stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אגון רונאי (מגיש)
לקריאה נוספת

כיאה לאיש תקשורת רוב הנכתב עליו הוא בעשרות לינקים בשפה ההונגרית:
http://www.noifriss.hu/cimke/ronai-egon
http://www.reporteriskola.hu/index.php/tanarok/az-ev-tanara.html
http://www.hir24.hu/szines/2012/09/28/megszuletett-a-magyar-televizios-gyermeke/
http://www.hrportal.hu/c/ronai-egon-2010-ig-budapest-radional-20060320.html
http://szinhaz.hu/budapest/51214-huzos-ronai-egonnal-a-central-szinhazban
http://www.libri.hu/szerzok/ronai_egon.html
http://nol.hu/kult/20130412-lejovunk_a_falvedorol
http://www.babiczky.hu/interjuk/13-mediatechnikaban-megjelent-interjuk/40-ronai-egon-ha-nem-beszelunk-rola-akkor-ez-igy-is-marad
http://www.168ora.hu/itthon/ronai-egon-atv-musorvezeto-csatt-huzos-start-123690.html
http://www.atv.hu/belfold/20160709-ronai-talan-nem-ok-nelkul-adtak-kezrol-kezre/hirkereso
האורח השבועי: אגון רונאי
https://meglepetes.hu/sztarok/2017/12/22/ronai-egon-neha-fogom-a-fejem-de-csodalatos-erzes-otgyerekes-apanak-lenni/
https://nepszava.hu/3027881_ronai-egon-keresi-az-orszag-geniuszat
https://www.facebook.com/ronai.egon
https://www.kossuth.hu/konyv/5358/az-egon
https://24.hu/kultura/2021/09/29/prima-primissima-2021/
https://www.atv.hu/belfold/20220428/megjelent-ronai-egon-halhattanok-tarsulata-cimu-konyve
https://ujakademia.hu/kurzusok/radios-es-televizios-ujsagiras
https://www.facebook.com/profile.php?id=100089080452519
ראו גם

András Pungor: The Egon ; Kossuth, Bp., 2020
קרל אייבל

| --- | --- |

קרל אייבל
 לידה:  23 ביולי 1891 גויזרן, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  21 בינואר 1943 (בגיל 51) ניקולאייבקה, ברית המועצות ברית המועצות
 מדינה:  אוסטריה 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית הטרזיאנית 
 השתייכות:  האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית   אוסטריה הרפובליקה האוסטרית הראשונה   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1915–1943 (כ־28 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל הרגלים (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-385   מפקד קורפוס הפאנצר ה-24
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
גנרל קרל אייבל (בגרמנית: Karl Eibl;‏ 23 ביולי 1891 – 21 בינואר 1943), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

אייבל נולד ב-23 ביולי 1891 בגויזרן, אוסטריה עילית, שהשתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. בשנת 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, והצטרף לרגימנט הלאנדווהר ה-21, ולחם בשורותיו במהלך המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל אייבל עיטורים רבים, ואף הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה נשאר אייבל בצבא אוסטריה, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה, ואף הועלה לדרגת מיור. לאחר האנשלוס הצטרף אייבל לוורמאכט, ומונה בסתיו 1938 למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-132, וב-1 בינואר 1939 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

במהלך המערכה בפולין לחם אייבל עם גדודו כחלק מהדיוויזיה ה-44, וקיבל על פעולותיו את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה. באביב 1940 מונה אייבל למפקד הרגימנט ה-132, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עמו כחלק מהדיוויזיה ה-44 ואף כבש את העיר שיניולה, ועל כך קיבל ב-15 באוגוסט 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. לאחר מכן נשאר אייבל עם יחידתו בצרפת, ומאוחר יותר הועבר לסלובקיה, וב-1 בפברואר 1941 הועלה לדרגת אוברסט. במהלך מבצע ברברוסה לחם אייבל עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-44 במסגרת הקורפוס ה-29, ועל פעולותיו בז'יטומיר ובאומן קיבל ב-31 בדצמבר 1941 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-10 בינואר 1942 מונה אייבל למפקד הדיוויזיה ה-385, ולחם עמה באזור פולוצק ורוסלאבל, כחלק מהארמייה הרביעית. הדיוויזיה לחמה במתקפת הקיץ הגרמנית, כחלק מהארמייה השנייה ומארמיית הפאנצר הרביעית לסירוגין באזור וורונז', ובדצמבר 1942 הועברה הדיוויזיה לאזור סטלינגרד, שם לחמה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-24. ב-19 בדצמבר 1942 הועלה אייבל לדרגת גנרל לוטננט, וקיבל על פעולותיו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בינואר 1943 הועבר אייבל לעתודת המילואים, וב-20 בינואר מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-24 שלחם באותה עת בקרבות קשים באזור הדון. הקורפוס ספג אבדות כבדות, ומשום כך יצא אייבל למחרת לסייר בקווים הקדמיים של הקורפוס. במהלך סיורו נתקל אייבל בחיילים איטלקים, ובגלל הערפל הכבד הם חשבו אותו לרוסי ופתחו עליו באש. אייבל נפצע קשות מרסיסי רימון יד שהוטל עליו, וכעבור כמה שעות מת בכפר ניקולאייבקה, כתוצאה מאובדן דם. לאחר מותו הועלה אייבל ב-1 במרץ 1943 לדרגת גנרל חיל הרגלים.
הנרי טמפל, הוויקונט השלישי מפלמרסטון

הנרי ג'ון טמפל, הוִיקוֹנט השלישי מִפלמרסטון, (באנגלית: Henry John Temple, 3rd Viscount Palmerston;‏ 20 באוקטובר 1784 – 18 באוקטובר 1865) היה מדינאי בריטי, שכיהן כראש ממשלת בריטניה בשתי תקופות כהונה באמצע המאה ה-19. במשך רוב התקופה שבין השנים 1830–1865 עיצב פלמרסטון את מדיניות החוץ של בריטניה, כאשר זו הייתה בשיא עוצמתה. כינוייו העממיים היו "פאם" (Pam) ו"הנמייה" (The Mongoose) והוא כיהן בממשלה כמעט באופן רצוף משנת 1807 ועד למותו ב-1865. הוא החל את הקריירה הפרלמנטרית שלו כטורי, עבר לשורות המפלגה הוויגית ב-1830[דרוש מקור][דרושה הבהרה] וסיים אותה כראש הממשלה הראשון של המפלגה שהוקמה שש שנים לפני מותו, המפלגה הליברלית.
ב-1802 ירש מאביו את תואר האצולה האירי שלו. ב-1807 נבחר לחבר פרלמנט מטעם הטורים וב-1809 מונה לשר האחראי על ענייני הכספים של הצבא במשרד המלחמה. במשרה זו החזיק עד 1828 ושנה קודם לכן נכנס כחבר לקבינט, כאשר ג'ורג' קנינג נבחר להיות ראש הממשלה. פחות משנה לאחר מכן התפטר מהממשלה יחד עם חסידים נוספים של קנינג.
בישיבתו באופוזיציה התמקד במדיניות החוץ וכיהן כשר החוץ בין השנים 1830–1834, 1835–1841 ו-1846–1851, כאשר המפלגה הוויגית הייתה בשלטון, וטיפל בשורה של משברים באירופה ומחוץ לה. כמה מפעולותיו התקיפות, שכיום מוגדרות לעיתים כהתערבות ליברלית, היו שנויות במחלוקת באותה תקופה ונותרו כאלה עד היום. ב-1852 מונה לשר הפנים בממשלת הקואליציה של הלורד אברדין ושאליה הוכנס הלורד ג'ון ראסל כשר החוץ בהתעקשות חסידיו של רוברט פיל. הוא העביר כמה רפורמות חברתיות אך התנגד לרפורמות שנגעו לזכות ההצבעה. כאשר אי שביעות הרצון הציבורית על רקע מלחמת קרים גרמה לנפילת הממשלה ב-1855, היה פלמרסטון, למרות חוסר האמון שרחשה לו המלכה ויקטוריה, ליחיד שיכול היה כראש הממשלה להשיג רוב בפרלמנט. פלמרסטון כיהן כראש הממשלה בין השנים 1855–1858 ובין השנים 1859–1865, עד למותו בגיל 81, חודשים ספורים לאחר שניצח בבחירות הכלליות עם רוב גדול יותר מזה שעמד לרשותו לפניהן. הוא היה ראש הממשלה הבריטי האחרון שמת במהלך כהונתו.
היסטוריונים רואים בו אחד משרי החוץ הגדולים ביותר של בריטניה, בשל טיפולו במשברים גדולים, מחויבותו למאזן הכוחות שהפך את בריטניה לקול המכריע במחלוקות בין-לאומיות רבות, כישורי הניתוח שלו ומחויבותו לאינטרסים הבריטיים. למדיניותו בנוגע ליחסים עם הודו, איטליה, בלגיה וספרד הייתה השפעה ארוכת טווח, בעוד שמדיניותו בנוגע ליחסים עם צרפת, האימפריה העות'מאנית וארצות הברית הוכחה כבת חלוף. הוא היה מומחה לניצול דעת הקהל והלאומיות הבריטית. עם חולשותיו ניתן למנות חוסר ניהול נכון של יחסים בין-אישיים ואי הסכמה ארוכת שנים עם המלכה על תפקידה של המלוכה בעיצוב מדיניות החוץ.
פלמרסטון בנה לעצמו קהל אוהד רחב בקרב ציבור הבוחרים הבריטי, באמצעות קידום עצמו, קידום הלאומיות הבריטית וקידום התחושות הפטריוטיות. העיתונות טיפחה אותו בהתמדה והעניקה לו כיסוי אוהד. המלכה ורוב המנהיגות הפוליטית לא נתנו בו אמון, אך בזכות האהדה הציבורית כלפיו נחל הצלחה.
ראשית חייו

הנרי ג'ון טמפל נולד בבית משפחתו בשכונת וסטמינסטר שבלונדון. משפחתו הייתה מהענף האירי של משפחת טמפל. עם מות אביו ב-1802 ירש את תואר האצולה שלו והיה לוויקונט פלמרסטון השלישי. מקורה של משפחתו מאצולת אירלנד. אביו היה ויקונט פלמרסטון השני, אציל אנגלו-אירי ואימו, מרי, הייתה בתו של בנג'מין מי, סוחר לונדוני. בין השנים 1792–1794 התלווה למשפחתו בטיול ארוך ביבשת אירופה. בהיותו באיטליה למד ממורה איטלקי דיבור וכתיבה שוטפים באיטלקית. לעיתים נדירות ביקרה המשפחה באחוזתה הכפרית הגדולה שבצפון מחוז סלייגו שבמערב אירלנד.
טמפל התחנך בבית הספר הארו בין השנים 1795–1800. האדמירל סר אוגוסטוס קליפורד (לימים האדון נושא המוט השחור), היה "המשרת האישי" (Fag, תפקיד שמילאו תלמידי פנימיות אנגליות ובמסגרתו ביצעו עבודות שירות יומיומיות עבור תלמידים בוגרים מהם) של פלמרסטון, של ג'ון ספנסר, רוזן ספנסר השלישי (לימים שר האוצר של בריטניה) ושל ג'ון פוסונבי, רוזן בסבורו הרביעי (לימים שר הפנים). לימים זכר קליפורד את פלמרסטון כהוגן ביותר מבין השלושה. פלמרסטון היה מעורב לעיתים קרובות בקטטות בבית הספר וחבריו הוותיקים לספסל הלימודים זכרו אותו כמי שעמד מול בריונים כפולים ממנו בגודלו. אביו של פלמרסטון לקח אותו לפרלמנט ב-1799, שם זכה הנער הצעיר ללחוץ את ידו של ראש הממשלה ויליאם פיט הבן.
בין השנים 1800–1803 למד פלמרסטון באוניברסיטת אדינבורו כלכלה פוליטית מפי דוגלד סטיוארט, ידידם של הפילוסופים הסקוטים אדם פרגוסון ואדם סמית. מאוחר יותר תיאר פלמרסטון את תקופת לימודיו באדינבורו כתקופה בה רכש את "כל הידע המועיל ואת הרגלי החשיבה שלי". הלורד מינטו כתב להוריו של פלמרסטון שהבחור הצעיר הוא בעל נימוסים ראויים ובעל אישיות חביבה. דוגלד סטיוארט כתב לידידו, באומרו שפלמרסטון: "במזגו ובהליכותיו הוא כל מה שחבריו יכלו לבקש. אכן איני יכול לומר שאי פעם ראיתי בחור כזה ללא פגם בשלב זה של חייו או כזה שהיו לו נטיות כאלה של חביבות".
ב-17 באפריל 1802 ירש פלמרסטון מאביו את התואר ויקונט פלמרסטון, טרם מלאו לו 18. הלורד פלמרסטון הצעיר גם ירש את רוב שטחה של האחוזה המשפחתית שבמחוז סלייגו שבמערב אירלנד. מאוחר יותר בנה בתחומי האחוזה את טירת קלסיבוון. בין השנים 1803–1806 למד בקולג' סנט ג'ון שבאוניברסיטת קיימברידג'. כבן למעמד האצולה היה זכאי לקבל את התואר השני שלו ללא מעבר מבחנים, אך על אף שפלמרסטון ויתר על זכות זו, סיים את לימודיו ללא מבחנים.
לאחר שב-1803 הוכרזה מלחמה נגד צרפת, הצטרף פלמרסטון למתנדבים שגויסו כהכנה לפלישה הצרפתית והיה אחד משלושת הקצינים ביחידה שהוצבה בקולג' בו למד. הוא גם מונה להיות המפקד בדרגת לוטננט קולונל של מתנדבי רומזי.
ראשית הקריירה הפוליטית

בפברואר 1806 נוצח פלמרסטון בבחירות במחוז הבחירה של אוניברסיטת קיימברידג'. בנובמבר אותה שנה נבחר במחוז הבחירה של הורשם, אך בינואר 1807 איבד את מושבו בעקבות הצבעת הרוב הוויגי בבית הנבחרים.
בזכות החסות שהעניקו לו הלורד צ'יצ'יסטר והלורד מלמסברי, קיבל פלמרסטון את תפקיד הלורד הזוטר באדמירליות בממשלתו של הדוכס מפורטלנד. פלמרסטון עמד שוב לבחירה מטעם מחוז הבחירה של אוניברסיטת קיימברידג' במאי, אך הפסיד בהפרש של שלושה קולות לאחר שיעץ לתומכיו להצביע גם למועמד הטורי השני במחוז שהיה מיוצג על ידי שני מושבים. ביוני 1807 נכנס פלמרסטון לבסוף לפרלמנט כנציג הטורים מטעם מחוז הכיס של ניופורט שבאי וייט.
ב-3 בפברואר 1808 נשא פלמרסטון נאום תמיכה בשמירת הסודיות בפעילות הדיפלומטית ובהפצצת קופנהגן ותפיסת והשמדת ספינות הצי המלכותי הדני על ידי הצי המלכותי הבריטי. דנמרק הייתה נייטרלית במלחמה, אך נפוליאון הגיע קודם לכן להסכמה עם הרוסים בחוזה טילזיט להקים ברית ימית נגד בריטניה, כולל שימוש בצי הדני לפלישה לבריטניה. כדי להקדים תרופה למכה, העמידו הבריטים בפני הדנים בחירה בין שתי אפשרויות: להעביר את ספינותיהם לבריטניה באופן זמני עד תום המלחמה או שהצי שלהם יושמד. הדנים סירבו לשתף פעולה ועקב כך הופגזה קופנהגן. פלמרסטון הצדיק את ההפגזה על בסיס שאיפותיו של נפוליאון להשתלט על הצי הדני:
ניתן להצדיק את הפעולה בשל הכוח העצום של צרפת שמאפשר לה לכפות על מדינה חלשה להפוך לאויבת של אנגליה... זהו כלל ההגנה העצמית שאנגליה מצדיקה בעטיו את פעולותיה. הג'נטלמן הנכבד ותומכיו הודו, שאם דנמרק הייתה מפגינה עוינות כלפינו, אזי היינו יכולים להצדיק צעדים של נקמה... דנמרק שנכפתה עליה העוינות היא באותו מעמד כמו דנמרק שהפכה לעוינת מרצונה, כאשר כלל ההגנה העצמית נכנס לתוקף... האם מישהו מאמין שמהלכיו של בונפרטה כלפי דנמרק ייבלמו על ידי שיקולים של צדק כפי שהוא עשה כלפי מדינות אחרות? ...פעולת ההגנה של אנגליה, לפי כלל ההגנה העצמית, שהוא עיקרון יסודי בחוקת האומות, מוצדקת והניטרליות של דנמרק הפכה בעקבות פעולת הכפייה של צרפת לעוינות אקטיבית.
במכתב שכתב לידיד ב-24 בדצמבר 1807 תיאר פלמרסטון את חבר הפרלמנט הוויגי המנוח אדמונד ברק כמי שבידיו "כוח הנבואה הפוליטית". אמירה זו הפכה למטפורה שסימלה את הקריירה של פלמרסטון וניבאה את מדיניות החוץ האימפריאלית שלו.
שר המלחמה (1809–1829)

נאומו של פלמרסטון לא הנחיל לו הצלחה מרובה, שכן ספנסר פרסיבל, שהקים ממשלה ב-1809, ביקש לתת לפלמרסטון את תפקיד שר האוצר, אז תפקיד בעל חשיבות פחותה יותר בהשוואה לזו שהייתה לו החל מאמצע המאה ה-19. פלמרסטון העדיף לקבל את תפקיד שר המלחמה, שהיה כרוך בלעדית בעניינים הכספיים של הצבא. הוא לא זכה במושב בקבינט ונותר בתפקיד שר המלחמה במשך עשרים שנה.
ב-1 באפריל 1818, קצין בדימוס בשכר חלקי, לוטננט דייוויס, שהיה ממורמר על המלצת משרד המלחמה לפנסיה צבאית עבורו, וגם סבל משיגעון, ירה בפלמרסטון כאשר זה עלה במדרגות משרד המלחמה. הכדור שרט את גבו של פלמרסטון ופצע אותו קלות. לאחר שנודע לפלמרסטון שדייוויס משוגע, שילם עבור הגנתו המשפטית ודייוויס נשלח לאשפוז בבית החולים בת'לם.
לאחר התאבדותו של לורד קאסלריי ב-1822, נחלק הקבינט של הלורד ליברפול בשאלות פוליטיות. האגף הליברלי יותר של ממשלת הטורים החל לתת יותר את הטון, כשג'ורג' קנינג מכהן כשר החוץ וויליאם הסקיסון, ששימש כנציג הממשלה בבית הנבחרים, תמך ביישום תורת הסחר החופשי ויישם אותה, ומתן שוויון זכויות לקתולים הפך לסוגיה חשובה. פלמרסטון, שלא היה חבר בקבינט, תמך בחום בצעדי המדיניות של קנינג ושל ידידיו.
עם פרישתו של הלורד ליברפול באפריל 1827, נקרא קנינג להתמנות לתפקיד ראש הממשלה. הטורים מן האגף השמרני יותר של המפלגה, כולל סר רוברט פיל, הסירו את תמיכתם והוקמה ברית בין החברים הליברלים שכיהנו בממשלה הקודמת לבין הוויגים. משרת שר האוצר הוצעה לפלמרסטון, שקיבל אותה, אך מינוי זה סוכל עקב סכסוך בין המלך ג'ורג' הרביעי לבין ג'ון צ'ארלס הריס. פלמרסטון נשאר בתפקידו כשר המלחמה ובפעם הראשונה קיבל מושב בקבינט. ממשלתו של קנינג שרדה במשך ארבעה חודשים כאשר ראש הממשלה מת בכהונתו, ואחריה מונתה ממשלתו של הלורד גודריץ', שכיהנה במשך קצת פחות משנה.
חסידיו של קנינג נותרו בעמדת השפעה והדוכס מוולינגטון מיהר לכלול את פלמרסטון, הסקיסון, צ'ארלס גרנט, ויליאם לם ואת הרוזן דדלי בממשלה שבסופו של דבר עלה בידו להקים. אף על פי כן, סכסוך בין ולינגטון לבין הסקיסון על סוגיית הייצוג הפרלמנטרי של מנצ'סטר וברמינגהאם גרמה להתפטרותם של הסקיסון ובעלי בריתו, כולל פלמרסטון. באביב 1828, לאחר יותר מעשרים שנים רצופות בתפקיד, מצא פלמרסטון את עצמו באופוזיציה.
ב-26 בפברואר 1828 נשא פלמרסטון נאום תמיכה במתן שוויון זכויות לקתולים. הוא חש שאין זה יאה להעניק הקלות ל"תרעומת המדומה" של אלו שפרשו מהכנסייה הממוסדת בעוד ש"הקתולים סבלו סבל של ממש". פלמרסטון גם תמך במערכה להעברת חוק הרפורמה להרחבת זכות ההצבעה לאנשים רבים יותר בבריטניה. אחד הביוגרפים שלו ציין ש"כמו רבים מחסידיו של רוברט פיל, שכיום מסווגים כטורים, הוא היה וויגי טוב בעמקי נשמתו". חוק ההקלה על הקתולים עבר בפרלמנט ב-1829 בתקופה שבה היה פלמרסטון באופוזיציה. חוק הרפורמה עבר ב-1832.
באופוזיציה (1828–1832)

בעקבות מעברו של פלמרסטון לספסלי האופוזיציה, התמקד בעיקר במדיניות החוץ. הוא האיץ בוולינגטון לגלות מעורבות במלחמת העצמאות היוונית וקיים כמה ביקורים בפריז, שם חזה בדיוק רב את הנפילה ההולכת וקרבה של שלטון הרסטורציה. ב-1 ביוני 1829 נשא את נאומו הגדול הראשון בנושאי מדיניות החוץ.
פלמרסטון היה נואם מוכשר. שפתו הייתה טבעית והצורה שבה הציג את הדברים הייתה נבוכה משהו, אך בדרך כלל הוא מצא את המילים הנכונות לומר את הרעיון הנכון בזמן הנכון ואת הדרך לפנות אל בית הנבחרים בשפה המתאימה למזג של שומעיו. בספטמבר 1830 נעשה על ידי ולינגטון ניסיון להחזיר את פלמרסטון לקבינט, אך הוא סירב לעשות כן מבלי שיחד איתו ייכנסו הלורד לנסדאון והלורד גריי, שני ויגים בולטים. בנקודת זמן זו שינה פלמרסטון את נאמנותו המפלגתית.
שר החוץ (1830–1841)

פלמרסטון נכנס לתפקיד שר החוץ עם אנרגיות רבות והמשיך להפעיל את השפעתו במשך שני עשורים. הוא כיהן בתפקיד בין השנים 1830–1834, 1835–1841 ובין השנים 1846–1851. באופן בסיסי, היה פלמרסטון אחראי למדיניות החוץ הבריטית בכללותה החל מתקופת המהפכות הצרפתית והבלגית ב-1830 ועד לדצמבר 1851. סגנונו המהוקצע הקנה לו את הכינוי "לורד אבן פומיס" (Lord Pumice Stone, משחק מילים של שמו), ואופן התנהגותו מול ממשלות זרות היה ראשיתה של דיפלומטיית ספינות התותחים.
שר החוץ (1830–1841) > משבר 1830

המהפכות של 1830 גרמו זעזוע למערכת המדינית של אירופה שהייתה יציבה מאז 1815. הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה בותרה לשניים בעקבות המהפכה הבלגית, ממלכת פורטוגל הייתה לזירה של מלחמת אזרחים וספרד עמדה להמליך את איזבלה השנייה, מלכת ספרד, שהייתה אז תינוקת שאך נולדה. פולין הקונגרסאית הייתה במצב מלחמה נגד האימפריה הרוסית והמעצמות הצפוניות (רוסיה, פרוסיה ואוסטריה) יצרו ברית קרובה שנראה הייתה שהיא מהווה איום על השלום ועל החירות בכל היבשת. במהלך מרד נובמבר שהתחולל באותה שנה, קראו גולים פולנים לבריטניה להתערב במצב נגד רוסיה.
מדיניותו הכוללת של פלמרסטון הייתה לשמור על האינטרסים של בריטניה, לשמור על השלום, לשמור על מאזן הכוחות ולשמור על הסטטוס קוו באירופה. לא הייתה לו כל תרעומת כלפי רוסיה. בחוגים פרטיים הוא אומנם הביע אהדה לשאיפת הפולנים, אך בתוקף תפקידו כשר החוץ הוא דחה את דרישותיהם. כשבבלגיה ובאיטליה המצב היה קשה בו זמנית, ובעיות קלות יותר היו ביוון ובפורטוגל, הוא שאף להרגיע את המתיחות באירופה ולא להחריף אותה. לפיכך הוא התמקד בעיקר בהשגת הסדר שלום לסיום המשבר בבלגיה.
שר החוץ (1830–1841) > בלגיה

וילם הראשון, מלך הולנד פנה למעצמות האירופאיות שהושיבו אותו על כס המלוכה לאחר המלחמות הנפוליאוניות שיבטיחו את זכויותיו. ב-1830 התכנסה בלונדון ועידה כדי לדון בסוגיה. הפתרון הבריטי כלל מתן עצמאות לבלגיה, שפלמרסטון האמין שתתרום רבות לביטחונה של בריטניה, אך כל פתרון שהוצע לא היה פשוט כלל ועיקר. מחד, למעצמות הצפוניות היה חשוב להגן על וילם ומאידך, מהפכנים בלגים רבים, כמו שארל דה ברוקר ושארל רוג'יה, תמכו באיחוד של הפרובינציות הבלגיות עם צרפת. המדיניות הבריטית הייתה לקיים ברית קרובה עם צרפת, אך בכפיפות למחויבותה לשמירה על מאזן הכוחות ביבשת, במיוחד שמירת קיומה של בלגיה. אם המעצמות הצפוניות היו תומכות בוילם הראשון באמצעות שימוש בכוח, הן היו נתקלות בהתנגדות חמושה ומאוחדת מצידן של בריטניה וצרפת. אם צרפת הייתה שואפת לספח לשטחה את בלגיה, היא הייתה מאבדת את הברית עם בריטניה ומוצאת את עצמה מול התנגדות כלל אירופאית. בסופו של דבר הייתה העמדה הבריטית על העליונה. אף על פי שהיבשת עמדה על סף מלחמה, השלום נשמר על פי תנאיה של לונדון והנסיך לאופולד מבית סקסה-קובורג-גותה, שהיה האלמן של הנסיכה שארלוט מוויילס, בתו של יורש העצר הבריטי (לימים המלך ג'ורג' הרביעי), הוכתר כמלך הבלגים.
שר החוץ (1830–1841) > צרפת, ספרד ופורטוגל בשנות השלושים של המאה ה-19

ב-1833 ו-1834 ייצגו המלכות הצעירות איזבלה השנייה, מלכת ספרד ומריה השנייה, מלכת פורטוגל את תקוותם של החוגים החוקתיים בארצותיהן. מעמדן היה תחת לחץ כלשהו מצד קרובי משפחותיהן האבסולוטיסטים, דום מיגל בפורטוגל ודון קרלוס, האינפנטה של ספרד, שהיו הגברים הבאים בסדר הירושה לכתר, כל אחד בארצו. פלמרסטון יזם והוציא לפועל תוכנית לכריתת ברית מרובעת בין המדינות החוקתיות במערב אירופה כמשקל נגד למעצמות הצפוניות. הסכם להשכנת שלום בחצי האי האיברי נחתם בלונדון ב-22 באפריל 1834 ואף על פי שהמאבק בספרד המשיך בצורה זו או אחרת, ההסכם השיג את מטרתו.
צרפת הצטרפה לברית באי רצון ומעולם לא ביצעה את תפקידה בברית בהתלהבות. לואי פיליפ, מלך הצרפתים הואשם באהדה חשאית כלפי הקרליסטים, תומכיו של דון קרלוס, ודחה כל ניסיון להתערבות ישירה בענייניה הפנימיים של ספרד. סביר להניח שההססנות בחצר המלכות הצרפתית בשאלה זו הייתה אחת הגורמים לעוינות האישית המתמשכת שפלמרסטון הפגין כלפי המלך הצרפתי מכאן והלאה, אף על פי שרגשותיו אלו של פלמרסטון התעוררו עוד קודם לכן. אף על פי שפלמרסטון כתב ביוני 1834 שפריז הייתה "הציר של מדיניות החוץ שלי", חילוקי הדעות בין שתי הארצות הפכו ליריבות מתמדת אך עקרה בין שתי המדינות, יריבות שלא הועילה לאף אחת מהן.
שר החוץ (1830–1841) > הבלקנים והמזרח הקרוב: ההגנה על טורקיה בשנות השלושים של המאה ה-19

פלמרסטון גילה עניין רב בשאלות הדיפלומטיות שנגעו למזרח אירופה. במהלך מלחמת העצמאות היוונית הוא תמך בעוצמה בענייניה של יוון ונתן גיבוי לאמנת קונסטנטינופול שהעניקה ליוון את עצמאותה. עם זאת, החל מ-1830 הפכה הגנתה של האימפריה העות'מאנית לאחד הנושאים החשובים במדיניותו. הוא האמין בתחייתה של טורקיה. "כל מה שאנו שומעים", הוא כתב ללורד דלינג, "בנוגע לדעיכתה של האימפריה הטורקית, ועל היותה גוף מת או גזע יבש, וכן הלאה, הם פשוט שטויות". שתי מטרותיו העיקריות היו למנוע מרוסיה למסד את עצמה כשליטה על הבוספורוס ולמנוע מצרפת להשיג את אותה מטרה על הנילוס. הוא ראה בשמירת כוחו של השער הנשגב כאמצעי העיקרי למניעתן של שתי התפתחויות אפשריות אלו.
פלמרסטון החזיק זה מכבר בגישה חשדנית ועוינת כלפי רוסיה, שהמשטר האוטוקרטי שלה היה מנוגד לעקרונותיו הליברליים ושגודלה העצום היווה אתגר לכוחה של האימפריה הבריטית. הוא זעם על חתימתו ב-1833 של חוזה הונקאר איסקלסי בין רוסיה והעות'מאנים, אך הוא גילה רגשות רוגז ועוינות כלפי דייוויד אורקהרט, מחוללה של פרשת ויקסן שבה הוטל על ידי הרוסים מצור על ארץ הצ'רקסים באמצע שנות השלושים.
אף על פי כן, הוא גילה ב-1831 הססנות בנוגע לסיוע לסולטן העות'מאני, שהיה תחת איום של מוחמד עלי שליט מצרים. מאוחר יותר, לאחר הצלחתם של הרוסים, הוא הגיש ב-1833 וב-1835 הצעות למתן סיוע חומרי, הצעות שנדחו על ידי הקבינט. פלמרסטון החזיק בדעה ש"אם נוכל להשיג בכך עשר שנות שלום באמצעות שיתוף פעולה של חמש המעצמות, ואם שנים אלו ינוצלו ביעילות לארגון מחדש של המערכות האימפריאליות, אין כל סיבה שהיא שלא נהפוך מחדש למעצמה מכובדת". הוא קרא תיגר על הגישה שמדינה עתיקה כמו טורקיה צריכה להיות במצב של ייאוש כפי שהתבקש מההשוואה: "מחצית מהמסקנות השגויות שהאנושות הגיעה אליהן נבעו משימוש לרעה במטפורות ומהשוואות כוללניות שגויות". אף על פי כן, כאשר נראה היה שכוחו של מוחמד עלי עלול לאיים על קיומה של האימפריה העות'מאנית, במיוחד לאחר מותו של הסולטן מהמוט השני ב-1 ביולי 1839, הוא הצליח ב-27 ביולי לגרום למעצמות לפעול יחדיו לשמירת עצמאותה ושלמותה של האימפריה העות'מאנית כדי לשמור על השלום והביטחון באירופה. בכל אופן, ב-1840 כבש מוחמד עלי את סוריה ואת ארץ ישראל וניצח את הטורקים בקרב נזיב. הלורד פונסונבי, שגריר בריטניה בקונסטנטינופול דחק בלהט בממשלת בריטניה להתערב. בהיותה המדינה בעלת הקשרים ההדוקים ביותר עם מוחמד עלי, סירבה צרפת לקחת חלק בצעדים נגדו על אף שהייתה חתומה על ההסכם מהמלחמה הקודמת.
פלמרסטון, שזעם על מדיניותה של צרפת במצרים, חתם ב-1840 על הסכם לונדון עם אוסטריה, רוסיה ופרוסיה, מבלי ליידע את ממשלת צרפת. מהלך זה בוצע בהססנות ותחת התנגדות חזקה של חלק מחברי הקבינט. פלמרסטון כפה את נקיטתו של צעד זה בין השאר על ידי שליחת מכתב לראש הממשלה, הלורד מלבורן, שהוא יגיש את התפטרותו אם מדיניותו לא תתקבל. הסכם לונדון העניק למוחמד עלי וליורשיו את השלטון במצרים בתמורה לנסיגתו מסוריה, לבנון וארץ ישראל, אך הוא סירב להסכים לתנאי זה. המעצמות האירופאיות הפעילו כוח, הפגיזו את ביירות וכבשו את עכו ובכך גרמו לנפילתו המהירה של שלטונו של מוחמד עלי. מדיניותו של פלמרסטון נחלה הצלחה והוא הפך לאחד המדינאים החזקים בתקופתו.
שר החוץ (1830–1841) > סין

סין חסמה את גבולותיה מפני שאר העולם ואפשרה רק את קיומה של פעילות סחר מוגבלת רק דרך נמל קנטון ולא התירה שום פעילות דיפלומטית. פלמרסטון ראה במצב זה עלבון לעקרונות הסחר החופשי שבהם דגל. הוא דרש שתבוצע רפורמה ושלח ב-1834 את הלורד נפייר לנהל משא ומתן. סין סירבה ואסרה על הסוחרים הבריטים לייבא אופיום מהודו באופן חוקי. כתוצאה מכך פרצה ב-1839 מלחמת האופיום הראשונה שהסתיימה בכיבוש העיר צ'וסן על ידי הנרי פוטינגר. מאוחר יותר הוחלפה צ'וסן באי הונג קונג. על פי חוזה נאנקינג שילמה סין פיצויים ופתחה חמישה "נמלי הסכם" (treaty ports) לסחר העולמי. כך השיג פלמרסטון את מטרתו העיקרית בפתיחת סין לסחר, אף על פי שהביקורת שלו התמקדה באי המוסריות של הסחר באופיום.
את כל המהלכים הללו ניהל פלמרסטון בלהט ובמרץ פטריוטי. אלו עשו אותו אהוד ביותר בקרב המוני העם הבריטי, אך הלהט שלו, נטייתו לפעול תוך כדי איבה אישית ודיבורו השתלטני הפכו אותו למסוכן וחסר יציבות בעיניהם של המלכה ויקטוריה ושל חבריו השמרנים בממשלה. בינתיים הוא השפיע בעורמה על המידע שעמד לרשות הציבור ועל דעת הקהל כדי לחזק את שליטתו במשרד החוץ, כולל שליטה על דרכי התקשורת בתוך המשרד ובינו לבין בעלי תפקידים אחרים. הוא הדליף סודות לעיתונות ופרסם מסמכים נבחרים כדי להשיג לעצמו יותר שליטה ופרסום, וכל זאת תוך כדי התעוררותה של הלאומיות הבריטית. הוא נטר איבה לעיתון הטיימס בעריכתו של תומאס ברנס, שלא שיתף פעולה עם תכסיסי התעמולה שלו.
נישואין

ב-1839 נשא פלמרסטון לאישה את פילגשו מזה שנים, אמילי לם, אחותו של הלורד מלבורן ואלמנתו של הלורד קאופר. לשניים לא היה בן חוקי, אף על פי שלגבי אחת מילדותיו של הלורד קאופר, ליידי אמילי קאופר, שלימים הייתה רעייתו של אנתוני אשלי קופר, רוזן שאפטסברי השביעי, מקובל לחשוב שלמעשה פלמרסטון היה אביה.
פלמרסטון התגורר בברוקט הול שבמחוז הרטפורדשייר, שהייתה ירושה של אשתו. מעונו העירוני היה בית קיימברידג' שבשכונת מייפייר. כמו כן הייתה בבעלותו אחוזת ברואדלנדס שליד רוזמרי שבמחוז המפשייר.