stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפרהוד
רקע פוליטי > השפעה נאצית ופאשיסטית

בין השנים 1932–1941 עמד בראשות שגרירות גרמניה בבגדאד המזרחן ד"ר פריץ גרובה. השגרירות בראשותו פעלה על מנת לבסס קשרים עם האליטה ותמכה באופן נדיב בפעילות פאשיסטית ואנטישמית. אינטלקטואלים ואנשי צבא הוזמנו לביקור בגרמניה כאורחי המפלגה הנאצית. ניסיונות ההשפעה של גרמניה הנאצית התבטאו, מלבד השפעה על אישי ממשל שונים, בהחדרת חומרי תעמולה אנטישמיים לעיתונות. השגרירות הגרמנית רכשה את העיתון הנוצרי "אל-עאלַם אל-ערבי" (العالم العربي, "העולם הערבי") וחוץ מחומרי תעמולה, החל מאוקטובר 1933 פרסם בו עורכו, סלים חסון, מדי יום בהמשכים, את ספרו של אדולף היטלר, "מיין קמפף", בתרגום לערבית.
באותה תקופה ננקטו בעיראק צעדים להצרת צעדיהם של היהודים, שהיו בעלי השפעה פוליטית ונהנו משגשוג כלכלי. בשנת 1934 פוטרו עשרות פקידי ממשל יהודים ממשרדי הכלכלה והתחבורה, החל משנת 1935 החלו להגביל באופן לא רשמי את מספר התלמידים היהודים בבתי הספר הממשלתיים, ובשנת 1936 פוטרו 300 פקידי ממשל יהודים, בהם בכירים רבים.
התעמולה האנטישמית הובלה על ידי תנועות פשיסטיות בראשות בכירים עיראקים.
בשנת 1935 נוסד בבגדאד "מועדון אל-מות'אנא" (نادي المثنى – נאדי אלמֻתַ'נא), אגודה ערבית־נאצית שבראשה עמד מנהל בית החולים הממשלתי בבגדאד, ד"ר סאיב שַוְוכַּת.
המועדון נקרא על שם אל-מות'אנא אבן חארת'ה, מצביא ערבי מוסלמי שהנהיג כוחות שעזרו להביס את הפרסים של האימפריה הסאסאנית בקרב אל-קאדסיה. המועדון, שהושפע מן הפאשיזם האירופי ונשלט על ידי ערבים לאומנים קיצוניים, היה ידוע מאוחר יותר כ"מפלגה הלאומית הדמוקרטית" ונשאר פעיל עד כישלון ההפיכה של רשיד עאלי אל-כילאני הפרו-נאצי במאי 1941.
תחת השפעתו של השגריר הגרמני פריץ גרובה, פיתח מועדון "אל-מות'אנא" ארגון נוער צבאי למחצה בשם "אל-פֻתֻוַה" (الفُتُوَّة, "עלומים", "בחרות" או "גבורה"; במקור שם למסדר אבירים מוסלמים), שעוצב על פי דגם הפאשיזם האירופי והנוער ההיטלראי. הארגון נוסד באוקטובר 1935 על ידי הפעיל הפאן-ערבי ואחד ממייסדי מועדון אל-מות'אנא, סאמי שַוְוכַּת, שהיה אז המנהל הכללי של משרד החינוך העיראקי (בשנים 1933 ו-1939, וב-1940 היה שר החינוך).
ב-1 במאי 1938 השתתפה משלחת של הארגון בוועידת המפלגה הנאצית בנירנברג, ומנהיג הנוער ההיטלראי, באלדור פון שיראך, הגיע לביקור בבגדאד. במאי 1939 חויבו כל תלמידי בתי הספר העל-יסודיים ומוריהם, ואף הסטודנטים ותלמידי הסמינר למורים, להצטרף לארגון ולעבור אימונים צבאיים על פי תוכנית של משרד ההגנה. בסוף שנות ה-30 מנה הארגון כ-63,000 חברים. סאמי שַוְוכַּת ביטא את דעתו האנטי-יהודית בגלוי וב-1939 הכריז: "היהודי מאוהב בזהב ואין לו קיום בלעדיו".
רקע פוליטי > לאומנות ערבית ואנטי-ציונות

עם תחילת המרד הערבי (1936–1939) בארץ ישראל חלה הסלמה בחומרת האירועים נגד היהודים בעיראק. בערב ראש השנה תרצ"ז, 16 בספטמבר 1936, נרצחו שלושה יהודים. בתוך חודש וחצי (מאמצע ספטמבר ועד סוף אוקטובר 1936) נרצחו 5 יהודים בבגדאד. ביום הכיפורים באותה שנה הושלכה פצצה לעבר בית כנסת בבגדאד, אך לא היו נפגעים. ביוני 1938 הושלך רימון יד למועדון היהודי "לורה ח'דורי" וצעיר יהודי נהרג. במועדון היהודי "אלרשיד" נמצאה למחרת פצצה שלא התפוצצה. בשנת 1938 נסגר עיתון "אל-חצאד" שהיה בבעלות יהודית. החל משנת 1939 הוטלו הגבלות על החינוך היהודי בעיראק, בפרט, צמצום הלימודים היהודיים.
בשנת 1939 הגיע לבגדאד המופתי הירושלמי חאג' אמין אל-חוסייני ונעשה שותף פעיל בהסתה כנגד היהודים בעיראק. גולים סורים היו אף הם פעילים בתנועות אלו. בהפגנות, בכרוזים ובעיתונות פורסמה הסתה גלויה כנגד היהודים. שבועון הנוער העיראקי "אל־הדאיה אל־אסלאמיה" הקדיש את מאמריו, בנוסף לתעמולה אנטי־ציונית, גם להתקפות אנטי־יהודיות.
החוגים הלאומנים הפעילו לחצים על ראשי הקהילה היהודית לפרסם הצהרות התנגדות לציונות ותמיכה במאבקם של ערביי ארץ ישראל. ראש הקהילה, הרב ("חכם") ששון ח'דורי (الحاخام ساسون خضوري), נענה ללחצים ופרסם יחד עם 33 מנכבדי היהודים הצהרה מעין זו, שכמוה פרסמו גם משכילים יהודים. היהודים עשו ככל יכולתם כדי להראות את נאמנותם לעיראק ותרמו עשרות אלפי לירות למטרות לאומיות שונות. הממשלה ניצלה את מצבם כדי לסחוט מהם כספים נוספים וגם אל־חוסייני וכמה מעוזריו הפלסטינים (כמו אכרם זְעייתֶר ודרוויש אל־מקדאדי), שארגנו את התעמולה האנטי יהודית, סחטו באיומי רצח כספים מיהודי עיראק למען קרן המנהיגים שניהלו את הפרעות בארץ ישראל.
רקע פוליטי > מרד רשיד עאלי

ב-1 באפריל 1941 פרץ בעיראק מרד רשיד עאלי, שבמהלכו נתפס השלטון על ידי קבוצת קציני צבא פרו-נאצים בראשות רשיד עאלי אל-כילאני. במהלך חודש המלחמה האנגלו–עיראקית התגברו ההתנכלויות כלפי יהודים, בעיקר מחוץ לבגדאד, וההסתה כנגד היהודים החמירה. נערכו הפגנות בערים הגדולות שלא פעם הסתיימו בפגיעה ביהודים. חברי תנועת "אל-פותווה" אורגנו בכנופיות חמושות שנקראו "כתאיב א־שבאב" (كتائب الشباب, "גדודי הנוער") וקיבלו סמכויות שיטור שנוצלו לרדיפת היהודים. נאסרו ועונו יהודים שהואשמו בריגול ואיתות למטוסים הבריטים. כסף רב נסחט מהקהילה לצורכי המלחמה בבריטים. רכוש רב, בין השאר שני בתי ספר בבגדאד, הופקע.
הסופר סמי מיכאל, שהיה עד לפּרעות, סיפר כי תעמולה נגד היהודים התנהלה ברדיו המקומי וברדיו ברלין בערבית. על האווירה ששררה ברחוב אמר:
ראיתי את הססמאות המשורטטות על הקירות בדרך לבית הספר, שהיטלר מחסל את החיידקים. על חנויות של המוסלמים מצוין השם مسلم (בערבית: מוסלמי)... שבמקרה של פּרעות לא יפגעו בחנות
ב-16 במאי 1941 כבשו הבריטים את בצרה, אך העדיפו להתמקם מחוץ לעיר. ב-19 במאי נבזזו והושחתו בתי מסחר וחנויות של יהודים בעיר.
שלום דרויש, שהיה מזכיר העדה בבגדאד, העיד כי מספר ימים לפני הטבח סומנו בתי היהודים בטביעת כף יד (חמסה) בצבע אדום, על ידי חניכי תנועת "אל-פותווה".
ב-29 במאי, לאחר הגעת הבריטים לפאתי בגדאד, ברחו רשיד עאלי ואמין אל-חוסייני מעיראק. למחרת, ביום שישי ה-30 במאי, יונס א-סַבְּעאווי (يونس السبعاوي), פעיל פרו-נאצי במועדון אל-מות'אנא ובהנהגת "אל-פותווה", שכיהן כשר הכלכלה בממשלת המרד של רשיד עאלי (ותרגם את "מיין קמפף" לערבית), הכריז על עצמו כמושל הצבאי של בגדאד. הוא זימן אליו את ראש הקהילה, הרב ששון ח'דורי, והציע לו להורות לבני הקהילה לאגור מזון ולהסתגר בבתים במשך שלושת הימים הבאים: שבת, ראשון ושני (שני ימי חג השבועות), שכן ברחובות יש סכנה שיותקפו. באותו בוקר קרא א-סבעאווי דרך שירות השידור, לערוך טבח ביהודים.
מאוחר יותר קבעה ועדת החקירה הממשלתית, כי הייתה לסבעאווי כוונה להשמיד את היהודים. עם זאת, שלטונו ארך רק שעות בודדות, והוא גורש מעיראק על ידי "הוועדה לביטחון הציבור".
ב-31 במאי נחתם הסכם שביתת נשק בין הממשלה העיראקית לבין הבריטים, אך כוחות הצבא הבריטים נשארו לחנות במבואות בגדאד. הטבח התרחש ביומיים שבין החתימה על הסכם הפסקת האש לבין כניסת הצבא הבריטי לעיר ב-2 ביוני.
הפרעות

אירועי הפרהוד החלו בבוקר 1 ביוני (ו' בסיון תש"א), כאשר באל-כרח' (الكرخ, אזור מערב בגדאד דאז), בסביבות גשר אל-ח'ר, הותקפה קבוצת יהודים לאחר ששבה משלחת יהודים נכבדים מקבלת הפנים שנערכה לכבוד שובו של העוצר, עבד אל-אילה בארמון הפרחים (قصر الزهور, מאוחר יותר נבנה עליו ארמון "א-סלאם" של סדאם חוסיין).
ד"ר יהודה צבי הביא במאמרו את עדותו של יעקב פרץ (מתוך הארכיון הציוני המרכזי):[דרוש מקור]
ביום ראשון, 1 ביוני 1941, כאשר ההמון עזב את מסגד ג'אמי אל-גילאני, בערך בשעה 10.30 בבוקר, הייתה הסתה נגד היהודים בקרב העוזבים. בשעה 5.30 בצהריים המון התכנס שוב באותו מסגד. נשאו נאומים נגד היהודים. ובשעה 6 אחר הצהריים ההמון עזב את המסגד והחלה השתוללות.
מהומות פרצו אחר הצהריים ברחוב ע'אזי (شارع غازي, נקרא היום רחוב כפאח شارع الكفاح) שבשכונה המוסלמית באב א-שייח' (باب السيخ) והתפשטו במהרה לרובע היהודי העתיק ולשכונות היהודיות הסמוכות בא-רסאפה (الرصافة) (כמו אבו סיפין, ابو سيفين – לא קיימת עוד בשם זה). האספסוף המוסלמי הצטרף לחיילים ולשוטרים האזרחים והתנפל על היהודים ברחובות הראשיים. יהודים הוצאו בכוח ממכוניות ואוטובוסים, הוכו מכות רצח ונשחטו בחרבות ופגיונות לעיני־כול, כשנהגי האוטובוסים דורסים את הגופות. אל האספסוף הצטרפו עתה גם פקידי ממשלה ותלמידי בית ספר. הפורעים התחלקו לקבוצות והתבצעה חלוקת תפקידים ביניהן. ניסיונות של היהודים לשחד שוטרים על מנת שיגנו עליהם כשלו. המהומות החמירו ביום השני, אז ניתנה פקודה לפורעים ללכת למרכז המשטרה ולקחת משם נשק. לפי מספר עדויות של יהודים, שכנים לא-יהודים נטלו חלק והצטרפו לפרעות ולביזה.
בזמן המהומות נבזזו ונשרפו חנויות היהודים, שסומנו עוד קודם לכן בסימן אדום, וקציני משטרה גבוהים העמיסו על משאיות את הרכוש ששדדו מהן ומבתי היהודים. בכמה מקרים פתחו השודדים את הברזים ומילאו את הבתים מים. גם בתי כנסת ניזוקו וחוללו ספרי תורה. הפורעים ביצעו מעשי אונס וריטוש איברים של תינוקות, נשים וזקנים. במקומות קרובים לנהר ובבתים שבהם היו בארות, השליכו את הילדים למים לעיני ההורים. יהודים עלו על גגות הבתים וברחו מגג לגג. עֵד לפּרעות בשם יוסף נמרודי סיפר:
מבעד לחלון ראינו עשרות אנשים חמושים בסכינים, גרזנים וכלי ירי, חלקם סחב חפצים ורהיטים שבזז מבתי היהודים, ראיתי אישה הנושאת בידה רגל של תינוק עם החג'ל (צמיד לרגל עשוי זהב)..
כל אותה העת חנו כוחות הבריטים מחוץ לעיר על גדת החידקל. השגריר הבריטי בעיראק, סר קינאהאן קורנווליס, סירב להפצרות קציני הצבא הבריטי לאשר להם להיכנס לעיר ולהפסיק את הטבח המתחולל.
בבוקר היום השני, בזמן המהומות, עסק העוצר בהרכבת הממשלה החדשה. בשעה 10:45 שודרה ברדיו פקודת עוצר-בית וסמוך לצהריים נכנס לעיר צבא עיראקי חדש מן הצפון, שנשבע אמונים לעוצר והיה מורכב ברובו מכורדים. הצבא קיבל פקודה לפזר את הפורעים, שאכן התפזרו לאחר התערבות הצבא, והטבח ביהודים פסק. קיימות הערכות שונות באשר למספר הפורעים שנהרגו על ידי כוחותיו של העוצר במהלך ההתערבות, והן נעות ממספר עשרות עד כ-300–400 פורעים מוסלמים ולא-יהודים אחרים. הכוחות הבריטיים נכנסו לעיר רק לאחר הפסקת ההתפרעויות על ידי כוחות עיראקיים הנאמנים ליורש העצר. בשעות אחר הצהריים הטילו הבריטים עוצר על העיר וירו על הפורעים שנותרו.
היו גם מקרים שבהם בני עדות דתיות אחרות סיכנו את חייהם כדי להציל את שכניהם היהודים. ישנה סברה שהוועד לביטחון, העוצר והצבא הבריטי המנצח לא מנעו את הטבח מתוך מחשבה שזעם העם ימצא פורקן בפרעות נגד היהודים, כדי שכאשר יופיעו הכוחות המנצחים לא יצאו נגדם, אלא יסתתרו בבתיהם עם שללם. קיימת גם סברה שההשתלטות על הפורעים נעשתה, לפחות בין היתר, מתוך חשש שמא הפרעות יתפשטו גם נגד לא יהודים.
ועדת חקירה

ב-7 ביוני 1941 הוקמה בבגדאד ועדת חקירה ממשלתית לבדיקת הפרעות נגד היהודים. ב-8 ביולי הוגש דו"ח המסקנות שלה, שפורסם במלואו רק בשנת 1958. חלקו הראשון מתאר את מהלך ההתפרעות באזורים שונים של העיר, חלקו השני מצביע על האחראים ומאשים את קציני הצבא, המשטרה ובעלי תפקידים רשמיים אחרים, וחלקו השלישי מפרט את הגורמים: פעילותו של פריץ גרובה בעיראק והשפעת התעמולה הנאצית דרך תחנת הרדיו הגרמנית בשפה הערבית, וכן הפצת התעמולה הנאצית על ידי אמין אל-חוסייני, שעליה הוציא את כספי הסיוע שנאספו למען הנפגעים הפלסטינים במרד נגד הבריטים, והשפעתו על אנשי הממשל והצבא. מסקנותיה של ועדת החקירה שנויות במחלוקת, כיוון שקבעה שהפרעות התרחשו על רקע דתי. שמונה פורעים, כשביניהם קציני משטרה וצבא, הוצאו להורג.
תגובת היישוב היהודי בארץ ישראל

ב-3 ביולי 1941 פנה נשיא הוועד הלאומי יצחק בן-צבי לנציב העליון הבריטי בארץ ישראל, הרולד מקמייקל, במכתב שבו הגיש את המידע שהגיע לידו לגבי "הזוועה הנוראית נגד היהודים", שנאסף "מעדי ראייה שהיו במקום בעת שהזוועה בוצעה ושהגיעו כעת לפלשתינה". בן-צבי דרש במכתבו ש"הממשלה העיראקית תטיל על הפושעים את העונשים הקשים ביותר ותבטיח הגנה מלאה ליהודי בגדאד". לכך הוסיף בקשה להנפיק אשרות הגירה ליהודי בגדאד הרוצים "לעזוב תופת זו של רצח" ולהגר לארץ ישראל. אף על פי שהמכתב נשלח מירושלים לכתובת בירושלים, העביר אותו הנציב העליון ללונדון רק ב-2 באוגוסט, ובשל האיטיות של התקשורת בתקופת המלחמה, הגיע השק הדיפלומטי ליעדו רק ב-17 בספטמבר.
ב-19 ביולי התקבלה במשרד החוץ הבריטי בלונדון הודעה מהסוכנות היהודית בירושלים, הכוללת דיווחים על הפרעות, וכן בקשת עזרה לקהילה היהודית בבגדאד ובקשה למתן אשרות הגירה לארץ ישראל.
נפגעי הפרהוד

ב-30 במאי 2014 פרסם עופר אדרת בעיתון "הארץ" את המאמר "ליל הבדולח של יהודי עיראק". המאמר עסק בדחיית תביעה של קורבנות הפרהוד שהוגשה לרשות לזכויות ניצולי השואה להכיר בהם כנפגעי הנאצים. לאחר הדחייה התובעים ערערו בפני ועדות ערר בבאר שבע ובחיפה.
במהלך הדיונים בוועדות הערר, ב-3 בדצמבר 2015, קבע שר האוצר במסגרת החלטה מנהלית שנפגעי הפרהוד בין במעשה בין כתוצאה מראיית האירועים, זכאים לתרופות חינם ולמענק שנתי דרך הרשות לזכויות ניצולי השואה. משרד האוצר פרסם תנאים אלו בהרחבה בעיתונות הכתובה והמשודרת, אך התנה את מתן הזכויות באי תביעה להכרה כנפגעי הנאצים. בעיתון כלכליסט פורסם שכל מהלך האישור נועד למנוע מהניצולים סכומי כסף גדולים בהרבה שיגיעו להם אם תתקבל תביעתם.
לאחר דיון ממושך דחו שתי ועדות הערר את תביעות יוצאי עיראק וקבעו שלא הוכח קשר בין התעמולה הנאצית ובין אירועי הפרהוד באופן המזכה את יוצאי עיראק בתגמולים לפי חוק נכי רדיפות הנאצים.
חלק מהעוררים ערערו לבית המשפט המחוזי, אשר דחה את הערעור וקבע כי לא נמצא קשר סיבתי בין הנאציזם לפרהוד, ואין לפסוק פיצויים מכוח חוק נכי רדיפות הנאצים:
"מעבר למניעות הדיונית להתערב בממצאים שבעובדה, אציע לחברי לקבוע כי לא ניתן ללמוד מהראיות, כפי שהובאו בפני הוועדה וכפי שנבחנו על ידנו במסגרת הערעורים, כי גלי האנטישמיות שבבסיס אירועי הפרהוד היו פועל יוצא של הכוונה נאצית-גרמנית באופן המבסס קשר סיבתי, כנדרש. הראיות, כפי שהובאו בפני הוועדות בחיפה ובבאר שבע, מלמדות על שורה של מניעים, חלקם פנים עיראקיים וחלקם על רקע תהליכים בעולם הערבי דאז, שהובילו לאירועי הפרהוד והפגיעה ביהודי עיראק. גם אם נניח שלמציאות העולמית ששררה במלחמת העולם השנייה ולאידאולוגיה הנאצית הייתה ההשפעה על גורמים אלו ואחרים בקרב אוכלוסיית עיראק, אין בכל אלו כדי לבסס את הקשר הסיבתי לקבלת זכאות לפיצויים מכוח חוק נכי רדיפות הנאצים. מכאן שדין טענות המערערים להידחות."
המערערים יוצאי עיראק ערערו על פסק הדין לבית המשפט העליון, אשר דחה את עתירתם ב-10 במרץ 2019.
הנצחה

ב-6 בנובמבר 2002 התקיים ביער בארי טקס הסרת הלוט מעל האנדרטה לזכר הרוגי הפרהוד בעיראק. בטקס, שאורגן על ידי זבולון הראלי, יו"ר ארגון יוצאי תנועת המחתרת "החלוץ" בעיראק, השתתפו אנשי ציבור ומאות מחברי התנועה. מוסדות התנועה החליטו לחייב את החברים לשלם מס חודשי לקק"ל, והוחלט להודיע לקק"ל שכל ההכנסות יהיו קודש לנטיעת חורשה לזכר הרוגי הפרהוד. כאשר סכום הגבייה הגיע ל-4,000 לירות א"י, אישרה קק"ל נטיעת חורשה בנחאביר (בארי הישנה). במהלך קרבות תש"ח נהרסה נאחביר ועימה החורשה. במהלך השנים עו"ד מרדכי ביבי שב ודרש שביער בארי תוצב אנדרטה לזכרם של הרוגי הפרעות.
בעיראק הוקמה אנדרטה לזכר הנרצחים. במרכז מורשת יהדות בבל שבאור יהודה הוקם קיר זיכרון להנצחת הנרצחים.
ב-24 בפברואר 2010 הוצב במתחם הבורסה ברמת גן הפסל "התפילה" לזכר הרוגי ה"פרהוד" ולזכר 13 היהודים שנתלו בבגדאד בשנת 1969. הפסל הוא יצירתו של הפסל יאשה שפירא, עשוי מארד וגובהו כ-5 מטרים.
מליאת הכנסת ציינה לראשונה בחודש יוני 2020 את הפרהוד, ביוזמתו של חבר הכנסת אופיר כץ, שסבתו הייתה מניצולי הפרהוד.
יהודים יוצאי עיראק המוכיחים כי סבלו מפרעות הפרהוד זוכים לפיצוי כספי שנתי, בדומה להטבות ולזכויות ניצולי שואה.
ראו גם

שפיק עדס
הפליטים היהודים ממדינות ערב
לקריאה נוספת > מחקרים

שמואל מורה, צבי יהודה (עורכים), שנאת יהודים ופרעות בעיראק: קובץ מחקרים ותעודות, הוצאת המכון לחקר יהדות בבל, אור יהודה, 1992.
Edwin Black, The Farhud: The Arab-Nazi Alliance in the Holocaust. Washington, DC: Dialog Press, 2010
אברהם בן־יעקב, יהודי בבל מסוף תקופת הגאונים עד ימינו, הוצאת קרית־ספר, ירושלים תשכ"ה; מהדורה שנייה 1979; פרק שביעי, 5. פרעות חג השבועות תש"א (2-1 ביוני 1941), עמ' רנ-רנד.
קהילות ישראל במזרח במאות התשע־עשרה והעשרים: עיראק, עורך: חיים סעדון, התשס"ב; נסים קזז, היהודים בסביבתם, עמ' 22–24.
טוני רוקה, מאחורי הקלעים של הפרהוד, בתוך: מסע בבגדד היהודית, חלק שני, עמ' 187–237.
משה ש. שבת, ישיבות בגדאד, ירושלים תשע"ט, כרך ב, עמ' 610-617; הנ"ל, ישיבות בגדאד, נספחים ומקורות, עמ' 485–487.
לקריאה נוספת > ספרות יפה

סמי מיכאל, סופה בין הדקלים, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1975.
אלי עמיר, מפריח היונים, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1992.
ויולט שאמאש, מסע בבגדד היהודית (2008), הוצאת גוונים, תרגום ועיבוד: משה שמש, 2014; חלק ראשון: מהפכה; עוצר; פרהוד (עמ' 147–177).
סמיר נקאש, "שלמה הכורדי ואני והזמן". עמ' 57–71
Beyond the rivers of Babylon My Journey of Optimism and Resilience in a Turbulent Century by Joseph Samuels
הערות שוליים

↑  קהילות ישראל במזרח: עיראק, נסים קזז, היהודים בסביבתם, עמ' 24
↑  הסתדרות הפועל המזרחי בא"י, חוזר מודיעין מס.26, באתר web.archive.org, ‏17 ביולי 1941
1 2  מרכז המידע אודות השואה, יד ושם בית הספר המרכזי להוראת השואה
↑  The Farhud, באתר "מדרש"
↑  מתוך מילון ערבי עברי, מאת דוד איילון ופסח שנער
↑  קהילות ישראל במזרח: עיראק, נסים קזז, היהודים בסביבתם, עמ' 23-22
↑  אברהם בן־יעקב, יהודי בבל, עמ' רמח-רנ
↑  קטע מסרט דוקומנטרי על הפרהוד(הקישור אינו פעיל, 23.11.2018)
1 2  .Prof. Bashkin O., New Babylonians: A History of Jews in Modern Iraq, Stanford University Press, 122, September 2012
↑   סיפור מימי הפרהוד בעיראק, אתר מסורת יהודי עיראק, בארכיון האינטרנט
↑  טוני רוקה, "מאחורי הקלעים של הפרהוד", בתוך: מסע בבגדד היהודית; חלק שני, עמ' 236-215
↑  .Prof. Bashkin O., New Babylonians: A History of Jews in Modern Iraq, Stanford University Press, 121, September 2012
↑  ג'ני לבל, חאג' אמין וברלין, עמ' 67
↑  ראו מאמרו של ד"ר יהודה צבי, הערה 5. [דרושה הבהרה]
↑  טוני רוקה, מאחורי הקלעים של הפרהוד, בתוך: מסע בבגדד היהודית; חלק שני, דיפלומטיה, עמ' 233-231
↑  טוני רוקה, מאחורי הקלעים של הפרהוד, בתוך: מסע בבגדד היהודית; חלק שני, דיפלומטיה, עמ' 226
1 2  יוצאי עיראק שסבלו באירועי הפרהוד זכאים למענק שנתי ופטור מתשלום עבור תרופות שבסל הבריאות, באתר כל זכות
↑  עמרי מילמן, האוצר יחסוך 900 מיליון שקל בשנה על יוצאי עיראק ומרוקו, באתר כלכליסט, 3 במרץ 2013
↑  דניאל דולב‏, העליון קבע: נפגעי הפרהוד בעיראק לא יוכרו כנרדפי הנאצים, באתר וואלה, 11 במרץ 2019
↑
יעל אינגל, בין הפרעות בעיראק לשבעה באוקטובר: כשהפרהוד הגיע לבארי, באתר הספרנים, ‏10 ביוני 2024
↑  יקי אדמקר‏, 79 שנים ל"פרהוד": הכנסת תציין לראשונה את הפרעות ביהודי עיראק, באתר וואלה, 9 ביוני 2020
↑  ביקורת: דפנה צמחוני, מחקרים ועדויות על שנאת יהודים והפרעות, עיונים בתקומת ישראל 3, 1993, עמ' 514-512
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007396391305171  LCCN: sh2016001185 
פסל התפילה ברמת גן לזכר הרוגי ה"פרהוד" ולזכר 13 עולי הגרדום בעיראק ב-1969
הקדשה בפסל התפילה ברמת גן
לוח הנצחה לקדושי הפרהוד ברחוב קדושי הפרהוד בפתח תקווה
בליה ספרואידית

בליה בצלית בדיאבז
בליה ספרואידית היא מונח הנתון למחלוקת בקרב גאולוגים באשר לסוג הבליה שהוא מייצג: בליה בצלית – בליה מכנית המתבטאת בהיווצרות סדקי התקררות מעגליים בסלעי יסוד, או בליה קונצנטרית – בליה כימית המתרחשת בסלעים ומתבטאת בהמסה חיצונית ובהתעגלותם.
הבליה

בליה ספרואידית היא תופעה גאולוגית בה מתעגלים גושים סדוקים של סלע כתוצאה מהסרה של חלקים ממנו. סוג זה של בליה נפוץ בבזלת ובגרניט ונצפה גם בדולריט, בדיאבז, באנדזיט, בצפחה ובגנייס. בליה ספרואידית כזו נצפתה לא רק בסלעים מגמטיים ומותמרים אלא לעיתים גם בסלעי משקע דוגמת אבן חול.
הבליה > מאפיינים

טבעם של מבני הבליה הספרואידית מגוון. לעיתים ניכרת בסלעים אלה חזית בליה – אזור מגע חד בין ליבת הסלע שלא התבלתה לבין חלקי הסלע בהם חלה בליה. במקרים אחדים מתבטאת חזית הבליה בהבדלי צבע בלבד, ובאחרים מופיעות קליפות קונצנטריות הנושרות בהדרגה מן הסלע. לקליפות הקונצנטריות הנוצרות בסלע מסוים עובי אחיד פחות או יותר, הנמדד במילימטרים ובסנטימטרים. בבזלת אופייניות קליפות רבות ודקות, ובגרניט – קליפות מעטות ועבות יותר.
בבליה בצלית נקבעים צורתם וגודלם של הגרוֹרוֹת וגושי הסלע באמצעות השרת הקליפות, ובבליה קונצנטרית באמצעות הסדקים הנוצרים במסלע המקורי טרם המסתו.
על אף השימוש במונח ספרואיד בהגדרת סוג הבליה, לא כל תוצרי הבליה הספרואידית ספֵירים בצורתם. גושים קובייתיים מתבלים לגושים כדוריים, גושים מוארכים לגושים אליפסואידים וגושים לוחיים מתבלים ללוחות מעוגלים הדומים למצבות.
הבליה > תהליכים

בהשוואה למבנים מגמטיים וסדימנטריים קיבלו מבני בליה תשומת לב מעטה מאוד. עם זאת, מן המחקרים שנערכו עולה כי בליה ספרואידית כוללת מאפיינים שונים שנוצרו בדרכים שונות. כל התהליכים המיוחסים לבליה ספרואידית הם ממושכים ואינם מלווים בהתרחבות או בהתכווצות של המסה הסלעית.
קיימות שתי גישות עיקריות הנוגעות לסיבות ולתהליכים היוצרים בליה ספרואידית:
הבליה > תהליכים > הגישה המכנית

גישה זו מציגה בליה בצלית (Onion-skin weathering) המתבטאת בהיווצרות סדקים ובהיפרדות של קליפות קונצנטריות מגוף הסלע. התהליך המכני אופייני לסלעי יסוד, והוא מתבטא בהיווצרות סדקים קונצנטריים הנגרמים מהתקררות הדרגתית של המאגמה ממנה נוצרו סלעים אלה.
גישה זו גורסת כי ההיפרדות הקליפתית נובעת ממאמץ שיורי הנובע מהתקררות והתכווצות, אך אינה מסבירה את התצפיות בסלעי משקע דוגמת אבן חול.
הבליה > הגישה הכימית

גישה זו מציגה בליה קונצנטרית (concentric weathering) כתהליך כימי הקשור בהידרוליזה, המוביל לנדידה של יסודות במינרלים והתרכזותם בשכבות נפרדות. תהליך זה מתבטא ביתר-שאת בשוליים ובפינות – שם תוקפת הבליה בשניים או שלושה כיוונים – והוא גורם להתעגלותם של סלעים זוויתיים.
בליה כימית יעילה יותר בסלעים שסדקיהם רחבים וקרובים זה לזה. בדרך זו קל לתמיסות לחלחל וליצור מגע עם שטח רב יותר. התהליך הכימי מתבטא בהמסה חיצונית של סלעים הגורמת להתעגלותם.
לא ידוע מדוע חלה בליה מסוג זה רק בחלק מן הסלעים, אך הוצעו כמה סיבות, בהן:
היפרדות של התלכיד המרכיב את הסלע למרכיביו תורמת לנטייתו להתבלות
תכולת הביוטיט או פצלת השדה בסלע משפיעה על רגישותו של הסלע לבליה
השערה כי לאקלים השפעה נדחתה כגורם משפיע מאחר שבמגוון אזורי אקלים (להוציא אנטארקטיקה) נצפו ליבות גרניטיות שנותרו לאחר בליה ספרואידית.
המחלוקת

המונח תורגם לעברית כ"בליה בצלית" וכ"בליה ספרואידית". המחלוקת נובעת מעצם ההגדרה של סוג בליה זה הנקרא "Spheroidal weathering" בשפה האנגלית – המשמשת לכתיבה מדעית.
הגאולוג האוסטרלי קליף אולייר (Cliff Ollier) עסק בבליה ספרואידית בכמה מאמרים. במאמר משנת 1971‏ הוא מפריד בין שני התהליכים:
בליה בצלית (Onion-skin weathering) – היפרדות מכנית מעגלית של "קליפות" סלע, בדומה לבצל, כלומר: בליה מכנית
בליה קונצנטרית (concentric weathering) – המסה הגורמת לסלעים בכל צורה מקורית להפוך למעוגלים, כלומר: בליה כימית
במאמר זה מפריד אולייר בין שני התהליכים גם באמצעות עובי הקליפות: עבות בבליה בצלית ודקות בבליה קונצנטרית.
יש הרואים בבליה ספרואידית סוג אחד של בליה המתבטא בשני תהליכים שונים, ואילו חוקרים אחרים רואים בה תהליך כימי בלבד, המתרחש כאשר בתת-הקרקע חודרים מי תהום לסדקים בסלע וגורמים להמסה שלו לאורך משטחי המגע. בליה כימית מסוג זה מתוארת גם על ידי אולייר במאמר משנת 1988‏ העוסק בבליה בתת-הקרקע.
טענה נוספת גורסת כי בליה בצלית היא התכדדות בקנה מידה קטן המוגבל לגרוֹרוֹת ועשוי להתרחש בעומק כדור הארץ. טענה זו נשענת על הימצאות גרוֹרוֹת מעוגלות המוקפות בחומר שהוסר מעליהן. אולייר מתנגד להגדרה זו בטענה כי מדובר בתהליכים נפרדים: התכדדות פועלת רק על המשטחים החשופים של הסלע, ואילו בליה ספרואידית – בצלית או קונצנטרית – פועלת על כל פני הסלע באופן שווה.
במאמר משנת 1984 טוען אולייר כי בליה ספרואידית מורכבת משני תהליכים הפועלים על המסלע באופן שונה.‏ הוא מציע להגביל את השימוש במונח למצבים בהם תוקפת חזית הבליה את הסלע מכל צדדיו, כלומר לסלעים המצויים בתת-הקרקע. אולייר הניח כי גרוֹרוֹת שהתעגלו בתהליך זה נחשפות בסופו של דבר על פני השטח כתוצאה מסחיפה, ומנקודה זו משתנים סוג וקצב הבליה החל עליהן.
ראו גם

גאולוגיה - מונחים
בליה
גאומורפולוגיה
התכדדות
מאגמה
סלע יסוד
לקריאה נוספת

עמנואל מזור, גיאולוגיה בפטיש ישראלי, האוניברסיטה הפתוחה, 1994, מסת"ב 965-06-0276-3
שלמה שובאל, צפונות כדור הארץ, האוניברסיטה הפתוחה, 2006, מסת"ב 965-06-0872-9
עקיבא פלכסר, גיאולוגיה, יסודות ותהליכים, אקדמון, 1992, מסת"ב 965-350-026-0
Encyclopedia of Geomorphology, Routledge, London 2004, ISBN 0-415-27298-X
Encyclopedia of Geology, Elsevier Academic Press, First edition 2005, ISBN 0-12-636380-3
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Encyclopedia of Geomorphology, עמ' 992
1 2  צפונות כדור הארץ, עמ' 315
↑  Te Punga – Red Weathering בגוגל ספרים
1 2 3 4 5  Causes of spheroidal weathering
1 2  בליה בצלית במילון המונחים של האוניברסיטה הפתוחה
↑  תלכיד – גבישים או גרגרים המתלכדים לסלע
1 2  A spheroidal weathering model coupling porewater chemistry to soil thicknesses during steady-state denudation
1 2  Deep Weathering, Groundwater and Climate
↑  בליה ספרואידית במילון המונחים של המחלקה להנדסת מכרות באוניברסיטת הג'טפה באנקרה
↑  Granitic Rocks and Associated Landforms
↑  התכדדות בבריטניקה המקוונת
חזית בליה ניכרת בבזלת
בליה קונצנטרית בסלע געשי, מדיירה
בליה ספרואידית בבזלת
ורד שטַיינֶרְנֶה בתורינגיה
וושינגטון ויזארדס

וושינגטון ויזארדס (באנגלית: Washington Wizards) היא קבוצת כדורסל מהעיר וושינגטון די. סי. שבארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NBA. הקבוצה משובצת בבית הדרום-מזרחי שבאזור המזרח, ומארחת את משחקיה הביתיים באולם קפיטל ואן ארנה.
בעונת 1977/1978, אז נקראה וושינגטון בולטס, זכתה הקבוצה באליפות ה-NBA היחידה בתולדותיה, בהובלתם של השחקנים וס אנסלד, אלווין הייז ובוב דאנדרידג'. כמו כן העפילה וושינגטון למעמד גמר ה-NBA שלוש פעמים נוספות – בעונות 1971, 1975 ו-1979. מאז שנת 1979 לא עברו הוויזארדס את הסיבוב השני בפלייאוף ה-NBA.
היסטוריה > השנים הראשונות (1961–1967)

המועדון החל את דרכו בשנת 1961 בעיר שיקגו, בתור שיקגו פקרס ("Chicago Packers"), כקבוצת ההרחבה הראשונה בהיסטוריה של ליגת ה-NBA. בעונת הבכורה של הפקרס בלט בה הסנטר וולט בלאמי, אשר זכה בתואר רוקי העונה לאחר שרשם ממוצעים של 31.6 נקודות ו-19.0 ריבאונדים למשחק. על אף הצטיינותו, רשמה הקבוצה את מאזן הניצחונות הנמוך ביותר בליגה; 18–62. לקראת עונתה השנייה שינתה הקבוצה את שמה לשיקגו זפרס ("Chicago Zephyrs"), וצירפה את טרי דיסינג'ר אשר זכה אף הוא בתואר רוקי העונה.
בשנת 1963 עבר המועדון לבולטימור, מרילנד, והפך לבולטימור בולטס ("Baltimore Bullets"). קודם לעונת 1964/1965 ערכו הבולטס טרייד גדול, כאשר שלחו את דיסינג'ר, רוד ת'ורן ודון קוג'יס לדטרויט פיסטונס, תמורת ביילי האוול, דון אול, ואלי ג'ונס ובוב פרי. הטרייד התגלה כמוצלח; בסיום אותה עונה העפילה הקבוצה לראשונה לפלייאוף ה-NBA, ואף הגיעה לשלב גמר המערב, בו הפסידה ללוס אנג'לס לייקרס.