stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ח'וואלד
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  פאיז עבאס, מצאו זמן לבצע צו־הריסה. בגשם, חדשות, 23 בדצמבר 1986
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588267705171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מסגד הכפר בעת בנייתו
הרפובליקה ההלנית השנייה

הרפובליקה ההלנית השנייה (ביוונית: Ἑλληνικὴ Δημοκρατία) הייתה רפובליקה, אשר התקיימה ביוון בין השנים 1924–1935.
היסטוריה > הקמת הרפובליקה

במהלך מלחמת העולם הראשונה התנגד קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון לכניסתה של יוון למלחמה, וכתוצאה מכך אולץ ב-1917 לפרוש לגלות, ובנו אלכסנדרוס הראשון עלה לכס המלוכה. בנו גאורגיוס יצא עמו לגלות, וב-1920 שב ממנה, לאחר מות אלכסנדרוס, אחיו. ראש הממשלה הליברלי אלפתריוס וניזלוס סבר כי הגיע הזמן להפוך את יוון לרפובליקה, אך הוא הובס בבחירות, וקונסטנטינוס שב לכס מלך יוון. ב-27 בספטמבר 1922 ויתר קונסטנטינוס הראשון על כס המלוכה בעקבות מהפכת ה-11 בספטמבר 1922, וגאורגיוס לקח את מקומו.
בשנים אלו הייתה יוון מדינה המצויה במלחמה ובמצב של אי יציבות. המלחמה עם טורקיה הסתיימה בתבוסה יוונית, ובאובדן של שטחים רבים באסיה הקטנה. כמיליון וחצי יוונים הפכו לפליטים, ועזבו את השטחים שנכבשו על ידי טורקיה, על מנת להתיישב ביוון. מצב זה הביא לאי שקט חברתי, ולחוסר יציבות פוליטית.
בעקבות ניסיון הפיכה מלוכני ב-1922 שכשל, התבקש גאורגיוס על ידי הממשלה "לצאת לחופשה" בגלות, בעוד שהממשלה תדון בצורת המשטר הראויה ליוון. ב-19 בדצמבר 1923 יצא גאורגיוס לרומניה, וב-25 במרץ 1924 הוכרז על הקמת הרפובליקה ההלנית השנייה. גאורגיוס הודח באופן רשמי, נשללה ממנו אזרחותו היוונית, ורכושו הוחרם.
בבחירות שנערכו ב-5 ביולי 1928 גדל כוחה של המפלגה הליברלית, וב-19 באוגוסט אותה שנה היא הכריחה את הממשלה לערוך בחירות חדשות, בהן זכתה ב-228 מתוך 250 המקומות בפרלמנט. אלפתריוס וניזלוס עמד בראש ממשלת יוון עד 1932, אז הפסידה מפלגתו בבחירות, למפלגת העם בהנהגת פנאגיס צלדאריס. במרץ 1933 ניסה אחד ממקורביו לבצע הפיכה שנכשלה, וביוני 1933 נעשה ניסיון שני להתנקש בחיי וניזלוס. נטיותיה הפרו-מלוכניות של הממשלה הובילו לניסיון הפיכה צבאית במרץ 1935, בהנהגת וניזלוס וגנרל ניקולאוס פלסטירס. בעקבות כישלון ההפיכה עזב וניזלוס את יוון פעם נוספת. הוא נמלט לרודוס וממנה לנאפולי ופריז.
לאחר עזיבתו נערכו משפטים והוצאות להורג של וניזליסטים בולטים, והוא עצמו נשפט למוות שלא בפניו. הרפובליקה ההלנית השנייה החלשה והמעורערת התפרקה באוקטובר 1935, ובעקבות משאל עם מזויף שב גאורגיוס השני לכס המלוכה.
היסטוריה > החזרת המונרכיה

בין השנים 1924 ו-1935 ידעה יוון 23 חילופי שלטון, דיקטטורה צבאית, ו-13 הפיכות. באוקטובר 1935 ביצע הגנרל גאורגיוס קונדיליס הפיכה נוספת, שבאה בתגובה לניסיון הפיכה שנועד להעלות את וניזלוס, הרפובליקאי והליברל, לשלטון. וניזלוס נמלט מיוון, וקונדיליס החליט להשיב את המלוכה. הוא ערך משאל עם, ב-3 בנובמבר 1935. כנגד המשאל עלו טענות קשות לכפייה וזיופים. תוצאת המשאל הייתה כי 98% מן היוונים הצביעו בעד חידוש המלוכה.
גאורגיוס שב ליוון ב-25 בנובמבר, ומיד הסתכסך עם קונדיליס. גאורגיוס רצה להכריז על חנינה כללית, וקונדיליס התנגד לכך. גאורגיוס פיטר את קונדיליס ומינה ראש ממשלה זמני, פרופסור קונסטנטינוס דמטריזס. בינואר נערכו שוב בחירות, שתוצאותיהן לא הביאו להכרעה בין הרפובליקנים והמלוכנים. לשון המאזניים הייתה המפלגה הקומוניסטית היוונית. באופן מקרי מתו לפתע שורה של פוליטיקאים מובילים, ביניהם וניזלוס (שמת בגלות בפריז), קונדיליס ודמטריס. מתוך חשש ממהפכה קומוניסטית, ועל מנת להביא לייצוב המשטר, מינה גאורגיוס את הגנרל יואניס מטאקסס, שר ההגנה בעל הנטיות המלוכניות, לראש ממשלה. מטקסס פתח במהלכים לניטרול הפרלמנט ושלילת זכויות האדם. ב-4 באוגוסט 1936 הכריז על שלטון דיקטטורי, שנודע בשם משטר 4 באוגוסט, שלטון שהיה מושפע מאיטליה הפאשיסטית. גאורגיוס הודיע כי הוא מקבל את השינוי החוקתי.
הערות שוליים

↑  וניזלוס לנאפולי, דואר היום, 19 במרץ 1935
זאת אהבה

| --- | --- |

 סינגל בביצוע שרונה ודניאלה פיק
 מתוך האלבום "השיר הזה"
 יצא לאור:  נובמבר 2002 (הוצאה עצמית) מרץ 2004 (NMC)
 מקום הקלטה:  ביאליק מיוזיק
 סוגה:  פופ
 שפה:  עברית
 אורך:  4:08
 חברת תקליטים:  הוצאה עצמית (2002) NMC ‏(2004)
 כתיבה:  מירית שם־אור
 לחן:  שרונה פיק ובנלי פיק
 הפקה:  האחיות פיק מפיק אחראי: חיים שמש (NMC)
 עיבוד:  האחיות פיק
"זאת אהבה" הוא פזמון בביצוע הצמד הישראלי שרונה ודניאלה פיק. השיר היה הסינגל הראשון שפרסמו האחיות, והוא יצא לאור בנובמבר 2002 בהוצאה עצמית. לאחר שחברו לחברת NMC, הוקלט הסינגל מחדש ויצא שוב לרדיו במרץ 2004 כסינגל השלישי מתוך המיני־אלבום היחיד שהוציא הצמד, "השיר הזה" (2004) . מירית שם־אור (אימן של האחיות) כתבה את השיר, ושרונה פיק ובנלי פיק הלחינו אותו.
על השיר

השיר היה הסינגל הראשון שהוציאו שרונה ודניאלה. האחיות הוציאו אותו בהוצאה עצמית בנובמבר 2002, ללא תכנון מיוחד לגבי העתיד. באותה תקופה הן אהבו את להקת "אואזיס", ו"זאת אהבה" נשמע להן בסגנון הלהקה. הן הלכו למפיק ברמת השרון (עם נגנים מאותה העיר) והקליטו את השיר. לאחיות לא היה כל ניסיון ביחסי ציבור (אביהן, צביקה פיק, כלל לא ידע שהן הקליטו ופרסמו שיר), והסינגל לא זכה להצלחה. בהמשך חברו האחיות למפיק חיים שמש ולחברת NMC, וב־2004 יצא לאור המיני־אלבום היחיד שהוציאו, "השיר הזה". "זאת אהבה" הוקלט מחדש, והסינגל יצא שוב לרדיו במרץ 2004 כסינגל השלישי מתוך האלבום.
התקבלות

לאחר הוצאת האלבום "השיר הזה", הוצג "זאת אהבה" למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־14 במרץ 2004 (כסינגל מתוך האלבום) וצעד חמישה שבועות עד 16 במאי 2004, אז יצא מהמצעד. בשיאו הגיע למקום הרביעי ב־28 במרץ 2004.
התקבלות > מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2004)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2004)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2004)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2004)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | רשת ג' | 4 |  |
משתתפים

הערה: המשתתפים בהקלטה השנייה של השיר, כחלק מהאלבום "השיר הזה"
שרונה ודניאלה פיק – זמרה, קלידים
יוסי פרץ – גיטרות, בס, תופים, כלי הקשה
אורית שלום – קולות רקע
משתתפים > הפקה

מפיק מוזיקלי ומעבד – שרונה ודניאלה פיק
מפיק אחראי – חיים שמש
הקלטה, בישול – יוסי פרץ
ביאורים

↑  אחיהן של שרונה ודניאלה.
הערות שוליים

1 2  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 14 במרץ 2004, באתר פזמונט
1 2 3 4 5  השיר הזה (מיני אלבום), באתר Discogs
1 2  נתוני היצירה, באתר אקו"ם
↑  רז שכניק, "זה היה מאוד ספונטני, לא חשבנו קדימה", באתר 103fm, ‏10 באוקטובר 2019
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 16 במאי 2004, באתר פזמונט
1 2  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 28 במרץ 2004, באתר פזמונט
ויליאם רנדולף הרסט

| --- | --- |

 לידה:  29 באפריל 1863 סן פרנסיסקו, ארצות הברית 
 פטירה:  14 באוגוסט 1951 (בגיל 88) בוורלי הילס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות סייפרס לואן 
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד  בית הספר סנט פול'ז  הרווארד קולג' 
 תקופת הפעילות:  1880–1949 (כ־69 שנים) 
 תפקיד:  חבר בית הנבחרים של ארצות הברית (4 במרץ 1903–4 במרץ 1907) 
 מפלגה:   המפלגה הדמוקרטית
 בן או בת זוג:  Millicent Hearst (1903–14 באוגוסט 1951)   מריון דייוויס 
 חתימה:   
 
הבריכה המקורה בטירת הרסט
ויליאם רנדולף הרסט (באנגלית: William Randolph Hearst;‏ 29 באפריל 1863 - 14 באוגוסט 1951) היה מו"ל עיתונות אמריקאי, מגדולי בעלי העיתונים בארצות הברית.
ביוגרפיה

הרסט נולד בסן פרנסיסקו שבקליפורניה. בגיל צעיר קיבל מאביו, שהיה איש עסקים עשיר וחבר הסנאט של ארצות הברית, עיתון בשם "San Francisco Examiner". הוא הגדיל את תפוצת העיתון, בעיקר בעזרת הוספת איורים ותמונות ושינוי סגנון הכתיבה לאנושי וסנסציוני יותר.
בשנת 1895 עבר הרסט לניו יורק ורכש את העיתון "New York Journal". הוא הפך את העיתון לפופולרי מאוד והחל להתחרות בג'וזף פוליצר, מה שסימל את תחילתה של העיתונות הצהובה בארצות הברית. בתוך זמן קצר עקף את פוליצר וב-1925 היה בעל רשת של 25 עיתונים יומיים במספר רב של ערים. לשם הפצת עיתוניו הקים את חברת ההפצה "קינג פיצ'ר".
עיתוניו של הרסט התאפיינו בסנסציות ובסיפורים מרגשים והרבו לעסוק בנושאי פשע, חברה, מין, רכילות ועוד. הייתה לו גם השפעה רבה על דעת הקהל ועל מדיניות הממשל האמריקאי. עיתוניו נקטו בעמדות שמרניות ולחמו בשחיתות של הממסד. הוא ניהל בשנת 1897 תעמולה למען יציאה למלחמה בספרד. לשם כך הובאו בעיתוניו סיפורי זוועות על אכזריות הספרדים שחלקם היו בדויים וחלקם מנופחים, אך תרמו ליצרת דעת קהל שתמכה במלחמה. לאחר מכן נאבק נגד הצטרפות ארצו למלחמת העולם הראשונה.
הוא נבחר בהצלחה ב-1902 לבית הנבחרים של ארצות הברית, כשייצג את המחוז ה-11 מטעם מדינת ניו יורק כחבר המפלגה הדמוקרטית, ושירת שם עד 1907. לאחר מכן רץ ללא הצלחה למספר תפקידים; בהם ראש עיריית ניו יורק, מושל ניו יורק ולבסוף לסגן מושל ניו יורק.
הרסט הואשם גם בקשירת קשר לחיסולה של תעשיית הקנאביס, אשר החלה להיווצר באמריקה בשנות ה-30 של המאה ה-20, זאת בשל העובדה שייצור נייר מקנביס היה פוגם ברווחיו מייצור נייר מיערות אשר היו בבעלותו. נטען כי ידו הייתה בהליכי החקיקה של משרד הבריאות האמריקאי להוצאת הקנביס אל מחוץ לחוק ושבמקביל הוא קידם דה-לגיטימציה ציבורית של הקנביס התעשייתי (Hemp) על ידי הצגתו בעיתוניו, תחת הסלנג "מריחואנה", כסם אשר "יובא" על ידי מהגרים מקסיקנים ואשר גורם להפקרות ושילוח-רסן מיני, למעשי אונס ואף לרצח בקרב בני נוער. מסע פרסום שלילי זה זכה בתודעה הציבורית האמריקנית לשם "קדחת הגראס" (Reefer Madness).
עיתונים נוספים החלו לחקות את סגנונו של הרסט, וכך ירדה הפופולריות הגדולה של עיתוניו.
הסרט "האזרח קיין" מ-1941, שנחשב על ידי מבקרי הקולנוע כאחד הסרטים הטובים בכל הזמנים, נעשה בהשראת סיפור חייו של הרסט ומהווה ביקורת סאטירית עליו, מה שגרם לו לנסות למנוע את הפצתו. הסרט מציג את הרסט, מבלי לנקוב בשמו, כאיל עיתונות מושחת. הוא אסר לכלול פרסומות לסרט בעיתונים שבבעלותו: "סן פרנסיסקו אקזמינר" ו"ניו יורק ג'ורנל-אמריקאן".
ויליאם הרסט נפטר בשנת 1951 בגיל 88, והוריש את האימפריה ואת הטירה המלכותית שבנה לחוף האוקיינוס השקט לחמשת בניו.
אימפריית הרסט מובילה כיום בעולם בתחום כתבי העת והפצת מוצרי קומיקס - סרטי קומיקס, חוברות וספרים.
שמו של הרסט מוזכר בסרט "נערי העיתונים" ובסרט "לנענע את העריסה".
ראו גם

פטי הרסט
Bohemian Grove - מועדון חברים רב השפעה שהרסט נמנה עם חבריו.
וילה אדה

| --- | --- |

 נתונים ומידות
 שטח:  180 הקטאר
 מיקום
 מדינה:  איטליה איטליה
 מיקום:  רומא 
 קואורדינטות:  41°55′55″N 12°30′05″E﻿ / ﻿41.932039°N 12.501497°E﻿ / 41.932039; 12.501497
  (למפת רומא מוגדלת) וילה אדה(למפת רומא רגילה) וילה אדה
 
וילה אדה (באיטלקית: Villa Ada) הוא פארק ברומא, איטליה, הפרוס על שטח של כ-450 דונם (1.8 קמ"ר). והוא הפארק השני בגודלו בעיר אחרי וילה דוריה פמפילי. הפארק ממוקם בחלקה הצפון-מזרחי של העיר.
היסטוריה

המרחב המיוער היה בבעלות בית המלוכה סבויה האיטלקי במחצית האחרונה של המאה ה-19; והוא כלל בו את בית המגורים המלכותי (1872–1878). בשנת 1878 היה האזור בשליטתו של הרוזן טאלפנר משווייץ, שקרא ליער "וילה אדה" לכבוד אשתו אדה. משפחת המלוכה חזרה לשליטה על האדמה בשנת 1904, אך לא שינתה את השם.
לאחר נפילת המשטר הפשיסטי באיטליה, ב-25 ביולי 1943 זימן המלך ויטוריו אמנואלה השלישי את בניטו מוסוליני אליו לווילה ושם נעצר ונלקח באמבולנס.
בית המלוכה שמר על השליטה באזור עד שנת 1946.
הפארק כיום

החל משנת 2009 אזור הפארק מכיל שטחים ציבוריים ופרטיים כאחד. השטח הציבורי נשלט על ידי מועצת רומא; האזור הפרטי נשלט על ידי שגרירות מצרים ברומא, אם כי מועצת העיר תבעה רשמית להשתלט על האזור כולו. החלק הפרטי נמצא תחת סיור מתמיד על ידי אנשי משטרה או צבא.
פעילויות

החלק הציבורי של הפארק גדול בהרבה מהשטח הפרטי. הוא מכיל אגם מלאכותי ועצים רבים, כולל אורנים, אלונים, ער אציל ועצי מטסקוויה נדירים ביותר, שיובאו מטיבט בשנת 1940. הכניסה לפארק חופשית. ניתן לשכור קאנו, אופניים או סוסי רכיבה, וכן ישנה בריכת שחייה גדולה.
מאז 1994, במהלך הקיץ מארח הפארק את פסטיבל המוזיקה העולמית ואת פסטיבל "Roma incontra il mondo" (רומא פוגשת את העולם), כנגד גזענות, מלחמות ועונשי מוות.
"בונקר וילה אדה סבויה", בונקר שנבנה בראשית שנות ה-40 על ידי בית סבויה כדי להגן על המלך והמלכה (המלך ויקטור עמנואל השלישי מאיטליה והמלכה אלנה) מפצצות בעלות הברית, פתוח כיום לסיורים. העמותה, 'רומא סוטרנאה', שחזרה את הבונקר, שנפל לחורבן והושחת, והיא זו שמפעילה את הסיורים.

מפת וילה אדה
וילתריום

| וילתריום |
| --- | --- |
 איור אפשרי של וילתריום
תקופה
אמצע מיוקן 15.9–11.8 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: נוטונגולאטויים
משפחה:: Leontiniidae
סוג:: וילתריום
מין:: Huilatherium pluriplicatum
שם מדעי
 Huilatherium

וילתריום (שם מדעי: Huilatherium) הוא סוג של יונק נכחד, שחי באמריקה הדרומית והשתייך לסדרה הקדומה נוטונגולאטויים. יונק זה היה קרובו של ההומלודותריום, והוא חי באזור קולומביה וצפון אמריקה הדרומית של תקופת המיוקן לפני 15.9 עד 11.8 מיליון שנה מזמננו. הוא התגלה במשלחת לקולומביה בשם "קבוצת הונדה" (Honda Group, Colombia), אשר חשפה מאובנים של יצורים רבים מקולומביה באזור הקרוי "לה ונטה" (La Venta (Colombia)). במקור הוא נקרא "Laventatherium", עקב התצורות בהם התגלה, אך השם לא עמד בכללי "הוועדה למתן שמות מדעיים" - ICZN. עקב זאת הוא קיבל את שם מחוז וילה, בו התגלו המאובנים (מילולית: "הבהמה של מחוז וילה").
יונק קדום זה היה קרובם של הטוקסודוניים, והיה כמותם בעל מבנה גולגולת רחבה ונמוכה בעלת ניבים בולטים יחסית ושיניים חותכות שהתגמדו באופן בולט, מה שמרמז על תזונה צמחונית. היונק הקדום הגיע למשקל 800 קילוגרם בקירוב, והיה בעל פרסות על רגליו.
היונק הקדום היה נפוץ לאורך אמריקה הדרומית, אך ההתייבשות של הצמחייה וסביבות המחיה גרמו להיעלמותו.
זיהום לידה

| --- | --- |

חיידקים האחראיים על רוב מקרי זיהומי הלידה והידועים בשם Streptococcus pyogenes
 תחום:  מיילדות 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  796892 
 MeSH:  D011645
 סיווגים
 ICD-10:  O85 
 ICD-11:  JB40 
 
זיהום לידה הוא זיהום דלקתי במערכת הרבייה של האישה בזמן לידה או הפלה או אחריהן. כך שהזיהומים השכיחים אצל היולדת כוללים זיהום ברחם, בשלפוחית השתן ובכליות או זיהום בשד וזיהומים אלה עלולים לעבור דרך מערכת ההובלה ולהתפשט בגוף. לפי ההגדרה הרפואית של זיהום בתקופת הלידה מתייחסים לעלייה בחום היולדת מעל 38 מעלות, במשך יומיים רצופים, במהלך 24 השעות הראשונות שלאחר הלידה, בהיעדר גורמים אחרים לעליה זו. זיהום לידה כיום שכיח פחות מאשר בעבר אך נחשב לאחד הגורמים העיקריים במוות אצל נשים יולדות.
אפידמיולוגיה

התיאור הראשון של זיהום לידה היה לפחות במאה ה-5 לפנה"ס בכתביו של היפוקרטס. זיהומים אלה היו גורם נפוץ מאוד של מוות בעבר והם התחילו להצטמצם כאשר התחיל השימוש באנטיביוטיקה ושטיפת הידיים עם כלור לפני בדיקות, לידה או הפלה. במדינות העולם המפותחות אחוז הנשים שמפתחות זיהומים ברחם לאחר לידה טבעית הוא 1-2%. והוא גדל ל-5-13% בקרב אלה שעוברות לידות קשות, ויותר מ-50% בניתוחים קיסריים לפני השימוש באנטיביוטיקה מונעת. בשנת 2013 זיהומים אלה הביאו למותם של 24,000 נשים לעומת 34,000 מקרי מוות בשנת 1990.
גורמים

הגורם העיקרי לזיהומי לידה הוא סוגים מסוימים של חיידקים כמו סטפילוקוקוס ואנטרוקוקוס. חדירתם של חיידקים לגוף היולדת מתאפשרת בגלל כמה סיבות:
סביבת לידה או הפלה שאינה סטרילית
שימוש בכלים לא סטריליים או ידיים אינן שטופות היטב לפני הבדיקה, ההפלה או הלידה
דלקת קודמת באורולוגיה, הרחם או שלפוחית השתן
השארה של חלקי שלייה בתוך הרחם
בנוסף לזה יש עוד סיבות אשר גורמות להתפשטות החיידק בגוף היולדת, כמו חולשה חדה במערכת החיסונית של האם, לידה טראומטית, בדיקות מרובות ואנמיה אצל האם היולדת.
תסמינים

סימפטומים של זיהום לאחר לידה בדרך כלל מתחילים  בין 24 שעות ל -10 ימים לאחר שההדבקה מתרחשת. תסמינים שכיחים הם בעיקר צמרמורת, כאב ראש, חיוורון, עייפות, ירידה בכמות החלב המופרשת, אנורקסיה, ריח רע בגלל הפרשות מהרחם, עליה בטמפרטורה מעל 38 מעלות צלזיוס, כאבים בבטן וברחם ובגב,דופק מהיר, וריבוי כדוריות לבנות (לאוקוציטוזיס).
אבחנה וטיפול

אם חושדים שיש זיהום לאחר לידה, הרופא בודק את הנרתיק והרחם ורואה אם יש סימנים של נפיחות ורגישות. בנוסף, בודקים את הימצאותם של חיידקים על ידי לקיחת דגימת שתן או דם ומנקים את כל הפצעים. כשסוג החיידקים הספציפי נקבע, הרופא רושם אנטיביוטיקה מסוג רחב טווח כדי להגביל את התפשטות הזיהום. בנוסף, צריך לדאוג לסיבות העומדות מאחורי הזיהום, למשל, אם זיהום באתר הניתוח הוא הגורם, אז חייבים לשמור על האזור נקי ויבש כדי למנוע חיידקים נוספים. כמו כן, נותנים תרופות להורדת החום של האישה.
ראו גם

דימום שלאחר לידה
זיהום
דלקת
לידה
דלקת רירית הרחם
הערות שוליים

↑  מידע על זיהום לידה מאתר המשפט הרפואי
↑  מידע על זיהום לידה מאתר המשפט הרפואי
↑  כתבה על זיהום לידה (באנגלית)
↑
↑  מידע על זיהום לידה מאתר המשפט הרפואי
↑  כתבה על זיהום לידה (באנגלית)
↑  כתבה על זיהום לידה (באנגלית)
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548671305171  GND: 4212788-9  NKC: ph124834
השירות הפדרלי לשידורי רדיו וטלוויזיה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  רוסיה 
 סוכנות אם:  לשכת נשיא רוסיה
 תאריך הקמה:  22 בדצמבר 1993
 תאריך פירוק:  9 ביולי 1999
 סוכנות מחליפה:  המשרד לדפוס, רדיו, טלוויזיה ואמצעי תקשורת ההמונים
 מטה מרכזי:  רחוב פיאטניצקאיה 25, מוסקבה
 עובדים:  311 (1999)
 
השירות הפדרלי לשידורי רדיו וטלוויזיה (ברוסית: Федеральная служба России по телевидению и радиовещанию) היה גוף ממשלתי בממשלת רוסיה שנועד לפקח על שידורי הרדיו והטלוויזיה ברוסיה והיה הרגולטור הממשלתי בתחום הפיקוח על תחנות טלוויזיה ארציות ותחנות רדיו אזוריות, כמו גם מתן רישיונות שידור.
היסטוריה

השירות הוקם ב-22 בדצמבר 1993 במסגרת ממשלת צ'רנומירדין בצו נשיאותי של בוריס ילצין, "אודות שיפור המינהל הציבורי בתחום תקשורת ההמונים". השירות הפדרלי קיבל לידיו את תפקידי משרד הדפוס והמידע (שהתקיים בשנים 1990–1993, שהפכה בהמשך לוועדה הממלכתית לדפוס ומידע, שהייתה הבסיס ליצירת הסוכנות הפדרלית לדפוס ותקשורת המונים). על השירות הוטלה המשימה ליישם מדיניות ממשלתית בתחום פעילותם של ארגוני שידורי טלוויזיה ורדיו ממלכתיים ברוסיה, כמו גם רישום ומתן רישיונות. בנוסף לתפקידים אלה, השירות הפדרלי היה מעניק מימון תקציבי וסובסידיות עבור שידורי טלוויזיה ורדיו ממשלתיים ואזוריים.
בשנת 1995 מונה ולנטין לאזוטקין לעמוד בראש השירות, הוא היה מומחה בתחום הרדיו והטלוויזיה ודגל בליברליזציה של מערכת הרישוי של הטלוויזיה והרדיו הרוסי. בתקופתו הונפקו כ-5,000 רישיונות לשידורי טלוויזיה ורדיו ונוצר ערוץ הטלוויזיה "תרבות".
ביולי 1999, תחת ממשלת סטפאשין, המשרד מוזג עם הוועדה הממלכתית לדפוס ליצירת המשרד הממשלתי לדפוס, רדיו, טלוויזיה ואמצעי תקשורת ההמונים, שהתקיים עד מרץ 2004 עת הוחלף בסוכנות הפדרלית לדפוס ותקשורת המונים.
מנהלים

אלכסנדר נ. יאקובלב (22 בדצמבר 1993—17 במרץ 1995)
ולנטין לאזוטקין (17 במרץ 1995—6 ביולי 1999)
הקהילה היהודית באנטופול

הקהילה היהודית באנטופול, עיירה במחוז בריסק בדרום-מערב רוסיה הלבנה, כיום בלארוס, התקיימה כנראה במשך כ-340 שנים, ולפחות כ-300 שנים. במשך שנים רבות היוו היהודים כ-80% מהתושבים ביישוב. בין הרבנים שכיהנו ברבנות העיירה, או בתפקידים אחרים, היו רבנים גדולים בדורם. בין הבולטים ברבני אנטופול היו הרב פנחס מיכאל גרויסלייט, שכיהן כראב"ד אנטופול במשך 26 שנים והרב מרדכי רוזנבלט מאושמינה, שנולד בה וכיהן בה כמה שנים כדיין.  לאחר השואה שרדו שמונה יהודים בלבד מכ-2,300 בני הקהילה שחיו בה ערב מלחמת העולם השנייה, עת בעיירה כולה התגוררו כ-3,000 תושבים.
תולדותיה > עד מלחמת העולם הראשונה

ראשית היישוב היהודי היה ככל הנראה בשנת שס"ד (1604) כשהעיירה עברה לבעלותם של האצילים ממשפחת זאמויסקי. ידוע בוודאות על ישיבת יהודים בעיר באמצע המאה ה-17.
בשנת תס"ו (1706) כבשו השוודים את האזור ויהודים רבים מהסביבה, ובכלל זה מאנטופול, נרצחו. גלי קברים של אותם יהודים קיימים עד היום בדרך לעיירה.
בתר"ז (1847) התגוררו 1,108 יהודים בעיירה, ומספרם הלך וגדל בייחוד המחצית השנייה של המאה ה-19 ובתרנ"ז (1897) נמנו 3,137 יהודים שהיוו כמעט 81% מתוך 3,876 תושבים.
במשך השנים פרצו באנטופול כמה וכמה שרפות גדולות. בתרי"ח (1858) פרצה שרפה גדולה בעיירה וחמישה-עשר בתים של יהודים אמידים נהרסו. דבר זה פגע בגביית מס הנרות, מה שהקשה מאוד על הקהילה לממן את פעולותיה. בתרכ"ט (1869) ובכ' בסיוון תרמ"ה (1885) פרצו אף שרפות גדולות יותר כשרוב בתי העיירה נהרסו ורבים נפגעו ובתי אב רבים איבדו את רכושם ופרנסתם. הרב פנחס מיכאל גרויסלייט שהיה אז רבה של אנטופול פעל לשיקום העיירה בשני המקרים, כשבתרכ"ט נסע לרוסיה עם הרב נתנאל חיים פפה שהיה מראשי הקהילה והגיעו עד הבירה פטרבורג ובכל מקום שהגיעו אליו תרמו להם בנדיבות רבה ותוך זמן לא רב השיגו את הכסף הדרוש לבניית העיירה מחדש וסיוע לנפגעים שרובם הגדול היו יהודים שהיו הרוב הגדול מהתושבים. בתרמ"ה בהיותו בן 76 הקים הרב גרויסלייט קרן עזרה ובאמצעותה שוקמה העיירה שוב.
מתחילת שנות השמונים של המאה ה-19 (בערך משנת תר"מ) בלטו יהודי העיירה כאמידים ובעלי יוזמות. בבעלותם היו טחנות-קמח, בתי-מלאכה במקצועות שונים, בתי-בד להפקת שמן, מפעלים שונים לעיבוד תוצרת חקלאית, וחנויות שונות כשמרבית החנויות באנטופול היו שייכות ליהודים. אחרים שכונו "מורגובניקים" שהיו בעלי חלקות אדמה קטנות או חוכרים וגידלו ירקות למכירה או כבישה, או עסקו בפיטום אווזים.
בתרס"ה (1905) חברי ארגוני הבונד והציונים הסוציאליסטיים וארגונים ציוניים קטנים באנטופול בסיוע חבריהם מקוברין והורדץ מנעו פוגרום שתוכנן להיות בעיירה.
עד תרס"ה לא פעל בעיירה רופא כלשהו, ורופא יהודי הגיע בתר"ע (1910) באותה תקופה נבנה בית חולים ובתרע"א (1911) נפתח בית מרקחת.
הפעילות הכלכלית של יהודי אנטופול בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה נעזרה רבות ב"בנק הלוואה וחיסכון" להלוואות גדולות יותר וקופת גמ"ח שנתנה הלוואות קטנות, שהיו שייכות לקהילה, וכל ההלוואות היו ללא ריבית. הן הופסקו בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה וחודשו בשנים מאוחרות יותר.
תולדותיה > ממלחמת העולם הראשונה עד השואה

בסוף קיץ 1915 (תרע"ה), כשנה לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כבשו הגרמנים את אנטופול והאזור ובגלל הקרבות בתים רבים וכמה בתי כנסת עלו באש. הגרמנים הנהיגו יד קשה, הקשו מאוד על התנועה בין היישובים ועקב כך נוצר מחסור חמור במזון וסחורות. במלחמת האזרחים שפרצה ב-1918 (תרע"ח) השליטה על אנטופול עברה בין הפלגים השונים, והיהודים סבלו מכך יותר מכולם. החיילים הפולנים בזזו את רכושם, הקומוניסטים החרימו את סחורותיהם, הלגיונרים הכו וגזזו פאות והבלחוביצים רצחו שלושה יהודים וזרעו הרס רב ברחובות היהודים. אמנם חיילים יהודים מהצבא הפולני ארגנו כוח מגן יהודי, אך הוא יכול היה להתמודד עם כנופיות ולא עם יחידות צבאיות.
אף שבעקבות מלחמת העולם הראשונה ירד מספר התושבים בערך בחצי, במפקד של 1921 (תרפ"א) מספר היהודים היה עדיין כ-81% מהתושבים.
בתרפ"ד (1924) חודשה פעילות בנק הלוואה וחיסכון, ובתרפ"ז (1927) חודשה פעילות הגמ"ח בעקבות תרומות מיוצאי אנטופול בארצות הברית. הבנק נסגר ככל הנראה בסוף שנות ה-20 (שנת תר"ץ בקירוב).
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה היהודים היו בעיקר בעלי עסקים, סוחרים, בעלי מלאכה, אנשי צווארון לבן, אנשי חינוך, וחקלאים.
תולדותיה > בשואה

לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ופלישת גרמניה לפולין ובעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין גרמניה לברית המועצות, עבר אזור מזרח פולין, שכלל את אנטופול, לשליטת הסובייטים. הקומוניסטים הסובייטים סגרו את מוסדות הציבור היהודיים.
מספר ימים לאחר כניסת הנאצים לאנטופול, בל' בסיוון תש"א (25 ביוני 1941), נרצחו שלושה יהודים, שני חיילים יהודים ילידי העיירה שברחו מהשבי ויהודי אחר שחשדו בו שהוא צנחן סובייטי. השלטונות אסרו על קשרים כלשהם בין יהודים לנוצרים והיהודים היו מחויבים לשאת את הטלאי הצהוב. באנטופול הוקם יודנראט שחבריו היו ארבעה מנכבדי הקהילה והרב וולקין, ולה משטרה יהודית בת חמישה שוטרים.
בה' באלול תש"א (28 באוגוסט 1941) נרצחו 257 אנשים שהואשמו בשוד או קומוניזם. ככל הנראה, רבים מהם היו יהודים, אך מספרם אינו ידוע.
בחודש תשרי תש"ב (ראשית אוקטובר 1941) הורו הגרמנים ביום אחד כי כל הגברים בני 20-18 הכשירים לעבוד יתייצבו למחרת בשוק ויביאו עימם את כל חפצי הערך, הכספים, הבדים החמים ודברי המזון שברשותם. רוב הגברים המיועדים התחבאו ורק מעטים התייצבו, והנשים הן בעיקר שהביאו את דברי הערך, והחפצים שנדרשו. הגסטפו אסר עוד 150 צעירים יהודיים, והגרמנים טענו שישוחררו תמורת כופר נפש. לאחר ששולם הכופר התברר שנרצחו ביריות בחורשה הסמוכה לכפר פרישיכווסט, בסביבת אנטופול, ושם נקברו בבור שהוכן מראש.
זמן קצר אחר כך הוקם גטו שאליו הובאו לאחר כמה שבועות יהודים מהעיירות הסמוכות, הורודץ, שרשוב וז'אבינקה. בגטו הצטופפו בו כ-2,500 נפשות. לאחר מספר שבועות נוספים חולק הגטו לשניים: "גטו אנטופול" (בקיצור "גטו א'"), סביבו הוקמה גדל תיל וקרשים, ובו רוכזו בעלי המקצוע שהיו דרושים לגרמנים ובני משפחותיהם. ליושבי גטו א' הונפקו תעודות מיוחדות. ב"גטו ב'" רוכזו היהודים האחרים. בריאותם של יושבי הגטאות הידרדרה מאוד בגלל העבודה הקשה והמחסור החמור במזון ותרופות.
שני הגטאות חוסלו בארבע אקציות. באמצע אב תש"ב (סוף יולי 1942) הושמד "גטו ב'" כששוכניו, יחד עם קבוצת יהודים מגטו אנטופול, הובלו לתחנת הרכבת, ממנה נסעו יחד עם יהודים מקוברין, פינסק, ינוב ודרוהיצ'ין ליער ברונה גורה, בין בריסק למינסק, ושם נורו במכונות ירייה. נערה מדרוהיצ'ין שניצלה מהטבח בבורה-גורה סיפרה באנטופול על הרצח ההמוני שהתרחש שם. אחר כך הושמד גם גטו אנטופול בשלוש אקציות נוספות. אקציה שנייה הייתה באמצע אלול תש"ב (סוף אוגוסט 1942). באקציה השלישית נספה הרב וולקין, רבה האחרון של אנטופול. בה' בחשוון תש"ג (16 באוקטובר 1942) חוסלו כמעט כל היהודים הנותרים, לאחר מעשי הטבח בברונה-גורה, מספרם עמד על כ-300 נפש, כולל אלו שהתחבאו. רק שמונה מבני הקהילה שרדו, רובם הצטרפו לפרטיזנים, וביניהם רופא העיירה, ד"ר פנחס צ'רניאק וגניה צ'רניאק אשתו הרוקחת שנלחמו בהמשך בגדוד הפרטיזנים הסובייטי על שם קירוב. בא' בתמוז תש"ד (22 ביוני 1944 שוחררה אנטופול.
רבני הקהילה וחשוביה

לא ידוע אלו רבנים כיהנו עד סביבות סוף המאה ה-18 (סביבות תק"ן-תק"ס). בין הרבנים שכיהנו בתפקיד, היו מחשובי הרבנים בדורם.