stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלי סניור
הערות שוליים

↑  אלי סניור, חיים רביבו עוזב את הארץ בעקבות איומים עליו, באתר ynet, 6 ביולי 2008
↑  אלי סניור, חשיפה: ניר חפץ במגעים לחתימה על הסכם עד מדינה, באתר ynet, 5 במרץ 2018
↑    אלי סניור, הטיוח הגדול של להב 433, באתר "ידיעות אחרונות", 5 ביוני 2020
↑  אלי סניור, בעקבות התחקיר: בדיקה בפרשת הטיוח בלהב 433, באתר ynet, 7 ביוני 2020
↑  אלי סניור, מי התנגד, מי הזהיר ומי התעלם? הפרוטוקול המשטרתי הסודי מאסון מירון, באתר ynet, 23 בספטמבר 2021
↑  דוד ורטהיים‏, מכה ל-ynet: כתב הפלילים הוותיק אלי סניור עובר לחדשות 13, באתר וואלה, 25 בנובמבר 2021
קאסה דה מי פאדרה

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  מאט פיימונטה
 הופק בידי:  ויל פרל  אדם מקיי  אמיליו דיאז בארוסו  דרלין קאמנו לוקט   אנדרו סטיל
 תסריט:  אנדרו סטיל
 עריכה:  דוד טרכטנברג
 שחקנים ראשיים:  גאל גרסיה ברנאל פדרו ארמנדאריס הבן Manuel Urrego מולי שאנון ניק אופרמן אדריאן מרטינז אפרן רמירז ג'נסיס רודריגס ויל פרל דייגו לונה James Victor 
 מוזיקה:  אנדרו פלטנשטיין    ג'ון נאו
 צילום:  רמזי ניקל
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  גארי סנצ'ז הפקות   סרטי נלה
 חברה מפיצה:  סרטי פנטליון
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 16 במרץ 2012
 משך הקרנה:  84 דקות
 שפת הסרט:  ספרדית
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט פרודיה 
 תקציב:  6 מיליון דולר
 הכנסות:  $8,041,667
 www.casademipadremovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
קאסה דה מי פאדרה (במקור: Casa de Mi Padre, בתרגום חופשי לעברית: בית אבי) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2012 בשפה הספרדית בבימויו של מאט פיימונטה ובכיכובם של ויל פרל, גאל גרסיה ברנאל, דייגו לונה וג'נסיס רודריגז. הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-16 במרץ 2012.
תקציר העלילה

עלילת הסרט מתמקדת בארמנדו אלווארז (מגולם על ידי ויל פרל), עובד חווה טוב לב אך נאיבי במקצת אשר חי ועבד במשך כל חייו בחווה של אביו באזור כפרי במקסיקו. ארמנדו מסור למשפחתו ונאמן לאביו, מיגל ארנסטו, למרות שהוא אינו שאפתן כמו אחיו הצעיר ראול (מגולם על ידי דייגו לונה).
לאחר שהחווה נקלעת לקשיים כלכליים קשים, ראול מגיע לעזרתו של אלווארז יחד עם ארוסתו היפה סוניה (מגולמת על ידי ג'נסיס רודריגז (אנ')). ארמנדו מתאהב באופן מיידי בסוניה, אך מנסה לשמור ממנה מרחק מתוך כבוד לאחיו. עם זאת, לאחר שהוא מגלה שראול מבצע העסקאות מסוכנות מתברר שהגעתו של ראול גרמה למשפחה להיות בסיכון רב בהרבה מבעבר.
המצב מסתבך לאחר שארמנדו מתאהב בסוניה ולאחר שהאחים מסתבכים עם ברון סמים אכזר ומסוכן בשם אונזה.
צוות השחקנים הראשי

ויל פרל בתפקיד ארמנדו אלווארז
גאל גרסיה ברנאל בתפקיד אונזה
דייגו לונה בתפקיד ראול אלווארז
ג'נסיס רודריגז (אנ') בתפקיד סוניה
פדרו ארמנדאריס ג'וניור בתפקיד מיגל ארנסטו
ניק אופרמן בתפקיד הסוכן פרקר
אפרן רמירז בתפקיד אסטבן
אדריאן מרטינז בתפקיד מנואל
The Paul Simon Songbook

The Paul Simon Songbook (בעברית: ספר השירים של פול סיימון) הוא אלבום האולפן הסולו הראשון של זמר הפולק והרוק היהודי-אמריקאי פול סיימון. האלבום יצא לאור באנגליה ב-1965 בהוצאת CBS ואף על פי שלא זכה להצלחה, רוב השירים בו זכו לפרסום כאשר שולבו באלבומים מאוחרים יותר של הצמד סיימון וגרפונקל.
רקע והפקת האלבום

ב-1964 הוציאו סיימון וגרפונקל את אלבומם הראשון .Wednesday Morning, 3 A. M שנחל כישלון. גרפונקל המשיך את לימודיו באוניברסיטת קולומביה וסיימון הפסיק את לימודי המשפטים לאחר סמסטר אחד בלבד ונסע לאנגליה, שם כבר הופיע בעבר במועדוני פולק. בלונדון התארח סיימון בביתה של ג'ודית' פיפ, אשר נהגה לארח בביתה זמרים כמו קט סטיבנס, סנדי דני ואל סטיוארט.
בעזרתה של פיפ הועמד לרשותו של סיימון אולפן של ה-BBC בו הקליט מספר שירים. פיפ התלהבה מהשירים ופעלה להשמעתם ברדיו. במהלך ארבעה ימים רצופים במרץ 1965 הושמע אחד משיריו של סיימון בתחנה BBC Light Programme בתוכנית בשם Five to Ten. התכנית הושמעה בסמוך לתוכנית פופולרית בשם Housewives' Choice לה היו כ-20 מיליון מאזינים. שיריו של סיימון זכו לתגובות אוהדות ובמהלך חודש מאי שודרו ארבעה פרקים נוספים עם שיריו של סיימון. פיפ הצליחה לשכנע את CBS Records בלונדון להפיק אלבום ורג'ינולד וורברטון וסטנלי ווסט קיבלו קרדיט כמפיקים. סיימון הקליט את השירים במהלך יוני ויולי 1965 עם גיטרה אקוסטית ומיקרופון בודד. האלבום יצא לאור באוגוסט 1965 כאשר השיר I am a Rock הופץ גם כסינגל.
למרות התגובות האוהדות לתוכניות הרדיו בהם הושמעו השירים, האלבום והסינגל לא נמכרו בעותקים רבים אך סייעו לבסס את מעמדו של סיימון באנגליה כזמר פולק.
ב-1992 יצא אלבום בשם זהה הכולל גרסאות כיסוי לשירים של סיימון בהוצאת  Connoisseur Collection.
עטיפה והערות לאלבום

על עטיפת האלבום מופיעה תמונה של סיימון עם בת זוגו באותה תקופה, קת'י צ'יטי (עליה מבוסס השיר Kathy's Song). התמונה צולמה על-ידי הצלם דייוויד לואו במהלך הפקת האלבום.
בהערות לאלבום כתב סיימון: "תקליט זה מכיל שנים-עשר מהשירים שכתבתי בשנתיים האחרונות. ישנם מספר שירים שלא הייתי כותב היום. אינני מאמין בהם כפי שהאמנתי בהם בעבר...זה לא נוח, אפילו מכאיב להביט לאחור על משהו שמישהו אחר יצר ולתפוס שאותו מישהו הוא אתה."
רשימת רצועות

השירים The Sound of Silence ו-He Was My Brother הופיעו באלבומם של סיימון וגרפונקל Wednesday Morning, 3 A.M. שיצא לאור ב-1964. השיר The Side of a Hill עובד מחדש לשיר Canticle שהוקלט בשילוב עם השיר Scarborough Fair לאלבום Parsley, Sage, Rosemary and Thyme.
כל השירים נכתבו על ידי פול סיימון:
| מס' | שם השיר | אלבום של סיימון וגרפונקל בו הופיע השיר | משך |
| --- | --- | --- | --- |
צד א'
| 1 | I Am a Rock | Sounds of Silence (1966) | 02:52 |
| 2 | Leaves That Are Green | Sounds of Silence (1966) | 02:41 |
| 3 | A Church is Burning | Live from New York City, 1967 (2002) | 03:38 |
| 4 | April Come She Will | The Graduate (1968) | 01:55 |
| 5 | The Sound of Silence | Wednesday Morning, 3 A.M. (1964) | 03:19 |
| 6 | A Most Peculiar Man | Sounds of Silence (1966) | 02:26 |
צד ב'
| 1 | He Was My Brother | Wednesday Morning, 3 A.M. (1964) | 02:58 |
| 2 | Kathy's Song | Sounds of Silence (1966) | 03:42 |
| 3 | The Side of a Hill |  | 02:28 |
| 4 | A Simple Desultory Philippic (Or How I Was Robert McNamara'd into Submission) | Parsley, Sage, Rosemary and Thyme (1966) | 02:25 |
| 5 | Flowers Never Bend With the Rainfall | Parsley, Sage, Rosemary and Thyme (1966) | 02:27 |
| 6 | Patterns | Parsley, Sage, Rosemary and Thyme (1966) | 03:13 |
|  |  |  | אורך כולל: 37:48  |
הערות שוליים

↑  Robert Hillburn, Paul Simon: The Life, London: Simon & Schuster, 2018, עמ' 69
↑  Robert Hillburn, Paul Simon: The Life, London: Simon & Schuster, 2018, עמ' 70
↑  Robert Hillburn, Paul Simon: The Life, London: Simon & Schuster, 2018, עמ' 72
↑  Chris Charlesworth, The complete guide to the music of Paul Simon and Simon & Garfunkel, London: Omnibus Press, 1997, עמ' 56
↑  Robert Hillburn, Paul Simon: The Life, London: Simon & Schuster, 2018, עמ' 71
↑  Chris Charlesworth, The complete guide to the music of Paul Simon and Simon & Garfunkel, London: Omnibus Press, 1997, עמ' 55
↑  Robert Hillburn, Paul Simon: The Life, London: Simon & Schuster, 2018, עמ' 101
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: d4214355-7f74-3afc-b407-bcfa743ee60b
שלמה מינץ

| --- | --- |

 לידה:  30 באוקטובר 1957 (בן 67) מוסקבה, ברה"מ 
 מוקד פעילות:  ישראל, ברית המועצות 
 תקופת הפעילות:  מ-1968 
 מקום לימודים:  קונסרבטוריון רון שולמית
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  רוסית, עברית 
 כלי נגינה:  כינור, ויולה 
 חברת תקליטים:  Magnatune 
 www.shlomomintzviolin.com
 פרופיל ב-IMDb
 
שמעון פרס (ראש ממשלה) לוחץ יד לכנר שלמה מינץ, בקבלת פנים שערך לכבוד המנצח זובין מהטה, בביתו בירושלים. במרכז מירה אברך, 1986.
שלמה מינץ, בעת נגינת פרק האדג'יו של הקונצרטו לכינור במי מז'ור מאת באך בירושלים.
שלמה מינץ (נולד ב-30 באוקטובר 1957) הוא כנר וירטואוז, ויולן ומנצח ישראלי.
נגינתו של שלמה מינץ מצטיינת במוזיקליות מעולה, רבגוניות סגנונית ושליטה בטכניקה.
מינץ מופיע דרך קבע עם תזמורות ומנצחים מן השורה הראשונה ומנגן ברסיטלים ובמופעי מוזיקה קאמרית בכל רחבי העולם.
בשנת 1997 ניגן מינץ בכינור הגוארנרי של פגניני, "איל קאנונה", בקונצרט מיוחד בהולנד.
הכשרה וראשית הקריירה

מינץ נולד ב-1957 במוסקבה, שאז הייתה שייכת לברית המועצות (כיום - בירת רוסיה). בשנת 1959, בגיל שנתיים, עלה שלמה מינץ לישראל עם משפחתו והתגורר בחולון. למד בבית הספר היסודי ע"ש ביאליק ובתיכון קוגל. בישראל למד אצל המורה הנודעת אילונה פהר ופרק זמן בקונסרבטוריון רון שולמית. היא הפגישה אותו עם אייזק שטרן, שהיה לו למורה ויועץ. מינץ למד גם אצל דורותי דיליי בניו יורק.
שלמה מינץ החל את הקריירה שלו בגיל 11, כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. זמן קצר אחר כך הזעיק אותו זובין מהטה, בהתראה של שבוע ימים, לנגן עם התזמורת את הקונצ'רטו הראשון לכינור של ניקולו פאגאניני במקום יצחק פרלמן, שחלה. בגיל שש-עשרה הופיע לראשונה בקרנגי הול, בקונצרט עם תזמורת פיטסברג, בחסות אייזק שטרן וקרן התרבות אמריקה-ישראל, ולאחר זאת החל בלימודיו אצל דורותי דיליי בבית הספר ג'וליארד למוזיקה בניו יורק. דיליי אמרה עליו:
לא הבטחתי לשלמה שום הבטחות, כשהאזנתי לו ביולי 1974, אך הבנתי מיד שהוא כשרוני ושהמורה שלו בחולון [אילונה פהר] נתנה לו בסיס מקצועי איתן. אם כי רק בן 16 היה לו ניסיון, היה לו רפרטואר והיו לו רעיונות משלו.
ניצוח

בגיל 18 הוסיף שלמה מינץ ניצוח לעיסוקיו האמנותיים ומאז ניצח על תזמורות ידועות-שם בכל רחבי העולם, ביניהן הפילהרמונית המלכותית (אנגליה), התזמורת הסימפונית היפנית והתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בין השנים 1989 ל-1993 שימש יועץ מוזיקלי לתזמורת הקאמרית הישראלית ובמרץ 1994 התמנה ליועץ אמנותי ומנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית של מאסטריכרט (הולנד). הוא הוביל את התזמורת במהלך שבועות של קונצרטים לאורך ארבע עונות, בחלקם הן כמנצח והן ככנר סולן.
הוראה

שלמה מינץ הוא הפטרון ואחד המייסדים של קשת אילון, מפגש קיץ של כיתות אמן ברמה גבוהה לכנרים צעירים ומוכשרים מכל רחבי העולם, המתקיים מדי שנה בקיבוץ אילון בגליל המערבי. כמו כן הוא מלמד בכיתות אמן במקומות שונים בעולם.
שיפוט בתחרויות

שלמה מינץ השתתף בחבר שופטים של כמה תחרויות בינלאומיות חשובות, כמו תחרות צ'ייקובסקי במוסקבה (1993) ותחרות המלכה אליזבת בבריסל (1993 ו-2001).
באוקטובר 2001 היה מינץ נשיא חבר השופטים של תחרות הכינור הבינלאומית על שם הנריק וייניאבסקי בפוזנן, פולין. מאז 2002 הוא מנהל אמנותי של פסטיבל המוזיקה הבינלאומי סיון ואלה ונשיא חבר השופטים בתחרות הכינור הבינלאומית סיון ואלה בשווייץ.
פרסים

Premio Accademia Musicale Chigiana סיינה, איטליה
דיאפזון הזהב
Grand Prix du Disque (שלוש פעמים)
פרס גראמופון
פרס אדיסון (פעמיים)
הערות שוליים

↑  מיכאל אוהד, "הפילהרמונית", עמ' 117
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299974705171  PLWABN: 9810555398205606  BIBSYS: 1019894  BNE: XX1033217  BnF: cb138975524 (data)  CiNii: DA0836264X  GND: 128887060  ISNI: 0000 0001 0937 3776  LCCN: n81125022  LNB: 000204004  MusicBrainz: e32e635d-ee6e-45c7-bcf3-aad9407dfefa  NKC: xx0032641  NLA: 35721027  NSK: 000368444  NTA: 072410590  SNAC: w6xk8dm4  SUDOC: 086912623  Trove: 1057687  VIAF: 113824564   WorldCat (עם VIAF): 113824564
ספר החזיונות

ספר החזיונות (ידוע גם בשם שבחי ר' חיים ויטאל) הוא חיבור מאת רבי חיים ויטאל (מהרח"ו), בכיר תלמידי האר"י. זהו מעין יומן אוטוביוגרפי הכתוב באווירה מיסטית, המנסה למצוא תימוכים לגדולת עצמו ושהוא מיועד להיות המשיח[דרוש מקור: שזהו עיקר הספר]. יש המפקפקים באמינות החיבור, או חלקיו.
בחיבור זה העלה מהרח"ו על הכתב חזיונות וחלומות אישיים, או חלומות שאחרים חלמו על-אודותיו. מהרח"ו לא נתן כותרת לחיבור. את השם "ספר החזיונות" נתן נכדו ר' משה ויטל וכך גם קרא לו החיד"א כשתיאר אותו בספרו שם הגדולים (מערכת ספרים, ח, סעיף מ"ד).
כל סעיפי הספר מתוארכים, אולם את עריכתו הסופית של החיבור ערך המחבר ככל הנראה בין השנים 1612-1609, לקראת סוף ימיו, בעת שישב בדמשק.
סוגת סיפורי אוטוביוגרפיה מיסטית

ספר זה הוא החשוב ביותר בסוגת האוטוביוגרפיות המיסטיות בספרות העברית התורנית. קדמו לו בסוגת היומנים המיסטים רבי אברהם אבולעפיה ותלמידיו, וכן רבי יצחק דמן עכו. חיבורים אחרים מסוגה זו הם ספר המשיב, "מילי דשמיא" לרבי אלעזר אזכרי, "ספר הגירושין" לרמ"ק ו"מגיד מישרים" לרבי יוסף קארו. מבין אלו, הקרוב ביותר ברוחו לחיבורו של המהרח"ו הוא "מגיד מישרים" שגם הוא מקפל בתוכו אוטוביוגרפיה של המחבר, אולם אין בו אותה מידה של עוצמה רגשית בתיאור הווידויים והגילויים של מסתרי הנפש כמו בספר החזיונות. חיבורים מאותה סוגה שנכתבו לאחר מכן הם "מגילת ספר" לרבי יעקב עמדן ו"מגילת סתרים" לרבי יצחק אייזיק מקומרנא.
תוכן הספר > חשיפה אישית

עוצמת החשיפה של המחבר בספרו נובעת ככל הנראה מן העובדה שהחיבור הוא אינטימי ולא היה מיועד לפרסום, אלא נועד רק לשימושו הפרטי של המחבר. באותה מידה שמר מהרח"ו בקנאות על כתבי האר"י שערך. בספר, על פי מהדורת אשכולי, משובצים אף דברי גנאי וביקורת כנגד דמויות חשובות ומוכרות מאותה תקופה. דמויות כגון רבי ישראל נג'ארה שאותו האשים כי "פיו דובר נבלה וכל ימיו שיכור" ולפיכך "אסור מי שידבר עמו ומי שיוציא מפיו הפזמונים שחיבר". וכן הוא ממשיך ומספר כי נג'ארה חילל את השבת, קיים משכב זכר וכן שכב עם גויה ולכן "אסור ליהנות לו ואסור לתת לו כתובה או גט לכתוב וכמעט שראוי לפוסלן". עוד יוצא המחבר כנגד רבי משה יונה בעל החיבור "כנפי יונה" ועליו הוא אומר "שנתגלגל בגלגול ל"ו שנים בבהמות וחיות וכיוצא ועתה זכה לבוא בגלגול אדם ולכן הוא ליצן גדול ואינו נוהג כשורה". אולם אויבו המר ביותר המתואר בספר הוא רבי יעקב אבולעפיה, רבה של הקהילה הספרדית בדמשק אשר לעג ליומרותיו המשיחיות של מהרח"ו.
תוכן הספר > קשירת עצמו למשיח

תודעתו העצמית של מהרח"ו הייתה רוויה בתפיסה עצמית משיחית והשפעתם של דמויות כמו דוד הראובני ושלמה מולכו מתבטאת לא אחת בחלומותיו ומעשיו. על פי רוב קשר עצמו מהרח"ו לדמותו של משיח בן יוסף ופעמים שקשר עצמו לדמותו של משיח בן דוד. מהרח"ו עסק רבות בבירור "שורש נשמתו" ואישוש תפיסתו העצמית המופלגת אשר הוזנה בין השאר על ידי רבו האר"י. בין הסיבות שגרמו לו לכך היא העובדה שהקבלה הלוריאנית תופסת כי בכוחו של האדם להשפיע על האלוהות, אולם זאת מוגבלת לשורש נשמתו של אותו אדם שמסוגל להשפיע על העליונים רק מהיכן ששורש נשמתו חצובה.
תוכן הספר > הסתמכות על חוויות נשים

הרצון העז לברר את שורש נשמתו ומעלתו הביאה אותו בין השאר להסתמך על חוויות מיסטיות של נשים (פרנסיזה שרה), דבר שלרוב לא היה מקובל בחברה ובזמן שבה חי מהרח"ו. לעיתים אף הרחיק לכת ונועץ במיסטיקנים מוסלמים ובפרקטיקות מאגיות שונות ומשונות כגון חוזי עתידות, ראיית עתידות בעזרת טיפות שמן ומים, העלאת מלאכים ושדים, ועוד. תופעה נוספת שמתוארת בספר היא תופעת הדיבוק או "רוח רעה" בלשון אותה תקופה.
חלקי הספר

יומן מאורעות וחלומות
חלקו הראשון של הספר מתאר את תולדות חייו של מהרח"ו באספקלריה של מאורעות מיסטיים (כמו מעבר כוכב השביט הגדול של 1577) תוך כדי ניסיון לתת מענה לשאלת גורלו ואימות גדולתו של המחבר. בחלקו השני והשלישי של הספר מתוארים חלומותיו של מהרח"ו שגם הם קשורים לשאלות אלו.
קונטרס שורש נשמתי
חלקו הרביעי והאוטוביוגרפי-רוחני של הספר הוא האזוטרי ביותר והוא עוסק בשורשה של נפש המחבר, וגלגוליו השונים כפי שהורה לו רבו האר"י.
חלקו החמישי של הספר הוא עירוב כתבים של כמה כותבים ורק בחלקו הוא של מהרח"ו, ובמהדורתו של משה פיירשטיין הושמט כליל חלק זה.
יוסף אביב"י הוכיח ששני חלקי הספר הם בעצם ספרים נפרדים לגמרי, אחד הוא יומן מאורעות וחלומות, והשני הוא קונטרס על שורש נשמתו. בנוסף הוא הוכיח ששני חלקי קונטרס שורש נשמתו הם בעצם ספר אחד ששניהם מכתב ידו של רב חיים ויטאל.
השתלשלות מהדורות הספר ומקוריותו

נוסח מקוצר ומצונזר של הספר יצא לאור לראשונה בשנת תקפ"ו ונקרא בשם "שבחי רבי חיים ויטאל". מהדורה זאת הודפסה 12 פעמים (עד שנת תשי"ג), ואף תורגמה למספר שפות. במהדורה נמחקו שמות אנשים, מקומות ואירועים, ובמקומם הוכנסו סוגריים מרובעים ושלש נקודות.
בשער הספר נרשם כך:
ובהמשך:
בעמוד הראשון מופיעה הסכמה משותפת משנת תקפ"ו של שני דייני אוסטרהא חסידיים החתומים על הסכמות רבות מבית הדפוס סלאוויטא, בית הדפוס של נכדי רבי פנחס מקוריץ מראשוני תנועת החסידות. בהמשך עמוד זה ישנה הקדמה קצרה, ובו תיאור על כך שהספר היה "גניז וטמיר" כל השנים, והועבר בסתר מאיש לאיש. מתוארת הופעתו של האיש הארצישראלי, ואמונם כי מדובר בספר שתוכנו קדוש. הם משווים את הדפסת הספר עם הסיבה להפצת "סיפוריו הנוראים" של הבעל שם טוב.
לפי הקדמה זו גם בידי המו"ל הראשון לא נותר כתב יד קדום, אך בימינו נמצא כתב ידו של ר' חיים ויטאל מספר זה, כדלהלן.
בשנת 1954 יצאה לאור בפעם הראשונה מהדורה מלאה ומוערת בידי אהרון זאב אשכולי ובהגהת נפתלי בן מנחם מצילום כתב היד, בהוצאת מוסד הרב קוק, כשש שנים לאחר פטירתו של אשכולי. בפתיח של הספר רשם המו"ל שהעתיק את החיבור מכתב ידו המקורי של ר' חיים. לאחר הדפסת הספר נעלם צילום כתב היד אך נמצא שוב רק בערך בשנת 2000 על ידי יוסף אביבי בספרייה של מוסד הרב קוק.
במחקר שערך הרב ראובן מרגליות - ספרן וחוקר ספרות, בעניין הספר, עוד בטרם הופץ במהדורתו המלאה, הוא קבע כי החיבור הוא זיוף מאוחר ולא פרי עטו של ר' חיים ויטאל. הוא הסתמך בעיקר על ביטויים שלא שימשו בתקופת ר' חיים, וכן אזכורים מתוך ספרים שיצאו לאחר מותו. הרב מרגליות מחה בפני הוצאת מוסד הרב קוק, וטען כי הוצאת הספר במתכונתו זו מהווה "ביזוי התורה". ההוצאה הסירה את הספר מהמדפים. מהדורת אשכולי תורגמה לאנגלית.
לאחר מספר שנים יצא הספר שוב בהוצאה פרטית על ידי נתנאל משה מנצור והתבססה על מהדורתו של אשכולי, אולם מהדורה זאת לא חפה מצנזורה של המוציא לאור. בשנת תשס"ו שוב יצא לאור הספר במהדורה ביקורתית של משה מ' פיירשטיין בהוצאת מכון יד בן צבי.
לדעת יוסף אביב"י: הספר הנקרא בשם 'ספר החזיונות' כולל שני חיבורים שונים בתכלית:
יומן מאורעות וחלומות, ובו שלושה חלקים.
קונטרס שורש נשמתי - דברי האר"י על שורש נשמתו של ר' חיים ויטל.
שני החיבורים הללו נמצאים לפנינו בעצם כתיבת ידו של ר' חיים ויטל, וברור שהוא עצמו כתבם. שני החיבורים נכרכו יחד, ולכן נחשבו בטעות לספר אחד. כאמור, אלה שני חיבורים שונים לגמרי בתוכנם ובמעשה כתיבתם. השם 'ספר החזיונות' לא ניתן על ידי ר' חיים ויטל.
לקריאה נוספת

משה מ' פיירשטיין, "ספר החזיונות" - יומנו של ר' חיים ויטאל, הוצאת יד בן צבי, תשס"ו
מיכל אורון, "חלום, חזון, ומציאות בספר החזיונות לחיים ויטל", בתוך מחקרי ירושלים במחשבת ישראל י', תשנ"ב
דוד תמר, "חלומות משיחיים וחזיונות של ר' חיים ויטל, שלם 4, תשמ"ד
דוד תמר, "עוללות ספר חזיונות", סיני צא, תשמ"ב
שלמה שבא, אוטוביוגרפיה של ארץ ישראל,
יוסף אביב"י, קבלת האר"י, מכון בן צבי, ירושלים ,2008, חלק א'
הערות שוליים

↑  ספר קבלת האר"י חלק א'
↑  ראשי תיבות: "תבנה ותכונן במהרה בימינו".
↑  הכוונה לפסוק "ויאמינו בה' ובמשה עבדו"
↑  פרפרזה על דברי הגמרא במסכת גיטין דף ב', ששליח המביא גט צריך להעיד: "בפני נכתב ובפני נחתם".
↑  הרב יהודה לייב בן מתתיהו, וכן הרב אלעזר בן נפתלי
↑  יש לציין שבית דפוס זה נסגר כשבעלי בית הדפוס הואשמו ברצח שותף שלישי ונאסרו בגין כך
↑  מן ההקדמה: 'אמנם אחרי בינותינו בספרים כאלה, אשר עין בעין נראה השראת רוח אלקים מדבר על ראש צדיקים, ואפילו בזמנינו עתה, בגלותינו: אזי יושרש בליבנו שורש האמונה והביטחון בה' אלקינו, לזאת אמרנו להעלותו על מזבח הדפוס...'
↑  '...כי הוא ספר יקר מאוד, לא יערכנו פטדת כוש אשר בכתם אופיר לא יסולא, כאשר הובא בשם הבעש"ט טעם הדפסת סיפוריו הנוראים וז"ל (וזה לשונו): כי אמר קודם ביאת משיח תתרשל האמונה מאחינו ב"י...'
↑  "מתוך כתב ידו ממש של מחברו שנשתמר בליוורנו.

בידי הרב ד"ר א' טואף מעזבונו של רבי אליהו אמוזג שקיבל

אותו מעזבונו של העשיר נסים שמאמה איש תוניס שקנהו

במצרים. זהו כתב היד שר' חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א)

ראהו וכתב עליו בשם הגדולים ערך ר' חיים ויטאל: "ואני

עניתי שאני הצעיר זכיתי וראיתי ספר חזיונות ממהרח"ו

מכתיבת ידו" (ספר החזיונות, מוסד הרב קוק, ירושלים תשי"ד, בפתח דבר)
↑  "אחרי הופעת הספר מיחו כמה רבנים בפני מוסד הרב קוק על שלא גנזו ספר זה וגרמו בזיון לתורה, וביניהם ראובן מרגליות מת"א, אשר כתב להם שכתב היד בוודאי מזויף מן האחרונים." (בתורת הסוד היהודית, ספריית גרשום שלום). דיון על הספר כולל צילומי קטעים מצונזרים וצילום חלקים מתורגמים מהמהדורה המלאה באתר בלוג הספרים (אנגלית).
↑  Jewish Mystical Biorgraphies: The Book of Visions ISBN 0-8091-0504-7Paulist Press על ידי התנועה המסורתית
↑  ספר החזיונות בהוצאת יד בן צבי. בספריית יד בן צבי ניתן להשיג את כל מהדורות הספר בעברית, כולל בהוצאת אשכולי.
↑  בהרחבה ובפרוטרוט על כתבי היד ומהדורות הדפוסים ראה בספרו קבלת האר"י, מכון בן צבי, ירושלים 2008, עמ' 138-126
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007346427505171
יהונתן וייס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מדינה:  ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-9 בדצמבר 2022
 עיסוק:  מבזקן
 מעסיק:  ערוץ עכשיו 14
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  https://x.com/yonatanwiss
יהונתן וייס הוא עיתונאי, מבזקן ועורך בחדשות 14.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ב-9 בדצמבר 2022, מונה וייס לתפקיד כתב חרדים ודתות בחדשות 14. בהמשך הקריירה העיתונאית שלו, החל וייס להגיש מבזקי חדשות בערוץ עכשיו 14, ולערוך רצועות שידור בעבור הערוץ.
לאחר עזיבת משה הרוש את ערוץ 14 החל לערוך את מהדורת החדשות המרכזית של עכשיו 14.
במהלך שידור מחאות נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע הותקף וייס כמו שאר כתבי הערוץ על ידי מפגינים, עקב היותו כתב חדשות 14.
וייס מסקר את הנושא האמוני מנקודת מבט יהודית ושמרנית.
חיים אישיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
וייס מנהל אורח חיים דתי ומתגורר בביתר עילית.
הערות שוליים

↑   ציוץ של יהונתן וייס ברשת החברתית אקס (טוויטר), 9 בדצמבר 2022
↑    שילה פריד, ‏"ברגע שאנחנו מוציאים את המיקרופון עם הלוגו המפגינים מתחילים לתקוף", בעיתון מקור ראשון, 19 באוגוסט 2023
↑    שילה פריד, ‏כתבי ערוץ 14 באים לסקר את המחאה – ומוצאים את עצמם מותקפים, בעיתון מקור ראשון, 17 באוגוסט 2023
|  |
| --- | --- | --- |
| תוכניות | "ישראל הבוקר" • "עדן ועודד" • "האולפן הפתוח" • "ארבע" • "ריקלין ושות" • "הדו"ח של אראל" • "שבע" • "מהדורת החדשות המרכזית של עכשיו 14 "•"הפטריוטים" • ריקלין וסג"ל • "פָתְחִי את שַׁי" • "כלכלי בלילה" |  |
| סגל | דור אזרד  • אמיר איבגי • שגיא אלמוג כהן • נועם אמיר • מולי ארי • עקיבא ביגמן • הלל ביטון רוזן • דרור בלאזדה • יעקב ברדוגו • שרה ב"ק • שי גולדן • שי גולדשטיין • בועז גולן • שרון גל • נוה דרומי • טל היינריך • עדן הראל • יהונתן וייס • דנה ורון • יותם זמרי • יערה זרד • עידו טאובר • מגי טביבי • ברוך ידיד • שלו כחלון • אדיר לחקים • רונה לוי •  שיראל ללום נהיר • נתי לנגרמן • ינון מגל • תמיר מורג • עודד מנשה • אראל סג"ל • גיל ססובר • מורן סקיטל • ליאור סודרי • אריאל עידן • איתמר פליישמן • אליה פרג'ון • גלעד צוויק • מוטי קסטל • דני רופ • שמעון ריקלין • עתי שלו • ליטל שמש |  |
גיל 110

גרף המציג את גילו של האדם החי המבוגר ביותר בבריטניה בכל שנה מאז 1926 ועד 2021 (לפי הגיל המדויק ביום הפטירה)
גיל 110 הוא גיל שמגיעים אליו בערך אחד מכל 1,000 אנשים שהגיעו לגיל 100. אנשים שמגיעים לגיל 110 חיים בדרך כלל חיים נטולי מחלות הקשורות לגיל (אנ'), עד זמן קצר לפני השגת תוחלת החיים המקסימלית שלהם.
המונח המתאר אנשים שחצו את גיל 110 הוא Supercentenarian.
שכיחות

הקבוצה הגלובלית לחקר גרונטולוגיה (אנ') אוספת נתונים על גילים של אנשים מבוגרים, ומתחזקת בכל עת רשימה של 30–40 האנשים החיים המבוגרים ביותר שגילם מאומת. בהתבסס על שיעור האנשים שגילם מעל 100 שנים שעוברים את גיל 110, שעומד על 0.15% עד 0.25%, החוקרים מעריכים כי אמורים להיות בין 300 ל-450 אנשים חיים שגילם מעל 110 שנים.
מחקר שנערך בשנת 2010 על ידי מכון מקס פלאנק למחקר דמוגרפי אימת את גילם של 663 אנשים, חיים ומתים, שעברו את גיל 110. המחקר הראה שהמדינות עם המספר הכולל הגבוה ביותר של אנשים המגיעים לגילים כאלו (בסדר יורד) היו ארצות הברית, יפן, אנגליה, צרפת ואיטליה.
האדם הראשון בהיסטוריה שגילו אומת ונמצא שהוא בן מעל 110 שנים היה הולנדי בשם חירט אדריאנס בומחארט שנפטר בגיל 111 בשנת 1899. רק בשנות ה-80, הגיל המאומת המבוגר ביותר היה גדול מ-115 שנים.
ברשימת האנשים המבוגרים ביותר שתועדו, הגבר המבוגר ביותר שגילו אומת היה היפני ג'ירואמון קימורה, שנפטר ב-2013 בגיל 116 שנים. האישה המבוגרת ביותר שגילה אומת היא ז'אן לואיז קלמן, שנפטרה ב-1997 כשהייתה בת 122 שנים ו-164 ימים.
המונח

המונח המשמש לתיאור אנשים שחצו את גיל 110 הוא Supercentenarian. הוא נמצא בשימוש לפחות מאז המאה התשע עשרה. המונח המקביל, Semisupercentenarian, משמש לתיאור טווח הגילים של 105–109 שנים.
מונח נוסף שמשמש לתיאור אדם שגילו הרבה יותר מ-100 הוא Ultracentenarian. נוריס מק'וירטר, עורך גינס שיאי עולם, השתמש בו בהתכתבות עם חוקר הגיל א. רוס אקלר ג'וניור ב-1976.
התייחסויות מוקדמות ל-Supercentenarian משתמשות במונח במשמעות "אדם שגילו גדול בהרבה מ-100", אך הסף של 110 שנים ומעלה הוא הקריטריון המקובל אצל חוקרי דמוגרפיה.
היסטוריה

בעוד שהטענות על גיל מופלג החלו בתקופות מוקדמות בהיסטוריה, האדם הראשון שגילו היה מעל ל-110 שנים שהתקבל על ידי שיאי גינס הוא תומאס פיטרס ההולנדי (לפי הדיווחים, הוא חי בין השנים 1745–1857). לעומת זאת, חוקרים כמו הדמוגרף הצרפתי ז'אן-מארי רובין מחשיבים את חירט אדריאנס בומגארד, שגם הוא מהולנד, כמקרה הראשון שניתן לאימות, שכן הראיות לגבי פיטרס ככל הנראה אבדו. חירט אדריאנס בומגארד חי בין השנים 1788-1899 .
עדויות קדומות יותר התומכות בכך שהאנגלי ויליאם הילנד הגיע לגיל 112 (לפי הדיווחים, חי בין השנים 1620–1732) אינן עומדות בסטנדרטים הנדרשים על פי ספר השיאים של גינס.
מרישומי הכנסייה בנורווגיה, שדיוקם שנוי במחלוקת, עולה כי במהלך המאות ה-16 וה-17 חיו מספר בני אדם שחצו את גיל 110 בחלק הדרומי-מרכזי של נורווגיה. הרישומים כוללים את יוהנס טורפ (1549–1664), ואת קנוד ארלנדסון אטון (1659–1770), שניהם תושבי אופלנד.
בשנת 1902, מרגרט אן ניב שנולדה ב-1792, הייתה לאישה הראשונה שאומתה בוודאות כמי שהגיעה לגיל 110. נכון לשנת 2015, מעל ל-1700 איש בהיסטוריה תועדו כמי שחצו את גיל 110. אנשים רבים נוספים טוענים (או שנטען לגביהם) כי הגיעו לגיל 110, אולם רובם לא אוחז בתיעוד תומך הניתן לאימות מלא. מגמה זו משתנה ברבות השנים שכן רבים מהטוענים נולדו לאחר שהחלה סטנדרטיזציה בנושא תיעוד ומרשם לידה במדינותיהם.
מבין הישראלים שחצו את גיל 110, זכו לפרסום זכריה בראשי וישראל קרישטל, שקיבל את תואר הגבר המבוגר החי בעולם בזמן מסוים, ונפטר בגיל 113. מבין בראשי וקרישטל, רק גילו של קרישטל הצליח להיות מאומת באמצעות תעודת לידה.
מחקר

מחקר סביב אותם אנשים שמגיעים לגיל 110, מהווה כר פורה להבנה מדעית של הדרכים האפשריות להארכת תוחלת החיים. ישנם ארגונים ייעודיים העוסקים במחקר מהסוג הזה, דוגמת הקבוצה הגלובלית לחקר גרונטולוגיה ו-Supercentenarian Research Foundation. במאי 2021, פורסמה אנליזה הכוללת ריצוף גנומי מלא של 81 איטלקים שהגיעו לגיל 105 ולגיל 110, בהשוואה לקבוצת ביקורת ובה 36 איטלקים בגיל מתקדם כלשהו.