stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי החוץ של איטליה
יחסים עם מדינות אמריקה > ארגנטינה

הקשר בין המדינות נחשב לידידותי במיוחד והושפע מאוד מן ההגירה האיטלקית לארגנטינה. שתי המדינות הן חברות ב-G-20. לאיטליה יש שגרירות בבואנוס איירס וקונסוליות במאר דל פלאטה, קורדובה, באיה בלנקה, לה פלאטה ורוסאריו. לארגנטינה יש שגרירות ברומא וקונסוליה במילאנו.
יחסים עם מדינות אמריקה > הרפובליקה הדומיניקנית

היחסים בין שתי המדינות החלו ב-22 במרץ 1854. לרפובליקה הדומיניקנית יש שגרירות ברומא, ולאיטליה יש שגרירות בסנטו דומינגו.
יחסים עם מדינות אמריקה > קוסטה ריקה

ב-1849 הכיר פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות בקוסטה ריקה. 14 שנים אחר כך נחתם הסכם ידידות בין שתי המדינות. לאחר המתקפה על פרל הארבור הכריזה קוסטה ריקה על מלחמה נגד איטליה, גרמניה ויפן. היחסים בוססו מחדש שבע שנים אחר כך, ב-1948. לאיטליה יש שגרירות בסן חוסה, ולקוסטה ריקה יש שגרירות ברומא.
יחסים עם מדינות אסיה > אינדונזיה

המדינות מקיימות יחסים לבביים למרות חילוקי הדתות, שהרי איטליה מכילה כמות גדולה של תושבים קתולים בניגוד לאינדונזיה שהיא בעלת האוכלוסייה המוסלמית הגדולה בעולם.
איטליה מיוצגת באינדונזיה על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בג'קרטה, בירת אינדונזיה.
אינדונזיה מיוצגת על ידי 5 קונסוליית כבוד בטריאסטה, נאפולי, מילאנו, ג'נובה ובבארי. כמו כן, אינדונזיה מיוצגת גם על ידי שגרירות שהיא מחזיקה ברומא, בירת איטליה.
יחסים עם מדינות אסיה > טאיוואן

עד 6 בנובמבר 1970 יוצגה טאיוואן באיטליה באמצעות שגרירות ברומא ובקונסוליה כללית במילאנו. שגרירות זו הייתה נפרדת משגרירות טאיוואן לקריית הוותיקן, בה הייתה שגרירות נוספת. הדבר עורר בלבול ב-1989 כשבעקבות אירועי כיכר טיין-אן-מן, הפגינו איטלקים מחוץ לשגרירות טאיוואן בקריית הוותיקן, מתוך מחשבה כי זו השגרירות של הרפובליקה העממית של סין. כיום אין יחסים דיפלומטיים בין המדינות בעקבות ניתוק הקשר בידי איטליה.
יחסים עם מדינות אסיה > קוריאה הצפונית

עד שנת 2000 נחשבה קוריאה הצפונית ביחסיה המדיניים כמדינה מבודדת. מדיניות זו השתנתה בינואר 2000 כאשר איטליה הודיעה על כינון יחסים דיפלומטיים רשמיים עם קוריאה הצפונית ביוזמת למברטו דיני, שר החוץ של איטליה, אשר בו בזמן שימש כמתווך מפייס בין איראן ללוב בזמן שלטון מועמר קדאפי. בשנת 2017, בעקבות תוכנית הגרעין של קוריאה הצפונית הודח שגריר קוריאה הצפונית מאיטליה.
יחסים עם מדינות המזרח התיכון > סעודיה

בין איטליה לסעודיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים חלקיים במצב רעוע. הגורם המרכזי למצב היחסים בין המדינות הוא אמירות גזעניות של פוליטיקאים איטלקים המשפילות את האסלאם, שהיא הדת המרכזית בערב הסעודית. ממשלת איטליה מנסה לשפר את היחסים על ידי תמיכה בהצעות שמציעה סעודיה, כגון ההצעה שהעלתה סעודית בשנת 2005 להקים מרכז מידע בינלאומי שייאסוף מודיעין נגד ארגוני טרור. שגריר איטליה בסעודיה הוא תושב איטליה אשר התאסלם במהלך כהונתו. איטליה מחזיקה בשגרירות בריאד ובקונסוליה כללית בג'דה. מאידך, ערב הסעודית מחזיקה בשגרירות ברומא, בירת איטליה.
יחסים עם מדינות המזרח התיכון > איראן

בשנת 2005, הייתה איטליה שותפת הסחר השלישית בגודלה של איראן, עם 7.5% מכלל הייצוא לאיראן. החל משנת 2017, איטליה היא שותפת הסחר הגדולה של איראן באיחוד האירופי. איטליה מיוצגת באיראן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בטהראן, בירת המדינה. איראן מיוצגת באיטליה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה ברומא, בירת המדינה. איראן מיוצגת באיטליה גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה במילאנו.
יחסים עם מדינות המזרח התיכון > ישראל

ישראל ואיטליה ביססו את קשריהן מיחסים זהירים לאחר הקמת מדינת ישראל, יחסים שידעו עליות ומורדות, עד ליחסי הידידות הקרובים השוררים ביניהן כיום. שתי המדינות מחזיקות שגרירויות: שגרירות ישראל ברומא, בירת איטליה, ושגרירות איטליה בתל אביב-יפו בישראל. בין המדינות פועלת לשכת מסחר ותיקה הדואגת לקשרי הסחר המפותחים בין שתי המדינות. כמו כן, ישראל ואיטליה מקיימות קשרים רחבים בפן הצבאי, הכלכלי, החינוכי והמדעי-טכנולוגי. אך נימנעת מלתמוך בישראל בדיפולומטיה הבין לאומית כמו אצבעות באום.
יחסים עם מדינות המזרח התיכון > לבנון

בשנת 1946 נפתחה בלבנון צירות איטליה, אשר הפכה לשגרירות בשנת 1955. שתי המדינות חתמו על הסכם ידידות ושיתוף פעולה בשנת 1949. מרכז התרבות האיטלקי בלבנון שוכן בקומת הקרקע של השגרירות בפרבר של בעבדא. הממשלה האיטלקית סייעה בשיקום לבנון לאחר הסכם טאיף.
בדצמבר 2013, הממשלה האיטלקית הודיעה על הגדלת המימון ללבנון, כדי לסייע ללבנון בהתמודדות עם פליטים שנמלטו בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה. איטליה הודיעה גם על משימת חילוץ, שבה פעלה עם חמש עד שבע ספינות לחילוץ אלפי מהגרים, בעיקר סורים, באזור הים התיכון באפריל 2014, ביקר שר ההגנה האיטלקי רוברטה פינוטי בלבנון ונפגש עם נשיא לבנון מישל סלימאן וראש הממשלה תמאם סלאם לדון בתמיכה הבינלאומית בצבא לבנון.
יחסים עם מדינות המזרח התיכון > קטר

קטר ואיטליה משתפות פעולה במגוון תחומים אך הבולט מביניהם הוא שיתוף הפעולה בתחום הקמת התשתיות של גביע העולם בכדורגל 2022 שייערך בקטר, מאות עסקים איטלקיים משקיעים בהקמת התשתיות במגוון תחומים, חלקם משקיעים בבניית האצטדיונים, חלקם משקיעים בבניית המלונות וחלקם משקיעים בהקמת הכביש העתידי בין קטר לבחריין שיוביל לאצטדיון-א שמאל. בתערוכה העולמית של 2015 פדריקו גווידי, שרת הכלכלה האיטלקית, פגשה את עמיתה הקטרי אחמד בן ג'אסם אאל ת'אני בביתן הקטרי. הם שוחחו על התקדמות היחסים הכלכליים של איטליה וקטר ובחנו מעורבות גדולה יותר אחת של השנייה, בעניינים פנימיים וחיצוניים. צעד שקטר לא מרבה לעשות.
יחסים עם מדינות אפריקה > אוגנדה

היחסים בין אוגנדה לאיטליה החלו ב-1962, עת הכירה איטליה בעצמאותה של אוגנדה. במרוצת השנים התפתחו היחסים לכיוונים פוליטיים, כלכליים וחברתיים מוצקים. לאוגנדה יש שגרירות ברומא ולאיטליה יש שגרירות בקמפלה. נכון ל-2023, שגרירת אוגנדה באיטליה היא אליזבת פאולה נאפיוק, ושגריר איטליה באוגנדה הוא מסימיליאנו מצאנטי.
יחסים עם מדינות אפריקה > אתיופיה

השאיפות הקולוניאליות האיטלקיות המודרניות לאתיופיה החלו ב-1880. שאיפות אלו הובילו למלחמת אריתריאה (אנ') בשנים 1887–1889, שבה איטליה כבשה את הטריטוריה האתיופית אריתריאה, וייסדה את המושבה אריתריאה האיטלקית. איטליה בסופו של דבר איבדה את המושבות באזור. לאחר שנים של התנגדות מקומית ולאחר התערבות של הצבא הבריטי במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה של מלחמת העולם השנייה, כוחות מפוזרים איטלקים המשיכו להילחם במלחמת גרילה, עד הכניעה הסופית ב-1943. אחרי שניתנה לאתיופיה עצמאות, רבים מהמתנחלים האיטלקים נותרו במשך עשרות שנים באתיופיה, לאחר קבלת חנינה מלאה על ידי הקיסר היילה סלאסי. עם זאת, בשל מלחמת האזרחים האתיופית ב-1974, כמעט 22,000 איטלו-אתיופים עזבו את המדינה. במשך 20 השנים האחרונות, המשיכה איטליה להיות אחת מחמש שותפות הסחר הגדולות עם אתיופיה, ומשקיעה מרכזית בכלכלה האתיופית. אתיופיה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא. מאידך, איטליה מחזיקה באתיופיה שגרירות באדיס אבבה.
יחסים עם מדינות אפריקה > קניה

היחסים בין שתי המדינות היו תמיד יחסים טובים וחזקים. המיסיונרים האיטלקיים הראשונים הגיעו לקניה כבר בשנת 1902. בשנת 2009 ראש ממשלת קניה ביקר באיטליה. בשנת 2010 ביקר בקניה שר החוץ האיטלקי, פרנקו פרטיני. מזכירי הקבינט הקנייתי לאוצר ולחקלאות ביקרו אף הם בקניה. ביולי 2015, ראש הממשלה האיטלקי מתאו רנצי הגיע לביקור רשמי בן יומיים בקניה. הוא נפגש עם הנשיא הקנייתי אוהורו קניאטה ושוחח עימו בעיקר על המאמצים המשותפים למלחמה בטרור ועל השקעות בקניה. איטליה מחזיקה בשגרירות הממוקמת בניירובי. קניה מחזיקה בשגרירות הממוקמת ברומא, והשגריר הקנייתי באיטליה משמש גם כשגריר ביוון, מלטה, קפריסין ופולין.
יחסים עם מדינות אוקיאניה > אוסטרליה

כתוצאה ממשבר אתיופיה והפלישה האיטלקית לחבש ב-1935, ממשלת אוסטרליה הפעילה סנקציות בשנת 1935, אשר אסרו על אוסטרלים מלעשות עסקים עם איטליה, אלא אם כן אושרה על ידי הממשלה. אוסטרליה ואיטליה לחמו זו בזו במהלך מלחמת העולם השנייה. במהלך המלחמה, אזרחים איטלקים באוסטרליה נשלחו למחנות מעצר, כבעלי ברית של האויב. לאוסטרליה יש שגרירות ברומא וקונסוליה כללית במילאנו. לאיטליה יש שגרירות בקנברה, קונסוליות כלליות במלבורן וסידני וקונסוליות באדלייד, בריזביין ופרת'.
יחסים עם מדינות אוקיאניה > ניו זילנד

איטליה וניו זילנד לחמו זו בזו במהלך מלחמת העולם השנייה, וכוחות ניו זילנדים תחת פיקודו של ברנרד פרייברג השתתפו בלחימה בחזית האיטלקית. כיום שתי המדינות משתפות פעולה במגוון סוגיות גלובליות כולל לווייתנים, שינויי אקלים, זכויות אדם, שמירת שלום ואי-הפצת נשק גרעיני. הן גם עובדות בשיתוף פעולה הדוק ברמה האזורית באנטארקטיקה ובאוקיינוס השקט. ניו זילנד מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא וקונסוליה כללית במילאנו. מאידך, איטליה מחזיקה בניו זילנד שגרירות בוולינגטון, ו-3 קונסוליות באוקלנד, כרייסטצ'רץ' ודנידין.
ראו גם

נציגויות דיפלומטיות של איטליה בעולם
קשת וילסון

קשת וילסון - מבט מדרום
קשת וילסון - מבט מצפון
קשת וילסון היא מבנה קשת קדום עשוי אבנים, הממוקם בצד הצפוני של רחבת הכותל המערבי בעיר העתיקה של ירושלים. קשת וילסון בנויה 23 נדבכים אחידים של אבנים מסותתות, ורוחבה 13.1 מטר. הקשת מהווה קטע מגשר וילסון שרשרת של קשתות היוצאות מרחבת הר הבית ומעליהן עובר רחוב השלשלת. הקשת נקראת על שם צ'ארלס וילסון, מהנדס וקצין בצבא הבריטי שהיה הראשון שחקר את הקשת באופן מדעי.
הדעה המקובלת היא שהקשת הקדומה הייתה חלק משרשרת של קשתות שיצרה גשר מחבר בין העיר העליונה והר הבית. יש הסבורים שאותו גשר קדום שימש כמעבר לעולי רגל מהעיר העליונה לבית המקדש ואחרים סבורים שהוא שימש כמעבר פרטי לכוהנים ולבני מעמד האצולה בירושלים.
עד מלחמת ששת הימים הייתה הקשת וסביבותיה מוזנחות ומלאות בסחף ופסולת. עם איחוד ירושלים ב־1967, השקיעה מדינת ישראל בשיפוץ, ניקיון וחקר ארכאולוגי של הקשת במסגרת חפירות מנהרות הכותל. בעזרת מימון של משרד הדתות ורשות העתיקות בוצעו עבודות שיפוץ וחפירה נרחבות. בין השאר, נחפרו חדרים תת-קרקעיים, גודרו הפירים, והוסבו אולמות תת-קרקעיים לבית כנסת.
קשת וילסון בשנת 1969
בשנת 2017, התגלו תיאטרון רומי קטן, שמונה נדבכים חדשים של הכותל המערבי ותעלת ניקוז מתחת לקשת וילסון. החפירות נערכו על ידי רשות העתיקות והקרן למורשת הכותל המערבי. הממצאים שהתגלו היו קבורים תחת שכבת עפר בעובי של כשמונה מטרים.
תיארוך הקשת

עד המאה ה-21 לא נערכו חפירות ארכאולוגיות מסודרות בחלל הקשת והועלו השערות שונות לגבי תאריך הקמת הקשת. צ'ארלס וורן וצ'ארלס וילסון הציעו שהקשת הנוכחית נבנתה בתקופה הביזנטית, בימיו של קונסטנטינוס או יוסטיאנוס. במהלך עבודתו הארכאולוגית, חפר וילסון שני פירים ומנהרות בסמוך לאומנה המערבית של קשת וילסון וסמוך לכותל, שם זיהה מפולות של אבני קשת. הוא סבר שהקשת המקורית התמוטטה בעבר והקשת הנוכחית מאוחרת ממנה. הוא תיארך את הקשת המקורית למאות הב'-ג', ואילו את הקשת הנוכחית למאות ה'-ו'. קלונר הציע שהקשת הנוכחית נבנתה בתקופה הרומית המאוחרת, ואילו דן בהט הציע שהקשת נבנתה בתקופה האומאית (תקופת בית אומיה). אלכסנדר און ושלומית וקסלר בדולח פרסמו ב-2010 מאמר ובו טענו כי הקשת הנוכחית היא הקשת המקורית מן התקופה ההרודיאנית. בשנת 2020 טענו קבוצת חוקרים, על סמך חפירות בבסיס הקשת ותארוך פחמן-14 שהקשת הנוכחית נבנתה בשני שלבים. בשלב הראשון נבנה גשר ברוחב של 7.5 מטרים על ידי הורדוס בעת בניית מתחם הר הבית ובשלב שני הוכפל רוחב הגשר בימי הנציבים הרומיים עוד בימי בית המקדש השני.
המבנה דמוי-תיאטרון

מתחת לקשת התגלה בחפירות מבנה דמוי-תיאטרון קטן (בקוטר 6 מ') שהוקם בסביבות שנת 130 לספירה. מושבי התיאטרון נסמכו על הכותל המערבי ובמתו נסמכה על אומנת שער וילסון. המבנה שימש כאודאון (תיאטרון מקורה בעל במה קטנה) שיועד להופעות מוזיקליות ולישיבות מועצת העיר. קירוי המבנה היה על ידי קשת וילסון עצמה. לפי עדויות בשטח, דומה שבנייתו של המבנה לא הושלמה. קיימים בו פריטים שהגימור שלהם חסר ומדרגות שלא הושלמו לחלוטין. לפיכך לא ברור אם המבנה תפקד אי פעם.
הסיבה האפשרית להקמת האודאון יכולה להיות דרישה רומאית רשמית מהקולוניה להקים מבנה ציבור כזה על מנת שיהיה אפשר להכיר בה כעיר ולקבל את תושביה כאזרחים רומים.
אחריתו של המבנה קשורה ככל הנראה ברעידת האדמה של 363. נראה שהחלק העתיק יותר של אומנת קשת וילסון החלה להתמוטט ועל מנת לחזק אותה, נשפכו לכל החלל תחתיה אבנים ועפר, שנערמו מעל מבנה האודאון.
לקריאה נוספת

עמוס קלונר, תיארוך רחוב הרוחב הדרומי (הדקומנוס הדרומי) של איליה קפיטולינה וקשת וילסון, חידושים בחקר ירושלים יא, 2006, (תשסו), עמ' 239–247
דן בהט, מה צ'ארלס וורן לא הכיר בקשת וילסון?, מחקרי עיר דוד וירושלים הקדומה 1, 2006, (תשסו), עמ' 87–95
אלכסנדר און, שלומית וקסלר-בדולח, גדעון אבני, גשר ווילסון לאור חפירות חדשות, חידושים בארכאולוגיה של ירושלים ב, עמ' 55–63
שלומית וקסלר בדולח, אלכסנדר און ורנטה רוזנטל־הגינבוטום, הקרדו המזרחי וגשר וילסון לאור חפירות חדשות – השרידים מימי הבית השני ומהתקופה הרומית, אדם ליד קשת רומית - מאמרים לכבודו של יורם צפריר, לאה די סגני, יזהר הירשפלד, רינה טלגם, יוסף פטריך (עורכים), ירושלים, (2010), עמ' 135–159
אלכסנדר און ושלומית וקסלר-בדולח, קשת וילסון לאור חפירות חדשות ומחקרי עבר, חידושים בארכאולוגיה של ירושלים וסביבותיה ד, ירושלים, 2010, עמ' 84–100
סילביה מן, אתרי ירושלים, ספריית מעריב, 1976.
זאב וילנאי, אנציקלופדית וילנאי לירושלים, כרך ב', הוצאת אחיעבר, ירושלים,1993
האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגית בארץ ישראל, כרך ב', כרטא, ירושלים, 1992
הערות שוליים

↑  ניר חסון,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'תיאטרון רומי עתיק התגלה בחפירות מתחת לכותל, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2017
↑  Ch. Wilson and Ch. Warren, Recovery of Jerusalem, London 1871, p. 79
↑  Ch. Warren and C.R Conder, The survey of Western Palestine IIIm Jerusalem, London 1884,pp. 196-198
↑  עמוס קלונר, תיארוך רחוב הרוחב הדרומי (הדקומנוס הדרומי) של איליה קפיטולינה וקשת וילסון, חידושים בחקר ירושלים יא, 2006, (תשסו), עמ' 239-24
↑  דן בהט, מנהרות הכותל המערבי, קדמוניות 101-102, תשנ"ד, עמ' 38–48
↑  אלכסנדר און ושלומית וקסלר-בדולח, קשת וילסון לאור חפירות חדשות ומחקרי עבר, חידושים בארכאולוגיה של ירושלים וסביבותיה ד, ירושלים, 2010, עמ' 84–100
↑  Regev J, Uziel J, Lieberman T, Solomon A, Gadot Y, Ben-Ami D, et al. (2020) Radiocarbon dating and microarchaeology untangle the history of Jerusalem's Temple Mount: A view from Wilson's Arch, PLoS ONE 15(6): e0233307.
| הר הבית |
| --- | --- | --- |
| מבני הר הבית | מסגד אל-אקצא • כיפת הסלע • אורוות שלמה • כיפת השלשלת • כיפת שלמה • כיפת הרוחות • כיפת הדקדוק • כיפת העלייה • המינרטים בהר הבית • הכוס • מוזיאון האסלאם |  |
| הר הבית בדתות המונותאיסטיות | הר הבית ביהדות • הר הבית בנצרות • הר הבית באסלאם |  |
| הכותל המערבי | שער קיפונוס • רחבת הכותל המערבי • הכותל הקטן • קשת רובינסון • שער ברקלי • קשת וילסון • שער וורן • שער המוגרבים • שער השלשלת • שער הטהרה • שער מוכרי הכותנה • שער הברזל • שער המשגיח • שער בני ע'ואנימה • מנהרות הכותל |  |
| הכותל הדרומי | שערי חולדה • השער הכפול • העופל • הגן הארכאולוגי ירושלים |  |
| הכותל המזרחי | שער הרחמים • שער שושן |  |
| הכותל הצפוני | שער טדי • השער החשוך • שער הסליחה • שער השבטים |  |
| מבנים בהר בעבר | בית המקדש הראשון • בית המקדש השני • מקדש הורדוס • מקדש יופיטר • בית המקדש של יוליאנוס |  |
| מבנים מתוכננים בעתיד | מעלית הכותל • הרכבל לכותל • בית המקדש השלישי |  |
| עליית יהודים להר הבית | כניסה להר הבית (הלכה) • הגבלת כניסה להר הבית |  |
| שונות | הסטטוס קוו בהר הבית • זיהוי מקום המקדש • פגיעה ארכאולוגית בעתיקות הר הבית |  |
המבנה דמוי-תיאטרון מתחת לקשת וילסון. הכותל מאחורי הצלם, ממול - אומנות קשת וילסון המשמשות כקיר הבמה. ניתן להבחין ב"תפר" בין חלק האומנה העתיק יותר (מימין) לחלק האומנה המאוחר יותר
מלחמת האזרחים בתימן (1994)

מלחמת האזרחים בתימן הייתה מלחמת אזרחים קצרה בתימן, לאחר איחוד תימן ב-1990, בין כוחות הצפון התומך באיחוד המדינה לבין דרום תימן הבדלני בעל האוריינטציה הסוציאליסטית. המלחמה הסתיימה בתבוסת הכוחות המזוינים הדרומיים, לאיחוד מחדש של תימן, ולהגליית מנהיגים רבים של המפלגה הסוציאליסטית התימנית (YSP) ובדלנים אחרים.
במלחמה נהרגו אלפי תימנים, בהם אזרחים רבים.
רקע

דרום תימן הייתה שקועה בשתי מלחמות אזרחים שהובילו לשינויים במשטר במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20. כתוצאה מכך החלו מהלכים רציניים לקראת פיוס ואיחוד שתי המדינות. בדצמבר 1989 חתמו שני הנשיאים על טיוטת חוקה והסכימו ללוח הזמנים של כשנה לאיחוד.
התמיכה באיחוד הייתה משמעותית בדרום, אך נתקלה בהתנגדות האחים המוסלמים בשל הסעיף החוקתי החדש שהפך את השריעה האיסלאמית ל"מקור החקיקה העיקרי" ולא למקור היחיד. בסופו של דבר הפרלמנט אישר את החוקה, והרפובליקה של תימן הוכרזה ב-22 במאי 1990 כאשר עלי עבדאללה סאלח הפך לנשיא ועלי סאלם אל-בייד לסגנו. תימן קיימה את הבחירות לפרלמנט לראשונה ב-27 באפריל 1993. מפלגתו של עלי סלים אל-בייד (אנ'), נשיא דרום תימן לשעבר, זכתה רק ב-54 מתוך 301 מושבי הפרלמנט, ואילו מפלגת נשיא תימן עלי עבדאללה סאלח השיגה כ-122 מושבים והברית הצפון-אסלאמית-שבטית, ״אל-איסלה״, השיגה כ-62 מושבים. סאלח, ביד ואטאס שמרו על תפקידיהם, אך המנהיג של האיסלאמיסטים, השייח׳ עבדאללה בן חוסיין אל-אחמר, הפך ליושב ראש הפרלמנט. המצב בפרלמנט יצר חוסר יציבות פרלמנטרית ופוליטית.
היחסים בין סאלח לפוליטיקאים שמאליים רבים התחממו בשנים שלאחר מכן. הנשיא החל בסופו של דבר לגייס אסלאמיסטים על מנת להחליש את מתנגדיו, ואפשר להם להפגין נוכחות במדינה. כתוצאה מכך חיסלו ג'יהאדיסטים כמה פעילים קומוניסטים מהדרום.
סגן הנשיא עלי סאלם אל בייד נסוג לעדן באוגוסט 1993 ואמר כי לא יחזור לממשלה עד שתתמודד עם טענותיו בנוגע למצב הפוליטי. טענות אלו כללו אלימות מהצפון כנגד המפלגה הסוציאליסטית התימנית שלו. המשא ומתן לסיום המשבר הפוליטי התארך לשנת 1994. ממשלתו של ראש הממשלה חיידר אבו בכר אל-אטאס, ראש ממשלת דרום תימן לשעבר, הפכה ללא יעילה בגלל המשבר.
הסכם בין מנהיגי צפון לדרום נחתם בעמאן שבירדן ב-20 בפברואר 1994, אך לא יכול היה לעצור את המשבר. במהלך המתיחות, צבאות הצפון והדרום (שמעולם לא השתלבו לצבא אחד) התכנסו בגבולותיהם המקוריים.
מהלך האירועים

ב-27 באפריל פרץ קרב טנקים גדול בעמרן, בסמוך לצנעא. שני הצדדים האשימו את הצד השני בפרוץ האלימות. ב-4 במאי הפציץ חיל האוויר הדרומי את סאנה ואזורים אחרים בצפון. כתגובה, חיל האוויר הצפוני הפציץ בעדן. הנשיא סאלח הכריז על מצב חירום של כ-30 יום, ואזרחים זרים החלו להתפנות מהמדינה. סגן הנשיא אל-בייד הודח רשמית. דרום תימן ירתה גם טילי סקאד לסאנה והרגה עשרות אזרחים. ראש הממשלה חיידר אבו בכר אל-אטאס הודח ב-10 במאי לאחר שפנה לכוחות חיצוניים בבקשה שיסייעו לסיום המלחמה.
מנהיגי הדרום התפרשו והכריזו על הרפובליקה הדמוקרטית של תימן (DRY) ב-21 במאי 1994. סאלח הגיב בקריאה לאיסלאמיסטים לתמוך בכוחות הצפון.
אף ממשלה בינלאומית לא הכירה במורדים מהדרום. באמצע מאי החלו כוחות הצפון להתקדם לעבר עדן. עיר המפתח אתאק, שאפשרה גישה לשדות הנפט במדינה, נכבשה ב-24 במאי. במקביל, מועצת הביטחון של האו"ם אימצה את החלטה 924 שקראה להפסיק את הלחימה. הפסקת אש נקבעה ב-6 ביוני, אך ארכה שש שעות בלבד. שיחות מקבילות לסיום הלחימה בקהיר קרסו גם כן. כוחות הצפון וכוחות ג'יהאדיסטים בהנהגת טאריק אל פאדלי נכנסו לעדן ב-4 ביולי, וסיימו למעשה את המלחמה. לאחר נפילת עדן התמוטטה מרבית ההתנגדות ומנהיגיה הצבאיים והפוליטיים של דרום הדרום גלו מהמדינה.
באופן כללי, מלחמת האזרחים הייתה סכסוך קצר ואגרסיבי. כמעט כל הלחימה התרחשה בדרום המדינה, למרות התקפות אוויר וטילים כנגד ערים ומתקנים מרכזיים בצפון. תושבי הדרום חיפשו תמיכה ממדינות שכנות וייתכן שקיבלו סיוע צבאי מועט מערב הסעודית ועומאן, שחשו מאוימות על ידי תימן המאוחדת. ארצות הברית קראה שוב ושוב להפסקת אש ולחזור לשולחן המשא ומתן. ניסיונות שונים, כולל שליח מיוחד של האו"ם ורוסיה, לא הצליחו להגיע להפסקת אש קבועה.
לאחר המרד

לאחר המרד לנשיא סאלח הייתה שליטה על כל תימן. הוכרזה חנינה כללית, למעט 16 דמויות מרכזיות מדרום.
אף על פי שמספר תאים פוליטיים ובדלתיים המשיכו לפעול גם לאחר המלחמה, לא הייתה להם השפעה בפועל. הנשיא עלי עבדאללה סאלח נבחר על ידי הפרלמנט ב-1 באוקטובר 1994 לכהונה בת 5 שנים. עם זאת, הוא נשאר בתפקידו עד שנת 2012.
החל משנת 2007, פועלות בדרום המדינה קבוצות בדלניות הקוראות להיפרד מהצפון. קבוצות אלו אף הובילו למספר אירועים אלימים בתימן.
ראו גם

רשימת סכסוכים במזרח התיכון בעידן המודרני
הערות שוליים

1 2  North and South Yemen: Lead-up to the Break-up באתר WRMEA, 10 April 2018
1 2  Jamal S. al-Suwaidi, ed. (1995). The Yemeni War of 1994: Causes and Consequences. Emirates Center for Strategic Studies and Research. ISBN 0863563007.
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000019-QINU`"'"Yemen timeline". 4 בדצמבר 2017. נבדק ב-10 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  The Middle East and North Africa, 2004, p. 1221
↑  '"`UNIQ--templatestyles-0000001B-QINU`"'"Five Scuds fired at Yemeni capital as war worsens – The Guardian, 7 April 1994". אורכב מ-המקור ב-2009-05-12. נבדק ב-2009-03-09.
↑  Storrs, dahlia designs – Sarah. "Yemeni Community Association". www.yca-sandwell.org.uk. נבדק ב-10 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  '"`UNIQ--templatestyles-0000001F-QINU`"'"North Yemeni Troops Seize Oil Field Center; Region Controls Country's Chief Resource | Article from The Washington Post | HighBeam Research". אורכב מ-המקור ב-2012-10-25. נבדק ב-2009-03-09.
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000023-QINU`"'"Policemen killed in south Yemen in clash with rebels". News. UK: BBC. 2010-03-01.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007542333005171  LCCN: sh2006000508
מלחמת האזרחים בטג'יקיסטן

מלחמת האזרחים הטג'יקית (בטג'יקית: Ҷанги шаҳрвандии Тоҷикистон), החלה במאי 1992, כאשר אזרחים ממחוזות גארם וגורנו-בדחשאן של טג'יקיסטן החלו להתקומם נגד ממשלה חדשה שהוקמה על ידי הנשיא רחמון נבייב. אותה ממשלה נשלטה על ידי נציגים ממחוזות ח'וג'נד וקולוב, כך שהמחוזות המתקוממים לא זכו לייצוג בה. המורדים החלו להתארגן בקבוצות, אשר הונהגו על ידי רפורמים ליברלים דמוקרטיים ואיסלאמיסטים, שלימים יתארגנו תחת דגל האופוזיציה הטג'יקית המאוחדת. הממשלה הטג'יקית נתמכה על ידי משמר הגבול הרוסי.
העימותים התרכזו בעיקר בדרום המדינה, על אף שהפרות סדר אירעו בכלל האזורים. המלחמה נמשכה חמש שנים, כאשר שיא הלחימה היה בשנה הראשונה. לפי הערכות, הסכסוך גבה את חייהם של בין 20,000 עד 150,000 בני אדם, והביא לכך שכ-10 עד 20 אחוזים מאוכלוסיית טג'יקיסטן נעקרו מבתיהם. המלחמה הגיעה לסיומה ב-27 ביוני 1997, כאשר נשיא טג'יקיסטן אמומאלי רחמון, יחד עם מנהיג האופוזיציה הטג'יקית המאוחדת (UTO) סעיד עבדאללו נורי והנציג המיוחד של מזכ"ל האומות המאוחדות, חתמו על הסכם שלום במוסקבה, רוסיה.
היסטוריה > רקע

למלחמה היו מספר גורמים, בהם המצוקה הכלכלית, אורח החיים המסורתי של האזרחים ותפקידה המשמעותי של הדת בקרב האזרחים. בנוסף, עוד בתקופת ברית המועצות (שהתפרקה כשנתיים קודם לפרוץ המלחמה), החלה לצוץ מתחת לפני השטח תנועה מוסלמית-דמוקרטית בטג'יקיסטן הסובייטית. לאחר פירוק ברית המועצות, המאבק בין האליטה הקומוניסטית לשעבר לאופוזיציה החל לקבל גוון אתני וחמולתי.
המתיחות החלה באביב 1992 לאחר שחברי אופוזיציה יצאו לרחובות בהפגנות נגד תוצאות הבחירות לנשיאות ב-1991. הנשיא רחמון נבייב פעל לפרז את המליציות השונות במדינה, גם אלו הפרו-ממשלתיות, אך האופוזיציה החלה להתחמש בסיוע המוג'אהדין באפגניסטן.
היסטוריה > תחילת הלחימה (1992–1993)

קרבות פרצו ב-5 במאי 1992 בין תומכי ממשלה לבין אופוזיציה, שטרם הייתה מאורגנת והורכבה מקבוצות אתניות ואזוריות מאזורי גרם וגורנו-בדחשאן. האופוזיציה הורכבה מזרמים רפורמיסטים ליברליים דמוקרטיים ואיסלאמיסטים. הממשלה, לעומת זאת, נשלטה על ידי נציגים מאזור לנינאבאד, שגם היוו את רוב האליטה השלטת במהלך כל התקופה הסובייטית. ב-7 בספטמבר 1992, נבייב נתפס על ידי מפגיני האופוזיציה ונאלץ, באיומי אקדח, להתפטר מנשיאותו. במקביל, קרבות קשים התחוללו בקרבת הבירה דושנבה.
בסיוע הצבא הרוסי ואוזבקיסטן, כוחות הממשלה הדפו את המורדים במהלך שנת 1992. עם זאת, בדצמבר 1992, הפרלמנט השביע ממשלה חדשה בהנהגתו של אמומאלי רחמון, המייצגת שינוי ביחסי הכוחות, לטובת מיליציות מקולוב, ממנה הגיע רחמון.
שיא הלחימה התרחש בין 1992 ל-1993 כאשר מיליציות קולוביות, בתמיכת מדינות זרות, הביסו את כוחות האופוזיציה וביצעו מסע טיהור אתני נגד הקבוצות האתניות פמיריס וגארמיס (כך תואר על ידי ארגון Human Rights Watch). המערכה כללה רצח של אנשי מפתח, הרג המוני, שריפת כפרים וגירוש אוכלוסיית פמירי וגרמי לאפגניסטן. האלימות התרכזה מדרום לבירה, ובעיקר קורגונטפה, בסיס הכוח של המפלגה האיסלמית המרכזית. בעקבות הקרבות, עשרות אלפים נהרגו או נמלטו לאפגניסטן.
היסטוריה > המשך הלחימה (1993–1997)

לאחר גירוש המורדים לאפגניסטן, החלה האופוזיציה להתארגן מחדש ונסתייעה בגורמים אסלאמיים אפגניים. המנהיג האסלאמי אחמד שאה מסעוד הפך לדמות מפתח במאבק האופוזיציה הטג'יקית. בשלב מאוחר יותר של המלחמה, האופוזיציה התארגנה תחת ארגון גג בשם האופוזיציה הטג'יקית המאוחדת, או UTO, והחלה להשיב מלחמה כנגד הממשלה הטג'יקית.
היסטוריה > שביתת הנשק ותוצאותיה

המלחמה הגיע לסיומה בשביתת נשק בחסות האו"ם בשנת 1997, לאחר שיחות שלום בעידוד ארצות הברית ורוסיה. הסכם השלום הביא לכך שאזור לנינבאד, ששלט בממשלה ערב המלחמה, איבד את השלטון. בחירות חדשות לנשיאות נערכו ב-6 בנובמבר 1999.
לאחר המלחמה טג'יקיסטן מצאה עצמה בהרס מוחלט, עם כ-1.2 מיליון פליטים ועקורים בתוך המדינה ומחוצה לה. התשתית הפיזית של טג'יקיסטן, השירותים הממשלתיים והכלכלה נהרסו, וחלק גדול מהאוכלוסייה נאלצה לשרוד באמצעות תרומות קיום של ארגוני סיוע בינלאומיים.