stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאוריטניה
דמוגרפיה > דת, שפות ומוצאות אתניים

כמעט כל האוכלוסייה היא מוסלמית סונית, ואסלאם הוא הדת הרשמית במדינה. השפה הרשמית היא ערבית. בנוסף, לצד הערבית, שהדיאלקט המקומי בה נקרא חסנייה, משתמשים גם בצרפתית ובשפות אפריקניות כגון פולאני ווולופית.
מבחינת קבוצות אתניות, מעריכים שכ-40% מהאוכלוסייה הם ממוצא מעורב, ערבי ואפריקני, כ-30% הם ממוצא ערבי בלבד, ועוד כ-30% הם ממוצא אפריקני בלבד. התושבים והאזרחים ממוצא ערבי, נודענים בשם מוּרים.
זכויות אדם במאוריטניה

דו"ח של משרד החוץ האמריקאי לשנת 2023, ציין כי יש מידע אמין על: שחיתות ממשלתית חמורה, אי כיבוד זכויות אדם במאוריטניה ובכלל זה: הרג בלתי חוקי או ללא משפט, מעצרים שרירותיים לרבות של עיתונאים ופעילי זכויות אדם, תנאי כליאה קשים ומסכני חיים, הפרה של הזכות לפרטיות, הגבלות חמורות ושרירותיות על חופש הביטוי וחופש התקשורת בטענות של חילול האסלאם, מניעת הזכות להתאסף ולהתאגד, אלימות נרחבת על בסיס מגדר, לרבות אלימות מינית, השחתת אברי המין של נשים, חוקים המפלילים להט"ב, עבדות ולרבות של קטינים.
דו"ח של משרד החוץ האמריקאי לשנת 2023, ציין כי יש מידע אמין על סחר מתמשך בבני אדם. הממשלה עושה מאמצים לטפל בבעיה אך אינה פועלת באינטנסיביות ולכן הסחר ממשיך.
פעילי זכויות אדם בולטים

ביראם דאה עביד (אנ'): פוליטיקאי. מכונה "נלסון מנדלה המאוריטני". פעיל נגד עבדות ומנהיג התנועה הבינלאומית נגד עבדות, נעצר ונכלא מספר פעמים על ידי הרשויות במאוריטניה.
בראהים עביד (Brahim Abeid): תומך בזכויות אדם, המתמקד במיוחד בזכויות קהילת הראטין (אנ').
בובאכאר מסעוד (צר'): אדריכל. מייסד שותף של SOS Esclaves, המוקדש למיגור העבדות במאוריטניה.
אמיניתו בינת אל מוח'תאר: פעילת זכויות אדם ובעיקר על רקע מגדרי, מאז 1974. הייתה מועמדת לפרס נובל לשלום. נשיאת איגוד הנשים של עקרות הבית (AFCF).
פאטימה מבָּאיֶה (צר'): עורכת דין ונשיאת האגודה המאוריטנית לזכויות אדם (AMDH). פעילה נגד עבדות ופגיעה בזכויות נשים.
יחסי מאוריטניה–ישראל

נכון לשנת 2024 לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים בין מדינת ישראל ומאוריטניה.
שגרירות ישראל בנואקשוט הוקמה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ופעלה עד מרץ 2009.
שגרירי ישראל במדינה היו גבי אזולאי, פרדי איתן ובועז ביסמוט.
ביולי 2016 התקיימה במאוריטניה פסגת הליגה הערבית. בכינוס, בירך מזכ"ל הארגון על יוזמת השלום הצרפתית לפתרון הסוגיה הפלסטינית ובנוסף הביע התנגדות ליצירת התערבויות חיצוניות בעניינים הפנימיים של מדינות האזור.
הנרי לוס

| --- | --- |

לוס ואשתו קלייר בות' לוס, מחזאית ופוליטיקאית מפורסמת (1954)
 לידה:  3 באפריל 1898 פנגלאי, סין 
 פטירה:  28 בפברואר 1967 (בגיל 68) פיניקס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת אוקספורד  בית ספר הוטצ'קיס  אוניברסיטת ייל  Chefoo School 
 תקופת הפעילות:  מ-1920 
 מקצוע:  מוציא לאור; עיתונאי
 מפלגה:   המפלגה הרפובליקנית
 בת זוג:  לילה רוס הוץ (1923–1935) קלייר בות' לוס (1935–1967, שנת מותו)
 מספר צאצאים:  3 
 
הנרי רובינסון לוס (באנגלית: Henry Robinson Luce;‏ 3 באפריל 1898 – 28 בפברואר 1967) היה איל עיתונות אמריקאי שנקרא "האזרח הפרטי המשפיע ביותר באמריקה של ימיו". הוא השיק ופיקח באופק הדוק על שורה של מגזינים ששינו את העיתונות ואת הרגלי הקריאה של אמריקאים בני המעמד הגבוה. Time סיכם ופירש את חדשות השבוע; Life היה מגזין תמונות של פוליטיקה, תרבות וחברה ששלט בתפיסות החזותיות האמריקאיות בעידן שלפני הטלוויזיה; Fortune חקר לעומק את הכלכלה ואת העולם העסקי; ו-Sports Illustrated בחן את המניעים ואת האסטרטגיות של קבוצות הספורט ושל שחקני מפתח בהן. לוס, שהחזיק גם בבעלות על תחנות רדיו שונות ועל יומן חדשות מצליח, יצר למעשה את תאגיד המולטימדיה הראשון. הוא ראה בחזונו את ארצות הברית משיגה הגמוניה עולמית, וב-1941 הוא הכריז כי המאה ה-20 תהיה "המאה האמריקאית".
חייו והקריירה

לוס נולד בטנגצ'ואו (כיום פנגלאי), בשאנדונג שבסין, ב-3 באפריל 1898, בנם של אליזבת רוט לוס ושל הנרי וינטרס לוס, שהיה מיסיונר פרסביטריאני. הוא התחנך בפנימיות סיניות ואנגליות שונות.
בגיל 15, הוא נשלח לארצות הברית כדי ללמוד בבית הספר היוקרתי הוצ'קינס בקונטיקט, שם הוא ערך את Hotchkiss Literary Monthly. שם גם פגש לראשונה את בריטון האדן, שהיה שותפו כל חייו. באותו הזמן, האדן שימש עורך ראשי של עיתון בית הספר ולוס עבד כעוזר לעורך האחראי. שניהם הלכנו ללמוד במכללת ייל, שם האדן שימש יו"ר ולוס כעורך האחראי של The Yale Daily News. לוס היה גם חבר באחוות "אלפא דלתא פי" ובאחוות "הגולגולת והעצמות". לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1920, שהוא נפרד מהאדן והחל שנה של מחקרים היסטוריים באוניברסיטת אוקספורד, ואחריהם שימש במשך תקופה בתור כתב המועדונים של Chicago Daily News.
בדצמבר 1921 חזרו לוס והאדן לעבוד יחדיו ב-The Baltimore News. בעודו נזכר במערכת היחסים שלו עם האדן, לוס אמר אחר כך, "איכשהו, למרות הבדלים גדולים במזג ואפילו באינטרסים, היה עלינו לעבוד יחד. היינו ארגון. במרכז החיים שלנו — העבודה שלנו, התפקיד שלנו — בשלב זה כל מה שהיה לנו היה שייך לשנינו."
מגזינים

דיונים ליליים על הרעיון של מגזין חדשות הוביל את לוס ואת האדן, בגיל 23, להפסיק את עבודתם ב-1922. מאוחר יותר באותה שנה, הם שיתפו פעולה עם רוברט ליווינגסטון ג'ונסון ובוגר ייל נוסף כדי ליצור את Time Inc.. הם הוציאו לאור את הגיליון הראשון של Time ב-3 במרץ 1923. לוס שימש מנהל העסקים בזמן שהאדן היה העורך הראשי. לוס והאדן שימשו לסירוגין כנשיא וכמזכיר-גזבר בעוד ג'ונסון כיהן כסגן הנשיא ומנהל הפרסום. בשנת 1925 החליט לוס להעביר את המטה לקליבלנד, בזמן שהאדן היה בטיול לאירופה. קליבלנד הייתה זולה יותר, ואשתו הראשונה של לוס, לילה, רצה לצאת מחוץ לניו יורק. כאשר האדן חזר, הוא היה מזועזע והעביר את "טיים" חזרה לניו-יורק. לאחר מותו הפתאומי של האדן ב-1929, לוס תפס את עמדתו.
לוס השיק את מגזין העסקים Fortune בחודש פברואר 1930, ורכשה את Life על מנת להשיקו מחדש כמגזין שבועי של צילומי עיתונות בנובמבר 1936; הוא המשיך להשיק מגזינים נוספים: את House & Home ב-1952 ואת Sports Illustrated ב-1954. בנוסף הפיק לוס את יומן החדשות השבועי The March of Time. עד אמצע שנות ה-60 הייתה חברת Time Inc. לחברת ההוצאה לאור הגדולה והיקרתית של מגזינים בעולם.
הנשיא פרנקלין ד. רוזוולט, מודע לכך שרוב המוציאים לאור יתנגדו לו, הוציא ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, צו שחסם את כל המו"לים ואנשי המדיה מביקורים באזורי הלחימה; הוא מינה את גנרל ג'ורג' מרשל לאחראי על אכיפת הצו. המטרה העיקרית הייתה לוס, שהרבה להתנגד למהלכיו של רוזוולט. ההיסטוריון אלן ברינקלי טען כי המהלך היה "טעות", וכי לו היה לוס היה יכול לנסוע, הוא היה מעודד את הכוחות האמריקאיים ברחבי העולם. עם זאת, בעודו תקוע בניו-יורק, לוס המתוסכל והכועס הביע את עצמו במפלגתיות בוטה. באותה שנה הוא מונה לחבר בוועדת האטצ׳ינס.
לוס, נתמך על ידי העורך הראשי ט. ס. מת'יוס, מינה את ויטאקר צ'יימברס לעורך חדשות החוץ בפועל ב-1944, למרות המריבות שצ'יימברס ניהל עם כתבים בשטח.
לוס, שנשאר עורך ראשי בכל גליונות "טיים" שלו עד 1964, שמר על מיקומו בתור חבר בעל השפעה במפלגה הרפובליקנית. הוא היה דמות משפיעה מאחורי מה שנקרא "הלובי הסיני", ושיחק תפקיד גדול בהנחיית מדיניות החוץ האמריקנית והרגשות העממיים לטובת מנהיג הקוואמינטנג צ'יאנג קאי-שק ולטובת אשתו, סונג מיי-לינג, במלחמה נגד היפנים. בני הזוג הופיעו בתמונת השער של Time אחת עשרה פעמים בין 1927 ו-1955.
דווח כי לוס ניסה במהלך שנות ה-60 שימוש בLSD, לדבריו "שוחח עם אלהים" תחת השפעתו.
הוא שאף להיות מזכיר המדינה בתוך הממשל הרפובליקני, ולכן כתב מאמר מפורסם ב"טיים" בשנת 1941, שנקרא "The American Century" ("המאה האמריקאית"), אשר הגדיר את תפקידה של מדיניות החוץ האמריקנית במשך שארית המאה ה-20 (ואולי אף מעבר).
כן היה אנטי-סובייטי נלהב. הוא קידם את מושגי הדומיננטיות וההשפעה של ארצות הברית ב"מאה האמריקאית" בכתבי העת שלו באמצעות רעיונות ששותפו בחוגו החברתי, שכלל את ג'ון פוסטר דאלס, מזכיר המדינה, ואת אחיו, ראש ה-CIA אלן דאלס.
מותו ומשפחתו

ללוס היו שני ילדים, פיטר פול והנרי לוס השלישי, עם אשתו הראשונה, לילה הוץ. ב-1935 נישא לאשתו השנייה, קלייר בות' לוס, שלה כבר הייתה ילדה מנישואים קודמים, אן קלייר ברוקואו, שאותה גידלה לבדה. הוא נפטר בפיניקס שבאריזונה ב-1967. לפי קרן הנרי לוס (Henry Luce Foundation), בגיל 68 מת לפתע מדום לב בעודו מבקר בביתו בפישרס איילנד שבניו יורק. במותו, היה שווה לפי דיווחים $100 מיליון במניית Time Inc.. רוב הונו עבר לקרן על שמו. במהלך חייו, לוס תמך בפעילויות פילנתרופיות רבות, דוגמת פדרציית "הצל את הילדים" (Save the Children), מוזיאון המטרופוליטן לאמנות ו"שירות מאוחד לסין בע"מ" (United Service to China, Inc.).
שירות הדואר של ארצות הברית כיבד את לוס בבול דואר של 32 סנט מסדרת "האמריקאים הגדולים" (1980–2000). לוס נבחר לחבר היכל התהילה של העסקים בארצות הברית (Junior Achievement U.S. Business Hall of Fame) ב-1977.
לקריאה נוספת

Baughman, James L. "Henry R. Luce and the Business of Journalism." Business & Economic History On-Line 9 (2011). online
Baughman, James L. Henry R. Luce and the Rise of the American News Media (2001) excerpt and text search
Brinkley, Alan. The Publisher: Henry Luce and His American Century , Alfred A. Knopf (2010) 531 pp.
"A Magazine Master Builder" Book review by Janet Maslin, The New York Times, April 19, 2010
Brinkley, Alan. What Would Henry Luce Make of the Digital Age?, TIME (April 19, 2010) excerpt and text search
Elson, Robert T. Time Inc: The Intimate History of a Publishing Enterprise, 1923-1941 (1968); vol. 2: The World of Time Inc.: The Intimate History, 1941-1960 (1973), official corporate history
Herzstein, Robert E. Henry R. Luce, Time, and the American Crusade in Asia (2006) excerpt and text search
Herzstein, Robert E. Henry R. Luce: A Political Portrait of the Man Who Created the American Century (1994).
Morris, Sylvia Jukes. Rage for Fame: The Ascent of Clare Boothe Luce (1997).
Wilner, Isaiah. The Man Time Forgot: A Tale of Genius, Betrayal, and the Creation of Time Magazine, HarperCollins, New York, 2006
הערות שוליים

↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000001-QINU`"'Robert Edwin Herzstein (2005). Henry R. Luce, Time, and the American Crusade in Asia. Cambridge U.P. p. 1.
↑  Editorial (1941-02-17) The American Century, Life Magazine
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000004-QINU`"'Baughman, James L. (28 באפריל 2004). "Henry R. Luce and the Rise of the American News Media". American Masters (PBS). נבדק ב-19 ביוני 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000006-QINU`"'Warburton, Albert (Winter 1962). "Robert L. Johnson Hall Dedicated at Temple University" (PDF). The Emerald of Sigma Pi. Vol. 48, no. 4. p. 111.
↑  Alan Brinkley, The Publisher: Henry Luce and his American Century (2010) pp 302-3
↑  Brinkley, The Publisher: Henry Luce and his American Century (2010) pp 322-93
↑  "Henry R. Luce: End of a Pilgrimage".
↑  '"`UNIQ--templatestyles-0000000B-QINU`"'"Time magazine historical search". Time magazine. אורכב מ-המקור ב-2012-06-30. נבדק ב-19 ביוני 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Maisto, Stephen A., Galizio, Mark, & Connors, Gerald J. (2008).
↑  '"`UNIQ--templatestyles-0000000E-QINU`"'Edwin Diamond (23 באוקטובר 1972). "Why the Power Vacuum at Time Inc. Continues". New York Magazine. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000010-QINU`"'"Henry R. Luce". US Stamp Gallery. 3 באפריל 1998. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264609205171  PLWABN: 9810563653005606  BNE: XX4426573  BnF: cb121025412 (data)  CANTIC: a11188728  GND: 119007932  ISNI: 0000 0001 0990 4485  LCCN: n50048448  NARA: 18538652  NKC: uk2011660370  NTA: 070696942  RKD: 385202  SNAC: w63r0sq8  SUDOC: 132056658  Trove: 908688  ULAN: 500445432  VcBA: 495/176915  VIAF: 77116355   WorldCat (עם VIAF): 77116355 
קפלת הזיכרון של לוס, באוניברסיטת דונגהאי שבטאיוואן.
הקרב על הבליטה

ערך זה עוסק בקרב במלחמת העולם השנייה. אם התכוונתם לקרב במלחמת העולם הראשונה, ראו .
הקרב על הבליטה (באנגלית: Battle of the Bulge, בגרמנית: Ardennenoffensive, "מתקפת הארדנים") הוא השם שניתן בהיסטוריוגרפיה האמריקנית למערכה צבאית גדולה בין צבא גרמניה הנאצית לבין צבאות בעלות הברית המערביות, שהתנהלה מאמצע דצמבר 1944 עד אמצע ינואר 1945, במסגרת החזית המערבית במלחמת העולם השנייה, והסתיימה בניצחון כוחות בעלות הברית. בשלב הראשון של המערכה תקפו הגרמנים את כוחות צבא ארצות הברית באזור יערות הארדנים, במפגש הגבולות בין צרפת, בלגיה ולוקסמבורג. הקרב קיבל את שמו בשל המבלט (Bulge) שיצרה החדירה הגרמנית בקו החזית האמריקני. קרב זה התפרסם מכיוון שהוא היה המתקפה הגדולה האחרונה שערך הצבא הגרמני בחזית המערבית, ושיקף את עוצמתו גם בשלבים המאוחרים של המלחמה.
מטרת המתקפה הגרמנית, שקיבלה את שם הקוד מבצע "משמר הריין" (בגרמנית: Wacht am Rhein), הייתה ליצור פרצה רחבה בקו החזית של בעלות הברית בשטחי לוקסמבורג ובלגיה, לתפוס את נמל אנטוורפן (שהיה בסיס אספקה חיוני לבעלות הברית), ולהשמיד את כוחות בעלות הברית בהולנד ובצפון בלגיה, שינותקו ויכותרו על ידי המתקפה הגרמנית. אדולף היטלר האמין כי הצלחה תגרום לקרע בתוך הקואליציה האנגלו־אמריקאית, ותאפשר לגרמניה להעביר בהמשך את כוחותיה לחזית המזרחית כדי לבלום את המשך התקדמות הצבא האדום מערבה.
המערכה החלה ב־16 בדצמבר 1944, בהשתתפות כ־200,000 חיילים גרמנים מארמיית הפאנצר החמישית, ארמיית הפאנצר השישית של האס אס, והארמייה השביעית. המתקפה הצליחה להפתיע את הכוחות האמריקאיים החלשים יחסית באזור, ויצרה עד 24 בדצמבר בליטה עמוקה בתוך החזית האמריקאית, שעומקה המרבי היה כ־100 ק"מ. כוחות החלוץ הגרמניים הגיעו עד קילומטרים ספורים מהנהר מז, ושם נבלמה התקדמותם. החל מ־26 בדצמבר איבדו הגרמנים את היוזמה האופרטיבית, וכוחות בעלות הברית עברו למתקפת נגד. בעלות הברית תקפו את האגפים של הבליטה הגרמנית, אך התקדמותם הייתה איטית ויקרה, והם לא הצליחו לנתק ולכתר את הכוחות הגרמניים שהחזיקו בשטחה. ב־7 בינואר 1945 ניאות היטלר לבסוף להפסיק את המבצע ולהסיג את כוחותיו מהבליטה שכבשו באזור הארדנים, אך רק ב־25 בינואר השלימו הכוחות הגרמניים את נסיגתם לקו ההתחלה שלהם.
שני רק למערכה בנורמנדי, קרב הארדנים היה המערכה הגדולה והקטלנית (במספר האבדות) ביותר של הצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה. בהיסטוריוגרפיה האמריקאית מקובל לראות בו את ה"קרב הבודד" (להבדיל ממערכה צבאית) הגדול והעקוב־מדם ביותר בתולדות ארצות הברית בכלל, ובמלחמת העולם השנייה בפרט. במהלך הקרב ספג הצבא האמריקאי, לפי הערכות שונות, בין 81,000 ל־108,000 אבדות, כולל שבויים ונעדרים. הצבא הגרמני ספג אף הוא אבדות כבדות בכוח אדם ובציוד לחימה כבד במהלך הקרב, ויכולתו להמשיך לנהל את המערכה הצבאית בחזית המערבית נפגעה קשות.
רקע > שדה הקרב > תנאי קרקע ומזג אוויר

המתקפה הגרמנית בארדנים נערכה בחורף 1944/1945, שהיה אחד מהקשים ביותר שידעה אירופה המערבית. שעות האור המעטות ותנאי מזג האוויר הקשים היקשו מאוד על הפעלת חילות האוויר של שני הצדדים. נוכח העובדה שבשלב זה של המלחמה נהנו חילות האוויר של בעלות הברית מעליונות אווירית כמעט מוחלטת על הלופטוואפה הגרמני, פגעו המגבלות על הפעלת הכוח האווירי בעיקר בכוחות בעלות הברית. זו גם הייתה אחת הסיבות העיקריות לכך שהפיקוד הגרמני החליט להנחית את המתקפה בחודש דצמבר. ניהול מערכה צבאית בעונת החורף גרם לקשיים ללוחמים בשני הצדדים, אך במיוחד לכוחות בעלות הברית, שלא היו מורגלים ללחימה בשלג ובתנאי מזג אוויר קיצוניים, בעוד שהגרמנים צברו ניסיון רב בניהול לחימה בקור עז ובתנאי מזג אוויר קשים במהלך המערכה הצבאית בחזית המזרחית.
אזור הארדנים הוא הררי, מיוער ברובו בצפיפות, ותשתית התחבורה בו דלה. צירי התנועה המעטים שעברו בו היו צרים ברובם, ועובדה זו, ביחד עם תנאי השטח הקשים, הקלה על הכוח המגן לחסום ולבלום התקדמות כוחות תוקפים עדיפים. האזור אינו נוח לתנועת כוחות ממונעים גדולים, ואינו מאפשר פריסה שלהם וביצוע תמרונים מורכבים. בנוסף, האזור מבותר על ידי מספר נהרות, עובדה שהגבילה עוד יותר את יכולת התנועה של כוחות תוקפים, ואיפשרה לכוח המגן לעצור, ולפחות לעכב, את התקדמותם באמצעות פיצוץ גשרים ומעברי מים. באביב 1940 נתקלו הגרמנים בהתנגדות קלה בלבד בהתקדמותם דרך הארדנים, אך גם אז סבלו מפקקי תנועה קשים שעיכבו את התקדמותם. הפיקוד הגרמני קיווה שגם הפעם יצליחו כוחותיו לפרוץ דרך הארדנים במהירות, ויתגברו על התנגדות הכוחות החלשים יחסית שהחזיקו בו.
בשלבים הראשונים של המערכה בארדנים, תנאי השטח ומזג האוויר הקשים, בצירוף ההתנגדות העיקשת שגילו חלק מכוחות המגן האמריקאים, ומעל לכל מיעוט צירי התנועה - יצרו פקקי ענק בדרכים המועטות שהובילו לחזית, והיקשו על הגרמנים להזרים תגבורות ואספקה לכוחות החלוץ שלהם. טנקים רבים ננטשו בגלל מחסור בדלק ובגלל חוסר יכולתם של דרגי העורף (יחידות האספקה והחימוש) לחבור אליהן. הבעיות הלוגיסטיות, שהוחמרו בגלל תנאי השטח הקשים, היו מהגורמים העיקריים לכישלון המתקפה הגרמנית.
רקע > שדה הקרב > סדר הכוחות של בעלות הברית בתחילת המערכה בארדנים

אף שבמהלך הקרב על צרפת ב־1940 התמקד המאמץ ההתקפי הגרמני העיקרי באזור הארדנים, עדיין נתפס אזור זה על ידי פיקוד בעלות הברית כשטח שאינו נוח לתנועת כוחות ממונעים ולתמרונים התקפיים רחבי היקף, לכן המאמצים ההתקפיים העיקריים של כוחות בעלות הברית בסתיו ובחורף 1944 נערכו מדרום ומצפון לארדנים. זו הייתה גם הסיבה העיקרית לכך שקו החזית באזור זה הוחזק על ידי כוחות חלשים יחסית של בעלות הברית, וכן שהארדנים נבחרו על ידי הפיקוד העליון לשמש כאזור למנוחה ולהתארגנות מחדש לכוחות האמריקאיים. פיקוד בעלות הברית העריך, שהסיכוי שהגרמנים יתקפו דווקא באזור זה, ההררי למחצה והמיוער בצפיפות, הוא נמוך ביותר, ולכן גם לא דאג להכין תוכנית מגירה להדיפת מתקפה אפשרית בארדנים.
בגזרת המתקפה הגרמנית המתוכננת החזיקו שש דיוויזיות אמריקניות מהארמייה הראשונה, שחלקן היו מתחת לתקן לאחר שספגו אבדות כבדות בקרבות קודמים. שתי דיוויזיות חי"ר (ה־2 וה־99), שהשתייכו לקורפוס ה־5, החזיקו בגזרה ברוחב כ־35 ק"מ בחלק הצפוני של הארדנים, ואילו שלוש דיוויזיות חי"ר (ה־106, ה־28 וה־4), שהשתייכו לקורפוס ה־8, בפיקוד מייג'ור־גנרל טרוי מידלטון, תפסו גזרה ברוחב 115 ק"מ בחלק המרכזי והדרומי של הארדנים, בסיוע הדיוויזיה המשוריינת ה־9, ששימשה ככוח עתודה. היו ביניהן יחידות טריות לגמרי וחסרות כל ניסיון קרבי כמו הדיוויזיה ה־106, שתפסה את הקו בארדנים ימים אחדים בלבד לפני פרוץ המתקפה הגרמנית. כוחות בעלות הברית בארדנים כללו סך הכול 83,000 חיילים, 242 טנקים בינוניים, 160 טנקים קלים (רובם מדגם M3 סטיוארט), 182 משחיתי טנקים, ו־394 תותחים.
כוחות ופיקוד > הגרמנים > פיקוד הצבא הגרמני

באופן פורמלי, היה הפיקוד העליון של הוורמאכט ‏ (OKW) מטה הפיקוד העליון של צבא גרמניה הנאצית. עם זה, המעורבות הגבוהה של הדרג הפוליטי - ובמיוחד של היטלר - פגעו בעצמאותו. יתרה מכך, היטלר אף מינה את עצמו לראש הכוחות המזוינים של גרמניה בדצמבר 1941 בעקבות התבוסה הגרמנית בקרב מוסקבה, ובכך הפך לסמכות הפיקודית העליונה. הדרג הפוליטי ניסה לשלוט בגרמניה בשיטת הפרד ומשול ושיטה זו לא פסחה על הפיקוד העליון; כך נוצרה יריבות בין הפיקוד העליון של הוורמאכט למפקדה העליונה של כוחות היבשה ה-(OKH). לכאורה היה ה־OKH אמור להיות אחד המדורים העיקריים בוורמאכט, יחד עם ה-OKL (הפיקוד העליון של הלופטוואפה) וה־OKM (הפיקוד העליון של הקריגסמרינה), אך היריבות שטופחה על ידי הדרג הפוליטי הביאה לכך שלא כך היה הלכה למעשה.
היריבות בתוך הפיקוד העליון הוחרפה על ידי הקמת הוואפן אס אס. התחרות על משאבים בין הוואפן אס אס לוורמאכט (הצבא הסדיר) יצרה חוסר איזון ביחידות השדה. כך, היו יחידות הוואפן אס אס מצוידות טוב יותר ממקבילותיהן בצבא. יתרה מכך, הוואפן אס אס נשמע למפקדים משלו, שלא היו כפופים כלל למטה העליון של הצבא. היחידות אמנם שיתפו פעולה בשדה הקרב, אך המתח ביניהן היה גדול.
עם התקדמות המלחמה הלכה והתמסדה חלוקת תפקידים בין ה־OKW וה־OKH: ה־OKW קיבל על עצמו את הפיקוד על הכוחות המוצבים בחזית המערבית, ואילו ה־OKH התמקד בניהול המערכה הצבאית בחזית המזרחית. אף שהיטלר היה להלכה מפקד ה־OKH, הוא לא הסתפק בפיקוח כללי על ניהול המבצעים הצבאיים, או בהצגת מתווה כללי, אלא התערב אישית באופן מעשי בכל שלבי התכנון הצבאי. היטלר היה חסר השכלה צבאית רשמית, ואף שהיה בעברו חייל קרבי אמיץ ואף עוטר בעיטור גבורה, הוא לא למד מעולם בבית ספר לקצינים והבנתו בטקטיקה ובאסטרטגיה התבססה בעיקר על תחושות הבטן שלו ועל ידע ששאב מספרות. רמת מעורבות כזאת מצד הדרג הפוליטי לא הייתה מקובלת באותו שלב של המלחמה באף אחת מהמדינות העיקריות במחנה בעלות הברית.
שתלטנותו של היטלר גרמה לדחיית דעתו של ראש ה־OKH, היינץ גודריאן, שביקש לנצל את העתודות המעטות הזמינות לחיזוק ההגנות במזרח. השאיפה של היטלר לפגוע בבעלות הברית המערביות, ובמיוחד בבריטניה, הובילה אותו להטיל עתודות אלה למערכה בחזית המערבית. ראש ה־OKW, וילהלם קייטל, ציית לו ללא עוררין לכל אורך המלחמה ולא העז למחות בפניו כלל. קייטל תכנן את מתקפת הארדנים בהתאם להוראותיו של היטלר.
כוחות ופיקוד > בעלות הברית

הקרב על הבליטה החל בשעת שפל ביחסם של האמריקאים כלפי הבריטים. עוד קודם לקרב, קבלו המצביאים האמריקאים בצרפת על הפסיביות שמגלה קבוצת הארמיות ה־21 של מונטגומרי. האמריקאים גם השמיעו ביקורת נוקבת על ההתערבות הצבאית הבריטית נגד הקומוניסטים ביוון, התערבות שנחשבה לא רק לביטוי של אימפריאליזם, אלא גם של נכונות לכפות את השאיפות הבריטיות באמצעות הסטת כוחות בריטיים משדות הקרב של מערב אירופה, בלא להתחשב בכך שהמהלך מכביד את הנטל על האמריקאים.
כוחות ופיקוד > בעלות הברית > פיקוד בעלות הברית

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
דווייט אייזנהאואר המפקד העליון של כוחות בעלות הברית במערב אירופה
| ברנרד לו מונטגומרי  מפקד קבוצת הארמיות ה־21 | ברנרד לו מונטגומרי  מפקד קבוצת הארמיות ה־21 | ברנרד לו מונטגומרי  מפקד קבוצת הארמיות ה־21 | עומר בראדלי  מפקד קבוצת הארמיות ה־12 | עומר בראדלי  מפקד קבוצת הארמיות ה־12 | עומר בראדלי  מפקד קבוצת הארמיות ה־12 |
| קורטני הודג'ס מפקד הארמייה הראשונה | קורטני הודג'ס מפקד הארמייה הראשונה | ג'ורג' פטון  מפקד הארמייה השלישית | ג'ורג' פטון  מפקד הארמייה השלישית |  ויליאם סימפסון  מפקד הארמייה התשיעית |  ויליאם סימפסון  מפקד הארמייה התשיעית |
המרכיב העיקרי של כוחות בעלות הברית בחזית המערבית, הן מבחינת כוח אדם והן מבחינת ציוד היה אמריקאי. המרכיב השני בחשיבותו היו כוחות צבא מהאימפריה הבריטית וממדינות חבר העמים הבריטי (במיוחד מקנדה). בנוסף לכך כללו כוחות בעלות הברית יחידות צבא מצרפת, וכן ממדינות שעדיין נמצאו תחת כיבוש נאצי, כגון פולין. כמעט כל כוחות בעלות הברית, שלקחו חלק במערכה בארדנים (למעט הקורפוס הבריטי ה־30 מהארמייה השנייה) היו מצבא ארצות הברית. דווייט אייזנהאואר שימש כמפקד העליון של כוחות בעלות הברית ביבשת אירופה, וניצל את כשרונותיו הדיפלומטיים כדי לשמור על תיאום בין צבאות המדינות, ששירתו תחת פיקודו, ובמיוחד כדי להרגיע את המתחים בין המפקדים הבכירים של צבאות ארצות הברית ובריטניה במערב אירופה.
כוחות בעלות הברית בחזית המערבית כללו 3 קבוצות ארמיות: קבוצת הארמיות ה־21 תחת פיקודו של ברנרד לו מונטגומרי בצפון, בשטח הולנד, קבוצת הארמיות ה־12 תחת פיקודו של עומר בראדלי במרכז, וקבוצת הארמיות ה־6 תחת פיקודו של ג'ייקוב דיוורס בדרום. הארמיות שהשתייכו לקבוצת הארמיות האמריקנית ה־12, נשאו בעיקר נטל הלחימה במהלך הקרב על הבליטה, אם כי חלקן סופחו זמנית לפיקוד קבוצת הארמיות ה־21 במהלך הקרב.
כוחות ופיקוד > בעלות הברית > הכישלון המודיעיני

העובדה שבעלות הברית לא צפו את המתקפה של היטלר נבעה בראש ובראשונה מתחושת האופטימיות המופרזת שרווחה במפקדות בעלות הברית, וזלזולן בגרמנים שנחשבו כבר למנוצחים. השפיע כאן גם לא מעט אופי פעולת המודיעין של בעלות הברית, שהושתתה בראש ובראשונה על תצפיות־אוויר, ועל ההסתמכות המוחלטת על האולטרה (המודיעין שעסק בפיצוח מכונת ההצפנה הגרמנית אניגמה), שסיפק לבעלות הברית זרם מידע כה אמין עד למועד הקרב. האולטרה לא יכול היה להאזין ולפענח תשדורות בנושא המתקפה המממשת ובאה, משום שהגרמנים הטילו איסור חמור על כל תקשורת אלחוטית, והפקודות נמסרו למפקדי הגיסות בידי בלדרים, ימים ספורים לפני המתקפה. בדומה לכך, שלג וגשמים כבדים שיבשו כליל את תצפיותיהן האוויריות של בעלות הברית, ומעבר לכך הגביל הוורמאכט את תנועת כוחותיו לשעות הלילה, וכך נשללה כל אפשרות להתרעה מוקדמת על ההתקפה.
המפקד העליון אייזנהאואר קיבל דו"חות מודיעין מברדלי שקבעו כי יש "סבירות נמוכה בלבד" להתקפה גרמנית, ובדו"ח ממונטגומרי מ־15 בדצמבר – יום אחד בלבד לפני המתקפה – נאמר שהאויב "אינו יכול לצאת למבצעים התקפיים בקנה־מידה גדול". ארבעה גרמנים שנפלו בשבי דיברו אמנם על מתקפה גדולה לפני חג המולד, אבל מודיעין בעלות הברית לא האמין להם. רמזים ברורים מסוגים שונים שהתקבלו מתשדורות שיורטו, בין השאר ממברקיו של שגריר יפן בברלין, העידו על הכנות למתקפה. "אולטרה" סיפקה ראיות לוגיסטיות רבות לכך שדווקא בגזרה השקטה של הארדנים הגרמנים צוברים תחמושת ודלק, שנזקקו להם באופן נואש בגזרות אחרות שהתנהלו בהן קרבות כבדים. אך איש לא נתן דעתו לרמזים הללו, משום שמתקפה גרמנית אפשרית נתפסה כצעד עקר וחסר ערך. צבא גרמניה – כך העריכו באותה העת בעלות הברית – לא מסוגל היה להפתיע גם משום שהיו מצוי בלפיתה אדירה בין שתי זרועות ענקיות, זו הסובייטית וזו של בעלות הברית המערביות, וגם בשל היותו שחוק לאחר האבדות הכבדות שספג.
ההתקפה הגרמנית

ב־16 בדצמבר 1944, בשעה 05:30 בבוקר פתחו הגרמנים במתקפתם, מבצע הרבסטנבל (ערפילי סתיו) – שם הצופן החדש של התוכנית. ההתקפה התנהלה בשלג שהגיע עד גובה הברכיים, וזרקורים הטילו אלומות אור על העננים ממעל כדי לספק תאורה מלאכותית ללוחמים. הגרמנים פתחו בהרעשה ארטילרית קצרה על העמדות האמריקניות, ובעקבותיה הסתערו עליהן כוחות רגלים גרמניים בסיוע שריון. למרות העדיפות המספרית הגדולה של הכוחות התוקפים, הצליחו המגנים האמריקאים להדוף את מרבית ההתקפות הגרמניות במהלך יום הלחימה הראשון, וההתקדמות שהושגה לא עלתה על מספר קילומטרים. הסיבה העיקרית לכך, חוץ מההתנגדות העיקשת של המגנים האמריקאים במרבית הגזרות, הייתה הרמה הירודה של יחידות הרגלים הגרמניות שהשתתפו במתקפה, שהורכבו ברובן מחיילים חסרי הכשרה מקצועית מספקת ומיומנות לחימה. מהיום הראשון למתקפה ניתן היה להבחין בפער גדול בין הביצועים וההישגים של יחידות השריון הגרמניות, לבין הביצועים הירודים של יחידות חיל הרגלים שלהם.
לאחר רדת החשיכה ניצלו הגרמנים את הפריסה הדלילה של היחידות האמריקאיות שהחזיקו בקו החזית, כדי להסתנן בין העמדות האמריקניות, ולאגף את היחידות שהחזיקו בקו החזית. ביום השני של המתקפה היא החלה לצבור תאוצה, ובמספר גזרות הצליחו יחידות ניידות גרמניות, שעקפו כיסי התנגדות אמריקאים, להשיג התקדמות ניכרת ולחדור עמוק לעורפם של הכוחות האמריקאים בארדנים.