stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברג'ס מרדית'
ביוגרפיה

מרדית' נולד בקליבלנד לאדה בת', אם ממוצא אמריקאי ולדוקטור ממוצא קנדי בשם ויליאם ג'ורג' מרדית'. למד ב"מכללת אמהרסט" שבמסצ'וסטס.
מרדית' התחיל את הקריירה שלו כשחקן מקצועי בשנת 1936 בתפקיד הראשי בדרמת הפשע הרומנטית "חורף קבוע". הופעתו הראשונה המרשימה סידרה לו תפקידים ראשיים בעיבוד הקולנועי לספר "על עכברים ואנשים" בתור ג'ורג', עובד חווה מובטל בשנות השפל הגדול, ובקומדיה המוזיקלית "מקהלות שניות" בתור החצוצרן האנק טיילור.
עוד לפני שהתגייס לצבא ארצות הברית הספיק לשחק בקומדיות "טום, דיק והארי" לצידה של כוכבת סרטי המיוזיקל ג'ינג'ר רוג'רס ו"ההרגשה הלא בטוחה" של ארנסט לוביטש לצידו של מלווין דאגלס. לאחר שהשתחרר בדרגת קפטן משירותו הצבאי בחילות האוויר של צבא ארצות הברית בשנת 1944, כיכב בסרט המלחמה "סיפורו של ג'י איי ג'ו" לצידו של רוברט מיצ'ם בתור הכתב הצבאי ארני פייל.
מרדית' קיבל פרס טוני מיוחד בשנת 1960 על עבודתו במחזה "פסטיבל טורבר".
התפרסם החל מאמצע שנות ה-60 בסדרת גיבורי העל "באטמן" ובסרט שבא בעקבותיו בתפקיד הפינגווין הרשע.
הופיע בסרט המלחמה "על שביל הנזק" בתור המפקד איגן פאוול איש המודיעין של אדמירל רוק טורי (ג'ון ויין). ב-1962 שיחק בסרט "הסנאט ימליץ ויאשר" בבימויו של אוטו פרמינגר. כמו כן הופיע מ-1959 עד 1963 בארבעה מפרקי הסדרה אזור הדמדומים כששניים מהם ("Obsolete Man" ו"Time Enough At Last") נחשבים לזכורים במיוחד.
באמצע שנות ה-70 זכה מרדית' להכרת חברי האקדמיה שהעניקו לו שתי מועמדויות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. בזה אחר זה הועמד לאוסקר על הופעותיו בדרמות "יומו של הארבה" בתור הארי, אביה של השחקנית המתחילה פיי גרינר (על התפקיד גם הועמד לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א) ובקלאסיקת האגרוף של ג'ון ג. אבילדסן "רוקי" בו גילם את מיקי גולדמיל, מאמן אגרוף קשיש ומריר שנענה לבקשתו של המתאגרף החובבן רוקי בלבואה (סילבסטר סטאלון) לאמן אותו לקרב על אליפות העולם.
בהמשך הקריירה שלו שיחק מרדית' בתפקיד מיקי גם בשני סרטי ההמשך, מתוך חמישה שנעשו לסרט.
ב-1974 היה מועמד לפרס טוני בקטגוריית הבימוי על עבודתו במחזה "יוליוס בנייט טאון". ב-1977 זכה מרדית' בפרס אמי על הופעתו בסרט הטלוויזיה "זנב התותחן ג'ו".
בין לבין שיחק בסרט האסונות "ההינדנבורג" בתור הקלפן אמיליו פאג'טה, במותחן האימה הפסיכולוגי "קסם" ובקומדיית המתח "תרגיל לבלשית מתחילה" בתור מר הנסיי, בעל הספרייה בה עובדת גלוריה מאנדי (גולדי הון).
בשנת 1981 השתתף בפנטזיית הפעולה "התנגשות הטיטאנים" בתפקיד המחזאי המלומד אמון אותו פוגש גיבור הסרט פרסאוס (הארי המלין).
שיחק בקומדיית חג המולד "סנטה קלאוס: הסרט" בתפקיד השדון הזקן והחכם.
בשנותיו האחרונות שיתף פעולה עם כוכבי קולנוע מזדקנים אחרים ובהם וולטר מתאו וסופיה לורן בקומדיות " זקנים חסרי מנוח" ו" משתגעים על אהבה" בהן גילם את אביו של ג'ון גוסטפון (ג'ק למון).
חיים אישיים

מרדית' נישא לארבע נשים, בין היתר לשחקניות פולט גודארד ומרגרט פרי. אשתו הרביעית והאחרונה עד למותו הייתה קז'ה סאנדסטן, איתה הביא לעולם שני ילדים.
נכנס לרשימה השחורה של הוליווד למספר שנים בעקבות ביקורת שהטיח בסנטור ג'וזף מקארתי.
מרדית' פרסם בשנת 1994 את הביוגרפיה על חייו " So Far, So Good" בו חשף שהוא סובל ממצבי רוח קיצוניים כתוצאה מההפרעה הנפשית ציקלותימיה ממנה סבל.
מרדית' נפטר ב-9 בספטמבר 1997 בגיל 89, לאחר שסבל בשנותיו האחרונות ממחלת אלצהיימר וממלנומה, וגופתו נשרפה.
על תרומתו לקולנוע האמריקאי זכה לכוכב על שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
פילמוגרפיה נבחרת

חורף קבוע (1936)
על עכברים ואנשים (1939)
תענוג של אידיוטים (1939)
טירה על ההאדסון (1940)
מקהלות שניות (1940)
טום, דיק והארי (1941)
ההרגשה הלא בטוחה (1941)
רחובות של סיכוי (1942)
סיפורו של ג'י איי ג'ו (1945)
טיול בשמש (1945)
יומנה של חדרנית (1946)
תליין משלי (1947)
האיש על מגדל אייפל (1949)
הסנאט ימליץ ויאשר (1962)
הקרדינל (1963)
הניצחון הראשון (1965)
מאדאם X ‏(1966)
באטמן (1966)
גן העינויים (1967)
שקיעה מזורזת (1967)
סקידו (1968)
תתרחק, ג'ו (1968)
הנהרות (1969)
זהב של מק'קנה (1969)
איש נוכל היה (1970)
חברים כל כך טובים (1971)
פתק של מעריץ (1972)
יומו של הארבה (1975)
ההינדנבורג (1975)
קורבנות בוערים (1976)
רוקי (1976)
הזקיף (1977)
תרגיל לבלשית מתחילה (1978)
קסם (1978)
המאיטו (1978)
רוקי 2 (1979)
מרוץ נגד הזמן (1980)
התנגשות הטיטאנים (1981)
המרדף האחרון (1981)
הוידואיים (1981)
רוקי 3 (1982)
סנטה קלאוס: הסרט (1985)
ג'י איי גו: הסרט (1987)
רוקי 5 (1990)
אחים חברים וכבוד (1990)
זקנים חסרי מנוח (1993)
מחנה שום מקום (1994)
משתגעים על אהבה (1995)
קרלו גמבינו

| --- | --- |

 לידה:  24 באוגוסט 1902 פלרמו, איטליה 
 פטירה:  15 באוקטובר 1976 (בגיל 74) מספקווה, ארצות הברית 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 מקום קבורה:  בית הקברות סנט. ג'ון 
 חתימה:   
 
קרלו גמבינו (באנגלית: Carlo Gambino‏; 24 באוגוסט 1902 - 15 באוקטובר 1976) אשר נודע בכינוי "דון קרלו", היה מאפיונר אמריקני ממוצא סיציליאני אשר הנהיג את משפחת גמבינו. לאחר מותו של ויטו ג'נובזה ב-1959, שלט גמבינו בוועדת המאפיה האמריקנית עד מותו ב-1976.
ביוגרפיה

גמבינו נולד בפלרמו ב-24 באוגוסט 1902, למשפחה שהייתה מעורה במאפיה המקומית. היו לו שני אחים, שאחד מהם הצטרף לימים למשפחת גמבינו. ב-1921 הוא היגר לארצות הברית בצורה בלתי חוקית, והתגורר אצל בן דודו בניו יורק. הוא עבד בחברת הובלות שהייתה בבעלות משפחתו. ב-1932 הוא התחתן עם בת דודתו קתרין קסטלנו, ונולדו להם ארבעה ילדים.
זמן קצר לאחר הגעתו לארצות הברית, הצטרף גמבינו למשפחת מורלו אשר הונהגה בידי ג'וזפה מסרייה. ב-1930 הוא נעצר בלורנס, מסצ'וסטס, אולם שוחרר כעבור זמן קצר. כעבור חודש הוא נעצר בברוקטון באשמת גניבה, אולם לא התייצב בבית המשפט. הוצא כנגד צו מעצר והוא נלכד במנהטן. הוא שוחרר לאחר שהחזיר את הגניבה בסך 1,000 דולר.
בעקבות מלחמת הקסטלמארזים, התפרקה משפחת מורלו, וגמבינו עבר למשפחת מנג'נו. ב-1937 הוא נעצר בלואיסבורג וריצה כמעט 22 חודשי מאסר על העלמת מס שהייתה קשורה בעסקי המשפחה. ב-19 באפריל 1951 נעלם לפתע ראש המשפחה וינסנט מנג'נו ואחיו פיליפ נמצא מת. ההנחה הרווחת היא שגם וינסנט מנג'נו נרצח. החשוד המרכזי במעשה הוא אלברט אנסטסיה. סגנו של מנג'נו שהפך לעצמאי בפועל.
אנסטסיה הפך למנהיג משפחת מנג'נו, אולם גמבינו חפץ להחליף אותו. לשם כך, הוא כרית ברית עם ויטו ג'נובזה ועם וינסנט ג'יגנטה. ראשית, הם הם החליטו להיפטר מפרנק קוסטלו, בן בריתו של אנסטסיה. ב-2 במאי 1957 ג'יגנטה ירה בקוסטלו ופצע אותו קשה. הוא שרד, אולם נותר בפועל מחוץ למשחק. גמבינו הורה לג'ו פרופאצ'י לחסל את קוסטלו. פרופאצ'י בתורו העביר את המשימה לידי ג'וזף גאלו ("קרייזי גלו"). ב-25 באוקטובר נורה אנסטסיה במלון פארק שרתון במנהטן ונהרג.
בעקבות מותו של אנסטסיה השתלט גמבינו על משפחת מנג'נו, ושינה את שמה למשפחת גמבינו. כדי להגביר את הלגיטימיות שלהם, החליטו גמבינו וג'נובזה על כינוס ועידת פסגה של כל ראשי המאפיה בארצות הברית. הם ביקשו מסטפנו מגדינו (ששמר על נייטרליות במהלך כל מלחמות השליטה בניו יורק) לערוך את הוועידה בשטח שלו. ועידת אפאלאצ'ין הפכה לפיאסקו כשה-FBI פשט על הוועידה והמאפיונרים נאלצו להימלט בחרפה. חלק קטן מהם נתפס, אולם הרוב, ובכללם גמבינו, הצליחו להימלט.
ב-1959, עשה גמבינו יד אחת עם לאקי לוצ'יאנו כדי להפליל את ג'נובזה בעסקת סמים. ג'נובזה נעצר ונידון ל-15 שנות מאסר. הוא מת בכלא ב-1969. בעקבות מאסרו של ג'נובזה, הפך גמבינו למאפיונר החזק ביותר בניו יורק. מעמדו התחזק לאחר מותו של לוצ'יאנו מהתקף לב ב-1962.
גמבינו ראה בסחר בסמים עיסוק לא מכובד. העונש על בן משפחת גמבינו שעסק בסחר בסמים היה מוות. גמבינו הגדיל את השפעתו על ידי כך שהשיא את בנו תומאס, לפרנסס, בתו של טומי לוצ'זה. כבר ב-1953 החלה מחלקת ההגירה של ארצות הברית בהליכים לגירושו של גמבינו מהארץ, אולם הליכים אלו לא התקדמו בשל מצבו הבריאותי הרעוע של גמבינו. ב-23 במרץ 1970 הוא נעצר באשמת קשירת קשר לגניבת מכונית משוריינת שעליה 3 מיליון דולר. בית המשפט הורה לגרשו מהארץ לאלתר, אולם המשטרה לא הצליחה לקיים את הצו מכיוון שגמבינו לקה לפתע בהתקף לב.
מצבו הבריאותי של גמבינו נותר לא יציב עד מותו ב-15 באוקטובר 1976.
הערות שוליים

↑  "Da Lucky Luciano a Charles Gambino i boss del mare tra Sicilia e America"
↑  "Carlo Gambino, a Mafia Leader, Dies in His Long Island Home at 74".
↑  Mafia Wife: Revised Edition My Story of Love, Murder, and Madness.
↑  "Gambino Arrested and Charged With Plotting $3‐Million Theft".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 254695418  VIAF: 317273466   WorldCat (עם VIAF): 317273466
אנטולי טימושצ'וק

אנטולי אלכסנדרוביץ' טימושצ'וק (באוקראינית: Анатолій Олександрович Тимощук; נולד ב-30 במרץ 1979) הוא כדורגלן עבר ומאמן אוקראיני. טימושצ'וק הוא שיאן ההופעות של נבחרת אוקראינה עם 144 הופעות.
קריירה > כשחקן

אנטולי טימושצ'וק נולד בעיר לוצק למשפחה ספורטיבית. אביו שיחק כדורגל כחובבן ואחותו הגדולה שיחקה בקבוצה בקייב ואף שימשה כקפטן נבחרת הנערות, עד שנאלצה לפרוש בשל פציעה.
בגיל 6 החל טימושצ'וק ללכת לאימונים. מאמנו הראשון היה ולדימיר באיסרוביץ', והוא התאמן תחתיו במשך שמונה שנים. בקבוצת הילדים שיחק בין היתר בטורנירים אזוריים. בהמשך עבר לבית ספר רגיל ושם למד עד סיום לימודיו. בהמשך טימושצ'וק למד לתואר ראשון ב"ספורט אולימפי ומקצועי" באוניברסיטה.
לאחר שסיים את הלימודים בפנימייה בקייב, טימושצ'וק שיחק בקבוצת ווהלין לוצק בשל הקרבה לבית. במשחקו הראשון נכנס כמחליף כאשר קבוצתו הייתה בפיגור 1:0, כבש את שער השוויון ובישל את שער הניצחון במשחק. לאחר מכן, קיבל מספר הצעות מצ'רנומורץ אודסה ומטירול מאוסטריה. בטירול לא הושגה הסכמה כספית והוא חזר לאוקראינה. טימושצ'וק הגיע לשחק בקבוצת שחטאר דונצק, שם שיחק כחלוץ וכקשר ועם השנים אף התמנה לקפטן שלה ועמה זכה בשלוש אליפויות אוקראיניות ושלושה גביעים.
בשנת 2007 עבר טימושצ'וק לרוסיה לקבוצת זניט סנקט פטרבורג, עמה זכה באליפות ובגביע אופ"א.
ב-20 במאי 2009 חתם טימושצ'וק בקבוצת באיירן מינכן הגרמנית, במדיה זכה בשתי אליפויות, שני גביעים ובליגת האלופות. בתום עונת 2012/2013 חזר לקבוצת זניט סנקט פטרבורג.
ב-5 ביולי 2015 חתם בקאיראט אלמטי הקזחית במדיה זכה בגביע הקזחי ב-2015 ובסופר הקזחי ב-2016.
קריירה > כמאמן

ב-10 בפברואר 2017 פרש ממשחק פעיל וכחודש לאחר מכן מונה לעוזר המאמן הראשי של זניט סנקט פטרבורג.
ב-9 במרץ 2022, החליטה ההתאחדות לכדורגל באוקראינה לשלול מטימושצ'וק את תעודת המאמן שלו ואת תואר שיאן ההופעות של הנבחרת [דרושה הבהרה], בעקבות החלטתו להישאר לעבוד ברוסיה לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה.
תארים

אליפות אוקראינה – 2002, 2005, 2006
הגביע האוקראיני – 2001, 2002, 2004
הסופר קאפ האוקראיני – 2005
אליפות רוסיה – 2007, 2014/2015
הסופר קאפ הרוסי – 2008
גביע אופ"א – 2008
הסופר קאפ האירופי – 2008
אליפות הבונדסליגה – 2010 ,2013
הגביע הגרמני – 2010 ,2013
ליגת האלופות – 2013
הגביע הקזחי: 2015
הסופר קאפ הקזחי: 2016
הערות שוליים

↑  מערכת ONE, ‏תאריו נשללו: אוקראינה הענישה את טימושצ'וק, באתר ONE‏, 9 במרץ 2022
| נבחרת אוקראינה – מונדיאל 2006 |
| --- | --- | --- |
|  1 שובקובסקי •  2 נסמצ'ני •  3 יצנקו •  4 טימושצ'וק •  5 יזרסקי •  6 רוסול •  7 שבצ'נקו •  8 שלאייב •  9 גוסב •  10 וורונין •   11 רברוב •  12 פיאטוב • 13 צ'יהרינסקי •  14 גוסין • 15 מילבסקי • 16 וורוביי • 17 ואשצ'וק • 18 נזרנקו • 19 קליניצ'נקו • 20 בייליק • 21 רוטאן • 22 סבידרסקי • 23 שוסט • מאמן: בלוחין |  1 שובקובסקי •  2 נסמצ'ני •  3 יצנקו •  4 טימושצ'וק •  5 יזרסקי •  6 רוסול •  7 שבצ'נקו •  8 שלאייב •  9 גוסב •  10 וורונין •   11 רברוב •  12 פיאטוב • 13 צ'יהרינסקי •  14 גוסין • 15 מילבסקי • 16 וורוביי • 17 ואשצ'וק • 18 נזרנקו • 19 קליניצ'נקו • 20 בייליק • 21 רוטאן • 22 סבידרסקי • 23 שוסט • מאמן: בלוחין | אוקראינה |
| נבחרת אוקראינה – יורו 2012 |
| --- | --- | --- |
|  1 קובל •  2 סלין •  3 חאצ'רידי •  4 טימושצ'וק •  5 קוצ'ר •  6 הרמש •  7 שבצ'נקו •  8 אלייב •  9 גוסב •  10 וורונין •   11 ירמולנקו •  12 פיאטוב • 13 שבצ'וק •  14 רוטאן • 15 מילבסקי • 16 סלזניוב • 17 מיכאליק • 18 נזרנקו • 19 קונופליאנקה • 20 רקיצקי • 21 בוטקו • 22 דביץ' • 23 גוריאינוב • מאמן: בלוחין |  1 קובל •  2 סלין •  3 חאצ'רידי •  4 טימושצ'וק •  5 קוצ'ר •  6 הרמש •  7 שבצ'נקו •  8 אלייב •  9 גוסב •  10 וורונין •   11 ירמולנקו •  12 פיאטוב • 13 שבצ'וק •  14 רוטאן • 15 מילבסקי • 16 סלזניוב • 17 מיכאליק • 18 נזרנקו • 19 קונופליאנקה • 20 רקיצקי • 21 בוטקו • 22 דביץ' • 23 גוריאינוב • מאמן: בלוחין | אוקראינה |
| נבחרת אוקראינה – יורו 2016 |
| --- | --- | --- |
|  1 בויקו •  2 בוטקו •  3 חצ'רידי •  4 טימושצ'וק •  5 קוצ'ר •  6 סטפננקו •  7 ירמולנקו •  8 זוזוליה •  9 קובלנקו •  10 קונופליאנקה •   11 סלזניוב •  12 פיאטוב • 13 שבצ'וק •  14 רוטאן • 15 בודקיבסקי • 16 סידורצ'וק • 17 פדצקי • 18 ריבלקה • 19 הרמש • 20 רקיצקי • 21 זינצ'נקו • 22 קרוואייב • 23 שבצ'נקו • מאמן: פומנקו |  1 בויקו •  2 בוטקו •  3 חצ'רידי •  4 טימושצ'וק •  5 קוצ'ר •  6 סטפננקו •  7 ירמולנקו •  8 זוזוליה •  9 קובלנקו •  10 קונופליאנקה •   11 סלזניוב •  12 פיאטוב • 13 שבצ'וק •  14 רוטאן • 15 בודקיבסקי • 16 סידורצ'וק • 17 פדצקי • 18 ריבלקה • 19 הרמש • 20 רקיצקי • 21 זינצ'נקו • 22 קרוואייב • 23 שבצ'נקו • מאמן: פומנקו | אוקראינה |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ולנטין בלקביץ' | כדורגלן השנה באוקראינה  2002 | הבא: ולנטין בלקביץ' |
יחסי ונצואלה–מלזיה

| יחסי ונצואלה–מלזיה |
| --- | --- |
ונצואלה: מלזיה


ונצואלה: מלזיה
שטח (בקילומטר רבוע)
912,050: 329,847
אוכלוסייה
28,452,167: 35,733,197
תמ"ג (במיליוני דולרים)
482,359: 399,649
תמ"ג לנפש (בדולרים)
16,953: 11,184
משטר
רפובליקה פדרלית: מונרכיה חוקתית פדרלית

יחסי ונצואלה–מלזיה הם יחסי החוץ בין ונצואלה ומלזיה. למלזיה שגרירות בקראקס, בירת ונצואלה, מאז 1990, ולוונצואלה שגרירות בקואלה לומפור, בירת מלזיה. יחסים דיפלומטיים כוננו ב-18 בדצמבר 1986. שתי המדינות חברות מלאות ב-G77.
היסטוריה

הנשיא הוגו צ'אווס ביקר לראשונה במלזיה ב-1999, וביקר שוב באוגוסט 2006 כדי לדון בהשקעות בתעשיית שמן הדקלים של מלזיה ולגוון את תעשיית האנרגיה של ונצואלה. מלזיה הבטיחה לתמוך בהצעה של ונצואלה למושב במועצת הביטחון של האו"ם. במהלך הטיול נחתם הסכם הימנעות מכפל מס.
יחסים כלכליים

צ'אווס הציע בדצמבר 2006 כי ונצואלה תקים בית זיקוק במלזיה, וגולדן הופ, חברת שמן דקלים בבעלות ממשלתית של מלזיה, הסכימה עם חברת הנפט הממשלתית של ונצואלה לגדל 40,000 דונם של שמן דקלים בוונצואלה, בעוד שהחברה המלזית Petronas תתחיל בחיפושי נפט בוונצואלה. מלזיה גם הסכימה לעזור לוונצואלה בתכנון עיר.
מועצת עסקים מלזיה–ונצואלה הוקמה ביולי 2008, בין השאר כדי שוונצואלה תוכל ללמוד מהניסיון המלזי בהפחתת העוני. הסחר הדו-צדדי היה רק 6.6 מיליון דולר ב-1990, כאשר המדינות חתמו על הסכם סחר דו-צדדי, 30.6 מיליון דולר ב-1998, כאשר ונצואלה הקימה הגנות משפטיות על השקעות זרות, 19.8 מיליון דולר ב-2004, מיליון דולר ב-2005, ו-61.68 מיליון דולר ב-2007, כאשר רק 250,000 דולר הם יצוא מוונצואלה. שגריר ונצואלה במלזיה הציע בפברואר 2009 לשתי המדינות להקים מוסד פיננסי חדש למדינות מתפתחות.
מלזיה ערכה "שבוע ונצואלה" ביולי 2006, 2007, ו-2008.
גיברלטר

ערך זה עוסק בטריטוריה בריטית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מפת גיברלטר
מפת מצר גיברלטר
גיברלטר, 2011
גיברלטר (באנגלית: Gibraltar; נהגה באנגלית: "גִ'יבְּרוֹלטְר", ובספרדית: "חיברלטר") היא טריטוריה של הממלכה המאוחדת, הנמצאת בקצה הדרום-מערבי של אירופה, בחצי האי האיברי. גיברלטר שוכנת מצפון למצר גיברלטר, נקודת הכניסה של האוקיינוס האטלנטי לים התיכון, ומשקיפה על מפרץ גיברלטר. גודלה של הטריטוריה הוא כשבעה קילומטרים רבועים, והיא חולקת גבול משותף עם ספרד מהצפון, ומשאר כיווניה גובלת בים התיכון. לגיברלטר חשיבות היסטורית לבריטניה ולכוחות המזוינים שלה. בטריטוריה שוכן בסיס של הצי המלכותי הבריטי.
גאוגרפיה

שטח גיברלטר הוא 6.5 קמ"ר, כאשר היקפה כולל 12 ק"מ של חופים וגבול עם ספרד באורך של 1.2 ק"מ. המבנה הגאוגרפי הוא רצועת חוף צרה ממערב לצוק שגובהו 426 מ', שבה שוכנת העיר גיברלטר, ומצפון לצוק רצועה מישורית המחברת את חצי האי לספרד. שדה התעופה שוכן על הרצועה ועל מזח מלאכותי ממערב לה, כ-200 מטר מדרום למעבר הגבול. בשדה התעופה עובר אחד הכבישים הראשיים, ולקראת כל המראה או נחיתה יורדים מחסומים (כמו מחסומי רכבת) משני צידי המסלול. על החוף המזרחי יש מספר מלונות מבודדים. האקלים הוא ים תיכוני עם חורף ממוזג וקיץ חם, כאשר המושבה סובלת ממחסור במים.
דמוגרפיה

סה"כ אוכלוסיית גיברלטר מונה 33,700 תושבים. האוכלוסייה מורכבת מספרדים, איטלקים, בריטים, מלטזים ופורטוגזים. מרבית האוכלוסייה קתולית (76.9%). בגיברלטר קיימת קהילה יהודית חזקה. במרכז העיר גיברלטר 6 כנסיות לעומת 4 בתי כנסת, ויש מספר מועט של מסעדות כשרות.
כלכלה

גיברלטר מוכרת מזה שנים רבות כמקלט מס, אך מאז השינוי במשטר המס אותו יישמה מממשלת גיברלטר בינואר 2011 ואשר אושר על ידי בית הדין של האיחוד האירופי, מנסה הממשלה להתנער מתדמית זו ומשווקת את גיברלטר כשער כניסה אטרקטיבי לאירופה לעסקים ובעלי הון שמקורם מחוץ לשוק האירופי. בנוסף, הקרבה הפיזית של גיברלטר לאפריקה (מרוקו נמצאת כ-16 ק"מ מהצד השני של מצר גיברלטר) ממצבת את גיברלטר גם כשער כניסה אלטרנטיבי ליבשת הדרומית. בגיברלטר קיימות חברות החזקה רבות אשר בבעלותן חברות הפועלות באפריקה. דבר זה מקל עליהן בכל הקשור להעברת הכספים מאפריקה וכן בתשתיות בקרה וניהול מפותחות.
היתרונות המיסויים של גיברלטר כוללים מס חברות של 10% בלבד (כאשר הכנסה שמקורה מחוץ לגיברלטר פטורה ממס בגיברלטר), אין מע"מ, אין מס על רווחי הון, אין מס על דיבידנדים, אין מס ירושה, ותקרת המס ליחידים היא 25% בלבד.
למרות היותה טריטוריה בריטית (שם נהוגה נסיעה בשמאל), התחבורה בגיברלטר מתנהלת בצד ימין של הכביש, בדומה לספרד השכנה.
בשנת 2012 במטרה לקדם תיירות, ממשלת גיברלטר יזמה את פרויקט גיברלטרפדיה.
יהדות גיברלטר

יהדות גיברלטר היא קהילה קטנה - כ־1,000 נפש מתוך כ-33,700 תושבים. היא בעלת אופי ספרדי, בריטי ומרוקאי. בני הקהילה מתפרנסים בעיקר מהיותה של גיברלטר מרכז סחר בינלאומי ומקלט מס. רבים מהם עורכי-דין, רואי-חשבון וסוחרים בינלאומיים. למרות מספרם הקטן של היהודים במקום, הם מהווים אחוז גבוה יחסית באוכלוסייה הכללית בהשוואה לקהילות יהודיות אחרות. כך יצא שראש השרים הראשון של גיברלטר, יהושע חסן, היה יהודי.
בשנות האלפיים, עברו להתגורר בגיברלטר כמה עשרות משפחות של ישראלים המועסקים בעיקר בענף ההימורים באינטרנט.
ב-2015 הוקמה "לשכת המסחר גיברלטר-ישראל".
ערים תאומות

הממלכה המאוחדת גול, יורקשייר, הממלכה המאוחדת
הממלכה המאוחדת באלמינה, צפון אירלנד, הממלכה המאוחדת
ג'מייקה קינגסטון, ג'מייקה
פורטוגל פונשל, מדיירה, פורטוגל
ראו גם

צוק גיברלטר
המקוקים הברבריים של גיברלטר
רגימנט גיברלטר המלכותי
לקריאה נוספת

פנחס פיק, גיברלטר, "מערכות ים", מרץ 1955, עמ' 45–49
קהילת גיברלטר - חכמיה יצירותיהם וקשריהם עם חכמי מרוקו, מאת אליעזר בשן, סיני קכג-קכד
הערות שוליים

↑  אנגלית משמשת כשפה רשמית, אולם בשיחות, יש שימוש גם בדיאלקט ספרדי, שהושפע מאנגלית, בשם "יאניטו".
↑  גיברלטר היא עיר-מדינה
↑  דירוג שטח יבשתי - מתוך אתר Worldometer, כפי שפורסם ב-28 במאי 2021
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: UN_PPP2024_Output_PopTot.xlsx, שם החוצץ: Median - מתוך אתר האו"ם
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: WPP2024_POP_F01_1_POPULATION _SINGLE_AGE_BOTH_SEXES.xlsx, שם החוצץ: Medium variant - מתוך אתר האו"ם, הערכה 1 ביולי 2024
↑  גיברלטר, טרפלגר וזנזיבר
↑  באיזה שדה תעופה עובר הכביש הראשי?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה
↑  שחר גינוסר, הימורים ברשת: גיברלטר בידינו, באתר ynet, 21 ביולי 2005
↑  משה גלנץ, גיברלטר - השער של ישראל באירופה?, באתר ynet, 3 בינואר 2016
| מדינות אירופה |
| --- | --- | --- |
| מדינות ריבוניות | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן 1 • איטליה • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה 2 • בולגריה • בלגיה • בלארוס • בוסניה והרצגובינה • גאורגיה 1 • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • הרפובליקה הצ'כית • ותיקן • טורקיה 1 • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונקו • מונטנגרו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סן מרינו • סלובניה • סלובקיה • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צרפת •  קזחסטן 1 • קפריסין 2 • קרואטיה • רומניה • רוסיה 1 • שוודיה • שווייץ |  |
| חבלי ארץ "לא מוכרים" | אבחזיה • דרום אוסטיה • טרנסניסטריה • קוסובו • צפון קפריסין 2 |  |
| שטחים תלויים | אולנד • אקרוטירי ודקליה 2 • איי פארו • גיברלטר • גגאוזיה • גרנזי • יאן מאיין • ג'רזי • האי מאן • סבאלברד |  |
| הערות | 1 חלק משטח המדינה נמצא באסיה. 2 מבחינה גאוגרפית נמצאת באסיה, אך נחשבת חלק מאירופה מסיבות היסטוריות. |  |
| מדינות ואזורים לחופי הים התיכון |
| --- | --- | --- |
| מדינות ריבוניות | איטליה • אלבניה • אלג'יריה • בוסניה והרצגובינה • טורקיה • יוון • ישראל • לבנון • לוב • מונקו • מונטנגרו • מלטה • מצרים • מרוקו • סוריה • סלובניה • ספרד • צרפת • קפריסין • קרואטיה • תוניסיה |  |
| טריטוריות חסות של הממלכה המאוחדת | אקרוטירי ודקליה • גיברלטר |  |
| טריטוריות לא עצמאיות | הרשות הפלסטינית • צפון קפריסין |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555182805171  BNE: XX451339  BnF: cb14011467j (data)  GND: 4020965-9  ISNI: 0000 0001 2165 9435  KulturNav: 511dd7bd-0834-4a57-9ce1-5dc44b2166b3  LCCN: n81103161  MusicBrainz: dd59627f-9549-3408-9a4a-65f7ba546290  NARA: 10044767  NKC: ge562690  SELIBR: 146780  SUDOC: 027492753  UKPARL: NlyooWzr  VIAF: 125501644   WorldCat (עם VIAF): 125501644
מאריו והקוסם

"מאריו והקוסם" (בגרמנית: Mario und der Zauberer) היא נובלה שנכתבה על ידי הסופר הגרמני תומאס מאן בשנת 1929. מקובל לראות בה ניסיון מודע ומכוון להתחקות על טבעו של הפשיזם ולחשוף את המנגנונים הפסיכולוגיים ואת יסודות היפנוזת ההמונים העומדים ביסודו. כמו כן, הסיפור מבטא לראשונה את התנגדותו של מאן לפשיזם. הסיפור תורגם לעברית לראשונה על ידי נילי מירסקי ב-1988, ויצא לאור כחלק מאסופת הנובלות "מוות בוונציה וסיפורים אחרים".
כתיבת הנובלה

סיפור הבסיס של החופשה ושל הופעת הקוסם מבוסס על חופשה אמיתית שערכו מאן ואשתו ושניים מילדיהם הצעירים בעיירת הנופש פורטה דיי מארמי (אנ') שלחוף הים הטירני בקיץ 1926. במכתב שהוחלף בין מאן לסופר אוטו הורת' (גר') ב-12 ביוני 1930, כתב מאן: "מכיוון שאתה מעוניין: ה'קוסם' היה שם והתנהג בדיוק כפי שתיארתי. רק התוצאה הקטלנית מומצאת: במציאות, אחרי הנשיקה, מאריו ברח במבוכה קומית ולמחרת, כשהגיש לנו שוב תה, הוא היה שמח מאוד ומלא הערכה אובייקטיבית לעבודתו של צ'יפולה. החיים היו פשוט פחות נלהבים ממה שהם היו עבורי אחר כך. מאריו לא באמת אהב, והצעיר המתווכח למטה לא היה יריבו המאושר יותר. אבל היריות הן אפילו לא המצאה שלי: כשדיברתי על הערב כאן, בתי הבכורה אמרה: 'לא הייתי מופתעת אם הוא היה יורה בו'".
בניגוד לסופרים ואישי ציבור רבים ברחבי אירופה שתמכו במוסוליני בתקופת שלטונו המוקדמת, התנגד מאן לרעיונותיו כבר מההתחלה, הוא גם לא החזיק בתפיסות הרומנטיות והסנטימנטליות של חלק מהאליטה התרבותית באירופה לגבי איטליה. בהקדשה שכתב למתרגמת שלו לאיטלקית, לאוויניה מצוקטי (איט') הוא כתב ב-1930 "הסיפור האיום הזה — במתנה לל.מ. השוללת גם היא את הצד הדוחה הכלול בו. תחי איטליה! תומאס מאן".
נושאים עיקריים

מספר נושאים מרכזיים עולים בביקורות ובניתוחי הנובלה שעשו בשנים מאוחרות יותר.
נושאים עיקריים > חופש הבחירה

הנובלה "מאריו והקוסם" עוסקת בוויכוח הפילוסופי של בחירה חופשית מול דטרמיניזם, הן של האדם הפרטי והן של הציבור. אין אלו רק הצלחותיו של צ'יפולה כאמן חושים וכמהפנט לדחוק את גבולות הבחירה לקצה, זו גם התנהגות האב המספר אשר בוחן את עצמו שוב ושוב ומודה כי הוא ואשתו כשלו בכך שלא עזבו מוקדם יותר את טורה די ונרו ולא עזבו את מופע הקסמים-אימים של צ'יפולה באמצעו, בשל תערובת של התרגשות, הערצה ליכולת, סקרנות ושנאה. צ'יפולה מגיב לצעיר שבמהלך תעלול קלפים נחוש להתנגד לכל השפעה שהיא: ”בדרך זו […] תקשה עלי מעט. אך לגבי התוצאה לא ישנה הדבר ולא כלום. החירות קיימת והרצון קיים אף הוא; אך חירות הרצון אינה קיימת כלל, שכן הרצון המבקש את חירותו סופו להתנפץ אל האין. אתה חופשי למשוך לך קלף או להניח ידיך מזה. אבל אם גמרת בדעתך למשוך — תמשוך את הקלף הנכון, וככל שתתעקש לעמוד על שלך,כן חזקה עליך שתעשה את רצוני.”. כפי שאלן ג'יי מקינטייר (Allan J. McIntyre) רואה זאת, "כמעט כל התופעות בסיפור, כולל מה שנקרא בדרך כלל החלטות מוסריות, הן תוצאה ודאית של רשת והשתלשלות סיבות קודמות." מילים כבדות כמו גורל, בחירה, רצון וגורל מופיעות פעמים רבות בנובלה, ונראה שהסופר מרמז על הסכמתו עם צ'יפולה כי "חירות הרצון אינה קיימת". המחזאי הישראלי יהושע סובול נדרש לסוגיה זו במאמרו מ-1975, שבו הוא מנתח את הסיפור ואומר כי ההבדל בין מאריו ובין שאר הצופים שנפלו לידיו של צ'יפולה הוא בכך שלאחרים היה מניע שלילי; להתנגד לניסיונו של צ'יפולה להשתלט עליהם וכשהם מתהפנטים הם חשים הקלה מההשתחררות ממאמץ ההתנגדות והנאה מהיסחפות בזרם. ואילו למאריו יש מניע חיובי והוא אהבתו לסילווסטרה. "כשמסתבר לו כי גנבו את ליבו ואת דעתו והציגו לו פיגול במקום סילווסטרה, אין מאריו יכול אלא להשמיד את מחולל־התרמית".
נושאים עיקריים > הפשיזם

המוציא לאור בעברית (כנראה מנחם פרי) כתב אודות הנובלה כי היא נכתבה מלכתחילה "כניסיון מכוון ומודע להתחקות על טבעו של הפאשיזם ולחשוף את המנגנונים הפסיכולוגיים ואת יסודות היפנוזת־ההמונים העומדים בבסיסו.". הוא מציין גם כי  "מעניין שכבר ב-1930, עוד לפני שנתגלה הפאשיזם (שלא לדבר על הנאציזם) במלוא פלצותו, מרמז כאן תומאס מאן שאין דרך להיאבק בו ולנצחו אלא באמצעות המאבק האלים". גם המתרגמת לעברית, נילי מירסקי, מצאה בנובלה "מין אלגוריה שנונה ומוחצת על עלייתו ותעתועיו של המנהיג הפאשיסטי". מרדכי אבישי ראה בסיפור גם הוכחה ל"חולשתו של האדם וכוחה של הדמאגוגיה".
בהתחשב בתוצאה הקטלנית של הנובלה, אפשר היה לשער שתומס מאן רצה לייעץ לקוראים להילחם באופן פעיל למען שחרור בדיקטטורה, ובמידת הצורך להיפטר מהדמגוגים שלהם באמצעים דרסטיים. ב-1940 כתב ב"על עצמי" על ההשפעה שראה בגרמניה: "הרמיזה הפוליטית-מוסרית, שבשום מקום לא באה לידי ביטוי במילים, הובנה היטב בגרמניה באותה תקופה, הרבה לפני 1933: הובנה באהדה או כעס: אזהרה לפני אונס על ידי הישות הדיקטטורית, אשר מתגברת ונהרסת בסוף בקטסטרופה לחופש האנושי.".
מאן טען בבירור שהוא לא קרא לפעולה פוליטית עם היצירה הזו, אלא - אולי באופן לא מודע בדיעבד - לכד חלק מהאווירה הפשיסטית של אותה תקופה. עם זאת, במכתביו המאוחרים ב-1932, תומאס מאן לא שלל רמיזות פוליטיות. מכתב מ-1941 להאנס פלש (גר') אומר: "אני יכול רק לומר שזה מרחיק לכת מדי לראות את הקוסם צ'יפולה פשוט כמסכה למוסוליני, אבל מצד שני מובן מאליו שלנובלה יש השפעה מוסרית בהחלט - יש משמעות פוליטית.".