stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נתן כוגן
לקריאה נוספת

לאה גילולה, "העיקר הוא העשייה - שיחות עם נתן כוגן", בתוך: במה - רבעון לדרמה מספר 170, כרך ל"ז, תשס"ד 2003, דבורה גילולה ועמוס יובל (עורכים), הוצאת עמותת-במה מיסודו של ישראל גור, עמ' 9–40.
הערות שוליים

↑  לאה גילולה, "העיקר הוא העשייה - שיחות עם נתן כוגן", בתוך: במה - רבעון לדרמה מספר 170, כרך ל"ז, תשס"ד 2003, דבורה גילולה ועמוס יובל (עורכים), הוצאת עמותת-במה מיסודו של ישראל גור, עמ' 9.
↑  במה, מספר 170, כרך ל"ז, תשס"ד 2003, עמ' 20.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14165440p (data)  ISNI: 0000 0000 0924 0626  MusicBrainz: e4cadb2c-800e-4869-ac64-1eac483e7df7  VIAF: 17432015   WorldCat (עם VIAF): 17432015
ריכרד ניקולאוס פון קודנהובה-קלרגי

| --- | --- |

 לידה:  16 בנובמבר 1894 העיר טוקיו, האימפריה היפנית 
 פטירה:  27 ביולי 1972 (בגיל 77) שרונס, אוסטריה 
 מדינה:  אוסטריה, צ'כוסלובקיה, צרפת 
 מקום קבורה:  Gruben 
 השכלה:  אוניברסיטת וינה  האקדמיה הצבאית הטרזיאנית 
 מעסיק:  אוניברסיטת ניו יורק 
 בן או בת זוג:  Ida Roland (1915–28 במרץ 1951)  Melanie Hoffmann (1969–?)  Alexandra Bally (1952–21 בינואר 1968) 
 פרסים והוקרה:  פרס קרל הגדול (18 במאי 1950)  פרס סונינג (1965)  מדליית הכסף הגדולה עם כוכב להוקרה על שירות הרפובליקה האוסטרית  עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר  קצין בלגיון הכבוד  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  אזרח כבוד של פרנקפורט 
 
הרוזן ריכרד ניקולאוס פון קודנהובה-קלרגי (בגרמנית: Richard Nikolaus von Coudenhove-Kalergi, נולד ב-16 בנובמבר 1894, הלך לעולמו ב-27 ביולי 1972), היה מדינאי ופילוסוף אוסטרי. מספר שנים לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, קונהובה-קלרגי יסד את 'התנועה הפאן-אירופית', והוא נחשב לאחד מחלוצי רעיון האיחוד האירופי, עשרות שנים לפני יסודו בפועל. קודנהובה-קלרגי הציע את המנון האיחוד הנוכחי: האודה לשמחה.
שנותיו המוקדמות

אביו של ריכרד פון קודנהובה-קלרגי, היינריך פון קודנהובה-קלרגי (1906-1859), היה דיפלומט בשירות החוץ של אוסטריה-הונגריה ממוצא רב-לאומי: מצד אחד - קודנהובה - משפחה פלמית שנמלטה לאוסטריה בעת המהפכה הצרפתית. מן הצד שני - קלרגי - מוצאו היה מכרתים, עם זיקה משפחתית הן לשושלת הקיסרית הביזנטית, הן לאריסטוקרטיה של ונציה. כן היו להיינריך שורשים נורווגיים, בלטיים, פולניים, צרפתיים וגרמניים. היינריך שלט ב-16 שפות והיה חובב מסעות נלהב. אמו של ריכרד, מיצוקו אאויאמה (1941-1874), הייתה בת למשפחת אנשי עסקים, בעלי קרקעות וסוחרי עתיקות מיפן, אשר בטוקיו בירתה ריכרד נולד. גם בהמשך חייו היו לריכרד קודנהובה-קלרגי קשרים ענפים עם יפן ועם יפנים, כולל מספר ביקורים, כמו גם חילופי רעיונות. ריכרד שהה בנעוריו בנחלת המשפחה ברונספרג (Ronsperg, אז באוסטריה-הונגריה, כיום פובזוביצה (Poběžovice) בצ'כיה). באותן שנים לימד אותו אביו רוסית והונגרית. כן דאג אביו לחישולו הגופני, בין היתר, הוא לקח אותו למסעות רגליים בכל מזג אוויר. בנוסף ריכרד קיבל באותן שנים שיעורי קליעה וסיוף. למרות שאביו מת בגיל צעיר יחסית, הוא הספיק לטייל עמו לא מעט ברחבי העולם, כולל אתונה, קונסטנטינופול, ריו דה ז'ניירו וטוקיו. ריכרד למד בגימנסיה בבריקסן (Brixen) שבדרום טירול (אז באוסטריה-הונגריה, כיום ברסנונה בצפון איטליה), ואחר כך למד, בין השנים 1908 ו-1913, באקדמיה התרזיאנית (Theresianische Akademie, על שם מריה תרזה) בווינה. כך, ריכרד תואר לימים כ'איחוד אירופי של איש אחד'. את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטת וינה, והגיש את עבודת הדוקטורט בפילוסופיה ב-1917. באפריל 1915, במהלך לימודיו באוניברסיטה, נשא לאישה את השחקנית הוינאית אידה רולנד (Roland, 1951-1881), גרושה המבוגרת ממנה ב-13 שנה. נישואין אלה זכו ליחס שלילי במשפחתו, ואף להחרמתו הזמנית. בדצמבר 1921 קודנהובה-קלרגי הצטרף בווינה ללשכה המקומית של הבונים החופשיים, ולימים זכה לתמיכה ברעיונותיו מן הארגון בכלל, ומן הלשכה בפרט. עם זאת, בשנת 1926, כדי למנוע זיהוי של הפאן-אירופיות עם הארגון, עזב את הלשכה.
השקפותיו

בצעירותו, קודנהובה-קלרגי הושפע רבות מרעיונות כמו פציפיזם, ארגונים לאחדות עולמית ועוד. כך לדוגמה, קיבל בהתלהבות את ארבע עשרה הנקודות של וודרו וילסון, נשיא ארצות הברית. עם זאת, היה לדעותיו גוון אקסקלוסיבי ושמרני משהו, והוא שאף לדמוקרטיה מודרכת על ידי האליטות.
בשנים הראשונות לפעילותו, קודנהובה-קלרגי דגל בקיומן של חמש מדינות בלבד על פני כדור הארץ. האחת, אירופה המאוחדת, ביחד עם נחלותיהן האפריקניות של איטליה וצרפת, שהשתרעו, כללית, בחלקה הצפוני יותר של היבשת השחורה. מדינה נוספת אמורה הייתה להיות פאן-אמריקה. האימפריה הבריטית הייתה המדינה השלישית שחזה. ברית המועצות הייתה המדינה הרביעית, ומדינה פאן-אסיאתית, בעיקר בחלקה המזרחי של היבשת, בהנהגת סין ויפן - אמורה הייתה להיות החמישית. אנגלית נועדה לשמש כשפה בינלאומית, אותה אמורים היו ללמוד כל תושבי תבל, נוסף לשפת אימם. באשר לפאן-אירופה, הדגם שעמד לנגד עיניו היה מעין גרסה פדרלית של אוסטריה-הונגריה, בה בילה את רוב שנות צעירותו, עם שינויים ושיפורים מסוימים, וללא החסרונות אשר אפיינוה קודם מלחמת העולם הראשונה, מלחמה אשר הובילה לפירוקה של אותה אימפריה. בהזדמנויות אחרות הוא נשא עיניו, אם כי לא בהתבטאויות רשמיות, אל האימפריה של קרל הגדול כדגם לחיקוי. באשר לנושאי חברה וכלכלה, הוא האמין כי אינדיבידואליזם וסוציאליזם יכולים לשכון בכפיפה אחד. כן סבר כי קומוניזם וקפיטליזם יכולים להפרות האחד את השני, כשם שהרפורמציה אילצה את הקתוליות לערוך בדק בית. כללית, באשר לאירופה, הוא דגל במטבע יציב ובשוק נרחב ככל האפשר, כאמצעים אשר יאפשרו לאירופה לתפוס את מקומה הראוי בעולם.
בעקבות אביו, קודנהובה-קלרגי יצא כנגד שנאה על בסיס גזעי ודתי בכלל, וכנגד אנטישמיות בפרט. הוא סבר כי בהתגשמות רעיונותיו אודות איחוד אירופי צפונה ברכה גם ליהודים.
פעילות פוליטית פאן-אירופית > בין מלחמות העולם

בשנת 1922 יסד קודנהובה את 'האיחוד הפאן אירופי', במטרה - בימים שלאחר מהפכת אוקטובר - למנוע הגמוניה עולמית רוסית. קונדהובה-קלרגי עמד בראש אותו ארגון עד מותו ב-1972, ואז ירש ממנו את ראשות הארגון הארכידוכס אוטו פון הבסבורג, נסיך הכתר האוסטרו-הונגרי. בשנת 1923 פרסם מנשר במספר רב של שפות אירופיות ואחרות, כמו סינית ויפנית, אליו צורף טופס הצטרפות, להקמת 'התנועה הפאן-אירופית'. קודנהובה-קלרגי ותנועתו רכשו את תשומת לבם ואהדתם של אישים בולטים באירופה ובאמריקה. בין אלה היו אנשי רוח, כמו שטפן צווייג, תומאס מאן, היינריך מאן, פול קלודל, ארתור שניצלר, זיגמונד פרויד ואחרים. הרעיון והתנועה רכשו גם את אהדתם של אישים מן התחום הפיננסי, כמו הבנקאי הגרמני מקס ורבורג, אשר סייע כספית לתנועה, אנשי הכספים האמריקנים פאול ורבורג וברנרד ברוך ואחרים.
קודנהובה-קלרגי ניסה לרתום לארגונו ולרעיונותיו אישים פוליטיים אירופים בולטים. כך לדוגמה, הציע לאיגנץ זייפל (Ignaz Seipel), מי שהיה פעמיים, בשנות העשרים, הקנצלר האוסטרי, את ראשות סניף התנועה בארצו, ונענה ברצון. תומכים אחרים באו מחוגים פוליטיים מגוונים. בין אלה היו קרלו ספורצה (Sforza), שר החוץ האיטלקי בתחילת שנות העשרים, אשר היה אנטי פשיסטי, ומן הצד המנוגד, היילמאר שאכט, שר הכלכלה, באמצע שנות השלושים, בגרמניה הנאצית. כן השפיעו רעיונותיו של קודנהובה-קלרגי על אריסטיד בריאן, זוכה פרס נובל לשלום ב-1926, ומי שהיה שר החוץ הצרפתי בסוף שנות העשרים, ובנוסף, קודם לכן היה מספר פעמים ראש הממשלה. בשנת 1929 בריאן הציע להקים איחוד אירופי כחלק מחבר הלאומים, וב-17 במאי 1930, בריאן הוציא תזכיר ובו הצעה לארגון משטר פדרלי כלל אירופי. עם זאת, לא צלחה פנייתו לטומאש מסריק, נשיא צ'כוסלובקיה, כמו גם לאדווארד בנש, ראש הממשלה. יחס שלילי עוד יותר כלפי קודנהובה-קלרגי והפאן אירופיות הפגין אדולף היטלר, אשר תיעב את הקוסמופוליטיות ברעיונותיו של הראשון, אותו תיאר כ"ממזר חסר שורשים". כמו כן, למרות שכאמור קודנהובה-קלרגי עזב את 'הבונים החופשיים' עוד בטרם עלו הנאצים לשלטון, זיהו אלה האחרונים את רעיונותיו עם אלה של 'הבונים', אותם הם רדפו ודיכאו.
באפריל 1924 קודנהובה-קלרגי יסד וערך את הביטאון "פאן-אירופה" (Paneuropa), אשר הופיע עד שנת 1938, ובו גם היה הכותב הראשי.
בין השנים 1925 ו-1928 כתב קודנהובה-קלרגי את עבודתו העיקרית: "מאבק לפאן-אירופה" (בגרמנית: Kampf um Paneuropa), בשלושה כרכים. בשנת 1926 התכנס בווינה הקונגרס הפאן-אירופי הראשון, בו נטלו חלק כ-2,000 נציגים. קודנהובה-קלרגי נבחר על ידי אותם נציגים לנשיא המועצה המרכזית, והחזיק בתפקיד זה עד למותו ב-1972.
פעילות פוליטית פאן-אירופית > בתקופה הנאצית

ער לתיעוב שהנאצים חשו כלפיו וכלפי רעיונותיו, לאחר האנשלוס, נמלט קודנהובה-קלרגי מאוסטריה לצ'כוסלובקיה, ובהמשך לצרפת. לאחר המערכה על צרפת ונפילתה בידי הגרמנים, נמלט לארצות הברית דרך שווייץ ופורטוגל. למרות שמלחמת העולם השנייה הייתה אז בעיצומה, קודנהובה-קלרגי המשיך להטיף לאחדות אירופית, זו הפעם על בסיס הציר פריז-לונדון. לאחר חתימת האמנה האטלנטית, קודנהובה-קלרגי הוציא תזכיר אודות עצמאות לאוסטריה לאור עקרונותיה, אותם אימץ. בתזכיר זה, אותו שלח לווינסטון צ'רצ'יל ולפרנקלין דלאנו רוזוולט, הוא הציע את עצמו לתפקיד ראש הממשלה הגולה (ההיפותטית) של אוסטריה. אולם שני הנמענים נמנעו מלאמץ את תוכן המסמך, בעוד אוסטריה מהווה חלק בלתי נפרד מן הרייך השלישי. בשנת 1944 הוא פרסם את ספרו "מסע צלב לפאן-אירופה" (באנגלית: Crusade for Paneurope). ב-22 ביולי 1943 נשלל מקודנהובה-קלרגי תואר הדוקטור מאוניברסיטת וינה בשל היותו של בעליו 'בלתי ראוי', וזה הוחזר לו לבסוף ב-15 במאי 1955. בעת גלותו באמריקה, החל מ-1942 ועד חזרתו לצרפת ב-1945, קודנהובה-קלרגי לימד באוניברסיטת ניו יורק, אשר גם מינתה אותו לפרופסור בהיסטוריה בשנת 1944.
פעילות פוליטית פאן-אירופית > לאחר מלחמת העולם השנייה

עם תום מלחמת העולם השנייה זכו רעיונות האיחוד האירופי לעדנה, וכעת אף נהנו מתמיכתם של חלק מחשובי המנהיגים של בעלות הברית. הארי טרומן אף הכריז, לאחר שקרא מאמר של קודנהובה-קלרגי בשבועון קולייר'ס (Collier's), בדצמבר 1945, שמדיניותה הרשמית של ארצות הברית תעודד רעיונות אלה. גם וינסטון צ'רצ'יל הביע בנאום בציריך, ב-19 בספטמבר 1946 (מועד בו לא כיהן כראש ממשלת בריטניה), תמיכה דומה, ואף ציין במפורש את קודנהובה-קלרגי, לצד בריאן, כאישים אשר תרמו רבות להפצת הרעיון. בנובמבר 1946 ובאביב 1947 הפנה קודנהובה-קלרגי קריאה לחברי הפרלמנטים האירופיים במטרה לקדם את רעיון האיחוד. ואכן, קריאתו נשאה פרי עם ייסוד 'האיחוד הפרלמנטרי האירופי' (באנגלית: European Parliamentary Union, EPU), אשר באופן רשמי נחשב לגוף פרטי. ועידת היסוד של האיחוד נערכה בגסטד שבשווייץ ב-4 וב-5 ביולי 1947. ועידה כוללת התכנסה כחודשיים אחר כך, ב-8 עד 12 בספטמבר. בשנים הבאות, עם גבור מגמת האיחוד באירופה: קהילת הפחם והפלדה האירופית, הקהילה הכלכלית האירופית (ידועה גם בשם השוק האירופי המשותף) ועוד, זכה קודנהובה-קלרגי להכרה כאחד מאבות הרעיון שבבסיסם, ולעיטורים וכיבודים בהתאם.
המנון האיחוד האירופי ו'יום אירופה'

בשנת 1929 הציע קודנהובה-קלרגי את 'האודה לשמחה', עיבוד של לודוויג ון בטהובן לשיר שכתב פרידריך שילר, כהמנון אירופה. בשנת 1955 הוא חזר על הצעתו. בשנת 1985, כ-13 שנים לאחר מותו של קודנהובה-קלרגי, המנגינה אכן הפכה להמנון הרשמי של האיחוד האירופי (ללא המילים, בשל ריבוי הלשונות באיחוד). עוד קודם לכן, ב-1972, הפכה האודה להמנון מועצת אירופה. בשנת 1932, הציע קודנהובה-קלרגי את ה-17 במאי (יום השנה לתזכיר של בריאן, ר' למעלה) כיום אירופה (אשר מצוין בפועל ב-9 במאי, בו נפל המשטר הנאצי).
כתביו

Adel (1922)
Ethik und Hyperethik (1922); Héros ou Saint (1929), the Cahiers Internationaux series of the publisher Les Editions Rieder, 7, Place Saint-Sulpice, Paris
Pan-Europa (1923), Paneuropa Verlag; Pan-Europe (1926)
Krise der Weltanschauung (1923)
Pazifismus (1924)
Deutschlands Europäische Sendung. Ein Gespräch (1924)
Praktischer Idealismus (1925)
Kampf um Paneuropa (3 Volumes, 1925–28)
Held oder Heiliger (1927)
Brüning – Hitler: Revision der Bündnispolitik (1931), Paneuropa-Verlag
Stalin & Co. (1931)
Gebote des Lebens (1931)
Los vom Materialismus! (1931)
La lutte pour l'Europe (1931)
Revolution durch Technik (1932)
Gegen die Phrase vom jüdischen Schädling (1933), יחד עם היינריך מאך, לאון פויכטונגר, מקס ברוד וארתור הוליצ'ר (Holitscher)
Europa erwacht! (1934)
Judenhaß von heute: Graf H. Coudenhofe-Kalergi. Das Wesen des Antisemitismus (1935)
Europa ohne Elend: Ausgewählte Reden (1936)
Judenhaß! (1937)
Totaler Staat – Totaler Mensch (1937), Paneuropa Verlag; Totaler Mensch – Totaler Staat (1939), Herold Verlag; Totaler Mensch – Totaler Staat (1965), Herold Verlag
The Totalitarian State Against Man (1938), London, Frederick Muller Ltd.
Europe Must Unite
Die europäische Mission der Frau (1940)
Kampf um Europa (1949)
Ida Roland: In Memoriam (1951)
Die Europäische Nation (1953)
Der Gentleman (1953)
An Idea Conquers the World, הקדמה: וינסטון צ'רצ'יל (1953)
Vom Ewigen Krieg zum Großen Frieden (1956)
Eine Idee erobert Europa (1958)
From War to Peace (1959)
Ein Leben für Europa (1966)
Für die Revolution der Brüderlichkeit (1968), Zurich, Verlag Die Waage
nihongo|Bi no Kuni – Nihon heno Kikyou |, (1968), Tokyo, Kajima Institute Publishing
Weltmacht Europa (1971)
הערות שוליים

↑  Chambers, Whittaker (January 1944), Historian and History Maker, The American Mercury
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260179705171  PLWABN: 9810538197305606  BIBSYS: 90699707  BNC: 000455120  BNE: XX916112  BnF: cb120904608 (data)  CiNii: DA03396214  GND: 118677101  HDS: 027968  ICCU: SBLV147451  ISNI: 0000 0001 0891 151X  LCCN: n50059462  LNB: 000025711  NDL: 00436728  NKC: skuk0000265  NLA: 36240529  NLG: 149553  NSK: 000161088  NTA: 070113106  RERO: 02-A003139144  SNAC: w6tq63wp  SUDOC: 029236274  Trove: 1235208  VcBA: 495/168454  VIAF: 41867032   WorldCat (עם VIAF): 41867032 
הוריו של ריכרד ביום נישואיהם
מצודת רונספרג, ביתו של קודנהובה-קלרגי בילדותו.
אידה רולנד-קודנהובה-קלרגי לצידו של תומאס מאן בקונגרס הפאן-אירופי השני בברלין, 17 במאי 1930
שמעון רוזנדייל

| --- | --- |

 לידה:  1842 אולבני, ארצות הברית 
 פטירה:  1937  (בגיל 95 בערך) אולבני, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Beth Emeth Cemetery New 
 השכלה:  Barre Academy 
 תפקיד:  התובע הכללי של מדינת ניו יורק (1 בינואר 1892–31 בדצמבר 1893) 
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית 
 
שמעון רוזנדייל (1842–1937) היה משפטן ועסקן יהודי-אמריקני, יליד אולבני, ניו-יורק. היה היהודי הראשון שכיהן במשרה ציבורית במדינת ניו-יורק, ונודע כמתנגד בולט לתנועה הציונית.
ביוגרפיה

שמעון וולפה רוזנדייל (Simon Wolfe Rosendale) נולד ב-1842 באולבני שבמדינת ניו-יורק. עם סיום לימודיו באקדמיה של בר (Barre) בוורמונט, מונה כמשפטן במשרד התובע הכללי במחוז אולבני (1863). ב-1881 נכנס כשותף למשרד עורכי דין עם רופוס פקמן, שכיהן שנים לאחר מכן כשופט בית משפט העליון האמריקני. 
ב-1892 מונה רוזנדייל למשרת התובע הכללי של מדינת ניו יורק. 7 שנים לאחר מוכן התמנה על ידי מושל המדינה, תאודור רוזוולט, לתפקיד האחראי על שירותי הצדקה במדינה, תפקיד בוו שירת בנאמנות ובחריצות עד סוף ימיו.
לצד עבודתו הציבורית, היה רוזנדייל בעל עניין רב בעניינים פנים-יהודיים, מקהילתו באולבני, ועד לעניינים כלל-ארציים. הוא היה פעיל במשך זמן רב במסדר בני ברית, ואף כיהן במשך עשור כנשיא בית הדין לערעורים של המסדר. במקביל מילה רוזנדייל שורה של תפקידים יהודיים ציבוריים, בין היתר היה חבר הוועד הפועל של "איחוד הקהילות העבריות-אמריקניות", ונבחר לייצג את קהילת אולבני. הוא עמד בראש ועידת פילדלפיה ב-1888, בה הוקם ה- Jewish Publication Society of America, ומאוחר יותר מונה לסגן הנשיא של החברה ההיסטורית היהודית-אמריקנית (AJHC).
תפקידים ציבוריים

מלבד התפקידים הללו, ישב רוזנדייל בחבר הנאמנים של אוניברסיטת יוניון (Union), כיהן כנשיא הקולג' הרפואי של אולבני ובנק החסכונות הלאומי, ישב בדירקטוריון של בנק המסחר הלאומי של אולבני, כיהן כדירקטור בחברה המסחרית לביטוח האש (Commerce Fire Insurance Company), והיה מושל בית החולים של העיר אולבני. בנוסף, היה מחובר למספר ארגוני צדקה ועסקים נוספים. רוזנדייל חיבר ספר בשם 'The Involution of Wampum as Currency'.
התנגדותו לציונות

רוזנדייל היה מן הבולטים שבמתנגדי הציונות האמריקנית. התנגדותו, שפורסמה בפומבי בראשית 1906 במסגרת פולמוס הנאמנות הכפולה שהסעיר באותם ימים את הציבוריות היהודית, נשענה על נימוקים משני סוגים – דתיים ומדיניים. נקודת המוצא שלו הייתה זהה לעמדה הרפורמית היסודית: היהדות אינה אלא דת. לטענתו, מילאה הדת תפקיד מכריע בשימור האמונה של היהודים באמריקה, בדומה לתפקיד שמילאה עבור אבותיהם.
שנים לאחר מכן הפך רוזנדייל את ביקורתו הרעיונית על הציונות לצעד פוליטי-ציבורי. ב-1919 פנה יחד עם אישים יהודים אמריקנים בעלי שם נוספים במכתב רשמי לנשיא וילסון, שהיה בדרכו לוועידת השלום בפריס. המכתב, שנמסר לווילסון על ידי חבר הקונגרס היהודי יוליוס קאהן, כלל את חתימותיהם של 31 אנשי ציבור, ביניהם השגריר לשעבר הנרי מורגנטאו והמו"ל של הניו-יורק טיימס אדולף אוקס. רוזנדייל הופיע שלישי ברשימה. המכתב הביע את מחאתם של החתומים נגד ההפרדה הפוליטית שביטא רעיון הבית הלאומי היהודי בהצהרת בלפור. הם קבעו כי ההגדרה העצמית הפוליטית של היהודים בארץ-ישראל עומדת בניגוד לערכי הדמוקרטיה, שהיו "התכלית המוצהרת של ועידת השלום העולמית" בפריס. וילסון, שהיה מקורב באותו זמן לצמרת הציונית האמריקנית, הכיר היטב את עמדת מתנגדי הציונות, ולא שעה לדרישותיהם.
לקריאה נוספת

*Chapter 6: Encyclopedia of the Palestine Problem
The Political Graveyard: Index to Politicians: Rosenberger to Rosenstengel
Jewish Encyclopedia profile
ALBANY ASKS A JUSTICE in NYT on September 4, 1895 [gives wrong birth year]
AFTER EIGHTY GOOD YEARS in NYT on June 25, 1922
Wisconsin Jewish Chronicle obituary
Obit on page 18, read at the annual meeting of the Jewish Publication Society
Complete List of NYS Attorneys General
הערות שוליים

↑  אביתר פריזל, התפתחותה החברתית של יהדות ארצות הברית בשנים 1880-1914 [מקורות], האוניברסיטה העברית 1977, עמ' 59-60
↑  Protest to Wilson Against Zionist State, New York Times, March 5, 1919
↑  Stuart E. Knee, The King-Crane Commision of 1919: The Articulation of Political Anti-Zionism, American Jewish History, American Zionism: Mission and Politics, Jeffrey Gurock (ed.), Routlege 1998, pp. 180-181
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5417 0014  LCCN: no2007043665  VIAF: 7165911   WorldCat (עם VIAF): 7165911
איחוד ברסט

בקו מקווקו - תחום הדת הנוצרית הרומית-קתולית. בצבע ירוק - הדת הנוצרית אורתודוקסית; בצבע סגול - הדת הנוצרית הקלוויניסטית; בצבע כחלחל - הדת הנוצרית לותרנית
איחוד ברסט (בפולנית:Unia brzeska)  היה החלטה של רוב ראשי הכנסייה האורתודוקסית ב"ארצות הרותניות" שבאיחוד הפולני-ליטאי לעבור מחסות הפטריארכיה של קונסטנטינופול אל חסות האפיפיור. בכך נוסדה הכנסייה הרותנית המאוחדת עם רומא, המכונה גם הכנסייה היוונית-קתולית הרותנית. האיחוד נחתם ברומא בדצמבר 1595 ואושר רשמית באוקטובר 1596 בוועידה (סינוד) שהתקיימה בברסט.
הכנסייה החדשה שמרה על הפולחן הביזנטי והשפה הסלאבית הכנסייתית העתיקה. ההחלטה הובלה על ידי המיטרופוליט של קייב, מיכאיל רוהוזה, וחמישה בישופים נוספים. מתנגדי המהלך, בראשות הפרטיארך האקסארך ניקיפור, שני בישופים ממיטרופוליית קייב והנסיך קונסטנטין אוסטרוז'סקי, הכריזו על נאמנותם לקונסטנטינופול והטילו חרם על התומכים באיחוד.
ממשיכי הכנסייה כיום הם הכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית והכנסייה היוונית-קתולית הבלארוסית.
רקע

ב-1054 הנוצרים הכפופים לאפיפיור ברומא ניתקו את קשריהם עם הנצרות הביזנטית הכפופה לפטריארך בקונסנטינופול. במהלך מאות השנים נעשו כמה ניסיונות לחדש את הקשר ולאחד מחדש את המאמינים במזרח הקרויים "אורתודוקסים" והכנסייה הקתולית. אחד מהם היה איחוד פירנצה ב-1439 שנתמך על ידי המיטרופוליטי איזידור של קייב (שכיהן ב-1441-1437 והודח) ושהבטיח את איחוד הכנסייה האורתודוקסית הרוטנית עם רומא.

איחוד ברסט הקים את הכנסייה הרוטנית המאוחדת עם רומא בשטח  האיחוד הפולני-ליטאי. 
ב-1700 דיוקסיית לבוב הצטרפה לכנסייה היוונית-קתולית וב-1702 גם דיוקסיית לוצק, שהשלימה את מעבר הדיוקסיות האורתודוקסיות באיחוד הפולני-ליטאי לדת היוונית-קתולית. 
מיטרופוליית קייב התפצלה ליוונים-קתולים ואורתודוקסים שהתנגדו לאיחוד עם רומא. החוגים המנהיגים באצולה הקתולית  באיחוד הפולני-ליטאי ובראשם המלך זיגמונט השלישי, תמכו בכנסייה החדשה והפכו את הכנסייה האורתודקסית המסורתית לדת בלתי חוקית ורדופה והעבירה את נכסיה ליוונים-הקתולים.
מבחינת האיחוד הפולני-ליטאי, איחוד ברסט תרם להחלשתם של טענות הפטריארכיה ממוסקבה לבעלות על האדמות בדרום-מערב האימפריה הרוסית ושל הקשרים הרוחניים של הנוצרים האורתודוקסים באיחוד הפולני-ליטאי עם המדינה הרוסית.
חתימת איחוד ברסט גרמה למאבקים ארוכים ולעיתים עקובים מדם בין המאמינים בשתי הדתות בארצות ה"רותניות". למשך רבע מאה הנוצרים האורתודוקסים באיחוד הפולני-ליטאי נותרו ללא מיטרופוליט. מיטרופוליית קייב חזרה על כנה רק ב-1620 ואז חזרו ראשיה להיקרא "מיטרופוליטים של קייב ושל כל רוסיה".  ב-1633 המיטרופוליט פטרו מוהילה השתדל להשיג הכרת הממלכה בכנסייה האורתודוקסית  אבל בהמשך ההפליה נגדה חזרה שוב. להפך תומכי איחוד ברסט נרדפו באימפריה הרוסית, לרבות באדמות שעברו מהאיחוד הפולני-ליטאי לרוסיה.
בשלהי המאה ה-18 איחוד ברסט התפורר עם סיפוחה של מערב אוקראינה ובלארוס לאימפריה הרוסית. 
ב-12 בפברואר 1839 מעל 1600 פרוכיות אוקראיניות (וולהיניות) ובלארוסיות עם מעל 1,600,000 תושבים חזרו לחיק הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, דבר שקיבל גושפנקא בוועידה הכנסייתית בפולוצק. 
ב-11 במאי 1875 עוד 236 פרוכיות עם מעל 234,000 תושבים שבו לאמונה האורתודוקסית באזור חולם. התהליך המשיך בצורה מכרעת תחת השלטון הסובייטי. 
במרץ 1946 ועידת לבוב הכריזה על ביטול איחוד ברסט ואיסור הכנסייה היוונית קתולית ברחבי ברית המועצות. פעילותה חזרה להיות חוקית ב-1990. 
בימינו הכנסיות המאוחדות עם רומא שקמו עם איחוד ברסט מיוצגות על ידי הכנסיות היווניות-קתוליות האוקראינית, הרותנית, הבלארוסית והרוסית.
חתומי איחוד ברסט > נציגים אורתודוקסים

מיטרופוליט קייב, מיכאל רהוזה,
הארכיבישוף פולוצק, גרמנוס זהורסקי
בישוף לוצק, קיריל טרלצקי
בישוף חלם, דיוניסי זבירויסקי
בישוף פינסק, יונס גוגול
הארכימנדריט של מנזר לברישאבה, גדאון ברולניצקי
ואחרים
חתומי איחוד ברסט > נציגי הרומים-קתולים

ארכיבישוף לבוב, יאן דימיטר זוליקובסקי
בישוף לוצק, ברנרד מצ'יובסקי
בישוף חלם, סטניסלב גומולינסקי
האב הישועי פיוטר סקארגה
נציג מלך פולין, הוויבודה מטרוקי, מיקולאי קשישטוף רדזיוויל
הקצנלר הגדול של ליטא, לב ספייהה
ואחרים
sowie weitere Geistliche und Adlige
מנחם רק עוז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 באוגוסט 1923 חיפה, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  16 בנובמבר 2001 (בגיל 78)
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  אתלטיקה
 מועדון:  הפועל חיפה
 הישגים
 שיאים אישיים:  גובה: 1.80.8 מטר שיא ישראל בעבר
 
מנחם (ראקוץ') רק-עוז (30 באוגוסט 1923 - 16 בנובמבר 2001) היה אתלט ישראלי, אלוף ושיאן ישראל בקפיצה לגובה. סגן-אלוף בצה"ל ומפקד בה"ד 8 ואיש המוסד.
ביוגרפיה

רק עוז נולד בחיפה וגדל בשכונת קריית חיים ליצחק ויפה ראקוץ'. אביו היה צלם ובעל חנות צילום. הוא התאמן בקבוצת הפועל קריית חיים.
בשנת 1942 התנדב ראקוץ' לחיל ההנדסה של הצבא הבריטי. הוא השתחרר בדרגת סרג'נט (אנ') בשנת 1946. שימש כסמל מחלקה בגדוד 21 של חטיבת כרמלי. בגלל היותו ספורטאי מצטיין היה אחראי על אימון הגופני בגדוד.
באליפות הפועל שנערכה בתל אביב ביוני 1944 זכה ראקוץ' במדליית זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.8 שניות.
באליפות ארץ ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב במאי 1948 זכה ראקוץ' במדליית זהב, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.76 מטר.
ב-14 במאי 1948 קבע ראקוץ' בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של "1.80,8 מטר" (הטעות במקור).
בשנת 1950 נשלח רקוץ' לבית ספר צבאי לאימון גופני בצרפת.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב ביוני 1955 זכה רקוץ' במדליית כסף, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.71 מטר, אחרי אריה קלינשטוב-נווה ממכבי הצפון תל אביב (1.86 מטר).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בסוף יוני 1956 זכה ראקוץ' במדליית כסף, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.70 מטר, אחרי אריק איינשטיין מהפועל תל אביב (1.80 מטר).
בשנת 1958 נשלח עם רעייתו לשליחות במרוקו מטעם המוסד, על מנת לארגן את המחתרת היהודית במרוקו.
פיקד על בית הספר הצבאי לאימון גופני בה"ד 8 ועם סיום תפקידו זה בשנת 1965, התמנה לראש ענף אימון גופני. בשנת 1970 השתחרר מהצבא בדרגת סגן-אלוף.
משנת 1972 ניהל את המדור לפעילות ספורט עממי במינהל הספורט ויזם את מבצע צב"ר (צעיר, בריא, רענן).
הערות שוליים

↑  ז'. פרחי, אספורט - אתלטיקה קלה קציר של שיאים באליפות "הפועל", משמר, 11 ביוני 1944
↑  אליעזר רואי, האליפות באתלטיקה קלה, דבר, 14 במאי 1948
↑  שלושים וחמש שנות הפועל, דבר, 30 באפריל 1961
↑  אליפות ישראל באתלטיקה קלה ריכזה משתתפים מעטים קושניר קפץ לרוחק - 7.04 מ', על המשמר, 19 ביוני 1955
↑  2 שיאים לבוגרות באליפות ישראל בא"ק, דבר, 1 ביולי 1956
↑  אלי סט, דמויות מן העבר מנחם רק עוז, באתר www.gshavit.net
תאודור פרלינגהויסן

תאודור פרלינגהויסן (באנגלית: Theodore Frelinghuysen; ‏ 28 במרץ 1787 – 12 באפריל 1862) היה פוליטיקאי אמריקאי, כיהן כתובע הכללי של מדינת ניו ג'רזי וכסנטור והיה מועמד המפלגה הוויגית לסגן נשיא ארצות הברית לצד המועמד הנרי קליי במסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1844. כן כיהן כנשיא אוניברסיטת ניו יורק (1839-1850) ונשיא אוניברסיטת ראטגרס (1850-1862).
תולדות חייו

פרלינגהויסן נולד בפרנקלין, ניו ג'רזי למשפחת פרלינגהויסן, משפחה בעלת שורשים עמוקים בקהילה הפרוטסטנטית יוצאת הולנד בארצות הברית, אבותיו היו ממנהיגי קהילה זו. אבי-סבו, תאודור יעקובוס פרלינגהויסן ייסד את קווינס קולג' (שהיווה את הבסיס לאוניברסיטת ראטגרס). ב-1804 סיים את לימודי המשפטים בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון), ב-1808 קיבל רישיון לעריכת דין ופתח משרד בניוארק. במלחמת 1812 שירת בדרגת קפטן.
בשנים 1817–1829 כיהן כתובע הכללי של מדינת ניו ג'רזי, משרה אותה עזב עם בחירתו כסנטור בסנאט של ארצות הברית, משרה בה כיהן עד 1835. פרלינגהויסן נודע כסנאטור דתי הנאמן לצו המוסרי האוונגליסטי. נאמנות זו הובילה להתנגדותו לגירוש האינדיאנים מדרום ארצות הברית לשמורות ממערב למיסיסיפי. בשנים 1837–1838 כיהן כראש עיריית ניוארק ולאחר מכן עבר לניו יורק לכהן כנשיא אוניברסיטת ניו יורק. ב-1842 נבחר לנשיא לכל ימי חייו של אגודת התנ"ך האמריקאית (American Bible Society), ארגון אוונגליסטי שהתנגד לעבדות בארצות הברית אך גם הטיף נגד הנצרות הקתולית. ב-1844 נבחר על ידי ועידת המפלגה הוויגית לכהן כסגנו המיועד של המועמד לנשיאות הנרי קליי, אולם השניים נכשלו במפתיע בהתמודדות צמודה מול מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'יימס נוקס פולק, שנבחר לנשיא. מ-1850 ועד מותו כיהן כנשיא אוניברסיטת ראטגרס, שהוקמה על ידי אבי-סבו.
פרלינגהויסן נפטר בביתו בניו ברנזוויק. העיירה Frelinghuysen Township בניו ג'רזי קרויה על שמו.