stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם שוער

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 באוקטובר 1868 לודזה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  13 בינואר 1940 (בגיל 71) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות בית דוד 
 שפות היצירה:  יידיש, עברית 
 צאצאים:  רפאל סויר, מוזס סויר, אייזיק סויר 
 
אברהם שׁוֹעֵר (באנגלית: סוֹיֶר, Abraham Soyer;‏ ח' בחשוון תרכ"ט, 24 באוקטובר 1868, לוצין, לטביה, האימפריה הרוסית – ג' בשבט ת"ש, 13 בינואר 1940, ניו יורק) היה סופר יידיש ועברית, מורה, מרצה וסופר ילדים.
קורות חייו

שוער הוא נכדו של הרב נפתלי ציוני, רב העיר לוצין. למד בחינוך יהודי מסורתי ובישיבה. בילדותו למד בחברותא עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
לאחר שהשלים בחינות בגרות חיצוניות התפרנס מהוראה בכמה ערים בלטביה ובפולין. בשנת 1912 היגר עם כל משפחתו לאמריקה והשתקע בניו יורק, שם לימד במוסדות שונים ובעיקר בבית המדרש למורים שליד ישיבת רבי יצחק אלחנן.
עם הגיעו לאמריקה הרבה לפרסם ספרות לילדים בשתי הלשונות, עברית ויידיש, שאת ראשיתה עשה עוד באירופה. כן פרסם מאמרים ומסות בענייני חינוך וספרות ילדים. סיפוריו מלאים בדמיון ועשירים בעלילות וסגנונו היה תמציתי ומגובש. הוא התמחה בכתיבת דיאלוגים שנונים וחריפים בין דמויותיו. כתיבתו הייתה אופטימית, תמימה ועם זאת חכמה.
ספרו "מאורעות ימימה" תורגם לאנגלית (The Adventures of Yemima) והיה לרב-מכר שנמכר עד היום. בנו, רפאל סויר (Raphael Soyer;‏ 1899–1987), תרגם את ספרו ואייר אותו. גם שני בניו האחרים, משה (Moses Soyer) ואייזק סויר (Isaac Soyer) היו ציירים ידועים ומורים לאמנות.
מספרי אברהם שוער (סויר) בעברית

בעולם הפלאות, מעולם האגדה, מצוירים בידי נחום גוטמן, יבנה, 1939
בעלי פרנסות, סיפור, הוצאת פ' גינזבורג, 1927
דור הולך, סיפורים, דביר, 1929
מאורעות ימימה החכמה, אגדה, ירושלים, 1934 – הספר היה להיט בתרגומו האנגלי ובציוריו של בנו, רפאל סויר; באנגלית נקרא "הרפתקאותיה של ימימה"
שועל רמועל - סיפור אגדה, ציורים : נחום גוטמן, הוצאת יבנה, 1942.
הבנים הטובים, הוצאת יבנה.
הערות שוליים

↑  בספרו "דור הולך" תיאר את סבו
↑  באתר ישיבה
↑  לספר הסרוק באתר הספריה הלאומית לחצו כאן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281357605171  ISNI: 0000 0001 1744 7245  LCCN: n94102673  VIAF: 14007213   WorldCat (עם VIAF): 14007213 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שש עם

| --- | --- |

 סוגה:  חדשות, אקטואליה
 מנחים:  עודד בן-עמי 
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 הפקה
 מפיק:  עופר גינזבורג
 חברת הפקה:  חברת החדשות
 עורכים:  תירזה זיסמן-אליה, אליק מרגלית
 אתר צילומים:  קריית התקשורת גלובוס גרופ, נווה אילן
 בעלי תפקידים נוספים:  כתבת המערכת: ציונה דסטה   תחקירנים: ניתאי רחמימוב, זוהר שדה, פז פרילינג
 מוזיקה:  The Broadcaster מאת סקוט שריר ופיט קלנדרה (מתוך האלבום Broadcast, Vol. 3‏, 2007 – הווה)
 אורך פרק:  50 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 2 (30 באוקטובר 1994 - 31 באוקטובר 2017)  רשת 13 (1 בנובמבר 2017 - 15 בינואר 2019) קשת 12 (1 בנובמבר 2017 - רץ)
 פורמט (תמונה):  SDTV   HDTV
 תקופת שידור מקורית:  30 באוקטובר 1994 – הווה
 קישורים חיצוניים
 אתר N12
שש עם היא תוכנית חדשותית המשודרת בין השעות שש לשבע בערב (ומכאן שמה) על ידי חברת החדשות. מגיש התוכנית כיום הוא עודד בן-עמי. החל מ-1 בנובמבר 2017, שודרה התוכנית בקשת 12 וברשת 13 בעקבות פיצול ערוץ 2. ב-16 בינואר 2019, החלה התוכנית להיות משודרת רק בערוץ 12.
היסטוריה

עד אמצע שנות התשעים הובילה בנתוני המדרוג התוכנית "ערב חדש", המשודרת בשעה 17:00. לפיכך, לערוץ 2 נרשם אחוז צפייה קטן. לחברת החדשות הצטרף באותה התקופה רפי רשף וחדשות 2 החליטו לשבצו בשעה 17:00 לתוכנית חדשה. התוכנית שזכתה לשם "חמש עם" הגיעה ליותר מעשרים אחוזי מדרוג.
רשף עזב את הגשת התוכנית לקראת סוף שנות התשעים. מחליפו היה גדי סוקניק ובהנחייתו התוכנית הפכה לפופולרית עוד יותר. סוקניק הגיש את התוכנית עד לשנת 2001, עת נבחר להיות מגיש המהדורה המרכזית של החברה לצידה של מיקי חיימוביץ'. עם עזיבתו של סוקניק את הגשת התוכנית, התחלקו אושרת קוטלר, שלי יחימוביץ' ועודד בן-עמי בהגשתה. ב-2002 הרגישו חדשות 2 צורך בשיפור התוכנית המוכרת והסטנדרטית, בעוד רשף כבר החל לשדר בערוץ 10 בשעה חמש, ולפיכך, שינו את "חמש עם" ל"שש עם". עודד-בן עמי הרבה להגיש את התוכנית ולפיכך "חמש עם גדי סוקניק" שונה בהתחלה ל "שש עם אשרת קוטלר" ובהמשך שונה ל "שש עם עודד בן-עמי".
את נעימת הפתיחה של התוכנית ליוותה נעימת חדשות של (CBS KYW (News 3.
את שלי יחימוביץ' שהפכה לפוליטיקאית בשנת 2005, החליפה סיון רהב-מאיר. אל צוות המנחים של התוכנית הצטרפו בהמשך רינה מצליח וערד ניר. בשנת 2017, מעט לאחר פיצול ערוץ 2, הצטרף לצוות ההנחיה של התוכנית אחד מהפרשנים הפוליטיים של חברת החדשות, עמית סגל.
מכיוון שצוות המגישים רב, ובעיתים רבות מגישים מחליפים את עודד בן-עמי, שונה שם התכנית ל"שש עם", ללא ציון שם המגיש.
מגישים > שש עם - היום

עודד בן-עמי
גיא פלג
יאיר שרקי
ירון אברהם
מגישים > שש עם - בעבר

אשרת קוטלר
תמר איש-שלום
שלי יחימוביץ'
דנה וייס
עופר חדד
עמית סגל
ערד ניר
דפנה ליאל
בן מיטלמן
רינה מצליח
מגישים > חמש עם - בעבר

רפי רשף
גדי סוקניק
עודד בן-עמי
שלי יחימוביץ'
הערות שוליים

↑  איתמר סיידא‏, אושרת קוטלר עוברת לשש בערב, באתר וואלה, 17 בדצמבר 2001
↑   News Themes - KYW 1994, סרטון  באתר יוטיוב
מדינת נסר

| --- | --- |

 מדינה:  מצרים מצרים
 מושל:  אלוף מוחמד אל-שייח'
 עיר אם:  קהיר
 שפה רשמית:  ערבית מצרית
 תאריך ייסוד:  1960
 שטח:  250 קמ"ר
 גובה:  47 מטרים
 דת:  אסלאם
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  732,820 (11 בינואר 2023)
  ‑ צפיפות:  1200 נפש לקמ"ר
 קואורדינטות:  30°03′07″N 31°21′25″E﻿ / ﻿30.051944444444°N 31.356944444444°E﻿ / 30.051944444444; 31.356944444444 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מצרים מוגדלת) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםמדינת נסר(למפת מצרים רגילה) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםמדינת נסר  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדינת נסר (בערבית: مدينة نصر, בתעתיק מדויק: מדינת נצר) היא עיר שנכללת במטרופולין קהיר שבמצרים ונמצאת בחלקו המזרחי של המטרופולין. אוכלוסיית העיר מנתה ב-2006 כ-327 אלף תושבים ושטחה הוא 250 קמ"ר ובכך היא מהווה את הישות המוניציפלית הגדולה בשטחה במטרופולין של קהיר ששטחו הכולל הוא 1,445 קמ"ר.
היסטוריה

העיר הוקמה בשנות השישים של המאה העשרים. הקמת העיר, ועוד ערים רבות אחרות קטנות יותר, הייתה חלק מתוכנית של ממשלת מצרים באותה תקופה למודרניזציה והרחבת העיר והמטרופולין קהיר בעקבות המהפכה המצרית בשנת 1952. גמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים, היה מעורב באופן אישי בתהליך העיצוב, החלוקה והתכנון של הקמת העיר, ואף בחר את שמה (בערבית פירוש שמה "ניצחון"). במהלך השלבים המוקדמים של הפרויקט הממשל המצרי חזה שהעיר החדשה, שלא כמו קהיר, תוכננה למטרה זו, תהווה עיר בירה חדשה למצרים, בעוד שקהיר תהפוך לעיר הדתית. באופן לא מתוכנן, הפכה מדינת נסר לעיר צפופה הרבה יותר מהמצופה ביום הקמתה, בגלל הגירה גדולה וארוכת טווח של משפחות מצריות מסורתיות שעברו להתגורר בעיר ובמקביל גם בגלל הגירה של פליטים מסומליה ודרום סודאן לאזורים זולים יותר במצרים כמו ערי מדבר מצריות, ערי דרום הנילוס, וערים בשולי המטרופולין כמו מדינת נסר והיי אל אשר.
חינוך

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
העיר מדינת נסר מאופיינת באוכלוסיית יתר, וככזו היא אוטומטית מכילה בתי ספר רבים שנמצאים בתחומה. בעיר מיני בתי ספר ואוניברסיטאות, כשהבולטות בהן הן האונברסיטאות "גאורג'ס קולג'" ו"האוניברסיטה הערבית הפתוחה". בעיר יש בתי ספר פרטיים המציעים לימוד מוגבר של תוכנית הלימודים המצרית וכוללים בתוכם גם את בית הספר לשפות רות', המכללה במצרים בהרווארד, בית הספר לשפה אלאהרם, בית הספר "אל באיין מודרן", בית הספר "אל מנהל", בית ספר מערכות החינוך העתידיות, אחד מבתי הספר הלאומיים "Nermien Ismail", בית הספר לשפה המצרית העתיקה, "אל אלסון" (בית ספר כללי לשפות), ובתי ספר מטעם ארגון "El Andalaus Azharian". בתי ספר מדעיים ציבוריים (המציעים את תוכנית הלימודים הלאומית בערבית ואנגלית) כוללים את בית הספר למדעים "אל סדק", בית הספר למדעים "באבן אל נפאס", בית ספר למדעים "אלמוסטקאבל" ובית הספר למדעים ב"עבאס אל אכד". ניתן למצוא בתי ספר ציבוריים רגילים (המציעים את תוכנית הלימודים הלאומית בערבית) בכל שכונה. האפשרויות הבינלאומיות כוללות את בית הספר האמריקאי "Futures" ואת בית הספר הבינלאומי "Roots" (תוכנית הלימודים הבריטית). שיבוץ לבתי ספר ציבוריים או לבתי ספר מדעיים מנוהלת בדרך כלל על פי מיקום מגוריו של התלמיד ובית הספר הנוכחי שבו הוא לומד. השיבוץ מפוקח על ידי משרד החינוך המצרי לפיתוח ילדים. הגשת בקשה לבתי ספר פרטיים היא קשה, ובדרך כלל מתחילה בגילאי גן טרום חובה (גיל 3–4) או גן חובה (גיל 5–6). עם זאת, בשל מיקומה המרכזי של העיר, התושבים יכולים לשלוח בקלות את ילדיהם לבתי ספר פרטיים בעיר קהיר החדשה השכנה (ממזרח), העיר ליופוליס (מצפון-מערב) ומעדי (בדרום-מערב) במחוזות, עם מינימום נסיעה.
גאוגרפיה

מכיוון שבניגוד לקהיר, שהתפתחה על גדת הנילוס במשך מאות שנים, העיר פותחה על ידי כמה אדריכלים בפעם אחת, ניתן לראות כי העיר נבנתה בצורה מסודרת ומודרנית. הבתים מסודרים ברחובות מרובעים שמרכיבים יחד "בלוקים", שאותם חוצים כבישים ראשיים המגיעים לקהיר. בעיר, מלבד כמות הבתים הגבוהה, יש שני פארקים גדולים בשולי העיר (ניתן לראות אותם בתמונה מימין). העיר היא עיר מדבר מצרית, כלומר היא לא נמצאת על גדות הנילוס כמו רוב ערי מצרים, אלא נמצאת במדבר. העיר מוקפת מדבריות צפון אפריקאיות מלבד מדבר סיני ממזרח לה. האקלים באזור העיר, כמו בכל חלקי המדינה, הוא מדברי ויבש, ומקור המים שלה מגיע מהנילוס, מאזור הדלתא, שם מועברים מים זורמים בצינורות תת-קרקעיים.
העיר מדינת נסר מהאוויר. ניתן לראות כי היא תוכננה מראש על ידי אדריכל ולא התפתחה עם השנים לפי הסידור המדוקדק של הבתים והרחובות.
צפיפות האוכלוסין הגדולה שבעיר מתאפיינת בבתים צפופים ורבי קומות
פגוש את העיתונות (תוכנית טלוויזיה ישראלית)

| --- | --- |
פתיח "פגוש את העיתונות"
פתיח "פגוש את העיתונות"
 סוגה:  אקטואליה, חדשות, מגזין פוליטי
 מנחים:  בן כספית עמית סגל  
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 הפקה
 חברת הפקה:  חברת החדשות (עבור ערוץ 2, רשת 13, קשת 12 עד 2020) שידורי קשת (2020 ואילך)
 עורכים:  ישי הראל
 אתר צילומים:  קריית התקשורת נווה אילן
 אורך פרק:  שעתיים
 שידור
 רשת שידור בישראל:  ערוץ 2 (1996–2017) רשת 13 (2017–2019) קשת 12 (2019–רץ)
 תקופת שידור מקורית:  1996–הווה
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית באתר N12
פגוש את העיתונות היא תוכנית אקטואליה וראיונות, המופקת על ידי חברת החדשות ומשודרת משנת 1996. התוכנית משודרת בכל יום שבת בשעה 18:00 בקשת 12, בהגשת בן כספית ועמית סגל ובעריכת ישי הראל.
מאז שערוץ 2 פוצל ב-1 בנובמבר 2017 לשני ערוצים נפרדים – קשת 12 ורשת 13 – התוכנית שודרה בשבת רק בערוץ 13 (בשונה ממרבית התכנים של חברת החדשות ששודרו במקביל בשני הערוצים כמו: המהדורה המרכזית, שש עם, מהדורה ראשונה). עקב כך שודרה עד סוף דצמבר 2017 בערוץ 12 בימי שישי תוכנית בהנחיית רינה מצליח בשם "השבוע".
החל מינואר 2019 משודרת התוכנית בקשת 12, בעקבות מכירת מניות "רשת" בחברת החדשות ל"קשת" ולמעשה מעברה של החברה לשידור בלעדי בערוץ 12.
היסטוריה

התוכנית, המבוססת על התוכנית האמריקאית "פגוש את העיתונות" (Meet The Press) של רשת NBC, משודרת החל משנת 1996.
בתחילה הגישה את התוכנית אשרת קוטלר.
בשנת 1998 החליף גיא זהר את קוטלר בהגשת התוכנית. זהר עזב את התוכנית בשנת 2000 בעקבות מינויו לסמנכ"ל התוכן של חברת הכבלים תבל דיגיטל. לאחר עזיבתו, החלה שלי יחימוביץ' להגיש את התוכנית עד שנת 2005 שבה עזבה את חברת החדשות והגשת התוכנית והצטרפה לחיים הפוליטיים. בעקבות עזיבתה של יחימוביץ', נבחרה להגיש במקומה את התוכנית דנה ויס.
ב-18 בדצמבר 2012 הודיעה חברת החדשות על ביטולה של התוכנית במסגרת קיצוצים נרחבים שנעשו בתקציבה, שכללו בין היתר גם קיצור של מהדורת החדשות המרכזית ל-45 דקות בלבד. לאחר כשבועיים, בוטלו הקיצוצים והתוכנית שבה כסדרה.
במאי 2013 הוחלט על סבב הגשה מחודש בחברת החדשות: דנה ויס החלה להגיש את חדשות סוף השבוע, ורינה מצליח החליפה אותה בהגשת התוכנית.
בינואר 2019, בעקבות מיזוג רשת-עשר, התוכנית עברה להיות משודרת רק בערוץ 12, יחד עם שאר תוכניות חברת החדשות. ביולי 2022 הוחלט שרינה מצליח לא תנחה את התוכנית יותר בעקבות ירידה ברייטינג ובמקומה מנחים את התוכנית החל מספטמבר 2022 בן כספית ועמית סגל.
בעבר, שודרה התכנית במלואה בשידור חי. כיום, בהתאם לזמני יציאת השבת, חלק מהתכנית מוקלטת וחלקה מועברת בשידור חי וזאת מכיוון שמנחה התכנית, עמית סגל, הוא שומר שבת.
נעימת הפתיחה והסגירה של התוכנית היא lnternational שנכתבה על ידי המלחין הבריטי אלאן הוקשאו.
היסטוריה > מנחים

1996–1998: אשרת קוטלר
1998–2000: גיא זהר
2000–2005: שלי יחימוביץ'
2005–2013: דנה ויס
2013–2022: רינה מצליח
2022–הווה: בן כספית ועמית סגל
מבנה התוכנית

בכל תוכנית מתראיינת אישיות מוכרת ומרכזית ("הריאיון המרכזי"), בדרך כלל באחד מהתחומים הבאים: פוליטיקה, כלכלה, תקשורת, תרבות ולעיתים גם מתחומים נוספים. בחלקה האחר של התוכנית, מתקיים דיון העוסק בנושא אקטואלי מסוים, בפאנל המורכב מפרשנים של חברת החדשות ומאורחים ומפרשנים חיצוניים התואמים את התחום שעליו הדיון ("השולחן העגול"). בנוסף, מתקיים דיון נוסף, בפאנל אחר, על נושא מרכזי שהיה בכותרות באותו השבוע. במהלך התכנית דנה ויס, שמגישה מיד אחר כך את חדשות סוף השבוע, מגיעה לפאנל לזמן קצר, ומספרת מה הן כותרות המהדורה.
בשנים האחרונות, בתוכנית שלפני יום בחירות, מוזמנים לתוכנית ראשי המפלגות למרתון ראיונות.
בעבר התכנית ארכה כשעה. החל מאוקטובר 2020 נוספה לתוכנית שעה נוספת כך שהתוכנית משודרת כשעתיים, כחלק ממשדרים מיוחדים שנוספו בשל מגפת הקורונה. בשעה הראשונה הופיע פתיח משדר מיוחד, ואילו בשעה השנייה של התוכנית מופיע פתיח התוכנית. כיום, מופיע פתיח התכנית החל מהשעה הראשונה.
ראו גם

מהדורה ראשונה
שש עם
המהדורה הצעירה
מהדורת החדשות המרכזית של חברת החדשות
הערות שוליים

↑  כאשר מופיע סמל קשת 12 הצבעוני במסך ולא מופיע סמל חברת החדשות מתחתיו, הדבר מהווה אינדיקציה כי התוכנית אינה מופקת על ידי חברת החדשות אלא על ידי קשת או חברה חיצונית, או על ידי חברת החדשות עבור קשת, בעבר הופיע סמל חברת החדשות עד העברת התוכנית משעה לשעתיים
↑    אורלי גולדקלנג, ‏"אני מודה שהרמתי ידיים ממקצוע העיתונות", בעיתון מקור ראשון, 23 בינואר 2020
↑  אטילה שומפלבי, שלי יחימוביץ' עוזבת את ערוץ 2, מצטרפת לפרץ, באתר ynet, 29 בנובמבר 2005
↑  פגוש את העיתונות, באתר רשת (ארכיון)
↑  דוד אברהם‏, הערכה: "שש" ו"פגוש את העיתונות" יחזרו בקרוב ללוח השידורים, באתר וואלה, 25 בדצמבר 2012
↑  לי-אור אברבך, ‏סבב בחדשות 2: דנה ויס למוצ"ש, רינה מצליח ל"פגוש", באתר גלובס, 14 במאי 2013
↑  רן בוקר, אחרי תשע שנים: רינה מצליח עוזבת את "פגוש את העיתונות", באתר ynet, 28 ביולי 2022
↑  בן כספית ועמית סגל ינחו את "פגוש את העיתונות": אך בעיה אחת נחשפה, באתר מעריב אונליין, 28 ביולי 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588642805171  LCCN: n97054893  VIAF: 178727592   WorldCat (עם VIAF): 178727592 
סמלילה הראשון של התוכנית
איי שטלנד הדרומיים

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס הדרומי, ים סקוטיה 
 קואורדינטות:  62°S 58°W﻿ / ﻿62°S 58°W﻿ / -62; -58
 שטח:  3,687 קילומטר רבוע
 גובה מרבי:  הר אירווינג
 נתונים מדיניים
 אוכלוסייה:  500
 על שם:  איי שטלנד 
 מגלה:  וויליאם סמית'
 תאריך גילוי:  1819
  (למפת איי שטלנד הדרומיים מוגדלת) אי הפיל קלרנס אי המלך ג'ורג'  ליווינגסטון סמית' מעבר דרייק מצר ברנספילד  אנטארקטיקהאיי שטלנד הדרומיים(למפת איי שטלנד הדרומיים רגילה) אי הפיל קלרנס אי המלך ג'ורג'  ליווינגסטון סמית' מעבר דרייק מצר ברנספילד  אנטארקטיקהאיי שטלנד הדרומיים
 
איי שטלנד הדרומיים (באנגלית: South Shetland Islands) הם קבוצה של איים הסמוכים ליבשת אנטארקטיקה השוכנים כ-120 ק"מ מצפון לחצי האי האנטארקטי שטחם הכולל של האיים הוא 3,687 קמ"ר.
על פי הברית האנטארקטית משנת 1959 הריבונות על האיים לא מוכרת או לא מוכחשת על ידי אף אחת מהמדינות החתומות על הברית וכולן חופשיות לעשות שימוש לא-צבאי באיים.
בריטניה תובעת ריבונות על האיים מאז שנת 1908 והם חלק מהטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה מאז שנת 1962. כמו כן תובעת צ'ילה את האיים כחלק מאנטארקטיקה צ'ילנה מאז 1940 וארגנטינה תובעת אותם כחלק מאנטארקטיקה הארגנטינאית מאז 1943.
כמה ארצות מחזיקות באיים תחנות מחקר. רובן של התחנות ממוקמות באי המלך ג'ורג' ומנצלות את יתרונו של שדה התעופה של הבסיס הצ'יליאני אדוארדו פריי (Eduardo Frei). 16 תחנות מחקר פזורות במקומות שונים באיים כשמספרן של התחנות הצ'יליאניות הוא הגדול ביותר. חלק מהמחקרים הם משותפים לכמה מדינות כשהדוגמה הבולטת לכך הוא בסיס שירף (Shirreff Base) המשותף לארצות הברית ולצ'ילה.
שם

לזמן קצר נקראו האיים בשם "דרום בריטניה החדשה" (New South Britain), אך עד מהרה שונה שמם לאיי שטלנד הדרומיים, על שמם של איי שטלנד הסמוכים לחופה הצפוני של סקוטלנד, ומרחקם מהקוטב הקרוב, דומה.
היסטוריה

מדענים מצ'ילה טוענים שאינדיאנים ביקרו באיים והם מסתמכים בטענתם זו על כלי אבן שנמצאו בחפירות במפרץ האדמירליות באי המלך ג'ורג' ובמפרץ דיסקברי באי גריניץ'. הממצאים כוללים שני ראשי חץ שמאוחר יותר התברר כי הם הושתלו במקום. קיימות טענות על ימאים הולנדים וספרדים שהפליגו באזור בסוף המאה ה-16 ובתחילת המאה ה-17, אך אין לכך סימוכין. כמו כן הייתה כוונה של הרפתקן ארגנטינאי להפליג לאזור בשנת 1818 והוא אף קיבל את אישור ממשלתו לעשות כן, אך אין מידע אם ההפלגה יצאה לפועל.
המידע המבוסס הראשון על הגעת בני אדם לאזור היה כאשר ספינת הסוחר הבריטית "וויליאמס" בפיקודו של קפטן וויליאם סמית', הפליגה ב-1819 לולפראיסו שבצ'ילה, סטתה מנתיב השיט שלה מסביב לכף הורן וב-19 בפברואר צפה צוותה בוויליאמס פוינט, הנקודה הצפונית ביותר באי ליווינגסטון. כך שאי זה היה לשטח האדמה הראשון שנתגלה מדרום לקו הרוחב 60 דרום. סמית' ביקר באיי שטלנד הדרומיים ב-16 באוקטובר באותה שנה, נחת באי המלך ג'ורג' ותבע את הבעלות של בריטניה על האיים.
באותה עת, טבעה ספינה של הצי הספרדי בספטמבר 1819 בנסותה להפליג דרך מעבר דרייק. חלקים משברי הספינה נמצאו כמה חודשים מאוחר יותר על ידי ציידי כלבי ים באי ליווינגסטון. החל מדצמבר 1819 ועד ינואר 1820 האיים נסרקו ומופו על ידי לוטננט אדוארד ברנספילד מהצי המלכותי, שבעקבות המידע על האיים שהגיע מסמית', קיבל את הפיקוד על ה"וויליאמס" לצורך משימת מיפוי זו. ב-15 בנובמבר 1819 הודיע הסוכן הקונסולרי של ארצות הברית בולפראיסו למזכיר המדינה ג'ון קווינסי אדמס (לימים נשיא ארצות הברית), על תגליתו של סמית' ועל שליחותו של ברנספילד, והציע לשלוח ספינה של הצי האמריקני כדי לחקור את האיים.
גילוי האיים משך אליהם את ציידי כלבי הים האמריקנים והבריטים. ספינת הצייד הראשונה שפעלה באזור הייתה ספינת סוחר בשם אספיריטו סנטו (Espirito Santo) שנחכרה בבואנוס איירס על ידי סוחרים בריטיים. הספינה הגיעה לאי רגד (Rugged Island) השוכן ממערב לאי ליווינגסטון, לאותו המקום בו נחת צוות ה"וויליאמס" בחג המולד 1819 ותבע את הבעלות עליו בשם המלך ג'ורג' השלישי. ביולי 1820 פורסם תקציר אירועים אלה. זמן קצר לאחר מכן הגיעה ספינת ציד כלבי ים אמריקנית לאיים.
השהות הראשונה באנטארקטיקה בעונת החורף הייתה באיי שטלנד הדרומיים. בסופה של עונת הקיץ של שנת 1820/1821 נתקעו 11 אנשי צוות הספינה הבריטית לורד מלוויל (Lord Melville) באי המלך ג'ורג', במהלך החורף והם חולצו רק עם חלוף החורף.
במסע ההקפה של יבשת אנטארקטיקה, הגיעה המשלחת הרוסית בראשותם של פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן ושל מיכאיל לאזארב (Mikhail Lazarev) בינואר 1821 לאיי שטלנד הדרומיים. הרוסים סרקו את האיים וקראו להם בשמות. הם נחתו באי המלך ג'ורג' ובאי הפיל. בעודו מפליג בין האי דספשן (Deception) לבין האי ליווינגסטון, פגש בלינגסהאוזן את קפטן הספינה האמריקנית "הארו" (Hero ) נתניאל פאלמר, שדיווח לו על פעילותן של עשרות ספינות הדייג האמריקניות והבריטיות באזור.
ציד טורפים ימיים ולווייתנאים התנהל באיים במהלך המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. החל משנת 1908 נוהלו האיים כחלק מאיי פוקלנד, אך נוכחות באיים הייתה רק החל מהקמתה של תחנת המחקר בשנת 1944. בתחילת שנות ה-50 הקימה ארגנטינה באיים חמש תחנות מחקר קטנות. בתחילת 1953 בעקבות פריקה של אדמת גינה בתחנת מחקר ארגנטינאית באיים שנחשבה כהתרסה נגד הריבונות הבריטית על האיים, אסר ראש המשטרה באיי פוקלנד את שני אנשי התחנה והרס את התחנה.
קבוצת האיים, יחד עם חצי האי האנטארקטי הסמוך, ויחד עם איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים, הופכים בהדרגה ליעד תיירותי במהלך הקיץ הדרומי.
גאוגרפיה

איי שטלנד הדרומיים שוכנים 940 ק"מ מדרום לאיי פוקלנד ובמרחק שבין 93 ק"מ בנקודה הקרובה ביותר לבין 269 ק"מ בנקודה הרחוקה ביותר מצפון ומצפון-מערב לארץ גרהאם שבחצי האי האנטארקטי.
קבוצת האיים כוללת 11 איים ראשיים וכמה קטנים יותר ושטחם הכולל הוא 3687 קמ"ר. כ-90%-80% מאדמת האיים קפואה באופן קבוע. הנקודה הגבוהה ביותר באיים היא פסגת הר אירוינג (Mount Irving) שבאי קלרנס, אשר גובהה 2300 מטרים מעל פני הים. האיים משתרעים על פני מרחק של 450 ק"מ מהנקודה הדרום-מערבית ביותר באי סמית ועד לאי קלרנס ואי הפיל בצפון-מזרח.
גאוגרפיה > אקלים

האיים נמצאים במרחק זהה מקו המשווה בהשוואה לאיי פארו שבצפון האוקיינוס האטלנטי, אך קרבתם ליבשת אנטארקטיקה גורם לאקלים בהם להיות קר הרבה יותר. הים סביב לאיים קפוא מראשית אפריל ועד ראשית דצמבר והטמפרטורה החודשית הממוצעת יורדת מתחת לאפס במשך שמונה חודשים בשנה, אפריל עד נובמבר.
בשנים האחרונות הייתה נסיגה של קו הקרחונים של האיים ויחד עם זאת 80% משטחם נשאר מכוסה בקרח ובשלג במשך כל עונת הקיץ.
האקלים קר ולח במשך כל השנה ורוחות מערביות חזקות נושבות באיים בכל העונות. מזג אוויר בהיר מתקשר לחזית קרה מאוד בדרום בסוף החורף ובאביב. טמפרטורת הקיץ הממוצעת היא 1.5 מעלות צלזיוס מעל האפס וזו של החורף היא 5 מעלות צלזיוס מתחת לאפס. בהשפעת האוקיינוס הטמפרטורות בקיץ נשארות נמוכות יחסית והטמפרטורות בחורף לא צונחות לרמות הנמוכות כמו בפנים היבשת.
החי והצומח

למרות התנאים הקשים באיים יש בהם צמחייה והם חלק מאזור הטונדרה של ים סקוטיה, יחד עם איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים, עם איי אורקני הדרומיים ועם האי בובה. כל האיים הללו שוכנים בימים הקרים שמדרום לרכס האנטארקטי. באזורים אלה צומחת צמחיית טונדרה הכוללת טחבי עלים, חזזיות ואצות. עולם החי כולל עופות ימיים, פינגוויניים וטורפים ימיים.
האיים

איי שטלנד הדרומיים מצפון לדרום הם:
קורנוואליס (Cornwallis)
אי הפיל
קלרנס
רווט (Rowett Island)
גיבס (Gibbs Island)
אידי (Eadie Island)
אי המלך ג'ורג'
ברידג'מן (Bridgeman Island)
פינגווין (Penguin Island)
נלסון (Nelson Island)
רוברט (Robert Island)
ווטצ'קיפר (The Watchkeeper)
אי השולחן (Table Island)
איי אייטצ'ו (Aitcho Islands)
גריניץ' (Greenwich Island)
אי חצי הירח (Half Moon Island)
דסוליישן (Desolation Island)
ליווינגסטון
רגד (Rugged Island)
סנואו (Snow Island)
סמית'
דספשן
לאו (Low Island)
איי סיל (Seal Islands)
תחנות מחקר

כמה מדינות מחזיקות באיי שטלנד הדרומיים תחנות מחקר:
ארגנטינה ארגנטינה
בסיס קרליני - Carlini (פעיל בכל השנה, מאז 1953)
בסיס בסיס דספסיון - Decepción (פעיל בקיץ בלבד, מאז 1948)
מחנה ליווינגסטון - Camp Livingston
בולגריה בולגריה
בסיס קלימנט אוחרידסקי - Kliment Ohridski (פעיל בקיץ בלבד, מאז 1988)
מחנה אקדמיה (Camp Academia)
ברזיל ברזיל
בסיס קומנדנטה פראז - Comandante Ferraz Base (פעיל בכל השנה, מאז 1984)
צ'ילה צ'ילה
בסיס פרזידנטה אדוארדו פריי - Presidente Eduardo Frei (פעיל בכל השנה, מאז 1969)
בסיס פרופסור חוליו אסקוודרו - Professor Julio Escudero (פעיל בכל השנה, מאז 1994)
בסיס קפטן ארתורו פראט - Captain Arturo Prat (פעיל בכל השנה, מאז 1947)
צ'ילה /ארצות הברית צ'ילה/ארצות הברית
בסיס שירף - Shirreff Base (פעיל בקיץ בלבד, מאז 1990)
הרפובליקה העממית של סין סין
בסיס צ'אנג צ'נג (החומה הגדולה) - Chang Cheng (פעיל כל השנה, מאז 1985)
אקוודור אקוודור
בסיס פדרו ויסנטה מלדונדו - Pedro Vicente Maldonado(פעיל בקיץ בלבד, מאז 1990)
ספרד ספרד
בסיס חואן קרלוס הראשון - Juan Carlos I (פעיל בקיץ בלבד, מאז 1988)
בסיס גבריאל דה קסטליה (Gabriel de Castilla ) (פעיל בקיץ בלבד, מאז 1989)
מחנה ביירס - Camp Byers
קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית
בסיס המלך סג'ונג - King Sejong (פעיל כל השנה, מאז 1988)
פרו פרו
בסיס המחקר מאצ'ו פיצ'ו - Machu Picchu Research (פעיל בקיץ בלבד, מאז 1989)
פולין פולין
בסיס הנריק ארקטובסקי - Henryk Arctowski (פעיל כל השנה, מאז 1977)
רוסיה רוסיה
בסיס בלינגסהאוזן – Bellingshausen (פעיל כל השנה, מאז 1968)
אורוגוואי אורוגוואי
בסיס ארטיגס - Artigas (פעיל כל השנה, מאז 1984)
לקריאה נוספת

• A. G. E. Jones, , The Geographical Journal 141, no. 3 (1975): 445-61. Accessed January 19, 2021. doi:10.2307/1796478.
אייזק סויר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 באפריל 1902 בוריסוגלבסק, רוסיה 
 פטירה:  8 ביולי 1981 (בגיל 79) מנהטן, ארצות הברית 
 שם לידה:  Исаак Абрамович Шоар 
 מקום קבורה:  מחוז קווינס 
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית לעיצוב  קופר יוניון  The Educational Alliance 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  ריאליזם חברתי 
 
אייזק סויר (באנגלית: Isaac Soyer; ‏  26 באפריל 1902 - 8 ביולי 1981) היה צייר ומחנך אמריקאי יליד רוסיה. עבודת האמנות שלו תיארה לעיתים קרובות אנשים ממעמד הפועלים בניו יורק.
ביוגרפיה

נולד בשם יצחק שוער, הרביעי מבין שישה ילדים; אחיו התאומים הגדולים מוזס סויר ורפאל סויר היו גם הם ציירים. אביהם, אברהם שוער, היה חוקר עברית, סופר ומורה,  גידל את ששת ילדיו בסביבה אינטלקטואלית שבה הושם דגש רב על עיסוקים אקדמיים ואמנותיים. אמם, בלה, הייתה רוקמת. בן דודם היה הצייר והמטאורולוג יהושע זלמן הולנד . בשל הקשיים הרבים של האוכלוסייה היהודית באימפריה הרוסית, משפחת סויר נאלצה להגר בשנת 1912 לארצות הברית, שם התיישבה בסופו של דבר בברונקס . שם המשפחה השתנה משוער לסויר במהלך ההגירה.
אייזק סויר למד באקדמיה הלאומית לעיצוב, קופר יוניון, והמשיך ללמוד בפריז ובמדריד.
סויר צייר דיוקנאות של חברים וקרובי משפחה, וסצנות מחיי מעמד הפועלים. הוא לימד שיעורים בפרויקט האמנות הפדרלי.
עבודתו של סויר "סוכנות התעסוקה" (1937) חושפת את המציאות החברתית של שנות השפל הגדול. הוא הציג דמות של אישה שחורה ושלושה גברים לבנים שמחכים לראיון עבודה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עבד סויר במפעל למטוסים בבפאלו, ניו יורק.
סויר היה מחנך לאמנות במספר מוסדות. מ-1941 עד 1947 לימד בבית הספר לאמנות אולברייט באוניברסיטת באפלו; ומ-1947 עד 1971 בבית הספר לאמנות במוזיאון ברוקלין.  בנוסף לימד במכון לאמנות של באפלו, בית הספר לאמנות ניאגרה פולס, (1968), ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק (1969).