stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נווה שלום (שכונה)
היסטוריה

חברת "עזרת ישראל" מיפו שהוקמה על ידי אלעזר רוקח, הייתה היוזמת הראשונה להקמת נווה שלום. פייבל כהנוב שהיה מזכיר החברה, כתב כי באחת האסיפות של מנהלי עזרת ישראל הוחלט לבנות שכונה יהודית מיוחדת על גבול יפו. הם קנו מגרש בין הפרדסים בדרך לירושלים, סמוך למושבה האמריקאית-גרמנית ביפו, וחילקו ומכרו אותו לתושבי יפו. בהשראת ישעיהו הנביא קראו לשכונה "נוה שלום":
"וְיָשַׁב עַמִּי בִּנְוֵה שָׁלוֹם וּבְמִשְׁכְּנוֹת מִבְטַחִים וּבִמְנוּחֹת שַׁאֲנַנּוֹת."
אך כאשר ניגשו היזמים לבנייה, הגיעו למסקנה כי על מנת להבטיח מקור מים לשכונה יידרש סכום כסף שאינו ברשותם. התוכנית הושהתה והמתיישבים הקימו את נווה צדק.
בשנת 1890 החליט זרח ברנט לבנות את השכונה בכל זאת. הוא החליט כי בגיל 47 שוב אין ביכולתו לחזור לעבודת האדמה בפתח תקווה שנמנה עם מקימיה, ושב לארץ ישראל לאחר שלוש שנות שהות בלונדון. ברנט היה ער לבעיית התרחבותו של היישוב היהודי ביפו שגרמה למחסור בדירות, ועל כן החליט לקנות שטח של 15,000 אמות רבועות בפרברי העיר יפו ובמחיר פרנק אחד לדונם. את הסכום במזומן קיבל מבנק ולירו בירושלים תמורת המחאה שמשך.
ברנט הזמין מהנדס שיסמן את השטח שקנה, וביום 1 באוגוסט 1890 הוא הזמין לטקס הנחת אבן הפינה את נכבדי יפו ואת סוחרי האתרוגים מירושלים שהיו עמו בקשרי מסחר. עבור אלה שהתקשו בהליכה בחול ברנט אף שכר חמורים. למרות זאת חלק מהמוזמנים לא בא והיו מבני יפו שלעגו לו.
ברנט בנה בשכונה החדשה שורה של בתים והציע אותם למכירה לתושבי יפו בתנאי תשלום נוחים שלא יעלו על שכר הדירה המקובל, וגם הוא עצמו עבר להתיישב בשכונה החדשה. אכלוס השכונה התגבר בעיקר לאחר שאשת רבה של יפו, הרב נפתלי הרץ הלוי, חלתה, והרופאים המליצו לה לעבור דירה. הרב ומשפחתו התארחו בקיץ באחד מבתי נווה שלום, האוויר הועיל לרבנית והרב החליט לקנות את הבית. בעקבות רבה של יפו התווספו תושבים נוספים לשכונה. השכונה נטמעה עם השנים בשכונת נווה צדק.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 בנו של זרח ברנט, אברהם שימש כיושב ראש ועד השכונה. בזמן המרד הערבי הגדול רבים מהתושבים היהודים עזבו אותה.
נווה שלום ומנשייה מרחב משותף זהות כפולה

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא הפרק מהווה סיכום של מאמר.
משנות התשעים של המאה התשע-עשרה ועד שלהי שנות העשרים של המאה העשרים נתפס המרחב העירוני שבצפון יפו בקרב דוברי העברית כמורכב משני אזורים נבדלים – פרוור דרומי שנקרא "נווה שלום" ואזור עוני צפוני שכונה "חארת אלתנכּ" ("שכונת הפחים" בערבית).
הערבים הכירו את שני החלקים, הצפוני והדרומי כמנשייה. יהודים וערבים התגוררו זה לצד זה בשני האזורים. כלומר, נווה שלום ומנשייה חלקו את אותו המרחב הפיזי ורק שמן השונה בפי האוכלוסיות הערבית והיהודית הבדיל ביניהן וכך מעידות גם שתי המפות האחת המנדטורית מ-1918 והשנייה מטעם חברת הכשרת היישוב מ-1923.
קו הגבול שסורטט על ידי הבריטים בין יפו לתל אביב בשנת 1921, היה "גבול של נייר" ולא קיבל ביטוי פיזי עד מלחמת העצמאות. ולמרות זאת, מסוף שנות ה-20 חל מהפך עמוק בדימוי הציבורי היהודי של המרחב המשותף נווה שלום/מנשייה שלא לווה בשינויים פיזיים או דמוגרפיים מהותיים. במקום הבחנות מרחביות המבוססות על הבדלים מורפולוגיים, חברתיים וכלכליים התקבלה בתודעה העברית  חלוקה "לאומית" של המרחב, בין רקמה עירונית מודרנית ויהודית בתחומה של תל אביב (בגבולות הסרטוט הבריטי) לבין רקמה עירונית מדורדרת וערבית שנקראה בשם "מנשייה".
נקודת המבט החדשה, האנכרוניסטית, עוותה ההיסטוריה של נווה שלום. היא התעלמה מחלקיה של השכונה שנותרו לאחר סרטוט הגבול בתחומה של יפו, וגרמה לשכונה להיראות כ"שכונת סְפר" יהודית מרגע הקמתה, עמדה קדומנית בעימות מדומיין עם השכונה ה"ערבית"  מנשייה. תפיסה קוגניטיבית זו התקבלה שלא בצדק כאמת לאמיתה גם במחקר הביקורתי של השנים האחרונות.
לקריאה נוספת

אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך א, פרקים נו–נז: פייבל כהנוב, התרחבות היישוב ביפו הקמת שכונת נוה צדק, 1888-1887; זרח ברנט, התרחבות היישוב ביפו: יסוד השכונה "נוה-שלום", 1890; עמ' 623–627.
אור אלכסנדרוביץ', גבולות של נייר: ההיסטוריה המחוקה של שכונת נווה שלום, תיאוריה וביקורת, גיליון 41, קיץ 2013
יעקב רמון, '"נווה שלום" שכונת ילדותי', הצופה, 9 באוקטובר 1969, עמ' 3 ו-5
הערות שוליים

↑  אברהם ברנט, חדשו את אם השכונות של ת"א, הארץ, 27 ביולי 1939
↑  דני רכט, שכונת קרטון (חארת' אל טאנאק), באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
↑  אור אלכסנדרוביץ', גבולות של נייר: ההיסטוריה המחוקה של שכונת נווה שלום, תיאוריה וביקורת, גיליון 41, קיץ 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537966505171  LCCN: n97007091  VIAF: 128012393   WorldCat (עם VIAF): 128012393
נחל דומה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 שפך:  נחל אדוריים 
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל 
  (למפת הר חברון מוגדלת) נחל דומה(למפת הר חברון רגילה) נחל דומה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל דומה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל דומה
 
נַחַל דּוּמָה הוא נחל אכזב קצר בדרום שפלת יהודה, המהווה אחד מיובליו של נחל אדוריים.
ראשיתו של הנחל ברום של כ-600 מטרים מעל פני הים, למרגלות הכפר ח'רבת דומה שבדרום מערב הר חברון. יישוב זה זוהה בידי אוסביוס בחיבורו האונומסטיקון מתחילת המאה ה-4 לספירה עם דוּמָה המקראית שבהר חברון, ומכאן שמו של הנחל.
אפיקו של הנחל הוא בכיוון צפון מערב, והוא עובר בין הכפרים בית א-רוש א-תחתא ובית א-רוש אלפוקא, ממשיך בסמוך מדרום לח'רבת אם א-שקף, וחובר לנחל אדוריים בסמוך לסכר אדוריים.
הערות שוליים

↑  יואל אליצור, שמות מקומות קדומים בארץ ישראל - השתמרותם וגלגוליהם, הוצאת יד יצחק בן-צבי והאקדמיה ללשון העברית, עמ' 274.
ערך זה הוא קצרמרבנושא נהרות ונחלים ובנושא גאוגרפיה של ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נויה אורן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 באוגוסט 1981 (בת 43)
 
נויה אורן נוריאל (נולדה ב-5 באוגוסט 1981) היא במאית, עורכת, תסריטאית ויוצרת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה

אורן נולדה ברמת גן וגדלה ברמת השרון ולמדה בתיכון רוטברג בעיר. בצבא הייתה פקידת לשכה בחיל האוויר.
ב-2006 החלה ללמוד בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה במגמת תסריטאות.[דרוש מקור]
ב-2010 הייתה בין התסריטאים של הסדרה "בלו נטלי", ובשנת 2014 הייתה בין העורכים של הסדרה "כח סבתות".
 בשנת 2015 שימשה כתסריטאית ועורכת בסדרה "גולשי ספות", יחד עם יונתן קוניאק ואילן עבודי. עוד באותה שנה ערכה את הסדרה "איך להיות", וב 2018 שימשה כבמאית הזוגות בתוכנית "חתונה ממבט ראשון".
בשנת 2023 יצרה וכתבה את סדרת הביכורים שלה "שישה אפסים", ששודרה בכאן 11 בבימויו של ניר ברגמן.
חיים אישיים

אורן מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה, דור אורן, ולהם שני ילדים.
הערות שוליים

↑  גולשי ספות / עונה 2, באתר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה
↑   תרבות יום א', "זו החוויה האומנותית העזה ביותר שעברתי בחיי", באתר הארץ, 18 ביוני 2023
↑  Yaron Ten Brink, "שישה אפסים" בוחנת את ההבדל בין לעשות את המכה ללחטוף את הכאפה, באתר "שישה אפסים" בוחנת את ההבדל בין לעשות מכה ללחטוף כאפה | טיים אאוט, ‏2023-06-14
↑  רותה קופפר, "שישה אפסים": החיים של אחרי זכייה בלוטו, באתר כלכליסט, 15 ביוני 2023
↑  סמדר שילוני, "שישה אפסים": ציפינו לעוד שנאת עשירים, קיבלנו סדרה מצחיקה ומרגשת, באתר ynet, 14 ביוני 2023
↑   שני ליטמן, "שישה אפסים": כשסכום כסף עצום עושה סדר בעיסה הרגשית הישראלית, באתר הארץ, 15 ביוני 2023
↑   "זו החוויה האומנותית העזה ביותר שעברתי בחיי", באתר הארץ, 18 ביוני 2023
ניל בלומקאמפ

| --- | --- |
ניל בלומקאמפ בכנס קומיק קון, יולי 2009
ניל בלומקאמפ בכנס קומיק קון, יולי 2009
 לידה:  17 בספטמבר 1979 (בן 45) יוהנסבורג, דרום אפריקה
 סוגה מועדפת:  מדע בדיוני
 מדינה:  דרום אפריקה, קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-1996
 מקום לימודים:  בית הספר לקולנוע של ונקובר 
 יצירות בולטות:  מחוז 9
 בן או בת זוג:  טרי טאצ'ל 
 פרסים והוקרה:  פרס מכונת הזמן (2021) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ניל בלומקאמפ (באפריקנס:  Neill Blomkamp; ‏נולד ב-17 בספטמבר 1979) הוא במאי קולנוע, פרסומות, מפיק, אנימטור ותסריטאי דרום אפריקני-קנדי. בלומקאמפ ידוע בשל בימוי הלהיטים הקופתיים "מחוז 9" ו"אליסיום".
קורות חייו

בלומקאמפ נולד ביוהנסבורג, דרום אפריקה. בגיל 16 הוא פגש בשרלטו קופליי שלמד בבית הספר יחד איתו. קופליי לימד את בלומקאמפ להשתמש במחשבים והלה פתח את כישוריו באנימציה ועיצוב תלת־ממדיים. בלומקאמפ סייע לקופליי ביצירת עבודות תלת־ממדיות לפרזנטציות של פרויקטים שונים.
משפחתו של בלומקאמפ עברה לוונקובר, קנדה והוא נרשם לבית הספר לקולנוע של ונקובר.
פילמוגרפיה

מחוז 9 (2009) - בימוי וכתיבה
אליסיום (2013) - בימוי וכתיבה
צ'אפי (2015) - בימוי וכתיבה
שטני ‏(2021) - בימוי, כתיבה והפקה
גראן טוריסמו (2023) - בימוי
הערות שוליים

↑  Q&A With 'District 9' Director Neill Blomkamp - New York Magazine
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007449056505171  PLWABN: 9810595601405606  BNE: XX5002177  BnF: cb15035116b (data)  GND: 1012307778  ISNI: 0000 0001 1496 508X  LCCN: no2009203688  MusicBrainz: 6e6202c2-d1ac-446a-b882-466c374e9c70  NKC: js20090922002  NLK: KAC201319674  NTA: 324496060  SUDOC: 142495808  VIAF: 103596836   WorldCat (עם VIAF): 103596836 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נוישטרליץ

נוֹישְׁטְרֵלִיץ (בגרמנית: Neustrelitz) היא עיר במחוז מקלנבורגישה-זנפלטה שבמדינת מקלנבורג-מערב פומרניה שבגרמניה. העיר שוכנת לחופו של אגם צירקה (Zierker See) שבמחוז האגמים של מקלנבורג. בין השנים 1738 ו-1918 הייתה נוישטרליץ בירתה של דוכסות מקלנבורג-שטרליץ ולאחר מכן של הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ. בין השנים 1994-2011 היא הייתה בירת מחוז מקלנבורג-שטרליץ.
השם שטרליץ מקורו בשפתם של השבטים הפולאבים, Strelci, ומשמעותו "יורה", או "לירות".
היסטוריה

הכפר שטרליץ מוזכר לראשונה ב-1278. הכפר גדל להיות עיירה קטנה במשך המאות הבאות. במאה ה-17 שטרליץ הייתה חלק מדוכסות מקלנבורג-גיסטרוב (Mecklenburg-Güstrow), שהפסיקה להתקיים עם מותו של הדוכס האחרון בשנת 1695. לאחר מכן הוקמה הדוכסות החדשה מקלנבורג-שטרליץ ב-1701. הדוכסות הקטנה כללה את המחוז של היום ואת המובלעת מסביב לרצבורג (Ratzeburg), שכיום נמצאת בשלזוויג-הולשטיין.
ב-1712 נשרפו עד היסוד העיירה והמצודה. לאחר אסון זה חיו הדוכס ומשפחתו בבקתת הצייד שלהם שליד אגם זירקר שמצפון-מערב לשטרליץ. סביב מקום זה נבנתה העיר החדשה של נוישטרליץ (שטרליץ החדשה). העיר נעשתה לבירה הרשמית של דוכסות מקלנבורג-שטרליץ ב-1736.
נוישטרליץ נותרה למקום מושבם של הדוכסים עד לשנת 1918 והייתה לבירתה של "המדינה החופשית מקלנבורג-שטרליץ" (Freistaat Mecklenburg-Strelitz) בין השנים 1918-1933. ב-1934 מוזגה המדינה עם מקלנבורג-שוורין (Mecklenburg-Schwerin) ויחד הם היוו את הגאו של מקלנבורג.
העיר העתיקה של שטרליץ המשיכה להתקיים לאחר השריפה של 1712 ככפר קטן שסופח לנוישטרליץ ב-1931.
כאשר נכנסו לנוישטרליץ כוחות הצבא האדום ב-30 באפריל 1945 שמו קץ לחייהם 681 מתושבי העיר.
אתרים חשובים

מרכז העיר מתאפיין באדריכלות מתקופת הבארוק. לב העיר היא כיכר השוק (Marktplatz) כשלידה ניצבים הכנסייה שנבנתה בין השנים 1768-1778 ובניין העירייה שנבנה בשנת 1841 על ידי פרידריך בוטל (Friedrich W. Buttel), מתלמידיו של קארל פרידריך שינקל.
הארמון בסגנון הבארוק נהרס ב-1945, אך גני הארמון עדיין קיימים. כמו כן ראויים לציון האורנג'רי (Orangerie) מהמאה ה-18, ששימש בעיקר כבית קיץ, כנסיית הארמון שנבנתה בשנים 1855-1859 בסגנון התחייה הגותית האנגלית והמקדש בסגנון נאו-קלאסי שבו ניצב העתק של פסל האלה הבה.
אמיל קרפלין, שנחשב לאבי הפסיכיאטריה המודרנית נולד והתגורר בנוישטרליץ.
ערים תאומות

רוסיה צ'יקובסקי (אנ'), רוסיה
פולין שצ'סינק (אנ'), פולין
פינלנד רובניימי, פינלנד
גרמניה שוואביש האל (אנ'), גרמניה
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530811105171  GND: 4101150-8  LCCN: n92066811  MusicBrainz: 8be56a07-af46-49d3-9b98-3b533a4c02ba  NKC: ge931702  VIAF: 132670327   WorldCat (עם VIAF): 132670327
מרכז הפיקוד הצבאי הלאומי

| --- | --- |

מרכז הפיקוד הצבאי הלאומי בשנת 1976
 מידע כללי
 סוג:  מתקן פיקוד ושליטה
 מיקום:  וירג'יניה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בעלים:  הפנטגון
 קואורדינטות:  38°52′16″N 77°03′20″W﻿ / ﻿38.8711°N 77.0556°W﻿ / 38.8711; -77.0556
 he
 
מרכז הפיקוד הצבאי הלאומי (באנגלית: National Military Command Center או בקיצור NMCC) הוא מרכז הפיקוד והתקשורת של הפנטגון עבור רשות הפיקוד הלאומית (כלומר, נשיא ארצות הברית ומזכיר ההגנה של ארצות הברית). המרכז מתוחזק על ידי מחלקת חיל האוויר לתמיכה לוגיסטית, תקציבית, מתקנים ומערכות של NMCC. "ה-NMCC אחראי להפצת הודעות חירום (EAMs) למרכזי בקרת שיגור טילים, צוללות גרעיניות, מטוסי סיור ומפקדים בשדה הקרב".
ייעוד

ל-NMCC שלוש משימות עיקריות, כולן משרתות את יו"ר המטות המשולבים בתפקידו כיועץ הצבאי העיקרי הן למזכיר ההגנה והן לנשיא (המכונים גם רשות הפיקוד הלאומית).
המשימה העיקרית של ה-NMCC היא לפקח על אירועים ברחבי העולם שעשויים להיות בעלי משמעות הגנתית.
ל-NMCC יש גם מרכיב תגובה למשבר (למשל, תגובה לפיצוץ המשחתת קול, התקפות ה-11 בספטמבר).
ומרכיב מעקב אסטרטגי (למשל, ניטור שיגורי טילים בליסטיים ופעילות גרעינית אחרת).
בנוסף ה-NMCC מתחזקת את הצד האמריקאי של הקו החם המפורסם של ארצות הברית-רוסיה (מה שמכונה "הטלפון האדום").
תפעול

ה-NMCC מופעל על ידי חמישה צוותים מסביב לשעון. לכל צוות יש בדרך כלל 17–20 עובדים בתפקיד המבצעים מגוון רחב של פונקציות כולל תקשורת. הצוותים מנוהלים על ידי סגן מנהל מבצעים (DDO) ועוזר סגן מנהל מבצעים (ADDO), והם מחולקים לחמישה תפקידים של קצין תורן:  ה-DDO בדרך כלל בדרגת בריגדיר גנרל, וה-ADDO הוא בדרך כלל קולונל או קפטן. במקרה שהנשיא יכנס ישיבה עם יועצים כדי לדון באפשרויות לפתיחת מתקפה גרעינית, ה-DDO יהיה משתתף מרכזי בפגישה.
בתרבות הפופולרית

הסרטים מ-1964, דוקטור סטריינג'לאב ו- Fail Safe, מתארים שניהם את חדר המלחמה בפנטגון.
בסרט כל הפחדים כולם, ג'ק ריאן (בגילומו של בן אפלק) הולך ל-NMCC, ומשכנע את ה-DDO להביא אותו לקו החם מוסקבה-וושינגטון, בניסיון לעצור עימות גרעיני כולל בין שתי המעצמות הגרעיניות.
בסרט רובוטריקים משנת 2007 קיימת סצנה המתרחשת במקום דמיוני של מרכז הפיקוד הצבאי הלאומי.
מפת הזומבים "חמש" של Call of Duty: Black Ops מתחילה בחדר המלחמה של הפנטגון, ונראית כמעט זהה למקבילה האמיתית.
ראו גם

הפוטבול הגרעיני
חדרי המלחמה של צ'רצ'יל
מרכז מבצעים מוטס לאומי
חדר המצב של הבית הלבן
המרכז הלאומי לניהול הגנת הפדרציה הרוסית (מקבילה רוסית)
הערות שוליים

↑  "title tbd". GlobalSecurity.org. נבדק ב-2013-05-31.
↑  "'The Pentagon Goes to War': National Military Command Center".
↑  "Archived copy" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2011-02-24. נבדק ב-2013-06-06. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Merrill, Dave; Syeed, Nafeesa; Harris, Brittany (7 בספטמבר 2016). "To Launch a Nuclear Strike, President Trump Would Take These Steps". Bloomberg. נבדק ב-7 באוקטובר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
הנשיא ג'ורג' ו. בוש ושר ההגנה דונלד רמספלד הולכים ממרכז הפיקוד הצבאי הלאומי של הפנטגון, שם קיבלו תדרוכים מבצעיים ב-23 במרץ 2003.
מרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג

| --- | --- |
לוגו המרכז
 על שם:  אלפרד סלואן 
 היסטוריה
 תאריך ייסוד:  1884 
 שירותים
 מיטות:  471 
 www.mskcc.org
 גאוגרפיה
 מיקום:  מנהטן, ארצות הברית
 קואורדינטות:  40°45′51″N 73°57′24″W﻿ / ﻿40.7641°N 73.9568°W﻿ / 40.7641; -73.9568
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזימיקום המרכז(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזימיקום המרכז
 
המבנה המקורי של בית החולים לסרטן בצפון מערב מנהטן, המשמש כיום כבית דירות
מרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג (באנגלית: Memorial Sloan Kettering Cancer Center) הוא מרכז רפואי לטיפול ולמחקר במחלות סרטן, שמושבו ברובע מנהטן בעיר ניו יורק שבארצות הברית. הוא הוותיק והגדול בין בתי החולים למחלות סרטן בארצות הברית.
תולדות המרכז

ראשיתו של המרכז בבית החולים לסרטן של ניו יורק, שנוסד במנהטן בשנת 1884 בתרומתה של קבוצת נדבנים, ביניהם היו ג'ון ג'ייקוב אסטור השלישי ואשתו שרלוט. בשנת 1899 שינה המוסד את שמו לבית החולים הכללי ממוריאל לטיפול בסרטן ומחלות נלוות. ב-1916 קוצר שמו לבית החולים ממוריאל.
בשנת 1910 ייסד ג'יימס יואינג, פרופסור לפתולוגיה מאוניברסיטת קורנל, שיתוף פעולה בינה לבין בית החולים בסיוע כספי של הפילנתרופ ג'יימס דאגלס. יואינג הפך לחלוץ בתחום מחקר הטיפול ברדיום בסרטן והיה למנהל בפועל של בית החולים, תפקיד שמילא עד 1939. ב-1931 הוכנס לשימוש בבית החולים מכשיר ההקרנה החזק ביותר בארצות הברית בקרינת X מתוצרת ג'נרל אלקטריק. בהנהגת יואינג הפך בית החולים, ששילב טיפול רפואי עם מחקר מדעי, למודל למרכזי סרטן אחרים בארצות הברית.
ב-1934 תרם ג'ון ד. רוקפלר קרקע להקמת מבנה חדש לבית החולים בשדרת יורק במנהטן, האתר שבו הוא ממוקם עד היום. המוסד עבר אליו ב-1939. ב-1945 נוסד מכון המחקר בסרטן סלואן קטרינג, בתרומתם של יושב ראש ג'נרל מוטורס אלפרד סלואן וסגן נשיא החברה צ'ארלס קטרינג, שהתמקם בקרבת בית החולים ממוריאל. ב-1960 הוקם תאגיד מרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג כדי לתאם את פעילות בית החולים ומכון המחקר. הוא אוחדו פורמלית ב-1980. בשנות ה-60 הסתבך המוסד בפרשה של ניסויים רפואיים שעשו בו כמה מרופאיו במטופלים ובאסירים ללא קבלת הסכמתם.
בסוף שנות ה-60 הקים בית החולים מרכז לטיפול יום לילדים, וב-1977 נוסד השירות הפסיכיאטרי בכית החולים, מהראשונים מסוגו בארצות הברית.
ב-1984 נוסדה תוכנית ה-MD-Ph.D המשולשת, שבה שותפים מרכז ממוריאל סלואן קטרינג, בית הספר לרפואה של אוניברסיטת קורנל ואוניברסיטת רוקפלר.
בשנת 2004 נפתח במרכז בית הספר האקדמי לביו-רפואה על שם לואיס גרסטנר.
בשנת 2006 חנך המרכז במנהטן את מגדל מרכז המחקר על שם מורטימר צוקרמן, שבו 23 קומות והוא מאכלס כ-100 מעבדות.
בשנת 2019 העסיק המרכז 17,300 עובדים.
בין אנשי סגל המרכז נמנו חתני פרס נובל ג'יימס אליסון וג'יימס רותמן.
פעילות המרכז

המרכז פועל בכשלושים אתרים - מתקני רפואה, מעבדות ומחקר - ש-18 מהם ממוקמים במנהטן והיתר ממוקמים בברוקלין, בלונג איילנד, בווסטצ'סטר ובניו ג'רזי. המבנה הראשי של המרכז ממוקם בשדרת יורק 1275 במנהטן, בין רחובות 67 ו-68. מגדל מרכז המחקר על שם צוקרמן ממוקם בקרבתו.
נתוני פעילות לשנת 2017:
473 מיטות אשפוז, מרכז כירורגי בשטח של 6,700 מטר רבוע
23,500 מטופלים שאושפזו
722 אלף ביקורים במרפאות ובשירותים האמבולטוריים
עובדים: 1,150 רופאים, 3,700 אחיות, 1,750 רופאים מתמחים
580 תלמידי פוסט דוקטורט, 300 תלמידים לתואר דוקטור, 570 תלמידי רפואה ו-355 תלמידי סיעוד
4,000 עובדי מחקר (בכל הדרגות)
מחלקות רפואיות:
מרכז לטיפול דחוף
הרדמה וטיפול נמרץ
רפואה פנימית ורפואה מתמחה
נוירולוגיה
כירורגיה ונוירוכירורגיה
ילדים
גידולים מוצקים
ממאירויות המטולוגיות
רדיותרפיה
רדיולוגיה
פתולוגיה
פסיכיאטריה ומדעי ההתנהגות
מעבדות רפואיות
פיזיקה רפואית
תחומי מחקר:
גנטיקה של סרטן
אימונולוגיה, אימונותרפיה וחיסונים
מטבוליזם של סרטן
איתות ורגולציה תאיים
תרפיה מבוססת תאים
ביוכימיה
אונקולוגיה חישובית
ביולוגיה התפתחותית
אפידמיולוגיה וסטטיסטיקה
אפיגנטיקה
אונקולוגיה ופעילות גופנית
ממאירויות המטולוגיות
דימות רפואי
פתולוגיה מולקולרית
ננוטכנולוגיה
נוירואונקולוגיה
ביולוגיה של מערכות
תרפיה מוכוונת מטרה
מיקרו-סביבה של גידולים
ראו גם

מרכז מ' ד' אנדרסון לסרטן באוניברסיטת טקסס
הערות שוליים

↑  מקור: אתר פורבס. תאריך כניסה: 14 ביוני 2019.
↑  מקור: אתר מרכז ממוריאל סלואן קטרינג. תאריך כניסה: 13 ביוני 2019.
↑  מקור: אתר מרכז ממוריאל סלואן קטרינג. תאריך כניסה: 13 ביוני 2019.
↑  מקור: אתר מרכז ממוריאל סלואן קטרינג. תאריך כניסה: 14 ביוני 2019.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007605778905171  GND: 94067-7  ISNI: 0000 0001 2171 9952  LCCN: n79063281  NKC: ko2007296083  SUDOC: 176343628  VIAF: 141881051   WorldCat (עם VIAF): 141881051
מרקו סילבה

מרקו אלכסנדר סראביה דה סילבה (בפורטוגזית: Marco Alexandre Saraiva da Silva; נולד ב־12 ביולי 1977) הוא מאמן כדורגל ושחקן כדורגל פורטוגלי לשעבר ששיחק בעמדת המגן הימני. הוא משמש כיום כמאמנה הראשי של פולהאם מהפרמייר ליג. הוא שיחק במגוון מועדוני כדורגל פורטוגזיים, וסיים את הקריירה שלו עם תקופה של שש שנים באשטוריל. הוא אימן אותם במשך 3 עונות לפני שאימן עונה בספורטינג ליסבון במהלכה זכתה הקבוצה בגביע הפורטוגלי. לאחר מכן עבד בחו"ל, תחילה אימן באולימפיאקוס שם זכה באליפות ליגת העל היוונית בכדורגל (עונת 2015/2016), ולאחר מכן הוא בילה מספר שנים באנגליה כמאמנה הראשי של האל סיטי, ווטפורד, אברטון ופולהאם.
קריירת משחק

כיליד ליסבון, סילבה התפתח ככדורגלן מקצועי עם הקבוצה המקומית בלננסש. בקריירה של 15 שנה הוא הופיע רק ב2 משחקים בליגת העל הפורטוגלית, הופעה אחת עם בלננסש, והאחרת עם קאמפומייורנסה. משנת 2000 עד 2005 הוא שיחק לסירוגין בקבוצות הליגה הפורטוגלית השנייה בכדורגל והליגה השלישית, כששיחק בין היתר בטרופנסה, ריו אבה, בראגה ב', סלגירוס ואודיוולס. בפגרה של עונת 2005, סילבה הצטרף לאשטוריל שם נשאר עד פרישתו שש שנים מאוחר יותר, תמיד כשחקן ספסל. הוא שיחק את משחקו האחרון כשחקן ב-2 בינואר 2011 בהפסד ביתי 0–1 נגד פנאפייל בשלב הבתים של גביע הליגה הפורטוגלית. סילבה פרש ממשחק ביוני של אותה שנה בגיל 34, כשהוא צבר 152 משחקים בליגה השנייה והבקיע 2 שערים עבור 3 קבוצות.
קריירת אימון > אשטוריל

ב-10 ביוני 2011, מיד לאחר פרישתו, מונה סילבה למנהל ספורטיבי של אשטוריל. עם זאת, בתחילת העונה, הוא החליף את ויניסיוס אוטרופיו כמאמן כאשר קבוצת הכדורגל של קשקאיש הייתה מדורגת במקום העשירי בליגה השנייה. משחקו הראשון כמאמן הראשי הסתיים בהפסד 1–3 נגד פנאפייל ולאחר שהפסיד רק שלושה משחקים ב-24, הוא עזר למועדון לחזור לליגה הבכירה לאחר שבע שנים, כאלופים. בסופו של דבר הוא נבחר למאמן השנה של הליגה. סילבה ערך את הופעת הבכורה שלו כמאמן בליגת העל הפורטוגלית ב-17 באוגוסט 2012, כשהפסיד עם אשטוריל 1–2 בחוץ לאולהאננסה. אשטוריל השיגה את השיגה השני הטוב ביותר כשסיימה במקום החמישי בליגה, כשהעפילה גם לליגה האירופית, גם כן בפעם הראשונה. נקודת השיא הייתה כשהיא לא הפסידה בכל המשחקים באותה עונה (2013-2014) נגד ספורטינג ליסבון (ניצחון 3-1 בבית, תיקו 2-2 בחוץ), ותיקו 1-1 במגרשה של בנפיקה ליסבון.
ב-23 בפברואר 2014, השיגה אשטוריל ניצחון היסטורי לראשונה באצטדיון הדרגאו כשגברה 1-0 על פורטו, משחק בו סילבה הורחק במהלך המחצית השנייה- מה שהיווה הפסד ביתי ראשון של פורטו מאז ההפסד של פורטו 2–3 ללייקשואס ב-2008. הוא עזב את הקבוצה ב-12 במאי, לאחר שהוביל את קבוצתו למקום הרביעי בטבלה בסיום העונה (2013–2014).
קריירת אימון > ספורטינג ליסבון

סילבה חתם על חוזה של 4 שנים בספורטינג ליסבון ב-21 במאי 2014, כשהחליף בתפקיד את המאמן לאונרדו ז'רדים, שעזב לטובת מונקו. הוא הוביל את הקבוצה למקום השלישי בליגה, וזכה בגביע הפורטוגלי אחרי ניצחון על ספורטינג בראגה 3-1 בדו-קרב פנדלים אחרי 2-2 בתום המועד החוקי. זאת הייתה הזכייה הראשונה של הקבוצה בגביע מאז 2008. ב-4 ביוני 2015, ארבעה ימים לאחר הזכייה בגביע, הודיעה ספורטינג שסילבה הודח מסיבה מוצדקת, לאחר שלא לבש את החליפה הרשמית של הקבוצה במשחק הגביע נגד ויזלה. ההדחה הייתה הכרחית לנשיא ברונו דה קרבליו כדי להחתים את ז'ורז'ה ז'זוש במקומו של סילבה מהיריבה בנפיקה, וכללה סעיף המחייב את סילבה לשלם לספורטינג אם יצטרף לקבוצה פורטוגזית אחרת.
קריירת אימון > אולימפיאקוס

ב-8 ביולי 2015, סילבה מונה ליורשו של בן ארצו ויטור פריירה באולימפיאקוס, וחתם על חוזה לשנתיים. המשחק התחרותי הראשון שלו בעונת 2015-2016 בליגה היוונית היה בניצחון 0–3 נגד פאניוניוס. ב-16 בספטמבר, הוא אימן את משחקו הראשון בליגת האלופות עם המועדון החדש שלו, והפסיד 0–3 בבית לבאיירן מינכן בשלב הבתים. לאחר מכן סילבה הוליך את הקבוצה לשבור את השיא של אחד עשר ניצחונות ליגה רצופים ממשחק הליגה הראשון והוא גם רשם ניצחון 2–3 על ארסנל בלונדון בשלב הבתים של ליגת האלופות. הריצה של הקבוצה מפיראוס הסתיימה ב־17 ניצחונות רצופים, שיא אירופי במאה ה-21, אך למרות זאת הם זכו בשיא עם התואר ה־43 שלהם, כשנותרו שישה משחקים לסיום העונה. סילבה עזב את אולימפיאקוס ב-23 ביוני 2016, כשהגדיר זאת מסיבות אישיות.
קריירת אימון > האל סיטי

ב-5 בינואר 2017, סילבה מונה למאמן הראשי של האל סיטי עד סוף העונה, במקומו של מייק פלאן שפוטר מהקבוצה שהייתה בתחתית הטבלה. עם מינויו, אמר סגן היו"ר איהאב עלאם: "יש לו רקורד מצוין ואנחנו מרגישים שזהו מינוי נועז ומרגש במטרה שלנו לשמור על מעמדה של הקבוצה כקבוצת פרימייר ליג". סילבה הביא צוות אימון משלו, כולל העוזר ז'ואאו פדרו סוזה, מאמן הקבוצה הראשונה גונסאלו פדרו ומאמן השוערים הוגו אוליביירה. יומיים לאחר מינויו, סילבה הוביל את הקבוצה לניצחון 2–0 על סוונסי סיטי בסיבוב השלישי של גביע ה-FA. גם משחק הליגה הראשון שלו כמאמן הסתיים בהצלחה, עם ניצחון 3–1 נגד בורנמות' ב-14 בינואר. ב-26 בינואר 2017, ניצחה האל של סילבה 1–2 את מנצ'סטר יונייטד בחצי גמר גביע הפוטבול ליג, מה שהעניק למועדון את הניצחון הראשון שלו על היריבה מאז 1974. עם זאת, עקב הניצחון 2–0 של היונייטד במשחק הראשון, האל לא הצליחו לעלות לגמר, אך ב-4 בפברואר היא ניצחה את ליברפול 2–0 בליגה המקומית, והעניקה למאמן ארבעה ניצחונות מארבעת משחקי הבית הראשונים שלו כמאמן הקבוצה. במרץ 2017, סילבה הצהיר כי ברצונו לסיים את הסכם שיתוף הקרקע עם קבוצת הרוגבי האל באצטדיון KCOM, שכן האחרונה שיחקה ביום שישי והשפיעה על איכות המגרש של קבוצתו בסוף השבוע. ב-25 במאי, לאחר שהאל ירדה ליגה, סילבה התפטר מתפקידו.
קריירת אימון > ווטפורד

ב-27 במאי 2017, אושר שסילבה יצטרף למועדון הפרמיירליג ווטפורד כמאמן ראשי בחוזה לשנתיים. לאחר התחלה טובה של העונה, הוא היה במעקב כאופציה למשרה ניהולית פנויה באברטון בנובמבר. במהלך תקופה זו ובחודשיים שלאחר מכן, ביצועי הקבוצה הפכו גרועים יותר ויותר (חמש נקודות מ-30 בעשרה משחקי ליגה), כשהאוהדים ציינו את אובדן הריכוז שלו ככזה שמציב אותם בסכנת ירידת ליגה. סילבה פוטר מווטפורד בב-21 בינואר 2018, כשהמועדון ציטט את "הגישה הלא מוצדקת של יריבה בפרמיירליג" שגרמה ל"הידרדרות משמעותית הן במיקוד והן בתוצאות עד לנקודה שבה העתיד ארוך הטווח של מועדון הכדורגל ווטפורד היה בסכנה". בפברואר הסכימה אברטון לשלם 4 מיליון פאונד כפיצוי בתגובה לתביעה זו.