stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביל רובינסון
ביוגרפיה וקריירה > קולנוע > שיתוף פעולה עם שירלי טמפל

רובינסון הוזמן לככב לצידה של שירלי טמפל בסרט הקולונלית הקטנה, ובאותו זמן ללמד אותה לרקוד סטפס. בין השניים נוצר חיבור מיידי, כפי שתיארה זאת טמפל:
”רובינסון התהלך לפנינו, אך כשראה שאני רצה כדי להדביק אותו, היא קיצר צעדיו כדי להתאים עצמו אלי. אני ניסיתי לאחוז בידו, אך הוא לא הביט מטה, וכנראה לא שם לב. פאני הסבה את תשומת ליבו למעשיי, ואז הוא נעצר, התכופף אלי, בעיניים פעורות ושיניים בוהקות בחיוכו הרחב, ולקח את ידי בידו, וידו הרגישה לי גדולה וקרירה. המשכנו ללכת בדממה במשך מספר דקות. "אפשר לקרוא לך דוד בילי?" שאלתי. "בטח שאת יכולה, הוא השיב... "אך אז אני זוכה לקרוא לך יקירתי (‏'darlin)." סגרנו עסקה. ומאז, תמיד שהלנו יחד, אני הייתי ה-"'darlin" שלו.”
כשרובינסון התבקש לרקוד עם טמפל את ריקוד המדרגות המפורסם שלו, הוא הבין שלא יוכל ללמד אותה את הריקוד המורכב בימים הספורים שניתנו לשם כך, אז הוא לימד אותה כוריאוגרפיה אחרת, ושינה את צעדיו כדי להיות מתואם אליה. בגרסה הסופית, היה נראה שטמפל מחקה אחר מהלכיו, והסצנה נהייתה ללהיט, ולקלאסיקה קולנועית המוכרת עד היום. רובינסון וטמפל היו זוג הרקדנים הבין-גזעי הראשון בקולנוע האמריקאי, והריקוד היה שנוי במחלוקת בזמנו, ונחתך מהסרט בדרום, יחד עם כל סצנה אחרת שהראתה מגע בין השניים. טמפל ורובינסון הופיעו יחד בארבעה סרטים סך הכל - הקולונלית הקטנה, רבקה מחוות סאניברוק, The Littlest Rebel, ו-Just Around the Corner.
השניים נהיו חברים טובים. רובינסון היה נושא עמו צילום של טמפל בכל מסעותיו, וטמפל ראתה בו חבר לחיים. לדבריה, "ביל רובינסון התייחס אלי כאל שווה, וזה היה מאוד חשוב לי. הוא לא דיבר אלי מלמעלה, כאילו שאני ילדה קטנה. ואני אהבתי אנשים כאלה. וביל רובינסון היה הטוב מכולם."
ביוגרפיה וקריירה > קולנוע > סרטים אחרים

במקרים נדירים, רובינסון שיחק תפקידים אחרים מאשר דמות שחורה סטראוטיפית מהסוג שאולפני הוליווד כפו. בסרט "הידד לאהבה" הוא שיחק את ראש העיר של הארלם, תפקיד שבוסס על תואר הכבוד שקיבל רובינסון במציאות. ב-One Mile from Heaven הוא שיחק דמות רומנטית אל מול שחקנית שחורה בשם פרדי וושינגטון, אחרי שבהוליווד הוסר האיסור על גילום דמויות כאלה על ידי שחורים.
רובינסון שיחק לצד ויל רוג'רס בסרט In Old Kentucky, סרטו האחרון של רוג'רס לפני שנהרג בתאונת מטוס. רובינסון ורוג'רס היו חברים טובים, ולאחר מותו של רוג'רס, סירב רובינסון לטוס, והיה מגיע לעבודותיו בהוליווד ברכבת מניו יורק.
סרטו האחרון היה Stormy Weather, ב-1943. לינה הורן כיכבה בסרט כמושא האהבה של רובינסון, ובסרט הופיעו גם פאטס וולר, בתפקידו האחרון לפני מותו, לצד קאב קאלוויי ותזמורתו. גם האחים ניקולאס הופיעו בקטע ריקוד שפרד אסטר טען שהיה הקטע המוזיקלי הטוב ביותר שראה מימיו. הסרט נבחר על ידי ספריית הקונגרס לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית כסרט "חשוב מבחינה תרבותית, היסטורית, או אסתטית".
ביוגרפיה וקריירה > רדיו והקלטות

מ-1936 ועד מותו ב-1949, רובינסון הופיע לעיתים קרובות ברדיו, ולפעמים גם בטלוויזיה. הצליל הייחודי של ריקוד הסטפס שלו קיבל מקום מרכזי, אך הוא גם שר ועשה אפקטים מיוחדים בקולו, ואף סיפר סיפורים ובדיחות מימיו בוודוויל. רובינסון נטה לדבר לקהל באופן ישיר, דבר שלא היה מקובל עבור בדרנים שחורים.
רובינסון גם הקליט מספר תקליטים, כולל אחד בו הדגים כל אחד מצעדי הסטפס שביצע, והציג את הקול שנבע ממנו. היה זה גם בשידורים והקלטות אלו שהוא הציג לקהל האמריקאי מילה שהוא עצמו המציא והביא לפופולריות במופעי הוודוויל שלו - copacetic - מילה מקבילה ל"סבבה" או "הכל טוב", ואשר נותרת בשימוש עד היום. מילון ובסטר הוסיף את המילה לשורותיו ב-1934.
ביוגרפיה וקריירה > חיים אישיים

רובינסון נישא בפעם הראשונה בשנת 1907, ללינה צ'ייס. הם נפרדו ב-1916, והתגרשו ב-1922. אשתו השנייה הייתה פאני ס. קליי, לה נישא זמן קצר לאחר גירושיו. הם התגרשו ב-1943. הוא נישא בפעם השלישית לאיליין פליינס, איתה נשאר עד מותו ב-1949. לא היו לו ילדים.
ביוגרפיה וקריירה > מותו

למרות היותו השחור שהרוויח הכי הרבה בעולם הבידור במחצית הראשונה של המאה ה-20, יותר משני מיליון דולר במהלך חייו, רובינסון מת כשהוא חסר כל. הוא נפטר מהתקף לב בגיל 71, בשנת 1949. על הלוויה שלו שילם חברו, ענק עולם הבידור אד סאליבן. ארון קבורתו הועמד לצפייה פומבית בהארלם, ובאו כ-32,000 מבקרים לחלוק לו כבוד אחרון. בתי הספר בהארלם נסגרו לחצי יום כדי שהילדים יוכלו להשתתף בלוויה, או להקשיב לה ברדיו. רובינסון נקבר בברוקלין, ניו יורק.
מורשת

רובינסון זכור בעיקר בשל הצלחתו למרות מכשולי הגזענות שעמדו בפניו. למרות ההצלחות שנחל בקריירה שלו, הוא לא שכח את הקשיים של ילדותו, והירבה במעשים פילנתרופיים. פעם, כשביקר בעיר הולדתו, ריצ'מונד, ראה שני ילדים תקועים בין מכוניות בצומת ללא רמזור, כאשר ניסו לחלץ משם כדור ששיחקו בו. הוא הלך לעירייה ושילם כדי להתקין במקום רמזור. ב-1973 הוצב בריצ'מונד פסל של "בוג'נגלס", של הפסל ג'ק וויט, והוקם פארק על שמו.
ב-1933, קיבל רובינסון את תואר הכבוד "ראש העיר הארלם" בשל ייסוד אגודת השחקנים השחורים.
ב-1936, רובינסון הקים את קבוצת הבייסבול השחורה של הניו יורק יאנקיז יחד עם איש הכספים ג'יימס סמלר. הקבוצה הצליחה מאוד בליגת הבייסבול השחורה עד שזו פורקה ב-1948 ונגמרה ההפרדה הגזעית בענף הספורט.
ב-1989 ועדה משולבת של הקונגרס האמריקאי הכריזה על ה-25 במאי כעל "יום ריקוד הסטפס", לציון יום הולדתו של רובינסון.
ב-1987 רובינסון נכנס להיכל התהילה על שם מר וגב' קורנליוס ואנדרבילט במוזיאון הלאומי לריקוד.
ב-2002 נכנס להיכל התהילה לריקוד סטפס.
סוגיות ומחלוקות > דימויי "הדוד תום"

רובינסון ספג ביקורת חריפה על חלק מדמויותיו, בטענה כי אלו מקדמים סטריאוטיפים גזעניים של שחורים. כאשר עיתון ניו יורקי, The Age, פרסם אמירה כזו, רובינסון הלך למשרדי העיתון בהארלם, ובידו אקדח, ודרש לדבר עם העורך. בלווייתו, הכומר אדם קלייטון פאוול כפר בתפישה זו, וטען כי רובינסון, כבדרן, התעלה על הסטריאוטיפים. אך עדיין, ב-1973, מבקר הקולנוע דונלד בוגל כתב שהמופעים של רובינסון בסרטיה של שירלי טמפל ייצגו את "הדוד תום האולטימטיבי". מבקרים אחרים, לעומת זאת, המשיכו לטעון כי הקסם בהופעותיו אלו נבע מתוך הכימיה האמיתית בינו לבין טמפל, ושבתור האיש השחור הראשון שהופיע בסרטים ומחזות במיינסטרים, שהוא היה פורץ דרך וסלל את הדרך לשחקנים שחורים אחרים. בוגל מיתן את ביקורתו לאחר מכן, והכיר בהתפתחות הדמויות לאורך השנים.
סוגיות ומחלוקות > משפט וכליאה

ב-21 במרץ 1908, לאחר מריבה עם חייט לגבי חליפה, נעצר רובינסון בניו יורק בגין שוד מזוין. הוא הורשע, ונידון ל-11–15 שנות מאסר בעבודת כפייה בכלא סינג סינג. רובינסון לא התייחס להליכים הפליליים נגדו ברצינות, ולכן לא הגיש הגנה טובה. לאחר הרשעתו, ארגן לו חברו ג'ורג' קופר עורך דין חדש, אשר ערער על ההרשעה וזכה למשפט חוזר. למרות שזוכה במשפטו השני, התקופה שבילה בבית הכלא השפיע על רובינסון קשות, ומחמת פחדו מן החוק, נהג מאז להפקיד את אקדחו בתחנת המשטרה בכל עיר בה הופיע, וגם אשתו השנייה, פאני, הייתה שולחת מכתבים וכרטיסים להופעות לנשות מפכ"לי המשטרה בכל עיר.
סוגיות ומחלוקות > ג'סי אוונס

רובניסון וג'סי אוונס נהיו חברים קצת אחרי השתתפותו של אוונס באולימפיידת 1936. למרות התייצבותו של אוונס אל מול היטלר, והצלחתו האולימפית הגדולה, הוא מצא, עם חזרתו לארצות הברית, כי כל הצעות העבודה שזרמו אליו היו תכסיסים פרסומיים, ללא כל כוונת העסקה מאחוריהם. רובינסון עזר לאוונס למצוא עבודה, וגם הכיר לו את האמרגן שלו, מרטי פורקינס, אשר ארגן עבורו אירועי ספורט פרסומיים, למרות שאלה נחשבו בעיני רבים למתחת לכבודו של אתלט אולימפי, והידוע לשמצה מבין אלה - אירוע בקובה בו אוונס התחרה נגד סוס. בעקבות אירוע זה, היו כאלה שטענו שרובינסון ופורקינס ניצלו את אוונס, אך בעיניו של רובינסון תחרויות מסוג זה לא הורידו מכבודו, והוא היה משתתף בהם בעצמו, ואף קבע כך את השיא העולמי בריצה לאחור באירוע כזה. בנוסף, אירועים אלו שילמו היטב, ואוונס היה זקוק להכנסה. כאות תודה לרובינסון, אוונס נתן לו במתנה את אחת ממדליות הזהב האולימפיות שלו.
סוגיות ומחלוקות > קפה מטרופול וז'ני לה גול

ב-1937, רובינסון גרם למהומה בהארלם כאשר בחר ברקדנית לבנה, ג'ניבה סוייר, כבת זוג בסרט קפה מטרופול (1937), על פני הרקדנית השחורה, ז'ני לה גון. לה גון רקדה עמו בסרט "הידד לאהבה" (1935), וקיבלה ביקורות טובות.
סוייר הייתה מאמנת הריקוד של שירלי טמפל בתקופה בה רובינסון הופיע בסרטיה, והוא לימד את סוייר לרקוד סטפס. הוא הציע שסוייר תופיע לצידו בסרט בבלאקפייס. כתוצאה מבחירה זו, נפגעה לה גון, והיא לא חזרה לעבוד עם רובינסון. באופן אירוני, למרות שהסטודיו צילם את הריקוד עם סוייר בפנים צבועות, הם החליטו שבכל זאת זה יהיה שערורייתי מדי שגבר שחור ירקוד בסרט עם אישה לבנה, והסצנות של רובינסון הוסרו מהסרט. הם ראו אור רק בשנת 2008 כחלק מסט DVD של סרטי טיירון פאוורס.
בתרבות הפופולרית

בשנת 1950, הזמרת והשחקנית חואניטה הול, שגם הופיעה עם רובינסון במופע הברודוויי "השחרחורים של 1928", יצאה עם שיר לזכרונו בשם "Old Bojangles Is Gone".
דיוק אלינגטון חיבר את "Bojangles: A Portrait of Bill Robinson", סדרת וריאציות קצביות לכבודו.
סרט טלוויזיה בשם "בוג'נגלס" יצא ב-2001, וזיכה את כוכבו, גרגורי היינס בפרס ה-NAACP על גילום דמותו של רובינסון.
ב-1988 יצאה ביוגרפיה של ביל רובינסון בשם "Mr. Bojangles: The Biography of Bill Robinson" שנכתבה על ידי ג'ים הסקינס ונ.ר. מיטגנג, בהוצאת Morrow.
פילמוגרפיה

| Year | Title | Role |
| --- | --- | --- |
| 1929 | Hello, Bill | Specialty Dancer |
| 1930 | Dixiana | Specialty Dancer |
| 1932 | Harlem is Heaven | Bill |
| 1933 | The Big Benefit | Himself |
| 1934 | King for a Day | Bill Green |
| 1935 | The Big Broadcast of 1936 | Specialty |
| 1935 | The Little Colonel | Walker |
| 1935 | The Littlest Rebel | Uncle Billy |
| 1935 | In Old Kentucky | Wash Jackson |
| 1935 | Hooray for Love | Himself |
| 1937 | One Mile from Heaven | Officer Joe Dudley |
| 1938 | Rebecca of Sunnybrook Farm | Aloysius |
| 1938 | Up the River | Memphis Jones |
| 1938 | Cotton Club Revue | Himself |
| 1938 | Just Around the Corner | Corporal Jones |
| 1942 | Let's Scuffle | Himself |
| 1942 | By an Old Southern River | Specialty Dancer |
| 1943 | Stormy Weather | Bill Williamson |
הערות שוליים

1 2  Dance Heritage Foundation, “Bill ‘Bojangles’ Robinson”, by Constance Vallis Hill, 2012
1 2  Vaudeville, Old & New : An Encyclopedia of Variety Performers in America. Vol. 1.,‏ A. Cullen, Frank; Hackman, Florence; McNeilly, Donald (2007)‏Routledge.
1 2 3 4 5  James Haskins and N.R. Mitgang, Mr. Bojangles: The Biography of Bill Robinson (New York: W. Morrow, 1988)
1 2  Bill "Bojangles" Robinson , ENCYCLOPEDIA OF POPULAR MUSIC, edited by Colin Larkin, 2004
↑  The Real Mr Bojangles, Bill Robinson Frank Moraes, 25 May 2014.
↑  Remembering Hollywood's First Interracial Pairing, Lakshmi Gandhi, The Toast, February 27, 2014
↑  TAP DANCE HALL OF FAME: Bill "Bojangles" Robinson, ‏American Tap Dance Foundation.
↑  The Billboard, January 21, 1950 - Record Reviews
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007447172105171  BIBSYS: 90961918  BNE: XX5443920  BnF: cb13899071h (data)  GND: 119322927  ISNI: 0000 0000 2523 4496  LCCN: n81000959  MusicBrainz: 53b78f12-f805-43f4-8168-70ae62a45717  NTA: 126033676  RERO: 02-A012377204  SNAC: w6vh5szq  SUDOC: 13159690X  VIAF: 305583975   WorldCat (עם VIAF): 305583975 
ביל "בוג'נגלס" רובינסון
רובינסון במופע The Hot Mikado
רובינסון והאצן ג'סי אוונס, ב-1936
ריכארד קאודר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בספטמבר 1900 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  1960 (בגיל 59 בערך) זלצבורג, אוסטריה 
 מדינה:  הרייך הגרמני, גרמניה 
 
ריכארד קאודר (בגרמנית: Richard Joseph Kauder; ‏1 בספטמבר 1900 – 15 ביולי 1960) היה יהודי למחצה (מישלינג לפי ההגדרה הנאצית), אשר בימי מלחמת העולם השנייה שימש כמרגל של האבווהר, שירות המודיעין הצבאי של גרמניה הנאצית. יש היסטוריונים הסבורים כי שימש כסוכן כפול בשירותם של הסובייטים.
ביוגרפיה

ריכרד קאודר נולד בווינה, אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, בשנת 1900. אמו הייתה יהודייה ואביו היה קולונל לשעבר בצבא האוסטרו-הונגרי. בהשכלתו היה מהנדס מכני ושימש סוכן למוצרים מכניים בברלין. בשנת 1932 חזר לווינה ועסק בעסקי נדל"ן.
בשנת 1938, לאחר האנשלוס, סיפוח אוסטריה לרייך השלישי, כשגברו רדיפות היהודים, עקר קאודר לבודפשט בירת הונגריה, אך הוסגר על ידי השלטונות ההונגריים לידי הגסטפו מאחר שלא היו לו מסמכי הגירה. הוא שוחרר ובשנת 1939 יצר איתו האבווהר קשר, משום שראה אותו כמתאים לגיוס כסוכן בשירותו, והציע לו לפעול כסוכן שלו. קאודר לא נעתר ונאסר מחדש על ידי הגסטפו. המאסר גרם לו לשנות את עמדתו והוא הסכים לפעול כסוכן האבווהר בתמורה לכך שאמו היהודיה תקבל חסינות מהרדיפות שהיו גורלם של היהודים.
קאודר עבר הכשרה בשיטות איסוף מודיעין. הוא למד להפעיל משדר רדיו ולהשתמש בצפנים. הוטלה עליו משימה לאסוף מידע על הנעשה בברית המועצות ובמזרח התיכון, באמצעות שתי רשתות ריגול נפרדות שהוא יעמוד בראשן.
המידע שיאסוף על ברית המועצות ייקרא בשם הקוד "מקס", והמידע שיאסוף על המזרח התיכון ותנועות הצבא הבריטי בו ייקרא בשם הקוד "מוריץ". ההשראה לשמות הקוד הייתה ספר הילדים המפורסם של וילהלם בוש שנקרא "מקס ומוריץ".
קאודר יצא לסופיה בירת בולגריה, שהייתה אז בעלת בריתה של גרמניה הנאצית כאחת ממדינות הציר, וממשרד קטן בסופיה העביר מדי יום, החל משנת 1940, מידע רב לאבווהר והפך לאחד הסוכנים החשובים ביותר של האבוהר. הכינוי שניתן לו היה "פריץ קלאט" (Fritz Klatt). בשנת 1944 הגיעה פעילותו של קאודר לשיאה והוא העביר לאבווהר אלפים רבים של ידיעות. הרשת שלו העסיקה אז מאות אנשים מקבלי משכורות חלקם יהודים. לאחר כישלון  הקשר של העשרים ביולי להתנקש בחיי אדולף היטלר, נעצר ראש האבווהר האדמירל וילהלם קנריס. למרות זאת המשיך קאודר בפעילותו. רק לקראת ימי המלחמה האחרונים בפברואר 1945 הפסיקו הרשתות של מקס ומוריץ לשדר.
לאחר סיום המלחמה שב קאודר לאוסטריה שם נתפס על ידי האמריקאים ונחקר על ידם אודות פעילותו כסוכן בשירות הנאצים. בחקירתו מסר פרטים על פעילותו אבל האמריקנים לא הצליחו לקבוע האם היה נאמן לשולחיו הנאצים או שהיה סוכן כפול שעבד בשירות הסובייטים. בינתיים בשנת 1946, בעוד קאודר נתון בחקירה, ניסו שני סוכנים סובייטים, ללא הצלחה, לחטוף אותו מהדירה בה התנהלה החקירה האמריקאית. ניסיון החטיפה הכושלת חיזק בעיני החוקרים את הדעה שקאודר היה סוכן חשוב אצל הסובייטים והם ניסו לחטוף אותו מידי האמריקאים כדי למנוע את האפשרות שימסור עליהם מידע בעל ערך. בסופו של דבר שחררו האמריקאים את קאודר.
אלי אשד הביע סברה כי ריכארד קאודר תרם גם תרומה עצומה למדינת ישראל, כאשר תיאם יחד עם רוברט מקסוול בדצמבר 1947, לאחר החלטת החלוקה של עצרת האו"ם, את המפגשים בין שליח היישוב היהודי אהוד אבריאל לבין אנשי הביון הצ'כי שכתוצאה מהם נקשרה עסקת הנשק הצ'כית, שהייתה המקור העיקרי לנשקו של צה"ל במלחמת העצמאות. לאחר מכן נבלע קאודר באלמוניות. לדעת אלי אשד ניסה קאודר פעמיים, בשנת 1952 וב-1964 לשכנע את האמריקנים להפעיל באמצעותו רשת ריגול בברית המועצות, אך האמריקאים סירבו מחשש שהוא ממשיך להיות סוכן כפול. מאז לא נשמע עליו דבר. אברהם זיו-טל לעומת זאת כתב באתר שהקים אודות רשת מקס ומוריץ, כי ריכארד קאודר הלך לעולמו בשנת 1960.
טענות לגבי היותו סוכן כפול

בשנת 2005 יצא לאור הספר "המסקירובקה של מקס ומוריץ" פרי עטו של אברהם זיו-טל, שביצע מחקר אודות ריכרד קאודר בארכיוני שירותי הריגול והמודיעין בעולם ומצא ראיות לכך שקארודר היה למעשה סוכן כפול של הסובייטים וכי פעילותו עבור הנאצים הייתה למעשה משחק כפול. הספר מתבסס על מחקרו והמילה "מסקירובקה" בשמו של הספר משמעותה ברוסית "הונאה" (Маскировка).
מדיניות ההונאה הסובייטית הייתה מרכיב מרכזי באסטרטגיה הסובייטית ומטרתה היה להטעות ואת האויב באופן מוחלט לגבי כל הקשור לכוחות הצבא האדום, על מנת להשיג את ההפתעה הדרושה להם לשם השגת יעדיהם. זיו-טל העלה בספרו את המסקנה שקאודר הטעה את הגרמנים עד כדי כך שאפילו לאחר המלחמה היו אנשי מודיעין נאצים, כמו הגנרל ריינהרד גהלן שהיה בזמן המלחמה האחראי על המודיעין בחזית הרוסית וקצינים אחרים, משוכנעים שלאורך כל המלחמה העביר להם קאודר מידע רב ערך באמצעות רשתות מקס ומוריץ. לפי זיו-טל בספרו ובראיון שהעניק לאלי אשד בבלוג שלו, היה לפעילותו של קאודר חלק מכריע בניצחון הסובייטי בקרב על סטלינגרד. לכיבושה של סטלינגרד לא הייתה מלכתחילה עדיפות ראשונה בעיני הגרמנים. תוכניתם הייתה להתקדם במהירות אל הקווקז ואל שדות הנפט שבו מבלי להתעכב בסטלינגרד. קאודר הזין אותם בדיווחים על כך שסטלין הורה לכוחותיו להחזיק בעיר בכל מחיר, כי אם תאבד העיר מלחמתם תהיה אבודה. כמו כן דיווח על חולשת כוחות הצבא האדום בסטלינגרד. היטלר החליט שמאחר וסטלינגרד כה חשובה לסטלין והיא נושאת את שמו אזי יש לכבוש אותה בכל מחיר, וציווה לעצור את ההתקדמות אל הקווקז ולהתרכז בכיבוש סטלינגרד. המערכה על סטלינגרד התארכה והסתבכה והסתיימה בניצחון הסובייטים ובכניעת כוחות  ארמייה השישית ובראשם הגנרל-פלדמרשל פאולוס. זו הייתה אחת מנקודות הכרעה של מלחמת העולם השנייה.
לעומת זאת ההיסטוריון שלמה אהרונסון, בספרו "היטלר בעלות הברית והיהודים" שיצא לאור בשנת 2008, ובראיון שהעניק גם הוא לאלי אשד בבלוג שלו, לא קיבל את הסברה שקאודר (שהוא התמיד לכנותו בספר בכינוי "קלאט") היה סוכן סובייטי. לדעתו אם הוא היה סוכן כה חשוב של הסובייטים שתרומתו לניצחונם הייתה כה רבה, כי אז היו הסובייטים מכירים בכך לאחר המלחמה כפי שנהגו כלפי סוכנים אחרים ואף מעניקים לו דרגת קולונל. לדברי אהרונסון בספרו, שהסתמך על מחקר ונבירה בארכיונים וכן על עדות מחקירתו אחרי המלחמה של ולטר שלנברג מי שהיה ראש שירותי הביון המאוחדים של גרמניה הנאצית, היה קלאט יהודי שרצה להפוך לנאצי והיה משתף פעולה ובוגד, עד שנודע להיטלר כי שלנברג מעסיק יהודי והוא זעם על כך והורה לשלנברג להפסיק להעסיק את קלאט ושלנברג העבירו משירות האבווהר לשירות המודיעין של הונגריה, בעלת בריתה של גרמניה הנאצית. לדברי אהרונסון הידיעות שהעביר קלאט לגרמנים לא היו רציניות אך הם התקבלו על דעתם מאחר שידע לקלוע לדעתם ואמר להם בדיוק את מה שהם רצו לשמוע.
לקריאה נוספת

אברהם זיו-טל, המסקירובקה של מקס ומוריץ, הוצאת בחור 2006.
שלמה אהרונסון, היטלר, בעלות הברית והיהודים, הוצאת הקיבוץ המאוחד ומכון בן-גוריון 2008.
סמל הנח"ל

סמל הנח"ל
סמל הפלמ"ח (עיצוב: אריה אלחנני)
סמל חטיבת הנח"ל
סמל שהיה מעטר ראש התורן של דגלי גדודי נח"ל וגם היה סמל כובע של חיילי נח"ל.
סמל הנח"ל, המכונה גם "המגל והחרב" או "המעוין", הוא סמלו ההיסטורי של הנוער החלוצי הלוחם על גלגוליו השונים בצה"ל לאורך השנים. כיום, הסמל מופיע על תג היחידה אותו עונדים חיילי הנח"ל הנמצאים במהלך פרק המשימה וכן חיילי נח"ל המשרתים במפקדות חיל החינוך השונות.
חיילי חטיבת הנח"ל עונדים תג היחידה הנושא מוטיבים מסמל הנח"ל (סמל החטיבה מכונה בפי חייליה "התרנגול").
הסמל מורכב ממגל הנשען על חרב בשתי נקודות ומעוטר בעלי זית.
היסטוריה של הסמל

עם הקמת היחידה בשנת 1949, הייתה זו ממשימותיו העיקריות של קצין החינוך דאז, סרן אורי טל, ועימו קצין נוסף, סגן אהרון גלס, לדאוג לסמל היחידה. לפיכך, מונתה ועדה מכינה אשר תפקידה בחירת רעיון לסמל הנח"ל. הוועדה המליצה על סמל המשלב את רעיונות העבודה וההגנה, לפי מסורת הפלמ"ח, לו מהווה הנח"ל כמעין ממשיך רעיוני, ובהתאם למשימות הנח"ל - יישוב הארץ בדרך ההתיישבות העובדת והגנה על גבולותיה.
לעיצוב הסמל נבחר הצייר שלמה ויתקין, אז מורה לציור במוסד בצלאל. ויתקין חיפש עצמים שיגלמו את רעיונות העבודה וההגנה ושישתלבו טוב מבחינה גרפית. כך נולד קונספט המגל, המסמל את העבודה, הנשען על החרב, אותה שאל ויתקין מסמל הפלמ"ח. בהמשך עטף ויתקין את הסמל בחצי עיגול של עלי זית, המסמלים את השאיפה לשלום, שיצרו ביחד עם המגל עיגול שלם. החרב עוצבה כך שתפרוץ את מעגל המגל והעלים, מה שהקנה לסמל, מבחינה גרפית, תחושה על עוצמה וכוח.
עם השנים יושרו עלי הזית (מה שהקנה לסמל את צורת המעוין הייחודית בקרב סמלי היחידות בצה"ל), וזאת לאחר שהובחן כי סמל הנח"ל מזכיר במידה מסוימת את סמלה של חטיבה בצה"ל.
הסמל, כאמור, שימש את כל היחידות הקשורות לנח"ל לאורך השנים. במשך תקופה מסוימת הוא אף נענד כסיכת השיוך החיילי על כומתות חיילי הנח"ל. עם הקמת חטיבת הנח"ל בשנת 1982 עוצב סמל היחידה בהשראת סמל הנח"ל.
כיום, הסמל הוא תג היחידה של בני הגרעינים בפרק המשימה ושל חיילי הנח"ל המשרתים במפקדות חיל החינוך. בני גרעינים נוהגים בנוסף לענוד את הסמל בצורת סיכה (סיכת "הנח"לון") על חפי כיס שמאל בחולצת המדים (בנות - כיס ימין).
אנדרטת הנח"ל בפרדס חנה, המנציחה את זכר חללי הנח"ל וחיל החינוך והנוער אשר נפלו במערכות ישראל, עוצבה על ידי האדריכל חנן הברון בהשראת הסמל. במבט אווירי המבנים יוצרים את סמל המגל והחרב.
דגלי גדודי נח"ל

תחת פיקוד נח"ל, בתקופות שונות, היו כ-10 גדודים. לכל גדוד היה דגל ייחודי.
כל הדגלים של הגדודי נח"ל היו בצבע ירוק-כהה, בקנטון הדגל נמצא סמל הנח"ל, בשליש השלישי מהתורן נמצא פס לבן עליו רקום גבעול של צמח או שיבולת. את הדגלים עיצב אמציה כץ. בשונה משאר היחידות בצה"ל, את ראש התורן של דגל גדוד נח"ל היה מעטר סמל נח"ל ולא סמל צה"ל.
דגלי גדודי נח"ל > גלריית דגלי גדודי נח"ל

טקס עם דגל גדוד נח"ל 908.
שגריר אוסטריה מגיע לבית הנשיא, 1972, משמר כבוד עם דגל גדוד נח"ל 908.
דגל גדוד נח"ל 905 בטקס הקמת היאחזות נח"ל דקלה בסיני, יולי 1969.
דגל גדוד נח"ל 950 בטקס פתיחת מפגן ומצעד צה"ל בירושלים על ידי נשיא המדינה יצחק בן צבי. 1958.
דגל גדוד נח"ל בטקס הקמת היאחזויות נח"ל אשחר ועצמון בגליל, מאי 1979.
דגל גדוד נח"ל בטקס הקמת היאחזויות נח"ל אשחר ועצמון בגליל, מאי 1979.
דגלי היאחזויות נח"ל

לכל היאחזות נח"ל היה דגל מלבני עם סמל הנח"ל במרכזו ושם של היאחזות בחלקו התחתון של הדגל. בטקסי איזרוח ההיאחזות הדגל היה מועבר מצה"ל לנציגי המתיישבים.
דגל היאחזות נח"ל תקוע
דגל היאחזויות נח"ל אשחר בטקס הקמתו, מאי 1979.
הערות שוליים

↑  צה"ל בחילו - אנציקלופדיה לצבא ולביטחון - כרך "נח"ל", הוצאת רביבים. עמוד 11.
↑  מוזיאון הנח"ל באתר הנח"ל
פול קירק

פול גרטאן קירק הבן (באנגלית: .Paul Grattan Kirk Jr; נולד ב-18 בינואר 1938) הוא פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי. עם מותו של טד קנדי, נציג מסצ'וסטס בסנאט של ארצות הברית, מונה להחליפו בידי מושל מסצ'וסטס דיבאל פטריק, וכיהן בתפקיד מספטמבר 2009 עד פברואר 2010. בשנים 1985–1989 כיהן כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית. נוסף על כך, היה יו"ר שותף של הוועדה לעימותים נשיאותיים ׂׂׂ(Commission on Presidential Debates), יו"ר מועצת המנהלים של הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'ון קנדי ומכון אדוארד מ. קנדי לסנאט של ארצות הברית.
ביוגרפיה

קירק נולד בניוטון שבמסצ'וסטס למשפחה בת חמישה ילדים. הוריו היו ג'וזפין אליזבת (לבית או'קונל) והשופט פול גרטאן קירק האב, שופט בדימוס בבית המשפט העליון של מסצ'וסטס. אביו היה ממוצא אירי ואנגלי ואילו אמו הייתה ממוצא אירי בלבד. הוא למד בבית הספר רוקסברי וסיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון סנט סבסטיאן ב-1956. ב-1960 סיים את לימודיו הגבוהים במכללת הרווארד ולימודי משפטים השלים בבית הספר למשפטים בהרווארד ב-1964. ב-1977 נישא קירק לגייל לודרמילק, והם זוג החשוך ילדים. לפני שנכנס לחיים הפוליטיים היה קירק איש עסקים, והיה חבר במספר מועצות מנהלים של חברות אחדות ובהן ענקית הביטוחים "דה הרטפורד" (The Hartford).
תפקידו הפוליטי הראשון של קירק היה עוזר מיוחד לסנאטור טד קנדי בשנים 1969–1977. ב-1983 הותמנה קירק לגזבר המפלגה הדמוקרטית. ב-1985 נבחר קירק ליושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית, על אף התנגדותו של מושל וירג'יניה צ'אק רוב וקבוצת דמוקרטים ממדינות דרום שהייתה להם שליטה במועצת המנהיגות הדמוקרטית. קירק חולל סערה זוטא כאשר הציע מבחן אמצעים לסוכנות הביטוח הלאומי של ארצות הברית, אך הוא מיהר להתחרט על דבריו. בבחירות האמצע של שנת 1986, בהנהגתו של קירק, השיבו הדמוקרטים את שליטתם בסנאט, שנשלט בידי רוב רפובליקני מאז בחירות 1980. קירק התפטר זמן קצר לאחר ניצחונו של סגן נשיא ארצות הברית דאז, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, בבחירות לנשיאות 1988. הוא הוחלף ברון בראון, לימים מזכיר המסחר של ארצות הברית בממשל ביל קלינטון. במהלך כהונתו כיו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית, קידם וביצע תוכנית מוצלחת להשתלטות על תכנון העימותים הנשיאותיים.
באוגוסט 2009 נפטר הסנאטור טד קנדי והותיר ריק במושבה של מסצ'וסטס בסנאט של ארצות הברית. למרבה האירוניה, קירק מונה למלא את מקומו של קנדי בזכות קנדי עצמו. חמש שנים קודם לכן, ב-2004, נקבע בחוק במסצ'וסטס כי לא ימונה מחליף מיידי לסנאטור שעזב בפתאומיות את תפקידו, אלא ייערכו בחירות בתוך חמישה חודשים. קנדי פנה לפני מותו למושל מסצ'וסטס דאז, דיבאל פטריק, בבקשה שיפעל לשינוי החוק בתכלית להבטיח כי יישמר הרוב הדמוקרטי בסנאט. ב-24 בספטמבר 2009 הודיע המושל דיבאל פטריק על מינויו של קירק לסנאט של ארצות הברית עד לבחירות שייערכו ב-19 בינואר 2010. עם מינויו נשמר הרוב הדמוקרטי בסנאט (60 סנאטורים) ובכך חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה היה צפוי לעבור פה אחד.
ב-19 בינואר 2010 נבחר סקוט בראון, חבר הסנאט של מסצ'וסטס, להחליף דה יורה את טד קנדי בסנאט. אף על פי שקירק מונה עד שייבחר יורשו להלכה, המשיך לכהן ולהצביע בסנאט גם לאחר הבחירות, ללא התנגדות מצד הנהלת הסנאט או הסנאטורים הרפובליקנים. קירק סיים רשמית את כהונתו הקצרה בסנאט ב-4 בפברואר 2010 עם השבעתו של בראון לסנאט. בשלבים המוקדמים של הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, הודיע קירק על תמיכתו בסנאטור העצמאי ברני סנדרס במועמדותו לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הערות שוליים

↑  קארן טומולטי וקיית' לוב, עליהום דמוקרטי על הביטוח הלאומי, באתר לוס אנג'לס טיימס, 18 באפריל 1985  (באנגלית)
↑  סוכנויות הידיעות, חברו הקרוב של קנדי יחליף אותו בסנאט, באתר nrg‏, 24 בספטמבר 2009
↑  ארה"ב: יורשו הזמני של טד קנדי - עוזרו לשעבר, באתר ynet, 24 בספטמבר 2009
↑  מסצ'וסטס: נבחר מחליף לטד קנדי בסנאט, באתר ynet, 24 בספטמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 40428832  US Congress: K000374
רומי שניידר

| --- | --- |

 לידה:  23 בספטמבר 1938 וינה, גרמניה הנאצית 
 פטירה:  29 במאי 1982 (בגיל 43) הרובע השביעי של פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  Cemetery of Boissy-sans-Avoir, France 
 שם במה:  Romy Schneider 
 שם לידה:  Rosemarie Magdalena Albach 
 מדינה:  צרפת, גרמניה, אוסטריה 
 תקופת הפעילות:  1953–1982 (כ־29 שנים) 
 בן או בת זוג:  הארי מאיין (15 ביולי 1966–5 ביולי 1975)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה  אלן דלון (1958–אוגוסט 1963)  Laurent Pétin (?–ערך בלתי־ידוע) 
 צאצאים:  David Haubenstock, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  פרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר (1976) 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
רומי שניידר (1965)
רומי שניידר (בגרמנית: Romy Schneider;‏ 23 בספטמבר 1938 – 29 במאי 1982) הייתה שחקנית קולנוע אוסטרית-גרמנייה. אחת הדמויות הנשיות הבולטות ביותר בקולנוע האירופאי בשנות ה-50, ה-60 וה-70.