stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיי פיקריי
ביוגרפיה

נולדה ב-8 ביולי 1898 בסבניי (אנ').
בשנת 1921, שלחה לשגרירות האמריקנית חבילה ובה רימון ועלוני תעמולה שהתייחסו לגזר דינם של האנרכיסטים האיטלקים-אמריקנים ניקולה סאקו וברטולומיאו ונצטי, אשר נידונו למוות על ידי מערכת המשפט האמריקנית, על אף שטענתו לחפותם. המטרה הייתה לעורר עניין בפרשה בעיתונות הצרפתית, אשר התעלמה ונמנעה מלסקר את המשפט, על אף התמיכה הרחבה לה זכו השניים מצד גורמים בשמאל. הרימון גרם לנזק חומרי בלבד, אך היוזמה הצליחה לעורר עניין ציבורי בנושא. על אף ההפגנות הגדולות ברחבי העולם לטובתם, הוצאו השניים להורג ב-1927 - ובשנת 1978 נוקה שמם בדיעבד.
פיקריי שהייתה מחוברת לחוגים המהפכניים, עזבה בשנת 1922 את צרפת למוסקבה, כשליחה של איגוד עובדי המתכת שהיה באותה התקופה חלק מהאיגוד מהפרופינטרן (אנ'). במוסקבה, נעמדה במהלך ארוחה על שולחן ותקפה את חברי האיגוד על חיי הנוחות שלהם, בזמן שפשוטי העם רעבים, ומתחה ביקורת גם על ולדימיר לנין. היא סירבה ללחוץ את ידו של לאון טרוצקי על רקע אחריותו לריסוק מרד קרונשטאדט ובגידתו באנרכיסט נסטור מאכנו - אפילו כשפגשה אותו במטרה לבקש ממנו לשחרר את האנרכיסטים בבתי הכלא הבולשביקים. נסיעתה זו לברית המועצות ובהמשך הידידות שרקמה עם אמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן גיבשו בה את ההכרה באופיו הדיקטטורי של המשטר הקומוניסטי. ב-11 בינואר 1924, לקחה חלק בפגישת איגוד מקצועי בפריז של קונפדרציית איגודי העובדים הכללית הצרפתית (אנ') שבה נורו למוות שני אנרכיסטים על ידי מאבטחים קומוניסטים.
כפציפיסטית, הצטרפה פיקריי ל"ועדת הסיוע הספרדית לילדים", שם פעילותה כללה הובלת יתומים ספרדים ואיחוד מחדש של בני משפחה שהופרדו בעקבות מלחמת האזרחים בספרד.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה בטולוז, ועסקה בטיפול בפליטי מלחמה. לאחר מכן היא הייתה אחראית על הברחת מזון למחנות הריכוז הצרפתיים ורנה ונואה (אנ'), משם הצליחה להבריח תשעה עצירים. פעילות ההתנגדות שלה כללה בעיקר הכנת ניירות מזויפים, בשיתוף עם רנה ומדלן למברט, עבור כל מי שנקק להם.
פיקריי עבדה כמגיהה עבור Ce Soir (אנ'), ליברסיון, ובמשך 20 שנים עבור לה קנאר אנשנה. בנוסף הייתה דמות בולטת באיגוד המגיהים הצרפתי.
היא הייתה מיודדת עם האנרכיסט הצרפתי לואיס לקויין (אנ') ולקחה חלק במאבקיו. במאי 1968 לקחה חלק במרד הסטודנטים, השתתפה בקמפיינים נגד נשק גרעיני ותמכה בסרבני מצפון ובאלה שהתנגדו לשירות צבאי. החל מ-1 באפריל 1974 ועד מותה הוציאה לאור את כתב העת הפציפיסטי Le Réfractaire.
פיקריי נפטרה ב-3 בנובמבר 1983, ברובע ה-14 של פריז. בשנת 2015 נחנך גן על שמה ברובע ה-11 של פריז.
חיים אישיים

פיקריי חייתה כאישה עצמאית. היא גידלה לבדה את שלושת ילדיה, שנולדו משלושה אבות שונים: נישאה בסן-נזיר ב-22 ביולי 1916 לפרד שניידר, בעל אזרחות הולנדית, אך נפרדה שלושה שבועות לאחר מכן. היא הרתה במהלך נסיעתה לברית המועצות עם לוסיאן שבלייה, המזכיר הפדרלי של איגוד עובדי המתכת ובשנת 1923, היא ילדה בת סוניה. באוגוסט 1930, היא נישאה לפרנסואה ניאל ונולד לה בן, לוסיאן. לבסוף, בשנת 1941, בעיצומה של המלחמה, היא ילדה בת, מארי-מיי, אותה הרתה עם יצחק גילמן, יהודי רוסי שמצא מקלט בטולוז.
הערות שוליים

1 2 3  May Picqueray: My Eighty-One Years of Anarchy. A Memoir באתר black-mosquito
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271778005171  BnF: cb12631539r (data)  GND: 129529451  ISNI: 0000 0000 3138 8248  LCCN: n80038814  SUDOC: 050565192  VIAF: 49345571   WorldCat (עם VIAF): 49345571 
לוגו עיתון Le Refractaire, 1983
שלט בגן פיקריי בפריז
מזמור

ערך זה עוסק בהפקה רתמית של מילים או צלילים, בדיבור או בשירה. אם התכוונתם לפרק מספר תהילים, ראו .
The Latin text of Pange Lingua sung to its traditional melody, mode iii Gregorian chant
מזמור (בלועזית: קַנטוּס; באנגלית: Chant, שמקורו בצרפתית עתיקה: chanter) הוא הפקה קצבית של מילים או צלילים, בדיבור או בשירה, אשר מבוססת במקרים רבים על גובהי צליל, אחד או שניים, הקרויים טונים דקלומיים. מזמורים שונים נבדלים בהיקפם, ממלודיה פשוטה המכילה מערכת תווים מוגבלת עד למבנים מוזיקליים מורכבים ביותר, הכוללים לא פעם מספר רב של חזרה על פסוקיות-משנה מוזיקליות, בדומה לרספונסוריות והאופרטוריות הגדולות של המזמור הגרגוריאני. מזמור יכול להיחשב לדיבור, מוזיקה, או לצורה מועצמת ומסוגננת של נאום. בשלהי ימי הביניים התפתח סוג מסוים של מזמור דתי לכדי שיר (ויצר בכך את אחד משורשי המוזיקה המערבית המאוחרת).
מזמור כנוהל רוחני

זמרור (של מנטרה, טקסט מקודש, שם של אל/רוח וכדומה) הוא נוהל רוחני מקובל בשימוש. בדומה לתפילה, מזמור עשוי להוות רכיב הנוהל אישי או קבוצתי. מסורות רוחניות שונות רואות במזמור דרך להתפתחות רוחנית.
דוגמאות לנהלים כאלה אפשר למצוא בתרבויות אפריקאיות ואינדיאניות, מזמור גרגוריאני, מזמורי הוודות, חזנות, קריאת הקוראן, מזמורים בהאים, מזמורים בודהיסטיים שונים, מנטרות שונות ושירת מזמורי תהילים ותפילות, בייחוד בכנסיות הקתולית, האורתודוקסית, הלותרנית ואנגליקנית.
נוהלי מזמורים שונים ונבדלים זה מזה. המזמור הבודהיסטי הטיבט מתבטא בשירה גרונית, שבה כל אחד מהמזמרים מפיק גובהי צליל רבים. למושג של זמרור מנטרות נודעת חשיבות מיוחדת במסורות הינדו רבות ובדתות דהרמיות המקורבות אליהן. לדוגמה, תנועת הרא קרישנה מבוססת במיוחד של זמרור שמות האל בסנסקריט. השיגין (詩吟) היפני, או "מזמורי פיוט", משקף את עקרונות הזן בודהיזם ומושר מן ה-Dan tien (או הבטן התחתונה) – משכן הכוח במסורות המזרח.
ראו גם

קנטוס פירמוס
קנטוס פלאנוס
הערות שוליים

↑  Online Etymology Dictionary
↑  Stolba, K. Marie (1994). The Development of Western Music: A History, 2nd Ed. WCB, Iowa.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5651276  NKC: ph224364 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מורתז חורצילווה

מוּרתַז חוּרצילַווַה (בגאורגית: მურთაზ ხურცილავა, ברוסית: Муртаз Калистратович Хурцилава‏; נולד ב-5 בינואר 1943) הוא כדורגלן עבר גאורגי מתקופת ברית המועצות; הוא שיחק בעמדות מגן וקשר; אחרי סיום קריירת המשחק פנה לקריירת אימון.
ביוגרפיה > קריירת המשחק בשנות ה-70

חורצילווה השתתף בשלושה מארבעת משחקיהּ של נבחרת ברית המועצות במונדיאל 1970 במקסיקו; בשלב הבתים, הוא הופיע במשחקי הניצחון על בלגיה (1:4) ועל אל סלבדור (0:2); חורצילווה גם השתתף במשחק ההפסד (1:0 בהארכה) לאורוגוואי ברבע הגמר; באותה שנה, הוא הוכר כקשר ימני השלישי בטיבו בעונת האליפות הסובייטית.
בשנים 1970–1972 חורצילווה הופיע בחמישה משמונת המשחקים של הנבחרת הסובייטית במוקדמות אליפות אירופה 1972 (כולל שני משחקי רבע הגמר שקדמו לטורניר הגמר בבלגיה).
ב-30 באפריל 1972 חורצילווה הופיע לראשונה כקפטן נבחרת ברית המועצות; היה זה בבלגרד, במשחק רבע הגמר הראשון מול יוגוסלביה במוקדמות אליפות אירופה 1972; המשחק הסתיים בתיקו 0:0; חורצילווה השתתף (כקפטן הנבחרת) גם במשחק הגומלין במוסקבה, שבו הסובייטית ניצחו בתוצאה 0:3 ועלו לטורניר הגמר של לאליפות אירופה.
ביוני 1972 חורצילווה השתתף בשני המשחקים של הנבחרת הסובייטית בטורניר הגמר של אליפות אירופה 1972: במשחק הניצחון (0:1) על הונגריה בחצי הגמר ובמשחק ההפסד (3:0) למערב גרמניה בגמר; בשני המשחקים האלה הוא היה קפטן נבחרת ברית המועצות וזכה איתה במדליית כסף על סגנות אליפות אירופה.
בין 30 באוגוסט ל-10 בספטמבר 1972, חורצילווה השתתף בששת המשחקים האחרונים של הנבחרת האולימפית הסובייטית בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת מינכן; בחמישה מתוכם, שבהם פתח בהרכב, הוא היה קפטן הנבחרת.
משחקו האחרון של חורצילווה באולימפיאדת 1972, ב-10 בספטמבר, היה גם משחקו האחרון במדי הנבחרת האולימפית הסובייטית (אם כי במשחק זה ברית המועצות הופיעה בהרכב הראשון שלה); המשחק, שבו הסובייטים התמודדו על המקום השלישי מול מזרח גרמניה, הסתיים בתיקו 2:2, כאשר חורצילווה בין המבקיעים; הנבחרות חלקו את המקום השלישי וחורצילווה זכה במדליית ארד אולימפית כחלק מנבחרת ברית המועצות.
בסך הכול, חורצילווה הופיע במדי הנבחרת האולימפית הסובייטית ב-13 משחקים והבקיע שני שערים לזכותה.
בשנים 1971–1973 חורצילווה נכלל שלוש פעמים ברציפות ברשימת 11 המצטיינים של עונת עונת האליפות הסובייטית (בשנת 1971 כמגן שמאלי מצטיין ובפעמיים הבאות כקשר ימני הטוב ביותר בליגה); בכך, הוא השלים לחמש את מספר הפעמים, שבו הוכר כשחקן המצטיין בעמדתו במגרש.
בשנים 1972–1973 חורצילווה השתתף בכל ארבעת משחקיהּ של הנבחרת הסובייטית בבית 9 האירופי במוקדמות מונדיאל 1974 (מול אירלנד וצרפת); נבחרתו סיימה כראש הבית, אך איבדה את הסיכוי לשחק במונדיאל בגלל סירובה להתארח בצ'ילה, מול הנבחרת שלה, במשחק הגומלין של הפלייאוף הבין-יבשתי לזכייה בכרטיס העלייה (עקב תפיסת השלטון במדינה הדרום-אמריקאית על ידי הגנרל פינושה).
בשנים 1972 ו-1973 חורצילווה זכה עם דינמו טביליסי בשתי מדליות ארד על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית בשתי עונות אליפות רצופות; בסך הכול, הוא זכה בחמש מדליות ארד עם הקבוצה (בנוסף לזהב האליפות בשנת 1964).
ב-5 באוגוסט 1973 חורצילווה ערך את הופעתו האחרונה במדי נבחרת ברית המועצות; היה זה במשחק ידידות מול שוודיה, שהסתיים בתיקו 0:0; בסך הכול, הוא הופיע במדי הנבחרת הסובייטית ב-69 משחקים והבקיע שישה שערים לזכותה.
במהלך עונת האליפות הסובייטית של שנת 1975, חורצילווה עזב את דינמו טביליסי ועבר לקבוצת טורפדו כותאיסי; במהלך הקריירה שלו ב"דינמו", הוא הופיע במדיהּ ב-293 משחקים והבקיע 15 שערים לזכותה.
בשנים 1975–1976 חורצילווה שיחק בטורפדו כותאיסי, שהופיעה אז בליגה הראשונה של ברית המועצות (הליגה השנייה בחשיבותה אחרי ליגת העל הסובייטית); בסך הכול, הוא שיחק במדי קבוצה זו ב-47 משחקים והבקיע ארבעה שערים לזכותה.
ביוגרפיה > קריירה כמאמן

בשנת 1976 חורצילווה אימן את לוקומוטיב סמטרדיה, שהופיעה בליגה השנייה של ברית המועצות (הליגה הסובייטית השלישית בחשיבותה – אחרי ליגת העל והליגה הראשונה); בשנת 1977 הוא אימן את דינמו זוגדידי, ששיחקה באותה ליגה.
בשנת 1982 חורצילווה אימן את גוריה לנצ'חותי, ששיחקה אז בליגה הראשונה של ברית המועצות – השנייה בחשיבותה אחרי ליגת העל הסובייטית.
בשנים 1987–1989 חורצילווה שימש כעוזר מאמן בקבוצת דינמו טביליסי, ששיחקה עדיין בליגת העל הסובייטית.
בשנים 1990–1993 חורצילווה היה בפעם השנייה (אחרי 1982) מאמנהּ של גוריה לנצ'חותי, שהפעם הופיעה בליגת העל הגאורגית; בשנת 1990 הוא זכה עם הקבוצה בגביע הגאורגי ובסגנות אליפות גאורגיה; בשנת 1991, הוא הוביל את הקבוצה לזכייה שנייה ברציפות בסגנות אליפות גאורגיה.
בעונת 1993–1994 חורצילווה אימן את קבוצת שֵווַרדֵני-1906 טביליסי מליגת העל הגאורגית; בעונת 1994–1995 הוא היה פעם נוספת (אחרי 1976) מאמן הקבוצה העירונית של סמטרדיה, שהפעם נקראה סמטרדיה (במקום לוקומוטיב סמטרדיה) ושיחקה בליגת העל הגאורגית.
בעונת 1996–1997 חורצילווה אימן בפעם השנייה (אחרי 1977) את הקבוצה העירונית של זוגדידי, שהפעם נקראה "אוֹדישי" (במקום "דינמו") ושיחקה בליגת העל הגאורגית.
בעונת 1998–1999 חורצילווה אימן את דינמו טביליסי, שהפעם שיחקה בליגת העל הגאורגית; הוא זכה איתה באליפות גאורגיה ובסופר קאפ הגאורגי; בתום העונה, במאי 1999, חורצילווה מונה למאמן הנבחרת הגאורגית עד גיל 21.
ביוני 1999 חורצילווה עזב את דינמו טביליסי והחל לאמן את לוקומוטיב טביליסי, גם היא מליגת העל הגאורגית; הוא התפטר מתפקידו בקבוצה החדשה עוד לפני פתיחתה של עונת 1999–2000; הסיבה לכך הייתה הפסדהּ הביתי של הקבוצה בשלב הראשון של גביע אופ"א לפאוק סלוניקי בתוצאה 7:0.
בשנים 1999–2001 חורצילווה אימן את הנבחרת הגאורגית עד גיל 21; בהובלתו, הנבחרת קיימה 13 משחקים ללא הפסד, אך בשנת 2001 היא הפסידה בשלושה משחקים ברציפות; בעקבות כישלון זה, חורצילווה התפטר מאימון הנבחרת הצעירה באפריל של אותה שנה.
באוגוסט 2001 חורצילווה מונה לעוזר המאמן הראשי של הנבחרת הלאומית הגאורגית; באפריל 2003, עם החלפתו של המאמן הראשי הגאורגי במאמן קרואטי, חורצילווה התפטר מתפקידו.
בשנת 2003 חורצילווה נבחר על ידי התאחדות הכדורגל הגאורגית ככדורגלן היובל של גאורגיה (לציון יובל לאופ"א – 1953–2003), וזכה בתואר "שחקן הזהב" מטעם אופ"א (באותה שנה, אופ"א ביקשה מכל התאחדות לכדורגל החברה בארגון, לבחור בשחקן בודד לקבלת הפרס על תרומה לכדורגל בארצו; השחקן הישראלי, שזכה באותו תואר בהמלצת ההתאחדות לכדורגל בישראל, הוא מרדכי שפיגלר); בשנת 2003 חורצילווה זכה גם בעיטור וחטנג גורגסלי הגאורגי.
מורתז חורצילווה מתגורר כיום בטביליסי ופעיל בתחום הבנייה כאיש עסקים.
תארים ופרסים

נבחרת ברית המועצות
סגנות אליפות אירופה: בלגיה 1972
הנבחרת האולימפית של ברית המועצות
מדליית ארד אולימפית: אולימפיאדת מינכן 1972
דינמו טביליסי
אליפות ברית המועצות: 1964
חמש מדליות ארד על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית: 1962, 1967, 1969, 1972, 1973
אליפות גאורגיה: עונת 1998–1999 (כמאמן)
הסופר קאפ הגאורגי: 1999 (כמאמן)
גוריה לנצ'חותי
הגביע הגאורגי: 1990 (כמאמן)
סגנות אליפות גאורגיה: 1990, 1991 (כמאמן)
אישיים
"שחקן הזהב" מטעם אופ"א (בתור שחקן היובל בגאורגיה): 2003
נכלל חמש פעמים ברשימת 11 המצטיינים של עונת האליפות בברית המועצות: 1968, 1969, 1971, 1972, 1973
מגורי המטרופוליטים של בוקובינה ודלמטיה

חלקו המרכזי של בניין מגורי המטרופוליט והשביל המוליך אליו מהכניסה את המכלול
מגדל השעון במנזר
האולם האדום
מגורי המטרופוליטים של בוקובינה ודלמטיה (אוקראינית Резиденція митрополитів Буковини і Далмації) הוא מכלול אדריכלי השוכן על גבעה בעיר צ'רנוביץ שבאוקראינה, בין נהר פרוט וקלוקוחקה, אחד מיובליו. המכלול הוקם בין השנים 1864 ו-1882 בידי האדריכל הצ'כי יוסף הלאווקה (Josef Hlavka), ושילב את מגורי המטרופוליטים עם מנזר, כנסייה וסמינר תאולוגי. מבני המכלול שכנו בגן מטופח שבו שולבו פריטי גן שונים. מאז שנת 1955 משמש המקום את אוניברסיטת צ'רנוביץ (Чернівецький національний університет імені Юрія Федьковича). בשנת 2011 הוכרז המכלול כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה

בשנת 1774, במסגרת הסכם קוצ'וק קאינרג'ה אשר סיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית, אשר התחוללה בין השנים 1768–1774, עברה בוקובינה לשלטונה של האימפריה האוסטרית. יוזף השני קיסר האימפריה הרומית הקדושה הפקיד את כל עריה ומנזריה של בוקובינה בשליטתו של המטרופוליט של בוקובינה, שהיה בשנת 1781 למייסדה של הכנסייה האורתודוקסית של בוקובינה. עד מהרה התאחדה האפרכיה של בוקובינה עם זו של דלמטיה, וב-1873 מינה הקיסר את הבישוף הקמן יבגני (Гакман Євгеній) לארכיבישוף של צ'רנוביץ ולמטרופוליט בוקובינה. קודם לכן, ב-1860, הזמין יבגני את הקמתו של מתחם המגורים, במקום בו שכנו בית הבישוף העשוי עץ וכנסיית אבן. שני מבנים אלה נהרסו לחלוטין, והקמת המתחם הופקדה בידיו של יוסף הלאווקה הצ'כי. המימון לבנייה בא מקופת הקיסרות האוסטרו-הונגרית ונועד להעיד על הסובלנות הדתית של השלטון כלפי האוכלוסייה המקומית. הפרויקט רחב ההיקף העניק תנופה לתעשיית הבנייה בבוקובינה: בתי ספר להכשרת בנאים נוסדו, מחצבות נפתחו לצד הדנייסטר ומפעלי לבנים ורעפים נחנכו. מלאכת הבנייה נמשכה בשלבים מ-1864 עד 1882. תחילה הוקמו קפלת איוון הקדוש מסוצ'אבה וארמון המגורים של המטרופוליט. ולאחריהם הוקמו הסמינר והמנזר. לאחר מכן הגיע תורם של הגנים ומבני הגן ששולבו בהם, ולבסוף נבנתה כנסיית שלושת ההיררכים. כוחה הפוליטי והשפעתה הרבה של הכנסייה האורתודוקסית של בוקובינה, אשר היו המשמעותיים ביותר בדרום-מזרח אירופה באותה עת, ניכרים במכלול המונומנטלי.
בוקובינה נכבשה בידי רוסיה במלחמת העולם הראשונה, ולאחר קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית, נמסרה לשליטת רומניה, והכנסייה האורתודוקסית המקומית שולבה עם זו של רומניה. ב-1944 נכבשה בוקובינה על ידי הצבא האדום ומאז היא חלק מאוקראינה. ב-1955 נמסר האתר לרשותה של אוניברסיטת צ'רנוביץ, ובמבניו הותקנו הסקה מרכזית, צנרת מים, מיזוג אוויר ובתי שימוש מודרניים. ב-1963 הכירה הרפובליקה העממית של אוקראינה באתר כבעל חשיבות היסטורית, והחל ב-1967 נערכו בו עבודות תחזוקה על בסיס קבוע. ב-1975 הוחלפו גגות המבנה ונזקים שהוסבו לו במשך השנים תוקנו ושוחזרו. עם קבלת עצמאותה ב-1991, הכירה אוקראינה בארמון כאתר בעל חשיבות לאומית.
מבני המכלול

מבני המכלול ערוכים סביב חצר מרכזית שהכניסה אליה היא מכיוון דרום-מזרח. בתווך שוכן ארמון המטרופוליט, משמאלו (דרום-מערב) ניצבים הסמינר התאולוגי וכנסיית שלושת ההיררכים, ומימינו (צפון-מזרח) עומד מבנה המנזר ומגדל השעון שלו. קפלת איוון הקדוש ממוקמת בקצהו הדרום-מערבי של ארמון המטרופוליט, והמכלול כולו מוקף בגן נופי התחום בחומה.
אורכה של החצר המרכזית הוא 100 מטרים ורוחבה 70 מטרים. היא מעוצבת כגן פורמלי שבו חלקות הנבדלות זו מזו במשוכות שיחים. אל החצר מוביל שער מסוגנן שלו שלושה פתחים, וממנו נמתח שביל רחב לעבר מגורי המטרופוליט. מבני המכלול מצופים באבן אדומה, והם משלבים סגנון ביזנטי, רומנסקי וימי ביניימי.
במבנה המגורים הניצב בתווך שכנו דירת השרד של המטרופוליט ואולמות האירוח והמפגש. הקומה הראשונה בנויה כאנפילדה וחדריה מסודרים לאורך פרוזדור שאורכו 77 מטרים ורוחבו שלושה מטרים. הפרוזדור מאפשר גישה גם אל המרפסת הצופה אל החצר. עם האולמות העיקריים במבנה נמנים אולם הסינוד ("אולם השיש") אשר שימש כחדר המפגש העיקרי עבור הבישופים, "האולם הכחול" ששימש כספרייה, "האולם האדום" (אולם סינוד קטן יותר), וכן "האולם הירוק" ששימש כחדר קבלת הפנים האישי של המטרופוליט. תקרת החדרים מעוצבת כקמרון חבית, והם מעוטרים בשיש, ציורי קיר, חריטת אבן ותשבץ אבנים דקורטיבי. לאורך אולם הסינוד משתרעות ארקדות הנישאות על-גבי עמודי אלבסטר, והוא מעוטר בציורי פרסקו ובפסיפסים המתארים אירועים מרכזיים בדברי ימיה של בוקובינה והכנסייה האורתודוקסית.
בניין הסמינר מקיף את כנסיית שלושת ההיררכים משלושת צדדיה. הכנסייה נושאת כיפה ביזנטית ובה ציורי טמפרה המתארים את לידת ישו, תחייתו ועלייתו לשמיים.
בניין המנזר כלל בית ספר דתי, מוזיאון, בית ספר לציור איקונות, אגף אירוח וחנות נרות. במרכזו ניצב מגדל שעון נושא כיפה שעוטרה במגיני דוד, כאות תודה לקהילה היהודית של העיר, אשר סייעה כספית להקמת המכלול.
מערך מבני המכלול אמור לייצג באופן סכמטי את העיר ירושלים - הסמינר והכנסייה מייצגים את בית המקדש, הפרסביטריום שמנגד להם מייצג את הפרטוריום הרומי, ומגורי המטרופוליט מייצגים את הקבר הקדוש. מערך זה הוא גרסה בת המאה ה-19 של ההרים הקדושים, אתרים המוכרים מאיטליה ומפולין (המתחם הדתי בקלוואריה זבז'ידובסקה). נוסף על כך, השילוש הקדוש מוצא ביטוי במערך המבנים המשולש, בכך שכל חזית נחלקת לשלוש קומות ולשלושה אגפי רוחב.
הגנים

מאחורי ארמון המטרופוליט משתרע גן רשמי שבו נטועים, בין היתר, עצי אדר, אלון וליים. במרכז הגן ניצב פסלו של האדריכל יוסף הלאווקה, לצד שתי בריכות נוי שבהן מרקות ועץ אשוח שגילו כגיל הגן. מעבר לגן זה משתרע גן אנגלי נופי בסגנון המאה ה-19, שבו גבעות מלאכותיות, ספסלי גן, פסלים וגרוטו עשוי אבן.
הערות שוליים

↑  בישוף העומד בראש פרובינציה בעיר ראשית, המכונה לעיתים בכינוי אפרכיה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000346994
מגדל שמירה

מגדל שמירה בישראל
מגדל שמירה על החומה הסינית
מגדל שמירה הוא סוג של מבנה מבוצר שנבנה במטרה לספק נקודת תצפית גבוהה אשר ממנה הזקיף או השומר מסוגל להשקיף על האזור שמסביב על מנת להגן על אזורים בעלי חשיבות אסטרטגית. מגדלי שמירה שונים ממגדלים רגילים בכך שהשימוש העיקרי שלהם הוא לצרכים צבאיים, והם שונים מצריחים בכך שהם בדרך כלל מבנים עצמאיים.
מגדלי השמירה הצבאיים ממוקמים בדרך כלל בנקודות אסטרטגיות שונות כמו לאורך הגבול, לאורך קו החוף ובבסיסים צבאיים.
היסטוריה

מגדלי שמירה נמצאים בשימוש עוד מימי קדם בתרבויות שונות ברחבי העולם. תרבויות קדומות שעשו שימוש במגדלי שמירה כללו בין היתר את המצרים, האשורים והבבלים. בנוסף, גם לאורך תוואי החומה הסינית שולבו בסביבות 25,000 מגדלי שמירה אשר שימשו לתצפית על תנועות האויב. באירופה הרומאים עשו גם שימוש במגדלי שמירה לאורך הגבולות של האימפריה הרומית העצומה.
בתקופת ימי הביניים מגדלי השמירה היו נפוצים בטירות ובעיירות מבוצרות שונות ברחבי אירופה. מגדלי השמירה הללו אפשרו לזקיפים להיות מודעים כאשר כוחות צבאיים החלו להתקרב למקום, ואפשרו להם להזהיר כוחות הגנה מפני איומים פוטנציאליים. לעיתים רבות אותם מגדלי השמירה היו חלק מביצורים גדולים יותר. מגדלי השמירה באותה התקופה נבנו לרוב מאבן.
בעת המודרנית החשיבות של מגדלי השמירה ירדה במקומות רבים ברחבי העולם בשל הזמינות הגבוהה יותר של דרכים חלופיות לאסוף מודיעין צבאי, כמו שימוש בלווייני ריגול וכלי טיס בלתי מאוישים.
גלריית תמונות

מגדל שמירה לאורך גדר ההפרדה במעבר קלנדיה
מגדל השמירה במחנה הריכוז בוכנוולד
שחזור של מגדל שמירה רומי
מגדל שמירה של שושלת האן במחוז גאנסו אשר במערב סין
ראו גם

בלוקהאוס
מגדל תצפית - מבהם דומה אשר בדרך כלל ממוקם מחוץ לביצורים.
צריח (מגדל שמירה)
הערות שוליים

↑  trask, Book Report: The Fortifications of Ancient Egypt 3000-1780 BC from Osprey Publishing, Livingdice.com, ‏2010-10-05 (באנגלית אמריקאית)
↑  Jiankou: China’s remote and dangerous Great Wall, www.bbc.com (באנגלית בריטית)
↑  Sagona, Claudia (2015), 'Melita and Gaulos during the Punic Period, in "The Archeology of Malta", Cambridge University Press, ISBN 9781107006690, p. 239.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290946405171  GND: 4528427-1  LCCN: sh00004969  NARA: 10676140 
ערך זה הוא קצרמרבנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מזמור אמברוזיאני

מזמור אמברוזיאני (באנגלית: Ambrosian chant) קרוי על שמו של אמברוזיוס הקדוש בן המאה הרביעית, שבתקופתו נכתבו מזמורי תפילה בסגנון מחמיר והולבשו רעיונות נוצריים בפראזולוגיה קלאסית, שפנתה עם זאת לטעם הציבור הרחב. הנוסח האמברוזי, שעודנו קיים בצפון איטליה, העניק לנוסחים אחרים את עקרון האנטיפונות, קנטוס פלאנוס בפיות שתי מקהלות העונות זו לזו. האנטיפונות מכונות גם כיום "דקאני" ו"קאנטוריס" לפי הצדדים שבהם מוצבות המקהלות בקתדרלות וכנסיות.
מזמור אמברוזיאני (הידוע גם בשם "מזמור מילאנזי") הוא רפרטואר הקנטוס פלאנוס הליטורגי של הפולחן האמברוזיאני (אנ') של הכנסייה הקתולית, המקורב למזמור הגרגוריאני אך נבדל ממנו. הוא נקשר בראש ובראשונה לתחום הארכיבישופות של מילאנו וקרוי על שמו של אמברוזיוס הקדוש, כשם שהמזמור הגרגוריאני קרוי על שם גרגוריוס הגדול. זו מסורת הקנטוס פלאנוס היחידה, מלבד הגרגוריאנית, שהכנסייה הקתולית מאשרת עד ימינו אלה.
היסטוריה

ההיסטוריה של מילאנו כמרכז למוזיקה דתית ראשיתה באמברוזיוס הקדוש. אין ראיה לכך, שאמברוזיוס עצמו חיבר משהו מן הרפרטואר האמברוזיאני, בדיוק כפי שגרגוריוס איננו מוכר כמי שהלחין איזה שהוא מזמור גרגוריאני. עם זאת, במהלך כהונתו כבישוף של מילאנו במאה הרביעית, מייחסים לו העברה של שירת מזמורים מן הכנסייה המזרחית אל המערב. אמברוזיוס גם הלחין מזמורים מקוריים, שארבעה מהם עדיין קיימים, יחד עם מוזיקה שהשתמרה אוחי ללא שינוי משמעותי מן הלחנים המקוריים. בכתביו, אמברוזיוס מתייחס אך ורק לביצוע מזמורי תהילים אנטיפונאליים, שבהם שירת פסוקי תהילים מתחלפת לסירוגין עם מענה של העדה כולה, הקרוי אנטיפון.
עם הזמן התפתחה הליטורגיה המילאנזית לפולחן האמברוזיאני, שיש לו יותר מן המשותף עם הפולחן הגאלי, שמקורו בפולחן הסורי מאנטיוכיה, ועם הפולחן הויזיגותי מאשר עם הפולחן הרומאי. המזמור האמברוזיאני התפתח לענות על הצרכים המיוחדים של הליטורגיה האמברוזיאנית. אף כי הפולחן האמברוזיאני מקורב מבחינת הליטורגיקה לפולחנים אחרים והמזמור האמברוזיאני מקורב מבחינה מוזיקלית למסורות קנטוס פלאנוס אחרות, הרי קטגוריות שונות, טקסטים שונים וסגנונות מוזיקליים שונים עושים את המזמור האמברוזיאני לרפרטואר מוזיקלי נבדל בבירור. עד המאה השמינית התקבל מזמור זה כנורמטיבי בכל צפון איטליה, וייתכן שהגיע גם עד דרומה.
בין המאה השמינית למאה ה-13, מכל מקום, התפתח המזמור הקרולינגי, בהזמנת קארל הגדול, למה שאנו מכירים כיום כמזמור גרגוריאני, שהחל להשפיע על מסורות קנטוס פלאנוס אחרות במערב ובסופו של דבר אף החליף את רובן. עד המאה ה-12 הודחו מסורות המזמורים הקודמות - הוויזיגותית, הגאלית, הקלטית, הרומית העתיקה והבנוונטית - והמזמור הגרגוריאני ירש את מקומן. המזמור האמברוזיאני לבדו שרד, על אף מאמציהם של כמה אפיפיורים במשך מאות אחדות לבסס את שליטת המזמור הגרגוריאני. רשומה של ההיסטוריון המילאנזי לאנדולפוס מסביבות שנת 1000 מספר אגדה, לפיה הונחו שני מזמורי קודש, אחד גרגוריאני ואחד אמברוזיאני, על מזבח לראות איזה מהם מקובל על האלוהות; והנה קרה נס, ושני הספרים נפתחו בו בזמן, ראיה לכך ששניהם רצויים ומקובלים בה במידה.
המזמור האמברוזיאני לא ניצל לחלוטין מהשפעת הגרגוריאני. הקטעים המוקדמים ביותר, מן המאה השמינית, וספרי המזמורים השלמים יותר מן המאות ה-11 וה-12 שמשמרים את התיווי המוקדם ביותר המתועד, מציגים הבדלים ברורים ביו הרפרטואר הגרגוריאני לזה האמברוזיאני. הוצאות מאוחרות יותר של הרפרטואר האמברוזיאני, שסגנונו שונה מזה של המזמורים המוקדמים, עשויות לשקף השפעה גרגוריאנית. אף כי ארכיבישוף מילאנו, החשמן קארלו בורומאו, נאבק לשמר את הפולחן האמברוזיאני בשלמותו בתקופת הכיבוש הספרדי, הוצאה תקופתית של מזמור אמברוזיאני, שיצאה לאור בפרגו ב-1622, משתדלת למיין את המזמורים האמברוזיאנים אל תוך שמונה המודוסים הגרגוריאניים, מהלך שאינו מקובל על פי רוב כמשקף נכונה את הנוהל המוזיקלי, שהיה נהוג בפועל בזמן ההוא.
המזמור האמברוזיאני שרד עד ימינו אלה, אף כי הוא נמצא בשימוש בעיקר במחוז המרות של הארכיבישוף של מילאנו רבתי, חלקים מלומברדיה וחלקים ממחוז המרות השווייצרי של בישוף לוגאנו. בפעם האחרונה שרד המזמור האמברוזיאני את התמורות לליטורגיה שנקבעו בוותיקן, בחלקו הודות לכהונתו הקודמת של האפיפיור פאולוס השישי כארכיבישוף של מילאנו.
מאפיינים כלליים

במידה רבה מגדיר את המזמור האמברוזיאני תפקידו בליטורגיה של הפולחן האמברוזיאני, הקרוב יותר לליטורגיות הצפוניות כמו הפולחן הגאלי והוויזיגותי, מאשר לפולחן הרומאי. מבחינה מוזיקלית, לעומת זאת, קיימת קרבה רבה בין המזמור האמברוזיאני למסורות המזמור הגרגוריאני והרומאי. מזמורים רבים משותפים לכל השלוש, בווריאציות מוזיקליות.
כמו כל קנטוס פלאנוס, המזמור האמברוזיאני הוא מונופוני וא-קפלה. בהתאם למסורת הקתולית, נועד מזמור זה לשירה בעיקר בפי זמרים ממין זכר, והרבה מזמורים אמברוזיאנים מפרטים בפירוש למי מותר לשיר אותם, בשימוש בביטויים כמו cum Pueris (למקהלת נערים) ו-a Subdiaconis (למשנים לדיאקונים).
מבחינה סגנונית, רפרטואר המזמור האמברוזיאני איננו מתאפיין, בדרך כלל, באחידות מוזיקלית כזו של הגרגוריאני. במזמורים אמברוזיאניים יש שונות רבה יותר באורך, בהיקף ובמבנה. אפילו בתוך קטגוריות מזמורים אינדיבידואליות, אפשר למצוא גיוון במזמורים אמברוזיאניים, מקצרים ונוסחתיים לארכניים ועתירי קישוטים, כאלה המולחנים בסגנון חופשי ואחרים המגלים מידה ניכרת של מבנה מלודי פנימי. המאפיין הבולט ביותר שלהם, בהשוואה לרפרטוארים אחרים של קנטוס פלאנוס, הוא כמות גדולה במידה ניכרת של תנועה של צעדי סקונדות, המשווה למלודיות האמברוזיאניות תחושה חלקה יותר, כמעט גלית. בכתבי יד שיש בהם תיווי מוזיקלי, שולטת הנוימה הקרויה "קלימאקוס", התורמת לתנועת הצעדים. נוימות קישוטיות יותר, כמו הקוויליסמה, כמעט אינן מופיעות בדפי תווים, אם כי אין זה ברור, אם הדבר משקף נוהל ביצוע בפועל, או שזו פשוט תוצאה של הרישום המוזיקלי המאוחר יחסית.
כמעט כל הטקסטים ששימשו במזמור האמברוזיאנים הם פרוזה מכתבי הקודש, לא שירה שקולה, על אף מסורת שירת המזמורים המזרחית שאמברוזיוס הביא למערב. המזמור האמברוזיאני משרת שתי פונקציות עיקריות בליטורגיה האמברוזיאנית: לספק מוזיקה לשירת פסוקי התהילים בעבודת הקודש במנזרים, וללוות פעולות שונות בטקס המיסה.