stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביטלג'וס
עלילה

ברברה ואדם מייטלנד הם זוג צעיר שמחליט לקנות בית באזור הכפרי של קונטיקט. בנסיעתם חזרה מביקור במרכז העיר הזוג מבחין בכלב על הכביש מנסה לסטות כדי לא לדרוס אותו. הזוג מאבד שליטה על מכוניתם שנופלת לערוץ נחל. בחזרה לביתם הם מבחינים שהם ניראים שונה ושהם מוצאים בביתם את "ספר העזר לנפטר הטרי" הם חושדים שקיפחו את חייהם בתאונה. כשאדם מנסה לעזוב את הבית הוא מוצא את עצמו בעולם משונה מלא חול ותולעי ענק.
בינתיים, הבית נמכר למשפחה חדשה, משפחת דיץ, משפחה עירונית מניו יורק. צ'ארלס דיץ אב המשפחה הוא סוכן נדל"ן לשעבר, אשתו השנייה דליה היא פסלית ובתו מנישואיו הקודמים, לידיה, נערה גותית השואפת להיות צלמת ולומדת ממומחה עיצוב הפנים, אוטו. משפחת דיץ הופכת את הבית למיצג אומנות מודרני. מודאגים מהמצב המייטלנדים הולכים לחדר ההמתנה החוץ עולמי בעצת ספר העזר לנפטר הטרי. בחדר ההמתנה הם נתקלים בעוד נשמות מודאגות רבות, ושם הם נחשפים לסביכות הבירוקרטית של העולם הבא הכוללת טפסים ועובדי רווחה. בעולם הבא הם נפגשים עם העובדת הסוציאלית שלהם, ג'ונו, ג'ונו מסבירה להם שעליהם להישאר בביתם למשך 125 שנים, ושאם הם רוצים שהדיירים החדשים יעזבו, הם צריכים להפחיד אותם. ניסיונות ההפחדה שלהם נתקלים בתגובות אדישות.
למרות שהמייטלנדים בלתי נראים לזוג דיץ, לידיה מצליחה לראותם, ומתיידדת עימם. בניגוד לעצתה של ג'ונו, אדם וברברה שוכרים את עזרתו של ביטלג'וס, שותפה הקודם של ג'ונו ומגרש חיים עצמאי (על משקל מגרש שדים). לאחר שהוא פוגע ברגשותיהם של אדם וברברה, הזוג חוזר בהם מהרצון להעסיקו, ולמרות שאינו מועסק על ידם ביטלג'וס עדיין זורע הרס בעולם החיים. צ'ארלס מתרגש מהופעתם של הפעילויות העל טבעיות בניצוחו של ביטלג'וס, והוא מחליט להפוך את העיירה למרכז תיירותי. הבוס של צ'ארלס, מקסי, רוצה הוכחות לקיומם של רוחות.
אוטו משתמש בספר העזר בשביל לנסות לערוך סיאנס להעלאה באוב של ברברה ואדם, ובטעות מבצע גירוש שדים במקום. זוג הרפאים מתפוגג ונעלם. לידיה ההיסטרית קוראת לביטלג'וס לעזרה, ביטלג'וס מסכים לעזור לה בתנאי שתתחתן איתו, וכך יוכל לזרוע הרס בעולם בלי הגבלה. לידיה נעתרת לבקשה. ביטלג'וס מכין את החתונה. לפני שהטקס מושלם ברברה קוטעת את הטקס כשהיא פורצת לבית רכובה על תולעת חול שבולעת את ביטלג'וס. בסוף הסרט שתי המשפחות מסכימות לחיות בהרמוניה בבית וביטלג'וס נראה בחדר ההמתנה לצד שאר הנשמות.
צוות השחקנים הראשי

אלק בולדווין - אדם
ג'ינה דייוויס - ברברה
מייקל קיטון - ביטלג'וס
ג'פרי ג'ונס - צ'ארלס דיץ
קתרין אוהרה - דיליה דיץ
וינונה ריידר - לידיה דיץ
פטריס מרטינס (אנ') - פקידת קבלה
סילביה סידני - ג'ונו
רוברט גולה (אנ') - מאקסי דין
טוני קוקס - מטיף
פרסים ומועמדויות

הסרט גרף פרסים ושבחים רבים. באתר IMDb קיבל ציון של 7.5 מתוך עשר. בין הפרסים:
פרס אוסקר לאיפור הטוב ביותר
מועמדות לאפקטים ולאיפור הטוב ביותר באוסקר הבריטי
פרס האקדמיה לסרטי מדע בדיוני, פנטזיה ואימה לסרט האימה הטוב ביותר ולאיפור הטוב ביותר.
מועמד לפרס הוגו לסרט הטוב ביותר.
בתרבות

באחד מפרקי הסדרה "הפיג'מות" נעשתה פרודיה על הסרט בשם "נאג'יג'וס".
הערות שוליים

↑  זה יהיה סרט הפולחן של השנה!, חדשות, 10 ביוני 1988
| יצירותיו של טים ברטון |
| --- | --- | --- |
| סרטים באורך מלא | ההרפתקה הגדולה של פי ווי הרמן (1985) • ביטלג'וס (1988) • באטמן (1989) • המספריים של אדוארד (1990) • באטמן חוזר (1992) • אד ווד (1994) • הפלישה ממאדים (1996) סליפי הולו (1999) • כוכב הקופים (2001) • סיפורי דגים (2003) • צ'ארלי בממלכת השוקולד (2005) • חתונת הרפאים (2005) • סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט (2007) • אליס בארץ הפלאות (2010) • צללים אפלים (2012) • פרנקנוויני (2012) • עיניים גדולות (2014) • המעון של מיס פרגרין לילדים משונים (2016) • דמבו (2019) • ביטלג'וס ביטלג'וס (2024) |  |
| סרטים קצרים | האי של דוקטור איגור (1971) • מתקפת מפלצת הסלרי (1979) • וינסנט (1982) • הנזל וגרטל (1983) • פרנקנוויני (1984) • ‏Stainboy‏ (2000) |  |
| סדרות טלוויזיה | ונסדיי (2022) |  |
ביקור הגברת הזקנה

| --- | --- |

 כתיבה:  פרידריך דירנמאט 
 סוגה:  קומדיה טראגית 
 הצגת בכורה:  29 בינואר 1956 
 שפה:  גרמנית 
 
ביקור הגברת הזקנה (בגרמנית: Der Besuch der alten Dame) הוא מחזה מאת המחזאי השווייצרי פרידריך דירנמאט, שנכתב בשפה הגרמנית, פורסם והוצג לראשונה בציריך בשנת 1956, בכיכובה של תרזה גיזה.
מחזה זה הוא טרגדיה קומית, או מחזה מוסר מקאברי, שעוסק בהשתעבדות האדם לממון, תוך ויתור על ערכים מוסריים דוגמת קדושת החיים. המחזה מדגיש את האמצעים שמאפשרים לאדם ולחברה לשנות את ערכיהם מבלי להתייסר, וכן בודק את יחסיות מושג הצדק. יש שרואים במחזה משל על הפנמת ערכי האידאולוגיה הנאצית בקרב החברה הגרמנית בתקופת השלטון הנאצי. המחזה משופע בסמלים ובסצנות גרוטסקיות.
המחזה עובד ב-1964 לסרט קולנוע (The Visit), בכיכובם של אינגריד ברגמן ואנתוני קווין. בסרט שונו שמות הדמויות ואף עודן סופו של המחזה.
עלילה > הדמויות

קלייר זאחנסיאן: מיליארדרית קשישה שמגיעה לביקור בעיר הולדתה, והדמות שמניעה את העלילה.
אלפרד איל: הדמות הראשית, מושא נקמתה של הגברת זאחנסיאן. משלים עם גורלו, ובסופו של דבר גם באחריותו למעשיו, אך מסרב לשתף פעולה עם תושבי העיר.
ראש העיר: מייצג את הממסד ואת השתעבדותו לאילי ההון.
הכומר: מייצג את הדת ואת כניעותה לממון. קלייר מבררת עמו אם יוכל בבוא העת לנחם אבלים.
המורה: מייצג את אנשי הרוח ואת שתיקתם. הוא הדמות האחרונה שעוד מנסה להתנגד לרציחתו של איל, אך חושש להיות המתנגד היחיד מקרב תושבי העיר, ולכן בסופו של דבר משתף פעולה עם ההחלטה ואף לוקח חלק פעיל בהצדקתה ובהסתרתה מהעיתונאים.
הצייר: מייצג את שיתוף הפעולה של האמנות עם הממון.
השוטר: מייצג את זרועות אכיפת החוק ואת כניעותם לאילי הממון. קלייר מבררת עמו האם יוכל בבוא העת להעלים עין.
הרופא: מייצג את הממסד הרפואי. קלייר מבררת עמו האם יוכל בבוא העת לרשום בתעודת הפטירה שהמנוח נפטר בשל התקף לב.
בעלים מספר 7-9: מייצגים את יחסה של קלייר לגברים, כאל אובייקטים לשימוש זמני. בהוראות הבימוי מורה המחזאי ששלושת הבעלים יגולמו על ידי אותו שחקן.
הסריסים-עיוורים (עדי השקר) ורב המשרתים (השופט לשעבר): מייצגים את קניית הצדק בידי הממון.
העיתונאים: מסקרים את הביקור ואינם מודעים או מתעלמים מתכליתו. באופן דומה הם מסקרים את ההוצאה להורג המשותפת ומציגים אותה רק כאירוע שבו הגברת זאחנסיאן מעניקה תרומה נכבדה לעיר הולדתה. העיתונאים מייצגים את התעלמות התקשורת ממה שלא נוח לה לסקר, ואת שינוי ערכיה מנאמנות לאמת ולעקרון זכות הציבור לדעת, לשיתוף פעולה עם הממון.
העלאת המחזה בישראל

המחזה תורגם לעברית בידי חיים גורי, והוצג בישראל מספר פעמים. בין השאר, בהפקה של תיאטרון הבימה מ-1959 שיחקו אלישבע מיכאלי ואהרן מסקין. בשנת 1974 שיחקה אורנה פורת בתפקיד הראשי בהצגה שהוצגה בתיאטרון הקאמרי, ובשנת 1994, בהפקה המשותפת הראשונה של תיאטרון הבימה והקאמרי, שיחקו בתפקידים הראשיים ליא קניג ועודד תאומי. עמרי ניצן, במאי ההצגה, החליט כי העברית ששם גורי בפי הדמויות מיושנת, והפקיד את מלאכת התרגום בידיו של איתן בלום. בשנת 2011 עלה המחזה בהפקה חדשה ב"הבימה", כאשר התרגום הופקד בידי רבקה משולח ולתפקידים הראשיים לוהקו יהורם גאון וגילה אלמגור. בשנת 2013 החליף שמיל בן ארי את גאון. המחזה הוצג פעמים רבות בבתי ספר למשחק ובחוגים לתיאטרון. בנוסף, העלילה של הטלנובלה הישראלית "האלופה" מבוססת בחלקה על עלילת המחזה.
תרגום נוסף יצא בהוצאת "אור עם" בשנת 1983, בתרגומה של טובה קשת.
הערות שוליים

↑  פרידריך דירנמט, ביקור הגברת הזקנה (תרגום: טובה קשת), אור עם, תשמ"ג 1983, עמ' 74
↑  "ביקור הגברת הזקנה" משבוע הבא ב"הבימה", דבר, 15 באוקטובר 1959
↑  יעקב העליון, ביקור הגברת הזקנה בקאמרי, מעריב, 6 ביוני 1974
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14604414h (data)  GND: 4099171-4  SUDOC: 074106740  VIAF: 208095163   WorldCat (עם VIAF): 208095163
אליהו מויאל

ערך זה עוסק בחבר הכנסת מטעם המערך. אם התכוונתם לראש עיריית שדרות, ראו .
אליהו מויאל (2 באוגוסט 1920 - 6 בספטמבר 1991) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם המערך.
ביוגרפיה

מויאל נולד במרוקו בעיר סלי, בה שימש מזכיר ועד הקהילה (1941) ומזכיר אגודת "כל ישראל חברים" (1942). עלה לארץ ב-1945.
בדצמבר 1945 הצטרף לארגון "ההגנה", וב-1946 למפא"י, בה שימש לימים כמזכיר מחוז הנגב (משנת 1957) וחבר המזכירות הארצית (משנת 1960). בשנת 1946 הושם מויאל במעצר למשך כשישה חודשים בגין פעילותו. לאחר שחרורו יצא כשליח הסוכנות היהודית והג'וינט אל מחנות המעצר בקפריסין.
נמנה בין מייסדי קיבוץ ברור חיל, שהוקם ב-5 במאי 1948. בשנת 1949 יצא לשליחות במרוקו ובצרפת מטעם "תנועת הבונים". לאחר שובו הצטרף לקיבוץ דורות. מויאל, מורה במקצועו, עסק בהוראה בעליית הנוער (1952–1954) ועבד בבית הספר האזורי "שער הנגב" (1957 - 1959).
בשנת 1959 נבחר מטעם מפא"י לכהן כמזכיר מועצת פועלי באר שבע, בה עבר להתגורר בשנת 1957. כעבור שבע שנים נבחר לוועדה המרכזת של ההסתדרות הכללית. בשנים 1974–1981 כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך והיה סגנו של שר התקשורת אהרן אוזן בממשלת ישראל השבע עשרה.
לאחר סיום כהונתו נבחר, בשנת 1982, ליו"ר המועצה הארצית של קופת חולים כללית.
מויאל עסק בחקר יהדות המזרח, ובעיקר בחקר התנועה השבתאית.
בשנת 1988 זכה מויאל באות יקיר באר שבע. נפטר ב-6 בספטמבר 1991, והובא למנוחות בבית העלמין הישן בבאר שבע .
ספריו

התנועה השבתאית במרוקו: תולדותיה ומקורותיה, תל אביב, עם עובד, 1984
רבי יעקב ששפורטש: מחולל הפולמוס נגד התנועה השבתאית ומאבקיו למען שלטון ההלכה, ירושלים, מוסד הרב קוק, תשנ"ב
מטאורה

ערך זה עוסק באזור במרכז יוון. אם התכוונתם לאלבום להקת לינקין פארק, ראו .
מטאורה (יוונית Μετέωρα, מילולית: "אמצע השמיים") הוא מקבץ מנזרים אורתודוקסיים השוכן בנומוס טריקלה (Τρίκαλα) שבמחוז תסליה במרכז יוון. מנזרי מטאורה ראשיתם בתקופה הביזנטית המאוחרת וחלקם המשיכו להתקיים עד לימינו. במטאורה כשישים עמודי סלע תלולים, אשר על גביהם נבנו במהלך ימי הביניים מנזרים מבודדים הנראים כתלויים באמצע השמיים. המנזרים נמנים עם הגדולים והחשובים ביוון, שניים רק להר אתוס. בזכות תופעות הטבע המרהיבות והנדירות והתרבות הייחודית של מטאורה, הוא הוכרז בשנת 1988 כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה, גאולוגיה וטבע

מטאורה שוכן בשוליהם המזרחיים של הרי פינדוס וצוקיו צופים דרומה לעמק הנהר פיניוס (Πηνειός) החוצה את מישורי תסליה. הצוקים נישאים לגובה של עד 400 מטר מעל למישור, והם עשויים מאבן חול ומקונגלומרט, שנוצרו לפני כ-60 מיליון שנה כתוצאה משקיעת סחף בדלתות במהלך השלישון. פעילות סייסמית מאוחרת הרימה את האזור, והסחיפה עיצבה את הסלע הבלוי והעניקה לו מראה של עמודים נבדלים.
אורכו של האתר הוא כ-3 ק"מ מצפון-מערב לדרום-מזרח, ורוחבו המרבי מגיע לכ-1.5 ק"מ. שטחו הכולל הוא 3.75 קמ"ר בלבד, והוא שוכן כקילומטר עד שני קילומטרים צפונית וצפונית-מזרחית לעיר קלבאקה (Καλαμπάκα), סמוך לכפר קסטראקי.
סביב מטאורה משתרעות חורשות של עצי דולב, ברוש, אלון ואורן, ועצי אשור אירופי מעל גבהים של 700 מטר. האזור ידוע בשל שפע העופות המצויים בו, ושטח של 140 דונם סביב מטאורה מוגדר כאזור מחיה חשוב לציפורים (Important Bird Area). על אלה נמנים מספר מיני עופות דורסים החיים בצוקים, ובהם הרחם, בז הצוקים, הבז הנודד, האיה, הדיה הנץ, וארבעה מיני עיט. על היונקים במטאורה נמנים, בין היתר, הזאב המצוי והלוטרה המצויה.
בקרבת האתר ממוקמת מערת תיאופטרה.
היסטוריה

ככל הנראה החלו נזירים פורשים להתיישב במערות ובנקיקים במטאורה בתחילת המאה ה-11. ב-1160 לערך הוקמה למרגלות עמודי הסלע קפלה קטנה שהוקדשה לבתולה מדופיאני (Σκήτη Σταγών ή Δούπιανη) ואשר הייתה חלק ממקום פרישה נזירי בשם זהה. בשל פלישת העות'מאנים ליוון ובשל חוסר היציבות הפוליטית שאפיינה את המאה ה-14, החלו נבנים מנזרים על פסגותיהם הבלתי נגישות של עמודי הסלע. הקמתו של מנזר מגאלו מטאורו, המנזר הראשון במטאורה, מיוחסת לנזיר אתנאסיוס ולתשעה נזירים נוספים מהר אתוס. אלה הגיעו למקום ב-1344 והקימו את המנזר בין השנים 1356–1372. לפי האגדה נישא אתנסיוס אל ראש הצוק על כנפי נשר, והקמת המנזרים במקום כל כך לא נגיש מוסברת בהתערבות אלוהית. במאה ה-15 כבר שכנו במטאורה 24 מנזרים.
המנזרים נבנו בסגנון המאפיין את מנזרי הר אתוס. הם הוקמו ישירות על הסלע ללא יסודות, והגישה אליהם הייתה באמצעות סולמות ארוכים במיוחד או באמצעות סלים ורשתות שחוברו לחבלים, והשתלשלו ממנופים. החבלים הוחלפו רק כאשר "האל איפשר זאת", עם היקרעם, דבר שעלה בחיי אדם. המנזרים שגשגו עד המאה ה-17 ומאז הולכת ומצטמצמת אוכלוסיית הנזירים במקום, עד לכשליש מתקופת הזוהר.
במלחמת העולם השנייה הופצצה מטאורה וחלק מיצירות האומנות שנשמרו בה נגנבו. הקדמה הביאה לסלילת כביש המחבר בין המנזרים ולחציבת מדרגות בסלעים המובילות אליהם. התפתחות זו הקלה על הנגישות למקום, והפכה אותו למוקד תיירותי פופולרי. עקב כך עזבו את מטאורה חלק מהנזירים, חלקם להר אתוס וחלקם למקומות אחרים, וכיום פועלות קהילות נזירים קטנות רק בששת המנזרים שנותרו במטאורה; ארבעה מהם מאוישים על ידי נזירים ושני האחרים על ידי נזירות. בכל אחד מהמנזרים מתגוררים נזירים בודדים, ולמבנים ערך אדריכלי ואומנותי רב בהרבה על חשיבותם הדתית.
המנזרים > מנזר מגאלו מטאורו (ההשתנות)

מנזר מגאלו מטאורו (Μεγάλο Μετέωρο) הוא המנזר הראשון שקם במטאורה, והגדול שבמנזריה. הוא נוסד ב-1356 על ידי אתנסיוס, ונקרא תחילה מנזר ההשתנות (Μεταμόρφωσης). המנזר שוכן על ראשו השטוח של צוק המכונה "הסלע השטוח",  וכיום הוא נגיש באמצעות גרם מדרגות . גובהו של הצוק הוא 534 מטר והוא הצפוני מבין ששת המנזרים.
האפסיס של הקתוליקון המוקדש גם הוא להשתנות, כמו גם אזור המזבח, הוקמו בין השנים 1387-1388. הכנסייה עוטרה בפרסקאות החל ב-1483 ועד 1582, ויתר המבנה הושלם במאה ה-16. צורתה כשל צלב יווני והיא מתאפיינת בנרתקס ובטרנספט גדולים במיוחד. בכנסייה קבור יואן אורוס הסרבי, יורשו של אתנסיוס בתפקיד אב המנזר. במנזר שמורים אוצרות שונים ובהם כתבי יד, איקונות, רליקטים וחפצי תפילה ופולחן נוספים.
המנזרים > מנזר ורלאם

מנזר ורלאם (Μονή Βαρλαάμ) הוא המנזר השני בגודלו במטאורה, והוא שוכן כחצי קילומטר מזרחית למנזר מגאלו מטאורו. המנזר הוקם ב-1541 על ידי שני אחים מיואנינה, תאופאניס ונקטאריוס אפסאראדס, במקום בו שכן קודם לכן מקום פרישה שהוקם על ידי נזיר בשם ורלאם במאה ה-14.
הקתוליקון מוקדש לכל הקדושים, והוא הוקם במקום בו שכנה קפלת "שלושת הבישופים" הקרויה על שמם של שלושת מייסדיו של המנזר - ורלאם והאחים אפסאראדס. הוא הוקם עם ייסוד המנזר בצורת צלב יווני ובסגנון אופייני להר אתוס, והושלם ב-1544. המבנה עוטר ב-1548; בכיפה נראה ישו, ועל הקירות מתוארים, בין היתר, תנומת הבתולה וצליבת ישו. משני צידי הכניסה למבנה נראות דמויותיהם של יוחנן מדמשק ושל קוסמאס הקדוש. הנרתקס הגדול עוטר רק ב-1566, והפרסקאות שבו מתארים את יום הדין וסצנות מחייו של יוחנן המטביל. חדר האוכל של המנזר משמש כיום כמוזיאון ושמורים בו אוצרות דת ויצירות אומנות בעלי חשיבות.
המנזרים > מנזר אגיוס ניקולאוס

מנזר אגיוס ניקולאוס (Μονή του Αγίου Νικολάου), או מנזר ניקולאס הקדוש אנפאפסאס, נוסד בתחילת המאה ה-14, והוא שוכן כמה מאות מטרים דרומית למנזר מגאלו מטאורו. הקתוליקון ובו ספינה בודדת מוקדש לניקולאס הקדוש, והפרסקאות המעטרים אותו צוירו ב-1527. הפרסקאות חודשו ב-1960.
המנזרים > מנזר אגיוס סטפנוס

מנזר אגיוס סטפנוס (Μονή Αγίου Στεφάνου), או מנזר סטפנוס הקדוש, שוכן בפינה הדרום-מזרחית של מטאורה, סמוך מעל קלבאקה. המנזר נוסד בסוף המאה ה-15 במקום בו שכן מקום פרישה קודם מהמאה ה-12. כנסיית סטפנוס הקדוש, ששימשה בעבר כקתוליקון של המנזר, נוסדה במאה ה-16 ועוטרה ב-1545 או סמוך לאחר מכן. כנסייה נוספת המוקדשת לחרלמבוס הקדוש נוסדה ב-1798, וכיום היא משמשת כקתוליקון של המנזר. בכנסייה שמור ראשו של הקדוש.
במלחמת העולם השנייה הסבו הנאצים נזק למנזר מאחר שסברו כי לוחמי חופש מתחבאים בו. המנזר ננטש ואויש מחדש ב-1961 על ידי נזירות ששיפצו אותו. חדר האוכל של המנזר משמש כיום כמוזיאון, ובניגוד למנזרים האחרים, הגישה אליו קלה יחסית בזכות העובדה שהוא שוכן על שלוחה של הרמה ולא על צוק מבודד.
המנזרים > מנזר רוסאנו

מנזר רוסאנו (Μονή Ρουσάνου) מוקדש להשתנות ולברברה הקדושה, וכיום מתגוררות בו נזירות. המנזר שהיה במקורו מנזר גברים, כמו גם הקתוליקון, נוסד באמצע המאה ה-16 ועוטר ב-1560. קודם לכן שכן במקום מבנה נזירי קודם שהוקם במאות ה-14 וה-15.
המנזרים > מנזר אגיאס טריאדס

מנזר אגיאס טריאדס (Μονή Αγίας Τριάδος), או מנזר השילוש הקדוש, בדרום מטאורה, נחשב לאחד המרשימים מבין ששת המנזרים ורק שני נזירים מתגוררים בו. הוא גם נחשב לקשה ביותר לגישה מבין כל המנזרים, שכן הוא שוכן על פסגתו של צוק תלול במיוחד שאליה מוביל גרם מדרגות ארוך. הקתוליקון נבנה בין השנים 1475–1476 ועוטר בפרסקאות ב-1741. הנרתקס המקורה בקמרון חבית הוסף למבנה ב-1689. המנזר הופיע בסרט לעינייך בלבד מסדרת סרטי ג'יימס בונד.
הערות שוליים

↑  Advisory body evaluation
↑  Suspended in the air
↑  המדריך הירוק של מישלן ליוון, 2002, ISBN 9652365149, עמ' 206
↑  אתר אודיסאוס
↑  Agia Triada
צוקי מטאורה מקלבאקה
הנוף ממטאורה דרומה לקלבאקה
מנזר מגאלו מטאורו
מנזר ורלאם; תחריט על פי ציור של רוברט קרזון, 1834
מנזר אגיוס ניקולאוס
אגיוס סטפנוס
מנזר רוסאנו
מראה במנזר ורלאם
סוזן המפשייר

| --- | --- |

סוזן המפשייר
 לידה:  12 במאי 1937 (בת 87) קנזינגטון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1947 
 בן או בת זוג:  Eddie Kulukundis (1981–?) 
 צאצאים:  Christopher Granier-Deferre 
 פרסים והוקרה:  פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה או סרט טלוויזיה (1973)  פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (1971)  פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (1970)  מפקדת במסדר האימפריה הבריטית  קצינה במסדר האימפריה הבריטית 
 פרופיל ב-IMDb
 
סוזן המפשייר, ליידי קולוקונדיס (OBE) (באנגלית: Susan Hampshire, Lady Kulukundis; ‏נולדה ב-12 במאי 1937) היא שחקנית אנגלייה ידועה ממגוון תפקידים בקולנוע ובטלוויזיה, זוכת שלושה פרסי אמי.
ביוגרפיה

סוזן המפשייר נולדה בקנזינגטון שבלונדון. היא הצעירה במשפחה בת ארבעה ילדים, יש לה שתי אחיות ואח. אמה הייתה מורה ואביה היה מנהל בחברת "אימפריאל כמיקל אינדסטריז" ושהה מעט בבית. כילדה, היו לה קשיים בהתפתחות, עד גיל 9 לא ידעה לאיית את שמה ועד גיל 12 לא ידעה לקרוא. אמה הייתה נחושה לאפשר לה ללמוד וייסדה עבורה בית ספר בלונדון The Hampshire בו למדה.
בילדותה שאפה להיות אחות אך לא היו לה רמת הציונים הנדרשת, והיא החליטה להיות שחקנית. רק בגיל שלושים אובחנה כדיסלקטית.
ביוגרפיה > קריירה

הופעת הבכורה של המפשייר בקולנוע הייתה בסרט "The Woman in the Hall". כבר כילדה החליטה להיות שחקנית והופיעה תחילה בתיאטרון. בתקופה זו הקליטה ב-HMV תקליט דרמה של "Little Black Sambo". ב-1962 שיחקה בתפקיד הראשי בעיבוד של ה-BBC לספר "מה עשתה קייטי" מאת סוזן קולידג'. לאחר מכן כיכבה ב-"The Three Lives of Thomasina" בהפקת חברת וולט דיסני לצידו של פטריק מקגוהן ובסרט "הנסיך הלוחם מדונגל". עוד הופיעה לצידו של מקגוהן בסדרה "Danger Man". ב-1964 השתתפה בסרט המוזיקלי "חיים נפלאים" בכיכובו של קליף ריצ'רד ובבימויו של סידני ג'יי פורי.
בשנת 1966 הופיעה לראשונה בטלוויזיה האמריקאית בפרק הפיילוט של הסדרה "מנהרת הזמן" בתפקיד נוסעת צעירה על הטיטאניק המתיידדת עם ד"ר טוני ניומן. אחר כך גילמה את ג'וי אדמסון ב-"Living Free" סרט ההמשך של "לחופש נולדה". ב-1972 גילמה שלוש דמויות שונות בסרט האימה "Malpertuis" בבימויו של הארי קימל. היא מוכרת בזכות הופעותיה בטלוויזיה. הופיעה במספר סדרות טלוויזיה פופולריות בהן "The Andromeda Breakthrough" משנת 1962, סדרת המשך ל-"A for Andromeda" מ-1961. המפשייר החליפה את ג'ולי כריסטי בתפקיד אנדרומדה, ששיחקה בעונה הראשונה. תפקיד הטלוויזיה הבולט ביותר שלה היה פלר פורסייט בסדרה "ההגדה לבית פורסייט" בעיבוד משנת 1967 של ה-BBC לספריו של ג'ון גולסוורתי.
ב-1973 הופיעה המפשייר שוב על מסכי הטלוויזיה בארצות הברית לצדו של קירק דאגלס בעיבוד מוזיקלי ל"ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד". מ-2000 עד 2005 השתתפה בסדרה "בחזרה לאחוזת העמק" בתפקיד מולי מקדונלד. ב-19 בנובמבר 2011 שיחקה כקייטלי נורת'וויק בסדרה הרפואית "Casualty" לצידו של מייקל ג'ייסטון.
ב-1992 הופתעה על ידי מייקל אספל במלון ריץ והוקדשה לה תוכנית "חיים שכאלה". היא זכתה בפרס אמי על תפקידיה ב"ההגדה לבית פורסייט" (1970), "הצ'רצ'ילים הראשונים" (1971), ו"יריד ההבלים" (1973). עוד שיחקה בתפקידים ראשיים בסדרות "משפחת פאליסר" (על פי ספריו הפוליטיים של אנתוני טרולופ), "דברי ימי בארצ'סטר" (שוב על פי רומנים מאת טרולופ) וב-"Coming Home" בכיכובם של ג'ואנה לאמלי ופיטר או'טול. ב-1997 שיחקה בתפקיד "מאדאם" המתגוררת בבית מלון בסדרת הדרמה "The Grand".
המפשייר הופיעה על במות התיאטרון ושיחקה בתפקידים ראשיים במספר רב של מחזות. ב-2007 שיחקה במחזה פורץ הדרך "The Bargain" על מפגש בין רוברט מקסוול לאמא תרזה. ב-2006 ו-2007 שיחקה את הפיה הטובה במחזה קומי מוזיקלי (אנ'), בתיאטרון ניו וימבלדון ובתיאטרון ניו ויקטוריה בווקינג. ב-2008 הצטרפה ללהקה קטנה של שחקנים שגילמו באותו מחזה דמויות משני דורות שונים. בפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר גילמה את ליידי קתרין צ'מפיון-צ'יני במחזה "המעגל" מאת סומרסט מוהם בקיץ 2008, אחרי שהופיעה ב-1976 באותו מחזה כאליזבת צ'מפיון-צ'יני (כלתה של ליידי קתרין).
כתיבה ופעילות צדקה

עד פרסום האוטוביוגרפיה שלה "Susan's Story" בשנת 1981, מעטים ידעו על מאבקה בדיסלקסיה. מאז הפכה פעילה מאוד בבריטניה בנושאים הקשורים לדיסלקסיה, ובשנים 1995–1998 הייתה נשיאת "מכון דיסלקסיה".
ספרה השני "The Maternal Instinct" דן בנושאים של נשים ופריון. ב-1990 פרסמה אוסף של ראיונות על החיים עם דיסלקסיה "Every Letter Counts: Winning in Life Despite Dyslexia". 

היא כתבה מספר ספרי ילדים:
Lucy Jane at the Ballet
Lucy Jane and the Russian Ballet
Lucy Jane and the Dancing Competition
Lucy Jane on Television
Bear's Christmas
Rosie's First Ballet Lesson
Rosie's Ballet Slippers
בנוסף פרסמה ספרים וקלטות וידאו על גננות בהם "Easy Gardening",‏ "My Secret Garden" ו-"Trouble Free Gardening"
היא פטרונית של ארגונים אחדים בהם ארגון הצדקה "Population Matters".
חיים אישיים

בין השנים 1967 ל-1974 הייתה המפשייר נשואה למפיק הקולנוע הצרפתי פייר גראנייה-דפאר. לבני הזוג בן כריסטופר ובת לורן. משנת 1981 היא נשואה לאמרגן סר אדי קולוקונדיס. היא חיה בבדפורד, אנגליה. היא ויתרה על קריירת המשחק כדי לטפל בבעלה החולה בדמנציה.
פילמוגרפיה

(1947) The Woman in the Hall
(1958) Expresso Bongo
(1959) Idol on Parade
(1963) The Three Lives of Thomasina
חיים נפלאים (1964) Wonderful Life
הנסיך הלוחם מדונגל (1966) Fighting Prince Of Donegal
ההגדה לבית פורסייט (1967) The Forsyte Saga
יריד ההבלים (1967) Vanity Fair
הצ'רצ'ילים הראשונים (1969) The First Churchills
דייוויד קופרפילד (1970) David Copperfield
(1971) A Time for Loving
(1972) Living Free
משפחת פאליסר (1974) The Pallisers
ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד (1973) Dr. Jekyll and Mr. Hyde
דברי ימי בארצ'סטר (1982) The Barchester Chronicles
מלון גרנד (1997) The Grand
השיבה הביתה (1998) Coming Home
איב בקינגהאם (2001) Eve Buckingham
בחזרה לאחוזת העמק (2000–2005) Monarch of the Glen
בן של אם אחרת (2017) Another Mother's Son
פילמוגרפיה > טלוויזיה

ההגדה לבית פורסייט (אנ') (TBA) The Forsyte Saga
שליחות קטלנית 3: עלייתן של המכונות

| --- | --- |

 בימוי:  ג'ונתן מוסטו 
 הופק בידי:  מריו קאסר, ג'ואל ב. מייקלס, הל לייברמן, אנדרו ג'. ואג'נה 
 תסריט:  ג'ון ד. ברנקטו מייקל פריס טדי סרפיאן
 עריכה:  ניל טרוויס 
 שחקנים ראשיים:  ארנולד שוורצנגר קלייר דיינס ניק סטאל קריסטנה לוקן
 מוזיקה:  מרקו בלטרמי 
 צילום:  דון בורגס 
 מדינה:  ארצות הברית, גרמניה 
 חברת הפקה:  Intermedia, סרטי קולומביה, C2 Pictures, האחים וורנר 
 חברה מפיצה:  צפון אמריקה:  האחים וורנר הפצה בינלאומית:  סרטי קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  31 ביולי 2003
 משך הקרנה:  105 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט מסע בזמן, סרט אפוקליפטי, סרט מדע בדיוני, סרט דיסטופי 
 מקום התרחשות:  לוס אנג'לס 
 תקציב:  170 מיליון דולר
 הכנסות:  433.4 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   terminator3
 סרט קודם:  שליחות קטלנית 2: יום הדין
 סרט הבא:  שליחות קטלנית: התעוררות
 דף הסרט ב־IMDb
 
שליחות קטלנית 3: עלייתן של המכונות (באנגלית: Terminator 3: Rise of the Machines) הוא סרט מדע בדיוני שבוים על ידי ג'ונתן מוסטאו, השלישי בסדרת הסרטים "שליחות קטלנית". הסרט עלה לאקרנים ב-31 ביולי 2003. כוכבי הסרט הם ארנולד שוורצנגר, קלייר דיינס, ניק סטאל וקריסטנה לוקן.
הסרט, כמו קודמיו, עוסק במלחמת בני האדם במכונות בעלות אינטליגנציה ומודעות, אשר מבקשות להשמידם. הסרטים עצמם מתרחשים בזמננו אנו, ומציגים ניסיונות מצד המכונות לשלוח בזמן "מחסלים" לתקופות שונות לפני פרוץ המלחמה, בניסיון לגרום להכרעתה על ידי רציחת מנהיגי המרד האנושי לפני שזה אף החל.
הבדלים בין סרט זה לקודמו

שליחות קטלנית 2, הסרט הקודם בסדרה, היה אמור לחתום אותה ואכן, יוצר הסרטים ג'יימס קמרון לא השתתף בעשיית סרט זה. החלק השלישי בסדרה מציג גישה שונה מזו שהציג קמרון בסרטיו הראשונים בה, במיוחד בהתייחס לגורל. הסרט הקודם נסוב לא אחת סביב דיאלוגים ודימויים, בעיקר בהשתתפות אימו של ג'ון קונור, שרה, בדבר גורל האנושות וניסיונות למנוע אותו. לפיכך, סצנות השיא באותו הסרט היו במעבדות סייברדין, החברה אשר עמלה באותה העת על סקיינט, וסופו כלל השמדת המחסל ה"טוב" שנשלח להגן על הגיבורים מחשש ששרידיו ישמשו לפיתוח הטכנולוגיה מחדש. בכך היו בטוחים הגיבורים כי הצליחו למנוע את העתיד, ואימרתה של שרה "אין גורל מלבד זה שאנו קובעים" התממשה, כביכול.
עם זאת, סרט זה בסדרה מבקש להדגים מערכת חוקים שונה. המחסל ה"טוב" טוען בפני הגיבורים כי ישנם אירועים מכוננים מסוימים אשר לא ניתן לבטלם, ובכללם "יום הדין". לפיכך, דובק הסרט במשנה דטרמיניסטית יותר מאשר קודמו. הדבר מודגש כאשר שרשרת האירועים בסרט מובילה את קונור לעמדה המושלמת ממנה יוכל לקחת פיקוד על שרידי צבאות האנושות - עמדת הפיקוד והתקשורת ב"קריסטל פיק", אליה פונים יחידות שונות מצבא ארצות הברית לאור מצב החירום. כל זאת לאחר שמוקדם יותר בסרט קונור סירב להשלים עם גורלו כמנהיג האנושות וביקש להיכנע, עד אשר המחסל ה"טוב" אילץ אותו להודות בכך.
דוגמה נוספת לדטרמיניזם ולחשיבות הגורל בסרט זה מובעת בהתלכדות מספר אירועים לצומת מסוים. כך, לדוגמה, קונור הכיר לראשונה את ברוסטר, אשתו לעתיד, יום לפני אירועי הסרט הקודם, עת נשלח פעם קודמת מחסל כדי להורגו. עתה, מששוב הדבר קורה, שבים הם ומתאחדים.
הצלחת הסרט

הסרט קיבל ביקורות מעורבות והצליח בקופות יותר מ-140 מיליון דולר, אם כי פחות מהסרט הקודם. למרות שינויים שנעשו במטרה לשפר את הסרט, הוא לא הצליח לשחזר את ההישג של הסרט הקודם במועמדויות או פרסים יוקרתיים.