תנינאים
התנינאים בתרבות האנושית > במקרא ובתרבות היהודית

התנין מוזכר רבות בתנ"ך ולעיתים משמש שמו כשם נרדף לנחש או לויתן. כבר ביום החמישי בורא אלוהים את התנינים, והם היחידים מבין בעלי החיים המוזכרים בשמם בסיפור הבריאה:
וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים:יִשְׁרְצוּ הַמַּיִם שֶׁרֶץ נֶפֶשׁ חַיָּה, וְעוֹף יְעוֹפֵף עַל-הָאָרֶץ, עַל-פְּנֵי רְקִיעַ הַשָּׁמָיִם. וַיִּבְרָא אֱלֹהִים אֶת הַתַּנִּינִם הַגְּדֹלִים וְאֵת כָּל נֶפֶשׁ הַחַיָּה הָרֹמֶשֶׂת אֲשֶׁר שָׁרְצוּ הַמַּיִם לְמִינֵהֶם, וְאֵת כָּל עוֹף כָּנָף לְמִינֵהוּ, וַיַּרְא אֱלֹהִים כִּי טוֹב.
ישנם חוקרים הסבורים שאזכורו המיוחד של התנין מבטא את דחיית סיפורי הבריאה המיתולוגיים שרווחו במזרח הקדום, שבהם נחשב התנין למפלצת מיתולוגית בה נלחמו האלים. כך למשל באפוס על עלילות בעל וענת מתוארת מלחמתו של האל הכנעני בעל ואחותו ענת באל ים, ובמהלכה מתחולל קרב בו הורגת ענת את עוזריו של ים וביניהם את התנין. המקרא, לעומת זאת, מדגיש כי אלוהים ברא את התנינים, ומכאן שהם יצורים הכפופים לו ככל בעל חיים.
נביאי התנ"ך עשו שימוש בדמותו המיתית של התנין כמוטיב עוצמתי בתיאורים היסטוריים ואקטואליים. ישעיה משתמש בדמות התנין לתיאור ציורי של יציאת מצרים: ”עוּרִי עוּרִי לִבְשִׁי עֹז זְרוֹעַ ה', עוּרִי כִּימֵי קֶדֶם דֹּרוֹת עוֹלָמִים; הֲלוֹא אַתְּ הִיא הַמַּחְצֶבֶת רַהַב, מְחוֹלֶלֶת תַּנִּין: הֲלוֹא אַתְּ הִיא הַמַּחֲרֶבֶת יָם, מֵי תְּהוֹם רַבָּה, הַשָּׂמָה מַעֲמַקֵּי יָם, דֶּרֶךְ לַעֲבֹר גְּאוּלִים” (ספר ישעיהו, פרק נ"א, פסוקים ט'–י'). במקום אחר מתאר ישעיה את גאולת העתיד של עם ישראל בצורה דומה: ”בַּיּוֹם הַהוּא יִפְקֹד ה' בְּחַרְבּוֹ הַקָּשָׁה וְהַגְּדוֹלָה וְהַחֲזָקָה, עַל לִוְיָתָן נָחָשׁ בָּרִחַ, וְעַל לִוְיָתָן, נָחָשׁ עֲקַלָּתוֹן; וְהָרַג אֶת-הַתַּנִּין, אֲשֶׁר בַּיָּם” (ספר ישעיהו, פרק כ"ז, פסוק א').
אזכורים נוספים של התנין בתנ"ך מרמזים למאבק קדמוני בו גבר האל על אויביו. כך בדברי משורר תהלים: ”אַתָּה פוֹרַרְתָּ בְעָזְּךָ יָם; שִׁבַּרְתָּ רָאשֵׁי תַנִּינִים, עַל-הַמָּיִם.” (תהילים, ע"ד, י"ג). כך גם בדבריו של איוב, המוחה אל יחסו של האל כלפיו: ”הֲיָם-אָנִי, אִם-תַּנִּין: כִּי-תָשִׂים עָלַי מִשְׁמָר” (איוב, ז', י"ב).
התנין נזכר פעמים נוספות בתנ"ך:
”וַיַּשְׁלִיכוּ אִישׁ מַטֵּהוּ וַיִּהְיוּ לְתַנִּינִם וַיִּבְלַע מַטֵּה-אַהֲרֹן אֶת-מַטֹּתָם.” (שמות, ז', י"ב)
”חֲמַת תַּנִּינִם, יֵינָם; וְרֹאשׁ פְּתָנִים, אַכְזָר.” (דברים, ל"ב, ל"ג)
”כֹּה-אָמַר אֲדֹנָי יֱֹיִ, הִנְנִי עָלֶיךָ פַּרְעֹה מֶלֶךְ-מִצְרַיִם, הַתַּנִּים הַגָּדוֹל, הָרֹבֵץ בְּתוֹךְ יְאֹרָיו: אֲשֶׁר אָמַר לִי יְאֹרִי, וַאֲנִי עֲשִׂיתִנִי” (יחזקאל, כ"ט, ג')
”הַלְלוּ אֶת-ה', מִן-הָאָרֶץ-- תַּנִּינִים, וְכָל-תְּהֹמוֹת” (תהילים, קמ"ח, ז')
באגדות חז"ל בתלמוד הבבלי מופיע התנין כמפלצת, המזכירה את אגדות הדרקונים שומרי האוצר. באגדה זו התנין שומר על אבן יקרה במצולות הים:
"אזלינן בספינתא וחזינן ההוא אבן טבא דהוה הדיר לה תנינא נחית בר אמוראי לאתויה אתא תנינא קא בעי למבלע לה לספינתא"
(שטנו בספינה וראינו אבן טובה שהיה שומר עליה תנין, ירד האמודאי להביאה ובא התנין ורצה לבלוע את הספינה)
באותו המקום מזוהה התנין הבראשיתי עם הלויתן, הנזכר לצדו במספר מקומות בתנ"ך, ומזוהה גם הוא כיצור בעל שורשים מיתולוגיים.
בקבלה, ובפרט בספר הזוהר, נקשרה דמותו של התנין עם הסטרא אחרא, על רקע הקשר המקראי בין התנין והנחש, המופיע בסיפור חטא עץ הדעת כיצור מרושע, ואולי אף שטני. הרעיונות הקבליים שנקשרו בתנין קיבלו פיתוח קיצוני בהגותו השבתאית של נתן העזתי.
אח"י תנין הייתה הצוללת הראשונה, שבכניסתה לשירות בסוף שנת 1959, סימנה את הקמת שייטת הצוללות של חיל הים הישראלי. צוללת זו ואחותה אח"י רהב נקראו על שם שתי מפלצות הים מחזון ישעיהו. ב-2014 נקלטה בחיל הים הצוללת הראשונה מסדרת דולפין AIP, שנקראה אף היא אח"י תנין.
ה"תמסח" היה שמו בצה"ל של הכלי האמפיבי "ז'ילואה" שמילא תפקיד מפתח בצליחת תעלת סואץ במלחמת יום הכיפורים. בתחום הטג"ח גלישת פאסט-רופ ממסוקים מכונה "תנינים" (לא ברור למה).