stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איי קרמדק
הערות שוליים

↑  Taonga, New Zealand Ministry for Culture and Heritage Te Manatu. "Kermadec Islands – Te Ara Encyclopedia of New Zealand". teara.govt.nz.
↑  "New Zealand Volcano Erupts". CBS News. 16 במרץ 2006. אורכב מ-המקור ב-19 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "NASA Satellites Pinpoint Volcanic Eruption". NASA Earth Observatory. NASA. 14 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Baird, Karen (ביולי 2010). "The Kermadec Whale Project" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-11 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Duffy, Clinton A.J.; Baker, C. Scott; Constantine, Rochelle (2015). "Observation and identification of marine mammals during two recent expeditions to the Kermadec Islands, New Zealand". Bulletin of the Auckland Museum (באנגלית). Auckland War Memorial Museum - Tāmaki Paenga Hira. 20: 501–510.
↑  "The Kermadecs" (PDF) (באנגלית). 2014. אורכב מ-המקור (PDF) ב-18 בפברואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  New crabs from hydrothermal vents of the Kermadec Ridge submarine  volcanoes, New Zealand
↑  Liggins, Libby; Sweatman, Jenny Ann; Trnski, Thomas; Duffy, Clinton A. J.; Eddy, Tyler D.; Aguirre, J. David (2020). "Natural history footage provides new reef fish biodiversity information for a pristine but rarely visited archipelago". Scientific Reports (באנגלית). 10 (1): 3159. doi:10.1038/s41598-020-60136-w.
↑  Hancock, Farah (16 במרץ 2020). "New species accidentally discovered on film". Newsroom (בAustralian English). {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Kermadec Islands: Places to go". Department of Conservation (New Zealand).
↑  Tracy Watkins (29 בספטמבר 2015). "John Key announces one of the world's largest ocean sanctuaries". Stuff.co.nz. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Simon Maude and Jonathan Milne (22 באוקטובר 2017). "Kermadec Ocean Sanctuary put on ice by NZ First, catching Greens unaware". Sunday Star-Times. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ge1150469  VIAF: 315526933   WorldCat (עם VIAF): 315526933 
תצפית מהאי ראול על האיונים השכנים
בתמטריה של קשת האיים הגעשיים קרמדק והסביבה
מין הדג Parma kermadecensis, חלק מהביוטה העשירה סביב איי קרמדק
יימה

על פי המיתולוגיה הפרסית, יימה, או ג'משיד (באווסטית: Yima; בפהלווי: Jam; בפרסית: جمشید), המכונה הרועה הגדול, הוא האדם הראשון שאליו נגלה אהורה מאזדה, אל השמים. לפי האווסטה הוא מלך בארץ 1,000 שנים. מדי שלוש מאות שנה גדל מספר האנשים עד כדי כך שהארץ לא יכולה הייתה יותר להכילם, אז ציווה עליה יימה להתרחב, והיא גדלה בשליש. לאחר מכן ידע האל שתקופת קרח גדולה עומדת לבוא על הארץ. הוא ציווה על יימה להכין מחסה תת-קרקעי ולתוכה להכניס את מיטב המין מכל חי, מכל פירות ומכל עץ (סיפור שמזכיר את נח והתיבה). יימה רקע על הארץ והפכה לטיט. מהטיט הוא יצר מחסה, באורך וברוחב של כשלושה קילומטרים, ובו רחובות ומבנים. במחסה התנהלו חיי אושר במשך ימים רבים. סיפור זה טיפוסי למיתוסים של מבול, קרוב לוודאי שהושפע ממיתוס המבול המסופוטמי, והשפיע מצידו סיפורי מבול במיתולוגיה ההינדואית.
בשאהנאמה של פירדוסי ימה מוזכר בשם ג'משיד בנו של טמורת'. ג'משיד שפט את איראן במשך 800 שנה. כל מאה שנה הוא לימד את בני האדם מלאכה אחרת, חילק אותם למעמדות וקבע בלוח השנה את הנורוז, חג ראש השנה. אחרי שנים רבות הוא הכיר בעצמו כאל בשר ודם והוא הביא על עצמו את זעמם של בני עמו אשר קראו לעזרו של צחאך, מלך ערב, הוא הדיח את ג'משיד משלטונו והפך לשליט איראן במקומו.
לקריאה נוספת

Boyce, Mary (1979). Zoroastrians: Their Religious Beliefs and Practices. London: Routledge. ISBN 0-415-23903-6.
Dhalla, Maneckji Nusserwanji (1938). History of Zoroastrianism. New York: OUP.
Falk, Harry (1989). "Soma I and II". Bulletin of the School of Oriental and African Studies (BSOAS) (London: UCL Press) 52/1. JSTOR 617914.
Mills, Lawrence Heyworth (trans.). Yasna 9-11 (Hom Yasht). In Müller, Friedrich Max (ed.) (1887). SBE. Vol. 31. Oxford: OUP.
Taillieu, Dieter and Boyce, Mary (2002). "Haoma". Encyclopaedia Iranica. New York: Mazda Pub.
EGNOS

סמליל המערכת
EGNOS (ראשי תיבות באנגלית: European Geostationary Navigation Overlay Service) היא מערכת שמפעילות סוכנות החלל האירופית, הנציבות האירופית ו-EUROCONTROL לשיפור הדיוק של לווייני הניווט של המערכות GPS, GLONASS ו-Galileo. המערכת כוללת משיבים ייעודיים על שלושה לוויינים גיאוסינכרוניים ומרשת של תחנות ייחוס קרקעיות (RIMS), המשרתים את אירופה, והיא מסוגלת להעלות את דיוק המקלטים פי 10, לרמת דיוק של מטר וחצי.
מערכת EGNOS פתוחה לשימוש הציבור באופן חופשי וללא תשלום. נתוני התיקון משודרים על תדר ה-GPS ונדרש מקלט GPS שמאפשר שימוש ב-EGNOS. הבעלות על EGNOS הועברה לנציבות האירופית ב-1 באפריל 2009. חנוכת השירות הרשמית התקיימה ב-1 באוקטובר 2009.
מערכת הסיוע לנחיתת מטוסים הפכה להיות זמינה ב-2 במרץ 2011.
ישראל הצטרפה לפרויקט בינואר 2016, עם הקמת תחנת יחוס ראשונה בקמפוס הטכניון.
ארכיטקטורת המערכת

המערכת כוללת מקטע חללי וקרקעי, המשולבים לכדי מערכת אחודה.
ארכיטקטורת המערכת > המקטע החללי

המערכת עושה שימוש בשלושה לוויינים גיאוסטציונריים המכסים אזור נרחב באירופה, המזרח התיכון ואפריקה. בכל לוויין משיב (טרנספונדר) מיוחד המוקדש למערכת. מהלוויינים משודר המידע על תדר לווייני ה-GPS הנקלט במכשירים אזרחיים נפוצים, בלא צורך בחומרה נוספת לקליטתו.
ארכיטקטורת המערכת > המקטע הקרקעי

למערכת כ-40 תחנות קרקע המרכזות ומעבדות את נתוני הבקרה ומכינות אותן לשידור מיידי. המערכת מורכבת מתחנות קליטה וייחוס דיפרנציאלי המכונות RIMS‏ (Reference & Integrity Monitoring Stations). תחנות הייחוס הקרקעיות מצוידות במקלטי GPS מיוחדים ושעונים אטומיים לביצוע ניטור רציף של שידורי ה-GPS וחישוב התיקונים הנדרשים לשם שיפור הדיוק. מערכות שידור משדרות את הנתונים אל לווייני התקשורת של המערכת והם בתורם משדרים את הנתונים למשתמשי הקצה.
פרחיה בן משולם

הרב פרחיה בן משולם היה חכם יהודי בתימן במאה ה-14.
כתב שו"ת העוסק באמונת ישראל ובמחשבת ישראל. סך התשובות שהשתמרו הוא 40. השאלות נשאלו על ידי הרב יעקב הכהן ב"ר יפת. הרב יוסף קאפח ההדיר את החיבור בשנת התשמ"ה, תרגמו והעיר הערות. לדברי הרב קאפח, הרב פרחיה עסק בנושאי מחשבה ופילוסופיה, ובלט בבקיאותו בדברי הרמב"ם ובהעמקה בהם.
פירושיו למקראות אינם ידועים לנו, וכפי הנראה היו ידועים רק בתימן.
לקריאה נוספת

הרב יוסף קאפח, 'ארבעים שאלות ותשובות בפילוסופיה לרב פרחיה ב"ר משולם', ספונות, סדרה חדשה, כרך ג (יח), תשמ"ה, עמ' 111-192.
הערות שוליים

↑  משה גברא, אנציקלופדיה לחכמי תימן, כרך א', המכון לחקר חכמי תימן, 2001, עמ' 482.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012218877105171  VIAF: 26167561633898490122   WorldCat (עם VIAF): 26167561633898490122
חרב

מבנה בסיסי של חרב ארוכה:
* תפוח הניצב – משמש לאזן את משקל החרב וגם מאפשר הכאת היריב.
* ידית אחיזה – משמשת לאחיזת החרב.
* שמורת הניצב או לעיתים שמורת צלב – משמשת להגנה על היד ולעצירת חרב היריב.
* לשונית מגן־גשם – לעצירת חדירת גשם לתוך הנדן.
* Ricasso (ריקאסו) – חלק שאינו מחודד בלהב, בגלל חוסר התועלת שבכך, בשל קרבתו לשמורת הניצב. תורם גם לחוזק בסיס החרב.
* שקע אורך (Fuller) – מרוקע בהלמות פטיש ובעזרת גליל פלדה ייעודי, בעוד הפלדה לוהטת בעת חישול החרב, כמעט או לכל אורכה. הדבר גורם לדחיסת הפלדה במרכז החרב ולחיזוקה ולעיתים משמש גם להורדת משקל החרב.
* רכס אמצע הלהב – השארת הרכס תורמת לחוזק הלהב, וממנו מתחיל מדרון עד לשפת החרב החדה ולחוֹדה.
* שפת הלהב – מחודדת בשני צידי החרב, מהריקאסו ועד לקצה הלהב.
* חוד – קצה הלהב המשמש לדקירת היריב.
הערה: ישנן עיצובים שונים בהם קיים "רכס אמצע" לכל אורך החרב או לחלופין "שקע אורך" (Fuller) לכל אורך החרב שהולך ו"נעלם" לקראת חוד החרב.
חרב רפייר
ערך זה עוסק בכלי נשק קר. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
חרב היא כלי נשק קר שנועד לדקירה או לשיסוף. בעיצובה הבסיסי ביותר, החרב עשויה מלהב ארוך וניצב בו אוחזים את החרב. הלהב בדרך כלל עשוי מתכת, כשלפחות צד אחד שלו משויף וחד. לעיתים קרובות יש לחרב קצה מחודד לדקירה. הידית יכולה להיות עשויה מסוגים שונים של חומרים, כשהנפוצים הם עץ מצופה בעור, עורות דגים, בד עבה, שרוכים או סבכות מתכת. מבנה החרב דומה בצורה מפתיעה בתרבויות שונות, כמו גם טכניקות הסיף והלחימה הנפוצות. על-מנת לשאת את החרב נהוג להשתמש בנרתיק הנקרא "נדן", שמונע מהחרב לפגוע באדם הנושא אותה ומגן על הלהב מפני פגעי הטבע (כגון אבק ולחות).
מבנה החרב

החרב בנויה משני חלקים עיקריים: להב וניצב.
מבנה החרב > ניצב

הניצב הוא החלק בחרב בו אוחזים. הוא בנוי מידית שבקצה התחתון גולה כבדה (נקראת גם "תפוח ניצב", pommel) שמטרתה העיקרית היא לסייע באחיזה. בחרבות דקירה מאוחרות שימשה גם לאיזון משקל הלהב ולאפשר תמרון נוח יותר בדקירה. כמו כן, הגולה יכולה גם להמם אדם במכה על הראש. באמצע נמצאה הידית, בה אוחזים. בקצה הקרוב ללהב ניצבת השמורה, או ה-hand-guard, שמטרתו הייתה כפולה: למנוע מהיד להחליק על הלהב ולמנוע מלהב היריב לפגוע ביד. לחרבות שונות היו שמורות שונות: לחרבות האבירים של ימי הביניים היו שמורות בצורת מוט אופקי שיצר צלב עם הלהב והידית (cross-guard), לחרבות היפניות היו שמורות בצורת מלבן או אליפסה שהקיף את הלהב ונקראו Tsuba ואילו לחרבות הדקות והקלות (יחסית לחרבות ימי הביניים) של המאה ה-17 ואילך (חרב סיף או דקר) השמורה הייתה מעין "סלסלה" שעטפה את היד וכללה קשת פלדה שהגנה גם על פרקי האצבעות.
שמורה בצורת צלב בחרב ארוכה מימי הביניים
ניצב ושמורה של חרב יפנית
שמורה משוכללת של חרב רפייר
שמורה בצורת "סלסלה" של חרב פרשים אנגלית
מבנה החרב > להב

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הלהב הוא אחד מן הכלים הקדומים ביותר שהמציא האדם; אך להבים ארוכים מספיק כדי להיחשב חרבות נוצרו רק בתקופה הכלקוליתית, עם תחילת מלאכת עיבוד המתכת.
לחרבות שונות היו להבים שונים. הלהב כולל שפה אחת או שתיים מחודדות (חרב פיפיות), ששימשו לשיסוף ולעיתים גם קצה מחודד ששימש לדקירה. החרב הארוכה בעלת שתי השפות כללה גם מעין שקע לאורך אמצע הלהב, שנועד להקטין את המשקל של החרב. שקע זה - הנקרא fuller - נודע בטעות כ"מרזב הדם".
חרבות בעלי להבים קצרים יותר (כגון הגלאדיוס ופגיונות מסוגים שונים) שימשו לרוב לדקירה, ואילו חרבות ארוכות, כמו רוב החרבות שהיו בשימוש בימי הביניים, שימשו לחיתוך. ההבדל בין חרבות אלה התבטא, כאמור, באורך, בצורת הלהב (למשל, חרבות מעוקלות שימשו רק לחיתוך, חוץ מבמקרה של חרבות סיף) ובחלקיו החדים (רק חרבות ישרות המיועדות לחיתוך היו חדות בשני צידיו של הלהב).
שיטות הייצור של הלהבים היו שונות מחרב לחרב, אך לא במידה רבה. שיטת ייצור חרבות חדשה יחסית כוללת קיפול חוזר ונשנה של המתכת בצורת הלהב, מה שמאפשר ליצור להב דק יחסית אבל חזק. ההבדלים באיכויות החרב מתבטאות בעיקר באיכות החישול שהיה שונה בין מסורת למסורת וכמו כן ישנם שינויים בין חרבות בהתאם למטרה של הלוחם וכן בהתאם למגבלות הטכנולוגיה.
היסטוריה

חרבות היו בשימוש אצל בני האדם החל מתקופת הברונזה, כשלראשונה הומצאה הטכנולוגיה ליצירת להבים חדים וארוכים. החרבות הראשונות היו עשויות מארד או נחושת. הלהב היה קשה, אך מאוד שביר, והחרבות נעשו בטכניקה שכללה יציקת הנחושת הנוזלית לתוך תבנית, קירור, ואז ליטוש וחידוד בעזרת אבני ליטוש ו"פצירות". רק כשהאדם למד לעבד את מתכת הברזל נהפכו החרבות לכלי נשק חשוב. במהרה, למדו הנפחים שעם הוספת כמות מתאימה של פחם (למעשה הפחמן שנמצא בפחם) ניתן לייצר סגסוגת יעילה בהרבה: פלדה.
החרב הייתה בשימוש גם בזמן העת העתיקה, אז הייתה נטייה לשימוש בחרבות קצרות שנועדו בעיקר לדקירה. המפורסמת שבהן הייתה הגלאדיוס הרומית שנהפכה לנשק הסטנדרטי של הלגיונר. הגלאדיוס שימשה בעיקר לדקירה אך יכלה גם לשסף. עם הירידה באיכות הצבא הרומי והמשמעת של לוחמיו, נזנחה הגלאדיוס לטובת הספאתה – חרב ארוכה יותר שהייתה בשימוש הברברים באותה תקופה. גם אחרי נפילת האימפריה הרומית נמשך השימוש בחרבות, אם כי איכותן הירודה יחסית (חרבות הוויקינגים היו כבדות ולא מאוזנות, אף על פי שוויקינגים רבים נשאו לצידם חרב קצרה ושמה seax: וישנם האומרים שהיה זה סכין או פגיון ארוך) אפשרה לגרזני המלחמה והחניתות לשלוט בשדה הקרב.
תקופת השיא של השימוש בחרבות הייתה בימי הביניים באירופה, המזרח התיכון ויפן. באותה תקופה, חרשות החרבות הייתה בשיאה ונפחים ייצרו חרבות מאיכות גבוהה ביותר (בייחוד ביפן, דמשק וספרד). החרבות באו במגוון גדלים ועיצובים: החל מחרבות כבדות באורך של יותר ממטר וחצי, עבור בחרבות רחבות לשימוש צבאי, וכלה בחרבות דקות וקלות כמו החרב הקטנה שנועדו בעיקר לשימוש אזרחי וסיף.
מאז היווצרותן היו החרבות כלי נשק יקר ויוקרתי במיוחד. הכנת חרבות מובחרות נמשכה לעיתים יותר משנה ומחירן עלה לעיתים על זה של כפר שלם. בניגוד לכלים אחרים כגון גרזן, פטיש, קשת או חנית – החרב שימשה רק למלחמה ולכן נחשבה לכלי נשק יפה ואצילי שרק בני המעמד הגבוה (מעמד האצולה, אבירים וסמוראים) יכלו להרשות לעצמם אותו. ביפן הפאודלית ובאירופה של ימי הביניים והרנסאנס החרב שימשה גם כסמל מעמד, שימוש שנמשך עד המאה ה-19, גם אחרי שהחרב איבדה את מקומה בשדה הקרב לטובת הרובים והתותחים.
אחרי שימוש נרחב במשך כחמשת אלפים שנה, חרבות החלו בהדרגה לאבד מחשיבותן בשלהי המאה ה-19, עקב השימוש הגובר בנשק חם המבוסס על אבק שרפה. אף על פי שחרבות לא נזנחו לחלוטין, שימושיהן הוגבלו יותר ויותר, כשחלק נרחב יותר משימושן היה למטרות טקסיות. עם זאת, חרבות היו עדיין בשימוש במלחמת העולם השנייה, כשהקצינים בצבא היפני נשאו חרב קטאנה למטרות טקסיות ולקרב פנים אל פנים.
סוגי חרבות ופרטים עליהן > העת העתיקה

חרב קצרה – חרב באורך כ-60 ס"מ, הייתה נפוצה בעת העתיקה, בימי הביניים וברנסאנס.
ח'ופש – חרב חתית, שאומצה על ידי המצרים ובעלת להב בצורת מגל.
קסיפוס – חרב קצרה מיוון העתיקה.
קופיס – חרב קצרה מיוון העתיקה.
גלאדיוס – חרב רומאית קצרה אך רחבה.
ספאתה – חרב ארוכה שפותחה על ידי הברברים ומאוחר יותר אומצה על ידי הפרשים הרומיים.
פאלקס קצר – חרב דאקית בעלת להב בצורת מגל.
פלקטה – חרב איברית בעלת להב בצורת מגל.
סוגי חרבות ופרטים עליהן > המזרח התיכון ואירופה של ימי הביניים ותחילת הרנסאנס

חרב ארוכה (אנגלית: Longsword) – חרב בעלת להב ישר וארוך וניצב עם שמורת-צלב שהייתה בשימוש בעיקר על ידי אבירים ובני-אצולה באירופה של ימי הביניים והרנסאנס. השם מתייחס הן לחרבות חד-ידניות, הן לחרבות יד וחצי והן לחרבות דו-ידניות.
חרב אבירים (נקראת גם חרב רחבה או חרב ארוכה, ובאנגלית גם Arming Sword) – חרב ליד אחת, עם להב באורך של בערך מטר. החרב הארוכה נועדה בעיקר לחתוך, אך גם יכלה לדקור. זו הייתה החרב העיקרית של האבירים בימי הביניים.
חרב ממזרית – חרב ארוכה שאפשר היה להחזיקה ביד אחת או בשתי ידיים. בשל כך נודעה גם בשם חרב "יד וחצי". החרב שימשה גם לדקירה וגם לחיתוך, כאשר הדגש נקבע בהתאם לפרופיל הלהב. היא פותחה בשלהי ימי הביניים והייתה בשימוש עד סוף הרנסאנס.
חרב דו-ידנית – חרב ארוכה וכבדה באורך של למעלה ממטר ולעיתים אף למעלה ממטר וחצי. החרב הופעלה בשתי הידיים ונועדה לחתוך דרך שריונות כבדים ומוטות של נשקי מוט כגון רומח או האלברד.
חרב חמש אצבעות – חרב בעלת להב רחב בבסיסו (ברוחב 5 אצבעות, ומכאן השם) שהולך ונהייה צר יותר, שימשה בעיקר לדקירה אך גם לחיתוך ושיסוף. הייתה נפוצה בשלהי ימי הביניים וברנסאנס.
חרב קלאימור – שם של שני סוגי חרבות סקוטיות.
פלשיון או פלכיון – חרב מימי הביניים עם להב רחב וכבד במיוחד. הפלכיון שילב את הכוח של הגרזן עם טכניקה של חרב.
סימיטר – סיף פרשים או חרב מעוקלת שמקורה באזור המזרח התיכון.
חרב צ'רקסית (שאשקה) – החרב מעוקלת קצת, בעלת להב קפיצי וידית מקרן אייל, הומצאה בצפון הרי הקווקז על ידי מתיישבים מהשבטים הצ'רקסים בשלהי המאה ה-12 וה-13.
סוגי חרבות ופרטים עליהן > חרבות מהעת החדשה

סיף-פרשים – חרב מעוקלת במקצת המחודדת מצד אחד. הייתה בשימוש בעיקר במאות ה-18 וה-19 בידי חילות התקופה – בייחוד הפרשים.
רפייר – חרב דקה וארוכה שנועדה בעיקר לסיוף ולדקירה. הייתה נפוצה ביותר ברנסאנס ועד המאה ה-17, אז הוחלפה בחרב קטנה (אנ'), הדומה בתכונותיה אך קצרה וקלה יותר. בחרבות אלו נלחמו בני אצולה בדו-קרב של כבוד באותה תקופה.
חרב סיף – חרב המשמשת בתחרויות סיף אולימפיות. יש שלושה סוגי חרבות סיף: חרב, דקר ורומח.
סוגי חרבות ופרטים עליהן > חרבות יפניות

טאצ'י – חרב יפנית מעוקלת שקדמה לקטאנה והשימוש בה היה דומה. לטאצ'י היה להב מעוקל באורך 80 ס"מ בעל קצה חיתוך יחיד.
אודאצ'י/נודאצ'י – חרב יפנית דו-ידנית גדולה במיוחד בעל להב מעוקל, נישאה על הגב.
קטאנה – חרב יפנית ארוכה ומעוקלת בעלת קצה חיתוך יחיד, אורך הלהב היה 60–80 ס"מ. חרב זו היא חרב חזקה במיוחד, בשל שיטת הייצור הייחודית שלה.
אוגטאנה – גרסה מוגדלת וארוכה יותר של הקטאנה. שימשה בעיקר ללחימה בשדה הקרב.
ואקיזאשי – חרב תואמת לקטאנה שנראית כגרסה קטנה של הקטאנה. אורך הלהב היה 30–60 ס"מ. הוואקיזאשי נחגרה לצד הקטאנה ושימשה כנשק למקומות סגורים.
נינג'אטו – חרב בדיונית המיוחסת לנינג'ות בתרבות הפופולרית ובעיקר בקולנוע וקומיקס.
שינקן – חרב קטאנה חדה שחושלה ביפן בתקופה המודרנית, משמשת בעיקר לאימוני חיתוך באמנויות לחימה.
סוגי חרבות ופרטים עליהן > חרבות נוספות

Flameberge (אנ') – שם גנרי לכול סוג חרב בעל להב גלי, הדומה ללהבה (וזהו מקור שמה).
ג'יאן (אנ'): חרב סינית בעלת להב ישר ודק. כיום משמשת לאימוני טאי ג'י צ'ואן.
חרב דאו (אנ') – חרב סינית בעלת להב מעוקל ורחב, אשר משמשת באמנויות לחימה סיניות רבות.
אידה – חרב אפריקנית הנוצרה על ידי שבט היורובה, בעלת להב המתרחב לקראת הסוף.
טאלוואר (אנ') – חרב מעוקלת אשר מקורה בהודו.
קאנדה או חנדה (אנ') – חרב רחבה בעלת ידית המוקפת ב"סלסלה".
חרבות בתרבות

מאז ימי הביניים, הן באירופה והן ביפן, החרב הפכה לנשקו האישי של הלוחם בן מעמד האצולה (אביר או סמוראי). לחרב לא היה רק תפקיד מעשי-קרבי אלא גם תפקידים טקסיים וסמליים. למשל: הכתרת אביר נעשתה באמצעות טפיחה על כתפיו עם חרב (בדרך כלל או החרב של המכתיר או החרב שיקבל האביר). חרבות של גיבורים ואצילים רבי-מעלה כגון מלכים, קושטו במתכות יקרות ואבני חן ועוטרו בעיטורים שונים וחלקן אף נקראו בשמות. ממסורות אלו התפתחו אגדות על חרבות קסומות והגיבורים שנשאו אותן. הידועה שבהן היא האקסקליבר - חרבו האגדית של המלך ארתור.
החרב שימשה כאמצעי העיקרי לדו-קרב עד המצאת האקדחים בעלי בריח צור (Flintlock), ובסרטי קולנוע רבים מתוארים דו-קרבות בין הגיבור לנבל כאשר כלי הנשק בו שניהם משתמשים הוא חרב כלשהי.
אחת החרבות הבדיוניות הידועות והפופולריות ביותר היא חרב האור (Lightsaber) מסרטי מלחמת הכוכבים: זוהי חרב עתידנית בה הלהב מורכב משלהבת אור (או ענן פלזמה) שיכולה לחתוך דרך כל חומר. חרב-האור היא נשקם של אבירי הג'דיי והסית' ובידיהם המיומנות היא קטלנית ביותר.
הביטוי "חרב פיפיות" מתאר חרב עם להב מחודד משני צידיו. הביטוי מדמה מהלך שעלול לפגוע במידה דומה לאפשרות שיועיל.
רפליקה של חרב דו-ידנית. חרבות מסוג זה פופולריות בקולנוע כנשקם של גיבורים, אבירים ולוחמים חסונים
אקסקליבר - "החרב בסלע"
חרב אור - חרב בדיונית בסרטי מלחמת הכוכבים
ראו גם

פגיון
חרב אור
נשק קר
חרבות בדיוניות
לקריאה נוספת

Neil Grant, The Medieval Longsword, United Kingdom: Osprey Publishing, 2020, ISBN 978-147-280-600-0
הערות שוליים

↑  חרב פיפיות, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏2 ביולי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553535605171  BnF: cb11958747d (data)  GND: 4053972-6  LCCN: sh85131359  NKC: ph115297 
חרב אירופאית מימי הביניים.
קטאנה - להב ונדן.
חרבות מתקופת הברונזה
חרבות דו-ידניות מתקופת הרנסאנס
חרב פרשים מעוקלת (Sabre)
חרבות דו-ידניות
חרבות ג'יאן מתקופת המדינות הלוחמות
המנורה של תומסון

פרדוקס המנורה של תומסון הוא חידה פילוסופית שהיא וריאציה לפרדוקסים של זנון. נהגתה ב-1954 על ידי הפילוסוף הבריטי ג'יימס פ. תומסון, זאת על מנת לחקור את האפשרות של ביצוע סופר-משימה (אנ') - הרכבה של מספר אינסופי של משימות.
| זמן (דקות) | מצב |
| --- | --- |
0.000: דולקת
1.000: כבויה
1.500: דולקת
1.750: כבויה
1.875: דולקת
...
2.000: ?
הפרדוקס מתייחס למנורה בעלת מתג אחד - לחיצה אחת על המתג תדליק את המנורה, השנייה מכבה אותו וכן הלאה. נניח שבתחילה המנורה כבויה, ברגע t=0 לוחצים על המתג ומדליקים את המנורה, כעבור דקה (t=60) לוחצים שנית על המתג, והמנורה נכבית, לאחר חצי דקה לוחצים שוב, ואז לאחר רבע דקה לוחצים שוב, וכך ממשיכים ללחוץ על המנורה במרווח זמן הולך ומתקצר, זו סדרה הנדסית אינסופית מתכנסת, לכן לאחר 2 דקות התהליך יפסק, השאלה היא מה מצב המנורה בתום התהליך? האם המנורה כבויה או דולקת?
תומסון הסיק מכך שאפשרות הביצוע של סופר-משימות יוצרת סתירה:
זה נראה בלתי אפשרי לענות על השאלה הזו. לא ייתכן שהמנורה דולקת, כיוון שלעולם לא מדליקים את המנורה מבלי שנכבה אותה לאחר מכן. והמנורה גם לא יכולה להיות כבויה, כיוון שלעולם לא מכבים את המנורה מבלי להדליק אותה לאחר מכן. אבל המנורה בהכרח נמצאת באחד המצבים - דלוקה או כבויה. וזו סתירה.
אנלוגיה לסדרה מתמטית

השאלה קשורה להתנהגות טור גרנדי - כלומר הטור
S=\sum _{k=0}^{\infty }(-1)^{k}=1-1+1-1+1...
הדמיון ברור כאשר מסתכלים על סדרת הסכומים החלקיים - עבור n זוגי נקבל ש  s_{n}=1 ועבור n אי- זוגי נקבל ש  s_{n}=0, כלומר נקבל את הסדרה:  1,0,1,0,1... - שכמובן לא מתכנסת.
אם נתייחס ל'1' כמנורה דולקת ול'0' כמנורה כבויה, נקבל בדיוק את סדרת המצבים של המנורה, ובדיוק באותו אופן נקבל שהיא "לא מתכנסת" - אין לדעת באיזה מצב יסתיים התהליך.
אפשר להתבונן בטור גם באופן אחר:
S=1-1+1-1+1...=1-(1-1+1-1...)=1-S
הפתרון למשוואה זו, בהנחה שהסכום מוגדר, הוא  S={\frac {1}{2}}, ואכן קיימות שיטות סכימה שונות, המכלילות את הדרך המקובלת של גבול הסכומים חלקיים, כדוגמת סכומי צזארו, בהן הטור מתכנס לערך זה.
מובן שלפתרון זה אין ערך בפתרון הפרדוקס, שכן אין משמעות לנורה שהיא חצי דולקת וחצי כבויה, כיוון שחלק מהנחות הבסיס בפרדוקס היו שקיימת דיכוטומיה לגבי מצב המנורה - המנורה בכל רגע דולקת או כבויה.
ניסוח לא פרדוקסלי של הבעיה

במאמר של אירמן ונורטון (Earman and Norton) מ-1965 נטען כי הבעיה איננה פרדוקס כיוון שמהגדרת השאלה נגזרים קטעי זמן בהם המנורה דולקת ונגזרים קטעי זמן בהם המנורה כבויה.
בשאלה מתייחסים למנורה אידיאלית, לכן אפשר לטעון שהיא דולקת בדיוק ברגעים:
A=[0,1)\cup [{\frac {3}{2}},{\frac {7}{4}})\cup [{\frac {15}{8}},{\frac {31}{16}})\cup \cdots
וכבויה בדיוק ברגעים:
B=[1,{\frac {3}{2}})\cup [{\frac {7}{4}},{\frac {15}{8}})\cup [{\frac {31}{16}},{\frac {63}{32}})\cup \cdots
הנחת האידיאליות של המנורה באה לידי ביטוי בכך שאנחנו מניחים שהלחיצה משנה את המצב בו המנורה נמצאת בין רגע.
אם כך קיבלנו פונקציה המתארת בהינתן נקודת זמן את מצב המנורה בנקודת הזמן:
f(t)={\begin{cases}ON,&{\text{if }}t\in A\\OFF,&{\text{if }}t\in B\end{cases}}
אם כך מניסוח השאלה לא מוגדר מה הערך של  f(2), כלומר תיאור הפרדוקס נותן מידע על מצב הנורה רק בקטע  [0,2), וניתן להגדיר כרצוננו את  f(2), בכל אופן כבר אין סתירה, ושללנו את ההוכחה לאי-יכולת ביצוע של סופר-משימות.
ראו גם

החתול של שרדינגר
הפרדוקסים של זנון
הערות שוליים

↑  אם קיים זמן, קטן ככל שיהיה, בו המנורה "עוברת" ממצב אחד לשני, הרי שהפרדוקס נפתר כיוון שקיים רק מספר סופי של שינויי מצב בפרק זמן נתון
ג'יין פונדה

| --- | --- |

פונדה בפסטיבל קאן, 2015
 לידה:  21 בדצמבר 1937 (בת 87) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Jane Seymour Fonda 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1959 
 מקום לימודים:  מכללת ואסר  אולפן השחקנים  בית ספר אמה וילארד  בית ספר ג'ון תומס די  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק  Greenwich Academy 
 בן או בת זוג:  רוז'ה ואדים (14 באוגוסט 1965–1973)  טום היידן (1973–1990)  טד טרנר (1991–2001)   ריצ'רד פרי (2009–2017) 
 צאצאים:  Mary Williams, טרוי גריטי, Vanessa Vadim 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (1971)  Hasty Pudding Woman of the Year (1961)  100 נשים (BBC) (2020)  פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה או סרט טלוויזיה (1984)  פרס קריסטל (1981)  מפקד מסדר האמנויות והספרות (18 במאי 1994)  היכל התהילה של קליפורניה (2008)  פרס עולם התיאטרון (1960)  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (1978)  פרס מכון הסרטים האמריקאי על מפעל חיים (2014)  פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר  פרס גלובוס הזהב  פרס אמי  Producers Guild Stanley Kramer Award 
 https://www.janefonda.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'יין סימור פונדה (באנגלית: Jane Seymour Fonda; נולדה ב-21 בדצמבר 1937) היא שחקנית קולנוע ואקטיביסטית אמריקאית. זוכת שני פרסי אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור תפקידיה בסרטים "נערת הטלפון והבלש" (1971) ו"השיבה הביתה" (1978), הידועה גם בשל פעילותה הפוליטית ובשל חייה האישיים הסוערים.
רקע משפחתי

פונדה נולדה בניו יורק, לשחקן הנרי פונדה ולאשת החברה פרנסס פורד סימור. משפחתם נוצרית וממוצא אירופאי. סימור הייתה השנייה מבין חמש נשותיו של פונדה, שהיה בעלה השני. בשנת 1950, כאשר הייתה פונדה בת 12, התאבדה סימור בשל בעיות נפשיות.
פונדה גדלה בחוף המערבי של ארצות הברית, במשך עשר השנים הראשונות לחייה. הקריירה של אביה הביאה אותו לניו יורק בהיותה בת עשר, ופונדה ואחיה פיטר, גדלו בבית סבתם בגריניץ' שבקונטיקט.
קריירת המשחק

פונדה החלה להתעניין במשחק לראשונה כאשר הופיעה עם אביה במחזה "נערת הכפר" שהוצג בתיאטרון בנברסקה למטרות צדקה, בשנת 1954. היא למדה במכללה היוקרתית לנשים מכללת ואסר, אך בשל חוסר שביעות רצון מלימודיה, נסעה ללמוד אמנות בפריז. כאשר שבה לניו יורק החלה בקריירה של דוגמנית, ואף הופיעה פעמיים על שער המגזין ווג. בשנת 1958 הציג אותה אביה למורה הדרמה המפורסם לי סטרסברג, ובעקבות הפגישה החלה פונדה בלימודים ב"סטודיו השחקנים" המפורסם שהקים שטרסברג, וגילתה כי ייעודה הוא המשחק.
קריירת המשחק > שנות השישים

פונדה הופיעה הופעות בכורה בתיאטרון ובקולנוע בשנת 1960 ובמהלך שנות ה-60 שיחקה כשני סרטים לשנה, החל מן הסרט "סיפור בדים" שצולם בשנת 1960 בבימויו של ג'ושוע לוגאן, שבו גילמה תפקיד שאותו שיחקה על הבמה, של מעודדת המנסה לכבוש את ליבו של כדורסלן (שאותו גילם אנטוני פרקינס). בשנת 1962 זכתה בפרס גלובוס הזהב כאשר שיחקה פרוצה בסרט "Walk on the Wild Side”, והוכתרה לשחקנית המבטיחה של השנה.
פריצתה של פונדה באה לאחר ששיחקה במערבון ההומוריסטי "קט בלו", בשנת 1965. תפקידה כמורה שהפכה לפורעת חוק הפך אותה לכוכבת הוליוודית מן השורה, והיא בת 28. אחרי תפקיד זה הופיעה בסדרה של קומדיות, כ"יחפים בפארק" (1967) שבו שיחקה לצד רוברט רדפורד.
בשנת 1968 הופיעה בסרטו של הבמאי רוז'ה ואדים, "ברברלה". הייתה זו קומדיית מדע בדיוני ארוטית, המתחילה בסצנה ארוכה של פונדה המבצעת סטריפטיז בתנאים של חוסר משקל כביכול. ואדים, שהיה בעל מוניטין של פס ייצור לסמלי מין, והצליח למצב נשים כבריז'יט בארדו למעמד של סמלי מין עולמיים (ואף הקפיד להינשא להן לתקופה מסוימת) נישא לפונדה, ו"ברברלה" הפך את פונדה לסמל מין עולמי.
הופעתה בשנת 1969 בסרטו של הבמאי סידני פולאק "הם יורים גם בסוסים", הייתה שונה לחלוטין מהופעתה ב"ברברלה". הסרט היה דרמה נוקבת, רוויה בביקורת חברתית, על רקע השפל הגדול בשנות ה-30, ודרש מפונדה משחק דרמטי ואמין. משחקה של פונדה בסרט זה הקנה לה לראשונה את המועמדות לפרס האוסקר. בסוף שנות השישים הייתה פונדה במעמד-על בקולנוע האמריקני, והייתה בררנית בתפקידיה. בין היתר דחתה תפקידים, אשר הפכו לתפקידים שבנו קריירה של שחקניות אחרות, כגון תפקידה של פיי דאנאוויי ב"בוני וקלייד" ותפקידה של מיה פארו ב"תינוקה של רוזמרי".