stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המוזיאון לרצח העם הארמני
אנדרטת הזיכרון

האנדרטה החלה להיבנות בשנת 1966 בתקופת השלטון הסובייטי, וזאת לאחר הפגנות שהתקיימו בירוואן ב-24 באפריל 1965, שבמהלכן הפגינו כ-100,000 אנשים במשך 24 שעות לציון 50 שנה לרצח העם. האנדרטה הושלמה בנובמבר 1967. האנדרטה תוכננה על ידי האדריכלים ארתור טרחאניאן (Arthur Tarkhanyan) וסאשור קלאשיאן (Sashur Kalashyan), והאמן Hovhannes Khachatryan.
האנדרטה המסמלת את תחיית הלאומיות הארמנית, מורכבת משני חלקים, מבנה המזכיר אובליסק בעל שלוש צלעות המתנשא לגובה 44 מטר, ובעל צורה המזכירה מחט. לידו מבנה נוסף עגול הבנוי משנים עשר לוחות המתכנסים לכיוון המרכז בצורת חרוט שחלקו העליון קטום. שנים עשר הלוחות מסמלים את שנים עשר המחוזות הארמניים שאבדו ונמצאים היום בשטחה של טורקיה. במרכז המבנה הקטום בתוך מעגל בעומק של 1.5 מטר בוערת אש תמיד המוקדשת לזכר 1.5 מיליון הנרצחים.
לאורך הפארק במקביל לדרך המרוצפת המובילה ממבנה המוזיאון לאנדרטה, בנוי קיר באורך 100 מטר עליו חקוקים שמות הערים והכפרים שידוע שתושביהם היו בין הנרצחים. מצידו השני של הקיר, בתוך שקעים בקיר מותקנים לוחות הקדשה המציינים את שמותיהם של אנשים שהקדישו את חייהם להקלת סבלם של הקורבנות במהלך ולאחר הרצח. בין השמות המונצחים: הסופר היהודי פרנץ ורפל שכתב את הספר ארבעים הימים של מוסה דאג, הנרי מורגנטאו (האב) שהיה השגריר האמריקאי באימפריה העות'מאנית בעת מלחמת העולם הראשונה (וכתב על רצח העם בספרו "סיפורו של השגריר מורגנטאו"), זוכה פרס נובל לשלום הנורווגי פריטיוף ננסן, האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר ואנשים נוספים. הנצחה נוספת נעשתה באמצעות נטיעה של שדרת עצים על ידי נכבדים זרים שביקרו במקום.
בכל שנה ב-24 באפריל, יום הזיכרון לרצח העם הארמני, מתכנסים באתר ליד האנדרטה כ-100,000 ארמנים כדי לזכור את קורבנות רצח העם הארמני.
ראו גם

רצח העם הארמני
הפגנות ירוואן (1965)
יד ושם
האנדרטה לזכר רצח העם הארמני, מימין אנדרטת האובליסק, במרכז, אנדרטת החרוט הקטום, ומשמאל קיר ההנצחה
קרקין השני, ראש הכנסייה האפוסטולית הארמנית, יחד עם רואן ויליאמס, הארכיבישוף מקנטרברי, באנדרטה לרצח העם הארמני בירוואן, ארמניה, ספטמבר 2007
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בטקס לציון 100 שנה לרצח העם הארמני 24 באפריל 2015
היסטוריה של אריזונה

ההיסטוריה של אריזונה מתייחסת לרצף האירועים המקושר לאריזונה, שהיא מדינה הנמצאת באזור הדרום מערבי של ארצות הברית.
האזור משך אליו ספרדים ומקסיקנים החל מראשית המאה ה-19, בשל אגדות על שפע המינרלים שאפשר לכרות בה.
ב-1853 ביצעה ארצות הברית את רכישת גדסדן שבמסגרתה סופח לטריטוריית ניו מקסיקו שטח נוסף, שעבר לאחר מכן לטריטוריית אריזונה, שהפכה לבסוף למדינת אריזונה.
ב-1864 ריפא רופא אמריקני, שנישבה בידי אינדיאנים, את אחד משוביו ובתמורה נלקח למכרה פתוח שבו טען כי "ניתן לאסוף את הזהב מהקרקע". הסיפור הניע משלחת מחקר אמריקנית רצינית ב-1869, שאמנם לא מצאה זהב, אך חנתה בחווה שממנה צמחה העיר פיניקס.
במלחמת האזרחים האמריקאית הייתה אריזונה חלק מהקונפדרציה. היא גם המדינה האחרונה שהצטרפה לארצות הברית מבין 48 המדינות הסמוכות זו לזו.
התקופה הקדם קולוניאלית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
קולוניזציה אירופאית > טריטוריית אריזונה (קונפדרציה)

טריטוריית אריזונה של קונפדרציית המדינות של אמריקה הייתה טריטוריה מאורגנת בשליטת הקונפדרציה שהתקיימה בין 1861 ל-1865. שטחה חפף, הגם שלא היה זהה, לטריטוריית אריזונה שנוצרה על ידי ארצות הברית ב־1863. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית התרחשו בה מספר קרבות חשובים, בעיקר עקב נתיב הפלישה האפשרי שהיה בכוחה להציע לקונפדרציה 
לעבר דרום קליפורניה.
קולוניזציה אירופאית > טריטוריית אריזונה (קונפדרציה) > היסטוריה

בטרם מלחמת האזרחים האמריקנית היה כל שטחן של מדינות אריזונה וניו מקסיקו של היום חלק מטריטוריית ניו מקסיקו. אולם, לאחר הגדלת הטריטוריה ברכישת גדסדן, התעוררו בקרב ממשלת הטריטוריה בסנטה פה חששות בקשר ליכולתה לשלוט בשטחה הדרומי.
ב-29 באוגוסט 1856 התכנסה ועדה בטוסון ובה הועלה לראשונה באופן רשמי רעיון יצירתה של "טריטוריית אריזונה" עצמאית בחלקה הדרומי של טריטוריית ניו מקסיקו הקיימת. בוועדה נוסחה עצומה למען הצעת החלוקה, שנחתמה על ידי 256 איש ונשלחה לקונגרס ארצות הברית, ואף נבחר נציגה של הטריטוריה המוצעת לקונגרס.
בינואר 1857 הצעת החוק למען יצירת הטריטוריה הוצגה בבית הנבחרים, אך לא התקבלה בטענה
שאוכלוסייתה של הטריטוריה המוצעת קטנה מדי. הצעת חוק דומה בסנאט נחלה אף היא כישלון.
ההתנגדות להצעות החוק נבעה בחלקה מחשש שהמתיישבים בחלקה הדרומי של טריטוריית ניו מקסיקו נתונים להשפעתם של פעילים דרומיים שהיו 
מעוניינים להרחיב את מנהג העבדות לעבר אזור הדרום מערב.
בפברואר 1858 אישר בית המחוקקים של טריטוריית ניו מקסיקו את ההצעה ליצירת טריטוריית אריזונה, בתנאי שכל האינדיאנים בטריטוריה יועברו לשטחה הצפוני של אריזונה.
ביולי 1860 נערכה ועדה נוספת בטוסון בהשתתפות מתיישבים מחלקה הדרומי של הטריטוריה, בה נוסחה חוקה לטריטוריה החדשה, ואף
נבחר לה מושל.
לאחר שפרצה מלחמת האזרחים, התמיכה בקונפדרציה הייתה חזקה בקרב חלקיה הדרומיים של הטריטוריה. ב-1861 כוח חיילים מטקסס בפיקודו של לוטננט קולונל ג'ון ביילור פלש לטריטוריה ואילץ את חיילי האיחוד בה להיכנע. ב-1 באוגוסט 1861, הכריז הוא על טריטוריית אריזונה העצמאית בהתאם לגבולות שהוצעו בוועידת טוסון, ומינה עצמו למושל.
ב-28 באוגוסט באותה השנה התכנסה ועדה נוספת בטוסון בה הוחלט על הצטרפות הטריטוריה לקונפדרציה. ההצעה לארגון הטריטוריה הועברה בקונגרס הקונפדרציה ב-13 בינואר 1862 ואושררה על ידי הנשיא ג'פרסון דייוויס ב־14 בפברואר 1862.
מאמצי הקונפדרציה להבטיח את שליטתה באזור הובילו לקרב ניו מקסיקו.
קולוניזציה אירופאית > טריטוריית אריזונה (ארצות הברית)

טריטוריית אריזונה הייתה טריטוריה מאורגנת מאוגדת של ארצות הברית שהתקיימה בין 1863 ל-1912.
קולוניזציה אירופאית > טריטוריית אריזונה (ארצות הברית) > היסטוריה

בעקבות היווצרה של טריטוריית אריזונה בחלקה הדרומי של טריטוריית ניו מקסיקו ב-1861 (לאחר פרוץ מלחמת האזרחים) וקבלתה לקונפדרציה בפברואר 1862, עברה במרץ של אותה השנה בבית הנבחרים של ארצות הברית הצעת חוק ליצירת טריטוריית אריזונה של ארצות הברית. גבולה של הטריטוריה המוצעת היה שונה במכוון מזה של טריטוריית אריזונה הקיימת וזאת על מנת שלא להכיר בה דה פקטו. ההצעה עברה בסנאט בפברואר 1863 ונחתמה ב-24 בפברואר על ידי הנשיא לינקולן. בשעת היווצרה של הטריטוריה הייתה נתונה הבירה המוצעת טוסון בשליטת הקונפדרציה ולכן שימשה פרסקוט כבירה הזמנית. ב-1867 לאחר סיום המלחמה עברה הבירה לטוסון, וב-1889 עברה היא שוב לפיניקס. ב-14 בפברואר 1912 הייתה הטריטוריה למדינה ה-48 של ארצות הברית, המדינה האחרונה שהצטרפה לארצות הברית מבין 48 המדינות בארצות הברית גופא.
השפל הגדול ומלחמות העולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מפת הטריטוריה
המשלחת הסובייטית הראשונה לאנטארקטיקה

המשלחת הסובייטית הראשונה לאנטארקטיקה יצאה ב-30 בנובמבר 1955 ונמשכה עד 1957.
במשלחת השתתפו בסך הכל שתי ספינות של הצי הסובייטי: "אוב" ו"לנה", וכן ספינת תובלה ששימשה להעברת ציוד. צוות האניות כלל בסה"כ 75 איש, אשר אליהם הצטרפו 127 אנשי צוות המשלחת. מטרתה העיקרית של המשלחת הייתה הקמת תחנת מירני בארץ המלכה מרי על חוף ים דייוויס. כמו כן ערכה המשלחת תצפיות מדעיות מצומצמות בהיקפן, וסיור בתחנות המחקר ווסטוק וסובטסקאיה.
ההסדר

| --- | --- |

 בימוי:  יוסף סידר
 הופק בידי:  דוד מנדיל אייל שיראי
 תסריט:  יוסף סידר
 שחקנים ראשיים:  אקי אבני טינקרבל אסי דיין עידן אלתרמן
 מוזיקה:  יונתן בר גיורא
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברה מפיצה:  קרן הקולנוע הישראלי סינמה פקטורי
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  30 בנובמבר 2000
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  $852,000
 הכנסות:  ₪2,358,500
 פרסים:  שישה פרסי אופיר
 דף הסרט ב־IMDb
 
ההסדר הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של יוסף סידר, שיצא לאקרנים בשנת 2000.
הסרט זכה להצלחה בישראל ובחו"ל, הן על ידי הקהל והן על ידי מבקרי הקולנוע, וגרף שישה פרסי אופיר בתחום התסריט, הצילום, העריכה, השחקן והשחקנית הראשיים (עבור אקי אבני וטינקרבל) ועבור הסרט הטוב ביותר. לאחר מכן השתתף בפסטיבל הקולנוע הפוליטי בארצות הברית, וזכה בפרס מיוחד בפסטיבל הקולנוע בוושינגטון. סידר עצמו התגורר שנתיים בהתנחלות דולב לצורך כתיבת התסריט, וכמו כן השחקנים שהו בהתנחלויות, לצורך העבודה על התפקידים השונים.
עלילה

העלילה מתמקדת בדמותו של מנחם (אקי אבני), קצין צבא דתי בסיירת צנחנים שזוכה לאהדת מפקדי הצבא, אהדת סובביו ואהדת ראש ישיבת ההסדר בה למד. הרב צבי מלצר (אסי דיין), מעודד אותו להקים פלוגה תורנית, המורכבת מבני ישיבות. לאחר שמנחם מקים פלוגה תורנית מופתית, הוא מופתע לגלות שרצונותיו ושאיפותיו נעלמים בפרץ האידאולוגיה הסובבת אותו. כאשר הוא מתאהב בבתו של הרב, מיכל (טינקרבל), הוא מתאכזב לגלות שהרב ייעד אותה לפיני, תלמיד ישיבה נוסף וחברו הטוב של מנחם עצמו. הרב מלצר טוען כי אהבתו של מנחם, כלפי מיכל, היא בגדר שפיכות דמים כלפי פיני, אך מיכל עצמה אינה מעוניינת בפיני כלל ומאיצה במנחם להגיע להחלטה. עליו לבחור בין אהבתו אליה לבין ציותו לאביה. במהלך התהליך אותו עובר מנחם, עולה חשד במשרדי השב"כ, כי מנחם שייך להתארגנות מחתרתית שיצאה מתוך כותלי הישיבה, והוא נעצר על סמך חשד זה. מנחם מנסה להוכיח את חפותו ולתפוס את האשמים האמיתיים במזימה.
פסקול הסרט

המוזיקה המקורית לסרט נכתבה על ידי יונתן בר גיורא. היא זכתה לשבחים בניו יורק טיימס וב"וראייטי", וזיכתה את המלחין במועמדות לפרס המוזיקה הטובה ביותר  של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה לשנת 2000.
בפסקול הסרט משתתפים אלי לוזון ששר את שיר הנושא ("תהא השעה הזאת") וקטעים נוספים בפסקול, וכן הזמרת רינת גבאי.
נעימת הנושא יצאה בשנת 2018 באלבום-אוסף של מוזיקה לסרטים שכתב בר גיורא ב"הליקון".
בתחילת 2020 ביצעה התזמורת האנדלוסית הישראלית אשדוד את היצירה "הר הבית", מתוך פסקול הסרט, במסגרת המופע "פסקול הלב".
שחקנים

| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
אקי אבני: המ"פ מנחם
אסי דיין: הרב צבי מלצר
עידן אלתרמן: פיני, חייל וחבר של מנחם
טינקרבל: מיכל מלצר, בת הרב
אמנון וולף: הסמ"פ מוקי
מיכה סלקטר: איתמר, חייל וחבר של מנחם
שמעון מימרן: המג"ד בני
אורי קלאוזנר: סוכן השב"כ סיוון
שמואל קלדרון: האלוף דורון
יגאל נאור: איתן, ראש אגף בשב"כ
הערות שוליים

↑  אברהם כרמלי, זהר שביט, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 1999–2001, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, ספטמבר 2003, עמ' 18
↑  אברהם כרמלי, זהר שביט, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 1999–2001, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, ספטמבר 2003, עמ' 30
↑  נילי ברקן, ‏סידר מסתדר, באתר גלובס, 12 בדצמבר 2000
1 2  נסים דיין, ‏אבל כבוד הרב, הבחור מאוהב, באתר גלובס, 29 בנובמבר 2000
↑  פסקול הלב, סדרת מפגשי דעת, באתר התזמורת האנדלוסית הישראלית אשדוד
| פרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| שנות התשעים של המאה העשרים | שורו (1990) • מעבר לים (1991) • החיים על פי אגפא (1992) • נקמתו של איציק פינקלשטיין (1993) • שחור (1994) • חולה אהבה בשיכון ג' (1995) • קלרה הקדושה (1996) • עפולה אקספרס (1997) • קרקס פלשתינה (1998) • החברים של יאנה (1999) |  |
| העשור הראשון של המאה העשרים ואחת | ההסדר (2000) • חתונה מאוחרת (2001) • כנפיים שבורות (2002) • האסונות של נינה (2003) • מדורת השבט (2004) • איזה מקום נפלא (2005) • אביבה אהובתי/אדמה משוגעת (2006) • ביקור התזמורת (2007) • ואלס עם באשיר (2008) • עג'מי (2009) |  |
| העשור השני של המאה העשרים ואחת | שליחותו של הממונה על משאבי אנוש (2010) •  הערת שוליים (2011) • למלא את החלל (2012) • בית לחם (2013) • גט - המשפט של ויויאן אמסלם (2014) • באבא ג'ון (2015) • סופת חול (2016) • פוקסטרוט (2017) • האופה מברלין (2018) • ימים נוראים (2019) |  |
| שנות העשרים של המאה העשרים ואחת | אסיה (2020) • ויהי בוקר (2021) • סינמה סבאיא (2022) • שבע ברכות (2023) |  |
המוזיאון לתולדות האמנות (וינה)

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לאמנות
 על שם:  וינה 
 כתובת:  מרכז העיר, וינה
 מיקום:  אינרה שטאדט 
 מדינה:  אוסטריה 
 מייסדים:  פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה 
 מבקרים בשנה:  579,204 (נכון ל־2021)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1891
 תאריך פתיחה רשמי:  17 באוקטובר 1891 
 קואורדינטות:  48°12′14″N 16°21′42″E﻿ / ﻿48.203880555556°N 16.3616°E﻿ / 48.203880555556; 16.3616
 www.khm.at
  (למפת וינה מוגדלת) המוזיאון לתולדות האמנות(למפת וינה רגילה) המוזיאון לתולדות האמנות
 
המוזיאון לתולדות האמנות (בגרמנית: Kunsthistorisches Museum) הוא אחד המוזיאונים החשובים והמוכרים בעולם לתולדות האמנות. המוזיאון ממוקם בסמוך לרובע המוזיאונים בווינה. הוא כולל יצירות אמנות מהעת העתיקה עד המאה השמונה עשרה.
היסטוריה

האוסף העצום של המוזיאון מקורו באוסף המלכותי של הקיסרות ההבסבורגית. בניין המוזיאון הוקם בסמוך לארמון המלוכה במרכזה של העיר וינה. חזית המבנה היא בסגנון נאו-רנסאנס, והוא בעל כיפה מתומנת בגובה 60 מטרים. בניית המוזיאון החלה בשנת 1872 והסתיימה בשנת 1891, עם פתיחתו לקהל.
האוסף

המוזיאון כולל חמישה אגפים: אגף המזרח הקרוב ומצרים העתיקה; אגף עתיקות יוון ורומי; אגף פיסול וכלים אמנותיים; אגף מטבעות; והאגף המרכזי של הציורים, בו יצירות חשובות מימי הביניים ועד המאה ה-18. באגף זה האוסף הגדול ביותר בעולם של יצירות פיטר ברויגל האב וכן יצירות של אמנים נוספים כגון פטר פאול רובנס, רמברנדט ואחרים.
האוסף > תמונות מפורסמות במוזיאון

אמנות הציור, יוהנס ורמיר (1665-1667)
ציידים בשלג, פיטר ברויגל האב (1565)
שובו של העדר פיטר ברויגל האב (1565)
חתונה כפרית, פיטר ברויגל האב (1567)
מגדל בבל, פיטר ברויגל האב (1563)
משחקי ילדים, פיטר ברויגל האב (1560)
שודד הקן, פיטר ברויגל האב (1568)
האוסף > פריטי אמנות במוזיאון

מלחיית צ'ליני, בנוונוטו צ'ליני
כתרו של אישטוואן בוצ'קאי
הילד הצוחק של דזידריו דה סטיניאנו
גלריית תמונות

בתוך המוזיאון
אמנות הציור, יוהנס ורמיר
חתונה כפרית, פיטר ברויגל האב
משחקי ילדים, פיטר ברויגל האב
"דיוקן של קוסטנצה  רנגוני", פרמיג'יניו
"הכנסיה הדומניקנית בווינה", ברנרדו בלוטו
"נוף עם ציפורים", רולנט  סייברי
פסלים בסגנון קלאסי עתיק
ספינקס מרובה ראשים
הילד הצוחק
הכל פתוח

| --- | --- |

 סינגל בביצוע לאה לופטין ועופר לוי
 מתוך האלבום זמן אמת
 יצא לאור:  1993
 שפה:  עברית
 אורך:  3:18 דק'
 חברת תקליטים:  התקליט
 כתיבה:  נעמי שמר
 לחן:  נעמי שמר
 עיבוד:  יהודה (יוג'י) גבאי
"הכל פתוח" הוא שיר שכתבה והלחינה נעמי שמר. במקור בוצע השיר על ידי שמר עם חיים צינוביץ', רינת גבאי, מיקי קם וחבורת ילדים, בקלטת הילדים "אצלנו בפסנתר" בשנת 1993 בעיבודו של עדי רנרט. הביצוע המזוהה עם השיר ושהפך אותו ללהיט הוא דואט של הזמרים עופר לוי ולאה לופטין בשנת 1994, בעיבודו של יוג'י גבאי. השיר נכלל באלבומה של לופטין "זמן אמת". בביצוע זה הגיע השיר למקום ה-14 במצעד השנתי.
מילות השיר

השיר בנוי משבעה בתים, המחולקים לשלושה חלקים שמופרדים ביניהם בפזמון "הכל פתוח עוד לא מאוחר..."
הרקע לכתיבת השיר

את השיר 'הכל פתוח' כתבתי בעקבות נסיעה שלי לכנרת. את הנסיעות האלה אני עושה לעתים קרובות, ובכל פעם יש הנקודה הזו בכביש שבה הכנרת מתגלה בבת אחת, ואני תמיד יושבת במתח על קצה הכיסא ברגע זה, כי הכנרת אף פעם לא מתגלה באותו צבע. בכל פעם יש לה גוון אחר. באותה שנה גם הייתה בצורת, והיה חשש גדול שהכנרת תהיה יבשה. אני זוכרת שהגעתי לאותו עיקול קבוע בכביש ופתאום הכנרת התגלתה לעיני והיא הייתה בצבע טורקיז וגם מלאה. המראה הזה נתן לי השראה לכתוב את השיר.
נעמי שמר מספרת כי הביצוע שלה עם חיים צינוביץ' הוקלט שנה לפני שהוקלט הביצוע של עופר לוי ולאה לופטין, וכי היא מצטערת שהשיר לא יצא בתקליטון שדרים לרדיו. שמר מוסיפה ומספרת כי המנהל האמנותי, גברי מזור, נכח בהופעה שלה ושל צינוביץ' לחוף הכנרת, שבה שרו את השיר, אך לא ביקש את רשותה להשתמש בשיר מחשש שתסרב. בעקבות כך הוא שכנע את לאה לופטין ועופר לוי להקליט את השיר ללא ידיעתה. שמר העידה שהיא הצטערה על כך. אמנם היא אהבה את הביצוע ואף הייתה גאה בהצלחתו, אך בביצוע נפלו שתי שגיאות שמעורבותה הייתה מונעת: האחת: בשורת המילים "ראיתי ת'כנרת זוהרת בטורקיז" במקום "סוערת בטורקיז", והשנייה בפזמון החוזר המושר בסול במקום לה במול".
טיוטה מקדימה למילים ניתן לראות בכתב היד של השיר בארכיונה השמור בספרייה הלאומית.
התקבלות השיר בציבור

השיר זכה לפופולריות רבה בקרב הציבור. הוא צעד במצעדי הפזמונים באותה שנה והגיע למקום השישי.
שם השיר "הכל פתוח", התקבל כמונח רווח בציבור כדי לתאר מצב בו כל האפשרויות פתוחות.
השיר כלול ברשימת המלצות משרד החינוך ליצירות "נכסי צאן ברזל" בתוכנית הלימודים לכיתות א'-ב'.
גם במערכת החינוך, התקבל השיר והוא נמצא בספר הלימוד "לחיות יחד בישראל ד': ספר לימוד במולדת, חברה ואזרחות", בעמוד 28.
כמו כן נכתבו מערכי שיעור שונים על ידי גננות ומורים תוך שימוש בשיר והנחלתו.
נעמי שמר בכתיבתה לילדים

השיר "הכל פתוח" נכתב ובוצע לראשונה כשיר ילדים, כחלק מכתיבת שיריה הן לילדים והן למבוגרים. נעמי שמר כתבה את שירי הילדים שלה מתוך אהבתה לילדים, והכרת עולמם. בשירי הילדים שלה משתקפים נופי ילדותה וחוויותיה בקבוצת כנרת. בתחילת שנות החמישים, מיד עם חזרתה לקבוצת כנרת, בסיום לימודי המוזיקה באקדמיה למוזיקה בירושלים, שמר מתגייסת למשימה חינוכית, לכתיבת שירי ילדים, לילדי קבוצת כנרת, המשקפים את חייהם בקבוצה. היא כותבת את קובץ שירי הילדים הראשון שלה "שירים מכנרת" ובו 8 שירים. בין השירים: "אחינו הקטן", "אשכולית", "הדואר בא היום" ועוד.
"ידעתי שאני צריכה לחזור לקיבוץ וללמד מוזיקה וכן עשיתי. אז כתבתי תוך כדי עבודה שמונה שירים מכנרת "הדואר בא היום", "דוגרת לנו לבנה", "אחינו הקטן", כאלה. יש שמונה שירים ופתאום הבנתי שלא מעניין אותי להיות פסנתרנית, שאני אף פעם לא אהיה פסנתרנית."
עמירם אידלמן, שהיה תלמיד של נעמי שמר, בקבוצת כנרת מספר על שירי הקובץ "שרים מכנרת":
"...זה שייך לקבוצת שירים מאוד מאוד מיוחדת, שאני חושב שרק מי שגדל בכנרת יכול להבין מה אומרים השירים האלה, שירי כנרת, כולם מכירים את 'הדואר בא היום', אבל יש שם שירים של ילדים של חצר של פינת חי, ושל כאלה שהלכו לטייל בפרדס וראו ש'אשכולית על עלה ירוק ...' ו'זקוף ולבן פרח החצב', כל השירים הללו, הם שירים שלנו..."
קובץ השירים "שירים מכנרת" התפרסם לאחר מספר שנים, בסוף שנות החמישים, מחוץ לקבוצת כנרת ויצא בספר ובתקליט בביצועה של יפה ירקוני, לבקשתה של שמר, כי ירקוני תבצע את שירי התקליט. בספרייה הלאומית ישנה הקלטה נדירה של אוסף זה שבוצע על ידי ריקה זראי.
בשנת 1962 כתבה שמר את המחזמר "ואולי לא היו הדברים מעולם" או בשמו המוכר יותר "כיצד שוברים חמסין", למסיימי כיתה ח' בבית הספר בקבוצת כנרת. בין השירים במחזמר זה: "כיצד שוברים חמסין", "שיר החליל", "חורשת האקליפטוס" ועוד. חלק משירי מחזמר זה התפרסמו בהמשך.
במרוצת השנים שמר, כותבת שירי ילדים מוכרים וידועים כגון "אצלנו בחצר", "שיר האותיות", "שנים עשר הירחים". בנוסף מלחינה שמר שירים של משוררי ילדים מפורסמים כמו מרים ילן-שטקליס, ע. הלל ועוד.
היא מרבה ליצור לילדים ולהופיע איתם בתוכניות טלוויזיה כדוגמת "נעמי שמר וידידיה מרחוב האוניברסיטה" ששודרה בטלוויזיה החינוכית בשנים 1973–1974.
בשיריה שילבה שמר, מסרים חינוכיים שאותם היא רצתה להעביר לילדים. היא משתמשת בציטוטים מן המקורות ומשלבת בכתיבתה שפה עברית גבוהה ושפת יום יום המוכרת לילדים.
השיר "הכל פתוח", נמצא בספר "סימני דרך - 121 שירים נבחרים".
בתרבות

בתוכנית "המחסן של כאילו" כאילו (אריה מוסקונה) נהג לשיר את פזמון השיר אך עם שורה אחרת: "הכל פתוח עוד לא מאוחר, אולי הדבק יתייבש מחר".
לקריאה נוספת

מוטי זעירא, על הדבש ועל העוקץ: נעמי שמר, סיפור חיים, כתר הוצאה לאור, 2005. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  איתי פלאות, סיפורו של שיר, נעמי שמר מספרת על הרקע לכתיבת השיר
↑  סיפורו של שיר, באתר www.plaot.com
↑  פזמונט, באתר pizmonet.co.il
↑  הכל פתוח (טקסט בלבד - כתב יד) | כתב יד NNL_MUSIC_AL003370454 | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ארכיון נעמי שמר. 1930-2004 .[חומר ארכיוני | פריט NNL_MUSIC_AL003252260 | הספרייה הלאומית], באתר www.nli.org.il
↑  Rubik Rozental, רוביק רוזנטל, מילון הסלנג המקיף, Keter Publishing House Ltd, 2005, מסת"ב 978-965-07-1401-7. (בiw)
↑  ויקיפדיה:מיזמי ויקיפדיה/מיזם נכסי צאן ברזל – ויקיפדיה, באתר he.wikiludia.com (ארכיון)
↑  קראו בכותר - לחיות יחד בישראל ד' : ספר לימוד במולדת, חברה ואזרחות, באתר school.kotar.cet.ac.il
1 2  מתוך הספר "שרים בכנרת"
↑  נעמי שמר לילדים, באתר web.nli.org.il
דמוקרטיזציה

בחירות הן חלק חשוב בהליך הדמוקרטי.
דמוקרטיזציה היא תהליך המעבר למשטר דמוקרטי. דמוקרטיזציה יכולה להיות המעבר ממשטר אוטוריטרי מלא למשטר דמוקרטי מלא, המעבר ממערכת אוטוריטרית למערכת דמוקרטית-למחצה (משטר כלאיים), או המעבר ממערכת אוטוריטרית-למחצה למערכת דמוקרטית מלאה.
תהליך של דמוקרטיזציה עשוי להסתיים באיחוד (כגון בריטניה שהפכה ל"ממלכה המאוחדת"), או בהחלפת השלטון בתוך המדינה, דבר שבדרך כלל מלווה בתהפוכות רבות (כמו למשל בארגנטינה).
דפוסים שונים של דמוקרטיזציה משמשים לעיתים להסברת תופעות פוליטיות שונות. הם מסבירים ומנבאים, לדוגמה, יציאה למלחמה של מדינות מסוימות או צמיחה והתפתחות כלכלית של מדינות אחרות.
תהליך הדמוקרטיזציה עשוי להיות מושפע או מונע על ידי גורמים שונים. למשל: צמיחה כלכלית, היסטוריה והחברה האזרחית.
סיבות לדמוקרטיזציה

ישנו ויכוח ניכר על הגורמים אשר משפיעים או מגבילים בסופו של דבר את הדמוקרטיזציה.
מגוון רחב של משתנים, כולל כלכלה, תרבות והיסטוריה, הוגדרו כמשפיעים על תהליך הדמוקרטיזציה.
חלק מהגורמים, הנזכרים בתדירות גבוהה יותר, מופיעים בהמשך. חלק מהגורמים משפיעים אחד על השני – לדוגמה חינוך, עושר ותיעוש כולם קשורים לדמוקרטיזציה וכולם משפיעים זה על זה.
סיבות לדמוקרטיזציה > עושר

עושר, תמ"ג או הון גבוהים מתכתבים באופן ישיר עם דמוקרטיה. חלק מהחוקרים טוענים כי הסיכוי שהדמוקרטיות העשירות ייפלו ויהפכו לטוטליטריות הוא נמוך, ואילו חוקרים אחרים טוענים כי למרות שהדמוקרטיות העשירות שבריריות פחות, סיטואציה של מצב חירום או משבר כלכלי עלולה לגרום לנפילת משטר דמוקרטי.
רפובליקת ויימאר היא דוגמה לדמוקרטיה צעירה שנפלה על רקע משבר כלכלי גדול.
סיבות לדמוקרטיזציה > תעוש

עוד התייחסות לעושר בהקשר של דמוקרטיה ניתן לראות ביחס למהפכה התעשייתית כגורם לדמוקרטיזציה בעולם (לפני המהפכה דמוקרטיה הייתה מצרך נדיר).
מחקרים אמפיריים רבים ביססו את התפיסה הרווחת כי התפתחות כלכלית משפיעה לטובה על תהליך הדמוקרטיזציה, ועשויה לגרום למדינות (שמתפתחות כלכלית) לעבור לדמוקרטיה (תאוריית המודרניזציה), ולדמוקרטיות חדשות להתייצב. בדרך כלל המדינות בעלות הפוטנציאל הגבוה ביותר לעבור דמוקרטיזציה אלו הן המדינות בעלות ההצלחה הכלכלית הבינונית, מכיוון שמדינות בעלות כלכלה חזקה הן בדרך כלל כבר דמוקרטיות, ומדינות בעלות כלכלה חלשה בדרך כלל לא מסוגלות לעבור דמוקרטיזציה.
אחת הסיבות לקשר בין תיעוש לבין דמוקרטיה קשורה למושגים כמו הון אנושי והון חברתי. מדינות שכלכלתן מבוססת על איכרים או כורים יכולות לתפקד היטב עם אוכלוסייה בורה. ככל שהחברה מתועשת יותר ובפרט עם המעבר לכיוון של תעשיות מודרניות מוטות טכנולוגיה והתחזקות ענף השירותים, קשה יותר לקיים אותו ללא השכלה. בנוסף הדבר גורר פתיחות לעולם כדי לרכוש השכלה. כמו כן בתחומי הספקת שירותים יש משמעות גדולה יותר לדברים כמו מוניטין ותדמית חיובית, במיוחד מול צרכנים, להבדיל מיצוא של סחורות הומגניות וחומרי גלם לחברות.
כמה פעילים למען דמוקרטיה אף מאמינים שככל שהכלכלה תמשיך להתפתח, דמוקרטיזציה גלובלית תהפוך להליך בלתי נמנע. עם זאת, הדיון העוסק בשאלה האם דמוקרטיזציה היא הליך הנובע מעושר, הגורם לעושר או אינו קשור כלל לעושר, רחוק מהסקת מסקנה חד-משמעית.
סיבות לדמוקרטיזציה > תאוריית "קללת המשאבים"

תאוריה זו גורסת כי מדינות שחלק גדול מכלכלתן מבוסס על יצוא משאבים טבעיים (כגון גז או נפט), לעיתים קרובות אינן מצליחות בהליך דמוקרטיזציה. הסיבה לכך היא שהאליטה יכולה לנצל את הרווח מהמשאבים הטבעיים לתועלתה בלבד, וכך אינה צריכה להסתמך על האוכלוסייה הכללית בשביל תמיכה כספית (מיסים). סיבות נוספות הן שבניגוד לענפים כמו תעשייה או שירותים, בכרייה אין צורך באכולוסייה משכילה, וניתן להזמין גם חברות מחו"ל או להסתמך על שכבה דקה של משכילים. סיבה נוספת היא שמדינות תלויות בנפט ובאנרגיה בכלל, ולכן מתקשות להחרים מדינות שהן יצואניות גדולות של משאבים אלה.
מנגד, אליטות שהשקיעו בהון פיזי (תעשייה) או הון אנושי במקום באדמות או בנפט, חוששות שההשקעות שלהן יינזקו בקלות במקרה של מהפכה. בהתאם לכך, מעדיפות האליטות לוותר על חלק מכוחן ולקדם דמוקרטיזציה מאשר להסתכן בעימותים אלימים עם המתנגדים להן.
סיבות לדמוקרטיזציה > חינוך והשכלה

חינוך מתקשר לעושר כלכלי, שני הגורמים משפיעים על דמוקרטיזציה באופן עצמאי.
אנשים משכילים נוטים לפתח ערכים יותר ליברליים ופרו-דמוקרטיים. לעומת זאת, אוכלוסייה לא משכילה ואנאלפביתית, תבחר לעצמה בדרך כלל מנהיגים פופוליסטיים, שעלולים לנטוש את הדמוקרטיה ולעבור לדיקטטורה (גם אם התקיימו בחירות חופשיות).
סיבות לדמוקרטיזציה > קפיטליזם

יש הטוענים כי דמוקרטיה וקפיטליזם קשורים זה לזה באופן מהותי. אמונה זו בדרך כלל מבוססת על הרעיון שדמוקרטיה וקפיטליזם הם שני היבטים שונים של המושג חופש. שוק קפיטליסטי נרחב יכול לעודד נורמות תרבותיות כמו אינדיבידואליזם, משא ומתן, היכולת להתפשר, כבוד לחוק, ושוויון בפני החוק. אלה נתפסים כבסיס לדמוקרטיזציה.
כמו כן קפיטליזם מקדם תיעוש וקשור לשיפור בהשכלה. הקפיטליזם גם מאופיין בהתמחות כלכלית – דבר שמאלץ מדינות לסחור עם מדינות אחרות, והופך אותן לתלויות יותר ביחסים שלהן עם מדינות שמייצאות ומייבאות סחורות למדינה. התלות הזו חזקה אף יותר כאשר יש גם היבט של השקעות הון בין מדינות. בנוסף תומכים רבים של קפיטליזם קשורים לתאוריות חברתיות כמו ליברליזם, שדוגל בזכויות אדם.
סיבות לדמוקרטיזציה > שוויון חברתי

שוויון חברתי – הכלכלנים המוסדיים אסמוגלו (Acemoglu) ורובינסון (Robinson) טענו כי היחסים בין שוויון חברתי ודמוקרטיזציה הם מורכבים: לאנשים יש פחות מניעים למרוד בחברה שוויונית (כמו בסינגפור), ולכן הסבירות לדמוקרטיזציה בחברה שוויונית נמוכה.
כמו כן, בחברה לא שוויונית מובהקת (למשל דרום אפריקה תחת משטר אפרטהייד), חלוקה מחדש של עושר וכוח בצורה דמוקרטית עלולה להסב נזק כבד לאליטות, ולכן הן יעשו הכול כדי למנוע דמוקרטיזציה. לדמוקרטיזציה יש סיכוי רב יותר להתחיל במדינה הנמצאת במצב ביניים; מדינה שבה לאליטות יש סיבות לוותר על כוחן, כי הן צופות סיכוי גדול למהפכה אלימה אם לא יחול שינוי, או כי מחיר הוויתור על כוחן ונכסיהן אינו גבוה במיוחד. ציפייה זו עולה בקנה אחד עם מחקרים אמפיריים שמראים כי הדמוקרטיה בחברות שוויוניות יציבה יותר.