stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיקי פלג רוטשטיין
ביוגרפיה > בתיאטרון

תפקידה הראשון עם סיום לימודיה היה הלן קלר בהצגה "עושה הנפלאות", בבימויה של אורנה פורת (תיאטרון לילדים ולנוער). בהמשך, הופיעה בתיאטרון בית ליסין, תיאטרון חיפה ובתיאטרון באר שבע. בשנים אלו השתתפה בין היתר בהצגות "ירח שחור" (עלימה) לצידו של עמוס לביא, "הנשים הפיניקיות" (ת. באר שבע). "ציד המכשפות" (ת. חיפה), "פילומנה", "כחול בוער", "המלך" (ת. בית ליסין).
בשנת 1998 הצטרפה אל להקת שחקני תיאטרון הבימה. פלג-רוטשטיין השתלבה ברפרטואר הצגות "הבימה" והופיעה במגוון רחב של מחזות קלאסיים, מודרניים, מקוריים, הצגות מוזיקליות וסאטירה, ביניהם: "קרוב יותר" (אליס), "המכשפה" (חנהל'ה), "בית ברנרדה אלבה" (מרטיריו), "משוגעת" (ויויאן, על משחקה בהצגה זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2008 בפרס התיאטרון הישראלי).
גילמה את "אנטיגונה" בהפקה המשותפת של הבימה והקאמרי ובבימויו של חנן שניר. בתפקיד זה הופיעה בתיאטרון הלאומי של טאיוואן בעיר טאיפיי ובפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון מודרני ביפן (שיזואוקה).
ביוגרפיה > בתיאטרון > ההצגה "פשוטה"

בשנת 2007 זכתה מיקי במקום הראשון בפסטיבל "תיאטרונטו" 2007 עם הצגת היחיד, פרי עטה, "פשוטה" בבימויו של נורמן עיסא. לאחר הזכייה, אומצה ההצגה על ידי תיאטרון הבימה, ונכללה בין הצגות הרפרטואר (2007–2012).
ההצגה יצאה לסיור בעולם ושתתפה בפסטיבל היוקרתי להצגות יחיד – בקיל ' THESPIS- FESTIVAL, גרמניה, (שם זכתה בפרס היצירה הטובה ביותר מבין 25 מונודרמות מכל העולם), בתיאטרון העירוני DUO באיטליה, פרמה, בתיאטרון BVOLANDRA ברומניה, בוקרשט, בפסטיבל איגוד התיאטרון האירופי, בפסטיבל "MARIA" באוקראינה, קייב ובפסטיבל מחזאות מקורית בינלאומי במוסקבה. כמו כן, הוזמנה ההצגה על ידי האוניברסיטה הגבוהה לאומנויות של טייפה "TUNA", טאיוואן בה הופיעה בפסטיבל הצגות יחיד "SOLO". בד בבד הופיעה עם ההצגה בארץ ביום האישה הבינלאומי, בבתי חולים, במרכזי תמיכה שונים ובערבי התרמה.
ההצגה זכתה בביקורות נלהבות בעיתונות ובמדיה ונבחרה על פי המבקרים והעיתונות כהצגת המקור הטובה ביותר לשנת 2007. באותה שנה, עבור יצירתה זו הייתה פלג-רוטשטיין מועמדת לפרס "אשת השנה בתיאטרון".
ב-2008 נבחרה "פשוטה" להצגת השנה ב"Time Out תל אביב" והוכתרה על ידי ה-"BRITISH GUYID" הלונדוני כאחת ההצגות המיוחדות והמשפיעות ביותר.
ביוגרפיה > בקולנוע ובטלוויזיה

בשנת 1998 השתתפה מיקי בסרטו של שמי זרחין "מסוכנת". כמו כן, שיחקה בסרטי הסטודנטים שהוקרנו בפסטיבלים שונים וזכו בפרסים: "חיים של ריטה" (פסטיבל קולנוע דרום), "צלקת" (פרס פסטיבל הסטודנטים באוניברסיטת תל אביב לסרט הקצר), בסרט הקצר "71 מטר מרובע" בבית הספר לקולנוע במעלה (זוכה פרס ראשון).
ב-2024 שיחקה בסרטו של שמי זרחין "חמדה".
בטלוויזיה הופיעה, בין היתר, ב"ילדות רעות" (ערוץ 24), "גירושים נפלאים" (ערוץ 10), "איצ'ה" (ערוץ 2), "רון" (yes), "צעדים ראשונים"(ערוץ "טבע הדברים").
ביוגרפיה > מוזיקה

פלג-רוטשטיין השתלמה בסדנת BROADWAY MUSICAL PROJECT באוניברסיטת תל אביב, בשיתוף עם בית הספר ג'וליארד בניו יורק (1996-1997).
במהלך השנים, שיתפה פעולה עם המוזיקאים רבים, בהם: אורי וידסלבסקי, יוסי בן נון, אלדד לידור, להקת אסתא, גלית פלורנץ, שי אלון.
שרה בערבי משוררים בצוותא, ערב לורקה במוזיאון תל אביב.
בשנת 2003 העלתה את המופע האקוסטי, "סימנים" עם הגיטריסט אוהד גולדבארט, שכלל שירים מקוריים.
פרסים

2016 - פרס "הבימה" ע"ש השחקן שמואל סגל לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור תפקידיה בהצגות "הכיתה שלנו", בתפקיד זוכה, ו"חשמלית ושמה תשוקה", בתפקיד יוניס.
2009 - זוכת פרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בהצגה "משוגעת" בתיאטרון הבימה מאת ובבימוייה של יעל רונן.
2008 – ההצגה "פשוטה" זוכה ב"תספיס" פסטיבל - פסטיבל המונודרמה הבינלאומי בגרמניה (קיל) בפרס היצירה הטובה ביותר ובפרס התחרות במקום השלישי.
2007 – ההצגה "פשוטה" נבחרה להצגת השנה של Time Out תל אביב.
2007 – ההצגה "פשוטה" נבחרה על ידי ידיעות אחרונות לאחת מעשר ההצגות שאסור לפספס.
2007 – ההצגה "פשוטה" זכתה במקום הראשון בפרס התיאטרונטו.
תפקידים > תפקידים בקולנוע ובטלוויזיה

בקולנוע
| סרט | במאי | תפקיד | פסטיבלים, פרסים ושנה |
| --- | --- | --- | --- |
| חיים של ריטה | נופר חברוני | ריטה | פסטיבל סרטי נשים ופסטיבל קולנוע דרום, זוכה פרס העריכה בפסטיבל קולנוע דרום, 2011 |
| 71 מטר מרובע (28 דקות) | אלירן מלכא | האמא | זוכה פרס פסטיבל הסרטים בבית הספר לקולנוע במעלה, השתתף גם בפסטיבל סרטי דתות בטרנטו, איטליה, הפסטיבל היהודי בלונדון |
| צלקת | עמיקם קובנר | האשה המצולקת | זוכה פרס הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים, 2004 |
| מסוכנת | שמי זרחין | רקדנית סטפס | 1998 |
| חמדה | שמי זרחין | רות | 2024 |
בטלוויזיה
| תוכנית/סדרה | סוגה | ערוץ | במאי | תפקיד | שנה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| גירושים נפלאים | סדרת טלוויזיה | yes stars Drama | עופר ויצמן |  | 2010 |
| ילדות רעות | סדרת דרמה מוזיקלית יומית | ערוץ 24 | עדי בנימינוב |  | 2006 |
| צעדים ראשונים |  | ערוץ טבע הדברים |  | הגשה וכתיבה | 2005 |
| איצ'ה | קומדיית מצבים | ערוץ 2, רשת | שירילי דשא | שמש | 1996 |
הערות שוליים

↑  מרב יודילוביץ', לראשונה: התיאטרון הישראלי בטייוואן, באתר ynet, 24 במרץ 2008
↑  יונתן אסתרקין, "במה", בתוך סיכום שנת 2007", Time Out תל אביב, 27 בדצמבר 2007 – 3 בינואר 2008, גיליון מספר 269, עמוד 147
↑  שי בר יעקב, "הטוטלית", בתוך: "ניצחון במערכה", מוסף 7 לילות של ידיעות אחרונות, כ"ה בשבט תשס"ח, 1208, עמוד 7
בתפקיד אליס לצד נתן דטנר בהצגה "קרוב יותר"
בתפקיד ויויאן בהצגה "משוגעת"
בתפקיד אנטיגונה
הצגת היחיד "פשוטה"
לצידו של עמוס לביא בהצגה "ירח שחור"
בתפקיד זוחה בהצגה "הכתה שלנו"
בתפקיד יוניס בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה"
אלישבע מיכאלי

| --- | --- |

אלישבע מיכאלי בשנת 1948
 לידה:  17 ביוני 1928 תל אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  2 בינואר 2009 (בגיל 80) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1948–2004 (כ־56 שנים)
 פרופיל ב-IMDb
 
מיכאלי בתצלום מאת פטר מירום, 1965
אלישבע מיכאלי. צילום מתוך הסרט "שרית" (1974)
אלישבע מיכאלי (17 ביוני 1928 – 2 בינואר 2009) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע ישראלית.
ביוגרפיה

מיכאלי נולדה וגדלה בתל אביב.
ב-1946, בהיותה בת 18, נישאה למשה משאלי, ונולד להם בן בשם גיורא. משאלי נהרג ב-9 באוקטובר 1948 במהלך מלחמת העצמאות, ומאז מיכאלי גידלה לבדה את בנם. מיכאלי הופיעה במלחמה במסגרת הלהקה הצבאית "הכרמל".
את קריירת המשחק שלה החלה בתיאטרון "אהל". משם החלה להופיע בתיאטרון הבימה בשנת 1955, ובשנת 1959 ביצעה את התפקיד הראשי של הגברת הזקנה ב"ביקור הגברת הזקנה". בשנת 1960 צורפה לקולקטיב השחקנים שם, אולם עזבה את הבימה בשנת 1965, מכיוון שסירבה לשחק בתפקידים שוליים. היא יצאה לדרך עצמאית ועבדה כפרילנסר וכך הופיעה במרבית התיאטראות בישראל. בין השאר הופיעה כאנטואנט ב"החולה המדומה", בתפקיד ראשי ב"אדם הוא אדם", ב"שלוש אחיות" בתיאטרון חיפה (1967), ב"האב" (1968), כ"נעמי" ב"לילה במאי" וכטקלה ב"נושים". לאחר שמצאה את עצמה מקבלת תפקידים שאינם לרוחה כדי להתפרנס, כמו התפקיד של נעמי בלילה במאי, פתחה בשנת 1971 חנות עתיקות בלונדון מיניסטור בתל אביב כדי שתוכל להתפרנס ממנה ולקבל רק תפקידים שהיא אוהבת, אולם הההצעות לתפקידים הדלדלו ומאמצע שנות ה-70 כמעט ולא קבלה הצעות מתיאטראות. בסוף שנות ה-70 היא סגרה את החנות מסיבות כלכליות וחייתה מקצבת אלמנת המלחמה שלה. בשנת 1982 חזרה לבמה בקאמרי בתפקיד  ברונקה בהצגה על פי ספרו של עמוס עוז "מקום אחר". לאחר מכן הופיעה ב"גירושים מאוחרים", ואז נותרה ללא הצעות במשך חמש שנים עד ששבה לבמה בשנת 1988 בהצגה "לכודים ברשת" בתיאטרון באר שבע.
בין המחזות הרבים בהם שיחקה: "הביקור", "מקצועה של גברת וורן", "הבט אחורה בזעם", "הדגן הוא ירוק", "נפוליאון בניו אורליאנס", "אלדוראדו", "נשות וינדזור העליזות" ו"סיפור משפחתי".
בשנת 1962 העלתה עם אחותה הצעירה מיקי (מרים; 1931-1964) את "זהירות נשים", תוכנית פזמונים, במועדון הלילה "עומר כאיים" ביפו..
היא שיחקה גם בסרטי קולנוע רבים: "אבן על כל מיל", "משפחת שמחון", "הבו בנות לאילת", "עליזה מזרחי", "שמונה בעקבות אחד", "הבלש האמיץ שוורץ", "אני אוהב אותך רוזה", "שני קונילמל", "צ'רלי וחצי", "שרית", "ארבינקא", "משפחת צנעני", "תעלת בלאומילך", "יהושע יהושע", "קיץ אצל אריקה", "ג'ירפות", "הירושה", "מסוכנת", "צדק מוחלט" ו"סיפורי בית קפה" (2003), עליו הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
מיכאלי התגוררה שנים רבות בחיפה במרכז הכרמל ועבדה בתיאטרון חיפה, ולאחר מכן עברה ליפו. בשנת 1998 עזבה את ישראל ועברה להתגורר בפלורידה שבארצות הברית, לאחר שהתאכזבה מכך שהתיאטראות הפסיקו להציע לה תפקידים. בשנת 2002 העתיקה את מגוריה לווינה שבאוסטריה. בשנים האחרונות לחייה חזרה לישראל ותחילה התגוררה בדליית אל-כרמל, וכשחלה התדרדרות במצבה עברה לחיפה, קרוב לבנה.
מיכאלי נפטרה ב-2 בינואר 2009 לאחר מאבק במחלת הסרטן, והייתה בת 80 במותה. היא ציוותה לשרוף את גופתה ולפזר את אפרה בים.
ב-6 בפברואר 2009, חודש לאחר מותה, נערך לזכרה ערב מחווה בתיאטרון הקאמרי בתל אביב, בשיתוף פעולה בין התיאטרון המארח לתיאטרון הבימה, ובהשתתפות שחקנים ואנשי תיאטרון רבים.
ביוגרפיה > הוקרה

על תפקידה בהצגת הבימה "ביקור הגברת הזקנה" (1960) זכתה בפרס שחקנית השנה.
על תפקידה בסרטה של דליה הגר, "קיץ אצל אריקה" (1991), זכתה בפרס המשחק בפסטיבל לקולנוע צעיר. ב-2003 הייתה מועמדת לפרס אופיר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "סיפורי בית קפה".
ב"אלבום התיאטרון", שראה אור בשנת 1965 ובו תמונותיהם של אמני הבמה באותה עת, שצולמו על ידי פטר מרום, וליד כל תמונה דבריו של האמן בכתב ידו המבטאים את הגיגיו, כתבה מיכאלי:
הרגעים שאחרי רדת המסך? מחיאות הכפיים מלוות אותך אל חדר האיפור הן עדות לכך שהקהל "קיבל אותך טוב". שהבין, שחי אתך במשך שעתיים. ואחר כך הרגע שבו אתה יוצא אל הלילה הריק, ללא איפור בבגדי היומיום שלך! הקהל שחולף על פניך אינו יודע, אינו משער כלל שדווקא עכשיו ברגע זה של ניתוק, אתה זקוק יותר מכל לחברה אנושית. הוא זורם ועובר ומשאיר אותך עומד לבדך בתחנת האוטובוס. על רגע אכזרי זה היתי מספרת יותר אילו ידעתי לכתוב.
הערות שוליים

↑  "ביקור הגברת הזקנה" משבוע הבא ב"הבימה", דבר, 15 באוקטובר 1959
↑  תהילה עופר, אלישבע מיכאלי, סוף המשחק, מעריב, 18 באוקטובר 1985
↑  אלישבע מיכאלי: טוב להיות עצמאית אבל קשה, מעריב, 24 ביולי 1966
↑  שלוש אחיות בתיאטרון החיפני, למרחב, 29 בינואר 1967
↑  יורם קניוק, אחרי בכורה - "האב" מאת סטרינדברג (בתיאטרון העירוני חיפה), דבר, 7 בינואר 1968
משה נתן, מאבק על כוח, למרחב, 19 בינואר 1968
חיים גמזו, בתיאטרון- האב מאת טטרינדברג בתיאטרון העירוני חיפה, הארץ, 10 בינואר 1968
↑  נילי פרידלנדר, אלישבע מיכאלי - טקלה ב"נושים", מעריב, 28 בספטמבר 1969
↑  נעמי בן גור, מיני סטורס בתל אביב, למרחב, 26 במאי 1971
↑  נילי פרידלנדר, ברגע של ניתוק, מעריב, 2 במרץ 1972
↑  תיאטרון, מעריב, 6 באוגוסט 1982
↑  שלוש ברשת אחת, מעריב, 16 במאי 1988
עירית נחמני, אוהבת והיות בבית אלישבע מיכאלי מגיחה שוב מהאלמוניות, הפעם לתפקיד בתיאטרון באר־שבע, חדשות, 23 במרץ 1988
רחלה זנדבנק, גבר ואשה - 'לכודים ברשת', 'עקרונות הכתיבה' - שני מחזות חדשים בתיאטרון באר־שבע, כותרת ראשית, 29 ביוני 1988
↑  יהודית וינקלר, המשחק הגדל של האחיות מיכאלי, חרות, 6 באפריל 1964
↑  גואל פינטו, שיר מר-מתוק בשלושה עמודים, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2003
↑  המועמדים לפרסי האקדמיה לקולנוע, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2003
↑  מרב יודילוביץ', ערב מחווה לזכרה של אלישבע מיכאלי, באתר ynet, 1 בפברואר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010000323605171  ISNI: 0000 0004 9815 236X  LCCN: no2017052178  VIAF: 2638149368792085980001   WorldCat (עם VIAF): 2638149368792085980001
צבי שפילמן

| --- | --- |

צבי שפילמן בביתו, 2012
 לידה:  5 ביוני 1925
 פטירה:  11 במאי 2013 (בגיל 87)
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית עולם חורשים 
 
צבי שפילמן (5 ביוני 1925 – 11 במאי 2013) היה מפיק סרטים ישראלי.
ביוגרפיה

שפילמן נולד בפולין בשנת 1925, ובגיל 8 עלה לארץ ישראל. את הכשרתו המקצועית קיבל כמורה לביולוגיה, אך עם נישואיו למרים רוזנר, בתה של מייסדת אולפני הרצליה מרגוט קלאוזנר, הצטרף בשנת 1952 להנהלת האולפנים. תחת ניהולו הוקם והופעל "אולפן 1" - האולפן הגדול והמרכזי. ב-1961 ניהל את צילומי משפט אייכמן.
ב-1965 פרש שפילמן מהעסק המשפחתי והקים את חברת ההפקות "ישראפילם", שהתמחתה במתן שירותי הפקה לסרטים זרים, אותו ניהל יחד עם אלכס מסיס. תוך זמן קצר הצטרף כשותף לחברה שלמה מוגרבי. במקביל הפיקה החברה סרטים ישראלים.
בשנת 2000, האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה העניקה למפיק צבי שפילמן, פרס על מפעל חיים.
בתם של בני הזוג שפילמן, מולי (נולדה ב-1970), היא במאית ותסריטאית. למרים וצבי ארבעה ילדים: ורד נאור, נעה ונציאן, יעקב שפילמן ומולי לנדסמן שפילמן.
שפילמן נפטר ב-2013. נקבר בקיבוץ חורשים.
סרטיו

בין הסרטים שהפיק שפילמן ניתן למצוא את "מותו של יהודי" (1969), "השמלה" של ג'אד נאמן, אורח בעונה מתה (1970), "אחד משלנו" של אורי ובני ברבש ו"אלף נשיקות קטנות" של מירה רקנאטי. ב-2008 הפיקה החברה את הסרט "סוף שבוע בתל אביב" וב-2011 את הסרט "סלסה תל אביב" ואף שיחק בו בתור שופט.
שפילמן לקח חלק בצילומי סצנת הסיום של הסרט "רשימת שינדלר" זוכה האוסקר, בה הניצולים והשחקנים שמגלמים אותם בסרט, מגיעים יחד אל קברו של אוסקר שינדלר בירושלים.
ישראפילם של צבי שפילמן לקחה חלק גם חלק בהפקת צילומי סצנת הפתיחה של "אל תתעסקו עם הזוהן" של אדם סנדלר שצולמה בישראל.
שפילמן הפיק סרט בשם "בן-גוריון זוכר", המלווה את דוד בן-גוריון בתחנות שונות בחייו. הקרנת הבכורה הייתה ב-6 באוקטובר 1973, היום בו פרצה מלחמת יום הכיפורים, ובעקבות כך הסרט נגנז. שפילמן ניסה להפיץ את הסרט אך ללא הצלחה. ב-2011 שודרו חלקים מהסרט בתוכנית צינור לילה בערוץ 10. וב 2015 שודר הסרט לראשונה בערוץ 1
את התסריט לסרט "סוף שבוע בתל אביב", בחר צבי שפילמן, אחרי שהיה נוכח בפיצ'ינג השנתי של סטודנטים לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, גם בגיל 80, הוא היה מחובר ליוצרים צעירים, הסרט זכה בפרס "חביב הקהל" בפסטיבל מוסקבה 2008 והתמודד בתחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים בירושלים והיה מועמד לשישה פרסי אופיר.
הערות שוליים

↑  פרסום הרשומים לנישואין, הצופה, 23 באפריל 1952
↑  אולפן ענק בהרצליה, חרות, 9 בדצמבר 1962
↑  אולפן הסרטה חדש בשלבי סיום, מעריב, 12 ביולי 1964
↑  רן אדליסט, דני יפה, מי שלח פרא חפשי: אברהם יפה – "זורבה הציוני" – האיש ושמירת הטבע, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ח 2008, עמ' 205.
↑  חברת ישראפילם מחפשת שטח להקמת אולפני הסרטה באילת, מעריב, 4 בדצמבר 1966
↑  חברה לשירותי הפקה, על המשמר, 30 בספטמבר 1965
↑  המלחמה נמשכה 6 ימים הסרטים יותר, מעריב, 23 באפריל 1968
↑  התיקון נעקל על ידי מולי לנדסמן
↑  אקים, אתה עושה דבר גדול, מעריב, 23 בינואר 1969
↑  יעקב העליון, אורח נטה ללון, מעריב, 26 באוגוסט 1969
↑  הנשיקות של דינה, מעריב, 15 בדצמבר 1980
↑
↑  גיא לרר, חדשות הרשת: תיעוד נדיר של בן גוריון, באתר nana10‏, 27 ביוני 2011
↑  הישראלים, ישראל היום
↑  הסרט האבוד על בן-גוריון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007337837705171  GND: 1062478150  LCCN: no2010193250  VIAF: 160475507   WorldCat (עם VIAF): 160475507
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1964

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1964 היו מערכת הבחירות הנשיאותית הארבעים וחמישה. הן נערכו ביום שלישי, 3 בנובמבר 1964. הנשיא המכהן מטעם המפלגה הדמוקרטית, לינדון ג'ונסון נכנס לתפקידו פחות משנה קודם לבחירות, לאחר רציחתו של קודמו בתפקיד, ג'ון פיצג'רלד קנדי. ג'ונסון, שהצליח להשיג את האהדה של קנדי, זכה ב-61.1% מהקולות, אחוז הקולות הגבוה ביותר שזכה בו נשיא מאז 1820. מבחינת ההפרש במספר האלקטורים, הייתה זאת מערכת הבחירות שההפרש בין המועמדים שרצו בה היה העשירי בגודלו (אחרי 1864, 1936, 1972, 1980 ו-1984). אף מועמד לנשיאות מאז לא הצליח להשיג יותר אחוזים מהקולות מאשר ג'ונסון, ומאז 1820, רק אברהם לינקולן, פרנקלין דלאנו רוזוולט, ריצ'רד ניקסון ורונלד רייגן (פעמיים) זכו להפרש אלקטורים גבוה יותר. מבחינת הפרשים באחוזי הקולות, הפרש הניצחון של ג'ונסון הוא החמישי בגודלו.
המועמד הרפובליקני, הסנאטור בארי גולדווטר מאריזונה, סבל מחוסר תמיכה בתוך מפלגתו שלו ומעמדותיו הימניות והלא אהודות. מסע הבחירות של ג'ונסון הדביק בהצלחה לגולדווטר תדמית של קיצוני מסוכן, וקידם תוכניות רווחה שנודעו כתוכניות "החברה הגדולה". ג'ונסון זכה בנשיאות בקלות, כשזכה ב-44 מתוך 50 המדינות ובמחוז קולומביה, שהצביע לראשונה בבחירות אלו. גולדווטר זכה בשש מדינות נוספות, והייתה זאת מערכת הבחירות הראשונה בה זכו שני מועמדים בלבד בחמישים המדינות (ב-1960 מיסיסיפי ואלבמה תמכו באלקטורים שלא תמכו במפלגות הגדולות).
מועמדותו הלא מוצלחת של גולדווטר השפיעה על המפלגה הרפובליקנית ועל התנועה השמרנית, תהליך שהסתיים כשרונלד רייגן נבחר לנשיאות ב-1980. מסע הבחירות שלו זכה לראשונה באהדה במעוזים הדמוקרטיים בדרום, והוא היה הרפובליקני הראשון שזכה בג'ורג'יה. ג'ונסון היה המועמד הדמוקרטי היחיד שניצח באלסקה, וזכה במיין בפעם הראשונה מאז 1912 ובוורמונט לראשונה בתולדות המפלגה. מאז 1992, תמכה ורמונט בדמוקרטים, ומיין נשארה תומכת בדמוקרטים עד ל-2016, בעוד שג'ורג'יה נותרה תומכת ברפובליקנים מאז 1996.
אף מועמד דמוקרטי לאחר ג'ונסון לא הצליח לזכות ביותר מ-486 אלקטורים (כמוהו). רק ניקסון ב-1972 ורייגן ב-1980 ו-1984, שניהם רפובליקנים שזכו בכל המדינות פרט למדינה אחת ולמחוז קולומביה, הצליחו לעקוף אותו במספר האלקטורים. אף מועמד דמוקרטי לאחר ג'ונסון לא זכה לשיעורי אהדה דומים במדינות ההרריות או במדינות המערב התיכון.
נכון ל-2024, הייתה זאת הפעם האחרונה שאלסקה, איידהו, קנזס, נברסקה, דקוטה הצפונית, אוקלהומה, דקוטה הדרומית, יוטה ווויומינג תמכו במועמד דמוקרטי. הייתה זאת גם מערכת הבחירות האחרונה בה השיג המועמד הדמוקרטי יותר מ-400 אלקטורים.
רצח קנדי

הנשיא קנדי נרצח ב-22 בנובמבר 1963 בדאלאס, טקסס, במהלך נסיעתו הראשונה לקידום היבחרו מחדש. תומכיו נדהמו ונעצבו על אובדנו של קנדי הכריזמטי, ומתנגדיו נאלצו לרוץ לנשיאות נגד מדיניות של נשיא שכבר לא היה בין החיים.
בתקופת האבל, המנהיגים הרפובליקניים דחו כל פעילות פוליטית, לכבוד הנשיא המת. לכן, מעט מאוד פוליטיקה נעשתה בידי המתמודדים עד לינואר 1964, כשהתחילו הבחירות המקדימות. פרשנים פוליטיים אמרו שהרצח השאיר את ארצות הברית מעורערת מבחינה פוליטית.
מועמדים > מועמדים דמוקרטיים

לינדון ג'ונסון, נשיא ארצות הברית מטקסס
ג'ורג' וולאס, מושל אלבמה
מועמדים > מועמדים דמוקרטיים > בחירות מקדימות

מועמדותו של ג'ונסון הייתה מובטחת, אבל הוא רצה לשלוט בוועידה הדמוקרטית כדי למנוע קרב על זכויות האזרח. במהלך הבחירות, אותגר ג'ונסון משני הצדדים בנוגע לזכויות האזרח.
תומך ההפרדה הגזעית, מושל אלבמה ג'ורג' וולאס, רץ בכמה מדינות צפוניות נגד ג'ונסון והצליח באופן מפתיע במרילנד, אינדיאנה, וויסקונסין מול מועמדים מקומיים שניסו לקחת קולות מג'ונסון. אך כל המועמדים המקומיים ניצחו במדינותיהם. בקליפורניה, יורטי הפסיד לבראון.
הצבעות:
פאט בראון- 27.26
לינדון ג'ונסון- 17.82
סם יורטי- 12.85
ג'ורג' וולאס- 10.83
ג'ון ריינולדס- 8.41
אלברט פורטר- 7.94
מתיו ולש- 6.05
דניאל ברוסטר- 4.30
ג'נינגס רנדולף- 2.12
לא מחויבים- 1.31
רוברט קנדי- 0.58
אחרים-0.37
הנרי לודג'- 0.14
עדלי סטיבנסון- 0.01
יוברט האמפרי- 0.01
בוועידה הלאומית, מפלגת החופש הדמוקרטית ממיסיסיפי טענה שהצירים אינם כשרים, מפני שהמשלחת המקורית נבחרה לפי חוקי ג'ים קרואו (בלי מצביעים מקבוצות מיעוט). הם הציעו ששני הצדדים יתחלקו במושבים. ג'ונסון דאג שדחיית הדמוקרטים השמרנים, אפילו אם אלו יתמכו בגולדווטר ממילא, תעלה לו בניצחונות בדרום. לבסוף הושגה פשרה בעזרת יוברט האמפרי ומנהיגי זכויות האזרח השחורים בהנהגת מרטין לותר קינג: מפלגת החופש קיבלה שני מושבים, הצירים ממיסיסיפי הבטיחו לתמוך במפלגה בבחירות, והובטח שבעתיד לא יתקבלו משלחות שנבחרו באופן מפלה. אף על פי שמפלגת החופש התרצתה והסכימה לתמוך בפשרה, כמה צירים לבנים ממיסיסיפי ומאלבמה נפגעו מכך ועזבו את הוועידה. תומכי זכויות האזרח התנגדו לפשרה. בבחירות, זכה ג'ונסון בדרום, פרט ללואיזיאנה, לאלבמה, למיסיסיפי, לג'ורג'יה ולקרוליינה הדרומית.
ג'ונסון גם התמודד מול רוברט קנדי, אחיו הצעיר של הנשיא לשעבר והתובע הכללי של ארצות הברית. עוד מימיו של קנדי בסנאט התפתחה ביניהם איבה, כשג'ונסון נהג לספר סיפור מביך על כיצד הוא והנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט זימנו את אביו של קנדי, ג'וזף קנדי, לפגישה ידידותית, פגישה בה פיטרו אותו מתפקידו כשגריר בבריטניה. לאחר שקנדי ניסה למנוע מאחיו לבחור בג'ונסון בתור המועמד לתפקיד סגן הנשיא, הגיעה היריבות ביניהם לשיאה.
בתחילת 1964, אף על פי ששנא את ג'ונסון, ניסה קנדי לגרום לג'ונסון לבחור בו בתור מועמד לתפקיד סגן הנשיא. ג'ונסון הכריז שאף אחד מחברי הקבינט שלו לא יוכל להיות המועמד. ג'ונסון דאג שקנדי ינאם בוועידה כדי להיבחר לתפקיד, ולכן קבע את הנאום של קנדי ליום האחרון, לאחר שהמועמד כבר נבחר. לאחר הוועידה, החליט קנדי לעזוב את משרתו ונבחר לסנאט מטעם ניו יורק. ג'ונסון בחר בסנאטור יוברט האמפרי ממינסוטה, ליברל ותומך זכויות אדם, בתור המועמד לתפקיד.
מועמדים > המפלגה הרפובליקנית

בארי גולדווטר, סנאטור מאריזונה
נלסון רוקפלר, מושל ומתמודד רפובליקני ב-1960 מניו יורק
הנרי קבוט לודג' הבן, סנאטור לשעבר ומועמד לסגנות הנשיאות ב-1960 ממסצ'וסטס
ויליאם סקרנטון, מושל פנסילבניה
מרגרט סמית', סנאטורית ממיין
וולטר פאד, חבר קונגרס ממינסוטה
היירם פונג, סנאטור מהוואי
הרולד סטאסן, מושל מינסוטה לשעבר ומתמודד ב-1944, 1948 ו-1952 מפנסילבניה
ג'ון בירנס, חבר קונגרס מוויסקונסין
מועמדים > המפלגה הרפובליקנית > בחירות מקדימות

המפלגה הרפובליקנית הייתה חלוקה ב-1964 בין הפלגים המתונים-ליברלים והשמרנים שלה. סגן הנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון, שנוצח בידי קנדי ב-1960 במירוץ צמוד, החליט שלא לרוץ שוב. ניקסון, מתון עם קשרים בשני האגפים, הצליח לאחד את המפלגה ב-1960. בהיעדרו, הפלגים נלחמו במלחמה קשה על זהות המועמד. בארי גולדווטר, סנאטור מאריזונה, היה המנהיג של האגף השמרני. השמרנים היו מבוססים במערב התיכון, אך משנות ה-50 הם התחזקו מאוד בדרום ובמערב. השמרנים תמכו במיסוי נמוך, ממשל פדרלי קטן שתמך בזכויות יחידים ובעסקים, והתנגדו לתוכניות רווחה. הם זעמו על השליטה של האגף המתון, שהיה מבוסס בצפון מזרח המדינה, במפלגה. מאז שנות ה-40, המתונים מהמזרח ניצחו את השמרנים בוועידות הלאומיות. השמרנים האמינו שהמתונים מהמזרח היו שונים רק במעט מדמוקרטים ליברלים בהשקפת עולמם. יריבו הגדול של גולדווטר בקרב על המועמדות היה נלסון רוקפלר, מושל ניו יורק ומנהיג ותיק של האגף המתון.
בתחילת המירוץ, נחשב רוקפלר למועמד המוביל. אך ב-1963, שנתיים לאחר הגירושין שלו מאשתו, הוא התחתן עם מרגרט מרפי, אישה שהייתה צעירה ממנו בכמעט שמונה-עשרה שנה, שלא מזמן התגרשה מבעלה ונתנה לו את ארבעת ילדיה. העובדה שמרפי התגרשה והתחתנה במהירות הובילה לשמועות בנוגע לרומן שהיה לה עם רוקפלר. השמרנים והנשים במפלגה כעסו על כך. אחרי נישואיו, איבד רוקפלר 20% תמיכה בין לילה. הסנאטור פרסקוט בוש מקונטיקט, אביו של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש וסבו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, היה ממבקריו הבולטים של רוקפלר בעניין זה וטען שהוא אינו מתאים בשל כך להיבחר לנשיאות.
בבחירות בניו המפשייר, נחשבו רוקפלר וגולדווטר למועמדים מובילים, אך המצביעים נתנו ניצחון מפתיע לשגריר בדרום וייטנאם, הנרי קבוט לודג' הבן, סנאטור לשעבר ממסצ'וסטס ומועמד לסגנות הנשיאות ב-1960. לודג' לא רצה להתמודד אולם תומכיו רשמו אותו. לודג' זכה גם במסצ'וסטס ובניו ג'רזי לפני שהחליט לפרוש עקב חוסר רצון.
למרות תבוסתו בניו המפשייר, המשיך גולדווטר המשיך להתמודד, כשהוא זוכה בבחירות באילינוי, בטקסס ובאינדיאנה בלי תחרות גדולה, ובנברסקה לאחר אתגר מתנועה תומכת ניקסון. הוא גם זכה במספר ועידות מפלגתיות והרוויח עוד יותר צירים. בינתיים, ניצח רוקפלר את גולדווטר בווירג'יניה המערבית ובאורגון, ואילו ויליאם סקרנטון זכה במדינת מגוריו, פנסילבניה. סקרנטון ורוקפלר זכו גם בכמה ועידות מפלגתיות, רובן בצפון מזרח המדינה.
הקרב האחרון בין גולדווטר ורוקפלר היה בבחירות בקליפורניה. למרות ההאשמות בנוגע לנישואיו, הוביל רוקפלר על גולדווטר בסקרים בקליפורניה, ונראה כמנצח עד שאשתו ילדה את בנו, נלסון רוקפלר הבן, רק שלושה ימים לפני הבחירות. הלידה החזירה את נושא הניאוף לקדמת הבמה, ורוקפלר התחיל לאבד תמיכה, ולבסוף הפסיד לגולדווטר כשהוא זוכה ב-49% מהקולות לעומת 51% לגולדווטר. לאחר כישלונו של רוקפלר, פנו המתונים אל סקרנטון בתקווה לעצור את גולדווטר, אולם כשהוועידה החלה, נראה גולדווטר כמו המועמד המוביל.
הצבעות:
בארי גולדווטר- 38.33
נלסון רוקפלר- 22.05
ג'יימס רודס- 10.41
הנרי קבוט לודג' ג'וניור- 6.54
ג'ון בירנס- 5.07
ויליאם סקרנטון- 4.15
מרגרט סמית'- 3.84
ריצ'רד ניקסון- 3.33
לא מחויבים- 2.94
הרולד סטאסן- 1.93
אחרים- 0.99
לינדון ג'ונסון (נכתב בניגוד לרצונו)- 0.40
ג'ורג' רומני- 0.03
מועמדים > המפלגה הרפובליקנית > הוועידה הרפובליקנית

הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1964, שנערכה בדאלי סיטי, קליפורניה, הייתה אחת מהיותר מרירות שהתקיימו, כשהמתונים והשמרנים מביעים את שנאתם באופן חופשי. רוקפלר קיבל קריאות בוז כשעלה לנאום. בנאומו, הוא ביקר את השמרנים, מה שגרם לשמרנים לצעוק עליו. המתונים ניסו לתמוך בסקרנטון, אולם גולדווטר ניצח בקלות ונבחר בסיבוב הראשון.
בארי גולדווטר- 883
ויליאם סקרנטון- 214
נלסון רוקפלר- 114
ג'ורג' רומני- 41
מרגרט סמית'- 27
וולטר ג'אד- 22
חירם פונג- 5
הנרי קבוט לודג' הבן- 2
המועמדות לתפקיד סגן הנשיא התגלגלה לידיו של ויליאם מילר, חבר קונגרס אלמוני מניו יורק. גולדווטר אמר שבחר במילר רק כי "הוא משגע את ג'ונסון".
בנאום קבלת המועמדות שלו, טען גולדווטר את טענתו המפורסמת ביותר (ציטוט של מרקוס טוליוס קיקרו): קיצוניות בהגנה על החופש אינה חטא, ומתינות ברדיפה אחר הצדק אינה מעלה. המתונים במפלגה ראו את נאומו כעלבון, ורבים מהם תמכו בדמוקרטים.