ויויאן מאייר
צילומיה

האמן ומבקר הצילום אלן סקולה Allan Sekula (אנ') הציע כי העובדה שמאייר בילתה חלק גדול מחייה המוקדמים בצרפת, חידדה את התבוננותה על ערים וחברה באמריקה. סקולה השווה את עבודתה עם הצילום של רוברט פרנק יליד שווייץ: "אני מוצא את עצמי מדמיין אותה כגרסה הנשית של רוברט פרנק, ללא מלגת גוגנהיים, לא מוכר ועובד כמטפלת לפרנסתו. אני חושב שהיא מציגה בצילומיה את עולמם של הנשים והילדים באופן די חסר תקדים".
מלוף אמר על עבודתה: "קשישים שהתאספו במרכז העיר הפולני בחלקה העתיק של שיקגו, אלמנות בלבוש ראוותני, והנוכחות האפרו-אמריקאית ברחובות העיר, היו כולם ראויים לעדשתה של מאייר".
הצלמת מרי אלן מארק Mary Ellen Mark (אנ') השוותה את עבודתה לזו של הלן לויט, רוברט פרנק, ליזט מודל ודיאן ארבוס. ג'ואל מאירוביץ' Joel Meyerowitz אנ, אף הוא צלם רחוב, אמר כי עבודתה של מאייר "ספגה סוג של הבנה אנושית, חום ומשחקיות המוכיחה שהיא צלמת אמיתית 'a real shooter'."
התצלומים הידועים ביותר של מאייר מתארים סצנות רחוב בשיקגו ובניו יורק בשנות החמישים והשישים. מבקר ב"אינדיפנדנט" כתב כי "הקונים האמידים של שיקגו מטיילים ומרכלים בחנויות הכל-בו המובחרות שלהם, אבל הנושאים המרתקים ביותר בצילומיה הם אותם אנשים בשולי אמריקה המוצלחת והעשירה בשנות החמישים ושנות השישים של המאה ה-20: הילדים, המשרתות השחורות, הבטלנים היישובים על גרמי המדרגות בפתחי החנויות". מרבית תצלומיה של מאייר הם שחור-לבן, ורבים מהם תמונות מזדמנות של עוברים ושבים שנתפסו ברגעים חולפים "שלמרות זאת יש בהם משיכה ורגש בסיסיים".
בשנת 1952 מאייר רכשה את מצלמת הרוליפלקס (Rolleiflex) הראשונה שלה. במהלך הקריירה שלה היא השתמשה במצלמות רוליפלקס 3.5T, רולייפלקס 3.5F, רוליפלקס 2.8C, רוליפלקס אוטומטית ואחרות. בהמשך השתמשה גם ב-Leica IIIc, Ihagee Exakta, Zeiss Contarex ובמצלמות SLR אחרות.
בכתבה ב"וול סטריט ג'ורנל", וויליאם מאיירס מציין כי מכיוון שמאייר השתמשה ברוליפלקס בפורמט בינוני, ולא במצלמה של 35 מ"מ, בצילומיה יש פרטים רבים יותר מצילומיהם של רוב צלמי הרחוב. הוא כותב שעבודתה מזכירה את צילומיהם של הארי קלהן Harry Callahan (אנ'), גארי ווינוגרנד, ויג'י, כמו גם רוברט פרנק. הוא גם מציין שיש צילומי דיוקן עצמי רבים בעבודתה, "בשינויים גאוניים רבים, כאילו היא בודקת את זהותה עצמה או משלבת את עצמה בסביבה. כאישיות בצל, היא צילמה לעיתים קרובות את הצל שלה, אולי כדרך להיות שם ובו זמנית לא ממש להיות שם".
רוברטה סמית', שכתבה ב"ניו יורק טיימס", ציינה שתמונותיה של מאייר מזכירות צלמים מפורסמים רבים מהמאה העשרים, ובכל זאת יש להם אסתטיקה משל עצמם. היא כותבת כי עבודתה של מאייר "עשויה להוסיף להיסטוריה של צילומי רחוב של המאה העשרים על ידי סיכומה ביסודיות כמעט אנציקלופדית, תוך התקרבות כמעט לכל צלם ידוע שאתה יכול לחשוב עליו, כולל ויג'י, רוברט פרנק וריצ'רד אבדון ומשם נעים צילומיה לכיוון אחר. למרות הדמיון, הם שומרים על אלמנט ייחודי של רוגע, קומפוזיציה בהירה ועדינות המאופיינת בהיעדר תנועה פתאומית או רגש קיצוני".
בסרט הדוקומנטרי "למצוא את ויויאן מאייר" (Finding Vivian Maier) משנת 2013, הילדים הבוגרים בהם טיפלה מאייר בשנות החמישים, השישים והשבעים של המאה העשרים, נזכרים כיצד שילבה את עבודתה כצלמת עם עבודת היום שלה כמטפלת. לעיתים קרובות היא הייתה לוקחת את הילדים הצעירים שנמצאים בטיפולה למרכז שיקגו בעודה מצלמת את צילומיה. מדי פעם ליוו אותה לאזורים המחוספסים והמוזנחים של שיקגו, ובאחת הפעמים, אף למשחטות Union Stock Yards בשיקגו, שם צילמה גוויות של כבשים.
בסוף שנות השבעים מאייר הפסיקה להשתמש ברוליפלקס שלה. מרבית צילומיה שצולמו בשנות השמונים והתשעים היו שקופיות צבעוניות, שצולמו בסרט של Ektachrome.