stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אורית קמיר
ספרים > Every Breath You Take; Stalking Narratives and the Law

הספר מתחקה אחר ההיסטוריה של העיצוב התרבותי של ההתנהגות המכונה "הטרדה מאיימת" (באנגלית stalking), החל מהתקופה השומרית העתיקה ועד החקיקה האמריקאית של ראשית שנות התשעים של המאה העשרים. "הטרדה מאיימת" היא התנהגות המכילה מעקב ומארב מתמשכים ואינטנסיביים; היא מבוצעת לרוב על ידי גברים על נשים, ויש שהיא מסתיימת באלימות ואף ברצח. הספר מצביע על שני דפוסי סיפור תרבותי של התנהגות זו, המלווים את התרבות המערבית משחר ימיה. הדפוס הסיפורי האחד הוא של דמות נשית העוקבת אחר גברים ואורבת להם. הספר מציע כי לילית מגלמת את "המטרידה מאיימת" הנשית הארכיטיפית, וסיפורי הטרדה מאיימת מסוג זה מקשרים את ההתנהגות הכפייתית עם נשיות מינית, חכמה ואסרטיבית – אך חריגה, שולית ו"סוטה". הדפוס הסיפורי השני הוא של דמות גברית הנצמדת לאישה והופכת ל"צל" שלה. הספר מציע כי דרקולה, הערפד, מבטא היטב את ארכיטיפ "המטריד המאיים" הגברי, שנתפס כמי שאינו חי ואינו מת, והוא "שותה את דמה" של האישה "שלו" כדי להשתתף אתה במנת חייה. הוא הופך לחלק בלתי נפרד מישותה, וכופה עליה זוגיות בתחום הדמדומים שבין החיים והמוות. הספר עוקב אחרי גלגוליהם של שני דפוסי סיפורי ההטרדה המאיימת שנקשרו בדמויות הארכיטיפיות הללו, לילית ודרקולה, וגלגוליהן לאורך ההיסטוריה של התרבות המערבית. דוגמה לסיפור הטרדה מאיימת מודרני השייך לדפוס שנקשר בדמותה של לילית הוא הסרט "חיזור גורלי", שהשפיע על החקיקה האמריקאית האוסרת, מאז ראשית שנות התשעים של המאה העשרים, על הטרדה מאיימת. הספר טוען כי החקיקה האמריקאית אימצה ללא משים שרידים מיתולוגיים הקשורים בסיפורי ההטרדה המאיימת לתקופותיהם, במקום להסתמך על המציאות החברתית והשקפת עולם ערכית. הוא מציע חשיבה משפטית חקיקתית אלטרנטיבית.
ספרים > פמיניזם זכויות ומשפט

הספר נועד לפתוח צוהר אל השקפת העולם הפמיניסטית בכלל ואל הפמיניזם המשפטי בפרט. לאחר הצגת התנועה הפמיניסטית והגישות הפמיניסטיות למשפט, הספר בוחן את מצבן של נשים בחברה ובמשפט בישראל לאור זכויות אדם בסיסיות - הזכויות לחיים, לשוויון, לכבוד, לחירות, למשפחה ולביטחון אישי. דרך פריזמה זו, הוא עוסק בדיני עבודה, משפחה, אלימות מינית, ייצוג בתחום הציבורי ושאר סוגיות הקשורות בחיי נשים. הצגה זו ממצבת את סוגיות "מעמד האישה" כסוגיות של "זכויות אדם".
הוא מציע ביקורת המציאות החברתית והמשפטית – כמו גם כיווני מחשבה לתשובות ולפתרונות. הוא פונה למי שמעולם לא קראו פמיניזם – וגם למי שכבר קראו וחשבו, אך לא מנקודות מבט משפטיות של זכויות נשים כזכויות אדם.
ספרים > שאלה של כבוד: ישראליות וכבוד האדם

הספר מציע נקודת מבט חדשה לבחינת ערכיה של החברה הישראלית, מגמות חברתיות ומשפטיות, הבניה מגדרית, שסעים ועימותים אידאולוגיים ומצבו הקיומי של הפרט בישראל. הספר מציע להשתית נקודת מבט זו על ערך היסוד שקבעה לעצמה החברה הישראלית בחקיקתו של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. נקודת המוצא של הספר היא כי המונח הישראלי-עברי "כבוד" הוא מושג סל של משמעויות שבשפה האנגלית מבחינים ביניהן בעזרת המילים glory, respect, honor ו-dignity. הספר טוען כי הציונות המדינית הדגישה סוג אחד, ואילו חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ניסה לחזק סוג שונה של כבוד; כי המתח המאפיין את היחסים בין שני סוגי הכבוד הללו מתבטא בהקשרים רבים ושונים של המציאות הישראלית; כי התייחסות רצינית לסוגי הכבוד השונים עשויה לסייע בהבנת ביטוייו של מתח זה בהתמודדות עמם. הספר זכה בפרס ע"ש יונתן שפירא מטעם האגודה ללימודי ישראל, על תרומתו לחקר החברה הישראלית.
ספרים > נראות אשמות: נשים במשפט הקולנוע

הספר יצא ראשית באנגלית, בשם "Women in Law and Film". גרסה עברית מורחבת יצאה בשנת 2014. הספר מגדיר כ"סרטי משפט" את רשומון היפני, "תיבת פנדורה" הגרמני ואנטומיה של רצח האמריקאי, לצד סרטים פמיניסטיים מודרניים כמו "שאלה של שתיקה" ההולנדי, "העלמה והמוות" של רומן פולנסקי, והפסנתר הניו זילנדי, ואף סרט פוסט-מודרני ("עקבים גבוהים" הספרדי של פדרו אלמודובר). מתוך ניתוח של הסרטים הללו הספר מפתח תפיסה תאורטית אינטרדיסציפלינרית של התחום החדש "משפט וקולנוע". בתוך כך הוא מפתח ומציע גם תפיסה פמיניסטית ייחודית ומורכבת, השואבת את חיותה מן הניתוח הטקסטואלי המעמיק של הסרטים.
על ידי החלת הניתוח ה"משפט קולנועי" שהוא מפתח על כתריסר "סרטי המשפט" שנוצרו בתרבויות שונות ובתקופות שונות, הספר מראה כיצד סרטי עלילה המציגים עבירות הקשורות במין מעצבים ומפיצים תורות משפט פופולריות מגוונות, ובו בזמן מעודדים את צופיהם לפתח גישות שיפוטיות כלפי הנשים או הגברים המעורבים ב"עבירות המין", כלומר – הם נוקטים בעמדות בעלות השלכות מגדריות מובהקות (פטריארכליות, פמיניסטיות או אחרות). הספר טוען כי "פעילות חברתית אידאולוגית" זו של סרטי עלילה היא בעלת השלכות משמעותיות על החברה המודרנית, ולכן מחייבת התייחסות רצינית. הספר גם מקשר בין הניתוח הפמיניסטי והתורת-משפטי ובין ההבחנה בין סוגי הכבוד השונים (ובמיוחד הדרת-כבוד וכבוד סגולי) שפותחה בספר "שאלה של כבוד".
ספרים > כבוד אדם וחוה: פמיניזם ישראלי, משפטי וחברתי

ספר זה, הנשען על הספר "שאלה של כבוד", מציע פמיניזם ישראלי השייך לכאן ולעכשיו: הפמיניזם הישראלי של כבוד האדם, או: פמיניזם כבוד אדם וחוה. זהו הפמיניזם שלטענת הספר מתפתח בישראל, במשפט ובחברה, בדיאלוג קרוב עם חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ורטוריקת כבוד האדם. הפמיניזם הישראלי של כבוד האדם זוכה בספר לתיאור יסודי ומקיף ולתאורטיזציה (תוך קישור לפמיניזם האנגלו-אמריקאי והבחנה ממנו). רצח נשים (משיקולי כבוד), אונס, הטרדה מינית, הטרדה מאיימת, הזניה מתועדת (פורנוגרפיה) ובחירה בשם משפחה – כולם מנותחים בפרקיו השונים של הספר דרך פריזמת הפמיניזם הישראלי של כבוד האדם. המתודולוגיה הפמיניסטית המוצעת בספר, "ניתוח פמיניסטי רב ממדי", מודגמת על כל אחד מן הנושאים הללו.
ספרים > זה מטריד אותי: לחיות עם החוק למניעת הטרדה מינית

ספר זה, שנכתב כעשור לאחר חקיקת החוק למניעת הטרדה מינית, נועד לסייע לציבור הישראלי להוציא את החוק מן הכוח אל הפועל. הספר מציג את הוראות החוק בשפה שכל אישה וגבר יכולים להבינה, ומסביר מה מותר, מה אסור, מדוע, וכיצד ניתן לממש זכויות משפטיות. הספר מבהיר מהן חובות המעביד במקום העבודה, ומהו בדיוק תפקידה של האחראית על החוק. הספר מכיל שלושים דוגמאות של הטרדות מיניות עם ניתוח משפטי מלא. חלקו השני של הספר מכיל פרק אחד הממוען לנשים, ומציע כיצד להתגונן מפני הטרדה מינית, ופרק אחד הממוען לגברים ומציע כיצד להימנע מהתנהגויות מטרידות, וכיצד להתגונן מפני תלונות שווא. חלקו השלישי של הספר מכיל הרחבה בסוגיות שונות כמו השוואה בין החוק הישראלי וזה האמריקאי, ותיאור סוגים שונים של הטרדות מיניות. לספר מצורפים נספחים הכוללים את החוק, התקנון, התקנון המצוי, פסקי דין של בית המשפט העליון, רשימה ביבליוגרפית מקיפה, ורשימת כל הארגונים בישראל המסייעים בהתמודדות עם הטרדה מינית.
מאמריה של קמיר צוטטו בעשרות פסקי דין של בתי משפט בישראל.
ספריה

Every Breath You Take; Stalking Narratives and the Law, 2001, U. of Michigan Press
פמיניזם, זכויות ומשפט, 2002, אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב.
שאלה של כבוד: ישראליות וכבוד האדם, 2004, הוצאת כרמל, ירושלים.
Framed: Women in Law and Film, 2006, Duke University Press
כבוד אדם וחוה: פמיניזם ישראלי חדש במשפט ובחברה, 2007, הוצאת כרמל, ירושלים.
זה מטריד אותי - לחיות עם החוק למניעת הטרדה מינית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009
נראות אשמות – נשים במשפט הקולנוע, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014.
הערות שוליים

↑  כתב תביעה של קמיר נגד האוניברסיטה העברית
↑  כתב ההגנה של האוניברסיטה העברית
↑  דורית אברמוביץ, קמיר חוזרת, באתר הארץ, 7 בינואר 2003
↑  סע"ש 30867-07-12 אורית קמיר נגד המרכז האקדמי פרס, ניתן ב-16 בפברואר 2015
 רויטל חובל, בית הדין לעבודה פסק חצי מיליון שקל לאורית קמיר בגין פיטוריה שלא כדין מהמרכז האקדמי פרס, באתר הארץ, 22 בפברואר 2015
↑  יוטיוב, טקס הדלקת משואות אלטרנטיבי, 28 באפריל 2020
↑  חן מענית, ‏ד"ר אורית קמיר וד"ר יפעת ביטון זכו בפרס הקרן החדשה לישראל, באתר גלובס, 6 בפברואר 2013
↑  הצעת חוק למניעת התעמרות בעבודה, התשע"ה-2015, באתר הכנסת
↑  אורית קמיר, התעמרות בעבודה: בין פסיכולוגיה למשפט, בין חקיקה לפסיקה, משפט ועסקים כא, 2018
↑  אמוץ שפירא, "התנהג באופן בריוני ודורסני": המתלוננת נגד המועמד לעליון מדברת, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 21 בפברואר 2018
↑  אורית קמיר, על העתירה נגד מינויו של אלכס שטיין לבית המשפט העליון, 19 בפברואר 2018
↑  בג"ץ 1460/18 יהודה דרורי נ' הוועדה לבחירת שופטים ואחרים, ניתן ב־21 בפברואר 2018
↑  גיא פלג ואמנון אברמוביץ', ‏שקד ניצחה: שטיין וגרוסקופף נבחרו, באתר ‏מאקו‏, 22 בפברואר 2018
↑  יאיר אלטמן, האם פעילת שמאל ניסתה לתפור תיק למועמד של שקד לעליון?, באתר ישראל היום, 21 בפברואר 2018
↑  אבישי גרינצייג, חשיפה: פעילת שמאל רדיקלי מנסה לייצר עדויות נגד מועמד שמרן לעליון, באתר מידה, 21 בפברואר 2018
↑  סירבה להתלונן על שטיין – ושמה נחשף, באתר ערוץ 7, 23 בפברואר 2018
↑  אורית קמיר, שקריו של אלכס שטיין לוועדה למינוי שופטים כדי להשיג דבר במרמה, 22 בפברואר 2018
↑  פליטת פה אומללה באתר הבית של אורית קמיר
↑  אורית קמיר, מקץ עשרים שנה: המאבק בהטרדה מינית באקדמיה מחייב דבקות בתמונה הגדולה וגם דיוק בפרטים, באתר של הבית אורית קמיר. המאמר פורסם בכתב העת מעשי משפט.
↑  אתר מקור ראשון
↑  אורית קמיר, סקס בעבודה, ישראל 2018 :מאבק סמכויות, אוטונומיה מינית, פוריטניות, רגולציה, והפרת אמונים, 2018
↑  אורית קמירבאתר מפלגת מרצ
↑  בחירות בצל מרד גטו ורשה – פניה למצביעי ליכוד-ביתנו שמוכנים לחשוב שוב בבלוג של אורית קמיר
↑  מפלגות מרכז ושמאל: הבטיחו לנו חומה בצורה מול הפונדמנטליזם באתר הבית של אורית קמיר
1 2  תומכי נתניהו ואני באתר הבית של אורית קמיר
↑  הכרזת המדינה וחוק הלאום: חזון מרומם נפש לעומת מראה מכערת באתר הבית  של אורית קמיר
↑  עבד אל-פתאח אל-שריף:  לכל פלסטיני יש שם באתר הבית של אורית קמיר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311933805171  GND: 123425808  ISNI: 0000 0000 6658 6279  LCCN: n00088708  NTA: 328539937  SUDOC: 117295671  VIAF: 64260204   WorldCat (עם VIAF): 64260204
שרלין חזיזה

| --- | --- |

 לידה:  21 באוקטובר 1985 (בת 39) פתח תקווה, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2010
 עיסוק:  שחקנית
 מקום לימודים:  בית צבי 
 מספר צאצאים:  4
 פרופיל ב-IMDb
 
שרלין דניאל חזיזה מוראי (נולדה ב-21 באוקטובר 1985) היא שחקנית ישראלית. התפרסמה לאחר שגילמה את אילנה בודנהיימר בסדרות "שנות ה-80" ו-"שנות ה-90".
חיים מוקדמים

שרלין נולדה בפתח תקווה. נקראה על שמה של השחקנית שרלין טילטון, ששיחקה בסדרה "דאלאס" שהייתה אהובה על אמה. בגיל 5 עברה עם משפחתה ליישוב שערי תקווה. למדה בתיכון אחד העם בעיר במגמת תיאטרון, ובבית ספר למשחק בית צבי.
קריירת משחק

ב-2010 השתתפה בקמפיין נגד העסקת עובדים זרים בלתי חוקיים.
בשנים 2013-2020 שיחקה במשך 5 עונות בסדרה "שנות ה-80", בתפקיד אילנה בודנהיימר, אחותו הגדולה של שלום (דניאל אסייג) ורעייתו של גידי בודנהיימר (עפר שכטר).
ב-2015 השתתפה בסדרה "זגורי אימפריה" בתפקיד נעמה. באותה השנה השתתפה עם השחקן גורי אלפי בפרסומת של ״לפמ״ בקמפיין לעידוד התיירות בירושלים.
ב-2016 הופיעה בסדרה "צומת מילר".
ב-2017 השיקה חבורת אנדרדוס את "ישיבת הנהלה", סדרת רשת בהשתתפותה, גילמה את עלמה.
ב-2018 הייתה פרזנטורית של עיתון "דה מרקר". באותה השנה השתתפה בפרסומת של ״סונול״ לצד השחקן בני ברוכים.
ב-2019 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "לה פמיליה", בתור יערה, אחותו של רמי.
ב-2021 השתתפה בפרסומת למרפאת אסתטיקה לטיפולי שיניים עם השחקנים חי דוידוב ורונן דוידוב.
ב-2022 השתתפה בסדרת הרשת ״התחרפנתי, הפכתי לרובוט״ גילמה את יעל.
בשנים 2022-2024 שיחקה במשך 2 עונות בסדרת ההמשך של "שנות ה-80" שנקראת "שנות ה-90" חזרה בתפקיד אילנה בודנהיימר.
ב-2023 שיחקה בסרט "ההילולה" בתפקיד אילנה בודנהיימר.
לשרלין הייתה גם קריירת תיאטרון קצרה והיא שיחקה בכמה הצגות כמו ״ארוחה בהפתעה״, ״אידיוט״, ״שייקספיר ושות״, ״לדבר עם״, ״תזמורת על תנאי״, ״בפיסגה״, ו״פרח לב הזהב״.
חיים אישיים

חזיזה נשואה ואם לארבעה ילדים, מתגוררת ביישוב שערי תקווה.
הערות שוליים

↑  נאוה מרטון, שרלין מוראי: "חשבתי לעזוב את המקצוע, אחרי כמה דקות הבנתי שזאת עצה ממש גרועה", באתר שרלין מוראי: "חשבתי לעזוב את המקצוע" | מגזין את, ‏2022-02-09
↑  רואי פרסול, ‏דומות אבל שונות: שרון חזיזה שורפת את המסך בשנות ה-80, באתר מעריב אונליין, 19 במאי 2015
ז'אק קתמור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בספטמבר 1938  קהיר, מצרים 
 פטירה:  6 בספטמבר 2001 (בגיל 63) המרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 תחום יצירה:  ציור 
 בן או בת זוג:  הלית ישורון (?–1969) 
 
ז'אק מורי קַתמוֹר (4 בספטמבר 1938 – 6 בספטמבר 2001) היה צייר, אמן, במאי קולנוע ואיש בוהמה ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בשם ז'אק מורי למשפחה יהודית אמידה בקהיר. אביו היה בעליו של בית חרושת לאריחים. קתמור הושפע מן התרבות האירופאית וידע רק מעט ערבית, כרבים מיהודי מצרים.
ב-1958, בגיל 20, נסע ללמוד אמנות באקול דה בוזאר בפריז ובמספר מוסדות בשווייץ. באותה תקופה צייר, צפה בסרטים וקרא הרבה ספרי פילוסופיה ושירה.
ב-1960 עלה לישראל, ולאחר שסיים אולפן התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים. לאחר סיום שירותו שכר חדר בתל אביב עם חברו יגאל בורשטיין, פקד את בתי הקפה ונטמע בבוהמה התל אביבית. הוא ליכד סביבו קבוצה של אמנים, יוצרים ואנשי רוח אשר נקראה "העין השלישית". דירתו בדיזנגוף 40 הייתה שוקקת חיים ותפסה חלק מרכזי בחיי התרבות של תל אביב של אותן שנים. הוא נשא לאישה את הלית ישורון, בתו של המשורר אבות ישורון.
במלחמת ששת הימים שירת במילואים יחד עם הצלם אמנון סלומון. לאחר המלחמה החלו השניים במשך כשנתיים בצילום אשתו של קתמור. בעקבות עצתו של אורי זהר, שראה את החומר המצולם, החליטו ליצור סרט קולנוע באורך מלא. במהלך העבודה על הסרט פגש את הדוגמנית אן טוכמאייר, שהייתה מוכרת באותה תקופה כנערת זוהר והופיעה על שערם של מגזינים, ביניהם העולם הזה. קתמור החליט להוסיף את טוכמאייר לצוות השחקנים בסרטו. המפיק אברהם דשא פשנל, מימן את הסרט (לא לפני ששינה את שמו, שהיה "למות לאט", בתקווה שימשוך צופים רבים יותר לאולמות). "מקרה אישה" יצא אל האקרנים ב-1969 ונבחר לייצג את ישראל בפסטיבל ונציה באותה השנה. הסרט - ניסיון נועז וחדשני לשעתו - נחל כישלון מסחרי ולמעשה סתם את הגולל על סיכוייו של קתמור להמשיך בקריירת בימוי סרטים, חרף השתתפות הסרט בפסטיבל הסרטים של ונציה.
בתום הצילומים - התגרש קתמור מהלית ישורון ונשא את טוכמאייר לאישה. טוכמאייר היגרה מישראל לארצות הברית וקתמור יצא גם הוא לחו"ל. השניים הגיעו לאמסטרדם ב-1975, שכרו לעצמם בית-סירה וניסו להחיות בו את הקומונה התל אביבית.
קתמור חידש את הקשר עם הצלם אמנון סלומון ובקיץ 1976 צילמו ותיעדו במשך חודש ימים את פסטיבל ה"שוטים" השנתי (הופעות וסדנאות של קבוצות ליצנים מרחבי העולם), שנערך באמסטרדם באותה עת. ב-1977 ביצעו השניים סדרת צילומים נוספת של כ-40 שעות. קתמור סיים את העריכה, והסרט "השוטה" הופץ להקרנה. לאחר מכן התמכרו בני הזוג לסמים, ביניהם קוקאין וקוק פרסי.
קתמור וטוכמאייר חזרו ב-1991 לישראל לתוכנית גמילה אינטנסיבית מסמים.
בריאותו של קתמור החלה להתדרדר בקיץ 2001 והוא נפטר כתוצאה מנזקי אלכוהוליזם מתמשכים, כמה חודשים אחר כך.
אלמנתו, אן, נפטרה בסוף מאי 2004 באמסטרדם, במהלך חופשה.
ב-2012 הוצגה תערוכת "למות לאט, ז'אק מורי קתמור והעין השלישית" - פרי יצירתו של האמן אוֹרי דרומר, במוזיאון נחום גוטמן בתל אביב.
קבוצת העין השלישית

קבוצת העין השלישית הייתה תנועת אוונגרד שפעלה בישראל החל מסוף שנות השישים ועד למלחמת יום כיפור בשנת 1973. הקבוצה ניסתה ליצור בישראל גרסה מקומית לסצנת "ילדי הפרחים" בארצות הברית.
שיתופי פעולה אמנותיים רבים נרקמו בין חברי הקבוצה. בין הפרויקטים היו הופעות מיצג פרובוקטיביות שכללו עירום והתייחסות לסמים מרחיבי התודעה, שהיו חלק מחיי הקבוצה. אחד הפרויקטים השאפתניים ביותר היה הסרט האוונגרדי "מקרה אישה" אותו ביים קתמור ובו כיכבה אשתו דאז, הלית ישורון, וכן אן טוכמאייר. כמו כן הוציאה הקבוצה עיתון מחתרתי בשם "סטריפ".
בין חברי הקבוצה היו הלית ישורון, השחקנית יעל אביב, צלם הקולנוע אמנון סלומון, אן טוכמאייר, האמנית דפנה ערוד, האמן ומבקר המוזיקה מיכאל רורברגר, האמן מישל אופטובסקי, הצייר איקא ישראלי והבמאי דוד גרינברג.
פילמוגרפיה

1969 - מקרה אישה, 83 דקות
1970 - פופ (סרט טלוויזיה)
1971 - סדרת טלוויזיה על אמנות:
"הפרח והאבן"
"מוונוס עד מרילין מונרו"
"אדם, פסל, סביבה"
"תקשורת היא קשר"
1971 - מסע, 11 דקות (על יוסל ברגנר)
1972 - "פופ סטאר" (סרט טלוויזיה)
1973 - אגם - "אור וצורה", 17 דקות (על יעקב אגם)
1973 - הבור, 13 דקות
1974 - סימן/האות, 21 דקות (על מיכאיל גרובמן)
1976 - השוטה, 80 דקות
הערות שוליים

↑  אורי דרומר, "פחחד", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, 2017, עמוד 24.
↑  למשל, סדרת תמונות בעירום בגיליון 1640 של "העולם הזה" מ-1969
↑  מאיר שניצר, האשה על־פי קתמור, חדשות, 13 באוקטובר 1989
↑  "מקרה אשה" בפסטיבל ונציה, ברכה דלמצקי, על המשמר, 19.9.1969
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 276673  NLI: 987007447765505171  LCCN: no2012132756  ULAN: 500482193  VIAF: 275262388   WorldCat (עם VIAF): 275262388 
מראה בתערוכה "ז'אק קתמור והעין השלישית: למות לאט" במוזיאון נחום גוטמן לאמנות (2012)
אמנון סלומון והגיטריסט יורם לובלינג במהלך צילום סרטו של ז'אק קתמור "צעירים בישראל", שצולם על ידי אמנון סלומון ב-1973
תוכנית מיר ומעבורות החלל

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  תוכנית של נאס"א, תוכנית חלל רוסית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופה:  1993–1998 (כ־5 שנים) 
 
סמל התוכנית
תוכנית מיר ומעבורות החלל הייתה תוכנית חלל משותפת לרוסיה ולארצות הברית שכללה את שיגורן של מעבורות חלל אמריקאיות אל תחנת החלל מיר הרוסית, שיגור קוסמונאוטים במעבורות חלל ואסטרונאוט בחללית סויוז, ושהייתם בתחנת החלל מיר לפרקי זמן ארוכים.
התוכנית, שזוהתה גם כ"שלב מספר אחת", נועדה לאפשר לארצות הברית ללמוד מן הניסיון הרוסי העשיר בטיסות חלל ממושכות, וליצור רוח של שיתוף פעולה בין שתי האומות וסוכנויות החלל שלהן - נאס"א האמריקאית וסוכנות החלל הפדרלית של רוסיה (רוסקוסמוס). התוכנית פתחה את הדרך למיזמי חלל משותפים נוספים, ובמיוחד ל"שלב מספר שתיים" של התוכנית - בניית תחנת החלל הבינלאומית (ISS). התוכנית הוכרזה ב-1993, המשימה הראשונה שוגרה ב-1994 והתוכנית הסתיימה, כמתוכנן, ב-1998. 11 משימות מעבורות, טיסת סויוז אחת, וכמעט 1,000 ימים בחלל במצטבר של אסטרונאוטים אמריקאיים, שהתחלקו ל-7 משלחות, הושלמו במהלך התוכנית.
במהלך 4 שנות התוכנית אירעו מספר אירועים ראשונים מסוגם, כולל שיגור האמריקאי הראשון בחללית סויוז, הרכבת רכב החלל הגדול ביותר (נכון לאותו זמן) וביצוע הליכת החלל האמריקאית הראשונה באמצעות חליפת חלל רוסית מסוג אורלן.
התוכנית לוותה בחששות כבדים, בעיקר בתחום הבטיחות, זאת לאחר פריצת שרפה בתחנה והתנגשות חללית אספקה לא מאוישת מסוג פרוגרס בתחנה, אך גם בתחום הכלכלי עם בעיות המזומנים של תוכנית החלל הרוסית, וחששותיהם של האסטרונאוטים בנוגע לגישתם של מנהלי התוכנית. אף על פי כן, התוכנית סייעה בהשגת מידע מדעי רב, ניסיון בבניית תחנות חלל ושיתוף פעולה בתחומים אלו, אשר סייעו רבות בבניית תחנת החלל הבינלאומית, שספק אם הייתה נבנית בצורה חלקה כל כך אלמלא תוכנית זו.
רקע > רקע היסטורי

למרות התחרות המתוקשרת בין תוכניות החלל של ברית המועצות וארצות הברית (שכונתה "המרוץ לחלל"), ולמרות המתחים בין שתי המדינות במהלך המלחמה הקרה, שיתוף פעולה בין תוכניות החלל החל עשרות שנים לפני תוכנית מיר והמעבורות. ב-1962, לאחר שהכריז ג'ון פ. קנדי על תוכנית אפולו להנחתת אדם על הירח, נוצרו קשרים בין ארצות הברית לברית המועצות במטרה לשתף מידע ואפילו לאחד את מאמציהם לשם ההגעה לירח, דבר שבסופו של דבר לא יצא אל הפועל. ב-1964 סוכם הסכם בין שתי המדינות על שיתוף מידע מדעי על ביולוגיה ורפואה בחלל. ב-1967 חתמו המדינות על אמנת החלל החיצון, בו נכלל בין היתר האיסור להציב נשק להשמדה המונית בחלל. ב-1970 החלו דיונים בין שתי המדינות לפיתוח מערכת עגינה משותפת כך שחלליות אמריקאיות ורוסיות יכולו להיפגש בחלל, במיוחד במקרה חירום. ב-1971 הוכרז על הסכם להחלפת דוגמיות קרקע מן הירח ומידע מדעי נוסף הקשור לחלל. בין 1972 ל-1975 עבדו הסובייטים והאמריקאים על תוכניתם המשותפת הראשונה - פרויקט אפולו-סויוז - שסימלה למעשה את סוף המרוץ לחלל. הטיסה היחידה בפרויקט יצאה אל הפועל ביולי 1975. ב-1978 נבחנה אפשרות לשלוח מעבורת חלל למשימת עגינה עם תחנת חלל סובייטית מסדרת סאליוט אך התוכנית לא יצאה לפועל. ב-1991, עוד לפני התפרקות ברית המועצות, נתחם הסכם בין המדינות שכלל את טיסתו של אסטרונאוט אמריקאי על גבי חללית סויוז ואת טיסתו של קוסמונאוט סובייטי על גבי מעבורת חלל.
רקע > רקע כלכלי

תוכנית מיר ומעבורות החלל, כפי שיצאה לפועל, החלה כחלק מתוכנית תחנת החלל הבינלאומית (ISS), שבה לוקחות חלק סוכנויות חלל נוספות מלבד נאס"א ורוסקוסמוס. מקורותיה הכלכליים של תוכנית תחנת החלל הבינלאומית הם עוד מתקופת המלחמה הקרה. במהלך שנות ה-80 תכננה נאס"א את בנייתה של תחנת חלל מודולרית בשם "פרידום", כ"מתחרה" לתחנות החלל הסובייטיות מסוג סאליוט ולתחנת החלל מיר. באותו זמן, ברית המועצות תכננה את בנייתה של תחנת חלל חדשה - מיר-2 - במהלך שנות ה-90, על מנת שתחליף את מיר המקורית.
עם זאת, בעקבות אילוצים תכנוניים ותקציביים, תוכנית פרידום לא התקדמה מעבר לבניית דגמים מוקטנים ובחינת מספר רכיבים קטנים, ועם התפרקות ברית המועצות וסיומם המוחלט של המלחמה הקרה והמרוץ לחלל, פרידום כמעט ובוטלה על ידי בית הנבחרים של ארצות הברית. הכאוס הכלכלי ברוסיה שלאחר התפרקות ברית המועצות הוביל לביטול מיר-2, אך רק לאחר שבניית רכיב הבסיס של התחנה - DOS-8 - כבר הושלמה. קשיים תקציביים דומים עמדו בפני אומות נוספות שתכננו לבנות תחנות חלל, דבר שהוביל דיפלומטים אמריקאיים להתחיל במשא ומתן בתחילת שנות ה-90 עם סוכנויות החלל של אירופה, רוסיה, יפן וקנדה, על מנת לבנות תחנת חלל בינלאומית.
רקע > שיתוף הפעולה

ביוני 1992 הסכימו נשיא ארצות הברית ג'ורג' ה. וו. בוש ונשיא רוסיה בוריס ילצין לשתף פעולה בתחום חקר החלל וחתמו על ה-"Agreement between the United States of America and the Russian Federation Concerning Cooperation in the Exploration and Use of Outer Space for Peaceful Purposes" (הסכם בין ארצות הברית לפדרציה הרוסית בקשר לשיתוף הפעולה בתחום חקר החלל ושימוש בחלל החיצון למטרות שלום). הסכם זה קרא לתכנון תוכנית חלל קצרה ומשותפת במהלכה יטוס אסטרונאוט אמריקאי בחללית סויוז אל תחנת החלל מיר הרוסית, ושני קוסמונאוטים רוסיים יטוסו על גבי מעבורת החלל האמריקאית.
בספטמבר 1993 הכריזו סגן נשיא ארצות הברית אל גור וראש ממשלת רוסיה ויקטור צ'רנומירדין על תוכנית לבניית תחנת חלל חדשה, אשר בסופו של דבר הפכה לתחנת החלל הבינלאומית. כמו כן הם הסכימו שבמשך השנים הבאות ארצות הברית תהיה מעורבת בתוכנית מיר, תחת הקוד "שלב מספר אחת", כהכנה לתוכנית החדשה (שתהיה "שלב מספר שתיים").
במהלך התוכנית שוגרו 11 משימות מעבורות אל תחנת החלל מיר, תספקו אותה והחליפו את צוותיה. כמו כן, משימה אחת - STS-74 - נשאה עימה רכיבים נוספים לתחנה - מודול עגינה וזוג לוחות סולאריים. כמו כן בוצעו בתוכנית ניסויים מדעיים שונים, גם על במעבורות החלל וגם בתחנה עצמה. במהלך התוכנית הורחבה תחנת החלל מיר ונוספו לה שתי יחידות (מלבד מודול העגינה והלוחות הסולאריים) - "ספקטר" ו"פרירודה", ששימשו את האסטרונאוטים האמריקאיים כאזורי מגורים וכמעבדות. משימות אלו העניקו לנאס"א ולרוסקוסמוס ניסיון בשיתוף פעולה בחלל ובהרכבת מבנים גדולים בחלל, דברים שנדרשו לשם מימוש תוכנית תחנת החלל הבינלאומית.
התוכנית שימשה גם כתחבולה פוליטית מצד ממשלת ארצות הברית, בנותנה ערוץ דיפלומטי לנאס"א לקחת חלק במימון תוכנית החלל הרוסית המקרטעת והענייה. דבר זה איפשר לממשלה הרוסית החדשה לשמור על מיר פעילה, יחד עם תוכנית החלל הרוסית בכלל, בהבטיחה כי הממשלה הרוסית תשמור על קשרי ידידות עם ארצות הברית.
רקע > צוותים

בנוסף לטיסות המעבורות אל מיר, כללה התוכנית את שהייתם של 7 אסטרונאוטים בתחנה לפרקי זמן ארוכים. שבעת האסטרונאוטים שנבחרו: נורמן ת'אגארד, שאנון לוסיד, ג'ון בלאהה, ג'רי ליננג'ר, מייקל פול, דייוויד וולף ואנדי תומאס, הוטסו כל אחד בתורו אל עיר הכוכבים, רוסיה, שם עברו אימונים בהיבטים שונים על פעילות תחנת החלל מיר ופעילות חללית הסויוז ששימשה ככלי התחבורה המאויש היחיד אל התחנה (לפני משימות מעבורות החלל אל התחנה). האסטרונאוטים התאמנו גם בביצוע הליכות חלל מחוץ למיר וקיבלו שיעורים בשפה הרוסית, בה דיברו עם הקוסמונאוטים ועם מרכז הבקרה הרוסי. מלבדם טסו במעבורות במסגרת התוכנית עוד כ-35 אסטרונאוטים.
בתוכנית לקחו חלק באופן פעיל 18 קוסמונאוטים בשירות סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה, אך רק תשעה מתוכם טסו במעבורות האמריקאיות, בעוד השאר ביצעו את חלקם בתוכנית בחלליות סויוז. התשעה שטסו במעבורות הם: סרגיי קריקאליוב, אנטולי סולוביוב, ניקולאי בודארין, גנאדי סטרקאלוב, ולדימיר דז'ורוב, ילנה קונדקובה, ולדימיר טיטוב, סליז'אן שריפוב וואלרי ריומין. קוסמונאוטים אלו עברו אימונים במרכז החלל ג'ונסון ביוסטון, טקסס, כהכנה לטיסתם במעבורות.
במשך שהייתם במיר, וגם במעבורות החלל, ביצעו האסטרונאוטים והקוסמונאוטים ניסויים מגוונים, כולל גידול צמחים וגבישים, וצילמו מאות תצלומים של כדור הארץ שחג מתחתם באיטיות. הם גם סייעו בפעולות השוטפות לתחזוק התחנה הישנה (שרכיבה הראשון שוגר ב-1986), וגם בתיקונה לאחר פריצת שרפה בתחנה, התנגשות חללית הפרוגרס בתחנה, איבוד הכוח החשמלי, ספינים לא מבוקרים ודליפת חומרים רעילים. האסטרונאוטים האמריקאים שהו במצטבר כמעט 1,000 ימים על התחנה, ובכך אפשרו לנאס"א ללמוד רבות על שהייה ממושכת בחלל, כולל התופעות הפסיכולוגיות שחוו האסטרונאוטים, והשיטה היעילה ביותר לניהול הפעילות בתחנה.
בטיסות המעבורות ובטיסות חלליות הסויוז אל מיר במסגרת התוכנית, השתתפו גם טייסי חלל מאומות נוספות, שלא היו מעורבים ישירות בתוכנית, אך ביקרו במיר תוך השתתפותם במשימותיהם: האסטרונאוט הגרמני תומאס רייטר, ששירת ב-ESA, היה חלק ממשלחת EO-22 למיר בין ספטמבר 1995 לפברואר 1996. האסטרונאוט כריס הדפילד, ששירת בסוכנות החלל הקנדית, טס במשימת STS-74 שעגנה במיר בנובמבר 1995 והיה לקנדי היחיד שביקר במיר. והאסטרונאוטים הצרפתיים קלאודי הייגנרה, ז'אן פרנסואה קלרבוי, ז'אן-לו קרטיין וליאופולד הייארטס, כולם בשירות ESA, ביקרו בתחנה במהלך התוכנית, גם במעבורות וגם בחלליות הסויוז, אך לא כחלק ממשלחת לתחנה.