stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות
פסטיבל 2010 > זוכות פסטיבל 2010

17 יוצרות התחרו בתחרות הישראלית. חבר השופטות כלל את אסנת טרבלסי, בעלת חברת "טרבלסי הפקות"; לי היי קיונג - ד"ר לסוציולוגיה של האמנות, מנהלת את הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים בסיאול; ובטי שיל – מנהלת תוכניות בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים בדורטמונד קלן בגרמניה, במאית ואוצרת תוכניות עבור מספר פסטיבלי קולנוע בעולם.
פרס היוצרת המבטיחה: הדר אגייב, במאית הסרט אצבע במים. תקציר: הצצה אל חייה של גבריאלה, נערה בת 16 וחצי שעוברת הפלה. הסרט מתאר את הבדידות, הניכור ואובדן התמימות של גבריאלה במהלך יום בבית החולים.
פרס הסרט העלילתי הטוב ביותר: עילית זקצר, במאית הסרט תסנים. תקציר: תסנים, ילדה חזקה ודעתנית בת 10, מתגוררת עם אמה ואחיה בכפר בדווי מוזנח בנגב. הופעה מפתיעה של אביה בכפר מאלצת אותה, לראשונה בחייה, להתמודד עם הנורמות השמרניות של השבט המשפחתי ועם העובדה שהיא כבר לא הבת הקטנה של אבא.
פרס הסרט התיעודי ע"ש ויקי שירן: נעה בן הגיא, במאית הסרט קרבת דם. תקציר: נינה הייתה בת 14 כשביום קיץ בשנת 1940 יצאה מביתה במושבה יבניאל שבגליל ונעלמה. כעבור 27 שנים הגיע ממנה מכתב. כבר לא קראו לה פנינה אלא בנינה, והיא גרה במחנה הפליטים ליד שכם, נשואה למוסלמי ואם לשמונה ילדים. במאית הסרט, נכדתה של אחותה של פנינה, יוצאת בעקבות הסוד המשפחתי ומגלה כי ילדיה של פנינה, החיים היום במחנה פליטים כחצי שעה מביתה בתל אביב, מחכים כבר שנים לטלפון מהקרובים היהודים. חידוש הקשר בין המשפחות גורר אחריו אירועים בלתי צפויים, המתרחשים מול המצלמה ומחברים את כל השותפים לסאגה מטלטלת.
פסטיבל 2010 > אורחות הפסטיבל 2010

ד"ר אליסון מקמהן - סופרת, במאית ונשיאת "הומונקולוס הפקות" (homunculusprods) המפיקה סרטי הדרכה, סרטים מסחריים וסרטי תעודה. סרט התעודה שלה Bare Hands and Wooden Limbs שיצא ב-2010, מספר על כפר של ניצולי מוקש נעל בקמבודיה, ומסופר על ידי סם ווטרסון. מחברת The Films of Tim Burton: Animating Live Action in Hollywood (קונטינואום 2005) ו-Alice Guy Blaché, Lost Cinematic Visionary (קונטינואום 2002), שזכה בפרס "נשים בקולנוע" 2004 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסנט לואיס ותורגם לספרדית על ידי הוצאת Plots. הספר מבוסס על עבודת הדוקטורט שלה, שזכתה בפרס Circle of Scholars של Union Institute & University ב-1997. היא מנהלת אתר בנושא אליס גי בלאשה ומפרסמת בלוג בנושאי קולנוע מוקדם בכלל, ואליס גי בלאשה בפרט.
בטי שיל - נולדה ב-1969 בריינהאוזן, גרמניה. למדה קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת רוהר בוכום, בסורבון, פריז, ובאוניברסיטת גלאזגו. מאז 1996 היא עובדת כעיתונאית עצמאית וכמנהלת תכנייה, בעיקר עבור הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים דורטמונד/קלן (אנ'). הקימה את "הויסרל (Häuserl) הפקות" ב-2003. אצרה כמה תוכניות עבור פסטיבלים וסימפוזיונים שונים, בעיקר בנושא סרטי תעודה. פרסמה מאמרים במגזינים מודפסים וברדיו. ביימה את סרט התעודה לנה (Lena), סטלה (Stella), אומו (Ümmü) והאחרים (the Others).
לי היי-קיונג - נולדה ב-1953 בקוריאה הדרומית, ולמדה עבודה סוציאלית באוניברסיטת סיאול. בעלת דוקטורט בסוציולוגיה של האומנות מאוניברסיטת ברלין. היי-קיונג היא חברה בוועדות היגוי של פסטיבלי סרטים ובוועדות שונות המקדמות אמנות ונשים במדינתה. מ-1997 היא מנהלת את פסטיבל סרטי הנשים בסיאול. מ-2004 היא חברה בוועדת התכנון ויחסי הציבור של קרן קוריאה לנשים, ובוועידה הנשיאותית לפיתוח קיימות ברפובליקת קוריאה.
יונגהי יאנג - קוריאנית מדור שני שנולדה וגדלה ביפן. היא בעלת תואר שני באמנות עם התמחות במדיה מאוניברסיטת ניו סקול בניו יורק. מאז 1995 יאנג עובדת כשדרנית רדיו ביפן. היא יצרה תוכניות חדשות וסרטי תעודה לטלוויזיה על יפן, תאילנד, בנגלדש, סין ומדינות אחרות באסיה. סרטה הראשון Dear Pyongyang(אנ') קיבל את פרס NETPAC(אנ') בפסטיבל ברלין 2006 ואת פרס חבר השופטים המיוחד בפסטיבל סאנדנס 2006. סרטה השני הוא "סונה, אני האחרת" (2009).
אלאונור פושה - במאית "ילדות" ו"רקמת החיים" (אנ'). סיימה את לימודיה במגמת הקולנוע בבית הספר ע"ש לואי לומייר בפריז ב-1991. במהלך לימודיה היא צילמה את סרטה הקצר הראשון Le toilettes de Belle-Ville, שזיכה אותה בפרס חבר השופטים של פסטיבל "20 הסרטים הקצרים" שבפריז. ב-1997 ביימה סרט קצר נוסף בשם Ne prends pas le large ושימשה כעוזרת צילום בסרטים "חיי ישו", Dieu seul me voi ו-Kennedy et moi. בשנת 2000 החלה פושה לעבוד על התסריט של רקמת החיים, סרטה העלילתי הראשון, וזכתה במענק כתיבה יוקרתי מטעם קבוצת המימון CNC. רקמת החיים הוקרן לראשונה בפסטיבל קאן 2004, וזכה בפרס הראשון בתחרות שבוע המבקרים המסורתית. עיבדה וביימה את ילדוֹת (2009), המבוסס על ספרה האוטוביוגרפי של סילווי טסטו. פרסמה ספר ילדים בשם "Un petit quelque chose de different".
פסטיבל 2009

הפסטיבל הבינלאומי ה-6 לסרטי נשים נפתח ב-7 בספטמבר ונמשך שבוע. הוצגו בו מעל 50 סרטים, 25 מהם של במאיות ישראליות. הפסטיבל התמקד באופן ההשפעה של כסף על חייהן של נשים, בצל המשבר הכלכלי העולמי. הפסטיבל ננעל ב-13 בספטמבר, עם הקרנת סרטי הזוכות בתחרות הישראלית. לרגל יום הולדתה ה-70 ערך הפסטיבל אירוע מחווה לגילה אלמגור, תחת הכותרת "הנשים הישראליות של גילה אלמגור". באירוע הוקרנו קטעים נבחרים מתוך הסרטים בהם שיחקה מאז שנת 1960.
פסטיבל 2009 > זוכות פסטיבל 2009

פרס היוצרת המבטיחה: - דנה גולדברג, במאית הסרט אליגטור. תקציר: אילנה בת ה-22 חיה עם אמה בדירה ישנה במרכז תל אביב. כל מפגש בין השתיים מוביל להשתלחות או לריב, הגורמים לאילנה להסתלק לרחוב. בלילה העירוני חסר הרחמים היא מבקשת קרבה ואינטימיות.
פרס הסרט העלילתי הטוב ביותר: - נעה ארנברג, במאית הסרט ה-25 בדצמבר. תקציר: 25 בדצמבר הוא יום חול בירושלים. כרמן, עובדת זרה מדרום אמריקה, מתייצבת בעבודה כרגיל. היא אינה מצליחה ליצור קשר עם בני משפחתה בחו"ל ויום חג המולד עובר עליה בבדידות ובגעגועים לבנה הקטן. שיחת הטלפון של מחר מלווה את כרמן כבר היום.
פרס הסרט התיעודי ע"ש ויקי שירן: - ישראלה שאער מעודד, במאית הסרט המלכה חנטרישה. תקציר: סיפורן של שתי יוצרות תימניות בשנות השישים לחייהן: האחת פזמונאית הכותבת שירי אהבה לזמר נודע, אך מעטים יודעים כי היא המחברת של להיטים פופולריים המושמעים במועדונים ובחתונות של בני העדה; השנייה, משוררת וסופרת עצמאית בת ירושלים, שכתיבתה מתקיימת בעולם של שדים, טירוף, אונס ומרד. כתיבתה הפרובוקטיבית הביאה את העדה התימנית להוקיע אותה. הסרט מעלה במלוא חריפותה את שאלת המחיר האישי שנדרש מיוצרות הנקרעות בין שאיפה לבטא עולם דימויים פנימי, לבין חיים בעולם מסורתי שדורש איפוק והכנעת מאוויים.
פסטיבל 2009 > אורחות הפסטיבל 2009

הדוקומנטריסטית מרייה מירמן הציגה את סרטה אמא בבקשה תתקשרי אלי.
הבמאית והמפיקה אירן פון אלברטי הציגה את סרטה טנג'רין.
הבמאית הצרפתייה מארי-ז'אול דה פונשוויל הגיעה לארץ להקרנת הבכורה של סרטה שמים כחולים (Tengri: Blue Heavens).
הבמאית האמריקאית ננסי שוורצמן הציגה את סרטה הגבול.
פסטיבל 2008

פסטיבל 2008 הורחב לראשונה לשישה ימים ונערך בין ה-15 ל-21 בספטמבר 2008. במהלך הפסטיבל הוקרנו למעלה מ-70 סרטים. לראשונה התווסף לפסטיבל פרס מענק פיתוח לכתיבת תסריט עלילתי ארוך שמטרתו לעודד ולקדם במאיות ליצור סרטים באורך מלא. הפרס ניתן מטעם מועצת הפיס לתרבות ולאמנות וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי. סרט הפתיחה של הפסטיבל היה הסרט האמריקני "Good Dick", של השחקנית והבמאית הצעירה מריאנה פאלקה, בו היא מגלמת את אנה, צעירה המכורה לפורנו ולאוננות. בעוד אנה כמהה לרגע שבו תכיר בחור בעל אבר מין נדיר בטיבו, מתפתחת בינה לבין המוכר בספריית הווידאו השכונתית (שבה היא לקוחה קבועה) מערכת יחסים מאתגרת.
פסטיבל 2007

פסטיבל 2007 התקיים ב-5–10 בספטמבר 2007. "תשוקה מנקודת מבט נשית" היה הנושא המרכזי של הפסטיבל, והוקרנו בו יותר מ-60 סרטים, 30 מהם של יוצרות ישראליות.
בפסטיבל זכו הסרטים הקצרים "כתם" בבימוי אלה שרייר ו"רגע" של אסנת ולד בפרס הסרט הטוב. "כתם" מתאר מפגש בין שתי נערות, שאחת מהן היא ראש כנופיית נוער שהתנהלותה מושפעת מחוקי בתי הכלא לנוער ברוסיה. "רגע" הוא סרט אנימציה על נערה שמבקרת את סבתה נטולת ההכרה בבית החולים ומדברת אתה כפי שלא דיברה מעולם.
בפרס הסרט התיעודי חלקו שני סרטים: "במטבח של פריימן" של הבמאית הדר בשן, על זוג מתנחלים בנווה דקלים לקראת ביצוע תוכנית ההתנתקות; ו"האמת הלא כשרה" בבימוי חנה זליס, על אשה צעירה שמתקשה לספר לאביה, רב וקצין בצבא ארצות הברית, על החבר הגרמני שלה.
בפרס היוצרת המבטיחה זכתה הגר בן-אשר על סרטה "משעולים". בפרס עידוד ליוצרות זכה "אפילוג" של יעל וייס, ובציון לשבח זכה סרטה של אורנה בן דור, "אמא לא הרגתי את הבת שלך", העוקב אחר זוג גברים שנולדו כבנות ושינו את מינם.
פסטיבל 2006

פסטיבל 2006 התקיים ב-13–16 בספטמבר 2006. סרט הפתיחה היה "הסוד שמעבר למלים" שביימה איזבל קויסייט. הסרט מספר על אשה מסתורית - בכיכובה של שרה פולי - המגיעה אל אוניית קידוח נפט בלב ים שכל עובדיה גברים. היא מתיידדת עם גבר שאיבד את ראייתו, בגילומו של טים רובינס, ובין השניים נרקמים יחסים שבהם כל אחד מסתיר מהאחר פרטים מהותיים מעברו. סרטה של הבמאית טלי שמש, "מועדון בית הקברות", זכה בפרס הסרט הטוב ביותר. הפרס לסרט התיעודי הטוב ע"ש ויקי שירן התחלק בין סרטיהן של איריס רובין "רקאסה", שהוקרן בבכורה בפסטיבל, ובין הסרט "כשאמא חוזרת הביתה" של הבמאית לימור פנחסוב. הפרס ליוצרת המבטיחה הוענק לקרן יחזקאל ואלונה סרוסי, יוצרות הסרט "מחיר הגוף". פרס עידוד יצירה הוענק לבמאית רות ליטן, יוצרת הסרט "שמש שלי"
פסטיבל 2005

בפסטיבל 2005 הוקרנו 22 סרטים ישראליים מז'אנרים שונים: קצר, ארוך, אנימציה, עלילתי, תיעודי, שגם שהתתפו בתחרות לסרטים ישראליים.
שופטות התחרות היו ענת צוריה, נעמי בן נתן שחורי וג'ולי שלז. סרט הפתיחה היה "אני אתה וכל השאר", בבימוי מירנדה ג'וליי.
פסטיבל 2004

הפסטיבל הראשון נערך בין 9 ל-11 בספטמבר 2004 תחת השם "נשים בתמונה", הוקרנו בו כ-30 סרטים והתקיימו בו פאנלים שונים בהם התארחו יוצרות סרטים מרחבי העולם שהשתתפו בדיונים על סרטיהן לאחר הקרנתם. 19 מתוך הסרטים נוצרו על ידי יוצרות ישראליות, וביניהם "ולקחת לך אשה" של רונית ושלומי אלקבץ, "אור" של קרן ידעיה, "מקודשת" של ענת צרויה, "את שאהבה נפשי" של אילאיל אלכסנדר, "מראות" של אור לי מלסה, "הו אילנה" של טל גרניט ו"וינה סוף" של עידית גן צבי. הסרט שפתח את הפסטיבל היה "קח את עיני" של הבמאית איסיאר בויאין הספרדיה.
הערות שוליים

↑  שני ליטמן, בוטל הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים ברחובות, באתר הארץ, 31 במרץ 2014.
↑  אמיר בוגן, פסטיבל סרטי נשים ברחובות סיים דרכו, באתר ynet, 1 באפריל 2014
↑  פסטיבל סרטי נשים בירושלים: פסטיבל חדש המוקדש כולו לסרטים שבוימו על ידי נשים - רות עבור, באתר RootAvor, ‏2 בדצמבר 2019
↑  טל לוין, עכבר העיר, פרס מפעל חיים למיכל בת-אדם, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2013
↑  נירית אנדרמן, הפסטיבל לסרטי נשים ברחובות: הקשר בין נשים לדת, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2012
↑  עכבר העיר, ורה פרמיגה תפתח את פסטיבל סרטי נשים ה-9, באתר הארץ, 2 באוקטובר 2012
↑  עכבר העיר, פרס מפעל חיים למרגרטה פון טרוטה בפתיחת פסטיבל סרטי נשים, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2012
↑  עכבר העיר, "הנותנת" ו"עמק תפארת" יתחרו בפסטיבל סרטי נשים ברחובות, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2011
1 2 3  עכבר העיר, "ג'ו + בל" זכה בפרס הראשון בפסטיבל סרטי הנשים ברחובות, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2011
↑  עכבר העיר, "ג'ו + בל" זכה בפרס הראשון בפסטיבל סרטי הנשים ברחובות, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2011
↑  נשים באזורי סכסוך מתמשך, באתר הפסטיבל
↑  טל לוין, עכבר העיר, יריית הפתיחה לפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים ברחובות, באתר הארץ, 1 באוגוסט 2010
1 2 3  עכבר העיר, הוכרזו הזוכות בפסטיבל סרטי נשים ברחובות, באתר הארץ, 7 בספטמבר 2010
↑  כסף, באתר הפסטיבל
↑  דנה שוופי, מחווה לגילה אלמגור בפסטיבל לסרטי נשים, באתר הארץ, 13 באוגוסט 2009
↑  ענת רונקו, עכבר העיר, המלצה: הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים, באתר הארץ, 15 בספטמבר 2008
↑  מתן שירם, ‏במרכז פסטיבל סרטי נשים: הסרט האמריקני "זין טוב", באתר גלובס, 20 באוגוסט 2008
↑  נירית אנדרמן, תשוקה נשית במרכז הפסטיבל לסרטי נשים ברחובות, באתר הארץ, 31 ביולי 2007
1 2 3  נירית אנדרמן, שתי נשים, פרס אחד, באתר הארץ, 10 בספטמבר 2007
↑  גואל פינטו, פסטיבל קולנוע "נשים בתמונה" ברחובות, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2006
↑  אורי קליין, חירשת ועיוור בלב ים, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2006
↑  מרב יודילוביץ', "מועדון בית הקברות" זכה בפסטיבל "נשים בתמונה", באתר ynet, 17 בספטמבר 2006
↑  גואל פינטו, פסטיבל סרטי נשים ברחובות, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2005
↑  גואל פינטו, 20 סרטים בפסטיבל קולנוע נשים ברחובות, באתר הארץ, 24 ביוני 2004
↑  דפנה לוצקי, מחר ייפתח ברחובות פסטיבל בינלאומי לסרטי נשים, באתר הארץ, 8 בספטמבר 2004
ויליאם הולדן

| --- | --- |

 לידה:  17 באפריל 1918 או'פאלון, ארצות הברית 
 נהרג:  12 בנובמבר 1981 (בגיל 63) סנטה מוניקה, ארצות הברית 
 שם לידה:  William Franklin Beedle 
 סוגה מועדפת:  מערבון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1939–1981 (כ־42 שנים) 
 מקום לימודים:  מכללת העיר פסדינה  תיכון סאות' פסדנה 
 בן או בת זוג:  ברנדה מרשל (1941–1971)   סטפני פאוורס 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (1952)  פרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר במיני סדרה או סרט טלוויזיה (1974)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
ויליאם הולדן
ויליאם הולדן (באנגלית: William Holden; ‏17 באפריל 1918 - 12 בנובמבר 1981) היה שחקן קולנוע אמריקני זוכה פרס האוסקר.
קריירה מוקדמת

הולדן נולד בעיירה או'פאלון באילינוי בשם "ויליאם פרנקלין בידל ג'וניור". כבן למשפחה עשירה, עבר לעיר פסדינה בקליפורניה בהיותו בן שלוש. אביו, ויליאם פרנקלין בידל, היה כימאי תעשייתי, ואמו, מארי בלאנש בל, הייתה מורה. המשפחה הייתה ממוצא אנגלי, ואבותיו הגיעו לארצות הברית עוד במאה השבע עשרה. בעודו לומד בקולג' בפסדינה, החל לשחק במסגרת סדנת שחקנים בקולג', וכך התגלה על ידי צייד כישרונות מטעם אולפני סרטי פרמאונט, בשנת 1937. תפקידו הראשון היה בסרט "חוות הכלא" באותה השנה.
נער הזהב של הוליווד

תפקידו המשמעותי הראשון היה בסרט "ילד הזהב" משנת 1939 בו שיחק דמות של נער עני הנקרע בין שני כשרונותיו - הנגינה בכינור, והאיגרוף. תפקיד זה הביא לו למוניטין והפך אותו למוכר בציבור, אך הקריירה שלו לא המריאה. ב-1940 שיחק בסרט העיירה שלנו לפי מחזה של תורנטון וילדר. אולפני קולומביה רכשו זכויות בחוזה שלו עם פרמאונט, ואת השנים הבאות בילה במספר תפקידים שוליים עבור אולפנים אלו. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר של ארצות הברית, כשחקן בסרטי אימונים. ב-1947 שיחק בסרט "רות יקירתי" וב-1950 שיחק בסרט "רק אתמול נולדה" לצידה של ג'ודי הולידיי.
הקריירה שלו קיבלה תנופה בשנת 1951 עת שיחק בסרטו של הבמאי בילי ויילדר - "שדרות סאנסט", בתפקיד תסריטאי כושל המסתבך עם כוכבת עבר דועכת. עבור תפקיד זה קיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, וזכה להכרה באיכויותיו כשחקן.
לאחר מכן שיחק שורת תפקידים דומים, בהם שילב את מראהו הנאה, עם גישה צינית ומנוכרת, אותה אימץ לעצמו ב"שדרות סאנסט". תפקיד טיפוסי מסוג זה היה תפקידו של שבוי המלחמה הקשוח והציני הנחשד כמשתף פעולה בסרטו של ויילדר "סטלאג 17". עבור תפקיד זה זכה בפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר בשנת 1953, ונאום קבלת הפרס שלו היה הקצר ביותר הזכור בהיסטוריה וכלל שתי מילים - "תודה לכם" ("Thank You").
הוא שיחק בהפקות הוליוודיות נוצצות לצד כוכבי התקופה. ב-1954 שיחק בסרט המלחמה גשרי טוקו רי, בסרט גבעת האהבה (1955) שיחק לצידה של ג'ניפר ג'ונס. בסרט פיקניק (1956) שיחק לצידה של קים נובאק כנווד המגיע לעיירה וגורם למהומות בקרב בנות העיירה. בסרט "הגשר על הנהר קוואי" (1957) שיחק לצד אלק גינס כשבוי מלחמה הבורח ממחנה השבויים היפני ומפקד אחר כך על הניסיון לפוצץ את הגשר. ב-1962 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הבוגד שלא בגד.
הוא אף שיחק מספר תפקידים קלילים יותר כארכיטקט שרמנטי בסרט "הירח הוא כחול" (1953), קומדיה קלילה שנחשבה לנועזת בזמנה, בשל השימוש במילים כ"בתולה", מורה המתאהב בתלמידתו ב"רק אתמול נולדה" (1950). בסרטו של בילי ויילדר "סברינה" (1954) בו התחרה לצד המפרי בוגרט על ליבה של אודרי הפבורן, איתה הופיע גם בסרט "פריז התוססת" (1964). כן שיחק לצד בינג קרוסבי וגרייס קלי בסרט הריקודים "נערת הכפר" (1954). ב-1960 שיחק בסרט עולמה של סוזי וונג שצולם בהונג קונג.
לצד סרטים אלו שיחק הולדן בסרטים זניחים רבים, אותם הוכרח לעשות בשל שיטת האולפנים, ובשל החוזים עליהם חתם. הולדן סבל מאלכוהוליזם ומדיכאון קליני למשך שנים רבות. בתחילת שנות השישים החל לעשות סרטים קופתיים יותר, וקיבל תפקידים פחות איכותיים. בשנת 1966 היה מעורב בתאונת דרכים קשה באיטליה, בה נהרג הנהג שנהג ברכב השני. נקבע כי הולדן היה שיכור בעת שנהג, והוא נדון לשמונה חודשי מאסר על תנאי. הולדן הוכרע תחת רגשי אשמה, ושקע בשתייה כבדה אף יותר. כיום ידוע כי נשא עמו סוד חשאי אף יותר, שהכביד עליו. במשך שנים רבות היה סוכן CIA אשר נשא מסרים חשאיים בעת מסעותיו כשחקן ברחבי העולם.[דרוש מקור]
קריירה מאוחרת

בשנת 1969 שיחק בסרטו האלים באופן גרפי של הבמאי סם פקינפה "חבורת הפראים". בשנת 1976 זכה לשבחים על תפקידו בסרט "רשת שידור", בו שיחק גרסה מזדקנת של סוג תפקידי האופי ששיחק בשנות החמישים. עבור תפקיד זה היה מועמד לפרס האוסקר פעם נוספת. בשנת 1981 שיחק בסרטו האחרון, הקומדיה "מהומה בהוליווד" ("S.O.B") של הבמאי בלייק אדוארדס. קומדיה וולגרית זו זכורה בעיקר בשל העובדה שבה הופיעה השחקנית ג'ולי אנדרוז שעד אז הייתה בעלת תדמית משפחתית, בעירום חלקי.
חייו הפרטיים ומותו

הולדן היה נשוי במשך שלושים שנה, משנת 1941 לשחקנית ברנדה מרשל. יחד עמה היה השושבין בחתונתו של רונלד רייגן וננסי רייגן בשנת 1952. לזוג היו שני ילדים, ובנוסף לכך אימץ הולדן את בתה של מרשל מנישואים קודמים. הולדן ניהל אורח חיים עמוס, החזיק בית בשווייץ ופעל למען שימור חיות הבר, כמנהל שותף בשמורת חיות באפריקה. בשנות השבעים, לאחר גירושיו ממרשל, החל רומן ארוך עם השחקנית סטפני פאוארס, אשר הייתה שותפה לעניינו בשימור חיות הבר. לאחר מותו הפכה לנשיאת "קרן שימור חיות הבר על שם ויליאם הולדן". כמו כן נפוצו שמועות על רומן ארוך עם אישה בשם אווה מיי הופמן.
הולדן מת לאחר שנפל בדירתו בסנטה מוניקה בקליפורניה בשנת 1981. גופתו נמצאה ב-16 בנובמבר אך נראה כי היה מת מזה ארבעה ימים. הולדן שהה לבדו, שתה לשוכרה, החליק על שטיח, נחבל בראשו ודימם למוות. ראיות רפואיות רומזות לכך שהיה בהכרה מספר דקות לאחר הנפילה, אך כנראה לא העריך נכונה את חומרת פגיעתו, ולא הצליח להזעיק עזרה. גופתו של הולדן נשרפה, ואפרו פוזר באוקיינוס.
זאב הרי הרוקי דרומי

| זאב הרי רוקי דרומי |
| --- | --- |

מצב שימור
 נכחד נכחד (EX) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: כלביים
סוג:: כלב
מין:: זאב אפור
תת־מין:: זאב הרי רוקי דרומי
שם מדעי
 Canis lupus youngi ‏Goldman, 1937
תחום תפוצה
נבאדה, אריזונה, יוטה וקולורדו. (בעבר)

זאב הרי הרוקי דרומי (שם מדעי: Canis lupus youngi), הידוע גם בכינויו: הזאב האפור מהרי הרוקי דרומי, הוא תת-מין של זאב אפור, שנהג לשוטט באזורים ובסביבת נבדה, אריזונה, יוטה וקולורדו. תת-המין נקרא על שם סטנלי פ יאנג (Stanley P. Young). תת-מין זה נכחד בשנת 1935.
זאב הרי רוקי דרומי, הוא קרוב של זאב הרי הרוקי צפוני.
זאב הרי רוקי דרומי, הוא זאב בגודל בינוני שמשקלו הממוצע כ-40.קילוגרם. זאב זה נחשב כ"זאב השני בגודלו בארצות הברית". צבע פרוותו של תת-המין נטה לגוון שחור, עם אזורים בהירים בשולי הפרווה, וכתמים לבנים קטנים באזורים שונים בפרווה.
אזור המחיה העיקרי של הזאב כלל יערות ויערות מחטניים בפרט, וכן שטחי מרעה הסמוכים להם. כל האזורים כלולים במדינות בהם נהג לשוטט.
ראו גם

זאב הרי הרוקי צפוני
מינים נעלמים
זיגופיסטר

| זיגופיסטר |
| --- | --- |
איור של זיגופיסטר  זיגופיסטר בהשוואה לאדם
תקופה
סוף מיוקן11.6–7.2 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
תת־סדרה:: דמויי היפופוטם
על־משפחה:: דמויי ראשתן
משפחה:: ראשתניים
סוג:: זיגופיסטר
מין:: Zygophyseter varolai
שם מדעי
 Zygophyseter varolai

זיגופיסטר (שם מדעי: Zygophyseter; מילולית: "עצם לחי של ראשתן") הוא סוג של לווייתן שיניים נכחד שהיה קרובו של הראשתן המודרני, והוא חי בסוף תקופת המיוקן לפני 11.6 עד 7.2 מיליון שנה מזמננו. המאובנים שלו התגלו בקרבת העיר לצ'ה שבאיטליה והם הוגדרו בשנת 2006 בידי החוקרים ג'ובאני ביאנוצ'י (Giovanni Bianucci) ווולטר לנדיני (Walter Landini). הסוג הכיל מין אחד - Zygophyseter varolai.
מאפיינים

הזיגופיסטר היה יונק ימי טורף באורך של 6.5 עד 7 מטרים והיה טורף-על הדומה לקטלן המודרני. הוא היה אחד ממספר סוגים של דמויי-ראשתן קדומים ששחו במימי המיוקן ואיימו על שאר חיות הים, ביניהם האקרופיסטר, הבריגמופיסטר והגדול ביותר - לווייתן מלווילי, שהגיע לגודל של ראשתן מודרני, באורך של עד 17 מטרים.
לזיגופיסטר היה מבנה שיניים בעל ציפוי אימייל, כנראה כירושה מאבות דמויי-בסילוזאוריים טורפים שניזונו מבשר ולא רק מדגי,ם אך בקדמת הלסת היו שיניים חרוטיות דקות יותר. היה לו מקור בולט ואיבר תפוח ששימש לאיכון הד, בדומה לרוב לווייתני השיניים.
לווייתן זה היה טורף מאיים שניזון מדגים גדולים, תחשאים קדומים, טורפים ימיים קדומים וגם מלווייתנים אחרים. הוא עצמו אולי נטרף בידי כרישי ענק כמו המגלודון.
זיגופיסטר בציד דגי טונה.
ז'אן דנז'ו

| --- | --- |

ז'אן דנז'ו
 לידה:  15 באפריל 1828 Chalabre, צרפת 
 נהרג:  30 באפריל 1863 (בגיל 35) חוות קמרון, המדינות המקסיקניות המאוחדות 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית סן-סיר 
 השתייכות:  צרפת צבא צרפת לגיון הזרים הצרפתי לגיון הזרים הצרפתי
 תקופת הפעילות:  1849–1863 (כ־14 שנים)
 דרגה:  קפטן
 תפקידים בשירות
 קצין בלגיון הזרים הצרפתי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת קרים, מערכת איטליה 1859, ההתערבות הצרפתית במקסיקו.
 עיטורים
  אות לגיון הכבוד בדרגת אביר
 
ז'אן דנז'ו (בצרפתית: Jean Danjou‏; 15 באפריל 1828 – 30 באפריל 1863) קצין מעוטר בדרגת קפטן אשר שירת בלגיון הזרים הצרפתי. התפרסם בעקבות קרב קמרון אשר בו הנהיג שני קצינים ושישים ושניים לגיונרים כנגד כוח של אלפיים מקסיקנים. בקרב זה מצא את מותו.
השכלה

ז'אן דנז'ו נולד בצרפת למשפחה בעלת עבר צבאי. בגיל 20 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית סן-סיר, וסיים את לימודיו בדרגת סגן משנה.
שירותו

לאחר סיום האקדמיה הצבאית הוא נשלח לאלג'יריה. ב-1 במאי 1853 הוא איבד את כף ידו בקרב כאשר רובה התפוצץ בידו וכרת אותה. במקום כף ידו שנכרתה חוברה לו יד תותבת מעץ. ב-24 בדצמבר 1853 הוא קודם לדרגת סגן.
לאחר קידומו הוא נשלח להשתתף במלחמת קרים, שם הוא לקח חלק במצור על סבסטופול. ב-9 ביוני 1855 קודם לדרגת סרן. זכה לעיטור אות לגיון הכבוד בדרגת אביר ב-1856. לאחר מלחמת קרים השתתף במלחמת העצמאות האיטלקית השנייה שם השתתף בקרב מגנטה ובקרב סולפרינו.
אחרי שרות קצר במרוקו הוא נשלח למקסיקו כחלק מכוח ההתערבות הצרפתי למקסיקו. הוא הוצב שם כקצין אפסנאות ראשי של כוחות לגיון הזרים הצרפתי במקסיקו. ב-29 באפריל 1863 נשלח עם כוח סיור להתחבר לשיירה אשר הובילה תותחים וציוד צבאי אחר.
קרב קמרון

ב-30 באפריל נעה פלוגה ג' של לגיון הזרים בפיקודו של דנז'ו לכיוון שיירת אספקה צרפתית. כאשר עצרו למנוחה בפאלו ורדה הותקפה הפלוגה על ידי פרשים מקסיקנים. הפלוגה נסוגה ולבסוף תפסה מחסה בחוות קמרון הנטושה. לכוח הפרשים המקסיקני הצטרפו כוח חי"ר, והכוחות המקסיקנים פתחו בהתקפה על החווה. לאחר שנכשלו הציעו המקסיקנים לדנז'ו להיכנע אך הוא סירב באומרו ש"הלגיון לעולם לא ניכנע". דנז'ו נהרג לבסוף אבל לא לפני שהשביע את חייליו לא להיכנע. החיילים נכנעו לבסוף אבל רק לאחר שרק שלושה מהם נשארו עומדים על הרגליים.
ב-3 במאי 1863 נקבר דנז'ו ליד חוות קמרון עם שאר הרוגי הפלוגה.
שנה לאחר הקרב מצא איכר מקסיקני שהכשיר את אדמות החווה הנטושה את יד העץ של דנז'ו ומכר אותה למפקד הכוחות הצרפתים במקסיקו. יד העץ של דנז'ו משמשת עד היום כסמל קדוש ללגיון הזרים הצרפתי.
יד העץ של דנז'ו
זגורוב

זגורוב (בפולנית: Zagórów) היא עיירה במחוז סלופצה שבפרובינציית פולין גדול בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב

האזכור הראשון של זגורוב הוא משנת 1145. בשנת 1407 הוענקו ליישוב זכויות עיר בידי המלך ולדיסלב השני יגיילו. באמצע המאה ה-17 נחרב היישוב כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית.
בעקבות מרד ינואר איבד היישוב את מעמדו העירוני, אך זה הושב לו בשנת 1918, עת הוקמה הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי זגורוב

יהודים ישבו בזגורוב מסוף המאה ה-18, והחזיקו במספר טחנות קמח במקום. בשנת 1882 נבנה ביישוב בית כנסת חדש. בשנת 1917 נפתח במקום סניף של ההסתדרות הציונית.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 630 יהודים, כשישית מכלל תושביה. במהלך שנות השלושים של המאה העשרים סבלו יהודי העיירה מהתקפות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים, וכן מחרם על עסקיהם.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים ב-6 בספטמבר 1939, הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן תשלומי כופר, עבודות כפייה, החרמת דירות ורכוש וחובת ענידת סרט זרוע.
באביב 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים רבים שגורשו מגולינה ויישובים נוספים בסביבה. מספר יושבי הגטו הגיע בתחילת 1941 לכ-2,000 איש.
עד אוקטובר 1941 שולחו מאות גברים מהגטו לעבודות כפייה במכרות מלח. בהמשך חודש זה הובלו היהודים שנותרו בגטו, בעיקר נשים וילדים, ליערות קז'ימייז' ביסקופי, ושם נרצחו כולם. בשלב זה הוכרזה העיירה רשמית כ"נקייה מיהודים".
ז'אן הראשון, דוכס בורבון

ז'אן הראשון, דוכס בורבון (1381–1434) היה דוכס בורבון, משנת 1410 עד מותו ודוכס אוברן מאז 1416.
ביוגרפיה

ז'אן נולד בשנת 1381 והיה בנם הבכור של לואי השני, דוכס בורבון ואן מאוברן. באמצעות אמו ירש ז'אן את רוזנות פורז.
במהלך מלחמת האזרחים ארמניאק - בורגונדי הוא נקט צד נגד הבורגונדים. ז'אן נלכד בקרב אז'נקור ומת כשבוי בלונדון, למרות תשלום של דמי כופר, והבטחה לתמוך במלך אנגליה כמלך צרפת.
משפחתו

בשנת 1400 התחתן ז'אן בפריז עם מארי, דוכסית אוברן, בתו של ז'אן, דוכס ברי, שירשה את תואר דוכסית אוברן מאביה. נולדו להם שלושה בנים:
שארל הראשון, דוכס בורבון (1401 – 1456), דוכס בורבון
לואי מבורבון (1403 – 1412, פריז), רוזן פורז
לואי דה בורבון (1405 – 1486), רוזן מונפנסייה
בנוסף, הייתה לו בת לא לגיטימית:
מרגרט, התחתנה עם רודריגו דה וילאנדראנדו.
הערות שוליים

↑  Bennett, Michael, Agincourt 1415: triumph against the odds, (Osprey Publishing, 1991), 36.
זכויות המושבות נבחנו

החוברת של הופקינס הופצה בהרחבה בשלוש עשרה המושבות
זכויות המושבות נבחנו היה חיבור רב השפעה שפורסם ב-1764 על ידי האב המייסד סטיבן הופקינס. הוא זכה לתפוצה נרחבת ועורר הסכמה חמה בכל המושבות. ההיסטוריון תומאס ביקנל כינה אותו "המסמך המדהים ביותר שפורסם בתקופה שקדמה למלחמת המהפכה". מושל מסצ'וסטס, תומאס האצ'ינסון, כתב כי "הוא עוצב בסגנון גבוה יותר מכל מה שנשלח על ידי מושבות אחרות". עם מאמר זה, הופקינס הפך לרוד איילנד למה שסמואל אדמס היה למסצ'וסטס ומה שתומאס ג'פרסון היה לווירג'יניה. הוא הודפס בהרחבה, והופקינס זכה להכרה כאחד ממנהיגי דעת הקהל במושבות.