stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הערות על ענף הזהב של פרייזר
הערות שוליים

↑  Wittgenstein L., Remarks on Frazer's Golden Bough, Humanities Pr. (1987) מסת"ב 0391029525; מסת"ב 978-0391029521; also in Wittgenstein L., Philosophical Occasions: 1912-1951, ed. Klagge J., and Nordmann A., Hackett Pub Co Inc (1993) מסת"ב 0872201554; מסת"ב 978-0872201552, pp. 118–155 in (German and English), http://www.ilwg.eu/
↑  Eldridge R., (1987), Hypotheses, Criterial Claims, and Perspicuous Representations: Wittgenstein's ‘Remarks on Frazer's The Golden Bough’, Philosophical Investigations, Vol.10, Iss. 3, pp. 226–245, July 1987;
http://onlinelibrary.wiley.com/doi/10.1111/j.1467-9205.1987.tb00216.x/abstract
↑  Zengotita T., (1989), On Wittgenstein's Remarks on Frazer's Golden Bough, Cultural Anthropology, Vol. 4, No. 4 (Nov., 1989), pp. 390–398 JSTOR
↑  Wittgenstein, Ludwig (1993).  James C. Klagge, Alfred Nordmann (ed.). Philosophical Occasions: 1912-1951. Indianapolis: Hackett Publishing Company. p. 116. ISBN 978-0-87220-155-2.
| לודוויג ויטגנשטיין |
| --- | --- | --- |
| כתביו והרצאותיו | טרקטט לוגי-פילוסופי • חקירות פילוסופיות • המחברת הכחולה והמחברת החומה • הרצאה על האתיקה • הרצאות ושיחות בנושאי אסתטיקה, פסיכולוגיה ואמונה דתית • הערות על ענף הזהב של פרייזר • הערות על מתמטיקה • הערות על הצבעים • תרבות וערך • על הוודאות |  |
| מושגים ורעיונות | טבלת אמת • תורת התמונה • דמיון משפחתי • משחק שפה • טיעון השפה הפרטית • אשליית ארנב-ברווז • צורות חיים |  |
| משפחת ויטגנשטיין | קרל ויטגנשטיין •  מרגרט סטונבורו-ויטגנשטיין • פאול ויטגנשטיין |  |
| אישים קשורים | ג.א.מ. אנסקום • פאול אנגלמן • פיטר גיץ' • פיטר ווינץ' • פרידריך וייסמן • ג.א. מור • נורמן מלקולם • מרגרט מקדונלד • פרנסיס סקינר • פיירו סראפה • ג'ון מיינרד קיינס • רודולף קרנאפ • ברטראנד ראסל • ראש רייז • יאורי הנריק פון וריקט • פרנק רמזי • מוריץ שליק |  |
| חוקרי ויטגנשטיין | אלפרד ג'ולס אייר • טרי איגלטון • גורדון בייקר • ענת בילצקי • וורן גולדפרב • אנתוני קליפורד גריילינג • קורה דיימונד • פיטר האקר • יאקו הינטיקה • אוסוולד הנפלינג • ענת מטר • אבישי מרגלית • הילרי פטנאם • אלי פרידלנדר • סטנלי קאבל •  ג'יימס פ. קונאנט • אנתוני קני •  סול קריפקי • אליס קררי • רופרט ריד |  |
| נושאים קשורים | בית ויטגנשטיין • הדלת של ויטגנשטיין • הויטגנשטיינים החדשים • החוג הוינאי • ויטגנשטיין (סרט) • תקרית הדוקרן • תקרית היידבאואר |  |
היו זמנים במקסיקו

| --- | --- |

 בימוי:  רוברט רודריגז 
 הופק בידי:  רוברט רודריגז, אליזבת אוולאן, קרלוס גאיארדו 
 תסריט:  רוברט רודריגז 
 עריכה:  רוברט רודריגז 
 שחקנים ראשיים:  אנטוניו בנדרס  סלמה הייק  ג'וני דפ  מיקי רורק  אווה מנדס  דני טרחו  אנריקה איגלסיאס  מרקו לאונרדי  צ'יץ' מארין  רובן בלאדס  וילם דפו
 מוזיקה:  רוברט רודריגז
 צילום:  רוברט רודריגז 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Columbia Pictures Dimension Films Troublemaker Studios
 חברה מפיצה:  InterCom, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 בספטמבר 2003 
 משך הקרנה:  102 דק' 
 שפת הסרט:  ספרדית, אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט פשע, סרט מתח, neo-Western 
 תקציב:  29 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   onceuponatimeinmexico
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
היו זמנים במקסיקו (באנגלית: Once Upon a Time in Mexico; הידוע גם בשם דספרדו 2) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2003 שכתב, ביים, הפיק, צילם וערך רוברט רודריגז. זהו הסרט השלישי והאחרון בטרילוגיית מקסיקו של רודריגז, והוא סרט המשך לסרטים אל מריאצ'י משנת 1992 ודספרדו משנת 1993. הסרט מציג את אנטוניו בנדרס בהופעתו השנייה והאחרונה בתפקיד אל מריאצ'י. בסרט מגויס אל מריאצ'י על ידי סוכן ה-CIA שלדון סנדס (ג'וני דפ) כדי להרוג את ארמנדו בארילו (וילם דפו), ראש קרטל סמים מקסיקני שמתכנן הפיכה נגד נשיא מקסיקו. במקביל, אל מריאצ'י מבקש לנקום בגנרל מושחת שאחראי למות אשתו, קרולינה (סלמה הייק).
זה היה סרט התקציב הגדול הראשון של רודריגז שצולם ב-HD. הסרט זכה לביקורות חיוביות אך ספג ביקורת על כך שהפחית את גיבורו לדמות כמעט משנית בטרילוגיה שלו ועל כך שיש לו עלילה מפותלת. בתוספות המיוחדות של ה-DVD של הסרט, רודריגז הסביר שזה מכוון, מכיוון שהוא רצה שזה יהיה הטוב, הרע והמכוער של הטרילוגיה. הסרט הכניס סכום של 98 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של 29 מיליון דולר בלבד.
עלילה

אל מריאצ'י מגויס על ידי סוכן ה-CIA שלדון ג'פרי סנדס כדי להרוג את הגנרל אמיליאנו מארקס, קצין צבא מקסיקני מושחת שנשכר על ידי ראש קרטל הסמים המקסיקני ארמנדו בארילו כדי להתנקש בנשיא מקסיקו ולהפיל את הממשלה. שנים רבות לפני כן, אל מריאצ'י ואשתו קרולינה התעמתו עם מארקס בדו-קרב יריות ופצעו את הגנרל; כנקמה, מארקס לקח את חייהם של קרולינה ובתם במארב. בנוסף לאל מריאצ'י, סנדס משכנע את סוכן ה-FBI לשעבר חורחה רמירז לצאת מפנסיה ולהרוג את בארילו, שרצח את בת זוגו ארצ'ולטה בעבר. יתרה מזאת, סוכנת סוכנות החקירות הפדרלית של מקסיקו אחדרס נשלחת כדי לעקוב אחר בארילו.
תוך כדי מעקב אחר פעילותו של בארילו, רמירז פוגש את בילי צ'יימברס, נמלט אמריקני שחי תחת חסותו של בארילו, אך כבר לא יכול לשכוח את המשימות הנוראיות שהוא נאלץ לבצע עבורו. רמירז משכנע את צ'יימברס שהוא יספק לו הגנה בתמורה להתקרבותו אל בארילו על ידי השתלת מיקרופון נסתר בכלב הצ'יוואווה של צ'יימברס. צ'יימברס מסכים להשלים את העסקה בתמורה להסגרתו לשלטונות ארצות הברית ברגע שבארילו מחוסל. עוזרו של סנדס, קוקוי, נשכר במקור כדי לפקוח עין על אל מריאצ'י, במקום זאת הוא מרגיע את אל מריאצ'י ומעביר אותו לבארילו, ומציע גם לחשוף את פרטי התוכנית של סנדס. עם זאת, קוקי נהרג מייד על ידי צ'יימברס בעוד אל מריאצ'י בורח מהשבי וקורא לחבריו לורנצו ופידאו לסייע לו במשימתו.
תוך כדי מעקב אחר פעילותו של בארילו מחוץ לבית חולים, רמירז מבחין בחמושים שמסתערים על הבניין. הוא מגלה שקבוצת רופאים הוברחה ובארילו דימם למוות כתוצאה משחזור פנים שהשתבש, אך הוא מבין שהגווייה שעל שולחן הניתוחים היא כפיל לפני שהוא נחטף על ידי בארילו האמיתי ואחדרז חושפת את עצמה כבתו של בארילו. סנדס מבין שמשימתו נפגעה אך מאוחר מדי, מכיוון שהוא נתפס על ידי בארילו ואחדרז - שעוקרים את עיניו לפני שהם משחררים אותו. למרות עיוורונו, הוא מצליח להפיל מתנקש שרודף אותו, בעזרת ילד רחוב שמדבר אליו.
כאשר הכפר חוגג את יום המתים במהלך ביקורו של הנשיא, מארקס וצבאו מסתערים פנימה ותוקפים את ארמון הנשיאות. עם זאת, כוחותיו של מרקס סופגים בהתנגדות לא רק משומרי ראשו של הנשיא, אלא גם תושבי הכפר והמריאצ'יס. סנדס מורה לאל מריאצ'י להרוג את הנשיא לפני שיתקוף את מארקס, אך המריאצ'יס, בהסכמתם כי הנשיא הוא אדם טוב, מתערבים מוקדם ומגינים עליו. מארקס נכנס לארמון הנשיאות, רק כדי להתעמת שוב עם אל מריאצ'י, שיורה בברכיים לפני שהורג אותו בירי בראשו. רמירז, ששוחרר מהשבי על ידי צ'יימברס, מתמודד מול בארילו. אחרי שבארילו יורה בתאים, רמירז ואל מריאצ'י הורגים את ראש קרטל הסמים. סנדס מצליח לירות באחדרז הסדיסטית מחוץ לארמון הנשיאות. בסופו של דבר, לורנצו ופידאו מסתלקים עם הכסף בו השתמש בארילו כדי לשלם למרקס, ומלווים את הנשיא למקום מבטחים. רמירז נפרד מסנדס והולך משם, לאחר שנקם את מותה של בת זוגו. לאחר מכן אל מריאצ'י נותן את חלקו במזומן לאנשי הכפר לפני שהוא צועד אל השקיעה.
שחקנים ודמויות

אנטוניו בנדרס - אל מריאצ'י
סלמה הייק - קרולינה
ג'וני דפ - שלדון ג'פרי סנדס
מיקי רורק - בילי צ'יימברס
אווה מנדס - אחדרז בארילו
דני טרחו - קוקוי
אנריקה איגלסיאס - לורנזו
מרקו לאונרדי - פידאו
צ'יץ' מארין - בליני
רובן בלאדס - חורחה רמירז
וילם דפו - ארמנדו בארילו
פדרו ארמנדאריס הבן - הנשיא
טוני ואלדס - ילד רחוב
חרארדו ויג'יל - הגנרל מארקס
מיגל קוטורייר - ד"ר גווארה
חוליו אוסקר מצ'וזו - ניקולס
עיבוד טלוויזיוני

| --- | --- |
 :  ראו גם – אל מריאצ'י (סדרת טלוויזיה)
ערוץ AXN של סוני אישר כי ישודר עיבוד טלוויזיוני לזיכיון אל מריאצ'י.
הערות שוליים

↑  "Once Upon a Time in Mexico". Box Office Mojo. נבדק ב-22 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  גואל פינטו, סרטים חדשים, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2003
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-8 במרץ 2014. נבדק ב-8 במרץ 2014. {{cite web}}:  (עזרה);  (עזרה)
| "טרילוגיית מקסיקו" |
| --- | --- | --- | --- |
| אל מריאצ'י | דספרדו | היו זמנים במקסיקו |  |
‏אל מריאצ'י (סדרת טלוויזיה)‏ • רוברט רודריגז • אנטוניו בנדרס • סלמה הייק
המסדר הטווטוני

| --- | --- |

 
 מדינה:  מדינת האפיפיור, האימפריה האוסטרו-הונגרית, הקונפדרציה הצפון-גרמנית, הדוכסות הגדולה של הסן, ממלכת איטליה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה, אוסטריה הגרמנית, ממלכת וירטמברג, הדוכסות הגדולה של באדן, מדינת המסדר הטווטוני, ממלכת בוואריה, האימפריה הרומית הקדושה, ממלכת ירושלים, דוכסות פרוסיה, האימפריה האוסטרית, ממלכת פרוסיה, קריית הוותיקן, אוסטריה, גרמניה 
 מטה הארגון:  וינה 
 מייסדים:  היינריך ולפורט פון בסנהיים 
 תקופת הפעילות:  1190–הווה (כ־834 שנים) 
 www.deutscher-orden.at
 
סמל ריבון (Grand Master) המסדר שכולל את עיט הרייך על גבי מגן לבן, מטה כמורה וחרב מוצלבים, גאלרו שחור עם שישה גדילים בכל צד ומיטרה (מצנפת כמורה)
פרנק בייארד, נגידו הנוכחי (ה-66 למניין) של המסדר הטווטוני.
המסדר הטווטוני, ובשמו הרשמי: "המסדר על שם מרים הקדושה של הטווטונים בירושלים" (בלטינית: Ordo domus Sanctæ Mariæ Theutonicorum Hierosolymitanorum) הוא בעברו אחד משלושת המסדרים הצבאיים הגדולים שפעלו בממלכת הצלבנים שבארץ ישראל בתקופת מסעי הצלב. המסדר נוסד בעכו בשנת 1198 כמסדר צבאי, לאחר שפעל בתחילה כאכסניה, בית-חולים ובית תפילה עבור צליינים דוברי גרמנית שהצטרפו למסעי הצלב בארץ ישראל. פריט הלבוש הייחודי להם היה שכמיות לבנות וסמלם היה צלב שחור. פעילות המסדר התרכזה בשני מוקדים: מוקד אחד התקיים בשטח ממלכת ירושלים הצלבנית ומוקד נוסף התקיים במושבות המסדר בצפון אירופה, בגרמניה ובארצות הבלטיות.
כיום המסדר פועל בעיקר למטרות צדקה במרכז אירופה.
המסדרים הצבאיים

האידאולוגיה של מסדר הטמפלרים, כפי שנוסחה בתקנון בסביבות שנת 1128, מיזגה יחדיו שני מוסדות שהיו רווחים בחברת ימי הביניים: מוסד האבירות ומוסד הנזירות. מדובר היה בתופעה חדשה בדברי ימי אירופה הנוצרית, שכן המסורת הנוצרית בת אלף השנים התנגדה עקרונית למלחמה ולשפיכות דמים. מסעי הצלב לארץ ישראל הם שאפשרו את צמיחת הרעיון של מסדר אבירים-נזירים, בכך שהכנסייה העניקה בהם לראשונה הכשר לעיסוק במקצוע הלחימה על ידי הגדרת מטרותיו המוסריות-דתיות. מטרתו הראשונה של המסדר הייתה השבת טהרתו של מסדר האבירות, שעל פי תפיסתם היה קיים מקדם ועם הזמן הלך ונסתאב על ידי עיסוק בטובות חומריות. בד בבד נדרו האבירים נדר נזירות משולש: חיי עוני, פרישות ומשמעת, אשר כפו את אורח החיים הנוצרי על צורת הקיום האבירי. תכלית מעשיו של "אביר ישו" היא אפוא בהגדלת כבוד האל. בכינוס שנערך בעכו בשנת 1198, בו הוחלט על הקמת המסדר הטווטוני, אימצו חבריו את תקנון הטמפלרים בנושאי אבירות וכמורה.
המסדר בארץ ישראל

בשנת 1127 הוקמו על ידי זוג נדבנים גרמנים בירושלים בית חולים, אכסניה ומבנה תפילה עבור עולי רגל גרמנים. מדובר היה במתחם עירוני נבדל שנתן מענה לצליינים שדיברו בשפה הגרמנית ולא התערו באוכלוסייה הפרנקית. המקום נקרא על שם מריה הקדושה, שהפכה למגינת המוסד בירושלים. כיבושה של ירושלים בשנת 1187 על ידי המוסלמים בקרב קרני חיטין, שמה קץ לפעילות המוסד הסיעודי.
בשנת 1190, עת הצטרפו הגרמנים אל כוחות הצלבנים במסע הצלב השלישי, התעורר שוב הצורך בבית חולים ללוחמים הפצועים דוברי הגרמנית. לפי מסורת של המסדר סייעו ספנים מהערים הגרמניות לובק וברמן להקמתו של בית חולים שדה בעכו, בהשתמשם בקורות ומפרשי אוניות לבניינו. המוסד הרפואי זכה לתמיכתו של המלך הצלבני גי דה ליזיניאן, ולתרומה של שטח בעיר עכו עוד בטרם כיבושה. כמו כן נתמך המוסד בידי פרידריך השני, דוכס שוואביה ואחיו הקיסר היינריך השישי, אשר בסיועם העניק גם האפיפיור קלמנס השלישי (1191) את הגנתו למוסד, וזכה בפריבילגיות נוספות בשנת 1196 מהאפיפיור סלסטינוס השלישי. בשנת 1198, בכינוסה של אספת רבת-משתתפים במפקדת הטמפלרים בעכו, הוחלט על הקמתו של המסדר הצבאי הטווטוני. תיאור חי של מאורעות אלו מצוי בכרוניקה קדומה של המסדר, המכונה "סיפור ראשיתו של המסדר הטווטוני".
במקורות התקופה לא צוינו פרטים רבים אודות ראשי המסדר הראשונים עד לכהונתו של המנהיג הרביעי והמפורסם מכולם, הרמן מזלצה (Hermann von Salza), בין השנים 1210–1239, אשר היוו את תקופת השיא בפעילות המסדר במזרח הפרנקי ובאירופה במאה ה-13. הרמן מזלצה ביסס את מעמדו של המסדר הטווטוני והפנה את מוקד פעילותו למישור הצבאי. פעילות המסדר בקרב הממלכה הצלבנית בירושלים תרמה רבות לביסוס מוסדותיו הצבאיים והמנהליים, ומוקד ללימוד תורות לחימה והתבצרות אשר תרמו בהמשך להתפתחותו והתעצמותו של המסדר ברחבי אירופה. מאחזו העיקרי של המסדר היה מבצר מונפורט, ששימש גם כמטה הראשי שלו במאה ה-13.
הטווטונים נטלו חלק פעיל באירועי הלחימה במזרח הפרנקי ובאירועים ההיסטוריים שהתרחשו בממלכה הצלבנית. במחצית הראשונה של המאה ה-13 נטל המסדר חלק במסע הצלב החמישי (1217–1221) ובכיבוש דמיאטה במצרים, וזכה להכרה והערכה רבה ביכולתו הצבאית ובנחישותו בשדה הקרב. בשנת 1228 ליוו הטווטונים את מסעו של הקיסר פרידריך השני במזרח, ובשנת 1229 עמדו לצידו בעת חתימת חוזה אי הלוחמה ביפו עם הסולטן המצרי אל כאמל ואף נכחו בטקס הכתרתו למלך ירושלים שנערך בכנסיית הקבר. לוחמי המסדר לחמו בקרב בית חאנון בשנת 1239, בקרב הירביה ב-1244, וליוו אף את מסעותיהם של מלך צרפת לואי ה-9 במצרים בשנת 1249 ושל הנסיך האנגלי אדוארד בגליל בשנת 1271. באותה שנה, ב-4 ביולי, איבדו הטווטונים את מעוזם המרכזי, מבצר מונפורט, אשר נכבש על ידי הסולטן הממלוכי ביברס. שיאה של המעורבות הטווטונית היה בקרב על העיר עכו בשנת 1291, בה לחמו עד לאבדן העיר ולנסיגתם של חברי המסדר לאירופה. רבים מהאבירים נהרגו בקרב, והמעטים ששרדו נמלטו מן העיר אל ונציה, בה הקימו את מרכזם החדש.
על אף תפקידו החשוב בממלכה הצלבנית, היו רוב נכסיו של המסדר באירופה, ואילו בארץ ישראל לא זכה הוא להשתוות בכוחו ועושרו לשני המסדרים הגדולים, הטמפלרים וההוספיטלרים. החל מן העשורים הראשונים של המאה ה-13 ביסס המסדר אפוא את עיקר פעילותו במרכז אירופה ובמזרחה.
המסדר במרכז אירופה ובארצות הבלטיות

עוד למן התקופה שבה נוסד המסדר בארץ ישראל, הוענקו לטווטונים שטחים ומבנים בדרום איטליה, באוסטריה, בבוהמיה ובגרמניה. מטרתן של הענקות אלו הייתה לחזק את המסדר החדש ולבססו כלכלית באתרים שבהם שהו אנשיו. כמו כן ביקשו קיסרי האימפריה הרומית הקדושה לערב את הטווטונים בפעולותיהם המדיניות במזרח הפרנקי ולהפכם לשליחיהם באזור זה: בשטחיה של הממלכה הצלבנית, בקפריסין ובארמניה. בשנת 1197, בתקופת כהונתו של היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, התיישבו חברי המוסד הגרמני במספר מושבות בדרום איטליה ובאי סיציליה, אזור אשר שימש בהמשך כצומת גאוגרפי חשוב המקשר בין מטה המסדר בארץ ישראל ומאחזיו במזרח הפרנקי, לבין מושבות המסדר בצפון אירופה ובמערבה. תחת הנהגתו של הרמן מזאלצה התרחבה רבות היאחזות המסדר במבצרים, ביישובים עירוניים ובכפרים במזרח הפרנקי, באגן הים התיכון ובצפונה של אירופה.
בשנת 1211 נקרא המסדר הטווטוני על ידי המלך ההונגרי אנדראש השני, מלך הונגריה להגן על גבולה המזרחי של הונגריה באזור בורצנלנד (Burzenland) מפני פלישות של שבטים פגאניים, ולסייע בהקמת תשתית חקלאית ומסחרית בו. לראשונה נאחזו חברי המסדר באזורי ספר במזרח אירופה. אחיזה זו תרמה להתרחבות ההתיישבות הכפרית ולהגירתה של אוכלוסייה גרמנית אל שטחיה החקלאיים של בורצנלנד. תקופת התיישבות זו בהונגריה לא נמשכה זמן רב בשל חששם של המלך והאצולה המקומית מכוחם הצבאי של הטווטונים, ומניסיונותיהם הגלויים להשגת עצמאות מדינית באזור. לבסוף, בשנת 1225, נאלצו הטווטונים לגלות מהונגריה.
zowieck
מעט לאחר מכן, באותה שנה, נקראו הטווטונים על ידי שליט פולין קונראד הראשון ממזוביה (Konrad I of Masovia) להילחם בפלישות של שבטים פגאניים מפרוסיה לשטחו, ולהגן על גבולה הצפוני של פולין. לאור ניסיונו המר בהונגריה, דרש הפעם הרמן מזאלצה אוטונומיה בשטחים הכבושים. הפעילות הביאה להתפרסות המסדר בפרוסיה, לצמיחתו ולעצמאותו. בעלותם של הטווטונים על השטחים שכבשו ויכבשו בפרוסיה הובטחה גם על ידי הקיסר באיגרת המכונה "בולת הזהב של רימיני" ב-1226. התחזקותם של הטווטונים בפרוסיה וסיומה של הלחימה באזור בשנת 1283, הביאה להגירה והתיישבות של אוכלוסייה גרמנית בשטחים שננטשו מיושביהם, אשר היוותה את התשתית למדינת המסדר הטווטוני שהתפתחה בפרוסיה החל מסופה של המאה ה-13.
בשנת 1237 הוסיף להתחזק כוחו של המסדר כאשר התאחד עם "מסדר אחי החרב" (בגרמנית: Schwertbrüderorden) (אנ') בליווניה (לטביה ודרום אסטוניה של ימינו) וקיבל את נכסיו. החלטה זו הייתה לאבן הפינה עבור שלב נוסף בהתפשטות המסדר באזור המרוחק של צפון-מזרח אירופה. הטווטונים לחמו בשבטים הפגאניים מליטא וביססו את אחיזתם במזרחה של ליווניה. בעקבות התבססותם של הטווטונים בארצות הבלטיות, העתיקו בשנת 1309 חברי המסדר את מרכזם מוונציה אל מבצר מארינבורג שבפרוסיה. מהלך זה העביר את מרכז הכובד של פעילות המסדר מאגן הים התיכון אל צפונה של אירופה. בכך תם הפרק הפרנקי בתולדות המסדר הטווטוני.
על אף הלחימה הרבה בליטא, לא כבשוה הטווטונים מעולם. בשנת 1410 ניצח הצבא הפולני-ליטאי המאוחד את המסדר בקרב גרונוולד. כוחו של המסדר ירד בהדרגתיות עד אשר אוחד עם דוכסות פרוסיה ב-1525, במה שעתידה להיות ממלכת פרוסיה. המסדר הוסיף להחזיק נכסים ברחבי אירופה עד אשר בוטל על ידי נפוליאון ב-1809. עם זאת, הוסיף המסדר להתקיים תחת חסות בית הבסבורג בווינה. המסדר בוטל על ידי אדולף היטלר ב-1938, אך חידש את פעילותו לאחר מלחמת העולם השנייה ב-1945. מאז פועל המסדר בעיקר למטרות צדקה במרכז אירופה.
דרכי הלחימה ואופייה – בין המזרח לארצות הבלטיות

בניגוד לנעשה בארצות הבלטיות, שבהן ניהלו הטווטונים מלחמה בעלת אופי דתי נגד מי שראו בהם "עובדי אלילים", במזרח הפרנקי לא הכריזו הצלבנים מלחמת דת באסלאם. השפעת הטווטונים על יציבותה של הממלכה הייתה רבה ולפיכך בחרו בהימנעות מהתנגשות צבאית חסרת תכלית ומניסיונות להמרת דת, על מנת לשמר את הקיים בתחומה של הממלכה הצלבנית. נדירים אפוא המקרים שבהם נקטו לוחמה משולחת כל רסן כפי שנהגו בארצות הבלטיות.
לחימתם של הטווטונים בעמים המקומיים באירופה, לעומת זאת, הייתה עקובה מדם. הייתה זו מלחמת חורמה אכזרית, חסרת רחמים, שבה נקטו היריבים בפעולות תוקפניות במטרה להכרית את אויביהם. גם הלוחמים המקומיים נלחמו באכזריות, שדדו, בזזו והרסו יישובים, הקריבו קורבנות אדם וחיה, הרגו חולים ופצועים ואף העלו שבויים על מוקד ושרפו אותם בעודם בחיים.
לחימתם של הטווטונים להשלטת הנצרות החלה כמלחמת דת וזכתה לתמיכתם של הכנסייה ומנהיגיה. ראשי הכנסייה ביקשו להביא להתנצרותם של עמי מרכז אירופה והארצות הבלטיות. הלוחמים בפרוסיה נקראו צליינים, בדומה לכינוי שניתן ללוחמים לשחרור ארץ הקודש. עם זאת, לצד קולות התמיכה נשמעו גם דברי ביקורת פנים-נוצריים על אופי פעילותם של חברי המסדר. כך לדוגמה טען התאולוג הנוצרי רוג'ר בייקון כי תמונת הנצרות שהציגו הטווטונים בפני הכופרים הייתה מעוותת, כי השימוש הרב בכוח רק התסיס את התנגדותם של העמים שניסו להמיר לנצרות, וכי הלחימה בעמים הללו הפכה למלחמת חורמה שתכליתה אינה להמיר את דתם אלא לזרוע הרס ופחד ולכבוש את שטחם. ביקורות דומות נשמעו גם בקרב אנשי הכנסייה בליווניה, ובראשם הבישוף של ריגה.
מבצרים וכנסיות בארץ ישראל

מונפור
מבצר יחיעם
מבצר המלך (מעיליא)
מצד אבירים
חורבת מנות
כנסיית מרים של הגרמנים
הערות שוליים

↑  יהושע פראוור, הצלבנים: דיוקנה של חברה קולוניאלית. ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ו 1975. עמוד 347
↑  Indrikis Sterns,"The Teutonic Knights in the Crusader States" in K.M. Setton (ed.), A History of the Crusades, vol. V, The Impact of the Crusades on the Near East, eds. N.P Zacour and H.W. Hazard. Madison and London: University of Wisconsin Press, 1985. עמוד 334
↑  שלמה לוטן, המסדר הטבטוני – האבירים הגרמנים בארץ ישראל. ארץ וטבע 121 (2009), עמוד 34
↑  פראוור, הצלבנים. עמודים 331–332
↑  פראוור, הצלבנים, עמוד 335
↑  שלמה לוטן, טבטונים בממלכת ירושלים הצלבנית: התפתחות המסדר הצבאי הטבטוני 1190–1309, יחסי גומלין בין המזרח הפרנקי ואירופה. תל אביב, 2012, עמוד 31
↑  לוטן (2012), עמוד 28
↑  Sterns, The Teutonic. עמודים 319–320
↑  לוטן, טבטונים. עמוד 28
↑  פראוור, הצלבנים. עמוד 349
↑  פראוור, הצלבנים. עמודים 349–350
↑  Sterns, The Teutonic, עמוד 357
1 2  לוטן, טבטונים'. עמוד 33
↑  לוטן, המסדר. עמוד 34
↑  לוטן, המסדר. 35–36
↑  Sterns, The Teutonic, עמוד 355
1 2  איריס שגריר, מסעי הצלב : היסטוריה והיסטוריוגרפיה. רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2014. עמודים 171–172
↑  לוטן, עמוד 34
↑  Sterns, The Teutonic. עמוד 361
↑  Ibid, p. 362–363
↑  שגריר, מסעי הצלב'. עמודים 171–172
↑  לוטן, טבטונים, עמוד 39
↑  Sterns, The Teutonic, p.368.
↑  לוטן, טבטונים. עמודים 39–40
↑  שגריר, עמוד 172
↑  Edgar N. Johnson. "The German Crusade on the Baltic" in K.M. Setton (ed.). A History of the Crusades, vol. III, The Fourteenth and Fifteenth Centuries, ed. H.W. Hazard. Madison and London: University of Wisconsin Press, 1975: 580–585
↑  שלמה לוטן, בין המזרח הפרנקי לבין הארצות הבלטיות-הבדלים בדרכי פעילותם של חברי המסדר הטווטוני בגבולות הנצרות. טבור 3 (2010), עמודים 141–144
↑  לוטן (2010), עמודים 144–148
↑  לוטן (2010), עמוד 147
↑  שגריר, מסעי הצלב. עמודים 260–261
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313245605171  BnF: cb120082180 (data)  GND: 1017688-3  HDS: 011716  ISNI: 0000 0001 2287 9456  LCCN: n50068830  NKC: kn20020321313  SUDOC: 028198271  VIAF: 133732800   WorldCat (עם VIAF): 133732800
הטבח בנוב עיר הכהנים

הטבח בנוב עיר הכהנים הוא אירוע מקראי, המתואר בספר שמואל א' בו הורג דואג האדומי 85 כהנים בנוב עיר הכהנים בציוויו של שאול המלך שרואה בכהני נוב סייענים לדוד לברוח מפניו, מה שנתפס בעיניו כחתרנות תחת מלכותו בשל הרוח הרעה ששרתה עליו מאז מלחמת דוד וגוליית.
רקע

לאחר בריחת דוד מארמון חותנו המלך שאול, הוא מגיע אל נוב עיר כהנים הנמצאת בנחלת שבט בנימין, ושבה נמצא המשכן. בנוב פוגש דוד את הכהן הגדול אחימלך בן אחיטוב, ומבקש ממנו אוכל ונשק מבלי לפרט את הסיבה לכך. בנוסף הוא מבקש מאחימלך שלא יוודע הדבר. אחימלך מופתע מהבקשה, אך הוא נותן לדוד לחם מלחם הפנים, ואת חרב גליית. דוד לוקח את הצידה וממשיך בבריחתו לארץ הפלשתים.
הטבח

במהלך שהותו של דוד בנוב נמצא שם גם דואג האדומי אביר רועיו של שאול. דואג חוזר לארמון שאול ומספר לו על הגעת דוד לנוב, ועל כך שאחימלך נתן לדוד לחם וחרב. שאול הכועס מבקש להביא את אחימלך ואת שאר הכהנים שבנוב אליו לשם בירור העניין. כאשר מגיעים אליו הכהנים שאול חוקר את אחימלך ושואל אותו מדוע דוד והוא תכננו למרוד בו. אחימלך, שלא ידע דבר על המתיחות בין שאול לבין דוד, עונה לשאול שהוא סייע לדוד בחושבו שדוד, חתנו ושר צבאו של שאול, בסך הכל היה בדרכו למשימה בשליחות המלך. שאול, שהרוח הרעה ששרתה עליו שיבשה את שיקול דעתו, לא מאמין לאחימלך ומורה למשרתיו להרוג את אחימלך ואת שאר הכהנים. המשרתים מסרבים להרוג את כהני ה', ושאול מעביר את המשימה לדואג - שהורג 85 כהנים ולאחר מכן את שאר תושבי העיר ואף את הצאן והבקר ששם.
לאחר הטבח

מהטבח מצליח לברוח רק אביתר בנו של אחימלך. הוא בורח אל דוד ומצטרף לנדודיו בעקבות הבריחה משאול. אביתר מודיע על הטבח לדוד שלוקח אחריות על האסון.
הקשר בין הטבח בנוב לחמלת שאול על עמלק

במלחמת עמלק לא ביצע שאול את הצו להרוג את כולם והוא חמל על אגג ועל הצאן והבקר. לעומת זאת, בכוהני נוב שאול מבצע הכחדה טוטאלית, ”מֵאִישׁ֙ וְעַד־אִשָּׁ֔ה מֵֽעוֹלֵ֖ל וְעַד־יוֹנֵ֑ק וְשׁ֧וֹר וַחֲמ֛וֹר וָשֶׂ֖ה לְפִי־חָֽרֶב”.  בהתאם להקבלה הפוכה זו אומר המדרש, ”אמר רבי יהושע בן לוי כל שהוא רחמן על אכזרים לסוף נעשה אכזר על רחמנים”.
האשמה לטבח

הפרשנים חלוקים בשאלה על מי חלה האשמה לטבח כהני נוב.
האשמה הבסיסית על הטבח מוטלת על דואג האדומי, שהיה המודיע והמוציא לפועל של הרצח. גם פרק נ"ב בתהילים מתאר המשורר את רשעותו של דואג. המדרש מסביר שהגר העמלקי שבישר על מות שאול היה למעשה דואג האדומי, ובכך מוסברת תגובתו החריפה של דוד כלפיו: ”אמר לו, הרבה דמים שפכת בנוב עיר הכהנים”.
גם על שאול, נותן הפקודה לטבח, מוטלת אשמה חריפה. במדרש אף מובהר כי הטבח בנוב עיר הכהנים היווה אחת הסיבות לנפילתו של שאול במלחמה: ”על חמישה חטאים נהרג אותו צדיק... ועל שהרג נוב עיר הכהנים”. במקומות נוספים, חז"ל מציינים כי שאול חש בושה עקב חטא זה. יהודה זולדן מציין כי חטא זה היה חמור מספיק כדי להדיח את שאול מהמלוכה..
במקרא, דוד לוקח אחריות מפורשת על התנהלותו הלא זהירה שהביאה לרצח, בכך שלא נזהר מנוכחותו של דואג האדומי. הרב בזק מסביר כי דוד הוא מוקד הסיפור ולכן מונכחת דווקא האשמה שלו ולא של שאול.
יש אומרים כי אבנר נהרג כעונש על כך שלא מחה בשאול על רצח נוב. הרב יהודה זולדן מסביר כי גם עם ישראל כולו נענש ברעב על שלא מחו בשאול על הרצח.
גם על יהונתן מגולגלת חלק מהאשמה בכך שלא שלח את דוד עם אוכל בבורחו מפני שאול, דבר שאילץ את דוד לבקש עזרה מאנשי נוב, מה שהוביל למותם.
לעומת זאת, הרלב"ג והרד"ק מסבירים כי אין ענישה חמורה כלפי הפוגעים בנוב עיר הכהנים, מפני שהכהנים היו אמורים למות בהתאם לקללה שרבצה על בית עלי.