stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אזרחים ישראלים שנעלמו ברצועת עזה
הערות שוליים

1 2  טליינש יונית פנטה, כל המחדלים כולם: 889 יום לשבי אברה מנגיסטו, באתר "העוקץ", ‏12 בפברואר 2017
1 2  יגאל מוסקו, ‏מי אתה אברה מנגיסטו?, באתר ‏מאקו‏, 10 ביולי 2015
1 2  יואב זיתון, אליאור לוי ומתן צורי, הותר לפרסום: שני ישראלים מוחזקים בעזה, באתר ynet, 9 ביולי 2015
↑  קובי פינקלר, תיעוד חציית הגבול נמסר למשפ' מנגיסטו, באתר ערוץ 7, 18 ביוני 2017
↑  אחרי למעלה מעשור: אברה מנגיסטו מחובק בידי משפחתו, באתר ישראל היום, 22 בפברואר 2025
↑  מעריב אונליין, ‏אביו של הבדואי שמוחזק בידי חמאס: אין קשר בין החזרת הבנים להסכם עם טורקיה, באתר מעריב אונליין, 5 ביולי 2016
↑  גילי כהן, צה"ל: אזרח ישראלי חצה את הגבול לעזה, באתר הארץ, 12 ביולי 2016
↑  נעה שפיגל, משפחות החללים בעזה: "הופר הערך העליון של המדינה ושל צה"ל", באתר הארץ, 27 ביוני 2016
↑  גילי כהן, אזרח ישראלי שחצה את הגבול לעזה כמה פעמים מוחזק בידי חמאס, באתר הארץ, 9 ביולי 2015
↑  שמעון איפרגן, ‏"אסור לחזור שוב על עסקת שליט. אין לי בעיה שבני יישאר בעזה כמה שצריך", באתר ‏מאקו‏, 13 ביולי 2017
↑  אביו של האזרח שמוחזק על ידי חמאס: "לא לשחרר מחבלים תמורת בני", באתר מעריב אונליין, 6 בספטמבר 2018
↑  גאנם איברהים, ‏חמאס חושף תיעוד של השבוי הישראלי הישאם א-סייד, באתר ‏מאקו‏, 28 ביוני 2022
↑  אוהד חמו, ‏חמאס: הידרדרות במצבו של אחד השבויים הישראלים המוחזקים ברצועה, באתר ‏מאקו‏, 27 ביוני 2022
↑  בלי "טקס" בעזה, אחרי כמעט עשור: הישאם א-סייד שוחרר מהשבי - ושוב בישראל, באתר ynet, 22 בפברואר 2025
1 2  גילי כהן, תושב ישראל שאביו מעזה חצה את הגבול לרצועה, באתר הארץ, 30 ביוני 2017
↑  כתבי ynet, נורה למוות בארז: "לו רק היה אומר דבר בעברית", באתר ynet, 7 בדצמבר 2009
↑  חסן שעלאן, הותר לפרסום: ג'ומעה אבראהים אבו ענימה הוא הישראלי שחצה את הגדר לעזה, באתר ynet, 13 ביולי 2016
↑  יוסי מלמן, ‏חשד במערכת הביטחון: אחד מהישראלים המוחזקים בעזה הצטרף לחמאס, באתר מעריב אונליין, 31 בדצמבר 2016
↑  ניצן שפירא, ‏הותר לפרסום: ישראלי הצטרף לחמאס ב-2016, התאמן עם נוח'בה - ונעצר כשניסה לחזור לארץ בזמן המלחמה, באתר ‏מאקו‏, 9 בפברואר 2024
↑  אור רביד, ‏העציר הביטחוני שמת בכלא: ישראלי שהצטרף לחמאס וניסה לחזור מעזה במלחמה, באתר ‏מאקו‏, 16 במרץ 2024
↑   עדן סולומון, "כתבתי בקבוצה – אביהוא בעזה": אזרח נכנס לרצועה, זוהה כמחבל ונהרג מכטב"ם, באתר הארץ, 15 בינואר 2024
↑  אודי סגל, ‏פרשת מנגיסטו: ההונאה של חמאס, באתר ‏מאקו‏, 13 ביולי 2015
↑  יהל פרג', ‏ארגון זכויות אדם: על חמאס לשחרר את אברה מנגיסטו והישאם א-סייד, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 4 במאי 2017
↑  אליאור לוי, ליברמן לתושבי עזה: "החזרת גופות ופירוז - תמורת שדה תעופה ונמל", באתר ynet, 16 בפברואר 2017
↑   אלמוג בן זכרי, כתב "הארץ" בדרום, בני משפחה ופעילים קראו במעבר ארז לשחרור מנגיסטו, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2015
↑  צעדה למען שחרורו של אברה מנגיסטו: "אברה עדיין חי", באתר שיחה מקומית, ‏12 באפריל 2017
יואב גלנט

יואב גָּלַנְט (נולד ב-8 בנובמבר 1958, כ"ה בחשוון ה'תשי"ט) הוא איש צבא בדימוס ופוליטיקאי ישראלי, כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד. ובעבר שימש כשר הביטחון של ישראל מדצמבר 2022 ועד נובמבר 2024, בממשלת נתניהו השישית, כולל בעת מתקפת הפתע של החמאס ב-7 באוקטובר 2023 ובימי מלחמת חרבות ברזל שפרצה בעקבותיה. קודם לכן שימש כשר החינוך בזמן מגפת הקורונה, שר העלייה והקליטה ושר הבינוי והשיכון. סיים את שירותו בצה"ל בדרגת אלוף, ושימש בין היתר כמפקד פיקוד הדרום, מפקד אוגדת עזה ומפקד שייטת 13.
ראשית חייו

יואב גלנט נולד ביפו למיכאל ופרומה גלנט. אמו, פרומה לבית סגל, הייתה ילידת פולין וניצולת השואה. היא עלתה לישראל באוניית המעפילים "אקסודוס", גורשה עימה להמבורג, ועלתה לארץ שוב בעלייה ההמונית ב-1948. היא הייתה אחות במקצועה. אביו, מיכאל, יליד ברית המועצות, היה פרטיזן ביערות אוקראינה ובלארוס במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא עלה לארץ ב-1948 אף הוא, שירת בשועלי שמשון והיה מהצלפים המצטיינים בצה"ל. גלנט קרוי על שם "מבצע יואב" שבו השתתף אביו, שהיה הלוחם הראשון שפרץ למשטרת עיראק סווידאן.
גלנט נולד, גדל והתחנך בשכונת גבעת עלייה שביפו.
לאחר מכן עברה משפחתו לרמת גן ומשם לגבעתיים, שם למד גלנט בתיכון קלעי והיה ראשג"ד ו' בשבט צופי רמת גן. בגיל 17 התייתם גלנט מאביו מיכאל.
הוא בעל תואר ראשון בהצטיינות בכלכלה ובמנהל עסקים מאוניברסיטת חיפה.
שירות צבאי > מפקד פיקוד הדרום

בסוף שנת 2005 מונה למפקד פיקוד הדרום. במסגרת תפקיד זה הוטל על גלנט להשלים את היערכות צה"ל סביב רצועת עזה ולהגביר את המאבק בהברחות דרך גבול ישראל–מצרים לאחר סיומה של תוכנית ההתנתקות. גלנט הגביר את שיתוף הפעולה בין פיקוד הדרום לחיל האוויר במאבק נגד ירי הקסאם על יישובי עוטף עזה וערים כמו שדרות ואשקלון. במהלך שירותו כמפקד הפיקוד נחטף בגזרת עוטף עזה החייל גלעד שליט. בעקבות כך יצאו כוחות צה"ל, בפיקוד גלנט, למבצע גשמי קיץ. גלנט טען באותה עת כי יש להגיב באופן התקפי על ירי הקסאמים. זאת בניגוד לעמדת שר הביטחון, עמיר פרץ.
לאחר מלחמת לבנון השנייה פורסם כי שר הביטחון עמיר פרץ ביקש למנות את גלנט למפקד פיקוד הצפון במקום האלוף אודי אדם שהתפטר, אולם לבסוף מונה גדי איזנקוט, מועמדו של הרמטכ"ל דן חלוץ. באותה שנה הובילו גלנט ומפקד אוגדת עזה, תא"ל משה (צ'יקו) תמיר, בתמיכת הרמטכ"ל גבי אשכנזי, קו התקפי אל מול החמאס שכלל פשיטות ומבצעים מיוחדים כנגד יעדי מחבלים בשטח הרצועה, במטרה לפגוע בפעילי החמאס בשטחם ובמקביל לחזק את יכולתם וביטחונם העצמי של מפקדי השדה לפקד על כוחות בלחימה ובמערכה. בתחילת 2008 פיקד גלנט על כוחות פיקוד הדרום במבצע חורף חם.
בהמשך אותה שנה דחף גלנט לביצוע מבצע מיוחד לחטיפתו של אחמד ג'עברי, שנחשב למפקדה בפועל של הזרוע הצבאית של החמאס, על ידי כוח מיחידה מובחרת. הרמטכ"ל, אשכנזי, אישר את הפשיטה, וכמוהו גם השר ברק וראש הממשלה, אהוד אולמרט. גלנט פיקד על הפשיטה מתוך חדר המבצעים של השב"כ בתל אביב. הכוח הפושט התמקם בעמדות המתנה בעזה וארב לרכב בו נסע ג'עברי, אולם הלה פנה במפתיע ולא נסע בנתיב המתוכנן. הכוח שב לישראל מבלי להתגלות.
בהמשך הוביל יחד עם תא"ל תמיר ומחליפו באוגדת עזה, תא"ל איל איזנברג, את ההכנות למבצע רחב יותר ברצועת עזה. המהלך תוכנן כמהלך רב-שלבי, שאינו מחייב את הממשלה לצאת למבצע על בסיס ההנחה שמוכרחים למצות את התוכנית כולה ולבצעה עד תום. על פי התכנונים פיקוד הדרום קיבל אחריות לניהול זירת המערכה ברצועת עזה הן באוויר והן ביבשה ובים, בעוד שהמטה הכללי היה אמון על העיסוק בתקשורת, העבודה אל מול הדרג המדיני, המוכנות להתלקחות זירה נוספת ופיקוד על מבצעים מיוחדים בהקשר לזירה הרחבה של המבצע. בסוף 2008 ובתחילת 2009 פיקד גלנט על מבצע עופרת יצוקה, שנערך בעקבות ירי רקטות על יישובי עוטף עזה.
כמפקד הפיקוד דחף גלנט להקמת יחידת רימון, שהוקמה באוגוסט 2010, משום שגרס כי לפיקוד הדרום נדרשת יחידה מיוחדת ללחימה ברצועת עזה ובחדירות המחבלים מחצי האי סיני בעומק הנגב.
במהלך 2009 התמודד על תפקיד סגן הרמטכ"ל, ולאחר מינויו של בני גנץ לתפקיד, בחר להישאר כמפקד פיקוד הדרום ולא לכהן בתפקיד אחר במטכ"ל.
שירות צבאי > בחירתו לרמטכ"ל וביטול המינוי

באוגוסט 2010 החלו ההכנות למינוי מחליפו של גבי אשכנזי בתפקיד הרמטכ"ל. גלנט היה לאחד המועמדים הבולטים, אך על הליך המינוי העיבה פרשת "מסמך הרפז", אשר תיאר קמפיין שיווקי, כביכול, שנועד לקדם את גלנט לתפקיד תוך הכפשת מועמדים אחרים. לאחר שחקירת משטרה העלתה ראיות לכך שהמסמך מזויף התחדש הליך המינוי.
ב-5 בספטמבר 2010 אישרה ממשלת ישראל את המלצת שר הביטחון, אהוד ברק, למנות את גלנט לרמטכ"ל.
למינוי התנגד השר מיכאל איתן, עקב חשדות לעברות תכנון ובנייה הנוגעות לנחלת בני הזוג גלנט במושב עמיקם, שעלו בתחקיר של העיתונאי קלמן ליבסקינד, אך הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה (ועדת טירקל) לא מצאה בחשדות אלו די כדי לפסול את מינויו של גלנט לרמטכ"ל. התנועה הירוקה עתרה לבג"ץ בדרישה שוועדת טירקל תדון מחדש בהתאמתו של גלנט לתפקיד, עקב החשדות בפרשת הקרקעות. בג"ץ דרש מהיועץ המשפטי "הסברים על הטעות שהוסיפה לנחלת גלנט במושב עמיקם שטחים על חשבון השטח הציבורי". בעקבות פנייה של תנועת אומ"ץ פתח מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס, בבדיקה.
ב-27 בינואר 2011 פרסם המבקר את תמצית ממצאי בדיקתו, ועל פיה פלש גלנט לשטח ציבורי ולא פינה אותו במשך ארבע שנים אף על פי שהובהר לו שעליו לפנותו. בנוסף קבע המבקר שגלנט חתם על תצהירים כוזבים בנוגע לעיבוד החלקה שפלש אליה ולשביל שסלל בשטח הציבורי. בעקבות כך הגיש לבג"ץ היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, חוות דעת שלפיה אף כי לא נמצא שיש מניעה משפטית לכך, הותרת ההחלטה בדבר מינויו של גלנט לתפקיד הרמטכ"ל עוררה קשיים משפטיים משמעותיים באשר לסבירותה. עם זאת החלטה סופית בעניין זה מסורה לממשלה. בעקבות זאת הודיעו ברק ונתניהו על ביטול המינוי.
בהמשך 2011 פרש גלנט מצה"ל.
הוועדה המקומית לתכנון ובנייה מנשה-אלונה אישרה בדצמבר 2012 תשריט מתוקן של נחלת גלנט בעמיקם, שבו נגרע מהנחלה שטח של 350 מ"ר ששימש ככביש גישה לנחלה.
לאחר פרישתו מצה"ל

בינואר 2012 מונה גלנט למנכ"ל חברת "נמקס אויל אנד גז (Nammax)", חברת חיפושי נפט וגז טבעי בשליטת בני שטיינמץ. באפריל 2013 הודיע על כישלון קידוח "אפרודיטה 2" בשדה 'ישי' שהיה ב-42.5% בעלות של "נמקס" גלנט פרש מתפקידו ביוני 2014. בנובמבר 2013 מונה ליו"ר אגודת הידידים של ארגון נכי צה"ל.
קריירה פוליטית

בינואר 2015, במהלך מערכת הבחירות לכנסת העשרים, הצטרף גלנט למפלגת "כולנו" בראשות משה כחלון, הוצב במקום השני ברשימה ונבחר לכנסת העשרים. בממשלת ישראל ה-34 מונה לשר הבינוי והשיכון ולמשקיף בקבינט המדיני-ביטחוני. עתירה נגד מינוי זה נדחתה. עם התפטרותו של שר הביטחון משה יעלון מהממשלה מונה גלנט לחבר בקבינט המדיני-ביטחוני.
ב-2 בינואר 2019 התפטר מהכנסת. ב־9 בינואר הודיע על הצטרפותו לליכוד, והחל לכהן כשר העלייה והקליטה. בפריימריז בליכוד הגיע במקום השישי, כך ששובץ במקום השביעי לרשימת הכנסת בבחירות לכנסת העשרים ואחת. הוא נבחר לכנסת העשרים ואחת ולכנסת העשרים ושתיים.
ב-17 במאי 2020 מונה, במסגרת ממשלת ישראל השלושים וחמש, לשר החינוך ולחבר בקבינט המדיני-ביטחוני.
בעקבות חישוב שגוי של ציוני בגרות רבים הודיע גלנט על הקמת ועדת בדיקה חיצונית לבחינת הכשלים בנושא.
לקראת יום העצמאות תשפ"א נמנע מלאשר את המלצת ועדת פרס ישראל בתחום חקר המתמטיקה ומדעי המחשב לפרופ' עודד גולדרייך, בנימוק שגולדרייך חתם על פניה לפרלמנט הגרמני לבטל את ההכרה בתנועת ה-BDS כתנועה אנטישמית, לצד חתימה על עצומה הקוראת להחרים את אוניברסיטת אריאל. ועדת הפרס עתרה לבג"ץ נגד החלטתו של גלנט ובפסק הדין, שניתן לאחר שהוחלף שר החינוך, ביטל בג"ץ את החלטתו של גלנט לדחות את המלצת הוועדה, והורה להשיב את בחינתה של המלצת הוועדה אל שרת החינוך, על מנת שתשוב ותשקול אם לאשר המלצה זו.
במאי 2021 מונה לשר ההשכלה הגבוהה והמשלימה לאחר מספר חודשים שכיהן בתפקיד כממלא מקום.
במרץ 2022 דורג בפַּרלמטר של "שקוף" כאחד מחמשת חברי הכנסת העצלים ביותר.
ב-21 בנובמבר 2022 מונה ליו"ר הוועדה הזמנית לענייני חוץ וביטחון.
חיים אישיים

גלנט הוא תושב מושב עמיקם. אחותו הצעירה היא הסופרת יעל איכילוב. הוא נשוי לקלודין (לבית אלנקווה), שאותה הכיר במהלך שירותו הצבאי בחיל הים. קלודין גלנט השתחררה מצה"ל בדרגת סגן-אלוף. גלנט הוא אב לבן ולשתי בנות. בנו מיכאל שירת כקצין בשייטת 13.
לקריאה נוספת

דן מרגלית ורונן ברגמן, הבור – הסודות האפלים מאחורי משבר המנהיגות החמור בתולדות צה"ל, כנרת, זמורה-ביתן, 2011.
יועז הנדל ויעקב כץ, "ישראל נגד איראן, מלחמת הצללים", כנרת זמורה-ביתן, 2011.
בן כספית, "חמקן", זמורה ביתן, 2013.
מייק אלדר, שייטת 13 – סיפורו של הקומנדו הימי, בהוצאת מעריב-הד ארצי, 1993.
אבשלום קור

| --- | --- |

אבשלום קור, 2024
 לידה:  17 בספטמבר 1950 (בן 74)  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל ישראל
 ידוע בשל:  פעילות ציבורית בנושא העברית
 השכלה:  דוקטור ללשון עברית, אוניברסיטת תל אביב
 מקצוע:  בלשן, מנחה טלוויזיה ויועץ לשון
 מעסיק:  אוניברסיטת תל אביב, גלי צה"ל 
 תפקיד:  יועץ הלשון של גלי צה"ל
 בת זוג:  תרצה שקד
 פרסים והוקרה:  פרס סוקולוב, פרס "תפוח זהב" פרס ראש הממשלה ללשון העברית
 
אבשלום קור מנחה את חידון התנ"ך למבוגרים תשע"א (2010)
אבשלום קור (נולד ב־17 בספטמבר 1950, ו' בתשרי ה'תשי"א) הוא דוקטור ללשון העברית ואיש תקשורת ישראלי, היועץ הלשוני של גלי צה"ל, הפועל בשלל דרכים להפצת תודעת העברית וידיעת העברית. מנחה חידוני התנ"ך העולמיים בשנים 1988–2021.
קור השיא משואה בטקס הדלקת המשואות בשנת ה-70 למדינת ישראל, וזכה בפרס סוקולוב לתקשורת האלקטרונית ב־1989 ("על מפעלו התקשורתי־חינוכי"), פרס "תפוח הזהב" בשנת 1990, בהצבעת משלמי אגרת הרדיו והטלוויזיה במדור "מורשת ישראל", ופרס ראש הממשלה ללשון העברית בשנת 2016.
קור מרבה להופיע בתקשורת כלוחם למען הלשון העברית ונגד הסגידה לאנגלית. עקב קנאותו לשפה העברית וסלידתו משגיאות כתיב וטעויות דקדוקיות בדיבור הפך שמו לשם נרדף ליודע השפה העברית, והלצות רבות על הדקדוק בעברית נקשרו בשמו. קור הוא מומחה לשמות משפחה, והוא עורך אירועים המושתתים על שמות המשפחה של היושבים באולם. כמומחה לשמות משפחה, הגיש במשך שנים אחדות פינות קבועות בנושא בתוכניות הבוקר בערוצי הטלוויזיה השונים.
ביוגרפיה

אבשלום קור נולד בתל אביב ב-1950, בן לשרה ושלמה קור. גדל והתחנך בתל אביב. שמו ניתן לו לזכר שני סביו שנרצחו בשואה: אברהם ושלום, ועל שם שלושה גיבורים: אבשלום פיינברג, אבשלום גיסין ואבשלום חביב.
אביו היה ממנהיגי בית"ר בשארית הפליטה באירופה, איש הליכוד, מראשי הנהלת העיתון "מעריב" ומשנה פעיל ליו"ר רשות השידור בשנות ה-80. לאבשלום אח ואחות.
בילדותו למד בבית הספר גרץ בתל אביב ובנעוריו בתיכון העירוני ה' בתל אביב. הוא סיים את הלימודים עם בגרות בלטינית ובצרפתית. מגיל 13 עד 18 היה כתב נוער בשבועון "מעריב לנוער". באותן שנים היה מראיין קבוע בתוכנית הטלוויזיה החינוכית "פנים אל פנים", בה ראיין אישים בולטים כגון יגאל ידין, המשורר והסופר אברהם שלונסקי, נעמי שמר, הרמטכ"ל חיים בר-לב ועוד.
את שירותו הצבאי עשה כקצין בחיל השריון. באמצע שנות ה־70, כשעמדו להקים בצה"ל כוח על־אוגדתי, אימץ צה"ל את הצעתו של קור, שהכוח ייקרא "גַּיִס" (תוך שהוא מזהיר שלא להצמיד לכוח מסוג זה את הספרה 5, לבל יהיה גיס חמישי).
קור הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב, שבה למד כעתודאי, ובה אף הרצה במשך שנים רבות. כמו כן היה מרצה במכללה האקדמית אשקלון. כותרת עבודת המוסמך שלו הייתה: "מחברת התיג'אן העברית (ספר הדקדוק המסורתי של יהודי תימן)". עבודת הדוקטורט שלו עסקה ב"פיוטי יניי כעדות לעברית של ארץ ישראל תחת השלטון הביזנטי".
הוא הפקיד את רשימותיו בספרייה הלאומית בשנת 2019.
משפחתו

בשנת 1979 התחתן עם זהבה לייטנר והיה נשוי לה עד לגירושיהם ב־2011. לזוג שישה ילדים, ובהם העיתונאית מוריה קור.
משנת 2011 עד לגירושיהם ב-2021 היה קור נשוי לנאווה בודק-אחירון, עורכת ומפיקה בערוץ הראשון ובקול ישראל. בשנים אלה סייעה בודק-אחירון לקור בעבודתו בחידוני התנ"ך, בפסטיבל עין גב ואף יצרה עמו סדרות הרצאות בהן הופיע.
בת זוגו מאז 2021 היא תרצה שקד, שהייתה במשך שתי קדנציות יו"ר איגוד מנהלי הספריות הציבוריות בישראל, היא חברת המועצה לספריות ציבוריות, וניהלה את הספרייה העירונית כפר יונה. היא מסייעת לו בעבודתו המקצועית, כיועצת התוכן של הופעותיו ושידוריו, ואף משתתפת בפינותיו היומיות "באופן מילולי" בגלי צה"ל.
אבשלום קור וזוגתו תרצה שקד גרים בתל אביב.
מספריו

לצונו של אדם, כבודו, 1980
קור קורא במדבר, 1981
בלצון רב, 1983
יופי של עברית, הוצאת ספריית מעריב והוצאת משרד הביטחון, תל אביב, 1986, הוצאת ידיעות אחרונות, 2010
הגיע זמן לשון, הוצאת כנרת, 1994
הערות שוליים

↑  אמו של ד"ר אבשלום קור הלכה לעולמה, באתר ערוץ 7, 19 באוקטובר 2020
↑  כיצד נולדת מילה? לזכרו של רחבעם (גנדי) זאבי, בבלוג של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון, 2 באוקטובר 2013
↑  אוסף אבשלום קור (ARC. 4* 2051), באתר הספרייה הלאומית.
↑  אבשלום קור פורש מהנחיית חידון התנ"ך, באתר ערוץ 7, 23 במרץ 2022
↑  ליאת רון, ‏פורטפוליו זאב אלקין, באתר גלובס, 29 במרץ 2018
  יפעת ארליך, היו צריכים למצוא מישהו שיהפוך לקורבן הסמלי של הביקורת, אז התלבשו עליי", באתר "ידיעות אחרונות", 18 ביוני 2020
↑  הודעה על מינוי חברים לוועדת השמות הממשלתית, ילקוט הפרסומים 6057, 1 בפברואר 2010, עמ' 1714
↑  סיגל ארביטמן, עברי, דבר עברית, באתר ישראל היום, 28 באוקטובר 2011
↑  מאיר עוזיאל,
עברית עכשיו, 100 ישראלים מעוררי השראה, דצמבר 2013
↑  הד"ר אבשלום קור הוא הזוכה בפרס ראש הממשלה ללשון העברית ע"ש אליעזר בן־יהודה לשנת תשע"ו, באתר של משרד התרבות והספורט, 31 בדצמבר 2015
↑  משה הלר, קותי פונדמינסקי, הרכש החדש של עיריית ירושלים: אבשלום קור, באתר mynet‏ ירושלים, 8 במאי 2016
↑  לינוי משעלי, ‏משעשע: אבשלום קור מתרגם מוצרים משוודית לעברית תקינה, באתר "סרוגים", 5 בספטמבר 2017
↑  מורן אזולאי, אלה מדליקי המשואות ביום העצמאות ה-70, באתר ynet, 8 באפריל 2018
↑  העברית כאוצר מורשת האנושות: עבר, הווה ועתיד, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑    אבשלום קור, מגפת המילים, באתר "ידיעות אחרונות", 27 ביולי 2020
↑  הריאיון בערוץ i24NEWS
↑  דינה חלוץ, אשתו לשעבר של אבשלום קור: "אחרי הגירושים לא רציתי לקום מהמיטה", באתר Xnet‏, 28 באפריל 2015
↑  דינה חלוץ, "אני לא רק מתנחלת": מה יהיה גורל מנהלת מחלקת הדת בערוץ הראשון?, באתר Xnet‏, 1 בינואר 2017
↑   נבו זיו, "שוב ביזית אותי": הבת של אבשלום קור מספרת על החיים עם הדוקטור לעברית, באתר ynet, 1 בדצמבר 2017
↑  יום ראשון ט"ו בטבת תשפ"ג: שמות עבריים לעסקים 7 עם תרצה, הפינה "באופן מילולי";
כשאבשלום פגש את טהרלב, באתר גבעת אלה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273381005171  ISNI: 0000 0000 6696 0777  LCCN: n85104734  VIAF: 28502217   WorldCat (עם VIAF): 28502217
שכונת בורוכוב

| --- | --- |

אתר הנצחה לשכונת בורוכוב בבית הספר ע"ש תלמה ילין
 מידע
 עיר:  גבעתיים
 תאריך ייסוד:  1922
 על שם:  דב בר בורוכוב
 קואורדינטות:  32°04′43.9″N 34°48′26.2″E﻿ / ﻿32.078861°N 34.807278°E﻿ / 32.078861; 34.807278
  (למפת גוש דן מוגדלת) בורוכוב(למפת גוש דן רגילה) בורוכוב(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בורוכוב(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בורוכוב
 
צילום אוויר משנת 1918 המתאר את תוואי השטח לפני הקמת השכונה. בצילום ניתן לראות את המכתש בחלקו העליון של בורוכוב; מתחת רחוב אהרון גולדשטיין (לשעבר בית השואבה); רחוב המעורר שמטפס מימין על הגבעה; רחוב קק"ל, היכן שהיום נמצאת כיכר ראשונים; רחוב אחדות העבודה; ובתחתית רחוב איילת השחר עם הזווית האופיינית שנבעה מנחל שזרם שם בעבר; בתחתית התמונה, מצד שמאל, גשר שרונה על מעבר מוסררה
צילום פנורמי של שכונת בורוכוב מ־1926 (צלם: יוסף שוייג)
שלט הסבר בכניסה לשכונת בורוכוב
שובך יונים שהיסווה את פתח האוורור של סליק אלדמע בביתו של אברהם אלדמע בשכונת בורוכוב
שלט במקום שעמד בית אלדמע בשכונת בורוכוב
הסבר על מכון המים ומפעל תע"ש בשכונת בורוכוב
קן בורוכוב של הנוער העובד והלומד
גן העיגול בשכונת בורוכוב
כיכר ראשונים בגן העיגול בשכונת בורוכוב
בית הכנסת אהל משה בשכונת בורוכוב
בית שניידרמן בשכונת בורוכוב
בית ממלוק - בית המרקחת הראשון בשכונה, ברחוב בורוכוב 12
מגדל המים במשק הפועלות בשכונת בורוכוב. בתחום בית הספר ע"ש תלמה ילין
שכונת בורוכוב במבט מהמכתש. אצטדיון המכתש משמאל נהרס בשנת 2012
שכונת בורוכוב  היא שכונה בגבעתיים, הוותיקה מבין שש השכונות שהיו הבסיס להקמת העיר. השכונה, שהוכרה כאתר מורשת במחוז תל אביב, משתרעת באזור צפון-מערב גבעתיים וגובלת בצפון בשכונת ראשונים ברמת גן, במערב בשכונת "קריית יוסף" (רחוב "אחדות העבודה") בגבעתיים, בדרום ברחוב כצנלסון (רחובה הראשי של העיר) ובמזרח בשכונת "פועלי הרכבת" (רחוב סירקין) בגבעתיים. השכונה, הנקראת על שם דב בר בורוכוב, ממייסדי הציונות הסוציאליסטית, היא שכונת הפועלים (או שכונת העובדים) הראשונה שהוקמה בארץ ישראל, ובתחומה פעלו מוסדות ומפעלים הקשורים בהיסטוריה ובתרבות בישראל.
היסטוריה > צמיחת השכונה וצביונה לאורך השנים

בשנת 1930 התקיימו דיונים על איחוד עם שכונת נחלת יצחק ורמת גן והיו אף שבקשו לכלול באיחוד את בני ברק ושכונת מונטיפיורי, אולם האיחוד לא יצא אל הפועל מכיוון שהצדדים רצו לשמור על עצמאותם וייחודם. באפריל 1932, עשור לאחר הקמתה, התגוררו בשכונה 734 תושבים ב-107 בתים וב-61 צריפים.
עם השנים וגדילת השכונה התקשו מייסדיה לשמור על האידאולוגיה הראשונית; למורת רוחם נבנו בה בתים נוספים במגרשים גדולים, הושכרו דירות, חדרים ואף לולים ורפתות בשל מצוקת דיור בעקבות העלייה החמישית. השכונה התפתחה ונבנו בה מוסדות חינוך, תרבות וסעד במבנים קבועים כגון גני ילדים, בתי ספר, קן הנוער העובד והלומד, משק פועלות ועוד. הסוציאליזם נחלש אך השכונה נותרה מבוקשת ותוך שלוש שנים הכפילה את מספר תושביה שעמד על 1447 ב-1935. עם זאת, רבים מהם לא היו חברים באגודה הקואופרטיבית ולכן, לפי תקנון השכונה, לא הייתה להם זכות בחירה; הדבר הביא למרמור ולקולות שקראו להפוך את השכונה לשכונה "רגילה", ללא מצע קואופרטיבי וללא קשר להסתדרות העובדים. לאחר דיונים ממושכים קיבל הוועד הלאומי החלטה שזכות הבחירה תוענק לכל התושבים, למען שלמות השכונה.
במהלך שנות השלושים התגבשה דעה כי מוטב לאחד כוחות עם השכונות הסמוכות ולהחליף את הגוף השיתופי (הקואופרטיב) בגוף עירוני שידאג לרווחת התושבים – חינוך, תכנון רחובות, תחבורה ציבורית, עזרה ראשונה ועוד. לאחר כחמש שנות דיונים ומגעים בין השכונות הסמוכות, גם אלה ברמת גן ותל אביב, ולאחר שנדחתה הצעה להתאחד עם רמת גן העירונית (שלא הייתה מעוניינת בשכונות פועלים), התגבשה הסכמה: בשנת 1942, עשרים שנה לאחר הקמתה, התאחדה השכונה עם שלוש שכונות אחרות: שינקין, רמב"ם וקריית יוסף ("חאפ") ובהמשך הצטרפו גם מעונות פועלים (פועלי הרכבת) וארלוזורוב (קוזלובסקי), ויצרו את המועצה המקומית גבעתיים. לימים קיבלה מעמד של עיר בשנת 1959.
היסטוריה > במאה ה-21

השכונה נותרה שכונת מגורים שקטה שאינה מכילה רחובות ראשיים סואנים או בתי עסק (למעט בודדים) אך היא בעלת צביון עירוני רגיל – ללא משקים, מטעים ופרדסים ויש בה בנייה רוויה ומעט בתים צמודי קרקע. האווירה השקטה, הקרבה לתל אביב והגישה הנוחה לצירי תחבורה ראשיים (צומת עלית ברמת גן ורכבת ארלוזורוב בתל אביב) הפכו את השכונה לאזור מגורים מבוקש ובין 2008 ל-2011 עלו מחירי הדירות בשכונה בכ-35%. נכון לשנת 2011 מתגוררים בשכונה כ-9,900 תושבים, ומספר זה צפוי לגדול משמעותית לאחר שיושלמו מיזמי בנייה גדולים (ביניהם הבנייה במכתש). תושביה כבר אינם מחזיקים באידאולוגיה אחידה; אחוז גבוה מהם תושבים ותיקים ולצדם תושבים משפרי דיור וזוגות צעירים בגילאי השלושים.
בשנת 2007 הקימו עיריית גבעתיים ועמותת ותיקי שכונת בורוכוב מסלול "בעקבות ראשונים" לאורך השכונה. כמעט כל המבנים ההיסטוריים נהרסו ולידם הוצבו שלטים עם תמונות וסיפורים.
אנשי שכונה מוכרים

יוסף הכט - מפקד ההגנה בין השנים 1922 ועד 1931
משפחת אלדמע שבחצרה נחפר הסליק הראשון בארץ של ארגון ההגנה שהוסתר תחת שובך יונים. אב המשפחה היה אברהם אלדמע, צייר, שחקן, מורה ובוהמיין ובניו הם המוזיקאים רן וגיל אלדמע.
אוריאל אופק, סופר הילדים, כתב ספרים על חוויותיו כילד בשכונה, ביניהם "שבע טחנות ועוד תחנה", "חמש דקות פחד". בספריו מתוארים נופי השכונה, בתיה, מוסדותיה (הצרכניה, המכתש) ואנשיה (ילדי אלדמע למשל).
דוד קלעי, ציוני, איש תנועת העבודה, ממקימי השכונה, ספרן, מתרגם, סופר ומעורכי אנציקלופדיות בהוצאת "מסדה"
אורי גורדון, שהיה ראש מחלקת העלייה והקליטה של הסוכנות היהודית וממקימי כפר הנוער ניצנה.
יהושע אשל ונמרוד אשל
מיקי רוזנטל, חבר הכנסת ועיתונאי לשעבר.
דב פייגין, פסל, יקיר העיר גבעתיים, שבין שאר עבודותיו מצבת זיכרון לנופלים בחצר בית ספר בורוכוב, פסל יד לתעשייה הצבאית בגן התע"ש ברחוב השומר, ופסל במצפור שלום ברחוב המרי.
לקריאה נוספת

ג' קרסל, שכונת ברוכוב: תולדות שכונת הפועלים הראשונה, גבעתיים: הוצאת ותיקי שכונת ברוכוב, תשכ"א 1961
הערות שוליים

↑  מפת גושים של גבעתיים והאזור עם סימון 'שכונת בורוכוב', 1934, באתר אוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית
↑  אריה ל. אבנרי, ההתיישבות היהודית וטענת הנישול (1878–1948), הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ם
↑  הקרן הקיימת לישראל, דואר היום, 5 בספטמבר 1921
↑  שכונת בורוכוב, דואר היום, 23 באפריל 1922
↑  מהודעות ההנהלה הציונית בא, דואר היום, 7 בדצמבר 1921
↑  הועידה השנתית של עסקני הקהק"ל, דואר היום, 26 בינואר 1923
↑   גשר שרונה על מעבר מוסררה בפאתי שכונת בורוכוב בימי המנדט, סרטון  באתר יוטיוב, מתוך "בורוכוב השכונה מעבר לוואדי. גבעתיים בת 90", סרטו של יעקב גרוס
↑  שכונת בורוכוב, דואר היום, 7 בדצמבר 1928
↑  חורשת הקדושים, דואר היום, 20 באוגוסט 1928
↑  ⁨בריוו פון ארץ־־ישראל.⁩ | ⁨אונזער צייט (קישינב)⁩ | 24 פברואר 1929 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  שכונת בורוכוב - שאלת איחוד השכונות, דבר, 17 במרץ 1930
↑  מיכל בן ארי, על ראש הגבעה, באתר ynet, 17 ביוני 2007
↑  גבעתיים, לאורכה ולרוחבה של העיר, באתר עמירם במשעולי ישראל, ‏2018-11-08
↑  בוגרי קורסים למ"מים ב"הגנה", באתר hahagana.org.il
↑  גבעתיים, לאורכה ולרוחבה של העיר, באתר עמירם במשעולי ישראל, ‏2018-11-08
↑  יונתן ממלוק, בית הכנסת הראשון בגבעתיים - שכונת בורוכוב, בבלוג "מסיפורי גבעתיים", 29 בינואר 2006
↑  עיריית גבעתיים - היסטוריה, באתר Givatayim
↑  היסטוריה > קן בורוכוב
↑  שני נערים נהרגו בהתפוצצות מוקש, דבר, 2 באוקטובר 1949
↑  אין סודות בשכונה... ? כתבה מאת אבנר דרורי בן השכונה: תפוז בלוגים, באתר תפוז אנשים
↑  11 ביוני 2014 (IDT)Card27 אודות ספריות גבעתיים באתר "ספריות עירוניות - גבעתיים".
מפת אזור שכונת בורוכוב, 1942 מתוך סדרה 1:20,000 גיליון 13-16 מאת מחלקת המדידות של ממשלת המנדט, עם סימון 'קיבוץ הבחרות' באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
תמונה סטראוסקופית תלת־ממדית של גן מאיר ויקטור בשכונת בורוכוב
רונן בר

רונן אברהם בר (נולד ב-25 בדצמבר 1965) הוא ראש שירות הביטחון הכללי (השב"כ) המכהן. נכנס לתפקיד באוקטובר 2021 כשהחליף את קודמו, נדב ארגמן, תחתיו כיהן כסגן ראש השב"כ החל מ-2018. בר צמח בשורות הארגון ושירת בו בתפקידים שונים. למבצעים שהוביל וליחידות שעמד בראשן הוענקו מספר פרסי ביטחון.
ראשית חייו

רונן בר נולד וגדל בעיר רחובות בשם רונן בֶּרֶזוֹבְסְקִי. הוא התגייס לצה"ל בשנת 1984, ושירת כלוחם וכקצין בסיירת מטכ"ל. בין השאר, השתתף כאיש מילואים במבצע "עלם חמודות". לאחר שהשתחרר מצה"ל בשנת 1988, פתח בתל אביב בית קפה בשם "קפה בגדד". ב-1993 התגייס לשב"כ.
בר הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה ופילוסופיה בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני במנהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד (במלגה של קרן וקסנר). הוא דובר גם ערבית.