stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יימס קלהאן
ראש הממשלה > "חורף המריבה"

דרכו של קלהאן לטפל בקשיים הכלכליים ארוכי הטווח כללו הקפאת שכר במשך ארבע שנים עם הצלחה מתקבלת על הדעת. הוא הימר על כך שהמשך השנה החמישית של מדיניות זו תשפר אף יותר את מצב הכלכלה ותאפשר לו להיבחר מחדש ב-1979 וכך הוא ניסה לבלום את עליית השכר לשיעור של 5% או פחות. האיגודים המקצועיים התנגדו להמשך הקפאת השכר ובשורה של שביתות בחורף 1978 – 1979, שכונה "חורף המריבה" (Winter of Discontent), הם השיגו הבטחה לעליית השכר. אי השקט התעשייתי גרם לחוסר אהדה ציבורית כלפי הממשלה ותשובתו של קלהאן לשאלה שנשאל בראיון רק החמירה את המצב. בשובו לבריטניה מפסגה כלכלית שנערכה בגוואדלופ בראשית 1979, נשאל קלהאן: "מהי גישתך הכללית בנוגע לכאוס ההולך וגובר במדינה כעת?" קלהאן השיב: "ובכן, זוהי פרשנות שלך. אני מבטיח לך שאם תסתכל על כך מבחוץ, וייתכן שאתה נוקט כרגע בגישה די קרתנית, איני סבור שאנשים אחרים בעולם יהיו שותפים לדעה ששורר אצלנו כאוס הולך וגובר". תשובה זו צוטטה בעיתון הסאן תחת הכותרת "משבר? איזה משבר?" ("Crisis? What Crisis?"). קלהאן הודה גם מאוחר יותר בנוגע לחורף העגום שהוא "אכזב את המדינה".
במהלך החורף העגום צנחה בחדות התמיכה בלייבור בסקרי דעת הקהל. במובנים מסוימים הם הצליחו לשפר את המצב, אך בפברואר נראה היה לפחות על פי אחד הסקרים שהשמרנים עוקפים אותם והחל להסתמן הפסד ברור שלהם בבחירות הקרובות. בהכנות לקראת הבחירות, תמכו הדיילי מירור והגרדיאן בלייבור, בעוד שהסאן, הדיילי מייל, הדיילי אקספרס והדיילי טלגרף הביעו את תמיכתם בשמרנים.
ב-28 במרץ 1979 עברה בבית הנבחרים הצעת אי-אמון על חודו של קול אחד וכך נאלץ קלהאן להכריז על עריכת בחירות כלליות ב-3 במאי. השמרנים בהנהגתה של מרגרט תאצ'ר הובילו קמפיין שסיסמתו הייתה "הלייבור לא עובד" (Labour Isn't Working, משחק מילים על משמעות המילה "לייבור" שהיא "עבודה") ונצחו בבחירות.
כישלונו של קלהאן להכריז על עריכת בחירות עוד ב-1978 נתפש כחישוב מוטעה, ואכן, הוא בעצמו הודה מאוחר יותר שההחלטה על אי עריכת בחירות שנה קודם לכן הייתה טעות בשיקול. אף על פי כן, סקרים פרטיים שנערכו על ידי הלייבור בסתיו 1978 הראו ששתי המפלגות הגדולות נהנו ממידה שווה של תמיכה ציבורית. לאחר תבוסה זו בבחירות נותרה מפלגת הלייבור באופוזיציה במשך 18 שנה.
ההיסטוריונים אלן סקד וכריס קוק סיכמו את ההסכמה הכללית בקרב ההיסטוריונים בנוגע לכוחה של מפלגת הלייבור בשנות השבעים:
אם התחושה הייתה שתפקודו של וילסון כראש הממשלה היה כושל, תוגברה תחושת כישלון זו על ידי תקופת כהונתו של קלהאן. נראה שמפלגת הלייבור הייתה מסוגלת להגיע להישגים חיוביים. היא לא הייתה מסוגלת לשלוט על האינפלציה, היא לא הייתה מסוגלת לשלוט על האיגודים המקצועיים, היא לא הייתה מסוגלת לפתור את הבעיות בצפון אירלנד, היא לא הייתה מסוגלת לפתור את שאלת רודזיה, היא לא הייתה מסוגלת ליישם את הצעותיה להאצלת הסמכויות לסקוטים ולוולשים, היא לא הייתה מסוגלת להגיע למודוס ויוונדי מוסכם עם השוק האירופי המשותף, היא לא הייתה מסוגלת אפילו לשמור על מקומה מול הגה השלטון עד ליום הבחירות. לפיכך הייתה זו הפתעה קטנה כאשר הגברת תאצ'ר הביסה אותה ב-1979.
לאחר ההתפטרות

על אף ההפסד בבחירות, המשיך קלהאן לכהן כמנהיג הלייבור עד ל-15 באוקטובר 1980, זמן קצר לאחר שוועידת המפלגה הצביעה על מיסוד שיטת בחירות חדשה על ידי גוף בוחר שכלל את חברי האיגודים המקצועיים. התפטרותו הבטיחה שיורשו ייבחר רק על ידי חברי הפרלמנט של המפלגה. לאחר קמפיין שחשף את המחלוקות העמוקות בסיעת המפלגה בפרלמנט, ניצח מייקל פוט בקושי את דניס הילי בסיבוב בחירות שני שנערך ב-10 בנובמבר וירש את קלהאן כמנהיג המפלגה. פוט נכנס למרוץ מאוחר יחסית והחלטתו להצטרף שמה קץ לסיכוייו של פיטר שור.
ב-1982, יחד עם ידידו, ג'רלד פורד, ייסד קלהאן את פורום AEI העולמי השנתי. ב-1983 הוא תקף את תוכניותיה של מפלגת הלייבור לקצץ בהוצאות ההגנה. באותה שנה הוא היה לזקן חברי בית הנבחרים (Father of the House), כמ ששירת ברציפות במשך התקופה הארוכה ביותר מבין כל חברי הבית.
ב-1987 הוענק לקלהאן תואר אביר מסדר הבירית ובבחירות שהתקיימו באותה שנה הוא פרש מהפרלמנט לאחר 42 שנות כהונה. זמן קצר לאחר מכן, הוא נכנס לבית הלורדים לאחר שהוענק לו התואר ברון קלהאן מקארדיף. באותה שנה פורסמה האוטוביוגרפיה שלו, "זמן והזדמנות" (Time and Chance). הוא גם שימש כדירקטור בבנק ויילס.
ב-1996 הוענק לקלהאן תואר דוקטור לשם כבוד על ידי האוניברסיטה הפתוחה.
ב-3 באפריל 1997 כתב טוני בן ביומנו שבמהלך מערכת הבחירות שהתקיימו באותה שנה התקשרה לקלהאן בטלפון מתנדבת במטה הבחירות של הלייבור ושאלה אותו אם הוא יהיה מעוניין להיות פעיל יותר במפלגה. על פי בן:
צעירה באמצע שנות העשרים שלה התקשרה לג'ים קלהאן ושאלה אותו: "האם חשבת פעם להיות פעיל יותר בפוליטיקה?" קלהאן השיב לה: "ובכן, הייתי ראש הממשלה מטעם הלייבור, מה עוד אני יכול לעשות?"
במהלך ראיון בתוכנית רדיו של BBC 4 התברר כי קלהאן היה ראש הממשלה היחידי שהיה מורה על שיגור מתקפת נקמה במקרה של התקפה גרעינית על בריטניה:
"אם זה היה נחוץ או חיוני, משמעות הדבר שגורם ההרתעה נכשל, שכן, בכנות, הערך של הנשק הגרעיני הוא רק בהיותו גורם הרתעה", הוא אמר. "אך אם היינו מגיעים לנקודה זו, אני חש שזה חיוני לעשות כן והייתי עושה זאת. כמובן שהיו לי ספקות כבירים בנוגע לכך. אני אומר לך, אם הייתי נשאר בחיים לאחר הלחיצה על הכפתור, מעולם לא הייתי מסוגל לסלוח לעצמי".
באוקטובר 1999 אמר קלהאן בריאיון למגזין The Oldie שהוא לא יהיה מופתע אם הוא יחשב כראש הממשלה הגרוע ביותר של בריטניה מזה מאתיים שנה.
חיים אישיים

תחומי העניין של קלהאן כללו רוגבי (לפני מלחמת העולם השנייה הוא שיחק בשורות מועדון הרוגבי של סטריטהאם), טניס וחקלאות. ביולי 1938 הוא נשא לאישה את אודרי אליזבת מולטון, שאותה הוא הכיר כאשר שניהם עבדו כמורים בבית ספר של יום ראשון, ויחד הם הביאו לעולם בן אחד ושתי בנות.
אף על פי שקיים ספק רב בנוגע למידת האמונה הדתית של קלהאן בימי חייו הבוגרים, הייתה לנצרות הבפטיסטית הנון-קונפורמית השפעה עמוקה על חיים הציבוריים והפרטיים. בהדרגה, כאשר עבד קלהאן ברשות המיסים, הוא הפך להיות אתאיסט.
שנותיו האחרונות ומותו

אחת מהופעותיו הציבוריות האחרונות של קלהאן הייתה ב-29 באפריל 2002, כאשר זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-90, הוא ישב לצד מי שכיהן אז כראש הממשלה טוני בלייר ולצד שלושה ראשי ממשלה לשעבר שהיו אז בחיים, בארוחת ערב בארמון בקינגהאם שהייתה חלק מחגיגות יובל הזהב למלכות אליזבת השנייה. לצדו ישבה בארוחה בתו, מרגרט, שהיא חברת בית הלורדים.
ג'יימס קלהאן מת ב-26 במרץ 2005 בכפר רינגמר לאחר שלקה בדלקת ריאות, אי-ספיקת לב ובאי-ספיקת כליות. הוא מת יום לפני יום הולדתו ה-93 ו-11 ימים לאחר מות אודרי, שלה היה נשוי 67 שנים ושבילתה את ארבע שנות חייה האחרונות בבית חולים סיעודי עקב מחלת אלצהיימר שלקתה בה. נכון להיום, הוא ראש הממשלה שהאריך ימים יותר מכל מי שכיהן בתפקיד לפניו ואחריו והוא שבר את שיאו של הרולד מקמילן שבהשוואה אליו הוא האריך ימים ב-39 ימים. גופתו של הלורד קלהאן נשרפה ואפרו פוזר בערוגת הפרחים סביב לפסלו של פיטר פן ליד הכניסה לבית החולים הגדול של רחוב אורמונד, שאשתו הייתה יושבת ראש מועצת הנאמנים שלו.
מורשתו

ארבעה עשורים לאחר פרישתו מתפקיד ראש הממשלה, הערכת פועלו של קלהאן היא עדיין נושא שנוי במחלוקת. האגף השמאלי של הלייבור מחשיב אותו כמי שבגד בסוציאליזם הנכון ורואה בבגידתו זו כיסוד לצמיחת התאצ'ריזם. הם מצביעים על ההחלטה משנת 1976 לאפשר לקרן המטבע הבינלאומית לשלוט על תקציב הממשלה. הם מאשימים אותו בנטישת מחויבותה המסורתית של הלייבור לדאגה לתעסוקה מלאה. הם מאשימים אותו בהצמדות קפדנית למדיניות של שליטה בגידול בהכנסות בחורף העגום. מנגד, אנשי האגף הימני של המפלגה הלינו על כך שהוא היה מנהיג חלש שלא עלה בידו לעמוד מול אנשי האגף השמאלי. אנשי "הלייבור החדש" (New Labour) מחסידיו של טוני בלייר, מזהים את קלהאן עם סגנון מפלגתי מיושן שהגיע למבוי סתום ושעל הדור החדש להתנכר אליו. למעשה כל הפרשנים תמימי דעה שקלהאן עשה שגיאה רצינית כאשר הוא החליט שלא להכריז על עריכת בחירות בסתיו 1978. ברנרד דונהיו, שהיה פקיד בכיר בממשלתו של קלהאן, מתאר אותו כמנהיג חזק ויעיל שעלה על קודמו בתפקיד, הרולד וילסון. בביוגרפיה שכתב קנת מורגן על קלהאן, הוא רואה אותו בדרך כלל באור חיובי, לפחות באמצע תקופת כהונתו כראש הממשלה, בעוד שהוא מודה בכישלונותיו של קלהאן בראשית תקופת כהונתו ובסיומה ובתפקידו כמנהיג המפלגה לאחר ניצחונה של תאצ'ר.
הערות שוליים

↑  James Callaghan (Garoghan) (c.1877 - d.) - Genealogy
↑  Conroy, Harry (2006). Callaghan (The 20 British Prime Ministers of the 20th Century). London: Haus Publishing, pp. 1-2.
↑  J.N. Houterman. "Royal Naval Volunteer Reserve (RNVR) Officers 1939–1945". Unithistories.com. Retrieved 30 April 2010.
↑  Harry Conroy, Callaghan: British Prime-Ministers of the 20th century, Harry Conroy, Haus Publishing 2006, Page 11.
↑  Harry Conroy, Callaghan: British Prime-Ministers of the 20th century, Haus Publishing 2006, pp 12-13.
↑  Harry Conroy, Callaghan: British Prime-Ministers of the 20th century, Haus Publishing 2006, pp 35-36.
↑  Harry Conroy, Callaghan: British Prime-Ministers of the 20th century, Haus Publishing 2006, pp 36-37.
↑  Harry Conroy, Callaghan: British Prime-Ministers of the 20th century, Haus Publishing 2006, page 38.
↑  The Cabinet Papers: Reform and VAT, from the National Archives
↑  Harry Conroy, Callaghan: British Prime-Ministers of the 20th century, Haus Publishing 2006, pp 40-41.
↑  Monatsbericht 12/1967, p. 104 der Bundesbank.
↑  "James Callaghan". Spartacus.schoolnet.co.uk. 19 July 1966. Retrieved 30 April 2010.
↑  "BBC ON THIS DAY - 1968: Race discrimination law tightened". BBC News. 26 November 1983. Retrieved 30 April 2010.
↑  Eason, Gary (27 March 2005). "Callaghan's Great Education Debate". BBC News. Retrieved 30 April 2010.
↑  "History – James Callaghan". BBC. Retrieved 28 March 2012.
↑  Henry Pelling, Alastair J. Reid, A short history of the Labour Party, Macmillan Press, 1996, page 157
↑  "BBC ON THIS DAY - 1978: Callaghan accused of running scared". BBC News. 7 September 1978. Retrieved 28 March 2012.?
↑  Peter Hennessy, The Prime Minister: The Office and Its Holders Since 1945, Palgrave Macmillan, 2001, page 377
↑  Stoddard, Katy (4 May 2010). "Newspaper support in UK general elections". The Guardian. London.
↑  "1979: Early election as Callaghan defeated". London: BBC News. 28 March 1979. Retrieved 29 March 2009.
↑  Andy Beckett, When the Lights Went Out: Britain in the Seventies, London: Faber, 2009, p.460
↑  "Britain: The road to New Labour". socialistworld.net. Retrieved 28 March 2012.
↑  Julia Langdon (17 March 2005). "Audrey Callaghan". The Guardian. London. Retrieved 30 April 2010.
↑  Kevin Theakston, ‘Doing God’ in Number 10: British prime ministers and religion, Political Studies Association, 24 April 2014
↑  "Queen dines with her prime ministers". BBC News. 29 April 2002.
↑  "James Callaghan". Westminster Abbey. Retrieved 11 September 2016.
↑  Ken Coates, What Went Wrong?: Explaining the Fall of the Labour Government (2008).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259320805171  BnF: cb12404951g (data)  GND: 118885057  ISNI: 0000 0001 2144 6923  LCCN: n50032175  NARA: 10582582  NLA: 35024919  NTA: 072795735  SELIBR: 180909  SNAC: w61r8050  SUDOC: 033153981  Trove: 798700  UKPARL: YSsLNF3h  ULAN: 500260655  VIAF: 97716271   WorldCat (עם VIAF): 97716271
רוק גותי

| --- | --- |

 מקורות סגנוניים:  פוסט-פאנק
 מקורות תרבותיים:  סוף שנות ה-70 של המאה ה-20 בממלכה המאוחדת
 מוצא:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 כלים:  גיטרה, גיטרה בס, תופים, סינתיסייזר, קלידים
 פופולריות מיינסטרים:  זרם מוזיקה מחתרתי ברובו עד סוף שנות ה-80. פופולריות נמוכה מאמצע שנות ה-90
 סוגות היתוך
 דת'רוק, מטאל גותי
 נושאים קרובים
 גותים (זרם תרבותי)
 
הכינוי רוק גותי (באנגלית: Gothic rock) נוצר בשנות ה-80 של המאה ה-20 כמאפיין של מוזיקת רוק בעלת מאפיינים גותיים אפלים, העוסקים לרוב במסתורין, אימה או ניהיליזם. הסגנון התפתח בבריטניה בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 מתוך הפוסט-פאנק, ויושם בתחילה על ידי להקות כמו Bauhaus,‏ The Cure,‏ Siouxsie and the Banshees ו-Joy Division, שהחלו להכניס אלמנטים אפלים יותר לסאונד.
היסטוריה

המבקר ג'ון סטיקני השתמש במונח "רוק גותי" כדי לתאר את המוזיקה של הדלתות (The Doors) באוקטובר 1967, בביקורת שפורסמה ב-The Williams Record. אף על פי שלהקה זו אינה נחשבת לרוק גותי לפי הסטנדרטים של היום, הם צוינו כבעלי השפעה בז'אנר הרוק הגותי.
הרוק הגותי החל להתפתח בשנות השבעים המאוחרות של המאה ה-20, מתוך חורבות תנועת הפאנק שהתפתחה אל הפוסט-פאנק. בעוד שהפאנק הוא אלים, מוחצן ובוטה, הפוסט-פאנק מהורהר, מופנם ופילוסופי יותר, והמוטיבים המוצגים כ"גותיים" החלו יוצקים לתוכו אסתטיקה ודימויים קודרים. מאפיין מרכזי של הפוסט פאנק הוא היעדר השימוש במחאה חברתית, שהוקרבה על מזבח "האני" וכל הקשור בו, מכאן שהתנועה הגותית כתנועה - נטולת סממנים פוליטיים כמעט לחלוטין.
מבחינת אופנה, להקות גותיות שילבו השפעות מהספרות הגותית של המאה ה-19 יחד עם סרטי אימה, ובמידה פחותה, תרבות ה-BDSM. לדייוויד בואי ולגלאם רוק השפעה רבה על ההופעה הגותית שכוללת בגדים הדוקים ועתידניים, איפור אנדרוגני ותספורות יוצאות דופן.
הרוק הגותי יושם בתחילה על ידי להקות פוסט-פאנק כמו Bauhaus,‏ The Cure,‏ Siouxsie and the Banshees ו-Joy Division, שהחלו להכניס אלמנטים אפלים יותר לסאונד.
הרוק הגותי הביא באייטיז ליצירת תת-תרבות גותית ולה אופנה, מועדונים, סלנג, ספרות וקומיקס משלה. המאפיינים החיצוניים הבולטים הם איפור כבד, שימוש בקטיפה ועור (או ויניל) כמוטיב עיקרי בלבוש, דומיננטיות הצבע השחור בלבוש ובצביעת השיער לשחור, תכשיטים כסופים, התעסקות בנושאים הקשורים למוות, אופל, דיכאון, אימה, פנטזיה, מדע בדיוני ואף ניהיליזם.
ראו גם

מטאל גותי
גותים (זרם תרבותי)
מוזיקת אווירה גותית
מרטיאליס

| --- | --- |

 לידה:  מרץ 40 אוגוסטה בילביליס, היספניה טארקוננסיס, ספרד 
 פטירה:  104 (בגיל 63 בערך) אוגוסטה בילביליס, Conventus Caesaraugustanus, ספרד 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 שפות היצירה:  לטינית 
 סוגה:  שירה, סאטירה 
 יצירות בולטות:  אפיגרמאטה 
 בן או בת זוג:  מרסלה 
 
מרקוס ואלריוס מרטיאליס (בלטינית: Marcus Valerius Martialis;‏ סביבות 40 – סביבות 104) היה משורר רומי מהיספניה (ספרד). הוא ידוע בעיקר בשל המכתמים שכתב, שראו אור ברומא בין 86 ל-103 לספירה, בתקופת שלטונם של הקיסרים דומיטיאנוס, נרווה וטריאנוס. במכתמים אלה מתאר מרטיאליס בלשון מושחזת ושנונה את הצדדים הכעורים של אנשי רומא, אנשי שם ופשוטי העם כאחד, אליהם התוודע בשלושים וחמש השנים שעשה בעיר. הוא חיבר 1,561 מכתמים בסך הכל, ש-1,235 מתוכם בדיסטיך אלגי. מרטיאליס נחשב לגדול מחברי האפיגרמות.
ביוגרפיה

מַרְקוּס ואלֶרִיוּס מַרְטְיאלִיס נולד באוגוסטה בילביליס בפרובינקיה הרומאית של היספניה טארקוננסיס (כיום העיר קאלאטיוד שבספרד). אף על פי שנולד כאזרח רומאי הוא כותב כי מוצאו מהקלטים או מהאיברים שישבו לחופיו של הנהר טחו.
בהיותו בן 24 שנים הגיע לרומא והתיידד עם מרקוס אנאוס לוקאנוס, סנקה הצעיר וקווינטיליאנוס, שגם הם היו ילידי ספרד. ידידיו לוקאנוס וסנקה נלקחו ממנו עד מהרה כאשר הצטוו להתאבד בעקבות קשר פיסו נגד נירון. ידידו הרטוריקן קווינטיליאנוס הציע לו להרוויח את לחמו כפרקליט, אך הוא העדיף לגווע ברעב ולא לוותר על שירתו. הוא נאלץ להתפרנס מכתיבת שירה בעבור פטרונים עשירים שהתחזו למשוררים, ובתמורה נתנו לו מזון ומקום מקלט. הוא לא אהב את חיי העיר וניסה למצוא מפלט באזורים הכפריים של איטליה, אולם כמשורר היה עליו להתגורר ברומא כדי לעמוד בקשרים עם אנשי החברה הגבוהה.
פטרון עשיר העמיד לרשותו חווילה קטנה בנומנטום (אנ'), ובאופן כלשהו הצליח לגייס כספים כדי לקנות בית על גבעת הקווירינאליס. בשנת 80, עם פתיחת הקולוסיאום, הקדיש לטיטוס אחד משיריו הראשונים. הוא כתב שיר הלל לקיסר דומיטיאנוס שהעדיף את המשורר סטאטיוס, אך צירף את מרטיאליס למעמד הפרשים - מה שאפשר לו לקבל קצבה קטנה. בין השנים 86 ו-103 פרסם 12 ספרי אפיגרמה (שירים קצרים וחריפים ברוח הסאטירה). בשנת 98 כתב פואמה בעבור פליניוס הצעיר, שבתמורה מימן את נסיעתו של מרטיאליס בחזרה לעיר מולדתו בספרד. שם קיבל, מאישה שהעריצה את שירתו, חווילה שבה בילה את שנותיו האחרונות.
אחרי מותו, פליניוס הצעיר כתב: "זה עתה נודע לי על מות מרטיאליס - מה שגרם לי צער רב. הוא היה משורר שנון אשר מיזג בחרוזיו מלח ודבש, ועשה זאת בגילוי לב, בכנות וללא משוא פנים."
יצירתו

מרטיאליס נודע בעיקר בשל 12 ספרי אפיגרמות (Epigrammata) שהופיעו ברומא במשך תקופת שלטונם של דומיטיאנוס, נרווה וטריאנוס.
בספר הראשון הוא מגלה את סוד הצלחתן: "ספרים אלה, בדומה לבעלים בעיני נשותיהם, בלי זין אינם יכולים למצוא חן".
בפואמות אלה הוא מתאר את חיי העיר רומא ואת אורח חייהם של נשים וגברים בני תקופתו, ובהם: מיליונרים, פרוצות, סופרים, סנדלרים, רופאים, להטוטנים ואסירים, על רקע מרחצאות, תיאטראות ורחובות רומא. הוא מפקפק באופיין של הנשים ויחד עם זאת מכבד ומעריץ אותן. הוא מביע את חיבתו לילדים ובאופן מיוחד לקרוביו, ואת געגועיו לעיר מולדתו בספרד, שבה היו לו ידידים רבים, ולסביבתה הכפרית שאפשרה לו ליהנות מציד ומדיג בימי נעוריו.
שירתו של מרטיאליס מאפשרת לנו לקבל מושג על תנאי החיים ברומא העתיקה. לשם דוגמה: "אני מתגורר בחדר קטן שיש בו חלון שאיננו נפתח." הוא מתאר גם מקרים של אנשים שהבעירו את בתיהם כדי לקבל את כספי הביטוח: "טיגליאנוס, שילמת מאתיים בעבור ביתך שעלה בלהבות, וקיבלת פי עשרה. האם אין זה משום שהבערת אותו בכוונה תחילה?"
הפואמות שלו נקראו בכל רחבי האימפריה הרומית, ואפילו על ידי אנשי השבטים הגותים. אחת הפואמות שלו הוקדשה לידידו המשורר יובנאליס. בין ידידיו נמנה גם פליניוס הצעיר, אך היו לו גם מתחרים בחברה הגבוהה של רומא ובהם המשורר סטאטיוס.
יצירתו של מרטיאליס התגלתה בתקופת הרנסאנס והעניקה השראה למחברים שראו בה תיאור של בעיות תקופתם. הייתה לו השפעה ניכרת בצרפת ובאיטליה, ושירתו השפיעה גם על השירה האנגלית והשירה הגרמנית. היא יצאה מן האופנה רק עם התפתחות הרומנטיקה.
היהודים אצל מרטיאליס

השקפותיו של מרטיאליס לגבי חשיבותם היחסית של היהודים מבין היסודות הזרים ברומא, מתוארות על ידי מספר התייחסויותיו אליהם באפיגרמות שלו. ההתייחסויות הללו נופלות במספרן רק מאלה הנוגעות לפולחנים הפריגיים של קיבלה (Cybele) ואטיס, שהיו קשורים למוסד הגאלי (Galii) המסורסים.
באפיגרמה 2.2 של מרטיאליס שכתב לקיסר דומיטיאנוס, בין אזכורים של ניצחונות וכיבושים שלדומיטיאנוס יש בהם נגיעה, מזכיר מרטיאליס גם את "ניצחונו האדומי" של אחיו, טיטוס, כאשר המילה "אידומאוס" מציינת כאן את השם "יודאוס" (יהודי). זהו אזכור לניצחונו של טיטוס על היהודים במרד הגדול.
באפיגרמה 50 בספר העשירי מזכיר מרטיאליס את "הדקלים האדומיים" (הנזכרים גם אצל ורגיליוס) כסמל ניצחון.
באפיגרמה 7.55 מתייחס מרטיאליס למס היהודי שהוטל על ידי אספסיאנוס לאחר חורבן ירושלים ונגבה באכזריות על ידי דומיטיאנוס, כאשר הוא מזכיר את "זה שלאחרונה קולל במיסים, שבא מהעיר שלם (Solyma) שנשרפה כליל".
באפיגרמה 4.4 משנת 88 לספירה, מרטיאליס מציין בשיר-התקפה על אשה בשם "באסה" (Bassa), בין אוסף הריחות הרעים שהוא מעדיף על פני ריחה של אשה זו, אליה הוא פונה בשיר, גם את "הבל פיהן של נשים הצמות בשבת".
מרטיאליס חושב בטעות את השבת היהודית כיום צום – טעות רווחת שהתקבעה כבר הרבה לפניו במסורת הספרות הפגאנית ומופיעה גם אצל סטראבון, פומפיוס טרוגוס וסווטוניוס.
באפיגרמה 12.57.1-14 מרטיאליס מסביר מדוע הוא עוזב את רומא לעיתים קרובות כל כך לטובת נומנטום הכפרית. הוא מונה את המטרדים המאפיינים של רומא הגדולה והרועשת, ובהם גם "היהודי שלמד מאמו לקבץ נדבות".
היהודים אצל מרטיאליס > מנהג המילה היהודי

מתוך מספר התייחסויותיו אל היהודים, ברית המילה היהודית היא זו שמשמשת כמטרה העיקרית לשנינותו.
במכתם 7.30 על קייליה (Caelia), נערה רומית שמרעיפה מחיבתה על גברים בני כל האומות מלבד אלה של רומא, מרטיאליס מפרט רשימה של מאהבים "אקזוטיים" שאליהם היא נמשכת. הוא כולל בה גם את היהודים ומשתמש במילה כדי לאפיין אותם, תוך שהוא מעניק לה גוון מיני ברור, כשהוא כותב שקייליה אינה "נרתעת מן החלציים של יהודים נימולים". המילה "inguen" (חלציים, מפשעה) משמשת בגרפיטי, במכתמים ובסטירות גסים לתיאור אברי מין.
במכתם 7.35 המיועד ללייקאניה (Laecania), מרטיאליס מלין על כך שהעבד שלה תמיד נוכח כאשר היא מתרחצת באמבטיה ו"אברי המין (שלו) מכוסים בפיסת עור שחורה" (aluta, "תחתוני רצועה"). הוא רומז לכוח הגברא המיוחס ליהודים, כשבמקום העבד שלה הוא מציע לה את עבדו שלו, ש"(חתיכת) משקל יהודי לו מתחת לעורו החשוף".
התייחסות דומה נמצאת באותו הספר גם במכתם 7.82 על השחקן או הזמר מנופילוס, שהנדן (fibula) המכסה את הפין שלו כה גדול, "שדי בו לבדו לכיסוי כל השחקנים הקומיים שלנו כאחד". מרטיאליס מסביר שהניח שמנופילוס דואג לכסות את הפין שלו מהסיבה "שהוא חרד לשמור על קולו...אך פעם אחת, כאשר השתתף במשחק באמצע מגרש הספורט קבל עם ועדה, החליק הנדן מן המסכן; והנה הוא נימול!". ייתכן ומנופילוס ניסה להסתיר את מילתו בשל המס היהודי, או שחש נבוך להיחשף כיהודי. המילה Verpa מציינת את הפין במצב שבו העורלה משוכה לאחור כתוצאה מזקפה, ומשתמשים בה לעיתים קרובות כאשר מדובר על ביצוע אקט מיני, ובפרט אקטים הומוסקסואליים אגרסיביים, לפיכך השימוש במילה verpus במובן של "נימול" (המתועד רק אצל מרטיאליס ויובנאליס) מקביל את נסיגת העורלה לתאוותנות היתר המזוהה עם היהודים ומוכנותם התמידית כביכול לקיים יחסי מין.
במכתם 11.94 מרטיאליס מכניס קונוטציה הומוסקסואלית במכתם על משורר-יריב יהודי שהפך גם למאהב-יריב: "אך זאת מייסרני: שלמרות שנולדת בירושלים (Solyma) עצמה, אתה עושה מעשה סדום בנערי, משורר נימול". מרטיאליס יוצר בנייה דרמטית כאשר הוא חוזר שלוש פעמים על הפנייה "משורר נימול", אך לבסוף פונה אל יריבו כ"נימול" (verpe) בלבד ולא כ"משורר". הוא אינו מאמין ליריבו היהודי שמכחיש את פיתוי הנער ונשבע לשם כך ביופיטר, ודורש מיריבו להישבע "בשם אנכיאלוס" (Anchialus). פירוש "אנכיאלוס" הוא בגדר תעלומה בלתי פתורה. פרידלנדר הציע שאנכיאלוס היה יהודי רומי עשיר, ובכך הבין את המשפט כסטריאוטיפ אנטישמי על יהודים. פטר שפר מציע שמדובר בשיבוש של "ארכלאוס". מנחם שטרן טען כי "אנכיאלוס" היה שם נפוץ, במיוחד בקרב עבדים ועבדים משוחררים ולכן נראה כי מרטיאליס התכוון לאדם לא מזוהה בשם זה שחי ברומא באותו הזמן. מאחר שהשם היה נפוץ בקרב עבדים, ניתן גם להניח ש"אנכיאלוס" היה שמו של הנער עצמו.
תרגומים לעברית

מרטיאליס, מבחר שירים, תרגם מרומית והוסיף דברי-פתיחה וביאורים בנציון בנשלום, ירושלים, מוסד ביאליק, תשל"ז.
שנינותו של מרטיאליס, תרגם מלטינית והוסיף הערות ברוך י. מני, מתוך סדרת "פרשנות ותרבות", הוצאת כרמל, 2021.
מרטיאליס, מאה שירים, נוסח עברי ומבוא: רונן סוניס. בלווית נספח תרגומי עמינדב דיקמן למרטיאליס. דחק, 2022.
לקריאה נוספת

Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism. Jerusalem, Israel Academy of Sciences, 1976, Vol I: LXXXIV. Martial, pp. 521-529
הערות שוליים

↑  מכתם 1.35.3-5; תרגום: דבורה גילולה, הלצות על יהודים בספרות הרומית, מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי, כרך ט' (תשמ"ו), עמ' 21-20, באתר JSTOR.
↑  .Menahem Stern (1976), p. 521
↑  .Menahem Stern (1976), pp. 522-523
↑  Menahem Stern (1976), p. 527, No. 244.
↑  .Menahem Stern (1976), p. 526
↑  פטר שפר, יודופוביה, פרק 5 מילה, עמ' 151, הערה 75 (תרגום מאנגלית: להד לזר).
↑  .Menahem Stern (1976), p. 524
↑  פטר שפר, יודופוביה, פרק 4 שבת, יום צום, עמ' 133.
↑  פטר שפר, יודופוביה, פרק 5 מילה, עמ' 147 (תרגום מאנגלית: להד לזר).
↑  פטר שפר, יודופוביה, פרק 5 מילה, עמ' 148 (תרגום מאנגלית: להד לזר).
↑  פטר שפר, יודופוביה, פרק 5 מילה, עמ' 151-150 (תרגום מאנגלית: להד לזר).
1 2  פטר שפר, יודופוביה, פרק 5 מילה, עמ' 152-151 (תרגום מאנגלית: להד לזר).
↑  .Menahem Stern (1976), p. 528
↑  דבורה גילולה, הלצות על יהודים בספרות הרומית, מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי, כרך ט' (תשמ"ו), עמ' 27, באתר JSTOR.
↑   רחל בירנבאום, רונן סוניס הצליח להעביר את חריפות האפיגרמות הלטיניות של מרטיאליס באופן מדויק ומבריק, באתר הארץ, 25 בינואר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265037005171  PLWABN: 9810537791305606  BIBSYS: 90071369  BNC: 000078040  BNE: XX1061108  BnF: cb11886893t (data)  CANTIC: a10322553  CiNii: DA00624050  GND: 11857826X  ICCU: CFIV024822  ISNI: 0000 0001 2358 4924  LCCN: n82013667  LNB: 000118925  MusicBrainz: 716e8313-cfb4-42c2-9c8c-f13eadd608f9  NDL: 00448954  NKC: skuk0000831  NLA: 35601942  NLG: 218473  NSK: 000152921  NTA: 068570279  RERO: 02-A000110912  SELIBR: 195258  SNAC: w6z33x70  SUDOC: 027383709  Trove: 1010714  ULAN: 500214511  VcBA: 495/17422  VIAF: 8099277   WorldCat (עם VIAF): 8099277
דפורטיבו אינדפנדיינטה מדיין

קורפורסיון דפורטיבה אינדפנדיינטה מדיין (בספרדית: Corporación Deportiva Independiente Medellín) היא קבוצת כדורגל קולומביאנית מהעיר מדיין, המשחקת בליגת העל הקולומביאנית. הקבוצה הוקמה ב-1913, וזכתה בשש אליפויות. הישגה הטוב ביותר בתחרות בינלאומית היה הגעה לחצי גמר גביע ליברטדורס ב-2003.
הקבוצה משחקת באצטדיון אטנאסיו חירארדוט, אותו היא חולקת עם יריבתה העירונית אתלטיקו נסיונל. שחקני הקבוצה לובשים חולצות אדומות ומכנסיים כחולים.
היסטוריה > תחילת הדרך

ב-14 בנובמבר 1913 החליטו אלברטו אוריבה פיידרהיטה ואחיו, רפאל ולואיס, להקים קבוצת כדורגל שתתחרה בקבוצת "ספורטינג" שגם נקראה קבוצת הזרים, והורכבה מילידי מחוז אנטיוקיה ומהגרים אירופאים, בעיקר בלגים ושווייצרים. ב-15 באפריל 1914 החלה רשמית את פעילותה הקבוצה שנקראה "מדיין פוטבול קלוב".
הייתה זו תקופת החובבנות מאחר שבקולומביה לא הייתה ליגה מקצוענית. הקבוצה ממדיין הספיקה לזכות בשני תארים חובבנים בשנים 1918 ו-1920.