הגישה הפמיניסטית למשפט
החוק למניעת הטרדה מינית כדוגמה לגישה פמיניסטית למשפט

הקטגוריה המשפטית הראשונה המזוהה עם הגנת זכויות הנשים היא ההטרדה המינית. בשנת 1998 חוקק בישראל חוק למניעת הטרדה מינית, התשנ"ח-1998. החקיקה כנגד הטרדה מינית, מהווה השג כפול לאור הגישה הפמיניסטית. ראשית, כאמור היא מגינה על זכויות הנשים. מעבר לכך, קיומו של מושג ההטרדה המינית כשלעצמו הוא פרי זווית הראייה של האישה המוטרדת, בעוד שבעבר, כאשר ההסתכלות נעשתה דרך משקפי הגברים, כלל לא ראו במעשה ההטרדה כמעשה פסול. החוק מנוסח בגישה שוויונית, כלומר מעניק הגנה לכל אדם, ללא תלות במינו. בפועל, עיקר הנזקקים להגנת החוק ונהנים מהסעדים שהוא מציע הם נשים.
תהליך התפתחותו של החוק, מהווה הישג של השיח הפמיניסטי. בנוסף לכך, כפי שיתואר בהרחבה בהמשך, ניתן לראות בו דוגמה מעניינת וחשובה לבחינה של יחסי הגומלין בין השיח הפמיניסטי לבין השיח המשפטי.
עד חקיקתו, עוגן האיסור בחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, התשמ"ח-1988. אולם החוק למניעת הטרדה מינית שינה את מהות האיסור בשלושה מישורים:
בעבר מוקדה הבעייתיות שבהטרדה מינית בכך שהיא מפלה. הטרדה מינית מהווה הפליה הן משום שהיא מחזקת סטריאוטיפים פטריארכליים הכובלים נשים כשונות וכאובייקטים מיניים, והן משום שהיא פוגעת בשוויון ההזדמנויות של נשים בעבודה. בחוק למניעת הטרדה מינית עבר המוקד מפגיעה בשוויון לפגיעה בכבוד האדם. אורית קמיר, מיוצרי החוק, מבססת את העברת מוקד הפגיעה מפגיעה בשוויון לפגיעה בכבוד האדם על שני נימוקים:
בניגוד למצב בעבר, הגדרת הפגיעה כפגיעה בכבוד, תביא לכך שגם פגיעה שאינה על בסיס מין תזכה לסעד.
השינוי תואם את ערכי המשפט הישראלי המעמיד את ערך כבוד האדם במרכז שיטת המשפט, ולא כפי שמקובל בשיטת המשפט האמריקנית המעמידה את ערך השוויון במרכז השיטה.
בניגוד לשיוך איסור ההטרדה בעבר לדיני העבודה, החוק החדש נוגע לכל תחומי החיים ולא מוגבל רק למקום העבודה. קיימת ביקורת על איסור רחב וגורף זה, בטענה שחשוב להבחין בין תחומי החיים השונים. לדעת המבקרים, מן הראוי להבחין בין סוגי מקומות שונים כגון מקומות בהם קיימים יחסי מרות, וכן מקומות בהם ההטרדה עשויה להוביל להשלכות מרחיקות לכת על האישה המוטרדת. נוסח החוק הישראלי המכפיף את כל ביטויי ההטרדה המינית תחת כסות חוקית אחת ומייחס להם מעמד דומה של עוולה נזיקית ועוולה פלילית, יוצר הקבלה בין מצבים השונים בחומרתם, העשויה לגרוע מחומרתם של מצבים בהם היה ראוי להחמיר יותר.
בחוק החדש מוגדרת ההטרדה המינית בצורה מדויקת. החוק קובע רשימה סגורה ומפורטת של התנהגויות המוגדרות כהטרדה ובכך מצמצם את שיקול הדעת של בית המשפט. יש שהצביעו על כך כי סוגי ההטרדות השונות שבחוק הן כולן הטרדות בעלי אופי מיני אשר נוגעות בצורה כלשהי למין. זאת, בעוד שראוי היה כי החוק יגן על כל הטרדה על בסיס מין אף אם אין ההטרדה נושאת אופי מיני. בנוסף, ההיסטוריה החקיקתית של החוק אינה מסבירה מדוע מצא המחוקק לנכון להתמקד רק בהטרדה על בסיס מין ונטייה מינית ולא למשל בהטרדה על בסיס גזע או מוצא.
מתיאור עקרונותיו של החוק נעבור לעסוק בעיקרי הוראותיו. לפי החוק, הטרדה מינית מהווה עבירה פלילית שניתן להתלונן עליה במשטרה, עוולה בנזיקין שניתן לתבוע בגינה פיצויים (על הנזק שנגרם) ואיסור במסגרת עולם העבודה. כתוצאה מכך, כאשר אדם מוטרד מינית הוא יכול להגיש תלונה למשטרה או להגיש תביעה בנזיקין. אם ההטרדה התבצעה במסגרת העבודה, זכאי המוטרד להתלונן בפני המעביד ולדרוש כי יעמיד את המטריד לדין משמעתי.
החידוש העיקרי בחוק הוא שבניגוד למקובל בדיני נזיקין, כי לשם קבלת פיצויים יש להוכיח את קיומו התוצאתי של נזק, במסגרת תביעה נזיקית בגין הטרדה מינית, בית המשפט מוסמך לפסוק פיצויים של עד 50,000 ש"ח ללא הוכחת נזק, כלומר על עצם הפגיעה שנגרמה משום ההטרדה המינית.
לפי הגישה הפמיניסטית התרבותית, בעוד שגברים נוטים להכיר רק בפגיעה ממשית פיזית ולא יראו חשיבות בפגיעה ברגשות, נשים מכירות יותר בחשיבותן של הרגשות והפגיעה בהן. ביטוי לכך ניתן למצוא בעובדה כי רק בשלבים מאוחרים מאוד הכירו הפסיקה האמריקאית והישראלית בזכות לפיצויים לאנשים שצפו בתאונות דרכים קשות של יקיריהם. ההבדל בין גברים לנשים בנוגע ליחס לפגיעה פיזית לעומת פגיעה ברגשות מוסבר גם לפי הגישה הרדיקלית בכך שבעבר, נזקים לגברים התאפיינו בכך שהיו נזקים פיזיים לרכוש. בניגוד לגברים, הנשים לא היו בעלות רכוש, והפגיעה בהן הייתה פעמים רבות פגיעה שאינה פיזית. כתוצאה מכך באופן טבעי לא הכירו דיני הנזיקין בפגיעה ברגשות כעילה לפיצויים.
מבחינה זאת החוק למניעת הטרדה מינית יוצא דופן בין דיני הנזיקין, שהרי בעיקרו הוא מיועד לפצות על נזקים שאינם מאופיינים כנזקים פיזיים. קביעתו של החוק שלשם מתן פיצויים אין צורך בהוכחת נזק, משקפת את התפיסה הפמיניסטית המאמינה בכך שעצם המעשה הפוגע מצדיק פיצוי אף ללא היווצרותו של נזק בפועל.