stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניקולס בריידי
הערות שוליים

↑  טים רדבורן, Brady Named to Replace Baker in Treasury Post, באתר לוס אנג'לס טיימס, 6 באוגוסט 1988 (באנגלית)
↑  רן אברמסון, קרנות אוכלות נבלות: השיטה שראש ממשלת בריטניה הגדיר "חסרת מוסר", באתר כלכליסט, 20 באפריל 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810551900905606  GND: 118995995  ISNI: 0000 0004 1036 5783  LCCN: no89002294  NARA: 10575698  US Congress: B000756  VIAF: 62349044   WorldCat (עם VIAF): 62349044
תאודור בראונר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 במרץ 1914 וינה, הקיסרות האוסטרית (ציסלייטניה), במסגרת אוסטרו-הונגריה 
 פטירה:  7 במרץ 2000 (בגיל 85) פריז, צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1927
 תחום יצירה:  צילום 
 
תאודור בראונר או טדי בראונר (ברומנית:Teodor Brauner, בצרפתית:Théodore Brauner, ‏ 20 במרץ 1914 - 7 במרץ 2000) היה צלם וגרפיקאי יהודי-רומני שפעל מאוחר יותר בצרפת ובישראל. הוא היה אחיו הצעיר של הצייר הסוריאליסטי ויקטור בראונר.
ילדות וצעירות

תאודור בראונר נולד ב-1914 בווינה במשפחה יהודית שמוצאה מפיאטרה ניאמץ ב רומניה. אביו היה הרמן בראונר, תעשיין עץ שבזמנו הפנוי התעניין בשירה, בהיפנוזה, ספיריטיזם ותאוסופיה. אמו נקראה דבורה זלאטה. זמן קצר אחרי לידתו, המשפחה חזרה לרומניה והחל מ-1918 התגוררה בבוקרשט. בגיל 13 הקים תאודור בראונר וחבריו את המגזין "Fiunk".
ב-1929 הוא הצטרף למגזין "Alge" ("אצות") כתב עת לאמנות מודרנית, סוריאליסטית, בעריכתו של אאורל ברנגה ושהופיע בשנים 1930–1931 ב-7 גליונות. עוד שלושה התפרסמו ב-1933. עם המשתתפים הפעילים בכתב העת נמנו גם פאול פאון וגרסים לוקה.
בראונר הפך לצלם נלהב המעודכן בחידושי האוונגרד האמנותי וב-1934 בבוקרשט המציא שיטה חדשנית של יצירה אמנותית שהוא קרא לה "סולרפיקס" Solarfix,
אלו היו "צילומים" ללא שימוש במצלמה או בחדר חושך. השתמש בנייר צילום, חשיפה לאור השמש, והוספת צבעים באמצעות מתכונים ותהליכים כימיים חשאיים. בראונר ראה ביצירות מופשטות שיצר כמעין "ציור בעזרת האור". הוא סירב להציג אותן בגלריות שהתמחו בתצלומים בלבד.
השתמש בנייר צילום, אור שמש (לפעמים אף אור ירח), ומגוון חמרים כימיים.
המשך חייו בישראל ובצרפת

ב-1942 נמלט מרומניה על אנייה יחד עם עוד צעירים יהודים והגיע אחרי מסע של ששה חדשים לנמל ביירות. נעצר על ידי הבריטים שגירשו אותו למחנות ההסגר בקפריסין.
בראונר שתחרר אחרי שנתיים וב-1944 הגיע לתל אביב. לצורך הבטחת מחייתו שלח לעיתונים כתבות מצולמות. החל מ-1945 התיידד עם רוברט קאפה . בו זמנית המשיך לעבוד על סולרפיקס. ב-1952 אוסף תמונות אלה הוצג בשם "סטורנליה" בתערוכה קיבוצית בבית האומנים בירשלים. באותה שנה גר בפריז ויצר צילומים ברוח הסוריאליזם.
ב-1954 התחיל לכתוב סיפור שיפורסם מאוחר יותר, ב-1962, תחת הכותרת " Silent visitor" (מבקר שתקן - עדות אישית מאויירת על עטלף קלפטומן". יצר מנגנון שדרכו בעל החיים עצמו הפעיל את החשיפות לאור ואת צילום מעשיו.
ב-1956 התיישב סופית בפריז והתחיל ליצור סדרת "מסיכות", צילומים אנתרופומורפיים, בהם חיפש באופן שיטתי לזהות את העצמים מסביב ולהעניק להם קיום פואטי.
בשנים 1960-1950 עבד בראונר כצלם בלשכת העיתונות הממשלתית של ישראל.
יצירות

Théodore Brauner: Solarfixes Photographic Paintings, 1946–1952 – ספטמבר - נובמבר 2001 (צילומי סולרפיקס)
1952 - ב"גלריית אובו" - תערוכה קיבוצית ראשונה הציגה את עבודותיו Théodore Brauner: Solarfixes—Photographic Paintings (סולַרפיקסים - ציורים פוטוגרפיים)
בגלריית יאנוש גת - הוצגו Masques - "מסיכות - האנשות פוטוגרפיות"
1954 - “Silent Visitor.” (מבקר שקט) - פרויקט צילומים - על מסלוליו של עכבר בתוך דירת האמן
פורסם ב-1962
לקריאה נוספת

גרסים לוקה,  (Le vampire passif (1945, Éditions de l'oubli, Bucarest). illustré par des photographies de Théodore Brauner.
(הערפד הפסיבי) ספר מאת גרסים לוקה, מאוייר על ידי תאודור בראונר
1962 Théodore Brauner Silent visitor (Éditions Atheneum, New York) מהדורה אנגלית
Raymonde Temkine, Grotowski, La Cité, Paris, 1968.
Théodore Brauner, Les masques, 1972סרט ניסיוני בערוץ Fr3, 1972.
Édouard Jaguer, Les mystères de la chambre noire, le Surréalisme et la photographie, Flammarion, Paris, 1982.
Collectif, Photography in New York and select national listings, catalogue d’exposition, New York, 1992
Collectif, Automatismos paralelos : la Europa de los movimientos experimentales, 1944-1956, catalogue d’exposition, Centro Atlántico de Arte Moderno, Madrid, 1992.
Henri Béhar (sous la direction de), L'Europe surréaliste: contributions au colloque de Strasbourg, revue Mélusine, Ed. L’âge d’homme. Paris 1992.
Glenn O’Brien, Théodore Brauner, Solarfixes et The Masks, catalogue d’exposition à l’Ubu Gallery et à la Janos Gat Gallery, New York, 2001.
Roger Thérond, Surréalisme, Éditions du Chêne, Paris, 2001.
Michel Poivert, Un monde non objectif en photographie, catalogue d’exposition, Galerie Thessa Herold, Paris, 2003.
Danièle Giraudy, Musée Cantini, Le regard d'un mécène : la collection d'Anne Gruner Schlumberger pour la Fondation des Treilles, catalogue d’exposition, Fondation des Treilles, 2005.
Collectif, Kamera los : das Fotogramm : eine künstlerische Position von der Klassik bis zur Gegenwart, Salzburger Landessammlungen Rupertinum, A. Pustet, 2006.
Collectif, Collection de passions : passion de collections : la Fondation des Treilles : Arp, Brauner, Dubuffet, Ernst, Giacometti, Lalanne, Laurens, Léger, Matta, Picasso, Takis (et les autres) à la Fondation des Treilles, catalogue d’exposition, Fondazione Gruppo Credito valtellinese, Milano, 2007.
Collectif, La subversion des images : surréalisme, photographie, film, catalogue d’exposition au Centre Georges Pompidou, Fotomuseum Winterthur, Fundación Mapfre-Instituto de Cultura, Ed. Centre Georges Pompidou, 2009.
Georges Sebbag, Memorabilia : constellations inaperçues : Dada & surréalisme, 1916-1970, Le Cercle d’art, 2010.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 270872  NLI: 987007502498005171  GND: 17438114X  ISNI: 0000 0001 3967 756X  LCCN: n85809669  NKC: xx0251754  PIC: 265430  SUDOC: 225736039  ULAN: 500343396  VIAF: 194220603   WorldCat (עם VIAF): 194220603 
צילום מאת תאודור בראונר:פגישה במסיבה בבניין ימק"א בירושלים בין הציר של איראן בישראל, רזה ספיניה, והרב ד"ר יצחק הלוי הרצוג, הרב הראשי האשכנזי של ישראל
שאול מטלוב עבאדי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1889 חלב, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  1 בינואר 1970 (בגיל 81 בערך) ירושלים, ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 1 בינואר 1970 
 
הרב שאול מטלוב עבאדי (30 ביולי 1889 - 31 בדצמבר 1969) היה רב, פוסק, דיין ומגדולי רבני חלב ומנהיג הקהילה החלבית באמריקה.
ביוגרפיה

נולד בב' באב ה'תרמ"ט 30 ביולי 1889, לרב אברהם עבאדי, בנו של הרב מרדכי עבאדי.
למד תורה מפי מורו ורבו רבי עזרא עבאדי-שעיו, יחד עם חברו הצעיר ממנו, רבי משה טוויל - לימים רב הקהילה היהודית בחלב.
מלבד לימודי התלמוד הבבלי כשאר בני הישיבה, השקיע בלימוד השפה העברית על בוריה, וכן תולדות ישראל והיסטורית העמים. היה בקיא גדול בספרי מחשבת ישראל, כגון מורה נבוכים לרמב"ם, האמונות והדעות לרס"ג, ספר הכוזרי ועוד אותם למד בצוותא יחד עם רבו-חברו הרב יצחק דיין, מחשובי החכמים בחלב.
בשנת ה'תרע"ג - 1913 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, וכעבור כשנה נשא לאישה את בתו של המקובל הרב נסים נחום. בהיותו בירושלים ראו רבניה את גאונותו והציעו לו לעמוד בראשות ישיבת פורת יוסף, אך הוא סרב.
תקופה קצרה לאחר מכן החליט לשוב לעיר מולדתו חלב יחד עם אשתו, ושם הקים את תלמוד תורה 'מגן דוד', בו הקפיד שילמדו התלמידים בלשון הקודש.
בשנת ה'תרפ"א - 1921, עם ההגירה ועזיבת היהודים את חלב, היגר לאמריקה, והתיישב ברובע ברוקלין בניו-יורק יחד עם רבים מבני הקהילה היהודית-סורית. שם נחשב למנהיג הקהילה הקהילה החלבית, אף שסירב לקבל על עצמו תפקיד רבני רשמי. בהיותו שם פתח תלמוד תורה לילדי הקהילה ועמד בראשותו, וכן נמנה עם הרכב בית הדין בקהילה לצד חברו הרב יעקב קצין.
מעט לפני פטירתו היה מעורב בתאונת דרכים בה נפגעה רגלו באופן קשה.
הרב שאול מטלוב עבאדי נפטר בכ"ג בטבת ה'תש"ל, 31 בדצמבר 1969 והובא למנוחות בירושלים.
ביוגרפיה > תלמידיו

הרב משה טוויל
יוסף פאור
ביוגרפיה > חיבורו

'מגן בעדי' (ניו יורק, תש"ל) - שאלות ותשובות בהלכה לצד דרשות נבחרות וקטעי שירה. את הספר סידר לדפוס כהודאה לה' על החלמתו מתאונת דרכים בה היה מעורב, אך לא הספיק להוציאו לאור והוא יצא מיד לאחר פטירתו.
כמו כן כתב את ההקדמה לספר 'מעיין גנים' (ירושלים תשי"ח) של סבו רבי מרדכי עבאדי במליצות ובחרוזים בשפה העברית. בהקדמה מספר הרב מטלוב על רום תפארתם וגדולתם של רבני וחכמי ארם צובא.
הערות שוליים

1 2 3  דגלי תורה, ירושלים: מכון טורי זהב, ה'תשע"ז
1 2  חכם שאול מטלוב עבאדי, באתר החכם היומי
1 2  צבי משה זוהר, חותם אמת שחיפשתיו ואהבתיו בכל מאדי: עיונים בעולמו ההלכתי והרעיוני של הרב שאול מטלוב עבאדי, רמת גן: אוניברסיטת בר אילן, ה'תשע"ו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007569080805171  GND: 1168398592  ISNI: 0000 0000 4555 8105  LCCN: no2002066367  VIAF: 14440769   WorldCat (עם VIAF): 14440769
מתקפת פומרניה המזרחית

המבצע ההתקפי האסטרטגי של פומרניה המזרחית (ברוסית: Восточно-Померанская наступательная операция) היה מתקפה של הצבא האדום הסובייטי נגד הוורמאכט הגרמני בחזית המזרחית. המבצע התרחש בפומרניה ופרוסיה המערבית בין 10 בפברואר ל-4 באפריל 1945.
הפעולה התרחשה בארבעה שלבים:
מתקפת פומרניה המזרחית היא שמנעה מז'וקוב להגיע לברלין בפברואר (המושא של מתקפת ויסלה-אודר האדירה), שכן היא הפכה בראש סדר העדיפויות לפנות את הכוחות הגרמניים מפומרניה.
תכנון

החזית הבלארוסית השנייה - תחת קונסטנטין רוקוסובסקי - הופקדה תחילה להתקדם מערבה צפונית לנהר הוויסלה לעבר פומרניה ועיר הנמל הגדולה דנציג, במטרה העיקרית להגן על האגף הימני של החזית הבלארוסית הראשונה של ז'וקוב, שדחפה לעבר ברלין. אולם במהלך מבצע פרוסיה המזרחית, רוקוסובסקי קיבל הוראה לפנות ישירות צפונה לעבר אלבינג. המהלך הותיר כוחות גרמניים משמעותיים על כנם בפומרניה, שם הם איימו על האגף הימני של המערכים של ז'וקוב.
כתוצאה מכך, לאחר שהסתיים השלב הראשוני של מתקפת פרוסיה המזרחית, החזית הבלארוסית השנייה הוצבה מחדש מתוך כוונה לתקוף מערבה לתוך פומרניה, ולבטל את האפשרות של מתקפת נגד גרמנית (באופן דומה המתקפה השלזית המקבילה של החזית האוקראינית הראשונה של קונייב בדרום נועדה בחלקה להגן על האגף השמאלי של החזית הבלארוסית הראשונה). הצורך לאבטח את האגפים עיכב את הדחיפה האחרונה של הסובייטים לכיוון ברלין, שתוכננה במקור לפברואר, עד אפריל.
החלטתו של יוסיף סטלין לדחות את הדחיפה לכיוון ברלין מפברואר עד אפריל הייתה נושא למחלוקת בין הגנרלים הסובייטים וההיסטוריונים הצבאיים, כאשר צד אחד טען כי לסובייטים היה סיכוי לכבוש את ברלין הרבה יותר מהר ובהרבה פחות הפסדים בפברואר, והשני בטענה שהסכנה בהשארת יחידות גרמניות גדולות על האגפים עלולה הייתה לגרום למתקפת נגד גרמנית מוצלחת ולהאריך את המלחמה עוד יותר: הגרמנים אכן ערכו התקפת נגד מפתיעה בפומרניה באמצע פברואר, מבצע מפנה השמש. עם זאת, העיכוב אפשר לסובייטים לכבוש חלקים משמעותיים מאוסטריה במתקפת וינה.
המודיעין הגרמני

כבר ב-13 בפברואר הסיקו שירותי הביון הגרמניים שהסובייטים יבקשו לטהר את פומרניה בטרם יתקדמו לברלין. הארמייה השנייה - המגנה על גזרה גדולה וחשופה שעוברת דרך פומרניה מזרחה לכיוון קצה פרוסיה המזרחית באלבינג - ביקשה רשות לסגת, אך הבקשה נדחתה על ידי אדולף היטלר. גראונץ, על הוויסלה, כותרה ב-18 בפברואר (חיל המצב, מדיוויזיית הרגלים ה-83 - נכנע לבסוף בחודש שלאחר מכן).
סדר הכוחות > ורמאכט

קבוצת ארמיות ויסלה
הארמייה השנייה (ולטר וייס)
קורפוס הפאנצר ה-46
קורפוס הפאנצר ה-7
הקורפוס ה-27
הקורפוס ה-23
הקורפוס ההררי ה-18
חיל המצב של מבצרי גראודנץ ודנציג
האגף המזרחי של ארמיית הפאנצר השלישית (הוקמה מחדש) (ארהרד ראוס)
קורפוס הפאנצר אס אס ה-3
קורפוס האס אס ה-10
הקורפוסים של הארמייה השנייה היו בעייתיים מאוד בשלב זה, בהיותם מורכבים ברובם מיחידות מקוטעות או אד-הוק. ארמיית הפאנצר השלישית נבנתה מחדש באמצעות הקורפוסים של ארמיית הפאנצר אס אס ה-11 שהוקמה לאחרונה, הארמייה המקורית הושמדה ברובה בליטא ובפרוסיה המזרחית, שם שרידיה הגנו כעת על קניגסברג.
סדר הכוחות > הצבא האדום

החזית הבלארוסית השנייה (מרשל קונסטנטין רוקוסובסקי)
האגף המזרחי של החזית הבלארוסית הראשונה (מרשל גאורגי ז'וקוב)
ארמיית ההלם השלישית
ארמיית המשמר המשוריינת הראשונה
ארמיית המשמר המשוריינת השנייה
ההתקפה > פריצת דרך

רוקוסובסקי פתח את המתקפה ב-24 בפברואר באמצעות החיילים הטריים של הארמייה ה-19 של קוזלוב, אך לאחר התקדמות ראשונית של כ-20 קילומטרים (12 מיל) הם נבלמו על ידי התנגדות גרמנית עזה. ב-26 בפברואר, הוא הכניס את קורפוס הטנקים של המשמר ה-3 ממזרח לנוישטטין, שם הם השיגו חדירה של 40 קילומטרים (25 מיל), ושחרר את קוזלוב מתקידו. קורפוס הטנקים של המשמר ה-3 פרץ בבלדנבורג, בעוד שנוישטטין בצד שמאל של החזית נפלה לידי קורפוס הפרשים של המשמר ה-3 ב-27 בפברואר.
וייס מיהר להרכיב את קורפוס הפאנצר ה-7, כולל שרידי דיוויזיית הפאנצר ה-7, ברומלסבורג כדי לאיים על האגף של הארמייה ה-19. עם זאת, לאחר פריצת דרך סובייטית בקסלין ב-2 במרץ, הארמייה השנייה מצאה את עצמה מנותקת לחלוטין משאר קבוצת הארמיות שלה.
ההתקפה > החזית הבלארוסית הראשונה מצטרפת למתקפה

הכנף הימנית של ז'וקוב - קיבוץ של ארמיית ההלם השלישית וארמיות הטנקים של המשמר הראשונה והשנייה - יצאה למתקפה ב-1 במרץ, כשהיא פוגעת צפונה כשהכוח העיקרי מרוכז בריץ. כל האגף השמאלי של ארמיית הפאנצר השלישית נותק בשל פריצת הדרך שלהם, לאחר שגודריאן סירב לבקשתו של ראוס לנסיגה; האגף הימני נסוג לכיוון שטטין.
ב-4 במרץ הגיעו יחידות טנקים סובייטיות קדמיות לאזור הים הבלטי, והכוחות הגרמניים בפומרניה נלכדו בסדרה של כיתורים. הארמייה השנייה החלה לסגת לעבר השטח המבוצר של דנציג, בעוד שקורפוס האס אס ה-10 של ארמיית הפאנצר השלישית כותר בדרמבורג.
ההתקפה > השלב השני

רוקוסובסקי פתח את השלב השני של המתקפה שלו ב-6 במרץ. ארמיית ההלם השנייה איימה לנתק את הכוחות המגינים במבצר מרינבורג, שפונה יומיים לאחר מכן, בעוד שמזרח אלבינג נפלה לבסוף ב-10 במרץ. ההגנה על מרינבורג נוהלה על ידי קבוצת קרב בשליטה נומינלית של דיוויזיית הרגלים ה-7, כולל יחידות צי, אס אס ויחידות אחרות. וייס, לאחר שהזהיר שלא ניתן להחזיק את כיס אלבינג, שוחרר מהפיקוד ב-9 במרץ והוחלף על ידי דיטריך פון זאוקן. חיילי הארמייה הגרמנית השנייה נסוגו בחוסר סדר לתוך דנציג וגדינגן, שם החזית הבלארוסית השנייה כיתרה אותם. בינתיים, כוחותיו של ז'וקוב הדפו את שארית ארמיית הפאנצר השלישית מהגדה המזרחית של האודר התחתון, וסילקו את הגרמנים מעמדותיהם האחרונות בראש גשר באלטדאם.
המצור על קולברג

פליטים אזרחיים רבים מפומרניה נמלטו לעיירת החוף קולברג, שכותרה ב-4 במרץ. עם זאת, העיירה הוגנה בהצלחה עד 18 במרץ, אז הפינוי כמעט הושלם.
המצור על דנציג

האזור המבוצר של דנציג - גוטנהאפן (גדינגן) - גם הנמל הראשי לפליטים מפרוסיה המזרחית הנמלטים מערבה - נצטווה להיות מוגן לאורך זמן רב ככל האפשר על ידי פון זאוקן כדי לשמור על נתיבי הפינוי פתוחים.
רוקוסובסקי פתח במתקפה האחרונה שלו ב-15 במרץ 1945; הדחיפה העיקרית, לכיוון החוף בזופוט בין גדינגן לדנציג, התבצעה על ידי הארמיות ה-70 וה-49 שהתקדמו במקביל. הלחימה הייתה פראית, אך עד 19 במרץ 1945 הגיעו ראשי החנית הסובייטיים לאזור מעל זופוט, בעוד דיוויזיית הפאנצר ה-4 נדחקה חזרה לפאתי דנציג עצמה. עד 22 במרץ 1945 הגיעה הארמייה ה-70 לים, ופיצלה את ההגנה הגרמנית. גדינגן נלקחה ב-26 במרץ 1945, מגיניה ואזרחים רבים נסוגו אל היבשה באוקסהופט, משם פונו לחצי האי הל.
דנציג נפלה לבסוף ב-30 במרץ 1945, ולאחר מכן נסוגו שרידי הארמייה השנייה לדלתת ויסלה מדרום מזרח לעיר. פינוי אזרחים ואנשי צבא משם ומחצי האי הל נמשך עד 10 במאי 1945. הסובייטים הכריזו שמתקפת פומרניה המזרחית הושלמה שבוע לאחר נפילת דנציג.
לפי הטענות הסובייטיות, בקרב דנציג איבדו הגרמנים 39,000 חיילים הרוגים ו-10,000 שבויים.
הערות שוליים

↑  Duffy, p.170
↑  Duffy, pp.186–7
↑  Duffy, p.187
↑  Duffy, p.188
↑  Duffy, p.223
התקפות פומרניה ושלזיה
חיילי רגלים גרמנים במהלך קרבות רחוב בוולין, מרץ 1945
IS-2 הסובייטי בשטארגארד, 19 במרץ 1945
הכרת התודה של סטלין על התפקיד בלכידת אלטדאם לאחד ממשתתפי המתקפה
סאעקה

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 סוג:  מטוס קרב
 ארץ ייצור:  איראן איראן
 יצרן:  חברה איראנית תעשייתית לייצור כלי טיס (HESA)
 טיסת בכורה:  יולי 2004
 תקופת שירות:  2007–הווה (כ־17 שנים)
 צוות:  1
 יחידות שיוצרו:  לפחות 9
 משתמש ראשי:  חיל האוויר האיראני 
 
סאעקה (בפרסית: صاعقه; בעברית: חזיז ורעם) הוא מטוס קרב סילוני חד-מושבי מתוצרת איראן. המטוס מבוסס, ככל הנראה, על ה-F-5 האמריקני, אך חלק ממאפייניו החיצוניים דומים דווקא לאלה של ה-F-18.
טיסת הניסוי הראשונה של המטוס נערכה ביולי 2004. על פי פרסומים איראניים, המטוס הוכנס לשירות מבצעי ב-6 בספטמבר 2006 כאשר ביצע משימות הפצצה במסגרת תרגיל צבאי של צבא איראן. המטוס נחשף לציבור במצעד צבאי שנערך ב-22 בספטמבר 2007.
מעט מאוד ידוע על מפרטי המטוס. מפקד חיל האוויר האיראני, בריגדיר גנרל אחמד מיגאני, ציין כי המטוס נושא מערכות טילים ומכ"ם מתקדמות. בפרסום איראני נאמר כי למטוס טווח של 3,000 קילומטרים.
שינג'וקו

שִינְג'וּקוּ (ביפנית: 新宿区) הוא אחד מ-23 הרבעים של טוקיו אשר יחדיו מהווים את לבה של טוקיו, בירת יפן.
רובע שינג'וקו הוא מרכז העסקים והממשל החשוב בטוקיו. בתחומו נמצאת תחנת הרכבת העמוסה ביותר בטוקיו ובעולם, תחנת שינג'וקו ובנייני ממשל רבים; בהם, בניין הממשל העירוני של טוקיו המשמש כמרכז השלטון המטרופוליני של טוקיו. נכון ל-2018 נאמדה אוכלוסיית הרובע ב-346,235 נפש וצפיפות האוכלוסייה הייתה 18,232 נפש לקמ"ר. שטח הרובע הוא 18.23 קמ"ר.
גאוגרפיה

רובע שינג'וקו מוקף על ידי שישה רבעים מיוחדים של טוקיו: צ'יודה במזרח, בונקיו וטושימה בצפון, נקאנו במערב ושיבויה ומינאטו בדרום.
גאוגרפיה > שכונות

האזור הסמוך לתחנת שינג'וקו כולל בעיקר מלונות, חנויות כלבו, חנויות המתמחות במכשירי חשמל, אלקטרוניקה וצילום, בתי קולנוע, מסעדות ובארים. בשאר חלקי הרובע קיים מגוון של אזורי מגורים ואזורי מסחר כשאלו האחרונים מרוכזים בדרך כלל סביב לתחנות רכבת נוספות. שכונות בעלות חשיבות הן:
איצ'יגאיה – אזור מסחרי במזרח שינג'וקו. כולל את בניין משרד ההגנה של יפן.
גולדן גאי – אזור ובו בקתות הכוללות מועדונים וברים רבים בעלי אופי בוהמי בהם נאספים מוזיקאים, אמנים, עיתונאים, שחקנים ובמאים. על הקירות הרעועים של המועדונים מודבקות כרזות סרטים גדולות.
קבוקיצ'ו – אזור "אורות אדומים" הנודע בבארים, מסעדות ומועדוני המין שבו.
קגורזאקה – בעבר הייתה אחת מהשכונות האחרונות בטוקיו שיוחדו למועדוני גיישות. כיום מכיל גם קהילה צרפתית בלתי מבוטלת שהביאה לכך שהאזור מכונה לעיתים "פריז הקטנה".
נישי-שינג'וקו – האזור ממוקם מערבית לתחנת שינג'וקו ובולט בריכוז גורדי השחקים שבו, הכוללים גם בניינים בולטים כגון: בניין השלטון המטרופוליני של טוקיו, בניין KDDI ומגדל שינג'וקו פארק.
שין-אוקובו – שכונה בעלת ריכוז גדול של אוכלוסייה ממוצא קוריאני.
שינג'וקו גיואן – פארק גדול, שטחו 583 דונם והקפו 3.5 ק"מ. מעורבים בו גננות נוף יפנית מסורתית, אנגלית וצרפתית.
שינג'וקו ני-צ'ומה – אזור הידוע בטוקיו בקהילה להט"בית גדולה.
טקודנובאבה וואסדה – האזור שבין אוניברסיטת ואסדה ותחנת הרכבת טקדנובאבה הוא בעיקר אזור מגורים וחיי לילה לסטודנטים הלומדים באוניברסיטה היוקרתית.
יוטסויה – אזור מגורים ומסחר יוקרתי. בתוכו נמצא אזור אראקיצ'ו הידוע במסעדות האיזקאיה והבארים שבו.
היסטוריה

ב-1634, בזמן תקופת אדו, כשתעלת מגן חיצונית נבנתה בארמון אדו, מספר מקדשים נבנו מחדש באזור יוטסויה המצוי בקצה המערבי של שינג'וקו. ב-1698 נאיטו-שינג'וקו החלה להתפתח כתחנת דרכים על נתיב קושו-קאידו, אחד מחמשת נתיבי אדו שהיו באותה עת הדרכים המרכזיות. נאיטו הייתה משפחת דאימיו שאחוזתה עמדה באזור ומשמשת כיום כפארק הציבורי, שינג'וקו גוין.
ב-1920 צורפה העיר נאיטו-שינג'וקו, שכללה חלקים גדולים משטח שינג'וקו, חלקים מנישי-שינג'וקו ומקבוקיצ'ו, אל העיר טוקיו. רובע שינג'וקו החל להתפתח כמרכז עיקרי בעיר לאחר רעידת האדמה הגדולה בקאנטו ב-1923, לאחר שהאזור נפגע באופן מועט יחסית בשל יציבותו הסייסמית היחסית. זו גם הסיבה שמערב שינג'וקו הוא אחד מהאזורים הבודדים בטוקיו שבו מרוכזים גורדי שחקים רבים.
בהפצצת טוקיו בשלושת החודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה (בחודשים מאי–אוגוסט 1945), נהרסו קרוב ל-90% מהבניינים באזור וסביב תחנת שינג'וקו. העיר נבנתה מחדש בהתבסס על רשת הכבישים והמסילות שהייתה קיימת לפני המלחמה, שאמנם נפגעה אך שימשה את השלד לבנייה החדשה, וכך שימרה הבניה החדשה את המצב טרום המלחמה ורובע שינג'וקו בכלל ותחנת שינג'וקו בפרט המשיכו להוות את לב העיר. רק באזור קבוקיצ'ו שנהרס לחלוטין נערכה תוכנית בנייה חדשה לחלוטין.
הרובע במבנהו הנוכחי הוכרז, יחד עם כל 23 הרבעים המיוחדים של טוקיו, ב-15 במרץ 1947 וכלל את הרבעים שקדמו לו: יוטסויה, אושיגומה ויודובאשי. באולימפיאדת טוקיו ב-1964 עברו ברובע מסלולי התחרות ל-50 ק"מ הליכה וריצת המרתון.
ב-1991 פינה מרכז השלטון המטרופוליני של טוקיו את מושבו הקודם באזור מרונוצ'י שברובע צ'יודה (שעל המתחם שלו נבנה בניין טוקיו אינטרנשיונל פורום) ועבר למקום מושבו החדש בשינג'וקו, גורד שחקים בן 48 קומות שהיה הגבוה בטוקיו בשנים 1991–2006.
כלכלה ותיירות

האזור הסובב את תחנת שינג'וקו הוא מרכז כלכלי חשוב בטוקיו. חברות רבות מחזיקות את המטה שלהן או את הסניף שלהם בטוקיו ברובע זה, בהן בין היתר ספקית הטלפון ניפון טלגרף אנד טלפון (NTT), יצרנית המצלמות והציוד הרפואי אולימפוס, ענקית האלקטרוניקה אפסון, חברת פיתוח המשחקים Square Enix, רשת המזון המהיר יושינויה וכן חברת סובארו.
טוהו, האולפן היפני האחראי לסרט גודזילה מ-1954, חנך ב-2015 פסל ראש גודזילה הנישא לגובה של 52 מטרים. גודזילה משמשת כשגרירת התיירות של הרובע.
גלריית תמונות

הכניסה הדרומית לתחנת הרכבת שינג'וקו
הבקתות בשכונת גולדן גאי
אורות ניאון בשכונת קבוקיצ'ו
פארק גיואן
קו הרקיע של שינג'וקו לפני חשיכה
הערות שוליים

↑  שירות כלכליסט, אטרקציה חדשה בטוקיו - גודזילה מאיימת באמצע העיר, באתר כלכליסט, 12 באפריל 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564558605171  CiNii: DA06762614  GND: 4353744-3  LCCN: n81062025  MusicBrainz: 5672b0db-a608-4eb9-bc26-eadbc96c5cf6  NDL: 00263577  VIAF: 124344263   WorldCat (עם VIAF): 124344263
שינג'ו

| --- | --- |
סמל שינג'ו

פוטומונטז' של שינג'ו
 מדינה:  טאיוואן טאיוואן
 פרובינציה:  טאיוואן
 ראש העיר:  Ann Kao
 רשות מחוקקת:  מועצת עיריית שינג'ו 
 נפות בעיר:  3
 תאריך ייסוד:  1982 
 שטח:  104.2 קמ"ר
 גובה:  9 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  499,468 (2020)
  ‑ צפיפות:  4,796 נפש לקמ"ר (2020)
 קואורדינטות:  24°49′N 120°59′E﻿ / ﻿24.817°N 120.983°E﻿ / 24.817; 120.983
 אזור זמן:  UTC +8
 אתר העיר
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת טאיוואן מוגדלת) טאיפיי ניו טאיפיי גאושיונג טאיג'ונג ג'ינצ'נג ג'ונגשינג טאינאן ג'ילונג ג'יאיי מצר טאיוואן  הרפובליקה העממית של סין  ים סין המזרחי  ים סין הדרומישינג'ו(למפת טאיוואן רגילה) טאיפיי ניו טאיפיי גאושיונג טאיג'ונג ג'ינצ'נג ג'ונגשינג טאינאן ג'ילונג ג'יאיי מצר טאיוואן  הרפובליקה העממית של סין  ים סין המזרחי  ים סין הדרומישינג'ו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שִׂינְג'וּ (בסינית: 新竹市) היא עיר פרובינציאלית בפרובינציית טאיוואן במדינת טאיוואן. העיר נמצאת בצפון האי טאיוואן והיא גובלת במחוז שינג'ו בצפון ובמזרח, במחוז מיאולי בדרום ובמצר טאיוואן במערב. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 התגוררו בעיר 499,468 תושבים.
היסטוריה

ההתיישבות באזור קיימת לכל הפחות מהמאה ה-17. האזור היה ידוע אז בשם ג'וּצְ'ייֵן (竹塹) והוא היה מיושב על ידי בני שבט טאוקס, משבטי הילידים בטאיוואן. ב-1875, במהלך השלטון של שושלת צ'ינג בטאיוואן, השם שונה לשינג'ו.
במסגרת הסכם שימונוסקי ב-1895 שינג'ו, כמו יתר טאיוואן, הועברה לשליטת האימפריה היפנית ושמה שונה לשינצ'יקו. ב-1920 שינצ'יקו קיבלה מעמד של עיירה, וב-1930 היא קיבלה מעמד של עיר.
ב-1945, לאחר מלחמת העולם השנייה האי הוחזר לידי הרפובליקה הסינית. בהמשך אותה שנה שם העיר הושב לשינג'ו והיא קיבלה מעמד של עיר פרובינציאלית.
ממשל

מבחינה מנהלית שינג'ו מחולקת ל-3 נפות (בסינית: 區): הנפה המזרחית (東區), הנפה הצפונית (北區) ונפת שְׂיָאנְגְשָׁאן (香山區). כל אחת מהנפות מחולקת לתת-נפות עירוניות (בסינית: 里). הנפה הצפונית היא המרכז השלטוני של העיר.
כלכלה

כלכלת העיר מסתמכת בעיקר על תעשייה. בעיר נמצא הפארק המדעי והתעשייתי שינג'ו (新竹科學工業園區), בו נמצאים מתקנים של 360 חברות היי-טק.
חינוך

בעיר נמצאות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת ג'יאו טונג הלאומית (國立交通大學), אוניברסיטת צִ'ינְגְחְווָה הלאומית (國立清華大學) ואוניברסיטת ג'ונְגְחְווָה (中華大學).
ערים תאומות

יפן אוקיאמה, יפן
הפיליפינים פוארטו פרינססה, הפיליפינים
ארצות הברית ביברטון, אורגון, ארצות הברית
ארצות הברית קרי, קרוליינה הצפונית, ארצות הברית
ארצות הברית קופרטינו, קליפורניה, ארצות הברית
ארצות הברית ריצ'לנד, וושינגטון, ארצות הברית
ארצות הברית פלאנו, טקסס, ארצות הברית
טאיוואן ג'יאיי, טאיוואן
הערות שוליים

↑  Taiwan: Division (Regions and Counties) - Population Statistics, Charts and Map
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564463405171  LCCN: n82049000  MusicBrainz: 4ac9e935-d200-4500-b3c9-8b5b10bc25f8  NKC: ge633776  SUDOC: 118606840  VIAF: 122901690   WorldCat (עם VIAF): 122901690 
הנפות של שינג'ו
ניקולס בלומברגן

| --- | --- |

 לידה:  11 במרץ 1920 דורדרכט, הולנד 
 פטירה:  5 בספטמבר 2017 (בגיל 97) טוסון, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פיזיקה יישומית
 מקום מגורים:  הולנד, ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ליידן  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת אוטרכט 
 מנחה לדוקטורט:  אדוארד מילס פרסל, Cornelis Jacobus Gorter 
 מוסדות:  אוניברסיטת ליידן (17 באוגוסט 1972–31 במרץ 1973)  אוניברסיטת ליידן  אוניברסיטת אריזונה  אוניברסיטת הרווארד 
 תלמידי דוקטורט:  Yuen-Ron Shen, אלי יבלונוביץ', Peter Silas Pershan 
 פרסים והוקרה:  Bijvoet Medal (2001)  מדליית דיראק (1983)  מדליית ה-IEEE (1983)  פרס לזכר מוריס ליבמן (1959)  פרס אוליבר באקלי (1958)  המדליה הלאומית למדעים (1974)  פרס נובל לפיזיקה (1981)  מדליית לורנץ (1978)  מדליית סטיוארט באלנטין (1961)  מדליית פרדריק אייבס (1979)  פרס הומבולדט  חבר באגודה האמריקאית לאופטיקה  עמית החברה הפיזיקלית האמריקאית  עמית אלכסנדר פון הומבולדט  מלגת גוגנהיים 
 בן או בת זוג:  Huberta Deliana Brink 
 תרומות עיקריות
 פיתוח ספקטרוסקופיה של לייזר
 
ניקולס בלומברגן (באנגלית: Nicolaas Bloembergen‏; 11 במרץ 1920 – 5 בספטמבר 2017) היה פיזיקאי הולנדי-אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1981.