stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הערמה
מכירת חמץ > השתלשלות שיטת ההערמה

פולמוס אחר היה אודות דין מכירת חמץ, שבו נחלקו הפוסקים האם מותר להערים ולמכור את החמץ לגוי במשך שבעת ימי הפסח שבו נאסר על יהודי להחזיק בבעלותו המשפטית חמץ.
את תחילת השיטה למכור חמץ ולקנותו לאחר הפסח באורח קבע, ניתן לזהות אצל ר' ישראל איסרלין, בן המאה החמש עשרה, בעל שו"ת תרומת הדשן, שכתב:
”שאלה: מי שיש בידו ענייני חמץ סמוך לפסח, וקשה עליו לבערם ורוצה לתתם לנכרי חוץ לבית במתנה גמורה. ואותו נכרי הישראל מכירו ויודע בו שלא יגע בהן כלל, אלא ישמרם לו עד לאחר הפסח ויחזור ויתנה לו. שרי כהאי גוונא (-מותר כעין זה) או לאו? תשובה: יראה דשרי (-שמותר), רק שיתנם לו במתנה גמורה בלי שום תנאי, או שימכרם לו מכירה גמורה בדבר מועט”.
ה"תרומת הדשן" לא ציין שאין לעשות את המכירה באופן קבוע, וכן התיר מכירה גמורה "בדבר מועט", היינו במחיר סמלי.
מאוחר יותר תמה ר' יוסף קארו על רבנו ירוחם, שאסר מכירה בהערמה:
”ואיני מבין דבריו, דהא שרי (-שהרי מותר) ליתנו לגוי במתנה ולחזור וללקחו אחר הפסח, ואין לך הערמה גדולה מזו, ואפילו הכי שריא (-ואפילו כך מותר) מאחר שמוציאו מרשותו לגמרי! ואפשר ד'שלא יערים' דקאמר (-שמא שאמר 'שלא יערים') היינו לומר שלא ימכור לו ולא יתן לו על תנאי.”.
ברור מדברי ר' יוסף קארו שמותר למכור בהערמה, ורק שלא תהיה המכירה על תנאי. אך עם כל זאת הדגיש, גם בחיבורו שולחן ערוך, שיש להוציא את החמץ מן הבית בפועל, כדי שהמכירה תהיה גמורה.
עם הזמן, כאשר לא היה אפשרי להוציא את החמץ מן הבית, התירו (ה'בית חדש' וה'מגן אברהם') למכור או להשכיר את החדר בו נמצא החמץ ביחד עם החמץ. ובקשר לתשלום, היות שלעיתים היה מדובר בכמויות אדירות (מפעלי תעשייה), התירו (ה'נודע ביהודה' ועוד) שישלם סכום קטן בהתחלה, ואת השאר יטיל המוכר על הגוי כהלוואה (שישלם לו לאחר הפסח).
רבי שניאור זלמן מלאדי בעל שולחן ערוך הרב, קבע שצריך לעשות במכירה זו 'ערב קבלן' (ערב שהמוכר יכול לפנות אליו ישירות כדי לקבל את כספו, גם אם עוד לא פנה כלל אל הקונה), שאז אין למוכר שום קשר עם הגוי, ורק אז אפשר לזקוף את שאר הסכום כהלוואה.
היתרים נוספים נוספו עם הזמן בספרות האחרונים: התירו להבטיח לגוי שיקנה ממנו אחר הפסח (ולא רק "שמא אקח ממך"). כן התירו למכור באופן כללי את כל החמץ שבבית היהודי, גם בלי לדעת בדיוק מה מוכרים. עוד בוטל הצורך שתהיה אפשרות לגוי להיכנס באופן חופשי למקום שבו נמצא החמץ. ר' ישראל מאיר הכהן מראדין בספרו משנה ברורה, הוסיף וכתב:
היתר עסקה

קיים פולמוס בנוגע להערמה בהיתר עסקה, אמצעי הלכתי המאפשר מתן הלוואה בריבית בדרך הערמה במסגרת ההלכה. רוב הפוסקים סומכים על התר עסקה, אולם המבקרים טוענים שהאופן בו הוא מפורש בבתי המשפט ובבתי הדין מרוקן אותו מתוכן ומותיר את ההלוואות הנערכות לפיו כהלוואות בריבית.
ראו גם

פורמליזם משפטי
לקריאה נוספת

הערמה, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת"
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קי"ז, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קי"ז, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף מ"ג, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ט', עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ל"א, עמוד א'.
↑  ספר דברים, פרק כ"ו, פסוק י"ג.
↑  ספר דברים, פרק כ"ו, פסוק י"ב.
↑  א, קכ.
↑  בחיבורו בית יוסף, או"ח תמח ד"ה ואם מכרו.
↑  הסיבה לכך היא שבכמה מהראשונים (מובאים בס' שיטה מקובצת לבבא מציעא) נאמר שקנין כזה אינו מועיל כאשר המוכר 'נפיק ועייל אזוזי' (לחוץ להשיג את כספו).
↑  סימן תמח ס"ק יב.
↑  דוד משען, ""לא תשיך לאחיך... למען יברכך ה' אלהיך בכל משלח ידך": היתר עסקא – אכיפתו ועקיפתו", עלון פרשת השבוע של המחלקה למשפט עברי במשרד המשפטים, תשס"ב
רבי יהודה בר אלעאי מתח ביקורת חריפה על שיטת ההערמה כאשר זו נעשית כדי להפטר ממצווה, שכן פעולה כזו מראה על אי חיבוב קיום מצוות הקב"ה
הליך "מכירת חמץ" בבית האדמו"ר מבעלז ערב פסח תשע"א
גדי בחלב אמו (מיצב)

"גדי בחלב אמו" (1974)
"גדי בחלב אמו" היא מיצב וסדרת ציורים מאת הציירת הישראלית מיכל נאמן. המיצב, משנת 1974, כלל כתיבה של הטקסט "גדי בחלב אמו" על גבי קיר ב"גלריית הקיבוץ" בתל אביב. העבודות מתייחסת אל האיסור המקראי על אכילת בשר בחלב ואל יחסים בין בן לאמו. במהלך השנים יצרה נאמן מספר עבודות נוספות בעלות איקונוגרפיה דומה, אשר זכו לפרשנויות רבות.
היסטוריה

העבודה "גדי בחלב אמו" נוצרה עבור תערוכה קבוצתית שהוצגה בגלריה הקיבוץ ביולי 1974. בתערוכה, שנקראה "חמישה צעירים", השתתפו, לצד נאמן, גם תמר גטר, נחום טבת, דוד גינתון ואפרת נתן. נאמן ציירה את הטקסט על קיר הגלריה, בגודל של 205x150 ס"מ ובצבע ורוד.
הביטוי "לֹא תְבַשֵּׁל גְּדִי בַּחֲלֵב אִמּוֹ", המצוטט בעבודה, מופיע שלוש פעמים בתורה (שמות, כ"ג, י"ט; שמות, ל"ד, כ"ו; דברים, י"ד, כ"א) והוא מתייחס אל האיסור על אכילת בשר בחלב. בעבודה נאמן ביטלה את לשון הציווי השלילי של הטקסט על ידי השמטת המילים "לֹא תְבַשֵּׁל".
בין שאר העבודות בתערוכה הציגה נאמן גם רישום על דף מחברת, אשר נתלה על הקיר בעזרת מסקינטייפ. ברישום "ארץ אוכלת יושביה / גדי בחלב אמו", שקיימים כמה העתקים שלו, יצרה נאמן הקבלה בין הביטוי המקראי "ארץ אוכלת יושביה" (במדבר, י"ג, ל"ב)  לבין "גדי בחלב אמו". שני המשפטים כתובים בעיפרון בשני קצוות הדף ומעליהם שרטטה האמנים מקטעים של קווים. בעוד המקטע שמעל "ארץ אוכלת יושביה" הוא סגור ותחום, הרי שמעל "גדי בחלב אימו" המקטע הוא פתוח. ברישום נוסף מאותה תקופה - "גדי בחלב אמו / ארץ אוכלת יושביה" - חזרה נאמן על אותם אלמנטים, אולם כתבה את המשפטים על שני צדי נייר המחברת. גרסה נוספת של עבודה עבודה זו הודפסה ב"חוברת", שיצאה בהוצאת גלריה גורדון במאי 1974.
בעת הצגתה זכתה העבודה לביקורות קשות. יהושע קנז, לדוגמה, עורך מוסף התרבות של עיתון "הארץ" באותה עת, הגדיר את העבודה כ"אחיזת עיניים".
ביולי 1995 נערכה בגלריה הקיבוץ תערוכת שחזור של התצוגה המקורית תחת השם "יולי 74-יולי 95, שחזור, 'חמישה צעירים' בגלריה הקיבוץ". התערוכה לוותה באוסף גלויות עליהן הודפסו מבחר עבודות מתוך התערוכה.
החל משנות התשעים של המאה ה-20 יצרה נאמן מספר ציורים המצטטים את הביטוי "גדי בחלב אמו" בין העבודות ציור השמן "גדי בחלב אמו" (1994), בו חילקה נאמן את הבד הקטן לשניים, תוך יצירת עימות בין דימוי מטושטש של פינגווין לבין צורה אובאלית, המאזכרת מעין ביצה או רחם מטאפורי.
בציורים נוספים, המתוארכים לשנת 1997 ועשויים בעזרת צבעי שמן ומסקינטייפ, השתמשה נאמן בתרגום של הביטוי לאנגלית. הציור "גדי בחלב אמו" (1997), לדוגמה, נושא את הכתובת "its Mother's Milk" ("חלב אמו"). ציור זה, הנמצא באוסף מוזיאון חיפה לאמנות, עשוי כמעין רשת או גריד מורכב המערב בין צבע אדום ולבן, עירוב העשוי להתפרש גם כעירוב בין בשר לחלב. ציור דומה - "גדי בחלב אמו (חצי חצי)" - אף הוא מאותה שנה, נושא את הכתובת "A Kid in its Mother's Milk".
בשנת 2010 הוצג הרישום "ארץ אוכלת יושביה / גדי בחלב אמו" במוזיאון פתח תקווה לאמנות במסגרת התערוכה "מנהיגים".
פרשנות

בראיון משנת 1999 תיארה נאמן את הממד הארס פואטי בעבודה:
"זה היה גם בישול, שהיה בדיחה על ציור, במיוחד על אלה עם הכישרון הטבעי לבישול, כלומר לציור, הבשלנים הטבעיים, כשאני זאת שלא יודעת שום דבר על בישול, אבל יודעת לקחת את הפסוק מהתנ"ך. אני יודעת משהו על ההתפרקות של אדום ולבן וההתחברות לוורוד, בבישול. אני חוזרת אל הציור, אבל אני יודעת שהחתירה הזאת היא אף פעם לא מתוך טבעיות של הכישרון ושל אשיות יוצרת, אלא משהו שאת מגיעה אליו חבולה ופצועה, והציור עצמו חבול גם, ואת עובדת בשבילו. אני עבדתי בשביל הציור כמו שיעקב עבד בשביל רחל. לא רעיתי צאן, אבל בישלתי גדיים בחלב אמם".
בשנת 1998 הציגה אלן גינתון פרשנות פוליטית לעבודה. כחלק מן התערוכה "העיניים של המדינה" במוזיאון תל אביב לאמנות. גינתון תיארה את הטקסטים שהופיעו ברישומים כ"דימויים מפלצתיים", תוך יצירת הקבלה בין הממד הציבורי והפוליטי לבין הממד הפרטי והאישי. פרשנות דומה הופיעה גם בטקסט שפורסם באתר מט"ח, ומקשר בין דמות הגדי אל דמות השה המופיעה ב"עקדת יצחק":
האמנית מעבירה את הכשרות מהחוק המקראי הדתי אל המציאות הלאומית חילונית, ומציגה את הגדי כקורבן כאוב של ציניות וחוסר אנושיות. הגדי הוא השה לעולה, הוא עשוי להיות החייל ש"נאכל" - שהוקרב למולך המלחמות. נאמן מציגה כאן את עקדת החיילים ואולי אף את עקדת כלל האוכלוסייה ובכך היא חורגת מהסיפור המקראי וממשיכה את הקו הרעיוני של האמנות הישראלית. מבחינת הסגנון, השימוש בכתב ילדותי ובדפי מחברת מציג את התוכן כ"חומר לימוד"  שנלמד מילדות ומוכתב מלמעלה. זוהי "תכנית הלימודים" של הממסד שהאמנית מבקרת את מסריה כ"מרגלת" החושפת מציאות לא כשרה.
פרשנות שונה הציגה יערה שחורי במאמרה "שעת הזאבים של מיכל נאמן" (2010). בסקירת מוטיב התינוקות בעבודתה של נאמן, טענה שחורי כי העבודה "גדי בחלב אמו" עוסקת ביחס שבין הילד לאם ובהפרדה ביניהם:
... העבודה גדי בחלב אמו עוסקת בהפרדה, בהיותה מבוססת על האיסור התורני לבשל גדי בחלב, איסור שעל יסודו תוקנה ביהדות ההפרדה בין בשר וחלב. נאמן מסירה את מילת השלילה "לא" ובכך שבה והופכת את החלב למין מעטפת אימהית שיכולה להגן על הילוד (A Kid in its Mother's Milk) כי החלב שב להיות "The milk of human kindness", "חלב עדנת אנוש". הגדי הופך למשתתף נוסף בשרשרת של הילודים המצויים בסכנה.
גלריה

קטלוג התערוכה בגלריה הקיבוץ, 1995
ארץ אוכלת יושביה/גדי בחלב אמו, 1974
עיפרון על נייר
 גובה 20 ס"מ, רוחב 31 ס"מ
אוסף האמנית
גדי בחלב אמו (חצי-חצי), 1997
צבע שמן ומסקינג טייפ על בד
גובה 176 ס"מ, רוחב 145 ס"מ
גדי בחלב אמו, 1997
צבע שמן ומסקינג טייפ על שני בדים
 גובה 200 ס"מ, רוחב 70 ס"מ
אוסף מוזיאון חיפה לאמנות
6090-03 A,B
הערות שוליים

↑  ראו: ארץ אוכלת יושביה באתר ויקימילון
↑  "ארץ אוכלת יושביה / גדי בחלב אמו" (1974), עיפרון על נייר, 20x31 ס"מ, אוסף פרטי, תל אביב. ראו: נאמן, מיכל, חיוך, חתול, חיתוך, גלריה גורדון, תל אביב, 2010, עמ' 27.
↑  גדי בחלב אמו / ארץ אוכלת יושביה" (1974), עט על שני צדי נייר, 31x20 ס"מ, אוסף האמנית. ראו: גינתון, אלן, העיניים של המדינה, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1998, עמ' 138.
↑  ראו: אביב, נעמי, "מיכל נאמן, הראש הכפול", ליידי גלובס, עמ' 60.
↑  ראו: יולי 74-יולי 95, שחזור, "חמישה צעירים" בגלריה הקיבוץ, אוסף גלויות בהוצאת טבעול והקיבוץ, גלריה לאמנות, תל אביב, 1995.
↑  "גדי בחלב אמו" (1994), שמן על בד, 30x40 ס"מ, אוסף פרטי. ראו: נאמן, מיכל, חיוך, חתול, חיתוך, גלריה גורדון, תל אביב, 2010, עמ' 111.
↑  "גדי בחלב אמו", 1997, שמן ומסקינג טייפ על בד, 2 חלקים, 6090-03 A,B. ראו: גדי בחלב אמו, אתר מוזיאון חיפה לאמנות
↑  ראו: מנהיגים, אתר מוזיאון פתח תקווה לאמנות
↑  ראו: קרפל, דליה, "מה אני אומרת על האינטלקטואליות שלי", הארץ, 12 בפברואר, 1999.
↑  ראו: גינתון, אלן, "העיניים של המדינה", אמנות חזותית במדינה ללא גבולות, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1998, עמ' 45-46.
↑  גדי בחלב אמו באתר מט"ח
↑  ראו: נאמן, מיכל, חיוך, חתול, חיתוך, גלריה גורדון, תל אביב, 2010, עמ' 27.
משפחת בפטיסטינה

משפחת בפטיסטינה היא צביר אסטרואידים שעל פי התאוריות הנוכחיות נוצר לפני 160 מיליון שנים, בטווח טעות של כ-20 מיליון שנים, כאשר אסטרואיד בקוטר 60 ק"מ התנגש באסטרואיד בפטיסטינה, שקוטרו היה 170 ק"מ, ושבר אותו לחלקים.
שברים רבים שנוצרו מבפטיסטינה הגיעו למערכת השמש הפנימית כתוצאה מתהודה מסלולית עם מאדים וצדק, ויצרו לפני 100 עד 50 מיליון שנים סדרת מטאוריטים מסוג Carbonaceous Chondrite הנעים במסלולים דומים ומהווים את משפחת בפטיסטינה. משפחת בפטיסטינה כוללת על פי ההערכה כ-300 אסטרואידים שקוטרם מעל 10 ק"מ, וכ-140,000 אסטרואידים שקוטרם עולה על קילומטר אחד.
ריכוז כרום בשכבות משקע בנות 65 מיליון שנה בשכבת K-T, שהיא שכבת הגבול בין תקופת הקרטיקון לשכבת הטריאס, מעיד על התנגשות בכדור הארץ שגרמה להיווצרות מכתש צ'יקשולוב (Chicxulub) הנמצא במפרץ מקסיקו, ליד חצי האי יוקטן וכן מכתש טיכו על הירח. לפי סימולציות שנערכו, יש סבירות גבוהה מאוד שאחד מהשברים של בפטיסטינה פגע בכדור הארץ לפני כ-65 מיליון שנים ופגיעה זו גרמה להכחדת קרטיקון-שלישון ותום עידן הדינוזאורים.
בית הכנסת בוורמס

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  וורמס 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1034
 תאריך פתיחה רשמי:  1034 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות רומנסקית 
 
 קואורדינטות:  49°38′01″N 8°21′59″E﻿ / ﻿49.6336°N 8.36634°E﻿ / 49.6336; 8.36634
 he
 
בית הכנסת בוורמס, הידוע גם בשם רש"י שול, הוא בית כנסת מהמאה ה-11, והעתיק ביותר בגרמניה הממוקם בעיר וורמס.
היסטוריה

בית הכנסת הראשון הוקם בשנת 1034. את הבנייה מימנו יעקב בן דוד ואשתו רחל. ליד בית הכנסת עמדה ישיבה מפורסמת, שהעמידה תלמידי-חכמים ממדרגה ראשונה, ביניהם רש"י. לפי מידותיו (132.48 מ"ר) משוער שהיו בו בין 160–230 מקומות ישיבה. במהלך גזירות תתנ"ו ומסע הצלב השני נהרס בית הכנסת.[דרוש מקור]
בשנת 1175 נבנה בית הכנסת מחדש בסגנון רומנסקי, ב-1185 נבנה מקווה במרתף שעל ידו, ובשנת 1212 נוסף מצידו הצפוני אגף נפרד לנשים. חמישה חלונות קטנים ודלת נעולה חיברו בין שני האגפים, ושליחת ציבור שעמדה צמוד לחלונות, הובילה את התפילה בנפרד.
פרנס יהדות וורמס, דוד יהושע אופנהיים, הוסיף בו בשנת 1624 את האגף האחרון, שנועד לשמש כבית מדרש, ושזכה לכינוי 'בית המדרש של רש"י' (אף על פי שנבנה כ-500 שנים לאחר מותו). ניתן למצוא בו כיום את כיסא האבן בו, לפי המסורת, למד ולימד רש"י, אך מסורת זו אינה מדויקת היסטורית. באמצע המאה ה-19 עבר בית הכנסת שיפוץ נרחב, במהלכו אוחדו אגפי הגברים והנשים ובית הכנסת צויד בעוגב עליו ניגנו נוכרים בשבתות וחגים. ממול למבנה הוקם בית כנסת אורתודוקסי, שנהרס ולא שוקם לאחר המלחמה.
בית הכנסת ובית המדרש הצמוד אליו הוצת וניזוק במהלך ליל הבדולח, ובהפצצות בסוף המלחמה הוא נהרס לחלוטין. בשנת 1949 יזם ארכיבאי העיר ד"ר אילרט, את הקמתו מחדש של שער הכניסה לבית-הכנסת העתיק, וב-1958 הוחל בשחזור בית-הכנסת במתכונתו העתיקה, בעלות של כחצי מיליון מארק גרמני במימונה של ממשלת גרמניה. בדצמבר 1961 הוא נחנך בטקס מרשים, בהשתתפותו של קנצלר גרמניה, אדנאואר, ואישים מרכזיים בקהילה לשעבר, לאחר ששוחזר בקפידה. הוא שוחזר בקפידה בשנת 1961, תוך שימוש בכמה שיותר מהאבנים המקוריות שניתן היה להציל.
המקווה במרתף הבניין שרד את ההרס ונותר על תילו. כיום משמש בית הכנסת לתפילה לקומץ יהודי וורמס בעיקר בחגים.
בשנת 2010 הוצת בית הכנסת על ידי אלמונים שפיזרו במקום עלונים עם הכיתוב "אם לא תעזבו את פלסטין בשקט, אנחנו לא נעזוב אתכם בשקט". פצצות האש הושלכו לעבר שמונה פינות של בניין האבן וכנגד חלון. הלהבות כובו במהירות על ידי תחנת הכיבוי המקומית. איש לא נפגע ולא דווח על נזק חמור למבנה.
דגם מוקטן של בית הכנסת, בנוסף לדגם מדויק של בית המדרש, נמצא בבית התפוצות.
הערות שוליים

↑  ראו: O. Bocher, Die alte Synagoge zu Worms, Festschrift zur Wiedereinweihung der alten Synagoge zu Worms, Frankfurt 1961, p. 27
↑  חנה זמר, אלוהים כבר לא גר שם יותר, הוצאת כנרת, 1995
↑  עם שריפת בית הכנסת של רש"י, דבר, 28 בדצמבר 1938
1 2  Sacred destinations: Worms Synagogue
↑  התביעות היהודיות בועידת ברלין, דבר, 31 בינואר 1954
↑  Anti-Zionists Firebomb Kristallnacht Synagogue, Demand PA Peace
↑  בית המדרש של רש"י, וורמס, גרמניה, דגם בית התפוצות, באתר הספרייה הווירטואלית של מט"ח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269920505171  GND: 4225214-3  LCCN: n85037783  VIAF: 215716747   WorldCat (עם VIAF): 215716747 
בית הכנסת בוורמס.
פנים לפני שנת 1938 של האולם המכונה רש"י שול
נחום ויינשטיין

מימין לשמאל: ישראל, אליהו ונחום וינשטיין
נחום ויינשטיין (1876, תרל"ו, ירושלים – 15 באפריל 1956, ד' באייר תשט"ז, תל אביב), ממייסדי תל אביב. שוחט ובודק, והמוהל הראשון של תל אביב.
במשך ארבעים וחמש שנות פעילותו כמוהל, מל ויינשטיין כעשרים ושבעה אלף מילדי יפו ותל אביב. הוא ניהל רישום מדויק של כל הילדים שמל, והשלטונות הבריטיים הסתמכו על רישומים אלו והוציא דרכונים על סמך תעודות שנחתמו על ידו.
קורות חייו

ויינשטיין נולד בעיר העתיקה בירושלים בשנת 1876. בגיל חמש עבר עם המשפחה מירושלים ליפו, ואביו אליהו היה לשוחט האשכנזי הראשון של יפו, תפקיד שמילא במשך 60 השנה הבאות.
למד תורה מפי מלמדים פרטיים שהובאו ליפו מירושלים. בגיל 12 נשלח לפתח תקווה ללמוד תורה אצל הרב ישראל צבי הכהן ולאחר מכן חזר ליפו ולמד בכתה הגבוהה של בית הספר שערי תורה. בהיותו בן 17 נישא לאטיל ביילה בת יהודה לייב ופייגא שפירא מחברון.
ויינשטיין למד מאביו את מלאכת השחיטה, וממאיר המבורגר, המוהל הראשון ביפו – את מלאכת המילה.
בשנת 1895 הוזמן ויינשטיין על ידי חברת יק"א לעבוד במושבה יהודית שהוקמה על ידה בקפריסין בשם מרגוע-ציפלינג, שם חיו אז כעשרים משפחות יהודיות שבאו מאנגליה ללמוד התיישבות מטעם החברה אהבת ציון. במשך הזמן חזרו רובן לאנגליה ואחרי שלוש וחצי שנים עזב ויינשטיין את קפריסין וחזר ליפו.
בשנת 1899 נתמנה למשגיח בשערי תורה בנווה שלום שהיה בית הספר העיקרי של יהודי יפו. ובמקביל עבד כשוחט, בתור המוהל היחידי ביפו, כאחראי על סידורי חופה וקידושין, וכמשגיח על העירוב של השכונות. עם הקמת אחוזת בית בשנת 1909 הצטרף אליה ויינשטיין כאחד מ-66 משפחות המייסדים, יחד עם אביו אליהו וינשטיין, אחיו המורה ישראל ויינשטיין ואחותו שושנה רייזל רסקין ומשפחתה. הם בנו את בתיהם ב"אחוזת ויינשטיין" ברחוב לילינבלום 20-18.
בשנת 1917, בעת גירוש היהודים מתל אביב ויפו, הורשה ויינשטיין להישאר כדי לשרת את בעלי המלאכה היהודים שנשארו אף הם לשם עבודתם עבור הצבא העות'מאני.
ויינשטיין נפטר בביתו בשנת 1956 בהיותו בן שמונים, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק. משפחתו מנתה תשעה בנים ובנות.
חתנו של ויינשטיין, יהושע שקול (נפטר בכ"ז חשוון תשנ"א), המשיך את דרכו והיה מן המוהלים המפורסמים בירושלים. בעקבותיו הלך בנו מאיר עמנואל שקול, נכדו של ויינשטיין, שגם היה מגדולי ומוותקי המוהלים בבני ברק (נפטר בכ"ט שבט תשפ"א)
ראו גם

מייסדי תל אביב
לקריאה נוספת

'וינשטין, נחום', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 199. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  באתר חברא קדישא נטען: 1870
↑  ד"ר מרדכי נאור ועמית לוינסון, מי היו 66 מייסדי תל אביב?, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  ר' נחום ויינשטיין ז"ל, מעריב, 15 באפריל 1956
רומן קנטור

| --- | --- |

קנטור, עומד ראשון משמאל
 לידה:  20 במרץ 1912 לודז', האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1943 (בגיל 30 בערך) מיידנק, רפובליקת פולין 
 מידע כללי
 מדינה:  פולין פולין
 ספורט
 ענף ספורט:  סיף
 תת-ענף:  דקר
 
רומן יוזף קנטור (בפולנית: Roman Józef Kantor; ‏20 במרץ 1912 – 1943) היה סייף (התמחה בדקר) פולני-יהודי, שהשתתף באולימפיאדת ברלין (1936). הוא נספה בתאריך לא ידוע בשנת 1943 במיידנק.
ביוגרפיה

קנטור נולד בלודז', וב-1924 יצא ללמוד בפריז. מגיל צעיר היה ספורטאי מעולה, ושיחק טניס וכדורגל. בסוף שנות ה-20 החל להצטיין בסיף, וזכה בשנת 1929 במקום שלישי באליפות האקדמיה של פריז ובמקום השישי באליפות הפתוחה של צרפת. בשנת 1931 יצא לאנגליה והתאמן שם בהשגחת הסייף לפבר, ובגרמניה בהשגחת המאמן האיטלקי גצרה. ב-1934 שב ללודז' והצטרף ל"מועדון הספורט הצבאי". הוא זכה פעמיים באליפות העיר. ב-1935 היה חלק מהנבחרת הפולנית שניצחה את נבחרת גרמניה.
לאחר שסיים במקום השני באליפות לבוב הפתוחה, צורף לנבחרת ארצו לאולימפיאדת ברלין (1936). במשחקים עצמם הוא הגיע לשלב רבע הגמר וסיים במקום 12. כן תרם להגעת נבחרת ארצו למקום חמישי באולימפיאדה.
בשנת 1938 זכה באליפות המדינות הנורדיות. באליפות פולין ב-1939 זכה במדליית כסף. במאי 1939 הספיק להשבע את השבועה האולימפית, כשצורף לנבחרת ארצו לאולימפיאדת הקיץ 1940 שהתבטלה.
עם כיבוש פולין על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה, נעצר קנטור. הוא זוהה על ידי ריינהרד היידריך שהיה בעצמו סייף נלהב. היידריך סיפק לו דרכון דרום אמריקני מזויף, ואיפשר לו להימלט לשטח הכיבוש הרוסי בלבוב.
קנטור המשיך בקריירת הסייף שלו וב-1940 זכה באליפות ברית המועצות שהתקיימה בעיר חרקוב.
לאחר כיבוש לבוב על ידי הנאצים, כאשר תקפו את ברית המועצות ב-1941 נעצר קנטור שוב. הוא ניסה להשתמש בדרכונו המזויף, אך הדבר לא הסתייע, והוא נשלח ב-1942 למחנה המוות מיידנק, שם עבד בעבודות כפייה. הוא נספה בתאריך לא ידוע בשנת 1943.
הערות שוליים

↑  בגולה, דואר היום, 5 בינואר 1936
↑  שואת הספורטאים היהודים אתר מט"ח
קייט די-קמילו

| --- | --- |

 לידה:  25 במרץ 1964 (בת 60) פילדלפיה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פלורידה 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  ספרות ילדים 
 יצירות בולטות:  Because of Winn-Dixie, The Miraculous Journey of Edward Tulane, פלורה ויוליסס, The Tale of Despereaux 
 פרסים והוקרה:  מדליית ניוברי (2014)  פרס ג'וזט פרנק (2001)  פרס גייזל (2007)  מדליית רג'ינה (2019)  National Ambassador for Young People's Literature  מדליית ניוברי (2004)  פרס ההקראה ע״ש אלוין ברוקס וייט 
 www.katedicamillo.com
 חתימה:   
 
קייט די-קמילו, 2014
קתרינה אליזבת "קייט" די-קמילו (באנגלית: Katrina Elizabeth "Kate" DiCamillo; נולדה ב-25 במרץ 1964) היא סופרת אמריקאית עטורת פרסים של ספרי ילדים. היא אחת מששת הסופרים שזכו פעמיים במדליית ניוברי לספרות ילדים אמריקאית בזכות ספריה "סיפורו של דספרו" (שנכתב בשנת 2003) והספר "פלורה ויוליסס" (שכתבה בשנת 2013). ספריה המוכרים ביותר הם סדרת ספרי "Mercy Watson" אשר מאוירת על ידי כריס וון דוסן.
רבים מספריה תורגמו לעברית.
חייה

די-קמילו נולדה בפילדלפיה שבפנסילבניה. היא סבלה מדלקת ריאות כרונית, ומסיבה זאת עברה לפלורידה ביחד עם אמה ואחיה (שלימים הפך להיסטוריון שעוסק בהיסטוריה של הארכיטקטורה) בשביל האקלים החמים יותר שהיה שם. אמה הייתה מורה. אביה נשאר בפנסילבניה בשל עיסוקו במכירת מוצרים אורטודנטליים ולא התאחד עם המשפחה.
די-קמילו סיימה תואר ראשון בספרות אנגלית מאוניברסיטת פלורידה בשנת-1987 והחלה לעבוד שם אחרי סיום לימודיה. בגיל 30 היא עברה למיניאפוליס והחלה לעבוד על ספרה במחסן ספרים. עבודה זו נתנה לה השראה לכתיבת ספרי ילדים ואפשרה לה לפגוש נציג מכירות של ההוצאה Candlewich Press. באותו מפגש היא שלחה טיוטה לספרה הראשו "הכל בגלל סופר מר".
את ההשראה לספרה השלישי, "סיפורו של דספרו" (שזיכה אותה בפרס), די-קמיליו קיבלה מבן של חברתה הטובה או חברה הטוב, לוק ביילי, אשר בעודו בן 8 ביקש ממנה לכתוב על גיבור משונה עם "אוזניים גדולות במיוחד".
מאפייני כתיבתה

רבות מהדמויות הראשיות בספריה הן דמויות של בעלי חיים.
בנוסף, בחלקים מספריה היא נוהגת לשלב דעתה האישית ולנסות לנהל דיון חינוכי. בין היתר, בספרה "סיפורו של דיספרו" דבר שזוכה לפעמים לביקורת למשל ב-.
הכרה

ב-2014 זכתה די-קמיליו במדליית ניוברי של איגוד הספריות האמריקאי כהוקרה על "התרומה המכובדת ביותר לספרות אמריקאית לילדים" על ספרה "סיפורו של דספרו", וזכתה שוב באותו פרס בשנת 2014 על ספרה "פלורה ויוליסס"; רק חמישה סופרים מלבדה זכו פעמיים בפרס זה, אשר נוסד בשנת 1922.
בשנת 2000 היא זכתה ב-"Josette Frank Award" (פרס של אגודה המוקדשת לספרי ילדים) על ספרה השני, "הכל בגלל סופר מר", וב-2006 זכתה ב-"Horn Book Award" בקטגוריית הילדים של ה"הבוסטון גלוב" על ספרה "המסע המופלא של אדוארד טולין". בנוסף, זכה הספר "Blink and Gollie", אותו כתבה ביחד עם אליסון מקג'י והמאייר טוני פוקלי, ב-"Theodor Seuss Geisel Medal", שהגדיר את הספר כ"הספר הטוב ביותר לקוראים מתחילים".
ב-2012 דורג ספרה "הכל בגלל סופר מר" במקום ה-30 ברשימת ספרי הילדים בסקר שנערך על ידי "School Library Journal", ירחון הנקרא בעיקר בארצות הברית. ספריה "סיפורו של דספרו" ו-"המסע המופלא של אדוארד טולין" הופיעו גם באותה רשימת במקומות 51 ו-59 בהתאמה.
די-קמילו הייתה הסופרת הרביעית שנבחרה להיות שגרירה בינלאומית של ארצות הברית לספרות ילדים.
נוסף על כך די-קמילו זכתה בפרסים רבים נוספים על פועלה הספרותי.
עיבודים לספריה

בשנת 2005 יצא לאקרנים סרט המבוסס על ספר "הכל בגלל סופר מר" הקרוי באותו שם בהפקת פוקס המאה ה-20, ובשנת 2008 יצא לאקרנים הסרט המסע של דספרו לפי הספר סיפורו של דספרו (באנגלית שמות הספר והסרט זהים). הזכויות לעיבוד הספר "המסע המופלא של אדוארד טולין" נרכשו על ידי חברות ההפקות ניו ליין סינמה והוא נכון לשנת 2016 בשלב הפרה-פרודקשן. בנוסף, חברת ההפקות פוקס המאה ה-20 מינתה את התסריטאי מרטין הנקס לכתוב תסריט על פי הספר "פיל הקוסם" (The Magician's Elephant).
תרגומי ספריה לעברית

הכל בגלל סופר מר - מאנגלית: טלי נתיב-עירוני, תל אביב: זמורה-ביתן (מרגנית: ספרי מופת לילדים ולנוער), 2002.
המסע המופלא של אדוארד טוליין - מאנגלית: יעל אכמון, תל אביב: זמורה-ביתן, 2012.
לואיז חיים של הרפתקה - עיטרה: רוזוויתה קואדפליג; מאנגלית: תומר קרמן, תל אביב: כנרת, 2010.
מרסי ווטסון מצילה את המצב - מאנגלית: אמנון כץ ושהם סמיט, תל אביב: זמורה-ביתן (מרגנית: ספרי מופת לילדים ולנוער), 2005.
סיפורו של דספרו - מאנגלית שאול לוין, תל אביב: זמורה-ביתן (מרגנית: ספרי מופת לילדים ולנוער), 2009.
פלורה ויוליסס: ההרפתקאות המאוירות - מאנגלית: מיכל אלפון, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2016.
הפילה של הקוסם - מאנגלית: מיכל אלפון, חבל מודיעין: כנרת-זמורה ביתן 2019.
הערות שוליים

↑  Elizabeth Bird, Top 100 Children’s Novels #51: The Tale of Despereaux by Kate DiCamillo. School Library Journal. May 24, 2012
↑  אביה שטויר, מי חינך אותך - "סיפורו של דספרו", באתר הארץ, 12 באוגוסט 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310208005171  PLWABN: 9810686883405606  BIBSYS: 4074867  BNE: XX1642540  BnF: cb14586324h (data)  CiNii: DA15709281  GND: 123208955  ICCU: RAVV291018  ISNI: 0000 0001 1679 8369  LCCN: n99039887  LNB: 000093971  MusicBrainz: 10006399-88cd-4627-a28b-b1ac27a72719  NDL: 00903022  NKC: xx0067171  NLA: 43567370  NLG: 199175  NLK: KAC200400254  NSK: 000368068  NTA: 239276027  RERO: 02-A011735474  SELIBR: 351300  SUDOC: 130952184  Trove: 1459163  VIAF: 82181498   WorldCat (עם VIAF): 82181498
דב הררי

| --- | --- |

קבוצת צנחנים יהודים אשר צולמו בבוקרשט לאחר שחרורם. יושבים מימין לשמאל, גוקובסקי (אחישר), ברוך קמין, טרכטנברג שייקה, בן אפרים, אריה ליפסקי. עומד מאחור, דב הררי
 לידה:  1 בינואר 1917 ז' בטבת תרע"ז בראמצ'ה בסרביה
 נהרג:  29 ביולי 1954 (בגיל 37) כ"ח בתמוז תשי"ד קיבוץ מעגן
 תאריך עלייה:  מאי 1932
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   פלמ"ח הצבא הבריטי הצבא הבריטי  צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1934–1954 (כ־20 שנה)
 דרגה:    סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
 צנחן היישוב  ממקימי הצנחנים  מפקד גדוד בחטיבה 8  מפקד בית הספר הגבוה למודיעין
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה    מלחמת העצמאות
 הנצחה
 מצבת זיכרון בבית הצנחן בקיבוץ מעגן
 
דב הררי (במקור ברגר, 1 בינואר 1917 – 29 באוגוסט 1954) היה אחד מצנחני הישוב היהודי לאירופה. ממקימי קיבוץ בית אורן, מהוגי ומתכנני יחידות הצנחנים בצה"ל, מצביא ואיש מודיעין. נהרג באסון מעגן ב-29 ביולי 1954, כאשר מטוס התרסק לתוך הקהל בטקס זיכרון לצנחני היישוב בקיבוץ מעגן.