stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריצ'רד בורגי
ביוגרפיה

בורגי נולד בניו ג'רזי. בשנות השמונים החל לשחק במספר סדרות טלוויזיה וביניהם ושיחק בתפקיד קבוע באופרת הסבון "ימי חיינו", ובאופרת הסבון "עולם אחר". לאחר מכן הוא שיחק בסדרות "24" ו"המשפט של איימי".
ב-1996 שיחק בתפקיד ראשי בדרמת הפשע האמריקאית-קנדית "סנטינל" ברשת UPN. בסדרה בורגי גילם את הבלש ג'ים אליסון למשך 4 עונות עד שהאחרונה הסתיימה ב-1999.
ב-2004 הוא לוהק לתפקיד קארל מאייר בסדרה "עקרות בית נואשות". בקולנוע הוא שיחק בסרטים "בנעליה" (2005) לצד קמרון דיאז ובגרסה המחודשת של סרט האימה "יום שישי ה-13" (2009). בנוסף הוא הופיע בפרקים של הסדרות "ניפ טאק", "שקר לי", "חוק וסדר: מדור מיוחד" ו"לאס וגאס". הוא גילם את אביה של ברוק דייוויס (סופיה בוש) בסדרת הנעורים "מגרש ביתי". בשנת 2019 החל לשחק בדמותו של ניית'ן אנדרוז בעונה השנייה של סדרת הפשע "The Oath" בכיכובו של ראיין קוואנטן.
אחיו צ'אק בורגי הוא המתופף של להקתו של בילי ג'ואל.
קרב הידספס

קרב הידספס היה קרב שהתחולל בשנת 326 לפנה"ס בין צבאו של אלכסנדר הגדול לבין צבאו של המלך פורוס, שליט ממלכת פאוראבה ההינדית, במסגרת פלישת הצבא המוקדוני לשטח הודו. הקרב נערך על גדות נהר ההידספס (כיום הנהר ג'לום) באזור פנג'אב, בשטח פקיסטן של ימינו.
הקרב הסתיים בניצחון מוקדוני מוחץ, שהוביל לסיפוח זמני של חבל פנג'אב לאימפריה של אלכסנדר.
קרב הידספס היה קרב השדה הגדול האחרון של אלכסנדר מוקדון. למרות הניצחון המכריע בקרב, ספג הצבא המוקדוני במהלכו אבדות ניכרות. שיעור הנפגעים הגבוה, והטראומה שנגרמה לחיילים המוקדונים כתוצאה מהמפגש הראשון עם פילי המלחמה ההודיים, ביחד עם גורמים נוספים (עייפות ושחיקה מצטברת של החיילים, תנאי אקלים קשים וכו') הביאו להתנגדות גוברת בקרב הצבא המוקדוני להמשך הפלישה לעומק שטח הודו, התנגדות שאילצה בסופו של דבר את אלכסנדר להסכים להפסקת מסע הכיבושים מזרחה ולנסיגת צבאו משטח הודו.
רקע

בשנים 334–331 לפסה"נ השתלט אלכסנדר מוקדון על האימפריה הפרסית תוך הבסת כל צבאותיהם של המלך הפרסי ויורשיו.
אלכסנדר לא הסתפק בכיבוש האימפריה הפרסית אלא חפץ להגיע לגבולות הארץ הנושבת ("אויקומנה", בפי היוונים). הוא המשיך מזרחה וניהל מערכה ארוכה של קרוב לארבע שנים להשתלטות על סוגדיאנה ובאקטריה, הנמצאות בשטחי אפגניסטן, טורקמניסטן, קזחסטן ואוזבקיסטן של היום.
בחורף 327–326 לפנה"ס חצה אלכסנדר עם צבאו את מעבר ח'ייבר המחבר בין אפגניסטן לפקיסטן והחל במערכה להשתלטות על פקיסטן וצפון הודו של היום. בתחילה נתקל בהתנגדות מועטה, ורוב השליטים ההודים המקומיים העדיפו להכיר במרותו.
השליט ההודי הבולט באזור זה היה טאכסילס, אשר שלט על ממלכה בהודו בין נהרות האינדוס וההידספס. טאכסילס הכיר במרותו של אלכסנדר ואירח את צבאו בבירתו, טאכסילה. הוא העניק לאלכסנדר 200 כיכרות כסף, צייד את צבאו באלפי שוורים וכבשים למאכל, ואף שלח 700 פרשים לסייע לו. אלכסנדר אישר מחדש את שליטתו של טאכסילס על ממלכתו, כפי שנהג בדרך כלל כלפי שליטים שנכנעו למרותו, אך השאיר בטאכסילה חיל מצב בראשות מושל מוקדוני.
ממזרח לנהר ההידספס שכנה ממלכתו של פורוס, אשר היה אויבו של טאכסילס. פורוס שלט על ממלכה חזקה והיה מסוגל לגייס צבא גדול. הוא סירב לקבל את מרותו של אלכסנדר, גייס צבא וערך אותו בגדה המזרחית של ההידספס על מנת למנוע את חציית הנהר על ידי אלכסנדר. לא היה מנוס מקרב בין שני המלכים, אך על מנת להכריע את פורוס היה על אלכסנדר לחצות תחילה את ההידספס.
שדה הקרב

המקום המדויק בו נערך הקרב לא ידוע כיום בצורה ודאית, בין השאר בגלל שינויי התוואי של הנהרות בעמק האינדוס לאורך השנים. ידוע שהוא נערך בקרבת הגדה המזרחית של הנהר ג'לום שהוא אחד היובלים של האינדוס. לפי אריאנוס חצה אלכסנדר את הנהר במקום בו הוא מתעקל ובאמצע הנהר קיים אי, ומוסיף שמקום זה היה כ-27 קילומטר במעלה הנהר מהמחנה המוקדוני הראשי. האתר הכי סביר על פי המחקר למיקום המחנה הראשי של אלכסנדר בגדה המערבית של הנהר הוא ליד הכפר האראנפור, והאתר הכי סביר למקום הצליחה של ההידספס הוא בג'אלאלפור. אך מיקומם של אתרים אלו אינו ודאי.
צבאות ופיקוד > הצבא המוקדוני ופיקודו

הצבא איתו פלש אלכסנדר הגדול להודו כלל כ-23,000 חיילי רגלים וכ-8,000 פרשים. אולם לפי אריאנוס רק חלק מצבא זה השתתף בפועל בלחימה במהלך קרב הידספס, וכוח זה כלל כ־6,000 חיילי רגלים ו-5,000 פרשים. צבא זה היה מבוסס על הצבא המקורי, איתו יצא אלכסנדר ממוקדון לכבוש את האימפריה הפרסית, אך בוצעו בו לא מעט שינויים במהלך שנות הלחימה בפרסים ובאסיה התיכונה.
הצבא המוקדוני כלל במקור שלושה מרכיבים עיקריים: תושבי מוקדון, בעלי ברית יוונים ושכירי חרב. אך בקרב הידספס השתתפו גם כוחות שגויסו באסיה התיכונה ומבעלי ברית מהודו. המוקדונים שירתו בעיקר בתור פזטיירוי, רגלים כבדים שלחמו במסגרת הפלנקס, והיפספסטים, חיילי עילית שלא ברור מה היה הציוד והחימוש שהם נשאו, אך הוא היה ככל הנראה קל יותר מחימוש החיילים ששירתו בפלנקס, אך כבד יותר מזה של הפלטסטים. חלק קטן מהמוקדונים שירתו כרגלים קלים, בעיקר בתור קשתים.
הפרשים המוקדונים שירתו בחיל הפרשים הכבד האליטיסטי, ההטיירוי, או בתרגום מיוונית "רעי המלך". חלק מההטיירוי שירתו באילה (פלוגה) המלכותי המכונה גם האגמה הרכובה ושימשו שומרי ראשו של המלך בקרב. כמו כן, חלק מהם שירתו כפרשים הקלים בתפקיד פרודומוי (סיירים רכובים).
שכירי החרב השלימו את מצבת כוח האדם של הצבא. הם הגיעו מכל רחבי העולם ההלניסטי, אך בעיקר מתרקיה. בני תרקיה שירתו בעיקר בתור פלטסטים ופרשים קלים. האגריאנים מוזכרים פעמים רבות במקורות כפלטסטים מעולים.
לאחר כיבוש האימפריה הפרסית והכנעת באקטריה וסוגדיאנה פוזרו חלקים של הצבא ונשלחו בחזרה ליוון, ביניהם הפרשים והרגלים של הליגה הקורינתית, והפרשים התסאלים. במקביל צורפו לצבאו של אלכסנדר פרשים מבאקטריה, סוגדיאנה, סקיתיה, אראחוזיה ופארופאמיסוס; קשתים רכובים מדאקיה (שלקחו חלק משמעותי בקרב על ההידספס); וכוחות עזר שנשלחו על ידי שליטים הודיים, שקיבלו את מרותו של אלכסנדר. כוחות אלו מנו כ 5,000 חיילים כאשר אלכסנדר יצא מטאכסילה מזרחה להידספס.
הצבא המוקדוני התבסס על תיאום בין חיל רגלים כבד ופרשים כבדים. הרגלים הכבדים היו מסודרים במערך פלנקס צפוף ושימשו בדרך כלל ככוח רתק, שנועד לרתק את האויב לחזיתו, בעוד הפרשים הכבדים שימשו ככוח הלם נייד, שנועד להכריע את הקרב באמצעות הבקעת מערך האויב ומיטוטו, או באמצעות איגוף מערך האויב ותקיפתו מהעורף. תפקיד חיל הרגלים הקל והפרשים הקלים היה להגן על האגפים של הפלנקס ולנצל את מהירותם להטרדת האויב. אף על פי שהפלנקס כבד התנועה היה המרכיב המרכזי של הצבא המוקדוני, הוא היה נייד מאוד ובעל יכולת תמרון גבוהה בשדה הקרב הודות למגוון הרחב של סוגי החיילות שנכללו בו, שאיפשר גמישות רבה בהפעלת הצבא. אלמנט חשוב בטקטיקה המוקדונית היה המרדף. לאחר הניצחון בקרב בוצע בדרך כלל מרדף נמרץ על ידי הפרשים המוקדונים על מנת להשמיד את כוחות האויב הנמלטים, ולא לאפשר להם להתאושש ולהתארגן מחדש.
הפיקוד העליון היה נתון בידיו של אלכסנדר, שפיקד על צבאו בכל הקרבות הגדולים שנערכו מול צבא האימפריה הפרסית, כמו גם בקרב הידספס, ובנוסף לכך פיקד באופן ישיר על היחידות שפעלו באגף הימני, המכובד, של הצבא. בעת הקרב הציב עצמו אלכסנדר בין פרשי ההטיירוי, כך שהפיקוד עליהם היה למעשה בידיו. בקרב הידספס מונה קרטרוס לפקד על כוח הרתק בגדה המערבית של ההידספס. מפקדיהן של חמש ההיפרכיות של רעי המלך היו: הפאיסטיון, פרדיקס, קרטרוס, קוינוס ודמטריוס. מפקדיהן של שבע חטיבות הפלנקס היו: אנטיגנס, מלאגרוס, פוליפרכון, אלקסטאס, אטאלוס, גורגיאס וקלייטוס הלבן. סלאוקוס פיקד על ההיפספסטים וטאורון על הקשתים.
צבאות ופיקוד > הצבא ההודי

המקורות העתיקים אינם מסכימים לגבי המספרים המדויקים בזרועות צבאו של פורוס.
על פי אריאנוס הוא כלל: 4,000 פרשים, 30,000 חיילי רגלים, 300 מרכבות ו-200 פילים. לפי דיודורוס הוא כלל: 3,000 פרשים, יותר מ-50,000 חיילי רגלים, יותר מ-1,000 מרכבות ו-130 פילים. על פי קורטיוס הוא כלל: 30,000 חיילי רגלים, 300 מרכבות ו-85 פילים. הפילים בצבאו של פורוס היו נהוגים על ידי "מהוט", ונראה שגם נשאו על גבם מספר לוחמים מצוידים בקשתות ובכידוני הטלה. לפי מחקר אחד, הפילים לא נשאו צריח על גבם, אולם קשה להבין כיצד הלוחמים שעל גבם יכלו לתפקד ביעילות, ללא משטח לחימה כלשהו הקשור לגב הפיל. לפי תיאור הקרב במקורות העתיקים, לפחות המלך פורוס לחם והטיל כידונים מעל גבו של הפיל שלו.
הדבר הבולט שניתן ללמוד מהשוואת סדר הכוחות של הצבאות היריבים הוא, שלאלכסנדר היה יתרון בולט על הצבא ההודי במספר הפרשים שהיו בצבאו. אם נסתמך על אריאנוס וקורטיוס, לא היה הבדל משמעותי בכוח הרגלים שעמד לרשות הצדדים היריבים.
היתרון הבולט של פורוס היה השימוש שעשה צבאו בפילי מלחמה. קרב הידספס היה המפגש הראשון של הצבא המוקדוני עם אמצעי הלחימה החדש הזה, ואלכסנדר נדרש למצוא במהלכו פתרון לשימוש הנרחב שעשו הצבאות ההודיים בפילים בשדה הקרב.
מהלך הקרב > צליחת הנהר

אלכסנדר צעד צפונה עם כוח החצייה שלו במרחק מה מההידספס, על מנת שתנועתו לא תתגלה לפורוס. כאשר הגיע למקום החצייה הכין הצבא המוקדוני רפסודות על ידי מילוי עורות האוהלים בחציר והרכיב את כלי השיט שפורקו אחרי חציית האינדוס. בליל החצייה היה מזג אוויר גשום עם סערת רעמים וברקים, רעש זה הסווה את הרעש של הצבא המוקדוני. כלי השיט והצבא המוקדוני הוחבאו בצמחייה הגבוהה. לפנות הבוקר עם שוך הסערה החל הצבא המוקדוני לחצות את ההידספס. הפרשים וסוסיהם עלו על הרפסודות שהוכנו מעורות האוהלים וחיילי הרגלים עלו על כלי השיט שחוברו מחדש. המעבר בוצע בחשאיות גמורה בלי שהתגלו על ידי הזקיפים של פורוס. מחמת חוסר ההיכרות עם השטח צלחו המוקדונים לאי גדול אחר במרכז הנהר ולא לגדה המערבית. כאשר המוקדונים הגיעו לקצה המערבי של האי הם התגלו על ידי הזקיפים של פורוס, שאצו להזעיק סיוע. למוקדונים לא היה זמן להיערך שוב עם הרפסודות והסירות ולכן הם הזדרזו לצלוח את הנהר במקום הרדוד ביותר שמצאו, אך בשל הגשמים של הלילה המים היו סוערים. אריאנוס מתאר שגובה המים הגיע עד לצוואר החיילים ושרק ראשי הסוסים בלטו מהמים. הצליחה השנייה עברה בשלום אך תוך קשיים מרובים.
על אף גודלו של הצבא המוקדוני, הצליחה בוצעה במהירות וביעילות. גל הצליחה הראשון של אלכסנדר, שלפי תיאורו של אריאנוס כלל כ-5000 פרשים ו-6,000 רגלים, הספיק להיאסף בגדה המזרחית, לעלות לכלי השיט, לצלוח את הנהר עד לאי, לחפש ולמצוא מקום רדוד לחציה השנייה, לבצע את הצליחה השנייה, ולהיערך לקרב - כל זה תוך מספר שעות בלבד. מלבד המשמעת של הצבא המוקדוני סייעה כאן גם היכולת הלוגיסטית המרשימה שלו. לצורך הובלה של 11,000 לוחמים ו-5,000 סוסים נדרש מספר גדול של כלי שיט. העובדה שהם פורקו אחרי חציית האינדוס, הובלו להידספס (מרחק של 250 קילומטר) והורכבו מחדש בפרק זמן קצר מהווה הישג הנדסי ולוגיסטי מרשים.
מיד עם החצייה נערך אלכסנדר לאבטח את ראש הגשר שלו בגדה המערבית. בחזית הוא הציב את הקשתים הרכובים מדאקיה כמסך מגן לשאר הכוח שלו שהיה עסוק בהיערכות. המערך הקרבי שלו כלל באגף הימני את ארבע ההיפארכיות של רעי המלך בפיקודם של הפאיסטיון, פרדיקס, קוינוס ודמטריוס. במרכז הוא ערך את חיילי הרגלים שלו: ההיפאספיסטים בראשות סלאוקוס ושתי חטיבות הפלנקס בראשות אנטיגנס וקלייטוס הלבן. ומשמאלם את הקשתים, האגריאנים וזורקי הכידונים.
מהלך הקרב > השמדת כוח החלוץ ההודי

כאשר נודע לפורוס על הצליחה של הצבא המוקדוני הוא היה בדילמה, הוא לא ידע אם הכוח שצלח הוא עיקר הכוח המוקדוני או פעולת הסחה בלבד. לפי קורטיוס הוא אף חשב בהתחלה שמדובר באחד מבעלי בריתו שמגיע לסייע לו, אך לבסוף הבין שאלו מוקדונים. לו היה נוטש את המחנה שלו בגדה המערבית של ההידספס ומתקדם לכיוון נקודת החצייה, הוא היה יכול למצוא את עצמו מכותר בין הצבא של אלכסנדר לבין הצבא של קרטרוס. לו היה נשאר מול קרטרוס על הגדה המערבית של ההידספס, יכול להיות מותקף מהעורף על ידי הכוח של אלכסנדר שהיה נע דרומה. לו היה נסוג דרומה או מזרחה הוא היה חושף את עצמו למתקפה מהפרשים המוקדונים מעורפו, מכיוון שהיה נחות בפרשים וכי הפרשים המוקדונים היו מדביקים את נסיגת הכוח ההודי. האפשרות הטובה ביותר עבורו הייתה לפצל את כוחו, אך על מנת לעשות זאת הוא היה צריך לדעת האם הכוח שצלח את ההידספס הוא הכוח העיקרי או כוח קטן יותר שמבצע פעולת הסחה.
פורוס החליט לשלוח את בנו בראשות כוח חלוץ של 2,000 פרשים ו-120 מרכבות על מנת להתמודד עם הצבא המוקדוני שצלח את הנהר. מגודלו של הכוח ניתן להעריך שלא מדובר היה בכוח סיור בלבד, אלא בכוח משמעותי שנועד למנוע את צליחת הנהר בנקודה זו. כוח לא מבוטל זה אכן יכול היה למלא את משימתו לו היה מגיע לאזור הצליחה לפני שהכוח המוקדוני השלים את חציית הנהר, או בשלבים הראשונים של הצליחה. אולם מכיוון שרוב הצבא המוקדוני סיים את חציית הנהר לפני הגעתו, משימתו של כוח החלוץ נגמרה באסון עבור ההודים. אלכסנדר חשב בתחילה שכוח זה הוא יחידת חלוץ לפני עיקר הצבא ההודי ולכן הציב מולה רק את הקשתים הרכובים מדאקיה, על מנת לעכב אותם. אלכסנדר התכוון להשתמש בפרשים שלו נגד הגוף העיקרי של הצבא ההודי בטרם האחרון יספיק להיערך בצורה מסודרת במבנה קרב. אך משנודע לאלכסנדר היקף הכוח שמולו הוא החליט להשמיד אותו. בוצעה הסתערות כוללת של הפרשים של אלכסנדר שנהנו מעדיפות מכרעת, בנו של פורוס ו 400 פרשים הודים נהרגו. בנוסף לכך אבדו או נתפסו כל המרכבות של ההודים, אשר היו חסרות תועלת בקרב מכיוון ששקעו בקרקע הבוצית סמוך לגדת הנהר.
מהלך הקרב > כניעת פורוס

למרות התפרקות המערך ההודי ומנוסת חייליו נשאר פורוס להילחם על גבי הפיל שלו. פלוטרכוס מתאר אותו כלוחם עצום שגובהו מעל שני מטרים ושגם הפיל שעליו רכב פורוס היה הפיל הגדול ביותר מבין הפילים בצבא ההודי. פורוס ניסה למנוע מחייליו לברוח והמשיך ליידות כידונים בחיילים המוקדונים שסביבו. הוא נפצע תשע פעמים ורק כאשר איבד דם רב ונחלש מכדי להרים את ידיו ולהחזיק בנשק, הפסיק להילחם. לפי דיודורוס אלכסנדר הורה לקשתים שלו לרכז את כוח האש שלהם בפורוס וכך הביאו לפציעותיו המרובות ולניטרולו.
התיאור של קורטיוס הוא הדרמטי מכולם. הוא מספר שהפיל של פורוס, שלא נפצע בקרב, המשיך להסתער קדימה ורק כאשר רוכב הפיל שם לב שהמלך התעלף בשל אובדן דם רב הוא הפנה את הפיל לברוח משדה הקרב. כאשר אחיו של המלך טאכסילס נשלח אל פורוס לשכנע אותו להיכנע, ענה לו פורוס "אני מזהה את האח של טאכסילס, בוגד בממלכתו ובארצו!" והשליך עליו את הכידון האחרון שנותר לו והרגו. פורוס המשיך בנסיגתו עד אשר הפיל שלו גם הותש מרוב פציעות. בשלב הזה פורוס ארגן את חיילי הרגלים ההודים הנסוגים להתנגדות לצבא המוקדוני, אך המוקדונים הצליחו לכתר את ההודים והחלו טובחים בהם. פורוס שוב איבד את ההכרה והחל להחליק מהפיל שלו, הרוכב של הפיל חשב שפורוס יורד ממנו בצורה רגילה ולכן הורה לפיל לכרוע ברך. שאר פילי המלחמה שהיו מאומנים נהגו כמו הפיל של פורוס וכרעו ברך גם כן, דבר שהוביל לכניעה של הכוח ההודי. אלכסנדר שחשב שפורוס מת הורה לחייליו להסיר מפורוס את שריונו, אך משהתקרבו המוקדונים לפורוס החל הפיל שלו לגונן עליו. הפיל תקף את החיילים המוקדונים וניסה להרים את פורוס ולהניחו על גבו. החיילים המוקדונים תקפו את הפיל עם הסריסות שלהן, הרגו אותו והניחו את פורוס בכרכרה. רק אז שם לב אלכסנדר שפורוס עדיין חי. אלכסנדר פנה לפורוס "איזה רעיון שטותי הדריך אותך, אתה שידעת על גודל הישגיי, לנסות את מזלך נגדי כשטאכסילס כבר שימש דוגמה לסובלנות שאני מפגין כלפי אלה שנכנעים, דוגמה כה קרובה אליך?". פורוס השיב לו " מאחר ששאלת, אענה לשאלתך בכנות. לא חשבתי שיש מישהו חזק ממני. אמנם ידעתי את כוחי אבל עדיין לא העמדתי את כוחך במבחן וכעת תוצאות הקרב מוכיחות שאתה חזק ממני. אבל להיות שני לך מסב לי שביעות רצון לא קטנה". אריאנוס מוסיף על דו השיח בין שני המלכים: אלכסנדר שאל את פורוס המובס כיצד הוא רוצה שינהגו בו, ופורוס ענה "נהג בי אלכסנדר כמו שנוהגים במלך". קרוב לוודאי שהדיאלוג המתואר כאן לא קרה בדיוק באותה צורה, אך סביר להניח שדו-שיח כלשהו כן התנהל בין שני המלכים ושכן שררה הערכה הדדית ביניהם לאור התנהגותו של אלכסנדר לפורוס אחרי הקרב.
יוסטינוס לעומת זאת מספר שפורוס היה כה מוכה צער מהפסדו, עד כדי כך שכאשר נלקח בשבי והותר לו לחיות, הוא סירב לאכול או לתת לשוביו לחבוש את פצעיו. רק אחרי מאמצים רבים הצליחו המוקדונים לשכנע אותו להמשיך לחיות.
לפי ה"אלכסנדר רומאנס" נהלו אלכסדר ופורוס דו-קרב. המלך ההודי נהנה מיתרון פיזי מובהק, אך העימות הסתיים בניצחונו של המלך המקדוני באמצעות תחבולה. סיפור זה, שניתן לראות קווים מקבילים בינו לבין סיפור דוד וגולית, מבוסס על עובדה היסטורית (הפרשי הגובה בין שני המלכים), אך נעדר אמינות היסטורית מכל בחינה אחרת.
אבדות

אין הסכמה בין המקורות העתיקים לגבי אבדות שני הצבאות. לפי אריאנוס אבדות הצבא ההודי היו: 3,000 פרשים, 20,000 חיילי רגלים, כל המרכבות נהרסו וכל הפילים נתפסו או הומתו. מבין המתים ההודים צריך לציין את שני בניו של פורוס, המושל של פורוס, כל נהגי המרכבות והפילים וכל המפקדים הבכירים של הצבא ההודי. אבדות הצבא המוקדוני היו: 80 חיילי רגלים, 10 קשתים רכובים ו-220 פרשים, שביניהם 20 מרעי המלך.
לפי דיודורוס, אבדות הצבא ההודי היו: 12,000 הרוגים, 9,000 שבויים ו-80 פילים נתפסו. דיודורוס גם מציין ששני בניו של פורוס וכל מפקדי הצבא ההודי היו בין המתים. אבדות הצבא המוקדוני היו: 700 רגלים ו-280 פרשים הרוגים.
המספרים של דיודורוס נראים הגיוניים יותר, משום שכוחות הרגלים המוקדונים היו אלו שספגו את מלוא העוצמה של התקפת הפילים של פורוס.
ניתוח הקרב ותוצאותיו

קרב הידספס אינו מפורסם כמו שלושת הקרבות הגדולים של אלכסנדר מול הפרסים: קרב גרניקוס, קרב איסוס וקרב גאוגמלה, אך ניצחונו בקרב זה ראוי להיחשב בשורה אחת עם ניצחונותיו בשלושת קרבות אלו. אמנם מבחינת סדרי הכוחות קרב הידספס נופל במעט לעומת הקרבות של אלכסנדר מול הפרסים, אך בכל הנוגע למורכבות התמרונים ולחידושים הטקטיים, קרב הידספס אף עולה על חלק מהם.
הגורמים שהביאו לאלכסנדר את הניצחון בקרב הידספס:
שימוש יעיל באמצעי הונאה והטעיה - מערכת ההונאה וההטעיה המורכבת שניהל אלכסנדר, כדי להסתיר את עיתוי הצליחה ואת מקום החצייה של ההידספס, הותירה את פורוס בערפל לגבי תוכניותיו האמיתיות של אלכסנדר ואפשרה לאחרון להשיג הפתעה טקטית מוחלטת.
החצייה המוצלחת והמהירה של ההידספס (למרות הטעות שאירעה במהלכה), וההכנה מראש של כלי השייט שנדרשו לשם כך, מעידים על רמה גבוהה של עבודת מטה ועל יכולת ארגון ותכנון מעולה.
אלכסנדר הפגין גמישות מחשבתית כאשר נמנע מביצוע התמרון הרגיל שלו (תקיפה משולבת של מרכז מערך האויב על ידי כוחות פרשים ורגלים), בשל הצבת פילי המלחמה לפני מרכז צבאו של פורוס. במקום זה הוא התמקד, בשלב הראשון של הקרב, בתקיפת שני האגפים של הצבא ההודי ובהבסת כנפות הפרשים של פורוס, וניצל בצורה אופטימלית את עדיפות הפרשים שלו על מנת להכריע את הקרב.
איסוף מודיעין מקדים - אלכסנדר תקף את צבאו של פורוס רק לאחר שבחן בצורה מדוקדקת את הערכות הצבא ההודי, והכין את תוכנית הקרב שלו בהתאם לכך.
שיתוף פעולה בין חיילי - הרגלים והפרשים בצבאו של אלכסנדר לחמו בשיתוף פעולה הדוק במהלך הקרב, ואלכסנדר השכיל לשלב בצבאו כוחות חדשים של פרשים מאסיה ושל קשתים רכובים מדאקיה, ולנצל את יכולותיהם המיוחדות. בשלב צליחת ההידספס הוא השתמש בקשתים הרכובים ליצירת מסך הגנה לכוחות שעדיין היו עסוקים בחציית הנהר, ובמהלך הקרב עצמו הם מילאו תפקיד חשוב בהוצאת הפרשים באגף השמאלי של הצבא ההודי משיווי משקלם באמצעות תקיפתם במטר חיצים.
חיילי הרגלים המוקדונים הוכיחו מקצועיות ורמת משמעת גבוהה כאשר נדרשו להתמודד בפעם הראשונה במספר רב של פילי מלחמה, גורם שלא נתקלו בו בעבר.
למרות הקרב המתיש אלכסנדר לא ויתר על המרדף אחרי שרידי צבאו של פורוס, ועל ידי כך שבר את רוחם ולא איפשר להם להתאושש ולאתגר אותו שוב בשדה הקרב.
לאחר הקרב

אלכסנדר התרשם מאוד מגבורתו של פורוס ומהעובדה שבחר להישאר בשדה הקרב והמשיך להילחם עד הסוף, זאת בניגוד לדריווש השלישי שבשני הקרבות שלו מול אלכסנדר נמלט משדה הקרב. הוא הפך את פורוס לבעל בריתו, השאיר אותו על כסאו ואף הרחיב את שטחי ממלכתו, לאחר שהאחרון קיבל את מרותו. בכך שמר אלכסנדר על מאזן הכוחות בין שני המלכים היריבים, פורוס וטאכסילס.
אלכסנדר הקים שתי ערים באזור הנהר הידספס על מנת לשלוט על המעבר בו: בוקאפלה בגדה המערבית, על שם סוסו בוקאפלוס (לפי קורטיוס הסוס מת בשל פציעותיו הרבות בקרב, אך לפי אריאנוס הסוס מת מזקנה ומאפיסת כוחות בתום הקרב.). בגדה המזרחית, באזור הקרב, הקים אלכסנדר את העיר ניקיאה - עיר הניצחון.
אלכסנדר המשיך במסעו מזרחה בעזרתו של פורוס שהוכיח את עצמו כבעל ברית נאמן. אך האבדות בקרב הידספס ועייפות חייליו נתנו את אותותיהם.
כאשר אלכסנדר הגיע לנהר ההיפאסיס סירבו חייליו להמשיך במסע מזרחה לתוך הודו. אחת הסיבות לכך היו ידיעות/שמועות, שממזרח לנהר זה מצויים שליטים הודיים בעלי צבאות ענקיים, גדולים פי כמה מצבאו של פורוס, הכוללים אלפי פילי מלחמה. אף על פי שהצבא המוקדוני הצליח בקרב הידספס לנצח צבא הודי עם פילים רבים, האבדות שנגרמו לו במהלך הקרב זה יצרו דמורליזציה בקרב החיילים, וחשש מפני הצורך לנהל קרבות נוספים מול צבאות המצוידים בפילי מלחמה רבים.
לקריאה נוספת > מקורות עתיקים

המקורות הראשוניים שמתארים את הקרב אבדו, אך השתמרו ספרים של היסטוריונים עתיקים שמבוססים על המקורות האלה.
אריאנוס, אנבסיס, ספר 5, פרקים 8 - 19 (לתרגום האנגלי של E.J Chinnock מ-1893)
קורטיוס רופוס, היסטוריה של אלכסנדר הגדול, ספר 8, פרקים 12 - 14 (לטקסט בלטינית)
פלוטרכוס, חיי אישים, אלכסנדר, פרקים 59 - 62 (לתרגום האנגלי)
דיודורוס מסיציליה, ביבליותקה היסטוריקה, ספר 17, פרק 10 (לתרגום אנגלי)
יוסטינוס, תקציר לספרו של פומפיוס טרוגוס, ספר 12, פרקים 7 - 8 (לתרגום האנגלי)
לקריאה נוספת > מקורות מחקר

קלושה פאול, אלכסנדר הגדול, ת"א: מזרחי, 1963
כתריאל בן אריה, קרבות מופת, לביא, 1994
ביל ייני, אלכסנדר הגדול - לקחים מפועלו של המצביא הבלתי-מנוצח בהיסטוריה, הוצאת מודן, 2012 (מהדורה ראשונה בשנת 2010)
A.B. Bosworth, Conquest and Empire: The Reign of Alexander the Great, Cambridge: University Press, 1988
A.B. Bosworth, Alexander and the East, Oxford New York, 1996
John Fredrick Charles Fuller, The Genreralship of Alexander The Great, Routledge, 1958
Nick Sekunda, Alexander The Great: His Armies and Campaigns, Osprey, 1998
Ory Amitay, From Alexander to Jesus, University of California Press, 2010
J. R. Hamilton, The Cavalry Battle at the Hydaspes, Journal of Hellenic Studies, Vol. 76 (1956), pp. 26-31
קרן גולדמן זקס

| --- | --- |
 תחום:  נדבנות
 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  ניו יורק 
 יושב ראש:  ג'ון רוג'רס
 תקופת הפעילות:  1999–הווה (כ־25 שנים)
 
קרן גולדמן זקס (באנגלית: Goldman Sachs Foundation) היא קרן ללא מטרות רווח הרשומה בניו יורק ומהווה חברת בת של חברת השירותים הפיננסיים גולדמן זקס. מטרת הקרן היא קידום רווחת האנושות בעולם, בעיקר בתחומי הבריאות והחינוך. בשנים האחרונות מיזמי הפילנתרופיה העיקריים שלה הם פרויקט "10,000 נשים" ופרויקט "10,000 עסקים קטנים".
הקרן היא אחת הקרנות התאגידיות הגדולות בעולם עם נכסים בשווי מאות מיליוני דולרים.
היסטוריה

הקרן נוסדה ב-1999, אותה השנה בה חברת גולדמן זקס הפכה לחברה ציבורית, עם בסיס נכסים ראשוני של 200 מיליון דולר.
הקרן הפכה לפעילה במיוחד לאחר המשבר הכלכלי העולמי ב-2008. בין השנים 2008 ו-2013 היא תרמה כ-1.6 מיליארד דולר.
הנשיאה הראשונה שלה, עד ינואר 2010, הייתה סטפני בל-רוז, שהגיעה מקרן אנדרו ו. מלון. ב-2010 היא הוחלפה על ידי דינה פאוול, שנשארה בתפקיד עד ינואר 2017, ולאחר מכן הפכה לסגנית יועץ הביטחון הלאומי של ארצות הברית. מאז נושא בתפקיד יושב הראש ג'ון רוג'רס, יחד איתו מכהנת כנשיאת הקרן אסאהי פומפיי.
יוזמות הקרן

חלק מיוזמות הקרן כוללות תמיכה ופיתוח יזמים ברחבי העולם, ביניהם מיזמי "10,000 נשים" ו-"10,000 עסקים קטנים".
10,000 נשים מספקת השכלה עסקית, גישה להון ומנטורינג לנשים יזמיות במדינות מתפתחות. תחת פאוול, גולדמן זקס שיתפה פעולה עם המימון הבינלאומי וחברת השקעות פרטיות מעבר לים כדי לגייס 600 מיליון דולר, על מנת לספק גישה להון עבור יותר מ-100,000 נשים ברחבי העולם.
10,000 עסקים קטנים, בשיתוף עם לויד בלנקפיין, וורן באפט, מייקל בלומברג ומייקל פורטר מהרווארד ביזנס סקול, תומכים בצמיחה והתרחבות של עסקים קטנים בארצות הברית ובבריטניה.
ב-2001 הקימה הקרן את קבוצת ההשקעות העירוניות. קבוצה זו משקיעה בפרויקטים המקדמים פיתוח והתחדשות כלכלית בקהילות עירוניות מוחלשות.
בספטמבר 2006, הפרלמנט של בנגלדש אשרר את הצ'רטר של האוניברסיטה האסיאתית לנשים. הצ'רטר העניק לאוניברסיטה אוטונומיה מוסדית, חופש אקדמי, ושילב אותה בעיקרון אי-האפליה. ב-2005 ו-2006, קרן גולדמן זקס וקרן ביל ומלינדה גייטס סיפקו מימון התחלתי שאיפשר לאוניברסיטה להתפתח ולגדול.
ב-2006, התקיימה פסגת הרווארד למנהיגים צעירים בסין, בתמיכת קרן גולדמן זקס וחברת התעופה אמריקן איירליינס. בפסגה גייסה הקרן 37 סטודנטים מהרווארד ליצור וללמד תוכנית לימודים בבתי ספר בשנחאי. התוכנית זכתה לסיקור תקשורתי נרחב ברחבי סין.
גולדמן זקס זכתה לסיקור תקשורתי חיובי על ניהול עסקים ויישום מדיניות פנימית במאמציה למנוע שינוי אקלים גלובלי. על פי אתר החברה, קרן גולדמן זקס תרמה 114 מיליון דולר במענקים מאז 1999, עם המטרה לקדם השכלה לבני נוער ברחבי העולם.
הערות שוליים

↑  Mission Possible: The Goldman Sachs Foundation and Tri-C's impact on Daisy Pops in Kent, wkyc.com, ‏9:31 AM EDT October 22, 2023 (באנגלית אמריקאית)
↑  Frank Holland, Goldman Sachs invests $2 billion in Black women-owned businesses — the first chapter of a bigger plan, CNBC, ‏2023-04-04 (באנגלית)
↑  N12 - מנהלת גולדמן-זקס תחליף את היילי?, באתר N12, ‏2018-10-10
↑  "העצמת נשים כמנוע לצמיחה כלכלית". TheMarker. נבדק ב-2023-10-27.
↑  "גולדמן סאקס ווורן באפט יקימו קרן בסך 500 מיליון דולר שתעזור לעסקים קטנים". TheMarker. נבדק ב-2023-10-27.
↑  Goldman Sachs | Commemorates 150 Year History - Urban Investment Group Is Formed to Lead the Firm's Impact Investing Efforts, Goldman Sachs (באנגלית אמריקאית)
↑  Newsweek Staff, Goldman Sachs and Wall Street Go Green, Newsweek, ‏2007-03-11 (באנגלית)
קרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה

שלט המשפחה של דוכסי סבויה אחרי ויטוריו אמדאו הראשון
קרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה (באיטלקית: Carlo Emanuele II di Savoia;‏ 20 ביוני 1634 – 12 ביוני 1675) היה דוכס סבויה מ-1638 עד 1675, ותחת עוצרות אמו כריסטין מארי מצרפת עד 1663. הוא היה גם מרקיז סלוצו (Saluzzo), רוזן אאוסטה, רוזן ז'נבה, מוריאנה (Moriana) וניס, וכן הטוען לכתר מלכי קפריסין וירושלים.
תולדות חייו

קרלו אמנואלה נולד ב-20 ביוני 1634 בטורינו לויטוריו אמדאו הראשון, דוכס סבויה ולכריסטין מארי מצרפת. סבו וסבתו מצד אמו היו אנרי הרביעי מלך צרפת ואשתו השנייה מארי דה מדיצ'י.
אמו שלטה במקומו, ואפילו בהגיעו לבגרות הוסיף קרלו אמנואלה לחיות חיי תענוגות והתרחק מניהול ענייני המדינה. רק לאחר מות אמו ב-1663 הוא נטל למעשה את השלטון לידיו. הוא לא הצליח להשיג גישה לים על חשבונה של ג'נובה (מלחמת ג'נובה-סבויה השנייה, 1672-1673), והתקשה להתייצב מול השפעתה של צרפת, שכנתו החזקה.
קרלו אמנואלה פיתח את המסחר של דוכסות סבויה והגדיל את עושרה, שיפר את נמל ניס וסלל דרך בעד האלפים אל צרפת. הוא ערך גם רפורמה בצבא, אשר עד זמנו הורכב רובו ככולו משכירי חרב; במקומם הקים חמישה רגימנטים של חיילים מיושבי פיימונטה, כונן מחדש את חיל הפרשים ואף הנהיג מדי צבא חדשים. הוא שיפץ מבצרים ובנה בנייני פאר רבים בטורינו, כמו למשל הארמון המלכותי של בית סבויה - הפאלאצו ריאלה (Palazzo Reale).