stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ייעוד מגדרי
ייעוד מגדרי מחדש

קיימים מצבים בהם אדם מרגיש או לחלופין, מגיע למסקנה כי המגדר אליו שויך בילדותו אינו מגדרו האמיתי, והוא רוצה לחיות באופן עקבי כבן המגדר הנגדי. אדם כזה עלול לעבור ייעוד מגדרי מחדש (Gender Reassignment, ובקצרה "ייעוד מחדש"), בין אם מתוקף עצמו, ובין אם גם בתמיכת סביבתו. מצב זה אפשרי הן באנשים שאינם אינטרסקסואלים והן באינטרסקסואלים. אנשים כאלה, אשר ברוב המקרים
מזוהים עם קשת הזהויות הטרנסג'נדרית עשויים לחוש אי נוחות מתמדת מלחיות במגדר מסוים ששויך להם; לפחות בדורנו, רבים מקונפליקטים אלה נפתרים בתהליך התאמה מגדרית.
קיימים אנשים שחזרו בהם מתהליך הייעוד המחודש שלקחו על עצמם (או שבמקרים נדירים וספורים נכפה עליהם, כפי שיתואר בהמשך הערך). אנשים שחזרו בהם מן הייעוד המגדרי המחודש שאותו הם התחילו מרצונם האישי משקפים תהליך הנקרא באופן נפוץ ביטול שינוי (Detransition), בו הם חוזרים מאורח חיים טרנסג'נדרי לאורח החיים ההטרונורמטיבי המקורי כביכול, שלהם. הסיבות לתופעת ה-Detranistioning אינן ברורות די הצורך, ובכל מקרה מדובר באחוז קטן יחסית מסך אוכלוסיית הטרנסקסואלים בעולם.
ייעוד מגדרי מחדש > מחלוקת

אחד המקרים המקוממים ביותר בהיסטוריה של הפסיכולוגיה הוא סיפורו הטראגי של דייוויד ריימר (David Reimer), שנולד כבן, ולאחר שנקטע איבר מינו בניתוח פימוזיס כושל (בו נעשה שימוש במכשיר חשמלי לצורך זאת), וכאשר כבר היה כמעט בן 3, פנו הוריו לייעוץ פסיכולוגי מפי הפסיכולוג ג'ון מוני, שבאותה תקופה נחשב בקרב רבים בקהילה הפסיכו-רפואית לסמכות עליונה לטיפול בבעיות נדירות של מגדר ומיניות. בעקבות קטיעת איבר מינו של ריימר באותו הליך ניתוחי, מוני המליץ להוריו של ריימר לגדל אותו כילדה וכך עשו והחלו בתהליך כשהוא ילד שכבר כמעט הגיע לגיל 3. ריימר טען כי תמיד הרגיש מוזר עם התנהגות הוריו כלפיו, ובבגרותו גילה את סיפורו האמיתי, אך למרות זאת הקים משפחה ואימץ את ילדיה של זוגתו; בשלב מסוים בחייו התאבד, וניכר כי סבל רבות ממה שעבר; מקרה זה היה מן המניעים הגדולים ביותר לצמצם את המקרים של ייעוד מגדרי מחדש לילדים, וייעוד מגדרי מחדש מותר כיום בעיקר לאנשים בוגרים המעוניינים לעבור אותו בעצמם. ממילא, לא ניתן לבצע חידוש ייעוד מגדרי מלא שכן החידוש לא כולל יכולת לביצוע הריון ולידה. הפסיכולוגיה איננה רואה בעין יפה ניסיונות לביצוע ייעוד מגדרי מחדש בילדים בגיל הינקות (0–12 חודשים) או תחילת הגיל הרך (12–18 חודשים), והמחקר בתחום זה בעיקרו צומצם להסקת מסקנות תאורטיות, לוגיות-פורמליות מניתוחי מקרה (כמו גם מסקנות סטטיסטיות המבוססות על איחוד ניתוחי-מקרה). ניתוחי מקרה אלה הם בודדים ונדירים. השימוש בהסקות כאלה, ובפילוסופיה נובע מן הקושי, וההימנעות המכוונת (והאתית) מעריכת ניסויים אמפיריים בהקשר זה.
ראו גם

פסיכולוגיה התפתחותית - מונחים
זהות מינית
תפקידי מגדר
לקריאה נוספת

Stoller, Robert; Sex and Gender: On the Development of Masculinity and Femininity, Science House, New York City (1968) 383 p.
Bailey, J. Michael (2003). The Man Who Would Be Queen: The Science of Gender-Bending and Transsexualism. Joseph Henry Press, ISBN 978-0-309-08418-5
Colapinto, J (2001). As Nature Made Him: The Boy Who Was Raised as a Girl. Harper Perennial. ISBN 0-06-092959-6. Revised in 2006
הערות שוליים

↑  לכאורה בשל מצבי אינטרסקס, עליהם יתואר בהמשך.
↑  Richard Green (1987). The sissy boy syndrome. New Haven, CT: Yale University Press.
↑  Bailey J. Michael and Kenneth J. Zucker, Childhood Sextiped Behaviorand Sexual Orientation
↑  Bailey J. Michael (2008) Sexual orientation and childhood gender nonconformity: evidence from home videos
| טרנסג'נדריוּת  |
| --- | --- | --- |
| זהות מגדרית | א-בינארי/ג'נדרקוויר (אג'נדר • ביג'נדר • טריג'נדר • פאנג'נדר) • אנדרוגיני • טרנסג'נדר (אישה טרנסית, גבר טרנס, נוער טרנסג'נדרי) • טרנסקסואליות • מגדר שלישי (בורנשה • נזילות מגדרית • היג'רה • ח'נית' • Two-spirit) • סיסג'נדר • קתואי • פאפאפין |  |
| היסטוריה | מהומות סטונוול • מהומות קפיטריית קומפטון (ארצות הברית) |  |
| בריאות | דיספוריה מגדרית (בילדים) • היריון טרנסג'נדרי • הסרת שיער • התאמה מגדרית (טיפול הורמונלי להתאמה מגדרית • ניתוח להתאמה מגדרית) • ייעוד מגדרי |  |
| זכויות ומשפט | הצהרת האו"ם בדבר נטייה מינית וזהות מגדרית • טרנספוביה (טרנסמיזוגניה • TERF) • אלימות (אלימות נגד להט"ב • Trans panic) |  |
| חברה ותרבות | אירועים (יום הזיכרון הטרנסג'נדרי • יום הנראות הטרנסג'נדרית הבין-לאומי • מצעד הטרנס • שבוע המודעות הטרנסג'נדרי) • אנשים (א-בינארים) • התאבדויות בני נוער • דת (יהדות) • הדגל הטרנסג'נדרי • חרטה • ייצוג במדיה • ספורט |  |
| גישות ותאוריות | ביטוי מגדרי • בינאריות מגדרית • דדניימינג • זהות מגדרית • טרנסמיזוגניה • טרנס-פמיניזם • נון-קונפורמיות מגדרית • סיסג'נדריות • קרוס-דרסינג |  |
| ראו גם | אינטרסקס • מגדר • לימודי מגדר • להט"ב • מין (ייעוד מגדרי) • נטייה מינית |  |
לקטגוריה • לפורטל להט"ב 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
אישה טרנסקסואלית בארצות הברית. נשים טרנסקסואליות הן דוגמה בולטת לייעוד מגדרי מחדש.
יעל אנוך

| --- | --- |

 לידה:  23 בפברואר 1938 אסן 
 פטירה:  16 בספטמבר 2018 (בגיל 80) 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  האוניברסיטה הפתוחה 
 
יעל אנוך (23 בפברואר 1938 - 16 בספטמבר 2018) הייתה ד"ר לסוציולוגיה, חברת הסגל הבכיר הראשונה בתחום הסוציולוגיה באוניברסיטה הפתוחה בין השנים 1981–2006.
קורות חיים

יעל אנוך (יוליאנה לבית בלום במקור) (Juliane Blum) נולדה באסן (Essen), צפון-גרמניה, ב-23 בפברואר 1938. אביה דויד בלום, היה חייט שתפר בגדים מבדים ומעורות בבית מלאכה משפחתי. אמה שרה לבית אדסט (Adest) עבדה עם האב בבית המלאכה. אחיה הצעיר, ד"ר יעקב (ז'ק) בלום (Jacques Blum) (דנ'), היה גם הוא בבגרותו דוקטור לסוציולוגיה, וכיהן כמה שנים כראש הקהילה היהודית בדנמרק.
אנוך גדלה בדנמרק. הוריה שהיו במקור מפולין, הגיעו לגרמניה בתור ילדים, אך לא הייתה להם אזרחות גרמנית. בשנת 1938 שללו הפולנים את האזרחות הפולנית של היהודים שגרו מחוץ לפולין, וכך הפכו ההורים לחסרי אזרחות בגרמניה. כתוצאה מכך הם גורשו יחד עם יהודים אחרים שהיו בסטטוס דומה לעיירה זבונשי מעבר לגבול הפולני, במסגרת אקציית פולין. בשנת 1939 השיגו ההורים אשרת תיירות לדנמרק, ועברו לגור שם בשנים הראשונות של המלחמה. בשנת 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, הוברחה אנוך לבדה מדנמרק לשוודיה באניית דיג. בהמשך נפגשה שוב עם הוריה בשוודיה, למדה שוודית, והחלה בלימודיה בכיתה א'. בשנת 1945, לאחר סיום המלחמה, חזרה המשפחה לחיות בדנמרק.
בהיותה בתנועת הנוער היהודית בדנמרק הכירה את צבי (הרברט) אנוך שהיה המדריך שלה בתנועה, ומאוחר יותר, בשנת 1956, הם נישאו. לאחר סיום בית הספר התיכון בדנמרק למדה אנוך הוראה, ובעלה צבי הכשיר עצמו להיות אגרונום. אלו שני עיסוקים שנחשבו בעיניהם לנדרשים בישראל, שאליה תכננו לעלות בהתאם לחינוך הציוני שקיבלו. בני הזוג עלו לארץ מדנמרק בשנת 1963.
בישראל החלה אנוך, לאחר זמן, ללמוד באוניברסיטת ת"א, וסיימה שם תואר ראשון דו-חוגי בסוציולוגיה ובספרות אנגלית, ותארים שני ושלישי בסוציולוגיה. היא הייתה המוסמכת הראשונה בסוציולוגיה באוניברסיטת ת"א. נושא עבודת המוסמך שלה היה: "המרצה באוניברסיטה כסטטוס וכתפקיד", 1971. אחר כך, הייתה גם הראשונה שכתבה דוקטורט במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת ת"א. נושא עבודת הדוקטורט היה: "שינוי ערכים תוך סוציאליזציה לפרופסיה: החינוך הפרופסיונלי בבית-הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב", 1979. העבודה נכתבה בהדרכת פרופ' רינה שפירא ופרופ' שמעון שפירו.
בשנת 1981, לאחר ששהתה שנה באוניברסיטת קונקטיקט בארצות הברית, הגיעה אנוך לאוניברסיטה הפתוחה, והתמנתה לחברת הסגל-הבכיר הראשונה בתחום הסוציולוגיה. תחום שהיא השפיעה רבות על הוראתו. היא פרשה לגמלאות בשנת 2006.
אנוך נפטרה ב-16 בספטמבר 2018, בזמן ששהתה בביתה, זמן קצר לאחר שחזרה מביקור בדנמרק. היא השאירה שני ילדים: יונת ושמעון.
השפעתה על הוראת הסוציולוגיה באוניברסיטה הפתוחה

כחלוצה, בתחום שהיה אז בראשית דרכו באוניברסיטה הפתוחה, הייתה השפעתה של אנוך מאוד משמעותית על הוראת הסוציולוגיה: היא התוותה את הדרך לספרי לימוד אקדמיים בתחום הסוציולוגיה בשפה העברית באוניברסיטה הפתוחה. הן יחידות הלימוד שהיא כתבה, והן ספרי-הלימוד שתורגמו מאנגלית ביוזמתה, השפיעו על הוראת הסוציולוגיה בישראל, גם מעבר לגבולות האוניברסיטה הפתוחה. בתחום זה, נעזרה אנוך בהכשרתה כמורה, ובניסיונה הרב בהוראה והטביעה את חותמה על פיתוח הקורסים הראשונים בתחום:
כתיבת הקורס "מבוא לסוציולוגיה", קורס שבשנים 1984–2013, נלמד באו"פ על ידי עשרות אלפי סטודנטים.
כתיבת הקורס המתקדם: "ריבוד: סוגיות באי-שוויון חברתי".
כתיבת הקורס המתקדם: "סוציאליזציה".
ייזום התרגום לעברית של ספרו של הסוציולוג הצרפתי ריימון ארון, "ציוני דרך בהגות הסוציולוגית" המסכם את התאוריות הקלאסיות בסוציולוגיה.
ייזום של התרגום לעברית של ספרו של הסוציולוג האמריקני ג'ורג' ריצר, "תאוריות סוציולוגית מודרניות".
ייזום של התרגום לעברית של הקורס "מבוא לחשיבה חברתית", שנכתב במקור באוניברסיטה הפתוחה באנגליה.
כתיבת יחידה 2 בקורס "ישראל בעשור הראשון" שעסקה בעלייה וקליטה בישראל.
ייזום של תרגום הספר של ג'ון ג'. משוניס, "סוציולוגיה" לצורכי עדכון הקורס מבוא לסוציולוגיה.
ייזום של כתיבת קורסים נוספים בסוציולוגיה על ידי כותבים אחרים. לדוגמה: קורס שכתבו משה ליסק  ונטע האילן על אי השוויון בחברה הישראלית, ספר "מבוא לאנתרופולוגיה" של ויליאם א. הבילנד שתורגם לעברית והיווה חלק מקורס באותו שם, קורס שכתבה מתת אדר-בוניס בנושא המשפחה - "משפחות בראייה סוציולוגית ואנתרופולוגית", וקורס שנכתב בנושא החברה הקיבוצית בידי צוות של כותבים רבים - "החברה הקיבוצית: שינוי והמשכיות".
בנוסף, היא השפיעה על עיצוב דרכי ההוראה בקורסים בסוציולוגיה, כמו: ייעוץ למרכזי ההוראה, קביעת מבנה הבחינות, גיוס המנחים הראשונים, נסיעות למרכזי הלימוד לקבלת משוב על החומר הנלמד, ועוד.
תחומי מחקרה

כחוקרת, פרסמה אנוך במהלך השנים מאמרים בנושאים שונים:
תהליכי ההכשרה של עובדים סוציאליים. בהתבסס על עבודת הדוקטור שכתבה, פרסמה אנוך 3 מאמרים. במאמר החשוב ביותר מבין השלושה שפרסמה בנושא זה, השתמשה בתאוריה של "האדם השולי" (Marginal Man Theory) כדי להסביר תהליכי סוציאליזציה של העובדים הסוציאליים במהלך לימודיהם והכשרתם.
אתניות בדנמרק. במאמר העוסק ביחס של הדנים למיעוטים שחיים בדנמרק, ניסתה אנוך להפריך את הדימוי העצמי הרווח בחברה הדנית כתרבות בעלת סובלנות למיעוטים. דימוי שהתבסס, בין היתר, על יחסם של הדנים ליהודים במהלך מלחמת העולם השנייה. אנוך הראתה כי היחס למיעוטים החדשים שהיגרו לדנמרק במחצית השנייה של המאה העשרים נגוע בדעות קדומות.
הוראה מרחוק. בשורה של מחקרים שביצעה לבד, ועם עמיתה, זאב סוקר, השוותה אנוך בין קבוצות שונות של סטודנטים הלומדים באוניברסיטה הפתוחה בישראל, בהתייחס למשתנים שונים. כך למשל, בדקה את השימוש באינטרנט, והוראה מקוונת בקרב קבוצות סטודנטים שונות. כמו כן, חקרה את השינוי שעובר התחום של "השכלת מבוגרים" לכיוון של השכלה המתמשכת על כל החיים.
תיירות וטיולי תרמילאים. אנוך בדקה את התוכן של חבילות טיולים המוצעות לתיירים בשלוש חברות: בריטניה, דנמרק וישראל, והשוותה בין ההדגשים השונים בכל אחת מן התרבויות. בפרסומים אחרים, שנכתבו עם עמיתתה רונית גרוסמן, הן חקרו מאפייני בלוגים של ישראלים שטיילו להודו, ואת האופן שבו הנחות תרבותיות לגבי מגדר וגיל מעצבות את חוויית הטיול. כמו כן, הן השוו בין מאפייני שיח-הבלוגים שכותבים מטיילים ישראלים, לבין מאפייני שיח-הבלוגים של מטיילים דנים שנסעו לטיול בהודו.
לאחר פרישתה

לאחר פרישתה לגמלאות בשנת 2006, תכננה אנוך לכתוב ספר מפרספקטיבה אישית על חוויותיה כילדה יהודייה בדנמרק בזמן מלחמת העולם השנייה. היא החלה לאסוף חומר ולראיין אנשים בני גילה שהיו ילדים בדנמרק בזמן המלחמה, והועברו לשוודיה הנייטרלית, כדי להצילם. היא ראיינה נחקרים ואספה חומר, והשתתפה בכמה ימי עיון של חוקרי-שואה, אך החומר לא "הבשיל" אצלה לכלל כתב-יד מוגמר.
כחלק מהתעניינותה המחודשת בשואה, היא גם תרגמה מעברית לדנית את קובץ הסיפורים "למה לא באת לפני המלחמה?" של ליזי דורון (סופרת ישראלית, בת הדור השני לניצולי שואה), שעוסק ביחסים בין בני הדור הראשון לבין בני הדור השני של ניצולי שואה.
כלב תקיפה

כלב תקיפה צבאי בעת אימון
כלב תקיפה הוא כלב אשר מאומן או משמש לתקיפה של מטרה בין אם בפקודה או על ידי מראה. כלבי תקיפה משמשים הן בקרבות כלבים והן בתפקידים משטרתיים או צבאיים.
אימונים

אימון כלבי תקיפה, היא וריאציה של אילוף כלבים רק שבמקום לשים דגש על פורצים, הכלב מאולף לרדוף, לתפוס, לאחוז, לפצוע, ואף להרוג מטרה עוינת.
כלבי תקיפה מאולפים לפרש מצב, ולפעול בהתאם. בהכשרה פורמלית הכלבים נחשפים לירי אקדח, תנועת מכוניות, וגם הסחות דעת אחרות וזאת כדי להגדיל את האפקטיביות וזמן התגובה שלהם. מחקר אמריקאי משנת 1975 מראה כי לפחות 10% מכלבים אשר ביצעו נשיכות קיבלו אימוני תקיפה בשלב כלשהו.
שימושים בכלבי תקיפה

כלבים המשמשים בקרבות בדרך כלל מקבלים אימוני הכשרת קרב כדי לעשותם אכזריים יותר, ולשפר את יכולת הלחימה שלהם. כלבים אלו, בדרך כלל מאומנים באמצעות פתיונות חיים כגון ארנבים, חתולים, וכלבים קטנים יותר. בדרך כלל משתמשים בכלבים מגזע מעורב עם כלבי תקיפה כמו פיטבול.
קבוצות צבאיות שונות אימצו את השימוש בכלבי תקיפה, בעיקר לשימושי שמירה. כלבים אלו אומנו להגן ולשמור על עמדה, ולתקוף כל פולש אפשרי. ישנם דיווחים אשר מראים על שימוש בכלבי תקיפה בעינויים פסיכולוגיים אשר מופעלים כנגד שבויי מלחמה.
שימושים בכלבי תקיפה > במשטרה

כמעט בכל משטרה וביחידות רבות ללוחמה בטרור עושים שימוש בכלבי תקיפה במעצרים והכנעת מטרות. הכלבים מאומנים לזהות מצבים בהם אזרחים נתונים בסכנה ולהגיב בהתאם. כלבי משטרה מאומנים לאחוז במטרות יותר מאשר לפצוע אותם.
הערות שוליים

↑  Animal welfare improvement act of 1975, ‏20 בנובמבר 1975 (באנגלית).
↑  רויטרס, "המודיעין אישר שימוש בכלבים", באתר nrg‏, 11 ביוני 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4284565-8
לודוויג דיל

| --- | --- |

 לידה:  2 בפברואר 1848 Gernsbach, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  31 במרץ 1940 (בגיל 92) קרלסרוהה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הראשי בקרלסרוהה 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן  אוניברסיטת שטוטגרט  Technical University of Stuttgart 
 תחום יצירה:  ציור 
 הושפע על ידי:  Otto Seitz, קארל פון פילוטי, Johann Leonhard Raab 
 
לודוויג דיל (בגרמנית: Wilhelm Franz Karl Ludwig Dill‏; 2 בפברואר 1848 – 24 באוקטובר 1940) היה צייר ספינות ונוף גרמני, אשר היה חבר מייסד בזצסיון במינכן.
ביוגרפיה

וילהלם פרנץ קארל לודוויג היה בנו היחיד של השמאי הרשמי, לימים שופט, לודוויג דיל ואשתו רוזה דיל, לבית דיץ. שנה לאחר לידתו עברה המשפחה לגנגנבאך, בשנת 1856 לדורלאך ולבסוף בשנת 1862 לשטוטגרט.
החל משנת 1872, למד אדריכלות במכון הפוליטכני (אוניברסיטת שטוטגרט), ואז עבר לאקדמיה לאמנויות יפות, מינכן, בשנת 1874, שם למד בתקופת קרל תיאודור פון פילוטי ואוטו סייט. עם זאת, הוא הושפע יותר מנופיו של אדולף היינריך לייר והחליט להמשיך במומחיות זו בעצמו.
הוא עשה נסיעות רבות, והאזור סביב ונציה הפך לאחד המועדפים עליו לציור ישיר בחוץ. האופי האימפרסיוניסטי ונופי הים הובילו אותו בסופו של דבר למעין סגנון שהתקרב לאר נובו. מאוחר יותר הוא הפך לחבר מייסד בזצסיון במינכן ושימש כנשיא שלה בשנים 1894 עד 1899.
בתערוכה המשותפת הראשונה בין התאחדות האמנים הגרמנית לבין הזצסיון במינכן בשנת 1904 בבניין התערוכה המלכותית בקוניגספלאץ במינכן, לודוויג דיל יוצג עם שני ציורי שמן.
חשיבות מיוחדת לקריירה שלו הייתה ידידותו עם אדולף הולצל, שניהל בית ספר לאמנות בדכאו, אתר מושבת אמנים. האזור, על שלל מוריו ונתיבי המים, היה אטרקטיבי מיד עבור לודוויג דיל. בשנת 1896 הוא קנה שם בית קטן ברחוב שמאז נקרא על שמו. יחד עם הלצל וארתור לנגמר, הקים קבוצה בשם "דכאו החדשה".
בשנת 1899 קיבל תפקיד בהוראה באקדמיה לאמנויות יפות, קרלסרוהה, ונשאר שם עד 1919 ובילה את הקיץ בדכאו. הוא שימש גם באחת הוועדות שבחרו אמנים לספק עיצובים עבור חברת השוקולד סטולוורק בקלן.
לודוויג דיל היה נשוי פעמיים. בשנת 1875 התחתן עם לואיזה קורנבק, עמה היה נשוי במשך 30 שנה ונולדו לו שלושה ילדים, שתי בנות ובן (נפטר במלחמת העולם הראשונה). ארבע שנים לאחר מות אשתו הראשונה, התחתן הצייר עם האלמנה ג'והנה מלבורג (1859–1944).
בשנת 1936 הוא מונה לאזרח כבוד של העיר דכאו, בשנת 1938 לרגל יום הולדתו ה -90 הוא מונה לאזרח כבוד של העיר גרנסבאך. בדכאו (מאז 1933), גרנסבאך (משנת 1935), קרלסרוהה (משנת 1964) ווירקירכן - שמות רחובות מנציחים את האמן בערים אלה.
הערות שוליים

↑  Bärbel Schäfer, Ludwig Dill, Leben und Werk, Schäfer, Dachau (1997)
↑  Carl Thiemann: Erinnerungen eises Dachauer Malers, Dachau
↑  Arthur Roessler, Neu-Dachau; Ludwig Dill, Adolf Hölzel, Arthur Langhammer, Bielefeld Velhagen & Klasing, 1905
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007287658405171  PLWABN: 9810672086305606  GND: 118525700  ICCU: NAPV154780  ISNI: 0000 0000 6675 1342  LCCN: nr98028438  NKC: hka20241237854  NTA: 142856630  RKD: 23174  SUDOC: 262188104  ULAN: 500030744  VIAF: 13098612   WorldCat (עם VIAF): 13098612
לאונידה טונלי

| --- | --- |

 לידה:  19 באפריל 1885 גליפולי, איטליה 
 פטירה:  12 במרץ 1946 (בגיל 60) פיזה, איטליה 
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  איטליה איטליה
 מקום קבורה:  Campo santo 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בולוניה (1907) 
 מנחה לדוקטורט:  Cesare Arzelà 
 מוסדות:  אוניברסיטת בולוניה (1907–1913)  אוניברסיטת בולוניה (1922–1930)  אוניברסיטת פארמה (1914–1922)  אוניברסיטת קליארי (1913–1914)  אוניברסיטת פיזה (1930–1946) 
 תלמידי דוקטורט:  Emilio Bajada, Paolo Budinich, Roberto Conti, Enrico Magenes, Lamberto Cesari, Alessandro Faedo 
 פרסים והוקרה:  Mathematical Prize of the Italian Academy of Sciences (1923)  פרס ברסה (1933)  מדליית ברונזה לגבורה צבאית  צלב ההצטיינות במלחמה 
 
לאונידה טונלי (באיטלקית: Leonida Tonelli; ‏19 באפריל 1885, גליפולי - 12 במרץ 1946, פיזה) היה מתמטיקאי איטלקי. טונלי נחשב ממייסדי התאוריה המודרנית של אנליזה פונקציונלית של פונקציות ממשיות, ונודע בעיקר בשל הוכחת משפט פוביני-טונלי ובשל פיתוח תכונת רציפות למחצה.
ב-1925 היה מבין החתומים על מניפסט האינטלקטואלים האנטי-פשיסטים.
לא יוצאת למסיבות

| --- | --- |

 סינגל בביצוע ג'יין בורדו
 מתוך האלבום כישוף
 יצא לאור:  20 במרץ 2023
 שפה:  עברית
 אורך:  2:48
 כתיבה:  דורון טלמון, מתי גלעד, יובל מעיין
 לחן:  דורון טלמון, מתי גלעד, יובל מעיין
 הפקה:  דורון טלמון, מתי גלעד, יובל מעיין
 עיבוד:  דורון טלמון, מתי גלעד, יובל מעיין
"לא יוצאת למסיבות" הוא שיר של להקת הקאנטרי הישראלית ג'יין בורדו. השיר נכתב, הולחן, עובד והופק על ידי דורון טלמון מתי גלעד ויובל מעיין. הוא יצא לאור ב-20 במרץ 2023 ונכלל באלבום האולפן הרביעי של הלהקה, "כישוף" אשר יצא באפריל 2024.
יצירה והוצאה לאור

השיר נכתב, הולחן, עובד והופק על ידי דורון טלמון מתי גלעד ויובל מעיין. סולנית הלהקה, דורון טלמון, שיתפה בהשראה שעמדה מאחורי כתיבת השיר: ”אני באמת כבר לא יוצאת למסיבות. אין לי בייביסיטר והאמת היא שכבר התעייפתי, אבל לפעמים אני כן אוהבת להפתיע את עצמי. המסיבה האחרונה שיצאתי אליה זה היה יום הולדת ה־40 של אחותי”.
בתחילה התלבטו חברי הלהקה האם כדאי לקרוא כך לשיר, עקב העובדה ששלוש שנים קודם לכן הוציא הזמר הישראלי מרגי שיר בשם דומה: "לא יוצא למסיבות". דורון טלמון התבטאה על כך בריאיון:
ידענו שזה יזכיר. פשוט רצינו לבחור שם וחיפשנו כל דבר אפשרי והכול היה נשמע כזה עלוב, ואז אמרנו, 'מה, לא נבחר את זה רק כי יש שיר 'לא יוצא למסיבות?' להפך, בוא ננצל את השפה העברית סוף-סוף שבאה לטובתי כאישה, 'לא יוצאת למסיבות' זה משהו אחר לגמרי.
השיר יצא לאור ב-20 במרץ 2023 ובאלבום האולפן הרביעי של הלהקה, "כישוף" שיצא באפריל 2024, נכללה גרסה חדשה של השיר הכוללת קטע סולו גיטרה של חבר הלהקה, רמי אוסרווסר.
וידאו קליפ

הווידאו קליפ של השיר בוים, תוסרט ונערך בידי אלון דניאל, הופק בידי יהונתן חבר ותום רענן וצולם בידי תום רייכרט. הקליפ יצא לאור ב-20 במרץ 2023 ובמהלכו נראית דורון טלמון רוקדת בשמלה מנצנצת. עם צאת האלבום "כישוף" יצא לאור וידאו קליפ חדש המלווה את הגרסה החדשה של השיר. הקליפ בוים על ידי בן זייגר ונערך בידי בן פלחוב.
הערות שוליים

1 2 3 4   ג'יין בורדו // לא יוצאת למסיבות, סרטון בערוץ "ג'יין בורדו jane bordeaux", באתר יוטיוב (אורך: 02:49)
↑  וואלה תרבות‏, דורון טלמון: "למרות ההתבגרות, היום אני הרבה יותר גאה בנשיות שלי", באתר וואלה, 21 במרץ 2023
↑  עומר טסל, דורון טלמון (ג'יין בורדו): "'עינב' זה משהו שבחיים לא הייתי כותבת היום", באתר ynet, 30 באפריל 2023
↑  כישוף, באתר ספוטיפיי
1 2  ג'יין בורדו, כמה עובדות על ״לא יוצאת למסיבות״, באתר פייסבוק, ‏11 ביולי 2024
1 2 3   ג'יין בורדו // לא יוצאת למסיבות (גרסת אלבום), סרטון בערוץ "ג'יין בורדו jane bordeaux", באתר יוטיוב (אורך: 03:12)
↑   קריצה למרגי? ג'יין בורדו עם סינגל חדש: "לא יוצאת למסיבות", באתר חדשות 13, 20 במרץ 2023
↑  01-01-23, המצעד השבועי של מדיה פורסט
↑  רדיו קול גת, המצעד הישראלי השנתי, באתר פייסבוק, ‏14 בספטמבר 2023
| ג'יין בורדו |
| --- | --- | --- |
דורון טלמון • מתי גלעד • יואב ארבל • רמי אוסרווסר • סתיו אחאי
אמיר זאבי • גיל לנדאו
| אלבומי אולפן | ג'יין בורדו • מה שחשוב • אוקיינוסים • שירים של אחרים • כישוף |  |
| אלבומי הופעה | שירים עם אחרים |  |
| סינגלים | "עינב" • "איך אפשר שלא" • "מה שחשוב" • "תנו לנמנם" • "רוקדים צמודים" • "טי-שרט" • "מחזיקה לי את הלב" • "לא יוצאת למסיבות" • "מגדל המים" • "לא לבד" • "פולארויד" • "כישוף" |  |
כריסטיאן השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה

כריסטיאן השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה (גרמנית: Christian II, Kurfürst von Sachsen; ‏ 23 בספטמבר 1583 - 23 ביוני 1611) היה נסיך בוחר של סקסוניה בין השנים 1591–1611.
ביוגרפיה

כריסטיאן נולד ב-23 בספטמבר 1583 בדרזדן, לכריסטיאן הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה לבית וטין ולסופיה מברנדנבורג. בשנת 1591 מת אביו כריסטיאן הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, וכריסטיאן עלה במקומו לשלטון. בשל גילו הצעיר, כיהן קרוב משפחתו פרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר כעוצר הנסיכות עד לשנת 1601. כריסטיאן סירב להצטרף לחבר האיחוד האוונגלי, מה שהעמיק את הפילוג בקרב הנסיכים הפרוטסטנטים בגרמניה.
בשנת 1602 התחתן כריסטאן עם הדוויג מדנמרק, בתם של פרדריק השני, מלך דנמרק וסופיה ממקלנבורג-גיסטרוב, אך לא היו לו ילדים ממנה.
ב-23 ביוני 1611 מת כריסטיאן, ואחיו יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו.
לא יכול בלי

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  מייקל להמן 
 הופק בידי:  טים ביבן, אריק פלנר, מייקל לונדון 
 תסריט:  רוב פריז
 שחקנים ראשיים:  ג'וש הארטנט שאנין סוסאמון פאולו קוסטנזו מונט מזור
 מוזיקה:  רולף קנט 
 צילום:  אליוט דייוויס 
 מדינה:  צרפת, הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  StudioCanal, Working Title Films 
 חברה מפיצה:  מירמקס, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1 במרץ 2002
 משך הקרנה:  91 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט דרמה 
 תקציב:  $17,000,000
 הכנסות באתר מוג'ו:   40daysand40nights
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
לא יכול בלי (באנגלית: ‎40 Days and 40 Nights) היא קומדיה רומנטית על חייו של מאט סילבן בגילומו של ג'וש הארטנט, המתנזר מכל מגע מיני למשך תקופת התענית הנוצרית.
עלילה

מאט אובססיבי בכל הקשור לחברתו לשעבר ניקול למרות שחלפו כבר 6 חודשים. אובססיה זו מונעת ממנו ליצור קשרים חדשים עם נשים. אחיו הכומר ג'ון חושב שהבעיה היא מינית וכאשר מתחילה תקופת ה"תענית" הנוצרית מחליט מאט להתנזר מכל מגע מיני למשך 40 יום.
בתחילה מאט מרוצה מהתהליך ומרגיש טוב עם עצמו. לאחר כמה ימים הוא פוגש במכבסה את אריקה והם מתחילים לצאת, אך סירובו של מאט להתנשק לאחר הפגישה לא מתקבל בקלות. בינתיים מגלים חבריו לעבודה של מאט על התנזרותו ומתחילים להמר על היום בו ישבר. לאחר שבנות המשרד שומעות גם הן על ההימורים הן מנסות בדרכים שונות לפתות אותו ולזכות בכסף. מאט מצליח לעמוד כנגד כל הפיתויים וביום האחרון מזמין את אריקה למפגש חצות בביתו כדי לסיים את ההתנזרות.
באותו יום כאשר ריאן שותפו לדירה מחליט לצאת עם חברתו, מאט מבקש ממנו שישאיר את הדלת פתוחה לאריקה ויאזוק אותו למיטה בעזרת זוג אזיקים כדי שלא יתפתה לסיים את ההתנזרות לפני בואה של אריקה. בזמן שהוא נרדם מגיעה לדירה חברתו לשעבר ניקול ששמעה על ההימורים ואונסת אותו כדי לזכות בכסף. אריקה שמגיעה מיד אחר כך כועסת על מאט ועוזבת אותו. לאחר כמה ימים חברתה של אריקה מצליחה לשכנע אותה באהבתו של מאט והם זוכים לממש אותה בסצנת הסיום.
מחאה

למרות שהסרט מוגדר כקומדיית נעורים ואיננו מתיימר להיות רציני. סצנת האונס בסופו עוררה ביקורת רבה על הקלות בה נתפס האונס כאשר הוא מבוצע על ידי אישה ולא להפך. הסרט איננו מתייחס לאונס כאל אקט שלילי ואף רואה בו קטע קומי. ארגונים נוצריים כגון הליגה הקתולית בארצות הברית מחו כנגד הזילות שבו מוצגת תקופת התענית.
שם הסרט

שמו של הסרט בעברית מרמז על סרט דומה מ-1999 בשם "Giving It Up" ששמו בעברית "לא יכול בלי זה", אך למרות ששני הסרטים מאותו הסוגה ובעלי עלילה דומה אין קשר ביניהם.
שחקנים

ג'וש הארטנט - מאט סוליבן
שאנין סוסאמון - אריקה סוטון
פאולו קוסטנזו - ריאן
ונסה שו - ניקול
מגי ג'ילנהול - סאם
עמנואל ווז'יי - סוזי
מונה מזור - קנדי
ג'ארד פול - דאנקן
יעקב מלץ (בן פישל)

| --- | --- |

 לידה:  1891
 פטירה:  8 במרץ 1980 (בגיל 89 בערך)
יעקב (בן פישל) מלץ (1891 – 8 במרץ 1980) היה ראש התנועה הציונית סוציאליסטית "צעירי ציון" ואחר כך "פועלי ציון" בעיר פיוטרקוב טריבונלסקי בשנות העשרים והשלושים. חבר מועצת העיר פיוטרקוב וועד הקהילה היהודית. דוברם של פשוטי עם, פועלים ונצרכים מול המוסדות היהודיים והכלליים, מחנך דורות של צעירים לעליה לארץ, ומנהל פנימית "הבורסה" ליתומי הפרעות ברוסיה. חבר מועצת הסוכנות היהודית וחבר וועד קרן היסוד בפולין. ממקימי "ארגון יוצאי פיוטרקוב טריבונלסקי והסביבה" בישראל, והיושב ראש הראשון שלו. חוקר, מתעד, יוזם ועורך ראשי של "ספר יזכור" על העיר.