stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברוך אקפלד
לקריאה נוספת

"הקדמת נכדי הרב המחבר", בתוך פאת השדה, כרך ב, מונקאטש תרס"ז
הרב אברהם שטרן, מליצי אש, גלנטה תר"צ-תרצ"ח, כרך ו, דף לה,א
הרב יוסף בוקסבוים, "תולדות המחבר" – בתוך פאת השדה, מכון ירושלים תשנ"ב, עמ' 7–10
יצחק יוסף כהן, חכמי הונגריה, ירושלים תשנ"ז, עמ' 333–334
שלמה שפיצר, קהילות הונגריה, מכון ירושלים תשס"ט, עמ' 349
"תעודות ממהר"י אסאד: המלצה לרבי ברוך עקפעלד אב"ד טשוז", בתוך: עלי זיכרון מח, בני ברק תשע"ח, עמ' פ-פג
הערות שוליים

↑  מתוך זכרונות בתו רחל לאה, בתוך "תולדות המחבר", פאת השדה, מכון ירושלים תשנ"ב
↑  עלי זיכרון לה, בני ברק תשע"ז, עמ' יח; שם לו, בני ברק תשע"ז, עמ' נד
↑  עלי זיכרון נו, בני ברק תשפ"א, עמ' סז
↑  ראו: פאת השדה, אה"ע וחו"מ סי' ט (תרמ"ב); מהרב הגאון המפורסם וכו' מאייזענשטאט, מחזיקי הדת, 7 בספטמבר 1882; יצחק יוסף כהן, חכמי הונגריה, ירושלים תשנ"ז, עמ' 69
↑  פנחס זליג שווארץ, שם הגדולים מארץ הגר א, פאקש תרע"ד, דף כא,א
↑  ספרים חדשים, המצפה, 9 באוגוסט 1907
↑  ראו צילום המצבה בתוך: "תעודות ממהר"י אסאד: המלצה לרבי ברוך עקפעלד אב"ד טשוז", בתוך: עלי זיכרון מח, בני ברק תשע"ח, עמ' פב
מוס-טרופר

מוס-טרופר, ציור מאת תומאס ג'ונס בארקר
מוס-טרופר (באנגלית: Moss-trooper) היו שודדים ובוזזים, שפעלו באמצע המאה ה-17 בגבול אנגליה–סקוטלנד (אנ'), בתקופה שבה הייתה אנגליה רפובליקה, עד לרסטורציה האנגלית. בדומה למחזרי הגבול (אנ') שפעלו בסוף המאה ה-13 עד לתחילת המאה ה-17, למוס-טרופר לא היה מקור ברור. אזכורם של המוס-טרופר ברשומות ההיסטוריות נותן רושם מוטעה כי הם הופיעו לפתע, אם כי החוק הראשון שעסק בהם היה חוק מוס-טרופר 1662 (13 & 14 Cha. 2. c. 22). חוק זה ציין כי מוס-טרופר הייתה בעיה ארוכת שנים. עם פקיעתו של החוק, העביר ההפרלמנט של אנגליה את חוק מוס-טרופר 1666 (18 Cha 2 c. 3). לפי חוק זה, כוח הכמורה נלקחה מהנידונים, וניתנה להם בתמורה, בדרך כלל, עונש מוות, או, בשיקול דעת שיפוטית, הגליה לאמריקה הצפונית, ”לשם להתארח ולא לחזור”.
כתוצאה מפעולות שביצע אחד מהצבאות הסקוטיים במלחמות שלוש הממלכות, הופעתם של המוס-טרופר קטנה. מאוחר יותר, במהלך עליית גלנקייר (אנ'), הם תקפו אזרחים וחיילים פרלמנטריים בזמן שכוחות הפרלמנט האנגלים בפיקודו של ג'ורג' מונק (אנ') כבשו את סקוטלנד. בדרך כלל, מוס-טרופר פעלו בלהקות קטנות, בשולי היילנדס או באזורי הגבול. ליידרים רבים מהיילנדס התלוננו על גניבת בקר על ידי המוס-טרופר ועל האופן שבו הצבא הבריטי כבש את האזור ההררי כולו.
ייתכן שהיו מוס-טרופר בעלי מוטיבציה לאומית-פוליטית, וכמו כן כלכלית, שפעלו מתוך התנגדות לכיבוש סקוטלנד, בדומה לההתנגדות האירית לכיבוש האנגלי.
הערות שוליים

↑  "An Act for preventing of Theft and Rapine upon the Northern Borders of England." (ארכיון)
↑  "An Act to continue a former Act for preventing of Thefte and Rapine upon the Northerne Borders of England." (ארכיון)
↑  Statutes at Large, Volume 24, Index for acts passed before 1 Geo. 3 p.581
↑  Peter Brett, Conditional Pardons and the Commutation of Death Sentences, The Modern Law Review 20, 1957, עמ' 131–147 doi: 10.1111/j.1468-2230.1957.tb00432.x (הקישור אינו פעיל, 2021-08-20) (אורכב 20.08.2021 בארכיון Wayback Machine)
↑  Penney, Norman, ed. (1925). The Short Journal and Itinerary Journals of George Fox. Cambridge University Press. p. 33.
רנה זינטניס

| --- | --- |

 לידה:  20 במרץ 1888 הקיסרות הגרמנית שלזיה, הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  22 באפריל 1965 (בגיל 77) גרמניה המזרחית ברלין המזרחית, גרמניה המזרחית
 שם לידה:  רנטה אליס זינטניס  Renate Alice Sintenis
 מקום קבורה:  בית קברות היער דאהלם 
 לאום:  גרמניה גרמניה
 תחום יצירה:  פיסול
 פרסים והוקרה:  מדליית ארד בתחרויות האולימפיות באמנות,  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה,   פור לה מריט,  Berliner Kunstpreis
 בן או בת זוג:  אמיל רודולף וייס 
 
רנה זינטניס (בגרמנית: Renée Sintenis;‏ 20 במרץ 1888, שלזיה, גרמניה – 22 באפריל 1965, ברלין, גרמניה) נולדה בשם רנטה אליס זינטניס (Renate Alice Sintenis) הייתה פסלת גרמנייה, זוכת מדליית ארד אולימפית לפיסול בתחרויות האולימפיות באמנות (אמסטרדם 1928), מעוטרת מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ופור לה מריט.
ביוגרפיה

זינטניס נולדה בקלודצקו שבשלזיה גרמניה וגדלה באזור כפרי, הבת הבכורה מבין שלושה ילדים. אביה, ברנרד זינטניס (Bernhard Sintenis) היה עורך דין מצליח. בגיל 17, בשנת 1905, עברה עם משפחתה לברלין. בתחילת המאה העשרים, נשים לא הורשו ללמוד אמנות באוניברסיטאות או במוסדות לאמנות אלא במוסדות פרטיים או בבתי ספר לאמנות שימושית, ובשנת 1907, זינטניס נרשמה ללימודי אמנות שימושית במוזיאון לאמנות דקורטיבית (אנ'). בתקופה זו, פיסול נחשב לאמנות גברית שאינה מתאימה לנשים בטענה כי הפיסול כרוך בעבודה קשה עם סלעים. למרות זאת, זינטניס ועמיתתה ללימודים, מילי סטגר (אנ') נרשמו לשיעורי פיסול. בעוד סטנגר פיתחה את כישורי הפיסול שלה בסלעים, זינטניס עסקה בפיסול צלמיות מברונזה. בשנת 1910, אביה, שלא היה מרוצה מהעיסוק של בתו באמנות, החליט להפסיק לשלם את שכר הלימוד שלה וביקש ממנה להיות מזכירתו. זינטניס לא הסכימה להיכנע ללחץ אביה, סרבה לבקשתו ואף שינתה את שמה מרנטה לרנה. היא עזבה את בית הוריה, עברה לגור בחדר קטן ולא מרוהט בבית חבריה והחלה לדגמן לפסל גאורג קולבה (אנ') על מנת לממן את לימודיה. בנוסף לשיעורי הפיסול, זינטניס למדה גם ציור אצל האמן לאו פון קוניג (אנ'). בשנת 1917 נישאה לאמן אמיל רודולף וייס, שעודד אותה לפתח את כישוריה ולהציג את יצירותיה בתערוכות.
זינטניס, שנישאה לגובה של 1.8 מטר, לבשה ז'קט המיועד לגברים, רכבה על סוסים, בילתה בברים של לסביות בשנברג, פרסמה סיגריות והתרועעה עם אמנים, ייצגה את דמות האישה החדשה (אנ') של שנות העשרים. היא ניהלה אורח חיים מודרני, נהגה במכונית סטודיבייקר שהייתה בבעלותה וצפתה בקרבות אגרוף. פרידה רייס (אנ'), מהצלמות המצליחות ביותר בגרמניה בשנות העשרים, נהגה לצלם אותה.
קריירה

בשנת 1917, הציגה את יצירותיה בדיסלדורף בתערוכת אמנות (אנ') של Free Secession (אנ'). בשנת 1920, הגיעה לשיא הצלחתה, הציגה את יצירותיה ברחבי העולם ומכרה אותן בצרפת, אנגליה וארצות הברית. סוחר האמנות, אלפרד פלכטהיים (אנ') שהחל לעבוד איתה בשנת 1922, תרם לדרישה הגבוהה של יצירותיה באמצעות קשריו בעולם האמנות. אספנים פרטניים, בניהם המתאגרף מקס שמלינג, רכשו ממנה יצירות. בין היתר, ניתן לייחס את הצלחתה של זינטניס לגודל רוב יצירותיה שנע בין 10–40 סנטימטרים, ומשום כך היו נוחות לרכישה מבחינה כלכלית וכן נוחות למשלוח. בשנת 1929, נכתב במגזין ואניטי פייר (אנ'): "בחרנו בזינטניס להיות מועמדת להיכל התהילה משום שהיא האישה הפסלת הכי מעניינת, משום שעבודתה הולכת ונעשית חשובה יותר ויותר, וכן משום שהיא בדיוק סיימה להציג תערוכת יחיד ב-Weyhe Gallery (אנ') שהייתה להצלחה אדירה". בשנות העשרים, לאחר שעסקה בעיקר בפיסול בעלי חיים בתנועה, החלה לפסל בני אדם בתנועה (בעיקר ספורטאים), ויצרה בין השאר פסל בדמותו של האתלט פאבו נורמי. בשנת 1928, במסגרת התחרויות האולימפיות באמנות שהתקיימו באולימפיאדת אמסטרדם, זכתה זינטניס במדליית ארד על יצירתה 'Footballeur' (בעברית: כדורגלן).
בשנת 1931, הייתה לאישה הפסלת הראשונה לכהן בסגל האקדמיה הפרוסית לאמנות (אנ'). בשנת 1932, הציגה את 'הדב הברלינאי' - פסלון של דב העומד על רגליו האחוריות. פסלון זה נבחר להיות פרס דב הזהב המוענק מדי שנה לזוכים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. עם צבירת כוחה של המפלגה הנאצית, זינטניס התבטאה נגד הרעיונות הנאציים. בפברואר 1934, לאחר שסירבה להתפטר מתפקידה באקדמיה, פוטרה מתפקידה על בסיס 'אי התאמה גזעית'. בשנות השלושים, במסגרת תהליך האריזציה, נאסר על אמנים יהודים להמשיך ולעסוק באמנות. זינטניס הואשמה בהיותה בעלת גנים יהודיים אולם להאשמה זו לא היו הוכחות ולבסוף הותר לה להמשיך לפסל משום שיצירותיה, שהציגו דימויים של בעלי חיים, נתפסו כבטוחות ובלתי מזיקות. עם זאת, בשנת 1937, חלק מיצירותיה הוצאו מתערוכות אמנות שהתקיימו במוזיאונים ציבוריים והועברו אל תצוגות נאציות של אמנות מנוונת. במהלך מלחמת העולם השנייה, היא המשיכה לעבוד בברלין וחלק מיצירותיה הושמדו במהלך הפצצות. לאחר המלחמה, זינטניס המשיכה לשגשג, הציגה את יצירותיה בגרמניה וברחבי העולם וזכתה בפרסים. בשנת 1947, החלה ללמד באוניברסיטה לאמנויות בברלין, ובשנת 1955 הייתה בה פרופסור מן המניין.
זינטניס נפטרה בשנת 1965 עקב תנאי מגורים קשים במהלך מלחמת העולם השנייה שרופפו את בריאותה. היא קבורה בקבר כבוד של גרמניה בבית הקברות Waldfriedhof Dahlem (אנ'). יצירותיה מוצגות במכון האמנות של שיקגו, המוזיאון לאמנות מודרנית, הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון ובמוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס.
אותות כבוד והוקרה

בשנת 1928 זכתה במדליית ארד אולימפית בקטגוריית הפיסול בתחרויות האולימפיות לאמנות.
בשנת 1948, זכתה בפרס Berliner Kunstpreis (אנ') על הישגים בפיסול.
בשנת 1952 זכתה בעיטור פור לה מריט.
בשנת 1953 זכתה בעיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
לאחר מותה בשנת 1965, גרמניה קראה כיכר על שמה (Renée-Sintenis-Platz).
בשנת 1988, שירות הדואר הברלינאי הנפיק בול לרגל יום הולדתה ה-100, בו מופיעה יצירתה.
לוחית זיכרון לרנה זינטניס ניצבת בשנברג, גרמניה.
גלריה

Grasendes Fohlen
הדב הברלינאי
פסל דפנה
בול של שירות הדואר הברלינאי (אנ') לציון יום הולדתה ה-100 של זינטניס, 1988
כיכר רנה זינטניס, גרמניה
לוחית זיכרון לרנה זינטניס, שנברג, גרמניה
קבר הכבוד של רנה זינטניס, דאהלם (ברלין)
פורטרט של זינטניס מאת בעלה אמיל רודולף וייס (אנ')
לקריאה נוספת

Kettelhake, Silke. Renée Sintenis: Berlin, Boheme und Ringelnatz. Osburg, 2010.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Sintenis, Renée (1888–1965), encyclopedia.com
1 2 3 4 5 6  Natalia Camps Y Wilant (2016) A Female Medallist at the 1928 Olympic Art Competitions: The Sculptress Renée Sintenis, The International Journal of the History of Sport, 33:13, 1483-1499, DOI: 10.1080/09523367.2017.1280026
1 2  EMMANUELLE FRANÇOIS, The woman behind the Bär, exberliner.com
↑  The Athlete by Renée Sintenis, germanexpressionismleicester.org
1 2  Renée Sintenis (German, 1888–1965), artnet.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513297405171  BIBSYS: 1573630757439  BNE: XX1073293  BnF: cb123989785 (data)  GND: 11882208X  ISNI: 0000 0000 7823 3382  KulturNav: 054e9a54-f5e9-4704-bf7e-f38df6507107  LCCN: n84235500  NKC: uk2014819865  NLA: 35986815  NLG: 159433  NTA: 071039899  RERO: 02-A011038273  RKD: 72829  SNAC: w6jh7cp4  SUDOC: 033087903  Trove: 1174129  ULAN: 500076525  VIAF: 106977666   WorldCat (עם VIAF): 106977666
מהומה רבה על לא דבר

| --- | --- |

 כתיבה:  ויליאם שייקספיר 
 סוגה:  קומדיה, קומדיה שייקספירית 
 שפה:  אנגלית 
 
מהומה רבה על לא דבר או רוב מהומה על לא מאומה (באנגלית: Much Ado About Nothing) היא קומדיה מאת ויליאם שייקספיר שראתה אור בשנת 1600, ובמרכזה שני זוגות: קלאודיו והרו, בנדיק ובאטריצ'ה. בין בנדיק ובאטריצ'ה מתקיימת מלחמה מילולית מתמדת, וכל אחד מהם מכריז עד כמה הוא מתעב את רעיון הנישואים. קלאודיו והרו, לעומתם, מאוהבים זה בזה. גורמים שונים מתערבים לשינוי היחסים בכל אחד משני הזוגות, ולאחר תהפוכות המחזה מסתיים בסוף טוב - בני הזוג נישאים.
עלילה

דון פדרו, נסיך אראגון, אחיו וחייליו מגיעים לעיר מסינה שבסיציליה בסיומו של קרב שבו נחלו ניצחון. הם מתארחים בביתו של לאונאטו, מושל מסינה. קלאודיו, יד ימינו של דון פדרו, מתאהב בהרו, בתו של לאונאטו, ודון פדרו מבטיח לסייע לו להשיג אותה. באותו זמן בנדיק, אף הוא מחייליו של דון פדרו, מחליף סדרת עקיצות הדדיות עם באטריצ'ה, בת דודתה של הרו ואחייניתו של לאונאטו.
אחיו הממזר של דון פדרו, דון חואן, מקנא בקלאודיו, משום שדון פדרו בחר בו ליד ימינו, ולא בדון חואן. לכן הוא רוצה לנקום בקלאודיו ומנסה, בשמועות שקריות, להפריד בינו ובין הרו. בתחילה הוא משכנע את קלאודיו שדון פדרו אינו מחזר אחרי הרו למען קלאודיו, אלא למען עצמו, אך טענת שווא זו מתבדה במהירות. קלאודיו והרו מתארסים, והחתונה נקבעת לשבוע לאחר מכן.
דון פדרו, קלאודיו ולאונטו יוצרים אצל בנדיק את הרושם שבאטריצ'ה מאוהבת בו, ויוצרים אצל באטריצ'ה את הרושם שבנדיק מאוהב בה (רושם שכנראה משקף את רגשותיהם האמיתיים של השניים, שאותם הקפידו להסתיר).
דון חואן ממשיך במזימותיו, ומציג בפני קלאודיו ודון פדרו סצנה כוזבת שבה הרו בוגדת לכאורה בקלאודיו (למעשה הם ראו את בּוֹראקיו, משרתו של דון חואן, מפתה את מרגרט, המשרתת של הרו). קלאודיו הנסער מבטל את החתונה, חרף הכחשותיה הנמרצות של הרו.
בנדיק ובאטריצ'ה מתוודים זה באוזני זה על אהבתם, ובאטריצ'ה מבקשת מבנדיק שיהרוג את קלאודיו, עקב פגיעתו הקשה בהרו. בנדיק מסרב לכך, אך מזמין את קלאודיו לדו-קרב.
על מנת לגרום לקלאודיו לראות את האמת, מכריזים על מותה של הרו ומקווים להוכיח את חפותה. משמר הלילה לוכד את שני משרתיו של דון חואן, אשר מפלילים אותו ומגלים שכל הבגידה היא למעשה הצגה.
כאשר האמת יוצאת לאור, לאונטו ממשיך להציג את הרו כמתה, ומציע לקלאודיו לשאת את בתו של אחיו, אנטוניו, הדומה מאוד להרו. קלאודיו נענה להצעה, ובטקס החתונה הוא מופתע לגלות שהכלה היא בכל זאת הרו. גם בנדיק ובאטריצ'ה מחליטים להתחתן. שליח מגיע ומודיע שדון חואן נלכד, אך בנדיק משכנע את דון פדרו לדחות את ענישתו למחר, כדי שלא להפריע לחגיגת הנישואים.
דמויות > דמויות ראשיות

דון פדרו - נסיך אראגון. במהלך כל המחזה הוא עוזר לאהבות להתגשם.
דון חואן - אחיו הממזר של דון פדרו. דון חואן הוא קנאי, ולו שני משרתים, בּוֹראקיו וקונראד, שעוזרים לו במזימותיו.
קלאודיו - אציל צעיר מפדובה, מקבוצתו של דון פדרו. מאוהב בהרו. קלאודיו הוא תמים, ומאמין בקלות לכל מה שדון חואן אומר לו.
בנדיק - אציל צעיר מפירנצה, מקבוצתו של דון פדרו, ידיד של קלאודיו. בנדיק מעוניין להיות הרווק הנצחי. הוא אוהב את באטריצ'ה, אך לא מוכן להודות בזה, ולכן הוא מרבה להקניט אותה.
לאונאטו - מושל מסינה, חברו של דון פדרו והמארח שלו ושל אנשיו. הוא מתואר כאיש עליז שנותן בקלות את ידה של הרו, בתו, לקלאודיו.
הרו - בתו היחידה של לאונטו, ומאמצע המחזה גם ארוסתו של קלאודיו. לאורך המחזה היא מנסה לשכנע את באטריצ'ה להפסיק להקניט את בנדיק.
באטריצ'ה - בת דודתה של הרו ואחייניתו של לאונאטו. היא מאוהבת בבנדיק, אך כמוהו, גם היא מכחישה את זה ומסתירה זאת באמצעות ההקנטות.
דמויות > דמויות משניות

משרתיו של דון חואן - משרתיו של דון חואן מתוארים כמאוד נאמנים לו, ואחד מהם גם עושה מעין הצגה בה הוא מתעלס עם הרו, על מנת לגרום לקלאודיו לחשוב שהיא בוגדת בו.
מפקד חיל המשמר - מפקד חיל המשמר המלכותי מפקד על החיילים שתפסו את משרתיו של דון חואן לאחר ששמעו אותם מדברים על ההצגה שעשו בה נראית הרו בוגדת בקלאודיו. המפקד מתואר ככסיל מוחלט.
הפקות ועיבודים

ב-1993 יצא סרטו של קנת בראנה "מהומה רבה על לא דבר". זהו עיבוד שייקספירי נוסף של בראנה, הפעם ברוח השומרת על הסגנון המקורי. בסרט השתתפו, לצד בראנה עצמו בתפקיד בנדיק, אמה תומפסון (באטריצ'ה), רוברט שון לאונרד (קלאודיו), דנזל וושינגטון (דון פדרו), קיאנו ריבס (דון חואן), מייקל קיטון (דוגברי) וקייט בקינסייל (הרו).
ב-2011 הועלה עיבוד של המחזה בתיאטרון הבריטי בכיכובם של דייוויד טננט וקת'רין טייט.
ב-2013 יצא סרטו של ג'וס ווידון, עיבוד קולנועי של המחזה, לתקופה מודרנית. בסרט השתתפו: איימי אקר (באטריצ'ה), אלכסיס דניסוף (בנדיק), נייתן פיליון (דוגברי), ריד דיאמונד (דון פדרו), פראן קראנץ (קלאודיו).
ב-2014 יצאה סדרת יוטיוב בשם "Nothing Much To Do" שמתעדת את סיפורן של הדמויות דרך ערוצי הווידאו השונים שהם מנהלים, וקיבלה שבחים רבים. הסדרה זכתה להמשך המבוסס על עמל אהבה לשווא של שייקספיר.
בשנת 2024 יצא סרט הקומדיה הרומנטית "רק לא אתה", שהוא עיבוד מודרני למחזה.
תרגומים לעברית

המחזה זכה לתרגומים אחדים לעברית ולביצועים אחדים בתיאטרון הישראלי:
בשנת 1963 הוצג המחזה בתיאטרון הקאמרי, בתרגומו של פ. גדרון ובבימויו של לאונרד שטקל, בשם "מהומה רבה על לא דבר". התרגום יצא לאור בהוצאת "עמיקם".
בשנת 1964 תורגם המחזה על ידי אפרים ברוידא, ויצא לאור בהוצאת מוסד ביאליק, בשם "רוב עסק על לא דבר".
בשנת 1983 יצא לאור, בהוצאת דביר, תרגומו של ט. כרמי, בשם "מהומה רבה על לא דבר", שנעשה בעקבות הזמנתם של תיאטרון חיפה והבמאי עמרי ניצן. תרגום זה הועלה גם בתיאטרון באר שבע בשנת 1999 בבימויו של מיקי גורביץ'.
בשנת 2009 תרגם דורי פרנס את המחזה, בשם "המון רעש על לא כלום", והמחזה הועלה בתיאטרון באר שבע, בבימויו של עידו ריקלין.
בשנת 2018 המחזה הועלה בתיאטרון הקאמרי לפי תרגומו של דודי פרנס ובבימויו של אודי בן-משה.
העיבוד לילדים של המחזה, בידי צ'ארלס ומרי לם, תורגם אף הוא:
תורגם על ידי אהרן אמיר בשם "רוב מהומה על לא דבר" במסגרת הספר "מספורי שקספיר" שיצא לאור בשנת תש"ט בהוצאת מחברות לספרות.
בשנת 2003 תורגם על ידי אהרן בר ויצא לאור בשם "רוב מהומה על לא דבר" בהוצאת תמוז.
הערות שוליים

↑  מיכאל אוהד, הגברת בוז והרווק המושבע, דבר, 31 במאי 1963
שלמה באדר, מהומה רבה על לא דבר, דבר, 14 ביוני 1963
↑  חוה נובק, מהומה רבה בפלשתינה המנדטורית, דבר, 19 בדצמבר 1983
↑  טל פרי, ‏בת 81 משחקת שייקספיר: על התפקיד שנכתב במיוחד עבור זהרירה חריפאי, באתר גלובס, 13 בפברואר 2011
מיכאל הנדלזלץ, "המון רעש על לא כלום" - פרשנות שונה למחזה השייקספירי המוכר בעל השם הדומה, באתר הארץ, 22 בפברואר 2011
איתן בר יוסף, עכבר העיר, "המון רעש על לא כלום": שייקספיר בגרסת המאפיה, באתר הארץ, 1 במרץ 2011
↑  דנה שוכמכר, ‏"מהומה רבה על לא דבר": כשמו כן הוא - מעורר חשק להוציא ממנו את האוויר, באתר מעריב אונליין, 7 באפריל 2018
| מחזותיו של ויליאם שייקספיר |
| --- | --- | --- |
| טרגדיות | טיטוס אנדרוניקוס • רומיאו ויוליה • יוליוס קיסר • המלט • מקבת' • אותלו • המלך ליר • אנטוניוס וקלאופטרה • קוריולנוס • טימון איש אתונה |  |
| קומדיות | קומדיה של טעויות • אילוף הסוררת • עמל אהבה לשווא • חלום ליל קיץ • הסוחר מוונציה • מהומה רבה על לא דבר • כטוב בעיניכם • הלילה השנים עשר • נשות וינדזור העליזות • טרוילוס וקרסידה • סוף טוב הכול טוב • מידה כנגד מידה |  |
| רומנסות | פריקלס • סימבלין • אגדת חורף • הסערה |  |
| מחזות היסטוריים | • המלך ג'ון • ריצ'רד השני • הנרי הרביעי, חלק ראשון • הנרי הרביעי, חלק שני • הנרי החמישי • הנרי השישי, חלק ראשון • הנרי השישי, חלק שני • הנרי השישי, חלק שלישי • ריצ'רד השלישי • הנרי השמיני |  |
| בכל קבוצה מסודרים המחזות לפי סדר כתיבתם המקובל (פרט למחזות ההיסטוריים המסודרים לפי סדר התרחשות כרונולוגי) | בכל קבוצה מסודרים המחזות לפי סדר כתיבתם המקובל (פרט למחזות ההיסטוריים המסודרים לפי סדר התרחשות כרונולוגי) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007520685305171  BnF: cb12249871h (data)  GND: 4099366-8  LCCN: n96063496  MusicBrainz work: d8d80ffd-f29c-4816-8fa9-df84d202ab46  SUDOC: 081844948  VIAF: 174331711   WorldCat (עם VIAF): 174331711 
קלאודיו מאשים את הרו בבגידה, ציור מאת מרכוס סטון
המושבה הסוציאליסטית לאנו

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תאריך ייסוד:  1914 
 שטח:  9,000 אקר
 תאריך נטישה:  1918 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במושבה:  1,100 (1917)
 קואורדינטות:  34°30′23″N 117°49′37″W﻿ / ﻿34.5065°N 117.827°W﻿ / 34.5065; -117.827 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לוס אנג'לס מוגדלת) המושבה הסוציאליסטית לאנו(למפת לוס אנג'לס רגילה) המושבה הסוציאליסטית לאנו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מתיישבים בלאנו, קליפורניה, 1914
המושבה הסוציאליסטית לאנו הייתה קומונה, שכונתה לאנו דל ריו (באנגלית וספרדית: Llano del Rio) שהוקמה ב-1914 במקום בו נמצאת כיום העיירה לאנו בקליפורניה בעמק אנטילופ, ממזרח לפלמדייל שבלוס אנג'לס. ההתיישבות הוקמה על ידי עורך הדין הפוליטיקאי הסוציאליסט ג'ובּ הארימן, לאחר שכשל בניסיונו להיבחר לראשות העיר לוס אנג'לס ב-1911. לאחר כישלון ניסיון ההתיישבות המקורי, עברה המושבה לנקודה חדשה בלואיזיאנה, בשם ניו לאנו (באנגלית: New Llano), שם הוסיפה להתקיים עד סוף שנות ה-30 של המאה ה-20. על אף הקשיים והמשברים בהם התנסתה, האריכה קהילת לאנו ימים יותר מכל ניסיון קומונלי חילוני אחר בארצות הברית.
רקע

גׁ'וב הארימן, עורך דין בהכשרתו ופוליטיקאי, היה מייסד ההתיישבות הקואופרטיבית הסוציאליסטית. הארימן התמודד לתפקיד מושל מדינת קליפורניה מטעם מפלגת הלייבור הסוציאליסטית והיה גם המועמד לתפקיד סגן הנשיא ארצות הברית בבחירות 1900 מטעם המפלגה הדמוקרטית, תחת המועמד יוג'ין ו. דבס. היה פעיל נחוש לקידום הסוציאליזם בארצות הברית. לאחר שנכשל בהתמודדותו לתפקיד ראש העיר לוס אנג'לס ב-1911 החליט הרימן לשנות את פעולתו מהכיוון הפוליטי, לניסיון הגשמה של הרעיונות בהם האמין, ובהם הייתרונות הגלומים בכלכלה שיתופית. כמו רבים לפניו, סבר הרימן כי הקמת מושבה סוציאליסטית מתפקדת בתוך החברה הקפיטליסטית תביא בסופו של דבר לאימוץ רעיונות הסוציאליזם על ידי ההמונים.
"התבהר לי שאנשים לא ינטשו את דרכי חייהם, טובים או רעים, קפיטליסטיים או אחרים, עד שיתפתחו צורות חלופיות שיוכלו להציג חלופות, שיהיו טובות לפחות באותה המידה כמו חייהם הקודמים" הסביר לאחר מכן.
כמה חברים אמידים מקליפורניה נרתמו לרעיות ונרכש האתר בן 9,000 האקר, כ-72 ק"מ מצפון ללוס אנג'לס בעמק אנטלופ. האדמה הייתה בבעלות קבוצה קודמת של סביבתנים שניסו ליישב את השטח והכשירו את חלקו, אולם ההתיישבות שלהם כשלה והם ביקשו למכור את הקרקע לצד זכויות המים, שהיו מאוגדים בחברה בשם 'מסקל מים וקרקעות' במחיר נמוך מערכו המקורי כדי לכסות חלק מהוצאותיהם - 150 אלף דולר.
קבוצה בת 9 חברים נתמנתה כדירקטוריון בסתיו 1913, במטרה לתכנן את תקצוב ההתיישבות הסוציאליסטית החדשה. שם החברה שונה לחברת 'לאנו דל ריו' ב-1914.
הקמה

העיתון ווסטרן קאמרד (The Western Comrade) נרכש על ידי הרימן ב-1914 והפיץ ידיעות ופרטים על ההתיישבות החדשה בפני הציבור הרחב. כדי להצטרף כחבר, נדרשה רכישת 2000 ממניות החברה במחיר דולר למניה, והתיישבות בשטח. המתיישבים הורשו לרכוש עד שלושת רבעי המניות באשראי שאותו החזירו בניכוי חלק משכר עבודתם במושבה. המועמדים נדרשו להיות אנשים אידיאליסטיים, חרוצים ומיושבים בדעתם. כדי להבטיח את העמידה בתנאים אלו נדרשו המועמדים להציג לפחות שלוש המלצות שנכתבו על ידי מזכיר או נשיא איגוד מקומי, וכן לעמוד בראיון קבלה. בתחילה, התקבלו לקבוצה רק אנשים ממוצא קווקזי. מאמר שפורסם בעיתון 'ווסטרן קומראד' ניזה להסביר אפליה זו בכר ש"דחיית הבקשות איננה נובעת מדיעה קדומה, אלה כיוון שעירוב גזעי אינה נראית רצויה בכאלו קהילות".
למתיישבים הובטח תחילה שכר יומי של 4$, ממנו ינוכו הוצאות מחייתם וכן דולר ביום לכיסוי עלויות הרכישה של השטח והציוד שנקנו באשראי. הובטחה גם חופשה שנתית בת שבועיים, והמתיישבים הורשו לשמור על רכושם האישי ובכללו על מכוניות. בפועל, הבטחות אלו התבררו כאשליות שכן השכר הוחזק במושבה בחשבון נאמנות, והמושבה נדרשה לשלם במזומן רק אם הגיעה לרווחיות, מצב שמעולם לא התממש. בהמשך ננטש הסדר זה, ונקבע שהמושבה תמלא את צורכי המתיישבים בתמורה לעבודתם. העיתון ווסטרן קאמרד צייר את המצב במושבה החדשה באור חיובי, שעורר בקרב המועמדים והמצטרפים דימוי לא מציאותי של מצבה האמיתי - מה שבהמשך עורר חוסר שביעות רצון ומרירות.
האגודה פתחה שעריה למצטרפים באחד במאי 1914. באותה עת התגוררו בשטח רק חמישה חברים, לצד מספר סוסים, פרה וחמישה חזירים. בתחילת 1915 התגוררו במושבה כבר 150 חברים, והיו בה מאה פרות ו-110 חזירים. הוקם גם בית עם שאירח הרקדות ואסיפות. גברים רווקים התגוררו במגורים משותפים בעוד זוגות נשואים התגוררו באוהלי בד בימיה הראשונים של המושבה. תוך זמן קצר נבנו במושבה גם משרד דואר, מחלבה ומכבסה.
בשנה השלישית מנתה המושבה כבר כ-800 נפש, אך החברה התקשתה להגדיל את ההון העצמאי שלה למעל מאה אלף דולרים. לפיכך, הורדה מכסת המניות המינימלית לחבר מצטרף ל-500.
תכנון המושבה נעשה על ידי האדריכלית ומתכננת הערים הפמיניסטית אליס קונסטנס אוסטין, והיא נחשבת לפרויקט המוכר ביותר שתוכנן על ידיה. המושבה תוכננה כ'עיר מעגלית' שתכלול בניינים אדמיניסטרטיביים, מסעדות, כנסיות, בתי ספר ושווקים. הבתים אמורים היו להיות מעוצבים מתוך מחשבה פמיניסטית - בתים נטולי מטבח פרטי, אזורי מעונות יום משותפים, ריהוט מובנה, רצפות מחוממות - דברים שאמורים היו לצמצם את עבודות הבית הנעשות על ידי נשים. ב-1917 נחשפה תוכנית נועזת אף יותר לבניית שורות-בתים, פארק מרכזי וגני שעשועים. תוכניות אלו עמדו בדיסוננס למול המציאות של המתיישבים אשר התגוררו באוהלים ובבקתות בנות שני חדרים.
מרבית המתיישבים הגיעו ממערב ארצות הברית, והיו רגילים לסביבה שיש בה הרבה חקלאים ואנשי עסקים ומעט עובדים שכירים. המושבה התאפיינה בריבוי מחלוקות אישיות ופוליטיות קטנות כבר מימיה הראשונים, והתוצאה הייתה עזיבות מתמידות. רבים מהמתיישבים הגיעו בעקבות דמותו הכריזמטית של הארימן, אך אחרים הגיעו מתוך מניעים חומריים גרידא.
המושבה הגיעה לשיא גודלה בקיץ 1917 כשלמעלה מ-1100 מתיישבים התגוררו בה. באותו הזמן הוקמו כבר בתים ארעיים בשטחה, וכן הוקמו מספר מבני קבע דוגמת חדר אוכל משותף, מלון, ומספר מבנים תעשייתיים - ובכללם מכלאת הארנבים הגדולה ביותר בארצות הברית ובית דפוס בו הודפסו גיליונות הווסטרן קאמרד. ניטע גם פרדס, וכן נזרעו שטחי אספסת בני 2000 אקר.
חיי המושבה לאנו דל ריו

בלאנו הוקם חדר אוכל משותף, אך כל אחד היה רשאי גם לבשל במטבחו הפרטי.
חיי המושבה לאנו דל ריו > כלכלה

על אף שלאנו כמעט ולא מכרה לשוק החיצוני, הכלכלה המקומית שלה הייתה בת קיימא כמעט לגמרי. היא כללה חקלאות, פרדסים, ארנבייה, חצר עופות, בריכות דגים, בית דפוס ומפעל צבע. על אף האזור הצחיח והקרקע החולית, החקלאות של לאנו פרחה. באמצעות המים שרכשה החברה, הצליחו להפוך את האדמה היבשה לפורה. מזג האוויר החם של דרום קליפורניה הוכיח עצמו דווקא כאידיאלי לגידולים מסוימים - אספסת, תירס וחיטה היו הגידולים המרכזיים של המושבה. ב-1916 לאנו גידלה כ-90% מהמזון שצרכה. אחת הסיבות לקושי של לאנו לייצא את מוצריה הייתה המרחק שלה מתחנת הרכבת הקרובה, אולם על אף שכלכלת הייצוא של המושבה מעולם לא מאוד התפתחה, בכל זאת הצליחה למכור טובין מסוימים לשוק הכללי - שטיחים, בגדים תחתונים וסמרטוטים.
בשלב מסוים הבינו אנשי הקומונה כי ההתחייבות לשכר קבוע של 4 דולרים ליום עבודה לחברים, הייתה בלתי מעשית שכן לחברה לא היו כל סיכויים לצבור רווחים מהעבודה בשנותיה הראשונות - והיא הפכה עצמה לחשופה לתביעות מצד חברים לא מרוצים שהצטרפו אליה משיקולים כלכליים. בשלב מסוים הוחלט כי כל חבר יקבל שכר במזומן רק בהתאם להכנסות הממשיות של המשק.
חיי המושבה לאנו דל ריו > חינוך

מערכת החינוך של לאנו נחשבה לטובה, והתבססה על שיטת מונטסורי ועל עקרונות החינוך התעשייתי - שיטות שדגלו בעיתות למידה התנסותית ולמידה אקטיבית, שיטות לימוד שתאמו לערכים הסוציאליסטיים של המתיישבים. בבית הספר גידלו הילדים פינת חי, בנו בעצמם את מתקני הלימוד, קבעו בעצמם את חוקי בית הספר וערכו 'שימועים' משמעתיים. בהתאם לתפיסת חלוקת העבודה המגדרית של לאנו, נערות למדו ב'מחלקת מדעי אחזקת הבית'.
פעמים אחדות בשבוע נערך במושבה גם בית ספר ערב למבוגרים.