stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אצבעוני (סרט)
תקציר העלילה

ג'ונתן (ברנרד מיילס) הוא חוטב עצים למחייתו. באמצע העבודה ביער מגיעה פתאום לפניו מלכת היער היפהפייה (ג'ון ת'ורבורן) ומבקשת עליו לחמול על העץ שנותן משכן לצפורים ובתמורה היא תאפשר לו ולאשתו להגשים שלוש משאלות. ג'ונתן מסכים ומספר זאת לאשתו אנה (ג'סי מתיוס). בחוסר זהירות משאלתו הראשונה היא נקניקיה גדולה. אשתו כועסת עליו ומבקשת שהנקניקיה תתקע באפו. המשאלה השלישית היא לשחרר את הנקניקיה מאפו וכך איבדו את שלוש המשאלות.
ג'ונתן ואנה הם חשוכי ילדים ואנה מבקשת שיהיה להם בן אפילו אם גודלו כאגודל. בלילה נוקש על דלתם נער שגודלו כאגודל הוא מכנה אותם אבא ואמא ואנה קוראת לו טום. הם משכיבים אותו בחדר שהכינו לילד עם בובות רבות.
בבוקר טום קם ורוקד ושר עם הבובות. ג'ונתן לוקח את טום ליער. בדרך הם פוגשים את איבן (טרי תומאס) ואנטוני (פיטר סלרס), צמד שעוסק בנוכלות וגניבות. איבן מציע לג'ונתן כסף עבור קניית טום אך זה מסרב.
מצטרף אליהם ידיד המשפחה, וודי (אלן יאנג) שכעת קיבל משרה כחלילן שני בתזמורת הכפר. וודי מאוהב במלכת היער אבל ביישן ולא יודע כי רק נשיקת אהבה תהפוך אותה לבת תמותה.
וודי לוקח את טום ליריד בכפר, בו הם קונים נעליים חכמות שרוקדות לקול המוזיקה. טום משתעשע שם ולבסוף נתלה בבלון פורח ועולה למעלה.
באותו זמן נמצאים איבן ואנטוני במבצר של השליט ומנסים לשווא להגיע לשקי מטבעות הזהב של האוצר. לפתע מבחין איבן בבלון אליו קשור טום. הוא יורה במקלעת בבלון וטום נופל ומגיע אליהם. איבן משכנע את טום לרדת דרך הסורגים לשקי האוצר בעזרת חבל ולהעלות משם שק מטבעות שהם יחלקו ליתומים. טום יורד, קושר שק לחבל והם מעלים אותו עם השק, נותנים לו ומשחררים אותו ליד אזור ביצות כדי שייטבע. מלכת היער מצילה אותו מטביעה והוא חוזר בשקט לביתו אך המטבע מחליקה ממנו ונופלת לתוך עוגה רכה.
הגניבה מתגלית וחיילים מגיעים לתחקר את ג'ונתן ואנה. הם מכחישים כל קשר לגניבה ומכבדים את החיילים בעוגה. מטבע הזהב נופלת והמפקד מזהה אותה כשייכת לאוצר הגנוב. ג'ונתן ואנה נכלאים, נשפטים ונגזר עליהם עונש מלקות בפומבי.
וודי וטום מגיעים למקום בו שני הנוכלים מחלקים ביניהם את השלל. טום מבלבל אותם והם מתחילים לריב וכאשר הם מבחינים בטום הם רודפים אחריו. למאבק מצטרף גם וודי. טום מצליח להסתלק ומוצא מסתור באוזן של הסוס. הנוכלים עולים על הסוס ופותחים בדהרה לעבר הנמל כדי לברוח משם. טום, המבין את שפת הסוסים, לוחש לסוס ומכוון אותו למרכז הכפר. באותו הרגע בו מתכוננים להלקות את ג'ונתן ואנה, מתפרץ הסוס ונעצר במהירות. הנוכלים והשק נופלים והמטבעות מתפזרים לעיני הקהל.
הנוכלים נתפסים וההורים משתחררים. וודי נפגש עם מלכת היער ומנשק אותה באהבה ואז היא נהפכת לבת תמותה ולבסוף נערכת חתונתם כשטום רוקד על עוגת החתונה עם הבובה האצבעונית המקשטת את העוגה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ראס טמבלין | תום אצבעוני |  |
| טרי תומאס | איבן | נוכל |
| פיטר סלרס | אנתוני | נוכל |
| ברנרד מיילס | ג'ונתן | האב |
| ג'סי מתיוס | אנה | האם |
| ג'ון ת'ורבורן | מלכת היער | פייה |
| אלן יאנג | וודי | מאהב של מלכת היער |
השירים

"Tom Thumb's Tune" - פגי לי (מילים ומנגינה).
"After All These Years" - ג'ניס טור (מילים), פרד ספילמן (מנגינה).
"Talented Shoes" - ג'ניס טור (מילים), פרד ספילמן (מנגינה).
"The Yawning Song" - קרמיט גול (מילים), פרד ספילמן (מנגינה).
"Are You a Dream" - פגי לי (מילים ומנגינה).
פרסים

פרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר - טום הווארד.
מועמד לפרס באפט"א לשחקן הבריטי הטוב ביותר - טרי תומאס.
מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי - ג'ורג' פאל.
מועמדות לLaurel Awards - הסרט הטוב ביותר והשחקן הטוב ביותר - ראס טמבלין.
מועמדות לפרס גילדת הכותבים של אמריקה על התסריט הטוב ביותר לסרט מוזיקלי - לדיסלס פודור.
סמואל רלסטון

סמואל מופט רלסטון (באנגלית: Samuel Moffett Ralston;‏ 1 בדצמבר 1857 –  14 באוקטובר 1925) היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-28 בשנים 1913–1917 וכסנאטור מטעמה מ-1923 ועד מותו.
רלסטון נולד למשפחה עניה. כילד הוא עבד בעבודות רבות, כולל בכריית פחם. הוא למד בבית ספר ולמד משפטים, נעשה לעורך דין בולט במדינתו, ולאחר מכן היה פעיל בפוליטיקה המקומית. בשל העובדה שהוא כיהן כמושל אינדיאנה בעת שהמדינה חגגה מאה שנה להקמתה, הוא כונה לעיתים "מושל המאה" (Centennial Governor). במהלך כהונתו כמושל הוא היה אחראי על יישום רבות מהרפורמות של העידן הפרוגרסיבי במדינה ודיכא את המהומות באינדיאנפוליס. הוא קיבל את תמיכת הקו קלוקס קלאן בשל עמדותיו האנטי-קתוליות, ועם תמיכתם הוא נבחר לסנאט ב-1922. רלסטון נעשה פופולרי במפלגה הדמוקרטית ברמה הלאומית והיה מראשוני המתמודדים על מועמדות המפלגה לנשיאות בבחירות 1924, אך פרש בשל מצב בריאותו. הוא נפטר בשנה שלאחר מכן.
ראשית חייו

סמואל רלסטון נולד ליד ניו קמברלנד שבאוהיו כילדם השני של ג'ון ושרה רלסטון. משפחתו הייתה ממוצא סקוטי. הורי סביו היגרו לפנסילבניה בערך ב-1760. אחיו הגדול ג'ון נפטר כשהיה בן שלוש, זמן קצר לפני לידתו של סמואל. ב-1865 עברה המשפחה למחוז אוון שבאינדיאנה, שם רכש אביו של רלסטון חווה גדולה והחל לגדל מקנה. בית נעוריו, בית מופט-רלסטון (אנ'), נרשם ב-1975 במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
רלסטון ושלושת אחיו וארבע אחיותיו, עבדו בחווה המשפחתית כדי לסייע למשפחה להתקיים. המשפחה סבלה מקשיים פיננסיים וב-1873 איבדה את החווה, ועברה לאחר מכן לפונטנט, אינדיאנה. רלסטון החל לעבוד באטליז ומאוחר יותר ככורה פחם כדי לסייע בפרנסת המשפחה. מאוחר יותר פתח אביו אטליז משל עצמו ומצבה הכלכלי של המשפחה השתקם.
לימודים

כילד התחנך רלסטון בבית ספר ציבורי במחוז אוון. כאשר בגר, הוא החל לעבוד כמורה בבית ספר במהלך חודשי החורף, ובחודשי הקיץ למד בקולג'. לאחר שסיים את לימודי התיכון הוא נשא לאישה את מרי ג'וזפין בקוס ב-1881. מרי נפטרה שישה חודשים לאחר מכן. ב-1884 סיים רלסטון את לימודיו בקולג' הנורמלי המרכזי של אינדיאנה שבדאנוויל. הוא השלים מסלול לימודים מדעי, אך התעניין יותר בלימודי משפטים לאחר שנכח במשפט כצופה. הוא למד משפטים בקריאה עצמית במשרד עורכי הדין רובינסון ופאולר. מאחר שלא עלה בידו לממן לעצמו את מגוריו, הוא ישן כמה חודשים על ספה במשרד עורכי הדין. בספטמבר 1884 הוא החל את לימודיו בקורס פורמלי ובינואר 1886 התקבל ללשכת עורכי הדין. ביוני אותה שנה הוא פתח משרד בלבנון, אינדיאנה בשותפות עם ג'ון א. אבוט, שם הוא נשאר כמה שנים. רלסטון נודע באינדיאנה בשל מיומנותו, ועד מהרה היה לאחר מעורכי הדין הבולטים במדינה, בעיקר בתחום הייצוג העסקי.
בעת לימודיו בקולג' הכיר רלסטון את ג'ני קרוואן והחל לחזר אחריה. ב-1889 נישאו השניים, ונולדו להם שלושה ילדים. המשפחה הייתה פרסביטריאנית באמונתה וביקרה בקביעות בכנסייה. רלסטון היה גם חבר במועדון הצעירים של המפלגה הדמוקרטית וגילה עניין בפוליטיקה, והחל לשאת נאומי בחירות לטובתם של מועמדי המפלגה.
ראשית דרכו הפוליטית

רלסטון היה חבר המפלגה הדמוקרטית במשך כל חייו הבוגרים. עם זאת, העובדה שהוא חי באזור שבו שלטה המפלגה הרפובליקנית הקשתה עליו להיבחר למשרה פוליטית. ב-1888 הוא התמודד בבחירות לסנאט של אינדיאנה, אך הובס. ב-1896 וב-1898 הוא ניסה להתמודד על משרת מזכיר המדינה של אינדיאנה, אך בשתי הפעמים נוצח. במהלך התקופות בהן התמודד בבחירות הוא התיידד עם הבוס של הדמוקרטים באינדיאנה, תואמס טגרט. טגרט ניסה לדאוג לבחירתו של רלסטון כמועמד למשרת מושל המדינה ב-1908, בשל עמדתו של רלסטון נגד חוק היובש, אך הוא נוצח בוועידת המפלגה על ידי תומך חוק היובש, ולימים סגן נשיא ארצות הברית, תומאס מרשל. באותה שנה נבחר רלסטון כנשיא מועצת החינוך של לבנון ושימש תפקיד עד 1911. היה זה ניצחונו הראשון בבחירות למשרה ציבורית.
מושל אינדיאנה

ב-1912 תמך טגרט שוב במועמדותו של רלסטון למשרת המושל, והפעם הוא נבחר כמועמד המפלגה. רלסטון קיבל את תמיכתם של מספר קבוצות במדינה, כולל תנועת הנשים למען חוק היובש ושל כנסיות רבות. בבחירות הכלליות הוא ניצח ברוב קולות, וב-13 בינואר 1913 הוא הושבע כמושל אינדיאנה, לאחר שהביס את המועמד הפרוגרסיבי אלברט בוורידג' ואת מועמד הרפובליקנים, המושל לשעבר וינפילד דרבין.
מושל אינדיאנה > המהומות באינדיאנפוליס

אחד האירועים הראשונים בהם היה רלסטון מעורב כמושל הייתה שביתת עובדי מערכת החשמליות באינדיאנפוליס, שהחלה באוקטובר 1913. השביתה פרצה בשבוע שבו התקיימו הבחירות העירוניות והרפובליקנים האשימו את השובתים בניסיון למנוע מהם להצביע. איגוד העובדים דרש העברת חוק להגנה טובה יותר על זכויות העובדים ורצה שהמושל יכנס מושב מיוחד של האספה הכללית של אינדיאנה כדי להעביר את החוק. עד מהרה התפתחה השביתה למהומות שהתרחשו ברחבי העיר כאשר ההמון החל לתקוף שוטרים, מנהלי עסקים, ובנייני ממשל. מנהלי העסקים וראש העיר סמואל שנק דרשו מרלסטון לקרוא לצבא ולשים קץ לשביתה, אך האיגודים המקצועיים איימו באלימות אם הדבר יתרחש. ב-5 בנובמבר זימן לבסוף רלסטון את כל המשמר הלאומי של אינדיאנה ועל העיר הוטל ממשל צבאי. בצהרי 6 בנובמבר, התכנסו השובתים ואוהדיהם סביב לקפיטול המדינתי והחלו לדרוש שהצבא יעזוב את העיר. רלסטון יצא מהבניין ודיבר אל ההמון בהציעו נסיגה של הכוחות אם השובתים ישובו לעבודתם ויתנהל משא ומתן בדרכי שלום. הוא הציע ויתורים והבטחות ששכנעו את השובתים בכוונותיו הטובות, ולמעשה הסתיימה השביתה באותו יום. לאחר שחלפו כמה ימים, והיה ברור שהשביתה אכן הסתיימה, הוא שחרר את אנשי המשמר הלאומי.
כאשר התכנסה האספה הכללית, עלה בידו של רלסטון להעביר כמה חוקים שהובילו לתנאי עבודה משופרים לרבים מהעובדים במדינה. בין החוקים שהוא קידם ועברו היו חוקים לאיסור מכירת סמים, חוק שכר מינימום, אמצעי שימור למניעת כריתת יערות, תמריצים לעידוד הפיתוח של תעשיית המקנה, מתן חיסונים בחינם למספר מחלות נפוצות, וסיוע לעיוורים במציאת עבודה. עם זאת, משימתו האחרונה הייתה טיפול במשכנות העוני במדינה. הוא קידם בהצלחה מימון לאספקת מים נקיים, הקמת מגרשי משחקים לילדים, ושיפורים נוספים לטובת תנאי חייהם של העניים בערים. החוק האחרון עליו חתם רלסטון העניק סמכויות למשטרת המדינה לסגור בתי בושת, ולמעשה כך הושם קץ לתופעת הזנות באינדיאנה.
מושל אינדיאנה > סדר יום פרוגרסיבי

תומאס מרשל, קודמו של רלסטון בתפקיד, ניסה להעביר חוקה חדשה לאינדיאנה, אך תוכניותיו הוכרזו על ידי בית המשפט העליון של אינדיאנה כנוגדות את החוקה, והוא קבע שיש לכנס לצורך כך ועידת חוקה. רלסטון גם שאף ליצירת חוקה חדשה כדי להפעיל כמה רפורמות שעל פי החוקה הנוכחית היו נחשבות לבלתי חוקיות. כדי להגשים את מטרתו, הוא החל להאיץ בחברי האספה הכללית להחליט על כינוס ועידה חוקתית. הצעת החוק בעניין הוגשה לאספה הכללית ב-1913 כדי שאינדיאנה תוכל לאמץ חוקה חדשה. צעד זה הוגש למשאל עם מדינתי, כנדרש בחוקה הקודמת, לפני שהוועידה יכלה להתכנס. מחוץ לאינדיאנפוליס ולמספר ערים תעשייתיות אחרות, הייתה תמיכה מועטה ברפורמות לטובת עובדי התעשייה, רובה של אוכלוסיית המדינה עדיין נמנה עם המגזר החקלאי. ב-1914 כאשר התקיים משאל עם על כינוס הוועידה, הוא כשל לאחר שהתנגדו לו 338,947 מצביעים לעומת 235,140 תומכים בלבד.
שני המיזמים של רלסטון שהיו בעלי ההשלכות ארוכות הטווח ביותר על אינדיאנה היו חוק השירות הציבורי וחוק החינוך המקצועי. רלסטון קידם גידול משמעותי בהוצאות על החינוך והחל ליצור מערכת של חינוך מקצועי בחינם לתלמידי מערכת החינוך של המדינה. התקנות שהוא הפעיל בתחום השירות הציבורי פתחו בתהליך להסדרת אספקת מים זורמים וחשמל בכל המדינה. מערכת הפארקים המדינתית והמחלקה למשאבי טבע של אינדיאנה הוקמו לצד הכרזתם של כמה פארקים מדינתיים. היזם קארל ג. פישר שכנע את רלסטון לסייע לו לקדם את הקמתו של מיזם גדול לכבישים מהירים. בדירבונו, סייע רלסטון להתחיל במיזם שאפתני לבנות כביש מהיר ראשי בין-מדינתי. הוא ארגן פגישה של שבעה מושלים ועלה בידו לשכנע אותם לתמוך בתוכנית לבנות כביש מהיר שיעבור דרך מדינותיהם ויקשר את ג'קסונוויל, פלורידה עם שיקגו, אילינוי, כאשר כל מדינה תממן את קטע הכביש שיעבור בתחומה. כחמישית מאורך הכביש היה אמור לעבור בתחומי אינדיאנה. עד לאותו זמן היה זה מיזם הכבישים המהירים הגדול ביותר בארצות הברית, וכתוצאה ממנו נסלל "כביש דיקסי" (Dixie Highway), כיום כביש 31. מיזמים חשובים נוספים בוצעו גם הם במהלך תקופת כהונתו של רלסטון כמושל, כולל תוכנית הפיצויים לעובדים הראשונה של אינדיאנה, הנהגת בחירות מקדימות במדינה, והנהגת מס ירושה.
רלסטון גם תרם תרומה ממשית למצבה הפיננסי של אינדיאנה. המדינה הייתה במצב של חוב מאז תחילת העבודות הציבוריות של ראשית שנות ה-30 של המאה ה-19, פעמיים הייתה על סף פשיטת רגל, ב-1847 וב-1863, ופעם אחת, ב-1841 נקלעה לפשיטת רגל חלקית. אף על פי שהמדינה לא הייתה בסיכון פיננסי מידי, היא עדיין הייתה מוטרדת מאוד מהחוב. רלסטון התעקש לשלם את החוב המדינתי ויצר קרן חרום, וקידם תיקון בחוקה שיימנע מהמדינה ללוות כספים בעתיד. באמצעות שילוב של קיצוצים בתקציב והרחבת המיסוי, ובתמיכת האספה הכללית, עלה בידה של הממשלה לפרוע את כל החוב וליצור עודף תקציבי של 3.76 מיליון דולר עד לתום כהונתו של רלסטון כמושל.
מושל אינדיאנה > מלחמת העולם הראשונה

עם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, קרא הנשיא וודרו וילסון לרלסטון לסייע לארגן את חלקה של אינדיאנה במאמץ המלחמתי. מספר רב של רגימנטים, שכוח האדם שלהם הסתכם ב-130,000 איש, התגייסו באינדיאנה ונשלחו אל מעבר לים במסגרת מה שהיה חיל המשלוח הגדול ביותר של המדינה מאז מלחמת האזרחים האמריקאית. כשרוב אנשי המשמר הלאומי היו מחוץ למדינה, חידש רלסטון את פעילותו של הלגיון של אינדיאנה, שזמן מה קודם לכן שונה שמו ללגיון החירות, ארגון שלא היה פעיל מאז מלחמת האזרחים. ב-1916 החלו מתיחויות להתגבר בין ארצות הברית לבין מקסיקו והייתה אפשרות סבירה של מלחמה. רוב כוחות הצבא של ארצות הברית היו אז באירופה, ווילסון ביקש מרלסטון לגייס בריגדה מלאה של תושבי אינדיאנה שתגן על גבול ארצות הברית–מקסיקו. הייתה זו היחידה הצבאית הגדולה ביותר שאינדיאנה שלחה למשימה, שכן הממשלה הפדרלית גייסה בדרך כלל רק רגימנטים מדינתיים. כמה אלפי אנשים התגייסו עד מהרה ונשלחו אל הגבול.
היסטוריונים מציינים שתקופת כהונתו של רלסטון כמושל הייתה אחת התקופות שהייתה מאוד עתירת אירועים בהיסטוריה של אינדיאנה, חוץ מתקופת כהונתו של אוליבר מורטון, שכיהן בתקופת מלחמת האזרחים. בחוקת אינדיאנה הייתה אז הגבלת כהונה שמנעה ממנו להיבחר לתקופת כהונה שנייה, וב-8 בינואר 1917 הוא סיים את כהונתו לאחר שנשא נאום פרידה והאיץ באספה הכללית להעביר צעדי חקיקה פרוגרסיביים נוספים שלא הייתה אפשרות להעבירם בעת כהונתו.
סנאטור

החל מ-1922 ניהל רלסטון מסע בחירות לבחירתו לסנאט של ארצות הברית. בשל יחסיו הידידותיים עם הסניף של הקו קלוקס קלאן באינדיאנה, עלה בידו לקבל את תמיכתם. הוא נשא נאום בו הוא גינה את ההתערבות הדתית בענייני המדינה. מטרתו המרכזית של הקלאן באותה תקופה הייתה לסלק את כל ההשפעה הקתולית מהממשלה ומבתי הספר הציבוריים, ולסגור בתי ספר קתולים פרטיים. נאומו הקנה לו פופולריות רבה בקרב אנשי הארגון, שאמרו שהוא "לא חשש לגעור בחסידי האפיפיור". הקלאן היה אחד מהקבוצות המשפיעות ביותר באינדיאנה באותה תקופה, ואנשיו הדפיסו והפיצו את נאומו של רלסטון. תמיכת הארגון בו הייתה אחד הניסיונות התקיפים ביותר לבחירת מועמד למשרה ציבורית באינדיאנה, שכן הם חששו מהמועמד הרפובליקני, שגינה אותם בפומבי. הקו קלוקס קלאן התפרק ב-1926, בשנה שלאחר מותו של רלסטון, לאחר שערורייה, שחשפה שלרוב של הפוליטיקאים באינדיאנה, כולל רלסטון עצמו, היו קשרים עם הארגון.
רלסטון ניצח בבחירות הכלליות לסנאט לאחר שהביס בנובמבר 1922 את אלברט בוורידג'. העיתון ניו יורק טיימס פרסם כתבה ארוכה על רעייתו, התייחס אליה כ"לולנית", זאת בשל סירובה לעבור לוושינגטון ולהשאיר את התרנגולות בחוותה ללא השגחה. רלסטון אייש את מושבו בסנאט ב-4 במרץ 1923. בסנאט הוא קידם את קבלתה של תוכנית מלון, שהייתה למעשה תוכנית לחלוקת העושר מחדש.
ב-1924 היה רלסטון אחד המועמדים המובילים הראשונים להיבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית, אך מסיבות שלא היו ידועות אז, הוא פרש מהמרוץ זמן קצר לפני תחילת הוועידה הארצית של המפלגה. מאוחר יותר הוא חשף שבשל בריאותו הרופפת הוא לא האמין שהוא מתאים להיות נשיא.
סמואל רלסטון נפטר ב-14 באוקטובר 1925 בביתו שליד אינדיאנפוליס, לאחר שמצבו הבריאותי המשיך להחמיר. הוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבעיר לבנון.
לקריאה נוספת

Gugin, Linda C.; St. Clair, James E, eds. (2006). The Governors of Indiana. Indianapolis, Indiana: Indiana Historical Society Press, pp. 244-249.
הערות שוליים

↑  "National Register of Historic Places Inventory Nomination Form: Moffett-Ralston House"
↑  Kettleborough, Charles & Bremer, John A (1916). Constitution Making in Indiana: A Source Book of Constitutional Documents, with Historical Introduction and Critical Notes. Indiana Historical Commission, p. 214.
↑  Charmers, David Mark (1984). Hooded Americanism: the history of the Ku Klux Klan. Duke University Press, p. 167.
↑  "Indiana History Chapter Seven". Northern Indiana Center for History. Archived from the original on April 11, 2008.
↑  "New Senator's Wife Chicken Farmer". The New York Times. December 17, 1922.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb17051219c (data)  GND: 1185839550  ISNI: 0000 0000 2970 3130  LCCN: n91086080  SNAC: w6v99pt4  US Congress: R000020  VIAF: 68111308   WorldCat (עם VIAF): 68111308
אנדרטת שמות השואה הלאומית (אמסטרדם)

| --- | --- |

אנדרטת שמות השואה הלאומית, אפריל 2024
 מידע כללי
 אורך:  80 מטר
 רוחב:  20 מטר
 שטח:  1,550 מ"ר
 הקמה
 תקופת הבנייה:  ? – 19 בספטמבר 2021
 חברת בנייה:  דניאל ליבסקינד 
 מיקום
 מדינה:  הולנד הולנד
 ערים ראשיות:  אמסטרדם אמסטרדם
 רובע:  היהודי לשעבר
 נקודת התחלה:  רחוב Weesperstraat
 נקודת סיום:  נהר אמסטל
 קואורדינטות:  52°21′56″N 4°54′17″E﻿ / ﻿52.36567969604386°N 4.904837780594844°E﻿ / 52.36567969604386; 4.904837780594844
 holocaustnamenmonument 
 he
 
לוחות עם אותיות העבריות של המילה "לזכר" במדרגות הכניסה, מאי 2022.
פעילויות בנייה במתחם. ברקע מכיוון דרום מזרח נראים הבניינים Hoftuin ומבניני הכנסייה הפרוטסטנטית, ינואר 2021.
הכניסה הדרומית מרחוב Weesperstraat, אמסטרדם, 2022.
האנדרטה הלאומית לשמות השואה, אמסטרדם (בהולנדית: Holocaust Namenmonument) נפתחה לציבור הרחב בשנת 2021 היא האנדרטה הלאומית ההולנדית לשואת יהודי הולנד ולציון השמדת הצוענים במלחמת העולם השנייה, הנמצאת באמסטרדם. הוא מנציחה את כ-102,000 הקורבנות מיהודי הולנד שנעצרו על ידי המשטר הנאצי במהלך הכיבוש הגרמני של הולנד (1940–1945), גורשו ונרצחו ברובם במחנות ההשמדה אושוויץ וסוביבור, וכן 220 קורבנות צוענים.
האנדרטה שהוקמה על ידי ועדת אושוויץ ההולנדית, ממוקמת ברובע היהודי לשעבר (בהולנדית: Jodenbuurt), מזרחית למוזיאון ארמיטאז' אמסטרדם וגן הופטאין.
העיצוב

האנדרטה תוכננה על ידי משרד האדריכלים סטודיו ליבסקינד של האדריכל האמריקאי דניאל ליבסקינד. היא נבנתה על ידי Rijnbout architects Amsterdam על בסיס לבנים שנתרמו על ידי חברת הלבנים רודרוזה, (Rossum, Gelderland). האנדרטה, ששטחה 1,550 מ"ר, מחולקת לארבעה חלקים המייצגים את האותיות במילה העברית לזכר, מימין לשמאל ל, ז, כ ו- ר.
מבקרים יכולים להיכנס לשטח האנדרטה באמצעות מדרגות מדרום או מצפון. הם יכולים לשוטט במבוך של מסדרונות בין קירות העשויים מלבנים אדומות. על כל אחת מ-102,000 הלבנים האלה רשומים שמות בסדר אלפביתי, תאריך לידה וגיל במותו של הקורבן. קיר נפרד בשם קיר 1,000 השמות הכולל 1,000 לבנים בכניסה הדרומית נותר ריק כדי להכיל שמות נוספים של קורבנות שיימצאו מאוחר יותר.
מעל קירות הלבנים מותקנים פנלים ענקיים מנירוסטה מלוטשת, המעוצבים בצורת ארבעת האותיות העבריות של המילה "לזכר". הלוחות מלוטשות כמראות ומשקפות את המראות שמסביב לשטח האנדרטה.
מונומנטים ומוזיאון קשורים

אנדרטאות נוספות ומוזיאון המנציחים את השואה הם, אנדרטת אושוויץ הסמוכה, שעוצבה על ידי יאן וולקרס הנמצאת בפארק ורטהיים ממזרח לאנדרטת שמות השואה, מוזיאון השואה הלאומי ההולנדי בכתובת Plantage Middenlaan 27, אמסטרדם, שנפתח לציבור ב-11 במרץ 2024. במחנה המעבר ווסטרבורק נמצאת אנדרטת 102,000 האבנים (בהולנדית: De 102.000 stenen), כל אבן מסמלת קורבן (על האבנים לא רשומים שמות). באינטרנט נמצא מאגר מידע בו ניתן לבצע חיפוש של כל הקורבנות היהודים ההולנדים. האתר נקרא בשם אנדרטת ג'ודס (Joods Monument) (אנדרטת יהודים). בית אנה פרנק.
לקריאה נוספת

Petra Catz, Abram de Swaan, Herman Vuijsje (Hrsg.): Bedenkt eer gij herdenkt. Kritische geluiden over het geplande Holocaust Namenmonument. Lecturis, Eindhoven 2019, ISBN 978-94-6226-364-2.
Wim de Wagt: Vijfhonderd meter namen. De Holocaust en de pijn van de herinnering. Boom, Amsterdam 2021, ISBN 978-90-244-4338-3.
גלריה

עמוד לבנים המוקדש למשפחת קרוננברג, 2021.
מסדרון בין ביקורות לבנים עם שמות, 2022.
מבקרים מסתובבים באנדרטה במבט מצפון, 2022.
עמודת הנספים ממשפחת פרנק, כולל אנה פרנק, 2023.
קיר 1,000 השמות. לשמות נספים שיימצאו מאוחר יותר, 2022.
מראה בין קירות המבוך של האנדרטה.
ראו גם

מוזיאון השואה הלאומי של הולנד
בית אנה פרנק
הערות שוליים

1 2  Home, Holocaust Namenmonument Nederland (באנגלית)
↑  Dutch Holocaust Memorial of Names, Libeskind, ‏2013 (באנגלית אמריקאית)
↑  Siegal, Nina (16 בדצמבר 2016). "Holocaust Memorial Is Closer to Reality in Amsterdam". www.nytimes.com. New York Times. נבדק ב-25 באפריל 2023. The architect Daniel Libeskind unveiled his design on Friday for a Dutch national Holocaust memorial in Amsterdam, to be laser-etched with the names of some 103,000 Jewish, Roma and Sinti residents of the Netherlands who were killed by the Nazis during World War II. The names monument will consist of four walls made of red brick – a common material in Amsterdam houses – shaped into the form of the Hebrew word “Lizkor,” which translates to “in memory of.” {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Redactie, De nieuwe wand, NIW, ‏2016-12-16 (באנגלית)
↑  "De nieuwe wand (Translation: The new wall)". niw.nl (בהולנדית). NIW Nieuw Israelitisch Weekblad. 16 בדצמבר 2016. נבדק ב-30 באפריל 2023. Ruim 100.000 namen, verwerkt in het Hebreeuwse woord lizkor, ‘herinneren’. (More than 100,000 names, incorporated in the Hebrew word lizkor, 'remember'.) {{cite web}}:  (עזרה) with a design overview photograph demonstrating the Hebrew characters used in the memorial.
↑  "Holocaust Namenmonument Nederland". holocaustnamenmonument.nl. Dutch Auschwitz Committee / Nederlands Auschwitz Comité. 2021. נבדק ב-25 באפריל 2023. King unveiled National Holocaust Names Memorial On Sunday 19 September 2021, His Majesty the King, together with Jacques Grishaver, chairman of the Dutch Auschwitz Committee, unveiled the new Holocaust Names Memorial in Amsterdam. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Studio Libeskind. Dutch Holocaust Memorial of Names, Amsterdam, the Netherlands". libeskind.com. 2023. 2023. נבדק ב-25 באפריל 2023. Situated along the Weesperstraat, an important axis within the Jewish Cultural Quarter, the Dutch Holocaust Memorial of Names is adjacent to the Hermitage Museum, East of the Diaconie’s verdant Hoftuin garden and café, just a stone’s throw from the Amstel River and in close proximity to important Jewish cultural institutions such as the Jewish Historical Museum and the Portuguese Synagogue. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "National Holocaust Museum Opens early 2024". jck.nl. Jewish Cultural Quarter. נבדק ב-25 באפריל 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Hooghalen, 'De 102.000 stenen'". 4en5mei.nl (בהולנדית). Nationaal Comité 4 en 5 mei (National Committee for 4 and 5 May. נבדק ב-25 באפריל 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Dossier Tue 28 Mar 2017 About the Jewish Monument". joodsmonument.nl. Jewish Cultural Quarter, Amsterdam, the Netherlands. 28 מרץ 2017. נבדק ב-25 באפריל 2023. The Jewish Monument (www.joodsmonument.nl) commemorates the more than 104,000 persons who were persecuted as Jews in the Netherlands and who did not survive the Holocaust. {{cite web}}:  (עזרה)
אצבעונית (סרט, 1992)

| --- | --- |

כרזת ה-DVD של הסרט בעברית
 מבוסס על:  "אצבעונית" מאת הנס כריסטיאן אנדרסן
 בימוי:  מסקזו היגוצ'י, צ'ינאמי נמבה 
 הופק בידי:  דיאן אשכנזי 
 תסריט:  ג'ק אולסקר
 מדבבים בעברית:  ראו כאן
 מוזיקה:  ג'ון אריאס, ריצ'רד הורוויץ
 מדינה:  יפן, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Golden Films
 חברה מפיצה:  GoodTimes Entertainment
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 8 ביוני 1992 ישראל 1993 (בטלוויזיה החינוכית הישראלית) ישראל 2006 (ב-DVD; דיבוב חדש)
 משך הקרנה:  כ-49 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית (הסרט דובב לשפות נוספות, ביניהן עברית)
 סוגה:  סרט הנפשה, סרט פנטזיה, סרט לכל המשפחה
 דף הסרט ב־IMDb
 
אצבעונית (באנגלית: Thumbelina) הוא סרט פנטזיה מונפש אמריקאי-יפני לכל המשפחה, אשר מבוסס על מעשייה בעלת אותו שם מאת הנס כריסטיאן אנדרסן. הסרט בוים על ידי מסקזו היגוצ'י וצ'ינאמי נמבה, נכתב על ידי ג'ק אולסקר והופק על ידי דיאן אשכנזי. חברת ההפקה של הסרט היא Golden Films.
הסרט הופץ ישירות לצפייה ביתית ברחבי העולם, כאשר הוא הופץ לראשונה בארצות הברית ב-8 ביוני 1992 על ידי GoodTimes Entertainment. בישראל הסרט שודר לראשונה בדיבוב עברי בטלוויזיה החינוכית הישראלית בשנת 1993, ובשנת 2006 הוא הופץ בדיבוב עברי חדש ב-DVD על ידי MCI. אורך הסרט הוא כ-49 דקות.
תקציר העלילה

האחו הפורח שבו מתגוררים אצבעונית ואביה נמצא בסכנה מפני שהסכר הסמוך עתיד להישבר. אביה של אצבעונית מבוגר מדי, לכן ילדותו יוצאת במקומו למסע ארוך על מנת להזהיר את הנסיך מפני הסכנה המתקרבת. במהלך מסעה אצבעונית עוברות הרפתקאות רבות - תחילה אומצה בניגוד לרצונה על ידי גברת בודדה, לאחר מכן נחטפה על ידי קרפד שמעוניין להתחתן איתה ולבסוף תיפול לציפורניה של מונה העכברה שמעוניינת לחתן אותה עם מר חולד (בדיבוב החדש נקרא "מר חפרפר") הקשיש. אצבעונית תברח הודות למר סנונית ובכך תצליח להציל את האחו ולהפוך לנסיכה לאחר שהתחתנה עם הנסיך.
מדבבים בעברית > שנת 1993

הדיבוב בוים על ידי שפרירה זכאי, והופק על ידי חסיה ורטהיים באולפני קולינור.
אורית ירון – אצבעונית
דב רייזר – אבא
אוהד שחר – מר סנונית
יעל עמית – מונה העכברה
יהויכין פרידלנדר – מר חולד
שפרירה זכאי – רוקחת
רותי הולצמן – אישה בודדה
ליליאן ברטו – אמא קרפדה
גיל זמק – קרפד / דג / חבר חיפושית
רמה מסינגר – פרפרה
חן חגי – חיפושית / שועל / נסיך
שמעון כהן – דב גדול
שיר הפתיחה של הסרט, אשר נוהל על ידי רוני וייס, בוצע על ידי לימור שפירא על פי מילים שנכתבו על ידי שפרירה זכאי.
מדבבים בעברית > שנת 2006

הדיבוב בוים על ידי בועז בר לוי והופק באולפני אלרום.
מיכל מוכתר – אצבעונית
אלברט כהן – אבא
אודליה מורה-מטלון – מונה העכברה
יורם יוספסברג – דובי דב
הדר שחף-מעיין – אישה בודדה
עפרון אטקין – מר חפרפר
מולי שולמן – דג כחול / ציפור
סיון שביט – רוקחת / פרפרה
שרון כהן – חיפושית
אוהד שחר – שועל
זיו מאיר – דג אדום / חבר חיפושית
שמחה ברבירו – קרפד / חבר דוב
מורן סופר – נסיך
שירי גדני – חיפושית נקבה
נטלי פיק – חיפושית נקבה
הערות שוליים

↑  אצבעונית, באתר The Big Cartoon DataBase