stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיר לחץ
אופן השימוש

מאחר שנוזל הבישול, בדרך כלל מים או יין, מתאדה בקצב נמוך יותר בהשוואה לסיר רגיל, מוסיפים כמות קטנה יחסית של נוזל. בצורת בישול זו מרכיבי המזון מתרכזים בכמות קטנה יותר של הנוזל שבסיר.
הבישול בסיר הלחץ מורכב משני שלבים.
בתחילה נוצרים בסיר טמפרטורה וקיטור בעוצמה הרצויה. דבר זה נעשה על ידי חימום בעוצמה גבוהה. עם התחלת החימום, וסת הלחץ אינו פולט קיטור, כי הוא עדיין לא נוצר. בהמשך, הווסת פולט קיטור בקצב גבוה בשלב זה מקטינים את עוצמת החימום.
משהושגו התנאים הרצויים, מספקים לסיר כמות חום קטנה וקבועה, לשמירה על המצב הקיים. אם פליטת הקיטור דרך הווסת מתונה ומתרחשת בקצב קבוע, זהו סימן שהמערכת במצב יציב ואפשר להמשיך בישול לפי פרק הזמן הדרוש. זמן זה יהיה קצר יותר בהשוואה לזמן שנדרש בסיר רגיל בעל אותו נפח.
מטעמי בטיחות, לפני פתיחת המכסה בגמר הבישול, יש להמתין עד שהלחץ בסיר יורד. בסיר ביתי הקיטור משתחרר באופן עצמאי בתוך כ-15 דקות מהפסקת החימום.
יתרונות

סביבת הבישול המבוקרת מאפשרת לקצר באופן ניכר את זמן הבישול, ולחסוך באנרגיה.
הטמפרטורה הגבוהה יותר של הבישול הורגת פתוגנים ביעילות רבה.
הצורך בכמות קטנה יותר של נוזלים (אין צורך לכסות את התבשיל בנוזלים) מאפשר לשמר טוב יותר את הטעמים של התבשיל, ושומר טוב יותר על ערכים תזונתיים משום שאינם "בורחים" אל נוזלי הבישול.
חסרונות

לא ניתן לעקוב מקרוב אחרי המזון המתבשל, וגם לא לראות אותו.
לא ניתן לפתוח את המכסה כדי לערבב, או להוסיף חומרים.
קשה להעריך נכון את כמות הנוזלים המינימלית הדרושה.
הסיר מתאים רק לבישול בנוזלים, לרוב במים, בציר או יין.
חתך אנכי בוסת הלחץ, שהוא בוכנה. הבליטות הקטנות לימין ולשמאל הן חתך בקפיץ. הקפיץ הוא חלק מהוסת. תרשים ירוק (בצד שמאל) מסמן מצב של לחץ אטמוספירי. תרשים אדום (בצד ימין) - לחץ גבוה. תהליך הבניה ושחרור הקיטור באזור האדום חוזר על עצמו.
סיר לחץ. 1 - ידית לנעילה ופתיחה של המכסה. 2 - וסת הלחץ. 3 - עמוד דק של קיטור שעולה עם הלחץ.
מבט על צידו התחתון של מכסה הסיר 1 ו-4 - הגומיה שאוטמת את פתח הסיר כאשר המכסה מהודק למקומו. 2 - החיבור של וסת הלחץ. 3 - שסתום לשחרור לחץ עודף.
הרכיבים של וסת הלחץ. גומיות לאיטום, בוכנה וקפיצים, שהקיטור מפעיל עליהם כח כאשר הלחץ עולה.
בית המשפט האירופי לביקורת

| --- | --- |


 
 החותם הרשמי
 מידע כללי
 תחום שיפוט:  האיחוד האירופי 
 תאריך הקמה:  18 באוקטובר 1977 
 חוק:  Budgetary Treaty of 1975 
 מנהל:  Tony Murphy 
 מטה מרכזי:  לוקסמבורג 
 eca.europa.eu
 
בית המשפט האירופי לביקורת (בצרפתית: Cour des comptes européenne) הוא אחד משבעת המוסדות של האיחוד האירופאי. למרות שנקרא בית משפט הוא אינו בעל סמכות שיפוט ומהווה גוף הביקורת והבקרה על חשבונות האיחוד האירופאי והמדינות החברות בו. פעילות בית המשפט לביקורת והגדרת תפקידיו וסמכותו מוסדרים בסעיפים 285–287 של אמנת האיחוד האירופאי. התקנות הפנימיות של בית המשפט לביקורת המסדירים את אופן פעילותו נקבעים על ידיו אך חייבים באישור מועצת האיחוד האירופי. ב-22 ביולי 1975, במסגרת אמנת בריסל בוטלו שני מוסדות הביקורת שהיו אחד לקהילת הפחם והפלדה והשני לקהילת האטום ולקהילה הכלכלית האירופית והוחלט על הקמת בית המשפט לביקורת כגוף חיצוני. הוא החל את פעילותו בפועל רק באוקטובר 1977 בלוקסמבורג, שם הוא יושב עד היום. בנובמבר 1992, עם כניסת אמנת מאסטריכט לתוקף הפך בית המשפט לביקורת למוסד מן המניין של האיחוד האירופאי. בית המשפט לביקורת מונה 27 חברים, נציג אחד מכל מדינה חברה באיחוד האירופאי. נשיא בית המשפט לביקורת הנוכחי הוא הפוליטיקאי הגרמני, קלאוס היינר לחנה (Klaus-Heiner LEHNE).
היסטוריה

בעבר היו קיימים באירופה שני גופי בקרה נפרדים. הראשון ועדת הבקרה של קהילת האטום ושל הקהילה הכלכלית האירופית. השני, נציב החשבונות של קהילת הפחם והפלדה. אמנת בריסל שנחתמה במאי 1975 הורתה על פירוק גופים אלו ועל הקמת בית המשפט האירופי לביקורת. עם כניסתה לתוקף של אמנת מאסטריכט ב-1993 קיבל בית המשפט האירופי לביקורת מעמד של מוסד מן המניין מהלך שהביא להרחבת הסמכויות ועצמאותו של המוסד. באמנה זו הוצגה משימת בית המשפט האירופי לביקורת - הצהרת מהימנות חשבונות האיחוד והחוקיות והתקינות של הפעולות הקשורות בו. כניסת אמנת אמסטרדם לתוקף ב-1999 הרחיבה את סמכויות ותפקידי המוסד במאבק בהונאה ובשחיתות באירופה. אמנת ניס מ-2001 הגדירה את הרכבו של בית המשפט האירופי לביקורת, נציג אחד מכל מדינה חברה באיחוד האירופי והדגישה את חשיבות שיתוף הפעולה של בית המשפט האירופי לביקורת עם גופי הביקורת הלאומיים במדינות החברות.
בית המשפט חבר בארגון מוסדות הביקורת העליונים של אירופה מיום היווסדו של הארגון בשנת 1990
תפקידים וסמכויות

לפי סעיף 13 לאמנת האיחוד האירופי אשר נחתמה ב-2009 מטרת בית המשפט האירופי לביקורת הוא לדאוג לאינטרסים של משלמי המיסים האירופים. בית המשפט האירופי לביקורת הוא ישות בקרה חיצונית נטולת סמכויות שיפוט או הטלת סנקציות והוא בעל תפקיד כפול: ייעוץ ופיקוח.
תפקידו לפי סעיף 287.2 באמנת האיחוד האירופי: פיקוח על ביצוע תקציב האיחוד האירופי, קרנות הפיתוח האירופאיות וגופי האיחוד השונים. בסעיף זה נכתב כי בית המשפט האירופי לביקורת יבחן את חוקיות ותקינות ההכנסות וההוצאות ויבטיח ניהול פיננסי תקין תוך חובת דיווח על כל אי-סדר שיימצא.
הפיקוח על ההכנסות יתבצע על בחינת ההסדרים שנחתמו והסכומים ששולמו בפועל לאיחוד האירופי. הביקורת על ההוצאות תעשה על בסיס ההתחייבויות שנטל על עצמו האיחוד האירופי והתשלומים ששולמו בפועל.
תפקיד זה מתבצע באמצעות שלושה סוגי ביקורת:
ביקורת פיננסית - תפקידה לוודא האם חשבונות האיחוד משקפים את המציאות הפיננסית. במסגרת הביקורת מוגשת חוות דעת של בית המשפט האירופי לביקורת על המציאות הפיננסית.
ביקורת ציות ותקינות - תפקידה לוודא עמידה בנהלים ובתקנות ווידוא ביצוע ההוצאות בפועל
ביקורת ניהול, תפעול וביצועים - תפקידה לבדוק את יעילות ניהול הכספים ולהציע דרכים לשיפור הפעילות והפיכתה ליעילה וחסכונית יותר.
בית המשפט האירופי לביקורת פועל בהתאם להוראות אמנת האיחוד האירופי ותקנותיו הפיננסיות שהן המסמך העיקרי המכיל את הכללים הפיננסיים של האיחוד האירופי. כמו כן, הוא פועל על בסיס כללי התקנון הפנימי של המוסד הכולל 37 סעיפים המחולקים ל-3 קטגוריות:
סעיפים 1–16: מבנה בית המשפט האירופי לביקורת
סעיפים 17–31: תפקוד בית המשפט האירופי לביקורת
סעיפים 32–37: הוראות כלליות ואחריות על בית המשפט האירופי לביקורת להגיש לפרלמנט האירופי ולמועצה הצהרה המעידה על אמינות החשבונות ותקינות וחוקיות הפעילות בו. ההצהרה מתפרסמת בכתב העת הרשמי של האיחוד האירופי.
תהליך העבודה

בכל שנה עד הראשון ביוני מועבר דו"ח הכולל את כלל ההוצאות וההכנסות שנעשו במסגרת התקציב השנתי בשנה החולפת אל נציבות האיחוד האירופי, המועצה האירופית והפרלמנט. על בסיס דו"ח זה בית המשפט האירופי לביקורת מבצע בדיקה תוך פנייה אל מוסדות האיחוד השונים והמדינות החברות לקבלת הרשומות והאסמכתאות הנדרשות. תהליך זה מתבצע בשיתוף פעולה עם גופי הביקורת הלאומיים במדינות החברות, ובמהלכו לא ניתן לחזור על ביקורות שנעשו כבר ברמה הלאומית. מטרת תהליך זה היא להוסיף נדבך של ביקורת כלל-אירופית.
אם עולה חשש לאי-סדירות בית המשפט לביקורת רשאי להפנות שאילתות אל המוסד הרלוונטי. לאחר קבלת התשובות לשאילתות, בית המשפט האירופי לביקורת מעביר את הגרסה הסופית של הדו"ח אל מוסדות האיחוד וזאת לא יאוחר מ-30 בנובמבר בשנה שלאחר שנת התקציב הנבחנת. תאריך זה נקבע בכדי לאפשר לוועדת התקציב של האיחוד האירופי לבחון את הדו"ח טרם אישור התקציב השנתי שצריך להתבצע עד 30 באפריל.
מלבד הדו"ח השנתי בית המשפט האירופי לביקורת כותב חוות דעת ודו"חות מיוחדים על ניהלום הפיננסי של פרויקטים ספציפיים של האיחוד האירופי. כאשר מדובר בנושאים שהיקפם אינו מצדיק הוצאת דו"ח נפרד בית המשפט האירופי שולח אגרת מטעם נשיא המוסד אל הגוף הרלוונטי.
כלל הדו"חות וחוות הדעות מפורסמים באתר המוסד וזמינים לצפייה בכל השפות הרשמיות באיחוד האירופי.
מבנה > חברים

בית המשפט האירופי לביקורת מונה 27 חברים, נציג מכל מדינה חברה באיחוד האירופי. חברי המוסד ממונים על ידי המועצה, לאחר ייעודם על ידי מדינתם ואישור הפרלמנט האירופי. המועמד צריך להיות בעל עבר במוסדות הבקרה הלאומיים או להיות מוסמך במיוחד לתפקיד זה. המועמדים עוברים שימוע בוועדת הפיקוח על התקציב בפרלמנט האירופי אף שהיו מקרים בהם המועצה אישרה מינוי מועמדים למרות התנגדות הפרלמנט. הם ממונים לתקופה של שש שנים הניתנת לחידוש ונדרשים לבצע את תפקידם בעצמאות מוחלטת ללא קבלת הוראות ממדינותיהם או גופים אחרים. כל חבר במוסד משובץ באחת מחמשת תתי-הוועדות של המוסד ותפקידם לאשר דו"חות ביקורת וחוות דעת.
תתי הוועדות של בית המשפט האירופי לביקורת :
שימוש בר קיימא במשאבי טבע
חוץ, ביטחון וצדק
השקעות ללכידות, צמיחה והכלה
רגולציית השוק וכלכלה תחרותית
מימון וניהול האיחוד האירופי
בנוסף ישנן ועדות פנים מוסדיות (אתר בית המשפט האירופי לצדק):
ועדת בקרת איכות של בית המשפט האירופי לביקורת
ועדה מנהלית
ועדת אתיקה
ועדת ביקורת פנימית
מבנה > נשיא בית המשפט האירופי לביקורת

נשיא המוסד נבחר על ידי חבריו למוסד בהצבעה חשאית לתקופת כהונה של שלוש שנים הניתנת לחידוש. סעיף 286.2 באמנת האיחוד האירופי וסעיפים 7–9 בתקנות הפנימיות של המוסד מגדירים את חמשת תפקידיו:
כינוס וניהול ישיבות המוסד במליאה תוך הבטחת ניהול חלק של הדיונים
פיקוח על קיום החלטות בית המשפט האירופי לביקורת
הבטחת תפקוד תקין של השירותים וניהול תקין של הפעילויות השונות של בית המשפט האירופי לביקורת
הגדרת הממונה על ייצוג המוסד בכל ההליכים השנויים במחלוקת שבהם הוא צד
ייצוג בית המשפט כלפי חוץ ובפרט ביחסיו עם מוסדות האיחוד השונים וגופי הבקרה הלאומיים של המדינות החברות.
הנשיא הנוכחי הוא הפוליטיקאי הגרמני, קלאוס היינר לחנה אשר נבחר לתפקיד ב-13 בספטמבר 2016.
נשיאי בית המשפט מאז הקמתו:
| שם | מדינה | תחילת כהונה |
| --- | --- | --- |
| סר נורמן פרייס | הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת | 1977 |
| מייקל מרפי | אירלנד אירלנד | 1977 |
| פייר ללון | צרפת צרפת | 1981 |
| מרסל מאר | לוקסמבורג לוקסמבורג | 1984 |
| אלדו אנגיוי | איטליה איטליה | 1990 |
| אנדרה מידלהוק | הולנד הולנד | 1992 |
| ברנרד פרידמן | גרמניה גרמניה | 1996 |
| יאן או. קרלסון | שוודיה שוודיה | 1999 |
| חואן מנואל פאברה ולס | ספרד ספרד | 2002 |
| הוברט ובר | אוסטריה אוסטריה | 2006 |
| ויטור מנואל דה סילבה קלדיירה | פורטוגל פורטוגל | 2007 |
| קלאוס היינר לחנה | גרמניה גרמניה | 2016 (הנוכחי) |
מבנה > סגל נוסף

סגל בית המשפט האירופי לביקורת כולל כ-1000 אנשי סגל. כמחצית מהם אנשי מקצוע - מבקרים ורואי חשבון. כלל סגל המוסד חייבים להיות אזרחים של אחת מהמדינות החברות באיחוד האירופי.
מגבלת המוסד

כ-80% מהתקציב של האיחוד האירופי אינו ממומש בתשלומים מטעם האיחוד האירופי אלא על ידי גורמים מטעם המדינות החברות באיחוד האירופי. בית המשפט האירופי לביקורת אינו בעל סמכות כלפי גורמים אלה והוא תלוי ברצונם לשתף פעולה או בתהליכי ביקורת שביצעו גופי הביקורת הלאומיים.
ביקורת > הצהרת האמינות

במסגרת תפקידו בית המשפט האירופי לביקורת מספק הצהרת אמינות לתקציב השנתי של האיחוד האירופי. הבעיה העולה מפרקטיקה זו היא שאם המוסד מוצא אי סדרים בהיקף קטן הוא אינו יכול להצהיר על התקציב כאמין. הצהרה על אי אמינות התקציב השנתי של האיחוד האירופי הביאה לדיווחים בתקשורת הטענו כי חשבונות האיחוד האירופי גדושים בהונאה למרות שבפועל היה מדובר בטעויות בניירת ולא בהוצאת כספים לא חוקית. הסערה התקשורתית הביאה להצהרה מטעם הנציבות האירופית אשר התלוננה כי סטנדרט הבדיקה של בית המשפט האירופי לביקורת גבוה מידי וכי יש להפריד בין הונאה ושחיתות לאי-סדרים אחרים.
ביקורת > גודל

הרכב בית המשפט האירופי לצדק מביא גם הוא לביקורת. העובדה כי מספר החברים בבית המשפט גדל מ-9 בתחילתו ל-27 כיום מקשה על הניסיון להשיג קונצנזוס דבר שהוביל לכך שמספר הדו"חות המיוחדים שלה בשנה מצטמצם עם השנים. בעבר נשמעו קולות הקראו לצמצם את גודלו אך עם זאת לא נעשה דבר בנושא.
לקריאה נוספת

סיכום החקיקה של האיחוד האירופי - Summaries of EU Legislation - ECA
הממשל הרב שכבתי של ההוצאה הציבורית האירופית - LA GOBERNANZA MULTINIVEL DEL GASTO PÚBLICO EUROPEO (בספרדית)
המסגרת המשפטית של בית המשפט האירופי לביקורת - Legal Framework
החלטת האיחוד האירופאי לגבי תפקיד בית המשפט לביקורת - Resolución del Parlamento Europeo, de 4 de febrero de 2014, sobre el futuro papel del Tribunal de Cuentas. Procedimiento para el nombramiento de los miembros del Tribunal de Cuentas: consulta del Parlamento Europeo (בספרדית)
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  García, Manuel Luis Pérez, El control externo de las cuentas públicas de la union europea y su conciencia financiera: el tribunal de cuentas, Revista Española de Control Externo, 2017, עמ' 81-111
1 2 3 4 5 6 7  קאהן-ניסר, שרה, האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות ומדיניות, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2016, עמ' 376-378
↑  מבנה ארגוני, באתר בית המשפט האירופי לביקורת
↑  European Court of Auditors, European Court of Auditors 1977-2017 : 40 years of public auditing, Publications Office, 2017, עמ' 25-28. (באנגלית)
↑  Mulvey, Stephen, Why the EU's audit is bad news, BBC, ‏24.10.2006
↑  TOBISSON, LARS; KARLSSON, JAN, ‘Much talk, little action’ at European Court of Auditors, Politico, ‏6.6.2007
↑  ECA, Speech by Mr Herbert BÖSCH, European Commission Official website, ‏18.10.2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007603654405171  BNE: XX254389  BnF: cb12451899h (data)  GND: 2155569-2  ISNI: 0000 0001 2166 4701  LCCN: no2004049923  NKC: kn20031111014  NLA: 44596608  SUDOC: 033675589  VIAF: 137557626   WorldCat (עם VIAF): 137557626
רוברט גייטס

רוברט מייקל גייטס (באנגלית: Robert Michael Gates; נולד ב-25 בספטמבר 1943) הוא פוליטיקאי אמריקאי ששימש כמזכיר ההגנה האמריקני ה-22 בשנים 2006–2011, בממשליהם של ג'ורג' בוש הבן וברק אובמה. לפני כן, גייטס שירת במשך 26 שנים ב-CIA ובמועצה לביטחון לאומי, ולבסוף שימש כראש ה-CIA תחת הנשיא ג'ורג' בוש האב. לאחר שעזב את ה-CIA, גייטס הפך לנשיא אוניברסיטת טקסס A&M, ושימש כחבר במספר דירקטוריונים של חברות מסחריות. גייטס היה גם חבר בוועדת בייקר-המילטון, שחקרה את המצב בעיראק במהלך 2006.
הוא היה הבחירה הראשונה לעמוד בראש המשרד האמריקני לביטחון המולדת, עם הקמתו לאור פיגועי 11 בספטמבר, אולם סירב לקבל את המשרה, והעדיף להמשיך לשמש כנשיא אוניברסיטת טקסס A&M‏. בשנים 2014–2016 היה נשיא מועצת תנועת הצופים של ארצות הברית. משנת 2012 מכהן כנשיא אוניברסיטה בקולג' ויליאם אנד מרי בווירג'יניה.
נעוריו ולימודיו

גייטס נולד בוויצ'יטה שבקנזס, והשתתף בפעילות ארגון הצופים האמריקני, בו הגיע לדרגה הגבוהה ביותר "צופה הנשר", וזכה ל"פרס צופה הנשר המוערך" לאחר חברות של עשרות שנים בארגון. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בתיכון בוויצ'יטה ב-1961. לאחר מכן זכה במלגה כדי ללמוד בקולג' "ויליאם ומרי", אותו הוא סיים בתואר ראשון בהיסטוריה אירופית. במהלך ארבע שנות לימודיו באוניברסיטה, גייטס היה חבר פעיל ולאחר מכן נשיא אחוות הסטודנטים אלפה פאי אומגה (ΑΦΩ), שחבריה עסקו בהתנדבות חברתית, ובקבוצה "רפובליקנים צעירים"; בנוסף הוא שימש כמנהל הכלכלי במגזין אומנותי של האוניברסיטה. בטקס סיום הלימודים, גייטס זכה לפרס על שם אלג'רנון סידני סאליבן בתור הבוגר ש"העניק את התרומה הגדולה ביותר לזולת". את התואר השני שלו בהיסטוריה קיבל מאוניברסיטת אינדיאנה ב-1966, את תואר הדוקטור על היסטוריה רוסית וסובייטית קיבל מאוניברסיטת ג'ורג'טאון ב-1974.
הקריירה בשירות המודיעין > תפקידים שונים בתחילת דרכו

במהלך לימודיו באוניברסיטת אינדיאנה, גייטס גויס ל-CIA. אולם הסוכנות לא העניקה פטור משירות במהלך מלחמת וייטנאם, ועל כן בין השנים 1967–1969 גייטס שירת כקצין בחיל האוויר האמריקני בפיקוד האווירי האסטרטגי, לפני שהצטרף ל-CIA במשרה מלאה.
גייטס עזב את ה-CIA כדי לשרת בצוות המועצה לביטחון לאומי ב-1974. הוא חזר ל-CIA בשלהי 1979, ושירת כחוקר ברית המועצות ביחידת המחקר בסוכנות. ב-1981 הוא מונה לראש לשכת מנהל יחידת המחקר של הסוכנות, ב-1982 קוּדם לתפקיד סגן מנהל יחידת המחקר של הסוכנות, והחל מה-18 באפריל 1986 שימש כסגן מנהל ה-CIA עד ה-20 במרץ 1989.
הקריירה בשירות המודיעין > מעורבותו בפרשת איראן-קונטראס

בשל עמדתו הבכירה בסוכנות הביון המרכזית, גייטס היה קרוב לגורמים שונים שלקחו חלק משמעותי בפרשת איראן-קונטראס, והוא היה במעמד בו צריך היה לדעת על פעילותם של גורמים אלו. ב-1984 כסגן מנהל הסוכנות, גייטס תמך בהפצצת ניקרגואה והפעלת כל דרך, למעט פלישה רגלית, כדי למוטט את הממשלה הסאנדיסטית הקומוניסטית. הפרקליט העצמאי שחקר את הפרשה לא המליץ על העמדת גייטס לדין בשל מעורבות אפשרית שלו בפרשת איראן-קונטראס, או תשובותיו לחוקרים ולקונגרס.
בשלביה הראשונים של החקירה, גייטס היה בין הנחקרים הראשונים על מעורבותו בפרשה, עם התמקדות צוות החוקרים העצמאי בפעילות ה-CIA בפרשה באביב 1991, שבו החוקרים לעסוק בפעולותיו של גייטס. במאי 1991, כשהנשיא בוש האב מינה את גייטס לתפקיד ראש ה-CIA, בהתאם לדרישת ועדת המודיעין של הסנאט (שצריך היה לאשר או לפסול את מינויו של גייטס), התמקדה החקירה במעורבותו של גייטס בפרשה השערורייתית.
גייטס העיד לאורך כל חקירתו, כי שמע מקצין מודיעין ב-1 באוקטובר 1986 שרווחים ממכירות אמצעי לחימה לאיראן ייתכן והופנו למימון המיליציה האנטי-קומוניסטית בניקרגואה הקונטראס. אולם עדויות אחרות הראו כי גייטס קיבל דו"ח על הפניית הרווחים עוד קודם לכן בקיץ 1986. השאלה המרכזית, אם כך, הייתה האם גייטס ביודעין הטעה את החוקרים כשטען כי לא שמע על הפניית הכספים הלא חוקית למורדים בניקרגואה טרם ה-1 באוקטובר, בו נפגש עם הקצין צ'ארלס אלן, שהיה מעורב במכירות לאיראן. ב-3 בספטמבר 1991 קבע הפרקליט העצמאי כי פעולותיו ותשובותיו לחוקרים של גייטס, לא הצדיקו הגשת כתב אישום.
הקריירה בשירות המודיעין > מנהל ה-CIA

גייטס מונה לתפקיד מנהל ה-CIA על ידי הנשיא רונלד רייגן עוד בתחילת 1987. הוא משך מועמדותו, כשהיה ברור שהסנאט לא יאשר את מינויו, בשל המחלוקת סביב מעורבותו בפרשת איראן-קונטראס.
גייטס שימש כעוזר לנשיא לענייני ביטחון לאומי ממרס עד אוגוסט של 1989, והוא היה יועץ לנשיא וסגן היועץ לביטחון לאומי מאוגוסט 1989 עד נובמבר 1991.
הנשיא ג'ורג' בוש האב מינה (בפעם השנייה) את גייטס לתפקיד מנהל ה-CIA ב-14 במאי 1991, לאחר שורת שימועים מפרכים, בהם הסנאטורים חקרו את גייטס על מעורבותו בפרשת איראן-קונטראס, ועל חשדות כי העביר לעיראק מודיעין במהלך מלחמת איראן–עיראק, מינויו אושר על ידי הסנאט ב-5 בנובמבר והוא הושבע לתפקידו יום לאחר מכן. גייטס היה מנהל ה-CIA היחיד בהיסטוריה שהחל את דרכו בסוכנות מחוקר זוטר ועד למנהל. הוא שימש בתפקיד בכיר זה עד ה-20 בינואר 1993.
הקריירה לאחר הפרישה מה-CIA > 1993–1999

לאחר שפרש מסוכנות הביון המרכזית ב-1993, גייטס עבד באקדמיה, בין השאר כמרצה. הוא בדק תזות של סטודנטים בתחום יחסים בינלאומיים באוניברסיטת וושינגטון. הוא הרצה בהרווארד, ייל, אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת ג'ורג'טאון, אוניברסיטת אוקלהומה, קולג' ויליאם ומרי ועוד.
ב-1996 הוא פרסם אוטוביוגרפיה בשם "מהצללים: הסיפור מבפנים על חמישה נשיאים ואיך הם נצחו את המלחמה הקרה". גייטס כתב מספר רב של מאמרים בנוגע לממשל ומדיניות חוץ, והיה תורם תכוף בעמוד מאמרי הדעה של הניו יורק טיימס.
הקריירה לאחר הפרישה מה-CIA > טקסס A&M

גייטס שימש כדיקן הזמני של הפקולטה למנהל ציבורי על שם ג'ורג' בוש (האב) באוניברסיטת טקסס A&M בין השנים 1999–2001. ב-1 באוגוסט 2002 הוא הפך לנשיא האוניברסיטה. במהלך תקופת נשיאותו גייטס פעל לקידום האוניברסיטה בארבעה תחומים: הגדלת הגיוון בקרב הסטודנטים, הגדלת גודל הפקולטה, בניית בניינים חדשים לאוניברסיטה והעשרת תוכניות הלימודים לתואר ראשון ושני. במהלך כהונתו, גייטס עודד את יצירתן של 440 משרות חדשות בסגל האוניברסיטה, וחלה עלייה דרמטית בהרשמות של סטודנטים מהמיעוטים.
הקריירה לאחר הפרישה מה-CIA > דירקטוריונים עסקיים

גייטס היה חבר במספר רב של דירקטוריונים של חברות עסקים, ביניהם חברות השקעות, חברות קידוחי נפט וחברת מסעדות. דובר הבית הלבן הודיע כי גייטס מתכנן למכור את כל מניותיו של החברות השונות ולנתק את קשריו על חברות עסקיות אלו כשיהפוך למזכיר ההגנה (כדי שלא ייווצר החשד כי הוא ישרת את האינטרסים של חברות אלו בתפקידו הרם החדש).
הקריירה לאחר הפרישה מה-CIA > דחיית תפקיד מנהל המודיעין הלאומי

בפברואר 2005 גייטס אישר כי דחה את תפקיד המנהל למודיעין לאומי (Director of National Intelligence) שנוצר כחלק מהרפורמה הממשלתית לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001. גייטס היה מעוניין להישאר בתפקידו באוניברסיטה בטקסס, וחש כי לאוחז בתפקיד החדש לא תהיה השפעה משמעותית. הנשיא בוש הציע את התפקיד לאחר מכן לג'ון נגרפונטה, שהסכים לקבלו.
הקריירה לאחר הפרישה מה-CIA > שירות ציבורי

גייטס כיהן כנשיא "איגוד צופי הנשר הלאומי", בשנים 2014–2016 כיהן כנשיא צופי אמריקה.
בינואר 2004, גייטס היה אחד מראשי כוח משימה (אינטלקטואלי) במכון המחקר הנודע "המועצה ליחסי חוץ" בנוגע ליחסי ארצות הברית-איראן. בין המלצות המרכזיות של כוח המשימה היה קיום מגעים עם המשטר בטהראן בנוגע לתוכנית הגרעין שלו וסוגיות אזוריות אחרות - בייחוד תמיכת טהראן בארגוני טרור והסיוע שיכולה להעניק איראן לייצוב עיראק ואפגניסטן בה מצויים חיילים אמריקניים. כוח המשימה טען כי משטר האייתולות יציב, ואין טעם לנסות לחתור להפלתו, ועל כן עדיף להידבר עמו, לבנות איתו יחסי מסחר ותרבות שיסייעו למיתון המשטר. בנוסף, הסיקו החוקרים בכוח המשימה כי אין תועלת בתקיפה אמריקנית את מתקני הגרעין באיראן, בין השאר בשל הנזק הרב שעלול להיגרם לכך לכוחות האמריקנים הנמצאים במדינות בקרבת איראן.  בשימועו בסנאט בסוף 2006 גייטס הבהיר כי כיום המשטר באיראן שונה (עם עליית הנשיא הקיצוני מחמוד אחמדינז'אד וכיום לא היה ממליץ על דיאלוג זה.
בעת מינויו לתפקיד מזכיר ההגנה, גייטס היה חבר בוועדת בייקר-המילטון, אולם עזב אותה לטובת לורנס איגלברגר. ועדת בייקר המילטון המליצה על העברת אחריות מהירה יותר לממשלה העיראקית וכוחות הביטחון על המצב במדינה, כך שתתאפשר הסגתם של מרבית הכוחות הלוחמים האמריקניים עד תחילת 2008. מעבר לכך, הוועדה המליצה על פתיחת דיאלוג עם שכנותיה של עיראק (ביניהן איראן וסוריה) בניסיון לייצב את עיראק. מלבד זאת, המלצות הוועדה כללו מאמץ אמריקני לפתרון הסכסוך הישראלי-ערבי, על ידי דחיפת ישראל לניהול משא ומתן עם סוריה (בו תיסוג מכל רמת הגולן) ולבנון ועם הפלסטינים (אלו המכירים בזכויות קיומה של מדינת ישראל).
מזכיר ההגנה

שרת החוץ האמריקנית קונדוליזה רייס והיועץ האמריקני לביטחון לאומי סטיבן האדלי המליצו על גייטס בפני הנשיא בוש, שלאחר שיחה עמו בה שאל אותו על ראיית העולם שלו, נעתר ללחצי הציבור להחליף את דונלד רמספלד, מזכיר ההגנה הקודם.
ב-8 בנובמבר 2006, יום לאחר בחירות האמצע בארצות הברית, בהן איבדו הרפובליקנים את הרוב בשני בתי הקונגרס (לראשונה מאז המהפך של ניוט גינגריץ' ב-1994), הנשיא ג'ורג' בוש הודיע על כוונתו למנות את רוברט גייטס במקום מזכיר ההגנה הקודם דונלד ראמספלד. סקרי הבוחרים לאחר הבחירות הראו כי מרבית המצביעים העניקו את קולם למפלגה הדמוקרטית בשל התנהלות הממשל במלחמה בעיראק. בדיון הציבורי בארצות הברית יוחס העדר הניצחון בעיראק להתנהלות ראמספלד, ושמועות על החלפתו נשמעו עוד בחודשי המלחמה הראשונים.
מינויו של גייטס אושר פה אחד בוועדת הכוחות המזוינים בסנאט ב-5 בדצמבר 2006. במהלך שימועו בפני הוועדה באותו היום, טען גייטס כי ארצות הברית אינה מנצחת בעיראק (אם כי גם אינה מפסידה). יום לאחר מכן מינויו של גייטס אושר גם על ידי מליאת הסנאט ברוב של 2–95 (3 סנאטורים לא הצביעו). ב-18 בדצמבר 2006 גייטס הושבע לתפקידו כמזכיר ההגנה בבית הלבן.
תפישת עולמו של גייטס ניצית הרבה פחות מזו של קודמו, ומינויו כמזכיר ההגנה חיזק עוד יותר את המחנה הריאליסטי בממשל, שהובל על ידי שרת החוץ רייס.
לאחר היבחרו של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית הוא הציע לגייטס להמשיך בתפקידו תחת הממשל החדש שיקים, גייטס נענה לבקשתו של אובמה. ב-2011 ביקש לפרוש וב-1 ביולי 2011 התפטר מתפקיד מזכיר ההגנה.
המרכז הלאומי להשתלות

סמליל המרכז הלאומי להשתלות
המרכז הלאומי להשתלות הוא יחידה במשרד הבריאות בישראל המרכזת את תחום תרומת איברים והשתלת איברים בישראל.
היסטוריה ומטרות המרכז

המרכז הוקם בשנת 1993, כגוף ממלכתי ונייטרלי שינהל את המערך הארצי לתרומות איברים והשתלות, הכולל רשימת ממתינים ארצית, חלוקת איברים להשתלה על פי קריטריונים מקצועיים, ופעולות נוספות לקידום תרומות והשתלות.
"חוק השתלת האיברים" מגדיר ומסדיר את פעולות המרכז להשתלות.
היסטוריה ומטרות המרכז > מטרות המרכז

הגדלת מספרן של תרומות איברים בישראל.
ניצול אופטימלי של איברים שנתרמו.
הפעלת מדיניות שוויונית ושקופה של הקצאת איברים.
ניהול מערך הבטחת איכות לתרומות איברים והשתלות איברים.
הגדלת מאגר החותמים על כרטיס אדי.
תמיכה וליווי משפחות שתרמו איברים של בני משפחתם.
הפעלת תוכניות להשתלה מתורמים חיים.
מבנה המרכז הלאומי להשתלות

בראש המרכז עומד פרופ' רפאל ביאר, מנהל המרכז הרפואי רמב"ם בחיפה. בוועדת ההיגוי של המרכז פועלים רופאים משתילים, אנשי אתיקה רפואית, משפט, פסיכולוגיה ודת, וכן אנשי ציבור.
מבנה המרכז הלאומי להשתלות > ועדות המרכז

המרכז הלאומי להשתלות בנוי ממספר ועדות המרכזות כל אחת את תחומה.
מבנה המרכז הלאומי להשתלות > מערכים

המרכז בנוי מחמישה מערכים:
מבנה המרכז הלאומי להשתלות > מערכים > מערך רישום חולים והקצאת איברים

המרכז הלאומי להשתלות מנהל את רישום המועמדים להשתלה באופן בלעדי. צוות יחידת ההשתלות בבית החולים בו תתבצע ההשתלה (נבחר על ידי הממתין) יבצע את רישום המועמד במרכז. רשימת הממתינים להשתלה מנוהלת באופן ממוחשב על סמך קריטריונים אשר גובשו על ידי ועדת ההיגוי ולפיהם נקבע מיקומו של החולה ברשימה הארצית. הקריטריונים כוללים דחיפות רפואית, התאמת רקמות בין התורם לחולה, זמן המתנה להשתלה וקריטריונים רפואיים נוספים. הניקוד של מטופל ברשימה עשוי להשתנות בכל עת בהתאם לשינויים בנתונים הרפואיים של החולים הנמצאים ברשימה ואשר מתעדכנים באופן רצוף. כאשר מתאמות ההשתלה מקבלות הסכמה לתרומת איברים מועברים נתוני התורם למרכז הלאומי להשתלות ומוזנים למערכת ממוחשבת. המערכת מצליבה את נתוני התורם עם הנתונים של הממתינים ברשימה ומאתרת את הממתינים המתאימים. מאפריל 2012 ממתינים שחתמו על כרטיס אדי בתנאים שהוגדרו זוכים בתוספת ניקוד בתור להשתלה. קדימות זו בתור להשתלה מקורה בחוק השתלת איברים התשס"ח 2008.