stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סאקאי
כלכלה > תיירות > פסטיבלים

כמקובל ביפן מתרחשים פסטיבלים רבים בסאקאי, ביניהם:
פסטיבל סאקאי – נערך בשבת וביום ראשון של השבוע השלישי באוקטובר כל שנה מ-1974. הפסטיבל נועד לפאר את העיר וכולל מצעד שבו 7,000 משתתפים, מהם הגוררים עגלות מקושטות המכונות נאמבאנסן, מהם המחופשים לחיילים המצוידים ברובי מוסקט, ומהם הלבושים בתלבושות מרחבי העולם. במצעד צופים כ-400,000 איש. בנוסף כולל הפסטיבל שוק שבו נמכרים מוצרים מקומיים ואת "טקס התה הגדול של סאקאי, עירו של סן-נו-ריקו".
הפסטיבל החקלאי של העיר סאקאי – הפסטיבל נערך כל שנה ב-23 בנובמבר מאז 1976, וכולל: שוק שבו יכולים המבקרים לרכוש פירות וירקות טריים, תחרות חיות משק נושאת פרסים, שוק פרחים, שוק מוצרים מקומיים, והופעות.
מאנטוֹ-אי – נערך בערב ה-15 באוגוסט, כאשר 1,000 פנסי נייר מודלקים בחצר מקדש הואונג'י, ותפילה נישאת לבריאותם של מדליקי המנורות.
פסטיבל צוקימי – פסטיבל "הצפייה בירח" מתרחש במשך יומיים כשהירח במילואו בתקופה שבין תחילת ספטמבר לתחילת אוקטובר במקדש מוזו הצ'ימאנגו. על פי מסורת בת כ-300 שנים, שבה מתפללים ליבולים וחוגגים את הלבנה במילואה, נושאים כ-70 גברים ברחובות בימה מקושטת שמשקלה כ-3 טון ועליה מתופף בתוף טאיקו. כ-150,000 איש באים לצפות במחזה.
קו-אודורי – מתרחש ביום ראשון הראשון בחודש אוקטובר. התחיל ככל הנראה כריקוד גשם. תהלוכת 17 רקדנים לבושים כשדים ושדונים השרים שירים דתיים מתחילה במחול במקדש קוני ומסתיימת במקדש סאקוראי. הריקוד הוכרז נכס תרבותי בלתי מוחשי לאומי.
יאסאיהוסאי – מתרחש ב-14 בדצמבר במקדש איוואצוטה. 108 מדורות מודלקות לפני המזבח של המקדש מתוך אמונה שהגיצים יטילו כישוף כנגד הרוחות הרעות.
ערים תאומות

לסאקאי ברית ערים תאומות עם
ארצות הברית ברקלי, קליפורניה, ארצות הברית (מ־1967)
הרפובליקה העממית של סין לייניונגאנג (אנ'), ג'יאנגסו, הרפובליקה העממית של סין (מ־1983)
ניו זילנד ולינגטון, ניו זילנד (מ־1994)
יפן טנגשימה, יפן (מ־1986) (אי שבו התחילה תעשיית הנשק החם ביפן שסאקאי הייתה מרכז נוסף שלה)
יפן היגשיושינו, מחוז נארה, יפן (מ־1986)
הערות שוליים

↑  ביפנית 指定都市, עיר שמספר תושביה מעל לחצי מיליון והיא מקבלת סמכויות שבמקומות אחרים שייכות להנהלת המחוז
↑  ההיסטוריה של סאקאי באתר העיר (באנגלית)
↑  George Sansom, Sir George Bailey Sansom,  A History of Japan, 1334-1615, Stanford University Press, 1961, ISBN 0804705259, Page 189
↑  V. Dixon Morris, Sakaki: From Shōen to Port City מתוך אספת המאמרים Japan in the Muromachi age בהוצאת University of California Press, 1977
↑  תחבורה והגעה מתוך אתר העיר
↑  A brief introduction to Sakai City
↑  Sakai Semboku Port
↑  Sakai, Japan: Climate, Global Warming, and Daylight Charts and Data
↑  תעשייה מסורתית מתוך אתר העיר
1 2 3  Kofun Tombs(Tumuli)
↑  תיאור כל המקדשים להלן מתוך Shinto shrines and Buddhist temples
↑  ראו בפסקת ההיסטוריה
↑  תיאור כל הגנים להלן מתוך Parks
↑  תיאור כל המוזיאונים להלן מתוך Museums and other attractions
↑  קאסטה של יפנים מהתקופה הפיאודלית שעדיין סובלת מאפליה בשל דימוי של אנשיה בדומה לכת הטמאים בהודו
↑  Sakai's Three Major Festivals ו-Traditional Festivals רשימת הפסטיבלים באתר הרשמי של העיר
↑  Overseas Sister and Friendship cities
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561940005171  CiNii: DA0532931X  GND: 4677073-2  LCCN: n80020475  MusicBrainz: b7cdaa44-f0b7-4ec1-8ff4-8c246bb5173d  NDL: 00262728  NKC: ge669476  VIAF: 159441160   WorldCat (עם VIAF): 159441160 
תל הקבורה של הקיסר נינטוקו (תצלום מן האוויר)
מקדש הוצ'יגאי
פארק דאיסן
מוזיאון המלאכות המסורתיות של סאקאי
פסטיבל אוטרי דנג'ירי
גילי דרורי

גילי דרורי
גילי דרורי (נולדה ב-23 במרץ 1962) היא פרופסור מן המניין במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, חוקרת גלובליזציה, ארגונים וידע. מכהנת בתפקיד דקאנית הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה העברית.
קורות חיים

גילי דרורי נולדה בירושלים לצילה ולאמיר דרורי. גדלה ברמת השרון והייתה חניכה ומדריכה בתנועת המחנות העולים. את שירותה הצבאי עשתה כקצינת חינוך בחטיבת גולני. השלימה לימודי בוגר ומוסמך במחלקות למדע המדינה ולסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב. עבודת התיזה שלה, לתואר מוסמך, עסקה במדע וטכנולוגיה בארצות מתפתחות ובוצעה בהנחייתו של פרופ' יהודה שנהב. את לימודי הדוקטורט בסוציולוגיה השלימה באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית בהדרכת פרופ' ג'ון וו. מאייר ומיקדה בנושא הגלובליזציה של מדע וטכנולוגיה. בשנים 2000–2011 שימשה כמרצה בתוכנית ליחסים בינלאומיים ובבית הספר לחינוך באוניברסיטת סטנפורד וכן כיהנה כראשת תוכנית המצוינות בלימודי יחסים בינלאומיים לתואר ראשון. ב-2011 שבה עם משפחתה לישראל והתמנתה לפרופסור-חברה במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית.
חברת הוועד המנהל של חברת "דרך רוח" לקידום מדעי הרוח בישראל, עורכת סדרת גלובליזציה של עמותת "בשער - קהילה אקדמית למען החברה בישראל", חברת מערכת של כתבי העת
European Journal of Cultural and Political Sociology, Minerva ו-Organization Studies, גזברית החברה הישראלית לחינוך משווה, ועומדת בראש קבוצת דיון במכון ון ליר בירושלים בנושא חקר האקדמיה בישראל. בעבר שימשה כמזכירת החטיבה לסוציולוגיה עולמית וטראנסלאומית באגודה הסוציולוגית האמריקנית, כחברת הוועד המנהל של החברה למחקר חברתי של המדע (4S), וכראשת התוכנית האקדמית של מינהלת עיר עולם ותיירות בעיריית תל אביב-יפו.
משנת 2014 ועד ראשית 2018 כיהנה כראשת המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בהמשך, עד כניסתה לתפקיד דקאנית הפקולטה למדעי החברה בראשית אוקטובר 2022, שימשה בתפקיד ראשת פורום אירופה באוניברסיטה העברית. בד בבד, בשנתיים שהסתיימו בפברואר 2020, כיהנה כנשיאת האגודה הסוציולוגית הישראלית.
מחקרים

מחקריה משלבים נושאים ממחקרי גלובליזציה,
לימודי ארגונים,
תאוריית החברה העולמית,
חקר מדע,
טכנולוגיה,
חדשנות
וחינוך.
חקרה גם את התרבות העולמית,
מִימשליוּת

וארגונים רב-לאומיים.
שבעת הספרים שכתבה וערכה עוסקים במיסוד וגלובליזציה של מדע ומודרניות (2003), אי-שוויון בעידן הידע (2005), גלובליזציה של ארגון וארגונים (2006), תורתו הסוציולוגית של ג'ון וו. מאייר (2009), גלוקליזציה של ניהול וארגון (2014), מושג השחקנוּת בתאוריה המוסדית (2019) ותפקידה הציבורי של האוניברסיטה (2021). ספר שמיני, שכתבה עם תלמידיה באוניברסיטה העברית, מתמקד בנושא מודל הסלילים לחדשנות ומתאר את המערך המוסדי של כלכלת החדשנות בישראל (2013).
מחקריה עוסקים במיתוג אוניברסיטאות (האופן שבו החינוך הגבוה מושפע מרעיונות מתחום השיווק, תוך ניתוח השוואתי והיסטורי), בחקיקה בנושאי זכויות אנוש (באיזו דרך מושפעת שפת החוק הלאומי מקשרים בין-מדינתיים), ובאופי הגלוקלי של ניהול וארגון (על הבנייתו של חיבור בין מקומי ועולמי, בין פרטיקולרי לאוניברסלי, בארגונים בכלל ובארגונים הנקראים רב-לאומיים בפרט).
בחלק הארי של מחקריה משולב ניתוח קובצי נתונים המאפשרים מבט השוואתי והיסטורי.
ספרים

2021. Amalya Oliver-Lumerman and Gili S. Drori, From Ivory Tower to Academic Commitment and Leadership: The Changing Public Mission of Universities, Edward-Elgar Publishing.
2019. Hwang, Hokyu, Jeannette A. Colyvas, and Gili S. Drori (eds.), Agents, Actors, Actorhood: Institutional Perspectives on the Nature of Agency, Action, and Authority (Research in the Sociology of Organizations, Vol. 58), Emerald.
2014. Drori, Gili S., Markus A. Höllerer, and Peter Walgenbach (eds.), Global Themes and Local Variations in Organization and Management: Perspectives on Glocalization, Routledge.
2013. Drori, Gili S. (ed.), The Helix Model of Innovation in Israel: The Institutional and Relational Landscape of Israel’s Innovation Economy, Bat Drora Publishing (Hebrew and English).
2009. Krücken, Georg and Gili S. Drori (eds.), World Society: The Writings of John W. Meyer, Oxford University Press.
2006. Drori, Gili S., John W. Meyer, and Hokyu Hwang (eds.), Globalization and Organization: World Society and Organizational Change, Oxford University Press.
2005. Drori, Gili S., Global E-litism: Digital Technology, Social Inequality, and Transnationality , Worth Publishers.
2003. Drori, Gili S., John W. Meyer, Francisco O. Ramirez, and Evan Schofer. Science in the Modern World Polity: Institutionalization and Globalization, Stanford University Press.
הספר תורגם לספרדית:
2006. La ciencia en la política mundial moderna: Institucionalización y globalización. (transl. José M. Pomares), Barcelona-México: Ediciones Pomares, S. A.
שמורת חוטם הכרמל

שְׁמוּרַת חֹטֶם הַכַּרְמֶל היא שמורת טבע השוכנת בדרום-מערב הכרמל, ממערב לרמת הנדיב. השמורה אשר הוכרזה ביום 24 באוגוסט 2003, משתרעת על פני שטח של 486 דונם, למרגלות "מצוקי חוטם", בין מחצבת בנימינה בדרום וקיבוץ מעיין צבי. תא שטח נוסף המכסה 435 דונם בראש המצוק אושר בשנת 1982 אך לא הוכרז כשמורה. אורכה של השמורה כשלושה קילומטרים מצפון לדרום, וגובהה נע בין 15 מטרים מעל פני הים ועד 140 מטרים בשיאה של רמת הנדיב.
עם מיני החי בשמורה נמנים שפני סלע, שועלים, דרבנים, גיריות וכן מספר מיני עופות דורסים. הצומח מורכב מיער פארק של עצי חרוב מצוי ואלת המסטיק, שיזף השיח ומינים שונים של גאופיטים.
האתר המוכר ביותר בשטח השמורה הוא מערת כבארה, ושביל ישראל עובר דרך חלקה הדרומי.
השמורה נמצאת בחוטם הכרמל שהוא הקצה הדרומי המאורך של רכס הכרמל, שהוא החלק הצפון-מערבי של הכרמל. גבולות חוטם הכרמל הם: מדרום השרון הצפוני ליד בנימינה, ממערב בקעת כבארה, ממזרח בקעת הנדיב ומצפון נחל דליה הזורם בואדי מילק. בחלקו הדרומי מערבי של חוטם הכרמל נמצאים מצוקים הנקראים "צוקי החוטם" (ובערבית: אלח'שם = החוטם). צוקים אלה מתנשאים לגובה של 130 מטר מעל מישור החוף.
גלריה

מבט מן האוויר אל רמת הנדיב: בקדמת התמונה נראים מישור חוף הכרמל וכביש 4; משמאל בתיה הדרום-מערביים של זכרון יעקב; בתווך נחל כבארה; ומימין "צוקי חוטם". השמורה משתרעת לאורכו של כביש 4 ועל מדרונותיו הנמוכים של ההר
מבט אל חלקה הדרומי של השמורה, לאורך "מצוקי חוטם"
חוטם הכרמל מלמטה
ראו גם

רמת הנדיב
מערת כבארה
הערות שוליים

↑  שמורות טבע וגנים לאומיים מוכרזים בין השנים 1964-2013
↑  שמורת חוטם הכרמל
|  שמורות טבע בישראל |
| --- | --- | --- |
| הגולן | אירוס הביצות נוב • אלי על • בריכת בראון • גמלא • הר אביטל • הר חרמון • הר חרמונית • הר פרס • הר שיפון • יער אודם • יער יהודיה • נחל גילבון • נחל משושים • נחל הבניאס • מג'רסה • סוסיתא |  |
| צפון | אבוקה • אלון • אלונה • אלוני אבא • אלוני בית קשת • נחל בית העמק • בריכת פסוטה • אלוני ברעם • אלוני יצחק • בוריקה • גאון הירדן •  החולה • הר ארבל • הר חורשן • הר יונה • הר מירון • הר שכניה • חוטם הכרמל • חוף דור-הבונים • חורבת קרתא • חורשת טל • חי-בר כרמל • מערת פער •  נחל בזק • נחל בצת • נחל דישון • נחל הקיבוצים • נחל כזיב • נחל מערות • נחל עמוד • נחל ראש פינה • נחל שניר • נחל שרך • נחל תבור • נחל תות • נחל עיון • עין אפק • עין ארובות • עין נוטרה • עין נימפית • עין תאו • פארק הכרמל • ראש הנקרה • רמות מנשה • תל דן • תל אנפה • תל סהרון • תל שמרון |  |
| מרכז | ביצת זיתא • בני ציון (חרוצים) • בריכת דורה • בריכת יער • גבעת האירוסים • גדור • געש • האירוסים • הדסים • המסרק • חולות ניצנים • מבוא אשדוד • חורבת מדרס • חורבת סעדים • מערת אבשלום • מערת התאומים • נאות קדומים • נחל דולב • נחל כפירה • נחל פולג • נחל קטלב • נחל שורק • נחל התנינים • עינות גיבתון • שער פולג |  |
| יהודה | אלוני שמואל • אל כנוב • הר הטייסים • ואדי מכוך • נחל אוג • נחל בזק עילי • נחל פרת • עינות צוקים • קנה וסמר |  |
| השומרון | הר כביר • יער אום צפא • יער ריחן • נבי רביח • נחל פצאל • נחל קנה • עינות זרקא • רכס טמון • ביצת ואדי מלחה • בור הציפורים • נחל שילה עילי |  |
| הנגב | בקעת תמנע • בתרונות רוחמה • גבעות להב • הבשור • המכתש הגדול • המכתש הקטן • הר הנגב • הר חירן • הר עמשא • הרי אילת • חולות משאבים • חולות סמר • חוף האלמוגים • חי-בר יטבתה • מכתשים בנגב • מצוק הצינים • נחל גרר • נחל ערוגות • נחל עשוש • נחל צין • עין גדי • ערבת עברונה • פארק הלס • פורה |  |
| שמורות ימיות | איי חוף ראש הנקרה • ים ראש הנקרה-אכזיב • שקמונה • ים ראש הכרמל • ים דור-הבונים • ים שקמה • איי חוף דור-מעגן מיכאל • ים גדור • ים האלמוגים • חוף האלמוגים • הים הדרומי • הפרעת פלמחים |  |
הכנסייה האנגליקנית

| --- | --- |


 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  נצרות 
 ענף:  אנגליקניזם
 התפלג מ:  הכנסייה הקתולית 
 תאריך ייסוד:  1534 
 מנהיג:  צ'ארלס השלישי
 מספר מאמינים:  26,000,000 (נכון ל־Unbekannter Wert) 
 ארגונים ופעילות
 מרכז:  Church House 
 מיקום:  הממלכה המאוחדת 
 www.churchofengland.org
 
הכנסייה האנגליקנית (או כנסיית אנגליה – Church of England) היא הדת הממלכתית של ממלכת אנגליה. היא הוקמה במאה השישית על ידי מיסיונרים בשליחות האפיפיור, והייתה כפופה לרומא עד הרפורמציה במאה ה-16. המלך הנרי השמיני ניתק את הכנסייה משליטת האפיפיור והפכה לעצמאית. למרות שהיא נמנית עם הזרמים הפרוטסטנטיים במובן הרחב, הכנסייה נקטה בדרך כלל גישות שמרניות ביחס לכנסיות הרפורמציה באירופה היבשתית, והמונח "אנגליקניזם" הפך לתפישה דתית העומדת בפני עצמה. כנסיית אנגליה היא אבן הראשה של ה"קומוניון האנגליקני" העולמי, הכולל כנסיות בעלות השקפה דתית דומה בעשרות מדינות ו-85 מיליון מאמינים. המושל העליון של הכנסייה הוא מלך בריטניה צ'ארלס השלישי, ובראשה עומד הארכיבישוף מקנטרברי.
באנגליה חיים 26 מיליון איש שנטבלו לכנסייה, קרוב לשני שלישים מהאוכלוסייה, אם כי לפי מפקד 2011 רק מחציתם מזדהים כאנגליקנים. לפי אומדנים, רק מיליון משתתפים באוכריסטיה באופן קבוע.
היסטוריה > ראשית הנצרות

הראייה ההיסטורית הראשונה לקיומה של כנסייה נוצרית מאורגנת באנגליה היא מתחילת המאה השלישית. בישופים אנגליים נכחו בכנסים נוצריים באירופה הרומאית במאה הרביעית. תאולוגיית הכנסייה הושפעה על ידי מיסיונרים קלטים וגאלים בעיקר. אך, אחרי הגעתו של אוגוסטינוס הקדוש מקנטרברי(אנ') מרומא בשנת 597, אימצה הכנסייה את מנהג הכנסייה הרומאית (הקתולית). במאות הבאות התחזקו היחסים בין הוותיקן לאנגליה בזכות הכיבוש הנורמני של אנגליה (1066). במקביל, האפיפיורים הקתולים הגבירו את כוחם באנגליה.
היסטוריה > פילוג מרומא

על אף שלא מעט מלכים ניסו לצמצם את השפעת רומא באנגליה, המאמצים לא הצליחו עד כהונתו של המלך הנרי השמיני במאה ה־16. באותו זמן, התפשטה הרפורמה הפרוטסטנטית, שבה הוקמו כתות נוצריות חדשות למורת רוחה של הכנסייה הקתולית. אשתו של הנרי, קתרין מארגון, לא ילדה בן, וכך לא היה לו יורש, והאפיפיור קלמנס השביעי סירב לאשר את בקשת ביטול הנישואים של המלך. בעקבות כך, גרם המלך לפרלמנט לחוקק סדרת חוקים שביטלה את כוחו של האפיפיור בכנסיית אנגליה. תוך כדי כך, ייסד הנרי את כנסיית אנגליה ככנסייה לאומית עצמאית. הכנסייה החדשה לא שינתה באופן ניכר את מנהגי הדת, ונתקבלה במידה רבה על ידי מרבית האנגלים. לאחר מותו של הנרי השמיני, התגבשה הכנסייה האנגלית ופרסמה ספרי תפילה והצהרות על עקרונותיה. ב-1534 התקבל "חוק העליונות", המעביר את הסמכות על הכנסייה האנגליקנית מהאפיפיור למלך האנגלי (באותה עת, הנרי השמיני) ומכיר בה ככנסייה הרשמית של אנגליה. ב-1550, תחת הנהגת אדוארד השישי, הכנסייה האנגליקנית גיבשה דוקטרינה, מערכת מנהגים וטקסי פולחן.
ב־1553 עבר השלטון באנגליה לבתו של הנרי, מרי הראשונה, אשר השיבה את אנגליה לנצרות הקתולית והייתה ידועה בכינוי "מרי העקובה מדם" בעקבות רדיפותיה האכזריות נגד הפרוטסטנטים. לאחר מותה של מרי, ב־1558, ירשה אליזבת הראשונה את המלכות והחייתה את חוקיו של אביה, הנרי השמיני. במשך כהונתה, דרשו הפוריטנים הקיצוניים רפורמות בכנסייה, במטרה לגרום למדינה להדמות למרכזים פרוטסטנטיים ביבשת אירופה.
היסטוריה > במאה ה-17

במאה ה־17, החל באנגליה שלטון בית סטיוארט. הפרלמנט ניסה לצרף את מאמציו להפיל את המשפחה לתנועת הרפורמות הדתיות. לאורך המאה, המלכים והפרלמנט נאבקו זה בזה על הדת השלטת בממלכה.
בזמן מלחמת האזרחים האנגלית (מ-1642 ועד 1651), פורקה הכנסייה על רקע מלחמת האזרחים בין הקתולים בהנהגת המלך צ'ארלס הראשון ופרלמנטרים פוריטנים בהנהגת אוליבר קרומוול. ב-1660 היא נוסדה מחדש בידי המלך צ'ארלס השני.
ב-1690 התקבל "חוק הסובלנות", שאפשר לזרמים דתיים אחרים לקיים מפגשים והטפות.
היסטוריה > בתקופה המודרנית

בעקבות מלחמת העצמאות של ארצות הברית, האמריקנים, לא רצו עוד להיות חברים בכנסיית אנגליה, שהייתה כפופה למלך, ולכן הקימו את הכנסייה האפיסקופלית (אפיסקופל – משגיח), הכנסייה האנגליקנית בארצות הברית. בהמשך הוקמו כנסיות אנגליקניות במרבית המדינות הדוברות אנגלית בנוסף לארצות הברית ואנגליה, כגון כנסיות אירלנד, סקוטלנד, וויילס; כנסיות אנגליקניות נפרדות באוסטרליה, ניו זילנד, ומדינות רבות באפריקה ובאסיה.
ב-1919, לאחר לחץ כבד מהאוכלוסייה הוולשית שהשתייכה ברובה לכנסיות עצמאיות, הכנסייה בוויילס הופרדה מהכנסייה האנגליקנית ואיבדה את מעמדה הרשמי. באותה שנה, הפרלמנט והכתר העניקו לאספת הכנסייה (גוף בן שלושה בתים, לבישופים, לכמורה הרגילה ולחילונים) סמכויות לדון ולקבוע רבים מסדריה, בלי להזקק עוד לחקיקה ישירה כדי לשנות את סידור התפילה וכדומה. מאז, הפרלמנט כמעט ולא עסק בשאלות דתיות.
עקרונות

עקרונות כנסיית אנגליה שונים מאלו של הקתוליות. על אף התאולוגיה השמרנית שלה ומחויבותה למסורת ולטקסים, הכנסייה האנגליקנית בכל זאת נבדלת בצורה ברורה מהקתוליות ויש מרכיבים קלוויניסטיים במורשתה. כנסיית אנגליה שונה מהכנסיות הפרוטסטנטיות הנוספות בעיקר בצורת ההסמכה לכמורה, במבנה התפילה, שמורכב מתרגומים אנגליים של תפילות טרם הרפורמציה, והעמידה על יסודות קתוליים מסוימים.
עקרונות > הסמכת נשים לכמורה

החל בשנת 1861 מונו נשים כדיאקוניות, אולם הן לא שימשו ככמרים באופן מלא ולא נחשבו כמוסמכות לכמורה.
ב-1986 נחקק חוק המאפשר הסמכה של נשים לכמורה, ולראשונה הוסמכו נשים בשנת 1987. ב-2014 הסכים הסינוד הכללי של הכנסייה לאשר מינוי נשים לבישופות.
עקרונות > מינוי אנשי כמורה הומוסקסואלים

בחירתו של רוואן ויליאמס לארכיבישוף מקנטרברי בספטמבר 2002 הביא לשינוי בגישת הכנסייה להומוסקסואלים. ויליאמס לא רק הכיר בנישואים חד-מיניים, הוא גם תמך בהסמכה לכמורה של נשים ושל הומוסקסואלים. בפועל, באותה עת כבר היו כמה עשרות כמרים הומוסקסואלים שפועלו בכנסיות אנגליקניות, ואשר חלקם לא הצניע את נטיותיו. עמדה זו איימה לפלג את הכנסייה, לאחר שמספר ארכיבישופים, העומדים בראש מחוזות של הכנסייה בעולם, בעיקר מהעולם השלישי, התנגדו למהלך.
ביולי 2003, הבישוף ההומוסקסואל הראשון בכנסייה האנגליקנית ויתר על התפקיד, לאחר שמינויו עורר מחלוקת שאיימה לפלג את הכנסייה.
ביוני 2008, כ-1,100 כמרים אנגליקנים שמרנים השתתפו בכינוס של "הוועידה לעתיד האנגליקני העולמי", שהתקיים בירושלים, רובם ממדינות מתפתחות. בכינוס החליטו להקים רשת עולמית למאבק במגמות ליברליות בכנסייה, כגון הסמכת כמרים הומוסקסואלים, והוחלט גם לנתק את הקשרים עם אגפים ליברליים בכנסייה האנגליקנית של ארצות הברית וקנדה. ביום האחרון של הכינוס, הכריזה הקבוצה כי תישאר במסגרת הכנסייה האנגליקנית, אבל עם עקרונות תאולוגיים ומועצת ארכיבישופים משלה.
עקרונות > זהות מגדרית

בנובמבר 2017 קראה הכנסייה האנגליקנית לאפשר לילדים חופש לבחון את זהותם המגדרית. "יש להעניק לילדים חופש פעולה מלא לבדוק את האפשרויות של מי הם עשויים להיות בלא שייתקלו בשיפוטיות או בלעג", נכתב במדריך שהפיצה הכנסייה ל–4,700 בתי הספר שבבעלותה, בהם לומדים כמיליון תלמידים.
ראו גם

הרפורמציה באנגליה
חוק העליונות הראשון
נציבי הכנסייה
פירוק המנזרים באנגליה
הערות שוליים

↑  רות גלדהיל, Anglican membership figures could be out by millions.‏ Christianity Today,‏ 12 בנובמבר 2015.
1 2 3 4  הכנסייה האנגליקנית: מהמאה ה-16 ועד היום, באתר הארץ, 16 ביוני 2003
↑   רויטרס ואיי.פי, הכנסייה האנגליקנית אישרה מינוי נשים לבישופיות, באתר הארץ, 14 ביולי 2014
↑  שרון שדה, הכמרים יכולים לצאת מהארון, באתר הארץ, 30 בספטמבר 2002
↑  שרון שדה, ראשי הכנסייה האנגליקנית בעולם מתכנסים לנסות למנוע פיצול, באתר הארץ, 15 באוקטובר 2003
↑  כנס העשור של האנגליקנים נפתח בצל הפיצול בכנסייה, באתר הארץ, 21 ביולי 2008
↑  הבישוף ההומו הראשון בכנסייה האנגליקנית מוותר על המינוי, באתר הארץ, 6 ביולי 2003
↑  המורדים האנגליקנים לא רוצים כמרים הומוסקסואלים, באתר הארץ, 29 ביוני 2008
↑   רויטרס והארץ, הכנסייה האנגליקנית קוראת לאפשר לילדים חופש לבחון את זהותם המגדרית, באתר הארץ, 14 בנובמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269145805171  BnF: cb12045373h (data)  GND: 1000922-X  ISNI: 0000 0004 1759 4124  LCCN: n79056234  NKC: kn20100921003  SUDOC: 027257150  TDVİA: anglikan-kilisesi  VIAF: 135203514   WorldCat (עם VIAF): 135203514 
קתדרלת קנטרברי, מושב הארכיבישוף מקנטרברי.
קווין קליין

| --- | --- |

קווין קליין, 2010
 לידה:  24 באוקטובר 1947 (בן 77) סנט לואיס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Kevin Delaney Kline 
 סוגה מועדפת:  מערבון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1972 
 מקום לימודים:  Saint Louis Priory School (1965)  אוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון (1970)  בית הספר ג'וליארד 
 בן או בת זוג:  פיבי קייטס (5 במרץ 1989–?) 
 צאצאים:  פרנקי קוסמוס, אוון קליין 
 פרסים והוקרה:  פרס טוני לשחקן המשנה הטוב ביותר במחזמר (1978)  פרס פטל הזהב לזוג/להקה הגרועים ביותר (1999)  פרס דרמה דסק לשחקן מצטיין במחזה (2004)  פרס גילדת שחקני המסך למשחק מצטיין לשחקנים במיני סדרה או סרט טלוויזיה (2008)  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (1988)  פרס דרמה דסק לשחקן הטוב ביותר במחזמר (1981)  פרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר (1981)  פרס דרמה דסק לשחקן מצטיין במחזמר (1978)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
קליין ואשתו פיבי קייטס בטקס האוסקר, 1989
קווין דילאני קליין (באנגלית: Kevin Delaney Kline; נולד ב-24 באוקטובר 1947) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקאי. רק בגיל 35 החל בקריירה קולנועית (בסרט "בחירתה של סופי"). קליין הוא זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט "דג ושמו וונדה" (1988), כמו גם שלושה פרסי טוני ופרס אובי.
קריירת תיאטרון

קליין נולד בסנט לואיס שבמיזורי, לאב יהודי (אברהם קליין) ולאם קתולית, הוא גדל וחונך כקתולי עם שני אחיו ואחותו. סיים את לימודיו בבית הספר הקתולי בסנט לואיס ב-1965. לאחר מכן למד באוניברסיטת אינדיאנה בעיירה בלומינגטון, אינדיאנה, ושאף להיות פסנתרן.
במהלך לימודיו לתואר ראשון, התאהב במורה למשחק של האוניברסיטה ובחר לשנות את מקצועו לשחקן. ב-1970 סיים את לימודיו בהצלחה. באותה שנה קיבל קליין מלגה על לימודיו בחוג דרמה בבית הספר ג'וליארד בניו יורק.
קליין הקים את חברת התיאטרון "חברת השחקנים", תחת חסותו של השחקן זוכה פרס האוסקר ג'ון האוסמן. החברה הופיעה ברחבי ארצות הברית והציגה מופעים מתוך מחזות של שייקספיר, מחזות קלאסיים נוספים וכן מופעי שירה. החברה היוותה את אחת מקבוצות התיאטרון הרווחיות ביותר בהיסטוריית התיאטרון האמריקאית.
ב-1976 עזב קליין את חברת התיאטרון ועבר להשתקע בניו יורק, הוא השתתף באופרת הסבון "חיפוש אחר המחר". קליין חזר לבימת התיאטרון ב-1978 והשתתף בתפקיד הקטן בהצגה "ברוס גרנית". כן השתתף בהצגה "על המאה ה-20", הופעה אשר זיכתה את קליין בפרס הטוני. ב-1981 הופיע קליין בפסטיבל שייקספיר בניו יורק בהצגה "שודדי פנזסנס", הופעה אשר זיכתה אותו בפרס טוני השני שלו.
ב-2017 זכה בפרס טוני לשחקן הראשי הטוב ביותר ובפרס דרמה דסק על תפקידו במחזה "Present Laughter".
קריירה קולנועית

ב-1982 קיבל קליין את תפקידו הקולנועי הראשון, בסרט של אלן ג'יי פקולה "בחירתה של סופי", והיה קליין מועמד לפרס גלובוס הזהב. ב-1983 שיחק קליין בגרסת הסרט של ההצגה "שודדי פנזסנס", כמו כן שיחק באותה שנה בסרט "החברים של אלכס". ב-1985 שיחק בסרט "סילברדו", וב-1987 בסרט "הזעקה לחופש". ב-1988 שיחק בסרט הקומדיה של הבמאי צ'ארלס קריצ'טון "דג ושמו וונדה"; תפקיד זה זיכה את קליין במועמדות בפרס גלובוס הזהב ובזכייה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
על תפקידו בסרט "בועות של אהבה" מ-1991 היה קליין מועמד בפעם שלישית לפרס גלובוס הזהב. באותה שנה שיחק גם בסרט "גרנד קניון". ב-1992 שיחק קליין בסרט "צ'פלין". ב-1993 שיחק ב"דייב", והיה מועמד על תפקידו בפעם רביעית לפרס גלובוס הזהב. ב-1995 שיחק בסרט הקומי "נשיקה צרפתית". בסרט האנימציה "הגיבן מנוטרדאם" מ-1996 דיבב קליין את דמותו של קפטן פיבוס. ב-1997 שיחק קליין בסרט הדרמה של הבמאי אנג לי "סופת קרח". באותה שנה הופיע בסרט "בפנים ובחוץ", והיה מועמד לגלובוס הזהב על תפקידו. קליין הופיע במערבון הקומי "פרוע על המערב" ב-1999, וב-2001 שיחק בסרט הדרמה "החיים כבית".
ב-2004 היה קליין מועמד שוב לפרס גלובוס הזהב, על תפקידו בסרט "יום ולילה". ב-2006 שיחק בסרט הקומדיה "הפנתר הוורוד". באותה שנה השתתף גם בסרט "כטוב בעיניכם". ב-2007 שיחק בסרט "סחר אנושי".
ב-2010 שיחק בסרטו של רוברט רדפורד "הקנוניה", אודות ההתנקשות באברהם לינקולן, ושיחק בסרט "הגבר הנוסף". ב-2011 שיחק בסרט "קשר לא מחייב" בכיכובם של נטלי פורטמן ואשטון קוצ'ר. ב-2013 כיכב בסרט "סוף סוף וגאס" לצידם של רוברט דה נירו, מורגן פרימן ואחרים. ב-2014 שיחק בסרט "דירה בפריז". ב-2015 השתתף בסרט "ריקי והפלאש" לצדה של מריל סטריפ.
בשנת 2017 שיחק בסרט הפנטזיה "היפה והחיה" לצד אמה ווטסון, לוק אוונס ויואן מקגרגור. הסרט המבוסס על סרט האנימציה של חברת וולט דיסני "היפה והחיה" מ-1991. ושיחק לצד מרי סטינבורגן בסרט הדרמה "Dean" בבימויו של דימיטרי מרטין.
בדצמבר 2021 לוהק לצד קייט בלאנשט וסשה ברון כהן לגלם את אחת הדמויות הראשיות בסדרה Disclaimer "כתב ויתור" של אלפונסו קוארון באפל TV פלוס; הסדרה מבוססת על ספר באותו שם מאת רנה נייט.
בשנת 2022 כיכב לצדה של סיגורני ויבר בסרט הדרמה-קומי "הבית הטוב" המבוסס על הרומן באותו שם מאת אן לירי.
חיים אישיים

בשנת 1989 נישא לשחקנית הקולנוע האמריקאית-יהודייה פיבי קייטס. מתגוררים בניו יורק. להם שני ילדים: אחת מהן היא הזמרת גרטה קליין הידועה בשם הבמה פרנקי קוסמוס.
פרסים ומועמדויות

| פרס | שנה | קטגוריה | עבור | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס גלובוס הזהב | 2025 | השחקן הטוב ביותר במיני-סדרה, סדרת אנתולוגיה או סרט טלוויזיה | כתב ויתור | מועמדות |  |
רותי גרטווגן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
ד"ר רותי גרטווגן
 לידה:  1952 חיפה, ישראל 
 פטירה:  28 בפברואר 2022 (בגיל 70 בערך)
 ענף מדעי:  היסטוריה ימית, ארכאולוגיה ימית
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 עיסוק:  מרצה בכירה במכללת אורנים, ובאוניברסיטת חיפה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חיפה, האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת וונציה
 מנחה לדוקטורט:  פרופסור דוד יעקבי, פרופסור אניו קונצינה
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת וונציה
 תרומות עיקריות
 חקר היסטוריה והארכאולוגיה ימית בים התיכון מהתקופה הביזנטית ועד סוף ימי הביניים. חקר האימפריה הוונציאנית לשעבר בים היוני ובהים האגאי.
 
רותי גרטווגן (1952 – 28 בפברואר 2022) הייתה מרצה בכירה בחוג להיסטוריה במכללה האקדמית אורנים, ובחוג ללימודים ביזנטיים ולימודי יוון המודרנית באוניברסיטת חיפה, וחוקרת ישראלית ובינלאומית בתחום ההיסטוריה הימית וארכאולוגיה ימית בים התיכון.