stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שניאור ליפסון

| --- | --- |

 לידה:  18 בפברואר 1914 תל אביב, האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  22 בינואר 2001  (בגיל 86)
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  משמר העמק 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  מכון ויצמן למדע 
 תלמידי דוקטורט:  אריה ורשל, מיכאל לויט 
 פרסים והוקרה:  חתן פרס ישראל למדעי החיים (תשכ"ט)
 הערות:  ממקימי האוניברסיטה הפתוחה בישראל
 תרומות עיקריות
 פיתוח תאוריה למעברי הליקס ושיטות SGF‏ (Sequence Generating Function) ו-CFF‏ (Consisten Force Field)
 
שניאור ליפְסוֹן (18 בפברואר 1914 – 22 בינואר 2001) היה פרופסור לכימיה-פיזיקלית במכון ויצמן למדע, דקאן הפקולטה לכימיה והמנהל המדעי של המכון. היה ממקימי האוניברסיטה הפתוחה בישראל והדקאן הראשון שלה, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחתן פרס ישראל למדעי החיים (תשכ"ט).
בשנת 2013 זכו תלמידיו אריה ורשל ומיכאל לויט בפרס נובל לכימיה על עבודה שמבוססת ביסודה על שיטות Consistent Force Field - תיאוריה מקורית שפיתח פרופ' ליפסון.
קורות חייו

ליפסון נולד ב-1914 בתל אביב להורים יוצאי רוסיה. למד בגימנסיה "הרצליה". באותה תקופה החל להיות פעיל בתנועת השומר הצעיר. לאחר לימודיו הצטרף לקן התנועה בייסוד קיבוץ תל עמל בעמק יזרעאל. בשנת 1942 התגייס לפלמ"ח, וכעבור שנה שוחרר ללימודים אקדמיים. לאחר שסיים תואר ראשון בפיזיקה ובמתמטיקה חזר ללמד במוסד החינוכי של קיבוץ משמר העמק, בו הורה עד מלחמת העצמאות.
עם פרוץ המלחמה גויס ליפסון לחיל המדע ושירת תחת אהרן קציר, שהיה באותה עת מנהל מחלקת הפולימרים במכון ויצמן למדע. לאחר שחרורם מהצבא נענה ליפסון להצעתו של קציר ובא לעבוד עמו במכון, על אף אי-היכרותו עם התחום העיקרי שבו עסקה המחלקה – כימיה. מחקריו עסקו בתחום התפר של תגובתם הפיזיקלית של חומרים כימיים. במקביל המשיך בלימודיו באוניברסיטה העברית, ובשנת 1954 סיים את לימודי הדוקטורט (כותרת הדיסרטציה שהגיש: "האנרגיה החפשית של תמיסות פוליאלקטרוליטיות").
בראשית עבודתו העצמאית כחוקר יצא ליפסון לאוניברסיטת קורנל ועבד עם פרופ' פיטר דביי, מומחה בעל שם עולמי לכימיה פיזיקלית. בתקופה זו פיתח את הנוסחה לחישוב תכונות תמיסה של שרשרות פולימריות, ובסופה חזר למכון ויצמן. עבודתו זו, כמו גם עבודתו כחוקר אורח באוניברסיטת הרווארד, הובילו אותו לפיתוח תאוריות נוספות, בהן תאוריה למעברי הליקס ופיתוח שיטות SGF‏ (Sequence Generating Function) ו-CFF‏ (Consistent Force Field), המתארות את התנהגותן התרמודינמית של שרשרות פולימריות והשימוש האופטימלי בפרמטרים המצויים בהן (באמצעותן, למשל, נחשף המבנה הטבעי של החלבון).
בשנים 1963–1967 כיהן ליפסון כמנהל המדעי של מכון ויצמן. בשנים 1973–1978, כיהן כדקאן הפקולטה לכימיה במכון. בשנת 1970 מונה על ידי שר החינוך, יגאל אלון, לעמוד בראש ועדה לבדיקת נחיצותה של אוניברסיטה פתוחה בישראל. הוועדה המליצה על הקמת האוניברסיטה במתכונת הנהוגה באנגליה. לאחר הקמתה של האוניברסיטה הפתוחה מונה ליפסון לרקטור האוניברסיטה, והיה בין מתווי דרכה.
קורות חייו > פרסים

פרס ישראל למדעי החיים (תשכ"ט (1968)
פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים (1959), על מחקרו "בעיות מכניקה סטטיסטית של פולימרים".
חבר כבוד של האוניברסיטה הפתוחה,
דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה העברית,
חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים,
יקיר העיר רחובות לשנת 2000.
בשנת 2013 זכו תלמידיו אריה ורשל ומיכאל לויט בפרס נובל לכימיה על עבודה שמבוססת ביסודה על שיטות Consistent Force Field - תיאוריה מקורית שפיתח פרופ' ליפסון.
קורות חייו > חיים אישיים

בתו של ליפסון, אילנה, נשואה לרב אורי ריוח, בנו של הרב יצחק ריוח.
הערות שוליים

↑  הקבר של שניאור ליפסון במשמר העמק, באתר BillionGraves
1 2  The Nobel Prize in Chemistry 2013, NobelPrize.org (באנגלית אמריקאית)
↑  נדב מן, כבר לא ילד: "המוסד" במשמר העמק חוגג 80, באתר ynet, 4 בנובמבר 2011
↑  פרופ' ש. ליפסון מונה מנהל מדעי של מכון וייצמן, דבר, 21 ביוני 1963
↑  אברהם פלג, אם אין התלמיד יכול להגיע לאוניברסיטה, תבוא זו אליו, מעריב, 9 במרץ 1971;
ברוך לשם, השדה הפרוץ של ההשכלה הגבוהה, דבר, 5 באפריל 1971;
רעיה נבו, לקראת אוניברסיטה פתוחה בישראל, דבר, 18 בדצמבר 1972;
אורי כהן, 'השכלה גבוהה לישראל השנייה': שניאור ליפסון והקמת האוניברסיטה הפתוחה, 1976-1970, עיונים  31, 2019
.
↑  פרס ויצמן למדעים מדויקים לפרופ' ברנבלום וליפסון, דבר, 26 ביוני 1959
עמנואל פרת, פרס לחוקרי סרטן ופולימרים, מעריב, 25 ביוני 1959
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264513605171  ISNI: 0000 0000 6897 1939  LCCN: n82091678  VIAF: 1357349   WorldCat (עם VIAF): 1357349
דימיטרובגראד (רוסיה)

דימיטרובגראד (ברוסית: Димитровград; עד 1972 נקראה מלקס, Мелеке́сс) היא עיר ברוסיה הממוקמת במחוז אוליאנובסק. נקראת על שמו של גאורגי דימיטרוב שהיה מנהיג המפלגה הקומוניסטית הבולגרית.
היסטוריה

ההתיישבות זה החלה באמצע השני של המאה ה-17 בעקבות הקמת קו הגנתי אשר נועד להגן על תושבי מערב רוסיה כנד פשיטותיהם של שבטים נוודים. המתיישבים מביאים איתם את שמותיהם של המקומות הגאוגרפיים מהם הם מגיעים וכך היישוב החדש מקבל את שמו של הכפר הטטרי מלקס.
במאה ה-18 התפתחה תעשיית אלכוהול ביישוב והוקמו מספר מפעלים כאלו על ידי יזמים מקומיים, אך יותר מאוחר הועברו לבעלות המדינה וזו בתורה איחדה אותם למפעל אחד. כמו כן החלו להתפתח תעשיות נוספות, הוקמה טחנת רוח, מפעל עורות ואחרים.
ב-1910 הוקמה תחנת רכבת אשר תרמה להתפתחות תעשיית העץ במקום.
בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה הייתה העיר במרכז העניינים. במרץ 1917 נבחר ועד העובדים והחיילים הראשון אשר החליף את מועצת העיר וראש העיר סולק מתפקידו. בין מרץ לאוקטובר 1917 בעיר שלטו מועצת השלטון העממי ומועצת הפועלים. בסוף שנת 1917 הבולשביקים עלו לשלטון בעיר. בזמן המלחמה הייתה דימיטרובגראד לתקופה מסוימת המרכז של גוברניית סמרה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה השתתפו כעשרים אלף מבני ובנות העיר במאמץ המלחמתי, כל שישי מתוכם נהרג.
אוכלוסייה

אוכלוסיית דימיטרובגראד לפי שנים:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | שנה | מספר תושבים |
| 1 | 1897 | 6,800 |
| 2 | 1926 | 18,000 |
| 3 | 1939 | 32,485 |
| 4 | 1959 | 50,700 |
| 5 | 1979 | 105,958 |
| 6 | 1989 | 123,570 |
| 7 | 2001 | 136,400 |
| 8 | 2005 | 129,100 |
| 9 | 2009 | 127,966 |
| 10 | 2010 | 122,580 |
| 11 | 2011 | 122,231 |
| 12 | 2017 | 116,055 |
| 13 | 2018 | 115,253 |
| 14 | 2019 | 114,229 |
| 15 | 2020 | 113,472 |
| 16 | 2021 | 112,388 |
נבחרת לסוטו בכדורגל

נבחרת לסוטו בכדורגל, הידועה בכינוייה "הקרוקודילים", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של לסוטו.
הדירוג הנוכחי של נבחרת לסוטו ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-149 בעולם, נכון ל-19 בדצמבר 2024; הניקוד הוא 1,046.76 – עלייה של נקודה אחת לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 105 נמדד לראשונה באוגוסט 2014, והדירוג הנמוך ביותר 185 נמדד לראשונה באוגוסט 2011.
כל גביעי העולם

1930 עד 1970 - לא נכנסה
1974 - לא העפילה
1978 - פרשה
1982 - לא העפילה
1986 - פרשה
1990 - פרשה
1994 - לא נכנסה
1998 - לא נכנסה
2002 עד 2022 - לא העפילה
כל גביעי אפריקה

1957 עד 1972 - לא השתתפה
1974 - לא העפילה
1976 - פרשה
1978 - לא השתתפה
1980 - לא העפילה
1982 - לא העפילה
1984 - פרשה
1986 - לא השתתפה
1988 - פרשה
1990 - לא השתתפה
1992 - לא השתתפה
1994 - לא העפילה
1996 - פרשה בזמן המוקדמות
1998 - נענשה בגלל פרישתה ב-1996
2000 עד 2010 - לא העפילה
2012 - לא השתתפה
2013 עד 2025 - לא העפילה
הערות שוליים

↑  דירוג לנבחרות לאומיות לגברים באתר פיפ"א
1 2  החל מאוגוסט 1993 – אז החל דירוג פיפ"א לנבחרות גברים בכלל
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סושי גו!

סושי גו! (סושי Go! באנגלית: Sushi Go!) הוא משחק קלפים לילדים שהומצא על ידי פיל ווקר-הרדינג ומיוצר על ידי חברת Gamewright. בישראל המשחק משווק על ידי חברת המשחקים פוקסמיינד.
המשחק מורכב מקלפים מעולם האוכל היפני.
חוקי המשחק

מטרת המשחק היא לזכות בכמה שיותר נקודות.
המשחק כולל שלושה סבבים. בתחילת כל סבב, מחלקים למשתתפים מספר שווה של קלפים (מספר קלפים נקבע בהתאם למספר המשתתפים). בכל סבב, כל משתתף מניח קלך אחד לבחירתו עם הפנים מטה. כאשר כל המשתתפים בחרו קלף, אומרים כולם יחד "סושי גו!" וכל משתתף מעביר את שארית הקלפים שבידו למשתתף הבא בתור. כך ממשיכים, עד שלא נותרים קלפים בידי המשתתפים. בתום הסבב, סופרים את מספר הנקודות שהשיג כל משתתף.
סוגי הקלפים והניקוד:
טמפורה - כל זוג קלפים מסוג זה מזכים ב-5 נקודות.
סשימי - כל שלושה קלפים מסוג זה מזכים ב־10 נקודות.
דים סאם - ככל שאוספים יותר קלפים מסוג זה, זוכים ביותר נקודות. קלף אחד מזכה בנקודה אחת, שני קלפים מזכים ב-3 נקודות, שלושה קלפים מזכים ב-6 נקודות וכן הלאה.
ניגירי - כל קלף כזה מזכה בנקודות על פי סוגו: ניגירי ביצה - נקודת אחת, ניגירי סלמון - 2 נקודות, ניגירי דג לבן - 3 נקודות.
ווסאבי - הנחת קלף זה מתחת לקלף מסוג ניגירי משלשת את ערכו של קלף הניגירי.
רול מאקי - בכל קלף יש רול אחד, שני רולים או שלושה רולים. המשתתף שיאסוף אתהמספר הרבה ביותר של הרולים יזכה בניקוד נוסף.
צ'ופסטיקס - בהנחת קלף זה, יוכל המשתתף לבחור 2 קלפים בתור הבא (ויחזיר את קלף הצ'ופסטיקס למשתתף הבא בתור).
קינוח - בסוף שלושת הסבבים, המשתתף בעל מספר הקינוחים הרב ביותר יזכה בניקוד נוסף, למשתתף בעל מספר הקינוחים הקטן ביותר ירד ניקוד.
הערות שוליים

↑  Alex Meehan Former Senior Staff Writer, Sushi Go! designer launches new sustainable board game studio, Dicebreaker, ‏2022-04-26 (באנגלית)
↑  סושי גו | משחק טעים!, באתר פוקסמיינד משחקים חכמים
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "סושי גו!".
לגיו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°34′20″N 35°10′13″E﻿ / ﻿32.57222222°N 35.17027778°E﻿ / 32.57222222; 35.17027778
  (למפת הכרמל מוגדלת) לגיו(למפת הכרמל רגילה) לגיו(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום לגיו(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום לגיו
 
מראה מתל מגידו דרומה לעבר נחל קיני הזורם לרוחב התמונה לפני כלא מגידו שבו נמצא אולם התפילה הנוצרי. שרידי כפר עותנאי אינם נראים בתמונה והם ממוקמים במעלה המדרון שמימין
פסיפס שהתגלה בשנת 2006 בחפירות בבית הכלא במגידו
לגיו (Legio) הוא אתר ארכאולוגי הנמצא על שלוחה מצפון לנחל קיני, בסמוך לתל מגידו, אשר מזוהה במחקר עם העיירה כפר עותנאי (גם: כפר עותני) הנזכרת רבות במקורות חז"ל כיישוב מרכזי הנמצא בתפר שבין הגליל לשומרון.
במקורות הרומיים כונה המקום בשם לגיו, בשל מחנה הקבע של הלגיון השישי פראטה שהוקם על גבעה צפונית-מערבית לצומת מגידו ומדרום לתל מגידו, וזהו השם שהשתמר לחורבה ותועד עוד במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל. לגיו העניקה את שמה לכפר הערבי לג'ון ולמחוז (סנג'ק) העות'מאני לג'ון.
היסטוריה

במהלך התקופה הרומית והביזנטית קמו באתר שלושה יישובים - כפר, מחנה צבאי ועיר. בתקופת המשנה והתלמוד, בין המאה ה-1 והמאה ה-4, שכן במקום כפר עותנאי על גבעה מצפון לנחל קיני, והיה מאוכלס ביהודים ובשומרונים, ועל כן חז"ל קבעו לגביו מספר הלכות מיוחדות.
גוטליב שומאכר איתר מצודה צבאית קטנה בראש שלוחה מעל לכפר, מצפון לנחל קיני, בשטח מורם מסביבתו בשיפולים הצפון-מזרחים של גבעת אל-מאנאך. החוקרים ישראל רול ובנימין איזק, הציעו לזהות את גבעת אל-מאנאך עם מחנה הלגיון הרומי בלגיו. תחילה הלגיון השני טריאנה ולאחר מכן, הלגיון השישי פראטה, הלגיון נכח בלגיו משנת 117 עד ראשית המאה ה-4. לאתר נודעה חשיבות אסטרטגית שכן הוא שכן בשיפוליו המערביים של עמק יזרעאל, סמוך לדרך הים שהוליכה מבירת הפרובינקיה בקיסריה לבית שאן. ממפקדת הלגיון נסללו בשנת 120 לספירה, כבישים גם לבירת הפרובינקיה, קיסריה, לציפורי, ולעכו. במקום נמצאו כתובות, רעפים הטבועים בטביעות חותם של הלגיון השישי פראטה, מטבעות עם טביעות משנה של הלגיון וציוד צבאי רומי. בחפירת הצלה ב-2024 חשפה את הרחוב הראשי של המחנה "ויה פרטוריה, משטחי אבן מרוצפים ופודיום מונומנטלי בצורת האות היוונית סיגמה, שהיו חלק ממבנה ציבורי גדול. המחנה הצבאי של הלגיון השישי הוא המחנה הצבאי היחיד בארץ ישראל, בקנה המידה ובהיקף הזה, אשר מיקומו ידוע ושנחשף בחפירות ארכאולוגיות. היישוב השלישי שזוהה במקום הוא "מאקסימיאנופוליס", פוליס רומית-ביזנטית שנצבה על הגבעה הדרומית של קיבוץ מגידו ועל מדרונותיה. העיר נוסדה ככל הנראה בראשית המאה ה-4 לספירה והתקיימה עד לכיבוש המוסלמי.
לגיו במקורות הקדומים

במפת פויטינגר על הדרך מקיסריה לבית שאן מסומן מקום בשם Caporcotani, שאותו יש לזהות עם כפר עותנאי הנזכר במקורות היהודיים. גם במקרה זה רשום המקום אצל פטולמאוס בצורה הדומה לצורה שבה נכתב במפת פויטינגר. לגיו מופיעה פעמים אחדות באונומסטיקון של אוסביוס. בצורה זו הוא נזכר אצל הנוסע מבורדו ובמקורות מן התקופה הביזנטית.
במסכת גיטין שבמשנה נזכר מעשה ברבן גמליאל שעבר בעיירה ונדרש להכריע לגבי גט שעדיו כותים: ”מעשה שהביאו לפני רבן גמליאל לכפר עותנאי גט אישה, והיו עדיו עדי כותים והכשיר”. כמו כן, מובאת במסכת גיטין שבמשנה הלכה הנוגעת לכך שאנשי הגליל היוצאים ליהודה רשאים לחזור בהם מהצהרה על גירושין עד שיגיעו לכפר עותנאי, אשר סימן את גבול הגליל: ”והיה הולך מגליל ליהודה, והגיע לכפר עותנאי וחזר, בטיל התנאי”.
כמו כן, קבעו חז"ל כי על פירות וירקות השומרונים בכפר עותנאי חל דין דמאי בשל הספק שבעישורם: ”רשב"ג אומר במקום שעשו פירות כותים דמאי כגון ירק שבכפר עותני מעשר מהן על הטבלין אבל לא מן הטבלין עליהן”.
במסכת בכורות נזכר היישוב כעיירת מחוז גדולה לעניין מעשר בהמה, הכוללת ספר של יישובי משנה: ”מעשר בהמה מצטרף מלא רגל רועה ולא מלא רגל בהמה מהלכת כמה רגל בהמה שנים ושלשים מיל - כיצד, היו לו חמש בספר חנניא וחמש בספר עותני וחמש בספר בציפורי הרי אלו מצטרפות”, כאשר בפירוש רש"י על כך אף ננקבו המרחקים המדויקים מכפר עותנאי לציפורי ולכפר חנניה, באופן התואם לאתרה של לגיו.
כמו כן, במקורות חז"ל נזכרים חכמים בני המקום, ובהם התנא רבי שמעיה איש כפר עותני, בן דורו של רבן יוחנן בן זכאי, אותו שאל במספר הלכות.
אולם תפילה נוצרי

בחפירות שנערכו בכלא מגידו נחשפו שרידי מבנים וסמטאות, בית בד, אורווה, בורות מים, מתקני אחסון, בישול וכן מקוואות טהרה וממצא רב. נמצא כי היישוב במקום התקיים מהתקופה הרומית הקדומה ועד שלהי התקופה הביזנטית, עם שרידים מועטים וארעיים שתוארכו לתקופה המוסלמית הקדומה והמאוחרת. בשוליו המערבים של האתר נחשפו חלקי מבני מגורים לצד סמטאות במערך הכפרי. בחלקו העליון של שטח החפירה נמצא מבנה מגורים גדול שתוארך לפי מטבעות וקרמיקה למאה-3 והיה בשימוש במשך פרק זמן קצר. במבנה מספר חדרים סביב חצר פנימית ובאגפו המערבי נמצא אולם שרצפתו עשויה פסיפס ובה עיטורים גאומטריים, מדליון עם דגים, ושלוש כתובות ביוונית עתיקה. בכתובת הצפונית מסופר כי רצפת הפסיפס נבנתה מכספו של קצין בצבא הרומי. הכתובת השנייה פונה מזרחה, ומנציחה את זכרן של ארבע גבירות. הכתובת השלישית פונה מערבה ובה מסופר על אישה נוספת, אוהבת האל, המקדישה שולחן לזכרו של האל ישו כריסטוס. ממצאים אלה הן עדות ארכאולוגית לקהילה נוצרית קדומה שבין חבריה גם קצינים בצבא הרומי, מתקופה בה טרם הוכרה הנצרות כדת, ושנים לפני הפיכתה לדת רשמית של האימפריה הרומית.
כמו כן, נמצאו בין הממצאים שני חותמות לחם צבאיים, עשוים אבן שעליהם חרותים שם האופה ושם היחידה הצבאית שאליה יועד הלחם.
בחותם הראשון רשום "Auti Lic[i](nius) Priscus", בחותם השני, שדומה מאוד לחותם מבריטניה ולא נעשה מאבן מקומית, רשום Lul(ius) Maxim(us), מהקנטוריה של Caecil(ius) Ter(tius.
בתחילת המאה ה-20, עם חידוש ההתיישבות היהודית באזור עמק-יזרעאל, משפחות ערביות אחדות מהיישוב אום אל-פחם הגיעו לאזור חאן לג'ון והתיישבו במקום. המשפחות הערביות אימצו את השם ההיסטורי "אל-לג'ון" על שם מפקדת הלגיון הרומי. בעקבות המרד הערבי הגדול בין 1936–1939, הקימו הבריטים מצודת טגראט בצומת מגידו שנקראה בשם "מצודת לג'ון" (או "מצודת לג'ו"). כיום משמשת המצודה ככלא מגידו. בתחילת מלחמת העצמאות חנתה יחידה צבאית עיראקית באזור כפר לג'ון. הכפר עצמו שימש מעין מפקדה לוגיסטית לכוח הצבאי העיראקי. הכפר הותקף לראשונה על ידי כוחות ההגנה ב-12 באפריל 1948, אך לא נכבש. לאחר קרבות קשים שנערכו באזור ב-29 במאי 1948 כבשה חטיבת גולני את כל מתחם מגידו מידי הצבא העיראקי. במהלך הקרבות, ננטשו בתי הכפר, ותושביו מצאו מקלט ביישוב אום אל-פחם. לאחר כיבוש כל מתחם מגידו, נוסד ב-1949 קיבוץ מגידו ליד חורבות "אל-לג'ון".
ראו גם

הלגיון השישי פראטה
הלגיון השני טריאנה
תל שלם
לקריאה נוספת

יותם טפר, סקר מרחב לגיו ליד מגידו : מחקר גאוגרפי היסטורי - עבודת תזה, תל אביב, 2003
יותם טפר, סקר מרחב לגיו, חדשות ארכאולוגיות 115, 2003, עמ' 35–37.
יותם טפר, לגיו, כפר עותנאי, חדשות ארכאולוגיות 118, (2006)
טפר, יותם, כביש רומי ב"מעבר עירון" - שרידי סלילה מקיסריה למחנה הלגיון השישי בלגיו, מחקרים בארץ ישראל (תשס"ד) 47-82, 2004.
יותם טפר ולאה די סגני, אולם תפילה נוצרי מהמאה הג’ לסה"נ בכפר עותנאי (לגיו), ירושלים : רשות העתיקות, תשס"ו 2006
יותם טפר ולאה די סגני, אולם פולחן נוצרי קדום בכפר עותנאי (לגיו), קדמוניות 136, 2008, עמ' 113–120
צביקה צוק, אמת המים ללגיו ומקום המחנה של הלגיון ה-6, נופים 20 (תשן), 1990, עמ' 47–51
מ. הקר, כביש רומאי לגיו-ציפורי ידיעות 25 - 3, 1961, עמ' 175–186
קובי (יעקב) בן ארי (פאדרוב), רועי צאן ונוודים בארץ ישראל - היבטים כלכליים והתיישבותיים בתקופה הרומית-ביזנטית, הוצאת בר-אילן, 2022
Matthew J. Adams, Yotam Tepper, Jonathan David, Excavations at the Camp of the Roman Sixth Ferrata Legion at Legio (el-Lajjun), Israel. A Preliminary Report of the 2013 Season, STRATA - Bulletin of the Anglo-Israel Archaeological Society, 2017
Y, Tepper, L. Di Segni, A Christian prayer hall of the third century CE at Kefar `Othnay (Legio) : excavations at the Megiddo prison, Jerusalem 2006
Y. Tepper, Lajjun-Legio in Israel: Results of a Survey in and Around the Military Camp Area. In: Freeman, P., Bennett, J., Fiema Z.T. and Hoffmann B. eds. Proceedings of the XVIIIth International Congress of Roman Frontier Studies (BAR International Series 1084). Oxford, 2002, pp. 231–242.
Y. Tepper, The Roman Legionary Camp at Legio, Israel: Results of an Archaeological Survey and Observations on the Roman Military Presence at the Site, in: The late Roman Army in the Near East from Diocletian to the Arab Conquest: Proceedings of a Colloquium Held at Potenza, Acerenza and Matera, Italy (May 2005), ed. A. S. Lewin and p. Pellegrini, (BAR International Series 1717), Oxford: Archaeopress, 2007, pp. 57-71
B. Zissu, Y. Tepper. and D. Amit, Miqwa’ot at Kefar ‘Othnai near Legio, Israel Exploration Journal 56.1, 2006, pp. 57-66
B. Isaac, and I. Roll, Roman Roads in Judaea I - The Scythopolis-Legio Road, (BAR S141, Oxford 1982).doi:10.30861/9780860541721
B. Isaac and I. Roll, Legio II Traiana in Judaea, ZPE 33, (1979), pp.149-156.
Werner Eck, Yotam Tepper, A dedication to Silvanus near the Camp of the Legio VI Ferrata near Lajjun, SCI 20 (2001), pp. 85-88
G. Schumacher, Tell el-Mutesellim, Leipzig, 1908
T. Tsuk, The Aqueduct to Legio and the Location of the Camp of the VIth Roman Legion. Tel Aviv 15–16 (1988–89), pp. 91-37
הערות שוליים

↑  מחוז לג'ון הקיף במאות ה16 וה17 את הגליל התחתון, עמק יזרעאל, צפון שומרון והכרמל
↑  B. Isaac and I. Roll, Roman Roads in Judaea, vol.I: The Legio-Scythopolis Road, BAR International Series 141, Oxford, 1982
↑  יותם טפר, כביש רומי ב"מעבר עירון" - שרידי סלילה מקיסריה למחנה הלגיון השישי בלגיו, מחקרים בארץ ישראל (תשס"ד), 2004, עמ' 47–82 ; יהודה נאמן, ח' שוני, אמת המים ושרידי יישוב, חדשות ארכאולוגיות צ"ד,1989, עמ' 31 ； ישראל רול ואיתן איילון, "דרכים ראשיות בשרון בתקופות הרומית והביזנטית", ישראל - עם וארץ, ד’(22), תל אביב, (1986/87), עמ' 156-7; I. Roll and E. Ayalon, Roman Roads in Western Samaria, PEQ 118 (1986), pp. 113-134 ; I. Roll, Roman Roads to Caesarea Maritima, In: Avner Raban and Kenneth G. Holum, (eds.), Caesarea Maritima: A Retrospective after Two Millenia, Leiden, 1996, pp. 556-7 ; Israel Roll, The Roads in Roman-Byzantine Palaestina and Arabia, The Madaba Map Centenary, Jerusalem 1999, pp. 109-113, Sp. Note 6
↑  מ. הקר, כביש רומאי לגיו-ציפורי, ידיעות 25 - 3, 1961, עמ' 175-186; Isaac and I. Roll, Judaea in the Early Years of Hadrian's Reign, Latomus 38 (1979), pp. 54-66 ; B. Isaac and I. Roll, 'Legio II Traiana in Judaea', ZPE 33, (1979), pp.149-156.; J. Rea, 'Legio II Traiana in Judaea?', ZPE 38, (1980), pp. 220-221.; B. Isaac and I. Roll, 'Legio II Traiana in Judaea – a reply', ZPE 47, (1982), pp.131-132; Isaac, The Near East under Roman Rule. Selected Papers, (1997), p. 198-220 ; בנימין איזק וישראל רול, יהודה בשנים הראשונות למלכות הדריאנוס, נופים 13-14, 2004, עמ' 41-54
↑  שם
↑  זיו ריינשטיין‏, שרידי מחנה צבאי רומי מלפני כ-1800 שנה נחשפו ליד תל מגידו, באתר וואלה, 14 בפברואר 2024
↑  משנה, מסכת גיטין, א, ה.
↑  משנה, גיטין, ז, ז.
↑  תוספתא, דמאי, ה, כה.
↑  תוספתא, בכורות, ז, ב.
↑  תוספתא, פרה, י, ב.
↑  יותם טפר, לגיו, כפר עותנאי, חדשות ארכאולוגיות 118, (2006)
↑  הותקף כפר ערבי בדרך חיפה ג'נין, מעריב, 13 באפריל 1948
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547492605171  GND: 7604122-0  LCCN: sh2009003800  VIAF: 247869807   WorldCat (עם VIAF): 247869807
פסטיבל גליינדבורן

התיאטרון החדש, 31 ביולי 2007
פסטיבל האופרה השנתי של גליינדבורן, אחד הפסטיבלים החשובים ביותר בעולם, מתקיים מאז 1934 בגליינדבורן, במזרח אסקס, אנגליה. הפסטיבל עובד בצמוד עם התזמורת הפילהרמונית של לונדון (מאז 1964) ועם תזמורת עידן הנאורות. מדי שנה הוא מציג מופע אופרה בלונדון כחלק מהפרומס.
היסטוריה

ג'ון כריסטי רכש בית כפרי בגליינדבורן בשנת 1920. הוא היה בעליה של חברת היל, נורמן וברד בע"מ לבניית עוגבים, והחל להתאים את אולם המוזיקה של גליינדבורן, שאורכו 24 מטרים, לחדר עוגב, כך שיתאים לאחד העוגבים הגדולים ביותר באנגליה, שאיננו בקתדרלה.
אהבת המוזיקה של כריסטי הביאה אותו לקיום ערבי אופרה לחובבים בחדר זה. באחד הערבים האלה פגש את אשתו לעתיד, אודרי מילדמיי, הייתה זמרת מקצועית, והוזמנה לשוות נופך של מקצועיות למופע. במהלך ירח הדבש שלהם, שכלל ביקורים בפסטיבל זלצבורג ובפסטיבל ביירוית, עלה בדעתם של כריסטי ואשתו הרעיון להביא אופרה מקצועית אל גליינדבורן.
הם בנו תיאטרון עם אולם בן 300 מושבים ובור תזמורת גדול.
היסטוריה > הפקה ראשונה

כריסטי הזמין את המנצח פריץ בוש ואת הבמאי קרל אברט, שניהם גולים מגרמניה הנאצית, והעלה את ההפקה הראשונה ב-28 במאי 1934.
היסטוריה > התפתחות

התיאטרון המקורי של ג'ון כריסטי, שנבנה לצד הבית, הורחב ושופר פעמים רבות מאז הקמת המבנה המקורי, ובראשית שנות ה-90' הוקף מכלול מבני-עזר - מסעדות, חדרי הלבשה, מחסן ושאר מתקנים.
בשנת 1992 אירח התיאטרון הישן את הפסטיבל האחרון שלו.
היסטוריה > בית אופרה חדש

בשנת 1994 הושלמה בגליינדבורן בנייתו של תיאטרון חדש וחדיש, שבו אולם בן 1200 מושבים, בעלות של כ-34 מיליון לירות שטרלינג, שנאספו בתרומות מן הציבור.
מנהלים מוזיקליים של הפסטיבל

פריץ בוש (1934 – 1951)
ויטוריו גואי (1952 – 1963)
ג'ון פריצ'רד (1964 – 1977)
ברנרד הייטינק (1978 – 1988)
אנדרו דייוויס (1989 – 2000)
ולדימיר יורובסקי (2001 – 2013)
רובין טיקיאטי (2014 – ממשיך)
ניהול הפקות אופרה בפסטיבל

מנהל ההפקות בפסטיבל בין השנים 1994 ל-2000 היה במאי האופרה סר גרהם ויק, אשר הלך לעולמו בגיל 67 לאחר שחלה בקורונה.
הערות שוליים

1 2  במאי האופרה הנודע סר גרהם ויק הלך לעולמו בגיל 67 לאחר שחלה בקורונה, באתר ynet, 19 ביולי 2021
↑  Our orchestras and chorus, Glyndebourne (באנגלית אמריקאית)
↑  Orchestra of the Age of Enlightenment, Glyndebourne (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007440719305171  ISNI: 0000 0004 0514 3596  LCCN: n83070003  MusicBrainz: 67312eea-a66f-42da-a2af-c304e8b7145e  NKC: xx0068239  VIAF: 312727920   WorldCat (עם VIAF): 312727920
HOT3

.
| --- | --- |

סמלילו של הערוץ החל מספטמבר 2018
 פרטי הערוץ
 מדינה:  ישראל
 קטגוריה:  דרמה, בידור
 תאריך השקה:  1989 
 בעלות:  Hot
 שפה:  עברית
 פורמט תמונה:  576i (SDTV) 1080i (HDTV)
 
HOT3 (בעבר נקרא: ערוץ 3 ולפני כן ערוץ המשפחה) הוא ערוץ טלוויזיה ישראלי של חברת הטלוויזיה והתקשורת הוט. תכניו של הערוץ מוגדרים כעוסקים בנושאי משפחה ובידור ותוכניותיו כוללות תוכניות דרמה לכל המשפחה. בתחילה כערוץ 3, היה ערוץ בכבלים כמו ערוץ הילדים, ערוץ הספורט וערוץ המדע.
הערוץ שודר בעבר גם ב-yes הטלוויזיה בלוויין במשך כ-8 שנים במתכונת חלקית של תוכני רכש בלבד, בשם "ערוץ 3 ב-yes" ומאוחר יותר, כ-"3 yes stars" ו-"yes stars Base".
היסטוריה > השנים הראשונות

הערוץ הוקם על ידי אודי מירון בשנת 1989 יחד עם הקמת חברת ICP, והיה זה אחד מערוצי הבית הראשונים של הכבלים בישראל עם השקתם בשנת 1990.
בתחילה, מששודר במסגרת חברות הטלוויזיה בכבלים תבל, מתב וערוצי זהב (וקודם לכן גם ב"גוונים" וב"עידן"), הערוץ נקרא "ערוץ המשפחה". בשנותיו הראשונות של הערוץ, שידוריו הורכבו בעיקר מדרמות, מספר תוכניות עבר אמריקאיות ("בועות", "הכל נשאר במשפחה", "ספינת האהבה"), אופרות סבון כגון "צעירים חסרי מנוח" וטלנובלות דרום-אמריקאיות כגון "האישה המסתורית" ו"טופז". כמו כן, שודרו בו מספר הפקות מקור נסיוניות כגון מגזין הנוער "יציאת חירום" ותוכנית המוזיקה "הקופסה".
היסטוריה > מ"ערוץ המשפחה" ל"ערוץ 3"

סמליל הערוץ כ"ערוץ המשפחה" (במת"ב ועידן), בין 1992 ל-1995
סמליל הערוץ כ"ערוץ שלוש" (בערוצי זהב, תבל וגוונים), בין 1992 ל-1995
בהמשך שנות התשעים הערוץ נקרא בפשטות "ערוץ 3" הן בשל העובדה שבממירי הכבלים הוא שודר בערוץ 3, והן בשל הרצון "לתפוס את השם" מול תחילת שידוריו של ערוץ 33 של רשות השידור. בערוץ נעשו ניסיונות נוספים לפנות לקהל גדול. באביב 1994 עלתה בערוץ רצועת השידור "שעון קיץ", אשר שודרה בין תוכניות הערוץ בשעות הערב, ובה בין היתר החל גיא פינס את דרכו בערוץ. בקיץ 1997 קיים הערוץ את האירוע השבועי "ערוץ 3 בעיר" בערים שונות בארץ, בהנחיית יעל בר-זוהר וצ'רלי בוזגלו ובהשתתפות אמנים שונים. בערוץ שודרו גם מספר שעשועונים כמו "טוטו משפחתי" (בהנחיית דודו טופז, ובהמשך ציפי שביט) ו"מלך הטריוויה" (בהנחיית אלי ישראלי), ואף תוכניות אקטואליה כגון "לפידנקנר" (1997) עם טומי לפיד ואמנון דנקנר. בתקופה זו העלה הערוץ גם מספר סדרות דרמה מקוריות הפונות לקהלים שונים, כמו "המונה דופק", "קפה פריז" ו"חלומות נעורים".