stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליליאנה לובינסקה
קריירה ומחקר

לאחר שהשלימה את לימודיה בפריז, החלה לובינסקה במחקר במכון ננצקי לביולוגיה ניסויית בורשה, אך נאלצה להימלט לקווקז עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. בין השנים 1940 ו-1945 חקרו לובינסקה ובעלה שיקום עצבים היקפיים במוסד לרפואה ניסויית בסוחומי, ברפובליקה הגאורגית של ברית המועצות. מתום המלחמה ועד פרישתה בשנת 1982, חקרה לובינסקה את מבנה העצבים, ובייחוד תמסורת אקסופלזמטית, והראתה שזו יכולה להיות דו-כיוונית.
היא פרסמה כ-80 מאמרים מדעיים, ונחשבה מדענית מובילה בתחומה.
פרסים והוקרה

חברת צוות העריכה של כתב העת Neuroscience‏ (1976-1990)
חברה זרה באקדמיה לאופולדינה
חברה של כבוד, ארגון חקר המוח הבינלאומי
פרס על שם סולאנז' קום מטעם האקדמיה הלאומית הצרפתית לרפואה
הערות שוליים

1 2  Ogilvie, Marilyn Bailey; Harvey, Joy Dorothy (2000-01-01). The Biographical Dictionary of Women in Science: L-Z (באנגלית). Taylor & Francis. ISBN 9780415920407.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810542157405606  ISNI: 0000 0004 0908 794X  SUDOC: 175473692  VIAF: 302602040   WorldCat (עם VIAF): 302602040
ארנה שילינג

| --- | --- |

 לידה:  25 בדצמבר 1884 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  4 באוקטובר 1945 (בגיל 60) דאבוס, שווייץ 
 מדינה:  גרמניה, שווייץ 
 בן או בת זוג:  ארנסט לודוויג קירכנר 
 
ארנה שילינג (בגרמנית: Erna Schilling), מכונה גם קירכנר (Kirchner) (25 בדצמבר 1884, ברלין  – 4 באוקטובר 1945, דאבוס), הייתה רקדנית במועדוני לילה ודוגמנית אמנות גרמנייה. היא הייתה בת זוגו, המוזה שלו, וכן מנהלת עיזבונו הראשונה של הצייר האקספרסיוניסטי ארנסט לודוויג קירכנר.
ביוגרפיה

אידה קלרה ארנה שילינג נולדה בברלין, בתו של עורך ספרים. בגיל שמונה-עשרה עזבה את בית הוריה יחד עם אחותה הבכורה, גרדה, ושתיהן הפכו לרקדניות במועדוני לילה בברלין. באוקטובר 1911 הכירה את האמן ארנסט לודוויג קירכנר, הפכה לבת זוגו ולדוגמנית המועדפת עליו. שילינג ואחותה מופיעות גם בציורו המרכזי של קירכנר מתקופת ברלין, "כיכר פוטסדאם" (1914).
דרך קירכנר הכירה שילינג אמנים נוספים מקבוצת "הגשר" ושימשה כדוגמנית גם עבור אריך הקל ואוטו מולר. נוסף על כך, עסקה בעיצוב תפאורות עבור סטודיו של קירכנר. הוא עצמו יצר את הדגמים לרקמות, והיא ביצעה את מלאכת הרקמה בפועל.
בשנים מאוחרות יותר החלה לטפל בענייניו העסקיים של קירכנר, אשר חווה התמוטטות עצבים בשנת 1915. היא הצליחה להבטיח את עצמאותו הכלכלית באמצעות מכירת יצירותיו. בשנת 1921 עברה עמו לשווייץ, ולמרות שלא היו נשואים, נהגה להציג את עצמה כ"ארנה קירכנר". בשנת 1923 עברו השניים להתגורר ב-"וילדבודנהאוס" בעיירה דאבוס-פראונקירך, שם אירחו דמויות בולטות בעולם האמנות, ובהן אלפרד דבלין, פריץ וינטר, אוסקר שלמר וגרט פלוקה.
בשנת 1937 קיבלה אזרחות שווייצרית. ביוני 1938 הציע לה קירכנר נישואין, וב-10 במאי פנה לרשויות דאבוס בבקשה לפרסום הודעת נישואיהם. זמן קצר לאחר מכן, ב-15 ביוני 1938, שם קץ לחייו בירייה. לאחר מותו נותרה שילינג כמנהלת עיזבונו, ולראשונה קיבלה רשמית את שם המשפחה קירכנר.
ארנה שילינג-קירכנר נפטרה בשנת 1945 בדאבוס. לאחר מותה נשמר עיזבונו של קירכנר עד 1954 במוזיאון האמנות של בזל, תחת פיקוחו של גאורג שמידט. בהמשך הועברה האחריות לניהול העיזבון לידי רומן נורברט קטרר.
ראו גם

דיוקן ארנה שילינג
הערות שוליים

↑  Geburtsregister Standesamt Berlin 10a, Nr. 3414/1884
↑  תבנית:Internetquelle
↑  תבנית:Webarchiv
↑  "Erna Schilling". Städel Museum.
↑  Janes, Karen Hosack (2011). Great Paintings (באנגלית). p. 206. ISBN 978-0756689407.
↑  "Erna Schilling". Städel Museum.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 129364940  ISNI: 0000 0000 6679 7252  LCCN: nr91036939  NTA: 255885830  ULAN: 500076462  VIAF: 1089351   WorldCat (עם VIAF): 1089351
לורי גלימשר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1951 (בת 74 בערך) ארצות הברית 
 מקום מגורים:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר לרפואה של הרווארד  מכללת רדקליף 
 מוסדות:  בית הספר לרפואה של הרווארד (1987–1991)  בית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת הארווארד (1984–1986)  בית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת הארווארד (1986–1990)  אוניברסיטת הרווארד (1972–1973)  בריגהם אנד וימנס (1983–1986)  בית הספר לרפואה של הרווארד (1982–1983)  בית החולים הכללי מסצ'וסטס (1982–1983)  בריגהם אנד וימנס (1978–1979)  בריגהם אנד וימנס (1986–1999)  בית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת הארווארד (1991–2011)  אוניברסיטת קולומביה (2012)  בית הספר לרפואה של הרווארד (1991–2011)  הקולג' לרפואה ויל קורנל (2012)  בריגהם אנד וימנס (1999–2012)  בית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת הארווארד (2012)  בית החולים הכללי מסצ'וסטס (1976–1978)  אוניברסיטת קורנל  מכון דנה-פרבר לסרטן 
 פרסים והוקרה:  פרס מפעל חיים של האגודה האמריקאית של האימונולוגים (2018)  מדליית ג'ורג' מ. קובר (2017)  Marion Spencer Fay Award (2016)  פרס לוריאל-אונסק״ו לנשים במדע (2014)  פרס  ואנדרבילט לביו-רפואה (2013)  עמיתה באגודה האמריקאית לקידום המדע (2009)  פרס FASEB להצטיינות במדע (2001)  פרס סטנלי קורסמייר (2001)  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1996) 
 
לורי הוליס גלימשר (בשם מלא באנגלית: Laurie Hollis Glimcher; נולדה ב-1951 בארצות הברית) היא רופאה-מדענית העוסקת בעיקר באימונולוגיה (תורת החיסון), וידועה במחקריה בנושא בידול תאי T, תפקידו של החלבון Schnurri-3 בבניית העצמות, והחלבון XBP-1 ותפקידיו השונים. כיום, מכהנת גלימשר כמנכ"ל מכון דנה-פרבר לסרטן, וכפרופסור לרפואה באוניברסיטת הרווארד. בנוסף, היא פועלת למען העלאת מעורבות הנשים בתחום המדע.
ביוגרפיה

גלימשר נולדה במשפחה יהודית, בת אמצעית להוריה ולה שתי אחיות נוספות, ומערכת היחסים בין שלוש האחיות היא מערכת קרובה. אביה, מלווין גלימשר, היה רופא-מדען בתחום האורתופדיה, ואמה, ג'רלדין, הייתה עקרת בית. גלימשר החלה להתעניין ברפואה כבר בילדותה. לאור זאת, נהגה להתלוות לאביה לעבודתו ולמעבדתו בסופי שבוע. כשהייתה בתיכון ובמכללה, אף עבדה במעבדה של אביה. גלימשר, היא היחידה מבין אחיותיה שפנתה לתחום הרפואה והמדע בעקבות אביה.
היא למדה במכללת רדקליף, ולאחר מכן בבית הספר לרפואה בהרווארד, שם החלה להתעניין באימונולוגיה ובפרט במחלות אוטואימוניות. את שנתה הרביעית בהרווארד בילתה גלימשר במעבדתו של הארווי-קנטור (אנ'), שם הם חקרו ואפיינו את חלבון Nk1.1. במהלך לימודיה התחתנה עם יו אוקינקלוס (אנ'). היא התחילה בהתמחות קלינית בראומטולוגיה, אולם בשנה השנייה להתמחות עזבה כדי ללמוד ולהתמחות בפוסט-דוקטורט ב-NIH. גלימשר ובן זוגה למדו שניהם לפוסט-דוקטורט, וכל אחד מהם עבד והתמחה במעבדה אחרת. גלימשר התמחתה במעבדתו של פרופסור ויליאם פול (אנ'). חודשיים לאחר מכן ילדה את בתה הבכורה, קאלה אוקינקלוס, ולאחר 4–5 ימים בבית, חזרה לעבוד.
שנתיים וחצי לאחר מכן, ילדה גלימשר את בנה השני, יו גלימשר אוקינקלוס. וחצי שנה מאוחר יותר, חזרה להרווארד, כדי להשלים את ההתמחות הקלינית, ואילו בן-זוגה היה צריך להשלים את תקופת ההתמחות שלו בניתוחים. בה בעת, היא השלימה את המלגה הרפואית וגם המשיכה במחקר. היא לא ויתרה על המחקר שהתחילה ב-NIH, וקיבלה מענק (R01) מ-NIH, ופתחה מעבדה קטנה. לדבריה, היו אלה השנים הקשות ביותר בחייה, הואיל ונאלצה לטפל לבד בילדיה, כיוון שבן זוגה היה עסוק בהתמחות, ולא היה בסביבה לעזור לה. בה בעת, היא השלימה את המלגה הרפואית וגם המשיכה במחקר.
בשנת 2005, השתתפה גלימשר בתוכנית Larry Summers Task Force for Women in Science and Engineering שמטרתה להגביר את מעורבות הנשים במדע ובהנדסה.
גלימשר, מכהנת כיום כמנכ"לית מכון דנה-פרבר לסרטן (אנ') וכפרופסור לרפואה בבית הספר לרפואה בהרווארד (אנ'), חברה באקדמיה הלאומית למדעים, באקדמיה האמריקאית למדעים ואומנויות, בחברה האמריקאית לפילוסופיה, באקדמיה הלאומית לרפואה, חברה במכון לחקר הסרטן (אנ'), בפריקס גליאן (צר'), במכון פרקר לאימונותרפיה בסרטן (אנ'), ב-Repare Therapeutics, Abpro Therapeutics וב-Kaleido BioSciences, בוועדות ייעוץ מדעי, בוועדת השופטים של פרס לסקר.
בעבר, הייתה דיקנית הפקולטה לרפואה באוניברסיטת קורנל. היא הנשיאה לשעבר של האגודה האמריקאית של האימונולוגים (אנ'). בנוסף, היא חברה באגודה האמריקאית לחקר הסרטן, באגודה האמריקאית של מכוני סרטן (אנ') ובחברה האמריקאית לאונקולוגיה קלינית. היא המייסדת השותפה של Quentis Therapeutics, והשתתפה בעבר בדירקטוריון של חברת התרופות בריסטול מאיירס סקוויב. כיום משתתפת בדירקטוריון של חברת התרופות גלקסו סמית' קליין, ובחברת ווטרס (אנ'). היא אף חברה בעמותה האמריקאית לאסתמה (אנ').
כיום, נשואה גלימשר לגרגורי פצקו (אנ'), ביוכימאי ופרופסור לנוירולוגיה בבריגהאם אנד וימנ'ס הוספיטל ובבית הספר לרפואה בהרווארד. לגלימשר שלושה ילדים מבן זוגה הראשון: קאלה, יו, והפוליטיקאי ג'ייק אוקינקלוס, ונכד אחד.
מחקר

מחקרה עוסק בעיקר במערכת החיסון. היא אפיינה את החלבון Nk1.1 (ראו Natural killer T cell) המתבטא בממברנות תאי הרג טבעי, ומהווה סמן לתאים אלה. על מחקרה זה, היא הייתה האישה הראשונה, שזכתה בפרס סומה ווייס.
היא חקרה מולקולות MHC מסוג 2, שהן מולקולות, אשר תפקידן הוא איתור והצגת חלבונים זרים בגוף לתאי T מסייעים, ותפקידם להתחיל תגובה חיסונית כנגד החלבונים הזרים. היא יצרה תאים עם מוטציות במולקולות אלה, ובדקה את הגנים ולמה גורמות בהם המוטציות. במהלך המחקר, גילו גלימשר וצוותה גן, שסברו שהיה קשור למולקולות אלו, ואפיינו את החלבון XBP-1 אליו מקודד הגן. בהמשך יצר צוות המחקר עכברים עם חסר גנטי בחלבון, וגילה שהוא קשור בכלל למערכת העקה התאית, ולבידול תאי פלזמה (התאים המייצרים נוגדנים מגינים).
גלימשר חקרה התבדלות של תאי T, והיא התפרסמה בתור אחת החוקרות המובילות בעולם בהבנת תחום זה. במהלך המחקר חיפשו גלימשר וצוותה, גורם בעל תפקיד מהותי בבקרת תאי Th1. גלימשר וצוותה אפיינו את החלבון Schnurri-3 המתבטא במידה גבוהה בתאי Th1, וכשיצרו עכברים ללא חלבון זה, גילו שמסת העצם שלהם גבוהה במידה ניכרת, על אף שהעצם נראתה תקינה בבדיקת רנטגן. נתון זה, הוביל את גלימשר לחקור את החלבון Schnurri-3 והשפעתו על תאים יוצרי עצם, וכיצד ניתן לעשות בו שימוש, כדי לטפל במחלות כגון דלדול עצם. גלימשר חקרה בעבר את ההשפעה של מערכת העקה התאית על מחלות ניוון עצבי. כיום עוסק מחקרה בהשפעת מערכת החיסון ומערכת העקה התאית על התפתחות והתקדמות סרטן.
קורפוס המחקרים של גלימשר תרם להבנת מחלת האסתמה, HIV, מחלות מעיים דלקתיות, דלדול העצם, מחלות אוטואימוניות ומחלות ממאירות. המחקרים גם תורמים לפיתוח חיסונים מגינים ולאימונותרפיה בסרטן.
פרסים

פרס Soma Weiss למחקר תואר ראשון
פרס החוקר הצעיר הדגול מהמכללה האמריקאית לראומטולוגיה
הפרס לזכר סטוהלמן לחוקרים של החברה ללוקמיה
פרס לי ס. האולי של העמותה לדלקת פרקים
פרס הצטיינות במדע של הסתדרות החברות האמריקאיות לביולוגיה ניסויית
פרס החוקר של החברה האמריקאית למחקר רפואי
פרס קלמפרפר
פרס החוקרת הבכירה של האגודה האמריקאית של נשים באוניברסיטה
פרס הואנג לקריירה ראויה לשבח
פרס הצטיינות בחונכות של האגודה האמריקאית של אימונולוגים
פרס הדיקן למנהיגות בקידום סגל הנשים
פרס החוקר הדגול של המכללה האמריקאית לראומטולוגיה
הפרס לזכר ארנסט ו. ברטנר
פרס ויליאם קולי
פרס סטיבן C. בירינג של בית הספר לרפואה באוניברסיטת אינדיאנה לתרומות מחקר יוצאות מן הכלל לקידום של מדע רפואי או ביו-רפואי
פרס L’Oréal-UNESCO לנשים במדע
מדליית ג'ורג' מ. קובר
הפרס למחקר דגול ומדעים ביו-רפואיים מאגודת המכללות הרפואיות האמריקאיות.
הערות שוליים

↑  Kole, William J. (4 בספטמבר 2020). "Jewish ex-Marine wins Democratic primary for Massachusetts House seat". The Times of Israel. נבדק ב-8 בספטמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Meet Jake, Michelle & Teddy". Jake Auchincloss For Congress. נבדק ב-4 בספטמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  Ushma S. Neill, A conversation with Laurie Glimcher, US National Library of Medicine National Institutes of Health, ‏2016 Jul 1
1 2 3  Caitlin Sedwick, Laurie Glimcher: Merging cell biology and immune function, US National Library of Medicine|National Institutes of Health|Search database, ‏2010 Apr 19
1 2 3  Laurie H. Glimcher, MD, named president of Dana-Farber Cancer Institute, Dana-Farber Cancer Instetute, ‏February 23, 2016
1 2 3 4  Laurie H. Glimcher, MD, Dana-Farber Cancer Instetute
↑  ד"ר אילנה שמידט – הופפלד פרופ' יוסף חיימוביץ, הרפתקה במערכת החיסון, באתר מכון ויצמן למדע
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 4672 8380  LCCN: n2001130479  NTA: 267760558  ORCID: 0000-0001-9537-3456  SUDOC: 079931154  VIAF: 210082983   WorldCat (עם VIAF): 210082983
רבקה גור

| --- | --- |
רבקה גור
 לידה:  12 בינואר 1935 (בת 90) ח' בשבט ה'תרצ"ה המנדט הבריטי ירושלים, פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1952
 עיסוק:  שחקנית, יוצרת
 פרסים והוקרה:  פרס פינקל (1989)  פרס קלצ'קין  פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה (1990)  פרס השחקנית הראשית המצטיינת בפסטיבל הקולנוע בירושלים (2012)  פרס מפעל חיים מטעם אמ"י (2016)
 פרופיל ב-IMDb
רבקה גור (נולדה ב-12 בינואר 1935) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, מחזאית וסופרת ישראלית. מהשחקניות הבולטות בתיאטרון הישראלי, כאשר שנותיה על הבמה מתפרשות על פני שבעה עשורים.
ביוגרפיה

רבקה גור (לבית שמשון) נולדה בירושלים. אביה נפטר טרם לידתה. לדבריה, כבר מגיל ארבע ידעה שהיא שחקנית. הבמה הראשונה שלה, הייתה שלושה ארגזים בשוק מחנה יהודה, ה"אמרגנית" הראשונה, סבתה נוסראת והקהל, באי השוק שערכו בימי רביעי את הקניות לשבת. ה"נאמברים" שהציגה בפניהם מנו קטעי שירה וריקוד משל השחקנית והזמרת כרמן מירנדה. בשנת 1952, בגיל 17, הצטרפה לגרעין המייסד של תיאטרון החובבים הירושלמי "מסך", בהנהלתו של שאר-ישוב אולסבאנגר. במסגרת "מסך", השתתפה במבחר הצגות, ביניהן: "פעמי אביב", "טרטיף", "אי הבנה", "מקצועה של הגברת וורן".
ב-12 בינואר 2019, יום הולדתה ה־84, יצא לאור ספרה "היה הייתה ילדה" – סיפור חייה בדרכה אל בימת התיאטרון.
ביוגרפיה > תיאטרון

במהלך השנים גילמה גור למעלה ממאה תפקידים בתיאטרון הרפרטוארי, הפרטי והפרינג', למבוגרים ולילדים. בשנת 1958 עברה לתל אביב והתקבלה לתיאטרון "אוהל", בו שיחקה שבע שנים. בד בבד שיחקה בתיאטרונים קטנים, ביניהם "התיאטרון הריאליסטי", בימת משה הלוי, תיאטרון "זוטא", התיאטרון של שחקן "אוהל", יהודה שחורי ואחרים. בשנת 1969 הקימה יחד עם אביבה גלי את תיאטרון "כיס", אותו ניהלו יחדיו. הצגתו הראשונה של התיאטרון הייתה "אוקסן וניקולט", מחזה מימי הביניים בעיבודה ובתרגומה של לאה גולדברג ובהשתתפותן של השחקניות פני ליוביץ ודבורה קסטלניץ והצמד סוזן ופרן. בין היוצרים שעבדו בתיאטרון "כיס": הבמאי פיטר פריי, השחקנית מרים ברנשטיין כהן והמוזיקאי שלמה גרוניך.
בשנת 1963 נתבקשה להחליף את השחקנית ליא קניג בהצגה "סוף המירוץ" מאת פיטר יוסטינוב בתיאטרון הבימה.
משנת 1982 גור היא שחקנית תיאטרון הבימה. על הישגיה בתחום המשחק זכתה בפרסים על שם השחקנים שמעון פינקל ורפאל קלצ'קין.
במסגרת תיאטרונטו 1999 כתבה וביצעה את הצגת היחיד "פרחים לבתיה", עבורה קיבלה ציון לשבח מטעם תיאטרון הבימה. בהמשך כתבה וביצעה את "יום הולדת 42" בשיתוף עם השחקנית מיכל ורד (ציון לשבח מטעם תיאטרון "בית ליסין").
בשנת 2023 השתתפה בפסטיבל עכו עם הקומדיה השחורה "שעון החול", אותה גם כתבה.
למדה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב אצל פרופ' נורית יערי, בחוגים בתולדות התיאטרון, דרמה יוונית והתיאטרון במאה ה-20.
ביוגרפיה > קולנוע וטלוויזיה

לאורך השנים, השתתפה גור בסרטי קולנוע רבים. ביניהם: "הרשלה", "חתונה מאוחרת", "סיפור קצר", "חיים זה חיים" ו"הדקדוק הפנימי". כמו כן, בסרט הקצר "המשורר הלאומי" המבוסס על התסכית "תפסו את המרגל" מאת חנוך לוין. ב-2012 כיכבה בתפקיד ראשי בסרט "חיותה וברל" ("נורמה הפקות"), לצד יוסף כרמון, עבורו זכתה בפרס השחקנית הראשית המצטיינת בפסטיבל הקולנוע ירושלים והייתה מועמדת לפרס אופיר בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר לשנה זו. ב-2018 הופיעה בתפקיד ראשי בסרטו של עמיחי גרינברג "העדות". באותה שנה הופיעה בתפקיד ראשי בסרטו של יצחק צפל ישורון "אלסקה".
בשנת 2002 גילמה את אמו של ישעיהו טנצר המניאק (גדי רבינוביץ') בסדרה "שמש".
בשנת 2003 החלה להשתתף בסדרת הילדים "הפיג'מות" בתפקיד גברת ברכה, עד לסיומה ב־2015. בנוסף, שיחקה בסרט הטלוויזיה "הדמעות של אמסלם".
הופיעה עם יהונתן גפן בקלטת וידאו לילדים משיריו "איך שיר נולד".
בשנת 2016 הוענק לרבקה גור פרס מפעל חיים מטעם אמ"י – איגוד אמני ישראל.
בשנת 2018 החלה לגלם את סוניה טיטינסקי, אמו של אמנון טיטינסקי (דב נבון), בסדרה "קופה ראשית".
בשנת 2020 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "חזרות".
ביוגרפיה > חיים אישיים

גור נישאה למעצב הבמה אנטול גורביץ', בהמשך השניים התגרשו. אם לבן וסבתא לנכדה.
הצגות בהשתתפותה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  תיאטרון "מסך" "פעמי אביב"  "שירות וגמול"  "חייל השוקולד"  "בעלי המיניסטר"  "מעגל הגיר הקווקזי" (קלבונד)  "מקצועה של הגברת וורן"  "טרטיף"  "אי הבנה" תיאטרון "אוהל" "עמך"  "האדיוטית"  "פראית"  "פילומנה"  "שנת בגרות"  "הכתובה"  "אדם הוא אדם"  "לובנגולו מלך זולו" תיאטרון "הבימה" "סוף המרוץ"  "רומולוס הגדול"  "שלומית"  "אופרה בגרוש"  "סנג'ר"  "מאחורי הגדר"  "מלון קטן בצד"  "המשפט"  "יומן חוף ברייטון"  "מירל'ה אפרת"  "קברט"  "הדיבוק"  "השקיעה"  "אנשים קשים"  "החווה"  "גן הדובדבנים"  "מראה מעל הגשר"  "חתונת הדמים"  "ביבר הזכוכית"  "יהוא"  "חתולה על גג פח לוהט"  "על החיים ועל המוות"  "רוקדים בלונאסה"  "כריתת ראש"  "מריוס"  "מחול המוות"  "נמר חברבורות"  "שלמה המלך ושלמי הסנדלר"  "מועדון האלמנות העליזות"  "ארטון"  "הבית ברחוב שינקין"  "קוויאר ועדשים"  "ז'קו"  "פליישר"  "פילומנה"  "התקווה"  "קח את אבא שלך ולך לעזאזל"  "סיבת המוות אינה ידועה"  "אדוני ראש המועצה"  "משוגע עליה"  "מניין נשים" |  תיאטרון "הקאמרי" "ביקור הגברת הזקנה"  "חיי חזיר"  "המפקח בא"  "קפריסין"  "היה או לא היה"  "אשכבה"  "אורזי מזוודות" תיאטרון חיפה "פופר"  "לילי גם"  "הדודה של מנש" תיאטרון "בית ליסין" "מה עושים עם ג'יני"  "מירל'ה אפרת"  "נדל"ן"  "אישה בעל בית" תיאטרון באר שבע "דה"  "אופרת הקבצנים"  "בית המלאכה"  "קיץ ועשן"  "4,000 מיל" התיאטרון "העממי" "אבא מצליח אבל עצבני"  "בואינג אקספרס"  "מחלקת התה" התיאטרון לילדים ולנוער "המטפס על העץ"  "מלך האלמוגים"  "תעלומת המילים הבודדות"  "מעלה הקרחות" "צוותא" "חזרה בתשובה"  "חברים מספרים על ישו"  "עמוד העץ"  "סטריפטיז אחרון"  "ויהי חור"  "היום לא משלמים יותר" תיאטרון "כיס" "אוקסן וניקולט"  "אלבום משפחתי"  "השמיניסטים" |  מסגרות נוספות "קולונל שאבר" - "התיאטרון הריאליסטי"  "צימוק בשמש" - בימת משה הלוי  "מחיר הקרן" - תיאטרון זוטא  "בית במצב טוב" - תיאטרון זווית  "מחלקת התה" - "התיאטרון המודרני"  "תום סוייר" - התיאטרון מארץ עוץ  "האם הטובה" - תיאטרון "החאן"  "ידידות" - תיאטרון "הקומה השלישית"  "פפא ליאון"  "התוכים של יחזקאל" - פסטיבל עכו 1993  "פרחים לבתיה" - הצגת יחיד (צל"ש מטעם ת. הבימה)  "יום הולדת 42" (צל"ש מטעם ת. בית ליסין)  "מחכה לטלפון" - הצגת יחיד (שאולי בסקינד)  "גן עדן טרום חובה" - תיאטרון "קרוב"  "שעון החול" - פסטיבל עכו |
מבחר סרטים בהשתתפותה

"שושק'ה" (2020)
"הבלתי רשמיים" (2018)
"אלסקה" (2018)
"העדות" (2018)
"חרדת הבמאי" (2016)
"שבעה ימים" (2013)
"חיותה וברל" (2012)
"הדקדוק הפנימי" (2010)
"הבשורה על פי אלוהים" (2004)
"הביוגרפיה של בן" (2004)
"הדמעות של אמסלם" (2003)
"חיים זה חיים" (2002)
"חתונה מאוחרת" (2001)
"תסתכל לי בעיניים" (1999)
"מקום ליד הים" (1988)
"אהבה גנובה" (1986)
"סופו של מילטון לוי" (1981)
"מחבואים" (1980)
"המשורר הלאומי" (1978)
"הרשלה" (1977)
"המטרה טיראן" (1968)
מבחר תוכניות טלוויזיה בהשתתפותה

"דודי ורעי" (1975)
"ערוגות החשק" (הפרקים: "אוכלים ונוכלים" ו"חישוק ונישוק")
"התזמורת"
"לילה גוב"
"מסיבת גן" (1989)
"ייסורי אפרים" (1995)
"האישה האחרת" (2001)
"ארבעה בעקבות החג" (2001)
"שמש" (2002)
"הפיג'מות" (2003–2015)
"הדמעות של אמסלם" (2003)
"השיר שלנו" (2005)
"העיר שלנו" (2007)
"חקירה פנימית" (2008)
"החיים זה לא הכל" (2010)
"סברי מרנן" (2013–2019)
"ג'ינג'י" (2015)
"משפחה שולטת" (2016)
"קופה ראשית" (2018–הווה)
"קיבוצניקים" (2020)
"סטוקהולם" (2020)
"חזרות" (2020)
פרסים והוקרה

פרס פינקל מטעם תיאטרון "הבימה" (1989)
פרס קלצ'קין מטעם תיאטרון "הבימה"
פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה (1990)
ציון לשבח עבור כתיבה והעלאת המחזה ליחיד "פרחים לבתיה" מטעם פסטיבל תיאטרונטו להצגות יחיד (1999)
ציון לשבח מטעם תיאטרון בית ליסין במסגרת "פותחים מסך" 2 עבור קריאת המחזה "יום הולדת 42" (2001)
פרס השחקנית הראשית המצטיינת בפסטיבל הקולנוע בירושלים, עבור תפקידה בסרט "חיותה וברל" (2012)
הערות שוליים

↑  יעקב בר-און, ‏חיי רבקה: השחקנית רבקה גור מרגישה מבוקשת מתמיד, באתר מעריב אונליין, 17 בפברואר 2016
↑  שושק'ה, באתר הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007585319405171  LCCN: no2016072556  MusicBrainz: 01927196-54dd-4b57-ad4a-a6366e0edb2f  VIAF: 317033720   WorldCat (עם VIAF): 317033720 
רבקה גור בשנות ה-70
הצגת היחיד "פרחים לבתיה"
עם נסים עזיקרי בהצגה "אנשים קשים", תיאטרון "הבימה".
עם אלי דנקר בהצגה "יהוא". תיאטרון "הבימה".
עם יוסף כרמון בהצגה "אשכבה". תיאטרון "הקאמרי".
עם יוסף כרמון בסרט "חיותה וברל"
התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית

התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית
התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית ביטל את קיומה של העבדות בכל המדינות וכיום אוסר על קיומה. הוא אושר בסנאט ב-8 באפריל 1864 ובבית הנבחרים ב-31 בינואר 1865. לנשיא אברהם לינקולן היה חלק מכריע בהעברתו.
תוכן התיקון > מקור

Section 1
Neither slavery nor involuntary servitude, except as a punishment for crime whereof the party shall have been duly convicted, shall exist within the United States, or any place subject to their jurisdiction.

Section 2
Congress shall have power to enforce this article by appropriate legislation.
תוכן התיקון > תרגום

סעיף 1

לא תתקיים עבדות או העסקה בכפייה, למעט כענישה על פשע שאדם הורשע בו על פי דין, בתחומי ארצות הברית או בכל מקום הנתון לשיפוטה.

סעיף 2

בסמכותו של הקונגרס לאכוף סעיף זה בחקיקה מתאימה.
גורמים לביטול העבדות

העבדות בארצות הברית הייתה חלק מההיסטוריה של מדינות הדרום החל מהמאה ה-17. הרצון לבטל את העבדות התעורר במדינות הצפון שלא נזקקו לעבדים והדגישו את ההיבט המוסרי השלילי בקיום העבדות. ההתנגדות המוסרית לעבדות הייתה הגורם העיקרי להגעתו של אברהם לינקולן לפוליטיקה. היחסים בין הצפון לדרום הידרדרו בהדרגה בגלל חילוקי דעות ואינטרסים, עד שפרצה מלחמת האזרחים האמריקנית מיד לאחר בחירתו של לינקולן לנשיאות ב-1861. מדינות הדרום הודיעו על פרישתן ולינקולן יזם את המלחמה כדי להחזירן לאיחוד.
במהלך מלחמת האזרחים הנהיג לינקולן את האיחוד. המלחמה הייתה קשה וארוכה והיה צורך במטרה נעלה יותר משמירה על האיחוד, כדי להעלות את המורל של הלוחמים. לכן לינקולן הוסיף את שחרור העבדים למטרות המלחמה.
ב-1863 הוא פרסם הצהרה על שחרור העבדים, אבל הייתה לה רק משמעות סמלית ולא מעשית, שכן היא חלה רק על מדינות הדרום שלא ראו עצמן חלק מהאיחוד ולכן לא הקשיבו ללינקולן. לאחר ההצהרה היה צורך בתיקון חוקת ארצות הברית בנושא, שכן ההצהרה לא הייתה תקפה מבחינה חוקית. לכן לינקולן יזם את התיקון ה-13 לחוקה, שקבע את ביטול העבדות בארצות הברית.
מהלך העברת התיקון בבית הנבחרים

בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית באפריל 1864 לקביעת המועמד לנשיאות, הציע לינקולן שמצע המפלגה הרפובליקנית לקראת הבחירות לנשיאות יאמץ את התיקון ה-13 לחוקה על מנת להבטיח את שחרור השחורים מעבדות. ההצעה הפתיעה רבים מחברי המפלגה הרפובליקנית, שמיהרו להתנער מהתחייבות לשינוי גדול שכזה במיוחד לקראת הבחירות הקרבות.
לינקולן, כראש המפלגה והמועמד לנשיאות לקדנציה השנייה, התעקש ושכנע את חברי המפלגה בחשיבות של אותה הצעה דווקא בזמן הזה, תוך כדי המלחמה, כי למדינות הדרום שפרשו לא הייתה נציגות בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית ולכן לא הייתה להן השפעה על ההצבעה. לבסוף, התיקון אכן הוצע בסנאט של ארצות הברית והתקבל, אבל לא אושר בהצבעה בבית הנבחרים שדרשה רוב מיוחס של שלושה רבעים. זאת משום שחברי שתי המפלגות (הרפובליקנית והדמוקרטית) חששו מהשינוי הצפוי עקב שחרור העבדים, שכן אם מעניקים להם שוויון זכויות יש להעניק להם גם זכות הצבעה, כמו לשאר האזרחים.
ב-8 בנובמבר לינקולן נבחר לנשיא ארצות הברית בפעם השנייה וראה בכך אישור לתמיכת העם בדעותיו ובהצעתו לתיקון. זמן קצר לאחר הבחירות הביע באחד מנאומיו את נחישותו לא לוותר על שחרור העבדים תמורת השגת הסכם שלום. הוא המשיך להביע נחישות בנאומים, בכנסים ובישיבות לממש את החזון השוויוני, הדמוקרטי והחופשי שרצה להנחיל בארצו. בעקבות המלחמה וניצחונו בבחירות, לינקולן לא הסתפק בניהול מאבק על מניעת התפשטות העבדות, אלא ראה בחיסול מוחלט של העבדות את הפתרון היחיד. לכן, הוא העלה שוב את רעיון התיקון ה-13 לסדר היום והפעם לא היה מוכן להפסיד בהצבעה והיה נחוש להשתמש בכל האמצעים ובכל הסמכויות שלו על מנת להעביר אותו. בראייתו, שחרור העבדים הפך למטרה הנעלה ביותר שלשמה יש אף להמשיך במלחמה.