 הוחלף האספרטיים בסוכרלוז (מיוצר תחת שם המותג Splenda) המשמש מאז כממתיק השני, והמשקה הושק מחדש. המשקה ממוצב בארצות הברית כמתחרה העיקרי של קוקה-קולה זירו של חברת קוקה-קולה, ומתחרה למעשה גם ביתר משקאות הקולה המוגזים נטולי הסוכר כגון דיאט קוקה-קולה ודיאט פפסי.
בישראל המשקה מוכר בשם פפסי מקס.
מרכיבים וערך תזונתי

מרכיבי המשקה הם: מים, פחמן דו-חמצני, קרמל, חומרי טעם טבעיים ומלאכותיים, חומצה זרחתית, אשלגן בנזואט, סוכרלוז, קפאין, חומצת לימון ואצסולפאם-K. ערכו התזונתי למנה (240 מיליליטר): 1 קלוריה, 25 מ"ג נתרן. במוצר אין חלבונים, פחמימות ושומנים.
ראו גם

קוקה-קולה זירו (המתחרה העיקרי בארצות הברית).
הערות שוליים

↑  מאמר על ההשקה בעיתון הניו יורק טיימס
↑  דיווח על מכירות המוצר
↑  עשרת המוצרים המצליחים ביותר שהושקו משנת 1997
↑  פירוט ערך תזונתי באתר Calorie-Count
מוחמד בן לאדן

| --- | --- |

 לידה:  1908 חצרמוות 
 פטירה:  3 בספטמבר 1967 (בגיל 59 בערך) Sarat Ubaida, ערב הסעודית 
 מדינה:  תימן 
 
מוחמד בן עוואד בן לאדן (בערבית: محمد بن عوض بن لادن; 1908 – 3 בספטמבר 1967) היה איש עסקים סעודי מולטי-מיליונר שעבד בעיקר בענף הבנייה. הוא ייסד את מה שכיום הוא קבוצת בן לאדן הסעודית והפך להיות הסעודי שלא ממשפחת המלוכה העשיר ביותר וביסס את העושר והיוקרה של משפחת בן לאדן. הוא היה בנו של עוואד בן לאדן ואביו של אוסאמה בן לאדן, מייסד אל-קאעדה.
חייו

מוחמד בן עוואד בן לאדן נולד בחצרמות שבחופי דרום תימן בשנת 1908 לעוואד בן עבוד בן לאדן; סבו של אביו של מוחמד היה עבוד בן לאדן, בנו של עלי בן לאדן, אחד מארבעה אחים (האחרים הם אחמד, מנצור וזייד) ממנו נוצרו ארבע חמולות בן לאדן המתחקות אחר אבותיהם. בנו אוסאמה בן לאדן היה המייסד של אל-קאעידה, הארגון הסוני המיליטנטי.
עני ובלתי משכיל, מוחמד היגר לטייחאמה לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בתחילה עבד כסוחר בג'דה. בשנת 1930 הוא התחיל עסק בנייה משלו ולאחר שהגיע לידיעת עבדול עזיז אבן סעוד, המלך הראשון של ערב הסעודית, הוא בסופו של דבר זכה להצלחה שהביאה את משפחתו להתפרסם כ"המשפחה הלא מלכותית העשירה ביותר בממלכה".
ההצלחה הכלכלית האדירה של מוחמד בן לאדן יוחסה לחוש עסקים ממולח, הבעת אמונים לשליטי ערב הסעודית ואמינות נכונה להציע את ההצעה הנמוכה ביותר על חוזי בנייה.
כ"בנאי מלכותי", יצר מוחמד בן לאדן קשרים קרובים עם משפחת המלוכה, ובמיוחד הנסיך פייסל מסעודיה. ב-1964 הדיח הנסיך פייסל את אחיו למחצה, המלך סעוד והחל לבנות מחדש את הממלכה לאחר המדיניות הבזבזנית של תקופת סעוד. המלך פייסל נענה להצעתו של מוחמד בן לאדן בסיוע כספי לתמיכה בכלכלה הלאומית וכפרס, הוציא המלך פייסל צו מלכותי שהעניק את כל פרויקטי הבנייה העתידיים לחברת הבנייה של בן לאדן. כתוצאה מכך, החברה של בן לאדן צברה בסופו של דבר נכסים העולים על 5 מיליארד דולר. את הונו הראשוני הוא זכה בזכויות בלעדיות לכל המסגדים והבניינים הדתיים האחרים בערב הסעודית ומספר מדינות ערב אחרות. עד 1967 היה אחראי מוחמד בן לאדן באחריות בלעדית לשיפוץ מסגד אל אקצא בירושלים.
חרף קרבתו למשפחת המלוכה והעושר הרב שלו, מוחמד בן לאדן חי חיים פשוטים ואדוקים יחסית להרבה סעודים עשירים ודרש מילדיו לשמור על קוד דתי מוסרי וקפדני. בשנותיו המאוחרות, גיוונה הרשת התאגידית בן לאדן את פעילותה מעבר לבנייה, בעיקר בהשקעות זרות ובנפט. במסגרת עסקיו היה מעורב בתוכנית בניית תעלת ההטייה הסורית שנועדה לנשל מישראל 50% ממי הירדן, בשנים 1963‐1966. ידוע כי נפגש עם אלי כהן, שהצליח לדלות ממנו פרטים על התוכנית.
נשים וילדים

מוחמד הוליד 56 ילדים מ-22 נשים. למוחמד מעולם לא היו יותר מארבע נשים בכל פעם - הוא התגרש מנשים מבוגרות והתחתן עם נשים חדשות לפי הצורך כדי להגביל את מספר הנשים הנוכחיות לארבע ולהישאר במסגרת חוק הנישואין של האסלאם הסוני. לדברי כרמן בן לאדן, מוחמד תכנן להינשא לאישה ה-23 בליל מותו והיה בדרכו לשם כשמטוסו התרסק. בנו הידוע ביותר הוא אוסאמה בן לאדן, מייסד אל-קאעידה, ארגון הטרור הסוני המיליטנטי. אמו של אוסאמה בן לאדן, חמידה אל-עטאס, נולדה וגדלה בסוריה לפני שהתחתנה עם בן לאדן ועברה לסעודיה. היא הייתה אשתו ה-11 של מוחמד.
מותו

ב-3 בספטמבר 1967 נהרג מוחמד בן-לאדן כאשר מטוס הביצ'קראפט, התרסק במהלך נחיתה בעום, מחוז עסיר, בדרום מערב ערב הסעודית.
מורשת

בעקבות מותו של מוחמד בן לאדן, בניו הגדולים, בעיקר סאלם בן לאדן, שינו את שם החברה ל"האחים בן לאדן לחוזה ותעשייה" והמשיכו להרחיב את החברה של אביהם המנוח עד שהעסיקו יותר מ-40,000 עובדים. סאלם בן לאדן נהרג בארצות הברית בשנת 1988 כשמטוסו התנגש בקווי מתח. רבים מבני משפחת בן לאדן התרחקו מסעודיה והתיישבו באירופה ובארצות הברית.
במאי 1990, שונה שם החברה לקבוצת בן לאדן הסעודית בראשותו של בכר בן לאדן. קבוצת בן לאדן הסעודית, עוסקת בבנייה, הנדסה, ייצור וטלקומוניקציה. פרויקטים של בנייה כוללים שדות תעופה, מתחמי דיור, מנהרות וגשרים. הקבוצה עוסקת גם בתכנון ערים ופיתוח נדל"ן והיא החברה הזרה הפרטית הגדולה ביותר במצרים וניהלה משא ומתן עם ממשלת לבנון לבנות מחדש חלק ממרכז ביירות במסגרת חוזה בשווי 50 מיליון דולר.
בשנת 2009, משפחת בן לאדן נרשמה בתור המשפחה הסעודית החמישית בעושרה על ידי מגזין פורבס, עם שווי נטו של 7 מיליארד דולר.
צאצאים

בניו של מוחמד:
סאלם בן לאדן (1946–1988) התחתן עם קרוליין קארי
עלי בן לאדן
ת'אבת בן לאדן (מת בשנת 2009)
מהרוס בן לאדן
חסן בן לאדן
בכר בן לאדן
ח'אלד בן לאדן
יסלם בן לאדין (נולד ב-1950) נישא לכרמן דופור (נולד ב -1954)
וופה דופור (נולד 1978)
נג'יה דופור (נולדה 1979)
נור דופור (ילידת 1987)
ג'ליב בן לאדן
יחיא בן לאדן
עבדול עזיז בן לאדן
עיסא בן לאדן
טארק בן לאדן
אחמד בן לאדן
איברהים בן לאדן
שאפיק בן לאדן
אוסאמה בן לאדן (1957–2011) התחתן עם נג'ווה גאנם (ילידת 1960)
חמזה בן לאדן
סעד בן לאדן
עומאר בן לאדן
עבדאללה בן לאדן
ח'אלד בן לאדן
חליל בן לאדין
סאלח בן לאדן
היידר בן לאדן
סעד בן לאדן
עבדאללה בן לאדן
יאסר בן לאדן
מוחמד בן לאדן (נולד ב-1967)
הערות שוליים

↑  Bin Laden, Carmen (2005), Inside the Kingdom: My Life in Saudi Arabia, Hachette Book Group, pp. 65–66, ISBN 0-446-61694-X
↑  The Bin Ladens – Steve Coll (Penguin, 2008), pp. 118–120.
↑  Burke, Jason. "Rags to riches story of the bin Laden family is woven with tragedy". the Guardian. נבדק ב-2015-10-06.
↑  "Mohammed bin Awad bin Laden". www.historycommons.org. נבדק ב-2015-10-06.
↑  "The Five Richest Saudis". WSJ Blogs - The Wealth Report. 2009-08-31. נבדק ב-2015-10-06.
Vice (מגזין)

| --- | --- |

 תדירות:  ירחון
 סוגה:  לייף סטייל
 מו"ל:  Vice Media
 מייסד:  שורוש אלבי, שיין סמית', גאווין מקאינס
 בעלים:  Vice Media Group 
 עורך ראשי:  אליס ג'ונס (נכון לפברואר 2018)
 תאריכי הופעה:  אוקטובר 1994 – הווה (כ־30 שנה)
 שפה:  אנגלית
 מערכת:  ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית
 תפוצה:  נכון לשנת 2006: 900,000 גיליונות כלל עולמי  80,000 (בריטניה)
 מדינה:  קנדה 
 ISSN:  1077-6788
 vice.com
 
Vice הוא מגזין אמריקאי–קנדי המתמקד בלייף סטייל, אמנות, תרבות וחדשות/פוליטיקה. המגזין הוקם בשנת 1994 במונטריאול כמגזין אנטי-ממסדי. מאוחר יותר הקימו המייסדים את חברת Vice Media, שכוללת גם אתר, חטיבת שידורי חדשות, חברת הפקת סרטים, חברת הקלטות והוצאה לאור.
היסטוריה

Vice הוקם על ידי שלושת המייסדים שורוש אלבי, שיין סמית' וגאווין מקאינס בשנת 1994 בשם Voice of Montreal במימון ממשלתי. כוונת המייסדים הייתה לספק עבודה וכן שירות קהילתי. מאוחר יותר, כשהמייסדים רצו להשתחרר מהמחויבויות הקודמות שלהם למוציא לאור שלהם, הם קנו את מניותיו ושינו את השם ל-Vice ב-1996
בסוף שנות ה-90 רכש ריצ'רד זלווינסקי, מיליונר קנדי שעשה את כספו בתוכנה, את המגזין והעביר את המטה שלו לניו יורק. בעקבות המעבר התפתח למגזין מוניטין לפיו הוא מרבה לפרסם תוכן פרובוקטיבי וסותר את הפוליטיקלי קורקט. תחת שליטתו של זלווינסקי, נפתחו בניו יורק כמה חנויות ממותגות שהציעו ללקוחות לקנות מוצרי אופנה שפורסמו במגזין. תקופה זו נגמרה עם סיום בועת הדוט-קום, במהלכה השיבו המייסדים לעצמם את השליטה במגזין והחנויות נסגרו.
בשנת 2002 הושקה הגרסה הבריטית של המגזין תחת העורך הראשון שלה, אנדי קאפר. בריאיון עמו הסביר קאפר זמן קצר לאחר ההשקה כי תפקיד המגזין הוא לסקר "דברים שבהם אנחנו מתביישים".
בסוף שנת 2007 פורסמו 13 מהדורות שונות של הירחון, חברת התקליטים של Vice Media פעלה, וערוץ הווידאו המקוון VBS.com זכה ל-184,000 צופים ייחודיים במהלך חודש אוגוסט אותה שנה. באותה שנה החל המגזין לסקר אירועים שנחשבו ליותר "רציניים" דוגמת מלחמת עיראק. בריאיון לניו יורק טיימס הסביר שורוש אלבי מדוע: "העולם הרבה יותר גדול מלואר איסט סייד ואיסט וילג' [שכונות בניו יורק]".
ביולי 2016 רכש המגזין את השליטה ב"גראז'", מגזין האמנות ותרבות שייסדה דאשה זוקובה, אשתו של המיליארדר הרוסי רומן אברמוביץ', כמותג לצעירים שעושה צעדים ראשונים בתחום האמנות העכשווית.
ביוני 2017 גייסה חברת האם של המגזין 450 מיליון דולר מחברת ההשקעה הפרטית TPG, לפי שווי שוק של 5.7 מיליארד דולר. ב-2020 תכננה לבצע הנפקה באמצעות חברת רכישה למטרות מיוחדות (ספאק), אולם החברה נתקלה בקשיים בשוק הפרסום הדיגיטלי, היות שלמרות הפופולריות של האתר וערוץ החדשות שלו, רוב ההכנסות מפרסום דיגיטלי הלכו לפלטפורמות הטכנולוגיה הגדולות גוגל ומטא. בינואר 2023 הודיעה החברה כי היא מעמידה את עצמה למכירה. ובמאי 2023 הכריזה על פשיטת רגל ונושיה השתלטו עליה.
תחומי סיקור > סקופים

מגזין Vice מעניק במה לפרסומים שונים של העיתונאים, בעלי הטורים, סופרים, גרפיקאים, קריקטוריסטים וצלמים. התוכן המקוון של המגזין השתנה לאורך השנים מעיסוק באמנות ותרבות פופולרית לאקטואליה קשה יותר. בשל המספר הרב של הכותבים בו והעובדה שלעיתים קרובות הם יגישו מעט מאמרים לפרסום, אין למגזין עמדה פוליטית ברורה. המגזין פרסם בעבר גיליונות שלמים שלא קשורים לנושאים שמסקרת תקשורת המיינסטרים, ועסק בנושאים כמו אזרחי עיראק, אינדיאנים, רוסים ועוד.
תחומי סיקור > פוליטיקה

בריאיון עם עיתון הגרדיאן במרץ 2008 נשאל המייסד שיין סמית' בנוגע לנטייה הפוליטית של Vice, ובתגובה הצהיר: "אנחנו לא מנסים לומר שום דבר פוליטי במסגרת פרגדימת שמאל/ימין... אנחנו לא עושים זאת משום שאנחנו לא מאמינים בלקיחת צד. האם אני דמוקרטי או רפובליקני? אני חושב ששתי התפיסות מזעזעות. וזה לא משנה בשום צורה. כסף מנהל את אמריקה; כסף מנהל כל מקום".
תחומי סיקור > אתר

Vice ייסד את האתר שלו, Viceland.com בשנת 1996, משום שהכתובת Vice.com הייתה כבר תפוסה. בשנת 2007 ייסד האתר את הדומיין VBS.com שפרסם סרטוני וידאו ושידר מספר תוכניות רשת בחינם. בשנת 2011 אוחדו שני האתרים לתוך Vice.com.
בשנת 2012, Vice Media נוצרה כחברת האם של מגזין Vice ונכסים אחרים כולל Vice News ב-HBO ואתר Vice.com. מאז החברה התרחבה והיא כוללת כיום רשת של ערוצים מקוונים, כולל Munchies.tv, Motherboard.tv, Noisey.com, Thu.mp ו-Broadly.
מוניטין

מאז הקמתו יש למגזין "מוניטין פרובוקטיבי". בשנת 2010 תואר העיתון כ"עיתונות שמבליטה את דעת הכותב עבור דור היוטיוב". ככל שהוא הלך והתפתח, נעשו ניסיונות במגזין להתרחק במידת מה מהמוניטין, כך שעדיין יוכלו לשמור עליו כדי להמשיך לצמוח. עם זאת, הירחון המשיך להיקלע למחלוקות לאורך השנים.
ב-2015 זכה בתואר מגזין השנה של כתב העת של ענף הפרסום "אדוורטייזינג אייג'".
מוניטין > תלונות על הטרדות מיניות

בסתיו 2017 פורסמו מספר כתבות בהן עלו טענות להתנהגות בעל אופי מיני ותרבות "מועדון הבנים" הכללית בחברת האם של מגזין Vice.
הערות שוליים

↑  Vice Media Settled With 4 Women Over Sexual Harassment, Defamation, נטלי ג'רווי, The Hollywood Reporter, 23 בדצמבר 2017
↑    Tom Horan, ‏From chic to cheek, The Telegraph, 15 July 2006
↑  The Vice Squad, קרל ווילקינסון, הגרדיאן, 30 במרץ 2008
↑  Vice's Shane Smith on What's Wrong With Canada, Facebook and Occupy Wall Street, ג'ף ברקוביצ'י, פורבס, 3 בינואר 2012
1 2  A Guerrilla Video Site Meets MTV, רוברט לווין, הניו יורק טיימס, 19 בנובמבר 2007
↑  פייננשל טיימס, ‏תאגיד Vice קנה את השליטה במגזין "גראז'" של אשתו של רומן אברמוביץ', באתר גלובס, 6 ביולי 2016
↑   בלומברג, ממשיכה לצמוח: Vice מדיה גייסה לפי שווי של 5.7 מיליארד דולר, באתר TheMarker‏, 20 ביוני 2017
↑   ניו יורק טיימס, קבוצת המדיה Vice מעמידה את עצמה למכירה, באתר TheMarker‏, 22 בינואר 2023
↑   ניו יורק טיימס, וייס מדיה הכריזה על פשיטת רגל - ונושיה צפויים להשתלט עליה, באתר TheMarker‏, 15 במאי 2023
עדי טננבאום, ‏הפסדי עתק למשקיעים: כך קרסה חברת החדשות הלוהטת בארה"ב, באתר גלובס, 16 במאי 2023
↑  The Iraq Issue
↑  The Natives Issue
↑  The Russia Issue
↑  Finally, All Our Crap Is in One Place, רוקו קסטורו, Vice, 15 בספטמבר 2011
1 2  The Bad-Boy Brand, ליזי ווידקומב, הניו יורקר, 1 באפריל 2013
↑  . Up Close With Shane Smith, אלכס ויליאמס, הניו יורק טיימס, 16 באוגוסט 2010
↑  The cult of Vice, כריס איפ, Columbia Journalism Review
↑  אדוורטייזינג אייג', ‏בזכות הצמיחה בדיגיטל: כתב העת VICE זכה בתואר מגזין השנה, באתר גלובס, 27 בינואר 2015
↑  At Vice, Cutting-Edge Media and Allegations of Old-School Sexual Harassment, אמילי סטיל, הניו יורק טיימס, 23 בדצמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: da972fba-d7aa-4f40-b059-962a33447c0b
עדי אלישע

עדי אלישע (נולד ב-28 בינואר 1990) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה

עדי אלישע נולד וגדל במושב יובל שבעמק החולה והתחיל לשחק כדורגל במועדון הכדורגל בקיבוץ עמיר בגיל ילדים, לאחר פירוק המועדון. עדי עבר למועדון הכדורגל של עירוני קריית שמונה. התבלט במחלקת הנוער של עירוני קריית שמונה. וב-24 בספטמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בתיקו 1-1 נגד הפועל תל אביב במסגרת גביע הטוטו. בעונת 2009/2010 השתלב בקבוצה הבוגרת ורשם 20 הופעות בליגה הלאומית, וסייע לקבוצה להעפיל בתום העונה בחזרה לליגת העל. בעונת 2010/2011 הפך לשחקן הרכב פותח בקבוצה, וב-6 בנובמבר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בתיקו 2-2 נגד בני יהודה תל אביב. אלישע היה שותף לזכייה ההיסטורית של הקבוצה באליפות המדינה בעונת 2011/2012, במהלכה הבקיע ארבעה שערים בכל המסגרות. ב-8 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופית, בתיקו 2-2 נגד נפטצ'י באקו האזרית במסגרת מוקדמות ליגת האלופות. בעונת 2012/2013 החלה ירידה במעמדו כאשר שיחק לרוב במשחקי גביע הטוטו, ועד לאמצע העונה השלים 90 דקות בשני משחקים בלבד.
בינואר 2013 הושאל להפועל רעננה מהליגה הלאומית עד לסיום העונה, ועמה העפיל לליגת העל בתום העונה. את עונת 2013/2014 פתח אלישע כשחקן חופשי ובינואר 2014 חתם במועדון ספורט כרמיאל/צפת מליגה א' צפון. בקיץ 2014 חתם בהפועל בית שאן.
ב-14 בספטמבר 2015 חזר לקדנציה שנייה בכרמיאל/צפת. בקיץ 2016 חזר לקדנציה שנייה בבית שאן, וב-13 בדצמבר 2016 חתם בהפועל אסי גלבוע.
בנובמבר 2017 הושאל למ.ס. דבורייה.
ב-28 ביולי 2018 אלישע חתם בבני ממב"ע הגולן. ב-12 ביוני 2020, לאחר שתי עונות, הצטרף לאחיו יוגב וחתם בהפועל צפת, אף היא מליגה ב'.
תארים

אליפות: 2011/2012
גביע הטוטו (2): 2010/2011, 2011/2012
גביע הטוטו (הליגה הלאומית): 2009/2010
הערות שוליים

↑  תהל אלון‏, קרית שמונה: עדי אלישע עזב לרעננה, מור דהאן חתם, באתר וואלה, 5 בפברואר 2013
↑  קובי פורטל, עדי אלישע חתם במ.ס כרמיאל/צפת, באתר דאבל פס, 14 בספטמבר 2015
↑  קובי פורטל, גלבוע: מאור ג'נח, אבי עמוס, עדי אלישע ועידן שפשה חתמו, באתר דאבל פס, 13 בדצמבר 2016
↑  מיכאל וייסרמן, ויאם עמאשה חתם בממב"ע גולן, באתר דאבל פס, 28 ביולי 2018
↑  אורי שמיר, הפועל עירוני צפת: האחים אלישע מתאחדים, באתר דאבל פס, 12 ביוני 2020
לב הארגמן

| --- | --- |

 
 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 סוג:  עיטור צבאי
 בשם:  נשיא ארצות הברית
 למען:  ”פציעה או מוות בפעולה אל מול פני האויב, או כתוצאה מפעולה של אויב כנגד הצבא”
 זכאות:  חברי הכוחות המזוינים של ארצות הברית
 סטטוס:  מוענק
 נוסד:  22 בפברואר 1932 
 החליף את:  תג ההצטיינות הצבאי
 הענקות
 הוענק לראשונה:  22 בפברואר 1932
 היררכיה
 עיטור גבוה יותר:  כוכב הארד
 עיטור נמוך יותר:  מדליית השירות הראוי לשבח של מחלקת ההגנה
 
לב הארגמן (באנגלית: Purple Heart) הוא עיטור צבאי אמריקאי המוענק בשמו של נשיא ארצות הברית לאנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית אשר נפצעו או נהרגו בשעת קרב החל מה-5 באפריל 1917 ועד היום. לב הארגמן הוא אחד העיטורים הוותיקים ביותר המוענק כיום לסגל צבאי בארצות הברית, יחד עם קודמו, תג ההצטיינות הצבאי ומדליון הנאמנות הוותיק ביותר.
עיצובו של העיטור

העיטור מעוצב כמדליה בצורת לב סגול עם שוליים מוזהבים בגודל של 35 מ"מ. במרכזו של הלב משובצת תמונת פרופיל של ג'ורג' וושינגטון ומעליה מופיע שלט האצולה שלו (מגן לבן המוטען בשני פסים אדומים ובשלושה כוכבים אדומים בצ'יף) בין שני ענפי עלים ירוקים. בצידה האחורי של המדליה חרוט המשפט FOR MILITARY MERIT (מאנגלית: "בעבור הצטיינות צבאית"). למדליה מוצמד סרט בצבע סגול עם שוליים לבנים. האות המייצג את העיטור כצבע הסרט והוא בגודל של 35 מ"מ, כאשר רוחבו של הפס הסגול - 29 מ"מ והשוליים הלבנים רוחבם 3 מ"מ כל אחד. כיתר העיטורים הצבאיים האמריקניים, הענקות מרובות מצוינות בתוספת של כוכבים על הסרט או האות (לחיילי המרינס, הצי ומשמר החופים) או עלים (לחילי צבא היבשה וחיל האוויר).
היסטוריה

לב הארגמן המקורי, אשר עוצב כתג ההצטיינות הצבאי, נוסד בידי ג'ורג' וושינגטון, אז המפקד העליון של הצבא הקונטיננטלי, ב-7 באוגוסט 1782. ההוראה המקורית כללה את המשפט הבא: ”יפורסם כי אדם העונד לב ארגמן זה, הקיז את דמו להגנת מולדתו ויזכה להוקרתם של אנשי ארצו.” תג ההצטיינות הצבאי הוענק בסך הכל לשלושה חיילים אשר לחמו במלחמת העצמאות האמריקנית ולאחר מכן נשכח עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ב-10 באוקטובר 1927 פנה ראש מטה צבא ארצות הברית הגנרל צ'ארלס סומראל אל הקונגרס האמריקני בבקשה להחיות את תג ההצטיינות הצבאי, אולם בקשתו נדחתה. מחליפו של סומראל, הגנרל דאגלס מקארתור, הורה על עבודת מטה מחודשת להשקתו המחודשת של העיטור ב-7 בינואר 1931, במהלכה הוצגו שלושה עיצובים. העיצוב הנבחר הוכר כעיטור צבאי רשמי בפקודה כללית מס' 3 של מחלקת המלחמה ואושררה בפקודה של הנשיא לציון יובל ה-200 ליום הולדתו של וושינגטון.
בסוף מלחמת העולם השנייה, כאשר התכוננה ארצות הברית לפלישה ליפן, היו הערכות שבפלישה יהיו מאות אלפי נפגעים, ולפיכך יוצרו חצי מיליון אותות "לב הארגמן". בשל הטלת הפצצה הגרעינית על יפן לא התבצעה הפלישה בסופו של דבר. מאז ועד היום לא עלה מספר הנפגעים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית בכל המלחמות על מספר זה, ונכון לשנת 2000 נותרו כ-120,000 אותות שטרם הוענקו. בשל כך, קיבלו מפקדים בעיראק ובאפגניסטן לידיהם אותות כאלה כדי שיוכלו להעניקם לחיילים שנפצעו בקרב מיד, ללא המתנה.
בין מקבלי העיטור בעבר ניתן למצוא את נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'ראלד קנדי, מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ון קרי, השחקנים ג'יימס גארנר (פעמיים), צ'ארלס ברונסון והסופר קורט וונגוט.
שני לוחמים מחזיקים בשיא - 9 עיטורים על פציעות שונות: אירווין פרסר ואלברט אירלנד.
הערות שוליים

↑  Half A Million Purple Hearts, AMERICAN HERITAGE (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 10675654
יוסף חי

| --- | --- |

 לידה:  23 באפריל 1948 י"ד בניסן תש"ח קוצ'ין, הודו
 נהרג:  18 באוקטובר 1973 (בגיל 25) כ"ב בתשרי תשל"ד סיני, מצרים 
 מקום קבורה:  בית הקברות הצבאי בפרדס חנה
 תאריך עלייה:  1956
 מדינה:  ישראל
 בת זוג:  מרגלית
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    סרן
 פעולות ומבצעים
   מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
   צל"ש הרמטכ"ל
 
יוסף (יוסי) חי (23 באפריל 1948 – 18 באוקטובר 1973) היה קצין צה"ל בדרגת סרן, שנפל במלחמת יום הכיפורים והוענק לו צל"ש הרמטכ"ל.
ביוגרפיה

חי נולד ב-1948 בקוצ'ין שבהודו. בשנת 1956 עלה ארצה עם הוריו אסתר ואברהם ושאר בני משפחתו והתיישבו במושב כפר יובל.
למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל ובשנת 1968 גויס לצה"ל והתנדב לצנחנים. חי סיים קורס קצינים ונשאר שנה אחת בקבע עד לשחרורו.
לאחר שירותו הדריך בני נוער בחוות הנוער החקלאי בעפולה. בשנת 1972 נישא למרגלית ונולד להם בן.
לחי היו ארבעה אחים ושתי אחיות. אחיו, יעקב חי, קיבל את עיטור המופת על לחימתו במלחמת ששת הימים.
בנו של חי, אביעד, קיבל בשנת 2000 את פרס ראש הממשלה כנציג היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור.
ביוגרפיה > מלחמת יום הכיפורים

עם פרוץ המלחמה גויס חי ונשלח לחזית סיני. ב-18 באוקטובר נפל באזור מחנות אבו סולטן.
באפריל 1976 הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל:
במלחמת יום הכיפורים פיקד סרן יוסף חי על נגמ"ש בקרבות בחזית סיני. ביום 18 באוקטובר 1973 נתקל כוח שלנו במארב מצרי במחנות אבו סולטן. פלוגתו של סרן יוסף חי הסתערה על מוצב מצרי שממנו נורתה אש ובמהלך ההסתערות נפגעו שני נגמ"שים. סרן יוסף חי ז"ל קפץ מהנגמ"ש, הסתער על עמדת המקלע במוצב ושיתק את המוצב ברימונים. לאחר מכן שב אל הנגמ"ש וחיפה במקלע על פינוי פצועים מנגמ"ש בוער. סרן יוסף חי ז"ל אסף רימונים מהפצועים שפונו, הסתער על עמדה נוספת ושיתק גם אותה. תוך כדי לחימתו נפגע ונפל. במעשיו אלה גילה סרן יוסף חי ז"ל אומץ-לב, תושייה, קור-רוח ודבקות במשימה.
הערות שוליים

↑  עםר דרורי, ‏הצל"שים עוברים במשפחה, באתר "IsraelDefense‏", 13 בספטמבר 2016
↑  משפחות של גבורה - קרובי משפחה בעלי עיטורים וצל"שים, באתר הגבורה
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יוסף חי".
קרב קרקר

קרב קרקר התרחש בשנת 853 לפנה"ס, סמוך לעיר קרקר (אנ') שבצפון מערב סוריה של ימינו. השתתפו בו שלמנאסר השלישי מלך אשור וכנגדו ברית של 12 מלכים מקומיים שחברו במאמץ להדוף את התפשטותה של האימפריה האשורית מערבה. נהוג לזהות את העיר קרקר העתיקה עם תל קרקור, שנמצא כ-8 ק"מ מדרום לג'סר א-שגור, בעמק נהר הארנת במערב סוריה.
הקרב מתואר בשתי כתובות אשוריות: האובליסק השחור ובמונולית מכורח. באחרון מספר שלמנאסר כיצד יצא מנינוה ביום ה-14 לחודש איירו, חצה את הפרת והחידקל, וכפה מס על מספר ערים, שהחשובה שבהן היא חלב. לאחר חלב נתקל בהתנגדות ראשונית מצד מלך חמת, אירחולני (בלובית: אירחולינה), אך נצחו. משם המשיך דרומה לעיר קרקר. בחצותו אותה, פגש בקואליציה של 12 המלכים. שלמנאסר תיאר את הקרב כך:
"לחמתי איתם בכוח הרם שנתן לי האל אשור, בכלי הנשק האדירים שנתן לי האל נרגל...הנחלתי להם מפלה...הכיתי בחרב 14,000 בלוחמיהם...הפלתי עליהם סופה. השלכתי את גויותיהם ומלאתי את פני המישור...(שהיה) צר מידי לתת לנשמותיהם לרדת לשאול"
"במצוות אשור, האדון הרם, אדוני, איתם עשיתי מלחמה. הרס בהם שרעתי. מרכבותיהם, כרכרות מלחמתם, מכשירי מלחמתם לקחתי מהם. 20,500 מלוחמיהם עם חצים הרגתי"
למרות הכתוב במקורות האשוריים, ככל הנראה מלך אשור לא הצליח לנצח את הברית, כיוון שלאחר הקרב הוא חזר לארצו ולא המשיך במסע כיבושיו (שהתחדש רק ארבע שנים מאוחר יותר), והממלכות שממערב לנהר הפרת שמרו על עצמאותן. לדעת חוקרים מודרניים, קרב קרקר עיכב בכמאה שנים את התקדמות האימפריה האשורית לכיוון סוריה וארץ ישראל.
המונולית מכורח מתאר את סדר גודל הכוחות:
בן הדד השני (קרוי בכתובת בשם הדדעזר) מארם דמשק עם 1,200 מרכבות, 1,200 פרשים ו-20 אלף רגלים.
אירחולני מחמת עם 700 מרכבות, 700 פרשים ועשרת אלפים רגלים.
אחאב מישראל עם 2,000 מרכבות ו-10 אלף רגלים.
מלך גבל עם 500 רגלים.
מלך מצרים עם אלף רגלים.
מלך ערקה עם 10 מרכבות ועשרת אלפים רגלים.
מַתִנֻ-בַעַל מלך ארוד עם 200 רגלים.
מלך אוסנו עם 200 רגלים.
אדון-בעל משיאנה עם 30 מרכבות ואלף (או עשרת אלפים) רגלים.
גינדיבו הערבי עם אלף גמלים.
בעשא מבית רחובו, העמוני או מלך צובא מהר אמנה.
סך הכול 3,940 מרכבות, 1,900 פרשים, 1,000 גמלים וכ-53 אלף רגלים. המקורות העתיקים[דרושה הבהרה] נוטים להפריז במספרים וככל הנראה מספר הלוחמים והמרכבות קטן יותר[דרוש מקור].
כפי שניתן לראות הברית כללה 11 מלכים ולא 12 כפי שנכתב במונולית מכורח, הסיבה לכך אינה ידועה, וייתכן שהסופר האשורי החליט לעגל את המספר.
לקרב זה היו שתי השפעות:
התפשטותה של אשור למערב נבלמה למשך מאה שנה לערך (רק בשנת 732 לפנה"ס הצליח תגלת פלאסר השלישי לכבוש את דמשק).
לראשונה נטשו מדינות האזור את המריבות ביניהן והתאחדו כדי להתנגד לכיבוש האשורי. ברית זו לא נמשכה זמן רב וכעבור שנתיים נערכה מלחמת רמות גלעד בין ישראל לארם-דמשק, ובה מצא המלך אחאב את מותו.