stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פוסט-ציונות
פוסט-ציונות כתנועה אינטלקטואלית

בנוסף לתופעה הסוציולוגית, קיימים פוסט-ציונים מוצהרים - אינטלקטואלים, ובעיקר אנשי אקדמיה, המכנים את עצמם, או המכונים בידי אחרים, פוסט-ציונים. המחזיקים בעמדה זו מערערים על הסיפר (הנרטיב) הציוני, תוך עימותו עם נרטיבים אחרים, בעיקר זה הפלסטיני. על ידי כך, הם מבקשים להצביע על ניגודים וסתירות הקיימים בנרטיב זה לטענתם, כמו חוסר האפשרות של הצירוף מדינה יהודית ודמוקרטית, הניגוד בין המיתוס של טוהר הנשק לבין פעולותיו של צה"ל בפועל ועוד.
לפי עדי אופיר, בספרו "עבודת ההווה", פוסט-ציונים הם אלו אשר לפיהם העידן הציוני בא אל קיצו והפרויקט הציוני אינו יכול עוד להמשיך:
"הם שוללים את הציונות כאידאולוגיה תקפה ועומדים על אי התאמתה לעידן הנוכחי, הן בהיסטוריה של היהודים והן בהיסטוריה של הישראלים, בלי לקבל בהכרח את העמדה האנטי-ציונית הוותיקה. הבעיות החברתיות, הפוליטיות והתרבותיות הניצבות בפני ישראלים ויהודים מן התפוצות אינן ניתנות לביטוי הולם במסגרת השיח הציוני ואי אפשר להתמודד אתן, בוודאי לא לפתור אותן לפי העקרונות המנחים את סדר היום הציוני."
על אף שקיימים אינטלקטואלים המכנים עצמם 'פוסט-ציונים', רבים אינם מוכנים לאמץ כינוי זה. למעשה, כינוי זה משמש פעמים רבות ככינוי גנאי, כתואר לאדם שדעותיו הקיצוניות הוציאו אותו אל מחוץ למחנה הציוני. לכן, לא רבים האינטלקטואלים המוכנים להתהדר בו.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 החלו להופיע באקדמיה הישראלית פרסומים המכנים את עצמם פוסט-ציונים, וזאת בעקבות דיון שהתקיים זה זמן מה בסוגיית אירועי מלחמת העצמאות, תחת הכותרת של "ההיסטוריונים החדשים". שני האירועים הבולטים בתהליך זה הוא תחילת הופעתו, בשנת 1991, של כתב העת תאוריה וביקורת, והופעת הספר החברה הישראלית - היבטים ביקורתיים, שני אתרים שסיפקו במה לקולות פוסט-ציוניים. האווירה הציבורית בעקבות הסכמי אוסלו, שהניחה שהסכסוך הישראלי-ערבי עומד בפני סיום, תרמה אף היא להתפתחות מגמה זו. מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה השתנתה אווירה זו. ויש רבים הסבורים כי המגמה הפוסט-ציונית נמצאת בנסיגה.
ראו גם

אנטי-ציונות
נאו-ציונות
תאוריה ביקורתית
רוויזיוניזם היסטורי
דקונסטרוקציה
ברוך קימרלינג
לקריאה נוספת

יוסף מזור, ציונות, פוסט ציונות והבעיה הערבית: אוסף מקורות ושלל דעות, גפן בית הוצאה לאור, ירושלים, 2011
דוד אוחנה, משיחיות וממלכתיות: בן-גוריון והאינטלקטואלים בין חזון מדיני לתאולוגיה פוליטית, מכון בן-גוריון, שדה בוקר 2003
עדי אופיר, "פוסטציונות", בתוך: עבודת ההווה, הוצאת קיבוץ המאוחד, 2001
עוז אלמוג, הצבר - דיוקן, עם עובד, 1997
עוז אלמוג, 'פרידה משרוליק - שינוי ערכים באליטה הישראלית', זמורה ביתן ואוניברסיטת חיפה, 2004
גדי טאוב, המרד השפוף - על תרבות צעירה בישראל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1997
אלחנן יקירה, פוסט-ציונות - פוסט שואה, הוצאת עם עובד, 2006
נפתלי רוטנברג ואליעזר שביד (עורכים), לאום מלאום, עיונים בשאלות של זהות לאומית, עם ולאומיות, הוצאת מכון ון ליר בירושלים והקיבוץ המאוחד, 2008.
דן מרגלית, התפכחות, הוצאת זמורה ביתן, 2009. הפרק "סוף דבר", המבקר את המגמות הפוסט ציוניות שהשתלטו על האקדמיה
טוביה פרילינג (עורך), תשובה לעמית פוסט-ציוני, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, תל אביב, 2003
חיים צימרמן, death of zionism הוצאת אגודת אנשי אימון, שיקגו 1993
פנחס גינוסר ואבי בראלי (עורכים), ציונות: פולמוס בן זמננו, (קובץ מחקרים), 1996, הוצאת מכון בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון.
Ilan Gur Zeev, Beyond the Modern-Postmodern Struggle in Education: Toward Counter-Education and Enduring Improvisation, Rotterdam: Sense Publishers, 2007, 352 pp.
Yoram Hazony, The Jewish State: The Struggle for Israel's Soul, Basic Books, New York, 2000, 432 pp.
אורי רם, בין הנשק והמשק: ישראל בעידן העולמקומי, בתוך: סוציולוגיה ישראלית, ב(1), 1999, עמודים 99–145
The Sailor Song

| --- | --- |
 סינגל בביצוע Toy-Box (אנ')
 מתוך האלבום Fantastic (אנ')
 יצא לאור:  25 באוגוסט 1999
 פורמט:  תקליטור • הורדה דיגיטלית • 12"
 תאריך הקלטה:  1998
 סוגה:  יורודאנס • באבלגאם פופ (אנ')
 שפה:  אנגלית
 אורך:  3:12
 חברת תקליטים:  Playground • אדל (אנ') • JVCKenwood (אנ') • מגה רקורדס (אנ')
 כתיבה:  קאספר מאניץ׳ • Toy-Box • Golden Child
 הפקה:  Toy-Box
 
The Sailor Song (בעברית: שיר המלח) הוא שיר של הצמד הדני Toy-Box. הוא הסינגל השלישי מהאלבום Fantastic (אנ') שיצא באוגוסט 1999. למרות שהשיר לא הצליח כמו שירים אחרים של הצמד, השיר הפך להיות פופולרי. לשיר נעשו גם כמה גרסאות רמיקס.
מצעדים

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | 14 |  |
|  הולנד | מצעד סינגלים טופ 100 | 9 |  |
|  הולנד | Tipparade | 1 |  |
הערות שוליים

1 2  דירוג השיר, מתוך אתר top40.nl
↑  דירוג השיר, מתוך אתר dutchcharts.nl
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 40d88923-4e77-31d8-9c1a-9d4ad5f44ff4  MusicBrainz work: 886fd5ca-d9fb-4190-81dd-c750589e89b8 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שלשה (כדורסל)

סל שדה של שלוש נקודות (גם שלשה) הוא סל שדה במשחק כדורסל שקלע שחקן שנמצא מחוץ לקשת השלוש - קשת ייעודית המקיפה את הסל. ניסיון קליעה מוצלח שווה שלוש נקודות, בניגוד לשתי הנקודות המוענקות עבור סלי שדה שנעשו בתוך אזור קשת השלוש, ונקודה אחת על כל זריקת עונשין שנכנסה לסל.
היסטוריה

הוספת קשת השלוש נוסתה לראשונה בשנת 1945, באופן חד פעמי, במשחק ליגת המכללות בין אוניברסיטת קולומביה לאוניברסיטת פורדהם. "ליגת הכדורסל האמריקאית" (ABL), שהתקיימה בשנים 1961–1963, הייתה הליגה המקצוענית הראשונה שהוסיפה את קשת השלוש באופן קבוע, ובעקבותיה הצטרפה ליגת הכדורסל המזרחית המקצוענית (CBA) בשנת 1963. אייב ספרסטין, שהקים וניהל את ליגת ה-ABL, היה זה שהגה לראשונה את הרעיון ויישם אותו בליגה אותה ניהל, ולכן נחשב לממציא הקליעה לשלוש נקודות.
בשנת 1967 הוסיפה גם ליגת ה-ABA, הפופולרית יותר, את קשת השלוש. נציב הליגה דאז, ג'ורג' מייקן, הסביר כי הוספת השלשה נעשתה על מנת לעזור לשחקנים הנמוכים לקלוע יותר, לרווח את משחק ההגנה ולעודד משחק מהנה יותר לצפייה. בעונת 1979/1980 אימצה ליגת ה-NBA את קשת השלוש, וב-12 באוקטובר 1979 קלע כריס פורד מבוסטון סלטיקס את השלשה הראשונה בתולדות ה-NBA, בניצחון קבוצתו על יוסטון רוקטס. בשנת 1984 הציגה את קשת השלוש גם פיב"א, הגוף העליון המנהל את ענף הכדורסל בעולם.
עם השנים הפכה זריקת שלשות לפופולרית יותר ויותר; ב-21 מתוך 39 העונות מאז הוספת קשת השלוש ב-NBA נשבר שיא ממוצע הזריקות למשחק בליגה, אשר עלה בהדרגה מ-2.8 לקבוצה (בעונת 1979/1980) ל-29.0 לקבוצה (בעונת 2017/2018). בעונת 2018/2019 נשברו שיאי הזריקות והקליעות העונתיות בפעם השביעית ברציפות.
חוקים בסיסיים

בהשוואה בין ליגות הכדורסל המקצועיות, מרחק הקשת מהסל אינו אחיד: בליגת ה-NBA, קשת השלוש נמצאת במרחק של כ-6.71 מטרים מהטבעת בפינות המגרש, ובמרחק של כ-7.24 מטרים ממול הטבעת; בליגת ה-WNBA, בליגות המנוהלות על ידי פיב"א וכן בליגות הבכירות באירופה, קשת השלוש מרוחקת 6.60 מטרים מהסל בפינות המגרש ו-6.75 מטרים ממול הטבעת; בליגות המכללות של ארצות הברית קשת השלוש נמצאת במרחק אחיד של כ-6.33 מטרים מהסל לכל הכיוונים. הסיבה להתקצרות המרחק כשמתקרבים לפינות המגרש היא שהקשת מתיישרת במקביל לקווי האורך של המגרש, כדי לאפשר מקום לשחקנים לזרוק ל-3 מהפינות.
בעת זריקת שלשה, על רגליו של הזורק להיות מחוץ לקשת השלוש, מבלי שיגעו בקו, על מנת שהקליעה תניב 3 נקודות. אם רגליו של הזורק נוגעות בקו בעת העלייה לזריקה - קליעה תעניק 2 נקודות בלבד. זריקה לסל תיחשב כשלשה גם במקרה בו השחקן קפץ לזריקה מחוץ לקשת השלוש ונחת בתוכה, כל עוד שחרור הכדור נעשה בטרם נחיתת השחקן.
זריקה לשלוש מסומנת על ידי שופט במשחק בהנפת יד אחת עם 3 אצבעות מתוחות. אם הזריקה נקלעת, מניף השופט גם את ידו השנייה עם 3 אצבעות מתוחות. עבירה המתבצעת על שחקן בעת שזרק שלשה שהוחטאה, מזכה את הזורק ב-3 זריקות מקו העונשין. עבירה המבוצעת על שחקן בעת קליעת זריקה לשלוש שולחת את הקולע לזריקה אחת נוספת מקו העונשין, המאפשרת לו להשלים מהלך של 4 נקודות בסך הכול. בהתאם, אם העבירה הנשרקת היא עבירה בלתי ספורטיבית, נשלח הקולע לשתי זריקות עונשין המאפשרות לו להשלים 5 נקודות במהלך.
שיאי שלשות אישיים > ב-NBA

הנתונים מעודכנים ל-22 ביולי 2023 השחקנים הפעילים מודגשים.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  אחוזי קליעה לשלוש בקריירה: 1. סטיב קר - 45.40%  2. יוברט דייוויס - 44.09%  3. דראז'ן פטרוביץ' - 43.74%  4. ג'ו האריס - 43.71%  5. סת' קרי - 43.55%  6. לוק קנארד - 43.49%  7. ג'ייסון קאפונו - 43.36%  8. טים לגלר - 43.12%  9. סטיב נובאק - 43.01%  10. קייל קורבר - 42.87% |  שלשות בקריירה: 1. סטפן קרי - 3,390  2. ג'יימס הארדן - 2,977  3. ריי אלן - 2,973  4. רג'י מילר - 2,560  5. קייל קורבר - 2,450  6. דמיאן לילארד - 2,387  7. וינס קרטר - 2,290  8. ג'ייסון טרי - 2,282  9. לברון ג'יימס - 2,261  10. ג'מאל קרופורד - 2,221 |  שלשות בעונה: 1. סטפן קרי - 402 (2015/2016)  2. ג'יימס הארדן - 378 (2018/2019)  3. סטפן קרי - 354 (2018/2019)  4. סטפן קרי - 337 (2020/2021)  5. סטפן קרי - 324 (2016/2017)  6. קליי תומפסון - 301 (2022/2023)  7. ג'יימס הארדן - 299 (2019/2020)  8. פול ג'ורג' - 292 (2018/2019)  9. באדי הילד - 288 (2022/2023)  10. סטפן קרי - 286 (2014/2015) |  שלשות במשחק בודד: 1. קליי תומפסון - 14 (29 באוקטובר 2018)  2. דמיאן לילארד  - 13 (26 בפברואר 2023)  2. סטפן קרי - 13 (7 בנובמבר 2016)  2 . זאק לאבין - 13 (23 בנובמבר 2019)  5. קליי תומפסון- 12 (6 בפברואר 2023)  5. קובי בראיינט - 12 (7 בינואר 2003)  5. דונייל מרשל - 12 (13 במרץ 2005)  5. סטפן קרי - 12 (27 בפברואר 2016)  8. סטפן קרי - 11 (10 פעמים בין 2013–2021)  8. דמיאן לילארד - 11 (פעמיים ב-2020)  8. דניס סקוט - 11 (18 באפריל 1996)  8. ג'יי אר סמית' - 11 (13 באפריל 2009)  8. דרן ויליאמס - 11 (8 במרץ 2013)  8. קליי תומפסון - 11 (23 בינואר 2015)  8. קיירי אירווינג - 11 (28 בינואר 2015)  8. באדי הילד - 11 (25 בנובמבר 2019)  8. מרכוס סמארט - 11 (18 בינואר 2020)  8. פרד ואנווליט - 11 (2 בפברואר 2021) |  |  |  |  |
שיאי שלשות אישיים > ביורוליג

הנתונים מעודכנים לתאריך: 16 באפריל 2020.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  אחוזי קליעה לשלוש בקריירה: 1. פראן פילפיץ' - 50.5%  2. פאבל אנטיפוב - 50.0%  3. דומיניק טומצ'ק - 49.6%  4. ג'יימס נאנלי - 48.5%  5. לוק הרנגודי - 48.5%  6. הרולד מראז'ק - 47.7%  7. ראיין ברוקהוף - 47.2%  8. ג'ון דיבלר - 47.1%  9. מינדאוגאס ז'וקאוסקאס - 46.5%  10. דייריס ברטאנס - 46.2% |  שלשות בקריירה: 1. חואן קרלוס נבארו - 623  2. ואסיליס ספאנוליס - 484  3. מילוש תאודוסיץ' - 471  4. סרחיו יוי - 451  5. רודי פרננדס - 450  6. סרחיו רודריגס - 435  7. ג'אנלוקה באזילה - 421  8. ג'ייסי קארול - 389  9. יאקה לאקוביץ' - 381  10. ג'יי. אר. הולדן - 377 |  שלשות בעונה: 1. אלכסיי שבד - 107 (2017/2018)  2. סרחיו רודריגס - 92 (2017/2018)  3. סקוטי וילבקין - 90 (2019/2020)  4. שיין לארקין - 88 (2019/2020)  5. אלכסיי שבד - 83 (2019/2020)  6. מייק ג'יימס - 79 (2019/2020)  7. בובי דיקסון - 78 (2016/2017)  8. מילוש תאודוסיץ' - 77 (2015/2016)  8. מילוש תאודוסיץ' - 77 (2016/2017)  10. ארתוראס מילקניס - 75 (2017/2018)  10. קווין פאנגוס - 75 (2017/2018) |  שלשות במשחק בודד: 1. אנדרו גאודלוק - 10 (13 בנובמבר 2014)  1. שיין לארקין - 10 (29 בנובמבר 2019)  1. שיין לארקין - 10 (6 במרץ 2020)  4. סאוליוס שטומברגאס - 9 (4 באפריל 2001)  4. תומאס קלאטי - 9 (4 במרץ 2009)  4. מירזה טלטוביץ' - 9 (15 בדצמבר 2010)  7. מילוש וויאניץ' - 8 (14 בינואר 2004)  7. מירזה טלטוביץ' - 8 (10 בדצמבר 2009)  7.טיילר דורסי- 8 (24 באוקטובר 2020) 7. תומאס הרטל - 8 (20 בנובמבר 2014) 7. לינאס קלייזה - 8 (18 בדצמבר 2014)  7. סקוטי וילבקין - 8 (22 במרץ 2017)  7. אריק מקולום - 8 (14 בנובמבר 2017)  7. אלכסיי שבד - 8 (27 באפריל 2018)  7. אלכסיי שבד - 8 (12 באוקטובר 2018)  7. טייריס רייס - 8 (6 בדצמבר 2019) |  |  |  |  |
ראו גם

תחרות השלשות (NBA)
מועדון ה-50-40-90
סל שדה של ארבע נקודות
הערות שוליים

↑  כתבה על שינוי חוקי הכדורסל לאורך השנים, באתר valleyofthesuns.com
↑  ההיסטוריה של זריקת השלוש, באתר usab.com
↑  סטטיסטיקות עונתיות ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  שיא השלשות העונתי ב-NBA נשבר בפעם השביעית ברציפות, באתר ESPN,‏ 31 במרץ 2019
↑  טבלת המובילים באחוזי קליעה לשלוש לאורך הקריירה ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  טבלת המובילים בקליעת שלשות לאורך הקריירה ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  טבלת המובילים בקליעת שלשות בעונה אחת ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  טבלת המובילים בקליעת שלשות במשחק בודד ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  טבלת המובילים באחוזי קליעה לשלוש לאורך הקריירה ביורוליג, באתר euroleague.net
↑  טבלת המובילים בקליעת שלשות לאורך הקריירה ביורוליג, באתר euroleague.net
↑  טבלת המובילים בקליעת שלשות בעונה אחת ביורוליג, באתר euroleague.net
↑  טבלת המובילים בקליעת שלשות במשחק בודד ביורוליג, באתר euroleague.net
תרשים מגרש כדורסל. הסימון הכחול מייצג את קשת השלוש ב-NBA, הסימון הלבן את הקשת בפיב"א, והסימון האדום את הקשת בליגות המכללות
שוג'ירו איידה

| --- | --- |

לוטננט-גנרל שוג'ירו איידה
 לידה:  8 באוגוסט 1888 ימאגוצ'י, האימפריה היפנית יפן
 פטירה:  23 בינואר 1980 (בגיל 91) טוקיו, יפן יפן
 מדינה:  האימפריה היפנית, יפן 
 השתייכות:  הצבא הקיסרי היפני הצבא היפני הקיסרי
 תקופת הפעילות:  1908–1945 (כ־37 שנים)
 דרגה:  לוטננט גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הארמייה ה-1 מפקד הארמייה ה-25 מפקד הארמייה ה-15 מפקד הארמייה ה-30
 פעולות ומבצעים
 המשלחת לרוסיה מלחמת סין–יפן השנייה מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 מסדר השמש העולה, דרגה ראשונה 
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
שוג'ירו איידה (ביפנית: 飯田 祥二郎;‏ 8 באוגוסט 1888 – 23 בינואר 1980) היה לוטננט גנרל יפני, שפיקד על ארמיות במהלך מלחמת העולם השנייה וכן על הפלישה היפנית לתאילנד והמערכה על בורמה.
ביוגרפיה

איידה נולד בימאגוצ'י, שבאימפריה היפנית. הוא הצטרף לצבא הקיסרי בשנת 1908, ובשנת 1918 הוא כבר החזיק בדרגת קפטן. הוא לקח חלק בהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה, התערבות שיזמו ארצות הברית בריטניה ויפן במשותף במטרה לעצור את מלחמת האזרחים ברוסיה. בין השנים 1932–1934 מילא מגוון תפקידים ניהוליים. בשנת 1934 מונה כמפקד הרגימנט הרביעי של המשמר הקיסרי (近衛師団). בשנת 1935 ניתן לו לפקד על הדיוויזיה ה-4, הוא החזיק בתפקיד עד שנת 1937.
בשנת 1938, עם פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה, מונה איידה למפקד הארמייה ה-1, ולחם בהצטיינות בקרבות נגד הסינים. בנובמבר של אותה שנה הועלה לדרגת לוטננט-גנרל, והועבר לפקד על חיל המצב היפני באי טאיוואן. בשנת 1939 הוחזר לפקד על המשמר הקיסרי, והחזיק בתפקיד עד 1941. עם פרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במסגרת מלחמת העולם השנייה, הועבר איידה דרומה ופיקד על הארמייה ה-25 שהוצבה בהודו-סין (שנכבשה בידי היפנים בשנת 1940). ב-8 בדצמבר בעקבות סירובו של שליט תאילנד פלק פיבונסונגרם לסייע ליפנים, חצתה הארמייה ה-15, שהייתה אף היא תחת פיקודו של איידה, את הגבול מהודו-סין לתאילנד. תוך יום אחד התפרק הצבא התאילנדי ופיבונסונגרם הסכים לתנאים היפניים.
בינואר 1942 חצה איידה עם הארמייה ה-15 שלו את הגבול לבורמה, פותח בכך את המערכה על בורמה. איידה פתח במתקפה על פרובינציית טֵנָאסֶרים (כיום טאנינת'ארי), שבדרום בורמה. היפנים חצו את מעבר קווקרייק (Kawkareik), ולאחר לחימה עיקשת כבשו את עיר הנמל מוּלמיין (כיום מאולאמין) השוכנת על שפכו של נהר סאלווין. חיילים מדיוויזיית הרגלים ה-17 ההודית ניסו לסגת על מעבר לנהר סיטאנג, אך הם אוגפו על ידי כוחות יפניים. מרבית בורמה נפלה תוך זמן קצר יחסית. בשנת 1943 נקרא חזרה ליפן, אולם פרש משירות פעיל שנה לאחר מכן. עם זאת ב-1945 הוא חזר שוב לצבא, ופיקד על הארמייה ה-30 במנצ'וריה. אולם עם פרוץ מבצע סערת אוגוסט פרקו הסובייטים את הארמייה שלו, והוא עצמו נפל בשבי ושוחרר רק בשנת 1960. הוא מת בטוקיו בשנת 1980 בגיל 91.
לקריאה נוספת

Hayashi, Saburo; Cox, Alvin D (1959). Kogun: The Japanese Army in the Pacific War. Quantico, VA: The Marine Corps Association.
Allen, Louis (1986). Burma: the Longest War 1941-45. J.M. Dent and Sons.
Latimer, John (2004). Burma: The Forgotten War. John Murray.
הערות שוליים

↑  אנדרו רוברטס, סערת המלחמה: היסטוריה חדשה של מלחמת העולם השנייה, הוצאת דביר, עמ' 219.
↑  אנדרו רוברטס, סערת המלחמה: היסטוריה חדשה של מלחמת העולם השנייה, הוצאת דביר, עמ' 220.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 7560 8574  NDL: 01159449  VIAF: 252192821   WorldCat (עם VIAF): 252192821
עמק סנטה קלרה

| --- | --- |

סן חוזה
 מידע כללי
 סוג:  עמק 
 על שם:  מיסיון סנטה קלרה דה אסיס 
 מיקום
 מיקום:  קליפורניה 
 קואורדינטות:  37°22′01″N 121°59′02″W﻿ / ﻿37.366944444444°N 121.98388888889°W﻿ / 37.366944444444; -121.98388888889
 
 
עמק סנטה קלרה (באנגלית: Santa Clara Valley) הוא עמק בחלק הצפוני של מדינת קליפורניה המשתרע על פני 145 קילומטרים לכיוון דרום מזרח, מסן פרנסיסקו להוליסטר. עמק סנטה קלרה נתחם, ממערב בהרי סנטה קרוז וממזרח ברכס דיאבלו, ומצפון במפרץ סן פרנסיסקו.
העמק נקרא על שם המיסיון הספרדי סנטה קלרה. עמק סנטה קלרה נודע במקור במיוחד בשל הריכוז הגבוה של הבוסתנים שבו. עד שנות ה-60 של המאה ה-20 היה אזור עמק סנטה קלרה נודע בשל היותו אזור אריזת הפירות הגדול בעולם. בעקבות ההצלחה העצומה של תעשיית ההיי-טק באזור, אשר החלה עוד בשנות ה-60, הפכו מרבית השטחים החקלאיים הנרחבים של האזור לנוף אורבני. החלק הצפוני של עמק סנטה קלרה מופתח באופן ניכר ומאוכלס בהרבה יותר מהחלק הדרומי של עמק סנטה קלרה.
אורכו של עמק סנטה קלרה הוא כ-145 קילומטרים. בסך הכל חיים באזור עמק סנטה קלרה כ-1.8 מיליון בני אדם.
ערים ועיירות

הערים והעיירות בעמק סנטה קלרה הם:
סן חוזה - העיר הגדולה ביותר בעמק סנטה קלרה.
קמפבל
קופרטינו
גילרוי
הוליסטר
לוס גאטוס
לוס אלטוס
לוס אלטוס הילס
מילפיטאס
מונטה סרנו
מורגן היל
מאונטיין ויו
פאלו אלטו
סן מרטין
סן חואן באוטיסטה
סנטה קלרה
סרטוגה
סאניווייל
מבנים בולטים

אפל פארק, קופרטינו
מטה חברת היולט פקארד, פאלו אלטו
אוניברסיטת סטנפורד, פאלו אלטו
בית המסתורין של וינצ'סטר, סן חוזה
מצפה הכוכבים ליק, הר המילטון
מטה חברת Yahoo!, סאניווייל
| דגל קליפורניה מדינת קליפורניה |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | סקרמנטו |  |
| אזורים גאוגרפיים | עמק אנטלופ • העמק המרכזי של קליפורניה • החוף המרכזי של קליפורניה • דרום קליפורניה • איי התעלה של קליפורניה • רכסי החוף של קליפורניה • עמק אימפריאל • עמק קואצ'לה • עמק קונחו • עמק המוות • מדבר מוהאבי • עמק אוונס • עמק פומונה • עמק סקרמנטו • חצי האי סן פרנסיסקו • עמק סן פרננדו • עמק סן גבריאל • עמק סנטה קלרה • עמק סנטה קלריטה • עמק סן חואקין • סיירה נבדה • עמק הסיליקון • ערי המעבר • אזור מפרץ סן פרנסיסקו • לוס אנג'לס רבתי • מטרופולין ריברסייד-סן ברנרדינו-אונטריו • רצועת החוף המרכזית של קליפורניה • מדבריות קליפורניה |  |
| היישובים הגדולים ביותר | לוס אנג'לס • סן דייגו • סן חוזה • סן פרנסיסקו • פרזנו • סקרמנטו • לונג ביץ' • אוקלנד • בייקרספילד • אנהיים • סנטה אנה • ריברסייד • סטוקטון • צ'ולה ויסטה • אירוויין • פרימונט • סן ברנרדינו • מודסטו • אוקסנארד • פונטנה |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות קליפורניה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555966505171  BNE: XX5166563  BnF: cb12573643d (data)  GND: 4473617-4  LCCN: sh85117360  NKC: ge266092  SUDOC: 035054239  VIAF: 316432317   WorldCat (עם VIAF): 316432317 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גבעות בר

| --- | --- |
בתים בגבעות בר
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הדרום
מועצה אזורית: בני שמעון
גובה ממוצע: ‎229 מטר
תאריך ייסוד: 2004
סוג יישוב: יישוב קהילתי
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,344 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎1.2% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת מערב הנגב מוגדלת) גבעות בר(למפת מערב הנגב רגילה) גבעות בר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גבעות בר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גבעות בר  heמפת היישובים של מועצה אזורית בני שמעון (in English: Bnei Shimon Regional Council) באדום - גבעות בר בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 8 מתוך 10
http://www.givotbar.org.il
גִּבְעוֹת בַּר הוא יישוב קהילתי הממוקם בצפון הנגב, מעט דרומית לרהט. היישוב הוקם בשנת 2004 ושייך למועצה האזורית בני שמעון.
היסטוריה

בתחילת שנת 2004 הוצבו עשרה קרוואנים, ובהמשך, 27 קרוואנים, כבסיס להקמת יישוב הקבע.
במקור, נוהל היישוב באופן עצמאי, על ידי תושבי היישוב, באמצעות אגודה שיתופית קהילתית. בשנת 2018 הועברו סמכויות הניהול המוניציפליות למועצה האזורית בני שמעון, כאשר האגודה השיתופית ממשיכה מאז לנהל את מעונות היום ואת הנושאים הקהילתיים ביישוב.
שם היישוב ניתן לו על שם השטחים מסביב ליישוב, בהם מגדלים חיטה (בר), וכן מכך שהיישוב יושב על גבעות.
בעשור השלישי של המאה ה-21, מתגוררות בבתי הקבע במקום כ-220 משפחות.[דרוש מקור]
המנזר הביזנטי

במקום התגלה מכלול מנזר המשויך לתקופה הביזנטית. המכלול כולל מבנה מרכזי ששיטחו כ־20X20 מ', שהיה בעל שתי קומות, וכן אגף שירותים ששיטחו כ-35X35 מ', ובו נמצאו מחסנים, בור מים וייתכן שגם גת, דיר לעיזים ומתקני שירות נוספים.
המבנה הראשי מורכב מחצר מרכזית אליה נכנסו ממזרח דרך פתח שמעליו נבנה גרם מדרגות. מדרום לחצר נבנה לפחות חדר אחד, אולם נראה שהיו חדרים נוספים. בחדר שנחפר נמצא פתח כניסה בעל משקוף מקושת וארון קיר בקיר המזרחי שלו.
מצפון לחצר נמצאו שלושה חדרים בטור מערב-מזרח כאשר הכניסה מהחצר הובילה לחדר האמצעי, המרוצף פסיפס ששימש כקפלה של המנזר. ממערב לקפלה נמצא חדר שככל הנראה שימש כמחסן או כחדר תשמישי הקדושה.
מהקפלה נפתח למזרח פתח, במרכז הקיר, אשר הוביל לחדר המרוצף בלוחות אבן ובו שני מתארים מלבניים בגודל 0.7 על 1.7 מטרים המסמנים, ככל הנראה, קברים מתחת לרצפה. בצידו המזרחי של החדר נמצא האפסיס, שרוצף פסיפס לבן. בין רצפת הפסיפס של האפסיס לרצפת לוחות האבן ניתן להבחין בשתי מגרעות ברצפה בהן ניצבו עמודי הסורג.
ברצפת הפסיפס של הקפלה נמצאה כתובת יוונית למביט ממערב למזרח, מעליה צלב מול הפתח המזרחי ומתחתיה, לכוון מערב, שטיח מעוטר.
העיטור כולל שני טווסים הפונים זה אל זה וביניהם אמפורה. מהאמפורה יוצאת גפן, היוצרת חמישה מדליונים בשתי שורות. בשורה התחתונה נראה במדליון הימני חמור (או ארנבת), ובמדליון השמאלי שני סלים עם ענבים (או ככרות לחם). בשורה העליונה ניתן להבחין בציפור שראשה מורד (מעל החמור) ובדג מעל הסלים. בין שניהם, באמצע, נראית דמות אדם בתנוחת תפילה (אורנס).
קרן קיימת לישראל סללה כיכר סביב המנזר ודאגה לשימור המבנה ולשילוטו.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוגוסט 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  אל-עוקבי | במקום
↑  תיאור החפירות באתר רשות העתיקות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588273505171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שלומית אהרון

| --- | --- |

 לידה:  10 ביולי 1950 (בת 74) ישראל תל אביב, ישראל
 שם לידה:  שלומית דביניק
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1965
 עיסוק:  זמרת
 שפה מועדפת:  עברית 
 בן או בת זוג:  יובל דור (1977–2002) 
 מספר צאצאים:  2 
 פרופיל ב-IMDb
 
שלומית אהרון
אהרון עם חבריה ללהקת "הכל עובר חביבי"
שלומית אהרון בהופעה חיה
שלומית אהרון (נולדה ב-10 ביולי 1950) היא זמרת ישראלית, סולנית להקת "הכל עובר חביבי" ובעלת קריירת סולו מצליחה.
ביוגרפיה

אהרון נולדה בתל אביב בשם שלומית דביניק לזוג הורים יוצאי פולין. אביה, אהרון, היה ניצול השואה. אמה, נעמי (1923–2016), הייתה זמרת ושחקנית בתיאטרון ביידיש בלודז'. אחותה הבוגרת היא ריקי מאור.
מגיל צעיר בלט כשרונה המוזיקלי של אהרון. היא למדה בבית הספר לאמנויות רננים בתל אביב, באותה כיתה עם שלמה בראבא, דני מסנג, דב גליקמן, גליה ישי ויגאל בשן, שאיתו הופיעה בצמד "יגאל ושלומית" כבר מגיל 15. בגיל 16 היה לשניים אפילו להיט משותף ברדיו בשם "גיל הזהב", והם הקליטו יחד גם את השיר "שנת אלפיים", אך לא הגיעו להקלטת אלבום שלם.
כשהייתה בת 17 נפטר אביה אהרון, ולזכרו שינתה שלומית את שם משפחתה לשמו על-פי המלצתה של נעמי שמר.
אהרון המשיכה את דרכה המקצועית בלהקת פיקוד מרכז, שם שרה סולו את השירים "יש לי אהוב בסיירת חרוב" ו"הימים האחרים" במסגרת התוכנית "ליד הירדן", שעלתה ב־1970. עם שחרורה מהצבא השתתפה אהרון במופע "החייט ואשת הסנדלר", שנקטע בעקבות מלחמת יום הכיפורים. ב-1971 השתתפה בפסקול סרט הקולנוע כץ וקרסו עם השיר "כן או לא".
להקת הכל עובר חביבי

בשנת 1975 חברה לשלישיית "אף אוזן גרון", שיחד עם אהרון נקראה "הכל עובר חביבי". הלהקה הייתה אחת המצליחות בישראל בשנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80, והייתה מבוססת על הופעתה של אהרון כסולנית, כשלצידה שלושה גברים הנותנים ליווי קולי. בתחילה התמחתה הלהקה ב"נוסטלגיה" ובביצועים לשירים משנות החמישים ושנות השישים, אך לאחר מכן התפתחה והחלה להקליט חומרים מקוריים משלה. הלהקה הקליטה 13 אלבומים והעלתה שלושה מופעים.
בשנים 1978 ו-1979 סירבה אהרון מסיבות אישיות לשיר את הללויה. באירוויזיון 1981 שנערך באירלנד ייצגה "הכל עובר חביבי" את ישראל, שחזרה לתחרות לאחר היעדרות בת שנה, עם השיר "הלילה", שאהרון כתבה את מילותיו יחד עם יובל דור. אהרון עלתה לבמה כשהיא בסוף חודש שביעי להריון.