stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של החקלאות
ציוויליזציות > סין העתיקה

רישומים מתקופת המדינות הלוחמות, שושלת צ'ין ושושלת האן מספקים תמונה של החקלאות הסינית המוקדמת מהמאה ה-5 לפנה"ס ועד המאה השנייה לספירה, שכללה מערכת אסמים ארצית ושימוש נרחב בעיבוד משי (אנ'). ספר סיני מוקדם וחשוב על חקלאות הוא צ'ימין יאשו משנת 535 לספירה, שנכתב על ידי ג'יה סיקסי. סגנון הכתיבה של ג'יה היה ישר וצלול יחסית לכתיבה המפורטת והמרומזת האופיינית לתקופה. הספר גם היה ארוך מאוד, עם למעלה ממאה אלף תווים סיניים כתובים, והוא ציטט ספרים סיניים רבים אחרים שנכתבו בעבר, שלא שרדו. התוכן של ספרו של ג'יה מהמאה ה-6 כולל חלקים על הכנת קרקע, זריעה, טיפוח, ניהול מטעים, ייעור וגידול בעלי חיים. הספר כולל גם תוכן בהקשר משני המכסה מסחר ושימושים קולינריים לגידולים. העבודה והסגנון שבו היא נכתבה השפיעו על אגרונומים (אנ') סינים מאוחרים יותר, כמו וואנג ז'ן (אנ') וה-Nong Shu פורץ הדרך שלו משנת 1313.
למטרות חקלאיות, הסינים פיתחו את הפטיש המונע הידראולית במאה ה-1 לפני הספירה.. הסינים גם החלו להשתמש במשאבת השרשרת (אנ') המרובעת במאה ה-1 לספירה, אשר הופעלה על ידי גלגל מים או שוורים המושכים מערכת של גלגלים מכניים. אף על פי שמשאבת השרשרת מצאה שימוש בעבודות ציבוריות באספקת מים למערכות צינורות עירוניות ושטחיות, היא שימשה בעיקר להעלאת מים מגובה נמוך במילוי תעלות השקיה ותעלות לאדמות חקלאיות. עד סוף שושלת האן, בסוף המאה ה-2, פותחו מחרשות כבדות עם חרש ברזל. אלה התפשטו לאט מערבה, וחוללו מהפכה בחקלאות בצפון אירופה עד המאה ה-10. (תומאס גליק, לעומת זאת, טוען להתפתחות של המחרשה הסינית במאה ה-9, מה שמרמז על התפשטותה מזרחה מעיצובים דומים המוכרים באיטליה במאה ה-7.)
האורז האסייתי בוית לפני 8,200–13,500 שנים בסין, עם מקור גנטי יחיד מאורז הבר (אנ'), באזור עמק נהר הפנינה בסין. לאחר מכן התפשט גידול האורז לדרום ודרום מזרח אסיה.
ציוויליזציות > יוון העתיקה והעולם ההלניסטי

גידולי הדגנים העיקריים של אזור הים התיכון העתיק היו חיטה, אמר ושעורה, בעוד הירקות הנפוצים כללו אפונה, שעועית, פול וזיתים. מוצרי חלב הגיעו בעיקר מכבשים ועזים, ובשר, שלא נצרך לעיתים תכופות אצל רוב האנשים, כלל בדרך כלל בשר חזיר, בקר וכבש. החקלאות ביוון העתיקה לא התאפשרה כראוי אלא רק בכ-10% מהאדמה בגלל הטופוגרפיה של יוון היבשתית. במהלך התקופה ההלניסטית, האימפריה התלמית שלטה במצרים, קפריסין, פניציה וקירנאיקה, אזורים עיקריים לייצור תבואה שהיוונים היו תלויים בהם לקיום, בעוד ששוק התבואה התלמי מילא תפקיד קריטי בעלייתה של הרפובליקה הרומית. באימפריה הסלאוקית, מסופוטמיה הייתה אזור חיוני לעיבוד חיטה.
ציוויליזציות > האימפריה הרומית

בעולם היווני-רומי של העת העתיקה הקלאסית, החקלאות הרומית נבנתה על טכניקות שהחלו במקור על ידי השומרים, והועברו אליהם על ידי תרבויות שבאו אחריה, עם דגש ספציפי על גידול יבולים למסחר ויצוא. הרומאים הניחו את הבסיס למערכת האחוזה הכלכלית, הכוללת צמיתות, ששגשגה בימי הביניים. ניתן לחלק את גודלי החווה ברומא לשלוש קטגוריות: חוות קטנות היו מ-18 עד 88 איוגרה (איוגרום אחד שווה לכ-0.65 דונם); חוות בינוניות היו מ-80 עד 500 איוגרה; ואחוזות גדולות (הנקראות לטיפונדיה) היו מעל 500 איוגרה. לרומאים היו ארבע מערכות של ניהול חווה: עבודה ישירה של הבעלים ומשפחתו; עבדים העושים עבודה בפיקוח מנהלי עבדים; חקלאות חוכר או חקלאות שיתוף שבה הבעלים והחוכר מחלקים את תוצרת המשק; ומצבים בהם המשק הושכר לחוכר.
ציוויליזציות > אמריקה

באמריקה ההיסטוריה החקלאית הלכה בדרך שונה מהעולם הישן, שכן ביבשת אמריקה היו חסרים דגנים בעלי זרעים גדולים, המבויתים בקלות (כגון חיטה ושעורה) וחיות בית גדולות שיכולות לשמש לעבודה חקלאית. במקום הנוהג שהתפתח בעולם הישן של זריעת שדה עם יבול בודד, חקלאות אמריקאית פרה-היסטורית כללה בדרך כלל גידול יבולים רבים קרוב זה לזה תוך ניצול עבודת יד בלבד. יתרה מכך, אזורים חקלאיים ביבשת אמריקה חסרו את האחידות של האזור המזרח-מערבי של האקלים הים תיכוני והיבש למחצה בדרום אירופה ובדרום מערב אסיה, אך במקום זאת היו להם דפוס צפון-דרום עם מגוון אזורי אקלים שונים בסמיכות לכל אחד מהם. זה גרם לביות של צמחים שונים רבים.
בזמן המגע הראשון בין האירופים לאמריקאים, האירופים עסקו ב"חקלאות נרחבת, המבוססת על חיות המחרשה", עם דיירים תחת בעלי-בתים, אך גם עבודת כפייה או עבדות, בעוד שהעמיים הילידים של אמריקה עסקו "בחקלאות אינטנסיבית, המבוססת על עבודה אנושית". האירופים רצו שליטה באדמות למרעה של בעלי החיים שלהם וזכויות קניין לשליטה בייצור. למרות שהם התרשמו מהפרודוקטיביות של טכניקות חקלאות מסורתיות, הם לא ראו שום קשר למערכת שלהם וזלזלו בשיטות האינדיאנים כ"גינון" ולא כמפעל שניתן למסחר. כתוצאה של כמה אלפי שנים של רבייה סלקטיבית, תירס, היבול החשוב ביותר בחצי הכדור, היה פרודוקטיבי יותר מגידולי תבואה מהעולם הישן. תירס הפיק פי שניים וחצי יותר קלוריות לדונם מאשר חיטה ושעורה.
ציוויליזציות > אמריקה > דרום אמריקה

האזורים הידועים ביותר של חקלאות אפשרית בדרום אמריקה המתוארכים לשנת 9000 לפני הספירה לערך נמצאים בקולומביה, ליד פריירה של ימינו, ועל ידי תרבות לאס וגאס (אנ') באקוודור ובמחוז סנטה אלנה. הצמחים שעובדו היו שורש החץ (אנ'), דלעת ודלעת בקבוק (אנ'). כולם גדלים באקלים לח וקיומם בזמן זה בחצי האי סנטה אלנה הצחיח למחצה עשוי להוות עדות לכך שהם הושתלו שם מסביבות לחות יותר. במחקר אחר, אזור זה בדרום אמריקה זוהה כאחד מארבעת ממרכזי התפוצה העתיקים ביותר לחקלאות, יחד עם הסהר הפורה, סין ומס-ואמריקה, המתוארך בין 10000 לפנה"ס ל-6200 לפנה"ס.
באזור האנדים, עם ציוויליזציות כולל האינקה, היבול העיקרי היה תפוחי האדמה, שבוית בין 8000 ל-5000 לפני הספירה. קוקה (עדיין גידול מרכזי עד היום), בוית בהרי האנדים, וכך גם הבוטנים, העגבנייה, הטבק והאננס. הכותנה בויתה בפרו בשנת 4200 לפני הספירה. גם בעלי חיים בויתו, כולל לאמות, אלפקות ושרקן. אנשי אימפריית האינקה של דרום אמריקה גידלו עודפי מזון גדולים שאחסנו בבניינים הנקראים קולקה.
היבול החשוב ביותר שבוית באגן האמזונס ובשפלה הטרופית היה כנראה קסאווה, שבוית לפני 7000 לפני הספירה, ככל הנראה במדינות רונדוניה ומאטו גרוסו בברזיל. ארכיפלג הגואיטקאס (אנ') בצ'ילה המודרנית היה הגבול הדרומי של החקלאות הפרה-היספאנית ליד קו רוחב 44° דרום, כפי שצוין על ידי אזכור גידול תפוחי אדמה צ'ילואה (אנ') על ידי משלחת ספרדית ב-1557.
ציוויליזציות > אמריקה > מסו-אמריקה

במסו-אמריקה, הפכה התאוסינטה הפראית (אנ') (אנ') באמצעות הברירה האנושית לאב הקדמון של התירס המודרני, בערך בשנת 7,000 לפני הספירה. היא התפשטה בהדרגה על פני צפון אמריקה ועד דרום אמריקה והייתה היבול החשוב ביותר של אינדיאנים בזמן מסעות החקר האירופים. גידולים מסו-אמריקאים אחרים כוללים מאות זנים של דלעת ושעועית מבויתים מקומיים, בעוד שקקאו, שגם הוא מבוית באזור, היה גידול מרכזי. תרנגול ההודו, אחד מעופות העופות החשובים ביותר, בוית כנראה במקסיקו או בדרום מערב ארצות הברית.
האצטקים היו חקלאים פעילים במסו-אמריקה והייתה להם כלכלה ממוקדת חקלאות. האדמה סביב אגם טקסוקו (אנ') הייתה פורייה, אך לא גדולה מספיק כדי לייצר את כמות המזון הדרושה לאוכלוסיית האימפריה המתרחבת שלהם. האצטקים פיתחו מערכות השקיה, יצרו מדרגות חקלאיות, דישנו את אדמתם ופיתחו איים מלאכותיים, הידועים גם כ"גנים צפים". בני המאיה בין השנים 400 לפנה"ס עד 900 לספירה השתמשו בתעלות נרחבות ובמערכות שדות מוגבהות כדי לעבד שטחי ביצות בחצי האי יוקטן.
ציוויליזציות > אמריקה > צפון אמריקה

הילידים של מזרח ארצות הברית בייתו יבולים רבים. חמניות, טבק, זני דלעת וכף-אווז, וכן גידולים שאינם גדלים עוד, כולל סמבוק ביצות ושעורה קטנה. נקצר מזון בר כולל אורז בר וסוכר מייפל. התות המבוית הוא הכלאה של מין צ'יליאני וצפון אמריקאי, שפותח על ידי רבייה באירופה ובצפון אמריקה. שני גידולים עיקריים, אגוזי פקאן וענבי קונקורד, היו בשימוש נרחב בתקופה הפרהיסטורית, אך נראה כי לא בויתו עד המאה ה-19.
הילידים באזור שהוא כיום קליפורניה ובצפון מערב האוקיינוס השקט תרגלו צורות שונות של גינון יערות וחקלאות מקל אש (אנ') ביערות, אדמות עשב, חורשות מעורבות ואדמות ביצות, מה שהבטיח שצמחי המזון והתרופות הרצויים ימשיכו להיות זמינים. הילידים שלטו באש בקנה מידה קטן כדי ליצור אקולוגיה של אש בעוצמה נמוכה שמנעה שריפות גדולות וקטסטרופליות וקיימה חקלאות בצפיפות נמוכה בסיבוב רופף; מעין פרמקלצ'ר "פרועה".
מערכת נטיעות נלווית בשם שלוש האחיות פותחה גם בצפון אמריקה. שלושה גידולים שהשלימו זה את זה נשתלו יחד: דלעת חורף, תירס ושעועית. התירס מספק מבנה לטיפוס של הפולים, ומבטל את הצורך במוטות. השעועית מספקת את החנקן לאדמה בה משתמשים הצמחים האחרים, והדלעת מתפשטת לאורך האדמה, חוסמת את אור השמש ומסייעת במניעת היווצרות עשבים שוטים. עלי הדלעת פועלים גם כ"חיפוי חי".
ציוויליזציות > אפריקה שמדרום לסהרה

באזור הסאהל, תרבויות כמו האימפריות של מאלי וסונגהאי עיבדו דורה ודוחן פנינה, אשר בויתו בין 3000 ל-2500 לפני הספירה. החמור בוית בנוביה בערך בשנת 5000 לפני הספירה. עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שייתכן שבקר סנגה בוית באופן עצמאי במזרח אפריקה בסביבות 1600 לפני הספירה.
באזור הטרופי של מערב אפריקה, יבולים כמו אפונה שחורה, אפונה אדומה (סוג של לוביה), יאם, אגוזי קולה, אורז ג'ולוף (אנ') וקוֹקוֹרוֹ (אנ') בויתו בין השנים 3000 עד 1000 לפני הספירה. אזור החוף של מערב אפריקה מכונה לעיתים קרובות "חגורת היאם", בשל הייצור הנפוץ של בטטות. עוף הים המקומי (אנ') היא ציפור עופות שבויתה במערב אפריקה, ובעוד ששנת בייותו של העוף עדיין לא ברורה, יש עדויות לכך שהיא הייתה ביוון העתיקה במהלך המאה ה-5 לפני הספירה.
כמה מינים של קפה בויתו גם ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה, כאשר קפה ערביקה שמקורו באתיופיה משמש כיצור העיקרי של הקפה המודרני מאז סוף המאה ה-15.
ציוויליזציות > אוקיאניה > אוֹסטְרַלִיָה

הילידים האוסטרלים היו בעיקר ציידים-לקטים נוודים. האבוריג'ינים נחשבו כמי שלא היו מסוגלים לחקלאות מתמשכת. עם זאת, הקונצנזוס הנוכחי הוא ששיטות חקלאיות שונות הונהגו על ידם.
בשני אזורים של מרכז אוסטרליה, החוף המערבי המרכזי ומזרח מרכז אוסטרליה, התנהלו צורות של חקלאות. אנשים המתגוררים ביישובי קבע של למעלה מ-200 תושבים זרעו או שתלו בקנה מידה גדול ואחסנו את המזון שנקטף. אנשי ה-Nhanda ו-Amangu של החוף המערבי המרכזי גידלו בטטות, בעוד קבוצות שונות במזרח מרכז אוסטרליה שתלו וקצרו בצל שיח, דוחן מקומי וספורוקרפ (אנ').
ילידים אוסטרלים השתמשו בשריפה שיטתית, חקלאות מקל אש, כדי לשפר את התפוקה הטבעית. בשנות ה-70 וה-80 מחקר ארכאולוגי בדרום מערב ויקטוריה קבע כי אנשי הגונדיטיימארה (אנ') וקבוצות אחרות פיתחו מערכות מתוחכמות לחקלאות צלופחים ולכידת דגים במשך תקופה של כמעט 5,000 שנה. הארכאולוג הארי לורנדוס סבר בשנות ה-80 של המאה ה-20 שיש עדויות ל'התעצמות' ההתקדמות ברחבי אוסטרליה, תהליך שנראה כאילו נמשך לאורך 5,000 השנים שקדמו. מושגים אלה הובילו את ההיסטוריון ביל גאמג' לטעון שלמעשה כל היבשת הייתה נוף מנוהל.
כיום ידוע שתושבי האיים של מיצר טורס עיבדו בננות.
ציוויליזציות > אוקיאניה > איי האוקיינוס השקט

בגינאה החדשה, עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שחקלאות הופיעה באופן עצמאי לפני כ-7,000 שנה עם בייות יבולים כמו בננות וטארו. חזירים ותרנגולות יובאו לגינאה החדשה, וזכו לחידוש מאוחר יותר על ידי מדינות אחרות באיי האוקיינוס השקט, כמו אלה בפולינזיה.
ימי הביניים והתקופה המודרנית המוקדמת > אירופה

בימי הביניים נרשמו שיפורים נוספים בחקלאות. מנזרים התפשטו ברחבי אירופה והפכו למרכזים חשובים לאיסוף ידע הקשור לחקלאות וייעור. שיטת האחוזה אפשרה לבעלי קרקעות גדולים לשלוט באדמותיהם ובפועליה, בצורה של איכרים או צמיתים. בתקופת ימי הביניים, העולם הערבי היה קריטי בחילופי יבולים וטכנולוגיה בין יבשות אירופה, אסיה ואפריקה. מלבד הובלת יבולים רבים, הם הביאו את הרעיון של השקיית קיץ לאירופה ופיתחו את תחילתה של מערכת המטעים של גידול קני סוכר באמצעות שימוש בעבדים לגידול אינטנסיבי.
עד שנת 900 לספירה, התפתחויות בהתכת ברזל אפשרו ייצור מוגבר באירופה, מה שהוביל להתפתחויות בייצור כלים חקלאיים כגון מחרשות, כלי עבודה ידניים ופרסות. המחרשה הכבדה של הקרוקה הייתה שיפור ניכר לעומת המחרשה המוקדמת יותר, עם אימוץ המחרשה הסינית כדי להפוך את הקרקעות הכבדות והרטובות של צפון אירופה. הדבר הוביל לפינוי יערות צפון אירופה ולגידול בייצור החקלאי, אשר בתורו הוביל לגידול באוכלוסייה. במקביל, חלק מהחקלאים באירופה עברו ממחזור יבולים של שני שדות למחזור יבולים של שלושה שדות, שבו שדה אחד מתוך שלושה הושאר חרוש בכל שנה. הדבר הביא להגברת הפרודוקטיביות והתזונה, שכן המחזוריות איפשרה עיבוד קטניות מקבעות חנקן כמו אפונה, עדשים ושעועית. רתמות סוסים משופרות ומכניקת הוויפל שיפרו עוד יותר את העיבוד.
טחנות מים הוכנסו על ידי הרומאים, אך שופרו במהלך ימי הביניים, יחד עם טחנות רוח, ושימשו לטחינת גרעינים לקמח, לחיתוך עצים ולעיבוד פשתן וצמר.
הגידולים כללו חיטה, שיפון, שעורה ושיבולת-שועל. אפונה, שעועית ובקיה הפכו נפוצים מהמאה ה-13 ואילך כגידול מספוא לבעלי חיים וגם בזכות תכונות הדישון שלהם לקיבוע חנקן. היבול הגיע לשיא במאה ה-13, ונשאר פחות או יותר יציב עד המאה ה-18. למרות שפעם חשבו שהמגבלות של החקלאות של ימי הביניים סיפקו תקרה לגידול האוכלוסייה באותה תקופה, מחקרים עדכניים הראו שהטכנולוגיה של החקלאות של ימי הביניים הספיקה תמיד לצורכי האנשים בנסיבות רגילות, וכי רק בזמנים קשים במיוחד, כמו הרעב הגדול של 1315–1317, לא ניתן היה לספק את צורכי האוכלוסייה.
ימי הביניים והתקופה המודרנית המוקדמת > עולם ערבי

מהמאה ה-8 ועד המאה ה-14, העולם האסלאמי עבר מהפך בפרקטיקה החקלאית, שתואר על ידי ההיסטוריון אנדרו ווטסון כמהפכה החקלאית הערבית. השינוי הזה הונע על ידי מספר גורמים, כולל התפשטות יבולים וצמחים רבים לאורך נתיבי הסחר המוסלמיים, התפשטותן של טכניקות חקלאות מתקדמות יותר ומערכת חקלאית-כלכלית שקידמה יבול ויעילות מוגברת. השינוי בפרקטיקה החקלאית שינה את הכלכלה, תחום התפוצה, כיסוי הצמחייה, הייצור החקלאי, רמות האוכלוסייה, הגידול העירוני, חלוקת כוח העבודה, הבישול, התזונה והלבוש ברחבי העולם האסלאמי. סוחרים מוסלמים כיסו חלק ניכר מהעולם הישן, והמסחר איפשר הפצת יבולים, צמחים וטכניקות חקלאות רבות ברחבי האזור, כמו גם התאמה של יבולים, צמחים וטכניקות מעבר לעולם האסלאמי. התפשטות זו הכניסה יבולים עיקריים לאירופה דרך אל-אנדלוס, יחד עם הטכניקות לטיפוחם ולבישול שלהם. קני סוכר, אורז וכותנה היו בין הגידולים העיקריים שהועברו, יחד עם עצי הדר ועצי פרי אחרים, עצי אגוזים, ירקות כמו חצילים, תרד ומנגולד, ושימוש בתבלינים מיובאים כמו כמון, כוסברה, אגוז מוסקט וקינמון. השקיה אינטנסיבית, מחזור יבולים ומדריכים חקלאיים אומצו באופן נרחב. השקיה, שהתבססה בחלקה על הטכנולוגיה הרומית, עשתה שימוש בגלגלי מים של נוריה, טחנות מים, סכרים ומאגרים.
ימי הביניים והתקופה המודרנית המוקדמת > החילופין הקולומבויאני

לאחר 1492, התרחש חילוף עולמי (אנ') של גידולי עבר מקומיים וגזעי בעלי חיים. תירס, תפוחי אדמה, בטטה ומניהוט היו גידולי המפתח שהתפשטו מהעולם החדש אל הישן, בעוד זני חיטה, שעורה, אורז ולפת נדדו מהעולם הישן אל החדש. היו מעט מיני בעלי חיים בעולם החדש, כאשר סוסים, בקר, כבשים ועיזים לא היו ידועים לחלוטין לפני הגעתם עם מתיישבי העולם הישן. גידולים שנעו בשני הכיוונים מעבר לאוקיינוס האטלנטי גרמו לגידול אוכלוסין ברחבי העולם ולהשפעה מתמשכת על תרבויות רבות בתקופה המודרנית המוקדמת.
תירס וקסאווה הוכנסו מברזיל לאפריקה על ידי סוחרים פורטוגזים במאה ה-16, והפכו למזונות עיקריים, שהחליפו גידולים אפריקאים מקומיים. לאחר הכנסתו מדרום אמריקה לספרד בסוף המאה ה-15, תפוח האדמה הפך לגידול עיקרי ברחבי אירופה עד סוף המאה ה-17. תפוח האדמה אפשר לחקלאים לייצר יותר מזון, ובתחילה הוסיף גיוון לתזונה האירופית. ההיצע המוגדל של מזון הפחית מחלות, הגדיל את הלידות והפחית את התמותה, מה שגרם לתנופת אוכלוסייה ברחבי האימפריה הבריטית, ארצות הברית ואירופה. הכנסת תפוח האדמה הביאה גם את השימוש האינטנסיבי הראשון בדשן, בצורת גואנו שיובא לאירופה מפרו, ולחומר ההדברה המלאכותי הראשון, בצורת תרכובת ארסן אשר שימשו למלחמה בחיפושיות תפוחי האדמה בקולורדו. לפני אימוץ תפוח האדמה כגידול עיקרי, התלות בתבואה גרמה לרעב אזורי ולאומי חוזר ונשנה כאשר היבולים כשלו, כולל 17 תקופות של רעב גדול באנגליה בין השנים 1523 ו-1623. עם זאת, התלות שנוצרה בתפוח האדמה גרמה לכשל האירופי בתפוחי אדמה (אנ'), כשל יבול הרסני כתוצאה מכימשון תפוחי האדמה שהביא לרעב נרחב ולמותם של יותר ממיליון בני אדם באירלנד לבדה.
חקלאות מודרנית > המהפכה החקלאית הבריטית

בין המאה ה-17 לאמצע המאה ה-19, בריטניה ראתה עלייה גדולה בפריון החקלאי ובתפוקה נטו. שיטות חקלאיות חדשות כמו גידור, מיכון, מחזור יבולים וברירה מלאכותית אפשרו גידול חסר תקדים באוכלוסייה ל-5.7 מיליון בשנת 1750, ושחררו אחוז משמעותי מכוח העבודה, ובכך סייעו להניע את המהפכה התעשייתית. התפוקה של החיטה עלתה מ-670 ליטר לדונם בשנת 1720 לסביבות 1100 עד 1840 ליטר לדונם, מה שמציין נקודת מפנה גדולה בהיסטוריה.
רעיונות לגבי טכניקות פרודוקטיביות יותר לחקלאות החלו להופיע באנגליה באמצע המאה ה-17, מסופרים כמו סמואל הרטליב, וולטר בלית' ואחרים הבעיה העיקרית בקיום החקלאות במקום אחד לאורך זמן הייתה דלדול של חומרי הזנה, ובעיקר רמות החנקן, בקרקע. כדי לאפשר לאדמה להתחדש, קרקע יצרנית הונחה לעיתים קרובות חרושה, ובמקומות מסוימים נעשה שימוש במחזור יבולים. מערכת מחזוריות ארבעת השדות ההולנדית זכתה לפופולריות על ידי החקלאי הבריטי צ'ארלס טאונסנד במאה ה-18. המערכת (חיטה, לפת, שעורה ותלתן) פתחה גידול מספוא וגידול מרעה המאפשר גידול בעלי חיים כל השנה. השימוש בתלתן היה חשוב במיוחד שכן שורשי הקטניות חידשו את חנקות האדמה. המיכון והרציונליזציה של החקלאות היו גורם חשוב נוסף. רוברט בייוול ותומס קולה הכניסו את הברירה המלאכותית ויזמו תהליך של רבייה קרובה כדי למקסם תכונות רצויות מאמצע המאה ה-18, כמו הכבשה החדשה של לסטר. מכונות הומצאו כדי לשפר את היעילות של פעולות חקלאיות שונות, כמו מקדחת הזריעה (אנ') של ג'תרו טול משנת 1701 שמיכנה זריעה בעומק וברווח הנכונים, ומכונת הגורן (אנ') של אנדרו מייקל משנת 1784. המחרשות שופרו בהתמדה, ממחרשת הברזל של ג'וזף פולג'מבה ב-1730 ועד המתכת המשופרת של ג'יימס סמול ב-"המחרשה הסקוטית" ב-1763. בשנת 1789 ייוצרו 86 דגמי מחרשה עבור קרקעות שונות. מכונות חקלאיות מונעות החלו עם מנוע הקיטור הנייח של ריצ'רד טרווית'יק, ששימש להנעת מכונת דישון, בשנת 1812. המיכון התפשט לשימושים חקלאיים נוספים לאורך המאה ה-19. הטרקטור הראשון המונע בבנזין נבנה באמריקה על ידי ג'ון פרויליך בשנת 1892.
ג'ון בנט לוז החל את המחקר המדעי של הפריה בתחנת הניסויים ברוטאמסטד בשנת 1843. הוא חקר את ההשפעה של דשנים לא אורגניים ואורגניים על תפוקת היבול והקים את אחד המפעלים הראשונים לייצור דשנים מלאכותיים ב-1842. דשן, בצורת מרבצי נתרן חנקתי בצ'ילה, יובא לבריטניה על ידי ג'ון תומאס נורת' וכן גואנו (צואת ציפורים). התהליך המסחרי הראשון לייצור דשנים היה השגת פוספט מהמסה של קופרוליטים בחומצה גופרתית.
חקלאות מודרנית > המאה ה-20

דן אלבון בנה את הטרקטור המוצלח הראשון מבחינה מסחרית המונע בבנזין בשנת 1901, והטרקטור פרמול (אנ') של חברת International Harvester משנת 1923 סימן את נקודה המפנה המרכזית בהחלפת חיות העבודה (במיוחד סוסים) במכונות. מאז, פותחו קוצרים מכניים (קומביין תבואות), שותלים מכניים וציוד אחר, אשר חוללו מהפכה נוספת בחקלאות. המצאות אלו אפשרו לבצע משימות חקלאות במהירות ובקנה מידה שהיה בלתי אפשרי בעבר, מה שהוביל את החוות המודרניות להפיק כמויות גדולות בהרבה של תוצרת איכותית ליחידת אדמה. תהליך הבר-בוש לסינתזה של אמוניום חנקתי ייצגה פריצת דרך גדולה ואפשרה לתשואות היבול להתגבר על אילוצים קודמים. הפטנט נרשם לראשונה על ידי הכימאי הגרמני פריץ הבר. בשנת 1910, קארל בוש סיחר בהצלחה את התהליך בזמן שעבד בחברת הכימיקלים הגרמנית BASF, ורשם פטנטים נוספים. בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, השימוש בדשן סינתטי גדל במהירות, בהתאם לאוכלוסיית העולם הגדלה.
חקלאות קולקטיבית הייתה נהוגה באופן נרחב החל משנות ה-30 של המאה העשרים בברית המועצות, במדינות הגוש המזרחי, בסין ובווייטנאם. אחת התוצאות הייתה הרעב הסובייטי של 1932–1933. תוצאה נוספת התרחשה במהלך הקפיצה הגדולה קדימה בסין שיזם מאו טסה-טונג שהביאה לרעב הסיני הגדול מ-1959 עד1961 ובסופו של דבר עיצבה מחדש את החשיבה של דנג שיאופינג.
במאה האחרונה החקלאות התאפיינה בהגברת הפריון, החלפת דשנים סינתטיים וחומרי הדברה בעבודה, זיהום מים, וסובסידיות חקלאיות. יישומים נוספים של מחקר מדעי בחקלאות מאז 1950 כוללים הנדסה גנטית, הידרופוניקה, ופיתוח של דלקים ביולוגיים משתלמים כלכלית כגון אתנול.
מספר האנשים המעורבים בחקלאות במדינות תעשייתיות ירד באופן קיצוני מ-24% מהאוכלוסייה האמריקאית ל-1.5% ב-2002. גם מספר המשקים ירד, והבעלות עליהם התרכזה יותר; לדוגמה, בין 1967 ל-2002, מיליון חוות חזירים באמריקה התאחדו ל-114,000, עם 80 אחוז מהייצור במפעלי חוות. לפי מכון וורלדוואטש (אנ'), 74 אחוז מהעופות בעולם, 43 אחוז מבשר הבקר ו-68 אחוז מהביצים מיוצרים בדרך זו.
עם זאת, הרעב המשיך לשטוף את העולם לאורך המאה ה-20. בגלל ההשפעות של אירועי אקלים, מדיניות ממשלתית, מלחמה וכישלון יבול, מיליוני אנשים מתו בכל אחד מלפחות עשרה תקופות רעב באזורים שונים בין שנות ה-20 ל-1990.
חקלאות מודרנית > המהפכה הירוקה

המהפכה הירוקה הייתה סדרה של יוזמות מחקר, פיתוח והעברת טכנולוגיה, בין שנות ה-40 לסוף שנות ה-70. זה הגדיל את ייצור החקלאות ברחבי העולם, במיוחד מסוף שנות ה-60. היוזמות, בראשותו של נורמן בורלוג אשר תרמה להצלת למעלה ממיליארד בני אדם מרעב, כללו פיתוח זנים בעלי תשואה גבוהה של דגנים, הרחבת תשתיות ההשקיה, מודרניזציה של טכניקות ניהול, הפצת זרעי הכלאה, דשנים סינתטיים וחומרי הדברה לחקלאים.
חנקן סינתטי, יחד עם סלע פוספט שנכרה, חומרי הדברה ומיכון, הגדילו מאוד את יבולי היבול בתחילת המאה ה-20. היצע מוגבר של דגנים הוביל גם להוזלת משק בעלי החיים. יתר על כן, עליות יבול גלובליות נחוותה מאוחר יותר במאה ה-20 כאשר זנים בעלי תשואה גבוהה של דגני יסוד נפוצים כגון אורז, חיטה ותירס הונהגו כחלק מהמהפכה הירוקה.
המהפכה הירוקה ייצאה את הטכנולוגיות של העולם המפותח (כולל חומרי הדברה וחנקן סינתטי) לעולם המתפתח. תומאס מלתוס חזה באופן מפורסם שכדור הארץ לא יוכל לתמוך באוכלוסייתו הגדלה, אבל טכנולוגיות כמו המהפכה הירוקה אפשרו לעולם לייצר עודף מזון.
למרות שהמהפכה הירוקה הגדילה בהתחלה משמעותית את תפוקת האורז באסיה, התשואה מאז התאזנה. "פוטנציאל היבול" הגנטי גדל בחיטה, אך פוטנציאל היבול של האורז לא גדל מאז 1966, ופוטנציאל היבול של תירס "בקושי גדל ב-35 שנים". לוקח רק עשור או שניים עד שצצים עשבים עמידים לקוטלי עשבים, וחרקים הופכים עמידים לקוטלי חרקים תוך כעשור, תהליך שמתעכב במידת מה על ידי מחזור היבול.
חקלאות מודרנית > חקלאות אורגנית

במשך רוב ההיסטוריה שלה, החקלאות הייתה אורגנית, ללא דשנים או חומרי הדברה סינתטיים וללא אורגניזם מהונדס גנטית. עם הופעת החקלאות הכימית, רודולף שטיינר קרא לחקלאות ללא חומרי הדברה סינתטיים, וקורס החקלאות שלו משנת 1924 הניח את היסודות לחקלאות ביו-דינמית. לורד נורת'בורן פיתח את הרעיונות הללו והציג את המניפסט שלו לחקלאות אורגנית ב-1940. זו הפכה לתנועה כלל עולמית, וחקלאות אורגנית נהוגה כיום במדינות רבות.
ראו גם

המהפכה הירוקה
היסטוריה של כותנה
היסטוריה של הדשן הכימי
בולטימור

בולטימור (באנגלית: Baltimore) היא העיר הגדולה במדינת מרילנד, ארצות הברית והשלושים בגודלה בארצות הברית כולה. לעיר מטרופולין משותף עם וושינגטון הבירה, השוכנת כ-60 קילומטר דרומית-מערבית לה.
היסטוריה

בולטימור נוסדה ב-30 ביולי 1729, ונקראת על שם מייסד מרילנד ומושלה הראשון, ססיל קלברט, הברון השני של בולטימור. העיר גדלה במהירות רבה במאה ה־18. בזכות נמלה הטבעי, נהפכה בולטימור למרכז מסחר בסוכר עם האיים האנטילים. במלחמת 1812, כשפלשה בריטניה לארצות הברית הצעירה, הותקפה בולטימור, לאחר שהבריטים שרפו את הבירה וושינגטון. באותו זמן, עורך דין צעיר, פרנסיס סקוט-קי, כתב שיר על הקרב, שנהפך להמנון הלאומי של ארצות הברית, "הדגל זרוע הכוכבים".
ב־1851, הוקמה רשמית עיריית בולטימור, כשהעיר התנתקה ממחוז בולטימור. במשך מלחמת האזרחים האמריקנית, מרילנד לא פרשה מהאיחוד, אבל היה בה מתח ניכר סביב העבדות, ובבולטימור שם פרצו מהומות אלימות ב־1861. ב־14 בפברואר 1904, נהרסו חלקים רבים בבולטימור בשל שרפה גדולה, כאשר 1,500 מבנים עלו באש בתוך שלושים שעות בלבד. בשנים שלאחר מכן נאלצה העירייה לשקם ולבנות את כולם מחדש. למרות זאת, ב־1906 דיווח עיתון מקומי ש"אחד האסונות הגדולים של העידן המודרני נהפך לברכה."
אחרי מלחמת העולם השנייה, גדלה אוכלוסיית בולטימור והגיעה לשיא של כ-940 אלף נפש ב-1960. אך בשנים שלאחר מכן הצטמצמה האוכלוסייה באופן ניכר בשל סגירת מפעלים ופיתוח הפרברים. שיעור הפשע בעיר עלה, וכיום הוא אחד הגבוהים בארצות הברית. מאז 1979, פותח מרכז העיר דאונטאון בולטימור בהצלחה עקב יוזמתו של ראש העיר וו.ד. שייפר, כאשר נבנו בו מרכז קנייה ההארבורפלייס, בנייני רווחה, מלונות, ושני אצטדיונים.
גאוגרפיה ואקלים

העיר נמצאת במרכז מרילנד, כ-60 ק"מ מהעיר וושינגטון, בירת ארצות הברית. מרכז בולטימור גובל במפרץ צ'ספיק, המשמש כנמל לעיר. קו הנפילה האמריקאי (fall line) הוא הקו שבו נפגשים השטח הגבוה (שנקרא הפידמונט) ומישור החוף. קו זה חוצה את העיר מצפון-מזרח לדרום-מערב. לפיכך, דרום העיר נמצא בגובה פני הים, ואילו גבולה הצפוני גבוה משמעותית, ונמצא בגבהים שבין 75 מטר ל-150 מטר. שטחה של העיר הוא 92.1 קמ"ר, מהם 12.2% הוא מים.
בעיר יש אקלים ממוזג-לח. השטח מחומם על ידי המפרץ והאוקיינוס האטלנטי הקרובים, ומוגן מטמפרטורות נמוכות מאוד על ידי ההרים ממערב למרילנד. בולטימור עוברת קיצים חמים ולחים עם טמפרטורות בין 25–35 מעלות בערך. החורפים הם קרירים למדי עם טמפרטורות של 5 מעלות בערך, שלג יורד לפחות פעם אחת מידי חורף. כמות הגשם השנתית היא 111 סנטימטרים.
ממשל ופשע

בולטימור היא עיר עצמאית, כלומר, אינה שייכת למחוז והיא כפופה ישירות למדינה. ראש העיר החל מ-2020 הוא ברנדון סקוט (אנ'), חבר המפלגה הדמוקרטית. לעיר מועצה בת 14 חברים.
הפשע מהווה בעיה עצומה בבולטימור. מספר מקרי הרצח הגבוה ביותר בתולדות העיר נרשם ב־1993 (353). על אף ירידה בשנים לאחר מכן (בשנת 2009 נרצחו 238 בני-אדם בעיר), בשנים 2015 (344) ו-2016 (318) שוב הגיע מספר מקרי הרצח לשיא. הרוב המוחלט של הנרצחים הם אפרו אמריקאים. בעיה חברתית חמורה נוספת בבולטימור היא שימוש בסמים; בולטימור נחשבת כמרכז מסחר ההרואין והאקסטזי בארצות הברית. העירייה הקימה קמפיין שנקרא "האמן" (BELIEVE) במטרה לעודד ולהחיות את תושבי העיר.
סדרת הטלוויזיה הסמויה מתרחשת כולה בבולטימור על רקע מקרי הפשע והרצח הרבים שבה, כך גם הסדרה רצח מאדום לשחור, שגוללה את סיפורו של מחלק רצח במשטרת בולטימור.
דמוגרפיה

עד 1980, נחשבה בולטימור כאחת מעשר הערים הגדולות בארצות הברית. נכון ל־2013, גרו בעיר 622,104 איש אך במטרופולין של בולטימור גרים יותר מ-2.8 מיליון נפש. במטרופולין המשותפת בין בולטימור לוושינגטון, גרים נכון ל-2016 יותר מ־9,600,000 איש.
צפיפות האוכלוסייה עומדת על כ־3,111.5 לק"מ מרובע. 64.34% מתושבי העיר הם אפרו-אמריקאים; 31.63% לבנים; 1.7% היספנים; 1.53% אינדיאנים; 1.47% משני גזעים או יותר; 7% מגזע יחיד אחר. ההכנסה המשפחתית הממוצעת היא $35,438, וסך ההכנסה האישית הוא $16,978. 22.9% מהתושבים חיים מתחת לקו העוני.