לאונרדו דה וינצ'י
מציוריו > יצירות קיימות המיוחסות ללאונרדו

הבשורה (1473–1475) נמצא בגלריית אופיצי, פירנצה. צויר ככל הנראה עבור מנזר סן ברתולומאו במונטה אוליוֶטו. יוחס בעבר לגירלנדיו, אך לאחר רכישתו על ידי האופיצי בשנת 1867 מיוחס הציור ללאונרדו. בשונה משאר יצירותיו של לאונרדו, מתאפיין הציור בנוקשות מסוימת, ויש בו מספר שגיאות פרספקטיבה.
המדונה של הציפורן (1472–1478 לערך), נמצא ב"אלטה פינקוטקה" במינכן. מסדרת ציורי "מריה וישו העולל" האופייניים לסדנתו של ורוקיו. ואזארי, הביוגרף של לאונרדו, מייחס לו את התמונה. טענה זו זוכה למשנה תוקף הודות לעיצוב הנוף והסיכה שעונדת מריה, האופייניים ללאונרדו.
ג'ינברה דה בנצ'י (1476–1478 לערך). דיוקן של בת משפחת הסוחרים הפלורנטינית העשירה, שהוזמן ככל הנראה על ידי בעלה או מאהבה. הציור אוזכר לראשונה ביחס ללאונרדו בראשית המאה ה-16, ובמשך זמן רב נחשב כאבוד. הוא נמצא בראשית המאה ה-20 מוסתר באוסף של נסיך ליכטנשטיין במצודת ואדוז. מצוי כיום בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון. זו היצירה הגדולה היחידה של לאונרדו ששוכנת מחוץ לגבולות אירופה.
מדונה בנואה (1478–1482 לערך) נמצא בסנקט פטרבורג, במוזיאון ארמיטאז'. מהציורים הראשונים של לאונרדו כאמן עצמאי בפירנצה. נכרת בה השפעת סגנון "מריה וישו העולל" של ורוקיו. ישו התינוק מחזיק בפרח הרוריפה (Eruca sativa), המסמל במסורת הנוצרית את ייסוריו, בשל צורתו המזכירה צלב ובשל טעמו המר. נחשב לאחד מציוריו הפחות מוערכים של לאונרדו. נרכש על ידי הצאר ניקולאי השני עבור מוזיאון הארמיטז' בשנת 1908.
הבתולה של הסלעים - קיימת בשתי גרסאות שונות, דומות אך לא זהות. גרסת הלובר נחשבת למעשה ידיו של לאונרדו ולמוקדמת יותר מבין השתיים, מהשנים 1483–1485 לערך, (נמצאת בפריז), וגרסה מאוחרת יותר, ונמצאת בגלריה הלאומית בלונדון, ומתוארכת לשנים 1503 - 1506. גרסה זו לא צוירה כולה בידי לאונרדו, אלא גם בידי אמברוג'ו דה פרדיס. "הבתולה" צוירה בהזמנת "אגודת ההתעברות ללא רבב" עבור הקפלה שלה בכנסיית סן פרנצ'סקו גרנדה (נהרסה ב-1576). ישנה חריגה ניכרת בין הציור לבין ההזמנה המקורית, דבר שהוביל ליצירת כמה גרסאות של הבתולה של הסלעים, ולמאבקים משפטיים ארוכים בין לאונרדו לבין האגודה. במקור היו אמורים להיות בציור שני נביאים ומלאכים סביב ישו ומריה, ואלו אינם קיימים בציורים הסופיים. בציור המוקדם יותר ניכרת השפעתו של ורוקיו בעיצוב הדמויות, והאווירה הכללית חמימה ורכה יותר מזו של הגרסה השנייה, בה הגוונים קודרים יותר והאווירה מחמירה וסגפנית.
הגבירה עם ההרמין (1488–1490 לערך), נמצא במוזיאון צ'רטוריסקי בקרקוב. ציור פורטרט של צ'צ'יליה גלראני, פלגשו של דוכס מילאנו, לודוביקו ספורצה, שהזמין את הציור. פרטי הלבוש מעידים על מעמדה המוגבל והארוטי של הפילגש. ההרמין שהיא מלטפת נקשר בפולקלור לטוהר וניקיון, ויש בו גם משחק מילים מלומד: ביוונית נקרא הסמור galè, המזכיר את שם משפחתה - גַלֶראני. מעבר לכך, מסמלת החיה את הדוכס ספורצה, שזכה לכינוי "ההרמין".
דיוקנו של מוזיקאי (1488–1490), נמצא בפינקוטקה אמברוזיאנה במילאנו. דיוקן בצבעי שמן על לוח עץ קטן. מהדיוקנאות שצוירו בסדנה של לאונרדו במילאנו, ייתכן שלא רק על ידו. זהו הפורטרט השלם היחיד של גבר שצייר לאונרדו. ב-1905 נוקה הציור ודף תווים נחשף בידי הדמות, ומכאן שמו.
לה בל פרונייר (La Belle Ferronniere) ‏ 1495 לערך), נמצא במוזיאון הלובר בפריז. פורטרט של פילגש נוספת של לודוביקו ספורצה; לוקרציה קריוולי, שהחליפה את צ'צ'יליה גלראני במיטתו של הדוכס.
הסעודה האחרונה (1494–1497) נמצא בכנסיית סנטה מריה דלה גרציה (Santa Maria delle Grazie) במילאנו. הציור הוזמן על ידי לודוביקו ספורצה, כחלק משיקום כללי של הכנסייה, במטרה להופכה למאוזוליאום המשפחתי. הציור מראה את ישו בעת סעודתו האחרונה, ברגע בו גילה לתלמידיו שאחד מהם יסגיר אותו לידי הרומאים. הקומפוזיציה בה השתמש לאונרדו, והדגש הרב ששם על המרכיב הנפשי במחוות והבעות הפנים שברגע הגילוי הדרמטי, מנתקים את "הסעודה האחרונה" שלו ממסורת הייצוגים הימי-ביניימית של הסצנה, בה נראים השליחים בשורה קווית ישרה ונוקשה לאורך השולחן. זהו ציור קיר אך לא צויר בטכניקת הפרסקו, כי אם בצבעי שמן, טכניקה חדשנית שפיתח לאונרדו, שהתגלתה ככישלון תוך זמן קצר, כאשר החל הצבע להתקלף. כבר במאה ה-16 תיאר וזארי את הציור כ"בליל של כתמים". בתקופה לא ידועה נפרצה דלת דרכו ונסתמה בחזרה סימני תיקון הטייח נראים עד היום. בראשית המאה ה-19 הושחת הציור בידי חיילים מצבא נפוליון ובקיץ 1943 ניצל בנס מהפצצות בעלות-הברית, בעת מלחמת העולם השנייה. רק כעשרים אחוז מהיצירה המקורית שרד. הציור שוחזר מספר רב של פעמים, ובאיכויות שונות, שהאחרון בהם, בשנת 1999, נועד בעיקר להסרת שכבות השיקום הקודמות.
אנה הקדושה, הבתולה וישו הילד (1503–1519) נמצא במוזיאון הלובר בפריז
מונה ליזה (לה ג'וקונדה, 1503 - 1519) נמצא במוזיאון הלובר בפריז. ציורו המוכר ביותר של לאונרדו, שהפך לאייקון תרבותי. הפיכת המונה ליזה לציור המפורסם בעולם היא תופעה מודרניסטית בעיקרה, והתרחשה רק במחצית המאה ה-19 (עד אז הוא נחשב לאחד הטובים והמפורסמים בעולם). בתקופת היקסמות תרבותית רבה מהרנסאנס האיטלקי, וכחלק מעיסוק נרחב בפנטזיית הפאם פטאל, שחברו יחד לעליית תרבות ההמונים וליכולת לשעתק ולהפיץ יצירות אמנות במסות גדולות. מהיצירה נחתכו קטעים מימין ומשמאל, לאחר מות האמן.
יוחנן המטביל (1513–1516) נמצא בפריז, במוזיאון הלובר. יוחנן המטביל היה הקדוש הפטרון של פירנצה, וציורו הוזמן ככל הנראה על ידי האפיפיור הפיורנטיני ליאו העשירי לבית מדיצ'י.
מושיע העולם (1500 לערך). ציור פורטרט של ישו, היה באוסף של המלך צ'ארלס הראשון עד שנמכר ב-1763 במכירה פומבית, הציור התגלה שוב (לאחר שצבעו של ישו בציור שונה) בשנת 1900 לאחר שנעלמו עקבותיו. ב-2013 נמכר לאספן פרטי ב-127.5 מיליון דולר. ב-16 בנובמבר 2017 נמכר הציור במחיר של 450.3 מיליון דולר במכירה פומבית בניו יורק לנסיך מוחמד בן סלמאן אאל סעוד, יורש העצר הסעודי, לטובת מוזיאון הלובר והיה לציור שנמכר במחיר הגבוה ביותר עד אז.