stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התיאטרון המלכותי הלאומי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארגון צדקה, חברת תיאטרון 
 כתובת:  סאות' בנק, התיאטרון המלכותי הלאומי 
 מיקום:  למבת' 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1963
 תאריך פתיחה רשמי:  1963 
 קואורדינטות:  51°30′26″N 0°06′51″W﻿ / ﻿51.5071°N 0.1141°W﻿ / 51.5071; -0.1141
 nationaltheatre.org.uk
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסהתיאטרון המלכותי הלאומי (למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסהתיאטרון המלכותי הלאומי (למפת למבת' רגילה) התיאטרון המלכותי הלאומי (למפת למבת' מוגדלת) התיאטרון המלכותי הלאומי 
 
התיאטרון המלכותי הלאומי - מבט מכיוון גשר ווטרלו
סגנון הבניין הברוטליסטי של התיאטרון עורר ביקורת ואף טינה כלפי הבניין, אולם תאורה לילית יצירתית ייפתה את מראה הבניין בלילה והגבירה את הפופולריות שלו
התיאטרון המלכותי הלאומי (באנגלית: Royal National Theatre) הוא בניין ולהקת תיאטרון באזור סאות' בנק שבלונדון.
פעילות

הבניין נמצא מזרחית לגשר ווטרלו ונמצאים בו שלושה אולמות תיאטרון - אולם על שם לורנס אוליבייה, המנהל האומנותי הראשון של התיאטרון; אולם ליטלטון (על שם סר אוליבר ליטלטון, היו"ר הראשון של התיאטרון) ואולם קוטסלו (על שם לורד קוטסלו - ראש מנהלת התיאטראות של סאות' בנק בעת הקמת התיאטרון).
את המבנה תכנן האדריכל דניס לאסדון והוא נפתח לקהל בשנת 1976 בשם "התיאטרון הלאומי". השם "התיאטרון המלכותי הלאומי" ניתן לו בשנת 2000.
אולם אוליביה בנוי בסגנון התיאטרון היווני העתיק שבאפידאורוס, כלומר הצופים מצויים מכל עברי הבמה, והוא מסוגל להכיל 1,160 צופים. אולם ליטלטון מסוגל להכיל 890 צופים ואולם קוטסלו מסוגל להכיל 300 צופים.
בתיאטרון מוצגים מחזות קלסיים של שייקספיר ושל מחזאים אחרים, וכן מחזות מודרניים ומחזות זמר.
מנהלים אומנותיים

לורנס אוליבייה (1963–1973)
פיטר הול (1973–1988)
ריצ'רד אייר (1988–1997)
טרבור נון (1997–2003)
ניקולס הייטנר (2003–2015)
רופוס נוריס (2015– )
הספר האדום של מחוז המערב

הספר האדום של מחוז המערב (לפעמים מכונה הספר האדום; באנגלית: Red Book of Westmarch) הוא כתב יד בדיוני שנכתב על ידי הוביטים, ואשר שימש כביכול כמקור לכתבי הפנטזיה של ג'. ר. ר. טולקין. הספר הוא אוסף של כתבים בהם מופיעים התייחסויות לאירועים שבספרי "ההוביט" ו"שר הטבעות" אך כשהן מסופרים על ידי הדמויות שלהם.
שמו של הספר נובע מכריכת העור האדומה שלו, ומכיוון שהוא שוכן במחוז המערב (ידוע גם כ"הנפה המערבית"), אזור בתוך הפלך.
פיתוח בדיוני > לשם ובחזרה

בספר "ההוביט", טולקין כותב על דמות הגיבור ואת הכותרת טבע בילבו בגינס לחיבור  זיכרונותיו. בילבו חושב לקרוא ליצירתו "לשם ובחזרה". למעשה הכותרת המועדפת על המחבר עבור "ההוביט" הייתה "ההוביט או: לשם ובחזרה".
בילבו אומר לגנדלף שהסיום המיועד שלו הוא שהוא יחיה "באושר עד סוף ימיו". זהו למעשה שורה מנוסחת מחדש מהפרק האחרון של ההוביט.
פיתוח בדיוני > נפילתו של שר הטבעות

מאוחר יותר מרחיב בילבו את זיכרונותיו לרשומת אירועי "'שר הטבעות", כולל מעלליו של קרובו פרודו בגינס ואחרים. מאוחר יותר הוא משאיר את החומר לפרודו. פרודו כותב את עיקר העבודה הסופית תוך שימוש ביומנו של בילבו וב"דפים רבים של פתקים רופפים". בסיום הנרטיב העיקרי של טולקין העבודה כמעט הושלמה, ופרודו משאיר את המשימה לגנן שלו סמוויז גמג'י.
בפרק האחרון של 'שובו של המלך", טולקין מספק "עמוד שער" לספר האדום עליו כתוב כותרות שונות שנדחו לאחר מכן.
היומן שלי. 



מסע לא צפוי.

לשם ובחזרה. ומה שקרה אחר כך.

הרפתקאותיהם של חמישה הוביטים. 

מעשה הטבעת הגדולה, כפי שנרשם בידי בילבו בגינס על סמך מראה עיניו וסיפורי רעיו.

מה שעשינו במלחמת הטבעת.



(עד כאן מחוק)



נפילתו של שר הטבעות ושיבת המלך.

(כפי שראו זאת בני העם הקטן; והם זכרונותיהם של בילבו ופרודו מן הפלך, ועדויות משלימות מפי חבריהם וממסורת החכמים.

ביחד עם נספחים מספרי המסורה שתורגמו בידי בילבו בריבנדל).
פיתוח בדיוני > תרגומים מן העלפית

בילבו תרגם חומר מממלכת ריוונדל. עבודה זו, תרגומים מהעלפית, כללה שלושה כרכים, גם הם כרוכים בעור אדום. לאחר תבוסתו של סאורון (שר הטבעות) בילבו מעניק כרכים אלה לפרודו. ארבעת הכרכים הללו "כנראה" (לפי טולקין) הועותקו לספר האדום.
פיתוח בדיוני > הספר האדום

הכרכים עוברים אז לחזקתו של סמוויז גמג'י, משרתו של פרודו ואחר כך ראש עיריית הפלך. עם הזמן, הכרכים נותרו בחזקת בתם הבכורה של סם, אלנור פיירביירן, וצאצאיה. כרך חמישי המכיל טבלאות ופרשנויות גנאלוגיות של הוביטים, הורכב והוסיף בתאריך לא ידוע על ידי ידיים לא ידועות במחוז המערב. אוסף כתבים זה נקרא באופן קולקטיבי "הספר האדום של מחוז המערב".
פיתוח בדיוני > ספר הנגיד

טולקין אומר כי הספר האדום לא נשמר אך נוצרו כמה עותקים, עם הערות שונות ותוספות מאוחרות יותר. העותק הראשון נוצר על פי בקשתו של אלסר מלך ארנור וגונדור, והובא לגונדור על ידי הנגיד פרגרין הראשון, שהיה אחד מחבריו של פרודו. עותק זה היה ידוע כספר הנגיד ו"הכיל הרבה מידע שנשמט או אבד מהספר האדום". בגונדור היא עברה הערות ותיקונים רבים, במיוחד בנוגע לשפות העלפיות. כמו כן נוספה גרסה מקוצרת של מעשה אראגורן וארוון.
פיתוח בדיוני > עבודות קשורות

עבודה דומה מכמה בחינות הייתה "שנתון טוקבורו", העוסקת בתולדות משפחת ההוביטים טוק. זה היה הספר הידוע העתיק ביותר הפלך, ונשמרה כנראה בסמאילים ההגדולים שבטוקבורו. כתיבתו התחילה בסביבות שנת  2000 לעידן השלישי (לשם השוואה, "שר הטבעות" מתחיל בשנת 3001 לעידן השלישי).
בשנתון נרשמו לידות, פטירות, נישואין, מכירת קרקעות ואירועים אחרים בהיסטוריה. הרבה ממידע זה נכלל מאוחר יותר בספר האדום. זה היה ידוע גם בשם "הקלף הצהוב", דבר המצביע על כך שזה היה כרוך בכריכת עור צהוב או חומר צהוב אחר.
טולקין כותב על כמה מסמכים היסטוריים אחרים הקשורים לספר האדום, אך לא ברור אם אלה שולבו במהדורות. יצירות אלה כוללות את תולדות השנים  ומסורת העשבים.
הקשר לספרי הארץ התיכונה של טולקין

לפי טולקין, הלגנדריום שלו נשאב מן הספר האדום. דוגמה:
המסע של בילבו: "ההוביט"
המסע של פרודו: "שר הטבעות"
מידע רקע: נספחים של שר הטבעות
שירה והאגדות של "ההוביט": הרפתקאות תום בומבדיל, השיר האחרון של בילבו
תרגומים מן העלפית: "הסילמריליון"
הקיץ הארוך, החם של 1967

ערך זה עוסק בסדרת מהומות בארצות הברית בשנת 1967. אם התכוונתם לסרט קולנוע משנת 1958, ראו .
הקיץ הארוך, החם של 1967 (באנגלית: Long, hot summer of 1967) הוא הכינוי שניתן לסדרה של 159 מהומות גזע, בין לבנים לשחורים, שפרצו באזורים שונים בארצות הברית מיוני עד ספטמבר בשנת 1967.
בחודש יוני החלו מהומות באטלנטה, בוסטון, סינסינטי, באפלו וטמפה. ביולי התרחשו מהומות בדטרויט, בירמינגהם, שיקגו, ניו יורק, מילווקי, מיניאפוליס, ניו בריטן (אנ'), רוצ'סטר, פליינפילד (אנ') וטולידו.
המהומות הקשות ביותר התרחשו בחודש יולי, בניוארק (ניו ג'רזי) ודטרויט (מישיגן).
ועדת קרנר (אנ') הוקמה בעקבות המהומות על ידי נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון. הוועדה המליצה על שורת רפורמות למניעת התפרעויות עתידיות.
רקע

מהומות הגזע בשנת 1967 המשיכו את מהומות הגזע שהתרחשו בשנים 1964–1965, שפרצו על רקע של חוסר השקעה ממשלתית בתעסוקה ובפתרונות דיור עבור התושבים השחורים, שיטור יתר בשכונותיהם, ותקיפות חוזרות ונשנות מצד אנשי הקו קלוקס קלאן. בערים רבות הייתה נהוגה אפליה גזעית בדיור (אנ'). גם במערכת החינוך הייתה נהוגה אפליה גזעית, וההשקעה בחינוך בשכונות של שחורים הייתה נמוכה משמעותית מזו שבשכונות אחרות.
בתחילת שנת 1967 החלו אירועי מחאה על מלחמת וייטנאם בקהילות של היפים ברחבי ארצות הברית. המחאה סוקרה בהרחבה במהדורות החדשות, והאווירה בערים רבות בארצות הברית הייתה מתוחה.
המהומות

בחודש יוני 1967 החלו מחאות של שחורים במספר ערים בארצות הברית. עד ספטמבר 1967 התרחשו מהומות ב-159 יישובים ברחבי המדינה, בהן נהרגו 83 בני אדם ואלפים נפצעו. נגרמו נזקים לרכוש בשווי עשרות מיליוני דולרים, ושכונות שלמות עלו באש.
המהומות הבולטות, בסדר כרונולוגי, היו בערים הבאות:
באפלו, ניו יורק, 26 ביוני עד 1 ביולי
קיימברידג' (אנ'), מרילנד, 24 ביולי
אבונדייל (אנ'), סינסינטי, 12 ביוני עד 15 ביוני
דטרויט, מישיגן, 23 עד 28 ביולי (ראו: המהומות בדטרויט ב-1967)
מילווקי, ויסקונסין, 30 ביולי עד 3 באוגוסט
מיניאפוליס, מינסוטה, 20 עד 21 ביולי
ניוארק, ניו ג'רזי, 12 עד 17 ביולי
פליינפילד (אנ'), ניו ג'רזי, 14 עד 16 ביולי
פורטלנד, אורגון, 30 ביולי
סגינו, מישיגן, 26 ביולי
טולידו, אוהיו, 23 עד 25 ביולי
תגובות

משתתפי המחאה הדגישו את האפליה הגזעית כמניע המרכזי לפעולותיהם. במיניאפוליס אמר אחד המפגינים: "אתם דוחפים אדם שחור לפינה ואז מתלוננים כשהוא יוצא להילחם."
המשטרה בערי ארצות הברית נקטה בגישה נוקשה כלפי מפגינים אלימים. בדצמבר 1967 מפקד משטרת מיאמי, וולטר א' הדלי, טבע את הביטוי "כשהביזה מתחילה, הירי מתחיל (אנ')." הביטוי אומץ לאחר מכן על ידי אנשי רשויות החוק ופוליטיקאים, בהם ג'ורג' וולאס. לאחר פרשת מותו של ג'ורג' פלויד השתמש בו גם דונלד טראמפ.
ראש עיריית מיניאפוליס מינה ועדת חקירה לאירועי קיץ 1967 שהייתה מורכבת מאנשים לבנים בלבד, וזו הגיעה למסקנה שהמשטרה הגיבה כראוי, לא נהגה באלימות ולא כיוונה נשק לעבר המפגינים, אף על פי שבמהומות בעיר נפצעו 24 בני אדם ואחד המפגינים נפגע מירי.
בתחילת יולי 1967 נפגשו אנשי מחלקת המשפטים עם עורכי העיתונים הנפוצים בארצות הברית, וביקשו מהם "לנהוג באיפוק בדיווחים."
בסוף יולי הורה נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון להקים את ועדת קרנר (אנ') לחקירת גורמי המחאה. דו"ח הוועדה פורסם בשנת 1968, ועל פי הדו"ח הגורם המרכזי למחאה הוא אי-שוויון חברתי וכלכלי עמוק בין הקבוצות באוכלוסיית ארצות הברית. הוועדה המליצה על שורת רפורמות שיוכלו למנוע התפרעויות עתידיות, אך אלה לא יושמו.
אחרית דבר

העיר אבונדייל, סינסינטי ניזוקה קשות מהמהומות, ובערים אחרות נרשמה השפעה דומה. רובע העסקים במרכז אבונדייל ננטש לאחר המהומות, ועסקים רבים נותרו שוממים במשך עשור. המהומות הבריחו תושבים רבים מהעיר וגרמו ל"בריחת לבנים", שעברו לפרברי העיר. שכונות רבות בעיר סבלו מבליה עירונית והזנחה, שנמשכת עד היום. בטווח הארוך, המהומות השפיעו לרעה על התושבים השחורים במדינת סינסינטי כולה, ושכונות של תושבים שחורים שנחשבו לבטוחות הפכו למוקדי חיכוך ואלימות. מצד שני, עד שנת 1967 כל 69 חברי מועצת העיר אבונדייל היו לבנים, ולאחר מכן מונו אפרו-אמריקאים לוועדות עירוניות ולתפקידים שונים בניהול העירוני.
בדטרויט הוצתו בתי עסק רבים, בהם חנות תקליטים של ג'ו פון באטל (אנ'), מפיק של מוזיקה שחורה שפתח את העסק בשנת 1945. כאשר הוצתה החנות הושמדו הקלטות נדירות של אמנים רבים, בהם ג'ון לי הוקר ואריתה פרנקלין. באטל לא התאושש מהאסון שפקד אותו, והחנות לא נפתחה מחדש. העיר דטרויט כולה סבלה בעקבות המהומות מבליה עירונית והתדרדרות ארוכת טווח שכונתה "דעיכת דטרויט (אנ')".
גורדון לייטפוט כתב בשנת 1968 את השיר "יום שחור ביולי" אודות המהומות בדטרויט. השיר נאסר לשידור ברוב תחנות רדיו בארצות הברית. מספר אמנים נוספים כתבו שירים על אירועי קיץ 1967, בהם ג'ון לי הוקר, מרווין גיי, הפיתויים ודייוויד בואי.
מספר סרטי קולנוע מתרחשים על רקע מהומות הקיץ הארוך של 1967, בהם נערות החלומות ודטרויט.
לאחר רצח מרטין לותר קינג, ב-4 באפריל 1968, התרחשה התפרצות ספונטנית של אלימות ב-110 ערים בארצות הברית. המהומות החלו ביום הרצח ונמשכו מספר ימים.
הערות שוליים

↑  ynet והסוכנויות, שוב מהומות וביזה בארה"ב; טראמפ: "מחדל של ראש העיר השמאלן החלש", באתר ynet, 29 במאי 2020.
↑  עמי פרידמן, כאוס ודם: מאחורי שירי המהפכות, באתר ישראל היום, 7 ביוני 2020.
שלט שנתלה בשכונה בדטרויט בשנת 1942 ובו נכתב "אנחנו רוצים דיירים לבנים בשכונה הלבנה שלנו". האפליה הגזעית בדיור נמשכה זמן רב לאחר מכן, ורוב הלבנים התנגדו לצעדים שנועדו לתקן אפליה זו.
נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון נפגש בבית הלבן עם חברים בוועדת קרנר, 29 ביולי 1967.
חיילים ברחובות והרס מבנים בעקבות המהומות בוושינגטון די. סי. לאחר רצח מרטין לותר קינג, 8 באפריל 1968.
הספר הדרומי (הונגריה)

השטחים שסופחו להונגריה בין 1938 לבין 1941. אזור הספר הדרומי הוא השטח הצבוע בירוק בדרום המפה
הספר הדרומי (בהונגרית: Délvidék; בסרבית: Делвидек) מילולית: "האזור הכפרי הדרומי" סימן במקור את האזורים הדרומיים השונים של ממלכת הונגריה ההיסטורית לדורותיה, אך כיום הוא קיים כשם גאוגרפי בלבד, לא מוגדר במדויק או שהוא משמש כמונח פוליטי.
היסטוריה > רקע

מלכים הונגרים יישבו באזור זה סרבים (שישבו דרומה יותר) רבים החל מהמאה ה-15. מתיישבים אלה שימשו אלמטרת ההגנה על השטחים בין טירות הספר, שהיו חשופות בפני הטורקים (האימפריה העות'מאנית), למען השמירה על עמדות משמר הגבול ההונגריות. הסרבים גויסו לעיתים גם עבור מסעות שהובילו דרומה לתוך ונגד האימפריה העות'מאנית והם נאלצו לעזוב את מולדתם. בסוף 1526, רובם מרדו בשל התנכלותם של הלורדים ההונגרים שלא רצו שהסרבים הם יזכו בפריבילגיות. יובאן ננאד (אנ') סיפח תחת שלטונו שטח גדול מהספר הדרומי והכריז עליו כנסיכות עצמאית.
ארגון הגנת הגבולות הוקם מחדש לאחר גירוש הטורקים, אך הוא שימש לא רק נגד האויב החיצוני, אלא גם נגד ההונגרים, שכן רוב היחידות היו מורכבות מסרבים.
היסטוריה > ימי הביניים

בימי הביניים, מחד גיסא, המחוזות הדרומיים של הונגריה שנמצאים היום בתחומי סרביה על פי רוב (בהונגרית Verőce, Pozsega, Szerem, Bács, Torontál, Temes, Keve) ומאידך גיסא, המחוזות שמערבית לדנובה ונהר הסאווה (Ozora, Só, Macsó, באנות בוורין) שנמצאים היום על פי רוב בקרואטיה, ובחלקו ברומניה נקראו בתקופתו של אישטוואן הראשון, מלך הונגריה, עדיין בשם "הספר התחתון" (Alvidék).
היסטוריה > אחרי העות'מאנים

לאחר תקופת הונגריה העות'מאנית, המונח נכנס שוב לשימוש, אך מהמאה ה-18 ועד 1920, הוא שימש רק עבור אזור באצ'קה ובאנאט, החלק הדרומי של הונגריה באותה תקופה. עם כניסתו לתוקף של חוזה טריאנון, משנת 1920, נקראו השטחים שסופחו מהונגריה ליוגוסלביה בשם "הספר הדרומי". זה כלל את: וויבודינה, "זווית או פינת הדראבה" (משולש באראניה).
היסטוריה > במלחמת העולם השנייה

כך, במהלך מלחמת העולם השנייה, כונה החלק של המדינה שסופחה מיוגוסלביה להונגריה (באצ'קה הדרומית, פינת הדראבה, מוראקז ומוראווידק) "הספר הדרומי שחזר לארץ האם". יחד עם זאת, החלק הגדול יותר של באנאט שעבר לרומניה כבר לא נכלל במושג הספר הדרומי.
בשימוש ההונגרי של היום, המונח "הספר הדרומי" משמש בעיקר בהקשר הבא:
כאזור גאוגרפי לא מוגדר במדויק, החלק הצפוני של סרביה, המישור הפאנוני (אגן הקרפטי שכולל את וויבודינה, אזור בלגרד, מישור מאצ'ו), כולל לעיתים קרובות את מזרח קרואטיה (סלאבוניה, זווית (או פינת) הדראבה, ועוד).
כמונח פוליטי, "הונגרים של הספר הדרומי" פירושו ההונגרים של וויבודינה או, באופן רחב יותר, הונגרים של וויבודינה והונגרים של קרואטיה.
גאוגרפיה

ניתן להזכיר את האזורים של באצ'קה ובאנאט כהמשך הדרומי של המישור ההונגרי הגדול מבחינת המאפיינים הגאוגרפיים שלהם. רק גבעות ורשצי ורכס גבעות טארצל (539 מ' גובה) (בסרבית: Fruška Gora) (אנ') המשתרעים מתחת לקו הדנובה יוצרים תמונה השונה.
האזורים הגדולים ביותר של הספר הדרומי היו במקור ערבה מיוערת, בעוד ששתי רכסי הגבעות הנ"ל, כמו גם מישורי ההצפה של הדנובה והסאווה, היו מכוסים ביערות גדולים, שלמרבה הצער נעלמו ברובם. מכיוון ש-75–80 אחוזים מהספר הדרומי הוא חקלאי, ניתן היה לשמר בתי גידול טבעיים רק באזורים קטנים עבור הצומח ולבעלי חיים. עצי שיטה אופייניים ביערות שנטעו מחדש, צפצפה באזורים הרטובים יותר, אך גם אורן שחור ניטע על האדמה החולית.
ראו גם

הטבח בדרום באצ'קה
הערות שוליים

↑  CONFESSIO, web.archive.org, ‏2007-01-02
הקיץ עבר

| --- | --- |
 שיר בביצוע רוחמה רז,דודו זכאי ועוד
 סוגה:  זמר עברי, שירי ילדים, שירי חג
 שפה:  עברית
 כתיבה:  שמואל בס
 לחן:  עמנואל עמירן
 
"הקיץ עבר" (ידוע גם כ"שנה חדשה") הוא שיר ילדים עברי מסורתי לראש השנה. מילות השיר נכתבו על ידי שמואל בס והולחנו על ידי עמנואל עמירן. השיר מתאר את סוף הקיץ ותחילת השנה החדשה מנקודת מבטו של ילד.
תוכן השיר

השיר פותח בתיאור סיום הקיץ ("הקיץ עבר, החום הגדול") ובוא השנה החדשה ("שנה חדשה באה לכל"). לאחר מכן, השיר מתאר את השינויים בטבע המבשרים את בוא הסתיו: רוחות מתחילות לנשוב, ציפורים נודדות והימים מתקררים.
הילד בשיר מתבונן בשינויים הללו ומביע את התפעלותו מכך שהוא גדל בשנה שחלפה ("הביטו וראו, קטונתי אתמול, הקיץ עבר – ואני כבר גדול"). השיר מסתיים בתקווה לשנה חדשה טובה ("שנה חדשה התחילה היום, היי נא טובה ובואך לשלום").
משמעות השיר

השיר מבטא את תחושת המעבר וההתחדשות שמגיעה עם ראש השנה. סיום הקיץ והתחלת השנה החדשה מסמלים את סוף תקופה אחת ותחילתה של תקופה חדשה. השיר מדגיש את הצמיחה וההתפתחות האישית של הילד במהלך השנה שחלפה, ואת התקווה שלו לעתיד טוב יותר בשנה החדשה.
השפעה תרבותית

"הקיץ עבר" הוא אחד משירי הילדים המוכרים בישראל. הוא מושר בבתי ספר ובגנים רבים לקראת ראש השנה, והוא נחשב לחלק בלתי נפרד מהמסורת המוזיקלית של החג.
ביצועים בולטים

השיר בוצע על ידי אמנים רבים לאורך השנים, ביניהם יפה ירקוני, רוחמה רז, דודו זכאי ועליזה רוזן וזכה לגרסאות כיסוי רבות בסגנונות מוזיקליים שונים.
חני נחמיאס ביצעה את השיר בקלטת "שירים קטנים 5" של MCI (חברה).
נתן דטנר ביצע את השיר בקלטת "100 שירים ראשונים - פרק ג' של חברת "קלסיקלטת".
הערות שוליים

↑  שנה חדשה (לחן עמירן) - זֶמֶרֶשֶׁת, באתר www.zemereshet.co.il
↑  מילים לשיר הקיץ עבר - עממי, באתר שירונט
↑  שיר עד - Shir Ad (2020-09-18), שיר עד - שנה חדשה / הקיץ עבר - מילים: שמואל בס | לחן: עמנואל עמירן | שירה: יפה ירקוני, 1965, נבדק ב-2024-07-29
↑  מיטב שירי הילדים (2011-09-06), רוחמה רז - הקיץ עבר, נבדק ב-2024-07-29
↑  Yaron Gozanie (2011-12-23), דודו זכאי - הקיץ עבר., נבדק ב-2024-07-29
↑  heymannbrothersfilms (2014-08-19), עליזה רוזן - ביצוע לשיר "הקיץ עבר" לסרט עליזה" של תומר הימן, נבדק ב-2024-07-29
התיאטרון הלירי ג'וזפה ורדי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית אופרה 
 מיקום:  טריאסטה 
 מדינה:  איטליה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 21 באפריל 1801
 תאריך פתיחה רשמי:  21 באפריל 1801 
 אדריכל:  Gian Antonio Selva 
 קואורדינטות:  45°39′03″N 13°46′07″E﻿ / ﻿45.6509°N 13.7687°E﻿ / 45.6509; 13.7687
 אתר רשמי
  (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןהתיאטרון הלירי ג'וזפה ורדי(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןהתיאטרון הלירי ג'וזפה ורדי
 
הפיסול בראש המבנה
המבנה בשעות הערב
התיאטרון הלירי ג'וזפה ורדי או תיאטרו ליריקו ג'וזפה ורדי (איטלקית: Teatro Lirico Giuseppe Verdi) הוא בית אופרה בטריאסטה, איטליה, הנקרא על שם מלחין האופרות האיטלקי ג'וזפה ורדי.
התיאטרון, שנבנה בכסף פרטי, החליף את התיאטרון שעמד לפניו (Cesareo Regio Teatro di San Pietro) בו היו 800 מקומות ישיבה. התיאטרון החדש שנקרא בפשטות "התיאטרון החדש" (Teatro Nuovo) והכיל 1,400 מקומות ישיבה, נחנך ב-21 באפריל 1801 בהצגת בכורה של האופרה Ginevra di Scozia מאת יוהאן סימון מאייר.
היסטוריה

בסוף המאה ה-18, התעורר הצורך בתיאטרון חדש בטריאסטה. מבנה התיאטרון הקודם, תיאטרו די סן פטרו, היה לקוי ובלתי ראוי לשימוש, ודלתותיו נסגרו בשנת 1800. לפני השלטון האוסטרי הייתה מונחת הצעה משנת 1795 של ג'ובאני מתאו טומאסיני לבנות תיאטרון פרטי. ביוני 1798 נחתם הסכם בו נקבע כי חלק מהכסף יגיע מהרשות המוניציפלית, וטומאסיני יחזיק בזכויות של חלק מתאי הצפייה בתיאטרון. כאדריכל מונה ג'אן אנטוניו סלבה, האדריכל של בית האופרה לה פניצ'ה בוונציה, שעיצב את האודיטוריום בצורה פרסה מסורתית. עם זאת עיצוב החוץ של הבניין והחזית, היו פשוטים מדי לטעמם של האוסטרים, והם צירפו למלאכה אדריכל נוסף, מתאו פרטש, אדריכל הלה סקאלה ממילאנו. בסופו של דבר התיאטרון החדש היה ערבובייה של עיצוב הפניצ'ה מבפנים והסקאלה מבחוץ.
תוך זמן קצר התברר, שהתיאטרון החדש משרת היטב את שוכרי התאים העשירים, אך מקפח את האמנים. חדריהם היו צפופים ובלתי מספקים, וחימום הבמה הציב קשיים. גם האמצעים הטכניים היו מוגבלים. עם זאת, האולם היה אידיאלי לנשפי מחולות ותחפושות ועד מהרה אירח את כל האירועים החשובים בעיר.
בין נובמבר 1805 למרץ 1806 הייתה טריאסטה תחת כיבוש צרפתי, והכובשים הטילו הגבלות ואיסורים שונים על באי התיאטרון, שבחרו להדיר רגליהם ממנו, בניגוד למה שהיה מקובל בתקופת האוסטרים. עם שוב הכיבוש האוסטרי, חזר התיאטרון לחיים, אך ב-1809 חזרו הצרפתים והתיאטרון התרוקן שוב מצופים, עד כדי כך, שביום הולדתו של נפוליאון נאלצה ההנהלה להאיר את הבית במשך כל שעות היום ולהציע כניסה חינם לכל המעוניין בשעות הערב. האוסטרים שבו ב-1813, אך חילופי אש התותחים שקדמו לשובם פגעו בחזית התיאטרון וסימניהם ניכרים בה עד היום.
התיאטרון החליף את שמו מספר פעמים מאז הקמתו בשם "התיאטרון החדש". לראשונה בשנת 1821, אז הוחלף שמו ל"תיאטרון גראנדה" (Teatro Grande). תחת שם זה הוצגו בתיאטרון 2 הצגות בכורה עולמיות מאת ורדי - "שודד הים" בשנת 1848 (עם הסופרן ג'וזפינה סטרפוני, אותה ורדי נשא לאישה ב-1859, בתפקיד ראשי), ו"סטיפיליו", הפקה עליה פיקח ורדי, בשנת 1850. עוד לפני הפרמיירות הללו, תפסו האופרות של ורדי מקום נכבד על בימת התיאטרון, ובהמשך המאה נוספו עוד אופרות חשובות ברפטואר האופראי, כולל יצירות מאת פוצ'יני ווגנר.
שינוי נוסף בשם התיאטרון נעשה בשנת 1861, כאשר התיאטרון עבר מבעלות פרטית לבעלות ציבורית. התיאטרון נקרא אז Teatro Communale, ונשא את השם הזה בסוף המאה ה-19. בשנת 1881, הוגדלה תכולת התיאטרון לכ-2000 מקומות ישיבה. ההגדלה נעשתה על חשבון אזורי העמידה בתיאטרון, אך בדצמבר אותה שנה הוכרז המבנה כלא בטיחותי ונסגר לשיפוצים ועבודות חיזוק, במסגרתם הותקנה מערכת תאורה חשמלית. המבנה נפתח מחדש ב-1889 עם 1,000 מקומות ישיבה. תוך שעות ספורות ממותו של ורדי בינואר 1901, שונה שמו של התיאטרון שוב, הפעם לכבודו ולזכרו של המלחין.
בין השנים 1992 ו-1997 נסגר המבנה לשיפוצים נוספים, ונפתח מחדש עם 1,300 בקונצרט VIVA Verdi שכלל קטעים מהאופרות של ורדי. בזמן השיפוצים הועברה פעילות האופרה למבנה שנבנה לצורך כך בשם Sala Tripcovich, הממשיך להציג מוזיקה קאמרית ואופרטות.
אחד האירועים החשובים בתיאטרון, הנובע מהכיבוש האוסטרי במאה ה-19, והעובדה שטריאסטה לא הייתה חלק מאיטליה עד 1918, הוא "פסטיבל האופרטה הבינלאומי", הנערך במקום מידי קיץ.
הצגות בכורה של אופרות

בתיאטרון נערכו הצגות הבכורה העולמיות של האופרות הבאות:
Ginevra di Scozia, מאת יוהאן סימון מאייר, 21 באפריל 1801
Annibale in Capua, מאת אנטוניו סאליירי, 20 במאי 1801
Ricciarda di Edimburgo, מאת צ'זארה פוניי, 29 בספטמבר 1832
Enrico II, מאת אוטו ניקולאי, 26 בנובמבר 1839
שודד הים, מאת ורדי, 25 באוקטובר 1848
סטיפליו, מאת ורדי, 16 בנובמבר 1850
Nozze istriane, מאת אנטוניו סמרגליה, 28 במרץ 1895
הערות שוליים

↑  Karyl Charna Lynn, "Italian Opera Houses & Festivals", Scarecrow Press, inc. USA . 2005, ISBN 0-8108-5359-0, pp. 80-81,
↑  Karyl Charna Lynn, "Italian Opera Houses & Festivals", p. 82
↑  Karyl Charna Lynn, "Italian Opera Houses & Festivals", p/ 82
↑  Karyl Charna Lynn, "Italian Opera Houses & Festivals" p. 83
הרודס אטיקוס

| --- | --- |

 לידה:  102 מרתון, יוון 
 פטירה:  177 (בגיל 75 בערך) מרתון, יוון 
 זרם:  הסופיסטיקה השנייה 
 עיסוק:  פוליטיקאי, איש צבא, רטוריקן, פילוסוף 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 בן או בת זוג:  אפיה אניה רגילה 
 צאצאים:  Atticus Bradua 
 
פרוטומה של הרודס אטיקוס מן הווילה של בקפיסיה, המאה השנייה לספירה
אפותיאוזה (האלהה) של אהובו של הרודס, פולידקס
האודאון של הרודס אטיקוס באתונה
האודאון של הרודס אטיקוס באתונה
הרודס אטיקוס (ביוונית: Ἡρώδης ὁ Ἀττικός; מופיע גם בהיפוך: אטיקוס הרודס; ידוע גם בשמו הרומי לוקיוס ויבוליוס היפרכוס טיבריוס קלאודיוס אטיקוס הרודס מאראתוניוס, בלטינית: Lucius Vibullius Hipparchus Tiberius Claudius Atticus Herodes Marathonios; בערך 101–177) היה רטוריקן ופילוסוף יווני בן האסכולה הסטואית, מתומכי הסופיסטיקה השנייה (אנ') (שהייתה מעין תנועת תחייה של תרבות יוון הקלאסית) על פי פילוסטרטוס בספרו "חיי הסופיסטים", איל הון, פילנתרופ ידוע ואזרח רומי נכבד אשר כיהן כקונסול רומא.
מוצאו

הרודס אטיקוס נולד בעיר מרתון שבאטיקה למשפחה נכבדת בעלת עושר אגדי: סבו, היפרכוס (נולד ב-40), שהחזיק לפי ההערכות בסכום של 100,000,000 ססטרטים, היה האיש העשיר ביותר בעולם ההלניסטי בזמנו; אך הקיסר דומיטיאנוס חמס את כל כספו, וייתכן כי אף ציווה להורגו. אביו של הרודס, אטיקוס (נולד ב-65), חי בצנעה עד לעלייתו של נרווה לשלטון בשנת 96, שאז "מצא" חלק מן האוצר של אביו חבוי בחורבותיו של בניין. בעזרת סכום זה רכש אביו של הרודס מושב בסנאט הרומי (98), ושימש כנציב יהודה.
הרודס עצמו טען כי הוא צאצא ישיר של קימון, מילטיאדס, תסאוס וקקרופס(אנ'), כמו גם של איקוס(אנ') (מלכו המיתולוגי של האי אגינה) ושל האל יופיטר.
תולדות חייו

הרודס אטיקוס זכה לחינוך אשר כלל לימודי רטוריקה ופילוסופיה. הקיסר אדריאנוס מינה אותו למושל ערי האימפריה החופשיות בפרובינקיית אסיה בשנת 125. הרודס שב לאתונה, התפרסם כמורה ובהמשך נבחר למשרת ארכון. בשנת 140 הביאו הקיסר אנטונינוס פיוס לרומא כדי שיחנך את בניו המאומצים מרקוס אורליוס ולוקיוס ורוס, וכמחווה של כבוד ותודה מינה אותו ב-143 לקונסול. הרודס נשא לאישה את אפיה אניה רגילה(אנ') .
בנוסף ליצירתו הספרותית, הרים הרודס מספר פרויקטים ציבוריים:
הרחיב את אצטדיון פאנאתינאיקו באתונה (שנבנה בשנת 329 לפנה"ס), על מנת שיוכל להכיל 50,000 צופים (140 לספירה)
בנה ב-161 את האודאון(אנ') במדרון הדרומי של גבעת האקרופוליס באתונה, לכבודה של אשתו, לאחר פטירתה.
תיאטרון בקורינתוס
אצטדיון בדלפי
בתי מרחץ בתרמופילאי
אקוודוקט בעיר קנוסה (Canusium; כיום ידועה בשם Canosa di Puglia(אנ')) שבאיטליה
אקוודוקט בעיר אלכסנדריה של טרואד (Alexandria Troas) שעל חופי הים האגאי ביוון
נימפאון באולימפיה (160 לספירה)
מפעלי צדקה שונים עבור אנשי תסליה, אפירוס, האי אביה, בויאוטיה ופלופונסוס.
הרודס היה ידוע באהבותיו הפדרסטיות. חיבתו לתלמידו פולידקס (Polydeukes או Polydeukion) עוררה שערורייה – לא בשל מינם או הבדלי גילאיהם של הנאהבים, כמו בשל האינטנסיבית שבה התנהלה, אשר נחשבה מופרזת ובלתי-הולמת. כאשר מת הנער בטרם זמנו, הקדיש הרודס מספר פסלים ומונומנטים לזכר אהובו, בחקותו את מעשיו של אדריאנוס לאחר מותו של אנטינואוס.
לוקיאנוס מסאמוסאטה סיפר על מסורת אשר התגלגלה אליו, ולפיה הפילוסוף הקיניקן דמונקס(אנ') הגיע אל הרודס נושא מכתב מפולידקס המת. עולז למשמע דבריו, שאל אותו הרודס מה נכתב בו; דמונקס השיב כי הנער כתב שהוא עצוב על כך שהרודס לא יצא לחפש אותו.
לקריאה נוספת

Papalas, A. J., "Herodes Atticus: An essay on education in the Antonine age", History of Education Quarterly, Vol. 21, No. 2 (Summer, 1981), pp. 171-188. (באנגלית)