stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בלגיה במשחקים האולימפיים

בלגיה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת פריז (1900). היא נעדרה מאולימפיאדת סנט לואיס (1904), ומאז אולימפיאדת לונדון (1908) היא משתתפת במשחקים ברציפות. לאורך השנים צברו הספורטאים הבלגים 148 מדליות, בהן 39 מדליות זהב. הענפים בהם הושג המספר הגבוה ביותר של מדליות הם קשתות (20 מדליות, מהן 11 מדליות זהב, הישג המקנה לבלגיה את המקום השלישי בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי קוריאה הדרומית וארצות הברית), אופניים (26 מדליות, בהן 7 מדליות זהב; בלגיה מדורגת במקום התשיעי בענף זה) ואתלטיקה (13 מדליות, בהן 5 מדליות זהב).
באולימפיאדות החורף משתתפת בלגיה מאז כינונם באולימפיאדת שאמוני (1924), אך היא נעדרה מהם פעמיים. במשחקים אלה צברו הספורטאים הבלגים 6 מדליות, בהן מדליית זהב אחת.
בלגיה אירחה את המשחקים פעם אחת, בעיר אנטוורפן, ב-1920. המשחקים באותה שנה היו אמורים להיערך בבודפשט, אך לאחר מלחמת העולם הראשונה הוחלט להעבירם לאנטוורפן, לאות הזדהות עם סבלם של תושבי העיר במהלך המלחמה. בריסל התמודדה על אירוח המשחקים פעמיים, אך לא הצליחה בכך. במכרז לאירוח המשחקים של 1960 דורגה במקום החמישי, אחרי רומא, לוזאן, דטרויט ובודפשט, ובמכרז לאירוח המשחקים של 1964 דורגה במקום הרביעי, אחרי טוקיו, דטרויט ווינה.
היסטוריה > אולימפיאדת פריז (1900)

הופעת הבכורה של בלגיה במשחקים באולימפיאדת פריז (1900), הייתה מוצלחת מאוד. 78 הספורטאים הבלגים זכו ב-15 מדליות, 5 מכל סוג, ודורגו במקום השישי בטבלת המדליות, אחרי המארחת צרפת, ארצות הברית, בריטניה, הקבוצות המעורבות ושווייץ.
הקשתים זכו ב-6 מהמדליות, ובלט מהם במיוחד הוברט ואן איניס, שזכה בשתי מדליות זהב ובמדליית כסף אחת. עמיתו עמנואל פולון זכה אף הוא במדליית זהב, אמיל דרואר זכה במדליית כסף ולואי גלינור זכה במדליית ארד. גם הרוכבים הבלגים הגיעו להישגים נאים. קונסטנט ואן לאנגנדונק זכה במדליית זהב בתחרות הקפיצה לרוחק, ואמה הגמן הגיע להישג דומה בתחרות הקפיצות. סגנו של הגמן היה ז'ורז' ואן דר פואל, שגם זכה במדליית ארד בתחרות הקפיצה לגובה.
שמיניית החותרים ממועדון החתירה המלכותי של גנט זכתה במדליית כסף, והקלעים שארל פומייה ופאול ואן אסברוק זכו במדליות ארד. מועדון השחייה והכדורמים של בריסל ייצג את בלגיה בטורניר הכדורמים. הוא גבר על שתי קבוצות צרפתיות, אך הפסיד במשחק הגמר לקבוצה בריטית וסיים במקום השני. נבחרת הכדורגל של האוניברסיטה החופשית של בריסל הייתה אחת משלוש קבוצות שהתחרו בטורניר הכדורגל, לצד קבוצות מבריטניה ומצרפת. הקבוצה שיחקה משחק אחד מול הקבוצה הצרפתית, והובסה בתוצאה 2–6. בטורניר זה לא הוענקו פרסים, אך הוועד האולימפי הבינלאומי הכיר בתוצאות בדיעבד, ומאחר שהקבוצה הבלגית הגיעה לתוצאה השלישית בטיבה מבין שלוש הקבוצות, הוענקה לה בדיעבד מדליית ארד.
היסטוריה > עד מלחמת העולם הראשונה

באולימפיאדת לונדון (1908) ייצגו את בלגיה 88 ספורטאים. הם זכו ב-8 מדליות, בהן מדליית זהב אחת, ובלגיה דורגה במקום העשירי בטבלת המדליות. הקלע פאול ואן אסברוק זכה במדליית זהב, והיה שותף לזכייה הקבוצתית במדליית הכסף. סגנו של ואן אסברוק היה אף הוא בלגי, ולטר אליקוט. צוות השייטים בדגם 6 מטר זכה במדליית כסף, וכמוהו גם שמיניית החותרים. רוכב האופניים יוזף ורברוק זכה במדליית ארד במרוץ ל-20 ק"מ, וכך גם נבחרת הסיף במקצה הדקר. נבחרת הכדורמים דורגה במקום השני בבית בן ארבע נבחרות, לאחר שגברה על הולנד ועל שוודיה והפסידה לבריטניה.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) ירד מספר המדליות בהן זכו הבלגים ל-6. הענף המצליח ביותר היה הסיף. פאול אנספך זכה במדליית הזהב במקצה היחידים בדקר, והיה שותף לזכייה במדליית הזהב במקצה הדקר הקבוצתי. פיליפ דה בוליו זכה במדליית הארד במקצה היחידים. החותר פולידור וירמן זכה במדליית כסף, הרוכב עמנואל דה בלומארט זכה במדליית ארד בתחרות הקפיצות ונבחרת הכדורמים זכתה במדליית ארד.
היסטוריה > אולימפיאדת אנטוורפן (1920)

האולימפיאדה היחידה אותה אירחה בלגיה הייתה גם המוצלחת בתולדותיה. הספורטאים הבלגים צברו 36 מדליות, בהן 14 מדליות זהב, ודורגו במקום החמישי בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית, שוודיה, בריטניה ופינלנד.
הענף בו בלטה בלגיה במיוחד היה הקשתות. הקשתים הבלגים זכו ב-14 מדליות מתוך ה-21 שחולקו, וב-8 מתוך 10 מדליות הזהב שחולקו. עם זאת, במרבית התחרויות היה מספר המתחרים היה נמוך במיוחד, וזכייה במדליה לא דרשה מאמץ רב. הוברט ואן איניס בן ה-54, שעשרים שנה קודם לכן זכה במדליות באולימפיאדת פריז, זכה במדליות זהב בירי במטרה נעה מ-28 מ' ומ-33 מ' ובמדליית כסף בירי במטרה נעה מ-50 מ'. בכל אחד משלושת המקצים היו רק שני מתחרים. ואן איניס היה שותף גם לזכיות הקבוצתיות של הנבחרת הבלגית במדליות זהב בירי במטרה נעה מ-50 ומ-33 מ', ובמדליית הכסף בירי מ-28 מ'. בשני המקצים בהם זכתה הנבחרת בזהב התחרתה מולה רק נבחרת צרפת, ובמקצה השלישי השתתפה גם נבחרת הולנד. בתחרויות הירי במטרות נייחות השתתפו רק בלגים, והם חלקו במדליות. אדמונד קלוטנס ניצח במקצה המטרה הגדולה ואדמונד ואן מור ניצח במקצה המטרה הקטנה. לתחרויות הקבוצתיות התייצבה רק הנבחרת הבלגית, שזכתה, מן הסתם, במדליות הזהב.
ענף נוסף בו בלטו הבלגים הוא הרכיבה, ובו גם התחרות הייתה רבה יותר. דניאל בוקארט ניצח בתחרויות ההתעמלות על גבי סוס, מקצה בו לואי פינה זכה במדליית הארד. שניהם היו שותפים לזכייה במדליית הזהב במקצה הקבוצתי. בתחרות הקפיצות זכתה הנבחרת הבלגית במדליית הכסף, ובתחרות הכללית במדליית הארד. השייטים הבלגים זכו בשלוש מדליות. בדגם 6 מטר נערכו שני מקצים, לפי חוקים שונים. באחד מהם זכה הצוות הבלגי, שהיה אחד מארבעה צוותים, במדליית הזהב, ובשני, בו היה אחד משני צוותים, זכה במדליית הכסף. בדגם 8 מטר התחרו 3 צוותים. הצוות הבלגי הגיע למקום השלישי, וזכה במדליית הארד. תחרויות השיט היו היחידות שלא נערכו בתחומי בלגיה, אלא מול חופי הולנד. גם בהרמת משקולות זכו הבלגים ב-3 מדליות: פראנס דה האס זכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל של עד 60 ק"ג, ובקטגוריית המשקל של עד 67.5 ק"ג זכה לואי ויליקה במדליית הכסף וז'ורז' רומס במדליית הארד.
רוכב האופניים אנרי ז'ורז' זכה במדליית הזהב במרוץ ל-50 ק"מ. הנבחרת הבלגית זכתה במדליית ארד במרוץ נגד השעון. בהתעמלות, זכתה נבחרת בלגיה במדליית כסף בקרב-רב (בתחרות השתתפו חמש נבחרות), ובמדליית ארד בתחרות בשיטה השוודית (בה השתתפו שלוש נבחרות). נבחרת הסיף זכתה במדליית כסף בדקר, כמו גם נבחרת הקליעה. השחיין היהודי ז'ראר בליץ, שהיה חבר גם בנבחרת הכדורמים, זכה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב, וגם נבחרת משיכת החבל זכתה במדליית ארד, בתחרות בה השתתפו חמש נבחרות.
בענפי הכדור זכו הנבחרות הבלגיות לכמה הצלחות. נבחרת הכדורגל זכתה במדליית הזהב, אך משחק הגמר מול נבחרת צ'כוסלובקיה היה שנוי במחלוקת. הצ'כוסלובקים נטשו את המגרש בדקה ה-40, בפיגור 0–2, לאחר שאחד משחקניהם הורחק, לטענתם שלא בצדק. בהמשך טענו הצ'כוסלובקים כי השיפוט לא היה הוגן, כי השערים שהבקיעו הבלגים היו צריכים להיפסל, כי נוכחותם של חיילים בלגים באצטדיון הפריעה למשחק, וכי אותם חיילים ביזו את דגל צ'כוסלובקיה. טענותיהם של הצ'כוסלובקים נדחו, ותוצאת המשחק נקבעה 0–2. טורניר הכדורמים היה נינוח יותר. הנבחרת הבלגית זכתה במדליית הכסף, לאחר שהפסידה במשחק הגמר לנבחרת בריטניה, וגברה על ארצות הברית במשחק על מדליית הכסף. נבחרת ההוקי דורגה במקום השלישי בבית בן ארבע נבחרות, לאחר שגברה על נבחרת צרפת והפסידה לבריטניה ולדנמרק, וזכתה במדליית הארד.
היסטוריה > עד מלחמת העולם השנייה

באולימפיאדת פריז (1924) השתתפו 168 ספורטאים בלגים. הם זכו ב-13 מדליות, בהן 3 מדליות זהב, ודורגו במקום העשירי בטבלת המדליות. הסייפים זכו בארבע מהמדליות. שארל דלפורט זכה במדליית זהב בדקר, מוריס ואן דאם זכה במדליית ארד ברומח, ונבחרות הדקר והרומח זכו שתיהן במדליות כסף. המתאגרף ז'אן דלארז' זכה במדליית זהב, ועמיתו יוסף בקן זכה במדליית ארד. במדליית הזהב השלישית זכה צוות שייטי הדינגי. רוכב האופניים הנרי הובנארס זכה בשלוש מדליות - מדליית כסף במרוץ האישי נגד השעון, ועם נבחרת הרוכבים זכה במדליית כסף במרוץ הקבוצתי נגד השעון ובמדליית ארד במרוץ המרדף. השחיין ז'וזף דה קומב, שהיה חבר גם בנבחרת הכדורמים, זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה, וכך גם המתאבק פייר אוליביה. נבחרת הכדורמים שוב זכתה במדליית כסף, לאחר שהפסידה לנבחרת צרפת במשחק הגמר, וגברה על נבחרת ארצות הברית במשחק על מדליית הכסף. נבחרת הכדורגל הייתה רחוקה מלשחזר את הצלחתה באנטוורפן. היא הודחה כבר במשחקה הראשון, לאחר שהובסה 1–8 בידי נבחרת שוודיה.
במשחקים הבאים לא הצליחה בלגיה לשחזר את הצלחותיה, והישגיה היו נמוכים יותר. באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכו הבלגים בשלוש מדליות בלבד. המתאבק אדמונד ספאפן זכה במדליית כסף, המתאגרף לאונרד סטייארט זכה במדליית ארד, וכך גם החותרים במקצה הזוגות עם הגאי. נבחרת הכדורמים סיימה במקום החמישי, ונבחרת הכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר לאחר שהפסידה לנבחרת ארגנטינה.
בדומה למדינות רבות, צמצמה בלגיה באופן משמעותי את משלחתה לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), בשל השפל הכלכלי הגדול, והיא שלחה אליהם רק סייפים. איש מהם לא זכה במדליה, בפעם הראשונה (והאחרונה) בתולדות בלגיה. הישגי המשלחת לא השתפרו בהרבה באולימפיאדת ברלין (1936). במשחקים אלה צברו הבלגים שתי מדליות ארד, בהן זכו נבחרת הכדורמים ונבחרת רוכבי האופניים במרוץ אופני הכביש.
אולימפיאדות החורף

בלגיה השתתפה בכל אולימפיאדות החורף למעט שתיים, אולימפיאדת סקוו ואלי (1960) ואולימפיאדת גרנובל (1968). הישגיהם של הספורטאים הבלגים במשחקי החורף היו צנועים יותר מאשר במשחקי הקיץ. לאורך השנים הם צברו 5 מדליות, בהן מדליית זהב אחת.
באולימפיאדה הראשונה בה השתתפה, אולימפיאדת שאמוני (1924), זכתה נבחרת המזחלות במדליית ארד. ארבע שנים אחר כך, באולימפיאדת סנט מוריץ (1928) זכה רוברט ואן זברוק במדליית ארד בהחלקה אומנותית. באולימפיאדת סנט מוריץ (1948) זכו המחליקים האומנותיים מישלין לאנוי ופייר בוגנייה במדליית זהב, הראשונה בתולדות בלגיה, והיחידה עד כה. באותם משחקים זכתה נבחרת הבובסליי במדליית כסף. הספורטאי הבלגי הבא שזכה במדליה אולימפית במשחקי החורף עשה זאת 50 שנה מאוחר יותר, באולימפיאדת נאגנו (1998). היה זה בארט ולדקאמפ, שזכה במדליית ארד בהחלקה מהירה ל-5000 מטר. ולדקאמפ גם סיים במקום הרביעי במרוץ ל-10000 מטר. באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכה בארט סווינגס במדליית כסף בהחלקה מהירה.
מדליות

| --- | --- |
 :  ראו גם – מדליות במשחקים האולימפיים
מדליות > לפי אולימפיאדה

הטניסאית ז'וסטין הנין, זוכת מדליית הזהב באולימפיאדת אתונה
רוכב האופניים אלכס מרקס, שזכה במדליית ארד במרוץ אופני כביש באולימפיאדת אתונה
האתלטית אוליביה בורלה, חברת נבחרת השליחות הבלגית שזכתה במדליית כסף באולימפיאדת בייג'ינג
אלודי ודרוגו, חברת נבחרת השליחות הבלגית שזכתה במדליית כסף באולימפיאדת בייג'ינג
ראו גם

בלגיה במשחקים הפאראלימפיים
בלגיה במשחקים האולימפיים לנוער
הערות שוליים

1 2  "Medals by Games" [מדליות לפי משחקים]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-13 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
1 2  "Medals by Sports" [מדליות לפי ענפי ספורט]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-13 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
הסייף פאול אנספאך, שזכה בחמש מדליות אולימפיות בין 1908 ל-1924
הקשת הוברט ואן איניס, שזכה בשלוש מדליות באולימפיאדת פריז, ובשש מדליות נוספות באולימפיאדת אנטוורפן
הג'ודוקא אולה ורברוק, שזכתה במדליית זהב באולימפיאדת אטלנטה
רוכב האופניים פיליפ מאירהאגה, שזכה במדליית כסף באולימפיאדת סידני
הקופצת לגובה טיה הלבאוט, זוכת מדליית הזהב באולימפיאדת בייג'ינג
האתלטית נפיסטו ת'יאם, זוכת מדליית הזהב בקרב שבע באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו
המשלחת הבלגית בטקס הפתיחה של אולימפיאדת ונקובר (2010)
אדם הוא אדם

| --- | --- |
 כתיבה:  ברטולט ברכט 
 סוגה:  Lustspiel 
 הצגת בכורה:  25 בספטמבר 1926 
 שפה:  גרמנית 
 
אדם הוא אדם (בגרמנית: Mann ist Mann) הוא מחזה פרי עטו של המחזאי המודרני הגרמני ברטולט ברכט. זוהי אחת מיצירותיו המוקדמות של ברכט, היא חוקרת נושאים של מלחמה, זמניות האדם וזהות.
אודות המחזה

המחזה היה הראשון שנכתב לאחר מעברו של ברכט ממינכן לברלין, וגם היה הראשון שהופק במה שנודע לימים כ'חבורת ברכט'.
"קבוצת החברים והשותפים הזאת בה הוא היה תלוי מעתה ואילך. ככזאת היא שיקפה את האקלים האמנותי של אמצע שנות העשרים של המאה העשרים, עם הגישה של "האובייקטיביות החדשה"

שימת הדגש על הקולקטיב וההמעטה בערך האינדיבידואל, והפולחן שלהם לדימוי וספורט אנגלו-סקסים. ביחד עם ה'קולקטיביות' יצאו למאבק, לא רק בספיגת הטרמינולוגיה והאתוס שלהם (שחלחל ל"אדם הוא אדם"), אלא גם ביישום המסקנות הללו בתיאטרון כפי שברכט כתב במאמר התאורטי שלו "דגש על ספורט" וניסה להגשים על ידי תאורה חזקה, במה דמוית זירת אגרוף ועיצוב במה אחר שיחולל השפעה מפכחת מאשליה, כפי שהופיעו בהפקותיו.
בדומה למחזהו המוקדם יותר "בג'ונגל הערים" (1923), שעלילתו התרחשה בשיקגו, ברכט ממקם את הדרמה במה שהיה עבור הקהל הגרמני שלו, מקום אקזוטי, הראג' הבריטי. "אדם הוא אדם" מציג את המהפך הכפוי בחייו של אזרח, גלי גיי, לחייל מושלם. בהשתמשו בדימוי קיפלינגי (בדומה ל"בג'ונגל הערים", אלא, הודות לשליטתה של אליזבת האופטמן באנגלית, בנימה אותנטית יותר ב"אדם הוא אדם"), ברכט חקר את האישיות כמשהו שהוא יכול לפרק ולהרכיב מחדש כמו מכונה, במשל שהמבקר הגרמני וולטר קר זקף לזכותו "רמז מטרים ומסקרן לאמנות שטיפת המוח." אותן הדמויות מצויות בתמונת הביניים "הפילון".
המחזה הועלה לראשונה בשני תיאטראות פרובינציאליים בדיסלדורף ודרמשטאדט, בתחילה באחרון שבהם ב-25 בספטמבר 1926. ההפקה הייתה בבימויו של ג'ייקוב גייס (Geis), כשמעצב התפאורה היה קספר ניהר. ארנסט ליגל (שהיה במאי לנדס תיאטר, בו המחזה הופק) גילם את דמותו של גלי גיי. במרץ 1927 עיבוד של המחזה שודר במחלקה לדרמה חדשה של רדיו ברלין.
כתיבת המחזה

מקובל לציין את שנת כתיבת המחזה כ-5–1924, אבל ברכט שיכתב אותו פעמים רבות במהלך חייו, לאור תגובות הקהל. לראשונה הוא כתב סקיצה ב-1918, המתרחשת באאוגסבורג (עיר הולדתו של ברכט), המספרת על האזרח יוזף גלגאי, שנופל קרבן לחבורת רמאים שמתעללים בו, מנצלים אותו ונוטלים ממנו את זהותו. גרסת המחזה המתרחשת בהודו, אז קיבל את שמו "גלי גיי או אדם הוא אדם", הושלמה בברלין ב-1924, עובדה מחדש לקראת הצגת הבכורה שלו ב-1926 ונדפסה לראשונה בכותרת זו.
ברכט שיכתב את המחזה לקראת ההפקה בבימויו של אריך אנגל ב-1928. ברכט ביים את ההצגה ב-1931, אחרי שערך במחזה תיקונים נוספים. הוא השמיט את שתי התמונות האחרונות של הגרסה הראשונה: גלי גיי נוסע עם חבריו לחזית והופך לחייל למופת. הרס"ר מסרס עצמו כיוון שיצרו מכניס אותו לצרות וג'יפ שב אל חבריו שמגרשים אותו. בגרסה המקורית גם מלוות את האלמנה בגביק שלוש בנותיה כלהקת קצב. גרסה זו שימש את הוצאת "מאליק" הצ'כית שהדפיסה את המחזה ב-1938. ב-1954 יצאה אסופת כתביו של ברכט בהוצאת "זורקאמפ" הגרמנית. באסופה ברכט שב לגרסה הרחבה יותר משנת 1926. בגרסאות השונות ברכט הכניס והוציא שירים שונים המלווים את ההצגה.
הדמויות

גלי גיי – סבל אירי
מחלקת מכונות היריה של צבא בריטניה בהודו:
אוריה שלי
ג'ס מהוני
פולי ברקר
ירמיהו ג'יפ
פיירצ'יילד המכונה "בלאדי דם" – רס"ר
וואנג – כהן טיבטי
מא סינג – שמשו
ליאוקדיה בגביק – בעלת קנטינה צבאית
להקת הקצב של האלמנה בגביק
חייל
תקציר העלילה

המחזה מספר אודות צוות של ארבעה מקלענים בצבא הבריטי המוצב בהודו, בתקופה שהייתה קולוניה בריטית. המקלענים שודדים מקדש בודהיזם ואחד מהם, ירמיהו ג'יפ, נלכד במקדש והם נאלצים להפקירו ולשוב למחנה. השמועה על כך מגיעה לאוזניו של מפקד המחנה, רס"ר המכונה "בלאדי דם" והם צריכים להופיע כרביעייה למסדר הערב.
בינתיים, גיבור הסיפור גלי גיי, סבל אירי במקצועו, יוצא לשוק לקנות דגים לפי בקשת אשתו. שלושת החיילים פוגשים באקראי בגלי גיי ומשכנעים אותו לבוא לקנטינה של האלמנה בגביק, בו ניתן לרכוש אוכל ושתייה. תמורת כמה בקבוקי בירה הם משכנעים את גלי גיי ללבוש מדי צבא ולהתייצב במסדר, במקום ג'יפ, הלכוד במקדש.
באותו זמן, וואנג, כהן המסדר מציג את ג'יפ כאל בפני המאמינים, כדי לקבל מהם תרומות. האל המדומה, מקבל לשמחתו אוכל ושתייה בחינם, ואינו מתכוון לשוב ליחידה. מכיוון שחברם לצוות אינו שב, החיילים מערימים על גלי גיי, מאיימים עליו ומאלצים אותו להפוך לחייל מן המניין, במקום חברם הנעדר.
גלי גיי שנדמה כתמים, מתגלה כרודף בצע ערמומי ותועלתני, שנהנה מהמצב שנוצר, מתכחש לאשתו ועברו והופך לחייל המושלם, השש אלי קרב.
תרגומים לעברית

אדם הוא אדם: מחזה בתשע תמונות, תרגום: אמנון אחי-נעמי, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", בית-הספר לאמנות הבמה והקולנוע, (?-197).
אדם הוא אדם, תרגום: יצחק לאור, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2016.
המחזה בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי

1. תיאטרון האהל, הצגת בכורה – 1966
יוצרים: נוסח עברי – אמנון אחי נעמי, פזמונים – רפאל אליעז, בימוי – ז'אן מארי סרו (צרפת), עיצוב תפאורה ותלבושות – יגאל תומרקין, מוזיקה בעיבוד - נעם שריף.
משתתפים: גליגיי – אבנר חזקיהו, האלמנה בגביק – אלישבע מיכאלי, ג'יפ – יהודה גבאי, שקדם – שלום יוסף (יוסף שילוח), אוריה שלי – ניקו ניתאי, האדון וואנג – בצלאל לונדון, מנגנת החצוצרה - אראלה חיבובסקי.
2. תיאטרון הקאמרי – 25 בפברואר 1978, מספר הצגות: 49
יוצרים: נוסח עברי – אמנון אחי נעמי, תרגום שירים - אברהם עוז, בימוי – חנן שניר, תפאורה ותלבושות - פאול סלצברגר, מוזיקה – יוסי מר-חיים, ניהול מוזיקלי – חנה הכהן, העמדת פזמונים – יעקב קלוסקי.
משתתפים: גלי גיי – שבתאי קונורטי, אשתו – ליביה חכמון. מחלקת מכונה היריה של צבא בריטניה בהודו: אוריה שלי- אורי אברהמי, ג'ס מהוני – דב רייזר, פולי ברקר – מתי סרי, ירמיהו ג'יפ – איל ברטונוב, פיירצ'יילד המכונה "בלאדי דם" – ששי סעד, וואנג – שמעון בן-ארי, מא סינג – אלי גלזר, ליאוקדיה בגביק – רבקה מיכאלי, להקת הקצב של האלמנה בגביק – דורין כספי, ליביה חכמון, רונית אופיר, חייל – אלי גלזר.
3. תיאטרון קרוב – 2006
יוצרים: עיבוד ובימוי - ניקו ניתאי, תפאורה: דלית ענבר, תלבושות: לאה שץ. מוזיקה: מיטשל רוזן ואלדר אדניה
4. תיאטרון החאן – 2016
יוצרים: נוסח עברי – יצחק לאור, פזמונים – רפאל אליעז, בימוי – סיני פתר.
משתתפים: גליגיי – יוסי עיני, האלמנה בגביק – אודליה מורה-מטלון, ג'יפ – איתי שור.
לקריאה נוספת

Willett, John and Ralph Manheim. 1979. Introduction and Editorial Notes. Collected Plays: Two by Bertolt Brecht. Bertolt Brecht: Plays, Poetry, Prose Ser. London: Methuen, 1994. ISBN 0-413-68560-8.
הערות שוליים

↑  "האובייקטיביות החדשה" (בגרמנית: "Neue Sachlichkeit") הוא מונח בו משתמשים לאפיין את הגישה של החיים הציבוריים בתקופת רפובליקת ויימאר, כמו גם בתחומי האמנות, הספרות, המוזיקה, והארכיטקטורה שנוצרו כדי לאמץ אותו. במקום מטרה של אובייקטיביות פילוסופית, השתמשו בו כדי לרמוז על תזוזה לעבר עיסוק מעשי בעולם – גישת עסקית, ראיית הגרמנים כאמריקניים במהותם. "האובייקטיביות החדשה" היא אמריקניות, תרבות של אובייקטיביות, העובדה היבשה, הנטייה לעבודה פונקציונלית, מצפוניות מקצועית ותועלתנות"
↑  Willett and Manheim (1979, viii-ix).
↑  הפרק מבוסס על - חנן שניר ואברהם עוז, '"הערות בשולי הגרסה הנוכחית של "אדם הוא אדם"', בתוך: תוכנית ההצגה - אדם הוא אדם – קומדיה מוזיקלית/ברטולט ברכט, התיאטרון הקאמרי של תל אביב, 1978.
↑  מיכאל הנדלזלץ, הערות שוליים, באתר הארץ, 17 במאי 2006
↑  ביקורות:
 מיכאל הנדלזלץ, ב"אדם הוא אדם" של ברכט מגישים בעורמה את האמת, באתר הארץ, 9 במרץ 2016
מרט פרחומובסקי, עכבר העיר, "אדם הוא אדם": ידידותי למשתמש, אך מפוספס, באתר הארץ, 9 בפברואר 2016
רון שוורץ, ‏פיל לבן, באתר גלובס, 10 במרץ 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb17127466f (data)  GND: 4312008-8
לאונרדו דה וינצ'י

.
| --- | --- |

דיוקן עצמי (כנראה) של לאונרדו דה וינצ'י – 1512–1519 לערך. מצוי כיום בביבליוטקה ריאלה בטורינו
 לידה:  15 באפריל 1452 וינצ'י, רפובליקת פירנצה
 פטירה:  2 במאי 1519 (בגיל 67) קלו לוסה, אמבואז, ממלכת צרפת
 שם לידה:  Leonardo di ser Piero da Vinci 
 מקום קבורה:  טירת אמבואז 
 לאום:  איטלקי
 תקופת הפעילות:  עד ל-1519 
 תחום יצירה:  מגוון רחב של אמנויות ומדעים
 זרם באמנות:  High Renaissance
 הושפע על ידי:  אנדראה דל ורוקיו, John Argyropoulos, פאולו דל פוצו טוסקנלי 
 יצירות ידועות:  מונה ליזה, הסעודה האחרונה, האדם הוויטרובי
 חתימה:   
 
מונה ליזה (1503–1519) – הציור המפורסם והמזוהה ביותר עם לאונרדו בפרט, ועם עידן הרנסאנס בכלל. נחשב לאחד הציורים המפורסמים והמשועתקים ביותר בעולם
נוף סמוך לווינצ'י. הרישום המתוארך המוקדם ביותר של לאונרדו משנת 1472
הירונימוס הקדוש, 1480 לערך. רישום הכנה לא גמור. שמור כיום במוזיאוני הוותיקן
לֶאוֹנָרדוֹ דִי סֶר פִּייֶרוֹ דָה וִינצִ'י (באיטלקית: Leonardo di ser Piero da Vinci, ‏האזנהקובץ:It-Leonardo di ser Piero da Vinci.ogg‏Ⓘ‏‏; 15 באפריל 1452 – 2 במאי 1519) היה איש אשכולות איטלקי, מגדולי אמני הרנסאנס, שקנה לו מקום ייחודי בתולדות האנושות כאדם הבקיא במרבית תחומי הידע האנושי בזמנו.
במהלך חייו הועלה על נס כמדען, מתמטיקאי, מהנדס, ממציא, אנטומיסט, צייר, פסל ואדריכל. לא אחת מתואר לאונרדו כארכיטיפ של איש הרנסאנס או הגאון האוניברסלי, אדם שסקרנותו האין־סופית משתווה רק לכוח ההמצאה שלו. לאונרדו נחשב לאחד הציירים הדגולים בכל הזמנים.
ללאונרדו לא היה שם משפחה במובן המודרני של המושג – "דה וינצ'י" פירושו "מווינצ'י", ושמו המלא היה "לאונרדו די סר פיירו דה וינצ'י", שפירושו "לאונרדו, בנו של אדון פיירו מווינצ'י".
ביוגרפיה > בסדנה של ורוקיו, 1466–1476

לאונרדו היה נער חברותי ורב קסם. בין תחביביו היו מוזיקה, רישום וקדרות. דודו, שהתפעל מכמה מעבודותיו של הבן, הראה את רישומיו של לאונרדו בן ה־14 לאחד מאמני העיר הגדולים באותה תקופה, הצורף, הפסל והצייר אנדראה דל ורוקיו. ורוקיו הבחין מיד בכישרונו של הנער והסכים לקבלו בתור מתלמד בבית המלאכה שברשותו בפירנצה בשנת 1466. סדנתו של ורוקיו שכנה במרכז האינטלקטואלי של העיר שנודעה לעתיד כ"ערש הרנסאנס". בעיר, שקו הרקיע שלה נשלט זה חמישים שנה על ידי כיפת הקתדרלה של פירנצה שבנה פיליפו ברונלסקי, פעלו באותן שנים מלומדים ואמנים רבים, בהם הפילוסוף מרסיליו פִּיצִ'ינוֹ, המלומד ואיש המדע פאולו דל פּוֹצוֹ טוֹסקַנֶלִי, האמן ואיש האשכולות לאונה בטיסטה אלברטי, הפסל דונטלו והאמנים דומניקו גירלנדיו וסנדרו בוטיצ'לי – כשהאחרון אף התמחה בעבר אצל ורוקיו. בסדנה של ורוקיו התמחו במקביל ללאונרדו אמנים ידועים כפייטרו פרוג'ינו ולורנצו די קרדי.
במאה ה-15, נתפסו פועלים בסדנה כזו של ורוקיו כאומנים וכבעלי מלאכה, ורק למאסטר, מנהל הסדנה, היה מעמד חברתי גבוה. הסדנה ייצרה עבודות כעיצובי ניסים ושלטי גיבורים, ציורי ארגזים לאחסון נדוניה, תפאורות, ציורי מזבח, פורטרטים קטנים ופסלים משיש, עץ וחרס. חניכים הוכשרו לעיתים רק בתחום מומחיות צר, כגון ייצור מסגרות או יציקות נחושת, אך לאונרדו הוכשר לעסוק בכל המלאכות הללו, ונחשף למגוון רחב של מיומנויות טכניות, שהיוו בסיס לידע המדעי שלו.
אף שסדנתו של ורוקיו נחשבה לפורה, רק ציורים מעטים ניתן לייחס לה כיום. אחד הציורים הוא "הטבלת ישו", שעל פי וזארי, לאונרדו הצעיר השתתף ביצירתו, וצייר בה את המלאך הצעיר האוחז בגלימתו של ישו. המלאך שצייר לאונרדו נראה מאוד אמיתי. ורוקיו ראה שלאונרדו הוא צייר טוב ממנו ומאז לא צייר עוד ציורים. יצירה אחרת של ורוקיו, הקשורה גם היא ללאונרדו, היא פסל דוד, המצוי כעת במוזיאון ברג'לו. דוד-לאונרדו נראה כנער רזה אך שרירי, בשונה מפסל דוד העגלגל והאנדרוגני שפיסל מורו של ורוקיו, דונטלו.
העבודה המתוארכת המוקדמת ביותר של לאונרדו היא רישום בדיו של עמק הארנו, שצויר ב-5 באוגוסט 1472. לאונרדו יצר ודאי כמה ציורים במסגרת עבודתו בסדנה, אך הבולט מכולם הוא "הבשורה למריה", שצויר ככל הנראה עבור מנזר סן ברתולומאו במונטה אוליוֶטו שבדרום-מערב פירנצה.
בראשית אפריל 1476 הואשם לאונרדו, יחד עם עוד שלושה גברים, בביצוע מעשה סדום. באותן שנים הומוסקסואליות הייתה נפוצה מאוד בפירנצה, ואף נחשבה לאחד ממאפייניה של העיר, אך להלכה נחשב מין אנאלי בין גברים לפשע. המורשעים נידונו לתשלומי קנסות, להשפלה פומבית, לסימון בברזל מלובן, להגליה ואף למיתה על המוקד. ישנה סבירות גבוהה שלאונרדו נעצר לזמן קצר בעקבות הלשנה בעילום שם, אך כעבור חודשיים, ב-7 ביוני, בוטלה רשמית התביעה נגדו ונגד שלושת האחרים עקב חוסר ראיות או עדויות.
לאונרדו השתלם אצל ורוקיו עד שנת 1476, וכבר בשנת 1472 התקבל לגילדת לוקס הקדוש, גילדת הציירים והרופאים של פירנצה.
ביוגרפיה > עבודה כאמן עצמאי, 1477–1482

בשנותיו האחרונות בסטודיו של ורוקיו החל לאונרדו לצייר את הפורטרט השלם הראשון שלו, "ג'ינברה דה בנצ'י" (1476–1478 לערך), דיוקן של בת למשפחת סוחרים פלורנטינים עשירה, ורעייתו של סוחר אריגים.
לאחר שעזב את ורוקיו, הקים לאונרדו בית מלאכה משלו ופעל בעיר כאמן עצמאי. ב-10 בינואר 1478 קיבל הזמנה ראשונה כצייר עצמאי – הזמנה מהסניורֶה לקישוט מזבח בקפלה של הפאלאצו וקיו, קפלה די סן ברנרדו. לאונרדו לא סיים את העבודה המוזמנת, זניחה ראשונה של יצירה בסדרה של עבודות שנטש לאורך הקריירה שלו. בשנת 1480 החל לעבוד על התמונה "הירונימוס הקדוש", השמורה כיום בוותיקן. בציור הלא-גמור נראה הקדוש הירונימוס הגרום מכה את עצמו באבן, בהתאם לאיקונוגרפיה שלו כחוזר בתשובה, ולצדו גולגולת ואריה. הציור נותר רק בשלב של ציור הכנה בגוון אחד. במרץ 1481 קיבל לאונרדו הזמנה לצייר קישוט מזבח עבור המנזר האוגוסטיני סן דונטו בסקוֹפֶּטו, הסמוך לפירנצה. הציור "הערצת חכמי הקדם", המצוי כיום בגלריה אופיצי, היה אמור להיות הגדול מכל ציורי הכן של לאונרדו. אך גם ציור זה לא הושלם, ונותר בשלב ההכנה בלבד, בעת שלאונרדו עזב את פירנצה בראשית 1482.