הממלכה הקדומה (מצרים)
אמנות

המאפיין המובהק ביותר של האמנות המצרית העתיקה הוא תפקידה, שכן זו הייתה כל מטרת הבריאה. אמנות לא נוצרה לשם הנאה במובן המחמיר, אלא שימשה תפקיד כלשהו בדת ובאידאולוגיה המצרית. עובדה זו באה לידי ביטוי בסגנון האמנותי, גם כשהתפתח במהלך השושלות. שלושת העקרונות העיקריים של אותו סגנון, פרונטאליות, קומפוזיציה מורכבת וקנה מידה היררכי, ממחישים זאת היטב. מאפיינים אלה, שהתחילו בתקופה השושלתית הקדומה והתגבשו במהלך תקופת הממלכה הקדומה, נמשכו עם יכולת הסתגלות מסוימת לאורך כל ההיסטוריה המצרית העתיקה כבסיס לאמנותה.
פרונטאליות, העיקרון הראשון, מצביע על כך שהאמנות נראתה ישירות מהחזית. אחד מהם נועד לגשת ליצירה כפי שהם יתייחסו לפרט חי, שכן הוא נועד להיות מקום של ביטוי. פעולת יחסי הגומלין תביא את הישות האלוהית המיוצגת באמנות. לכן היה הכרחי שמי שיוצג יהיה מזוהה ככל האפשר. המפותחות בממלכה הקדומה ומערכת הרשת המאוחרת יותר שפותחה בממלכה התיכונה הבטיחו שהאמנות תהיה צירית, סימטרית, פרופורציונלית, ובעיקר ניתנת לשחזור ולכן ניתנת לזיהוי. קומפוזיציה מורכבת, העיקרון השני, תורמת אף היא למטרת הזיהוי. שכן נעשה שימוש במספר נקודות מבט על מנת להבטיח שהמתבונן יוכל לקבוע במדויק מה הוא ראה.
אף על פי שאמנות מצרית כוללת כמעט תמיד כתב תיאורי, שיעורי האוריינות לא היו גבוהים, ולכן האמנות נתנה שיטה נוספת להעברת אותו מידע. אחת הדוגמאות הטובות ביותר לקומפוזיציה מורכבת היא הצורה האנושית ברוב התבליט הדו־ממדי, הראש, הרגליים וכפות הרגליים נראים בפרופיל, בעוד פלג הגוף העליון פונה ישירות לפנים. דוגמה נפוצה נוספת היא מבט אווירי של מבנה או מיקום. העיקרון השלישי, קנה מידה היררכי, ממחיש חשיבות יחסית בחברה. ככל שהדמות גדולה יותר, כך הפרט חשוב יותר. השליט הוא בדרך כלל הגדול ביותר, מלבד אלוהויות. הדמיון בגודל השווה לדמיון במיקום. עם זאת, אין זה אומר שהבדלים פיזיים לא הוצגו גם כן. נשים, למשל, מוצגות בדרך כלל כקטנות יותר מגברים. ילדים שומרים על תכונות ופרופורציות של מבוגרים, אך הם קטנים יותר בגודלם.
מלבד שלוש המוסכמות העיקריות, ישנם מספר מאפיינים שיכולים לעזור לתארך יצירה למסגרת זמן מסוימת. הפרופורציות של דמות האדם הן מהייחודיות ביותר, שכן הן משתנות בין ממלכות. לדמויות גבריות של הממלכה הקדומה יש בדרך כלל כתפיים רחבות ופלג גוף עליון ארוך, עם שרירים ברורים. מצד שני, הנקבות צרות יותר בכתפיים ובמותניים, עם רגליים ארוכות יותר ופלג גוף עליון קצר יותר. עם זאת, בשושלת השישית, הדמויות הגבריות מאבדות משריריותן וכתפיהן צרות. העיניים גם נוטות להיות גדולות בהרבה.
על מנת לסייע בשמירה על עקביות הפרופורציות הללו, השתמשו המצרים בסדרה של שמונה קווים מנחים לחלוקת הגוף. הם התרחשו במקומות הבאים: החלק העליון של הראש, קו השיער, בסיס הצוואר, בית השחי, קצה המרפק או החלק התחתון של כלוב הצלעות, החלק העליון של הירך בחלק התחתון של הישבן, ברך, ואמצע הרגל התחתונה.
מכפות הרגליים ועד קו השיער חולקו גם לשלישים, שליש בין הסוליות לברך, שליש נוסף בין הברך למרפק, ושליש האחרון מהמרפק לקו השיער. הכתפיים הרחבות שהופיעו בשושלת החמישית היוו גם את אורך השליש הזה בערך. פרופורציות אלו עוזרות לא רק בזיהוי הייצוגים ובשעתוק האמנות אלא גם נקשרות לאידיאל הסדר המצרי, שנקשר בהיבט השמשי של דתם ובהצפות הנילוס.
אף על פי שהמושגים לעיל חלים על רוב הדמויות באמנות המצרית, אם לא על כולן, ישנם מאפיינים נוספים שחלים על ייצוגי השליט. המראה שלהם לא היה עיבוד מדויק של מראה השליט, על אף ששליטים ניתנים לזיהוי במקצת באמצעות מבטים בלבד. זיהוי יכול להיות מסופק על ידי כתובות או הקשר. חלק עצום וחשוב יותר בהצגתו של שליט היה על הרעיון של משרת השלטון, שהיו תלויים בתקופת הזמן. הממלכה הקדומה נחשבה לתור הזהב עבור מצרים, גובה גרנדיוזי אליו שאפו כל הממלכות העתידיות.
ככזה, המלך הוצג כצעיר וחיוני, עם מאפיינים שתאמו את אמות המידה של היופי של אותה תקופה. השרירים הנראים בדמויות גבריות יושמו גם על שליטים. טקס מלכותי, ריצת היובל שהוקמה בתקופת הממלכה הקדומה, כלל את השליט שהתרוצץ סביב קבוצת סמנים שסימלה את גבולותיה הגאוגרפיים של מצרים. זה נועד להיות הפגנה של המרץ הפיזי של השליט, שקבע את יכולתו להמשיך את שלטונו. רעיון זה של נעורים וכוח מלכותי היה נפוץ בממלכה הקדומה ולכן הוצג באמנות.
הפסל היה תוצר מרכזי של הממלכה הקדומהה. תנוחת הדמויות בתקופה זו הוגבלה ברובה לישיבה או עמידה, בין אם ברגליים צמודות ובין אם בתנוחת צעדים. פסלים קבוצתיים של השליט עם אלים או בני משפחה, בדרך כלל אשתו וילדיו, היו גם הם נפוצים.
לא רק נושא הפיסול היה חשוב, אלא גם החומר: השימוש באבן קשה, כמו גנייס, גרייוואקה (Greywacke), צפחה וגרניט, היה נפוץ יחסית בתקופת הממלכה הקדומה. צבע האבן היה בעל מידה רבה של סמליות והוא נבחר בכוונת תחילה. בשפה המצרית העתיקה הובחנו ארבעה צבעים: שחור, ירוק, אדום ולבן. שחור היה קשור למצרים בשל צבע האדמה לאחר שיטפון הנילוס, ירוק עם צמחייה ולידה מחדש, אדום עם השמש ומחזור ההתחדשות שלה, ולבן עם טוהר.
הפסל של מנכאורע עם חתחור ואנפוט (Anput) הוא דוגמה לפסל טיפוסי של הממלכה הקדומה. שלוש הדמויות מציגות חזיתיות וציריות, תוך התאמה לפרופורציות של פרק זמן זה. האפור הגיע מהמדבר המזרחי במצרים ולכן קשור ללידה מחדש ולזריחת השמש במזרח.