stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוב גואן
ביוגרפיה

גואן נולד בלונג ביץ' וגדל בלייקווד, פרבר של לוס אנג'לס, לאחר סיום התיכון הוא החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של סן דייגו וב-1976 סיים תואר בטלקומוניקציה, תקשורת וקולנוע, במהלך לימודיו האקדמאיים הוא היה פעיל ברדיו בהפעלת סטודנטים והוא ניצל את ניסיונו על מנת קבלת עבודה ברדיו מקומי בעירו, לאחר מכן הוא עבד כתקליטן ומפיק בתחנת הרדיו שהועסק ולבסוף גם קודם לתפקיד במאי.
ב-1981 הופיע לראשונה בטלוויזיה ככתב ספורט של "KESQ-TV", השלוחה של ABC בפאלם ספרינגס. בתחילת שנות השמונים הוא שימש ככתב באזורים מסוימים של רשת ESPN, לאחר כמעט ארבע שנים בתפקיד הוא עבר להוליווד, שם הנחה מספר שעשועונים ומשחקים טלוויזיוניים, הצלחתו הגדולה הגיעה כשהנחה בשנים 1989–1991 את התוכנית "גלגל המזל".
ב-1993 הצטרף לצוות תוכנית חדשות הבידור "Entertainment Tonight", תחילה ככתב שטח וב-1996 החל לשמש כמנחה התוכנית. הוא שיחק במספר סרטים וסדרות טלוויזיה בתפקיד עצמו, ב-2005 דיבב גרסה מצוירת של עצמו בסדרה "קסם של הורים".
מ-1994 ועד 1994 הנחה את תחרות מיס תבל ואת תחרות מיס ארצות הברית.
ב-1988 נישא לסברינה וב-1994 נולד בנו. ב-1997 הזוג התגרש. הוא מארגן מדי שנה אירוע גולף שהכנסותיו תומכות במשאלת לב.
בועה (סרט, 2022)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  טטסורו אראקי 
 הופק בידי:  טטסויה נאקאטקה 
 תסריט:  ג'ן אורובוצ'י, רנג'י אוקי 
 מוזיקה:  הירויוקי סוואנו 
 מדינה:  יפן 
 חברת הפקה:  Wit Studio
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה
 הקרנת בכורה:  28 באפריל 2022
 משך הקרנה:  100 דק' 
 שפת הסרט:  יפנית 
 סוגה:  אנימה פוסט-אפוקליפטית
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
בועה (ביפנית: バブル) הוא סרט מונפש פוסט-אפוקליפטי יפני בסגנון אנימה משנת 2022, שהופק על ידי אולפן ההנפשה Wit Studio. הסרט מבוים על ידי טטסורו אראקי.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ברלין ב-10 בפברואר 2022. הסרט הפך באופן רשמי זמין לצפייה לציבור ברחבי העולם בנטפליקס ב-28 באפריל 2022. עיבוד מנגה לסרט מאת ארובו היג'יהארה פורסם לראשונה במגזין שונן ג'אמפ ב-22 באפריל 2022.
תקציר העלילה

עלילת הסרט מתרחשת בטוקיו, בה חוקי הכבידה השתנו ובעקבות כך העיר ננטשה והפכה למגרש משחקים עבור קבוצת צעירים שאיבדו את משפחותיהם, ועוסקים בה בפארקור. הנער היביקי בן ה-18, אשר מומחה בפארקור, צונח בטעות ביום אחד אל תוך הים אך חייו ניצלים על ידי אוטה, נערה בעלת כוחות מסתוריים. המפגש ביניהם מוביל להתגלות שתשנה את העולם.
מדבבים

| דמות | מדבבים> בגרסה היפנית | מדבבים> בגרסה האנגלית |
| --- | --- | --- |
| היביקי | ג'ון שיסון | זאק אגילר |
| היביקי (בצעירותו) | ג'ון שיסון | ג'יני טיראדו |
| אוטה | ריריה | אמי לו |
| מאקוטו | אליס הירוסה | אריקה לינדבק |
| שין | מאמורו מיאנו | קית' סילברסטיין |
| קאי | יוקי קאג'י | רובי דיימונד |
| אוסאגי | סאיאקה סנבונגי | לורה סטאל |
פסקול

פסקול הסרט הולחן על יד הירויוקי סוואנו. שיר הנושא של הסרט המנוגן בפתיחת הסרט הוא "Bubble feat. Uta" בביצוע הזמרת היפנית איב. שיר הסיום של הסרט הוא "Jaa ne, Mata ne." בביצוע הזמרת ריריה, אשר מדבבת את דמותה של אוטה בסרט.
הערות שוליים

↑  Loo, Egan (14 בינואר 2022). "Wit Studio's Bubble Anime Film Casts Alice Hirose, Sayaka Senbongi, Marina Inoue". Anime News Network. נבדק ב-14 בינואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mateo, Alex (11 באפריל 2022). "3 New Manga Launch on Shonen Jump+". Anime News Network. נבדק ב-11 באפריל 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pineda, Rafael Antonio (16 במאי 2022). "Bubble Anime Film's Manga Ends on May 23". Anime News Network. נבדק ב-22 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pineda, Rafael (28 בפברואר 2022). "Wit Studio's Bubble Anime Film Reveals Singer Riria as Heroine, Theme Songs in Trailer". Anime News Network. נבדק ב-28 בפברואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "בועה (סרט, 2022)".
ארמון המנזר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון
 כתובת:  רחוב קרסנוראמיסקי פרוספקט 1
 מיקום:  גטצ'ינה 
 מדינה:  רוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1799
 תאריך פתיחה רשמי:  23 באוגוסט 1799
 אדריכל:  ניקולאי לבוב
 קואורדינטות:  59°33′29″N 30°07′16″E﻿ / ﻿59.558138888889°N 30.121166666667°E﻿ / 59.558138888889; 30.121166666667
 he
 
ארמון המנזר (ברוסית: Приоратский дворец) הוא ארמון בעיירה גטצ'ינה במחוז לנינגרד בצפון מערב רוסיה. הוא נבנה בשנת 1799 על ידי האדריכל ניקולאי לבוב. נבנה עבור ראש מסדר ההוספיטלרים רוסיה כארמון לתקופת הקיץ. הארמון הועבר למסדר על בצו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה ב-23 באוגוסט 1799.
אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, העביר את הארמון לבעלות המדינה ווא נוצל למטרות שונות. לאחר מהפכת אוקטובר הארמון היה מבנה עזר למטרות שונות. בשנת 1968 הוא התחיל לפעול כמוזיאון. בשנת 2004 הסתיים שיפוץ המבנה.
תיאור המבנה

המנזר הוא האנדרטה האדריכלית היחידה ששרדה ברוסיה שנבנתה בעיקר בשיטת עבודות עפר: שכבות של חמרה דחוסה עם טיח. חומות הארמון, הגדר ובנייני החצר נבנו בטכנולוגיה זו. קיר התמך עשוי מאבן הפואדוסט[דרושה הבהרה], איתה נבנו רבים מבנייני גטצ'ינה. החוקרים מציינים את הקומפוזיציה הייעודית, ואת חוסר הסימטריה שמאפיין את המבנה.
הערות שוליים

↑  V. K. Makarov, Gatchina, 2-e izd., ispr. i dop, Sankt-Peterburg: Izd-vo S. Khodova, 2005, ISBN 5-98456-018-6
↑  D. A. Ki︠u︡chariant︠s︡, Gatchina : khudozhestvennye pami︠a︡tniki, Sankt-Peterburg: Lenizdat, 2001, ISBN 5-289-02007-1
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסיה ובנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארמון המנזר על שפת האגם השחור.
אסטל גטי

| --- | --- |

אסטל גטי בטקס פרסי האמי, 1989
 לידה:  25 ביולי 1923 מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית
 פטירה:  22 ביולי 2008 (בגיל 84) לוס אנג'לס, קליפורניה
 מקום קבורה:  בית הקברות הוליווד פוראבר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1950–2000 (כ־50 שנה)
 מקום לימודים:  תיכון סיוורד 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס אמי   פרס גלובוס הזהב
 http://www.estellegetty.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
אסטל גטי (באנגלית: Estelle Getty; ‏25 ביולי 1923 – 22 ביולי 2008) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודייה-אמריקאית, זוכת פרס אמי ופרס גלובוס הזהב. נודעה בעיקר בזכות גילום דמותה של סופיה פטרילו בסדרת הטלוויזיה "בנות הזהב".
ביוגרפיה > השנים הראשונות

גטי נולדה במנהטן, ניו יורק בשם אסטל שר, בתם של שרה וצ'ארלס שר, מהגרים יהודים מפולין, שעבדו בעסקי הזכוכית. היו לה שני אחים: דייוויד ורוזלין. בילדותה לקחה שיעורי משחק, שירה וריקוד. לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון החלה לשחק בתיאטרון יידי, ואף ניסתה את כוחה בתור סטנדאפיסטית במועדונים ברצועת הבורשט, ללא הצלחה רבה.
בגיל 24 נישאה ולאחר מכן ילדה שני בנים, ובמשך שנים רבות עבדה כמזכירה בחברות שונות, ובמקביל הופיעה במחזות קומיים ודרמטיים בתיאטרון קהילתי.
ביוגרפיה > קריירה

בסוף שנות השבעים הופיעה גטי ביחד עם הארווי פירסטיין בתיאטרון ניו יורקי קטן, והשניים התיידדו. פירסטיין ליהק את גטי לתפקיד של אמו במחזה האוטוביוגרפי שכתב, "סיפור אהבה בשלושה פרקים". המחזה הוצג בגרסה ראשונית שלו באוף ברודוויי ב-1978, וב-1982 עבר לברודוויי, זכה להצלחה רבה והוצג למעלה מ-1,200 פעמים. ב-1983 זכה בפרס טוני למחזה הטוב ביותר. כאשר הופקה הגרסה הקולנועית למחזה ב-1988, גטי רצתה מאוד לגלם את דמות האם גם בסרט, אך מלהקי הסרט רצו כוכבת בעלת שם עולמי והעדיפו ללהק לתפקיד את אן בנקרופט.
בין השנים 1985–1992 כיכבה בקומדיית המצבים המצליחה של רשת NBC "בנות הזהב", שעסקה בחייהן של ארבע נשים מבוגרות שחולקות בית במיאמי. גטי גילמה בסדרה את דמותה של סופיה פטרילו, אמה של דורותי. גטי הייתה צעירה יותר ב-14 חודשים מביאטריס ארתור שגילמה את דורותי, וכמעט ולא זכתה בתפקיד בשל היותה צעירה מדי. היא צוידה במשקפיים עבים ובפאה של שיער לבן כדי שתיראה מבוגרת יותר. השתתפותה בסדרה הפכה אותה למפורסמת והעניקה לה הכרה בינלאומית, בגיל 62. על הופעתה בסדרה הייתה מועמדת לפרס אמי שבע פעמים ברציפות, עבור כל אחת משבע עונות הסדרה, וב-1988 זכתה בפרס, בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית. כמו כן זכתה ב-1986 בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית/מוזיקלית. בנוסף, זכתה פעמיים (בשנים 1991 ו-1992) בפרס הקומדיה האמריקאית, בקטגוריית שחקנית המשנה המצחיקה ביותר בסדרת טלוויזיה. לאחר שהסדרה "בנות הזהב" ירדה מהמרקע, המשיכה גטי לגלם את דמותה של סופיה פטרילו בשתי סדרות נוספות: תחילה בסדרת הספין אוף "ארמון הזהב", ולאחר מכן בסדרה הקומית "קן ריק".
ב-1988, בשיא הצלחתה, כתבה ביחד עם סטיב דולסון את ספרה האוטוביוגרפי "?If I Knew Then, What I Know Now... So What" (בתרגום חופשי: "אם הייתי יודעת אז את מה שאני יודעת עכשיו... אז מה?"). ב-1993 הוציאה קלטת כושר עבור אנשים בגיל הזהב.
בקולנוע, הופיעה בשנות השמונים בתפקידי משנה בשני סרטים מצליחים: "טוטסי" (1982) ו-"מסכה" (1985). ב-1992 הופיעה בתפקיד הראשי, לצדו של סילבסטר סטאלון, בסרט הפעולה הקומי "עצור! או שאמא שלי יורה". הסרט קיבל ביקורות שליליות ביותר, אך גרף הכנסות של כ-70 מיליון דולר ברחבי העולם, וזכה לאחר מכן להצלחה גם בהשכרות ומכירות של ה-DVD. הסרט זכה בשלושה פרסי פטל הזהב, כשאחד מהם הוענק לגטי בקטגוריית שחקנית המשנה הגרועה ביותר.
ב-1999 הופיעה בסרט "סטיוארט ליטל", בתפקיד סבתו של ליטל. היה זה תפקידה האחרון על המסך.
ביוגרפיה > חייה האישיים

ב-21 בדצמבר 1947 התחתנה גטי עם ארתור גטלמן, שאת שם משפחתו המקוצר אימצה כשם הבמה שלה, ונותרה נשואה לו עד למותו ב-2004. נולדו להם שני בנים: קארל ובארי. בעלה מעולם לא הסתגל להצלחתה המטאורית בגיל מאוחר ולתשומת הלב התקשורתית שהתלוותה אליה, והוא המשיך להתגורר בפלורידה ולנהל את עסקי הזכוכית שירש מהוריה.
גטי הייתה תומכת נלהבת ופעילה למען זכויות להט"ב בארצות הברית, והייתה מעורבת באופן קבוע בפעולות שנועדו לסייע למלחמה באיידס. ב-1991 סייעה לאחיינה בן ה-29 סטיבן שר, שחלה באיידס והיה בשלביה המתקדמים של המחלה, וטיפלה בו. מאחר שהוריו התגוררו באנגליה, וחבריו כבר לא יכלו לסייע לו, היא לקחה על עצמה להטיסו מצפון קרוליינה להוספיס בקליפורניה, כדי שיהיה בקרבתה בימיו האחרונים. הוא נפטר בינואר 1992.
גטי הפסיקה להופיע בציבור החל משנת 2000, לאחר שחלה התדרדרות במצב בריאותה. בסוף שנות התשעים היא אובחנה בטעות כחולה במחלת פרקינסון, ולאחר מכן אובחנה בטעות כחולה במחלת אלצהיימר. בסופו של דבר אובחנה כחולה בדמנציה של גופי לואי, מחלה שתסמיניה דומים לאלה של פרקינסון ואלצהיימר. בשל מחלתה נעדרה גטי מפרק איחוד מיוחד של כוכבות "בנות הזהב", שצולם ב-2003.
גטי נפטרה ב-22 ביולי 2008 בביתה בלוס אנג'לס, שלושה ימים לפני יום הולדתה ה-85. היא נקברה בחלקה היהודית של בית הקברות "הוליווד לנצח" בהוליווד.
פילמוגרפיה נבחרת > קולנוע

טוטסי (1982)
מסכה (1985)
אהבה בחלון ראווה (1987)
עצור! או שאמא שלי יורה (1992)
הרפתקאותיו של סטיוארט ליטל (1999)
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

קופקבנה (סרט טלוויזיה, 1985)
בנות הזהב (1985-1992)
ארמון הזהב (1992–1993)
קן ריק (1993–1995)
לקריאה נוספת

Estelle Getty (with Steve Delsohn), If I Knew Then, What I Know Now... So What?, Contemporary Books, 1988, ASIN B002BOUAMG (אוטוביוגרפיה)
אסטיפליה (ספינה)

אסטיפליה (ביוונית: Αστυπάλαια) הייתה אוניית משא יוונית שנשאה מטען מישראל, אשר נעצרה בשנת 1959 על ידי שלטונות מצרים כשניסתה לחצות את תעלת סואץ, עוכבה למשך חודשים ושוחררה רק לאחר שמטענה הוחרם.
הרקע

בשנת 1957, עם השלמת נסיגת צה"ל מסיני ומעזה, שנכבשו על ידי ישראל במלחמת סיני, נותר לממשלת ישראל לראות אם יישמר חופש השיט במצרי טיראן. ישראל החליטה להעביר במְצרים מטענים על גבי ספינות זרות שאינן נושאות דגל ישראל. הראשונה הייתה הספינה הדנית בריגיטה טופט שעברה את תעלת סואץ ביולי 1957 בדרכה מבורמה לחיפה, אך העיתונאי הישראלי רפי נלסון, שהיה על סיפונה, נעצר על ידי המצרים למשך עשרים יום.
הספינה השנייה, "האינגה טופט", הייתה אף היא ספינה דנית. זו ניסתה לעבור את תעלת סואץ במאי 1959, אך נעצרה על ידי שלטונות מצרים למשך תשעה חודשים והורשתה להפליג רק לאחר שמטענה הוחרם. הספינה השלישית הייתה אסטיפליה.
מעצר הספינה

אסטיפליה שוגרה בדצמבר 1959 על פי סיכום שהושג ביוני 1959 בעת ביקורו של מזכיר האו"ם דאג המרשלד בקהיר בניסיונו להביא, ללא הצלחה, לשחרורה של אינגה טופט, עם גמאל עבד אל נאצר, שלפיו מטעני ייצוא ישראליים שייחשבו כשייכים לקונים כבר מעת הישלחם מישראל, יורשו לעבור בתעלת סואץ בספינות שבבעלות לא ישראלית. הוא הדין באשר למטעני ייבוא לישראל, בתנאי שייחשבו כנמצאים בבעלות המוכר עד הגיעם לשם. כל זאת בתנאי כי לשיגור המשלוחים לא יתלווה פרסום.
על הפלגתה של אסטיפליה מחיפה נמסרה להמרשלד הודעה מראש והוא הביע את אמונתו שהמטען יעבור. ישראל הטילה איפול על תנועות הספינה ולמרות זאת היא נעצרה בפורט סעיד ב-17 בדצמבר 1959, בדרכה מחיפה לג'יבוטי ועל סיפונה מטען 400 טון מלט המיועד לקונה באסמרה.
מדינת ישראל פנתה לארצות הברית ולמזכיר האו"ם. האמריקאים הודיעו כי לא יתערבו וישאירו את העניין לטיפולו של המרשלד. מזכיר האו"ם הגיע לקהיר ב-20 בינואר 1960 אך ביקורו הסתיים בכישלון לאחר שהמצרים מסרו לו כי הספינה שוגרה כדי להכשיל את מאמצי מצרים לקבל הלוואה מן הבנק העולמי לפיתוח תעלת סואץ. באמצע חודש פברואר הודיע מזכיר האו"ם כי עליו לבדוק את מסמכי המטען של הספינה כדי לראות אם מעברה בתעלת סואץ הוא על פי הסיכום מיוני 1959 בינו לבין נשיא מצרים. בינתיים חלפו כבר חודשיים והספינה עודנה עצורה. הגיע חודש אפריל ומזכיר האו"ם טרם הביע את עמדתו.
שחרור הספינה

ישראל המציאה למזכיר האו"ם את מסמכי המטען של הספינה על אף ששללה את עצם הצורך בבדיקתם. בדיקת היועצים המשפטיים של האו"ם התארכה ורב החובל החליט ב-8 באפריל לפרוק את מטענה ולשוב לפיראוס. שגריר ישראל באו"ם מיכאל קומיי סיכם את פרשת הספינה בהודעה הבאה:
לאחר מעשה

לפרשת מעצר הספינה אסטיפליה היה ספיח - במחאה על מעצרה והחרמת מטענה הטילו פועלי נמל ניו יורק חרם על ספינת הנוסעים והמטען המצרית "קלאופטרה" שהגיעה לנמל ב-13 באפריל 1960 וסירבו לפרוק את מטענה על פי הוראת איגוד עובדי הים האמריקאי. בעוד הספינה המצרית תקועה בנמל ניו יורק הוחרמה ספינה מצרית אחרת "כוכב אסואן" בנמל מונטריאול שבקנדה שהגיעה ב-28 באפריל. בתגובה הוכרז ב-29 באפריל חרם ערבי על כל הספינות האמריקאיות והקנדיות שתגענה לנמלי מדינות ערב.
בחודש מאי הגיעה תגובתו של המזכיר. כשנשאל ב-5 במאי במסיבת עיתונאים על עמדתו, השיב ברוגזה כי מעולם לא הגיע להסכם עם נאצר למעבר ספינות הנושאות מטענים ישראליים בתעלת סואץ. בהשאלו על החרם שהוטל על הספינה קלאופטרה, השיב המזכיר כי "השיטות להשגת הפתרון צריכות להיות מדיניות בלבד". החרם על הקלאופטרה הוסר ב-7 במאי כאשר מחלקת המדינה האמריקאית הבטיחה לנקוט צעדים להגנה על ספינות וימאים אמריקאים בפני החרם הערבי.
עם שחרורה של האסטיפליה, לאחר החרמת מטענה, חודשיים לאחר שחרורה של האינגה טופט, המשיך לעמוד בעינו מצב חוסר האפשרות של ישראל להעביר ספינות ומטענים בתעלת סואץ. המצרים ריככו עמדתם לגבי חופש השיט של ספינות ומטענים ישראליים בתעלת סואץ רק כעבור חמש עשרה שנים, בשנת 1975, לאחר חתימת הסכם הביניים בין ישראל למצרים ואפשרו מעבר מטענים לישראל בספינות לא ישראליות. לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1979 ניתן למדינת ישראל חופש מעבר מלא בתעלת סואץ, לא רק לספנות האזרחית, אלא גם לספינות חיל הים הישראלי. בשנת 2009 עברה בתעלה גם צוללת ישראלית.
ראו גם

אמנת קושטא
הערות שוליים

↑  רויטרס, דיווח: צוללת ישראלית עברה בסואץ בחודש שעבר, באתר ynet, 3 ביולי 2009
בוב ג'ון

רוברט פרדריק "בוב" ג'ון (אנגלית: Robert Frederick "Bob" John;‏ 3 בפברואר 1899 - 17 ביולי 1982) היה שחקן ומאמן כדורגל וולשי.
קריירה

ג'ון נולד בבארי, וכשחקן נוער השתתף במשחקים של בארי טאון וצ'ירפילי, לפני שהצטרף למועדון הכדורגל האנגלי ארסנל בינואר 1922, תמורת סכום של 750£. ג'ון ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל ב-28 באוקטובר 1922, בהפסד הביתי לניוקאסל יונייטד, ועד מהרה הפך לשחקן הרכב קבוע במקום הקיצוני השמאלי טום ויטאקר. ג'ון הפגין יכולת משחק גבוהה, ותוך זמן קצר הוא זמן לסגל של נבחרת ויילס, וערך את הופעת הבכורה שלו במדיה במשחק נגד נבחרת סקוטלנד ב-17 במרץ 1923; היה זה משחקו הראשון מתוך 15 בנבחרת.
ג'ון הפסיד את מקומו בהרכב של ארסנל בעונת 1923/1924 בעקבות התחרות בין בילי בליית' לאנדרו יאנג, אך לאחר שעבר לשחק בעמדת הבלם השמאלי כדי לחפות על חסרונו של אנדי קנדי, הוא הפך לשחקן כמעט קבוע בהרכב בעונת 1924/1925. בסופו של דבר ג'ון חזר לשחק בעמדת הקיצוני השמאלי, הפעם כשחקן הרכב קבוע. ג'ון היה בעל יכולת גבוהה בחטיפת הכדור ומסירותיו היו יעילות, והוא הצליח להעפיל עם ארסנל לגמר גביע ה-FA בעונת 1926/1927; אולם, במשחק הגמר ניצחו שחקני קארדיף סיטי כתוצאה מטעות של דן לואיס, שוער ארסנל וחברו הטוב של ג'ון. ג'ון ניחם את חברו הטוב לאחר המשחק והבטיח לו כי תהיה לו הזדמנות נוספת לזכות בגביע, אך זו מעולם לא קרתה.
ג'ון שיחק בהרכב הראשון של ארסנל לאורך המחצית הראשונה של שנות ה-30, למרות שהיו מספר שחקנים כגון צ'ארלי ג'ונס שהתחרו עמו על התפקיד. בעונת 1929/1930 הוא הצליח לזכות בגביע FA ראשון בקריירה, ולאחרים בשלוש אליפויות. ג'ון הבקיע את השער היחיד של ארסנל בגמר גביע ה-FA של 1932, שבו גבר המועדון על ניוקאסל יונייטד בנסיבות שנויות במחלוקת. בתקופה זו הוא היה אחד מהשחקנים המבוגרים בארסנל, והדריך מספר שחקנים צעירים חדשים שהגיעו למועדון, ביניהם אלכס ג'יימס.
ג'ון היה שחקן מילואים בשלוש העונות האחרונות שלו בארסנל, לאחר שאיבד את מקומו בהרכב לווילף קופינג, ולפיכך לא קיבל מדליה על הזכייה של ארסנל באליפות בעונת 1934/1935. ג'ון פרש ממשחק פעיל ב-1938. בסך הכל הוא הופיע במדי ארסנל ב-470 משחקים, יותר מכל שחקן אחר של המועדון בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה.
לאחר פרישתו ב-1938 הוא הצטרף לצוות האימון של וסטהאם יונייטד. לאחר מכן הוא הצטרף לטורקי יונייטד כעוזר מאמן, ועבד תחת חברו לשעבר מארסנל ג'ק באטלר. ג'ון עבר ביחד עם באטלר לקריסטל פאלאס במאי 1947, והמשיך לעבוד כעוזרו. ב-1949 הוא החל לעבוד בקארדיף סיטי כמאמן-מתלמד, והחזיק במשרתו עד מרץ 1950 כשהתמנה למאמן טורקי יונייטד. ג'ון לא זכה להצלחה רבה בטורקי, והוביל את המועדון לשבעה ניצחונות בלבד מתוך 28 משחקי ליגה, לפני שעזב את תפקידו בנובמבר 1950.
תפקידו האחרון היה מאתר כישרונות בקארדיף סיטי. הוא מת בבארי ב-1982. בשנת 2008 החליטו צאצאיו להשאיל למוזיאון ארסנל את החולצות שלו ממשחקי גמר הגביע שבהם השתתף (1927, 1930 ו-1932).
לקריאה נוספת

Harris, Jeff & Hogg, Tony (ed.) (1995). Arsenal Who's Who, Independent UK Sports. ISBN 1-899429-03-4
ארכיטקטורת הרווארד

ארכיטקטורת הרווארד
ארכיטקטורת הרווארד (באנגלית: Harvard architecture) היא ארכיטקטורת מחשב בה מקום האחסון וערוצי המידע מופרדים ממש, בין אלה המשמשים את הפקודות להרצה, ואלה של המידע המעובד על ידי הפקודות.
מקורו של המונח הוא במחשב הרווארד סימן 1, שהיה בעל מקום מוגבל לאחסון מידע, אשר הוכל במלואו בתוך יחידת עיבוד מרכזית, ולא אפשר גישה לזיכרון אשר הכיל את הפקודות כזיכרון לעיבוד. תוכניות היו צריכות להטען על ידי המפעיל, והמחשב לא היה יכול לבצע אתחול לעצמו.
כיום, מעבדים מיישמים הפרדה שכזו בקווי המידע על פי רוב מטעמי ביצועים. חלק מהמעבדים אשר מוצהרים כ"מעבדי ארכיטקטורת הרווארד" מממשים, הלכה למעשה, ארכיטקטורת הרווארד מֻסְגֶּלֶת, כך שהם מסוגלים לבצע פעולה כמו טעינת תוכנה ממקום אחסון חיצוני, ולאחר מכן הרצתה.
עם זאת, קיימים גם רכיבים הנשענים על עקרונות ארכיטקטורת הרווארד קלאסית (בעיקר מעבדי אות ספרתיים ומיקרו-בקרים קומפקטיים), אך אפילו רכיבים כאלו מממשים לרוב פקודות מיוחדות לצורכי שליפת מידע מזיכרון התוכנה כטבלאות נתונים לקריאה בלבד ו/או פקודות לתכנות מחדש של זיכרון התוכנה.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעי המחשב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אסלאמיזציה

אסלאמיזציה (בערבית: أسلمة, באנגלית: Islamization) הוא מונח המשמש לתיאור תהליך של חיזוק ההשפעה של דת האסלאם בתחומים שונים של המדיניות הציבורית והחיים הציבוריים, כמו גם לתיאור תהליך המרת דת המוני של אוכלוסייה אשר מוביל לעלייה במספר האנשים המאמינים באסלאם.
רקע היסטורי > בעבר

גל האסלאמיזציה הראשון התרחש במהלך סוף המאה ה-6 ותחילה המאה ה-7 לספירה כאשר מייסד האסלאם, הנביא מוחמד, הצליח לגבש קהילה מוסלמית חזקה שכבשה את העיר מכה ואסלם אותה. תהליך האסלאמיזציה התפשט בקרב העמים שאכלסו את השטחים העצומים שנכבשו על ידי צבאות ערב במאות הראשונות לאחר מותו של מוחמד. תהליך המרת הדת של האוכלוסייה המקומית נמשך בפועל זמן רב. למרות שהתהליך לא נכפה, מעמדם הציבורי וזכויותיהם של רבים מקרב האוכלוסייה הלא מוסלמית נפגעו, ובשל כך רבים החליטו בסופו של דבר להמיר את דתם.
למרות שההתרחבות הצבאית וההשפעה של האימפריות הערביות דעכה לבסוף, תהליך האסלאמיזציה המשיך להתקיים בדרכים אחרות. מדינות מוסלמיות ששלטו בסחר באוקיינוס ההודי ובאזור מדבר הסהרה הפיצו לאורך השנים את דת האסלאם באמצעות הסחר, והאינטראקציה עם האוכלוסייה המקומית, תהליך אשר הוביל לכך שהאסלאם התפשט באזורים כגון צפון אפריקה, חבל הארץ סאהל באפריקה ובדרום מזרח אסיה (שם נמצאת כיום הקהילה המוסלמית הגדולה ביותר בעולם). השלטון המוסלמי באזורים הללו הגיע רק לאחר שחלקים נרחבים ומשמעותיים של האוכלוסייה באזורים הללו התאסלמו.
רקע היסטורי > בהווה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
כיום, במדינות שבהן האסלאם היא הדת השלטת, קיימת חדירה של דוקטרינות האסלאם כמעט בכל תחומי החיים וחיי הפרט.
על אף שבמרבית מדינות המערב כיום קיימת מדיניות סובלנית לכל הדתות, ארגונים ואישים בולטים שונים בעולם המערבי, בעיקר פוליטיקאים מן הימין הקיצוני, מתייחסים למספר ההולך וגדל של המהגרים המוסלמים במדינות מערב אירופה בעשורים האחרונים ולתהליך האסלאמיזציה המתרחש במדינותיהם כתופעה שלילית ואף מסוכנת וטוענים באופן מוצהר כי יש להתנגד להתפשטות האסלאם במדינותיהם (ראו לדוגמה ז'אן-מארי לה פן ו-חרט וילדרס).
המתנגדים להתפשטות של האסלאם באירופה מצביעים על המחלוקת והחיכוכים הקיימים כיום בין האוכלוסייה המקומית למהגרים המוסלמים השמרנים בנושאים חברתיים ובשל החשש הקיים מצמיחה מהירה של הקהילות המוסלמיות באירופה בשל שיעורי הילודה הגבוהים יחסית של האוכלוסייה המוסלמית, בניגוד לשיעורי הילודה הנמוכים המאפיינים את האוכלוסייה בעולם המערבי – מגמה אשר עלולה להשפיע בעתיד באופן מהותי על אורח החיים החילוני-מערבי אשר קיים במדינות הללו כיום.
ראו גם

דוושירמה
אסלאמיזם
אסלאמופוביה
המרת דת באסלאם
התנועה האסלאמית בישראל
האסלאמיזציה של ארץ ישראל
מסגד נוטרדאם
| אסלאם |
| --- | --- | --- |
| חמשת עמודי האסלאם | שהאדה (העדות) • אלצלאה (התפילה) • אלזכאה (הצדקה) • צום • אלחאג' (העלייה לרגל) | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| פלגים עיקריים | אסלאם סוני • אסלאם שיעי | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| אישים מרכזיים | מוחמד • ח'ליף ושושלות הח'ליפים • נביאי האסלאם • אימאם שיעי • מהדי • בני לווייתו של מוחמד • נשות מוחמד | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| דמויות היסטוריות נוספות | פאטמה בת מוחמד • עבדאללה אבן א-זובייר • אבו להב | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| קרבות בראשית האסלאם | קרב בדר • קרב אוחוד • קרב השוחה • קרב ח'ייבר | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| אנשי דת (עולמא) | מאלכ אבן אנס • אל נעמאן בן ת'אבת אבו חניפה • אחמד אבן חנבל • מוחמד אבן אידריס א-שאפעי • אבן חג'ר אל-עסקלאני • אל-ע'זאלי | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| ערים קדושות | מכה • אל-מדינה • ירושלים • נג'ף • כרבלא • כופה • כאט'מיה • משהד • סאמרא | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| האתרים הקדושים ביותר | מסגד אל-חראם • מסגד הנביא • מסגד אל-אקצא | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| חגים | הג'רה • לוח השנה המוסלמי • עיד אל-פיטר • עיד אל-אדחא • עשוראא • ארבעין • לילת אל-קאדר | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| מבנים | מסגד • מינרט • מחראב • הכעבה • אדריכלות איסלאמית | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| תפקידים דתיים | אייתולה • מרג'ע • אימאם • מולא • קאדי • מופתי • מואזין |  |
| טקסטים וחוקים | קוראן • חדית' • אסנאד • מתן • תפסיר • סונה • פיקה • פתווה • שריעה |  |
| אסכולות השריעה | חנפית • חנבלית • ג'עפרית • מאלכית • שאפעית |  |
| אסכולות הכלאם | אשעריה • ג'בריה • מאתורידי • מורג'יאה • מֻעתזילה |  |
| פלגים שיעים | את'נא עשריה • אסמאעיליה • זיידים |  |
| פלגי הח'וארג' | צאפריים • אזארקה • איבאדיה |  |
| תנועות | סופיות • והאביה • סלפיה • אסלאמיזם • אסלאם ליברלי |  |
| פלגים אחרים | אומת האסלאם • חמשת האחוזים • המסורים • אחמדים • זקרי • עלווים |  |
| אמונות קשורות | באביזם • בהאאים • יזידים • סיקיזם |  |
פורטל אסלאם • מונחים בסיסיים • כל הערכים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph311267
ארי רט

| --- | --- |

 לידה:  6 בינואר 1925 וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 פטירה:  13 בינואר 2017 (בגיל 92) וינה, אוסטריה 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  Gymnasium Wasagasse 
 מעסיק:  ג'רוזלם פוסט, אוניברסיטת פוטסדאם 
 פרסים והוקרה:  עיטור הזהב להצטיינות של הלאנד וינה  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  תואר מקצועי פרופסור 
 
קברו של ארי רט בבית הקברות גבעת השלושה
ארי רט (6 בינואר 1925 – 13 בינואר 2017) היה עיתונאי ישראלי, שימש כעורך ראשי של הג'רוזלם פוסט (יחד עם ארווין פרנקל) בשנים 1975–1989.
ביוגרפיה

נולד בשם ארנולד רט (בגרמנית: Arnold Rath) כבן שני ללאורה לבית גרוס וליוסף רט, סוחר נייר, בווינה.
אמו סבלה ממחלת גרייבס והתאבדה בשנת 1929. כילד, היה בעל אזרחות פולנית וקיבל אזרחות אוסטרית ב-1931.
בסתיו 1934 החל לימודיו בגימנסיה בווינה, בכיתה היהודית. לאחר האנשלוס, הצטרף לתנועת הנוער "המכבי הצעיר" באפריל 1938.
במאי אותה שנה נעצר אביו ונשלח למחנה הריכוז דכאו. איש אס אה המשיך את ניהול החברה המשפחתית.
בספטמבר עבר הכשרה בת ארבעה שבועות ונמנה עם 50 בני נוער שנבחרו מתוך 200 לקבל סרטיפיקט לעלייה לארץ ישראל.
בסוף אוקטובר נשלח לעבודות כפייה, אולם הצליח להימלט יחד עם שני חברים באותו היום. רט הצליח  לצאת ברכבת מווינה לטריאסט עם אחיו הבכור.
עלה ב-8 בנובמבר לארץ ישראל באניה איטלקית, כשהוא רק בן 13.
היה ממקימי קיבוץ חמדיה, שם התגורר במשך 16 שנים. ב-1946 נשלח מטעם תנועת "הבונים" לארצות הברית. למד היסטוריה וכלכלה. בשנת 1957 החל לעבוד בעיתון "ג'רוזלם פוסט", בשנת 1975 מונה לעורך בעיתון ובשנת 1979 מונה לעורך הראשי. לאחר מכירת העיתון לאיל העיתונות קונרד בלק, בשנת 1989, עזב את ה"פוסט" והחל לשמש כעיתונאי פרילאנסר וללמד באוניברסיטת פוטסדאם בגרמניה.
נמנה במשך שנים רבות עם ועדת העורכים, ובסוף שנות ה-70 אף עמד בראשה.
בשנת 2005 זכה ב"צלב השירות המצוין" (Bundesverdienstkreuz) של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בעבור תרומתו לדיאלוג הישראלי-גרמני, בשנים 2005 ו-2006 קיבל עיטורי כבוד מהעיר וינה ובשנת 2011 זכה ל"עיטור הכבוד הגדול" של רפובליקת אוסטריה.
בעקבות בקשה שהגיש ב-2005, הושבה לו אזרחותו האוסטרית בינואר 2007.
ב-2012 פורסמו בווינה זכרונותיו תחת השם "ארי משמעו אריה":.
הסרט הדוקומנטרי "A Life of Many Lives" נעשה על חייו על ידי הבמאית הלגה אמבאכר.
ארי רט נפטר בגיל 92 בווינה ונטמן בסמוך לאחיו הבכור בבית הקברות גבעת השלושה.
העיר וינה קראה כיכר על שמו ברובע התשיעי, ברחוב בו גדל.
ממאמריו

ארי רט, ברונו קרייסקי שלא הכרנו, באתר הארץ, 20 בנובמבר 2010