stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיכה טמיר
ביוגרפיה

טמיר נולד וגדל בגן יבנה והתגורר ביסוד המעלה. עם גיוסו לצה"ל ב-1967 התנדב לסיירת מטכ"ל. לאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וקורס קציני חי"ר. עם תום הקורס מונה למפקד צוות בסיירת צנחנים. במלחמת יום הכיפורים הוביל את צוותו בפשיטות מעבר לקווי האויב בסוריה (מבצע כותונת ומבצע דוידקה) עליהן פיקד שאול מופז. בהמשך שימש כמפקד פלוגה. בשנים 1978–1976 פיקד על סיירת צנחנים.
בהמשך מונה למפקד גדוד 450. ימים ספורים בטרם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה היה מיועד להתמנות כמפקד גדוד 202 של הצנחנים, אולם מפקד החטיבה, יורם יאיר, בחר להותיר בתפקיד את המג"ד היוצא ישראל רמות ולמנות את טמיר כמפקד כוח נוסף במלחמה ובו פלוגותיהם של שאול אריאלי וניר ברקת. בין היתר כבש כוח זה את ארמון הנשיאות בביירות. בהמשך הלחימה מונה למפקד גדוד 202. הגדוד בפיקודו הוצב בביירות וכיתר את מחנות הפליטים סברה ושתילה, ולאחר הטבח התנגד טמיר לכניסת כוחות צה"ל למחנות. מפקדו, אל"ם יאיר לא קיבל את דעתו והצנחנים, ובהם טמיר, נכנסו למחנות כדי למנוע טבח נוסף.
בהמשך שימש כמפקד חטיבה 226 בדרגת אל"ם, ובשנים 1988–1987 שימש כמפקד חטיבת הבקעה. לאחר מכן עשה הסבה לשריון ומונה למפקד חטיבה 211. לאחר מכן הועלה לדרגת תא"ל ובין פברואר 1991 לאוקטובר 1992 שימש כמפקד יחידת הקישור ללבנון. ארגון החזבאללה ניסה להתנקש בחייו וב-6 באפריל 1992 נערכה התקפת מחבל על שיירה צה"לית בה נסע. שני חיילים נהרגו אולם טמיר עצמו לא נפגע, ופיקד על הכוח שהרג את המחבלים. בהמשך שימש כמפקד עוצבת עמוד האש בשנים 1996–1993. לאחר מכן השתחרר מצה"ל.
לאחר שחרורו שימש טמיר כראש יחידת מבצעים בחברת רפא"ל וכמרכז הכנה לצה"ל במכינת גליל עליון.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל התנדב שוב לשירות מילואים.
נפטר ב-20 במאי 2024, הותיר אחריו אישה, ילדים ונכדים.
הערות שוליים

↑  צנחנים - העמותה להנחלת מורשת הצנחנים, באתר פייסבוק, ‏20 במאי 2024
↑  חנן גרינברג ואחיקם משה דוד, חידת גנץ: סוגר שנה ראשונה בקדנציה, באתר nrg,‏ 10 בפברואר 2012
↑  צבי סבר ואחרים, סיירת צנחנים: שלושים שנה למבצעי מלחמת יום כיפור (המלחמה=24-6 באוקטובר 1973), תל אביב, צ. סבר, 2005, עמוד 2
↑  מעוזיה סגל, עדויות מגובה החול – קרב הצנחנים בחווה הסינית, הוצאת מודן, 2007, עמודים 337-344.
↑  מיכה תמיר – 1976–1978, מתוך אתר סיירת צנחנים
↑  אלוף יורם יאיר, "אתי מלבנון" – סיפורה של חטיבת הצנחנים במלחמת לבנון, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1990, עמוד 61
↑  אמיר אורן, ההוא מצאלים ב', באתר הארץ, 16 ביוני 2007
↑  יהודה גורן, מפקד חדש ליק"ל: אל"ם מיכה טמיר, באתר מעריב,‏ 21 בפברואר 1991
↑  רונן ברגמן, "נקודת האל חזור", הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2007, עמוד 338
↑  פרוטוקול מס' 40 מישיבת ועדת המדע והטכנולוגיה שהתקיימה ביום ד', טו' כסלו תשס"ד, 10 בדצמבר 2003, בשעה 09:00, מתוך אתר הכנסת
↑  ניצן שפיר, ‏הכירו את "נמרי הצפון": הקצינים הבכירים לשעבר שהתגייסו בגיל 70, באתר גלובס, 22 באוקטובר 2023
| מפקדי יחידת הקישור ללבנון  |
| --- | --- | --- |
| מפקדי אד"ל | בנימין בן אליעזר • יורם המזרחי • אפרים סנה • מאיר דגן • דוד מימון |  |
| מפקדי יק"ל | מאיר דגן • שלמה אליה • דני רוטשילד • דוד אגמון • זאב זכרין • מיכה טמיר • גבי אשכנזי • גיורא ענבר • אלי אמיתי • ארז גרשטיין • אלי אמיתי (ממלא מקום) • בני גנץ |  |
הבית הלבן (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

מתוך קליפ הפתיחה של הבית הלבן
 סוגה:  סדרת דרמה המשכית פוליטית
 יוצרים:  אהרן סורקין 
 כותבים:  אהרון סורקין וכותבים מתחלפים
 בימוי:  Christopher Misiano, אלכס גרייבס 
 שחקנים:  אלן אלדה, סטוקרד צ'אנינג, קריסטין צ'נוות', דולה היל, אליסון ג'ני, רוב לאו, ג'ושוע מלינה, מארי מקורמק, ג'אנל מולוני, ריצ'רד שיף, ג'ון ספנסר, בראדלי ויטפורד, ג'ימי סמיטס ומרטין שין
 פרסים:  26 פרסי אמי ו-2 פרסי גלובוס הזהב
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מקום התרחשות:  וושינגטון די. סי., האגף המערבי של הבית הלבן 
 מספר עונות:  7 
 מספר פרקים:  156
 הפקה
 מפיק:  תומאס שלאמי 
 מפיקים בפועל:  אהרן סורקין, אלכס גרייבס, לורנס או'דונל, Christopher Misiano, ג'ון ולס, תומאס שלאמי, Peter Noah 
 חברת הפקה:  האחים וורנר טלוויזיה
 הפצה:  האחים וורנר טלוויזיה, נטפליקס 
 אתר צילומים:  אולפני ברבנק של האחים וורנר 
 צלמים:  תומאס דל רות' 
 מוזיקה:  ויליאם גארט וולדן 
 אורך פרק:  42 דקות בקירוב
 שידור
 רשת שידור:  NBC
 רשת שידור בישראל:  הולמרק יס הוט חינוכית
 תקופת שידור מקורית:  22 בספטמבר 1999 – 14 במאי 2006
 קישורים חיצוניים
 www.nbc.com/the-west-wing
 דף התוכנית ב-IMDb
 
הבית הלבן (באנגלית: The West Wing) היא סדרת דרמה המשכית אמריקאית, שנוצרה על ידי אהרן סורקין ושודרה במקור בין השנים 1999 ו-2006. מקום עלילת הסדרה הוא האגף המערבי בבית הלבן (ומכאן שמה הלועזי - The West Wing, האגף המערבי), מקום המשרד הסגלגל ומשרדי הצוות הנשיאותי הבכיר, במהלך שלטונו של הנשיא הבדיוני, ג'וזיה ברטלט הדמוקרטי (מרטין שין).
הבית הלבן הופקה על ידי האחים וורנר. בארבע העונות הראשונות, המפיק בפועל היה אהרון סורקין, ולאחר שעזב את הסדרה, הוחלף על ידי ג'ון וולס. הסדרה עלתה לאוויר לראשונה ברשת השידור האמריקאית NBC בשנת 1999, ומאז שודרה על ידי רשתות שידור רבות בעשרות מדינות ברחבי העולם. הסדרה ירדה מהמסך לאחר שבע עונות במאי 2006.
הסדרה קיבלה ביקורות חיוביות ממבקרי טלוויזיה, פרופסורים למדע המדינה, ועובדים לשעבר בבית הלבן. הסדרה זכתה בשני פרסי גלובוס הזהב וב-26 פרסי אמי, הכוללים ארבעה פרסים על תוכנית הדרמה הטובה ביותר (במהלך השנים 2000 - 2003). מדרוג הצפייה (רייטינג) של הסדרה פחת בשנותיה האחרונות, לאחר עזיבתו של יוצר הסדרה אהרון סורקין (שהשתתף בכתיבת 85 מתוך 88 הפרקים הראשונים) בסוף העונה הרביעית, אך עדיין נחשבה פופולרית בקרב צופים בעלי הכנסה גבוהה, קהל יעד מרכזי של הסדרה והמפרסמים בה.
עונות

| עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה> הפרק הראשון | שודרה לראשונה> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 22 | 22 | 22 בספטמבר 1999 | 17 במאי 2000 |
| 2 | 22 | 22 | 4 באוקטובר 2000 | 15 במאי 2001 |
| 3 | 22 | 22 | 10 באוקטובר 2001 | 22 במאי 2002 |
| 4 | 23 | 23 | 25 בספטמבר 2002 | 14 במאי 2003 |
| 5 | 22 | 22 | 24 בספטמבר 2003 | 19 במאי 2004 |
| 6 | 22 | 22 | 20 באוקטובר 2004 | 6 באפריל 2005 |
| 7 | 22 | 22 | 25 בספטמבר 2005 | 14 במאי 2006 |
תקציר העלילה

רוב הפרקים עוקבים אחרי הנשיא ברטלט וצוותו מבעד לעניינים פוליטיים ייחודיים. העלילות יכולות להשתרע מדיונים חשאיים עם הקונגרס עד לעניינים אישיים כיחסי מין וצריכת סמים אישית. פרק אופייני בסדרה עוקב בחופשיות אחרי הנשיא וצוותו במשך יומם, ובדרך כלל עלילות המשנה קשורות זו לזו ברעיון או נושא משותף. אולפן גדול ומחובר לחלוטין של הבית הלבן מאפשר למפיקים לצלם סצנות ללא עצירות באמצע ("מאסטר-שוט" בעגה המקצועית), המראות עובדים בבית הלבן הולכים ומדברים במסדרונות ונכנסים למשרדים שונים, תחושה הנותנת לצופה הרגשה שאתר הצילום הוא הבית הלבן האמיתי. בראיון לאחר העונה הראשונה, העיד ג'ון ספנסר שעצם הצילום בסט של ארבעה קירות (ולא שלושה, כמקובל, כשבצד הרביעי נמצאות המצלמות והמפיקים) עוזר לסדרה לנוע בחופשיות מסצנה לסצנה. סצנות ה"הליכה ודיבור" השוטפות הללו נהפכו לסמלה המובהק של הסדרה. בשתי העונות האחרונות של הסדרה קו העלילה נחצה לשניים, כשמרכז הסדרה עמדו גם הנשיא ברטלט ושארית צוותו בבית הלבן וגם חלק מהצוות הבכיר שעברו לעבוד במסע הבחירות לנשיאות 2006.
תקציר העלילה > עונה 1

פרקים 1–22 (22 פרקים). החלה ב-22 בספטמבר 1999 והסתיימה ב-17 במאי 2000.
בעונה הראשונה, הקדנציה הראשונה של הנשיא הדמוקרטי ג'וזיה "ג'ד" ברטלט נמצאת בשנתה השנייה (הסדרה החלה בשנת 1999, והבחירות התקיימו בשנת 1998). הנשיא ואנשיו מתקשים למשול ולהשיג תמיכה. במהלך העונה נדרש ברטלט, שמעולם לא שירת בצבא, להכריע כיצד נדרשת ארצות הברית להגיב לפעולת טרור בגיבוי סוריה. ברטלט שאף להגיב באופן לא מידתי, אולם מקבל את נימוקיהם של יו"ר המטות המשולבים, אדמירל פיצוואלס, וראש הסגל, ליאו מקגארי, בזכות תגובה מידתית. בהמשך העונה נאלצים הנשיא ואנשיו פעמים רבות לחפור ולחפש תמיכה לחוקים שונים שברצונם לחוקק. החולשה הזו מסתיימת במהלך העונה, כשליאו מקגארי והנשיא מחליטים לצאת למלחמה על כל דבר חשוב בעיניהם, גם אם לא בטוח שינצחו.
בסוף העונה הראשונה מתבצעת תקיפה בנשק חם על שיירת הנשיא, על ידי קבוצת גזענים לבנים. הרקע לתקיפה, הם הקשרים הרומנטיים בין בתו הצעירה של הנשיא, זואי, לבין עוזרו השחור של הנשיא, צ'ארלי. בתחילה משוכנעים כולם כי הנשיא היה מטרתם של היורים. בהמשך מתברר שדווקא צ'ארלי יאנג היה המטרה.
תקציר העלילה > עונה 2

פרקים 23–44 (22 פרקים). החלה ב-4 באוקטובר 2000 והסתיימה ב-16 במאי 2001.
בעונה השנייה, שמסיימת את שנתו השנייה של ברטלט בנשיאות ונכנסת עד לאמצע השנה השלישית, מצליחים ברטלט ואנשיו להשיג יותר תמיכה שמסייעת להם הן בחקיקה והן באהדה ציבורית, וזאת בזכות אחוזי התמיכה בברטלט בסקרים וההחלטה העיקשת של ליאו וברטלט להילחם על עקרונותיהם. בהמשך מגלים אנשי ברטלט שהנשיא אובחן לפני הבחירות כסובל מטרשת נפוצה והסתיר זאת מן הציבור. בסוף העונה, ברטלט מתלבט האם לרוץ לקדנציה נוספת, ובמסיבת עיתונאים, ממש לפני שעמד לענות על השאלה האם ירוץ שוב, מודיע ברטלט על המחלה שלו.
תקציר העלילה > עונה 3

פרקים 45–65 (22 פרקים). החלה ב-10 באוקטובר 2001 והסתיימה ב-22 במאי 2002.
העונה השלישית, שעוסקת בשנה השלישית והרביעית של הקדנציה של ברטלט, פותחת בהכרזתו של ברטלט לרוץ לקדנציה נוספת ועוסקת בהכנות לקראת הבחירות. עוד עלילות מקבילות בעונה השלישית: הקונגרס חוקר האם ברטלט הונה את בוחריו בכך שהסתיר את דבר מחלתו; איומים על חייה של סי. ג'יי. קרייג, מזכירת העיתונות מביאים להצמדתו של מאבטח אליה והשניים מעורבים בקשר רומנטי, ושר ההגנה של קומאר (מדינה פיקטיבית, אסלאמית-רדיקלית, במרכז המזרח התיכון), עבדול שריף מתכנן פיגועי טרור בארצות הברית. עניינים אלו נסגרים בסיום העונה, כאשר ברטלט פוגש את יריבו לבחירות ומודיע לו שהוא ינצח אותו. ברטלט מורה הוראה להתנקש בשריף, וזמן קצר לאחר שהמאיים על חייה של סי. ג'יי. נתפס, המאבטח הצמוד שלה עמו הייתה בקשר, נהרג.
תקציר העלילה > עונה 4

פרקים 66–88 (23 פרקים). החלה ב-25 בספטמבר 2002 והסתיימה ב-14 במאי 2003.
העונה הרביעית עוסקת בסוף השנה הרביעית וסופה של הקדנציה הראשונה של ברטלט, ותחילת השנה הראשונה של הקדנציה השנייה. הנשיא מסייר ברחבי המדינה כשצוותו עובד בקדחתנות לקראת העימותים בינו לבין יריבו. הבחירות לא היו צמודות, וניצחונו הברור של ברטלט הביא לסיום עלילת הבחירות כבר באמצע העונה. עוד בעונה הרביעית: סאם סיבורן, סגן מנהל התקשורת, עוזב את הבית הלבן כדי לארגן בחירות מיוחדות בקליפורניה. מצוות בחירות זה מגיע מחליפו של סאם, ויל ביילי. סגן הנשיא, ג'ון הוינס, מאולץ להתפטר אחרי שפרשיית מין פורסמה בנוגע אליו. בסיום העונה, חיילים קומאריים חוטפים את בתו הצעירה של הנשיא, זואי, כתגובה על רצח שר ההגנה הקומארי שריף. הנשיא חש כי הוא לא מסוגל למלא את תפקידו זמנית, ומשתמש בתיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית, שקובע שכאשר הנשיא לא מסוגל לתפקד זמנית, סמכויותיו עוברות לסגן הנשיא. כיוון שסגן הנשיא הוינס התפטר זה מכבר, הנשיא בפועל היה יו"ר בית הנבחרים, הרפובליקני גלן אלן ווקן.
תקציר העלילה > עונה 5

פרקים 89–110 (22 פרקים). החלה ב-24 בספטמבר 2003 והסתיימה ב-19 במאי 2004.
העונה החמישית עוסקת בשנה השנייה של הקדנציה השנייה של ברטלט (השנה השישית בסך הכול של כהונת ברטלט), ופותחת במציאתה ושיקומה של זואי, בתו הצעירה שנחטפה. הנשיא חוזר לתפקיד ומתקשה להשיג תמיכה ולמשול, בדומה לעונה הראשונה. יו"ר בית הנבחרים החדש, רפובליקני בעל עוצמה, מכריח את ברטלט להגיע להחלטות שלא רצה להחליט, כולל מינויו של בוב ראסל, דמוקרטי מתון מאוד, לתפקיד סגן נשיא. המתח בין ברטלט ליו"ר מגיעים לשיאם כאשר היו"ר מנסה להכריח את ברטלט לשנות את התנאים שהבטיח במסגרת תקציב מסוים, וברטלט מסרב לחתום על התקציב. ברטלט ממנה לראשונה אישה לנשיאת בית המשפט העליון. העונה מסתיימת בפיצוץ מכוניתם של נציגי המשלחת האמריקנית ברצועת עזה. הרמטכ"ל האמריקני, האדמירל פיצוואלאס, שהצטרף למשלחת, נהרג, ודונה, עוזרתו האישית של סגן ראש הסגל ג'וש ליימן, נפצעה קשה. מעשים אלו מביאים את הנשיא ברטלט לעודד את הישראלים לכיוון שיחות שלום, ואת ג'וש ודונה להתקרב.
תקציר העלילה > עונה 6

פרקים 111–132 (22 פרקים). החלה ב-20 באוקטובר 2004 והסתיימה ב-6 באפריל 2005.
העונה השישית עוסקת בשנה השלישית של הקדנציה השנייה של ברטלט (סך-הכל: השנה השביעית של ברטלט כנשיא). בפתח העונה הנשיא הביא את ראש ממשלת ישראל וראש הרשות הפלסטינית לחתום על הסכם שלום בקמפ דייוויד. ברטלט חיפש מתווה שיאפשר את קיום השיחות וכן תגובה על הפיגוע, ולבסוף בחר בפתרון יצירתי. בעוד נציגי הישראלים והפלסטינים מתיישבים לשולחן המשא ומתן, הודיע במסיבת עיתונאים יו"ר המטות המשולבים החדש, הגנרל ניקולס אלכסנדר, יוצא הכוחות המיוחדים של צבא היבשה, שמטוסי קרב של הצי תקפו מחנות אימונים של הארגון בסוריה. בניגוד לרצונם נאלצו הפלסטינים להישאר למשא ומתן, מאחר שכבר הגיעו לקמפ דייוויד. ערב לפני המעמד המרגש, וימים ספורים לאחר שניהל עמו ויכוח קולני בחדר הסגלגל, מודיע ליאו לברטלט שהוא לא מסוגל לתמוך בעמדותיו. ברטלט מפטר את ליאו מתפקיד ראש הסגל, ודקות ספורות לאחר מכן ליאו חוטף התקף לב אלים ביערות קמפ דייוויד. ברטלט ממנה את סי.ג'יי קרייג כראש הסגל. בהמשך חוזר ליאו לשמש כיועץ מיוחד לנשיא. העונה אף עוסקת בבחירות לנשיאות שעתידות להתקיים בשנת 2006. ג'וש משכנע את חבר הקונגרס מאט סנטוס, טייס קרב בחיל הנחתים לשעבר, שתכנן לעזוב את הפוליטיקה, לרוץ לנשיאות, ועוזב את הבית הלבן כדי לנהל את הקמפיין של סנטוס. דונה עוזבת גם היא כדי לעבוד בקמפיין של סגן הנשיא, בוב ראסל. הסקרים מנבאים ניצחון לראסל בוועידה הדמוקרטית (הוועידה שתקבע את המועמד הדמוקרטי לנשיאות), הוינס במקום השני וסנטוס הרחק במקום השלישי. אך לאחר פרשיית מין נוספת, הוינס נאלץ לפרוש מהמירוץ, וסנטוס גובר על ראסל וזוכה בוועידה. סנטוס מכריז על ליאו מקגארי כסגנו למירוץ. בסיום העונה מתגלה כי תוכנית אודות מעבורת חלל צבאית הודלפה מתוך הבית הלבן לתקשורת, נושא שייחקר בקדחתנות בעונה השביעית.
תקציר העלילה > עונה 7

פרקים 133–154 (22 פרקים). החלה ב-25 בספטמבר 2005 והסתיימה ב-14 במאי 2006.
שידורי העונה השביעית והאחרונה הסתיימו בארצות הברית ביום ראשון, 14 במאי 2006. העונה עסקה בעיקר בקמפיין הבחירות של מאט סנטוס וליאו מקגארי, וכן בפרשת מעבורת החלל הצבאית שפרטיה הודלפו. שנתו האחרונה של הנשיא ברטלט בתפקיד נסקרת אך לא באופן בולט. מנהל התקשורת, טובי זיגלר, מודה שהוא הדליף לתקשורת את הפרטים על מעבורת החלל, והוא מפוטר מתפקידו, עוזב את הבית הלבן, וצפוי לבלות מספר שנים בכלא. אולם בפרק המסיים את הסדרה מחליט הנשיא ברטלט להעניק חנינה לטובי.
בתוך כך, הוחלט כי זו תהיה העונה האחרונה של הסדרה, שתסתיים עם ההשבעה של הנבחר לנשיאות ארצות הברית, מאט סנטוס. זהותו של הנבחר הייתה שנויה במחלוקת בין התסריטאים, והבחירה לוותה בחילוקי דעות רבים. בסופו של דבר הוחלט, לאחר שהשחקן ג'ון ספנסר נפטר, לבחור בסנטוס כמנצח.
פיתוח הסדרה

הסדרה התפתחה מהסרט "הנשיא מאוהב" (במקור: "The American President") משנת 1995, שאהרון סורקין כתב לו את התסריט. מספר נקודות שלא פותחו בסרט עודדו את סורקין ליצור את "הבית הלבן".
סורקין התכוון לבנות עלילה סביב סאם סיבורן, סגן מנהל התקשורת בבית הלבן, כשדמותו של הנשיא לא מופיעה כלל או מופיעה לעיתים רחוקות. עם הזמן, סורקין הגדיל עוד ועוד את תפקידו של הנשיא בעלילה, והדמות שלו תפסה יותר מקום בסדרה. דמותו של הנשיא ברטלט, שהזכירה לקהל את הנשיא קלינטון, הפכה ליותר ויותר מרכזית בסדרה, ותפקידו של רוב לאו, ששיחק את סיבורן, הצטמצם. זו אחת הסיבות לעזיבתו של לאו באמצע העונה הרביעית.
בארבע העונות הראשונות כתב סורקין כמעט כל פרק בסדרה, כשהוא משתמש באותם רעיונות ודמויות מעבודה קודמת שלו, הסדרה "ספורט באוויר". בסוף העונה הרביעית סורקין עזב את הסדרה בשל בעיות אישיות, כולל מעצר מתוקשר בגין החזקת סמים לא-חוקיים. צופים רבים של הסדרה כעסו בגלל השינוי בכותבים, אך צופים אלו המשיכו לצפות בסדרה, שבאותם ימים זכתה לנתונים של שמונה מיליון צופים לפרק בממוצע.
רשת NBC הודיעה כי רוב לאו ישוב לגלם את סיבורן בפרקים האחרונים של הסדרה, וכך אכן היה בפרקים המסכמים של העונה השביעית, כאשר ג'וש ליימן גייס אותו מחדש לעבוד בבית הלבן, הפעם בתור סגן ראש הסגל.
תגובות המבקרים

הבית הלבן מציעה הצצה לסדרי העבודה הפנימיים בבית החזק ביותר באמריקה, ומתוך כך התכנים שבה, נטייתה הפוליטית, איכותה הטלוויזיונית והלגיטימיות שלה עוררו עניין נרחב בקרב המבקרים.
תגובות המבקרים > ריאליזם

הבית הלבן לא מציגה בדיוק מוחלט את הבית הלבן האמיתי, אך למרות זאת מספר מעובדי הבית הלבן לשעבר מסכימים כי הסדרה "תופסת את ההרגשה (בבית הלבן)."
די די מאיירס, דוברת הבית הלבן לשעבר, והסוקר המקצועי פטריק קאדל שימשו כיועצים לסדרה מעת התחלתה, ועזרו לכותבים ולשחקנים להציג את הבית הלבן מדויק ככל האפשר. עוד עובדים לשעבר בבית הלבן שימשו כיועצים לתקופה קצרה, למשל פגי נונן וג'ן ספרלינג.
סרט תיעודי מיוחד ששודר בעונתה השלישית של הסדרה השווה את הבית הלבן הטלוויזיוני לבית הלבן האמיתי. מספר רב של אנשים שעבדו בבית הלבן בעבר שיבחו את הסדרה על הדיוק הרב שבה. אנשים אלו כללו את היועץ דייוויד גרגן, הדוברת די די מאיירס, מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר, ראש הצוות ליאון פאנטה, סגן ראש הצוות קארל רוב, ונשיאים לשעבר כדוגמת ג'רלד פורד, ג'ימי קרטר וביל קלינטון.
בשעה שרוב המבקרים שיבחו את הסדרה על התסריט שלה ואת כותביה, אחרים טענו שהיא אופטימית בצורה לא-מציאותית.
תגובות המבקרים > השפעה חברתית

למרות התשבחות שקיבלה הסדרה על רמת הדייקנות והאמת שבה, סורקין עדיין האמין ש"התפקיד שלנו הוא לכבוש את לב הצופים למשך כל הזמן שאותו ביקשנו לעצמנו." מת'יו מילר, עוזר לשעבר בבית הלבן, העיר כי סורקין "שבה את לב הצופים בכך שהדגיש והעלה את הצד האנושי שבפוליטיקה יותר מכפי שהוא בחיים האמיתיים - או לפחות יותר מכפי שהוא מתואר בתקשורת." עוד העיר מילר כי בכך שתיארו את הפוליטיקאים עם אמפתיה וגרמו לצופים להזדהות עמם רגשית, יוצרי הסדרה הקימו "מתחרה מחתרתית" לדעות הציניות של המדיה התקשורתית על הפוליטיקה. במאמרו "האגף המערבי והאגף המערבי", המחבר מיירון לוין הסכים עם הדברים לעיל, ועוד הצהיר כי הסדרה "מציגה זווית ראייה חדשה, חיובית וחיונית של השירות הציבורי, ותיקון בריא לסטראוטיפ האנטי-וושינגטוני והציניות הציבורית."
במאמרה "הבית הלבן [הסדרה] ככלי פדגוגי", הפרופסורית למדע המדינה ד"ר ביברס מאוניברסיטת קליפורניה כותבת כי "למרות שמטרות הסדרה היו למטרות רווחים כספיים ובידור, הבית הלבן מציגה גם פוטנציאל חינוכי גדול." הבית הלבן, לפי דעתה, העניקה עומק רב יותר לתהליך הפוליטי מכפי שהוצג בדרך כלל בתוכנית מסוג פגוש את העיתונות ופופוליטיקה. למרות זאת הזהירה ביברס כי יש גם חיסרון במהלך זה, מכיוון שפעמים רבות מציגה הסדרה אנשים עם דעות שונות מדעותיהם הדמוקרטיות והליברליות של הדמויות הראשיות בסדרה כ"אנשים רעים" לעיני הצופים, בעלי מאפיינים לא סימפתיים.
סדרת טלוויזיה גרמנית "לשכת הקנצלר" מבוססת על סידרה זו.
בחירות נשיאותיות

הנשיא האמיתי האחרון שקיים בעולמה של הסדרה הוא ריצ'רד ניקסון (נעדרים הנשיאים פורד, קרטר, רייגן, בוש האב, קלינטון ובוש הבן). בעולמה של הסדרה, לאחר הנשיא ניקסון כיהנו הנשיאים ד. וייר ניומן (דמוקרט שכיהן כהונה אחת) ואוון לסיטר המנוח (רפובליקני שכיהן שתי כהונות). לא ידוע על נשיאים נוספים שכיהנו בין ניקסון לברטלט. לא ברור מי הנשיא האחרון שכיהן לפני ברטלט ואם הוא היה ניומן או לסיטר. עם זאת, מוזכר כי ליאו מק'גרי כיהן כשר העבודה בממשל שקדם לזה שברטלט החליף, מה שרומז שבין הממשל בו שימש מקג'רי כשר העבודה לבין ממשל ברטלט התקיים ממשל רפובליקני בן ארבע שנים. בנוסף, בעונה הרביעית הסדרה מספקת הצצה לתקופה שלאחר הזכייה של ברטלט בבחירות הראשונות לנשיאות אך מספר ימים לפני השבעתו לנשיא. שם, במהלך סיור שעורך אחד מעובדי הבית הלבן בממשל הקודם לדונה מוס, עולה שבראש הממשל היוצא עומד נשיא רפובליקני. בנוסף, בעונה הראשונה, שופט בית המשפט העליון מספר לברטלט שהוא מעוניין לפרוש מכס השיפוט מזה חמש שנים, אבל חיכה ל"דמוקרט". כמו כן, בעונה השישית ליאו מק'גרי אומר שהרפובליקנים "לא היו בעמדת כוח כבר שמונה שנים", ובוועידת המפלגה הרפובליקנית הקהל מריע "שמונה (שנים) זה מספיק", ובכך מבהירים שלפני ברטלט כיהן נשיא רפובליקני.
הבחירות הנשיאותיות שבסדרה מתרחשות בשנים 2002 ו-2006, ובכך מאחרות בשנתיים את הבחירות האמיתיות בארצות הברית (שהתרחשו ב-1996, 2000, 2004 וכן הלאה).
הערות שוליים

↑  רותם דנון, חמש הדמויות הטלוויזיוניות הטובות של ארון סורקין, ליברל, ‏ 19 בנובמבר 2019.
↑  גל פרל פינקל, "הוא הרג חפים מפשע, הוא יהרוג עוד, אז עלינו לסיים אותו". ויש לזה מחיר, באתר זמן ישראל, 4 בינואר 2020.
↑  גל פרל פינקל, "יש לך הרבה עזרה, אתה מקשיב לכולם, ואז אתה קובע את המהלך", באתר זמן ישראל, 16 באוקטובר 2020.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007372065505171  BIBSYS: 12071694  BnF: cb16015683k (data)  VIAF: 3181149296274880670009   WorldCat (עם VIAF): 3181149296274880670009 
מימין לשמאל: ליאו, סאם, הגברת הראשונה, הנשיא וטובי זיגלר במהלך ארוחת ערב רשמית
חלק משחקני הסדרה, למעלה משמאל: דולה היל, אליסון ג'אני, ריצ'רד שיף, ג'נל מולוני. למטה משמאל: רוב לאו, סטוקארד צ'נינג, מרטין שין, ג'ון ספנסר, ברדלי ויטפורד
אהרון סורקין, יוצר ותסריטאי
סגן הנשיא לשעבר אל גור הופיע במערכון של התוכנית סאטרדיי נייט לייב עם כוכבי ה'בית הלבן' על הסט המקורי של הסדרה.
חיים אורן

| --- | --- |

חיים אורן מיד לאחר סיום קורס קצינים, 1964-1963
 לידה:  29 בנובמבר 1943 טימישוארה רומניה רומניה
 פטירה:  3 בנובמבר 2000 (בגיל 56)
 תאריך עלייה:  1960
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  איבן
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1961–1990 (כ־29 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד סיירת חרוב  קצין אג"ם במפקדת קחצ"ר  מפקד חטיבת הבקעה  מפקד חטיבה 408  קצין אג"ם של פיקוד המרכז  מפקד חטיבת הנח"ל  מפקד אוגדה 81  ראש מטה פיקוד המרכז.
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים     מלחמת ההתשה     מלחמת יום הכיפורים  מבצע אנטבה     מלחמת לבנון
 
חיים אורן (איבן) (29 בנובמבר 1943 - 3 בנובמבר 2000) היה תת-אלוף בצה"ל, מקים חטיבת הנח"ל ומפקדה הראשון.
קורות חייו

נולד לפאני ולמאיר אוביץ' בטימישוארה שבטרנסילבניה, רומניה. היה חבר בתנועת הנוער קומסומול. עלה עם הוריו ועם אחיו הצעיר לישראל ב"עליית הרב רוזן" ב-1960 ונשלח לאולפן בקיבוץ אשדות יעקב.
עם גיוסו לצה"ל, בשנת 1961, התנדב לצנחנים, שם שובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר איבן מסלול הכשרה כלוחם, השתתף באימונים ובפעילויות מבצעיות במסגרת הגדוד והחטיבה, עבר קורס מ"כים חי"ר.
לאחר קורס קצינים חזר לגדוד ושירת כמפקד מחלקה, כקמב"ץ וכמפקד פלוגה. הוא השתתף בפעולת סמוע ובמלחמת ששת הימים היה מפקד פלוגה שלחמה בסיני הגדוד 890 בפיקודו של רפול, רפאל איתן. בשנים 1967 עד 1970 היה סמג"ד סיירת חרוב בתקופת המרדפים. הדריך צוערים כממ"ח בקורס קצינים בבה"ד 1 במחזורים הראשונים של הבה"ד במצפה רמון.
במהלך מלחמת ההתשה מונה למפקד מוצב המזח ונפצע קשה בהפגזה מצרית. לאחר ניתוחים ושיקום שעבר בבית חולים תל השומר מונה לסגן מפקד סיירת חרוב.
בשנים 1971–1972 למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
בתחילת מלחמת יום הכיפורים היה מוצב ב"בור" וביום שישי, ערב פרוץ המלחמה התריע בפני מפקדיו ואף ניסה לשכנע שאין מדובר בתרגיל צבאי של הסורים בגולן כי אם במלחמה. במהלך המלחמה קיבל פיקוד על סיירת חרובובראשה פרץ 3 פעמים לעיר סואץ תחת אש תופת וחילץ עם קציני הגדוד, בזלדות פתוחות, שישים לוחמים לכודים שתפסו מחסה בבנייני העיר. הוא שירת כסגן מפקד חטיבת הבקעה והיה קצין אג"ם פיקוד מרכז. תכנן את מבצע אנטבה בתפקידו כראש מדור מבצעים מיוחדים במקחצ"ר והיה אחראי על גיוס הכוחות ואימונם במחנה סירקין, יחד עם דן שומרון הציג את המבצע לרמטכ"ל, לשר הביטחון ולראש הממשלה ופיקד על המבצע, בתפקידו כקצין מבצעים על הקרקע בשדה התעופה אנטבה. היה לצידו של יוני נתניהו מתחת למגדל הפיקוח ממנו נורתה האש ויוני נהרג.
ב-1977 מונה למפקד חטיבת הבקעה בדרגת אלוף-משנה, בהמשך שירת כמפקד חטיבה 408, חטיבת חי"ר במילואים, קצין אג"ם של פיקוד המרכז ויצא ללימודים בארצות הברית. עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה, ביוני 1982, נקרא להקים חטיבת חי"ר סדירה חדשה, חטיבת הנח"ל, החיילים לחטיבה נאספו מיחידות הנח"ל השונות, מחטיבות החי"ר האחרות ומיחידות שונות בצה"ל. לאחר אימון חטיבה מזורז, נשלחו הכוחות ללחימה בלבנון ומפקדת החטיבה בפיקודו של אורן התמקמה בעין זחלתא שבהרי השוף. ב-1983 מונה למפקד אוגדה 81 וב-1985 לראש מטה פיקוד המרכז.
אורן השתחרר מצה"ל ב-1990 ומצא משרה ברפא"ל.
נפטר מלוקמיה ב-3 בנובמבר 2000 ונטמן בבית העלמין נווה הדר שבהוד השרון.
חיים אישיים

אורן היה נשוי למירה לסקלי-אורן ולהם שלושה בנים.
הערות שוליים

↑   יעקב עמידרור, ימי הזחיחות והביטחון המופרז, ישראל היום, 17.09.2010, "היה זה גדוד 'חרוב' מפיקוד המרכז ועליו פיקד מי שהיה מוכר בצבא בשם איוון. הוא היה בצעירותו מפקד פלוגת אוגוסט 1966 בגדוד 890 של חטיבת הצנחנים".
↑  סיפורה של פלוגת קורן במלחמת יום הכיפורים 1973, מתוך אתר עמותת סיירת חרוב.
↑  קרב אחד יותר מדי - הסרט המלא, באתר nana10‏, 12 בספטמבר 2013.
↑  תחקיר מבצע אנטבה, ארכיון צה"ל, עמ' 15
| מפקדי חטיבת עציוני |
| --- | --- | --- |
|  חטיבת עציוני   (1947 - 1949) | ישראל עמיר • דוד שאלתיאל • משה דיין • יצחק פונדק |  |
|  חטיבה 408   (1978 - 2010) | חיים אורן • עזרא סלע • חזי צפריר • ברוך שפיגל • מוני חורב • נמרוד רן • דני שחר • רון שכנר • ארז וינר • רפי מילוא • גיא הלוי |  |
|  חטיבת עציוני   (2010 - הווה) | גיא הלוי • אילן דיקשטיין • קובי ולר • אורן שמחה • יאיר צוקרמן • איתן גלעד • שראל סבג |  |
חוק שירות ביטחון

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  30 בינואר 1986
 תאריך חקיקה עברי:  כ' בשבט תשמ"ו
 גוף מחוקק:  הכנסת האחת עשרה
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 1170, עמ' 107
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  משרד הביטחון
 מספר תיקונים:  23
 נוסח מלא:  חוק שירות בטחון [נוסח משולב], התשמ״ו–1986
 
חוק שירות ביטחון [נוסח משולב], התשמ"ו–1986 הוא החוק המסדיר את הגיוס לצה"ל, משמר הגבול, שירות בתי הסוהר ומשטרת ישראל. החוק הוא ממשיך דרכם של חוק שירות ביטחון, התש"ט–1949 ושל חוק שירות ביטחון [נוסח משולב], התשי"ט–1959. עם חקיקתו של חוק שירות המילואים בשנת 2008, עברו אליו מרבית ההוראות העוסקות בשירות המילואים, ואילו בחוק שירות ביטחון נותרו הוראות העוסקות בשירות סדיר והוראות כלליות שרלוונטיות לשני סוגי השירותים.
היסטוריה

"חוק שירות ביטחון" המקורי התקבל בכנסת ב-8 בספטמבר 1949. על פי החוק שירות הגברים היה לשנתיים (בין גיל 18 ל-49) ולנשים שנה (בין גיל 18 ל-34).