stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברקאס B 1000
"ברקאס B 1000"

"ברקאס B 1000" הוא רכב דו-צירי עם מנוע קדמי והנעה קדמית. מספר המושבים: 8-2. השלדה של "ברקאס B 1000" תלויה במבנה המרכב שלה: לטנדרים ולמיניבוסים יש מרכב תומך למחצה המותקן על מסגרת תיבה, ואילו לטנדרים ולרכבים מיוחדים יש מסגרת בחתך U. ההשעיה העצמאית של Barkas מאוד יוצאת דופן, יש לו מתלה אחורי בקישור אלכסוני ומתלה קדמי עם מוטות פיתול ובולמי זעזועים הידראוליים. לכל הגלגלים תופי בלמים המופעלים באמצעות הידראוליות. בשנת 1963 מערכת הבלמים החד-מעגלית שודרגה למערכת בלמים דו-מעגלית, ומוט העמודים הוחלף בידית העברה מרכזית רגילה. בשנת 1972 האלטרנטור 220 ואט הוחלף באלטרנטור 500 ואט.
המנוע מקורר נוזל, המותקן בין מושב הנהג למושב הנוסע מאחורי הציר הקדמי, הוא משולב עם תיבת הילוכים ארבעה הילוכים מסונכרנת.
דגמי "ברקאס B 1000" יוצרו בכמה סגנונות מרכב שונים: כרכב מסחרי, מיניבוס שמונה מקומות ישיבה וטנדר. יוצרו גם כלי רכב ייעודיים המיוחדים על בסיס השלדה של "Barkas B 1000".
ביוני 1961 החל ייצור המסחרי בעל ארבע הדלתות, כאשר ייצור המיניבוס החל באביב 1964, והטנדר באביב 1965. עם מטען העומד על 1,000 ק"ג ופנימיותו המרווחת, "ברקאס B 1000" הוכיח את עצמו כ עמיד מאוד ואמין.
במהלך תקופת הייצור בת 27 השנים, הדגם קיבל עדכונים קלים בשנים 1963 ו-1972.
תצורות

4 דלתות + דלת אחורית - מסחרית, נהג + נוסע, תא מטען סגור (גרסה "KM")
4 דלתות + דלת אחורית - מסחרית, נהג + 4-3 נוסעים (גרסת "KA")
4 דלתות - מיניבוס של 8 נוסעים, זיגוג מלא של תא המטען (גרסה "KB")
2 דלתות - טנדר, קבינה (תא נהג) לנהג + נוסע, ארגז מטען שטוח (גרסה "HP")
2 דלתות - טנדר / משאית קלה, תא טעינה סגור קל משקל (גרסה "LK")
2 דלתות - טנדר / משאית קלה, תא טעינה סגור, מבודד תרמי (גרסה "IK")
4 דלתות + דלת אחורית - אמבולנס גוף רגיל, עם זיגוג מלא (גרסה "KK")
4 דלתות + דלת אחורית - אמבולנס עם גוף פלסטיק חדש עם גג מוגבה, מיוצר מאז 1983 (גרסה "KK / SMH-3")
שלדה מובנית (בשלדה זו 13 גרסאות סדרתיות של מרכב מיוחד, כולל טנדר, גרסה "FR")
גלריה

"ברקאס B 1000"
"ברקאס B 1000" - טנדר
"ברקאס B 1000", שנת 1965 - טנדר
"ברקאס B 1000", שנת 1981 - טנדר, ארגז המטען עם כיסוי ברזנט
"ברקאס B 1000" - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
"ברקאס B 1000" בשירות מכבי אש
"ברקאס B 1000" דגם "FR"
"ברקאס B 1000"
"ברקאס B 1000"
שלדה "ברקאס B 1000"
"ברקאס B 1000" - ניידת משטרה
"ברקאס B 1000" - ניידת משטרה
"ברקאס B 1000"- אמבולנס
"ברקאס B 1000" - אמבולנס
"ברקאס B 1000" - אמבולנס (צולם בכניסה ל"המכון המרכזי לחקר הסרטן (ZIK)" (גר') בברלין)
הערות שוליים

↑  Werner Oswald: Kraftfahrzeuge der DDR. 2nd edition. Motorbuch-Verlag, Stuttgart 2000, ISBN 3-613-01913-2, p. 199–205
↑  דגמי "ברקאס B 1000" - תמונות pinterest.com/37Phan01/barkas-b1000
↑  "ברקאס B 1000" (גרמנית) autobild.de/klassik/artikel/barkas-b-1000
↑  "ברקאס B 1000" - מפרט טכני b1000-1.de/b1000-1
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph912507
פיג'ו סוג 159

| --- | --- |

Peugeot Type 159
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  פיג'ו
 שנות ייצור:  1919–1920
 הרכבה:  צרפת צרפת
 מודל קודם:  Peugeot Lion VD (צר')
 מודל אחריו:  פיג'ו סוג 163
 סיווג:  "Torpedo (automobile)" (אנ')
 מרכב:  Front-engine, rear-wheel-drive layout (אנ')
 אורך:  3,700 מ"מ
 רוחב:  1,450 מ"מ
 בסיס גלגלים:  2,640 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 1,452 סמ"ק המפיק 25 כ"ס
 הילוכים:  תמסורת ידנית
 מהירות מרבית:  55 קמ"ש
פיג'ו סוג 159 (בצרפתית: Peugeot Type 159) היא מכונית משפחתית מסוג טורפדו ("Torpedo car" (אנ')), מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1919–1920.
מאפיינים

דגם "פיג'ו סוג 159" היה הדגם הראשון שייצרה "פיג'ו" לאחר מלחמת העולם הראשונה.
4 נוסעים.
מערכת היגוי - מימין.
מנוע קדמי.
מנוע הנעה אחורית.
תמונות

"פיג'ו סוג 159"
"פיג'ו סוג 159"
"פיג'ו סוג 159"
"פיג'ו סוג 159"
ראו גם

פיג'ו
פיג'ו סוג 156
פיג'ו סוג 163
משחק החיים (אוטומט תאי)

| --- | --- |

 כללי
 תאריך הוצאה:  אוקטובר 1970 
 סוגה:  Life-like cellular automaton 
 
"אקדח גלשנים" הוא צורה שיורה גלשנים באופן מחזורי.
R-פנטומינו מתפתח ומתייצב אחרי 1103 מחזורים, ובדרך יורה גלשנים.
צילום מסך של רכבת קיטור (באדום), שמשאירה אחריה שובל של אקדחים (בירוק), שיורים גלשנים (בכחול)
מִשְחַק הַחַיִים (באנגלית: Conway's Game of Life) הוא משחק מסוג אוטומטים תאיים בסביבת מור שהומצא ב-1970 על ידי המתמטיקאי הבריטי ג'ון הורטון קונוויי. המשחק מתנהל על רשת משבצות, וכל משבצת היא באחד משני המצבים "חי" או "מת". בתחילת המשחק השחקן בוחר אילו משבצות לצבוע, ולאחר מכן המשחק מתנהל בעצמו (לכן הוא נחשב גם משחק לאפס שחקנים). המשבצות נקראות "תאים" משום שההתנהגות שלהן מזכירה תאים ביולוגיים שנולדים, חיים ומתים לפי כללים מסוימים, התלויים רק במצבם ובמצב השכנים הקרובים אליהם.
כל משבצת מוקפת ב-8 משבצות, לכן לכל תא יכולים להיות עד 8 שכנים.
המשחק מתנהל לפי הכללים הבאים, לכל תא מסתכלים על השכנים שלו בדור הנוכחי:
אם הוא חי, ויש לו שכן אחד או שאין לו שכנים כלל, הוא מת מבדידות. אם יש לו יותר משלושה שכנים, הוא מת מצפיפות.
אם הוא מת, ויש לו בדיוק שלושה שכנים, הוא הופך להיות חי ("נולד").
אחרת (שני שכנים, או שלושה שכנים והוא חי) מצבו לא משתנה.
בנוסף יש לספק מצב התחלה כלשהו. על פי כללים פשוטים אלה משתנה סידור התאים על הרשת מדור לדור, ומתוך פיזור אקראי של תאים נוצרים מבנים מורכבים ואוכלוסיות מאורגנות.
המשחק העסיק רבות חוקרי בינה מלאכותית. באוניברסיטאות רבות הוא משמש תרגיל תכנות לסטודנטים בקורסי תכנות בסיסיים, בקורסי מבוא למדעי המחשב ובקורסים על תכנות מקבילי, משום שהמימוש שלו פשוט ועם זאת יש לעשות שימוש במושגים בסיסיים של תכנות מחשבים, כגון מערכים דו-ממדיים ולולאות.
תבניות מיוחדות

במשחק מתפתחות צורות שונות, שקיבלו שמות כמו "טבע דומם" שלא משתנה מדור לדור, "מתנדים" שמשתנים בצורה מחזורית כל מספר דורות, "גלשנים" ששטים במרחב, "אקדחים" יורי גלשנים, ו"רכבות קיטור". התבניות המיוחדות הראשונות התגלו על ידי קונוויי בלי עזרת מחשב, ואלה היו תבניות קטנות סטטיות או מחזוריות. אחת הצורות שקונווי חקר בשלב הזה מורכבת מחמש משבצות ונקראת R-פנטומינו, ולפי הניסויים שלו נראה שהאוכלוסייה שמתפתחת מצורה זו ממשיכה להשתנות ואינה מתייצבת. אחר כך התברר בעזרת מחשב שהאוכלוסייה מתייצבת אחרי 1103 מחזורים עם 116 תאים, ועד אז יורה גלשנים. כך גם התגלה לראשונה דבר קיומם של הגלשנים.
קונוויי ניחש ששום אוכלוסייה התחלתית אינה גדלה עד אינסוף. בפרסום הראשון על המשחק בסיינטיפיק אמריקן הוא הציע פרס של 50 דולר לאדם הראשון שיפריך את הניחוש לפני סוף 1970. בנובמבר אותה שנה זכתה בפרס קבוצה מ-MIT שגילתה את אקדח הגלשנים הראשון, Gosper glider gun. צורה זו יורה גלשן כל 15 דורות.
מאוחר יותר התגלו צורות נוספות שמתייצבות רק אחרי מחזורים רבים, והן מכונות "מתושלחים". die-hards – "המתעקשים עד הסוף" – הוא כינוי למתושלחים שאחרי מחזורים רבים לא רק מתייצבים, אלא נכחדים.
לקריאה נוספת

איאן סטיוארט, תיבת האוצרות המתמטיים של פרופסור סטיוארט, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2012, הפרק "משחק החיים", עמ' 255–261.
צ'רי אריזו 3

| --- | --- |

Chery Arrizo 3
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  צ'רי (שם מלא: "Chery Automobile Co., Ltd")
 שנות ייצור:  2014 - הווה
 הרכבה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מודל קודם:  שרי E3
 מרכב:  Front-engine, front-wheel-drive layout (אנ')
 אורך:  4,458 מ"מ
 רוחב:  1,755 מ"מ
 גובה:  1,493 מ"מ
 משקל:  1,206-1,225 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,572 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, בטור, 1,497 סמ"ק המפיק 109 כ"ס ב-6,000 סל"ד, מנוע "צ'רי" (אנ') מסדרת "ACTECO engine"
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 5 מהירויות  תמסורת אוטומטית - 5 מהירויות
 מהירות מרבית:  165 קמ"ש
 צריכת דלק:  6.8 ליטר ל-100 ק"מ
צ'רי אריזו 3 (באנגלית: Chery Arrizo 3) היא מכונית משפחתית המוגדרת כמכונית קומפקטית, מתוצרת יצרנית הרכב הסינית צ'רי (שם מלא: "Chery Automobile Co., Ltd", בסינית: 奇瑞汽车股份有限公司) אשר מיוצרת משנת 2014 בסין.
"צ'רי אריזו 3"

4 דלתות סדאן.
5 נוסעים.
מנוע קדמי - מנוע הנעה קדמית
קבולת מכל דלק - 50.2 ליטר.
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 13.0 שניות.
מחיר היחידה עמד על 60,000-80,000 רנמינבי (נכון ל-2014, בסין).
גלריה

"צ'רי אריזו 3"
"צ'רי אריזו 3"
"צ'רי אריזו 3"
"צ'רי אריזו 3"
"צ'רי אריזו 3"
הערות שוליים

↑  אתר היצרנית chery chery.cn
↑  "צ'רי אריזו 3" carnewschina.com/2014/11/22/2014-guangzhou-auto-show-chery-arrizo-3-newbee-debuts-in-china
↑  "צ'רי אריזו 3" carnewschina.com/2014/10/30/this-is-the-chery-arrizo-3-for-the-china-car-market
↑  "צ'רי אריזו 3" uae.yallamotor.com/new-cars/chery/arrizo-3
↑  "צ'רי אריזו 3" drivearabia.com/carprices/bahrain/chery
↑  "צ'רי אריזו 3" carnewschina.com/2014/10/27/first-official-photos-of-the-chery-arrizo-3
ניצבת

ערך זה עוסק ברומן מאת א. ב. יהושע. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  א.ב יהושע
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  הספריה החדשה
 תאריך הוצאה:  2014
 מספר עמודים:  296
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003722599, 003731385
ניצבת הוא רומן בן נ"ד פרקים מאת א. ב. יהושע, שיצא לאור בהוצאת הספריה החדשה בשנת 2014. הספר מספר את סיפורה של נוגה, נבלנית ירושלמית בת 42, המנגנת בתזמורת בהולנד ושבה לשלושה חודשים לבית הוריה, כדי לאפשר לאמהּ האלמנה לנסות מעבר לדיור מוגן בתל אביב, סמוך למגורי אחיה. כדי שלא תשתעמם מארגן לה אחיה השתתפות כניצבת בסרטים ובמופעים נוספים. במהלך ביקורה עולה שוב ושוב סוגיית סירובה ללדת, סירוב שהוביל לגירושיה מבעלה.
עלילת הספר

נוגה היא נבלנית ירושלמית בת 42, המנגנת בתזמורת הפילהרמונית של ארנהם שבהולנד, לאחר שלא מצאה משרה בתזמורת בישראל. תשעה חודשים לאחר פטירתו של אביה מזמין אותה אחיה, חוני, לשוב לישראל ולהתגורר בבית אמהּ, שהוא בבעלותה בדמי מפתח, כדי לאפשר לאם לעבור לניסיון לשלושה חודשים לדיור מוגן בתל אביב, סמוך למגוריו של האח, כדי לאפשר לאם ולאח לעבור ביתר נוחות את שנות הזקנה של האם. נוגה משערת שהניסיון ייכשל, והאם תעדיף להתגורר בדירתה שבירושלים, אך נענית לבקשתו של אחיה.
הדירה הירושלמית נמצאת בשכונת מקור ברוך, שרוב תושביה חרדים. בעת מגוריה בדירה מגלה נוגה שאל הדירה נוהגים להתגנב שני ילדים חרדים, שכנים, על מנת לצפות בטלוויזיה, שאינה קיימת בביתם. היא מנסה למנוע זאת מהם, וליתר ביטחון אף קונה שוט, אך אינה משתמשת בו. כדי שלא תשתעמם מארגן לה אחיה הצעיר ממנה, שהוא "בעל משרד עצמאי לתקשורת ולהפקות של סרטי תעודה ושל פרסומות", השתתפות כניצבת בסרטים ובמופעים נוספים. במסגרת הניצבות היא קושרת קשרי ידידות עם ניצב אחר, קצין משטרה בדימוס בשם אלעזר, הסובל מגמגום, אך הקשר איתו ניתק כאשר הוא בוחר לשמור על נכדו החולה. בשיחותיה עם אמהּ עולה שוב ושוב סוגיית סירובה ללדת, שאף התבטאה בהפלה מלאכותית כאשר הרתה, צעד שהביא לגירושיה מבעלה, אוריה, תשע שנים קודם לכן. במהלך השנים שחלפו אוריה התחתן והוליד שני ילדים. בעת שנוגה הייתה ניצבת במופע של האופרה "כרמן" במצדה, פוגשים באקראי אחיה ואמה, שבאו לצפות במופע, באוריה, בעלה לשעבר של נוגה. חוני מספר לאוריה שנוגה היא ניצבת במופע, ובעקבות זאת מגיע אוריה למחרת פעם נוספת למופע, ומתגנב לאחורי הבמה כדי לראות היטב את נוגה, שתפקידה להוביל לאורך הבמה חמור רתום לעגלה ובה שני ילדים. בהמשך הוא מתחזה לניצב בסרט שבו נוגה היא ניצבת, וכך מתגנב להיות בקרבתה, ושם היא מזהה אותו. בעקבות מפגש זה אוריה מגיע גם לדירתה של נוגה, לשיחה ארוכה, העוסקת אף בילד שלא ילדה לו, ואוריה רואה את עמדתה בסוגיה זו כנכות וכפגם.
בתום הניסיון האם חוזרת לדירתה בירושלים, ונוגה חוזרת להולנד. במשך כל שהותה בארץ חלמה נוגה לנגן, עם חזרתה להולנד, את הקונצ'רטו של מוצרט לנבל ולחליל בדו מז'ור (קכל 299), אך מתברר לה שעקב תקלה התזמורת כבר ניגנה יצירה זו. עם זאת, התזמורת נערכת למסע ליפן, שם היא צפויה לנגן את "הים" של קלוד דביסי, יצירה שנכללים בה שני נבלים. נוגה, הקרויה "ונוס" בפי חבריה לתזמורת, שמה לב שהנבלנית השנייה, כריסטין, שמילאה את מקומה של נוגה בעת היעדרה, נמצאת בהיריון. אף שכריסטין משתוקקת להשתתף במסע ליפן, בן זוגה, מהגר מאיראן, מתנגד לכך, מחשש לגורלו של העובר, ונסיעתה של הנבלנית מתבטלת. במקומה מצטרף אל נוגה ביפן נבלן מקומי ישיש, והקונצרט של התזמורת זוכה להצלחה. נוגה, שחשבה שחדלה לקבל וסת מגלה כתמי דם על בגדיה, וחברתה למסע משכנעת אותה שהווסת חזרה. נוגה חושבת על כך: "ובכן צדקתי, כשאמרתי לכולם שאני יודעת שאני יכולה ללדת, אבל עדיין אינני רוצה. צדקתי, ובגופי קולחת עכשיו ההוכחה."
שם הספר

שם הספר, "ניצבת", משקף את עיסוקה של גיבורת הספר, נוגה, לאורך חלק נכבד מעלילת הספר. דן מירון מוצא בו משמעות רחבה יותר:
בשיחה ברשת ב של "קול ישראל" אמר יהושע: "השם 'ניצבת', לרומן האחרון שלי, היה מוכן וברור לי עוד לפני שנכתבה השורה הראשונה", ובהמשך תיאר את שלל משמעויותיו של המושג.
שמות הדמויות

שמות הדמויות בספר נידונים בספר עצמו ובפרשנות העוסקת בו.
נוגה: לשם העברי "נוגה" זיקה לכוכב הלכת נוגה. חבריה לתזמורת של נוגה מכנים אותה "ונוס שלנו" על פי שמו הלועזי של כוכב הלכת, ויוצרים זיקה כפולה: לכוכב הלכת ולאלה ונוס מהמיתולוגיה הרומית. נוגה מתלבטת האם להשלים עם שינוי שמה: "לא אל תגידי יותר 'ונוס שלנו', תקראו לי רק נוגה" היא חושבת, "אבל אינה בטוחה אם כבר הגיעה השעה".
אוריה: שמו של אוריה הוא רמז לאוריה החתי, בעלה הנבגד של בת שבע. זיוה שמיר מציגה מכנה משותף לשמות נוגה ואוריה: "בני-הזוג נוֹגה ואוריה, ששמותיהם לקוחים מן השדה הסמנטי שעניינו אור, החמיצו אפוא את הסיכוי להוליד ילד שיוליך את אור הבשורה היהודית-ציונית עד אפסי ארץ".
חוני: אמהּ של נוגה מספרת לה שהשם הזה ניתן לפי בקשתה: "הייתי בהיריון, ואת בכיתה בי"ת, למדת משהו על חוני המעגל והגשמים, ואז באת לבקש ממני ומאבא שאם ייוולד בן נקרא לו חוני". זיוה שמיר מציעה כי "שֵׁם הרומז כמדומה למצב ה"תקוע" שבּוֹ שרויים אלה שנשארו בארץ".
הולדת ילדים

נושא מרכזי בספר הוא הילד שלא נולד - סירובה של נוגה ללדת, שבא לידי ביטוי קיצוני בהחלטתה להפיל כאשר הרתה, צעד שהביא לגירושיה מבעלה. פעמים אחדות לאורך הסיפור אומרת נוגה בעניין הולדת ילדים: "יכולתי אבל לא רציתי". בראיון שנתן א"ב יהושע, לקראת צאתו לאור של הרומן, התייחס לגישה זו ואמר: "בזמן האחרון אני נתקל בתופעה של נשים שהחליטו לא ללדת. התופעה הזאת, אם מצד הגבר ואם מצד האשה, היא בעיני איזו הפרעה במחזור הטבעי של הטבע. אשה שמחליטה לא להביא ילד זה סוג של נכות. סוג של אגואיזם, סוג של התחפרות בתפקיד הניצבת." ברומן עצמו שם יהושע גישה זו בפיו של אוריה, בעלה לשעבר של נוגה: "את, נוגה, במהותך אשה נכה. יש בך פגם, ולכן אין טעם להאשים אותך או לכעוס עליך. גם כשאת מנגנת ומתנהגת לכאורה ככל אדם, החולי מקנן בך עמוק".
גישתו זו של יהושע ספגה ביקורת מכותבות פמיניסטיות. בתגובתו לאחת מהן ציין יהושע את "האמפתיה שזורמת מכל דף אל הגיבורה שבמהלך הספר מתחילה להבין טוב יותר את עצמה".
הילדים המעטים שמתוארים בספר אינם מעוררים רצון עז להרות וללדת:
שני הילדים החרדים הפולשים לדירה של נוגה מתוארים כמטרד שהיא חותרת לסלקו. אחד מהם קשה לטיפול במידה שאף הוריו מתקשים לשאת את נוכחותו, ורק הטלוויזיה מרגיעה אותו.
הפרופסור שנוגה משתתפת כניצבת בסרט דוקומנטרי אודותיו לקה בנעוריו בחשש-שווא פרנואידי שחברתו עומדת לעזוב אותו, ולכן הרעיל אותה כך שנשקפה סכנה לחייה. הוריו אשפזו אותו כמעט לשנה במוסד סגור, עד שטירופו עבר.
אישה שנוגה משוחחת אתה מספרת שיש לה ארבעה ילדים, ומוסיפה: "והלידות השחיתו את יופיי".
הניצב אלעזר, המחזר אחר נוגה, נפרד ממנה משום שנדרש לטפל בנכדו החולה.
העובר שברחמה של הנבלנית השותפה של נוגה מונע ממנה לנסוע למסע הקונצרטים ביפן שהיא משתוקקת להצטרף אליו, אך יש לו תפקיד פונקציונלי: בזכותו יוכל אביו לקבל אזרחות בלגית.
לקראת סוף הספר עולה רמז להסבר להימנעותה של נוגה מלידה, והוא אינו צער גידולם אלא צער לידתם. לאחר שאביה של נוגה הופיע בחלומה, היא משוחחת עם אמה, וזו מספרת לה שהסיבה לכך שבהיותה בת חמש בערך, בעת שהאם הייתה בהיריון עם חוני, שכנתם נפטרה בלידתה, והדבר גרם לחרדה לאביה, עד כדי כך שדרש לעזוב את הדירה ולעבור למקום אחר (שהוא דירתה הנוכחית, במקור ברוך).
המוזיקה בספר

נוגה היא נבלנית, והדבר בא לידי ביטוי לאורך הרומן, בתיאור יצירות שהיא מנגנת, חולמת לנגן, או מאזינה להן כאשר חבריה לתזמורת מנגנים אותן. יצירות אלה כוללות:
קונצ'רטו לחליל ולנבל של מוצרט (קכל 299 (אנ')), שאותו מצפה נוגה לנגן עם שובה להולנד, אך עקב תאונה התזמורת מנגנת אותה בעת שהותה של נוגה בישראל, לאכזבתה הרבה של נוגה.
הפנטסיה של סן סאנס, שאותה מנגנת נוגה בהפסקה של החזרות לאופרה "כרמן", שבה היא משתתפת כניצבת.
הפנטסטית של ברליוז, שאותה תכננה התזמורת לנגן, אך נגינתה בוטלה.
"הים" (La mer) (אנ') של דביסי, שאותה מנגנת התזמורת במסעה ליפן. נגינת יצירה זו מתוארת בהרחבה בספר. היצירה נקשרת בדרכים אחדות למסע ליפן ובין השאר מציין מנהל התזמורת באוזני נוגה שאת שער התווים המקורי של היצירה, מ-1905, "מעטר גל אדיר, גל הצונאמי שצייר הוקוסאי היפני". במשחק מילים קושרת נוגה את היצירה לאמהּ, שהרי La mer (הים) נשמע כמו La mère (האֵם). המספר מתאר כיצד נוגה ושותפה היפני מבצעים את היצירה: "בשיתוף ובדיאלוג, בשתי ידיים מהירות, בלחיצה מדויקת ומהירה על הדוושות, מצליחים שניהם זה ליד זה להעניק למוזיקה של דביסי את יללת הרוח ונצנוץ הגלים, שמבהירים לכלי המיתר והנשיפה, ובעקבותיהם גם לכלי ההקשה, שאכן במרחבי ים אמיתי הם שטים ונסחפים עתה."
"ריקודי קודש וחול" של דביסי.
"הקיסר" של בטהובן וסימפוניות 26, 94 ו-92 של היידן נכללות ברפרטואר של התזמורת במסעה ליפן.
בנוסף מנגנת התזמורת את היצירה הבדיונית "ערבסקות נוגות" מאת ואן דן בְּרֶח.
על יחסו למוזיקה ועל המוזיקה שבספר אמר יהושע:
הערות שוליים

↑  ניצבת, עמ' 22, עמ' 264
↑  ניצבת, עמ' 12
↑   אמנות הסיפור של א"ב יהושע, באתר הארץ, 31 באוקטובר 2014
↑  א. ב. יהושע - על מקור שם ספרו החדש "ניצבת", רשת ב, 7 ביוני 2015
↑  ניצבת, עמ' 294
↑  רבקה שאול בן צבי, מנובלת, מקור ראשון, מוסף "שבת", 12 בספטמבר 2014
 דן מירון, אחרי כל הרעש, הגיע הזמן להבין את ספרו של א"ב יהושע, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2014
1 2  זיוה שמיר, ניצבת / א.ב. יהושע - בשנה הבאה בירושלים, באתר e-mago, ‏5 באוגוסט 2014
↑  ניצבת, עמ' 166
↑  ניצבת עמ' 28, עמ' 255 ובמקומות נוספים.
↑  א"ב יהושע בריאיון לאמירה לם, "ידיעות אחרונות", מוסף "7 ימים", 2 באוגוסט 2014
↑  ניצבת, עמ' 181
↑  אורנה דונת, ‏מכתב לא.ב יהושע: אנחנו לא טעות של הטבע, באתר onlife,‏ 2 באוגוסט 2014
 צפי סער, שליחותו של הממונה על הרחם, באתר הארץ, 4 באוגוסט 2014
↑   א"ב יהושע, אין סתירה בין הבאת ילדים לבין קריירה פעילה - א"ב יהושע משיב לצפי סער, באתר הארץ, 5 באוגוסט 2014
↑  ניצבת, עמ' 122
↑  ניצבת, עמ' 123
↑  ניצבת, עמ' 125, 148, 177
↑  ניצבת, עמ' 249–256
↑  ניצבת, עמ' 265–266
↑  ניצבת, עמ' 74
↑  ניצבת, עמ' 129
↑  ניצבת, עמ' 230
↑  ניצבת, עמ' 231
↑  ניצבת, עמ' 235
↑  ניצבת, עמ' 290
↑  ניצבת, עמ' 232
↑  ניצבת, עמ' 236
↑  יעקב בר-און, ‏א.ב. יהושע חושש מהדור שיעשה ממנו עפר ואפר, באתר מעריב אונליין, 25 בנובמבר 2014
| כתבי אברהם ב>  יהושע |
| --- | --- | --- |
| סיפורים קצרים | מות הזקן • שלושה ימים וילד • מול היערות • בתחילת קיץ • עד חורף 1974 • כל הסיפורים • מסע הערב של יתיר |  |
| רומנים | המאהב • גירושים מאוחרים • מולכו • מר מאני • השיבה מהודו • מסע אל תום האלף • הכלה המשחררת • שליחותו של הממונה על משאבי אנוש • אש ידידותית • חסד ספרדי • ניצבת • המנהרה • הבת היחידה |  |
| מחזות | מאי - ערב, לילה ושחר • לילה במאי • חפצים • הילכו שניים יחדיו |  |
| ספרי ילדים | העכבר של תמר וגאיה • חיית המחמד של עפרי |  |
| ספרי עיון | בזכות הנורמליות • הקיר וההר • כוחה הנורא של אשמה קטנה • אחיזת מולדת |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007585191305171
דייוויד לויד ג'ורג'

דייוויד לויד ג'ורג' (באנגלית: David Lloyd George;‏ 17 בינואר 1863 – 26 במרץ 1945) היה מדינאי בריטי, ראש ממשלת בריטניה בין השנים 1916 ו-1922. נודע בעיקר כמי שהוביל את האימפריה הבריטית במאבק לצד מדינות ההסכמה נגד מעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה. ב-12 בפברואר 1945 נבחר לבית הלורדים וניתן לו תואר האצולה "הרוזן לויד ג'ורג' מדוויבור".
דייוויד לויד ג'ורג' היה ולשי במוצאו וחבר המפלגה הליברלית. מונה לראשות ממשלת הממלכה המאוחדת לאחר קרע שחל במפלגתו, דבר שגרם לכך שממשלתו נשענה על תמיכת המפלגה השמרנית. היה ראש הממשלה הבריטי הראשון שמוצאו במעמד הפועלים ונודע בכינוי "אלוף העם".
במהלך כהונתו כראש ממשלה הוא נאבק נגד האסטרטגיה שדגלו בה גנרלים כגון דאגלס הייג לאורך מלחמת העולם הראשונה בטענה כי אלו מביאים לשפיכות דמים מיותרת כפי שאירע במהלך הקרב על הסום. לויד ג'ורג' הורה בשנת 1917 לאדמונד אלנבי לכבוש את ירושלים מידי הצבא העות'מאני עד לדצמבר אותה השנה. בסופה של המלחמה התעקש להקל על הסכם הכניעה של גרמניה בועידת השלום בפריז. ימיו בראשות הממשלה היו גם מלאים במשברים מבית. הוא ניהל את המדינה במהלך תקופה של שפל כלכלי, אבטלה נרחבת ושביתות ממושכות של פועלים.
כהונתו של לויד ג'ורג' בתור ראש ממשלה הייתה אפופה במאבקים ממושכים כגון: מהומות 1919 במצרים, מלחמת העצמאות של טורקיה, מלחמת העצמאות האירית ועוד. בשנת 1921 הוא ניהל חלופת מכתבים עם איימון דה ואלירה והשתתף בשיחות עם ארתור גריפית' ומייקל קולינס אשר הביאו בסופו של דבר לחתימת האמנה האנגלו-אירית אשר סיימה את מלחמת העצמאות האירית, הביאה להקמתה של מדינת אירלנד החופשית והפכה לגורם מרכזי במלחמת האזרחים האירית שפרצה זמן קצר לאחר מכן. לאחר היחלשות ממושכת של התמיכה השמרנית בממשלת הקואליציה, משבר צ'נקלה שיכנע סופית את הנהגת המפלגה השמרנית תחת אנדרו בונאר לואו לצאת מהקואליציה ולפרק את הממשלה. לויד ג'ורג' המשיך בפעילותו בשורות המפלגה הליברלית ונותר חבר הפרלמנט של הממלכה המאוחדת עד לפטירתו.
לויד ג'ורג' היה אוונגליסט אדוק בצעירותו והיה לאוהד נלהב של הציונות לאורך שנותיו. הוא שימש בתפקיד יועצו המשפטי של בנימין זאב הרצל במהלך ההכנות של תוכנית אוגנדה. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שם דגש מרכזי לכיבוש ארץ ישראל מידי האימפריה העות'מאנית, דחף לפרסומה של הצהרת בלפור והיה בקשר ישיר עם חיים ויצמן עד לנפילת ממשלת הקואליציה שבראשותו בשנת 1922.
קורות חיים > תחילת דרכו > שנותיו הראשונות

לויד ג'ורג' היה וולשי שנולד במנצ'סטר לוויליאם ואליזבת ג'ורג'. שפת האם שלו הייתה ולשית והוא היה לראש הממשלה הבריטי היחיד בהיסטוריה ששפת האם שלו לא הייתה אנגלית. כשהיה בן שישה חודשים בלבד, הוריו עברו איתו לוויילס. זמן קצר מאוחר יותר, אביו, ויליאם ג'ורג', שהיה מורה בבית ספר, נפטר בגיל 43 בלבד, והותיר אחריו את אשתו (שהייתה אז בהיריון) ושני ילדיהם. לויד ג'ורג' חי חיי עוני עם משפחתו עד שאמו והוא עברו לגור עם דודו בכפר בצפון ויילס בשם ל'אניסטימדוי. הוא היה קרוב משפחה של השחקנית רות מאדוק (אנ').
דודו של לויד ג'ורג', ריצ'רד דייוויד לויד, היה סנדלר במקצועו. דודו זה היה גם מי שעודד אותו ללמוד משפטים ולעסוק בפוליטיקה ריצ'רד לויד היה אידאולוג והביא את ילדיה של אחותו (אמם של ג'ורג' ואחיו) להיות לאוונגליסטים אדוקים בדתם. ריצ'רד לויד הצליח להעביר לג'ורג' את אהבתו הרבה לספרים וללמידה והשפיע רבות על פיתוח האופי והאישיות של לויד ג'ורג' הצעיר. לכבוד דודו הוסיף לויד ג'ורג' את השם 'דייוויד' לשמו. בתקופת צעירותו של לויד ג'ורג' הייתה החברה בוויילס מפולגת מבחינה מעמדית בצורה קיצונית. המעמד העליון עוד אחז כמעט בכל הנחלות והשטחים בחבל הארץ ורוב התושבים היו מתחת לקו העוני. בשורת המהפכה התעשייתית איחרה בבואה לוויילס ביחס להגעתה אל אנגליה וסקוטלנד שבהן היא החלה את דרכה למעשה.
המצב החברתי-כלכלי היה דומה בל'אניסטימדוי, בו רוב התושבים היו מתחת לקו העוני בעוד מיעוט של בעלי אדמות חיו חיי עושר רב. יתרה מזאת, בעלי האדמות היו שונים מבחינה תרבותית מרוב האוכלוסייה בכך שדיברו אנגלית ולא ולשית והיו חברי הכנסייה האנגליקנית. המצב גרר אחריו מתיחות פנימית בין תושבי ל'אניסטימדוי. בבית הספר היסודי בו הוא למד רוב התלמידים דיברו ולשית אך מכיוון שבית הספר נוהל בידי הכנסייה האנגליקנית הייתה השפה האנגלית השפה היומיומית. מדי שנה היה על תלמידי בית הספר לחזור על הקטכיזם האנגליקני (טקסט המשמש להוראת תלמידים נוצרים). ב-1873, כשהיה בן 10, סירב לויד ג'ורג' להקריא את הקטכיזם בפני מוריו וגרר אחריו תקרית שהביכה את המורים.
הדלות והקשיים שחווה בילדותו עיצבו את עמדותיו הפוליטיות והוא ניסה להיטיב עם פשוטי העם על חשבון מי שנהג לכנות "הדוכסים", בני המעמד הגבוה.
קורות חיים > תחילת דרכו > קריירה משפטית

עוד בשנותיו כנער נהג לויד ג'ורג' לנאום בפני חברי שכונתו בצורה חריפה בחנות הנפחים המקומית והתכונן לקראת קריירה עתידית בתור חבר המפלגה הליברלית של הממלכה המאוחדת. לאחר מכן עזב את בית הספר בגיל 14 והצליח להתקבל לעבודה בתור פקיד סידור מאמרים במשרד של עורך דין מקומי. בשנת 1884, בגיל 20, סיים את הכשרתו המשפטית ופתח משרד עורכי דין משל עצמו. אחיו הצעיר, ויליאם לויד ג'וניור, עבד ביחד עם לויד ג'ורג' בתור חניכו.
אחת העתירות שהועברה למשרד עורכי הדין של לויד ג'ורג' גררה אחריה שערורייה אזורית והפכה אותו לשם מוכר בצפון ויילס. העתירה סבבה על הלגיטימיות של לא-אנגליקנים להיקבר בבתי קברות אנגליקנים. העתירה הוגשה בידי משפחה של אב אוונגליסטי שבתו המירה דתה לאנגליקניות ונקברה בבית קברות אנגליקני לאחר מותה. האב עתר על כך שלא אושר לו לקנות חלקה לצד בתו המנוחה עקב דתו. לאחר שנפטר ומשפחתו רצתה לקבור אותו לצד בתו, הכומר האנגליקני הנוקשה של בית הקברות נעל את השערים של בית העלמין במטרה למנוע את הקבורה. לויד ג'ורג' ייעץ למשפחה לשבור את מנעול השערים ולקבור את אב המשפחה לצד בתו כפי שביקש במותו.
העתירה הגיעה בסופו של דבר אל בית המשפט ובמהלך הדיונים המשפטיים זכה לויד ג'ורג' בתמיכת חבר המושבעים. למרות זאת, השופט בדיון היה אנגליקני בדתו והטיל וטו על החלטת חבר המושבעים. לויד ג'ורג' העביר את העתירה לבית משפט לערעורים על החלטות משפטיות. לבסוף ניצח לויד ג'ורג' בדיונים המשפטיים ומשפחת העותרים קיבלה הסכמה משפטית לפעילותם כאשר קברו את אבי המשפחה למרות התנגדותו של הכומר בבית העלמין.
קורות חיים > תחילת דרכו > חיים אישיים

בשנת 1888 נשא לויד ג'ורג' לאישה את מרגרט אוון, בתו של חקלאי מקרנארבונשייר שהייתה צעירה ממנו בשנה אחת. לזוג נולדו חמישה ילדים ומתוכם שלושה הפכו לאישים פוליטיים בשנותיהם המאוחרות: ריצ'רד לויד ג'ורג', הרוזן השני לויד ג'ורג' מדוויפור (שמו נקרא לכבוד דודו של לויד ג'ורג'), גווילם לויד ג'ורג' ומייגן לויד ג'ורג'. מתוכם היה גווילם זה שהגיע לתפקידים הפוליטיים הגבוהים ביותר והיה שר בממשלות בריטניה בין שנות הארבעים לשנות השישים. מרגרט אוון ולויד ג'ורג' נותרו נשואים עד אשר אוון נפטרה בשנת 1941, ארבע שנים לפני לויד ג'ורג'. לויד ג'ורג' הואשם לאורך חייו בכך שלא היה נאמן לאשתו ושנהג לחזר אחרי נשים אחרות. הוא היה מקורב לנשותיהם של חברי פרלמנט מהמפלגה הליברלית. במקביל, אהבתה של מרגרט אוון את ארץ מולדתה בצפון ויילס הובילה לכך שהיא סירבה לעבור עם בעלה ללונדון הבירה לאחר שהוא נבחר להיות חבר הפרלמנט הבריטי. בשנותיו הראשונות בלונדון נהג לויד ג'ורג' לכתוב מכתבים למרגרט בהם הפציר בה לבוא ולהתגורר ביחד איתו בלונדון. מרגרט מצידה נהגה לטעון כי לויד ג'ורג' שם את הקריירה הפוליטית שלו לפני חייו האישיים ויחסיו אליה ואל ילדיהם.