stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שאפארניש
גאוגרפיה

שאפארניש הוא ההר האמצעי בצפון הרכס הקיצוני שבצפון האלפים הברניים באזור המכונה גם טרום האלפים (Pre-Alps). הרכס מתחיל ליד העיר תון בהר גאנטריש (2,175), וממשיך לאורך עמק זימן דרך ההרים מרה (2,087), שאפארניש, וקייזראג (2,185), עד להר שאפברג (2,239) ליד אגם גרוייר (Lake of Gruyère) בשפלה השווייצרית, שם חוצה את הרכס מעבר יאון (המחבר את אזור גרוייר (district of Gruyère) שבשפלה השווייצרית עם עמק זימן (Simmental)), ומצידו הדרומי של המעבר ממשיך הרכס בהרים רודיגנשפיץ (2,124), דאן דה רות (2,236), דאן דה סאוויני (2,252), וניל נואר (2,389), ווניל קארה (2,197), ומסתיים בהרים רושה דה נה (2,042) ודאן דה ז'אמאן (1,879) שעל גדות אגם ז'נבה.
בצידו הצפוני ממוקם הר מרה ובצידו הדרומי ההרים קייזראג ושאפברג, מצדו המזרחי עמק זימן ובצדו המערבי מתמזג ההר אל תוך השפלה השווייצרית.
בצידו הדרומי נמצא אגם ואלופסי (Walopsee) ובצדו המערבי האגם השחור.
למרגלותיו בעמק זימן ממוקמת העיירה בולטיגן (Boltigen).
תיירות

ההר אינו מפורסם, אך ישנם מספר שבילי הליכה שעוברים בו. למרות שאין שביל רשמי המגיע עד לפסגה, ניתן להגיע אליה בקלות בהליכה רגלית.
מפסגת ההר ניתן לראות את כל עמק זימן ובקצהו את העיר תון והאגם.
תחנות

באמצע ההר ישנן שתי תחנות בהן ניתן ללון ולרכוש מזון וציוד.
ריכיסאלפ הקדמי ׁ(1,741) (Vorder Richisalp).
ריכיסאלפ האחורי (Hintere Richisalp).
רבי ישמעאל ברבי יוסי

| --- | --- |

מתחם הקברים המסורתי של משפחת חלפתא בכפר חנניה
 לידה:  המאה ה-2 פרובינקיה יודיאה
 פטירה:  שנות ה-90 של המאה ה-2 (משוער) פרובינקיה סוריה פלשתינה
 שם מלא:  ישמעאל בן יוסי בן חלפתא
 כינוי:  בבלאי, זקן
 מקום קבורה:  כפר חנניה (זיהוי אפשרי מהמאה ה-13)
 מקום מגורים:  ציפורי
 השתייכות:  חז"ל, תנאים, תנא ופליג
 תחומי עיסוק:  הלכה, פסיקה, אגדה, מדעי הטבע, פתרון חלומות
 תפקידים נוספים:  רב סוחר פשתן שוטר מטעם האימפריה הרומית כהן (שנוי במחלוקת)
 רבותיו:  יוסי בן חלפתא, מתיא בן חרש, יהודה בר אילעאי, נתן הבבלי, יהודה הנשיא, שמעון ברבי
 תלמידיו:  חנינא בר חמא, יהודה הנשיא, שמעון ברבי, רב כהנא
 בני דורו:  חייא הגדול, אבא יודן, אלעזר הקפר, פנחס בן יאיר, חמא בר ביסא, רב הונא
 אב:  יוסי בן חלפתא
רבי ישמעאל ברבי יוסי היה תנא בדור החמישי. הוא היה בנו של רבי יוסי ותלמידו המובהק, אך למד גם אצל רבי יהודה. בזקנותו ישב לפני רבי יהודה הנשיא ולמד תורה מפיו, ואף סעד על שולחנו. היה חברו של רבי חייא ורבו של רבי חנינא בר חמא.
לרבי ישמעאל היו ארבעה אחים: רבי אליעזר, רבי חלפתא, רבי אבטילוס ורבי מנחם.
בתלמוד מוזכר מקרה בו אבדן ניסה לפגוע בכבודו של רבי ישמעאל ברבי יוסי בבית מדרשו של רבי יהודה הנשיא, ונענש קשות משמים.
הוא שימש כשוטר תופס גנבים, מכיוון שנאנס על ידי המלך לעשות זאת, ולמרות זאת, כאשר פגש אותו אליהו הנביא הוא הוכיח אותו ”עד מתי אתה מוסר עמו של אלקינו להריגה” והורה לו לברוח לעיר אחרת.
במדרש תנחומא מסופר שנתנו לו את ראשית הגז, אחת ממתנות הכהונה, אך מכיוון שרבי יוסי אביו הצהיר שהוא אינו כהן, יש הטוענים שצריך לגרוס שהסיפור אירע עם רבי ישמעאל בן אלישע, אשר מסופר עליו ספור דומה במסכת כתובות.
יחסיו עם רבי יהודה הנשיא

אף על פי שישב לפני רבי יהודה הנשיא, הוא נחשב במידה מסוימת לרבו, ובתלמוד מובא כי הוא ציווה שלושה דברים לרבי יהודה הנשיא: לא לסחור עם קבוצה של שלושה אנשים, שמא אחד מהם יתבע אותו לדין והשניים האחרים יעידו לטובתו בשקר, לא לעמוד על המקח כאשר אין לו דמים, אשתך טבלה - לא תזקק לה בלילה הראשון לאחר שטבלה. רב פירש שהוראה זו אמורה בנדה מהתורה, (לפני תקנת חכמים להמתין שבעה ימים לאחר שהפסיקה לראות דם) שאז מכיוון שהוחזקה שמעיינה פתוח יש לחשוש שמא עדיין פתוח.
אף על פי שהוא היה תלמידו של רבי יהודה הנשיא, הם התייחסו זה לזה כחברים. בתלמוד מוזכר שהם התייעצו זה בזה בהלכות איסור ריבית, והתחשבו זה בדעתו של זה. על פי ההלכה מותר להלוות כסף לסוחרים שקונים תבואה במחיר זול ומוכרים אותה במחיר יקר יותר, ובתנאי שיעניקו למלווה עצמו את הסחורה במחיר זול יותר. בתלמוד הוסבר כי מותר לעשות כך מפני שתי סיבות: 1. הרווח במחיר הזול המוענק לסוחר קשור ישירות גם למלווה, שכן סוחר שברשותו כסף מזומן בכמות גדולה מוכר כסוחר בקלות ומוענקת לו סחורה במחיר סיטונאי. 2. מכיוון שהמוכרים יודעים שהקונה מוכר חלק מהסחורה במחיר הקרן הם מוכרים לו את הסחורה במחיר זול יותר - בלית ברירה - כדי שימשיך לקנות אצלם. אחד מהזוג (רבי יהודה ורבי ישמעאל ברבי יוסי - שתי גרסאות בדבר) רצה לנהוג כך גם בנוגע למסחר בבגדי פשתן או בנוגע לגרוטאות (מטילי מתכת), וחבירו לא הרשה לו בטענה שהטעמים המוזכרים לעיל אינם רלוונטיים במסחר כזה שאינו קבוע ואין בו תועלת מהכרת הסוחרים על ידי מעותיהם וכן לגבי המוכרים שאינם חפצים ל"השקיע" ולהוזיל את המחיר לסוחר שממילא אינו עוסק במסחר בקביעות
קברו

הנוסע היהודי ר' שמואל ב"ר שמשון שביקר בכפר חנניה (אז "כפר ענן") סביב שנת 1210, מציין את קבריהם של "ר' חלפתא ובנו, ובן בנו". אמנם שמואל לא תיאר מי הוא "בן בנו" וידוע כי לרבי ישמעאל היו ארבעה אחים נוספים. אך סביר שהכוונה היא לרבי ישמעאל, האח הראשון (או הגדול בתורה) והדומיננטי.
פסקיו

כאשר היו שרצו לקבוע כי בבל מיוחסת פחות מארץ ישראל, שלח רבי יהודה הנשיא את רבי חנינא בר חמא לטפל בעניין, וזה אכן הוכיח להם כי מקובל מפיו של רבי ישמעאל ברבי יוסי בשם אביו רבי יוסי שבבל מיוחסת יותר מארץ ישראל.
מאמריו באגדה

החושך עצמו מן הדין, פורק ממנו איבה וגזל ושבועת שווא. והגס לבו בהוראה - שוטה רשע וגס רוח.
אל תהי דן יחידי, שאין דן יחידי אלא אחד. ואל תאמר: קבלו דעתי! - שהן רשאין ולא אתה.
לקריאה נוספת

הרב עמוס שושן, "רבי ישמעאל ברבי יוסי", בספרו: מאורות התלמוד, כרך שני, תשע"ח, עמ' 246-247
שויתי (ישראל שמעון שיין)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  הרב ישראל שמעון שיין
 תאריך יצירה:  המאה ה-19
 טכניקה וחומרים:  ציור והדפס בלט על נייר
"שויתי" הוא ציור שיצר הרב ישראל שמעון שיין בירושלים במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19. הוא מהווה דוגמה לציור ה"שויתי" המסורתי וגם להתפתחות המוקדמת של הדפוס העברי בירושלים.
הלוח נוצר במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 על ידי הרב ישראל שמעון שיין, כעיטור המשלב טכניקות אמנותיות שונות. כתובת בתחתית העבודה מעידה כי עבודה זו נעשתה כמזכרת "מעיר הקודש ירושלים". מרבית הטקסט צויר ביד בידי האמן, חלקו נצבע בזהב. אולם, מספר עיטורים נעשו בטכניקות הדפס שונות. העיטורים המופיעים בפינות המסגרת העיטורית, כמו גם במקומות נוספים בעבודה, נוצרו כתוצאה מהטבעה של חותמת מרובעת ובה דגם צמחי. בנוסף, בעבודה מופיעים שלושה תיאורים של אתרי הקודש בעיר - הכותל המערבי והר הבית (באמצע), קבר רחל (משמאל) ו-"העיר הק[דושה] ציון וקבר בני דוד" (מימין). תיאורים אלו נעשו מלוח הדפס שנדפס בטכניקה של דפוס בלט והודבקו על העבודה.
הערות שוליים

↑  ראו: פישר, יונה, אמנות ואומנות בארץ-ישראל במאה הי"ט, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1979, עמ' 51-49
שויה

שויה (ברוסית: Шу́я) היא העיר השלישית בגודלה במחוז איוואנובו שברוסיה. בשנת 2010 התגוררו בעיר כ-58,000 תושבים.
היסטוריה

מאז 1403 האזור הוחזק על ידי שלטון מאזור סוזדל. בשנת 1539 שויה נבזזה על ידי אנשי חאנות קאזאן. בשנת 1566 שויה נכבשה על ידי איוואן הרביעי. בשנת 1722 ביקר בעיירה פיוטר הגדול, שחנך בה מפעלים ליצור טקסטיל. עד המאה ה-19, שויה נחשבה למרכז מרכזי לעיבוד פשתן. זאת עד אשר הוחלפה על ידי שכנתה איוואנובו.
שאפור הראשון

תחריט קיר בנקש-י רוסתם, בו מתוארת כניעתו של אסיר המלחמה ולריאנוס למלך שאפור הראשון (על הסוס, מימין)
שאפּוּר הראשון (בפרסית אמצעית: 𐭱𐭧𐭯𐭥𐭧𐭥𐭩, נהגה שָׁהְפּוֹהְרִי; ידוע גם בשם שָׁבּוּר הראשון; מלך בשנים 241–270) היה מלך פרס מהשושלת הסאסאנית, לאחר מותו של ארדשיר הראשון. שאפור הראשון ניהל מדיניות מתונה בנושאי דת והעניק חופש פולחן לדתות השונות בממלכתו. הוא גם עמד בקשרים עם חכמי ישראל, והיה ידידו של האמורא שמואל. בתלמוד הוא נקרא "שבור-מלכא".
השם ומופעיו

מקור השם הוא באיראנית עתיקה xšayaθiya.puθra* ומובנו "בן המלך". השם מופיע במספר צורות בשפות שונות, ביניהן: šhypwhr (פרתית), š’bwhr (פרסית אמצעית מניכאית), šapowh (ארמית), š’p(‘)wr (סוגדית), šbwhr (סורית).
תולדות חייו

אביו של שאפור היה ארדשיר, שהקים את השושלת הסאסנית; ואמו, מירוד, הייתה ככל הנראה ממוצא פרתי. עובדה זו לא הפריעה לאב ולבן לפשוט על האימפריה הפרתית. ארדשיר, שראה בשאפור את המוכשר בבניו, מינה אותו כיורשו עוד בחייו והוא מופיע ככזה בכתובות בנקש-י רג'ב ובפירוזאבאד. באוסף החוקים של מני נכתב שב-240 ארדשיר כבר מלך יחד עם בנו. באיגרת שכתב גורדיאנוס השלישי לסנאט משנת 242 קיימת התייחסות ל"מלכים הפרסיים" (ברבים). גם המטבעות מן התקופה מעידים על כך ששאפור מלך תקופה מסוימת – לפני תחילת כהונתו הרשמית ולאחריה – יחד עם אביו.
בימיו של שאפור הראשון הגיעו היחסים עם האימפריה הרומית לשפל חדש והוא יצא נגדה למלחמה. במשך אותה מלחמה נחל הצבא הרומי כמה תבוסות, ובהן המפלה הצבאית החמורה בקרב אדסה שנסתיימה בשביו של הקיסר ולריאנוס. במהלך מלחמה זו נבזזה סוריה ונכבש חלק מאסיה הקטנה מידי הרומאים. המקור העיקרי למלחמה זו הוא כתובת חקוקה הידועה בשם "כעבה-י זרתושת" שנתגלתה בשנת 1936 בבית אבנים סמוך לפרספוליס. הכתובת, וליתר דיוק התעודה, נכתבה בכמה שפות: פהלווית, פרתית, ויוונית. התעודה מספרת על שלושה מסעות מלחמה של שאפור הראשון נגד הרומאים:
מסע מלחמה ראשון שנתקיים בראשית מלכותו של שאפור הראשון בשנים 244-242 לספירה, בין גורדיאנוס השלישי לצבאו של שאפור הראשון. מסע המלחמה הסתיים בניצחונו של שאפור.
מסע מלחמה שני שבו ניצח שאפור הראשון את הרומאים ואף כבש ערים חשובות בסוריה.
מסע מלחמה שלישי ואחרון של שאפור הראשון. באותה מלחמה שבה שאפור את הקיסר ולריאנוס, וכבש את סוריה ורוב אסיה הקטנה. ניסיונות כיבוש נוספים נבלמו על ידי צבאות תדמור.
בתלמוד (מסכת מועד קטן, דף כ"ו, עמוד א') מסופר ששבור מלכא הרג 12,000 יהודים שמרדו בו. התלמוד טוען כי הם גרמו זאת לעצמם ומביא את הצהרתו של שבור מלכא בפני שמואל שמעולם לא הרג יהודי בחינם.
לקריאה נוספת

Jacob Neusner, A History of the Jews in Babylonia: From Shapur I to Shapur II, BRILL, 1968, ISBN 9004021442.
Shai Secunda, The Iranian Talmud: Reading the Bavli in Its Sasanian Context, University of Pennsylvania Press, 2014, ISBN 0812245709.
הערות שוליים

↑  Shapur Shahbazi, “ŠĀPUR I: History,” Encyclopædia Iranica, online edition.
↑  Gerd Gropp, "KAʿBA-YE ZARDOŠT," Encyclopædia Iranica, online edition.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007443900105171  GND: 1011505428  ISNI: 0000 0001 1930 8556  LCCN: n83168463  NLA: 50119377  Trove: 1501758  ULAN: 500355386  VIAF: 98206854   WorldCat (עם VIAF): 98206854
שבתי דונולו

| --- | --- |

דמותו בתבליט על לוחית זיכרון בעיר הולדתו אוריה, בדרום איטליה
 לידה:  913 אוריה, איטליה 
 
שלט רחוב דונולו הרופא בגבעת עלייה, בו ניצב בעבר בית החולים הממשלתי על-שם דונולו
רבי שבתי דונולו (913–אחרי 982) היה רופא וחכם סוד יהודי-איטלקי מהעיר אוריה בחבל אפוליה שבדרום איטליה. שבתי דונולו היה הרב שכתב את ספר הרפואה העברי הראשון על אדמת אירופה הנוצרית.
קורות חייו

בהיותו בן שתים-עשרה (בט' בתמוז ד'תרפ"ה, 4 ביולי 925) נשבה דונולו בידי ערבים מהשושלת הפאטמית שכבשו את עיר מולדתו אוריה ונפדה על ידי הקהילה היהודית בטאראנטו. לבו נמשך אחרי הרפואה והאסטרונומיה, והוא נודע כרופא מומחה.
ספרו של הרב דונולו, "חכמוני", נכתב כפירוש על ספר יצירה. בפירוש מוכנסים מוטיבים אסטרונומיים ואנטומיים, והמחבר מנסה להקביל ביניהם. רש"י, בפירושו לתלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף נ"ו, עמוד א', כותב בהסבר על שבעת הכוכבים: "ור' שבתי דנול"ו הרופא זצ"ל פירשו היטב בספר חכמוני שלו". בפירוש רש"י לתלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף ל"ג, עמוד א', מובא פירוש בשם "פיוט יוצר שיסד אחד מגאוני לומברדיאה", הדברים מופיעים בספר חכמוני ואולי זה מקורם.
"ספר המרקחות" של הרב דונולו, שהודפס מכתב יד נדיר באמצע המאה ה-19, מכיל מרשמים להכנת 120 תרופות. כמו "חכמוני", גם ספר זה כתוב בעברית. "ספר המרקחות והמשקיות" מבוסס כולו על הרפואה היוונית, כמעט ללא השפעה ערבית.
במחקר נוטים לזהותו עם שבתי סב סבו של אחימעץ בן פלטיאל מחבר מגילת אחימעץ, בשל דברי המגילה ששבתי היה מ"משפחת אמיתי", ועדותו של דונולו על היותו קרובו של חסדיה בן חננאל, הנזכר במגילה כנכדו של אמיתי.
בית החולים הממשלתי ביפו, שפעל משנת 1949 עד לסגירתו בשנת 1980, נקרא על שם דונולו.
לקריאה נוספת

זיסמן מונטנר, רבי שבתי דונולו, הוצאת מוסד הרב קוק שעל יד המזרחי העולמי, 1949
הערות שוליים

↑  על פי פתיחת ספרו, פורסמה על ידי אדולף נויבאואר.
↑  חלק ראשון
↑  פורטל הדף היומי. יש שהציעו להגיה בדברי רש"י 'בפירוש ספר יצירה' במקום המילים 'בפיוט יוצר'.
↑  מנחם שטרן, פילוסופים ואנשי מדע יהודיים ושומרוניים ב'חיי איסידורוס' לדמאסקיוס, בתוך: מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 561–562, הערה 34.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260531005171  BnF: cb10013028g (data)  GND: 102441685  ICCU: LO1V191442  ISNI: 0000 0000 6631 2649  LCCN: no92004954  NKC: ola20221169269  NTA: 130401587  RERO: 02-A023697548  SELIBR: 49584  SUDOC: 095195432  VcBA: 495/121140  VIAF: 44287685   WorldCat (עם VIAF): 44287685 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ספר היקר שכתב שבתי דונולו
שאנדור ברודי (סופר)

| --- | --- |
ברודי בשנת 1885
ברודי בשנת 1885
 לידה:  23 ביולי 1863 אגר, הונגריה 
 פטירה:  12 באוגוסט 1924 (בגיל 61) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 שפות היצירה:  הונגרית 
 בן או בת זוג:  Margit Hunyady 
 צאצאים:  Sándor Hunyady, András Bródy, אילש ברודי 
 
שַאנְדוֹר בְּרוֹדִי (בהונגרית: Bródy Sándor; אגר, 23 ביולי 1863 – בודפשט 1924) היה סופר, פובליציסט ומחזאי הונגרי-יהודי. הוא השפיע רבות על רבים מהסופרים ההונגריים ובהם, פרנץ מולנר, ז'יגמונד מוריץ, דיולה קרודי ועוד.
ביוגרפיה

אביו של ברודי היה סוחר תבואה בעיר אגר בהונגריה, ממוצא יהודי. במשך זמן מה היה אביו סוכנו של הארכיבישוף של אגר במכירת התבואה שלו. ברודי היה ילד צעיר כשאביו ירד מנכסיו, והלך לעולמו זמן קצר לאחר מכן. הוא ירש ממנו רק את חיצוניותו. ברודי למד הוראה כדי להפך למורה בבית ספר, אבל מעולם לא סיים את לימודיו. הוא היה מסוגל לגשר על הפערים האלה בהשכלתו או בחוסר השכלתו באמצעות כישרונו יוצא הדופן. אמנם באותה עת רוב הבורגנות והאינטליגנציה ההונגרית היו דו לשוניים (הונגרית וגרמנית), אך הוא דיבר רק הונגרית. בגיל 18 החל לעבוד כלבלר אצל אחיו שהיה עורך דין בעיר גיולה. את מאמריו הראשונים החל לפרסם בעיתון המקומי בעיר. הוא הושפע מאוד מהמורשת של הסופר הגדול מור יוקאי ומהנטורליזם של אמיל זולא. לאחר שעבר לבודפשט בשנת 1884, הצליח לפרסם את כרך הנובלות שלו בשם "עוני", ואת הרומן "דוקטור פאוסט". שני אלה משכו אליו תשומת לב הקהל והחוגים הספרותיים. רבים ראו בברודי את "אמיל זולא" ההונגרי".
בגיל 18 החל לעבוד כלבלר אצל אחיו שהיה עורך דין בעיר גיולה. את מאמריו הראשונים החל לפרסם בעיתון המקומי בעיר. הוא הושפע מאוד מהמורשת של הסופר הגדול מור יוקאי ומהנטורליזם של אמיל זולא. לאחר שעבר לבודפשט בשנת 1884, הצליח לפרסם את כרך הנובלות שלו בשם "עוני", ואת הרומן "דוקטור פאוסט". שני אלה משכו אליו תשומת לב הקהל והחוגים הספרותיים. רבים ראו בברודי את "אמיל זולא" ההונגרי".
בשנת 1888–1989 הוא עבד כעיתונאי בעיתון מאדיאר הירלפ (הו') (חדשות הונגריות-Magyar Hírlap). הוא נסע לקלוז'-נאפוקה וערך שם את כמה וכמה עיתונים. בשנת 1890 הוא חזר לבודפשט, ועבד שוב עבור העיתון מאדיאר הירלפ.
בתקופה שבין 1903 ל -1905 ערך בהשתתפות הסופרים זולטאן אמברוש וגזה גרדוני את שבועון "עתיד"(הו'), אשר יכול להיחשב כמבשרו של כתב העת ניוגט (מערב). בכתב העת עתיד מתח ביקורת על כישלונות החברה של אותה עת. בתקופה זו הייתה לו מערכת יחסי אהבה עם הסופרת רנה ארדש (יהודיה ששמה המקורי היה רגינה ארנטל). ברודי, שחווה רגשות אהבה עזים כלפיה ניסה להתאבד בקיץ 1905 בעיירה האוסטרית זמרינג. לאחר החלמתו חזר לעיתונות. לאחר חזרתו שוב להונגריה בשנת 1923 נשאר לבדו וסבל מבעיות כלכליות. עוד הספיק לכתוב את עבודתו הגדולה האחרונה, סיפור קצר על רמברנדט, האמן הבודד והזקן. הוא מת בשנת 1924. בעיר הולדתו אגר קראו ספריה על שמו בשנת 1952.
שאנדור ברודי הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט. מצבתו עוצבה על ידי הפסלת היהודייה-הונגרייה ארז'בט פורגאץ'-האן.
משפחתו

אשתו הייתה איזבלה רוזנפלד, סופרת, שהשתמשה בשם העת ההונגרי יהודית פאהר. אחד מבניהם, אנדראש ברודי, היה עיתונאי אף הוא. בנו הנוסף אילש ברודי היגר לארצות הברית. בשנת 1995 ייסד נכדו, הסופר ואיש העסקים האמריקאי אלכסנדר ברודי, פרס ספרותי על שמו (אנ'). הרחוב "ברודי שאנדור אוטצה", הקרוי על שמו, ממוקם במרכז בודפשט. אחייניו היו הפיזיקאי אימרה ברודי שנספה בשואה וחבר האספה הלאומית של הונגריה ארנה ברודי ששרד את השואה.
יצירתו

המצוין מטה הן יצירותיו העיקריות של ברודי. כמעט כל יצירתו תורגמה לגרמנית וחלקה גם לשפות רבות נוספות כגון: אנגלית, צרפתית, דנית, קרואטית, רומנית ועוד.
Regénytárgyak", tales, 1892
A kétlelkű asszony", novel, 1893
Az Egri diákok", 1894
Nyomor", stories, 1884
Faust orvos", novel, 1888–90
Don Quixote kisasszony", novel, 1888
Emberek", stories, 1888
Színészvér", stories, 1891
Hófehérke", novel, 1894
"Apró regények", 1895
"Két szőke asszony", novel, 1895
"Éjszaka", stories, 1895
"Rejtelmek", stories, 1895
"Az asszonyi szépség", 1897
"Tündér Ilona", novel, 1898
"Az ezüst kecske", de luxe edition, 1898
"Egy férfi vallomásai", 1899
"Fehér könyv", 1900–01
לקריאה נוספת

Hegedüs Géza. Bródy Sándor, A magyar irodalom arcképcsarnoka (1991)
Magyar életrajzi lexikon I–IV. Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967–1994.
Bródy Sándor életrajza a Bródy Sándor Megyei és Városi Könyvtár honlapján
הערות שוליים

↑  שאנדור ברודי (1924-1863), סופר ומחזאי יהודי הונגרי, באתר בית התפוצות
↑  Fehér Judit, Asszonyok - Bródy Sándor feleségének története és írásai - Bródy Sándor feleségének története és írásai, Ulpius-ház, 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259138005171  PLWABN: 9810539897805606  BNE: XX6458010  BnF: cb12175638m (data)  CiNii: DA15815482  GND: 118857282  ISNI: 0000 0001 0898 6474  LCCN: n83211073  LNB: 000140273  NKC: jn20000700243  NSK: 000273888  NTA: 216248892  RERO: 02-A006237161  SUDOC: 110540530  VIAF: 49267921   WorldCat (עם VIAF): 49267921 
קברו בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט
שאיפת עשן

|  קישורים ומאגרי מידע |
| --- | --- |
 eMedicine:  771194 
 MeSH:  D015208
 סיווגים
 ICD-10:  J68.9 
 ICD-11:  CA81 
 
שאיפת עשן היא שאיפת כמות גדולה של אדים רעילים או תוצרי לוואי של בעירה דרך מערכת הנשימה וכתוצאה מכך פציעה חמורה או מוות. שאיפת עשן היא גורם התמותה העיקרי של קורבנות שרפה. שאיפה או חשיפה לתוצרי בעירה כגון גזים חמים עלולים לגרום לסיבוכים חמורים של הנשימה.
כ-50-80% ממקרי המוות כתוצאה מפגיעת שאיפת עשן, לא באו כתוצאה ממגע ישיר עם הלהבות, אלא כתוצאה מכוויות במערכת הנשימה. העשן החם פוגע או הורג על ידי שילוב של נזק תרמי, הרעלה וגירוי ריאתי ונפיחות, הנגרמים על ידי פחמן חד-חמצני, ציאניד ומוצרי בעירה אחרים.
תסמינים

התסמינים של שאיפת עשן נעים בין שיעול, הקאה, בחילה, ישנוניות ובלבול. כוויות באף, בפה ובפנים, שערות נחיריים חדות, קשיי נשימה וכיח פחמני (רוק שרוף) הם סימנים נוספים לפגיעה משאיפת עשן.
טיפול רפואי מוקדם עשוי להיות נחוץ כדי להציל את חיי המטופל, כולל הנשמה מלאכותית מכנית, גם אם האדם בהכרה מלאה. בהמתנה להתערבות רפואית, יש להביא את המטופל לאוויר צח ולתת לו חמצן רפואי במידת האפשר.
סיבות

גז הפליטה מורכב בעיקר בחומר הבוער ובחום שבו הוא נשרף. כל מרכיבי גז הפליטה יכולים להזיק מאוד לבריאות האדם. אולם בדרך כלל הוא מורכב משלוש קבוצות גדולות:
גזים מגרים, כגון מימן כלורי (אנ') או גופרית דו-חמצנית, בעלי השפעה קורוזיבית על ריריות, עיניים, מערכת הנשימה ועוד. כאן מבדילים בין תת--קבוצות גזים. גזים מגרים מיידית הם הידרופיל גזים מגרים מסוג חביון הם ליפופיליות.
גזים רעילים הם בעיקר פחמן דו-חמצני (CO2), המונע שחרור של פחמן דו-חמצני מהגוף, כמו גם פחמן חד-חמצני (CO) וציאניד (מימן ציאנידי, HCN), המונעים ניצול או קישור לחמצן לגוף האדם.
חלקיקי פיח ודיוקסינים (אנ') עלולים לגרום לנזקים תרמיים, לשמש כלי הובלה לרכיבים מקשת הגזים המגרים ולשחרר אותם רק לאחר עיכוב, הגורם לגירוי ארוך טווח ולשינויים מכניים בגוף האדם.
הערות שוליים

↑  שאיפת עשן – סכנות ודרכי התמודדות – מדעת
↑  Rauchmelder retten Leben | GDV, web.archive.org, ‏1 ביוני 2012
↑  מגן דוד אדום, כיצד לטפל בשאיפת עשן, באתר www.mdais.org
↑  Wayback Machine, web.archive.org, ‏3 בינואר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7577651-0
רחוב 52

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  1.9 מיל 
 מיקום
 עיר:  מנהטן 
 קואורדינטות:  40°45′27″N 73°58′15″W﻿ / ﻿40.7575°N 73.970833333333°W﻿ / 40.7575; -73.970833333333
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מנהטן מוגדלת) רחוב 52(למפת מנהטן רגילה) רחוב 52  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רחוב 52, מבט מהשדרה השביעית לעבר השדרה השישית.
רחוב 52 (באנגלית: 52nd Street) הוא רחוב המשתרע ממזרח למערב ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית. הרחוב נמצא באזור המידטאון של האי מנהטן.
אורכו של הרחוב כ-3 ק"מ; הרחוב חד סטרי והתנועה בו נעה ממערב למזרח.
היסטוריה

מקטע הרחוב 52 שבין השדרה החמישית והשדרה השביעית נודע באמצע המאה ה-20 בשם "מרכז הג'אז" (Jazz center) בשל מועדוני הג'אז הרבים שהיו בו, וכן בשל אולפני CBS אשר הקליטו רבים מאמני הג'אז. בין השנים 1930–1960 ניגנו במועדוני הג'אז הרבים ברחוב האמנים צ'ארלי פארקר, בילי הולידיי, מיילס דייוויס, לואיס פרימה, דיזי גילספי, ארט טייטום, ת'לוניוס מונק, פאטס וולר, צ'ארלס מינגוס והארי גיבסון. אף שמועדוני הרחוב התמחו בסוגים רבים של ג'אז, במרביתם ניגנו בעיקר את סגנון הבי בופ, ויצירת הג'אז של ת'לוניוס מונק שנקראת על שם הרחוב "תמת רחוב 52" הפכה לאחד מסמלי סגנון זה.
בין השנים 1960–1968 עברו מועדוני הג'אז לאתרים אחרים בעיר, ואחרון המועדונים ברחוב נסגר בשנת 1968.
אתרים בעלי חשיבות

במפגש הרחוב עם השדרה התשיעית עמד בעבר אולפן ההקלטות בו הקליטה להקת הרולינג סטונז כמה מתקליטיה. בהמשך, לכיוון מערב, מהווה הרחוב חלק מאזור התיאטראות של ברודוויי וברחוב נמצאים תיאטרון ניל סיימון ותיאטרון אוגוסט וילסון. בין שדרת ברודוויי והשדרה השביעית נמצאים מרכז אקסה, בניין קרדיט ליונז, ובניין שדרת האמריקות, בהמשך לצד הרחוב בין השדרה השביעית לשדרה השישית נמצאים בניין CBS, בניין רחוב 52 מערב 31, ומרכז רוקפלר.
מזרחית לשדרה החמישית, ברחוב 52 מזרח נמצאים (ממערב למזרח): בניין בנק האנובר, בניין סיגראם (במפגש הרחוב עם שדרת פארק), בניין גרולייר ובניין רחוב 52 מזרח 150 (במפגש עם שדרת לקסינגטון) ובניין מקמילן (במפגש הרחוב עם השדרה השלישית). בבניין 450 ברחוב 52 מזרח התגוררו גרטה גרבו וג'ון לנון.
אזכורים תרבותיים

מפגש הרחוב עם שדרת לקסינגטון היווה רקע לסצנה המפורסמת של מרילין מונרו בסרטה חטא על סף ביתך ("The Seven Year Itch") משנת 1955 בה היא עומדת מעל פתח אוורור של הרכבת התחתית של ניו יורק, והרוח מהרכבת החולפת מניפה את שמלתה.
ב-1978 הוציא בילי ג'ואל אלבום מצליח בשם "רחוב 52". השם מנציח את מיקום אולפן ההקלטות של חברת התקליטים קולומביה.
שמלתה של מרילין מונרו.
רנה קאייה

| --- | --- |

 לידה:  19 בנובמבר 1799 מאוזה-סור-לה-מיניון, צרפת 
 פטירה:  17 במאי 1838 (בגיל 38) La Gripperie-Saint-Symphorien, צרפת 
 תקופת הפעילות:  ? – 17 במאי 1838 
 פרסים והוקרה:  מדליית הזהב של החברה הגאוגרפית הצרפתית (1830) 
 
אוגוסט רנה קאייה (בצרפתית: Auguste René Caillié; ‏19 בנובמבר 1799 – 17 במאי 1838) היה חוקר צרפתי והאירופאי הראשון שחזר מהעיר טימבוקטו. קדם לקאייה בביקור בטימבוקטו הקצין הבריטי, גורדון ליינג (אנ'), שנרצח בספטמבר 1826 בעת עזיבתו את העיר. קאייה היה הראשון שחזר בחיים מעיר זאת.
ראשית החיים

רנה קאייה נולד במאוזה-סור-לה-מיניון, כפר במערב צרפת. אביו, פרנסואה קאיה, עבד כאופה אבל ארבעה חודשים לפני שרנה נולד הוא הואשם בגנבה שולית ונידון 12 שנים של עבודת פרך בתוך מושבת עונשין ברושפור. הוא מת שם בשנת 1808, בגיל 46. אמו של רנה, אליזבת לבית לפין, נפטרה שלוש שנים מאוחר יותר בשנת 1811 בגיל 38. לאחר מותה, רנה ואחותו בת ה-18, סלסט, טופלו בידי סבתם מצד האם.. בגיל 16 הוא עזב את הבית וחתם כחבר בצוות על ספינת חיל הים הצרפתית ששטה לסנט לואיס בחוף סנגל המודרנית במערב אפריקה. הוא נשאר שם כמה חודשים ואחר כך חצה את האוקיינוס האטלנטי לגוואדלופ על אוניית סוחר. הוא ערך ביקור שני במערב אפריקה שנתיים לאחר מכן, כאשר ליווה משלחת בריטית ברחבי אל באקל על נהר סנגל.
קאייה חזר לסנט לואיס בשנת 1824 עם רצון עז להיות חוקר ולבקר בטימבוקטו. כדי למנוע כמה מהקשיים שחוו המשלחות הקודמות, תכנן לנסוע לבדו מחופש למוסלמי. הוא שכנע את המושל הצרפתי בסנט לואיס לסייע במימון שהייה של 8 חודשים עם הנוודים באזור בראקנה בדרום מאוריטניה, שם למד ערבית ומנהגי האסלאם. הוא לא הצליח להשיג מימון נוסף מהממשלות הצרפתית או הבריטית, אלא עודד בפרס של 9,000 פרנקים שהוצעו על ידי החברה הגאוגרפית בפריז עבור האדם הראשון שיחזור עם תיאור של טימבוקטו, והחליט לממן את המסע בעצמו. הוא עבד במשך כמה חודשים במושבה הבריטית של סיירה לאון כדי לחסוך קצת כסף, ולאחר מכן נסע בספינה לבוקה על ריו נוניז בגינאה המודרנית. משם באפריל 1827 יצא לדרך במערב אפריקה. הוא הגיע לטימבוקטו כעבור שנה ונשאר שם במשך שבועיים לפני היציאה ברחבי מדבר סהרה אל טנג'יר שבצפון מרוקו.
עם שובו לצרפת זכה בפרס של 9,000 פרנקים מטעם החברה הגאוגרפית הצרפתית, ובסיועו של הגאוגרף והכרטוגרף אדמה-פרנסואה ז'ומאר פרסם את סיפור מסעו. ב-1830 הוענקה לו מדליית זהב מטעם החברה הגאוגרפית הצרפתית.