stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חידוש עבודת הקורבנות
ניסיונות לחידוש העבודה במהלך ההיסטוריה

הניסיון הראשון להקמת בית המקדש וחידוש העבודה לאחר החורבן, היה כמה עשרות שנים לאחר החורבן, בימי אדריאנוס, כפי שמתואר במדרש: "בימי רבי יהושע בן חנניה גזרה מלכות הרשעה שיבנה בית המקדש. הושיבו פפוס ולוליאנוס טרפיזין מעכו עד אנטוכיא והיו מספקין לעולי גולה כסף וזהב וכל צרכם". אולם בעקבות הלשנה, הוטלו סייגים על ההיתר הקיסרי, וכך נמנעה בניית בית המקדש. יש המשערים שאחת ממטרותיו של מרד בר כוכבא הייתה הקמת בית המקדש, דבר שהתבטא במטבעות המרד, שבהם נחקקו בית המקדש וירושלים. יש אף ששיערו, שבר כוכבא הצליח לכבוש את ירושלים, ואף לחדש את עבודת הקורבנות לזמן קצר. רבי צבי הירש חיות טוען שבמשך תקופה ממושכת לאחר החורבן, הייתה נהוגה הקרבה של קרבן פסח.
ניסיון נוסף לבניין בית המקדש נעשה בתקופתו של הקיסר יוליאנוס (362 לספירה). קיסר זה, הכריז על תמיכתו בבניין בית המקדש, כדי לגייס את היהודים למאבקו בדת הנוצרית, וכדי לערער את האמונה הנוצרית, המבוססת על התקיימות הנבואה הנוצרית על חורבן בית המקדש ושפלות עם ישראל. בעקבות הכרזה זו, החלה בנייה של בית המקדש בהר הבית, אך זו הופסקה בשל מאורעות מסתוריים, כרעידת אדמה ושריפה, ובשל מותו של הקיסר יוליאנוס ומינוי קיסר נוצרי תחתיו.
במאה ה-13, עלה לארץ רבי יחיאל מפריז, כאשר מגמתו הייתה לבוא לירושלים ולהקריב קרבנות.
בעת החדשה, בתקופת שלטונו של מוחמד עלי (שליט מצרים) בארץ ישראל (1833 – 1841), נתעוררו תקוות שניתן יהיה לקבל רשות להקריב קורבנות. הרב צבי הירש קלישר פנה בהצעה לחדש את עבודת הקורבנות לרבו, רבי עקיבא איגר, ששלל את הרעיון מסיבות הלכתיות. עם זאת, פנה רבי עקיבא איגר בעניין לחתנו, רבי משה סופר, שצידד בכך שאין בחששות ההלכתיים כדי להצדיק הימנעות מהקרבת הקורבנות, במיוחד לגבי הקרבת קורבן פסח. עם זאת ציין שהמושל "קפדן גדול... לבל יקרב שם מי שאינו מאומת ישמעאלים". כעשרים וחמש שנה לאחר מכן, בשנת תרכ"ב, הרב קלישר פרסם את ספרו 'דרישת ציון', ובו תיאר את עמדתו ואת חלופת המכתבים שניהל עם רבנים שונים בנושא. בעקבות פרסום ספרו של הרב קלישר התעוררה גם ההתנגדות לרעיון חידוש העבודה. בין המתנגדים היו רבי דוד פרידמן מקרלין ורבי חיים נתנזון.
בשנת תרפ"ד הגה הרב יעקב משה חרל"פ את חידוש הקרבת קורבן פסח הוא ראה בכך הכשרה לקיבוץ גלויות ודחיפה לגאולת הארץ. לפי המסורת של בעלי הקבלה אחרי שיקרב קרבן הפסח בזמן הזה הגאולה בו תבוא (פורסם בעיתון חירות 10 שנים אחרי פטירתו).
בתקופת המנדט הבריטי, בשנת תרפ"ה, פנה רבה של ערלוי, רבי שמעון סופר, לרבי יוסף חיים זוננפלד, רב העדה החרדית בירושלים, ולרבי יעקב מאיר, בהצעה שחכמי ירושלים יפנו לנציב הבריטי ויבקשו רשות להקריב קרבנות. הרב זוננפלד השיב לו שאין סיכוי לקבל רשות כזו. למרות זאת המשיך הרב סופר לנסות להשיג רישיון להקרבה.[דרוש מקור]
המאמצים לחידוש העבודה לאחר מלחמת ששת הימים

לאחר סיום הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים התעורר ביתר שאת הדיון אודות חידוש העבודה. עם השנים, קמו כמה ארגונים הפועלים למען בניין בית המקדש וחידוש עבודת הקורבנות. ביניהם: התנועה לכינון המקדש; מכון המקדש (העוסק בשחזור כלי המקדש ובגדי הכהונה); שוחרי המקדש (בראשות פרופ' הלל וייס), תנועת נאמני הר הבית, חוזרים להר, מכון תורת הקרבנות ועוד. תחום הפעילות מתמקד בהגברת מודעות ציבורית לעניין, ופעולות מול הרשויות. תחום נוסף בו עסוקים חלק מהארגונים הוא ההכנה המעשית לחידוש העבודה: ייצור בגדי כהונה, הכנת כלים לעבודה, אבנים למזבח וכן בירור ההלכה.
מראשית המאה ה־21 מתקיימים מדי שנה ניסיונות להבריח כבשים או גדיים לאזור הר הבית בערב פסח, אשר נעצרים על ידי המשטרה. בולטים בין המשתתפים בניסיונות הם פעיל הימין נועם פדרמן ואנשי תנועת "חוזרים להר".
בשנת תשע"א הרב שמואל אליהו העביר שיעור בקריאה לחידוש קורבן פסח.
לקראת פסח תשע"ט הרב יצחק מאיר מורגנשטרן ציווה לחסידיו להימנות במוקד המנויים לקרבן פסח, וגם נתן כסף לחסידיו וביקש שירשמוהו במוקד ההוא, והוסיף שמבחינה הלכתית "אין למעשה שום בעיה להקריב כיום קרבן פסח על הר הבית", שהרי אין צורך באפר פרה אדומה בקרבן שהוא קרבן ציבור, כי 'טומאה הותרה בציבור'.
בשנת תש"פ הוקם "מזבח" באזור מצפה יריחו, בגודל ובגובה של המזבח החיצון של בית המקדש, עליו מתקיימים תרגולים מעשיים להקרבת קרבנות במסגרת קורסים לכהנים.
ראו גם

קורבן פסח
בית המקדש השלישי
הר הבית
כניסה להר הבית בהלכה
לקריאה נוספת

ה,רב צבי הירש קלישר, דרישת ציון, מאמר העבודה
כ"ץ, בן-ציון בן יעקב קופל הכהן, ירושלים דדהבא, דרוהוביץ, תר"ע.
הרב מאיר מיזליש, פסח כהלכתו
הרב אביגדור אלבום, תורת הבית
הרב יצחק שטרן, עת לחננה
הרב הראל דביר, לקראת מקדש: עיונים בהלכות הנוגעות לחידוש עבודת המקדש והקרבנות, נריה תשפ"ב (בעמ' תטו-תפה נסקרים 61 דיונים הלכתיים בבעיות שפתרונן נדרש לחידוש עבודת הקרבנות; בעמ' תקה-תקיג רשימה של כ-60 ספרים ומאמרים העוסקים בחידוש עבודת הקרבנות)
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת זבחים, דף ס"ב, עמוד א'. משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות בית הבחירה, פרק ב', הלכה ד'.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות ביאת מקדש, פרק ד', הלכה ט"ו.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות ביאת מקדש, פרק ד', הלכות י"ד–ט"ו
↑  תוספות יומא ז, ב ד"ה מכלל; מהר"י קורקוס על הרמב"ם שם ד, ז
↑  זבחים סב, א. 'בשלמא בית מינכרא צורתו' ומפרש רש"י שהכירו את יסודות הבית
↑  במשפט כהן סימן צב. הרחיב להוכיח משם, שהכלל 'לא בשמים היא' לא נאמר באשר לענייני המקדש, ומתבקשת מסקנה, שלבנין בית שלישי יצטרכו לרוח הקודש, לפתרון שאלות, כבימי בית שני. אולם, יש שדחו דבריו, והוכיחו שהייתה לפניו גרסה משובשת בגמרא, כמובא בדפוסים. שכן, בפירוש המשנה לרמב"ם מידות ג, א. מצינו גרסה, שהייתה בפני הרמב"ם, והיא - 'ראה'. כלומר, בימי דוד במגפה, אכן, ראה דוד מראה נבואי - את המלאך המכה בעם, זאת, לגילוי מקום המזבח, שטרם נודע מקומו. לא כן אנשי בית שני, שכן, אלו, חיפשו את מקום המזבח של ימי הבית הראשון בדרך הטבע, כנ"ל, ולא בדרכי הנבואה. ממילא, באשר לבית שלישי שיבנה במהרה, ינהגו כאנשי בית שני וישתמשו לבנין הבית באמצעי חקירה המקובלים בכל דור.
↑  כסף משנה הלכות בית הבחירה פרק ו ט"ז
↑  מצווה צה
↑  שו"ת מהר"ץ חיות, סי' עו, פרק ב'
↑  אהע"ז סימן ב' אות ז'
↑  הספר אוצר הדינים ומנהגים (התרע"ז) עמוד 42 הרב יהודה דוד אייזענשטיין
↑  התשובה נדפסה בספר "שאילת ציון" וניתנת לצפייה באמצעות אינטרנט אקספלורר כאן בהערה 3.
↑  שו"ת חת"ם סופר, יו"ד, סימן רל"ו
↑  טקסט באתר ספריא
↑  חביבה פדיה, השם והמקדש במשנת ר' יצחק סגי נהור: עיון משווה בכתבי ראשוני המקובלים, מאגנס, ירושלים תשס"א
↑  בראשית רבה סד, י
↑  שו"ת מהר"ץ חיות, סימן ע"ו
↑  כפתור ופרח פרק ו
↑  שו"ת חתם סופר, יורה דעה, סימן רל"ו
↑  מאמרו בנושא, בשם "קונטרס דרישת ציון וירושלים", נמצא בספרו "שאילת דוד" חלק א
↑  רבי חיים נתנזון פרסם בשנת תרל"ב את ספרו "עבודה תמה", בו הוא שולל את אפשרות ההקרבה בזמן הזה, תוך כדי התקפה קשה כנגד הרב קלישר
↑  הרב חרל"פ הגה את חידוש קורבן פסח בזמן הזה.
↑  הר הבית חדשות - חשיפה: הוכתר בהצלחה מבצע איסוף אבנים שלמות מים המלח למזבח בהר הבית, באתר הר הבית חדשות
↑   ניר חסון, עשרה בני אדם נעצרו בערב פסח בדרכם להקריב קורבן לפסח בהר הבית, באתר הארץ, 23 באפריל 2016
↑  יוסי זילברמן, ‏פדרמן נעצר בדרך להקריב קרבן פסח, באתר ‏מאקו‏, 18 באפריל 2011
↑  אפרת וייס, פדרמן נעצר עם גדי בהר הבית: "קורבן פסח", באתר ynet, 8 באפריל 2009
↑  עוזי ברוך, ביקשו להקריב קרבן פסח ונעצרו, באתר ערוץ 7, 14 באפריל 2014
↑  יו"ר חוזרים להר נעצר בירושלים, באתר ערוץ 7, 19 באפריל 2019
↑  רוצים להקריב קורבן פסח: פעילי 'חוזרים להר' נעצרו בביתם, באתר ערוץ 7, 13 באפריל 2022
↑  נעצרו עם הגדיים בדרך להר הבית, באתר ערוץ 7, 18 באפריל 2019
↑  שלו שינברג, 13 נעצרו: כך ניסו צעירים להבריח גדיים לקורבן בהר הבית - בחדרי חרדים, באתר בחדרי חרדים, 22 באפריל 2024
↑  הרב שמואל אליהו לעלות להר הבית להקריב קרבן פסח
↑  המקובל רבי יצחק מאיר מורגנשטרן: לעשות מנוי לקרבן פסח
↑  אופירה הלוי, ‏שיחות בהר הבית - פרק 58: חידוש קורבן התמיד בי"ז בתמוז, באתר מעריב אונליין, 13 בפברואר 2023
שבר מצרי

שבר מצרי הוא סכום של שברים יסודיים חיוביים שונים זה מזה. לדוגמה  {\frac {1}{2}}+{\frac {1}{3}}+{\frac {1}{22}}. כל מספר רציונלי חיובי ניתן להצגה כשבר מצרי (באינסוף צורות שונות).
מלבד החשיבות ההיסטורית המסוימת שיש להם, לשברים מצריים אין שימוש פרקטי במתמטיקה המודרנית, אם כי מספר שאלות פתוחות עוסקות בהם, כגון השערת ארדש-גראהם והשערת ארדש-שטראוס. הם התפתחו בתקופת הממלכה התיכונה של מצרים העתיקה, ושימושם המשיך בציוויליזציות מסוימות עד ימי הביניים. כל שבר בעל מכנה אי-זוגי ניתן להצגה כשבר מצרי שכל המכנים בו אי-זוגיים.
פיבונאצ'י בספרו ספר החשבונייה תיאר אלגוריתם שמקבל מספר רציונלי ומוצא הצגה שלו כשבר מצרי.(לכל מספר יכולות להיות כמה הצגות כשבר מצרי).
שיטה פשוטה לייצוג מספר רציונלי כשבר מצרי היא באמצעות אלגוריתם חמדן, בו בכל שלב מחברים את השבר היסודי הגדול ביותר כך שהסכום עדיין קטן מן המספר. אלגוריתם זה עוצר תמיד. הוא אינו מספק בהכרח את השבר המצרי הקטן ביותר האפשרי (הן בהיבט מספר המחוברים והן בהיבט גודל המכנים).
לקריאה נוספת

פרק 3 בספר "האיש שאהב רק מספרים" בהוצאת מטר.
פדניה

הדגל שמציעה הליגה הצפונית לדגל פדניה, שמש האלפים
מפה של איטליה בה מסומנת אחת ההגדרות לפדניה. עם אמיליה-רומאניה אך ללא טוסקנה.
פדניה (באיטלקית: Padania) הוא שם אלטרנטיבי לצפון איטליה, שקבוצות מסוימות רוצות להכיר בו כמדינה לכאורה. השם נמצא בשימוש משנות ה-90 בעיקר בפי מפלגת הליגה הצפונית.
טריטוריה

עד שנות התשעים נהגו להשתמש בשם "פדניה" במשמעותו הצרה ביותר, כשהוא מתייחס לעמק נהר הפו (לטינית: Padus), אך משמעות זו לא הייתה כמעט בשימוש. משנות התשעים, השם קיבל את משמעותו הרחבה יותר, והוא כולל את כל צפון איטליה.
משמעות פוליטית

כאשר מפלגת הליגה הצפונית, המזוהה עם הימין באיטליה, החליטה לדחוף לפרישת צפון איטליה משאר המדינה, מנהיג המפלגה אומברטו בוסי נתן למחוז את השם פדניה. ל"מדינה" החדשה נבחרו דגל, המנון לאומי, "פרלמנט" במנטובה, ונערכו בחירות. "לה פדניה" (La Padania) הוא גם שם העיתון של הליגה הצפונית.
גבולותיה של פדניה נתונים לוויכוח, אך המושג, לפי הליגה הצפונית, נוגע לכל המחוזות צפונית להרי האפנינים, בנוסף לליגוריה, טוסקנה, אומבריה ומארקה. איש אינו מטיל ספק בכך שאיטליה מחולקת למספר חלקים ייחודיים, אך השאלה האם לקרוא לאחד מהם פדניה ולהעניק לו אוטונומיה או עצמאות נותרה במחלוקת. רוב תומכי הליגה מצפים מפדניה להכיל את אמיליה-רומאניה ואולי גם את טוסקנה. לשני מחוזות אלה היסטוריה ארוכה של תמיכה במפלגות שמאליות. בסיס הבוחרים הגדול של הליגה נמצא בלומברדיה (שבה נולד מנהיג המפלגה, ועל שמה קרויה "הליגה הלומברדית" במאה ה-12, שהייתה איחוד של ערי מדינה בצפון איטליה נגד הקיסרות הרומית הקדושה) ובוונטו. סוציולוגים באוניברסיטת ניוקאסל באנגליה מצאו כי "הגבול" בין פדניה לשאר איטליה חופף לגבול בין עמדות האוכלוסייה ביחס לנושאים אזרחיים שונים.
מקור השם

המושג "פדניה" היה בשימוש באיטליה כהגדרה גאוגרפית לאזור שמצפון להרים האפנינים כשהשם "אפניניה" מתייחס לאזור שמדרום להם. אך המושג היה נדיר כך שאנשים רבים (כולל תושבי צפון איטליה) מעולם לא שמעו עליו והניחו שהליגה הצפונית המציאה אותו. המונח "פדני" (padano – פדנו), שהיה בעבר תואר חסר מטען פוליטי המתאר דברים הקשורים לנהר הפו, מתייחס כיום בעיקר לאנשים או נושאים הקרובים לליגה הצפונית.
שפות

השפה העיקרית באזור היא איטלקית. צרפתית, פרובנסלית, אוקסיטנית, גרמנית, פריולנית, רומנש וסלובנית מדוברות קרוב לגבולות איטליה ומוכרות בצורה רשמית כשפות מיעוטים.
השפות המקומיות המגוונות, שמוגדרות לרוב כניבים על ידי דובריהן, לא נמצאות בשימוש רחב חוץ מבקהילות קטנות ובמשפחות. למרות זאת הן נחשבות כשפות מיעוט מחוזיות על ידי אונסק"ו.
המנון לאומי

פדניה איננה מדינה עצמאית, אך הליגה הצפונית בחרה ב"מקהלת העבדים העבריים" מהאופרה "נבוקו" של ורדי להמנון המדינה, אף שמדובר בשיר למען איחוד איטליה, נושא שהליגה מתנגדת לו.
תמיכה בעצמאות

נכון לשנת 2005, הליגה הצפונית שלטה ב-5 מתוך 100 מחוזות איטליה. בבחירות המחוזיות שנערכו ב-2005 הם קיבלו רק 10% מהקולות בצפון איטליה (15.8% בלומברדיה, 14.7% בונטו, 8.5% בפיימונטה, 4.8% באמיליה-רומאניה, 4.7% בליגוריה, 1.3% בטוסקנה ו-0.9% במארקה). כך שנראה שאם יהיה משאל עם לגבי עצמאות פדניה, איטליה תישאר מאוחדת.
קזאלה מונפראטו

קזאלה מונפראטו (באיטלקית: Casale Monferrato, בפיימונטזית: Ël Casal או Ël Casà), היא עיר בפרובינציית אלסנדריה שבמחוז פיימונטה. העיר חולשת על נהר הפו בשטח מישורי המגיע עד ל"גבעות מונפראטו". בשל מיקומה האסטרטגי היא הייתה לעיר בירה במרוצת תולדותיה. קזאלה מונפראטו עשירה באתרים היסטוריים, במבנים בסגנון הבארוק, רומנסקי והרנסאנס. בעיר בית כנסת, מהיפים באירופה ומוזיאון לחנוכיות של אומנים מפורסמים.
תולדות העיר

העיר נוסדה במאה ה-8 במקום שנקרא "בודינקומאגוס" (Bodincomagus) העתיקה. במאה ה-10 היא עברה לשליטת המרקיזות של מונפראטו (Marchesato di Monferrato) והוכרזה כעיר הבירה של המרקיזות בשנת 1474. בשנת 1536 היא עברה לשליטת בית גונזגה (Gonzaga) ממנטובה. העיר הייתה נושא למריבות בין הצרפתים לבין הספרדים. בשנת 1707 היא עברה לשליטת נסיכות בית סבויה.
בסוף המאה ה-18 כבש את פיימונטה נפוליאון בונפרטה. בעיר ניכרת ההשפעה הבארוקית והצרפתית על העיצוב האמנותי של מבני העיר: בתי המשפט, מוסדות החינוך ומבנה מחנות הצבא. הקרב בנוברה, הלחימה נגד הכיבוש האוסטרי ומלחמת העצמאות האיטלקית הראו את חשיבותה האסטרטגית של העיר. בשנות ה-80 של המאה ה-19 היא הפכה למרכז תעשייתי בעל ערך.
העיר זכתה לעיטור זהב על פעולותיה בין השנים 1848 עד 1918: השתתפותה בתנועה לאיחוד איטליה ולחלקה בסיוע האזרחי לצבא האיטלקי שנטל חלק בקרבות באזור במלחמת העולם הראשונה.
אתרים בעיר

קזאלה מונפראטו עשירה באתרים היסטוריים, במבנים בסגנון הבארוק, רומנסקי והרנסאנס:
הכנסייה המרכזית של העיר (Duomo di Casale Monferrato) הוקדשה ל"סאן אווסיו" במאה ה-12 ושופצה במאה ה-19. היא נחשבת לאחת הכנסיות היפות בסגנון הרומנסקי-לומברדי בפיימונטה. יש לה שני מגדלי פעמונים עתיקים מהמאה ה-12.
ה"מצודה של פלאולוגי" (Castello dei Paleologi), מבנה צבאי מסיבי מהמאה ה-14, אף הוא שופץ וחודש. במצודה גינה בסגנון ספרדי עם ארבעה מגדלים קטנים עגולים בגדר המקיפה אותה.
מגדל עירוני (torre civica) בגובה 60 מטר, שנבנה בשנת 1510 בסמוך למגדל הפעמונים בתקופת בית סבויה.
ארמונות : "אנה ד'אלנקון" (Palazzo di Anna d'Alençon) מהמאה ה-15 בסגנון הרנסאנס, "סאננאצרו" (Palazzo Sannazzaro) בסגנון הבארוק, "טרויללה" (Palazzo Treville), אף הוא בסגנון הבארוק ונחשב למרשים ביותר ו"סן ג'ורג'ו", היום מושב השלטון המקומי.
"בית טורניאלי" (Casa Tornielli) בסגנון גותי.
המוזיאון העירוני ובו יצירות של "גואלה"(Guala) ו"מונקלו" (Moncalvo), הכולל מבנה של מנזר עתיק.
יהדות קזאלה מונפראטו

בית הכנסת מצוי באזור שהיה בעבר הגטו של העיר. הוא נחשב לאחד היפים באירופה. בבית הכנסת מוזיאון לפריטי קודש יהודיים כמו לוחות הברית בתבליט מעץ מהמאה ה-18, רימונים לספרי תורה, עטרות לספרי תורה ותשמישי קדושה אחרים מכסף. לידו "מוזיאון האורות", הכולל אוסף חנוכיות שנעשו על ידי אומנים מפורסמים בעולם וכן ארכיון ובו מסמכים על חיי הקהילה בעבר.
פנקס הקהילה מהשנים שמ"ט - תי"ח יצא לאור בשנת 2012 על ידי הוצאת מאגנס ובו חומר רב על הקהילה ועל פרנסיה.
כלכלה

קזאלה מונפראטו נמצאת על פני שטח מישורי, שבעבר גודל בו אורז. באזור גדלות היום גפנים. בעיר גם מפעל לממתקים "ביסטפני" (Bistefani). בעיר מפעלים כימיים, מפעל תעשייתי למקררים ומפעל למלט שבשלו כונתה "בירת המלט".
אירועים

תצוגת שוק של "סן ג'וזפה" - במחצית מרץ.
"אורז ושושנים" (Riso & Rose) השבוע הרביעי של מאי.
שוק עתיקות - כל סוף שבוע שני של החודש.
חגיגת היין - באמצע ספטמבר.
עיר פתוחה, כל המוזיאונים פתוחים והדרכה חופשית - כל סוף שבוע שני בכל חודש.
"הסל" (Il Paniere) - שוק למוצרי מזון טבעיים ומיוחדים - כל סוף שבוע שלישי בחודש.
גלריה

פסל מלך סרדיניה קארלו אלברטו, בכיכר המרכזית בקזאלה מונפראטו.
המגדל העירוני - אזרחי (torre civica).
פסלו של הארכיטקט והארכאולוג לואיג'י קאנינה.
כנסיית סנטה קתרניה בעיר.
רחוב אופייני בקזאלה מונפראטו.
כיכר (פיאצה) מציני ופסל המלך קארלו אלברטו.
ביצורי העיר 1745
נוף העיר 2005
מאשה קלינובה

| --- | --- |

 לידה:  18 בנובמבר 1968 (בת 56) אודסה, ברה"מ 
 הישג בולט:  אלופת ישראל לשחמט בשנים 1992, 2010
 הדרגה הגבוהה ביותר:  אמן בינלאומי
 מד כושר מרבי:  2436 (אפריל 2004)
 מד כושר נוכחי:  2229 (נובמבר 2024)
 מדינה:  אוקראינה, ישראל
 
מאשה קלינובה (נולדה ב-18 בנובמבר 1968, אודסה) היא שחמטאית ישראלית-אוקראינית בדרגת אמן בינלאומי, חברת נבחרת ישראל לנשים בשחמט, פעמיים אלופת ישראל לנשים (1992 ו-2010). שופטת ומאמנת שחמט.
השיגה את הדרגה רב אמן לנשים בשנת 1996, ובשנת 2002 את הדרגה אמן בינלאומי (דרגה המוענקת לגברים ולנשים, ובכירה יותר מדרגת רב-אמן לנשים).
החל מ-2012 שפטה באליפויות נוער בינלאומיות ובשנת 2014 קיבלה תואר של שופט בינלאומי מטעם פיד"ה. בנוסף, היא בעלת דרגת מאמן פיד"ה.
ייצגה את ישראל 12 פעמים באולימפיאדות השחמט.
חברה בארגון מקצועני השחמט (ACP).
לאחר שנים רבות בהן התגוררה בישראל היגרה חזרה לעיר הולדתה אודסה.
הישגים בולטים

1992 - זכתה באליפות ישראל לנשים.
2010 - זכתה בשנית באליפות ישראל לנשים.
2013 - באליפות אירופה לנשים שהתקיימה בוורשה, ניצחה נבחרת ישראל את אלופת העולם רוסיה, בתוצאה 1.5-2.5. קלינובה השיגה את הניצחון היחיד לישראל בדו-קרב עם המתחרות הרוסיות, כאשר גברה על השחמטאית מספר 2 של רוסיה.
תחרות לדוגמה בה השתתפה

אליפות ישראל בשחמט 2018.
השתתפות באולימפיאדות השחמט

קלינובה ייצגה את ישראל, במסגרת נבחרת הנשים, ב-14 אולימפיאדות שחמט.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | מד כושר | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
| 1994 | 1 | 2295 | 6 מ-12 | 5+ 2= 5- | 50 | 9 קבוצתי, 48 אישי |
| 1992 | 1 | 2380 | 5.5 מ-11 | 2+ 7= 2- | 50 | 7 קבוצתי, 43 אישי |
| 1998 | 1 | 2395 | 7.5 מ-12 | 4+ 7= 1- | 62.5 | 18 קבוצתי, 16 אישי |
| 2000 | 1 | 2350 | 6.5 מ-12 | 3+ 7= 2- | 54.2 | 20 קבוצתי, 29 אישי |
| 2002 | 1 | 2374 | 8 מ-13 | 5+ 6= 2- | 61.5 | 13 קבוצתי, 16 אישי |
| 2006 | 1 | 2357 | 6.5 מ-12 | 3+ 7= 2- | 54.2 | 29 קבוצתי, 41 אישי |
| 2008 | 1 | 2327 | 4.5 מ-9 | 2+ 5= 2- | 50.0 | 9 קבוצתי, 30 אישי |
| 2010 | 1 | 2303 | 4 מ-9 | 2+ 4= 3- | 44.4 | 27 קבוצתי, 37 אישי |
| 2012 | 3 | 2317 | 6 מ-9 | 4+ 4= 1- | 66.7% | 29 קבוצתי, 14 אישי |
| 2014 | 1 | 2312 | 5.5 מ-10 | 3+ 5= 2- | 55.0 | 22 קבוצתי, 42 אישי |
| 2016 | 1 | 2408 | 6 מ-11 | 4+ 4= 3- | 55 | 9 קבוצתי, 24 אישי |
| 2018 | 3 | 2288 | 7.5 מ-10 | 7+ 1= 2- | 75.0 | 34 קבוצתי |
| 2022 | 3 | 2251 | 2.5 מ-5 | 1+ 3= 1- | 50 | 25 קבוצתי |
| 2024 | 2 | 2227 | 6 מ-9 | 4+ 4= 2- | 66.6 | 13 קבוצתי |
הערות שוליים

↑  http://www.olimpbase.org/playersw/ucawew2e.html
↑  Chess-Results Server Chess-results.com - 43rd Chess Olympiad 2018 Women, archive.chess-results.com
↑  Chess-Results Server Chess-results.com - 44th Chess Olympiad 2022 Women, archive.chess-results.com
↑  https://chess-results.com/tnr967172.aspx?lan=1&art=20&fed=ISR&flag=30
| השחמטאיות הישראליות הבכירות לפי מד כושר בינלאומי   נכון ל-1 בנובמבר 2024> מס' | השחמטאיות הישראליות הבכירות לפי מד כושר בינלאומי   נכון ל-1 בנובמבר 2024> שם | השחמטאיות הישראליות הבכירות לפי מד כושר בינלאומי   נכון ל-1 בנובמבר 2024> דרגה | השחמטאיות הישראליות הבכירות לפי מד כושר בינלאומי   נכון ל-1 בנובמבר 2024> מד כושר | השחמטאיות הישראליות הבכירות לפי מד כושר בינלאומי   נכון ל-1 בנובמבר 2024> שנת לידה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | מרסל אפרוימסקי | אמן בינלאומי | 2397 | 1995 |
| 2 | יוליה שוויגר | אמן בינלאומי | 2347 | 1994 |
| 3 | מאשה קלינובה | אמן בינלאומי | 2229 | 1968 |
| 4 | נגה אוריאן | אמן בינלאומי לנשים | 2221 | 2007 |
| 5 | אולגה גוטמכר | אמן בינלאומי לנשים | 2211 | 1987 |
| 6 | אלה פיטם | רב אמן לנשים | 2194 | 1987 |
| 7 | מיכל להב | אמן בינלאומי לנשים | 2179 | 1999 |
| 8 | אירינה בוטביניק | אמן פיד"ה לנשים | 2172 | 1961 |
| 9 | דנה כוכבי | אמן פיד"ה לנשים | 2151 | 1993 |
| 10 | דינה בלנקיה | רב אמן לנשים | 2151 | 1993 |
ערך זה הוא קצרמרבנושא שחמטאים ובנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צ'יצ'ולינה

| --- | --- |

תצלום של אילונה סטלר מ-2009
 לידה:  26 בנובמבר 1951 (בת 73) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם במה:  צ'יצ'ולינה
 שם לידה:  Anna Ilona Staller 
 מדינה:  הונגריה, איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1979 
 בן זוג:  ג'ף קונס (1991—1992)
 מספר צאצאים:  1 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנה אילונה סטלר (בהונגרית: Staller Ilona Anna; נולדה ב-26 בנובמבר 1951), הידועה בשם הבמה צ'יצ'ולינה, היא פוליטיקאית ושחקנית פורנוגרפיה, איטלקייה ממוצא הונגרי.
ביוגרפיה

סטלר נולדה ב-1951 בבודפשט שבהונגריה. אביה החורג היה פקיד במשרד הפנים, אמה הייתה מיילדת. בשנת 1964, כשמלאו לה 13 החלה לעבוד בסוכנות דוגמנות הונגרית בשם M.T.I. בנעוריה סייעה לרשויות הונגריה הקומוניסטית במסירת מידע על דיפלומטים אמריקנים שהתאכסנו במלון היוקרתי בבודפשט שבו עבדה כחדרנית.
התפרסמה לראשונה בתחילת שנות ה-70 באיטליה, לאחר שנישאה כדי לקבל אזרחות איטלקית. היא השתתפה בתוכנית רדיו שנקראה "?Voulez vous coucher avec moi" (צרפתית: "התרצה לשכב איתי?") בתחנת הרדיו "Radio Luna" (רדיו לונה). הופיעה בתוכנית תחת השם צ'יצ'ולינה (La Cicciolina, באיטלקית: "שמנמונת קטנה"). הכינוי דבק בה, והיא כינתה את הדובון שלה "צ'יצ'ולינו" ואת מעריציה "צ'יצ'וליני" (צורת רבים באיטלקית).
בפוליטיקה

בשנת 1979 נבחרה להנהגת ה"ליסטה דל סולה" (Lista del Sole), מפלגת הירוקים הראשונה באיטליה. ב-1985 עברה למפלגה הרדיקלית האיטלקית (Partitio Radicale) ויצאה במאבק ציבורי נגד שימוש באנרגיה גרעינית וחברות איטליה בנאט"ו, בעד זכויות האדם ונגד רעב בעולם כולו.
בשנת 1987 נבחרה כחברה בפרלמנט האיטלקי, כנציגת מחוז לאציו. היא זכתה ל-20,000 קולות יותר מכל חבר אחר במפלגה הרדיקלית פרט למנהיג המפלגה. בסוף הכהונה הראשונה לא נבחרה שוב, וב-1991 השתתפה ביסוד תנועה פוליטית חדשה בשם "Partito dell'Amore" (מפלגת האהבה) יחד עם שחקנית הפורנו האיטלקייה מואנה פוזי. המפלגה לא זכתה להצלחה ואיש מחבריה לא נבחר לפרלמנט באותה שנה.
בשנת 1990, ערב פרוץ מלחמת המפרץ הצהירה בתקשורת כי היא "עומדת לרשותו של רודן עיראק, סדאם חוסיין, לצורך קיום יחסי מין, כדי להשיג שלום במזרח התיכון". היא חזרה על ההצעה גם בשנת 2003 ערב מלחמת עיראק, וב-2006 הפנתה הצעה דומה לאוסאמה בן לאדן. במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022 חזרה ברביעית על ההצעה והפנתה אותה לולדימיר פוטין.
סטלר ממשיכה לפעול בפוליטיקה. היא מתנגדת לאנרגיה גרעינית ותומכת בליברליזם מיני, בין היתר למען הכרה בזכות לקיים יחסי מין בבתי כלא. היא מתנגדת לאלימות על כל צורותיה, ובכלל זה עונש מוות ושימוש בבעלי חיים לפרווה או לניסויים. סטלר תומכת בלגליזציה של סמים ומתנגדת לצנזורה מכל סוג שהוא. היא מעודדת מתן חינוך מיני בבתי ספר ומסירת מידע אובייקטיבי על מחלת האיידס. היא תומכת בצמצום השימוש ברכב מנועי ובהטלת מסים לשם כך.
בחודש ינואר 2002 החלה להתעניין באפשרות להיבחר לפרלמנט בהונגריה, ארץ מולדתה, כנציגת רובע קבניה בבודפשט, אך לא הצליחה לאסוף את מספר החתימות הדרוש לצורך התמודדות לא-מפלגתית. באותה שנה התמודדה בבחירות המקומיות במונצה, איטליה, אך זכתה למספר זעום של קולות. בשנת 2004 הכריזה כי תתמודד בבחירות לראשות העיר מילאנו בשנת 2006, אך לא השתתפה בהן בסופו של דבר.
חייה האישיים

בשנת 1991 נישאה לפסל האמריקאי ג'ף קונס. הזוג זכה לתשומת לב תקשורתית כאשר קונס יצר פסלים וציורים המתארים את בני הזוג בעת קיום יחסי מין, והוצגו, למשל, במוזיאון גוגנהיים בילבאו. בשנת 1992 נולד בנם לודוויג. ב-1994 התגרשו השניים.
סטלר עזבה את ארצות הברית עם בנה והמשמורת עליו נידונה בתהליך משפטי ארוך. ב-1998 קיבל קונס את המשמורת החוקית על הילד, אך זה נשאר עם צ'יצולינה באיטליה.
קריירה בסרטים, בטלוויזיה ובמגזינים

למרות שהופיעה במספר סרטים החל מראשית שנות השבעים, הצטלמה לראשונה תחת שמה האמיתי בשנת 1975 לסרט פורנו רך בשם "La Liceale", שבו הופיעה בתפקיד בת כיתתה הלסבית של השחקנית האיטלקייה גלוריה גווידה. בשנת 1983 הופיעה לראשונה בסרט פורנוגרפי, "הטלפון האדום".
בשנת 1987 התפרסם ספרה האוטוביוגרפי "וידויה האירוטיים של צ'יצ'ולינה". באותה שנה הופיע סרטה "Carne bollente" שנודע בארצות הברית בשם "The Rise and Fall of the Roman Empress" ("עלייתה ונפילתה של הקיסרית הרומית"), שבו הופיעה לצדו של ג'ון הולמס. הסרט עורר דיון ציבורי כאשר התברר שהולמס השתתף בסרט למרות שנמצא כי הוא נושא את נגיף ה-HIV (הולמס נפטר מאיידס אחרי תום הצילומים). בשנת 1994 הופיעה בפעם האחרונה בסרט פורנוגרפי.
הופיעה בעירום בגרסאות מקומיות של המגזין פלייבוי במדינות שונות.
בשנת 1994 הופיעה בסרט הקאלט הברזילאי "Replikator" ובשנת 1996 בטלנובלה הברזילאית "Xica da Silva".
צ'יצ'ולינה הופיעה פעמים אחדות בישראל, ובין השאר בסינרמה ב-1987 והתארחה בתוכניתו של דודו טופז בשנת 2000. על הופעתה בתוכנית זו שכללה ריקוד בעל אופי מיני וחשיפת שדיה אל מול מצלמות הטלוויזיה בשידור ישיר, הוגשה תלונה לנציב תלונות הציבור של הרשות השנייה, בטענה שהופעתה בתוכנית הייתה וולגרית ולא התאימה לשעת השידור. "שידורי קשת", ענתה כי צ'יצ'ולינה חרגה מההסכם שנערך איתה לגבי הופעתה, והפתיעה גם את טופז עצמו. "קשת" נקנסה בשל כך בביטול 2.5 דקות פרסומת (שערכן 45,000 דולר).
קריירה מוזיקלית

סטלר ניסתה לקדם גם קריירה בתחום המוזיקה, הגם ששיריה עוסקים באופן כמעט בלעדי בנושא המין. מטרתה הייתה להביא את הפורנוגרפיה גם לתחום המוזיקה, התוצאה, שירים בעלי מילים בוטות ולחן פשוט וילדותי, נתפסת בדרך כלל כקומית יותר מאשר פורנוגרפית.
שירה המפורסם ביותר הוא "Muscolo Rosso", ("שריר אדום") שיר הלל לפין. השיר לא אושר לפרסום באיטליה בגלל תכניו הפרובוקטיביים, אך הפך ללהיט במדינות אחרות ובהן צרפת, ככל הנראה בשל העובדה שהשומעים לא הבינו את המילים. השיר זכה לעניין בעידן האינטרנט, אז נחשפו אליו דוברי איטלקית רבים שלא יכלו להאזין לו קודם לכן.
תקליטיה של סטלר נחשבים כיום לפריטי אספנים נדירים ונסחרים בסכומים גבוהים באינטרנט.
הערות שוליים

↑  גיא רייט, ‏ההצעה המגונה של צ'יצ'ולינה, באתר ‏מאקו‏, 18 במאי 2022
↑  ג'ף קונס מואשם בניכוס פסל שיצר בשנת 1989 בהשתתפות גרושתו, אנני אייריש The Art Newspaper, 2021
↑  Ilona Staller - IMDb
↑  צ’יצ’ולינה הכריזה על מועמדותה לראשות עיריית רומא: “בעד לגליזציה של מריחואנה”, מגזין קנאביס, 2013
↑  הדברים שאתם לא אוהבים, באתר ynet, 13 באוגוסט 2001
↑  אביבה קרול, ‏הרשות השנייה קנסה את קשת ב-4 דקות פירסום, באתר גלובס, 11 במאי 2000
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007460357205171  PLWABN: 9810674206905606  BNE: XX974548  GND: 119091798  ICCU: CFIV075050  ISNI: 0000 0001 1444 6909  LCCN: n94043894  MusicBrainz: f4b5a0de-d5ab-4104-90f6-14149fcd0b0b  NKC: js20061103019  VIAF: 55841980   WorldCat (עם VIAF): 55841980