stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיצובישי לנסר
הערות שוליים

↑  ניר בן-טובים‏, מיצובישי תיפרד מהלנסר המשפחתית בסוף השנה הנוכחית, באתר וואלה, 8 בינואר 2017.
↑  Wayback Machine, web.archive.org, ‏2007-09-29
↑  "פרוטון אינספירה" המבוסס על דגם "מיצובישי לנסר" paultan.org/2010/10/13/proton-p3-90a-based-on-mitsubishi-lancer
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007549469305171  LCCN: sh98006640  NKC: ph254895 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלי רכב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הסמינר לבנות בבית ג'אלה

תעודת סיום בית הספר של החברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית. הסדרה פורסמה לכבוד חגיגות 300 שנה לשושלת רומנוב.
הסמינר להכשרת מורות בבית ג'אלה הוא מוסד חינוכי שנוסד על ידי החברה האורתודוקסית הקיסרית בשנת 1890 בכפר הערבי-נוצרי בית ג'אלא (כיום בתחום הרשות הפלסטינית). הסמינר הכשיר מורות לבתי ספר יסודיים של החברה הרוסית הקיסרית בארץ ישראל ובסוריה. בוגרי סמינר לימדו דת, ערבית, חשבון, גאוגרפיה, היסטוריה ומלאכה, וכן רוסית.
היסטוריה

בשנת 1866 ראש המשלחת הכנסייתית הרוסית, הארכימנדריט אנטונין (קפוסטין) בשם דרגומן יעקוב חאלב קנה שני מגרשים בכפר הערבי בית ג'אלה. באתר דאכרה (1.32 דונם) על חשבון הקיסרית מריה אלכסנדרובנה נבנה בניין בית ספר בן שתי קומות לבנות. בית הספר הרוסי הראשון לילדים ערבים, שהוקם בשנת 1858 על ידי המורה י. בודרובאיה, הקמתו עוררה חוסר שביעות רצון אצל הפטריארכיה היוונית. מאוחר יותר, בית הספר הפך לגימנסיה הראשונה לבנות במזרח התיכון. מרפאת חוץ הוקמה בסמוך לבית הספר בכספיו של א. פוטיאטינה, בתו של האדמירל והדיפלומט א. פוטיטין. בשנת 1880 נסגר בית הספר על ידי האב אנטונין בשל מחסור בכספים.
בשנת 1886 נתרם האתר, יחד עם בית הספר, לידי החברה הארצישראלית הקיסרית הרוסית. בשנת 1890 החברה פתחה שם סמינר למורות, על פי דגם בית המדרש לגננות, שפעל בעיר נצרת מאז 1886. הסמינר הכשיר מורות לבתי ספר יסודיים, שעד 1900 מספרם עמד על בערך 70 (כעשרת אלפים תלמידים). בשנת 1896 הועבר האתר לידי ממשלת רוסיה.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הומלץ לראש הסמינר מ.נ. טרפזניקובה לסגור את בית המדרש ובית הספר. אך עד מהרה היא חזרה לבית ג'אלה, למרות הסכנה שאיימה עליה. יחד איתה חזרה האחות א. וורונינסקיה, ומאוחר יותר, המורה מ. סילינה. עם זאת, בקיץ 1915 נכנסו כוחות טורקיים לבית ג'אלה וכל הבניינים - בית הספר, הסמינר ותחנת האמבולנסים - הוחרמו והוסבו לצריף חיילים ומרפאה.
מאז 1917 נוהל האתר על ידי הכנסייה. בשנת 1978, נמכר לרשויות העירייה בבית לחם. בנייני הסמינר ובית ספר לא השתמרו. המרפא הפכה לבית מוזיאון בית ג'אלה של המאות ה-19 עד ה-20.
הוראה

תלמידי הסמינר למדו טורקית, אנגלית וצרפתית, יסודות מדעי הרוח והטכנולוגיה. ההוראה נערכה רק ברוסית. עד שנת 1914, קצת יותר ממאה מורות ומורים קיבלו תעודות (יחד עם בוגרי בית הספר למורים בנצרת). תוכניות לבתי ספר וסמינרים חוברו, כמו גם נבחנו, על ידי ערבים רוסים, כמו א. קרצ'קובסקי נ. מדניקוב, מ. אטאיה, ד. סמיונוב ואחרים.
בוגרות נודעות

קלאודיה ויקטורובנה אודה-וסילייבה (1908)
הערות שוליים

↑  Русские объекты в Палестине, Ливане и Сирии (по состоянию на 1903 год) // Газета «Коммерсантъ» № 217 (1620) от 20.11.1998
1 2  Н.Н.Лисовой. К святыням Православного Востока. О поездке делегации ИППО на Афон, в Святую Землю и Египет
↑  Лисовой Н. Н. Школьная деятельность ИППО в Палестине
↑  Бейт-Джала. Православная энциклопедия
↑  Русские школы в Святой Земле. Приложение II. Россия в Святой Земле. Сборник документов. Изд. "Международные отношения". Т.1. Стр. 720.
1 2  Под парусом надежды. Часть III Журнал Вокруг света, № 3 (2618), март 1992]
↑  Крылов А. В. Сорокина Н. М. Русская Палестина (К 125-летию Императорского православного палестинского общества и 160-летию Русской Духовной Миссии в Иерусалиме)
המשבר הפוליטי באוקראינה

המשבר הפוליטי באוקראינה החל ב-21 בנובמבר 2013, כאשר הנשיא ויקטור ינוקוביץ' השעה את ההכנות ליישום של הסכם ההתאגדות עם האיחוד האירופי. החלטה זו הביאה להפגנות המונים שכונו בשם "יברומאידאן". לאחר חודשים של מחאות שכאלה, ינוקוביץ', הודח ב-22 בפברואר 2014. הוקמה ממשלה לאומית ברשות ונקבעו בחירות לנשיאות לחודש מאי.
לאחר הדחתו של ינוקוביץ', אי שקט שרר באזורי מזרח ודרום אוקראינה, אזורים שהיו באופן מסורתי מרכז התמיכה שלו. בעיצומו של המשבר הפוליטי החלה התערבות צבאית רוסית בחצי האי קרים, וב-18 במרץ 2014 רוסיה ביצעה סיפוח של חצי האי. זמן קצר לאחר מכן, באזורי מחוזות דונייצק, לוהנסק וחארקוב קבוצות קטנות של חמושים השתלטו על מבני ממשל, ואוקראינה התחילה במבצע צבאי להתמודדות עם טרור. ההתכתשויות בין כוחות הממשלה לבין מיליציות, שנתמכו, על פי החשד על ידי הצבא הרוסי והכוחות המיוחדים שלו, הסלימו והביאו למלחמת דונבאס.
המהפכה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בנובמבר 2013, על רקע מצב כלכלי רעוע, תנועת המחאה יברומאידאן הגיחה בתגובה להחלטת ממשלת אוקראינה להשעות את החתימה על הסכם ההתאגדות עם האיחוד האירופי, ובמקום זאת בחרה בהידוק קשרים עם רוסיה. המפגינים התנגדו למה שהם ראו כשחיתות ממשלתית נרחבת, ניצול לרעה של כוח, הפרת זכויות אדם והשפעתם של אוליגרכים. ההפגנות היו הגדולות ביותר מאז המהפכה הכתומה. בפברואר 2014 ינוקוביץ' וממשלתו הודחו, הוקמה ממשלה לאומית ברשות ארסני יאצניוק, ונקבעו בחירות לנשיאות לחודש מאי.
הפרלמנט האוקראיני החזיר את חוקת אוקראינה משנת 2004, שהחזיר חלק מהחירויות הפוליטיות שמשטר ינוקוביץ' ביטל, והדיח את ינוקוביץ' מהשלטון, למרות ביקורות רבות[דרוש מקור: מי?] לכך שההצבעה הייתה בלתי חוקתית. אחת הסוגיות הראשונות בהן טיפל הפרלמנט הייתה שפת המדינה, ביטול הצעת החוק שקבעה כי רוסית תשמש כשפה ממשלתית רשמית שנייה באזורים עם אוכלוסיות גדולות דוברות רוסית. הפרלמנט אימץ הצעת חוק לביטול חקיקה משנת 2012, בנושא שפות המיעוטים שהגן על מעמד השפות שאינן אוקראינית. ההצעה הרחיקה רבים באזורים דוברי הרוסית באוקראינה מגישה לשירותים ממשלתיים. כמה ימים לאחר מכן, ב-1 במרץ 2014, ממלא מקום הנשיא אולכסנדר טורצ'ינוב סירב לחתום על הצעת החוק.
המחאות הפרו-רוסיות וסיפוח קרים

לאחר שינוקוביץ' ברח לרוסיה ב-23 בפברואר 2014, פרצו הפגנות רחבות היקף בדרום ומזרח אוקראינה, באזורים שנחשבו לאזורי התמיכה של ינוקוביץ' ובייחוד באזורים כמו חצי האי קרים ובערים כמו דונצק, לוהנסק, חרקוב ואודסה.
ב-26 בפברואר 2014 אנשים חמושים לא מזוהים התפרסו ברחבי חצי האי קרים והחלו להשתלט בשקט על מוצבים צבאיים ולבטח הפגנות נגד אוקראינה. אנשים אלה זכו לכינוי "אנשים ירוקים קטנים", בתחילה רוסיה דחתה האשמות כי מדובר בכוחות שלה, וטענה כי אלו אנשי כוחות הגנה עצמית מקומיים, אך בהמשך אישרה כי כוחות מיוחדים היו מעורבים במבצע הסיפוח.
ב-27 בפברואר, הפרלמנט בחצי האי קרים הוקף על ידי חיילים רוסיים, הונפו דגלי רוסיה והממשלה הפרו-רוסית בקרים הכריזה על עריכת משאל עם לעצמאות מאוקראינה. לאחר שאושר במשאל עם סיפוח השטח לרוסיה (במשאל שלא זכה להכרה בינלאומית), ב-16 במרץ 2014, רוסיה סיפחה את חצי האי קרים ב-18 במרץ 2014.
המלחמה בדונבאס

מתחילת מרץ 2014 נערכו מספר הפגנות של קבוצות מתנגדות לממשלה ותומכים פרו-רוסיים במחוזות דונצק ולוהנסק, שנודעו יחד, בכינוי "דונבאס", זאת בעקבות אירועי יברומאידן שבמסגרתן מספר מפלגות פוליטיות הציעו להוציא את השפה הרוסית מחוץ לחוק ולנהל תהליך התקרבות לאיחוד האירופי והתרחקות מרוסיה והשפעתה.
לאחר סיפוחו המוצלח לרוסיה של חצי האי קרים, המפגינים בדונצק ולוהנסק דרשו להיפרד מאוקראינה אף הם והכריזו על הקמת מדינה עצמאית משלהם בשם נובורוסיה המורכבת מהרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוהנסק. אירועים אלה אילצו את הממשלה להכריז על פתיחת המבצע הצבאי למלחמה בטרור והלחימה התדרדר לכדי מלחמת אזרחים.
ב-22 באוגוסט 2014 חיילים, תחמושת וציוד צבאי רוסי נשלחו לשטחים הבדלניים במסווה של משלחות הומניטריות ושירות הביטחון האוקראיני כינה את המשלוחים כפלישה צבאית מאורגנת לאוקראינה. על מנת להרגיע את המצב נוהלו דיונים לחתימה על הסכם הפסקת אש בבלארוס שזכה לכינוי "פרוטוקול מינסק" ונחתם ב-5 בספטמבר 2014. אך הלחימה נמשכה גם לאחר מכן ואף התעצמה לעיתים ולבסוף ההסכם קרס סופית בינואר 2015 עם חידוש ההתקפות בנמל התעופה הבינלאומי של דונצק ובעיר דבאלצבה. ב-12 בפברואר 2015 נחתם הסכם הפסקת אש חדש שכונה בשם מינסק 2.
הבחירות באוקראינה

בעיצומם של האירועים נערכו מספר מערכות בחירות באוקראינה. הבחירות הראשונות שנערכו לאחר הדחת ינוקוביץ', היו הבחירות לנשיאות אוקראינה שהתקיימו ב-25 במאי 2014 והביאו לבחירתו של איש העסקים פטרו פורושנקו לנשיא אוקראינה, בבחירות שנערכו בכל אוקראינה למעט באזור חצי האי קרים ובדונבאס.
בעיצומה של הלחימה בדונבאס נערכו גם הבחירות הפרלמנטריות, ב-26 באוקטובר 2014, בבחירות הביאו להתחזקות מפלגתו של פורושנקו, אך הבחירות שוב לא נערכו בשטחי מזרח אוקראינה, בעוד לוהנסק ודונצק קיימו בחירות משלהן לראשות ממשלתם ולמועצות המחוקקות שהקימו בנפרד מהשלטון האוקראיני.
השפעות המשבר

למשבר היו השפעות רבות, מקומיות ובינלאומית. על פי הערכות הבנק העולמי כלכלת אוקראינה הצטמקה ב-8% באוקטובר 2014, בעקבות המשבר. כלכלת רוסיה הושפעה אף היא, עקב הטלת סנקציות כלכליות מצד מדינות המערב, שהביא לקריסת מטבע הרובל והביא למשבר כלכלי מתמשך במדינה.
המלחמה במזרח אוקראינה, הביאה לצניחה בתפוקת הפחם, לאחר שכל תעשיית הפחם האוקראינית מבוססת באזור הדונבאס, הנתון במלחמה. יתר על כן, תחנת הכוח הגרעינית בזפוריז'יה נסגרה עקב קריסת אחד הכורים. צירוף של שני אלה הביא להחשכת חלקים רבים באוקראינה במהלך דצמבר 2014. נוסף לכך, בעקבות המשבר, הוצע לבנות צינור גז טבעי חדש מטורקיה לצורך אספקת גז חלופית מרוסיה לאירופה, שלא תעבור דרך שטחי אוקראינה.
על אף הצורך ברפורמות משמעותיות בכלכלה ובממשל באוקראינה, אלה נערכים באטיות רבה. המשבר הכלכלי באוקראינה הביא לכך שהבנק הלאומי האוקראיני נזקק ללקיחת הלוואות רבות מקרן המטבע הבינלאומית שאשררה הלוואה בסך 17.5 מיליארד דולרים בשנים 2015–2016, לצורך יישום רפורמות כלכליות. ברם, העדר התקדמות ברפורמות הביאו לביקורת רבה על ההתנהלות הממשלתית והשחיתות השלטונית. ברמת הממשל, נערכו מספר רפורמות לרבות פירוק המיליציה המיושנת והקמת המשטרה הלאומית, אך ביקורת רבה התלוותה לתהליך הרפורמה ועל כך שמדובר ברפורמה קוסמטית שלא הביאה לשינוי משמעותי בהתנהלות המשטרתית, שעודנה נחשבת לאחד מגופי המשטרה המושחתים בעולם.
ראו גם

פרוטוקול מינסק
המלחמה הקרה השנייה
בניין שהופצץ בעיר ליסיצ'נסק, 4 באוגוסט 2014
הבחירות הכלליות בדונבאס, 2 בנובמבר 2014. סרטון (ברוסית)
התקרית בנמל התעופה פרישטינה (1999)

התקרית בנמל התעופה פרישטינה הייתה עימות בין כוחות רוסיה לכוחות נאט"ו סביב נמל התעופה הבין-לאומי פרישטינה אדם ישארי ב-12 ביוני 1999, בעקבות מלחמת קוסובו. חיילים רוסים כבשו את שדה התעופה לקראת פריסת נאט"ו, וכתוצאה מכך התעוררה מתיחות שנפתרה בדרכי שלום בהמשך.
רקע

מלחמת קוסובו הסתיימה ב-11 ביוני 1999, ובקוסובו אמור היה להתפרס כוח משותף לשמירת שלום של נאט"ו ורוסיה. רוסיה ציפתה לקבל גזרה שמירת שלום בלתי תלויה בנאט"ו, והתרגזה כאשר בנאט"ו סירבו לכך. היה חשש שגזרה רוסית נפרדת עלולה להוביל לחלוקה של קוסובו בין הצפון הנשלט על ידי הסרבים לדרום האלבני.
חיל התגובה המהיר של בעלות הברית (ARRC) התפרס בסקופיה שברפובליקה של מקדוניה הצפונית בתחילת מרץ 1999. המטרה הייתה לספק פיקוד מאוחד של נאט"ו לכמה כוחות לאומיים, כולל גדוד אמריקאי שהיה בצפון מקדוניה זה כמה שנים, יחד עם גדודים בריטים, גרמנים, צרפתים ואיטלקים שזה עתה הגיעו. הכוח היה ידוע ככוח קוסובו (KFOR). מפקד KFOR היה קצין בריטי בשם מייק ג'קסון. קצין בכיר נוסף היה האדמירל האמריקני ג'יימס או אליס, מפקד נאט"ו בדרום אירופה, שבסיסו בנאפולי. אליס דיווח לווסלי קלארק, המפקד העליון של בעלות הברית באירופה, אם כי בפועל קלארק עקף את אליס לעיתים קרובות כדי לתקשר ישירות עם ג'קסון.
השלכות

לאחר הבטחת הסכם, נמל התעופה פרישטינה הופעל מחדש על ידי טייסת השדה 53 (תמיכה אווירית) של חיל ההנדסה המלכותי של בריטניה כבסיס אוויר צבאי ב-15 באוקטובר 1999, ואז התחדשה התחבורה האווירית הבינלאומית למספר ערים אירופיות. באותה תקופה, כוח KFOR הרוסי יחד עם כוחות נאט"ו היו אחראים על הביטחון בשדה התעופה.
לאחר מכן הומלץ לווסלי קלארק על ידי הגנרל הנרי שלטון, יושב ראש המטות המשולבים של ארצות הברית, לעזוב את תפקידו בנאט"ו מוקדם.
התקרית עובדה לסרט עלילתי סרבי-רוסי בשם "הגבול הבלקני".
הערות שוליים

1 2  Jackson, Mike (2007). Soldier. Transworld Publishers. pp. 216–254. ISBN 9780593059074.
1 2 3 4 5  Jackson, Mike (2007). Soldier. Transworld Publishers. pp. 255–275. ISBN 9780593059074.
↑  "Krigere og diplomater" (בנורווגית). Norli.no. אורכב מ-המקור ב-7 במרץ 2016. נבדק ב-26 בינואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Tittel" (בנורווגית). Norli.no. אורכב מ-המקור ב-21 באפריל 2014. נבדק ב-26 בינואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Confrontation over Pristina airport". BBC News. 9 במרץ 2000. נבדק ב-27 באוקטובר 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Shaw, William (ביולי 2006). ""You're Beautiful" got me Laid". Q. pp. 52–56. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Peck, Tom (15 בנובמבר 2010). "How James Blunt saved us from World War 3". The Independent. London. נבדק ב-2 במרץ 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Norton-Taylor, Richard (3 באוגוסט 1999). "Robertson's plum job in a warring Nato". The Guardian. London. נבדק ב-2 במרץ 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
הפיכת 8 בפברואר 1963 (עיראק)

שלט ועליו פניו של ראש הממשלה עבד אל-כרים קאסם לאחר שהופל במהלך אירועי ההפיכה ב-8 בפברואר 1963.
הפיכת 8 בפברואר 1963 (בערבית: حركة 8 شباط 1963; תעתיק מדויק: חרכּת 8 שֻבָּאט 1963) הידועה גם בשם מהפכת רמדאן (בערבית: ثورة رمضان; תעתיק מדויק: ת'ורת רמצ'אן) הייתה הפיכה צבאית שהתרחשה בעיראק על-ידי מפלגת הבעת' העיראקית והביאה להפלתו של ראש הממשלה עבד אל-כרים קאסם. ההפיכה בוצעה על-ידי "מועצת הפיקוד המהפכנית הלאומית", ובסופה הפך עבד א-סלאם עארף לנשיא הרפובליקה העיראקית. הגורמים המרכזיים להפיכה היו השאיפה של חברי מפלגת הבעת' להצטרף לרפובליקה הערבית המאוחדת בהנהגת גמאל עבד א-נאצר, וכן התנגדות לביסוס שלטון היחיד של קאסם בעיראק. במסגרת ההפיכה בוצעו טיהורים נגד קומוניסטים ושל יריבים נוספים של מפלגת הבעת'. לאחר ההפיכה החזיקה הממשלה מעמד כתשעה חודשים בלבד, עד שעארף פירק את המשמר הלאומי מנשקו בנובמבר 1963.
הרקע להפיכה

ב-14 ביולי 1958 הגיע אל קיצו המשטר המלוכני בעיראק, כאשר קבוצת קצינים מחתרתית תחת פיקודם של הבריגדיר עבד אל-כרים קאסם והקולונל עבד א-סלאם עארף כבשה את בגדאד והכריזה על תפיסת השלטון. לאחר מהפכה זו כיהן קאסם בתפקיד ראש הממשלה, שר הביטחון ומפקד הצבא, ועארף היה סגן ראש הממשלה, שר הפנים וסגן מפקד הצבא.
כבר בחודשים אוגוסט-ספטמבר 1958, מיד לאחר עלייתם לשלטון, התגלע בין קאסם לעארף עימות שהקשה על היכולת של השלטון לקבל החלטות מדיניות. העימות בין קאסם לעארף שיקף שתי אידאולוגיות שונות בעם הנוגעות לשאלת האיחוד עם הרפובליקה הערבית המאוחדת.
מצד אחד, עארף דגל בפאן-ערביות ששאפה להביא לאיחוד עיראק עם הרפובליקה הערבית המאוחדת תחת הנהגתו של גמאל עבד א-נאצר. מצד שני, עמדה האידאולוגיה הלאומית-עיראקית שדגלה בשמירה על עיראק כמדינה נפרדת תוך כינון יחסים הדוקים ושיתוף פעולה עם המדינות הערביות האחרות. קאסם ייצג את האידאולוגיה השנייה, ותומכיו היו הכורדים, הקומוניסטים, אנשי "המפלגה הלאומית הדמוקרטית" ורוב קציני הצבא.
על מנת להצליח לחזק את מעמדו בוויכוח מול קאסם, ב-10 בספטמבר 1958 דרש עארף להקים "מועצת מהפכה". קאסם בתגובה הדיח אותו מכל תפקידיו, ועל מנת להרחיקו מעיראק מינה אותו לשגריר במערב גרמניה. עארף סירב להשלים עם הדחתו וחזר לעיראק ב-4 בנובמבר 1958. הוא נעצר בשדה התעופה עם שובו, ונכלא.
הרקע להפיכה > מפלגת הבעת'

מפלגת הבעת' שפעלה להפלתו של עבד אל-כרים קאסם, נוסדה בסוריה בשנות ה-40 על-ידי שני סטודנטים סורים, מישל עפלק וסלאח א-דין אל-ביטאר. המוטו של מפלגת הבעת' היה "אחדות, חירות, סוציאליזם" והתבסס על אידאולוגיה פאן-ערבית חילונית שקראה לאיחוד מדיני בין המדינות הערביות במזרח התיכון. מתוך השאיפה לאיחוד בין המדינות, הקימה המפלגה סניפים בסוריה, בירדן, בלבנון, בעיראק ובקרב הפלסטינים. כל הסניפים היו כפופים ל"הנהגה הלאומית" של המפלגה בסוריה.
החל משנת 1952 מזכיר סניף מפלגת הבעת' בעיראק היה פואד א-רכּאבּי, ערבי-שיעי מהעיר נאסריה. מפלגת הבעת' העיראקית גדלה מהר והצליחה למשוך אליה סטודנטים וצעירים משכילים. א-רכּאבּי היה שר הפיתוח תחת שלטונו של עבד אל-כרים קאסם, אך בעקבות תמיכת מפלגת הבעת' בעארף הוא העביר אותו לתפקיד שר המדינה, תפקיד שהיה חסר סמכויות בפועל.
עם קץ המשטר המלוכני ועלייתו של קאסם לשלטון ב-14 ביולי 1958, חילוקי הדעות הפוליטיים סביב שאלת האיחוד הערבי יצרו קרע בין תומכי הגישה הלאומית עיראקית אותה ייצג קאסם, לבין תומכי האיחוד עם הרפובליקה הערבית המאוחדת שיוצגו על-ידי עארף ומפלגת הבעת'. בעטיו של הסכסוך, ב-7 באוקטובר 1959 ניסתה חוליה של שישה אנשי בעת', ביניהם סדאם חוסיין, לבצע הפיכה נגד קאסם ולהתנקש בחייו. הניסיון נכשל ובעקבותיו הגיב קאסם בדיכוי מפלגת הבעת' ופעילי בעת' רבים נאסרו או נמלטו לסוריה.
ניסיון ההתנקשות התרחש במקביל לקיומם של סכסוכים פנימיים בתוך מפלגת הבעת'. המפלגה ספגה מהלומה קשה בעקבות מאסרם ובריחתם של פעיליה, וכן בעקבות המתחים הפנימיים שהתקשתה לפתור, מה שהוביל לגירושו של א-רכאבי, מזכיר המפלגה בעיראק, ולפירוקו של סניף הבעת' העיראקי. בין השנים 1960–1962 כחלק מהניסיון לשקם את המפלגה, חלו בה שינויים אידאולוגים וסוציולוגיים, ולשורותיה הצטרפו משכילים וקציני צבא חדשים. רבים מן המצטרפים החדשים הגיעו מקבוצות מיעוט או מהמעמד הבינוני-נמוך. דעותיהם היו שמאליות רדיקליות אף יותר מאלה של חברי המפלגה הקודמים.
עבד א-סלאם עארף לא היה חבר במפלגת הבעת' אך חלק עימה השקפת עולם זהה בנוגע לחזון איחוד המדינות הערביות. עארף היה מוכר בעם ומקורב למנהיג הנערץ גמאל עבד א-נאצר, לכן רצו חברי המפלגה להעמיד את עארף בראש ההפיכה ובראש המשטר שיבוא אחריה.
ההכנות להפיכה

בפברואר 1962 הוחלט בפיקוד הארצי של מפלגת הבעת' העיראקית על הכנות מעשיות להפלת משטר קאסם. לשם כך גובשה "מועצת המהפכה" שדאגה להקמת תאים חשאיים שיאפשרו לפעילים להתחמש ולהתאמן בנשק. מועצת המהפכה פעלה בשיתוף קצינים חברי בעת' וקצינים תומכי האיחוד הערבי שאינם חברי בעת'. אנשי הבעת' אף פנו למפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית (KDP) בניסיון להשיג תמיכה בהפיכה וזאת למרות הפערים האידאולוגיים ביניהם. ראשי המרד הכורדי בצעד חריג הסכימו להפסיק את הלחימה בכדי לסייע לאנשי הבעת' להפיל את משטר קאסם.
גם לממשלת ארצות הברית היה חלק בסיוע למועצת המהפכה. פקידי ממשל אמריקאיים האמינו כי עלייה לשלטון של הבעת' תשרת את האינטרסים האמריקאיים של ארצות הברית, שכן פעילי הבעת' היוו סוכן התנגדות למפלגה הקומוניסטית בעיראק. המחשבה הייתה שסיוע למפלגת הבעת' יכול לסייע בהתרחקות עיראק מהגוש הסובייטי. לאור זאת אפשרו הרשויות האמריקאיות לפעילי בעת' רבים לעבור הכשרה בארצות הברית.
במהלך שנת 1962 ניסו גורמים שונים להתריע בפני קאסם על הקשר הנרקם נגדו ועל הניסיון להפיכה המתקרב, אך קאסם נמנע מלנקוט צעדים לסיכול ההפיכה. בין הגורמים המתריעים הייתה גם ישראל שחששה מעליית משטר פאן-ערבי נאצריסטי שיפעל לאיחוד המדינות הערביות במזרח התיכון ויכתר את ישראל מכל עבריה. קאסם ערך בעקבות קבלת המידע שורת טיהורים בצבא וסילק משורותיו חשודים בפעילות נגד המשטר או אוהדי עארף, אולם צעדים מאופקים אלו לא הביאו לסיכול הקשר נגדו.
בראשית 1963 עצר קאסם את לוטננט קולונל סאלח מהדי עמאש, שהיה אחד מראשי מארגני ההפיכה. מעצרו עורר את דאגת הקושרים מפני גל מעצרים גדול יותר, לכן הוחלט להקדים את מועד ההפיכה ל-8 בפברואר.
מהלך ההפיכה

ב-8 בפברואר 1963, רצחו המורדים ליד ביתו את מפקד חיל האוויר העיראקי, הבריגדיר ג'לאל אל-אווקאתי, קומוניסט שהיה ידוע בנאמנותו לקאסם. מיליציות של הבעת' תקפו ונטרלו את שדה התעופה בבסיס הצבאי א-רשיד ובסיס וושוואש, ובמקביל יחידות צבאיות שהוצבו באבו גרייב פנו לעבר בגדאד, כ-20 ק"מ לכיוון מזרח. בנוסף, "מועצת הפיקוד המהפכני הלאומי" השתלטה על תחנות רדיו ובישרה על כוונתה לבצע הפיכה בשלטון ולהחליף את קאסם בעבד א-סלאם עארף. מיד לאחר השידור, נסע קאסם מביתו למתחם משרד הביטחון שנמצא בלב העיר וששימש עבורו מקום מקלט.
לאור העובדה ששידורי הרדיו של מועצת המהפכה שודרו בבוקר יום שישי במהלך צום הרמדאן, לקח לציבור העיראקי זמן רב להבין שמתרחשת הפיכה. רק כשמטוסי קרב מבסיס חיל האוויר באל-חבאניה חלפו מעל שמי העיר, מיהרו האזרחים להדליק את מכשירי הרדיו שלהם ולהאזין לשידורי ההפיכה. הם התבשרו בקצרה כי עארף יהפוך לנשיא המשטר החדש. ברדיו גם הוכרזו מטרותיו של המשטר החדש: אחדות, חירות וסוציאליזם – סיסמאות שהיו מזוהות עם מפלגת הבעת'. הם הכריזו כי עיראק תנהל מדיניות של רפורמה חברתית ואגררית, תקיים קשרי ידידות עם כל המדינות הערביות "המשוחררות" ותתנגד בתוקף לדיקטטורה של אדם יחיד תוך התייחסות לקאסם כבוגד המהפכה של 1958.
נימת שידורי ההפיכה הייתה אנטי-קומוניסטית, לכן על אף שמערכת היחסים של קאסם עם המפלגה הקומוניסטית העיראקית הייתה הפכפכה, פעילים קומוניסטים רבים יצאו לגייס אלפי אזרחים בניסיון להגן על המשטר של קאסם ולבלום את ההשתלטות של מפלגת הבעת'. הם התכנסו סביב המפקדה של קאסם במשרד הביטחון וקיוו להצליח למנוע את השתלטות המורדים על כל בנייני הממשל. הם גם ניסו להשתלט מחדש על תחנות השידור שנפלו בידי פעילי הבעת'. המתנגדים להפיכה נאלצו לעמוד מול כוחות צבא ומיליציות מאורגנות וחמושות בעוד שהם עצמם היו חסרי כל ארגון או תחמושת. הם פנו לקאסם בבקשה לקבל נשק, אך הוא סירב לספק להם נשק מתוך אמונה שהכוחות הנאמנים לו יוכלו להתמודד עם המצב.
גם פעילי הבעת' גייסו אזרחים חמושים ויצאו לרחובות במטרה לחסל את מתנגדי ההפיכה. במקביל, "המשמר הלאומי", שהייתה מיליציה של הבעת' שהשליטה טרור ברחובות בגדאד, הגיע אל משרד הביטחון והפגיז את המתחם שבו ישב קאסם מהקרקע ומהאוויר. בסופו של דבר, ב-9 בפברואר 1963, לאחר יממה קשה של לחימה, נכנעו קאסם ותומכיו.
בבוקר ה-9 בפברואר טלפן קאסם לעארף מהבונקר שלו במשרד הביטחון וביקש שיאפשר לו מעבר בטוח אל הגבול עם טורקיה על מנת לצאת מהמדינה. עארף סירב לבקשתו. קאסם נלכד והועבר אל תחנת הרדיו שהייתה בשליטת הבעת'. בתחנת הרדיו הועמד קאסם למשפט מהיר שבו נפסק לו גזר דין מוות. הוצאתו להורג של קאסם תועדה ופורסמה בתקשורת העיראקית והערבית, שפרסמה גם את תמונות גופתו.
השלכות ההפיכה

בחודשיים הראשונים שלאחר ההפיכה ביצע המשמר הלאומי של הבעת' טיהורים רחבי היקף שבמסגרתם נרצחו כ-10,000 קומוניסטים ותומכיהם. מספר חברי המשמר הלאומי תפח מ-5,000 חברים בפברואר למעל 30,000 באוגוסט, מה שגרם להחרפת האלימות ברחובות.
לאחר ההפיכה הורכבה ממשלה של 20 שרים שמתוכם 12 חברי בעת' שהחזיקו בתיקי מפתח. עבד א-סלאם עארף קיבל את תפקיד נשיא הרפובליקה העיראקית ואחמד חסן אל-בכר קיבל את תפקיד ראש הממשלה. עם זאת, מפלגת הבעת' העיראקית סבלה ממחלוקות פנימיות שהקשו על השלטון להתוות מדיניות ולבסוף הובילו להתפוררות השלטון ב-18 נובמבר 1963. במהלך תשעת חודשי שלטון הבעת' לא גובשו תוכניות פעולה חברתיות, כלכליות או פוליטיות מסודרות ועם נפילת הממשלה, החליט עבד א-סלאם עארף כי לא תמונה ממשלה במקומה וכי כל סמכויות השלטון והביצוע ירוכזו בידיו, כנשיא, צעד שהפך את עיראק הלכה למעשה לאוטוקרטיה מלאה.
הערות שוליים

1 2  מיכאל אפל, עראק: מלוכה, מהפכה רודנות, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2005, עמ' 177–178
↑  Helen Chapin Metz, and Library Of Congress, Iraq: A Country Study, Washington, D.C.: Federal Research Division, Library of Congress, 1990, עמ' 53-57
↑  מיכאל אפל, עראק: מלוכה, מהפכה רודנות, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2005, עמ' 207
1 2 3 4 5 6  Charles Tripp, A History of Iraq, 3rd edition, Cambridge: Cambridge University Press, 2007, עמ' 143-185
↑  Michael Eppel, Iraq from Monarchy to Tyranny from the Hashemites to the Rise of Saddam, Gainesville: University Press of Florida, 2004, עמ' 200
↑  מיכאל אפל, עראק: מלוכה, מהפכה רודנות, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2005, עמ' 210
↑  Weldon C. Matthews, The Kennedy Administration, Counterinsurgency, and Iraq's First Bathist Regime, International Journal of Middle East Studies 43:4, 2011, עמ' 635-653
↑  מיכאל אפל, עראק: מלוכה, מהפכה רודנות, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2005, עמ' 211
1 2  Clare Hollingworth, The Ba’athist Revolution in Iraq, The World Today 19:5, 1963, עמ' 225-230
↑  מיכאל אפל, עראק: מלוכה, מהפכה רודנות, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2005, עמ' 212
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560543605171  LCCN: sh85067953
מלחמת האסיר-ואניר

במיתולוגיה הנורדית, מלחמת האסיר-ואניר הייתה סכסוך בין שתי קבוצות של ישויות שבסופו של דבר נגמר באיחוד של האסיר והואניר לפנתאון אחד. במיתולוגיה הנורדית אירוע זה משמעותי, וקיימים סברות בקרב חוקרים שלסיפורים אותנטיות היסטורית כלשהי.
המלחמה מופיעה למקוטעין במקורות שונים ששרדו. האדה הפואטית מהמאה ה-13 מספרת על המלחמה ב"חזון הנביאה" (Völuspá), המלחמה מופיעה ב"שפת השירה" באדה הפרוזאית שנכתבה על ידי סנורי סטורלוסון במאה ה-13 ובצורה אוהמריסטית (שמציעה שהאלים הם בעצם מלכים קדומים שעברו האלהה) במחזור העולם מהמאה ה-13, שגם נכתב על ידי סנורי.
תאוריות > מקור פרוטו-הודו-אירופי

משום שלעיתים קרובות הוואניר מיוחסים עם פריון, הוצע שמלחמת האסיר-ואניר היא הבעה של פלישה של "כתות מלחמתיות" לאזורים שהיו מיושבים על ידי "כתות פריון" גרמאניות מקומיות. דבר זה הוצע כאנלוגיה לפלישת ההודו-אירופאים. ז'ורז' דימזיל מציין כי אין צורך לחשוב על המיתוס בצורות היסטוריות יותר מאשר כל מיתוס אחר.
חוקרים מצביעים על קשר בין מלחמת האסיר-ואניר, חטיפת הנשים הסביניות במיתולוגיה הרומית, ובין הקרב בין הדיבים והאסורים (קבוצות שונות של ישויות) במיתולוגיה ההינדואית. קשר זה מצביע על מיתוס פרוטו-הודו-אירופאי של "מלחמת התפקידים".
תאוריות > תאוריות אחרות

חוקרים רבים טוענים כי הדמויות גולבייג/הייד ופריה הן זהות. הגיעו למסקנות הללו דרך השוואה של השימוש של גולבייג/הייד בסאיד ב"חזון הנביאה" (Völuspá) לבין ההנהגה של הסאיד אצל האסיר המוזכרת בהקשר של מלחמת האסיר-ואניר.
ביאורים

↑  "חברי האסיר"
הערות שוליים

1 2 3 4  מתרגומו של שאול טשרניחובסקי.
↑  ג'ון לינדו, Norse Mythology: A Guide to Gods, Heroes, Rituals, and Beliefs, 2002
↑  זורז' דימזיל, תרגום: (לאנגלית) איינר האוגן, Les Dieux des Germains, 1973
↑  ג'יימס פטריק מלורי, In Search of the Indo-Europeans, 2005