stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרפורמה בנמלי הים בישראל
עיקרי הרפורמה > עיקרי הדברים שיושמו

שינוי המבנה הארגוני והניהולי – בהתאם למודל בעל הבית, חוק רשות הספנות והנמלים משנת 2004 פירק את השליטה הכוללת והמאוחדת של רשות הנמלים. הוא הביא ליצירתן של שלוש חברות נמל, חברת נמל חיפה בע"מ, חברת נמל אשדוד בע"מ וחברת נמל אילת בע"מ. הוא כונן, במקום רשות הנמלים, את חברת נמלי ישראל (חנ"י), שהיא החברה הממשלתית שאחראית על פיתוח הנמלים, מתוך ראיה כוללת של צורכי המדינה והמשק, והיא הבעלים של תשתיות הנמלים, נכסי המקרקעין ונכסים אחרים. חברת נמלי ישראל העמידה את הנכסים לרשות חברות הנמל ותאגידים אחרים, שעושים בהם שימוש לצורך הפעולה השוטפת של הנמלים. בנוסף, הוקמה רשות הספנות והנמלים, הכפופה למשרד התחבורה, כגוף המפקח וכרגולטור. החוק נכנס לתוקף בשנת 2005. בשלב ראשון (עד 2013) כל החברות שהוקמו במסגרתו היו בבעלות ממשלתית.
הפרטה – הכוונה להעביר את חברות הנמל לבעלות פרטית למשך זמן מוגבל מומשה חלקית. חברת נמל אילת עברה בשנת 2013 לידי חברת פפו ספנות, בבעלות האחים נקש, למשך 15 שנה. חברת נמל חיפה עברה בינואר 2023 לידי קבוצת אדני-גדות, בבעלות ישראלית-הודית, שתפעיל את הנמל עד 2054. נכון לינואר 2023, חברת נמל אשדוד בע"מ נותרה חברה ממשלתית.
הקמת נמלים חדשים – הוקמו נמל המפרץ במפרץ חיפה, בסמוך לנמל חיפה, ונמל הדרום בסמוך לנמל אשדוד. בספטמבר 2021 החל נמל המפרץ לפעול, והוא מופעל על ידי חברת SIPG הסינית. נמל הדרום החל לפעול בפברואר 2022, והוא מופעל על ידי חברת TIL ההולנדית. שני הנמלים החדשים מתחרים בנמלים הקיימים הסמוכים להם. הקמתם מגדילה את כמות המטען שיכולה להיות מטופלת בנמלי ישראל ביחידת זמן, והכוונה היא שהגברת התחרות תביא להתייעלות.
העברת מחלקות הים לחנ"י – מחלקות הים, שבעבר היו חלק מחברות הנמל, אחראיות על תנועת האוניות לרציפים, כולל ניתובן וגרירתן. עם הקמת הנמלים החדשים עלה הצורך להפרידן מחברות הנמל, על מנת שהן לא ישמשו כמחסום לתחרות. בשנת 2020 מחלקת הים של נמל חיפה הפכה לחברת בת של חנ"י, ומחלקת הים של נמל אשדוד הפכה גם היא לחברת בת בינואר 2021.
רפורמה בתעריפי הנמלים – בשנת 2010 החליטה הממשלה על רפורמה בתעריפי הנמלים, לצורך פישוטם, שקיפותם והגברת התחרותיות. יישומה של רפורמה זו נפרס על פני עשר שנים. מרבית התעריפים שנקבעו הם תעריפי מקסימום.
היסטוריה > חוק רשות הספנות והנמלים (2004)

בדברי ההסבר להצעת החוק הממשלתית בשנת 2003, נכתב כי נמלי הים אחראים על מעבר 97% מסחר החוץ של ישראל, ושנמלים אלה סובלים מבעיות שגורמים להם להיות לא תחרותיים ביחס לנמלים אחרים באזור, כגון פורט סעיד במצרים ונמל פיראוס ביוון. לפי ההצעה סיבה מרכזית לחוסר התחרותיות של נמלי ישראל היה עלויות השכר לעובדי הנמלים, שהיוו כ-50% מהוצאות רשות הנמלים. בנוסף, הנמלים לא עבדו בצורה יעילה, ומשך ההמתנה הממוצע של ספינות היה 17.4 שעות בשנים 2000–2003. טענה נוספת על פעילות הנמלים הייתה קיומו של סבסוד צולב, שבמסגרתו זכו היצואנים לתעריפי שירות מופחתים, בעוד היבואנים סבלו מתעריפים גבוהים, דבר שלטענת מבקרי המערכת הקיימת הפחית את התמריצים להתייעלות.
מבקרים רבים טענו כי אי-היעילות בנמלים נגרמת גם כתוצאה מכוחם הרב של הוועדים של עובדי הנמל, שהיו מאוגדים יחד ואשר יכלו להשבית בקלות יחסית את כלל הנמלים בישראל. כוחם של הוועדים הביא למשכורות גבוהות והימנעות מרפורמות. בסוף שנות ה-90 קידם שר האוצר בייגה שוחט את הקמת נמל היובל כנמל המופעל באמצעות יזם פרטי, אך לחץ מצד ועדי העובדים הוביל ב-2001 לביטול תוכנית זו והחלפתה בתוכנית כל נמל על ידי חברת בת של רשות הנמלים. לטענת ההסתדרות בין עובדי הנמלים לבין משרד האוצר נחתם ב-2001 הסכם לפיו הממשלה לא תקדם רפורמה בנמלים ללא הסכמת העובדים. ב-30 בספטמבר 2003 פתחה ההסתדרות בעיצומים שכללו שביתה בנמלים עד 9 באוקטובר באותה שנה. השביתה גרמה לזרוז הליכי החקיקה הקשורים ברפורמה, והצעת החוק הובאה לקריאה ראשונה בכנסת, כאמצעי לחץ על ההסתדרות, ב-9 באוקטובר 2003. הצעת החוק עברה בקריאה שנייה ושלישית ביולי 2004.
הביקורת על המצב הקיים התמקדה במבנה הארגוני של הנמלים, שמאז 1961 הפעלתם ופיתוחם היו נתונים בידי רשות סטטוטורית אחת – רשות נמלי ישראל. הרשות הייתה אחראית על שטחי הנמל, על הפעלת הרציפים, על פיתוחם ועל שכר העובדים, בדומה לרשות שדות התעופה, וכתוצאה מכך נוצר מצב שבו גוף אחד מחזיק בידו משאבים רבים הקשורים לייבוא ולייצוא. החוק משנת 2004 (נכנס לתוקף ב-2005) ניסה לפתור את הבעיה זו באמצעות "דגם בעל הבית", שבמסגרתו המדינה נותרת בעלת הנמלים והיא מחכירה אותם לחברות שאחראיות על הניהול השוטף ועל הספקת השירותים. הוא כלל את הפיכת נמלי חיפה אשדוד ואילת לחברות עצמאיות, תוך כוונה להפריטן בהמשך; הקמה של חברה ממשלתית אחת – חברת נמלי ישראל (חנ"י) – שמחכירה את שטחי הנמלים לחברות השונות ושבאחריותה לפתח את הנמלים; והקמת רשות רגולטורית במשרד התחבורה, שתהיה אחראית על תכנון לטווח ארוך של הענף ועל אסדרתו. פעולת גופים חדשים אלו החלה בשנת 2005. החוק לא הטיל מפורשות את תפקיד הניהול השוטף על אף גורם, אך בפועל שלוש חברות הנמלים מילאו תפקיד זה, כולל הספקת שירותים ללקוחות הנמל ופיתוח כלי העבודה שנחוצים להספקת שירותים אלה, שכן רק להן היה כוח האדם והאמצעים הדרושים לכך.
היסטוריה > הסכם ברצלונה (2012)

בשנת 2012 גובש הסכם בין הממשלה לבין עובדי חברת נמל אשדוד, שבבמסגרתו הוחלט על מתווה שונה להפרטת הנמל. לפי ההסכם, שכונה "הסכם ברצלונה" על שם נסיעה סודית של בכירים בוועד העובדים של נמל אשדוד יחד עם בכירים באגף הכלכלה במשרד האוצר, נמל אשדוד אמור היה להיות מופרט במלואו, בתחום הנמל יוקם מסוף חדש ולידו יוקם נמל מתחרה. העובדים בנמל החדש יאוגדו תחת ועד נפרד, אך שני הוועדים יורשו לשתף פעולה תחת ועד מאוחד. בנוסף, העובדים, לפי ההסכם יחזיקו ב-25% ממניות שני הנמלים. התוכנית שגובשה במסגרת ההסכם לא קודמה בסופו של דבר.
היסטוריה > הפרטת נמל אילת (2013)

בדצמבר 2010 החליטה ועדת השרים לענייני הפרטה על הפרטה של חברת נמל אילת בע"מ בדרך של מכירת כלל האחזקות של המדינה בחברה. ההחלטה באה בעקבות החלטה קודמת של הממשלה, ממאי 2009, לפיה חברות נמל אשדוד וחיפה יופרטו בדרך של הנפקת חלק ממניותיהן בבורסה וחברת נמל אילת תופרט בדרך שתפורט בהמשך.
בנובמבר 2012 הודיע משרד האוצר כי חברת פפו ספנות בבעלות האחים נקש זכתה במכרז על הפעלת הנמל למשך 15 שנה, תמורת 105 מיליון ש"ח ועוד כ-15 מיליון ש"ח שייגזרו מהכנסותיה העתידיות. נכסי המקרקעין של המדינה בנמל נשארו בידיה.
הנמל עבר לידי החברה בינואר 2013. דו"ח של מבקר המדינה, שהתפרסם בשנת 2014, קבע שהפרטת הנמל נעשתה בסכום הנמוך ב-25–50 אחוז מההערכת השווי של הנמל. המדינה קבעה סף של 100 מיליון ש"ח בלבד להשתתפות במכרז, על אף ששווי הזיכיון הוערך ב-132–171 מיליון ש"ח. לאחר פרישת כיל מהמכרז, האחים נקש נותרו המתמודדים היחידים. בנוסף, בתחילת 2013 נחתם הסכם קיבוצי עם עובדי הנמל, שבמסגרתו הורשתה חברת הנמל למשוך כ-20 מיליון ש"ח מתוך כספי הפנסיה שנוהלו על ידה. סכום זה לא שוקלל בהערכות השווי, וההליך נעשה ללא ידוע הציבור לגבי הפרטים.
היסטוריה > נמל המפרץ ונמל הדרום

| --- | --- |
 :  ראו גם – נמל המפרץ, נמל הדרום
בדצמבר 2011 החליטה הממשלה, בעקבות דוח ועדת טרכטנברג, על קידום שני נמלי ים חדשים בבעלות פרטית, נמל המפרץ בחיפה ונמל הדרום באשדוד. המכרזים פורסמו, כאמור, ביולי 2013. 8 קבוצות ניגשו למכרזים, ביוני 2014 נודע שהחברה הסינית Pan Mediterranean Engineering‏ (PMEC) זכתה במכרז להקמת נמל הדרום. במרץ 2015 זכתה החברה ההולנדית TIL במכרז לתפעול נמל הדרום במשך 25 שנה. החברות אשטרום ושפיר הנדסה הישראליות זכו באוקטובר 2014 במכרז להקמת נמל המפרץ, וחברת SIPG הסינית זכתה במכרז להפעלתו.
ביוני 2019 עתרה עיריית חיפה בראשות עינת קליש-רותם נגד קידום נמל המפרץ, בטענה שהתכנון הקיים ימנע את הארכת מסלול ההמראה והנחיתה בנמל התעופה חיפה בעתיד. בית המשפט המחוזי בחיפה הוציא צו ביניים למניעת הנפקת היתרי בנייה. באוגוסט אותה שנה הגיעו העירייה, רשות שדות התעופה וחנ"י להסכם, לפיו יתוכנן מחדש אזור הכניסה לנמל, כך שלא תימנע הארכת המסלול. בעקבות ההסכם הסירה עיריית חיפה את התנגדויותיה.
נמל המפרץ החל לפעול ב-1 בספטמבר 2021. נמל הדרום החל לפעול ב-18 בפברואר 2022. לפי דו"ח של רשות הספינות והנמלים, בחודש נובמבר 2022 עקף לראשונה נמל המפרץ את נמל חיפה מבחינת נפח המכולות ששונעו בתחומם, בפער ניכר של 25%. אחת הסיבות לכך היא מעבר של חברת צים לנמל המפרץ. לעומת זאת, נמל אשדוד שמר על פער ניכר ביחס לנמל הדרום.
בנובמבר 2022 הסתיים השלב השני בפרויקט חיבור נמל המפרץ למערכת הכבישים באזור ולשדה התעופה, בעלות 2 מיליארד ש"ח. השלב השלישי בפרויקט חיבור הנמל מתוכנן להסתיים בסוף 2023.
היסטוריה > הפרטת נמל חיפה

הליך ההפרטה של נמל חיפה החל לאחר שב-2018 נחתם הסכם עקרונות עם ההסתדרות, ובו הוסכם בין השאר על ההפרטה. בינואר 2020 החליטה ועדת השרים לענייני הפרטה שאחזקות המדינה בחברת נמל חיפה בע"מ יימכרו כמקשה אחת לחברה פרטית. ב-14 ביולי 2022 הוכרז שהזוכה במכרז לקניית חברת הנמל היא קבוצת אדני-גדות, שמורכבת מקבוצת גדות הישראלית (30%) וקבוצת אדני (אנ') ההודית. הקבוצה התחייבה לתשלומים בסך 3.9 מיליארד ש"ח בתמורה להפעלת הנמל עד 2054. העסקה מומשה, לאחר עיכובים, ב-10 בינואר 2023, כשהקבוצה העבירה למדינה 2.9 מיליארד ש"ח, בנוסף להתחייבותה להשקעה של מיליארד ש"ח בנמל.
ראו גם

דו"ח של מחלקת המחקר והמידע של הכנסת שנערך בנושא, 17 ביולי 2014
דו"ח של מכון ון ליר בירושלים העוסק בנושא, מי כאן בעל הבית?, הפרטת חברות הנמל בישראל, אייל טבת, אפריל 2012
דו"ח של מכון מולד בנושא, על הרפורמה בנמלים - תמונת מצב והמלצות, 28 באוגוסט 2013, אמנון פורטוגלי
תוכנית חנ"י לפיתוח נמלי ישראל, 2006-2055, באתר חנ"י
אבי בר-אלי, שביתה בנמלים? לא זוכרים פה דבר כזה, באתר TheMarker‏, 6 בינואר 2015
עמירם ברקת, ‏כך נשברה הברית ההיסטורית של העובדים החזקים בישראל, באתר גלובס, 28 ביולי 2018
לקריאה נוספת

משרד מבקר המדינה, הרפורמה בנמלי הים, בתוך דוח שנתי 59ב לשנת 2008 ולחשבונות שנת הכספים 2007, פורסם ב-6 במאי 2009
דו"ח ועדת טרכטנברג לשינוי כלכלי חברתי, באתר ארכיון המדינה, ספטמבר 2011
פנחס אנציבליץ ויצחק קליין, "נמלי ישראל בעידן של תחרות", פורום קהלת, מאי 2018
יואב צוקרמן, עבודת נמלים: זירת הקרבות בין הממשלה לוועד העובדים החזק בישראל, הוצאת מטר, יוני 2018
הסכם עודפים

בישראל, הסכם עודפים הוא הסכם בין שתי רשימות בבחירות, הקובע שסכום קולותיהן ייחשב ביחד בקביעת מספר המנדטים המוקצים להן. לאחר קביעת מספר המנדטים המשותף, מחולקים המנדטים ביניהן לפי גודלן היחסי.
משמעותם וחשיבותם של הסכמי העודפים

הסכמי עודפים בין מפלגות נכרתו בישראל עוד בימי הבחירות לאספת הנבחרים. לקראת הבחירות לאספה המכוננת נקבע שכל מפלגה יכולה לקשור הסכם עודפים עם מפלגה אחת אחרת, אך שמפלגה שלא זכתה בלפחות מנדט אחד לא תוכל ליהנות מעודפים בהתאם להסכם. בשיטת חלוקת העודפים הישנה, היה יכול להיווצר מצב בו הסכם עודפים דווקא גרם לאחת הרשימות החתומות עליו לאבד מנדט, משום שהעודפים של המפלגה שהספיקו למנדט נוסף הועברו לחתומה השנייה על ההסכם שממילא הייתה מקבלת מנדט בגלל העודפים שהיו לה. כך אכן קרה בכנסת השביעית, לרשימות היחידות שחתמו על הסכם עודפים. ככל הנראה, מסיבה זאת רוב הרשימות לא חתמו על הסכמי עודפים. בשנים אלו היה נהוג שמפלגות חתמו על הסכמי עודפים עם רשימות ערביות שקשורות אליהן.
עם חקיקת חוק בדר-עופר, השתנתה המתכונת של הסכמי העודפים, והסכם עודפים לא יכול לגרום לאבדן מנדט, מכיוון ששיתוף הקולות תמיד יגדיל את הקולות למושב.
השיקולים בבחירה אם לחתום על הסכם עודפים, ועם מי, נוגעים בין השאר למישור הטכני, כדי להגדיל את הסיכוי לקבל מנדט נוסף, ולמישור הפוליטי-הסברתי.
משמעותם וחשיבותם של הסכמי העודפים > שיקולים טכניים

מבחינה טכנית, להסכם עודפים עם מפלגה שלא עברה את אחוז החסימה אין משמעות ועל כן רשימות תעדפנה לחתום על הסכם עודפים עם רשימות בעלות סיכוי גבוה לעבור את אחוז החסימה. לדוגמה, ב-2003 חתמה שינוי על הסכם עודפים עם מפלגת הירוקים, אשר לא עברה לבסוף את אחוז החסימה, ולכן שינוי קיבלה 15 מנדטים ולא 16. מקרה יותר משמעותי היה כאשר המערך חתם על הסכם עודפים עם ל"ע ולא עם ר"צ לקראת הבחירות לכנסת העשירית. כיוון של"ע לא עברה את אחוז החסימה, קיבל המערך מנדט אחד פחות. היה אף מי שטען שאילולא כן, היה שמעון פרס מרכיב את הממשלה במקום מנחם בגין.
שיקול נוסף הוא השיקול המתמטי, על פיו למפלגה כדאי לחתום על הסכם עודפים עם רשימה שייצוגה בכנסת יהיה קטן משלה. הסיכוי לזכות במנדט הנוסף שנתקבל בעקבות הסכם עודפים הוא יחסי לגודלן של המפלגות החתומות. באופן מסורתי חותמות מפלגת ש"ס ויהדות התורה הסכם עודפים ביניהם. אולם במשך תקופה ארוכה, בגלל ההבדל בגודל בין המפלגות הסיכוי של ש"ס ליהנות מהמנדט הנוסף שהתקבל בעקבות הסכם העודפים, היה גדול פי שניים מהסיכוי של יהדות התורה ליהנות מאותו הסכם. בבחירות לכנסת ה-16 עשתה המפד"ל שימוש בכלל המתמטי, בכורתה הסכם עודפים עם עם אחד. כך זכתה המפד"ל במנדט שישי.
משמעותם וחשיבותם של הסכמי העודפים > שיקולים הסברתיים

במישור הפוליטי-הסברתי, נהוג שמפלגות חותמות על הסכמי עודפים עם מפלגות הקרובות אליהן אידאולוגית כדי למנוע מצב בו קולות של מצביעיהן יסייעו בעקיפין למפלגה שאינם מעוניינים בה. כך, היו שטענו נגד הצבעה למפלגת שינוי בבחירות לכנסת ה-11 מאחר שמפלגת יחד של עזר ויצמן, עמה חתמה הסכם עודפים, עלולה ללכת עם הליכוד. חשיבות נוספת להסכמי העודפים היא בהסרת חששם של מצביעי מפלגה אשר חתמה על הסכם, שקולם יהיה לבסוף "ללא תועלת" - בכך שנחתם הסכם עודפים, ידעו המצביעים שלכל הפחות, קולם ישמש מפלגה הקרובה בדעותיה לזו שהצביעו לה. ישנם גם מקרים בהם מפלגות חותמות על הסכם עודפים עם מפלגה אחרת כדי למצב אותן יותר קרוב אל אותה מפלגה. כך למשל, נטען שישראל בעלייה חתמה על הסכם עודפים עם האיחוד הלאומי כדי למצב את עצמה בימין. לקראת הבחירות לכנסת ה-19, שברה ראש מפלגת העבודה, שלי יחימוביץ' מסורת רבת שנים של חתימה על הסכם עודפים עם מרצ, בהעדיפה הסכם עם יש עתיד. לטענת זהבה גלאון ממרצ, הסיבה הייתה רצונה של יחימוביץ לבדל עצמה מהשמאל. לעומת זאת, לקראת הבחירות לכנסת ה-20 סירבה הרשימה הערבית המאוחדת לחתום על הסכם עם מרצ, בגלל היותה מפלגה ציונית.
יריבות פוליטית בין מפלגות מונעת לעיתים חתימה על הסכם עודפים שאחרת היה מתבקש. בבחירות לכנסת התשיעית, סרבה אגודת ישראל לרוץ ברשימה משותפת עם פועלי אגודת ישראל. בעקבות זאת, סירבה פועלי אגודת ישראל לחתום על הסכם עודפים עם אגודת ישראל, דבר שככל הנראה מנע מפועלי אגודת ישראל לקבל מנדט שני.
מפלגות נמנעות במיוחד מלחתום על הסכמי עודפים עם פלג חדש המתמודד בנישה הפוליטית שלהם. זאת מתוך כוונה שלא לתת לאותה מפלגה חדשה לגיטימציה ובכך, לכאורה לעזור לה לעבור את אחוז החסימה. בבחירות לכנסת ה-11 בשנת 1984 סירבה המפד"ל לחתום על הסכם עודפים עם מורשה שפרשה ממנה, אך למפרע התברר שהסכם עודפים לא היה מעניק לאף אחת מהן מנדט נוסף. לעומת זאת, בבחירות לכנסת ה-12 נמנעו מולדת וצומת שהשתתפו לראשונה בבחירות לכנסת, מחתימה על הסכם עודפים, ביניהן או עם מפלגות אחרות כמו התחייה ובכך הפסידו מנדט שלישי לצומת על חשבון מפלגת העבודה. באופן דומה, חד"ש, מד"ע והרשימה המתקדמת לשלום לא חתמו על הסכם עודפים דבר שמנע מאחת מהן לקבל מנדט נוסף על חשבון מפלגת העבודה.
סירוב לחתום על הסכם עודפים עלול לפגוע במפלגה מבחינה הסברתית. במקרה של סירוב לחתום על הסכם עודפים, קורה שהמפלגה המסורבת מגנה את המסרבת בתעמולת הבחירות לכנסת על הסירוב, בטענה שהמפלגה הסרבנית פוגעת במחנה האידאולוגי אליו היא משתייכת. למשל, בבחירות למועצות המקומיות ב-1950 גינתה מפא"י את מפ"ם על שסירבה לחתום עימה על הסכם עודפים. בשנת 1984, כללו המפד"ל ומורשה את הנושא בתעמולה שלהן, בין השאר במודעה של מתמטיקאי מטעם מורשה שהסביר מדוע חתימה על הסכם עודפים אינה יכולה להזיק.
בבחירות לרשויות המקומיות

גם בבחירות לרשויות המקומיות יכולות שתי רשימות לחתום ביניהן הסכם עודפים. אולם, מכיוון שהמנדטים העודפים מחולקים לרשימות עם כמות הקולות העודפים הגדול ביותר ולא לפי שיטת בדר-עופר, ייתכן מצב שבו אחת הרשימות תפסיד מנדט בגלל הסכם העודפים.
מישל אלכסנדר

| --- | --- |

 לידה:  7 באוקטובר 1967 (בת 57) שיקגו, אילינוי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר למשפטים של אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת ואנדרבילט, תיכון אשלנד 
 יצירות בולטות:  חוקי ג'ים קרואו החדשים
 פרסים והוקרה:  פרס הינז (2016) 
 
מישל אלכסנדר (באנגלית: Michelle Alexander; נולדה ב-7 באוקטובר 1967) היא סופרת, עורכת דין לזכויות האזרח, ופרופסורית אורחת באיחוד הסמינרים התאולוגים בניו יורק (אנ'). היא מפורסמת בעיקר בזכות ספרה, אשר יצא לאור ב-2010, "חוקי ג'ים קרואו החדשים - כליאה המונית בעידן של עיוורון צבעים" (אנ'), ופובליציסטית בניו יורק טיימס.
ביוגרפיה

אלכסנדר נולדה בשיקגו, אילינוי, לזוג מעורב בין-גזעי שנישא בשנת 1965, בעקבות חקיקת חוק זכויות האזרח (1964); אף על פי כן, אמה הלבנה נושלה לאחר מכן ממשפחתה והוחרמה מהכנסייה שלה. אלכסנדר למדה בבית הספר התיכון באשלנד, אורגון, עם אחותה הצעירה, ד"ר לסלי אלכסנדר, שהפכה לפרופסורית להיסטוריה ולימודים אפרו-אמריקאים באוניברסיטת אורגון, ומחברת הספר "אפריקאים אמריקנים? זהות שחורה בניו-יורק, 1784-1861" שיצא לאור ב-2008.
לאחר סיום לימודיה באוניברסיטת ואנדרבילט, שם למדה בסיוע מלגת טרומן, למדה אלכסנדר משפטים בבית הספר למשפטים בסטנפורד (אנ').
ב-2002 נישאה אלכסנדר לקרטר מיטשל סטיוארט (אנ'), בוגר אוניברסיטת סטנפורד ובית הספר למשפטים בהרווארד. סטיוארט היה אז שותף בכיר במקוטצ'ן, דויל, בראון ואנרסן, משרד עורכי דין בסן פרנסיסקו ומאוחר יותר היה תובע פדרלי במחוז הדרומי של אוהיו. אביו הוא חבר לשעבר במועצת המנהלים של הניו יורק טיימס.
לזוג שלושה ילדים.
קריירה

אלכסנדר כיהנה כמנהלת "פרויקט צדק חברתי-גזעי", באיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות של צפון קליפורניה, אשר הוביל קמפיין לאומי נגד גזענות משטרתית. היא ניהלה את הקליניקה לזכויות האזרח בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סטנפורד והייתה עוזרת משפטית של השופט הארי בלקמן בבית המשפט העליון של ארצות הברית ושל השופט אבנר מיקווה (אנ'), בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה. היא הייתה שותפה במשרד עורכי הדין " Saperstein, Goldstein, Demchak & Baller" והתמחתה בתובענות ייצוגיות בגין אפליה על בסיס גזע ומגדר.
אלכסנדר היא חברת סגל של איחוד הסמינרים התאולוגים בניו יורק (אנ'), כפרופסור אורחת בנושאים של צדק חברתי.
בשנת 2018 החלה לכתוב בשכר טור דעה בניו יורק טיימס. ובינואר 2019 עוררה סערה בעקבות טור שכתבה בשם "הגיע הזמן לשבור את השתיקה בנוגע לפלסטין". את הטור סיימה בכך שבשנה הקרובה היא מתכוונת לדבר על עוולות של אי צדק שמתרחשות מעבר לגבולות ארצות הברית ובמיוחד אלה שממשלת ארצות הברית מממנת.
קריירה > "חוקי ג'ים קרואו החדשים"

ב-2010 פרסמה אלכסנדר את ספרה "חוקי ג'ים קרואו החדשים – כליאה המונית בעידן של עיוורון צבעים". במרכז הספר מוצגת תזה שהיא מעין כתב אישום כנגד מדינות הדרום בארצות הברית, אשר לטענת אלכסנדר החליפו, בעקבות התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, את חקיקת ההפרדה הגזענית באכיפה נוקשה של הדין הפלילי בהתבסס על אפיון גזעי של חשודים וכך, בחסות מדיניות נייטרלית כבכיכול כמו "המלחמה בסמים", ארצות הברית המשיכה באופן עקיף את מדיניות הסגרגציה והאפליה הגזעית שאפיינו את חוקי הגזע שבוטלו רשמית באמצע שנות ה-60. ספרה מתרכז בכליאה המונית של גברים אפרו-אמריקנים על פשעים שונים (אנ'). אלכסנדר כותבת, "לגזע יש בהחלט תפקיד מרכזי, תפקיד מכריע אפילו – במערכת הנוכחית, אבל לא בגלל מה שבדרך כלל מוכר כדעה קדומה עוינת. מערכת שליטה זו תלויה הרבה יותר באדישות גזעית (המוגדרת כחוסר חמלה והתייחסות לגזע ולקבוצות גזע) מאשר עוינות גזעית – תכונה שהיא למעשה חולקת עם מערכות קודמות לה" "חוקי ג'ים קרואו החדשים" מתאר את האופן שבו היא מאמינה כי מיעוטים מדוכאים "כפופים לאפליה חוקית בתעסוקה, בדיור, בהטבות ציבוריות ובשירות המושבעים, בדיוק כפי שהיו פעם הוריהם, סביהם וסבי סביהם".
ב-2012 יצא "חוקי ג'ים קרואו החדשים" במהדורה נוספת בכריכה רכה עם הקדמה מאת פרופסור קורנל וסט. החל ממרץ 2012 הוא כיכב ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס במשך שישה שבועות והוא הגיע גם למספר 1 ברשימת רבי המכר של הוושינגטון פוסט באותה שנה. הספר הפך לחלק מהשיח והביקורת האקדמיים.
בסתיו 2015 קראו כל תלמידי השנה הראשונה שנרשמו לאוניברסיטת בראון את הספר כחלק מתוכנית קריאת החובה של הקמפוס ביוזמת דיקן המכללה והצבעת הסגל.
בשנת 2016 ביימה אווה דוברני את סרט התעודה "ה-13" בהשראת הספר. הסרט קרוי על שמו של התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, שביטל את העבדות, אבל איפשר קיום עבדות כעונש על ביצוע פשע. הסרט נבחר לפתוח את פסטיבל ניו יורק 2016 וזכה במועמדות לפרס האוסקר לסרט התעודה הטוב ביותר. הסרט זכה בפרס באפט"א לקולנוע. אלכסנדר מופיעה כדוברת בסרט.
קריירה > "Hidden Colors 2"

אלכסנדר הופיעה בשנת 2012 בפרק בסדרת התעודה "צבעים מוסתרים 2: הניצחון של המלנין", שבו היא דנה בהשפעה של כליאה המונית על קהילות שחורות.
כיום יש יותר מבוגרים אפריקאים-אמריקאים תחת פיקוח משפטי, בבתי מעצר או בכלא, בעלי רישום פלילי או משוחררים על תנאי מאשר אפריקאים-אמריקאים שהיו משועבדים בשנת 1850, עשור לפני שמלחמת האזרחים החלה.
פרסים

2005 - מלגה של קרן החברה הפתוחה (אנ') בשביל השלמת כתיבת הספר "חוקי ג'ים קרואו החדשים".
2016 - פרס הינז ה-21 (אנ').
2018 - פרס מלגת מרטין לותר קינג של אוניברסיטת המדינה של אוהיו על הישגים באקדמיה ומסירות לגיוון והכללה.
הערות שוליים

↑  Strong Convictions, באתר אוניברסיטת ואנדרבילט
↑  African or American? Black Identity in New York City, 1784-1861
↑  Portrait Galleries- Michelle Alexander , באתר ‏Americans Who Tell The Truth
↑  WEDDINGS; Michelle Alexander, Carter Stewart, באתר ניו יורק טיימס, 24 במרץ 2002
↑  Alexander, באתר אוניברסיטת המדינה של אוהיו
↑  Michelle Alexander Joins Union Theological Seminary באתר Justice not Jails‏ 25 בספטמבר 2016
↑  Michelle Alexander Joins The New York Times Opinion Pages as Columnist, ניו יורק טיימס 21 ביוני 2018
↑  Time to Break the Silence on Palestine, ניו יורק טיימס 19 בינואר 2019
↑  גור מגידו, ‏אנשים חושבים 'אם אין לי סודות אז מה אכפת לי שהממשלה תדע עליי הכל', אבל בסופו של דבר הם יתחילו להיזהר ולצנזר עצמם, באתר גלובס, 30 ביולי 2015
↑  אלכסנדר, "חוקי ג 'ים קרואו החדשים", עמוד 198
↑  Drug Policy as Race Policy: Best Seller Galvanizes the Debate, באתר הניו יורק טיימס 6 במרץ 2012
↑  James Forman Jr. (26 בפברואר 2012). "Radical Critiques of Mass Incarceration Beyond the New Jim Crow" (PDF). Radical Critiques. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2 באוקטובר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Joseph D. Osel (7 באפריל 2012). "Black Out: Michelle Alexander's Operational Whitewash" (PDF). International Journal of Radical Critique. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Greg Thomas (26 באפריל 2012). "Why Some Like The New Jim Crow So Much". Vox Union. אורכב מ-המקור ב-27 באפריל 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Joseph D. Osel (15 בדצמבר 2012). "Toward Détournement of The New Jim Crow, or, The Strange Career of The New Jim Crow" (PDF). International Journal of Radical Critique. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  על הספר באתר ספריית אוניברסיטת בראון
↑   נטע אלכסנדר, חמש המלצות למי שמעדיף את העולם האמיתי, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2016
↑  ניו יורק 2016 – דיווח על סרט הפתיחה: ״ה-13״ (The 13th), מתוך "סריטה - בלוג קולנוע"
↑  OSI Awards More Than $1.25 Million Nationwide to New Leaders in Criminal Justice Reform, באתר של הקרן
↑  רשימת זוכי פרס הינז לשנת 2016 באתר הפרס
↑  45th Annual MLK Celebration
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007439415005171  BIBSYS: 14022820  BNE: XX5530740  BnF: cb16276701h (data)  CiNii: DA17804884  GND: 1044246103  ICCU: UFEV407236  ISNI: 0000 0001 1879 3131  LCCN: n2009034376  LNB: 000251861  MusicBrainz: 70806c1d-6ff3-42ea-8d92-3a3f92d426ad  NKC: ola2012735323  NTA: 341123218  SNAC: w6r85tdm  SUDOC: 154241083  VIAF: 90421736   WorldCat (עם VIAF): 90421736
פטר מיהלנס

| --- | --- |

 לידה:  12 במאי 1874 בון, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  7 ביוני 1943 (בגיל 69) המבורג, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 מעסיק:  אוניברסיטת המבורג 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 
פטר מיהלנס (12 במאי 1874 - 7 ביוני 1943) רופא גרמני שהתמחה ברפואה טרופית והיגיינה. בשנים 1933–1942 היה ראש המכון לרפואה טרופית בהמבורג.
ביוגרפיה

מיהלנס נולד בשנת 1874 בבון. הוא למד רפואה ולאחר מכן היה קצין רפואה בצי הקיסרי הגרמני. בשנת 1901 החל לעבוד במכון לרפואה טרופית בהמבורג. בסוף אוגוסט 1912 הוא נסע לירושלים בראש משלחת למחקר המלריה שהתמקמה במתחם אוגוסטה ויקטוריה. מיהלנס ומשלחתו אספו דגימות דם רבות מתושבי ירושלים, חקר אותם ואת תנאי החיים בירושלים והרצה על המחלה בהמושבה הגרמנית. הוא דגם כ-10% מתושבי ירושלים ומצא ב-26% מהם את מחלת המלריה. בראשית 1913 ייסד תחנה קבועה לטיפול במלריה שפעלה בתחילה בשיתוף פעולה עם תחנה דומה שהוקמה על ידי נתן שטראוס. בתחילת 1913 נסע מיהלנס לגרמניה, בה התקיים משא ומתן עם אריה בעהם וד"ר ברין על שיתוף פעולה בין יהודים לגרמנים במכון הרפואי בירושלים. על פי ההסכם עמד מיהלנס בראש התחנה הרפואית המשותפת הכל-לאומית בירושלים. התחנה מומנה בשליש על ידי ההסתדרות הציונית, בשליש על ידי נתן שטראוס ובשליש על ידי אגודה בהמבורג.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת בכוחות של צבא הקיסרות הגרמנית שסייעו לאימפריה העות'מאנית. לאחר הצטרפות ממלכת בולגריה למלחמה, נשלח לסייע לכוחות צבא בולגריה בשמירת ההיגיינה ובמיוחד בהתגוננות נגד מלריה, ונשא בתואר אחראי היגיינה ראשי בצבא הבולגרי השני. במסגרת תפקידו הוא הנהיג פעילות נרחבת לביעור הכינים מהחיילים. לאחר המלחמה הוא נשלח לדלמטיה לסייע שם במאבק נגד המלריה. משנת 1919 הוא היה מראשי המחלקה הקלינית של המכון לרפואה טרופית בהמבורג. בחורף של 1921–1922 הוא נסע עם משלחת של הצלב האדום הגרמני לרוסיה לסייע בהתמודדות עם רעב ומחלות מידבקות, דוגמת טיפוס הבהרות. מטרתו של מיהלנס הייתה בנוסף לסייע רפואית ותרבותית לגרמנים שהתגוררו ברוסיה, לחזק את מעמדה של גרמניה וכן למנוע התפשטות מחלות אל גרמניה. בשנת 1924 הוא עמד בראש משלחת מחקר לצפון מערב ארגנטינה.
משנת 1925 הוא היה פרופסור באוניברסיטת המבורג. לאחר מותו של ראש המכון הקודם, בספטמבר 1933, נתמנה מיהלנס לראש המכון הטרופי בהמבורג, בגוברו על מתחרהו העיקרי לתפקיד, ארנסט רודנוואלדט (Ernst Rodenwaldt). מיהלנס שנחשב על ידי הנאצים לשמרן, ונודע בקשריו עם מקס ורבורג, לא היה מועמדם המועדף לתפקיד ראש המכון והם העדיפו על פניו את רודנוואלדט שפרסם מאמרים על רפואה גזעית בשנות ה-20. הוא זכה בתפקיד בגלל יחסיו הקרובים עם ברנהרד נוכט (Bernhard Nocht) ולאחר מינויו עשה מאמץ למצוא חן בעיני הנאצים. הוא הצטרף לאיגוד המורים של המפלגה הנאצית ובנובמבר 1933 חתם על ההתחייבות של הפרופסורים הגרמנים לאדולף היטלר ולמפלגה הנאצית. בשנת 1937 הוא הצטרף למפלגה הנאצית. כראש המכון הוא פעל להגביר את ההשפעה הגרמנית במושבותיה מעבר לים שאבדו לה בעקבות התבוסה במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1938 ביקר מיהלנס באפריקה ובחן אפשרות לפתוח בה סניף של המכון הטרופי.
בשנת 1935 הוא נהיה חבר באקדמיה לאופולדינה. בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא שב לייעץ לבולגריה בנוגע לטיפול במלריה. הוא החזיק בתפקיד ראש המכון הטרופי עד מותו בשנת 1942.