stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קיד קאדי
הערות שוליים

↑  מכירות האלבום, SHABOOTY.COM
↑  Chris Willman,Jem Aswad,Thania Garcia,Steven J. Horowitz,William Earl,Ethan Shanfeld, Chris Willman, Jem Aswad, Thania Garcia, Steven J. Horowitz, William Earl, Ethan Shanfeld, The Most Anticipated Albums of 2024: Dua Lipa, Ariana Grande, Billie Eilish, Lil Nas X and 40 More, Variety, ‏2024-01-04 (באנגלית אמריקאית)
↑  מערכת mako מוזיקה, ‏קיד קאדי בהתייחסות למלחמה: "לבי עם החטופים והמשפחות, ועם הפלסטינים", באתר ‏מאקו‏, 6 בנובמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 11017476  BNE: XX5704910  BnF: cb16034000k (data)  GND: 139180532  ISNI: 0000 0003 6853 7317  LCCN: no2009125239  MusicBrainz: e0e1db18-f7ba-4dee-95ff-7ae8cf545460  NKC: xx0129812  NTA: 392498758  RERO: 02-A017429517  SUDOC: 157703835  VIAF: 12145970053032250740   WorldCat (עם VIAF): 12145970053032250740
אינוקנטיוס האחד עשר

אינוקנטיוס האחד עשר (בלטינית: Innocentius XI, נולד כבנדטו אודסקלצ'י; 16 במאי 1611 – 12 באוגוסט 1689) היה האפיפיור משנת 1676 ועד מותו בשנת 1689. ידוע בבודפשט בתור "המושיע של הונגריה". רוב שנותיו עברו במתיחות עם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. אינוקנטיוס ידוע בכך שהוריד מיסים במדינת האפיפיור וצמצם את תקציב המדינה.
ביוגרפיה

נולד ב-16 במאי 1611 בקומו, לומברדיה שבצפון איטליה למשפחת אצולה בשם בנדטו אודסקלצ'י. אחיו הגדול הקים בנק מצליח. בנדטו עסק בתחילה בלימודים ובגיל 15 עבר לג'נובה על מנת לעזור בעסק המשפחתי שבאותה העת כבר פתח סניפים בנירנברג, מילאנו, קרקוב ורומא. בשנת 1630 הוא שרד מגפה המונית אשר הרגה את אימו.
בשנת 1669 היה בנדטו מועמד בולט לתפקיד האפיפיור לאחר מותו של קלמנס התשיעי, אך נדחה לאחר שהשלטון הצרפתי הטיל וטו על מועמדותו. בשנת 1676 אודסקלצ'י ניסה להתמודד שוב על התפקיד. לואי ה-14, מלך צרפת ניסה פעם נוספת להטיל וטו, אך אישר את המינוי לאחר לחץ ציבורי. אודסקלצ'י נבחר לתפקיד ב-21 בספטמבר 1676 ובחר לעצמו את הכינוי אינוקנטיוס האחד עשר על שם האפיפיור אינוקנטיוס העשירי אשר מינה אותו לקרדינל שנים קודם לכן. הוא הוכתר רשמית לתפקיד ב-4 באוקטובר.
עם כניסתו לתפקיד, אינוקנטיוס ניסה לצמצם את הוצאות מדינת הוותיקן וניסח תקנות מחמירות כנגד נפוטיזם בקרב הקרדינלים. בנוסף על כך, ניסה אינוקנטיוס להעלות את הרמה המוסרית של אנשיו. אחת הדוגמאות הבולטות לכך היא סגירת כל התיאטראות ברומא שנחשבו לזילות מוסרית. בנוסף על כך, אינוקנטיוס פעל כנגד בתי ההימורים וכתב תקנות מחמירות הקשורות ללבוש הנשים. מדיניותו כלפי היהודים הייתה סלחנית יחסית.
אינוקנטיוס תרם רבות לגירוש האימפריה העות'מאנית מבודפשט והונגריה. קונפליקט מרכזי בתקופות כהונתו של אינוקנטיוס היה סביב מלכותו האבסולוטית של לואי ה-14 ושררה בין השניים מתיחות רבה בנוגע לחלוקת הכוח בין השלטון הצרפתי לבין עליונותה הדתית של הכנסייה. המתיחות החריפה עד כדי כך שלואי כבש את שטח הכנסייה באביניון וכמעט ניתק את צרפת מריבונותה של הכנסייה הקתולית. לאחר מותו של אינוקנטיוס המחלוקות הוסדרו לטובתה של הכנסייה.
בשנת 1689 בריאותו של אינוקנטיוס הידרדרה והוא היה משותק למיטתו החל מיוני. הוא נפטר ב-12 באוגוסט בשעה 22.00 (זמן רומא) ונקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש.
מכוניות (סרט)

.
| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 בימוי:  ג'ו ראנפט, ג'ון לאסיטר 
 הופק בידי:  דרלה אנדרסון
 תסריט:  דן פוגלמן, ג'ון לאסיטר, ג'ו ראנפט, קייל מוריי, פיל לורין, יורגן קלובין
 עריכה:  קן שרצמן
 שחקנים ראשיים:  אוון וילסון לארי איש הכבלים פול ניומן בוני האנט
 מדבבים:  אוון וילסון (ספידי מקווין (דיסני)) פול דולי (Sarge) ג'ון רצנברגר (Mack) טוני שלהוב (Luigi) מייקל קיטון (Chick Hicks) Richard Petty (Strip Weathers) קתרין הלמונד (Lizzie) פול ניומן (דוק האדסון (דיסני)) צ'יץ' מרין (Ramone) דניאל ויטני (מטור (דיסני)) בוני האנט (סאלי קאררה (דיסני)) Michael Wallis ג'ורג' קרלין 
 מוזיקה:  רנדי ניומן
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  פיקסאר אולפני ההנפשה של וולט דיסני
 חברה מפיצה:  בואנה ויסטה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 9 ביוני 2006 ישראל 22 ביוני 2006
 משך הקרנה:  116 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט חבר'ה, סרט פלאשבק 
 מקום התרחשות:  Radiator Springs, קליפורניה, אריזונה 
 תקציב:  $120,000,000
 הכנסות:  $462,200,000
 הכנסות באתר מוג'ו:   cars
 סרט הבא:  מכוניות 2 (2011)
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
כרזת קידום של הסרט
מכוניות (באנגלית: Cars) הוא סרט קולנוע מונפש בבימויו של ג'ון לאסיטר, אותו הפיקו החברות וולט דיסני ופיקסאר. הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב. הסרט מאניש מכוניות ועוסק בחייהן ובשאיפותיהן.
עלילה

בעולם בו צורת החיים היחידה הם כלי תחבורה, מכונית מרוץ בשם לייטנינג מקווין (בדיבוב העברי: ספידי מקווין) הוא "נער צעיר", ובשל היותו מכונית מרוץ מצליחה, הוא עושה את דרכו למרוץ הגדול שהזכייה בו מעניקה את גביע הבוכנה. לייטנינג מוביל כל המרוץ אבל לא נותן לאנשי הצוות להחליף את גלגליו. צמיגיו נקרעים בהקפה האחרונה, והוא מגיע עם שתי מכוניות אחרות לקו הסיום בתיקו. בסוף המרוץ נקבע כי שלושתם יתחרו בקליפורניה בתחרות הכרעה. התחרות הזו חשובה במיוחד כי מי שיינצח בה יקבל חסות מ"דינוקו", חברה גדולה ונחשבת.
מקווין יוצא לדרך עם מאק, הסמי-טריילר המוביל אותו. באחד הלילות בדרכו, הוא נופל מהנגרר של מאק ונכנס בטעות לעיירת עמק רדיאטור, שם הוא הורס את הכביש הראשי. בבית המשפט המקומי נגזר עליו לסלול את הכביש מחדש כעבודת שירות. בעולם החיצון מוכרז מקווין כ"נעדר".
בתחילה מנסה מקווין להתחמק מהעבודה הקשה ולעזוב את העמק, אבל שאר המכוניות מצליחות למנוע זאת ממנו. מקווין מגלה כי ראש העיירה דוק הדסון הוא מכונית מרוץ ותיקה, ה"הדסון הורנט" שזכתה בעבר בשלושה גביעי בוכנה. מקווין ודוק מתחרים, ולהפתעתו של מקווין הוא מפסיד. מקווין מגלה כי דוק יודע דברים רבים שהוא יכול ללמוד. כן מתברר לו שהסיבה להיעלמותו של דוק ממסלולי המרוץ היא שלא ניתנה לו הזדמנות נוספת לאחר תאונתו. בינתיים מספיק מקווין להכיר את סאלי, מכונית יפה שהתאהבה ברדיאטור ספרינגס. מקווין מגלה כי גם הוא נופל בקסמה של העיירה, ויכול ללמוד הרבה מתושביה. לאחר שהוא מסיים לסלול את הכביש הוא מזמין לעצמו משהו מכל אחד בעיר. תושבי העיר שמחים כולם. לפני שמקווין יכול להגיד לסאלי איך הוא מרגיש, הוא מאותר על ידי מסוק ונדחף חזרה לתוך המשאית לצורך הובלתו למרוץ הגדול בקליפורניה. לאחר מכן סאלי מגלה שהדסון הורנט הוא זה שדיווח על מקווין ועל מקום הימצאותו.
במהלך המרוץ מתקשה מקווין להתרכז עד שדוק הדסון, שהגיע מהעמק, מתייצב כמנהל התחרות שלו ועוזר לו לצמצם את הפער. כשהקהל רואה אותו הוא מוחא צמיגים בהתרגשות ומקווין מתרגש מהמחווה. במהלך התחרות משתמש מקווין במספר פעלולים שלמד בעמק מחבריו החדשים. הצוות של צ'יק היקס לועגים לגואידו, מחליף הגלגלים של מקווין, אבל כאשר מקווין נכנס לטיפולו הם נותרים המומים מהמהירות בה פעל. במהלך הסיבוב האחרון של התחרות מוביל מקווין בהרבה על מתחריו כאשר המלך, המכונית הוותיקה המתמודדת כעת במרוצה האחרון נפגע בתאונה קשה בעקבות חוצפתו של צ'יק היקס. מקווין עוצר בחדות מטרים לפני הסיום, וחוזר אחורה כדי לעזור למלך להגיע לקו הסיום. צ'יק היקס מנצחת בתחרות, אבל כולם מתרשמים יותר ממקווין שעזר למלך ועל כן מקבלים את פני צ'יק היקס בקריאות בוז ובהשלכת חפצים לעברו לאחר קבלת הגביע. מקווין לומד כי ניצחון אינו הדבר החשוב ביותר. בסוף הסרט חוזר מקווין לעמק, שם כולם מרוויחים מהחסות שהוא נותן למקום.
על ההפקה

הסרט הופק אחרי שחברת דיסני וחברת פיקסאר חזרו לשתף פעולה לראשונה לאחר מחלוקת ביניהם ולאחר שנקנתה פיקסאר על ידי חברת וולט דיסני. זה הוא הסרט השביעי המופק על ידי פיקסאר. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-9 ביוני 2006, ובישראל ב-22 ביוני 2006.
דמויות ומדבבים

| מדבב/ת (אנגלית) | מדבב/ת (עברית) | דמות | מדבבים נוספים |
| --- | --- | --- | --- |
| אוון וילסון | עופר שכטר | לייטנינג מקווין (ספידי מקווין בגרסה העברית) | דניאל בריהל (גרמנית) |
| פול ניומן | יהודה אפרוני | דוק הדסון |  |
| בוני האנט | מיה דגן | סאלי קרה |  |
| לארי איש הכבלים | אריה מוסקונה | מייטר (מטור בגרסה העברית) |  |
| צ'יץ' מרין | אסף פריינטא | רמון |  |
| טוני שלהוב | שמחה ברבירו | לואיג'י |  |
| גוידו קארוני | שרון כהן | גואידו |  |
| ג'ניפר לואיס | אודליה מורה-מטלון | פלו |  |
| פול דולי | דב רייזר | סארג' |  |
| מייקל וואליס | אריה צ'רנר | שריף |  |
| ג'ורג' קרלין | יחזקאל לזרוב | פילמור |  |
| קתרין הלמונד | עדנה גורן | ליזי |  |
| ג'ון רצנברגר | יגאל שדה | מק |  |
| ג'ו ראנפט | - | רד (אדום) / פטרבוליט |  |
| מייקל קיטון | מתי אטלס | צ'יק היקס |  |
הצלחת הסרט וסרטי המשך

הסרט זכה להצלחה גדולה בקופות הקולנוע וגרף כ-462 מיליון דולרים - סרט הילדים המצליח ביותר באותה שנה. בעקבות הצלחתו החלו אולפני פיקסאר לעבוד על סרט המשך, אשר עסק בעלילות מקווין וחבריו. הסרט יצא ביוני 2011 בארצות הברית וזמן לא רב לאחר מכן גם בישראל.
בסרט ההמשך נודע כי מקווין וחברו מטור מבקרים ברחבי העולם על מנת להשתתף במרוץ הגראנד פרי ומטור מתלווה לסוכן סודי.
ב-18 במרץ 2014 הוכרז כי עובדים על סרט המשך שני בשם מכוניות 3, באוקטובר 2015 נחשף כי הסרט יצא ב-16 ביוני 2017.
מכוניות מצוירות - הצ'יזבטים של מטור

זוהי מיני סדרה בערוץ דיסני המספרת על קורותיו של מטור בימים שהיה קטן.
כל פרק הוא סרטון באורך 3 דקות, סדרה זו בעלת 7 פרקים והיא דובבה בשנים 2010 ו-2011.
סרט ספין-אוף

בעקבות סרט זה והסרט השני נוצר סרט ספין אוף שנקרא מטוסים. גם בסרט הספין-אוף אין בני אדם אלא כלי רכב (מטוסים, מכוניות, וכו'). הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-9 באוגוסט 2013 ובישראל ב-15 באוגוסט.
איוואן טרטל

| --- | --- |

 לידה:  8 בספטמבר 1966 (בן 58) פריוולקי, מחוז המשנה הורדנה, מחוז הורדנה, בלארוס
 מדינה:  בלארוס 
 השכלה:  בית הספר הפיקוד הגבוה לצנחנים של ריאזאן  Yanka Kupala State University of Grodno  המכון לביטחון לאומי של בלארוס  האקדמיה למנהל ציבורי 
 השתייכות:  הוועדה לביטחון המדינה של בלארוס
 תקופת הפעילות:  מ-1994
 דרגה:  גנרל
 תפקידים בשירות
 יו"ר הוועדה לביטחון המדינה סגן יו"ר הוועדה לביטחון המדינה יו"ר הוועדה לביקורת המדינה
 עיטורים
 Order of the Homeland Service 1st Class  medal for Distinction in State Border Protection 
 
איוואן סטניסלבוביץ' טרטל (בבלארוסית: Іва́н Станісла́вавіч Тэ́ртэль; נולד ב-8 בספטמבר 1966, כפר פריוולקי, מחוז המשנה הורדנה, מחוז הורדנה, בלארוס הסובייטית, ברית המועצות) הוא איש צבאי בלארוסי, יו"ר הוועדה לביקורת המדינה של בלארוס, סגן יו"ר הוועדה לביטחון המדינה של הרפובליקה של בלארוס (2008–2020) ויו"ר הוועדה לביטחון המדינה של בלארוס (משנת 2020).
ביוגרפיה

נולד ב-8 בספטמבר 1966 בכפר פריוולקי שבמחוז משנה הורדנה לאב שעבד בבית קולנוע ואם - ספרנית. את בית הספר התיכון סיים בעיר דרוסקינינקאי.
בשנת 1984 התגייס לצבא הסובייטי. בשנים 1985 - 1989 למד בבית הספר הפיקוד הגבוה לצנחנים של ריאזאן. לאחר התפרקות ברית המועצות - שירת במשמר הגבול של בלארוס מ-1993 עד 2007. במהלך השירות למד שנה במכון לביטחון לאומי של הק.ג.ב הבלארוסיובהמשך למד ניהול באוניברסיטה על שם יאנקה קופלה בהרודנה.
החל מ-24 בנובמבר 2008 ועד 16 בדצמבר 2013 - שימש כסגן יו"ר הוועדה לביטחון המדינה של בלארוס לענייני ביטחון כלכלי ולמאבק בשחיתות. החל מ-16 בדצמבר 2013 ועד 4 ביוני 2020 - שימש כסגן יו"ר הוועדה לביטחון המדינה והיה חבר בוועדות הבין-משרדיות בנושא שיתוף פעולה צבאי-טכני ובקרת ייצוא, בנושא ביטחון בתחום הכלכלי תחת המועצה לביטחון לאומי של בלארוס.
בשנת 2011, לאחר הבחירות לנשיאות בבלארוס ב-2010, שהוכרו על ידי האיחוד האירופי כבלתי דמוקרטיות, כמו גם בשל הפיזור האלים של המחאה במינסק ב-19 בדצמבר 2010, הוא נכלל ברשימת המדינאים והפקידים הבלארוסים שעליהם הטיל האיחוד האירופי סנקציות. בשנת 2012, מועצת האיחוד האירופי הכירה בו אחראי על פעילות הדיכוי של הק.ד.ב נגד החברה האזרחית והאופוזיציה הדמוקרטית במדינה.
בשנת 2017 סיים לימודים באקדמיה למנהל ציבורי שתחת נשיא הרפובליקה של בלארוס. ב-4 ביוני 2020 מונה ליו"ר הוועדה לביקורת המדינה של בלארוס.
ב-17 באוגוסט 2020 בנובופולוצק, הוא ניסה לדבר עם השובתים של חברת נפטאן (בה היה חבר דירקטוריון), אשר לא הסכימו עם התוצאות של הבחירות לנשיאות בלארוס, אבל המוחים לא הקשיבו לו וצעקו לו להסתלק.
ב-31 באוגוסט 2020 נכלל טרטל ברשימת האנשים שהוטלה עליהם איסור כניסה בלתי מוגבל ללטביה, איסור לחמש שנים על כניסה לאסטוניה ואיסור כניסה לליטא, זאת בשל העובדה שבמעשיו ארגן ותמך בזיוף הבחירות לנשיאות ב-9 באוגוסט ובדיכוי אלים של ההפגנות השלוות יחסית.
ב-3 בספטמבר 2020 מונה על ידי נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו לתפקיד יו"ר הק.ד.ב.
הערות שוליים

↑  "Опубликован черный список невъездных в ЕС белорусов (дополнено)". KP.BY. 2020-02-02. נבדק ב-2020-06-22.
↑  COUNCIL IMPLEMENTING REGULATION (EU) No 84/2011 of 31 January 2011 amending Regulation (EC) No 765/2006 concerning restrictive measures against President Lukashenko and certain officials of Belarus
↑  COUNCIL DECISION 2012/642/CFSP of 15 October 2012 concerning restrictive measures against Belarus
↑  Указ Президента Республики Беларусь от 4 июня 2020 года № 203
↑  На «Нафтане» требуют отставки Лукашенко в 10-дневный срок. Иначе забастовка
↑  Работники «Нафтана» освистали главу КГК Ивана Тертеля
↑  Лукашенко, ЦИК, силовики. Страны Балтии ввели санкции в отношении белорусских чиновников
אימאן בת חוסיין בן עבדאללה, נסיכת ירדן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 באוגוסט 2024 (בת 6 חודשים  ו־19 ימים) עמאן, ירדן 
 מדינה:  ירדן 
 
אימאן בת חוסיין בן עבדאללה, נסיכת ירדן (בערבית: إيمان بنت الحسين, תעתיק מדויק: אימאן בנת אלחסין; נולדה ב-3 באוגוסט 2024), היא נסיכה ירדנית, בתם הבכורה של יורש העצר חוסיין ואשתו רג'ווה, ונכדתו הבכורה של המלך עבדאללה.
ביוגרפיה

הנסיכה אימאן נולדה ב-3 באוגוסט 2024 במרכז הרפואי המלך חוסיין בעמאן, ירדן. היא בתם הבכורה של חוסיין בן עבדאללה, נסיך ירדן, ואשתו רג'ווה אל-חוסיין, נסיכת ירדן. היא גם נכדתו הבכורה של עבדאללה השני מלך ירדן.
אמה היא ממוצא סעודי.
היא השלישית בבית המלוכה הירדני הנושאת את השם אימאן, בנוסף לדודתה, הנסיכה אימאן בת עבדאללה, ודודת אביה הנסיכה אימאן בת חוסיין.
לפי החוק הירדני היא אינה זכאית לרשת את הכתר, ולפיך הבא בתור לכתר אחרי אביה יורש העצר הוא אחיו, הנסיך האשם.
הערות שוליים

↑  ליאור בן ארי, ירדן מאוהבת בתינוקת המלכותית, הנכדה הראשונה של המלך עבדאללה, באתר ynet, 26 באוגוסט 2024
↑  סבא עבדאללה: מלך ירדן התגאה בנכדתו החדשה, שמה עורר סערה בממלכה, באתר www.i24news.tv, ‏04 באוגוסט 2024
פמיניזם פוסטמודרני

פמיניזם פוסט מודרני הוא פמיניזם אשר מושפע מתאוריות והגות פוסט-מודרנית.
מבוא: מהו פוסט-מודרניזם

שבירת המטא-נרטיב. הפוסטמודרניזם רואה כל אסכולה, דוקטרינה או הסתכלות כלשהי על העולם כסיפר, כסיפור אפשרי אחד מבין אינסוף סיפורים למציאות קיימת. אין בנמצא מטא-נרטיב, סיפור גדול אחד שמאגד בתוכו את כל הסיפורים, נקודת מבט חיצונית ממנה ניתן לראות הכול באופן אובייקטיבי - לא קיימת "אמת". כל ידע הוא חלקי, יחסי ונובע מהשפעות שונות ויחסיות. כיוון שכך, אין עקרון מאחד שמסביר את המציאות. כך מנופצות בין היתר כל האידאולוגיות הגדולות, כמו מרקסיזם, קפיטליזם ונאורות – המניחות שקיימת התקדמות ליניארית של תבונה, חופש, ורציונליות בנפש האדם.
שפה כיוצרת מציאות. השפה היא הדרך היחידה בה יכולים בני האדם לתקשר עם הסובב אותם או להבינו, כלומר, המציאות תמיד תהיה מתווכת דרך השפה. לא קיימת מציאות אנושית נייטרלית שלא נסרקה על ידי השפה. לפיכך, הפוסטמודרניזם הופך את הגדרת השפה ממתארת מציאות ליוצרת מציאות, ובכך תורם לעיקרון שהמציאות כולה סובייקטיבית, יחסית ותלוית תרבות. הוגים פוסטמודרניים ניתבו מסקנה זו לתובנות בדבר "אמיתות" המשרתות מטרות פוליטיות שונות ומשמרות את כוחן של קבוצות השולטות בחברה. מישל פוקו למשל, אומר כי אין אמת שניתן לחשוף, אלא רק מנגנוני שליטה שמייצרים אמת. שיח שמיוצר דרך השפה, לרוב מיוצר דרך השפה של הקבוצות השולטות, ובכך משמר את ההגמוניה שלהן. במקום מחקר שמחפש את האמת, המחקר הפוסט-מודרניסטי עוסק במערכות של ייצור משמעות.
שינוי בתפיסת הכוח. בניגוד לתאוריות מודרניות בהן נתפס מקור הכוח כפורמלי (במרקסיזם למשל הכוח נמצא אצל הבורגנים בעלי אמצעי הייצור, בזרמים רבים בפמיניזם הוא נמצא אצל הגברים, בתאוריות שונות הכוח מרוכז בידי מנגנוני המדינה וכו'), הפוסטמודרניזם תופס את מוקדי הכוח והשליטה כמפוזרים ומוסווים בשיח ובתרבות, ומציג תמונה של כוח רווי בתוך כל היחסים בעולם. תפיסה זו משנה את דרכי הפעולה, כי אם אין מקור כוח יחיד ואחיד, מול מי אמור להתנהל המאבק?
ביטול הסובייקט. לפי התפיסה המודרנית, שהופיעה אצל הוגי דעות וחוקרים כמו פרויד, פיאז´ה, אריקסון וקולברג, לאדם יש אישיות ייחודית המתפתחת בהדרגה, תלויה במערכות יחסים שונות, ובשלב מסוים היא מתעצבת. התפיסה הפוסטמודרנית שוללת כל הנחה בדבר קיומה של זהות אישית, ייחודית, אותנטית ויציבה, ורואה בזהות הסובייקטיבית תוצר של הבניות חברתיות, סוגי שיח שונים, מוסדות שונים וגופנו הפיזי. הזהות הסובייקטיבית תלויה בכל הגורמים הללו ומשתנה בהתאם להם, ולכן אי אפשר לדבר על תכונות או מאפיינים אישיותיים כגון "נשיות" או "גבריות". לכן, במקום לדבר על זהות עצמית, מדברים על זהויות מפוצלות. יש בתפיסה הזו גוון של שחרור עבור הפמיניזם - היא עוקרת את הקטגוריזציה הדיכוטומית בין "גבר" ל"אישה" ובכך משחררת את האישה מכבליהן של הציפיות המגדריות. לא קיימת זהות נשית אחידה וכך כל אישה יכולה להגשים את עצמה בדרכה. באותו אופן, תפיסה זו מעקרת את משמעות המינוח "אישה" לחלוטין ושומטת את בסיס הזהות מתחת לרגליהן של אלו שיכלו להזדהות כך.
מסקנות לגבי הפמיניזם ומעמד האישה

על פי תפיסות פוסט-מודרניסטיות, הזהות הנשית איננה קיימת למעשה, אלא היא המצאה, או אוסף של תחושות, חוויות ומבעים. פמיניזם פוסט-מודרני דוחה למעשה ואף נמצא בקונפליקט עם הרטוריקה של הפמיניזם המוקדם משנות השישים של המאה ה-20, ודוחה אקסיומות כמו פרטי-ציבורי או כמו אמהות, או שליטה גברית על גוף האישה משום שאלה ביטויים רדוקציוניים.
לכאורה יש בכך הצעה של שחרור עבור הפמיניזם: אין קטגוריה של "אישה" אז אישה יכולה להיות כל דבר, וזה הפרויקט של הפמיניזם, האישה לא כבולה לשום סטריאוטיפ, לא כופים עליה. אין זהות נשית אחידה ואז הכול פתוח.
גישות בפמיניזם פוסט-מודרני > הפמיניזם הצרפתי

אלן סיקסו ולוס איריגארי הן הוגות פמיניסטיות צרפתיות שכתבו בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20 וניתן למצוא קווי דמיון ביניהן. ניתן לראות בתאוריות שלהן מאפיינים פוסטמודרניים מובהקים כגון ראיית השפה כבוראת מציאות. השפה השלטת בחברה היא שפה גברית, שהרי הם בעלי ההגמוניה, והיא יוצרת מציאות גברית, שמפרה את המשכיותה של שפה גברית, וכן הלאה. לא ניתן להשתחרר מהמציאות הגברית מבלי למצוא תחליף לשפה הגברית והחשיבה הגברית.
מה זו שפה או חשיבה גברית? בכתיבתן של סיקסו ואריגארי ניתן לראות את הקשר ההדוק בין השפה לגוף, כשהשפה מסמלת את הגוף. השפה הגברית מסומלת בפאלוס, היא יוצאת מתוך המיניות הגברית. המיניות הגברית היא אחידה, ליניארית, מכוונת לקראת מטרה. יש לה מקור עונג אחד שמבטא שליטה וכוח. הכתיבה הגברית היא כתיבה ליניארית הנוטה להדגיש ניגודים בצורה בינארית, בה הפאלוס הוא תמיד האחד, והאישה היא תמיד "האחר". מכאן נובעת ההגדרה של שפה פאלוצנטרית – ליניארית, דואלית, בינארית, מחפשת אחר המסומן האחד הנכון. בכתיבה הגברית מונצח הדיכוי הנשי.
המיניות של נשים, לעומת זאת, היא מיניות מרובת אזורי עונג, מיניות מעגלית, גמישה, אין לה התחלה ואין לה סוף ואין לה כיוון אחד. לכן גם הכתיבה שלה, אם תוכל למצוא את השפה שתשקף את הגוף הזה, תהיה כתיבה שמאתגרת את הכתיבה הפאלוצנטרית ואת הניגודים הבינאריים. הדרך לשינוי, לפיהן, תהיה כתיבה וחשיבה נגד הזרם הפאלוצנטרי הרווח. יש לפתח סגנונות כתיבה וחשיבה החוגגים את האחרוּת, שמאפשרים להיות סובייקט מיני ולא אובייקט מיני עבור מישהו אחר.
הביקורת נגד הזרם של סיקסו ואיריגארי מכילה כמה טענות; ראשית, הוא משמר גישה אסנציאליסטית ביולוגית ומרחיב אותה לכדי סגנונות מנטליים שונים ומובחנים. שנית, פמיניסטיות רבות טענו שמדובר בשיטה אליטיסטית שמופנית בהכרח אל נשים משכילות באקדמיה ולא אל נשים מדוכאות מכלל החברה.
ביקורת נוספת טענה כי דגש על שפה ותודעה, גם כאשר הם נובעים ממבניים פיזיולוגיים, משמרים תפישות סובייקטיביות על חשבון המבנה החברתי המקפח נשים, ובכך אובד המכנה המשותף ממנו ניתן להתחיל לפעול. מטרתו של הפמיניזם היא להביא בצורה חתרנית לשינוי, וחלק הכרחי לכך הוא השינוי התודעתי. לפיכך יש פמיניסטיות הטוענות כי מדובר בגישה שמרנית ומשמרת – מקפיאה את פוטנציאל ההתקדמות.
גישות בפמיניזם פוסט-מודרני > פמיניזם מבית מדרשה של ג'ודית באטלר

ג'ודית באטלר טענה שהאמת היחידה של המגדר היא שהוא פיקציה, הבניה ופנטזיה. אבל הפנטזיה הזו ממוסדת וממומשת בגוף. אין אמת, יש רק דימוי של אמת, מראית עין. כל ביטוי של המגדר מעוצב דרך נקודת המוצא שלה, שהיא ביטול הסובייקט. אין אישה או גבר כזהות יציבה, קיימת. בעצם אין זהות. אין מקור לזהות. בשל כך היא קוראת לפמיניזם לוותר על העניין של מגדר.
ההבחנה הבסיסית של פמיניזם משנות ה-70 היא בין מין ומגדר. ההבחנה של באטלר היא שונה: לדעתה, לא רק שהמגדר הוא הבניה, אלא גם המין הוא הבניה. גם הגוף, עיצובו ותפיסתו הוא תוצאה של הבניה חברתית. פאסוס סטרלינג מדברת על שלוש דרכים להגדיר מין, איברי מין, הורמונים, כרומוזומים. לא תמיד יש הלימה בין השלושה, והחברה מייצרת את ההלימה. 1.7% מהאוכלוסייה נולדים עם אי הלימה בין שלוש ההבחנות.
לפי באטלר, העקרונות שעל פיהם אנחנו מעצבים את הגוף הם "הפיקציה של קוהרנטיות הטרוסקסואלית" – ההנחה היא שיש צורך בהלימה בין מין, מגדר ותשוקה. מי שיש לה גוף של נקבה, צריכה להתנהג כמו אישה ולהשתוקק לגברים. באטלר אומרת שזו כמובן פיקציה. ההנחה שחייבת להיות התאמה בין שלוש הקטגוריות היא ההנחה שלכאורה מתארת את השדה המיני, אבל למעשה היא מסדירה אותו, היא ממשטרת אותו, וכך היא מייצרת לחברה את מה שהיא רוצה – אישה וגבר סטרייטים. כל חלופה אחרת מודחקת לשולי החברה וסופגת אפליה. לכן מגדר זה גם הישרדות.
לפי באטלר, זהות מגדרית היא סדרה אינסופית של פרקטיקות (פעולות התנהגות) של שיח או של גוף שהם חיקוי חוזר ונשנה על זהות מגדרית אידיאלית מדומיינת שאינה ניתנת למימוש במציאות. מגדר אמיתי הוא פנטזיה. הפרקטיקות אינן של זהות קיימת, מוקדמת, אלא הן מייצרות את הזהות, הפרקטיקות עושות את המגדר. בלי הפרקטיקות אין מגדר. מתייחסת למגדר כאל ריטואל, פעולה שיש לחזור עליה שוב ושוב, כשתוך החזרה היא מייצרת מחדש כל פעם את המשמעות של מה זה מגדר. מכאן היא מגיעה לדראג. דראג זו המטפורה האולטימטיבית למגדר, כי הוא חושף את האופי החקייני של מגדר. בדראג רואים באופן ברור את המרחק והפער בין שלוש הקטגוריות. רואים את המרחק בין ביולוגיה ובין מגדר, ואז עולה באופן ברור שמגדר אינו טבע, ושהוא מקרי, נסיבתי.
יש המאשימים את באטלר שהיא לא כותבת מתוך נקודת מבט פמיניסטית, אלא שהיא פועלת על מנת לבטל כל זהות, ושהיא פונה לכל החברה, נשים וגברים כאחד. מבחינתה כל זהות היא מנגנון אלים, בעייתי, כל זהות כופה את עצמה על אנשים וכל זהות מוציאה את האחר. היא מבוססת על הוצאה של האחר, שלילה. הלוגיקה של זהות היא אליה, ולכן מטרתה היא לבטל זהויות בכלל. הכוח המדכא עבור באטלר אינו הפטריארכיה. עבורה כל מערכת המגדר היא מדכאת, ולכן מדכאת נשים וגברים באותה צורה. הטקסט לא עולה מסיפורים נשיים, אלא מניסיון חיים לסבי, והיא מציעה שחרור מכל מגדר, מהטרוסקסואליות. כולם הם קורבנות של המשמוע המגדרי ולא של הפטריארכיה.
ביקורת על הפמיניזם הפוסט-מודרני

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא הפרק אינו מנוסח בשפה פשוטה וברורה..
נשים החלו להיות סובייקט שמדבר בפני עצמו רק במאה השנים האחרונות. עכשיו, כשגם נשים הן סובייקט, היא באה ומפרקת את הסובייקט לחלוטין. עבורה כל קטגוריה (מגדר) היא מדכאת. היא מציגה את כל הקטגוריות (מינים) כשוות ונטולות מגדר, והביקורת היא שהגברים מנכסים אותן, הגברים הם הסטנדרט. הטענה כלפיה היא שהיא מתעלמת מחוסר הסימטריה של מגדר, שזה לא מדכא את כולם באותו אופן. אם קיים מגדר שהוא אחיד לגברים ולנשים, בסופו של דבר היא משרתת את הפטריארכיה, משום שכך ניתן להתעלם מהעובדה שנשים מפסידות יותר.
הפוסט-מודרניזם מפרק קטגוריות, מאפשר לכל אישה להחליט מהי נשיות עבורה. הגבר לא חייב להיות נורמה, מודל להתנהגות. הוא טוען שאין שום אמת אחת קבועה, ובכך מעניק הרבה חופש לפמיניזם. מצד שני, העובדה שאין אמת מקשה על הפמיניזם. אחת הטענות של פילוסופים מודרניסטיים היא שאם אין אמת, אין מטא-נרטיב והכל הוא יחסי לתרבות בה הוא נוצר, אז אין שום דרך לשפוט את העולם. אם אין אמת, אין הבחנה בין טוב לרע, בין שוויון לאי שוויון, אין ערך מוחלט שמקובל על כולם. בעצם, לפי התפיסה הפוסט-מודרניסטית, אין לגיטימציה למאבק פמיניסטי.
בעיה נוספת היא ביטול הסובייקט. זה קרה לאחר שאוכלוסייה שהושתקה קיבלה את האפשרות להשמיע קול. לכן יש פילוסופיות אמריקאיות הטוענות כי הפמיניזם הפוסט-מודרני הוא הסוואה חדשנית לשוביניזם ישן ומסורתי, וזאת הדרך שלו לשרוד את המהפכות הפמיניסטיות. אחרות טוענות שהפמיניזם הפוסט-מודרני מבטא את החשיבה של האוכלוסייה שכבר עברה את תהליך ההארה – כלומר גברים לבנים, שיש להם את השוויון והכוח. בשביל קבוצות מקופחות זו מניעת דרך פעולה. הוויכוח הוא בנקודות הקיצוניות.
הפתרון של פוקו והפמיניזם הפוסט-מודרני בכלל, הוא לא לוותר על מאבקים לשוויון או אל האמת, אבל להתמקד באמיתות מקומיות ולא באמיתות גורפות. להבדיל מקרל מרקס, לא לומר כי אנחנו יוצאים למאבק בשם כל הפועלים, אלא לצאת במאבק עבור פועלי מפעל ספציפי שאיבדו את העבודה. לא לצאת למאבק של כל הנשים, אלא תמיד של נשים ספציפיות. לא לחפש תאוריה גדולה שמסבירה את הדיכוי של כל הנשים. הפעולה צריכה לבוא מתוך קואליציות סביב אינטרסים.
ראו גם

פמיניזם ליברלי
פמיניזם מרקסיסטי
פמיניזם רדיקלי
פמיניזם דתי
פמיניזם מזרחי
פוסט-פמיניזם
הערות שוליים

↑  מישל פוקו, סדר השיח, בבל, 2006
ג'ודית באטלר
אלברכט הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־13 
 פטירה:  17 באוגוסט 1316 
 בן או בת זוג:  Luitgarde von Holstein-Itzehoe בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
אלברכט הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט (בגרמנית: Albrecht I., Fürst von Anhalt-Zrebst; מת ב-17 באוגוסט 1316) היה נסיך גרמני מבית אסקניה והשליט השני של נסיכות אנהלט-צרבסט מ-1298 עד מותו.
ביוגרפיה

אלברכט היה הבן הבכור של זיגפריד הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט ואשתו קתרינה בירגרסדוטר מביילבו, בתו של העוצר השוודי בירגר יארל ואחותם של ולדמאר, מלך שוודיה ומגנוס השלישי, מלך שוודיה. בשנת 1290 ויתר אביו על תפקידו והפך לנזיר מטיף, ואלברכט ירש את נחלות אביו, הכוללות את הערים של דסאו וקתן. בשנת 1295 אלברכט קבע את מקום מגוריו בטירת קתן.
בשנת 1291 הוא השתתף במצור על טירת הארלי נגד היינריך הראשון, דוכס בראונשווייג-גרובנהאגן מבית ולף, יחד עם קונרד, ראש המנזר של ניינבורג ובן דודו ברנהרד השני, נסיך אנהלט-ברנבורג. בשנת 1293 ביטל אלברכט את השימוש בפולביאנית (ונדית) כשפה רשמית בתחומי הנסיכות. בשנת 1307 רכש אלברכט את צרבסט מהענף הברנדנבורגי של בית אסקניה.
לאחר הרצח של אלברכט הראשון, מלך גרמניה מבית הבסבורג בשנת 1308, הוצע אלברכט על ידי גיסו ולדמאר, מרקיז ברנדנבורג למלך הרומאים, אולם לא הצליח להיבחר לתפקיד.
ב-17 באוגוסט 1316 מת אלברכט, ובניו אלברכט וולדמאר ירשו את נחלותיו.