היסטוריה של הנצרות
נצרות קדומה (30-325) > התגבשות הכנסייה

הנצרות המוקדמת התאפיינה במורים כריזמטיים נודדים, שנעו ונדו בין קהילות מאמינים בערים הגדולות של האימפריה, שנעדרו היררכיה מסודרת או הכרה רשמית מצד השלטונות, והתנהלו בסתר בתוך משקי בית. עימותים אישיים בין השליחים, והבדלים ניכרים במסר הדתי שלהם, היו חזיון נפרץ כפי שאפשר לראות עוד בכתבי פאולוס. בארץ ישראל, הגבול בין חברי התנועה החדשה ליתר היהודים היה מטושטש; בעולם היווני-רומי, תלונות על השתתפות בטקסים האליליים היום-יומיים ובמרקם החיים של יתר התושבים נפוצות אף הן.
בראשית המאה השנייה, הדפוסים החלו להתייצב ולעבור השגרה. הביטחון הנלהב בשיבתו המיידית של ישו, שהיה נפוץ בדור-שניים הראשונים, הצטנן ופינה את מקומו לאמונה מיושבת יותר, שהרחיקה את האפוקליפסה אל העתיד הלא-נודע: בקץ הבשורה על-פי יוחנן טרח המחבר להדגיש כי בניגוד למסופר, לא הבטיח ישו "שֶׁהַתַּלְמִיד הַהוּא לֹא יָמוּת" בטרם יחזור. באותה מידה, הפרקטיקות ומנגנוני ההנהגה של התנועה החדשה הלכו והתמסדו. טקסי הטבילה והאוכריסטיה, המהווים את הליבה הטקסית של הנצרות, נזכרים יותר ויותר; באותה עת נתחברו כבר הבשורות וחלקים אחרים בברית החדשה, והחלו להחליף בהדרגה את הדרשות הספונטניות; ונזכרים בעלי-תפקידים מקומיים כמו בישוף (אפיסקופוס), דיאקון ועוד. יחד עמם יש עדויות ברורות להיררכיה מתגבשת: בישופים כמו קלמנס הראשון ואיגנטיוס מאנטיוכיה תבעו לעצמם סמכות על הנוצרים במקומות מושבם, הטיפו מוסר לכלל המאמינים ונהנו מעוצמה הולכת וגוברת. אישים אלו נחשבים בדיעבד לראשונים מבין אבות הכנסייה, דהיינו מנהיגים דתיים בדור שלאחר השליחים, שעיצבו את הנצרות, התפלמסו עם יריביהם וקבעו מה הייתה האמונה הישרה (אורתודוקסיה) ומה לא. אף שהדת החדשה גונתה על ידי סופרים רומאים כאמונה תפלה של עבדים ונשים, המנעד החברתי של המאמינים בישו היה מגוון ביותר, וכלל את כל קבוצות החברה למעט האריסטוקרטיה.
באגף היהודי, כתבים כמו "דיאלוג עם טריפון היהודי" של אב הכנסייה יוסטינוס מרטיר (שחובר בערך ב-160) מצביע על חידוד הזהות העצמאית: יוסטינוס התפלמס בתקיפות עם בן-שיחו היהודי, גינה את שמירת התורה כהבל אנכרוניסטי, ותבע את התואר ישראל האמיתי. ריבויים של המאמינים הגויים שקיבלו את דברי פאולוס, היעלמות המרכז הראשון בירושלים בעת חורבן העיר על ידי הרומאים, ותביעתו של בר-כוכבא לראות בו משיח – כולם לחצו את הנצרות היהודית הישנה לעמדה של מיעוט נחלש.
עימות קשה לא פחות נערך בקוטב הפאוליני-גויי של הכנסייה. ב-140 לערך פעל ברומי התאולוג הנוצרי מרקיון, שהושפע עמוקות מהפילוסופיה היוונית של זמנו. בדמיון מה לזרמים הגנוסטיים שפרחו אז, דחה מרקיון את הברית הישנה כולה כהשחתה יהודית ותיאר את האל המופיע בה כדמיורג נחות. האל האמיתי, הנשגב, שיגר את בנו ישו כדי להושיע את בני-האדם מהכלא הגשמי שברא האל היהודי, וסמכותו של ישו נבעה כולה מההתגלות החדשה הזאת, לא מנבואות עתיקות. מרקיון ביקש, בין היתר, לסלק את הברית הישנה כולה מתוך כתבי הקודש, שהרי לא ייתכן שהברבריות והשבטיות המאפיינות אותה מתיישרות עם המוסר הנוצרי הפונה לכל בני האדם. הוא דחה אף את רוב הכתבים הנוצריים, וביקש להותיר קאנון שהורכב מאגרות פאולוס ומהבשורה על פי לוקאס. לבסוף נבלם ונודה מן הכנסייה ב-144. לפולמוס מרקיון הייתה השפעה מתמשכת: הוויכוח על מה ראוי להיקרא בכנסיות הביא להכרה ועיסוק בצורך להגדיר קאנון של כתבי הקודש.
במהלך המאבק במרקיון, ובאחרים שנטו לגנוסטיות, התבלט אירנאיוס, בישוף העיר ליון, שעסק באופן שיטתי בקטלוג ובהפרכה של מושג אחר שתפס את מקומו בנצרות, כפירה. אירנאיוס קבע כי הכנסייה האמיתית הייתה גוף אחיד ומאוחד מאז ימי ישו, ושכל הכיתות הכופרות שהוא ויתר האבות נלחמו בהן היו סטיות שמקורן בשמעון הקוסם שאך העמיד פני נוצרי. הבישוף מליון תבע סמכות להגדיר אורתודוקסיה בהתייחס לשלושה תבחינים – הסתמכות על כתבי הקודש, נאמנות למסורת הכנסייה, וציות לבישופים שיכלו להוכיח שהייתה להם שלשלת סמיכה רציפה עד השליחים. בסיס משולש זה משמש רבות מהכנסיות עד ימינו. הדת החדשה נכנסה אל המאה השלישית עם זהות ברורה הרבה יותר: כותבים נוצרים החלו להשתמש במונח "גזע שלישי" (tertium genus), לא יהודים ולא גויים, להגדרה עצמית.