stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חטיפת המטוסים לשדה דוסון

חטיפת המטוסים לשדה דוסון הייתה סדרה של חטיפות מטוסים שבוצעו במהלך ספטמבר 1970 על ידי החזית העממית לשחרור פלסטין.
פיצוץ המטוסים, ששודר בטלוויזיה הירדנית
תוכניתם של החוטפים הייתה לחטוף ב-6 בספטמבר 1970 שלושה מטוסים שהיו מיועדים להגיע לעיר ניו יורק. מתוכם הם הצליחו לחטוף שניים: טיסת TWA 74 מפרנקפורט וטיסת סוויסאייר 100 מציריך. המטוסים החטופים הונחתו בשדה התעופה זרקא, הידוע גם כשדה דוסון, מסלול המראה מדברי מבודד בירדן ששימש בעבר כבסיס חיל האוויר המלכותי הבריטי. הניסיון לחטוף גם את טיסת אל על 219 מאמסטרדם סוכל: אחד החוטפים, פטריק ארגואלו נורה על ידי המאבטחים, ושותפתו ליילה ח'אלד נעצרה והועברה לידי הרשויות הבריטיות בלונדון. שני חוטפים שנמנע מהם לעלות לטיסת אל על חטפו במקום זאת את טיסת פאן אם 93, בואינג 747, העבירו את המטוס הגדול לביירות, ואז לקהיר במקום לשדה הירדני הקטן. במשך שנים נודע האירוע כ"יום השחור של התעופה".
מטוס חמישי, טיסת BOAC 775 מבחריין, נחטף ב-9 בספטמבר על ידי אוהד החזית העממית והובא גם הוא לשדה דוסון במטרה ללחוץ על הממשלה הבריטית לשחרר את ח'אלד.
אנשי החזית העממית הפרידו את אנשי הצוות והנוסעים אזרחי ארצות הברית, ישראל, גרמניה ושווייץ והחזיקו אותם בשבי, בעוד ששאר החטופים הועברו לעמאן. רוב החטופים שוחררו ב-11 בספטמבר, אך 56 הושארו כבני ערובה, ביניהם הישראלים ונוסעים שזוהו כיהודים. ב-12 בספטמבר פוצצו אנשי החזית העממית את המטוסים הריקים אל מול התקשורת העולמית.
ניצול זה של הטריטוריה הירדנית על ידי החזית העממית היה שיאה של הפעילות האוטונומית הפלסטינית בממלכת ירדן במהלך השנים, ונתפס כאתגר קיומי למונרכיה ההאשמית של המלך חוסיין. חוסיין הכריז על ממשל צבאי ב-16 בספטמבר, ומ-17 עד 27 בספטמבר כוחותיו השתלטו על מוקדי הפעילות הפלסטינית בממלכה, במה שנודע בהמשך כ"ספטמבר השחור". האירועים הביאו למתיחות אזורית עד כדי איומי התערבות מצד סוריה, עיראק וישראל, ומשכו תשומת לב עולמית מחשש להסלמת המלחמה הקרה. הניצחון הירדני המהיר איפשר ב-30 בספטמבר עסקה שבמסגרתה שוחררו כל בני הערובה, בתמורה לשחרורה של ח'אלד מבריטניה ושל שלושה חברי החזית העממית מכלא שווייצרי.
רקע > החזית העממית לשחרור פלסטין

החזית העממית לשחרור פלסטין, ארגון מרקסיסטי-לניניסטי, לאומני פלסטיני צבאי ופוליטי הוקם ב-1967. הארגון זכה לפרסום בעקבות חטיפת מטוס אל על מרומא ללוד ב-23 ביולי 1968 לאלג'יר שבמהלכה הוחזקו במשך 39 יום 21 נוסעים ו-11 אנשי צוות, תקיפת מטוס אל על באתונה (דצמבר 1968) שבהן נהרג אדם ונפצעו שניים, ותקיפת מטוס אל על בציריך (פברואר 1969) שבה נהרג טייס המשנה והקברניט נפצע וחטיפת טיסת TWA מלוס אנג'לס לדמשק ב-29 באוגוסט 1969 על ידי תא של החזית בהנהגת ליילה ח'אלד. שני נוסעים ישראלים הוחזקו במשך 98 יום בכלא סורי . ב-21 בפברואר 1970, מספר חודשים לפני חטיפת המטוסים לשדה דוסון, פוצצה החזית העממית את טיסת סוויסאייר 330 לישראל ו-47 איש נהרגו.
רקע > מתיחות ירדנית/פלסטינית

גורם נוסף להגברת המתיחות בסכסוך היה סכסוך אזרחי בתוך ירדן עצמה. לאחר מלחמת ששת הימים שבה כבשה ישראל את הגדה המערבית, אלפי פלסטינים עקרו מבתיהם ועברו לירדן ושם היוו אתגר אוטונומי גובר למונרכיה ההאשמית בראשותו של המלך חוסיין.
בין אמצע 1968 לסוף 1969 לא פחות מחמש מאות עימותים אלימים אירעו בין אנשי הגרילה הפלסטינים לכוחות הביטחון הירדנים. התקפות נגד ישראל לאורך הגבול על ידי הארגון לשחרור פלסטין הובילו לפעולות תגמול ישראליות כבדות שגרמו למספר גבוה של קורבנות ירדנים אזרחיים וצבאיים. ביוני 1970 ועדת תיווך ערבית התערבה לעצירת שבועיים של קרבות חמורים בין הצדדים. ימים אחדים לפני חטיפות המטוסים ניצל המלך חוסיין משני ניסיונות התנקשות שבוצעו בחסות פלסטינית.
הסכסוך הפנימי בירדן היה חלק נוסף ברקע לחטיפת המטוסים שמשכה את ירדן לתקרית הבינלאומית שנעשתה על ידי החזית העממית ולמעשה הובילה לאירועים שנודעו בהמשך כספטמבר השחור.
רקע > אבטחת שדות התעופה

חטיפת מטוסים הייתה התפתחות חדשה יחסית באירופה ובמזרח התיכון. אבטחת המטוסים הייתה אפוא רק בתחילתה; לרוב לא נעשה שימוש בגלאי מתכות לבדיקת הנוסעים ואף על פי שחלק ממטענם של החוטפים נבדק, בכל מקרי החטיפה הצליחו החוטפים לעלות על המטוס החטוף כשהם נושאים כלי נשק נסתרים על עצמם.
חטיפות המטוסים > טיסת אל על 219

טיסת אל על 219, על מטוס בואינג 707, התחילה בתל אביב ויועדה להגיע לניו יורק. בטיסה היו 148 נוסעים ועשרה אנשי צוות. הטיסה עצרה באמסטרדם שבהולנד ובוצע בה ניסיון חטיפה זמן קצר לאחר ההמראה משם על ידי האמריקני-ניקרגואי פטריק ארגואלו וליילה ח'אלד הפלסטינית. על פי התוכנית המקורית היו צריכים לעלות לטיסה זו ארבעה חוטפים, אך משניים מתוכם נמנע מלעלות על המטוס בידי הביטחון הישראלי, שחשד בהם מכיוון שנשאו דרכונים סנגליים עם מספרים עוקבים. הם רכשו כרטיסים במחלקה הראשונה על טיסת פאן אם 93 וחטפו טיסה זו במקום. כמתחזים לזוג נשוי, ארגואלו וח'אלד עלו על המטוס עם דרכונים הונדורסים, עברו את הבידוק של מטענם, וישבו בשורה השנייה במחלקת התיירים. כשהמטוס התקרב לחופי בריטניה, שלף ארגואלו אקדח אותו הצניע בבגדיו ואילו ליילה ח'אלד שלפה זוג רימונים, אותם החביאה, על פי דבריה בדיעבד, בתיקה האישי. ארגואלו הצמיד אקדח לראשו של שלמה וידר, הדייל הראשי, ודרש מהדיילת ז'נט דרמירז'אן למסור לקברניט לפתוח את דלת תא הטייס ולתת להם להיכנס. הקברניט אורי בר-לב (אנ') החליט שלא להיענות לדרישותיהם ובמקום זאת ביצע עם המטוס צלילה תלולה שגרמה לחוטפים לאבד את שיווי משקלם. בנפילה זו, נשמטו הרימונים מידיה של ליילה ח'אלד, אך לא התפוצצו. בדיעבד הסתבר שרימונים אלו היו ללא נוקר. עוד קודם לכן, ירה ארגואלו בדייל שלמה וידר שזינק עליו בידיים חשופות ופצע אותו אנושות. עם נפילת המחבלים לקרקע המטוס, נורה ארגואלו על ידי מאבטח המטוס, מוטי בר-לבב. שלמה וידר קיבל את עיטור האומץ של שר התחבורה על פעולתו. הנוסעים זינקו על ליילה ח'אלד שהתעלפה וקשרו אותה. בשל מצבו האנוש של הדייל וידר, החליט קברניט בר-לב לבצע נחיתת חירום בלונדון הית'רו, ולא לחזור ארצה (מהלך של כארבע וחצי שעות). מיד לאחר הנחיתה, הובהל וידר לבית חולים שם עבר ניתוח חירום והחלים בהמשך מפצעיו. ארגואלו מת באמבולנס שלקח אותו, ואילו ח'אלד, שיצאה מהתקרית ללא פגע, נלקחה למעצר. מספר ימים לאחר כישלון ניסיון החטיפה הנ"ל נחטף מטוס של החברה האנגלית BOAC על ידי חבריה לארגון של ליילה ח'אלד, ובעקבות דרישתם היא שוחררה.
חטיפות המטוסים > טיסת TWA 741

טיסה 741 של TWA, במטוס בואינג 707 (מספר סידורי: 18917/460, רישום: N8715T), הייתה טיסה סביב העולם שנשאה 144 נוסעים ו-11 אנשי צוות. ביום החטיפה טס המטוס מנמל התעופה לוד לנמל התעופה הבינלאומי אליניקון באתונה בירת יוון, ומשם לנמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט בגרמניה. הטיסה נחטפה זמן קצר לאחר ההמראה מפרנקפורט לכיוון ניו יורק סיטי. המטוס הונחת בשדה דוסון ב-6:45 בערב לפי שעה מקומית. החוטפים השתלטו על תא הטייס והודיעו "מדבר הקברניט החדש שלכם. הטיסה נחטפה על ידי החזית העממית לשחרור פלסטין".
על סיפון מטוס זה שהו בעת החטיפה בין היתר, בני משפחת הוטנר: הרב יצחק הוטנר ורעייתו, בתם ברוריה דייוויד ובעלה הרב יונתן דייוויד. עם התגלגלות האירועים אספו מעריציו של הרב הוטנר סכום כסף גבוה וניסו להגיע לעסקת מיקוח עם החוטפים בתיווך אמריקאי. המהלך זכה להתנגדות מצד הרב יעקב קמינצקי שטען כי בעת מלחמה אין לפדות שבויים בממון, אפילו כשהחוטפים אינם דורשים סכומים מופקעים, שכן התשלום יממן את פעילותם בהמשך, ולכן למרות שפעילות פדיון שבויים בעיתות שלום היא מצווה וצעד הומניטרי, בעת מלחמה היא מתפרשת ככניעה. גם הרב יעקב ישראל קניבסקי נשאל אז באשר לעסקת שחרור המחבלים מהיבט אחר, האם שחרור מחבל תמורת אזרח נחשב לשחרור תמורת יותר ממחירו של האזרח, עסקה הנשללת לפי ההלכה. הוא סבר שמאחר שהנזק שמחבל פעיל יכול לגרום גבוה, נחשבת העסקה כפדיון ביותר מכדי דמיו. אבל הבהיר כי לפי חלק מהפוסקים, במצב של פיקוח נפש פודים שבויים אף ביותר מכדי דמיהם, למרות החשש שהעסקה עלולה לעודד חטיפות עתידיות.
חטיפות המטוסים > טיסת סוויסאייר 100

טיסת סוויסאייר 100, במטוס דאגלס DC-8, נשאה 143 נוסעים ו-12 אנשי צוות מנמל התעופה הבינלאומי ציריך קלוטן לניו יורק. טיסה זו נחטפה כמה דקות לאחר חטיפת טיסה TWA 741 ונחתה בשדה דוסון.
חטיפות המטוסים > טיסת פאן אם 93

טיסת פאן אמריקן 93 במטוס בואינג 747, נשאה 153 נוסעים ו-17 אנשי צוות. הטיסה יצאה מבריסל שבבלגיה לניו יורק ועצרה באמסטרדם. שני החוטפים שנמנע מהם לעלות לטיסת אל על חטפו מטוס זה כמטרה מזדמנת.
המטוס נחת בתחילה בביירות שם תודלק והעלה כמה שותפים של החוטפים, יחד עם מספיק חומרי נפץ כדי לפוצץ את המטוס. לאחר מכן נחת המטוס בקהיר מאחר שלא היה ברור אם שדה דוסון יוכל לקלוט את גודלו של מטוס ה-747 החדש. המטוס פוצץ בקהיר, שניות לאחר שכל הנוסעים ירדו מהמטוס.
חטיפות המטוסים > טיסת BOAC 775

ב-9 בספטמבר נחטף מטוס חמישי, טיסת BOAC 775, מסוג VC-10 שטס מבחריין ללונדון, דרך ביירות והוטס לשדה דוסון. את החטיפה ביצע אוהד החזית העממית שרצה להשפיע על הממשלה הבריטית לשחרר את ליילה ח'אלד.
הימים במדבר

ב-7 בספטמבר ערכו החוטפים מסיבת עיתונאים אל מול 60 אנשי תקשורת שעשו את דרכם ל"שדה המהפכה". כ-125 חטופים הועברו לעמאן בעוד שבני הערובה האמריקנים, הישראלים, השווייצרים, והמערב גרמנים הוחזקו במטוסים. חטופים יהודים הוחזקו גם כן.
כשקבוצות הנוסעים וצוותי המטוסים שנותרו התאספו על החול למול התקשורת, חברי החזית העממית, ביניהם בסאם אבו שריף, הכריזו הצהרות לתקשורת. שאריף הצהיר שמטרת החטיפות הייתה "להשיג את שחרורם של כל האסירים הפוליטיים שכלואים בישראל בתמורה לבני הערובה".
בארצות הברית, הנשיא ריצ'רד ניקסון נפגש עם יועציו ב-8 בספטמבר והורה למזכיר ההגנה האמריקני מלווין ליירד להפציץ עמדות של החזית העממית בירדן. ליירד סירב בתירוץ שמזג האוויר לא נוח והרעיון נזנח. כוחות אמריקנים התכוננו ומטוסי צבא נשלחו לטורקיה כדי להיערך לאפשרות תקיפה צבאית.
לעומת זאת, ראש ממשלת בריטניה אדוארד הית' החליט לנהל מגעים עם החוטפים ובסופו של דבר הסכים לשחרר את ליילה ח'אלד ואחרים בתמורה לבני הערובה. ארצות הברית התנגדה לעסקה זו.
ב-10 בספטמבר התפרצו קרבות בין החזית העממית לכוחות הירדנים בעמאן במלון אינטרקונטיננטל שבו הוחזקו 125 נשים וילדים על ידי החזית העממית והממלכה נראתה כעומדת על סף מלחמת אזרחים כוללת. השמדת המטוסים ב-12 בספטמבר הבליטה את חוסר השליטה של הממשלה הירדנית באזורים בשליטת הפלסטינים, והפלסטינים הכריזו על העיר אירביד כ"טריטוריה משוחררת" כאתגר ישיר לשלטון חוסיין.
ב-13 בספטמבר השירות העולמי של ה-BBC שידר הודעת הממשלה בערבית שעל פיה בריטניה תשחרר את ח'אלד בתמורה לבני הערובה.
על פי מזכיר המדינה האמריקני הנרי קיסינג'ר: "בנקודה זו, אם מכיוון שהאמצעים האמריקנים נתנו למלך חוסיין עידוד פסיכולוגי או אם משום שהוא הגיע לנקודת ייאוש, החליט חוסיין על עימות כולל עם הפדאיון".
עובדה נוספת שתרמה למשבר הבינלאומי הייתה שסוריה ועיראק, שנתמכו על ידי ברית המועצות, איימו להתערב ולתמוך בארגונים הפלסטינים בכל עימות עם ממלכת ירדן. על פי מסמכים בריטיים המלך חוסיין המודאג ביקש מבריטניה ומארצות הברית להעביר לישראל בקשה להפציץ כוחות סוריים אם יכנסו לירדן בתמיכתם בפלסטינים. כשטנק סורי חצה את הגבול, חלפו מטוסים ישראליים מעל האזור כאזהרה.
פתרון המשבר ותוצאות

המלך חוסיין הכריז על משטר צבאי ב-16 בספטמבר ויזם פעולות צבאיות שנודעו בהמשך כספטמבר השחור.
כשבועיים לאחר תחילת המשבר, בני הערובה הנותרים הובאו מאתרים סביב עמאן והוחלפו בליילה ח'אלד ובמספר אסירים אחרים של החזית העממית לשחרור פלסטין. בני הערובה הוטסו לקפריסין ואז לנמל התעופה לאונרדו דה וינצ'י ברומא, שם פגשו את הנשיא ניקסון ב-28 בספטמבר.
במהלך האירוע, ב-11 בספטמבר יזם הנשיא ניקסון תוכנית במטרה לטפל בבעיית "פיראטיות אוויר", שכללה שיגור מיידי של קבוצה של 100 סוכנים פדרליים לאבטחת מטוסים אמריקנים.
ארגון החזית העממית דחה את הטקטיקה של חטיפת מטוסים מספר שנים לאחר מכן, אף על פי שכמה מחברי הארגון ומקבוצות משנה המשיכו לחטוף מטוסים ולבצע פעולות אלימות אחרות.
הערות שוליים

↑  הגיבור שנשכח, באתר "מגזין המושבות - גפן", 15 ביוני 2012
↑  שלמה וידר, באתר הגבורה
↑  ירון דרוקמן,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'גיבורי טיסת אל על שסיכלו חטיפה, באתר ynet, 12 בספטמבר 2015
↑  להרחבה על קורות בני המשפחה באירוע, ראו: אהרן טייטלבוים, חטופים לירדן, בין ארץ לשמיים (ריאיון עם הרב יונתן דייוויד), מרוה לצמא, ט' באב תשפ"ד, עמ' 10–14.
↑  הרב יונה מצגר, שיקולי המנהיגות בשחרור חיילים חטופים, בתוך: משואה ליצחק: ספר הזיכרון לרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, ח"ב, ירושלים תשס"ט, עמ' 297.
↑  ארחות רבנו, ח"א, עמ' שסז.
בנק הפועלים

| --- | --- |

בניין הנהלת בנק הפועלים
בניין הנהלת בנק הפועלים
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בתל אביב
 סימול:  פעלים
 מייסדים:  ההסתדרות הציונית וההסתדרות הכללית
 תקופת הפעילות:  1921–הווה (כ־104 שנים)
 חברות בנות:  פעילים 
 מיקום המטה:  יהודה הלוי 63 תל אביב
 משרד ראשי:  תל אביב
 ענפי תעשייה:  שירותים פיננסיים 
 מוצרים עיקריים:  שירותי בנקאות
 שווי שוק:  65.1 מיליארד ש"ח (27 בפברואר 2025)
 הכנסות:  21.3 מיליארד ש"ח (2023)
 רווח:  7.36 מיליארד ש"ח (2023)
 הון עצמי:  52.4 מיליארד ש"ח (2023)
 סך המאזן:  687 מיליארד ש"ח (2023)
 יחס הון:  12.02 (2023)
 יו"ר:  ראובן קרופיק
 מנכ"ל:  ידין ענתבי
 עובדים:  8,602 (2023)
  
 www.bankhapoalim.co.il
 
בנק הפועלים הוא בנק מסחרי בישראל. על פי נתוני הדוחות הכספיים לשנת 2023, זהו הבנק השני בגודלו בישראל במונחי הון עצמי, והוא מעסיק כ-8,800 עובדים. הפעילות הבינלאומית של הבנק כוללת את סניף ניו יורק (BHI) ונציגויות בארצות הברית, ועוסקת בעיקר בהענקת שירותי אשראי עסקי, סח"ח ופיקדונות הן לחברות ישראליות הפועלות בארצות-הברית והן לחברות מקומיות. כמו כן, כוללת את הפועלים שווייץ ובנק הפועלים לוקסמבורג שנמצאים בתהליך סגירה. מניות הבנק נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
הבנק נוסד בשנת 1921 על ידי ההסתדרות הציונית וההסתדרות הכללית, והיה בשליטת ההסתדרות עד שנת 1983, עת הולאם עקב משבר מניות הבנקים. בשנת 1997 נמכר גרעין השליטה בבנק לקבוצת אריסון-דנקנר בראשות תד אריסון. בעלת השליטה בבנק עד לשנת 2018 הייתה חברת אריסון השקעות שבשליטת שרי אריסון. ביוני 2020 מונה ראובן קרופיק ליו"ר הדירקטוריון. באוגוסט 2024 מונה ידין ענתבי למנכ"ל הבנק.
מודעה, השדה, 1928
מניית בנק הפועלים על שמו של ברל כצנלסון
היסטוריה > הקמת הבנק

ב-29 באוקטובר 1919, בישיבת הוועד הפועל הציוני, ביוזמת ברל כצנלסון (ואחרים) ובתמיכת ארתור רופין הוחלט על הקמת בנק שיתנהל על ידי הפועלים ולמענם. הוועידה הראשונה של הסתדרות העובדים העבריים בארץ ישראל אשררה החלטה של הוועידה השישית של הסתדרות פועלי יהודה בדבר הקמת מוסד כספי לענייני עבודה שיהיה בבעלות הסתדרויות הפועלים בארץ ישראל, וקבעה כי הבנק יעמוד לשרותן של כל קבוצות הפועלים המיוסדות על בסיס קואופרטיבי, בכל ענפי פעולתן.
יהיה ברור לכל כי לא קבוצה זו או זו, מפלגה זו או זו יסדו את בנק הפועלים, אלא הסתדרות הפועלים הכללית(...) אין מטרת הבנק לעזור בגמילות חסד לפועל היחיד, אין מטרתו לעזור לפרט שיוכל בתורת פרט לעלות ולעבור על חבריו ו"להשתחרר" ממעמדו. בנק הפועלים הוא המוסד הכספי של מעמד הפועלים, ורצונו לשרת, את מעמד הפועלים כולו. מטרתו לעזור לכלל ציבור הפועלים המאורגן להקים את הקואופרטיבים שלו, רצונו לעזור לרכוש עמדות משקיות חדשות ולגלות וליצור אפשרויות עבודה חדשות.
הבנק פתח את שעריו ב-1 באפריל 1921, סעיף ב' של תזכיר ההתאגדות של הבנק אמר כי מטרות הבנק הן: ”לעזור, לאמץ, לקדם ולסייע סיוע כספי וכל סיוע אחר לכל ענפי עבודתם של מוסדות, אגודות או קבוצות של פועלים מכל הסוגים, שהסתדרו לשם תיקון מצב חבריהם בהתאם לעיקרים קואופרטיביים.” מניות היסוד הוקצו להסתדרות העובדים והוועד הציוני קיבל 43% בהנהלת הבנק.
בשנת 1928 מנע הבנק את קריסתה של חברת "סולל בונה", כאשר העמיד לרשותה הלוואה של 5,000 לא"י.
בין השנים 1923–1937 ניהל את הבנק יוסף אהרונוביץ.
פעילות הבנק > עד משבר מניות הבנקים

יעקב לוינסון, שמונה ליו"ר הנהלת הבנק ב-1968, הוביל את בנק הפועלים לפיתוח מואץ ותוך 10 שנים הגיע הבנק למעמד של הבנק הגדול במדינה כשהוא חולף על פני בנק לאומי שהחזיק בתואר זה קודם לכן. הוא אילץ את רוב המפעלים ההסתדרותיים החשובים לעבוד עם בנק הפועלים והביא לכך שיותר מ-90% מהעסקאות של מפעלי חברת העובדים ייעשו באמצעות בנק הפועלים (לעומת 40% קודם כניסתו לתפקיד). במהלך כהונתו רכש בנק הפועלים את השליטה בבנקים קטנים רבים: בנק הלוואה וחסכון, בנק זרובבל, בנק יפת (ששינה שמו לבנק אמריקאי ישראלי לאחר שרכש את סניפיו של בנק אמריקאי שפעל בישראל), בנק אוצר החייל, בנק תל אביב למשכנתאות, בנק מסד, הבנק לחרושת ולמסחר, בנק משכן, בנק עין חי ואחרים. בנק הפועלים נכנס לפעילות בינלאומית: ב-1971 נפתחו סניף בלונדון ונציגות בציריך, ב-1974 נפתח סניף בניו יורק והוקם בישראל בנק קונטיננטל, כשותפות בין בנק הפועלים ובנק האיגודים המקצועיים בגרמניה. מגמה זו נמשכה בפתיחתם של סניפים נוספים ברחבי תבל. בשנת 1971 עלה הבנק למקום השני (לפי גודל המאזן) בבנקאות הישראלית, ודחק את בנק דיסקונט למקום השלישי. במהלך כהונתו של לוינסון בראשות בנק הפועלים גדל מספר סניפי הבנק מ-60 ל-330. לוינסון פרש מתפקידו בשנת 1983.
הבנק היה בבעלות ההסתדרות עד לשנת 1983 אז הולאם בעקבות משבר מניות הבנקים. אפרים ריינר שימש כיו"ר הבנק (ובחלק מהתקופה, גם כמנכ"ל) בין השנים 1977 ל-1985, עת נאלץ לפרוש מתפקידו בעקבות דו"ח ועדת בייסקי.
פעילות הבנק > מכירת הבנק

מאז 1983 הייתה המדינה בעלת השליטה בבנק. בפברואר 1995, פרסמה מדינת ישראל מכרז לרכישת הבנק. למיכרז ניגשו שתי קבוצות, קבוצה בה היו שותפים ג'ורג' סורוס, תד אריסון ובנק גולדמן סאקס, וקבוצה שנייה בראשות איש העסקים אליעזר פישמן. יישום המכרז התעכב במשך שנתיים ולא יצא לפועל.
בספטמבר 1997, נמכר לבסוף גרעין השליטה לקבוצת משקיעים בראשות תד אריסון, יחד עם משפחת דנקנר (שנכנסה לעסקה באמצעות חברת תעשיות מלח לישראל) וקבוצה של יהודים-אמריקנים (מייקל שטיינהרדט, לו רניירי, סקוט שאי, לן אברמסון וצ'ארלס שוסטרמן). הקבוצה רכשה בסך הכל 43% ממניות הבנק תמורת 1.368 מיליארד דולר. אריסון השקעות מימנה כ-40% מההשקעה, באמצעות הלוואה שהעמיד לרשותה קונסורציום בנקים בראשות הבנק הבינלאומי. ואילו משפחת דנקנר באמצעות הלוואה של מעל למיליארד שקל מבנק לאומי, שהיה אז אף הוא בבעלות ממשלתית, על ידי שעבוד הקרקעות של חברת תעשיות מלח לישראל כבטוחה להלוואה. דיבידנדים שחילק הבנק לבעלי המניות שימשו לצורך החזרי הריבית על ההלוואה. לאחר מכירת גרעין השליטה החזיקה אריסון השקעות כ-21% ממניות הבנק ומשפחת דנקנר 11.6%.
בשנת 2004 החלו השותפים האמריקנים בגרעין השליטה למכור בהדרגה את מניות הבנק, ובינואר 2007 מכרה משפחת דנקנר את השליטה בתעשיות מלח לישראל לאריסון השקעות תמורת 886 מיליון שקל, והעניקה לה בכך את השליטה הבלעדית בבנק הפועלים.
במהלך תקופת בעלותה של המדינה ואף שנים לאחר מכן, המשיך הבנק להיות הבנק הגדול ביותר במדינה, והחל מחודש נובמבר 2007 חזר להיות הבנק השני בגודלו.
פעילות הבנק > פעילות עסקית לאחר ההפרטה

עם רכישת השליטה על ידי קבוצת אריסון-דנקנר מונה עמירם סיון למנכ"ל, שכיהן בתפקידו עד 2002, שאז הוחלף על ידי אלי יונס.
בדצמבר 2002 הכריז הבנק על כוונתו לפטר 900 עובדים שהיוו כ־10% מעובדי הבנק בישראל. בסופו של דבר פוטרו 793 עובדים במהלך שנת 2003.
בשנת 2003, רכש את בנק הספנות ממייקל שטיינהארט, שהיה אז שותף לגרעין השליטה בבנק הפועלים עצמו (באמצעות שותפותו בקבוצת אריסון).
את שנת 2005 סיים בנק הפועלים ברווח של 2.9 מיליארד שקל, שהיה בזמנו הרווח הגבוה ביותר של כל הזמנים. רווח זה נבע בעיקר ממכירת חברת הבת האמריקאית, בנק סיגניצ'ר. הרווח הנקי של הבנק בשנת 2006 הסתכם בכ-3.4 מיליארד שקל.
בחודש מרץ 2007 חתם הבנק על מזכר עקרונות למכירת מניותיו בבנק יהב עם בנק מזרחי-טפחות, על פי ההסכם נקבע כי בנק יהב ימשיך לקבל שירותי תפעול מבנק הפועלים לתקופה של שלוש שנים. באותו החודש הוחלף היו"ר שלמה נחמה בדן דנקנר. באותה שנה נמתחה ביקורת רבה על התנהלות הבנק ושל אריסון בדגש על פיטורי נחמה והחלפתו בדנקנר, בעיקר על ידי הדירקטור החיצוני פרופ' אמיר ברנע. בספטמבר אותה שנה, ברנע אף התפטר מתפקידו במחאה על ההתנהלות הזאת.
באוגוסט 2009 מונה ציון קינן למנכ"ל הבנק, במקום צבי זיו שהתפטר במרץ 2009. באותה שנה מונה יאיר סרוסי ליו"ר הבנק במקום דני דנקנר שפרש מתפקיד זה על-פי דרישת בנק ישראל. באוגוסט 2016 נכנס אריק פינטו לתפקיד מנכ"ל הבנק.
בשנת 2016 השיק הבנק את אפליקציית התשלומים "bit". לפי דיווחים, אחת ממטרות פיתוח האפליקציה הייתה להתמודד עם המידע העסקי שאבד לאחר שבנק הפועלים נאלץ לוותר על ישראכרט והמידע הצרכני שהיא סיפקה.
בשנת 2017 שודרה בכאן 11 הסדרה הראשונה של דו"ח רולניק שעסקה בשליטה בבנק, בטייקונים, בחובות דני דנקנר ובקשר בין הבנק לגופי התקשורת בארץ.
בשנת 2020 מונה דב קוטלר למנכ"ל הבנק.
בעבר ניהל הבנק פעילות בינלאומית ענפה אשר כללה סניפים שלוחות ובנקים בשליטתו ברחבי העולם. נכון לשנת 2023 נותר רק סניף אחד של הבנק בניו יורק שהיקף פעילותו זניח ביחס להיקף פעילות הבנק.
באוגוסט 2024 מונה ידין ענתבי למנכ"ל הבנק.
פעילות הבנק > חשיפה למשבר הסאב פריים

בנק הפועלים נפגע באופן הקשה ביותר ממשבר הסאב פריים מבין הבנקים בישראל. עיקר הפגיעה נבעה מרכישת איגרות חוב מגובות משכנתא מחברות כמו פאני מאי ופרדי מאק.
ברבעון הראשון בשנת 2008, לאחר שמועות על מחיקות ענק שהבנק יבצע והכחשות גורפות מצד מנהלי הבנק, דיווח הבנק על מחיקה בסכום של 350 מיליון דולר, בכך הגיע הבנק למחיקה מצטברת בסך של שמונה מאות מיליון דולר מפרוץ המשבר עד לאותה עת.
המחיקה בוצעה מההון העצמי של הבנק ונזקפה לקרן הון, ולא הוגדרה כהפסד בדוח רווח והפסד. הפחתת ההון העצמי של הבנק גרמה לבנק להיסחר מתחת להון העצמי שלו לראשונה משנת 2003.
המשקיעים הגיבו בפאניקה ומניית הבנק נפלה בשיעור של למעלה משבעים אחוז, משער 2200 ביוני 2007 לשער 600 בפברואר 2009, בכך נמחקו למעלה משלושים מיליארד שקל מכספי המשקיעים.
בעת פרסום הדוחות הרבעוניים לשנת המס 2008 הודיע מנכ"ל הבנק צבי זיו על פרישתו וסיכם בדבריו את תוצאות הדוחות הכספיים במילים הבאות "שנת 2008, הייתה הגרועה בתולדות העולם הפיננסי המודרני - צונאמי כלכלי שאיש לא חזה את עוצמתו, ואף כלכלן לא השכיל לנבא את כמות ההרס שהוא נושא עימו".
פעילות הבנק > פרשת העלמות המס בארצות הברית

בשנת 2015 פתח משרד המשפטים האמריקאי בחקירה נגד בנק הפועלים, בחשד שהחל מ-2002 ועד לפחות שנת 2014 הבנק פעל יחד עם עובדיו, לקוחותיו ואחרים להונות את הממשל האמריקאי בכל הנוגע לתשלום מיסים, סייע בהגשת דו"חות שגויים לרשויות המס ולהימנעות בפועל של לקוחותיו בארצות הברית מתשלום מיסים. על פי החשד, בנק הפועלים סייע ללקוחותיו להסתיר את בעלותם בנכסים וכספים שהבנק החזיק בהם, באופן שאיפשר לאותם לקוחות להעלים מיסים. בנוסף לכך, נחקר הבנק על מעורבותו בפרשת השחיתות של בכירים בפיפ"א. לאחר שנים של התדיינות עם הרשויות בארצות הברית, הודיע הבנק, באפריל 2020, כי חתם עם רשויות המס האמריקאיות על הסכם הודאה בסיוע להעלמות מס ללקוחות הבנק, שבגינו ישלם קנסות בסך כולל של כ-875 מיליון דולר.
בשל הפרשה, על פי דרישת המפקחת על הבנקים, חדוה בר, החליט דירקטוריון הבנק שוועדה בלתי תלויה, בראשות שופט בית המשפט העליון בדימוס, יורם דנציגר, תבדוק את התהליכים הניהוליים ותהליכי הבקרה, שאפשרו את המעשים נשוא חקירת המס בכללותה, תוך התייחסות להיבטי ממשל תאגידי והתנהלות ההנהלה הבכירה והדירקטוריון.
פעילות הבנק > אי סדרים

באוקטובר 2022, מנהל מחלקה בבנק נחשד במעילת ענק, בכספי לקוח. על פי החשד סכום המעילה הוערך בחמישים מיליון שקלים, הייתה זו המעילה הגדולה ביותר במדינת ישראל מאז פרשת הבנק למסחר.
המבנה הארגוני של הבנק

קבוצת בנק הפועלים פועלת בישראל במכלול תחומי הבנקאות השונים ובפעילות המשיקה בשוק ההון, באמצעות ארבע חטיבות מרכזיות: החטיבה העסקית, החטיבה הקמעונאית חטיבת שווקים פיננסיים ובנקאות בינלאומית וחטיבת החדשנות ואסטרטגיה.
החטיבה העסקית
החטיבה הקמעונאית (Retail)
פועלים אקוויטי (Equity) זרוע ההשקעות הריאליות והבנקאות להשקעות של בנק הפועלים. החברה משקיעה הון וחוב בחברות פרטיות במגוון סקטורים בישראל ובעולם, מספקת הלוואות ומציעה פתרונות צמיחה משולבים לחברות פרטיות. בנוסף, לפועלים אקוויטי פלטפורמת השקעות אלטרנטיביות הכוללת השקעות בקרנות פרייבט אקוויטי מקומיות ובינלאומיות, הקמת קרנות והשקעות סינדיקציה עבור גופים מוסדיים. החברה מספקת גם שירותי ייעוץ לבנקאות להשקעות, ליווי תהליכי מיזוגים ורכישות, גיוסי הון פרטיים והנפקות של חברות ישראליות או בעלות זיקה לישראל בבורסות בארצות הברית, באמצעות שותפות עם בנק ההשקעות האמריקאי William Blair (אנ'). פועלים אקוויטי מחזיקה ב-20% ממניות לידר שוקי הון, אחד מגופי החיתום המובילים בישראל.
חטיבת שווקים פיננסיים ובנקאות בינלאומית
המבנה הארגוני של הבנק > פועלים השקעות

"פועלים השקעות" היה בית ההשקעות של הבנק שהוקם בשנת 1963, בשם "חברה להשקעות של בנק הפועלים בע"מ". במהלך השנים הייתה "פועלים השקעות" לאחת החברות המובילות בישראל בקידום השקעות מגוונות בתעשייה, טכנולוגיה מתקדמת, תקשורת, פרסום, מחשבים, סחר, נדל"ן ותחומים נוספים. בשנת 1996 רכשה חברת "אורדן תעשיות" את מניות השליטה בחברה מידי בנק הפועלים, תמורת 206 מיליון שקל, זאת בעקבות דיוני ועדת דוד ברודט לצמצום הריכוזיות במשק הישראלי, שהמליצה על צמצום החזקות הבנקים בתאגידים ריאליים. בשנת 2001, שונה שם החברה לפולאר השקעות. בשנת 2013 נכנסה "פולאר השקעות" להסדר חוב.
מנכ"לי הבנק ויושבי הראש שלו לדורותיהם > מנכ"לי בנק הפועלים

| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| יוסף אהרונוביץ | 1923–1937 | מנהל הבנק הראשון |
| פרץ נפתלי | 1938–1949 | לימים שר בממשלות ישראל |
| יצחק בראלי ואברהם זברסקי | 1949–1955 | יושבי ראש ההנהלה |
| אברהם זברסקי | 1956–1968 | יושב ראש ההנהלה |
| ד"ר אשר הלפרין | 1972-1969 | מנכ"ל משותף |
| יעקב לוינסון | 1968–1976 | יושב ראש ההנהלה |
| נפתלי בלומנטל | 1976–1978 | מילא את מקומו של לוינסון בהיותו בארצות הברית, לימים חבר הכנסת |
| יעקב לוינסון ואפרים ריינר | 1978–1980 | יושבי ראש ההנהלה |
| יעקב לוינסון וגיורא גזית | 1980 | יושבי ראש ההנהלה |
| משה אולניק | 1979–1994 | ממלא מקום יושב ראש ההנהלה ומנכ"ל משותף |
| גיורא גזית | 1980–1986 | יושב ראש ההנהלה |
| עמירם סיון | 1986–2002 | לשעבר מנכ"ל משרד האוצר |
| אלי יונס | 2002–2003 | הראשון שכונה מנכ"ל הבנק |
| צבי זיו | 2003–2009 |  |
| ציון קינן | 2009–2016 |  |
| אריק פינטו | 2016–2019 |  |
| דב קוטלר | 2019–2024 |  |
| ידין ענתבי | 2024–הווה |  |
מנכ"לי הבנק ויושבי הראש שלו לדורותיהם > יושבי ראש הבנק (יושבי ראש הדירקטוריון)

| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| יצחק בראלי | 1951–1955 |  |
| אברהם זברסקי | 1956–1968 |  |
| יעקב לוינסון | 1968–1976 | יושב ראש מועצת המנהלים |
| נפתלי בלומנטל | 1976–1978 | מילא את מקומו של לוינסון בהיותו בארצות הברית, לימים חבר הכנסת |
| אפרים ריינר | 1978–1985 | יושב ראש מועצת המנהלים |
| איתן ברגלס | 1985–1992 | יושב ראש מועצת המנהלים, לשעבר סגן רקטור אוניברסיטת תל אביב |
| עמנואל שרון | 1992–1998 | הראשון שכונה יו"ר הבנק, לשעבר מנכ"ל משרד האוצר ונציב שירות המדינה |
| שלמה נחמה | 1998–2007 |  |
| דני דנקנר | 2007–2009 | התפטר בעקבות לחץ מבנק ישראל |
| יאיר סרוסי | 2009–2017 |  |
| עודד ערן | 2017–2020 | נפטר מספר ימים לאחר שהודיע על פרישה מתפקידו |
| ראובן קרופיק | 2020–2025 |  |
| נעם הנגבי | 2025–מכהן |  |