stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יבול נוכרי
הערות שוליים

↑  צבי שיימן, ‏חנויות השמיטה החרדיות יתחילו לשווק ירקות שגודלו בעזה, באתר "סרוגים", 12 במרץ 2015
↑  אתר ביזזנעס, ה'תשפ"א
↑  סנהדרין צא א
↑  ר' יוסף קורקוס על רמב"ם הלכות שמיטה ד כט
↑  ערוך השולחן, שמיטה טז ד. וראו גם במהרש"א בסנהדרין צא א דיבור המתחיל "ואותה שנה".
↑  תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף מ"ז, עמוד א'
1 2 3 4  הרב יהודה הלוי עמיחי, "קטיף שביעית", בהוצאת מכון התורה והארץ, אשקלון (כפר דרום) ה'תשס"ז. עמ' 358--364.
↑  שו"ת מבי"ט א כא
↑  שו"ת אבקת רוכל כד
↑  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן של"א, סעיף י"ט
↑  פאת השולחן סימן כג סעיף יב
↑  חזון איש שביעית סימן כ
↑  הרב קוק, שבת הארץ ד ל
↑  של"ה, שער האותיות, אות ק, קדושת האכילה, אות קלח. וכן פסק בימינו רידב"ז, בית רידב"ז נז א.
↑  שו"ת מבי"ט א כא, שו"ת מהרי"ט א מג, פאת השולחן קונטרס בסוף סימן כג
↑  כך למשל כתב הרב חיים מבריסק, חידושים על הרמב"ם, הלכות תרומות א י
↑  תשובות והנהגות, כרך ד, סימן רנו
↑  הרב יהודה הלוי עמיחי, גדולי חסה באזור שוקת, באתר מכון התורה והארץ, ‏ח' תשרי תשפ"ב
↑  סנהדרין כו א
↑  שו"ת מהרי"ט חלק א סימן מג
↑  חזון איש שביעית סימן כ
↑  גיטין סב א#תוספות
1 2  המאירי, בית הבחירה על סנהדרין כו א
↑  הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי, ספר השמיטה עמ' צג
↑  הרב משה שטרנבוך, תשובות והנהגות, כרך ה סימן שז
↑  הרב אריה לייב צינץ, גרש ירחים על גטין סב א, ליישוב פירוש רש"י על סנהדרין כו א. הרב עובדיה יוסף, שו"ת יביע אומר חלק י, יורה דעה סימן מב
↑  חזון איש שביעית א ב, שביעית כא ח. הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי, ספר שמיטה עמ' קטז-קיז.
↑  הרב קוק, שבת הארץ קונטרס אחרון אות א.
↑  רש"י, ספר האורה, בשם תשובות הגאונים. וכן בשו"ת מהר"מ ברוך סימן תקלו. וכן בספר כפתור ופרח פרק ד. וכן בספר תורת הארץ חלק ב פרק ג.
1 2 3  גלאט - מדריך הכשרות לפסח ולכל ימות השנה. בהוצאת בד"ץ שארית ישראל. מהדורה ט"ז, בני-ברק, ניסן ה'תש"ס. עמ' 189--220
↑  הרב זלמן מלמד, אוצר בית דין, אתר ישיבת בית אל, ה'תשנ"ג
↑  גיל קלנר, ‏"מי שרוכש יבול נוכרי בשנת השמיטה עובר על איסור מדאורייתא", באתר "סרוגים", 24 באפריל 2014
↑  הרב אליהו רחמים זייני, שו"ת באתר ישיבת אור וישועה
↑  מכון כושרות: מהיכן לקנות ירקות בשמיטה?, באתר "סרוגים", 28 בספטמבר 2014
↑  הרב זאב וייטמן, "לקראת שמיטה ממלכתית במדינת ישראל", שבט ה'תש"ס, עמ' 316
↑  יואל אליצור, שמיטה אמיתית - משימה אפשרית, ה'תשס"ב
↑  טליה שניידר, "אומנות השמיטה", הוצאת בית יער, ניסן ה'תש"ף. עמ' 278
| שמיטה ויובל |
| --- | --- | --- |
| מצוות השביעית | שמיטת קרקעות • מלאכות שביעית • שמיטת כספים  • פרוזבול • מצוות הקהל • שביעית בזמן הזה |  |
| פירות שביעית | איסור ספיחין • איסור סחורה • איסור שמור • איסור נעבד • דמי שביעית • חובת הביעור |  |
| מצוות היובל | ספירת שנות היובל • שנת היובל • גאולת קרקע • בתים ושדות בתקופת היובל • מצוות הענקה |  |
| פתרונות הלכתיים | יבול שישית • זריעה מוקדמת • יבול חו"ל • מצע מנותק • אוצר בית דין • היתר מכירה • יבול נוכרי • פח שמיטה |  |
| ארגונים | קרן השביעית • אוצר הארץ • ועדת שמיטה • שמיטה ישראלית |  |
| טקסטים | מסכת שביעית • תורת השמיטות • שבת הארץ • ספרות על שנת השמיטה |  |
תוכנית הגרעין של דרום אפריקה

דרום אפריקה החזיקה בין השנים 1967–1989 (C.) בכלי נשק לא קונבנציונלים ובהם פצצת ביקוע גרעיני מייצור עצמאי. לקראת סוף שנות השמונים הממשלה ויתרה עצמאית על נשקיה הגרעיניים והייתה המדינה היחידה שעשתה זאת.
היסטוריה

דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד הייתה מדינה במצב של התבודדות בין-לאומית מתמשכת. מלכתחילה יחסיה עם ברית המועצות והגוש המזרחי היו בעייתיים אך עם האפרטהייד המתמשך לפיו הייתה הפרדה בין הרוב השחור למיעוט הלבן השליט, יחסיה עם ארצות הברית והממלכה המאוחדת הרעו לאחר שנות השישים. עם פירוק מושבותיה של האימפריה הפורטוגזית באפריקה וייסוד אנגולה ומוזמביק עלה החשש שבמקרה של פלישת כוחות אנגולים קומוניסטים במסגרת מלחמת האזרחים באנגולה לדרום אפריקה, אף מדינה לא תשיב מלחמה ביחד עם דרום אפריקה משום בידודה. על כן הממשלה במדינה הגיע להחלטה כי אם ברצונה לשרוד תהיה עליה מוטלת החובה להגנה עצמית בעזרת ייצור נשק גרעיני.
היסטוריה > פיתוח

תוכניות לשימוש באנרגיה גרעינית במדינה החלו עוד בשנת 1948 בשימוש שדות האורניום הנרחבים שלה. בשנת 1965, בעזרת תמיכה של ארצות הברית יצא לפועל SAFARI-1, הכור הגרעיני הראשון של המדינה אשר מוקם מערבית מפרטוריה, עיר הבירה של המדינה.
בשנת 1970 הורה ראש הממשלה ג'ון פורסטר על תחילת העשרת האורניום במצבורים מאורניום-238 לידי אורניום-235 (היסוד היחיד שגורם לפירוד גרעיני), ועל כן את הקמת מתקן ההעשרה הראשון. כאשר הבטיח ראש הממשלה פורסטר כי העשרת האורניום תהיה רק למטרות שלום, הקהילה הבינלאומית לא הכירה בדבריו. לקראת סוף שנות השבעים הממשלה שינתה מדיניות עקב אירועים מצפון; אנגולה, אשר הייתה באמצע מלחמת אזרחים נכנסה למצב של התערבות צבאית מידי קובה אשר נתמכה בידי ברית המועצות במסגרת המלחמה הקרה. דרום אפריקה, אשר אסרה על קיומן של מפלגות קומוניסטיות ראתה זאת בתור איום ישיר על קיומה ולכן ראש הממשלה פיטר וילם בותה דחק בראשי צבא דרום אפריקה (אשר היה אחראי לנושא) להביא את האורניום המועשר לייצור נשק גרעיני[דרוש מקור].
באוגוסט 1977 חברו יחד נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר וליאוניד ברז'נייב המזכיר הכללי של ברית המועצות, הפעילו לחץ על דרום אפריקה לא לבצע ניסוי גרעיני מתוכנן, והוא בוטל.
היסטוריה > פיתוח > שיתוף פעולה עם ישראל

החל מ-1970 פיתחה דרום אפריקה נשק גרעיני בשיתוף פעולה סמוי עם ישראל לפי הסכם לשיתוף פעולה צבאי. באוגוסט 1977 פרסם העיתון הבריטי הגרדיאן כי דרום אפריקה נמצאת על סף מימוש יכולתה הגרעינית. שר החוץ של דרום אפריקה הכחיש את הידיעה.
בשנת 1979 קלט לוויין ריגול אמריקאי הבזק שהגיע מהאוקיינוס ההודי, כמה מאות קילומטרים מדרום לחופי דרום אפריקה. אנשי מודיעין בעולם סברו שמקור ההבזק היה ניסוי גרעיני משותף לישראל ולדרום אפריקה. האירוע קיבל את השם תקרית ולה. אוקטובר 1979, טענה דרום-אפריקה כי אין היא אחראית לפיצוץ וייתכן והוא היה תאונה בצוללת גרעינית סובייטית.
בנובמבר 1980 טען שר החוץ הבריטי דייוויד אוון כי לישראל פצצות גרעיניות ושהיא משתפת פעולה עם דרום אפריקה.
בשנת 1989 היו לדרום אפריקה 7 כלי נשק גרעיניים בעלי 16 קילוטון TNT, עוצמה השווה לילד קטן (פצצת האטום על הירושימה). באותה העת דרום אפריקה הוסיפה ליצור טילים בליסטים RSA-3, RSA-4 בעלי ראשי נפץ גרעיניים המבוססים על תכנון טילי יריחו הישראלים. בנובמבר 1989 פרסם העיתון מעריב כתבה על ניסויי הטילים המשותף לישראל ודרום אפריקה.
בשנת 2010 כתבה של הגרדיאן טענה כי לפי מספר מסמכים ממשלתיים של דרום אפריקה היו בידייהם ההוכחות כי לישראל יש נשק גרעיני. בתגובה לכך ענה נשיא מדינת ישראל שמעון פרס כי המאמר הוא: ”פרשנות סלקטיבית [...] ולא מבוסס על עובדות קונקרטיות”[דרוש מקור].
היסטוריה > ויתור

בשנת 1989 מונה פרדריק וילם דה קלרק לנשיאות המדינה בעקבות התפטרות קודמו. בראש סדר העדיפויות של דה קלרק היה להביא לסופה של ההתבודדות הבין-לאומית של דרום אפריקה בעזרת רפורמות במדיניות הפנים, וביטול משטר האפרטהייד. דה קלרק החליט לסגור את תוכנית הגרעין של דרום אפריקה מיד עם עלייתו לשלטון, ולחתום על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, שבעת הנשקים נוטרלו ופורקו ודרום אפריקה איבדה את יכולותיה הגרעיניות. לאחר ביקורת מקיפה שערכה הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית, היא אישרה בשנת 1994 שתוכנית הגרעין של דרום אפריקה אכן חוסלה.
ראו גם

תקרית ולה
הערות שוליים

↑  דרום אפריקה חונכת כור גרעיני, על המשמר, 5 באוגוסט 1965
↑  דרום אפריקה עשויה להצטרף למועדון גרעיני, דבר, 22 ביולי 1970
↑  דרום אפריקה בנתה בעצמה כור גרעיני להעשרת אורניום, מעריב, 8 באפריל 1975
↑  "דרום אפריקה מסוגלת לייצר נשק גרעיני", דבר, 13 באפריל 1971
↑  מארי מארדר ודון אוברדופרר - שירות וושינגטון פוסט, בשדר דחוף ביקש ברז'נייב מקרטר: מינעו מדרא"פ לערוד פיצוץ גרעיני, מעריב, 29 באוגוסט 1977
↑  הספארי של גירנגו הסתיים תחת ענן גרעיני, דבר, 5 בספטמבר 1977
↑  יוסי מלמן, הברית הלא קדושה: יחסיה הסודיים של ישראל עם האפרטהייד, באתר הארץ, 10 באפריל 2010
↑  דרום אפריקה נמצאת על סף מימוש יכולתה הגרעינית, מעריב, 12 באוגוסט 1977
↑  דניאל דרוז, שר־ החוץ של ד. אפריקה הכחיש כוונה לפוצץ פצצה גרעינית, מעריב, 24 באוגוסט 1977
↑  יוסי מלמן, האם היה ניסוי גרעיני משותף לישראל ולדרום אפריקה ב-1979?, באתר הארץ, 31 ביולי 2009
↑  דרום־אפריקה: הפיצוץ - אולי תאונה בצוללת  גרעינית סובייטית, דבר, 28 באוקטובר 1979
↑  יורם פרי, דייוויד אוון: לישראל פצצות גרעיניות? משתפת פעולה עם דרום אפריקה, דבר, 16 בנובמבר 1980
↑  אלוף בן, הנשק הגרעיני - כרטיס מועדון למדינות החשובות, באתר הארץ, 1 באוגוסט 2009
↑  אלכס דורון, הטיל המשותף, מעריב, 3 בנובמבר 1989
↑  הכוונה היתה להתיר נשק גרעיני רק לחמש מדינות, באתר הארץ, 11 בינואר 2003
מורי אוגאי

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

אוגאי, 1916
 לידה:  17 בפברואר 1862 Tsuwano, יפן 
 פטירה:  8 ביולי 1922 (בגיל 60) טוקיו, יפן 
 שם לידה:  מורי רינטארו
 מדינה:  יפן 
 לאום:  יפני
 מקום קבורה:  Kōfuku-ji 
 עיסוק:  סופר, משורר, בלשן, מתרגם, עורך, מבקר, רופא, מנתח, איש צבא
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טוקיו 
 שפות היצירה:  יפנית 
 יצירות בולטות:  The Dancing Girl, Saigo no ikku, סנסו דאיו, Sahashi Jingoro, Takasebune, Ikutagawa, Yokohama City Song, The Abe Family, The Wild Geese, Utakata no ki, Okitsuya goemon no isho, Vita Sexualis, Fushinchu, Seinen, municipal anthem of Hamamatsu, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 תקופת הפעילות:  מ-1882 
 בן או בת זוג:  Mori Shige  Toshiko Akamatsu 
 צאצאים:  Oto Mori, Annu Kobori, Mori Mari, Rui Mori 
 פרסים והוקרה:  מסדר השמש העולה, דרגה ראשונה 
 
מורי אוגאי (ביפנית: 森 鷗外 / 森 鴎外‏; 17 בפברואר 1862 – 8 ביולי 1922) נחשב מגדולי סופרי יפן בכל הזמנים, ופעל בסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים. גם אם היה יפני בכל רמ"ח איבריו, ניתן בהחלט להגדרה כ"איש אשכולות" במובנו האירופאי הקלאסי. אינטלקטואל, בעל ידע עשיר בשפות, ספרות, תרגום, ביקורת ועריכה; אשר במקביל לקריירה ספרותית ענפה וחשובה פיתח גם קריירה מדעית-רפואית מצליחה ושירת כמדריך וקצין רפואה בצבא הקיסרי של יפן.
ניתן לחלק את פועלו של אוגאי לשני מישורים – הספרותי-תרבותי והרפואי-צבאי. שני המישורים נשקו זה לזה בשלבים מסוימים בחייו של אוגאי, ואף הושפעו זה מזה. נקודות משיקות נוספות בחייו היו התקופות בהן חי, או ליתר דיוק, המעבר בין תקופת אדו (תקופת השוגונים האחרונה ביפן) לתקופת מייג'י, על הרסטורציה שהועברה במהלכה.
הנסיבות ההיסטוריות בהן פעל

מורי אוגאי נולד להורים ממעמד גבוה. שיוך אריסטוקרטי זה הביא לדחיפתו ללמוד גרמנית כבר מגיל צעיר, שכן גרמנית נחשבה אז לשפתה של הרפואה המודרנית. היות שלימוד שכזה דרש משאבים רבים ואך היכרות הכרחית עם האנשים הנכונים (קרי, הדאימיו בכבודו ובעצמו), אין ספק שנסיבות אישיות אלה היוו את הקטליזטור הראשוני במעלה לגיבושו של מורי אוגאי הצעיר.
תקופת רסטורציית מייג'י, שהחלה בשנת 1868, הביאה בין השאר לפתיחתה של יפן למערב. ההיסטוריון בן-עמי שילוני מסביר, כי הדרך הנכונה והטובה ביותר לדעת היפנים לגרום לארצם להפוך למפותחת, מכובדת וחזקה, הייתה לאמץ את הציוויליזציה המערבית ואת דרכיה. היות שהמערב לא כפה את תרבותו על יפן בכוח, היא יכלה לבחור בעצמה את ההיבטים של המערב אותם רצתה לאמץ לחיקה, ולסנן את אלה שלא היו לרוחה. תפיסה זו תאמה את הלך רוחו של אוגאי, שהחל להישאב לעולם התרבותי והמדעי של המערב עוד לפני תחילתו של תהליך הרסטורציה. ניתן לומר, אם כך, שאילולא הרסטורציה, אוגאי לא היה מתגייס לצבא היפני, לא היה יוצא לביקוריו באירופה ולא היה עד לשום עידוד מדיני או פוליטי לעסוק בנושאים בהם עסק בתחום התרבות (גם אם עידוד זה אותגר בהמשך על ידי גופים שמרניים יותר). אירוע חשוב נוסף שהתרחש במסגרת רסטורציית מייג'י הוא התיעוש המואץ שיפן החלה עוברת; מה שהפך את תחום הפצת והעיסוק בתרבות – כתבי עת, הדפסות וספרים – ליותר נגיש ופשוט, ומורי אוגאי אכן נהנה מהפריחה בתחום הזה.
בעקבות הרסטורציה, שהביאה עימה חוק חובת גיוס לכל גבר שהגיע לגיל 20 (על פי צו הגיוס הקיסרי שפורסם בשנת 1873), גויס אוגאי לצבא היפני ונשלח בתור קצין ורופא צבאי למלחמת סין-יפן וכן רוסיה-יפן. בהקשר זה חשוב לציין כי מלחמה זו היוותה עבורו, כמו גם עבור אינטלקטואלים יפנים אחרים, מלחמה בעייתית בהרבה מזו שהתחוללה נגד סין, שכן במסגרתה התעמתה יפן לראשונה עם כוח אירופאי תרבותי עשיר אשר רבים מהם נשאו עיניהם אליו בהערצה. בתקופת המלחמה הוצב אוגאי בתור מנתח צבאי בחזית המנצ'ורית וכן בטיוואן. יש המאמינים שהצבתו רחוק ממרכז ההתרחשות האינטלקטואלית היפנית בטוקיו הייתה החלטה של קצינים ואנשי צבא שמרניים, אשר התקבלה מאחורי הקלעים, בשאיפה להרחיקו מהמרכז התרבותי של טוקיו וכך "לסרס" את דעותיו המתקדמות מידי, לדידם. בשנים שלאחר מכן אף עסק רבות בכתיבה ביקורתית והתעמת בכתיבתו עם גורמים שמרניים בצבא ובממשלה, אשר רדפו גורמים סוציאליסטיים ואינטלקטואלים ביפן עקב היותם מושפעים יתר על המידה מהלכי רוח מערביים אשר עשויים להוות סכנה ליפן.
התקופה בה שירת בחזית ורחוק מטוקיו, נחשבה כתקופה לא יצירתית מבחינת אוגאי, תקופה שבה כמעט ולא כתב או עסק בתרגום, ולא היה יכול לתרום או להמשיך ולפתח את כתבי העת שלו. הוא העיד לא פעם ביומניו כמה הרגיש בודד, עזוב ומנותק. עם זאת, התקופה הקשה "בניכר" הפיזי והמטאפורי הביאה להבנות ותובנות מצידו, תובנות שנשאו פרי עם חזרתו ופנייתו לכתיבת ספרות מקורית של ממש ולא רק עריכה, תרגום או כתיבת מאמרים, כמו גם העמקה בלימוד היסטוריה יפנית וכתיבה עליה.
פסלו של מורי אוגאי מוצב בקוקורה
לווית

תבליט בכתב ההירוגליפי בשפה הלווית, נבנה על ידי שופילוליומש השני, המלך האחרון של החתים שנמצא בבריכת המים של העיר העליונה של חתושש. הכתובת מתארת את כיבושיו של שופילוליומש השני כולל כיבוש תַרְחוּנְתַשַש (אנ'), שהייתה בירת הממלכה בתקופת שלטונו של מוותליש השני. הכתובת שופכת אור על המלחמות הפנימיות שהתחוללו בתקופה זאת ברחבי האימפריה החתית.
לוּוִית היא שפה עתיקה השייכת לשפות האנטוליות שהן חלק ממשפחת השפות ההודו-אירופיות. השפה דוברה בעת העתיקה באנטוליה. השפה הלווית נכתבה בשתי צורות, בכתב יתדות ובכתב הירוגליפי. אין הסכמה בין החוקרים האם הן היו שתי שפות, או שפה אחת.
השפה

בארכיון חתושה נמצא תעוד של שש שפות: חתית, אכדית (בבלית) שהייתה שפת הדיפלומטיה במזרח הקדום, שתי שפות ילידות (אוטוכטוניות) שהיו בשימוש באנטוליה לפני בוא החתים: חורית וחַאתִית (חאתים) וכן השפות הלווית והפַּלַאית (אנ') (הפלאית דוברה לתקופה קצרה באזור קטן בצפון-מרכז אנטוליה ונעלמה).
השפה הלווית (כמו הפלאית) היא שפה קרובה לשפה החתית, והיא גם אחת מהשפות הבולטות שהחוקרים משערים שבה דיברו בני העיר טרויה במערב אנטוליה (לפחות בחלק מהתקופות בהן הייתה העיר מיושבת).
לשפות האנטוליות יש מספר מאפיינים המבדילים אותן מהשפות ההודו-אירופאיות, כמו: אין הבחנה בין לשון זכר ללשון נקבה; שני זמנים דקדוקיים בלבד: עבר והווה־עתיד; שני מינים דקדוקיים: חי ודומם; אין הבחנה בין עיצור קולי לעיצור אטום - לדוגמה, אין הבחנה בין ד (d) ל־ת (t). החוקרים מעלים השערות למקור ההבדל בין השפות: אפשרות אחת היא שהשפות האנטוליות איבדו חלק מהתכונות של השפות ההודו-אירופאיות. אפשרות אחרת היא שהחוסר הזה היה חלק מהשפה המקורית מלכתחילה, ולשפות ההודו-אירופאיות האחרות התווספו במשך הזמן רכיבים חדשים.
רוב הבלשנים תומכים בדעה שהשפות החתית, הלווית והפלאית התפצלו על אדמת אנטוליה, והם מתייחסים לשלוש השפות כענף לשוני נפרד של השפות ההודו-אירופאיות. חלק מהחוקרים מקדימים את הגירת הדוברים בשפות אלה כבר לאלף הרביעי לפנה"ס. האוריינות הגיעה לאנטוליה בתחילת האלף השני לפנה"ס, והשימוש בשפה הלווית הכתובה נמשך עד נפילת האימפריה החתית והמשיך חמש מאות שנים נוספות בממלכות הנאו חתיות, שכתבו את הכתובות המונמנטליות שלהם בשפה הלווית.
לווית בכתב הירוגליפי גילוי ופיענוח

המונח לווית בכתב הירוגליפי מתייחס לקורפוס של טקסטים בשפה הלווית. בתחילה חשבו החוקרים שנתקלו בטקסטים בכתב הירוגליפי כי מדובר בכתב הירוגליפי חתי. בהמשך התברר שמדובר בכתב הירוגליפי בשפה הלווית.
הדיווח הראשון על כתובת מונומנטלית נעשה ב-1850, כאשר תושב העיר נבשיר (Nevşehir) דיווח על תבליט פירקטין שנמצא בפירקטין השוכנת 50 ק"מ דרומית לקייסרי באנטוליה. ב-1870 נוסעים שעסקו בסחר עתיקות דיווחו שמצאו בחלב שבסוריה כתובת אחרת שהוכנסה בקיר הדרומי של מסגד אל-קיקאן (Al-Qaiqan Mosque), מסגד עתיק בעיר העתיקה מהמאה ה-12 שישב על שרידי מקדש חתי. ב-1884 גילה המלומד הפולני מאריאן סוקולובסקי (Marian Sokołowski) כתובת ליד Köylütolu במערב טורקיה. הכתובת הגדולה ביותר בכתב זה נחפרה ב-1970 בילבורט (Yalburt) מצפון-מערב לקוניה. טקסטים הירוגליפיים בשפה הלווית כוללים מספר מוגבל של מילים השאולות מהשפה החתית, אכדית ושמית צפונית-מערבית.
הכתב ההירוגליפי הלווי נולד כנראה בכיזוואתנה. בתחילה שימש רק בחותמות, ובהמשך שימש בעיקר לחקיקה של כתובות מונומנטליות על גבי אבנים. גם לאחר פענוח השפה החתית, התקשו החוקרים לפענח את הכתב, כי הוא לא דמה לכתב אחר שהיה ידוע באותה עת. הקושי הנוסף נבע גם מהעובדה שלא התגלתה כתובת דו לשונית או רב לשונית כמו למשל הכתובת של אבן רוזטה, שאיפשרה לפענח את הכתב ההירוגליפי המצרי.
הכתב הלווי הוא כתב פיקטוגרפי שבו הסימנים השונים מתארים בעלי חיים, צמחים, חפצים ועוד. הכתב כונה בתחילה "הכתב ההירוגליפי החתי". כיוון הכתיבה של הכתב הוא על פי הכיוון אליו פונים פני האנשים או בעלי חיים המופיעים על גבי הכתובות. ברור שהכתב נכתב בשיטת בוסטרופידון, כלומר "שיטת חריש השור", בה נכתבות השורות תוך שינוי כיוון הכתיבה והאותיות בכל שורה. לאחר שהתגלו מספר חותמות שבהן בעל החותם חקק את שמו בכתב הירוגליפי וכתב יתדות, חלה התקדמות בפיענוח הכתב. ההתקדמות הגדולה בפענוח הכתב החלה לאחר שבשנת 1946 התגלתה בקאראטפה בטורקיה כתובת אזתוד, שהיא כתובת דו-לשונית בפיניקית ולוּוית, שנחקקה משני צידי שערי העיר. הפיענוח נעשה בהדרגה. הוא לקח עשרות שנים ונעשה על ידי חוקרים שונים. הפיענוח העלה שלא מדובר בכתב הירוגליפי של השפה החתית, אלא של שפה קרובה הלווית. בשנת 2000 פרסם החוקר האנגלי דייוויד הוקינס (J. David Hawkins) את קורפוס הכתובות הנאו-חתיות, שכלל את הכתובות בשפה הלווית.
לווית בכתב יתדות

המונח לווית בכתב יתדות מתייחס לקורפוס של טקסטים בשפה הלווית שנמצאו על גבי לוחות בארכיון של העיר חתושש. הכתב זהה לכתב היתדות שהיה בשימוש בשפה החתית. בקטלוג של החתיתולוג הצרפתי עמנואל לרוש (Emmanuel Laroche), הכולל את קורפוס הטקסטים העתיקים בשפות החתיות (Catalogue des Textes Hittites), הטקסטים בשפה הלווית מסופררים בין CTH 757–773. רובו עוסק בטקסים. הלוחות בשפה הלווית כתובים במספר ניבים. קל לזהות את ניב הלווית מכִּיזוּוַאתנַה ממלכה מהאלף השני לפנה"ס שהתקיימה בדרום-מזרח אנטוליה, לווית מ-Istanuwa, ולווית אמפריאלית. הניב האימפריאלי הוא ניבם של הסופרים בחתושש במאות ה-14 וה-13 לפנה"ס.
לקריאה נוספת

John David Hawkins, Corpus of Hieroglyphic Luwian inscriptions. Volume I: Inscriptions of the Iron Age, de Gruyter, 2000, doi:10.1515/9783110804201
הערות שוליים

↑  איתמר זינגר, החִתים ותרבותם, מוסד ביאליק, 2009, עמ' 11
↑  איתמר זינגר, החִתים ותרבותם, מוסד ביאליק, 2009, עמ' 12
↑  איתמר זינגר, החִתים ותרבותם, מוסד ביאליק, 2009, עמ' 16
↑  אזור בצפון-מרכז אנטוליה
↑  איתמר זינגר, החִתים ותרבותם, מוסד ביאליק, 2009, עמ' 129
↑  איתמר זינגר, החִתים ותרבותם, מוסד ביאליק, 2009, עמ' 133
↑  איתמר זינגר, החתים ותרבותם, הוצאת מוסד ביאליק, 2009, עמ' 134
↑  איתמר זינגר, החִתים ותרבותם, מוסד ביאליק, 2009, עמ' 93
↑  איתמר זינגר, החִתים ותרבותם, מוסד ביאליק, 2009, עמ' 67–68
↑  איתמר זינגר, החִתים ותרבותם, מוסד ביאליק, 2009, עמ' 105
↑  צילום של הכתובת בקיר של מסגד אל-קיקאן
↑  איתמר זינגר, החִתים ותרבותם, מוסד ביאליק, 2009, עמ' 41
1 2  איתמר זינגר, החִתים ותרבותם, מוסד ביאליק, 2009, עמ' 8
↑  Catalogue of Hittite Texts
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538661205171  GND: 4120242-9  NKC: ph330279 
אסטלה עם טקסט בכתב הירוגליפי לויי שהתגלה ב-Sultanhan. אוסף המוזיאון לתרבויות אנטוליה, טורקיה
כתובת אזתוד על גבי אורטוסטאט, בכתב הירוגליפי בשפה הלווית
24 בינואר

24 בינואר הוא היום ה-24 בשנה בלוח הגריגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 341 ימים (342 ימים בשנה מעוברת).
אירועים היסטוריים ביום זה

41 – קיסר רומא קליגולה נרצח ומוחלף בקלאודיוס
1076 – היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מכריז בפני הרייכסטג על הדחתו של האפיפיור גרגוריוס השביעי במסגרת מאבק האינווסטיטורה. שלושה שבועות לאחר מכן מכריז גרגוריוס חרם על היינריך
1118 – ג'ובאני קוניולו ממונה לאפיפיור גלסיוס השני
1438 – מועצת בזל מחליטה להדיח את האפיפיור אאוגניוס הרביעי
1458 – מתיאש הוניאדי ממונה למלך הונגריה
1479 – הסכם שלום בין ונציה לבין האימפריה העות'מאנית. ונציאנים מחויבים בתשלומים שנתיים לטורקים
1859 – נסיכויות מונטניה ומולדובה מתאחדות למדינה אחת – רומניה
1924 – שמה של סנקט פטרבורג מוחלף ללנינגרד
1933 – נפתח המוזיאון היהודי בברלין
1939 – הקמת "הרשות המרכזית של הרייך להגירת יהודים" שתפקידה לגרום להגירתם של כל היהודים מגרמניה הנאצית
1943 – ועידת קזבלנקה ננעלת
1964 – גרמניה המזרחית מנהיגה גיוס חובה
1965 – סוריה מודיעה כי לכדה את המרגל הישראלי אלי כהן
1970 – אסון משאית התחמושת, תאונה שהתרחשה בנמל הצבאי באילת ובה התפוצצה משאית עמוסה בתחמושת. כתוצאה מהפיצוץ נהרגו 24 איש ועשרות נפצעו
1984 – חברת אפל משיקה את מקינטוש
1985 – שיגור משימת מעבורת החלל דיסקברי STS-51-C לשיגור לוויין של משרד ההגנה האמריקאי
1986 – חללית המחקר וויאג'ר 2 מבצעת יעף ליד כוכב הלכת אוראנוס ומגלה 10 ירחים חדשים
1990 – שיגור הגשושית היטן היפנית, מקפת לחקר הירח, והגשושית הירחית הראשונה שלא שוגרה על ידי ארצות הברית או ברית המועצות
1992 – ישראל וסין מכוננות לראשונה יחסים דיפלומטיים לאחר שנים של יחסים מורכבים
2011 – מחבל מתאבד התפוצץ באגף הנוסעים הנכנסים בנמל התעופה דומודדובו במוסקבה וגרם למותם של 36 אנשים ולפציעתם של מעל ל-180 אנשים
2020 – רעידת אדמה באלזי
נולדו

76 – הקיסר אדריאנוס, מדכא מרד בר כוכבא (נפטר ב-138)
1547 – יוהנה מאוסטריה, הדוכסית הגדולה של טוסקנה (נפטרה ב-1578)
1705 – פארינלי, זמר אופרה איטלקי (נפטר ב-1782)
1712 – פרידריך הגדול, מלך פרוסיה (נפטר ב-1786)
1732 – פייר בומרשה, מחזאי ומהפכן צרפתי (נפטר ב-1799)
1776 – ארנסט תאודור אמדאוס הופמן, סופר, משפטן, מלחין, מבקר מוזיקה, צייר וקריקטוריסט גרמני (נפטר ב-1822)
1786 – וולטר פורוורד, מזכיר האוצר של ארצות הברית ה-15 (נפטר ב-1852)
1891 – ולטר מודל, גנרל בוורמאכט (התאבד ב-1945)
1898 – קרל הרמן פרנק, מושל בוהמיה ומוראביה מטעם גרמניה הנאצית (הוצא להורג ב-1946)
1902 – אוסקר מורגנשטרן, כלכלן אמריקאי ממוצא גרמני ממייסדי תורת המשחקים (נפטר ב-1977)
1916 – אלכסנדר בוגן, צייר יהודי ופרטיזן (נפטר ב-2010)
1921 – ביאטריס מינץ, אמבריולוגית אמריקאית (נפטרה ב-2022)
1924 – חיים דוד הלוי, הרב הראשי של תל אביב (נפטר ב-1998)
1924 – קתרין המלין, גינקולוגית אוסטרלית (נפטרה ב-2020)
1925 – גדליה דוב שוורץ, פוסק הלכה אורתודוקסי אמריקאי (נפטר ב-2020)
1928 – דזמונד מוריס, זואולוג ואתולוג אשר חיבר ספרי מדע פופולרי רבים אודות התנהגות בעלי חיים
1931 – אריה דוידסקו, מאמן כדורסל ישראלי (נפטר ב-2018)
1934 – יוסי לנגוצקי, גאולוג ישראלי
1938 – יורם טהרלב, פזמונאי, משורר וסטנדאפיסט ישראלי (נפטר ב-2022)
1941 – דן שכטמן, מהנדס ישראלי וחוקר מבנה החומר, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 2011
1941 – ניל דיימונד, זמר-יוצר יהודי-אמריקאי
1943 – שרון טייט, שחקנית קולנוע אמריקאית (נרצחה ב-1969)
1944 – גליה גביש, אמנית רב תחומית ואוצרת ישראלית
1949 – ג'ון בלושי, שחקן אמריקאי (נפטר ב-1982)
1951 – יהושע גריפית, צייר ישראלי, מחלוצי הריאליזם החדש (אנ') בישראל
1953 – עמוס מלכא, אלוף בצה"ל, ראש מפקדת חילות השדה, ראש אגף המודיעין
1953 – מון ג'יאה-אין, נשיא דרום קוריאה
1956 – אלי טביב, איש עסקים ישראלי
1956 – האנה קרוג, זמרת ושחקנית נורווגית, זוכת אירוויזיון 1985 כחלק מהצמד בוביסוקס (יחד עם אליזבת אנדריאסן) כנציגת נורווגיה
1957 – מארק איטון, כדורסלן אמריקאי (נפטר ב-2021)
1957 – חגי סגל, עיתונאי, סאטיריקן ופובליציסט ישראלי
1958 – ענר שלו, מתמטיקאי וסופר ישראלי
1959 – קווין מגי, כדורסלן אמריקאי שכיכב במכבי תל אביב (נפטר ב-2003)
1961 – נסטסיה קינסקי, שחקנית קולנוע ממוצא גרמני
1963 – מיכאל גורלובסקי, חבר הכנסת מטעם הליכוד
1967 – ג'ון מיונג, מוזיקאי אמריקאי
1968 – מנחם פיליפ, במאי קולנוע ישראלי
1971 – רוביק דנילוביץ', ראש עיריית באר שבע
1974 – אד הלמס, שחקן אמריקאי
1978 – מורן אייזנשטיין, דוגמנית ושחקנית ישראלית
1979 – טטיאנה עלי, שחקנית אמריקאית
1980 – רבקה רומרו, ספורטאית בריטית, אלופה אולימפית וזוכה במדליות בשני ענפי ספורט שונים
1984 – יותם הלפרין, כדורסלן ישראלי
1986 – מישה ברטון, שחקנית בריטית
1987 – לואיס אלברטו סוארס, כדורגלן אורוגוואי
2003 – ג'וני אורלנדו, זמר קנדי
נפטרו

41 – קליגולה, קיסר רומא (נולד ב-12)
817 – האפיפיור סטפנוס הרביעי (נולד ב-770 בערך)
1125 – דוד הבנאי, מלך הממלכה המאוחדת של גאורגיה (נולד ב-1073)
1336 – אלפונסו הרביעי, מלך אראגון (נולד ב-1299)
1733 – רבי יעקב ריישר, ראב"ד פראג ורבן של וורמייזא ומץ, פוסק הלכה ומחבר הספרים "חק יעקב" ו"שבות יעקב"
1920 – אמדאו מודיליאני, צייר יהודי ממוצא איטלקי (נולד ב-1884)
1922 – נחמיה אנטון נובל, רב אורתודוקסי מודרני, דרשן והוגה דעות יהודי גרמני (נולד ב-1871)
1948 – ארתור ליבהנשל, מפקד מחנה הריכוז אושוויץ (נולד ב-1901)
1965 – וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה (נולד ב-1874)
1976 – פנחס לבון, מזכ"ל ההסתדרות ושר הביטחון, עמד במרכז "הפרשה" (נולד ב-1910)
1983 – אריק אריקסון, איש עסקים ומרגל (נולד ב-1889)
1983 – ג'ורג' קיוקור, במאי אמריקאי (נולד ב-1899)
1986 – רון האבארד, סופר ומייסד הסיינטולוגיה (נולד ב-1911)
1989 – טד בנדי, רוצח סדרתי אמריקאי (הוצא להורג) (נולד ב-1946)
1992 – טליה שפירא, שחקנית, בדרנית וזמרת ישראלית (נולדה ב-1946)
2002 – אלי חובייקה, מנהיג בפלנגות שהיה ידוע בחלקו בטבח בסברה ושתילה (נולד ב-1956)
2006 – כריס פן, שחקן קולנוע אמריקאי (נולד ב-1965)
2012 – תיאודורוס אנגלופולוס, במאי יווני (נולד ב-1935)
2014 – שולמית אלוני, חברת הכנסת ושרה בממשלות ישראל. כלת פרס ישראל לשנת תש"ס על תרומה מיוחדת למדינה ולחברה (נולדה ב-1927)
2016 – הנרי וורסלי, קצין צבא וחוקר ארצות בריטי (נולד ב-1960)
2019 – רמי הרפז, קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, טייס קרב בחיל האוויר הישראלי (נולד ב-1939)
2020 – רוב רנסנברינק, כדורגלן הולנדי ששיחק בעמדת החלוץ (נולד ב-1947)
2021 – משה מושקוביץ, איש חינוך ופעיל ציבור ישראלי, ממייסדי ישיבת הר עציון (נולד ב-1925)
2021 – אריק בראואר, צייר ואמן אוסטרי-ישראלי (נולד ב-1929)
2022 – חיים שירן, במאי טלוויזיה וקולנוע (נולד ב-1934)
2022 – מרים נאור, נשיאת בית המשפט העליון (נולדה ב-1947)
2023 – טוביה רביב, ניצול השואה, מפקד חטיבה 600, עסק בחילוץ יהודי יוגוסלביה (נולד ב-1934)
2024 – שרה רוס, פעילת זכויות אדם יהודייה  ארגנטינאית ממוצא פולני וניצולה מאושוויץ (נולדה ב-1927)
חגים ואירועים החלים ביום זה

יום האיחוד ברומניה – איחוד מולדובה עם ואלאכיה (מונטניה) למדינה רומנית אחת
23 בינואר – 25 בינואר
ינואר
לוח אירועים שנתי
אדריאנוס
פרידריך הגדול
יורם טהרלב
קליגולה
וינסטון צ'רצ'יל