stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרויקט מסלול (ישראל)
פורמט

ההסכם להפקת הגרסה הישראלית של פרויקט מסלול נחתם בספטמבר 2008. עם זאת פורמט הגרסה הישראלית שונה במקצת מהגרסה המקורית.
בתוכנית התחרו 13 מעצבי אופנה. כל מעצב עיצב בגדים לדוגמנית בתחילת דרכה, וקיבל לשם כך תקציב מוגבל ושולחן עבודה. המעצב הבכיר ששון קדם ליווה את המעצבים, כ"מנטור". המעצבים התגוררו יחד במלון, והאינטראקציות ביניהם תועדו לאורך כל היום. בכל פרק הם התמודדו עם משימות עיצוב שבחנו את היצירתיות, הנועזות והמקוריות שלהם.
כל פרק הסתיים בתצוגת אופנה ססגונית, בה הציגו דוגמניות בפני השופטים את הדגם שיצר המעצב עבורן. השופטים שלקחו חלק בתוכנית הם: יו"ר חבר השופטים - המעצב ויקטור (ויוי) בלאיש, הסטייליסט גל אפל, ושופט אורח נוסף, כדוגמת בר רפאלי, ענת וקסמן, ועוד. על פי העיצובים, השופטים החליטו על המשך דרכם של המעצבים בתוכנית. בסיום התצוגה בחרו השופטים במנצח, והוענקה לו "חסינות" לפרק הבא. השופטים גם בוחרים במפסיד והוא עוזב את התוכנית.
המעצבים הטובים ביותר הגיעו לשלב הגמר ונדרשו לעצב קולקציית בגדים שלמה. באירוע הגמר נערכו 3 תצוגות אופנה גדולות, של המעצבים אלון לוסי ומאיה, ובסופה נבחר אלון כמעצב האופנה הזוכה, מאיה במקום השני ולוסי בשלישי.
המעצבים המתמודדים

טן טאו לה, בת 28, בת ים (מודחת ראשונה)
מריה ברמן, בת 29, תל אביב (מודחת שנייה)
אופיר פרץ, בן 26, חיפה (מודח שלישי)
נתנאל זיקרי, בן 25, רמת גן (מודח רביעי)
מיכל תיק, בת 30, כפר אדומים (מודחת חמישית)
יואב מאיר, בן 27, תל אביב (מודח שביעי)
ניר חוג'ה, בן 30, ירושלים (מודח שמיני)
מורן טויל, בת 26, ניו יורק (מודחת תשיעית)
גיא פינקלשטיין, בן 30, לונדון (מודח עשירי)
משי חוג'ה, בת 23, ירושלים / בת ים (מודחת אחד עשר)
לוסי דויד, בת 34, יפו (מקום שלישי)
מאיה עמרמי-פינקלשטיין, בת 33, לונדון (מקום שני) (מודחת שישית)
אלון ליבנה, בן 24, תל אביב (מקום ראשון)
הגמר

בגמר, המתמודדים בחרו במשותף זוכה, בנוסף לחמישה השופטים. המתמודדים בחרו במאיה ביחד עם בר רפאלי. ויקטור בלאיש, אתי רוטר, ליאת תימור וגל אפל בחרו באלון ליבנה, והוא הוכרז כזוכה.
הביקורת על התוכנית

התוכנית ספגה ביקורת שלילית לכל אורך הדרך, במקביל לירידת שיעורי הצפייה בה. המבקרים ציינו את ההבדל בין התוכנית האמריקאית לזו הישראלית. למשל, בתוכנית "פרויקט מסלול" האמריקאית מושם דגש על אמנות העיצוב, החל מבחירת הבד, דרך חזונו של המעצב, וליווי תהליך יצירת הבגד. לעומת זאת, בתוכנית הישראלית הושם דגש על אישיותם וסיפור חייהם האישי של המתחרים, ועל התככים ביניהם, כאשר לעיצוביהם ולתהליך היצירה לא הוקדש כמעט זמן. בנוסף, שפת הדיבור וההופעה של חלק מהמתמודדים הייתה רדודה, ולעיתים אלימה, ובניגוד לתוכנית האמריקאית לא עיצוביהם היו במרכז. תחום נוסף שעלה בביקורות היה היחס לדוגמניות, שבתוכנית האמריקאית הוא כאל שותפות לתהליך, התגלה בתוכנית הישראלית כיחס שוביניסטי ולעיתים משפיל, עם אמירות כגון "מה זה הציצים האלה", "את תדאגי להיות צייתנית" והוראות "להקיא כל הלילה". בין השאר הוטחה ביקורת גם בצוות השופטים.
הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו דרשה מ"שידורי רשת" לצנזר קטעי עירום בקדימון לתוכנית. הוסכם שקדימון התוכנית ישודר רק אחרי 21:00.
ראו גם

2025 (תוכנית טלוויזיה)
הערות שוליים

↑  רותה קופפר, שירז טל תנחה את "פרויקט מסלול", באתר הארץ, 17 בפברואר 2009
↑  תמיר זוהר, דרוש סטייליסט, וואלה!, 18 ביוני 2009
↑  הילית וולברג‏, קו התפר, באתר וואלה, 18 ביוני 2009
↑  חן אבני, חיננית עולה על המסלול, nrg מעריב, 18 ביוני 2009
↑  ערן בר-און, רייטינג יומי: פתיחה חלשה ל"פרויקט מסלול", באתר ynet, 18 ביוני 2009
↑  רותה קופפר, גרסה ישראלית ל"פרויקט מסלול" תעלה בערוץ 2, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2008
1 2  רותה קופפר, פרויקט מסלול: מי צריך אופנה כשיש בחורות בביקיני, באתר הארץ, 17 ביוני 2009
↑  יעל בן ישראל, ‏אלון לבנה | מעצב אופנה המעצב שדקר במחט את ביונסה, באתר גלובס, 5 בדצמבר 2013
↑  אביב דילבסקי, עכבר העיר, 5 סימנים לריאליטי גרוע, באתר הארץ, 25 ביוני 2009
↑  מיכל זכריה, ‏באופנה, וואן דיי יור אאוט, באתר ‏מאקו‏, 5 באוקטובר 2009
↑  ירון פריד, פרויקט מסלול: כשבינוניות תהומית פוגשת אגו מגודל, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2009
↑  יעל גאוני, ‏הרשות השנייה נגד "פרויקט מסלול": דורשת מרשת לצנזר קטעי עירום בפרומו לתוכנית, באתר גלובס, 2 ביוני 2009
↑  רותה קופפר, קטעי העירום בקדימון ל"פרויקט מסלול" ישודרו רק אחרי 21:00, באתר הארץ, 3 ביוני 2009
אפטונבלודט

| --- | --- |


עמוד ראשון של העיתון משנת 2009
 תדירות:  יומון
 פורמט:  טבלואיד
 מו"ל:  שיבסטד 
 מייסד:  לארס יוהאן הירטה 
 בעלים:  קונפדרציית האיגודים המקצועיים השוודית ותאגיד "שיבסטד"
 עורך ראשי:  יאן הלין
 תאריכי הופעה:  1830–הווה (כ־195 שנים)
 שפה:  שוודית
 מערכת:  סטוקהולם
 תפוצה:  154,900 (מהדורה מודפסת, 2014)  250,000 (מהדורה דיגיטלית, 2018)
 מדינה:  שוודיה 
 ISSN:  1103-9000, 1403-9656
 http://www.aftonbladet.se
 
אפטונבלודט (משוודית: Aftonbladet, "גיליון הערב") הוא עיתון שוודי המופץ בפורמט טבלואיד, שנוסד ב-1830 על ידי לארס יוהאן הירטה בתקופה המכונה "המודרניזציה של שוודיה". כיום נוקט העיתון בקו אותו הוא מגדיר "סוציאל-דמוקרטי עצמאי", והוא היומון הגדול ביותר במדינות הנורדיות. הבעלות על העיתון היא בחלקה של קונפדרציית האיגודים המקצועיים השוודים ובחלקה של קבוצת המדיה הנורווגית שיבסטד. ב-2006 הגיע העיתון לתפוצה של 420,800 גיליונות ליום, עם חשיפה ל-1,425,000 קוראים מדי יום, כ-15% מאוכלוסיית שוודיה.
היסטוריה

עם תחילת פרסומו של העיתון בשנת 1830 על ידי לארס יוהאן הירטה, עסק העיתון בדיווח חדשותי ובביקורת על מדיניותו של קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה. המלך הורה על סגירת העיתון, והחרים אותו, והירטה הגיב בכך שפתח עיתון חדש "Det andra Aftonbladet" (אפטונבלודט השני), שנסגר אף הוא. 26 פעמים נפתח העיתון בשמות שונים, עד שהתיר המלך את הופעתו בשמו המקורי.
במהלך תקופת קיומו נע אפטונבלודט בין קווים מערכתיים שונים. כשנפתח נקט בקו ליברלי, אך הפך לעיתון שמרני כשהיה תחת עריכתו של האראלד סוהלמן, בין השנים 1890 ל-1921. ב-1929 השתלט על תאגיד "סביידיש מאץ'" שהיה לב עסקיו של איש העסקים איוואר קרוגר. השפל הגדול הביא לקריסת האימפריה הכלכלית של קרוגר, והוא התאבד בשנת 1932, אך העיתון נותר בשליטת משפחתו. בשנה זו תמך העיתון בממשלתו של פר אלבין הנסון הסוציאל-דמוקרט. לאחר מכן עבר לתמיכה במפלגה הליברלית. במהלך מלחמת העולם השנייה עבדו בעיתון חברי צוות פרו-גרמנים, שצידדו בעמדת גרמניה במלחמה.
באוקטובר 1956 נמכר העיתון לקונפדרצית האיגודים המקצועיים השוודית. בתחילה הביא השינוי לירידה בתפוצתו, אך במהלך שנות השישים עלתה תפוצת העיתון, והגיעה לכחצי מיליון גליונות.
במהלך שנות ה-90 נקלע העיתון לקשיים כלכליים, ורבים פקפקו ביכולותיהם של האיגודים המקצועיים כמוציאים לאור של עיתון יומי נפוץ. ב-1996 נרכשו 49.9 אחוזים ממניות העיתון על ידי קבוצת המדיה הנורווגית שיבסטד, כאשר האיגודים המקצועיים שומרים על השליטה בתוכן המערכתי של העיתון ועל רוב המניות בו. באותה שנה עלתה לראשונה תפוצתו של העיתון על זו של יריבו הגדול אקספרסן.
העיתון אימץ בשלב מוקדם את הפרסום באינטרנט. מהדורת אינטרנט של העיתון עלתה אל הרשת באוגוסט 1994, ואתר אפטונבלודט הוא אחד מחמשת האתרים הנצפים ביותר בשוודיה, ואחד מהאתרים הנצפים ביותר באירופה כולה.
ביקורת

איכותו העיתונאית של אפטונבלודט עמדה לעיתים בסימן שאלה. בסוף שנת 2006 כתב העיתונאי פיטר קדהמר, שעבד עבור העיתון, כי עיתונו מטפל בחיי האהבה של הכוכבת השוודית לינדה רוזינג באותה מידת החשיבות שהוא מטפל במלחמה בעיראק.
הבמאי אינגמר ברגמן טען כי מסע שערך כנגדו אפטונבלודט היה הכוח המרכזי מאחורי האשמות על אי סדרים כספיים שהביאו לגלותו מרצון במינכן בשנות ה-70 של המאה ה-20. בספרו האוטוביוגרפי "לטרנה מגיקה" ברגמן טען כי אפטונבלודט הוא זבלון צהבהב ששם לו למטרה להשמיצו.
ביקורת > טענות על אנטישמיות

מספר פעמים הואשם אפטונבלודט בנטיות אנטישמיות.[דרוש מקור]
במהלך מלחמת לבנון הראשונה האשים העיתון במספר מאמרים את ישראל כי זו חוזרת על זוועות השואה. ב-17 ביוני 1982 פורסמה בעיתון קריקטורה בה צויר מנחם בגין, ראש ממשלת ישראל, כמלאך המוות, בכיתוב "ועברתי בארץ הפלסטינים בלילה הזה והכיתי כל בכור בארץ הפלסטינים מאדם ועד בהמה ובכל אלוהי הפלסטינים אעשה שפטים, אני ה'".[דרושים מקורות]
באפריל 2002, בעת מבצע חומת מגן פרסם העיתון מאמר מערכת בכותרת "Den korsfäste Arafat" (ערפאת הצלוב), שיש מבקרים שראו בו אזכור לטענה של צליבת ישו בידי היהודים.[דרוש מקור]
בשנת 2003 הורשע עורכו הראשי של אתר האינטרנט של העיתון, קאלה יונגקוויסט, ב"פשע שנאה נגד קבוצה אתנית" אחרי שסירב להוריד תגובות הקוראות להשמדת היהודים.
ב-3 בינואר 2006 פרסם העיתונאי רוברט קולין מאמר בו התייחס ל"לובי היהודי", שכביכול מונע את השימוש במילה "חג המולד" בארצות הברית.[דרוש מקור]
ביקורת > טענות על אנטישמיות > שערוריית קצירת האיברים

ב-17 באוגוסט 2009 פרסם העיתון מאמר של העיתונאי דונלד בוסטרום לפיו חיילי צה"ל הרגו פלסטינים כדי לקצור ולסחור באיבריהם. קרובים של צעירים פלסטינים שנעדרו במשך כמה ימים טענו כי הצבא החזיר את גופותיהם עם איברים חסרים. באחד המקרים נהרג פלסטיני שיידה אבנים, ופונה במסוק. גופתו הושבה כחמישה ימים לאחר מכן, ולדברי משפחתו הייתה עליה צלקת המשתרעת מפניו לאורך חזהו ובטנו. העיתון פרסם תמונה של הגופה.
הכתבה עוררה תגובות נזעמות, האשמות בהפצת עלילת דם ואנטישמיות. על אף ששגרירת שוודיה בישראל אליזבת בורסיאין בוניאר גינתה את הפרסום, הודיע משרד החוץ השוודי כי דבריה אינם מייצגים את עמדתו.
הערות שוליים

↑  על פי סוכנות הסטטיסטיקה השוודית Tidningsstatistik AB
↑  לירן לוטקר, העיתון השוודי מציג: היסטוריה של גזענות, nrg מעריב, 24 באוגוסט 2009
↑  רוני סופר, עיתון בשבדיה: צה"ל הרג פלסטינים לסחר איברים, באתר ynet, 18 באוגוסט 2009
↑  ברק רביד, העיתון הנפוץ בשוודיה: חיילי צה"ל הורגים פלסטינים לצורך סחר באיברים, באתר הארץ, 18 באוגוסט 2009
↑  רוני סופר ו-AFP, שבדיה מתנערת מגינוי השגרירה; ישראל: תתנצלו, באתר ynet, 20 באוגוסט 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007414284605171 
עמודו הראשון של הגיליון הראשון של אפטונבלודט מ-1830
מישל דיין

מישל דיין (נולד ב-2 באוקטובר 1961) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר, המזוהה בעיקר כקפטן הפועל ירושלים, וכמאמן כדורגל. נכון ל-2025 עובד דיין כפרשן כדורגל ברדיו ירושלים.
קריירת משחק

דיין נולד וגדל בירושלים, וממחלקת הנוער של הפועל ירושלים עלה לבוגרים בעונת 1978/1979. את הופעת הבכורה רשם כאשר החליף את אלי בן רימוז' במחצית. דיין שיחק בעמדת הקישור, ונחשב ביחד עם בן רימוז' ואברהם בן דוד (בנדה) לגדול השחקנים והסמלים של הפועל ירושלים ושיחק בה כקפטן הקבוצה במשך 9 עונות עד לפרישתו.
דיין הוא שיאן ההופעות במדי הקבוצה, כשלזכותו 508 הופעות בהן כבש במסגרת הליגה 60 שערים. שיחק לתקופות קצרות גם בבני יהודה, הפועל אשדוד, צפרירים חולון ובית"ר רמלה, אך חזר לסירוגין להפועל ירושלים. בפברואר 1998 נאלץ דיין לפרוש לאחר שנפצע בעינו מכדור תועה שבעט חברו לקבוצה באימון וגרם לו כמעט לאבד את עינו.
קריירת אימון

דיין מונה לראשונה למאמן קבוצת נעוריו הפועל ירושלים בעונת 1999/2000, אך עזב כמה מחזורים לסיום העונה, והקבוצה לבסוף ירדה ליגה. בשנת 2001 התמנה דיין למאמן הפועל ירושלים שוב, לאחר שהתדרדרה עד לליגה השלישית. הגעתו הפיחה רוח חדשה לקבוצה שתרמה לחזרתה המהירה לליגה הלאומית. תחת שרביטו הייתה הקבוצה קרובה לעלייה רצופה של שתי ליגות, אך היא כשלה במחזור האחרון, במשחק מול הפועל רעננה, במה שקרוי בפי אוהדי הפועל ירושלים כ"טראומת רעננה". תקופת אימונו ידעה עליות ומורדות, לצד יחסים מעורערים עם בעלי הקבוצה.
בשנים 2005 ו-2006 אימן מישל דיין את קבוצת הפועל אשקלון מהליגה הלאומית כאשר בעונת 2005/2006 סיים עם הקבוצה במקום השמיני. עקב ההצלחה הוארך חוזהו בקבוצה, אך בעונה שלאחר מכן התפטר דיין לאור הפסדי אשקלון בליגה, וקריאות הקהל כלפיו.
בחודש דצמבר 2006 חזר דיין לאמן בהפועל ירושלים, לאחר שמאמנה הקודם ושחקן העבר של הקבוצה יאיר אסייג התפטר לאור מיקומה של ירושלים במקום האחרון בליגה הלאומית.
דיין התפטר מהקבוצה לקראת סיום העונה, לאחר שלא הצליח לעמוד במשימתו, להשאיר את הפועל ירושלים בליגה הלאומית.
בתחילת עונת 2007/2008, מונה דיין למאמן הפועל בני לוד מהליגה הלאומית. הוא התפטר מהקבוצה לאחר רצף של הפסדים. בשלהי העונה, חתם על חוזה עם עירוני קריית שמונה מליגת העל. דיין החל באימון הקבוצה בעונה שלאחר מכן, אך ב-30 בנובמבר 2008 פוטר מתפקידו לאור התוצאות שהשיגה הקבוצה ודירוגה בתחתית הטבלה.
הערות שוליים

↑  אביעד פוהורילס, הסתכלו עליי כאילו אני דייג, באתר nrg מעריב, 9 ביולי 2008
| מאמני הפועל ירושלים |
| --- | --- | --- |
| הפועל ירושלים (1926—2019) | פוליאקוב (1957-58) • קיש (1958-60) • גיבונס (1960-63) • חרניצ'ק (1963) • שפר (1963) • פוקס (1963-65) • וולב (1965-67) • שמילוביץ' (1967-69) • ליטבק (1969-70) • מנצ'ל (1970-72) • לבקוביץ' (1972-74) • שמילוביץ' (1974-75) • רזניק (1975) • חליבנר (1975-76) • לבקוביץ' (1976-77) • סטלמך (1977-78) • סינגל (1978-79) • שפיגל (1979-81) • לבקוביץ' (1981-82) • רדלר (1982) • סינגל (1982-83) • ברגיג (1983-84) • עופר (1984-85) • ברגיג (1985-86) • רוזן (1986) • יוסי כהן (1986-87) • פייגנבוים (1987-88) • שווייצר (1988-89) • בן דוד (1989-1990) • פייגנבוים (1990-91) • מזרחי (1991-92) • בן דוד (1992) • נמני (1992-93) • עופר (1993-94) • אבוטבול (1994-95) • מלמיליאן (1995-96) • מזרחי (1996-99) • עופר (1999) • דיין (1999-2000) • א. לוי (2000-01) • דיין (2001-03) • אסייג (2003-04) • דיין (2004-05) • פייגנבוים (2005) • אסייג (2005-06) • דיין (2006-07) • קדוש (2007-09) • עמר (2009-10) • זגורי (2010) • קדוש (2010-12) • עמר (2012-13) • טל (2013) • עמר (2013-14) • בן דוד (2014-15) • שי כהן(ז) (2015-16) • מחפוד (2016) • מזרחי (2016) • בוזגלו (2016-17) • מרטן (2017) • עזו (2017-19) |  |
| הפועל קטמון ירושלים (2007—2020) | בן שמעון (2007-08) • מ. כהן (2008-09) • זדה (2009-12) • טסלפפה (2012-14) • נימני (2014-15) • דוד (2015-16) • בן זקן (2016-17) • זדה (2017-19) • מזרחי (2019) • אריה (2019-20) |  |
| הפועל ירושלים (2020—) | זיו אריה (2020–) |  |
יורם מרציאנו

יורם מרציאנו (נולד ברמלה ב-31 באוקטובר 1964) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה, כיום חבר מועצת העיר לוד. בנוסף הוא מכהן כיושב ראש קבוצת הכדורגל מ.ס אשדוד.
ביוגרפיה

מרציאנו נולד למשפחה דתית. אביו דוד שימש כחבר מועצת העיר לוד, מזכיר מועצת הפועלים, יקיר ההסתדרות ואף זכה באות יקיר העיר לוד. שימש כעוזרו של שמעון פרס במשך שנים במשרד האוצר, במשרד החוץ ובמשרד ראש הממשלה. היה יועצה של דליה איציק בזמן שהייתה שרת התעשייה והמסחר ומנהל משרד ראש הממשלה בקריית הממשלה ברמלה.
בשנים 2002–2006 כיהן כחבר מועצת עיריית לוד, ושימש גם כסגן ראש העיר במשך תקופה מסוימת.
מרציאנו התפטר מחברותו במועצת עיריית לוד לאחר שנבחר להיות מועמד מפלגת העבודה מטעם השכונות לכנסת השבע עשרה.
בשנת 2006 נבחר לכנסת ה-17 מטעם העבודה-מימד. כחבר הכנסת עסק מרציאנו בנושאים חברתיים בעיקרם, בין הנושאים בהם עסק היו הקמת שדולה בכנסת למען נפגעי חברת "חפציבה" שקרסה, פיתוח ושיקום ערי פיתוח ובמיוחד הערים רמלה-לוד, מניעת שביתות והבאה לסיומן (שביתת חברת הדואר).
במרץ 2007 התעמת עם מאבטחים בתום בילוי בפאב בהרצליה. באופן חריג, התלונן מרציאנו על עצמו בעניין תקרית זו בוועדת האתיקה של הכנסת וזו הרשיעה אותו בהתנהגות שאינה הולמת. ביולי 2007, בעקבות תקרית עם שוטרי תנועה, פורסם כי מרציאנו צבר 70 הרשעות בעבירות תנועה.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב במקום ה-17 ברשימת העבודה לכנסת, אך לא נבחר. בדצמבר 2012, כחודש וחצי לפני הבחירות לכנסת התשע עשרה, התפטר עמיר פרץ מהכנסת ומרציאנו נתמנה לחבר הכנסת תחתיו. בנאום ההשבעה שלו לכנסת ה-18 הודיע כי הוא עוזב את מפלגת העבודה, ותומך בבנימין נתניהו לראשות הממשלה.
באוקטובר 2013 התמודד מרציאנו לראשות עיריית לוד מטעם רשימת "לוד אחת" אך הפסיד ליאיר רביבו, במהלך מערכת הבחירות הבטיח למנות סגן ראש עיר ערבי, דבר שעורר סערה בקרב המגזר היהודי בלוד. רשימתו זכתה במנדט אחד והוא נבחר בשנית למועצת העיר. ב-4 במרץ 2014 הודיע מרציאנו במהלך ישיבת המועצה על כוונתו להתפטר ממועצת העיר, אך בפועל המשיך לכהן והיה חבר באופוזיציה העירונית.
מרציאנו הוא קרוב משפחה של סעדיה מרציאנו שהיה מראשי הפנתרים השחורים וחבר בכנסת התשיעית. ב-2014 התחתן מרציאנו עם אריאלה מלכה.
ב-9 בספטמבר 2015 מונה מרציאנו ליו"ר קבוצת הכדורגל מועדון ספורט אשדוד.
ב-2016 הצטרף לפאנל הפטריוטים בימי חמישי, שהוגש מדי יום בערוץ 20.
בתחילת 2023, לקראת הבחירות המקומיות הודיע על חזרתו לפוליטיקה המקומית ועל התמודדות לראשות העיר. בבחירות, קיבל מרציאנו 33.76% מהקולות, והפסיד בשנית לראש העיר המכהן רביבו. רשימתו "לוד אחת" זכתה גם בבחירות אלו במנדט אחד. הוא הצטרף בתחילה לקואליציה העירונית ומונה למשנה לראש העיר ומחזיק תיק הביטחון האישי אך ב-30 ביולי 2024 הודיע על פרישה מהקואליציה.
חיים אישיים

מתגורר בלוד, גרוש, ואב לשני ילדים.
חוקים שיזם והתקבלו

תיקון לפקודת התעבורה, לפיו נכים שעל רכבם תו המעיד על כך שהם מרותקים לכיסאות גלגלים יהיו רשאים לנסוע בנתיבי תחבורה ציבורית.
תיקון לחוק הביטוח הלאומי המאפשר לקשישים מעל גיל 90 להיבדק אצל רופא מומחה שאינו רופא של המוסד לביטוח לאומי לשם קביעת זכאות לגמלת סיעוד.
תיקון לחוק הדיור הציבורי, המקל בתנאי הזכאות לרכישת דירה בדיור הציבורי על ידי דייריה (יחד עם רן כהן)
תיקון לחוק הדרכים (שילוט) הקובע כי ההוראות שבו האוסרות על הצבת שלטי פרסומת בדרכים בין-עירוניות לא יחולו על נתיבי איילון, ובהם תהיה הרשות המקומית רשאית להתיר זאת. הוא הציע חוק זה לאחר שהצביע בעד חוק האוסר הצבת שלטי פרסום בסמוך לכבישים ראשיים.[דרוש מקור]
תיקון לחוק הרשויות המקומיות (בחירות) האוסר על חבר בוועדה קרואה להתמודד על תפקיד ראש הרשות או חבר במועצת העיר בבחירות הראשונות שלאחר תום כהונת הוועדה הקרואה.
כן היה בין יוזמי החוק לביטול איחוד הרשויות של שגור.
תפקידים בכנסת ה-17 > תפקידים בוועדות

חבר בוועדת הכנסת
חבר בוועדת הכלכלה
חבר בוועדה לענייני ביקורת המדינה
חבר בוועדה למאבק בנגע הסמים
חבר בוועדה לפניות הציבור
חבר בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות
חבר בוועדה משותפת כלכלה וחינוך לעניין חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו
חבר בוועדת חקירה פרלמנטרית בנושא עמלות הבנקים
חבר בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות
חבר בוועדת הפנים והגנת הסביבה
ממלא מקום יושב ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה
תפקידים בכנסת ה-17 > תפקידים בשדולות

יושב-ראש השדולה למען העיר לוד
יושב-ראש השדולה למען התיירות בישראל
יושב-ראש השדולה למען נפגעי "חפציבה"
חבר בשדולה לצמצום הפערים החברתיים
חבר בשדולה למען הדרוזים והצ'רקסים
תפקידים בכנסת ה-17 > תפקידים אחרים

יושב-ראש סיעת עבודה-מימד
הערות שוליים

↑  'סולחה' בחנוכת "כיכר הפרחים" לזכרו של דוד מרציאנו ז"ל יקיר העיר לוד - מקומונט לוד, באתר מקומונט לוד, ‏2 ביוני 2016
↑  "כך הצלתי את שמעון פרס מהכדורים של יגאל עמיר", באתר אשדוד אונליין, ‏2015-10-23
↑  רותי זינגר-חרותי, ח"כ מרציאנו נחקר באזהרה על תקיפת המאבטחים, באתר הארץ, 16 במרץ 2007
↑  מדוע נפגש מרציאנו עם העוזרת הפרלמנטרית?, nrg מעריב
↑  "לח"כ מרציאנו יש 70 הרשעות תנועה", וואלה!
↑  פנחס וולף‏, פרץ הגיש התפטרותו ליו"ר הכנסת: "יש לי אמינות גדולה", באתר וואלה, 6 בדצמבר 2012
↑  מרציאנו הושבע כח"כ בעבודה והודיע: מתפטר מהמפלגה, תומך בנתניהו, באתר ynet, 20 בדצמבר 2012
↑  רחל יהב, יורם מרציאנו התפטר ממועצת העיר לוד: "אני נפרד מכם הערב כשליבי נקי", גל גפן רמלה-לוד, גיליון 1546, 6 במרץ 2014, עמוד 38.
↑  יאיר אטינגר, מאות ליוו את הפעיל החברתי סעדיה מרציאנו למנוחות, באתר הארץ, 21 בדצמבר 2007
↑  יורם מרציאנו–האיש הנכון!, באתר שישי בעיר, ‏5 בינואר 2023
↑  הודעות בדבר תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות, לראש הרשות ולמועצת הרשות, ילקוט הפרסומים 12205, התשפ"ד, 17 במרץ 2024, עמ' 8520
↑  שישי בעיר, תגובתו של ראש עיריית לוד, יאיר רביבו, לסרטון הפרישה של יורם מרציאנו מהקואליציה, באתר שישי בעיר, ‏1 באוגוסט 2024
אל-מקתדר

אל-מקתדר באללה (מילולית: המתגבר בעזרת האל), אבו אל-פצ'ל (קרי: אל-פדל) ג'עפר בן אל-מעתצ'ד (קרי: אל-מעתדד) באללה הראשון (בערבית: المقتدر بالله, ابو الفضل جعفر بن المعتضد بالله الاول), נולד בשנת 895 והיה הח'ליף העבאסי שמשל בבגדאד בין 908 ל-932. תקופתו בשלטון התאפיינה בחוסר יציבות פוליטי מבית, בהיחלשות צבאית ונסיגה מחבלי ארץ בקצוות הממלכה. אל-מקתדר זכור כהדוניסט חלש אופי שהיה כלי שרת בידי נשות הרמונו. 

לאחר שהח'ליף הקודם, אל-מכתפי, היה מרותק למיטת חוליו במשך מספר חודשים, החלו תככים בחצר הח'ליפות באשר לזהות יורשו. ההתלבטות הייתה בין צאצא של אל-מעתז באללה ואשר היה הבחירה המועדפת בעיני אל-מכתפי, לבין אחיו הקטן ג'עפר שהיה קטין בן 13 באותו הזמן. התערבותו של הוזיר הגדול הכריע את הכף לטובת ג'עפר, שנטל לעצמו את השם "אל-מקתדר באללה".
המערכה המתמשכת שהתקיימה באזורי הספר עם הביזנטים תחת ניקפורוס השני החלה לנטות לצידם, ושטחים נרחבים אבדו לח'ליפות. במקביל, פשיטות בולגריות על הספר הצפון-מערבי של האימפריה הביזנטית אילצו אותם להסיט ממשאביהם ולהפנות כוחות לחזית זו. בשנת 917 שלחה הקיסרית הביזנטית, זואי קרבונופסינה משלחת דיפלומטית לבגדאד במטרה לדון בתנאי הפסקת האש ופידיון השבויים. המשלחת התקבלה בהוד ובהדר, והוסכם על הפסקת הלחימה ועל תשלום כופר של 120,000 דינרי זהב לפידיון השבויים המוסלמים. הכניעה העבאסית לביזנטים שילהבה את המון זועם של תושבי בגדאד והם החלו לזעוק קריאות בגנותו, על כך שהוא מפקיר את אדמות האימפריה בידי כופרים ומרצו מוקדש אך ורק למרדף אחר נשות החצר. בתפילות יום השישי אף נסקל אימאם שדקלם את שמו בתפילת יום שישי.
בשנת 929, קשרו קשר אנשי חצר מובילים נגד אל-מקתדר. אל-מקתדר אולץ לוותר על כיסאו לטובת אחיו הקטן אל-קאהר, אך לאחר פרוץ מהומות הרס וביזה שבמהלכם נהרגו אלפי אנשים התברר שהח'ליף החדש לא זכה לתמיכת הצבא. אל-מקתדר, שהסתתר במהלך הפרעות, הושב לכס שלטונו. אך אליה וקוץ בה, שכן לאחר הפיכת החצר הכושלת לא נותר די כסף באוצר כדי לשלם למשמר העיר. ב-932 אל-מקתדר הומת לבסוף בידי מתנקש בשערי העיר, לאחר שהתגלעה מחלוקת בינו ובין אחד מפקידי החצר.
ניסיונות הייצוב של הח'ליפות בימי שלושת קודמיו בתפקיד כשלו כישלון חרוץ מיד עם עלותו לשלטון. ימיו של אל-מקתדר עמדו בסימן פריחתם הגדולה האחרונה של התרבות והמדעים האסלאמיים. אבן פדלאן, חוקר הארצות הנודע, יצא למסעותיו בשליחותו של אל-מקתדר אל רוסיה ובולגריה. א-טברי, ההיסטוריון והתאולוג הערבי הנודע, כתב אחדות מיצירותיו הגדולות תחת שלטונו בבגדאד ונפטר ב-923. המלומד, הרופא והאלכימיסט א-ראזי (Rhazes) חי ופעל בעיר עד למותו בשנת 930. בימיו של אל-מקתדר פעל בעיר גם הצופי המפורסם חסין בן אל-מנצור אל-חלאג' (אנ'), אשר הכריז על עצמו שהוא "האמת", הוקע ככופר ונצלב בהוראתו של אל-מקתדר בשנת 922.
ימי שלטונו הארוכים של אל-מקתדר הביאו את האימפריה לשפל המדרגה. מחוץ אבדו לח'ליפות שטחים נרחבים באפריקה, מצרים והספר הביזנטי. מבית היה הח'ליף מצוי בשליטת אנשי ונשות החצר, ותחת איום תמידי מצד הממלוכים הטורקיים שנטו למרוד בסמכותו לעיתים קרובות מדי. ב-24 שנות כהונתו שלטונו התחלפו לא פחות מ-13 וזירים גדולים, שעלו ונפלו זה אחר זה לאחר שסר חנם בעיני אל-מקתדר או שנרצחו. היוקרה הרבה, וחלק ניכר מהכוח הממשי של הח'ליפות אבדו לה לנצח.
ישראלית שפה יפה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  גלעד צוקרמן
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  ספר עיון
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת עם עובד
 תאריך הוצאה:  2008
 מספר עמודים:  256
 עורך:  ניר ברעם
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  978-965-13-1963-1
 הספרייה הלאומית:  002631382
ישראלית שפה יפה הוא ספרו של הבלשן הישראלי פרופ' גלעד צוקרמן. זהו ספר עיון אקדמי המכוון לציבור הרחב.
הספר פורסם בשנת 2008 בהוצאת עם עובד. הוא זכה לסקירה בעיתונות, בטלוויזיה וברדיו, והפך לרב-מכר.
רוביק רוזנטל כתב שהספר היה אחת מ"עשר השערוריות הלשוניות של העשור".
תוכן

בספרו של צוקרמן שתי טענות מרכזיות:
1. היברידיות: ה"ישראלית" אינה שלב אבולוציוני בהתפתחות העברית, אלא שפת-כלאיים חדשה היונקת בו זמנית הן מהעברית, הן מהיידיש והן משפות אחרות שדיברו מחיי השפה. לפיכך, היידיש, למשל, איננה "שפה זרה" ביחס ל"ישראלית", והמילה "אינטואיציה" ("בינת הלב"), לדוגמה, אינה מילה זרה כי אם יסוד מובנה, בלתי נפרד ב"ישראלית".
2. ילידיות: אין שום טעם לכפות דקדוק על מי שדובר את ה"ישראלית" כשפת אם מהסיבה הפשוטה שהוא כבר מדבר אותה באופן מושלם, לפי חוקי דקדוק המצויים במוחו. בניגוד לשפת הכתיבה והספרות, שהיא "הביטוס" – מוסכמה חברתית, לפי הסוציולוג פייר בורדייה – שפת האם המדוברת אינה נלמדת אלא נרכשת באופן אוטומטי בלי מאמץ. זאת בניגוד גמור לטענתו של הבלשן הידוע זאב בן-חיים, "את לשונו, לשון דיבורו, קונה אדם בעמל וביגעה של שנים, ביגעה מתמדת כל ימי חייו".
תוכן > היברידיות

כדי לתאר את הדיאלקטיקה של הפילוסוף הגרמני הגל נהוג להשתמש בשלישייה תזה-אנטיתזה-סינתזה. על סמך הדיאלקטיקה הזאת נוצרה גם תפישתו של צוקרמן בנוגע ל"ישראלית": התזה, למשל של הבלשנים חיים רבין וחיים רוזן, היא שהישראלית היא שפה שמית: עברית שהוחייתה; האנטיתזה, למשל של הבלשנים גוטהלף ברגשטרסר ופאול וקסלר, היא שה"ישראלית" היא שפה אירופית: יידיש עם מילים עבריות; והתרומה של צוקרמן היא ביצירת הסינתזה: ה"ישראלית" היא שפת-כלאיים אירו-אסיאתית: הן שמית (ממשפחת הלשונות האפרו-אסיאתיות) והן אירופית (ממשפחת הלשונות ההודו-אירופיות).
לפי צוקרמן, "הכלי החשוב ביותר בספר הוא "עקרון החפיפה": ככל שמאפיין לשוני קיים ביותר שפות תורמות, כך יש לו סיכוי גדול יותר לחדור לשפה המתהווה. מהפכניות העיקרון הזה נעוצה בעובדה שהוא נוגד את "אילן היוחסין", כלי חשוב בבלשנות היסטורית, שיכול להשתמע ממנו שלכל שפה יש הורה אחד בלבד. אילן היוחסין עומד בבסיסן של התזה והאנטיתזה, שכן כל אחת מהן מאמינה של"ישראלית" יש רק הורה אמיתי אחד: בין אם הוא העברית (תזה) ובין אם הוא היידיש (אנטיתזה). הסינתזה, לעומת זאת, רואה ב"ישראלית" לשון רב-הורית."
תוכן > היחס בין היברידיות וילידיות

לפי צוקרמן, היחס בין ההיברידיות והילידיות, שלהן הוא טוען בספר, מורכב. "תמיכה בטענה אחת אינה גוררת בהכרח תמיכה באחרת. למשל, יש שישתכנעו שה"ישראלית" היא שפת-כלאיים, אך עדיין יבקשו לכפות תקן אליטיסטי על דוברי הישראלית; אחרים ימשיכו להיות בטוחים שה"ישראלית" היא עברית, אך ירשו לישראלים לדבר "איך שבראש שלהם"."
עם זאת, לדעתו של צוקרמן, החידוש בספר, מלבד טענת ההיברידיות דלעיל, הוא בקישור שבינה לבין ילידיות. דברי צוקרמן: "גם אם יש ישראלים – בניגוד אלי – שמאמינים שצריך תקן, יש בכוחו של הספר לגרום להם לשנות את מאפייניו של התקן הזה: הם לא יכולים להמשיך ולהתעלם מכך שדקדוק ה"ישראלית" אינו מבוסס רק על הדקדוק העברי. או במילים אחרות, הספר מציע גם ששפת הדיבור לא זקוקה לתקן; וגם שאם יהיה תקן – מדוע הוא חייב להיות עברי?"
בספר שזורים גם שעשועי לשון מקוריים שיצר צוקרמן: שיר הומופוני דו-לשוני (בעברית ובאיטלקית) וסיפור פלינדרומי קצר.