stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המלט (סרט, 1996)
הערות שוליים

1 2 3  Hamlet (1996). Box Office Mojo. Retrieved 26 January 2012.
↑  "Hamlet (1996)". Rotten Tomatoes. IGN Entertainment, Inc. נבדק ב-9 באוגוסט 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ebert, Roger (24 בינואר 1997). "Hamlet". Chicago Sun-Times. נבדק ב-26 בינואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Berardinelli, James. "Hamlet (1996)". ReelViews.com. נבדק ב-26 בינואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  McGavin, Patrick (17 באוגוסט 2012). "The Master Rules in Chicago: 70 mm Screening Of Anderson Film Recalls Welles' The Lady From Shanghai". Movieline.com. Movieline. נבדק ב-21 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  'Murder on the Orient Express': Film Review
↑  "Festival de Cannes: Hamlet". festival-cannes.com. נבדק ב-27 בספטמבר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Alternate versions for Hamlet. IMDb. Retrieved 26 January 2012.
↑  Hamlet- Kenneth Branaugh (1996)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007372072305171  LCCN: n96085031   WorldCat (עם LCCN): n96-085031
דיר ג'ריר

| --- | --- |
בתי הכפר על רקע הר בעל חצור
בתי הכפר על רקע הר בעל חצור
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  רמאללה ואל-בירה
 שטח:  33.357 קמ"ר
 גובה:  900 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  5,101 (2016)
 קואורדינטות:  31°57′52″N 35°17′45″E﻿ / ﻿31.964444444444°N 35.295833333333°E﻿ / 31.964444444444; 35.295833333333 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת דרום השומרון מוגדלת) דיר ג'ריר(למפת דרום השומרון רגילה) דיר ג'ריר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום דיר ג'ריר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום דיר ג'ריר  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
דֵיר גַ'רִ֫יר (בערבית: دير جرير) הוא כפר פלסטיני בנפת רמאללה ואל-בירה וממוקם על כביש 449, במרחק של כ-7 ק"מ צפונית-מזרחית מרמאללה. הוא ממוקם על גבעה המשקיפה על עמק הירדן בגובה של כ-900 מטר, צפונית לכפר טייבה.
דיר ג'ריר הוא אחד מארבעת הכפרים (השכנים) שנקראים בשם בני סאלם. שלושת האחרים הם: אל-טייבה, רמון וכפר מאליכ.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, דיר ג'ריר מנה כ-5,101 תושבים נכון לשנת 2016.
מקור השם

זאב וילנאי אינו יודע מה מקור השם הספציפי, אך המונח דֵיר (دير) מעיד על כך שהיה במקום מנזר.
לדברי המזרחן אדוארד פאלמר המלה השנייה ג'ריר היא שם של משורר ערבי ידוע (בזמנו) בשם ג'ריר וייתכן שהמלה הראשונה היא דָאר (دار), כלומר בית (ביתו של המשורר ג'ריר).
אוכלוסייה

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
מפקדי אוכלוסין - דיר ג'ריר
| שנה | תושבים | מקור | הערות |
| 1922 | 739 |  |  |
| 1931 | 847 |  | 172 בתים מאוכלסים. כולם מוסלמים. |
| 1945 | 1,080 |  |  |
| 1961 | 1,474 |  |  |
| 1982 | 1,275 |  |  |
| 1987 | 2,005 |  |  |
| 1997 | 3,042 |  |  |
| 2005 | 4,156 |  |  |
| 2007 | 4,446 |  | 838 בתים |
| 2017 | 4,469 |  |  |
היסטוריה

לדברי תושבי הכפר, הוא נבנה במאה ה-13.
בשנת 1596 תועד קיומו של הכפר ברישומי המס העות'מאני. החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר פעמיים - ב-1863 וב-1870 ודיווח שהתגוררו בו כ-200 תושבים.
במלחמת ששת הימים ב-1967 נכבשה דיר ג'ריר על ידי ישראל.
לאחר הסכם אוסלו ב', השטח הבנוי של דיר ג'ריר סווג כשטח B. השטחים הבנויים של הכפר, כ-5,004 דונם, שהם כ־17.2% מאדמותיו, נמצאים בשליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית (שטח B), שאר שטח הכפר, כ־28,328 דונם, שהם כ-85% מהשטח, מסווג כשטח C, שבו לישראל שליטה מלאה על הביטחון והמינהל הקשורים לשטח, וחל איסור על בנייה, או כל שינוי ייעוד, ללא אישור של המנהל האזרחי הישראלי.
אדמות

בסקר הכפרים משנת 1945 נמצא ששטח הכפר הוא 33,161 דונמים, מתוכם הכפר היה בנוי על 40 דונם, השטחים החקלאיים היו 9,590 דונם ו־23,531 דונם היו אדמות בור.
בשנת 1975 הוקמה התנחלות עפרה, במחנה הצבאי הירדני הנטוש הסמוך לכפר. בהמשך התרחבה ההתנחלות ומספר מבני מגורים נבנו על אדמות פרטיות של תושבי הכפר. באותה שנה הופקעו, מזרחית לכפר כ-1,000 דונם של אדמה חקלאית בבעלות תושבי הכפר.
ביוני 1976 הוקמה היאחזות נח"ל כוכב השחר. באפריל 1979 הוחלט לאזרח את כוכב השחר ולהקים יישוב חדש במקום. לצורך ההקמה הופקעו 1,264 דונם מאדמות הכפר.
בשנת 1999 הוקם מדרום לכפר מאחז "מצפה כרמים" שבהמשך הפך ליישוב, ומבנים רבים נבנו על אדמות פרטיות של תושבי הכפר, לפי רישומי המנהל האזרחי. המאחז הוכרז "בלתי-חוקי" בחוות דעת (ביניים) בנושא מאחזים בלתי מורשים (דו"ח ששון) מ-2005. בשנת 2011, החלו לבנות ביישוב כ-20 מבנים, חלקם בתי קבע וחלקם קרוואנים. המנהל האזרחי הוציא למבנים צווי הפסקת עבודה, אך זו נמשכה. תושבי הכפר עתרו לבג"ץ, אך רק בשנת 2014 נערך הדיון, בו הוציא נשיא בית המשפט העליון, השופט אשר גרוניס, צו על תנאי המורה למדינה להסביר, עד 4 בינואר 2015, מדוע לא יפונו המבנים "המצויים בחלקות האמורות, שנבנו שלא כדין". באוגוסט 2018 פסק בית המשפט המחוזי בירושלים כי יש להסדיר את ההתיישבות ביישוב מצפה כרמים, באמצעות החלת "תקנת השוק במקרקעין".
בשנת 2013, הוקם על גבעה בשם "חורבת אל כ'דיבה", כ-300 מטר ממערב למרכז הכפר, המאחז "נצח בנימין" (על שם בנימין זאב כהנא). הנערים שיישבו במאחז קיבלו מאלוף פיקוד המרכז ניצן אלון, צו הרחקה מנהלי והמאחז פורק. בתגובה הושחתו 10 כלי רכב של תושבי הכפר בפעולת תג מחיר.
תשתיות

דיר ג'ריר חוברה לרשת החשמל של חברת החשמל המזרח-ירושלמית ב־1975. הכפר מחובר לחברת המים הירושלמית. רשת מים בכפר הוקמה בשנת 1976.
נכון לשנת 2012, אין בכפר רשת ביוב והתושבים משתמשים בבורות ספיגה, לפינוי שפכים.
פיגוע המונית בצומת מי עמי

| חלק מהאינתיפאדה השנייה |
| --- | --- |

זירת הפיגוע בצומת מי עמי
 תאריך:  1 במרץ 2001
 מקום:  צומת מי עמי
 קואורדינטות:  32°30′52″N 35°07′12″E﻿ / ﻿32.514403°N 35.120067°E﻿ / 32.514403; 35.120067
 סוג:  פיגוע התאבדות
 הרוגים:  1
 פצועים:  9
 מבצע:  חמאס חמאס
  (למפת הכרמל מוגדלת) פיגוע המונית בצומת מי עמי(למפת הכרמל רגילה) פיגוע המונית בצומת מי עמי(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום פיגוע המונית בצומת מי עמי(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום פיגוע המונית בצומת מי עמי
 
פיגוע המונית בצומת מי עמי הוא פיגוע התאבדות שבוצע ב-1 במרץ 2001, סמוך לשעה 14:00, על ידי מחבל פלסטיני, זייד אל-כילאני, איש חמאס, שפוצץ מטען חבלה שנשא בתוך מונית שירות בקו תל אביב-עפולה, בצומת מי עמי שבכביש 65. כתוצאה מהפיגוע נהרג אזרח אחד, ו-9 אחרים, בהם המחבל, נפצעו.
בחקירת האירוע התברר שהמחבל אחראי גם לשני פיגועים קודמים, האחד שבו דקר את יעקב בן דיין קצין צה"ל בשוק הכרמל בתל אביב, והשני שבו הניח מטען בדוכן שווארמה ברחוב אלנבי בתל אביב. למעשים אלה, קיבל המחבל סיוע למעשיו מאנג'ליקה יוסופוב, יהודיה ישראלית, תושבת חולון.
רקע

זייד אל-כילאני, פלסטיני תושב הכפר סיריס שבין הערים שכם וג'נין, נהג לשהות בישראל באופן בלתי חוקי, ולמד עברית על בוריה. למחייתו עבד בתחומי הקו הירוק בעבודות מזדמנות, וכן עבר עבירות רכוש. בראשית שנת 2000, בהיותם במגדל האופרה בתל אביב, הכירה אנג'ליקה יוסופוב, צעירה בת 19 מחולון, את זייד אל-כילאני, שהציג עצמו כדרוזי, בשם רמי, אשר שירת בצה"ל, והתאהבה בו. עד מהרה נודע ליוסופוב דבר היות אל-כילאני שב"ח תושב השטחים, אך הדבר לא הפריע לה לשכור עמו דירה באזור התחנה המרכזית הישנה של תל אביב ולהדק את קשריה אתו. נוכחותה של יוסופוב בקרבתו ושליטתו בעברית סייעו בידיו של אל-כילאני לשהות בישראל מבלי לעורר חשד.
ב-30 בספטמבר 2000, בעת שהשתתף בהפגנה על כביש שכם-רמאללה, בתחילת האינתיפאדה השנייה, נהרג זכריא ערסאן אל-כילאני, אחיו של זייד אל-כילאני, מיריותיהם של חיילים ישראלים. זייד, שעבד באותה עת בדוכן לממכר ירקות בשוק הכרמל, חזר לכפרו למשך כחודשיים וחצי, והמשיך בקשר טלפוני הדוק עם יוסופוב. בתקופה זו החליט לנקום את מות אחיו.
דקירה בשוק הכרמל

זייד אל-כילאני רכש סכין חדה, באורך כ-25 ס"מ, ב-21 בדצמבר, כ-3 חודשים לאחר מות אחיו, ביצע את מזימתו. הוא התנפל מאחור על קצין צה"ל, סא"ל יעקב בן דיין, שערך קניות בשוק, שיסף את גרונו, ודקר אותו באיברים חיוניים נוספים. בן דיין נפצע באורח קשה מאוד, ואושפז בבית חולים לתקופה ארוכה. מיד לאחר ניסיון הרצח, ברח המחבל לשטחי הרשות הפלסטינית, מבלי שזהותו התגלתה. בכפרו פגש לאחר מספר ימים את קייס עדואן - ראש הגוש המוסלמי באוניברסיטת א-נג'אח, שגייס אותו לביצוע פיגועים בישראל. כעבור מספר ימים קיבל חומרי נפץ, והודרך בהרכבתם ופירוקם, וכן קיבל אקדח, שתי מחסניות וארבעים כדורים.
אל כילאני התחתן, ואף שהדבר נודע ליוסופוב, המשיכה בקשר אתו. גם לאחר שהודה בפניה בפיגוע הדקירה, לא עשתה דבר, והמשיכה בקשר אתו.
מטען בדוכן שווארמה

ב-27 בפברואר 2001 חזר, ויצר קשר עם יוסופוב, שכבר התברר לה ש"אהובה" הוא מחבל חסר מעצורים. יוסופוב שיכנה אותו בדירות ובחדרי מלון אותם שכרה, ואפשרה לו לאחסן אצלה מטעני חומר נפץ אותם הביא איתו, כדי שישמשו אותו בפעולות טרור. ביום רביעי, 28 בפברואר 2001, נשאו השניים תיק ובו כ-2 ק"ג חומר נפץ, את התיק השאירו בדוכן שווארמה בבעלותם של דוד ומלכה זריפין, הנמצא בפינת הרחובות אלנבי ומונטפיורי בתל אביב. בתיק הונח גם טלפון סלולרי, באמצעותו ביקש המחבל להפעיל את המטען. השניים עזבו את המקום ונסעו ליפו. בזכות ערנותם של בעלי הדוכן, שדיווחו על הימצאות התיק החשוד, נמנע אסון בנפש. התיק פוצץ על ידי חבלני המשטרה, אך הם לא הספיקו להוציא את התיק החוצה, ופנים החנות נהרס כליל. עוד קודם התקשר אל-כילאני לטלפון הסלולרי של מטען החבלה, וכששמע צלילי חיוג רגילים, הבין שהמטען לא הופעל. הוא דיווח על כך למפעיליו, שהורו לו להפעיל את המטען הנוסף שברשותו.
מטען בחוף הַתֻּפִּים

בידי הזוג היה מטען נוסף, ולפנות ערב עזבו את יפו, ופנו לכיוון הדולפינריום, במטרה להטמין אותו בין הסלעים, בחוף שמאחורי המבנה, המכונה "חוף התופים" (או "חוף המתופפים"). שמו של החוף ניתן לו בעקבות מנהגם של אנשים רבים להתאסף בו לקראת השקיעה, ולקבל את פניה עם דרבוקות, גיטרות, חלילים, נגינה, ריקודים ולהטוטנות באווירה שנטית. קהל אנשים זה היה מטרתם של שני המחבלים, שקיוו לפגוע במספר קרבנות רב ככל האפשר. מה שלא ידעו השניים, הוא שההתקהלות השנטית, היא קבלת שבת אלטרנטיבית, המתקיימת מדי יום שישי לקראת השקיעה, ולכן ביום רביעי אין סיכוי שיוכלו להוציא את מזימתם אל הפועל. משחיכו עד בוש, ואיש לא הגיע, ולאחר שאל-כילאני ניסה להפעיל את המטען מספר פעמים באמצעות הטלפון הסלולרי ולא הצליח, אספו השניים את המטען, והמחבל שחש כי טבעת החנק הביטחונית ישראלית מתהדקת סביב צווארו, החל מתכנן לעצמו מסלול בריחה. באותו לילה לנו השניים במלון בתל אביב.
פיצוץ המטען במונית

בצהרי יום חמישי, 1 במרץ, עזבו השניים את המלון לכיוון תחנת הרכבת תל אביב מרכז, שם נפרדו, כאשר המחבל עלה על מונית מסוג מרצדס טרנזיט לכיוון עפולה, במטרה לחצות את הקו הירוק באזור ג'נין, ולחזור לכפר מגוריו. על הרכב היו תשעה נוסעים נוספים, יהודים וערבים. המחבל התיישב מאחור, בכיסא הימני, ואת התיק עם המטען תלה על מושב הכיסא שלפניו.
מרגע שֶפֻּצַּץ המטען בדוכן השווארמה בתל אביב, עסקה המשטרה בחיפושים אחרי מניחיו. בעוד המונית עושה את דרכה צפונה, הוצבו מחסומים בצמתים, ונוסעיהם של כלי רכב רבים נבדקו על ידי השוטרים. בהגיע המונית לצומת מי עמי, עצר הנהג לפני מחסום משטרתי שהוצב בצומת. השוטרים נגשו אל הרכב, ואחד מהם פקד על המחבל לרדת. באותו רגע שלף המחבל את האקדח שהיה ברשותו, ירה במטען ופוצצו.
כתוצאה מהפיצוץ נהרג במקום קלוד קנאפ, תושב תל אביב בן 29, שהיה בדרכו לטבריה, ותשעה אנשים נפצעו. קנאפ אימן כלבת נחייה שנפצעה גם היא, ועל פי עדות של עוברים ושבים, היא המשיכה להסתובב במקום הפיגוע שעות רבות לאחריו. בפצועים היה גם המחבל, שנפצע קשה ושתי רגליו נקטעו.
המשפט

אל-כילאני ויוסופוב נחקרו על ידי השב"כ ועל ידי המשטרה, וכתב אישום הוגש כנגדם בבית המשפט המחוזי בתל אביב. בדין ישבו השופטים שרה סירוטה, אברהם טל, וד"ר עמירם בנימיני. הסעיפים כנגד אל-כילאני כללו ניסיון רצח קצין צה"ל בשוּק הכרמל בתל אביב, הנחת מטען נפץ במסעדה בתל אביב, הנחת מטען בחוף הדולפינריום, רצח קלוד קנאפּ, ופציעת שאר נפגעי המונית. הוא הורשע ברצח בכוונה תחילה, ניסיון לרצח, גרימת חבלה בכוונה מחמירה, גרימה שלא כדין להתפוצצותו של חומר נפיץ, ונשיאת נשק שלא כדין. העונש שנגזר עליו היה מאסר עולם ו-40 שנות מאסר במצטבר, החל מיום מעצרו. יוסופוב הורשעה בסיוע לאל-כילאני בניסיון הרצח בשוק ובסיוע להנחת המטענים. אמנם בית המשפט הביע את סלידתו ממעשיה של הנאשמת, אך בשל היותה נערה בת 18 בעת ביצוע העבירות, בעלת בעיות אישיות ופסיכולוגיות, לא הוטלו עליה עונשים מרביים מצטברים בגין כל עבירה בנפרד. על הנאשמת נגזרו 18 שנות מאסר בפועל, ועוד שנתיים מאסר על-תנאי לתקופה של 3 שנים.
בערעור בבית המשפט העליון הוחלט לזכות את יוסופוב מחלקה בפיגוע במונית, ולפיכך הוקטן עונש המאסר בפועל ל-12 שנים. המאסר על תנאי הושאר על כנו.
בפועל המחבל אל-כילאני לא ריצה את כל עונשו, אלא חלק קטן ממנו בלבד, משום ששוחרר בשנת 2011, במסגרת השלב הראשון של יישום עסקת שליט.
הערות שוליים

↑  עתי"ם, קצין בדרגת סא"ל נדקר בשוק הכרמל, באתר ynet, 21 בדצמבר 2000
↑  מטען חבלה פוצץ על ידי חבלן בתל אביב, באתר ynet, 28 בפברואר 2001
↑  חופים בתל אביב - חוף התופים, אתר החוויה הישראלית
↑  דף לזכר קלוד קנאפ, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
1 2  רועי מנדל, המחבל ישוחרר, שותפתו היהודיה תרצה כל עונשה, באתר ynet, 17 באוקטובר 2011
↑  ורד לוביץ', מאסר עולם למחבל כילאני; 18 שנה לחברתו היהודיה, באתר ynet, 14 בנובמבר 2002
↑  ע"פ 11131/02 אנג'ליקה יוסופוב נ' מדינת ישראל, ניתן ב־15 במרץ 2004
דוכן השווארמה בו הוטמן מטען הנפץ על ידי זייד אל-כילאני. בחזית: דוד זריפין
חוף המתופפים מאחורי הדולפינריום בתל אביב
קלוד קנאפ
ברבאבא

ברבאבא (בצרפתית: Barbapapa) היא סדרת ספרים לילדים משנות ה-70 של המאה ה-20, שנכתבו במקורם בצרפתית על ידי הזוג הצרפתי-אמריקאי (אנ') אנט טייסון וטיילוס טיילור.
ההשראה לדמותו של ברבאבא הגיעה מהליכה בגני לוקסמבורג שבפריז. במהלך ההליכה, חשב טיילור כי שמע ילד מבקש מהוריו משהו בשם "בָּהּ-בָּהּ-בָּהּ-בָּהּ". טייסון הסבירה לו כי הילד ביקש ממתק בשם "barbe à papa" (מילולית: זקָן של אבא), צמר גפן מתוק בצרפתית. לאחר מכן, חשבו הזוג על רעיון לדמות בהשראת הממתק; השם "Barbapapa" הגיע באופן טבעי.
בעקבות הצלחת סדרת הספרים, הופקה סדרת טלוויזיה מונפשת, ששודרה לראשונה בצרפת בשנת 1974. העונה הראשונה של הסדרה הופקה בהולנד, בזמן שהשנייה הופקה ביפן. מאז ששודרה לראשונה בצרפת, היא דובבה לאנגלית חמש פעמים. בישראל, הסדרה שודרה בערוץ הראשון בדיבוב לעברית בין השנים 1978–1979 ולכל אורך שנות ה-80 של המאה ה-20; בשנת 2017 דובבה הסדרה מחדש, והיא שודרה בערוץ הופ!.
בעקבות הצלחת הסדרה, הופקה סדרת ספין אוף בשם "ברבאבא מסביב לעולם" (ביפנית: バーバパパ 世界をまわる), ששודרה בשנת 1999 ביפן. בשנת 2017 הוכרז על אתחול, תחת השם "ברבאבא והמשפחה!" (בצרפתית: Barbapapa en famille !), ששודר בצרפת בערוצים TF1 וניקלודיאון ג'וניור (אנ') החל משנת 2019; לסדרה הופק דיבוב עברי שהחל את שידוריו ב-1 בספטמבר 2020 בערוץ ניק ג'וניור, ובו שמות הדמויות (מלבד ברבאבא, ברבאמא וברבא-נבון) מבוססים על שמותיהם מהדיבובים לאנגלית של הסדרה המקורית.
תקציר

ברבאבא ומשפחתו יכולים לשנות צורה כרצונם; לשם כך הם אומרים את מילות הקסם "תיקיתיקוּץ - בַּרְבָּקוּנְץ!". לאחר שהדמויות מתמודדות עם בעיותיהן, ישנו מוסר השכל. בספרים ובסדרת הטלוויזיה ישנו משקל רב לנושא איכות הסביבה, והם היו בין הראשונים שעסקו בנושא.
דמויות

ברבאבא (Barbapapa במקור) הוא יצור הדומה בצורתו לאגס ורוד; האלסטיות שלו מאפשרת לו לשנות צורה למספר דברים, ובכך הוא פותר את בעיותיו. בהמשך הסדרה הוא פוגש את ברבאמא (Barbamama), שהופכת לבת זוגו; צבעה של ברבאמא שחור והיא קטנה במקצת מברבאבא.
לזוג נולדו ארבעה בנים ושלוש בנות. שמותיהם הם:
ברבא-חי (Barbidou; באנגלית נקרא Barbazoo) - בן בצבע צהוב, אוהב בעלי חיים.
ברבא-נוי (Barbouille; באנגלית נקרא Barbabeau) - בן שעל כול עורו צומחת פרווה בצבע שחור, כשמתחתיה הוא בצבע אפור כהה. חריג בקבוצה ואוהב לצייר ולהתלכלך בצבע.
ברבי-חן (Barbabelle) - בת בצבע סגול, אוהבת לטפח את עצמה.
ברבא-שריר (Barbidur; באנגלית נקרא Barbabravo) - בן בצבע אדום, חזק ושרירי.
ברבי-דף (Barbotine; באנגלית נקראת Barbalib) - בת בצבע כתום, חכמה וקוראת הרבה ספרים.
ברבא-נבון (Barbibul; באנגלית נקרא Barbabright) - בן בצבע כחול, חכם ואוהב לערוך ניסויים.
ברבי-שיר (Barbalala) - בת בצבע ירוק, אוהבת לשיר ולנגן.
כמו כן, המשפחה אימצה כלבה בשם לוליטה (Lolita; לעיתים נקראת Irving). בנוסף, לברבאבא יש שני חברים אנושיים, פרנק (François; באנגלית נקרא Francois או Frank, בעברית נקרא רמי או רן) וסינדי (Claudine; באנגלית נקראת Cindy, בעברית נקראת סיגל או יעל).
בישראל

סדרת הטלוויזיה תורגמה לעברית על ידי הילה לי-רן, ובה דיבב יצחק שמעוני כמדבב יחיד. בתחילה, שודרה במסגרת התוכנית "טלפלא", ולאחר מכן פרקיה נכללו בתוכנית עצמאית בשם "סיפורי ברבאבא" בהנחיית שמעוני; בכל תוכנית שודרו שני קטעים מהסדרה. שיר הפתיחה של הסדרה בארץ היה ללא מילים.
בשנת 2008, קבוצת מדיה הופ! ניהלו מגעים עם יוצרי הסדרה במטרה להפיק דיבוב עברי שישודר ב-2010. לבסוף, הדיבוב שודר ב-3 בספטמבר 2017. לעומת הדיבוב המקורי, בדיבוב זה הוצמד לסדרה שיר פתיחה עם מילים. הסדרה, בדיבובה החדש, לוותה בקריינות של יובל דור ושיר הפתיחה בוצע על ידי גל לוי וספיר דרמון, עם צביקה שוורצברג שסיפק קולות רקע. הסדרה שודרה במתכונת של 2 קטעים של 5 דקות לפרק אחד של 10 דקות; לפיכך[דרושה הבהרה], הפרק האחרון לעונה הראשונה של הסדרה, "חזרה לכדור הארץ" (בצרפתית: "Retour sur terre"), לא שודר בטלוויזיה כלל, ועלה לאתר האינטרנט של הערוץ. שמות הדמויות בסדרה נשארו מהדיבוב המקורי.
בעקבות הצלחת סדרת הטלוויזיה, דמויותיה אומצו על ידי חברות מסחריות לקידום מוצריהן בקרב ילדים בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. כמו כן, תורגמו לעברית הספרים שהופצו לפני שידור הסדרה בצרפת.
בישראל > השיר "ברבאבא"

בעקבות ההצלחה של תוכנית הטלוויזיה "ברבאבא" בארץ, נכתב עליו שיר עבור פסטיבל שירי הילדים התשיעי, שהתקיים בחנוכה תשל"ח. השיר נכתב על ידי יורם טהרלב, הולחן על ידי נורית הירש בסגנון הדיסקו ובוצע על ידי כוכבת הילדים ציפי שביט. השיר זכה במקום השני והיה לקלאסיקה ידועה לילדים.
בישראל > השיר "ברבאבא" > בחסידות חב"ד

בכמה מקומות הוצמדו ללחן השיר מילים אחרות, והוא הפך ללהיט. גם בחסידות חב"ד אומץ השיר על ידי חסידיו של הרבי מלובביץ'. מספר יורם טהרלב, כותב השיר: ”יום אחד ראיתי בטלוויזיה איך הרבי נכנס להתוועדות עם חסידיו וכולם פורצים בשיר הזה שמילותיו קצת "תוקנו": "רבי שליט"א, רבי שליט"א / אין כמוך בעולם / רבי שליט"א, רבי שליט"א / אוהבים אותך כולם". השיר זכה לתפוצתו הגדולה בחסידות חב"ד אחרי שילדים בקייטנה של חב"ד (אולי בהשראת מדריכיהם) תיקנו אותו והתאימו אותו לצורכי הרבי” ().
הערות שוליים

↑  Olivier Delcroix, Les Barbapapa pleurent la mort de l'un de leurs créateurs, LEFIGARO, ‏2015-03-01 (בצרפתית) (ארכיון)
↑  ברבאבא חוזר?, באתר ‏מאקו‏, 24 בנובמבר 2008
↑  יורם טהרלב - שירים - מבחר שירים - ברבאבא, באתר www.taharlev.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007473206905171
בית היתומים דיסקין

| --- | --- |

בית דיסקין בלילה
 מידע כללי
 כתובת:  רח' ריינס 16 פינת רחוב בין שערים, גבעת שאול 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1927
 תאריך פתיחה רשמי:  1927 
 
 קואורדינטות:  31°47′25″N 35°11′42″E﻿ / ﻿31.79021389°N 35.19512222°E﻿ / 31.79021389; 35.19512222
 www.diskin.org.il
 he
 
בית היתומים דיסקין הוא בית יתומים שהיה בירושלים. כיום שוכנות מספר ישיבות במתחם בית היתומים הממוקם כיום בשכונת גבעת שאול על גבול קריית משה.
בית היתומים הוקם בירושלים ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בשנת 1880 על ידי הרב יהושע לייב דיסקין (1819–1898), מן הבולטים במנהיגי יהדות אירופה, אשר כיהן ברבנות בחשובות שבקהילות ליטא, ועם עלותו לארץ ישראל ב-11 ביולי 1877 (ראש חודש אב תרל"ז) היה לאחד האישים המרכזיים בירושלים, אשר הטביע את חותמו על היישוב הישן ומעבר לו. אשתו שרה סוניה דיסקין, הביאה עימה נדוניה של 40,000 זהובים, ואיתה הקים את בית היתומים דיסקין.
היסטוריה > רקע

ירושלים בתקופה העות'מאנית הייתה עיר מוכת עוני, מחלות ושכול. ילדים רבים מצאו את עצמם ללא אב או אם, ללא בית וסביבה תומכת. אמנם, בירושלים פעלו אז מספר בתי יתומים, אך מרביתם היו בתי יתומים נוצריים. כך בית היתומים שנלר (נוסד 1860) מיסודו של המסיונר השוואבי לודוויג שנלר (אשר נועד ליתומים ערבים אך עם הזמן קיבל גם ילדים יהודיים), הסניף לבנים של מנזר האחיות ציון בבנין רטיסבון ברחוב שמואל הנגיד (נוסד 1876) ומנזר סן ונסן דה-פול הוותיק. מרביתם אף היו בעלי אופי מסיונרי במובהק.
הרב דיסקין, אשר נוכח מקרוב "כי נמצאים ילדים חובקי אשפתות ... ערומים ויחפים, וישאל: בני מי אלה ? ויגידו לו כי הם יתומים בלי אב או בלי אם, ומחמת עניים אין להם מקום" נטל על עצמו את הטיפול ביתומי ירושלים.
היסטוריה > הקמה

תחילה אספם אל ביתו, ומשצר המקום, שכר עבורם מבנים בעיר העתיקה. מטרתו של בית היתומים הייתה לטפל בילדים יתומים או כאלו שהוריהם לא היו מעוניינים להמשיך לגדלם, אך ביקשו להעניק להם חינוך מסורתי ולמנוע את העברתם לחוגי המסיון. במוסד התגוררו בנים בלבד. במהלך השנים הגיעו למקום גם יתומים ועזובים מרקע שאינו דתי אך משפחתם ביקשה להעניק להם חינוך דתי. הרב שמואל הומינר סייע למוסד בשנותיו הראשונות וגייס כספים רבים להפעלתו.
היסטוריה > בתחילת המאה העשרים

המוסד המשיך לפעול גם לאחר מותו של הרב דיסקין, על ידי בנו, הרב יצחק ירוחם דיסקין. בשנת 1907 עבר בית היתומים לרחוב הנביאים.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה הוקם בחצר בית דיסקין בחסות נשות הדסה מוסד לנערות יתומות, "מעון עליזה". בשנת 1923 עבר מעון עליזה אל מאיר שפיה, בניהולה של חוה בורודובסקי, אחותו של דב הוז .
בהמשך נרכש מגרש בראש גבעה בשכונת גבעת שאול במערב ירושלים, ובשנת 1927 עבר בית היתומים לבניין החדש. המבנה המפואר והרחב, שיכל לאכלס כ-500 יתומים, תוכנן על ידי האדריכל יהושע צבי טבצ'ניק בצורת ח' הפוכה. הוא נבנה בסגנון אקלקטי ובשילוב אלמנטים מזרחיים, מערביים ועתיקים, ובדומה למבנים אחרים שנבנו בסגנון הארץ ישראלי ניסה ליצור אדריכלות עברית ששואבת השראה מהמזרח ומהמסורת היהודית.
על הנהלתו של המוסד נמנו הן אישים מהיישוב הישן והן חברי המזרחי. למדו בו גם ילדים שלא מרקע דתי, אף שהלימודים היו תורניים והתקיימו בעברית וביידיש.
במהלך מאורעות תרפ"ט תקפו ערבים חמושים מליפתא ומכפרים אחרים בסביבה את מבנה בית היתומים הגדול, אליו נסוגו מרבית תושבי השכונה. התוקפים נהדפו כמה פעמים בידי מגינים מגבעת שאול וסטודנטים אנגלים מאוניברסיטת אוקספורד שהתנדבו לסייע וחומשו על ידי השלטון הבריטי, וכן על ידי כוחות משטרה שהוזעקו מתחנת מחנה יהודה. בהתקפות נהרגו עובד מבית היתומים, שניים מתושבי השכונה וקצין בריטי.
היסטוריה > לאחר הקמת המדינה

ב-1949 פרסם כתב העיתון "יום יום", זאב תדמור, סקירה בעקבות ביקורו במקום. על פי תיאורו, הילדים חיו בהזנחה מוחלטת, ללא צעצועים וספרים וסבלו מעונשים שכללו אלימות פיזית קשה. בעקבות בפרסום החל קמפיין ציבורי להקמת ועדת חקירה. כתוצאה מהכתבה התעוררה סערה והוטחו האשמות קשות במפקח על הבית, מוטל רלב"ג. מנגד הגנה עליו העיתונות החרדית. ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט יהושע אייזנברג שכללה את מנכ"ל משרד החינוך ברוך בן-יהודה ואישים נוספים הוקמה ב-28 במרץ 1949.
מסקנות הוועדה פורסמו ב-9 באוקטובר 1949 ואישרו את רוב הטענות על תת תזונה, הזנחה, היעדר צעצועים, משחקים וטיולים וענישה פיזית קשה ביותר. בעקבות פרסום מסקנות הוועדה, משרד החינוך החליט לכפות על המוסד שינוי מנהלי כולל, אך מנהלי המוסד סירבו ליישום אותה והוחלט להעמיד אותם לדין, בבית המשפט המחוזי בירושלים. במהלך המשפט הצדדים הגיעו להסכם פשרה. ההסכם שנחתם עם ההנהלה הקיימת של המוסד, למעשה ביטל את ההמלצה הראשונה והעיקרית של ועדת החקירה: לבחור הנהלה חדשה למוסד, במקום זו האחראית למצב. מסקנותיה והמלצותיה האחרות של ועדת החקירה נתקבלו בהסכם הפשרה על ידי שני הצדדים. ההמלצות חולקו על פי שלושת תחומי העבודה לשלושת המשרדים: ענייני בריאות והיגיינה למשרד הבריאות, הסדרי החינוך והפיקוח עליו למשרד החינוך והתרבות, הטיפול בפנימיה ובחיי החניכים אחרי שעות הלימוד למשרד הסעד. כל אחד מהמשרדים חייב היה לפקח על שטח פעולתו, והיה רשאי על פי ההסכם לתת הוראה לתיקון או שינוי בניהול המוסד במסגרת שטח פעולתו ובמסגרת המלצות הוועדה. בנוסף התגלה במהלך הפרשה שאדם שעבד כחייט במוסד ביצע מעשים מגונים במספר תלמידים, הורשע ונידון לשנתיים מאסר.
היסטוריה > פרשת ישראל ויניק

בשנת 1962, נחשפה פרשה בה נחטף ילד בשם ישראל ויניק מבית היתומים דיסקין למושב קוממיות. ויניק לא היה יתום אך הגיע למוסד ב-1956, לאחר שמורה בישיבה סמוך לבית אמו ביפו, שכנע אותה למסור אותו למוסד, כדי שיקבל חינוך וכלכלה. אביו עזב את המשפחה ואמו והייתה דלת אמצעים, והסכימה מאחר שהובטח להם שתוכל לבקרו מתי שתרצה, והוא יוכל לחזור לביתו בשבתות וחגים. אחרי שנתיים בדיסקין נאמר לויניק שכל משפחתו התנצרה ועזבה את הארץ, ויש להעביר אותו למקום אחר. כך הגיעה למושב קוממיות שם שהה בביתו של הרב בנימין מנדלזון. לאחר 4 חודשים בקוממיות פגש ישראל ויניק במקרה באחיו הבכור שהגיעה למושב בתור פועל, והתברר לו שמשפחתו לא התנצרה והם מחפשים אחריו. מיד אחר כך הועבר לישיבה בכפר אתא, אך הוא ברח משם בשנת 1961 וחזר למשפחתו. הפרשה נחשפה בעקבות פרשת יוסל'ה שוחמכר, ילד אחר שהוסתר במושב קוממיות. ישראל ויניק ואמו תבעו פיצויים מהמעורבים בחטיפתו, וגם נפתח משפט פלילי נגד הרב מנדלזון ושלושה נאשמים נוספים על חטיפת ויניק ויוסל'ה שוחמכר. במהלך המשפט לא הכחיש הרב מנדלזון שלקח חלק בחטיפתו של ישראל ויניק, וטען שהמטרה הייתה להציל אותו מהמיסיון הנוצרי, מאחר שאביו החורג התנצר ועזב את הארץ. המשפט הפלילי על חטיפת ויניק בוטל לאחר שעד התביעה הראשי בפרשת שוחמכר חזר בו וטען שמסר עדות שקר, החליט היועץ המשפטי לממשלה לבטל את המשך המשפט על חטיפת ויניק.
במשך השנים הפסיק הבניין לשמש כבית יתומים, ובמקום זה הוא מושכר לישיבות שונות כגון ישיבה גבוהה של חסידי בעלז והישיבה קטנה אור שמואל. בעקבות דרישת רשם ההקדשות, הנהלת המקום הקימה קרן יתומים עבור צורכי יתומים הגרים בבתיהם.
היסטוריה > במאה ה-21

במרץ 2020, הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה אישרה תוכנית פיתוח בשטח בית היתומים שכוללת הקמת 3 מגדלי מגורים בני 24 קומות, בהם 272 יחידות דיור, מבני ציבור ושטחי מסחר, תוך שימור המבנה ההיסטורי. במאי 2020, הורתה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה להנמיך את גובהם של 3 מגדלי המגורים המתוכננים ל-15 קומות.