stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הומאופתיה
ניתוח מדעי ורפואי > דילולים גבוהים

הדילולים הגבוהים במיוחד המשמשים בהומאופתיה היו לנקודה מרכזית בביקורת על השיטה. ההומאופתים מאמינים כי דילול סדרתי ושיטתי של חומר, החל בריכוז 10% או פחות, והמשך דילול החומר, עם טלטול לאחר כל דילול, יוצר "רמדי" פעיל רפואית, בניגוד למים שאינם פעילים רפואית. אך רמדי הומאופתיים מדוללים בדרך כלל לרמה בה כלל לא נותרו מולקולות מהתמיסה המקורית במנה של הרמדי. כיוון שהמבנים הלא-קוולנטיים במים יציבים לזמן שאינו עולה על כמה פיקו-שניות, המבקרים מסיקים כי כל השפעה של החומר המקורי אינה יכולה להתקיים ברמדי שמתקבל בסוף התהליך. זאת ועוד, מכיוון שמולקולות מים היו במגע עם מיליוני חומרים שונים במשך קיומם, המבקרים אומרים כי למעשה כל כוס מים היא דילול קיצוני של כמעט כל חומר שהוא. לכן, לפי העקרונות ההומאופתיים, שתיית כוס מים תעניק טיפול כמעט לכל בעיה רפואית.
העוסקים בהומאופתיה מחזיקים כי דילולים גבוהים (פחות מולקולות בכל מנה) גורמים להשפעה רפואית חזקה יותר. רעיון זה אינו תואם לתצפית בתרופות רגילות, לפיה מתקיים קשר ברור בין ריכוז החומר הפעיל בגוף לתגובה הביולוגית. הקשר מינון-תגובה אושש במספר עצום של ניסויים בבעלי חיים מגוונים כמו נמטודות, חולדות, ובני-אדם.
הפיזיקאי רוברט פארק, לשעבר מנהל החברה האמריקנית לפיזיקה, צוטט באומרו כי:
כיוון שהכמות הקטנה ביותר של חומר בתמיסה היא מולקולה בודדת, תמיסת 30C תכיל מולקולה אחת של החומר המקורי ב-1,000,000,000,000,000,000,000,000,000,000,000,000,000,000,000,000,000,000,000,000 (10 בחזקת 60) מולקולות מים לפחות. זה ידרוש מכל שגודלו פי 30,000,000,000 מגודל כדור הארץ.
פארק ציין גם כי "כדי לצפות לקבל אפילו מולקולה אחת של החומר ה"רפואי" שמצוי לכאורה בגלולות 30X, יש לצרוך כ-2 מיליארד מהן, שיכילו כאלף טונות לקטוז, פלוס הזיהומים שהלקטוז הכיל". חוקי הכימיה קובעים כי יש גבול לדילול שניתן לבצע לפני שמאבדים כליל את החומר המקורי. גבול זה, הקשור למספר אבוגדרו, שווה בערך לעוצמות הומאופתיות של 12C או 24X (חלק אחד ב-1024).
ניתוח מדעי ורפואי > חקר ההשפעות במערכות ביולוגיות אחרות

במהלך השנים פורסמו מספר מאמרים, לפיהם לתמיסות הומאופתיות בדילול גבוה במיוחד השפעה מובהקת סטטיסטית על תהליך אורגניים, ביניהם גידול תבואה, שחרור היסטאמין על ידי תאי דם לבנים, ותגובות אנזימטיות, אולם ראיות אלה נמצאות במחלוקת, וניסיונות לשכפל את תוצאות הניסויים נכשלו.
בשנת 1987 הגיש האימונולוג הצרפתי ז'ק בנווניסט, עובד מכון המחקר INSERM, מאמר לכתב העת Nature. לפי המאמר, גילה בנווניסט כי באזופילים הפרישו היסטאמין כאשר נחשפו לדילול הומאופתי של אנטי-אימונוגלובולין E, סוג של תא דם לבן. עורכי כתב העת פקפקו בתוצאות, וביקשו לחזור על המחקר במעבדה נפרדת. לאחר שהמחקר בוצע בארבע מעבדות נפרדות, המאמר פורסם. עורכי כתב העת נותרו ספקניים ביחס לתוצאות, ולכן הרכיבו צוות חקירה עצמאי, לקביעת דיוק המחקר. בצוות השתתפו עורך Nature, הפיזיקאי ג'ון מאדוקס, חוקר ההונאות המדעיות האמריקני, הכימאי ולטר סטוארט, והספקן והקוסם ג'יימס רנדי. לאחר חקר התוצאות המתודולוגיה של הניסוי, מצא הצוות כי הניסויים סבלו מ"בקרה סטטיסטית ירודה" וכי "הפרשנות סבלה מאי הכללה של מדידות שסתרו את הטענה". הוא סיכם: "אנו מאמינים כי המידע הניסיוני הוערך באופן לא-ביקורתי, והליקויים בו לא דווחו כראוי."
בנווניסט עמד מאחורי תוצאותיו, והשווה את החקירה לציד המכשפות בסיילם. הוא טען "ייתכן שכולנו שוגים, בתום לב. אין כאן פשע, אלא מדע רגיל, ורק העתיד יבחין". ג'יימס רנדי הצהיר כי אינו חושב שהייתה הונאה מודעת, אלא שהחוקרים נתנו ל"הרהורי לבם" להשפיע על פירוש המידע.
אתיקה ובטיחות

רמדי הומאופתי נחשב בדרך כלל לבטוח, מכיוון שהוא מכיל ברוב המקרים רק מים, אלכוהול או שילוב של שניהם. רק במקרים נדירים מצויים החומרים המקוריים ברמות ניתנות לגילוי. במקרה אחד מסוג זה, תמיסת אבץ גלוקונט בדילול נמוך במיוחד (2X, או 1:100), ששווקה כתרסיס לאף ("Zicam Nasal Spray"), גרמה לכאורה לאיבוד חוש הריח אצל אחוז קטן מהמשתמשים. חלק מהם תבעו את החברה, ו-340 תביעות יושבו מחוץ לכותלי בית המשפט, תמורת סכום כולל של 12 מיליון דולר אמריקני.
מבקרי ההומאופתיה ציטטו חששות אחרים בעניין רמדים הומאופתיים. החמור ביותר ביניהם נוגע למקרים בהם חולים נמנעו מלקבל טיפול למחלות אותן נטען שאפשר היה לאבחן או לרפא ברפואה קונבנציונלית. מספר סקרים הראו כי חלק מההומאופתים (במיוחד אלה שאינם, בנוסף, גם רופאים) מייעצים למטופליהם נגד חיסונים.
חלק מההומאופתים טוענים כי ניתן להחליף את החיסונים ב"נוזודות" מדוללות לרמה הומאופתית, אותן יצרו מתמיסות של גורמים ביולוגיים – ביניהם חומרים כמו קיא, צואה, או רקמה אנושית נגועה. האנמן עצמו התנגד לתכשירים מסוג זה, אך הומאופתים מודרניים משתמשים בהם לעיתים, ואין כל ראייה שיש להם השפעה חיובית כלשהי.
נמצאו גם מקרים של הומאופתים שיעצו נגד שימוש בתרופות נגד מלריה. עצות מסוג זה מעמידות בסכנה חמורה את הנוסעים לאזורים טרופיים, מכיוון שרמדי הומאופתיים חסרי תועלת נגד טפיל המלריה.
בשנת 1978, אנתוני קמפבל, אז רופא יועץ בבית החולים ההומאופתי המלכותי בלונדון, ביקר הצהרות שפרסם ג'ורג' ויתולקס כדי לקדם את הטיפולים ההומאופתיים שלו. ויתולקס הצהיר כי כאשר מטפלים בעגבת בעזרת אנטיביוטיקה, היא מתפתחת לעגבת שניונית ושלישונית, המערבת את מערכת העצבים המרכזית. קמפבל תיאר זאת כהצהרה לא אחראית באופן מובהק, העלולה לגרום להדיוט חסר-מזל לסרב לטיפול רפואי קונבנציונלי. הצהרה זו של ויתולקס משקפת את הרעיון לפיו טיפול במחלה בעזרת תרופות חיצוניות לטיפול בתסמינים תניע את המחלה עמוק יותר לתוך הגוף. רעיון זה סותר את המחקרים המדעיים, לפיהם טיפול בפניצילין מביא לריפוי מלא של עגבת ביותר מ-90% מהמקרים.
במקרה בשנת 2004, רופאה בבריטניה שעסקה ב"רפואה אלטרנטיבית" יעצה לאחת מהמטופלות שלה לחדול מלקחת תרופות קונבנציונליות למחלת לב. המטופלת סבלה מהתקף לב קטלני ארבעה חודשים לאחר מכן, עקב הפסקת נטילת התרופות. חקירת האירוע הביאה לשלילת רישיונה של הרופאה בשנת 2007.
בסקירה משנת 2006 המליץ סטיבן פריי, מהמכללה לרפואה באוניברסיטת סאות'ווסטרן אוקלהומה סטייט, לכלול בתוכנית הלימודים של מכללות לרוקחות קורס חובה בתרופות וטיפולים לא מוכחים. פריי הציע כי הקורס ידון בדילמה האתית בהמלצה על מוצרים שיעילותם ובטיחותם לא הוכחה, ושיש ללמד את הסטודנטים במה מערכת לא-מוכחות כמו הומאופתיה סוטות מרפואה מבוססת-הוכחות.
בשנת 2024 הגיע ילד בן ארבע וחצי לחדר המיון בבית החולים מאיר בכפר סבא, במצב של הרעלה אנטיכולינרגית קשה, בעקבות תכשיר הומאופתי שקיבל.
שכיחות והיבטים חוקיים

ההומאופתיה נפוצה למדי בחלק מהארצות, ונדירה באחרות; בחלקן היא נתונה לפיקוח מחמיר, בעוד באחרות אינה מפוקחת כלל. התקנות באירופה שונות ממדינה למדינה. בחלקן אין כל תקנות חוקיות בנוגע לשימוש בהומאופתיה, בעוד באחרות נדרשים רישיונות או תארים ברפואה קונבנציונלית מאוניברסיטאות מוסמכות. באוסטריה ובגרמניה, אין תקנות פרטניות, בעוד בצרפת ובדנמרק נדרש רישיון לאבחון כל מחלה או חלוקת כל מוצר שמטרתו לטפל במחלה כלשהי.
שירותי הבריאות הציבוריים של חלק ממדינות אירופה, כמו צרפת, הממלכה המאוחדת, דנמרק ולוקסמבורג מכסים חלק מהטיפולים ההומאופתיים. באחרות, כמו בלגיה, אין כיסוי לטיפולים אלה. באוסטריה שירות הבריאות הציבורי דורש הוכחה מדעית ליעילות הטיפול כדי לממנו, אך חורג מן הכללים במקרה של הומאופתיה. שתי מדינות באירופה הציעו בעבר הומאופתיה במסגרת שירותי הרפואה הציבוריים, אך ביטלו שירות זה. מתחילת 2004 שירותי הרפואה הגרמניים אינם מממנים רמדים הומאופתיים, למעט יוצאים מן הכלל. לאחר ניסוי של חמש שנים, החליטה ממשלת שווייץ ביוני 2005, לבטל את מימון ההומאופתיה וארבעה טיפולים אלטרנטיביים נוספים. לדבריהם, הטיפולים לא עמדו באמות המידה ליעילות רפואית ויחס עלות-תועלת.
שכיחות והיבטים חוקיים > בישראל

נוהל מספר 10 של משרד הבריאות, שנכנס לתוקף בספטמבר 1996, ועוסק במוצרים הומאופתיים, קובע שאין לשווק בישראל מוצרים הומאופתיים בדרגת דילול נמוכה מ-1:10,000 (X4 במינוח המקובל) לשימוש פנימי, ואין לכלול במוצרים הומאופתיים המיועדים לתינוקות אלכוהול. על המטפל חלה חובה להפנות את המטופל לרפואה קונבנציונלית אם לא חל שיפור במצבו.
ביאורים

↑  המונח המקובל בקרב הומאופתים בישראל הוא "פרובינג הומאופתי". בערך זה נעדיף להשתמש במונח העברי "בירור".
1 2  לדיון נוסף בדילולים ההומאופתים ובמתמטיקה הקשורה אליהם, ראו דילולים בהומאופתיה.
↑  למעשה, שפיכת ליטר רעל לתוך אגם ז'נבה תדלל אותו בעוצמה של 7C בלבד, מאחר שלאגם נפח של כ-89 קילומטרים מעוקבים של מים.
↑  תמיסת 12C אשר הופקה ממלח בישול (נקרא בהומאופתיה natrum muriaticum) שקולה לדילול 0.36 מיליליטר של מלח, השוקל כ-0.77 גרם, לתוך מים בנפח של האוקיינוס האטלנטי. הנפח המדובר (יחד עם ימים סמוכים) הוא 3.55 × 108 קילומטרים מעוקבים או 3.55 × 1020 ליטר.
↑  נפח כל המים שעל פני כדור הארץ הוא כ-1,386,000,000 קילומטרים מעוקבים.
↑  אם נסמן ב-q את עוצמת הדילול בסולם Q וב-c את עוצמת הדילול בסולם C, אז  \ {\frac {c}{q}}={\frac {\log _{10}{50,000}}{2}}=2.349485.
לקריאה נוספת

סיימון סינג ואדזארד ארנסט, ריפוי או פיתוי (במקור: Trick or Treatment), יצא לאור בישראל בהוצאת ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים, בתרגום דפנה לוי, 2009. בחינה של הראיות בנושא שיטות שונות ברפואה האלטרנטיבית.
בן גולדייקר, מדע רע, ספרי עליית הגג, ידיעות ספרים, מאנגלית: עדי מרקוזה-הס, 2016, עמ' 50–92.
הערות שוליים

↑  Pray, W.S. (1992). "A challenge to the credibility of homeopathy". Am. J. Pain Mangmnt., (2): 63–71.{{cite journal}}:  תחזוקה - ציטוט: extra punctuation (link)
↑  English, John (באוקטובר 1992). "The issue of immunization". British Homoeopathic journal. 81 (4): 161–3. doi:10.1016/S0007-0785(05)80171-1. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2  Jha, Alok (2006-07-14). "Homeopaths 'endangering lives' by offering malaria remedies". work Guardian Unlimited. נבדק ב-2007-07-25.
1 2  Delaunay P, Cua E, Lucas P, Marty P (2000). "Homoeopathy may not be effective in preventing malaria". BMJ. 321 (7271): 1288. PMID 11082104.{{cite journal}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑    Nigel Bunyan, ‏Patient died after being told to stop heart medicine, The Telegraph, 22 March 2007
↑  "Dr. Marisa Viegas Struck from Medical Register". Casewatch. נבדק ב-2014-03-10.
↑  Pray WS (2006). "Ethical, scientific, and educational concerns with unproven medications". American journal of pharmaceutical education. 70 (6): 141. PMID 17332867.
↑  ילד כבן ארבע קיבל תכשיר הומאופתי והגיע לבית החולים מאיר עם הרעלה קשה, באתר "השרון-פוסט", פברואר 2024
↑  "The end of homoeopathy". The Lancet. 366 (9487): 690. 2005. doi:10.1016/S0140-6736(05)67149-8.
↑  תיקון לנוהל 10, 2014
↑  משרד הבריאות, אגף הרוקחות: נוהל מוצרים הומאופתיים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563070005171  BNE: XX4348736  BnF: cb11932026n (data)  GND: 4025783-6  HDS: 047878  LCCN: sh85061725  NDL: 00563390  NKC: ph120788 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
ציור של אלכסנדר ביידמן משנת 1857, המציג דמויות היסטוריות כפרסוניפיקציה של ההומאופתיה, צופים באכזריות לכאורה של הרפואה במאה ה-19. הדמות הימנית ביותר היא סמואל האנמן, ולידו אתנה (חובשת קסדה), תמיס (אוחזת בחרב ובמאזניים) ואסקלפיוס (בגלימה אדומה).
עלי ומכתש המשמשים לכתישת מוצקים שאינם מסיסים לשם הכנת רמדים הומאופתים, כולל קוורץ וצדפות.
הרפרטואר ההומאופתי מאת ג'יימס טיילר קנט.
הרמדי ההומאופתי Rhus toxicodendron, המופק מקיסוס רעיל.
הרמדי ההומאופתי אוסילוקוקסינום.
בקבוק ישן של Hepar sulph, אותו מכינים מסידן סולפיד
רמדי הומאופתי ישן, מבוסס על צמח הבלדונה
כימותרפיה

כִּימוֹתֵרַפְּיָה היא השימוש בכימיקלים על מנת לטפל במחלות שונות. במשמעותה המודרנית, כימותרפיה מתייחסת לחומרים ציטוטוקסים המשמשים לטיפול במחלת הסרטן. השיטה מבוססת על מתן חומרים אלו במינון שיש בו כדי להרוג או לפחות לעכב את התפתחותם של תאים סרטניים (או תאי דם לבנים במקרה של מחלות הקשורות במערכת החיסון), אך אין בו כדי לגרום לנזק בלתי-נסבל לחולה.
לכימותרפיה מספר מטרות:
הריסה מוחלטת של תאי הסרטן וריפוי המחלה
במקרים מסוימים, התרופה ניתנת לאחר ניתוח או הקרנה על מנת לוודא שלא ייוותרו תאי סרטן בגוף.
במקרים שבהם לא ניתן להגיע להחלמה מלאה, התרופה ניתנת על מנת להקטין את הגידול או לפחות להאט את קצב גידולו, או לצמצם את מספר התאים הסרטניים על מנת להאריך את החיים ולהעניק איכות חיים טובה יותר.
מקור השם הוא הלחם בסיסים מיוונית, כימו- = של כימיה/קשור לכימיה + תרפיה = טיפול. המשמעות הקלאסית של כימותרפיה כוללת גם את התרופות האנטיביוטיות (תרופות נגד מיקרואורגניזם). במובן זה, הכימותרפיה הראשונה היא ארספנמין (Arsphenamine) שפותחה על ידי המדען הגרמני פאול ארליך בתחילת המאה ה-20 לטיפול במחלת העגבת.
היסטוריה

התכשיר הכימותרפי הראשון שנמצא יעיל נגד סרטן הוא חרדל חנקני (אנ'). יעילות החרדל החנקני כנגד סרטן התגלתה לאחר שבמהלך מבצע שנערך במלחמת העולם הראשונה, נחשפה קבוצת חיילים לגז חרדל ובבדיקות שנערכו להם לאחר מכן, נתגלה שיש להם ספירה נמוכה מאוד של תאי דם לבנים. ממצא זה העלה השערה שייתכן שלגז החרדל תהיה אותה השפעה על תאים סרטניים כמו שהייתה לו על תאי הדם הלבנים. בעקבות ממצא זה, נערך בשנת 1940 ניסוי על קבוצת מטופלים שסבלו מלימפומה מתקדמת. לקבוצת המטופלים הוזרק חרדל חנקני – נגזרת של גז החרדל. בעקבות ההזרקה ירד משמעותית מספר התאים הסרטניים בדם החולים, אך ירידה זאת הייתה זמנית, ולאחר זמן מה חזרה המחלה. תוצאות ניסוי זה הביאו חוקרים לנסות ולחפש אחר חומרים נוספים בעלי השפעה דומה נגד סרטן.
ב-1947 החל סידני פארבר לטפל באופן ממוקד (כלומר מבלי לפגוע ברקמות בריאות) בגידול הפרוע של תאי דם לבנים ברקמות מח עצם המופיע בלוקמיה לימפוציטית חריפה בילדים. החומר הראשון שבעזרתו השיג שליטה ממוקדת בגידול היה אמינופטרין (אנ'), מולקולה המונעת קליטת חומצה פולית ולפיכך מעכבת את התפתחות תאי הדם הלבנים. ביוני 1948 פרסם פארבר לראשונה את ניסוייו בכתב העת New England Journal of Medicine. פארבר עמל על גיוס משאבים ותוכניות ממשלתיות לחקר הסרטן ולמציאת תרופה כימית ממוקדת לגידולים שונים.
ב-1954 הוקם בארצות הברית CCNSC - Cancer Chemotherapy National Service Center (מרכז השירות הלאומי לכימותרפיה של סרטן), שחקר את השפעתם של מאות אלפי חומרים סינתטיים ואורגניים. העיקרון בבסיס מאמץ זה היה שיש לרכז מאמץ עליון למציאת תרופות ולפיכך אין צורך להבין ולחקור את מנגנון הפעולה, אלא להתרשם מהפנומנולוגיה שלה בלבד.
ב-1958 טיפלו פארבר ועוזריו בנפרובלסטומה ("גידול וילמס") באמצעות אקטינומיצין D בשילוב הקרנות קרני רנטגן. היה זה הסרטן הגרורתי הראשון שנרפא בהצלחה מלאה כתוצאה מכימותרפיה.
כתוצאה מכך פותחו תרופות רבות, ובהדרגה הוקמה תעשייה ענפה בתחום, אך אותם עקרונות שהביאו לפיתוחם של התרופות הראשונות עדיין קיימים.
אופן הפעולה

סרטן הוא שם כללי למחלות שבהן מספר תאים בגוף מתחלקים בצורה לא נשלטת.
האסופה של תאים אלו יוצרת גידול ממאיר ("נאופלסיה") או שתאים אלו מתקדמים למקומות שונים בגוף (גרורות). הכימותרפיה תוקפת את התאים הסרטניים וגורם להפסקת ההתחלקות והגדילה שלהם, אבל חסרונה הוא שהטיפול הורג גם תאים בריאים, בפרט תאים המתחלקים במהירות (כגון תאי מערכת העיכול, מערכת הרבייה, השיער ועוד). הפגיעה בתאים הבריאים יוצרת תופעות לוואי, אך לרוב הם מתקנים את עצמם לאחר סיום הכימותרפיה.
כימותרפיה יכולה להינתן במספר צורות. מתן תוך-ורידי מתבצע לרוב במספר מחזורים, שכל אחד מהם יכול להימשך בין מספר שעות למספר ימים. לאחר כל מחזור תהיה תקופת החלמה של מספר שבועות, המאפשרת לגוף להתאושש מתופעות הלוואי.
בנוסף, ישנם חולים המקבלים כימותרפיה בכדורים. במקרה זה הטיפול הוא במינון נמוך יותר, אך ניתן יום ביומו במשך מספר שבועות או חודשים ובכדורים החדשים אף שנים, עד לריפוי המחלה או לעיכוב התקדמותה.
תופעות לוואי

התרופות הכימותרפיות נועדו לחסל את התאים הסרטניים. על מנת שלא לפגוע בתאים רגילים, התרופות פוגעות בתאים המתחלקים במהירות (תכונה אופיינית לתאי סרטן) יותר מאשר בתאים המתחלקים בקצב איטי. אולם, ישנם גם תאים בריאים המתחלקים במהירות, והכימותרפיה פוגעת בהם וגורמת בכך לתופעות לוואי קשות.
לרוב מצויים תאים בריאים אלו במערכת העיכול (פה, ושט, קיבה, מעיים), במערכת הרבייה ובזקיקי השערות. בנוסף, ישנן מספר תרופות היכולות לפגוע באיברים חשובים כמו הלב, הכליות, הריאות ומערכת העצבים. עוצמת תופעות הלוואי היא אינדיבידואלית לכל חולה ומשתנה בהתאם לסוג התרופה, מינון התרופה ותגובת הגוף.
סוג תופעת הלוואי נובע ממיקום הפגיעה של התאים הבריאים וניתן לחלקן בהתאם לאיבר:
פגיעה במערכת העיכול תוביל לבחילות, הקאות, שלשולים, עצירות וחוסר תיאבון.
פגיעה במח העצם תוביל לעייפות, ירידה בספירת הדם האדומה עד אנמיה, ירידה בספירת תאי הדם הלבנים ופגיעה במערכת החיסונית, ירידה בספירת טסיות הדם.
פגיעה בזקיקי השערות תוביל לנשירת שיער ולהתקרחות.
בנוסף ייתכנו צרבות ודלקות בחלל הפה, רגישות ונטייה לדלקות וכאבים.
יש מספר תרופות יעילות העוזרות להפחית או למנוע את תופעות הלוואי, וניתן לקבלן במהלך הכימותרפיה או אחריה. תופעות הלוואי נעלמות בהדרגה ככל שהתאים הבריאים בגוף מתגברים על השפעת הכימותרפיה. לרוב, חולים אינם סובלים לטווח ארוך מתופעות הלוואי אך לעיתים עלולה הכימותרפיה לגרום לפגיעה קבועה בלב, ריאות, עצבים, מערכת הרבייה ועוד.
כיום מתבצע מחקר רב בנושא מיקוד הכימותרפיה (למשל באמצעות ננו-חלקיקים או Antibody-drug conjugate) כך שהטיפול יפגע מעט ככל שניתן בתאים בריאים, וכך תופחתנה תופעות הלוואי מלכתחילה.
תופעות לוואי > פגיעה בתפקודים קוגניטיביים

נמצא כי הטיפולים הכימיים שניתנים לחולי סרטן יכולים להוביל לפגיעה עתידית וארוכת טווח בתפקודים הקוגניטיביים שלו, לדוגמה: זיכרון, למידה, עיבוד מידע, פתרון בעיות וחלוקת קשב. מחקרים שבהם נעשו בדיקות הדמיה מוחית למחלימים ממחלת הסרטן, הראו כי מבנה המוח שלהם נפגע בעקבות הטיפולים הכימיים ודבר זה הוביל לירידה בתפקוד הקוגניטיבי.
אומנם לא ברור כיצד החומרים הכימיים הגיעו למבנה המוח ופגעו בו בצורה כה משמעותית, אך ישנן שתי השערות עיקריות: לפי האחת, סוגי כימו' מסוימים עוקפים את מחסום הדם-מוח ומגיעים לרקמת המוח, שם הם פוגעים ישירות בתאי המוח. השערה זו נוגדת את הסברה שהייתה רווחת למדי ולפיה הכימו' לא יכול לעבור את מחסום הדם-מוח ולכן לא עתיד לפגוע בו. לפי השערה אחרת, הכימותרפיה מפרקת תאים מסוימים שמשחררים חלבונים דלקתיים שמסוגלים לפרוץ את מחסום הדם-מוח ולהגיע לתאים הרגישים שבמוח.
ראו גם

מדד שטח גוף
הערות שוליים

↑  המאמר המקורי
↑  סידהרטא מוחרג'י, מלכת כל המחלות: ביוגרפיה של מחלת הסרטן, עם עובד 2013, עמ' 136
↑  אסתרינה טרכטנברג, הבעיה הנשכחת, באתר מדע גדול, בקטנה, ‏21 לינואר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283224205171  BnF: cb11931107d (data)  GND: 4127083-6  LCCN: sh85019497  NARA: 10636900  NDL: 00564432  NKC: ph134816 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
רמות שונות של שינויים ברקמה מנורמלית (שמאל) ועד לממאירה (מימין)
לוי הנדרסון

| --- | --- |

 לידה:  28 ביוני 1892 רוג'רס, ארצות הברית 
 פטירה:  24 במרץ 1986 (בגיל 93) בת'סדה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת נורת'ווסטרן 
 
לוֹי הנדרסון (באנגלית:  Loy Wesley Henderson;‏ 28 ביוני 1892 – 24 במרץ 1986) היה דיפלומט אמריקאי שהיה הממונה על ענייני המזרח התיכון במחלקת המדינה של ארצות הברית. אנטי ציוני שהתנגד להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל ופעל בשנת 1947 למנוע את קבלת תוכנית החלוקה על ידי עצרת האו"ם.
ראשית דרכו

לוי הנדרסון נולד בשנת 1892 בעיר רוג'רס שבמדינת ארקנסו, כאחד משני בנים תאומים. אביו ג'ורג' מילטון הנדרסון היה מטיף מתודיסטי עני. בצעירותו למד בקולג' בעיירה קטנה במדינת קנזס ולאחר מכן למד באוניברסיטת נורת'ווסטרן ובשנת 1915, לאחר סיום לימודיו בה, למד משפטים באוניברסיטת דנוור. במלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא, אך נפסל משירות בשל מום בזרועו. במקום זאת שירת בצלב האדום באירופה. לאחר סיום המלחמה נשאר באירופה ופעל בגרמניה ובמדינות הבלטיות במסגרת הוועדה להשבת שבויי מלחמה למולדתם. עם שובו לארצות הברית הצטרף בשנת 1921 לשירות החוץ של ארצות הברית.
דיפלומט

תפקידו הראשון של לוי הנדרסון בשירות החוץ היה מינויו, בשנת 1922, לסגן הקונסול האמריקאי בדבלין בירת אירלנד. לאחר מכן, בין השנים 1924 ל-1933, שימש כמזכיר, בזו אחר זו, בנציגויות ארצות הברית בריגה בירת לטביה, בקובנה בירת ליטא ובטאלין בירת אסטוניה. בעת שירותו בריגה הכיר בחורה לטבית בשם אליס מריה הנריכסון, שלמדה נגינה בקונסרבטוריון בריגה והייתה פעילה אנטי סובייטית מוצהרת.
בשנת 1933, כאשר הממשל של הנשיא רוזוולט הכיר בברית המועצות, נשלח הנדרסון יחד עם שני דיפלומטים נוספים למוסקבה על מנת לארגן את פתיחת השגרירות האמריקאית והפעלתה והוא נתמנה כמזכיר ראשון בשגרירות. להנדרסון הייתה כבר דעה אנטי סובייטית מוצקה, אותה ספג בצעירותו מידידיו הקרובים של אביו שהיו כמרים קתולים, שהתנגדו למה שהם כינו "הכופרים הקומוניסטים". גישתו זו התחדדה עם נישואיו לאשתו המתנגדת הנחרצת לברית המועצות. ככאלו לא היו בני הזוג הנדרסון מקובלים בחוגי הממשל הסובייטי. בשנת 1936, כאשר השגריר האמריקאי ויליאם בוליט (William Christian Bullitt, Jr.) הוחזר לארצות הברית על רקע טענה של עיתונאי כי הוא עסק בעסקאות מטבע בברית המועצות, נתמנה לוי הנדרסון לממונה על היחסים בשגרירות. במלאו תפקיד זה הוא הזהיר את וושינגטון כי ברית המועצות תשתף פעולה עם גרמניה הנאצית, דבר שהתממש מאוחר יותר בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
בשנת 1938 נקרא הנדרסון לשוב לוושינגטון כדי לשמש כעוזר ראש המחלקה לענייני אירופה במחלקת המדינה. בחוגים הדיפלומטיים הוא נחשב כמבקר חריף של ברית המועצות ובשנת 1940, כאשר ברית המועצות סיפחה את המדינות הבלטיות, היה להנדרסון חלק במהלך שהביא להצהרתו של סגן מזכיר המדינה סאמנר ולס (Sumner Welles) שגינתה את הסיפוח וסירבה להכיר במדינות שסופחו כרפובליקות סובייטיות. למרות זאת, כאשר גרמניה הנאצית תקפה בשנת 1941 את ברית המועצות, נשלח הנדרסון שוב למוסקבה כאיש הצוות של אווריל הרימן, שליחו של הנשיא רוזוולט שבא לחזק את הקשרים של בעלות הברית המערביות עם ברית המועצות.
כמתנגד של המשטר הסובייטי נוצר קרע בין הנדרסון לבין דעת הקהל האמריקאית והנשיא רוזוולט שראו את ברית המועצות כבעלת בריתם במלחמה נגד גרמניה הנאצית. הגיעו הדברים עד כדי כך שאשת הנשיא, אלינור רוזוולט, שהייתה הפעילה ביותר מבין כל רעיותיהם של נשיאי ארצות הברית ועזרה בטיפוח הקשרים עם בנות בריתה של ארצות הברית במלחמה, הביאה להעברתו מברית המועצות ולמינויו בשנת 1943 לשגריר ארצות הברית בעיראק.
במזרח התיכון

מאז הגיעו לבגדאד ועד לפרישתו לגמלאות בשנת 1960 עסק הנדרסון בענייני המזרח התיכון, למעט שירותו כשגריר בהודו ונפאל בין השנים 1948 ל-1951. בהיותו בעיראק הוביל הנדרסון מהלכים להכרה של ארצות הברית ברוב המדינות מפיקות הנפט במזרח התיכון. הדבר הביא למינויו בשנת 1945 לראש מחלקת המזרח התיכון ואפריקה במחלקת המדינה. במסגרת תפקידו זה היה על הנדרסון להתמודד עם מספר משברים בינלאומיים:
ב-1945 התחוללו בסוריה מהומות נגד שלטון המנדט הצרפתי ודמשק הופגזה על ידי כוחות צרפת. הנדרסון יעץ לנשיא הארי טרומן לקרוא לצרפתים לחדול מההפגזה, משום שיש בכך לפגוע ביחסי העולם הערבי עם מדינות המערב. בסופו של דבר הכוחות הצרפתיים פינו את סוריה באפריל 1946.
ב-1945 התחולל משבר איראן שנגרם עקב הניסיון להרחבת הכיבוש של איראן על ידי ברית המועצות. הנדרסון התריע בפני הממשל על כך שהצעד הסובייטי מסכן את עיראק וטורקיה ואת שדות הנפט האיראניים. בהתאם לכך שיגר הנשיא טרומן אזהרה חמורה לסטלין והסובייטים הסיגו את כוחותיהם.
בסוף שנת 1946 לחצה ברית המועצות על טורקיה להעביר לה שטחים במזרח טורקיה ולקבל שליטה על מצרי הדרדנלים. הנדרסון, יחד עם ממלא מקום מזכיר המדינה דין אצ'יסון, שכנעו את הנשיא טרומן להביע תמיכה בטורקיה ולשגר יחידות של הצי האמריקאי למזרח הים התיכון, והסובייטים נאלצו לסגת מדרישותיהם.
בשנת 1947 הודיעה השגרירות הבריטית להנדרסון כי אין יותר בכוחה של בריטניה לתמוך במאבק הכוחות הפרו מערביים נגד הכוחות הקומוניסטיים במלחמת האזרחים ביוון. הנדרסון שכנע את הנשיא טרומן להגן באופן פעיל על האינטרסים המערביים בים התיכון. הנדרסון יזם את דוקטרינת טרומן על פיה תתמוך ארצות הברית ב"עמים חופשיים הנאבקים בניסיונות שעבוד על ידי מיעוטים חמושים או כתוצאה מלחץ חיצוני". בהתאם לכך העבירה ארצות הברית כספים לממשלה היוונית ושיגרה ליוון יועצים, הספקה וציוד צבאי שבסופו של דבר הכריעו את הכוחות הקומוניסטים.
סוף דרכו

הנדרסון שירת כשגריר בהודו ונפאל, הרחק מזירת המזרח התיכון, עד לשנת 1951. בשנה זאת חזר הנדרסון למזרח התיכון כשגריר של ארצות הברית באיראן ועמד בראש שגרירות ארצות הברית בטהראן. היה זה בעת שמוחמד מוסאדק, לאומן איראני, הביא להלאמת תעשיית הנפט האיראנית שפעלה בחסות בריטית, והוכרח לפנות את מקומו ב-1952, אך חזר תוך זמן קצר והכריח את השאח לברוח. זמן לא רב לאחר מכן השאח חזר ואילץ את מוסאדק לפרוש בעזרת הפיכה שיזם הCIA, שהתבצעה בהכוונתו של הנדרסון.
בשנת 1954 נתמנה הנדרסון לעוזר מזכיר המדינה לענייני מנהלה, מבלי שהיה מעורב שוב בעניינים מדיניים בין לאומיים. הוא פרש לגמלאות בשנת 1960 ובמשך שבע השנים שלאחר מכן שימש כמרצה ליחסים בין לאומיים באוניברסיטה של הכנסייה המתודיסטית בוושינגטון.
לוי הנדרסון מת בשנת 1986 והוא בן תשעים ושלוש שנים.
הערות שוליים

↑  בארטלי קראם,מאחורי פרגוד המשי, הוצאת אחיאסף 1947, עמ' 25.
↑  אליהו אילת, המאבק על המדינה, וושינגטון 1945 - 1948, הוצאת עם עובד והספרייה הציונית 1982. כרך שני, עמ' 497.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007429396305171  PLWABN: 9810575198905606  BIBSYS: 90728912  BnF: cb122648544 (data)  GND: 120093294  ISNI: 0000 0001 0871 4110  LCCN: n85210470  NARA: 10570261  NKC: js2010583895  NTA: 132422786  SNAC: w6wq0ddg  SUDOC: 031433308  VIAF: 13129740   WorldCat (עם VIAF): 13129740
פונקציית L

תצוגה גרפית של  פונקציית זטא של רימן המהווה ארכיטיפ של כל פונקציות ה-L.
בתורת המספרים ובתחומים אחרים במתמטיקה, פונקציית L הוא שם לכמה פונקציות מרוכבות  החולקות מספר תכונות משותפות עם הדוגמה הראשונה והחשובה ביותר לפונקציה כזו - פונקציית זטא של רימן. המושג אינו מוגדר באופן מדויק אך בדרך כלל מוסכם למדי.
הגדרות

המושג פונקציית L מתייחס בדרך כלל לפונקציות מרוכבות המקיימות את ארבע התכונות הבאות:
מרומורפיות בכל המישור המרוכב.
יש להן פיתוח לטור דיריכלה, בצורה  \ L(s)=\sum _{n=1}^{\infty }{\frac {a_{n}}{n^{s}}}, המתכנס כאשר החלק הממשי של s גדול מספיק.
יש להן פיתוח למכפלת אוילר, מהצורה  \ L(s)=\prod _{p}L_{p}(s), כאשר המכפלה היא על-פני המספרים הראשוניים, ו -  L_{p}(s) הן פונקציות רציונליות ב - p^{s}.
הן מקיימות משוואה פונקציונלית, את  \ L(1-s) עם  \ L(s) הדומות לזאת שמקיימת בפונקציית זטא של רימן.
תכונות 2,3 קשיחות, וכל הדוגמאות לפונקציות L מקימות אותן. תכונה 1 רכה יותר, וישנן דוגמאות לפונקציות הנקראות פונקציות L אך לא ידוע אם הן מקימות תכונה זו, אם זאת במקרים אלה משערים שהתכונה אכן מתקיימת. תכונה 4 לא מנוסחת היטב, ובהקשרים שונים מנסחים אותה באופן שונה. גם היא במקרים רבים השערה בלבד.
דוגמאות

בין הסוגים החשובים ביותר של פונקציות L אפשר למצוא את פונקציות L של דיריכלה, פונקציות זטא של דדקינד, פונקציות L של ארטין, פונקציות L של תבניות מודולריות, פונקציות L של עקומים אליפטיים  ורבות אחרות.