stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דייגים (אביבה אורי)
תיאור

בנובמבר שנת 1952 הציגה אורי 2 רישומים בתערוכה הכללית של אגודת הציירים והפסלים בישראל, שציינה גם 20 שנה להקמת מוזיאון תל אביב. "דייגים" ו"ראש עם ציפורים". ה"דייגים" זיכה את אורי בפרס דיזנגוף. בעקבות הזכייה רכשה עיריית תל אביב-יפו את העבודה עבור המוזיאון. עבודה זו היא הרישום היחיד שזכה בפרס זה.
"דייגים" נוצר על גבי גיליון נייר בגובה 39 ס"מ, וברוחב 53.5 ס"מ. בעבודה תיאורה אורי חמש דמויות של דייגים על חוף הים. אורי תיארה את הדמויות בעזרת קווים מעוגלים, המעניקים לדמויות אופי מונומנטלי ולרישום תחושה של דינמיות. בנוסף, יצרה גיוון של הרישום באמצעות גיר. נושא התיאור היה פופולרי באותן שנים והופיע בעבודות של אמנים רבים. אולם, אורי בחרה לנתק את התיאור ממקום וזמן ספציפיים וכן להשמיט את תווי ההיכר של הדמויות.
הערות שוליים

↑  ראו: תערוכה ארצית של הציור והפיסול בישראל, אגודת הציירים והפסלים בישראל, תל אביב, 1952
↑  ראו: "פרס דיזנגוף" לציירים ופסל, על המשמר, 21 בדצמבר 1952
↑  באותה תערוכה הוצג ציורו של נפתלי בזם - "לעזרת הימאים" ו"גז" של שלום סבא, ששיקפו את העניין הרווח בהיבטים חברתיים ובתיאור פועלים וחקלאים. ראו: תערוכת היובל במוזיאון תל-אביב, דבר, 5 בדצמבר 1952
דיוקן הדוג'ה לאונרדו לורדאן

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  ג'ובאני בליני
 תאריך יצירה:  1501
 טכניקה וחומרים:  שמן על עץ
 ממדים בס"מ
 רוחב:  45.1 ס״מ 
 גובה:  61.6 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  הרנסנס הגבוה 
 מספר יצירה:  NG189 (הגלריה הלאומית) 
 מיקום:  הגלריה הלאומית לונדון
 
דיוקן הדוג'ה לאונרדו לורדאן (באיטלקית: Ritratto del doge Leonardo Loredan) הוא דיוקן מעשה ידי האמן האיטלקי מתקופת הרנסאנס ג'ובאני בליני, משנת 1501, המתאר את הדוג'ה לאונרדו לורדאן. הדיוקן מוצג כיום בגלריה הלאומית, בלונדון בירת הממלכה המאוחדת.
הדיוקן מתאר את לורדאן כשהוא לבוש בבגדי השרד הטקסיים שלו, ולראשו הקורנו (corno), כתר הדוג'ים. ניתן לזהות את לורדאן בשל דמיונו בדיוקן לדיוקנו בציורים אחרים שצוירו בתקופת כהונתו.
החתימה המופיעה על התמונה היא: IOANNES BELLINVS, שמו של בליני בלטינית.
על פי המסורת הוונציאנית, נהגו הדוג'ים להזמין דיוקן רשמי שלהם כשהם לובשים את הכתר המסורתי ואת הבגדים הטקסיים. הסצנה המופיעה בציור דומה לפסלים של חצי הגוף העליון (פרוטומה), שהיו מקובלים בעת שהיצירה צוירה (תוך ניסיון לחקות את הפיסול הרומי). יחד עם זאת, דיוקן זה יוצא דופן וחדשני בכך שנשוא הדיוקן מישיר מבטו קדימה לעבר הצופה, וזאת בניגוד לנוהג שהיה מקובל לכל אורך ימי הביניים, לצייר את נשוא הדיוקן בפרופיל.
תמונה זו פרסמה את בליני, והביאה לפופולריות שלו בוונציה.
הארגון הבין-לאומי לתרבות טורקית

| --- | --- |

 
 מטה הארגון:  אנקרה 
 תקופת הפעילות:  12 ביולי 1993 – הווה (31 שנים) 
 www.turksoy.org
 
חברות הארגון
הארגון הבין-לאומי לתרבות טורקית (בטורקית: TÜRKSOY - Uluslararası Türk Kültürü Teşkilatı) הוא ארגון בינלאומי המאגד מדינות המאוכלסות בעמים טורקיים ומבוסס על התרבות המשותפת לדוברי השפות הטורקיות. בעבר נקרא הארגון מנהלת התרבות והאמנויות הטורקית (Türk Kültür ve Sanatları Ortak Yönetimi) ומכאן ראשי התיבות TÜRKSOY, אשר נשמרו בשם הארגון.
מטה הארגון נמצא באנקרה שבטורקיה והמזכיר הכללי הוא דוּיזן קזיינוב, לשעבר שר התרבות של קזחסטן.
שורשי הארגון במפגשים משותפים, בבאקו ובאיסטנבול ב-1992, אשר ניהלו שרי התרבות של המדינות אזרבייג'ן, קזחסטן, קירגיזסטן, אוזבקיסטן, טורקיה וטורקמניסטן ובהתחייבויות ההדדיות לשיתוף-פעולה תרבותי שהוחלפו ביניהם. ב-12 ביולי 1993 נחתם באלמטי הסכם הקמת ארגון TÜRKSOY.
ב-1996 הוחל בשיתוף פעולה רשמי עם ארגון אונסקו הכולל ייעוץ וייצוג הדדי. כמו כן, הארגון עובד בתיאום עם המועצה הטורקית אשר הוקמה ב-3 באוקטובר 2009.
בארגון 10 חברים – 6 מדינות חברות ו-4 משקיפות (2 מאזורים פדרליים ואזורי אוטונומיה של רוסיה, אחת מאזור אוטונומי של מולדובה ואחת מצפון קפריסין):
מדינות חברות

| מדינה | שפה | הערות |
| --- | --- | --- |
חברות מלאות
| אזרבייג'ן אזרבייג'ן | אזרבייג'נית |  |
| קזחסטן קזחסטן | קזחית |  |
| קירגיזסטן קירגיזסטן | קירגיזית |  |
| טורקיה טורקיה | טורקית |  |
| אוזבקיסטן אוזבקיסטן | אוזבקית |  |
| טורקמניסטן טורקמניסטן | טורקמנית |  |
משקיפות
| גגאוזיה גגאוזיה | גגאוזית | אזור אוטונומי של רפובליקת מולדובה |
| הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין | טורקית | מדינה עצמאית דה-פקטו, לא מוכרת באופן בינלאומי, למעט על ידי טורקיה ודה-פקטו על ידי אזרבייג'ן |
| טטרסטן טטרסטן | טטרית | סובייקט פדרלי של רוסיה |
| חקסיה חקסיה | חקסית | סובייקט פדרלי של רוסיה |
חברות לשעבר
| אלטאי (רפובליקה) אלטאי | אלטאי | סובייקט פדרלי של רוסיה |
| טובה (רפובליקה) טובה | טובאנית | סובייקט פדרלי של רוסיה |
| רפובליקת סאחה-יקוטיה רפובליקת סאחה-יקוטיה | סאחה | סובייקט פדרלי של רוסיה |
| בשקורטוסטן בשקורטוסטן | בשקירית | סובייקט פדרלי של רוסיה |
דיוקן האפיפיור יוליוס השני

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  רפאל (צייר)
 תאריך יצירה:  1511–1512
 טכניקה וחומרים:  שמן על עץ
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  ציור איטלקי ברנסאנס 
 מיקום:  הגלריה הלאומית
 
דיוקן האפיפיור יוליוס השני (באנגלית: Portrait of Pope Julius II) הוא שמם של שלושה ציורי דיוקן של האפיפיור יוליוס השני. הידוע שבהם, וככל הנראה המקור של השלושה, הוא הדיוקן המוצג בגלריה הלאומית בלונדון שבממלכה המאוחדת. ציור זה הוא ככל הנראה מעשה ידי הצייר רפאל.
דיוקן נוסף נמצא בגלריה אופיצי, והשלישי בפאלאצו פיטי, שניהם בפירנצה שבאיטליה. ככל הנראה, היצירה המוצגת בגלריה אופיצי היא מעשה ידי אמנים שעבדו תחת רפאל, ואילו היצירה בפאלאצו פיטי היא מעשה ידי טיציאן.
האפיפיור יוליוס השני הזמין את היצירה, והעניק אותה לכנסיית סנטה מריה דל פופולו שברומא, בה הוצגה היצירה לאחר מותו. בשנת 1591 לקח אותה הקרדינל פאולו אמיליו ספונדראטי, אחיינו של יוליוס השני, ומכר אותה לקרדינל שפיונה בורגזה. היצירה הייתה חלק מאוסף בורגזה, ובשנת 1823 עברה לאוסף אנגרשטיין. בשנת 1824 נרכשה היצירה על ידי הגלריה הלאומית של הממלכה המאוחדת.
תיאור היצירה

ביצירה מתואר האפיפיור כשהוא יושב, לבוש לבן, ועל כתפיו גלימת קטיפה אדומה. פרוות החולד בבטנת הקטיפה האדומה מעידה על עושר רב. עושר זה בא לידי ביטוי גם באמצעות תכשיטיו הייחודיים, המשובצים באבני יהלומים ואמרלד. לטבעות יש תפקיד רוחני בהקשר זה, שכן המאמינים כורעים ברך ונושקים לטבעת האפיפיור בעת טקסים, כגון טקס המיסה.
צבעי האבנים סימבוליים. הצבע הירוק מסמל תקווה, הצבע הלבן מסמל טוהר, והצבע האדום מסמל חסד. ככל הנראה, האפיפיור ביקש להיקבר עם טבעותיו טרם מותו.
מאחורי האפיפיור וילון ירוק המעניק ניגוד ליתר צבעי התמונה. על אף גילו המתקדם של האפיפיור ניתן לראות שהוא במלוא כוחו. בהתאם לזקנו של האפיפיור ניתן לתארך את היצירה - ככל הנראה התמונה צוירה לאחר שנת 1511, מאחר שבשנה זו החל האפיפיור לגדל זקן לאות אבל על כך שהעיר בולוניה נכבשה ממנו. האפיפיור גילח את הזקן במרץ 1512 והתמונה צוירה זמן קצר קודם לכן.
האפיפיור ישוב על כיסא עשוי עץ, שבמשענתו שני בלוטים מגולפים, המסמלים את שלט הגבורים של האפיפיור. הבלוטים הם פירותיו של עץ האלון. המילה Rovera באיטלקית משמעה "אלון". לפיכך, הבלוטים מסמלים את השתייכותו של יוליוס השני למשפחת דה לה רוברה.
האפיפיור אוחז במטפחת בידו. ככל הנראה, הפרט מתקשר למטפחת שאוחז הכומר בידו בעת כיסוי הלחם ובעת טקסים אחרים. בנוסף, המטפחת היוותה סמל סטטוס. קיסרים רבים תוארו בדיוקנם כאשר הם אוחזים במטפחת בידם הימנית.
עד ציור זה נהוג היה לצייר את דיוקנאות האפיפיור כשהם יישובים כשחזיתם אל הצייר, או כשהם כורעים על ברכיהם והצייר נמצא לימינם (מבט צדי על האפיפיור). ציור זה היה חדשני בכך שהאפיפיור יושב בזווית אלכסונית אל הצייר ונראה שקוע במחשבות. ציור זה השפיע על ציירים רבים, וניתן לראות את השפעתו על יצירותיהם של סבסטיאנו דל פיומבו ודייגו ולאסקס.
גרסת היצירה המוצגת בגלריה אופיצי
דני לבקוביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 ביוני 1927 פריז, צרפת
 פטירה:  8 בנובמבר 2002 (בגיל 75) ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות מורשה 
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  קריקטורה, הנפשה
 
דני (לוסיאן) לבקוביץ (18 ביוני 1927 - 8 בנובמבר 2002) היה קריקטוריסט ואנימטור ישראלי יליד צרפת.
ביוגרפיה

דני לבקוביץ נולד בפריז בירת צרפת בשנת 1927. הוריו, פּוֹלֶט לדרמן ואיגנץ לבקוביץ, מהגרים יהודים מפולין, נפרדו כשהיה בן שלוש. אביו היה שחקן וקריקטוריסט שעבר לפעול בארצות הברית. בתקופת מלחמת העולם השנייה נשלח לבקוביץ על ידי אמו לפנימייה בעיר סומיר (Saumur). בשנת 1943 נתפסה אמו ונשלחה למחנה הריכוז דראנסי ואחר-כך לאושוויץ.
לאחר המלחמה הועסק לבקוביץ כמתרגם עבור כוחות השחרור האמריקאיים בצרפת. הוא התכונן לעלייה לארץ ישראל במחנה עלייה של הפלמ"ח, וב-3 בפברואר 1947 הפליג לארץ ישראל על ספינת המעפילים "המעפיל האלמוני". לאחר תפיסת הספינה בידי הצבא הבריטי, נשלח לבקוביץ למחנה מעצר בקפריסין. בקפריסין הצטרף לקורס אמנות שניהלו זאב בן-צבי ונפתלי בזם. בשנת 1948 עלה לישראל ונשלח לקיבוץ שדות ים. במלחמת העצמאות שירת במסגרת חטיבה 7 ולחם בקרב על לטרון.
לאחר המלחמה השתתף בקורס ציור של יוחנן סימון שארגן הקיבוץ הארצי בעין כרם והתגורר בקיבוץ בית קשת ואחר"כ הצטרף לקיבוץ כרמיה. עם פילוגו של הקיבוץ, בתחילת שנות החמישים בעקבות "משפטי פראג", עבר לבקוביץ להתגורר בתל אביב-יפו.
בין השנים 1954-1961 פרסם לבקוביץ קריקטורות ואיורים בעיתון "קול העם". לבקוביץ אף היה חבר במפלגה הקומוניסטית הישראלית ויצר עבורה כרזות. בשנת 1961 פרש ממנה בעקבות הפילוג בין הפלג היהודי לערבי. בתקופה זו למד פיסול במכון אבני בעזרת מלגה של קרן נורמן. הקריקטורות שיצר נשאו אופי פוליטי ואופיינו בשימוש בקווים חדים, בשימוש בדמויות מזוהות.
בשנת 1958 החל לעבוד כמעצב חלונות ראווה עבור חברת "אייר פראנס". בשנת 1973 הצטרף לטלוויזיה החינוכית הישראלית כגרפיקאי וכאנימטור. בין היתר יצר את דמותו של "אלפי" ופתיח לסדרה וקטעי הנפשה בפלסטלינה עבור הסדרה "בלי סודות" (1984).
אוסף מעזבונו של לבקוביץ נמצא בארכיון המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון.
גלריה

לוגו התוכנית "בלי סודות" (1984)
"אלפי", מתוך סדרת הטלוויזיה "בלי סודות" (1984)
"ביתי", מתוך סדרת הטלוויזיה "בלי סודות" (1984)
השכלה

1947 אמנות אצל זאב בן-צבי ונפתלי בזם, מחנה מעצר, קפריסין
שנות ה-50, סמינר לאמנות של הקיבוץ הארצי, עין כרם
שנות ה-50, פיסול, מכון אבני, תל אביב-יפו
לקריאה נוספת

דני בלי סודות: הארץ שלי; ערכה: שרה לבקוביץ-בֶּדַרְשי, תל אביב: [חמו"ל], 2006.
דקדוק

דִּקְדּוּק הוא אוסף הכללים המנחה את הדיבור והכתיבה בשפה מסוימת, טבעית או מלאכותית.
התחומים בדקדוק

לגבי שפות טבעיות, מקובל לחלק את הדקדוק למספר תחומים: תחביר, מורפולוגיה, פונולוגיה וסמנטיקה. בשפות מלאכותיות כגון שפות לוגיות, שפות מחשב וכדומה, התחביר הוא עיקר הדקדוק, ואילו תחום הפונולוגיה כמעט שאינו קיים.
בין התחומים השונים בדקדוק קיימת חפיפה רבה, ולפיכך חקר הדקדוק כולל תחומי ביניים רבים. בלשנים רבים עוסקים בקשר שבין המורפולוגיה לתחביר ובקשר שבין פונולוגיה למורפולוגיה ("מורפולוגיה פרוזודית"). גם הקשר בין סמנטיקה לתחביר נחקר רבות.
תחום מיוחד בדקדוק נוגע לשיטת הכתיבה. תחום זה נוגע רק לשפות שיש להן שיטת כתיב, והוא עוסק באופן האיות של מילים כתובות ובכללי הפיסוק. התחום יכול לעסוק גם בסימנים דיאקריטיים אופציונליים או אופציונליים למחצה, כגון סימני התנועות (ניקוד) בשפות עברית וערבית. לפעמים עוסק תחום זה גם בשיטות של תעתיק משיטת כתב אחת לשיטת כתב אחרת (למשל תעתיק שמות עבריים לאותיות לטיניות, או תעתיק מילים משפות סלאביות מכתב קירילי לכתב לטיני).
הבלשנות המסורתית

הבלשנות המסורתית, עד המאה ה-19, עסקה בעיקר בזיהוי כללי הדקדוק של שפות עתיקות, בפרט שפות שנחשבו קדושות או בעלות מעמד מיוחד. הדקדוק של השפות לטינית, יוונית, ערבית, עברית וארמית נחקר בידי בלשנים נוצרים, מוסלמים ויהודים, בעיקר כדי לשמר את כתבי הקודש של דתות אלה, וכדי לפתח שיטות הוראה לשם לימוד השפות (גם במקרה של יוונית וערבית – הניבים שבהם נכתבו היצירות הקלאסיות כבר לא היו מדוברים בימי הביניים).
הבלשנות המסורתית > הדקדוק הנורמטיבי

מתוך חקר השפות ה"קלאסיות" נקבעו כללי דקדוק נורמטיבי לשפות המדוברות. באירופה, למשל, השתדלו הכותבים באנגלית, בצרפתית, בגרמנית ובאיטלקית להתאים את הדקדוק של השפות המדוברות לדקדוק של הלטינית הקלאסית, בפרט בכתיבה. עם תחיית השפה העברית במאה ה-19 נעשה מאמץ רב להתאים את העברית החדשה לכללי הדקדוק של העברית המקראית (או כללי הדקדוק המשלבים בין העברית המקראית, העברית המשנאית וכו), אולם בהצלחה מוגבלת. דוגמה לכלל דקדוקי מתחום הפונולוגיה הוא אופן הגיית עיצורי בגדכפ"ת – עד היום נעשה מאמץ[דרושה הבהרה] לשכנע דוברי עברית ישראלית לדבר על-פי הכללים העולים מן הניקוד הטברני של התנ"ך, אם כי אופן הגיית העיצורים בפועל בדרך כלל אינו עולה בקנה אחד עם הכלל הנורמטיבי.
בלשנות מודרנית

מאמצע המאה ה-19 התפתחה גישה בבלשנות הרואה בדקדוק תכונה הגלומה בשפה. לפי גישה זו, הבלשן אמור לבודד את כללי הדקדוק מתוך חקר השפה המדוברת, ואין הוא אמור לשפוט האם מבע מסוים בשפה הוא תקין או פסול. גישה זו מכונה לעיתים קרובות דקדוק תיאורי (דסקרפטיבי). בגישה הזאת יש שני תחומים עיקריים: מחקר סינכרוני – מחקר כללי הדקדוק של השפה בזמן נתון; מחקר דיאכרוני – מחקר האופן שבו כללי הדקדוק משתנים לאורך הזמן, בחלוף הדורות.
אחת המחלוקות העמוקות שהתפתחו בבלשנות המודרנית ובפסיכולוגיה היא שאלת מקומו של הדקדוק בידע האנושי הטבעי. הפסיכולוג פרדריק סקינר שהוא המייצג הבולט של הגישה הביהביוריסטית בפסיכולוגיה, גרס שהדקדוק אינו חלק מהידע הטבעי, כלומר הוא אינו מולד, ואין לו קיום שכלי אלא לאחר לימוד פורמלי. לדעת סקינר, השפה נלמדת כאוסף של מבעים באמצעות התניה אופרנטית. לעומתו טוען הבלשן נועם חומסקי כי כל אדם נולד עם תבניות מסוימות שהופכות לכללי דקדוק באמצעות חשיפה לשפה המסוימת המדוברת בסביבתו. לדעת חומסקי, אי אפשר להסביר את המהירות שבה נרכשת השפה אצל ילדים, ואת היצירתיות שבני אדם מגלים תוך שימוש בשפה, אלא באמצעות ההנחה שחלק מהדקדוק הוא מולד.
בלשנות מודרנית > הדקדוק האוניברסלי

בבלשנות הגנרטיבית שפיתח חומסקי בשנות החמישים של המאה העשרים מקובל להניח שרכיבים מסוימים של הדקדוק משותפים לכל השפות הטבעיות (האנושיות), ואלו הם הרכיבים המולדים בדקדוק. חלק ניכר מעבודתם של הבלשנים הגנרטיבים הוא איתור כללי הדקדוק האוניברסליים לכאורה. זרמים אחרים בבלשנות מתנגדים לגישה הזאת.
דקדוק של שפות מלאכותיות

כיום ישנו דקדוק המשמש גם בתחומים אחרים כמדעי המחשב, שם הוא משמש להגדרת שפות פורמליות ומחקר בחישוביות.
לשפות תכנות, כדוגמה לשפות פורמליות, ישנו תחביר השונה במידה ניכרת מזה של שפות טבעיות. הדבר נובע מכך שלשפות תִכנות מטרה שונה לחלוטין מזו של שפות טבעיות.
כיום ישנן שפות רבות שהן מתוכננות ולא טבעיות. 
אספרנטו היא שפה מתוכננת שפותחה על מנת ליצור שפה בינלאומית פשוטה, אולם אספרנטו היא מקרה של שפה מתוכננת, שבמרוצת השנים הפכה לטבעית (שכן אחד המאפיינים לשפה טבעית הוא היותה מדוברת בפי דוברים ילידיים, וכיום מוערך כי מתוך מיליון דוברי אספרנטו, כאלף דוברים אותה מלידה).
תעשיית הקולנוע האמריקאית וסופרים כגון ג'.ר.ר. טולקין יצרו שפות נוספות. למשל, השפה קלינגונית מ"מסע בין כוכבים", ואליריאנית ודות'ראקית מ"שיר של אש ושל קרח", ושפות רבות שמופיעות בלגנדריום של טולקין כגון קווניה, סינדארין והלשון השחורה.
מנגנונים פיזיולוגיים ועצביים

גרעיני הבסיס אחראיים ללמידה ויישום של תמורות מורכבות בתגובות לגירויים, מהסוג הדרוש לשימוש בכללי הדקדוק של שפה.
ראו גם

דקדוק עברי
ודייק – ספר לימוד דקדוק עברי
בשרל – ספר דקדוק לצרפתית
הערות שוליים

↑  Stocco, A., Yamasaki, B., Natalenko, R., & Prat, C. S. (2014). Bilingual brain training: A neurobiological framework of how bilingual experience improves executive function. International Journal of Bilingualism, 18(1), 67-92.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535902805171  BnF: cb12042781h (data)  GND: 4021806-5  LCCN: sh85056259  LNB: 000051799  NDL: 00561024  NKC: ph115331 
שער "ספר השרשים" מאת יונה בן ג'נאח, ממדקדקי העברית בימי הביניים, כפי שהודפס בברלין תרנ"ו
דוד עדיקא

| --- | --- |

 לידה:  1970 (בן 54 בערך) ירושלים, ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים (1993)  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1997) 
 תחום יצירה:  צילום 
 פרסים והוקרה:  פרס האמן הצעיר (2004) 
 www.davidadika.com
 
מראה תצוגה בתערוכה "הדפס להמונים" (2020) במוזיאון הרמן שטרוק
דוד עדיקא (נולד ב-1970) הוא צלם ומרצה, ראש המחלקה לצילום בבצלאל. חי ויוצר בתל אביב.
הישגים אקדמיים ומקצועיים

דוד עדיקא נולד בירושלים ב-1970. סיים תואר ראשון בבצלאל (1997), ותואר שני באמנות וצילום בשיתוף האוניברסיטה העברית ב-2004. לימד בשנקר ובבית הספר לאמנויות בתל אביב. החל מינואר 2018 הוא מכהן כראש המחלקה לצילום בבצלאל.
על עבודתו

ב-2002 הוצגה התערוכה "דיוקנאות – שפת אם" (אוצרת: טל בן צבי), בגלריה הגר לאמנות ביפו ובמקביל במשכן לאמנות עין חרוד. דוד עדיקא הציג בתערוכה מקבילה לתערוכה ה'מרכזית' בשם "שפת אם" שעסקה בזהות המזרחית, צילומי פורטרט אישיים של האמנים המשתתפים, ובהם הוא עצמו. טל בן צבי טוענת שמדובר בפעם הראשונה באמנות הישראלית בה נחשפים פניהם של אמנים המשתתפים בתערוכה שלא למטרות יחסי ציבור אלא כגוף ידע בפני עצמו. הפנים נטענות כך הכרה תרבותית ולגיטימציה לפוליטיקה של הזהות המיוצגת על ידי הדמות שבתורה מעצימה את הסובייקט ומנכיחה אותו.
בקטלוג התערוכה "בואה יופי" (2007, בשיתוף עם טליה קינן והלל רומן), גורסת האוצרת רותי דירקטור שהאמן מנסה להשיב ליופי את כבודו ולמצוא אותו במקומות בלתי צפויים ומקריים.
בספר התערוכה "כל קוף בעיני אמו צבי" כותבת ורד מימון על עבודתו של עדיקא כי הוא "בונה בתוכה תחביר של מבטים וסימנים הקושר בין הפוליטי לאסתטי". עבודתו מדגישה את היחס בין מבט למשמעות דווקא על ידי צילומים שאינם בעלי תפקיד תרבותי "גבוה". היא אינה מבקשת להאדיר את ה"נמוך" או להנמיך את ה"גבוה" אלא מבקשת לייצר התבוננות חדשה נקייה מהירארכיות חברתיות ותרבותיות. כוחה של עבודתו של עדיקא במרחב הגאופוליטי הקוטבי של זמננו היא הדגשת האפשרות "לייצר שיח עקרוני על היחסים שבין מקום לזהות בלי להפריד בין האסתטי לפוליטי". עבודתו של עדיקא מציעה לנו לראות אחרת, "מתוך תשוקה, אבל ללא תביעות ניכוס."
עדיקא השתתף בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות רבות במוזיאונים וגלריות מובילות בישראל וזכה בפרסים רבים בהם פרס ניילור לצילום (2011), פרס שרת התרבות לאמן פלסטי (2011), ופרס אמן צעיר משרד התרבות (2004). עבודותיו נמצאות באוספים ציבוריים מובילים, בהם מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון הרצליה ומוזיאון פתח תקווה.
מבחר תערוכות יחיד

2020 – שוק שחור – גלריה ברוורמן, תל אביב
2017 – כסף שחור, שקרים לבנים – גלריה קלובנובה (Klubnova), צ'כיה. (אוצרת: Marta Fiserova)
2016 – אור אחרון – המוזיאון הפתוח לצילום, תל חי (אוצרת: נעמה חייקין)
2016 – Table Studies – מוזיאון מורנדי, בולוניה, איטליה. (אוצרת: Alessia Masi)
2015 – לאחר מעשה – המרכז האקדמי ויצו חיפה. (אוצרת: חנה שביב)
2014 – כמים הפנים לפנים – המוזיאון הלאומי לאמנות, לטביה. (אוצרת: Inese Baranovska)
2013 – כמים הפנים לפנים – גלריה ברוורמן, תל אביב.
2012 – קו המשווה – האוניברסיטה לאמנות, גלריית גרשמן (Gershman Y), פילדלפיה. (אוצרת: Jordan Rockford)
2011 – Oululu (תגידו לו) – גלריה איסט סנטרל, לונדון. (אוצרת: עדי גורה)
2010 – סלון – ביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון תל אביב לאמנות (אוצרת: הדס מאור)
2009 – כל קוף בעיני אמו צבי – גלריה ברוורמן, תל אביב. תערוכה וספר האמן.
מבחר תערוכות קבוצתיות

2018 – על המשמר – שבוע העיצוב ירושלים, בית הנסן. (באצירת המסלול "אודות עיצוב", תואר שני בעיצוב תעשייתי, בצלאל)
אל קצה הארץ (To the End of Land): אמנות עכשווית ישראלית – הגלריה הלאומית, ניו דלהי, הודו ומוזיאון פתח תקווה לאמנות. (אוצרות: דרורית גור אריה ואור תשובה)
2017 – ללא כותרת, גלריה ברוורמן, תל אביב. (אוצרות: עדי גורה ויפה ברוורמן)
Operart, גלריה נוגה, תל אביב.
2016 – NonFinito – ארטפורט תל אביב (אוצרת: ורדית גרוס)
2013 – אשת לוט – המוזיאון הפתוח לצילום (אוצרת: נעמה חייקין)
אוצר: יונה פישר, אוסף בהקמה – מוזיאון אשדוד לאמנות (אוצרים: יובל ביטון ורוני כהן-בנימיני)
2012 – ארכיון – פרויקט מיוחד ל"צבע טרי", תל אביב. (אוצרת: איריס ריבקינד)
חוף ירושלים – גלריית הקובייה, ירושלים. (אוצרת: איריס מנדל)
2011 – הנמרודים החדשים – בית האמנים, ירושלים. (אוצר: גדעון עפרת)
רכישות חדשות – מוזיאון תל אביב.
2010 – חופש הביטוי – צבעים אמיתיים, גלריית סוהו, לונדון; גלריה הקוביה, מנצ'סטר (אוצר: דניאל כהנא-לוינסון)
אבטיחים – בית ראובן רובין, תל אביב (אוצרת: כרמלה רובין)
2009 – נחמה – גלריה עינגע, תל אביב.
חכמת הפרצוף – מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב.
חשיפה כפולה – מכון שפילמן לצילום
מבחר פרסומים

אור אחרון (2015) קטלוג. המוזיאון הפתוח לצילום, תל חי.
חשיפה כפולה (2014) קטלוג. מכון שפילמן לצילום, תל אביב.
אמנות ישראלית עכשיו (2011) עורכות: איריס ריבקינד בן צור ורויטל אלקלעי, הוצאת מודן.
כל קוף בעיני אמו צבי (2010) קטלוג. גלריית ברוורמן, תל אביב.
כל קוף בעיני אמו צבי וסדרת הדיוקנאות מתוך "סלון" (2010) ספר.
חכמת הפרצוף (2009) קטלוג, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב (אוצרת: דנה תגר הלר)
זמן תל אביב (2009) מוזיאון תל אביב (אוצרת: נילי גורן)
הערות שוליים

↑  בן צבי, טל, ביוגרפיות: שש תערוכות יחיד בהגר, גלריה לאמנות, יפו, 2006, עמ' 23–25
↑  דירקטור, ר', בואה יופי, הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה, 2007, עמ' 7–16
↑  מימון, ו', אסתטיקה של געגוע: על תערוכת הצילומים של דוד עדיקא "כל קוף בעיני אמו צבי", עמ' 27–31
↑  חגית פלג רותם, השחור החדש על פי דוד עדיקא, באתר מגזין פורטפוליו, ‏4 במרץ 2020
↑  מפה לבנה עוטפת טבע שחור, באתר "העוקץ", 28 בפברואר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 275655  NLI: 987007257450805171  BnF: cb169677112 (data)  GND: 1172297673  ISNI: 0000 0001 1961 9055  LCCN: no2011071748  SUDOC: 183930959  ULAN: 500486399  VIAF: 170548043   WorldCat (עם VIAF): 170548043
האמנה הבין-לאומית להסדרת ציד הלווייתנאים

המדינות החתומות על האמנה מסומנות בכחול
האמנה הבין-לאומית להסדרת ציד הלווייתנאים (באנגלית: International Convention for the Regulation of Whaling) נחתמה בלונדון ב-8 ביוני 1937 והפרוטוקולים הנספחים לאמנה נחתמו בלונדון ב-24 ביוני 1938 וב-26 בנובמבר 1945.
מטרתה של האמנה היא להגן על בעלי חיים מסדרת הלווייתנאים מציד-יתר, זאת על ידי הקמת מערכת בינלאומית המסדירה את אזורי הציד של הלווייתנאים על פי אמות מידה של שימור בעלי חיים אלה והמשך התפתחותם כמשאב טבע, למען הדורות הבאים. אמצעי הבקרה העיקרי לצורך יישום האמנה היה הקמת הוועדה הבינלאומית על ציד לווייתנאים בה יושבים נציגי כל המדינות החותמות. הוועדה הכניסה במהלך השנים שינויים רבים לדרישות האמנה, המשקפים שינויים בתקנים כלכליים, סביבתיים ומסחריים.
המדינות החתומות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
המדינות החתומות על האמנה הן אוסטריה, אוסטרליה, איטליה, איי שלמה, אירלנד, אנטיגואה וברבודה, ארגנטינה, ארצות הברית, ברזיל, בריטניה, גינאה, גרמניה, גרנדה, דומיניקה, דנמרק, דרום אפריקה, הודו, הולנד, מונקו, מקסיקו, נורווגיה, ניו זילנד, סין (במקור חתמה על האמנה הרפובליקה הסינית), סנגל, סנט וינסנט והגרנדינים, סנט לוסיה, סנט קיטס ונוויס, ספרד, עומאן, פינלנד, פנמה, פרו, צ'ילה, צרפת, קוריאה הדרומית, קניה, קוסטה ריקה, רוסיה, שוודיה ושווייץ.
דם האלפים

| --- | --- |
כריכת הספר בתרגום האמריקני
כריכת הספר בתרגום האמריקני
 
 מידע כללי
 מאת:  אנדז'יי ספקובסקי
 שפת המקור:  פולנית
 סוגה:  פנטזיה
 מקום התרחשות:  Ellander, Kaedwen, Pontar, Oxenfurt, Kaer Morhen 
 הוצאה
 הוצאה:  SuperNOWA
 תאריך הוצאה:  1994
 מספר עמודים:  320
 סדרה
 סדרת ספרים:  המכשף
 ספר קודם:  חרב הגורל (עלילתי) המשאלה האחרונה (כרונולוגי)
 הספר הבא:  זמן הזילות
 
דם האלפים (בפולנית: Krew elfów, באנגלית: Blood of Elves) הוא ספר פנטזיה שנכתב על ידי הסופר הפולני אנדז'יי ספקובסקי, ויצא לאור לראשונה בשפה הפולנית ב-1994. זהו הספר הפותח את "סאגת "המכשף"", בת חמשת הספרים, ומבחינה כרונולוגית ועלילתית קדמו לו קובצי הסיפורים הקצרים "המשאלה האחרונה" משנת 1993 ו-"חרב הגורל" משנת 1992.
הספר זכה להערכה ולפרסים רבים דוגמת הפרס ע"ש יאנוש א' זיידל המוענק בפולין לספרי מדע בדיוני ופנטזיה, והפרס ע"ש דייוויד גמל הבריטי. כמו כן, הספר תורגם למספר שפות נוספות, וביניהן אנגלית. עם זאת, תרגום עברי לספר עדיין לא יצא לאור.
עלילה > רקע

בשנה שקדמה לתחילת האירועים המתוארים בספר, ממלכות הצפון היו שרויות בכאוס עקב המלחמה מול אימפריית נילפגארד. האימפריה, השוכנת בדרום היבשת, יצאה למסע כיבושים על מנת להתרחב צפונה. במהלך המלחמה, תקפו הנילפגרדאים את ממלכת סינטרה, וכתוצאה מכך, התאבדה מלכת סינטרה, קלנת'ה (אותה הקורא הכיר מקובץ הסיפורים "המשאלה האחרונה"), וזאת לאחר שציוותה על נכדתה סירילה "סירי" למצוא דרך להימלט מידי הכובשים ולמצוא את האדם שמהווה את "הגורל" שלה.
במהלך המתקפה, שלח קיסר נילפגארד, אמהר ואר אמרייס, את מרגליו הנאמנים בראשות אביר, ששמו לא ידוע אך מכונה לאורך הספר בתואר "האביר השחור", על מנת למצוא את סירי. הקיסר מעוניין בה לא רק עקב ייחוסה המלכותי, אלא גם עקב היותה בעלת כוח קסם רב טבוע מלידה הודות לכך שזורם בעורקיה דם אלפים. עם זאת, הם נכשלים בכך לאחר שכוחותיה המיוחדים מתפרצים ממנה ומונעים מהם להניח עליה את ידם.
בסופו של דבר, המלחמה מסתיימת בתבוסתה של אימפריית נילפגארד בידי כוח מאוחד של ממלכות הצפון, וזאת לאור אירועי קרב סוֹדֶן השני, קרב מכריע שהתרחש בגבעות סוֹדֶן סמוך לממלכות טמריה וסינטרה, בו השתתפו גם קוסמים רבים שסייעו להטות את הצד לטובת מלכי הצפון. עם זאת, האימפריה עדיין לא איבדה מכוחה, ולמרות הסכמי שביתת הנשק התוהו עודו משתולל, בזמן שהאחדות השבירה של ממלכות הצפון מופרעת על ידי יחידות גרילה של אלפים, גמדים ויצורים דמויי-אנוש נוספים, המכונות "סקויט'אל" ומבצעות פעולות טרור בעורף ממלכות הצפון, ומבקשות לנקום בבני האדם.
במהלך תקופה זו, פוגשת סירי במכשף (וויטצ'ר) גראלט מריוויה, שגורלה שזור בגורלו עקב "חוק ההפתעה". גראלט מחליט לאמץ אותה כבתו ולקחת אותה לעבר מבצר "קאר מורהן", בית הספר למכשפים, על מנת לאמן אותה בתורת הלחימה.
עלילה > המצוד של ריינס

דנדליון (במקור הפולני: יסקיאר), טרובדור וחבר ותיק של גראלט, מתארח בפונדק בממלכת טמריה. במהלך שהותו שם, עוקב אחריו קוסם בשם ריינס, המנסה לדלות ממנו מידע על מקום הימצאם של גראלט ושל "הילדה הקשורה בגורלו", עליהם מרבה דנדליון לשורר.
לאחר שריינס מבין שלא יצליח לחלץ מידע מהמשורר תוך כדי שיחת חולין, לוכד אותו הקוסם בשבי ומענה אותו. עם זאת, דנדליון מחולץ מהשבי על ידי הקוסמת ינפר מוונגרברג, בת זוגו לחלופין של גראלט. במהלך הדו-קרב בין ינפר לריינס, פוצעת אותו ינפר פצע שיותיר בפניו צלקת בולטת במיוחד, אך ברגע האחרון מחולץ ריינס על ידי פורטל בין-ממדי מסתורי. השניים מסיקים שריינס אינו פועל לבד, ומשרת ככל הנראה אדון בעל כוחות קסם חזקים בהרבה.