המלחמה הוויליאמית באירלנד
המלחמה > 1688–1689: הצפון

לפני נובמבר 1688, ג'יימס היה כל כך בטוח השלטונות באירלנד שהוא הורה להעביר לאנגליה 2,500 חיילים, או כ-40% מהצבא האירי. זה שלל מטירקונל כוח אדם מיומן חיוני, בעוד שנוכחותם הובילה למרד כמעט בכמה מהיחידות האנגליות האמינות ביותר של ג'יימס.  רבים מהלוחמים האירים נעצרו לאחר נחיתתו של ויליאם ולאחר מכן נשלחו לשרת תחת הקיסר לאופולד במלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה.
ככל הנראה בשל תדהמתו ממהירות הנפילה של ג'יימס, טירקונל פתח במשא ומתן עם ויליאם, אם כי ייתכן שזו הייתה טקטיקה של עיכוב. אשתו, פרנסס טלבוט, הייתה אחותה הבכורה של שרה צ'רצ'יל, שבעלה מרלבורו היה חבר מרכזי במזימה הצבאית האנגלית נגד ג'יימס. אחד מאלה שהועברו לאנגליה בספטמבר היה ריצ'רד המילטון, חייל מקצועי אירי קתולי. מאחר שהיה מרותק במצודת לונדון לאחר הנחיתה של ג'יימס, שלח אותו ויליאם בינואר לנהל משא ומתן עם טירקונל: עם זאת, לאחר שחזר לאירלנד, רווחה הסברה שהוא שכנע את טירקונל לנטוש את המשא ומתן.
בינואר, טירקונל הוציא צווים לגיוס של עוד 40,000 מגויסים, כמעט כולם קתוליים ומאורגנים לפי קווים גדודיים סטנדרטיים. באביב 1689, תאורטית כלל הצבא כ-36,000 איש, אם כי נותר מחסור בקצינים מנוסים. תשלום, ציוד והכשרה של חיילים כה רבים היה בלתי אפשרי ורבים היו מאורגנים כראפרים או בלתי סדירים, במידה רבה מעבר לשליטתו של טירקונל. למרות הבטחות ההגנה, הדרך הקלה ביותר להשיג אספקה או כסף הייתה להחרים אותם מהפרוטסטנטים; רבים נמלטו לצפון או לאנגליה, והפיצו "תחזיות של קטסטרופה מתקרבת".
הפחדים גברו כאשר אזורים מחוץ לעיירות הפכו ליותר ויותר חסרי חוק, והחריפו כאשר טירת דבלין הורתה על פירוק המיליציה הפרוטסטנטית. הדבר גרם לעזיבת הכפרים; אוכלוסיית דרי גדלה מ-2,500 בדצמבר ליותר מ-30,000 באפריל. הספקות לגבי יכולתו של משטרו של טירקונל להבטיח חוק וסדר לא היו מוגבלים לפרוטסטנטים; קתולים רבים חיפשו גם ביטחון בחו"ל או בעיירות גדולות.
ג'יימס נחת בקינסייל ב-12 במרץ, מלווה בסדירים צרפתים בפיקודו של קונרד פון רוזן, יחד עם מתנדבים אנגלים, סקוטים ואירים. החדשות עוררו הפגנות פרו-ויליאמיות בבלפסט, שקוזזו על ידי תגובה זהירה יותר במקומות אחרים. ארתור רודון, שלימים ארגן את צבא הצפון, הציע להילחם עבור ג'יימס נגד מונמות' ב-1685 ולא נשבע אמונים לוויליאם עד מרץ 1689. הפרוטסטנטים התרכזו באלסטר ובמרכזים עירוניים כמו סלייגו ודבלין, אשר טירקונל ביקש לאבטח באמצעות יחידות קתוליות של הצבא האירי.  חיילים קתולים סורבו להיכנס לדרי ב-7 בדצמבר, אם כי מועצת העיר הפרוטסטנטית הכריזה בו-זמנית על "חובתם ונאמנותם לאדוננו הריבוני, (ג'יימס)".
ויליאם ראה בכך פלישת פרוקסי צרפתית, שעדיף לטפל בה על ידי תקיפת צרפת והסכים להסיט משאבים רק משום ש"נטישת" פרוטסטנטים איריים נצורים אינה מקובלת מבחינה פוליטית באנגליה ובסקוטלנד.  ב-8 במרץ, אישר הפרלמנט האנגלי מימון לכוח משלחת אירי של 22,230 איש, המורכב ממגויסים חדשים ושכירי חרב אירופיים. בתמורה, הסכים הפרלמנט להצטרף לברית הגדולה ולהיות חלק ממלחמת תשע השנים הרחבה יותר.
המילטון מונה למפקד היעקוביטים בצפון, וב-14 במרץ הוא אבטח את מזרח אלסטר על ידי כיתור מיליציה ויליאמיטית בדרומור. ב-11 באפריל, ויסקונט דנדי החל מרד יעקוביטי בסקוטלנד; ב-18, ג'יימס הצטרף למצור על דרי וב-29, הנחיתו הצרפתים עוד 1,500-3,000 יעקוביטים במפרץ באנטרי. כאשר הגיעה תגבורת מאנגליה לדרי באמצע אפריל, המליץ להם המושל רוברט לנדי לחזור, בטענה שהעיר אינה ניתנת להגנה. מפקדיהם, ריצ'רדס וקנינגהם, פוטרו מאוחר יותר על ידי ויליאם בגלל פחדנות ולנדי נמלט מהעיר במסווה.
ההתמקדות היעקוביסטית במערב אלסטר, במיוחד דרי ואניסקילן, תוארה כשגיאה אסטרטגית. לאזור המזרחי הייתה משמעות רבה יותר, שכן הוא אפשר תמיכה הדדית בין יעקוביטים אירים וסקוטים, ואם הוא היה נכבש, האספקה המחודשת מאנגליה הייתה הופכת לקשה בהרבה.  באמצע מאי, עמדת הוויליאמיטים השתפרה; ב-16, כוחות הממשלה שמרו על השליטה בקינטייר, תוך ניתוק קשרים ישירים בין סקוטלנד לאירלנד. הצבא היעקוביטי הראשי היה תקוע מחוץ לדרי, והתגבורת הצרפתית התבררה כבלתי פופולרית יותר בקרב עמיתיהם האירים מאשר יריביהם.  ב-11 ביוני, ארבעה גדודים של תגבורת ויליאמיטית תחת פרסי קירק הקשוח והמנוסה הגיעו ל-Foyle, מצפון לדרי.
המלחמה בצפון עוררה שלושה אירועים בשבוע האחרון של יולי. ניצחונו של דנדי בקיליקרנקי ב-27 קוזז על ידי מותו שלו ואבידות כבדות בקרב חייליו, מה שסיים את ההתקוממות הסקוטית כאיום רציני. ב-28, כוחותיו של קירק שברו את המצור היעקוביטי בתמיכה ימית והסירו את המצור על דרי; הנצורים ירו על האזור הכפרי שמסביב ונסוגו דרומה. ב-31, התקפה יעקוביטית על אניסקילן הובסה בניוטאון בוטלר; יותר מ-1,500 איש נהרגו ומנהיגו Mountcashel נתפס. מעמדה של שליטה וירטואלית, היעקוביטים איבדו את אחיזתם באלסטר תוך שבוע.
ב-13 באוגוסט נחת שומברג בבלפסט לואו עם הצבא הוויליאמיטי הראשי; עד סוף החודש היו לו יותר מ-20,000 איש. קאריקפרגוס נפל ב-27 באוגוסט; ג'יימס התעקש להחזיק את דאנדוק, בניגוד לעצת יועציו הצרפתים שרצו לסגת מעבר לנהר השאנון. טירקונל היה פסימי לגבי סיכוייהם, אך הוחמצה הזדמנות עבור שומברג לסיים את המלחמה על ידי כיבוש דנדלק, בעיקר בשל כישלון לוגיסטי מוחלט.
אירלנד הייתה מדינה ענייה יחסית עם אוכלוסייה קטנה, מה שחייב את שני הצבאות להיות תלויים בתמיכה חיצונית.  למרות שהדבר הוכח בסופו של דבר כבעיה גדולה יותר עבור היעקוביטים, לאנשיו של שומברג חסרו אוהלים, פחם, מזון וביגוד, בעיקר בגלל שהסוכן חסר הניסיון שלו בצ'סטר לא הצליח לשכור מספיק ספינות. מצב זה החמיר על ידי בחירת אתר למחנה על קרקע נמוכה וביצתית, שגשמי סתיו וחוסר היגיינה הפכו אותה במהירות לביצה מסריחה. כמעט 6,000 גברים מתו ממחלות לפני ששומברג הורה על נסיגה למחנות החורף בנובמבר. בבדיקת המחנה הנטוש, ג'ון סטיבנס, קתולי אנגלי ששירת בגדוד הגראנד פריור, רשם כי "מספר עצום של גופות נמצאו שם לא קבורות, ולא מעטים עדיין נושמים אבל כמעט נטרפים בכינים ושרצים אחרים".