stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סבמאש
היסטוריה

בנייתו של המפעל היה מקורו בתוכנית החומש של סטלין, כאשר בין השאר התקבלה ההחלטה להרחיב באופן משמעותי את יכולת בניית הספינות. וכך מפעל סבמאש הוקם לראשונה כבר ב-1936. המספנה פותחה במסגרת תוכנית התיעוש של סטלין והוקמה כמחנה עבודה בכפייה, כחלק ממערכת הגולאג. תאריך הקמתה הרשמי הוא ה-21 בדצמבר 1939, כאשר כלי השיט של הספינה הראשונה שלה, "סובייטסקאיה" הורדה למים. המפעל היה ידוע בתחילה כמפעל מספר 402.
במהלך מלחמת העולם השנייה, החברה הייתה מעורבת בתיקון ספינות קרב וייצור יחידות ארטילריה שונות. כמו כן, במהלך שנות המלחמה המפעל עסק בשיפוץ ובניית משחתות, צוללות דיזל חשמליות, מעבורות, דוברות ועוד. נוסף לכך, סייע המפעל בבניית ציוד למשלחות הארקטיות של ברית המועצות. עד 1950 המספנה תיקנה 139 אוניות וכלי שיט.
בשנות ה-50 המוקדמות, הושקו צוללות רבות ובשנת 1969, החברה ייצרה את הצוללת הגרעינית הראשונה בעולם עם גוף סגסוגת טיטניום: פרויקט 661. באמצע שנות ה-70, מתקניה עברו שחזור והייצור התעשייתי שלה הוכפל והיה הגדול ביותר בהיקפו ברוסיה.
הצוללת הגרעינית "פרויקט 941", שנבנה בשנת 1981, נכנס לספר השיאים של גינס בתור הצוללת הגדולה בעולם באותה עת.
בשנת 1993 החלה בניית צוללות מסדרה חדשה. הראשונה "סברודווינסק" נכנסה לשירות בשנת 2010. בניית צוללות נוספות מאותו דגם נמשכת.
לאורך ההיסטוריה, המספנה בנתה 45 אוניות ו-163 צוללות, ו-128 צוללות גרעיניות.
שמות החברה

2 בדצמבר 1938 - מינהל המספנה מס' 402 של מרכז התעשייה הביטחונית בנקוו"ד
9 בספטמבר 1959 - "סבמאש" - מיזם בניית הספינות הצפוני שתחת המשרד לייצור ספינות
26 ביולי 1985 - תאגיד הייצור "סבמאש"
23 ביוני 1998 - חברת המניות "סבמאש" בצו של משרד הכלכלה של רוסיה
21 בפברואר 2001 - המיזם הפדרלי "סבמאש" בצו פנימי של הסוכנות הפדרלית לייצור ספינות
נח פרילוצקי

נח פרילוצקי
נח פרילוצקי, בפולנית: Noach Pryłucki;‏ 1882, ברדיצ'ב, אוקראינה – 1941, וילנה) היה עורך דין, בלשן, עיתונאי ומנהיג פוליטי של יהודי פולין בין שתי מלחמות העולם.
קורות חיים

נח פרילוצקי נולד בברדיצ'ב למשפחת סוחרים אמידה. אביו, צב פרילוצקי, היה פעיל בתנועת חיבת ציון. נח פרילוצקי למד עברית אצל הירש הירשפלד תלמידו של ריב"ל. בגיל 8 התחיל פרילוצקי לעסוק בכתיבה ובהיותו בן 10 כתב מאמר בעברית על ההתיישבות היהודית בארגנטינה. ב-1898 סיים את הפרו-גימנסיה והתחיל את השנה החמישית בגימנסיה בוורשה. הוא סיים את הגימנסיה עם מדליית זהב והתחיל ללמוד משפטים באוניברסיטת ורשה. ב-1902 השתתף באספה הראשונה של "יידישן חברים פארבאנד", ארגון שמטרתו הייתה להגן על סטודנטים יהודים מפולין שלומדים באוניברסיטאות בחו"ל. בעקבות השתתפותו באספה נאסר וישב חודשיים בכלא. בשנים 1904-1905 היה פעיל בתנועה הציונית כחבר בארגון הסטודנטים "קדימה" ובוועדת "ציוני ציון" שניהלה מאבק נגד הצעת אוגנדה. ב-1905 גורש מאוניברסיטת ורשה משום שהשתתף באספת סטודנטים שהחליטה לדרוש שהמדינה תממן חינוך יהודי. ב-1907 נכנס לאוניברסיטת פטרבורג וב-1909 סיים שם את לימודי המשפטים. בסוף 1909 עבר לוורשה ופתח שם משרד לעריכת דין.
ב-1916 נבחר פרילוצקי למועצת העיר ורשה שהייתה אז גוף פוליטי חשוב בפולין. בתפקיד זה פעל למען האינטרסים היהודיים ולמען לשון יידיש. פרילוצקי דרש שיידיש תהיה שפת הלימוד הרשמית בבתי ספר יהודים וכן אוטונומיה לאומית אישית ליהודים. הוא נשא כ-80 נאומים במועצת העיר שהקנו לו פופולריות גדולה מאוד בקרב היהודים בפולין. את הנאומים פרסם כספר בשנת 1922 בשם רעדעס אין ווארשאווער שטאט-ראט. (נאומים במועצת העיר ורשה). באותה שנה היה בין מקימי המפלגה הפולקיסטית יידישע פאלקס-פארטיי (מפלגת העם היהודית). הוא היה אחד המייסדים של איגוד בתי הספר וההשכלה העממית (יידישן שול און פאלקסבילדונג-פאראיין). באותו זמן ארגן את הסוחרים הזעירים ועובדי הכפיים שהיוו בסיס כוחה של המפלגה הפולקיסטית. ב-1918 נכנס כציר לסיים הפולני העצמאי הראשון כנציג המפלגה הפולקיסטית היהודית. ב-1920, בזמן הפלישה הבולשביקית לפולין, הוא נלחם נגד גירוש של קהילות יהודיות שלמות. על ידי התערבות אישית הציל יהודים רבים שנשפטו למוות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט פרילוצקי מוורשה לליטא שהייתה עדיין מדינה עצמאית (סופחה לברית המועצות ביוני 1940). הוא התמנה אז לראש הקתדרה הראשון ללשון יידיש ותרבותה באוניברסיטת וילנה. ב-1941 החליף את מקס ויינרייך שנמלט לארצות הברית כמנהל ייווא בווילנה.
פרילוצקי נאסר על ידי הגסטפו זמן קצר אחרי כיבוש העיר ואולץ על ידם לכתוב רשימה של אינקונבולים שהיו בספריית שטראשון. הוא נרצח על ידי שוביו ב-18 באוגוסט 1941.
פעילות ספרותית ומחקרית

ב-1905 התחיל נח פרילוצקי לעבוד בעיתון דער וועג שעורכו היה אביו צבי פרילוצקי. תוך זמן קצר נעשה העורך וכותב המאמרים הראשי של העיתון. הוא חזר ללימודים אחרי שהעיתון נסגר ב-1907.
עוד בהיותו סטודנט השתתף בוועידת צ'רנוביץ שהתקיימה ב-1908 ושם טען כי יידיש צריכה להיות השפה הלאומית של העם היהודי. בשלב זה כבר נטש את דעותיו הציוניות ותמך בקידוםלאומיות יהודית בגולה.
פרילוצקי עסק באופן אינטנסיבי במחקר שפת יידיש ובפולקלור שלה.
ספר השירה הראשון שפרסם היה פארן מזבח (לפני המזבח) – אוסף שירים ארוטיים שהקדיש לרעייתו המשוררת פאולה רוזנטל, 1908. באותה תקופה ערך מאסף ספרותי בשם גאלדענע פונקען (ניצוצות זהובים) שהחל לצאת ב-1909. במאסף הזה התעמת פרילוצקי עם יוסף קלויזנר על גישתו של האחרון לספרות יידיש.
ב-1910 ייסד פרילוצקי את היומון דער מאמענט והיה אחד הכותבים החשובים בו עד סגירתו בספטמבר 1939. עיתון זה היה אחד משני העיתונים הנפוצים ביותר בקרב היהודים במזרח אירופה. פרילוצקי גייס לשורות העיתון כותבים חשובים כמו הלל צייטלין, מרדכי ספקטור, ב. יאושזון ויוסף טונקל, שמשכו לעיתון קהל קוראים רב ואפשרו לו להתחרות בהצלחה מול העיתון "היינט".
ב-1917 פרסם פרילוצקי את ספרו בארג ארויף (במעלה ההר) – ספר מאמרים בנושאים יהודיים. באותה שנה פרסם מחקר על דיאלקטים של יידיש:  יידישע דיאלעקטולוגישע פורשונגען: מאטעריאלן פאר א וויסענשאפטליכער גראמאטיק און פאר אנ’ עטימולוגיש ווערטערבוך פון דער יידישער שפראך (מחקרי דיאלקטולוגיה של יידיש: חומרים לדקדוק מדעי ולמילון אטימולוגי של שפת יידיש) המהווה בסיס לחלוקה הדיאלקטים של יידיש עד היום.
ב-1921 יצא למסע התרמת כספים למען קרבנות הפוגרומים, וכשחזר נבחר שוב לסיים ב-1922. ב-1926 היה פילוג במפלגתו והוא צמצם את פעילותו הפוליטית והקדיש זמן רב יותר לפעילות מחקרית. הוא השתתף בפעילות של ייווא לאסוף חומרים פולקלוריסטיים ולמחקר על הדיאלקטים של יידיש. הוא יסד יחד עם מקס ויינרייך וזלמן רייזן את כתב העת "יידישע פילאלאגיע: צוויי-חודשדיקע בלעטער פאר שפראכוויסנשאפט, ליטעראטור-פארשונג און עטנאלאגיע" (פילולוגיה יהודית: דו-ירחון למחקר הלשון, מחקר הספרות ואטנולוגיה) שיצא בין 1926 ל-1933.
פרילוצקי עסק רבות בפולקלור. הוא אסף שירי עם ביידיש וכבר ב-1911 פרסם את ספרו יידישע פאלקסלידער (שירי עם ביידיש). כמו כן פרסם מחקרים בנושא פולקלור במאסף שפרסם: זאמעלביכער פאר יידישען פאלקלאר, פילאלאגיע און קולטור (מאספים לפולקלור, פילולוגיה ותרבות).
תחום נוסף אותו חקר היה לשון יידיש ודקדוקה. בנוסף לספרו הנזכר על דיאלקטולוגיה של יידיש פרסם ספר על פונטיקה: צום יידישען וואקאליזם: עטיודען, (1920) (אטיודים על הצליל ביידיש) וכן ספר לימוד: יידישע פאנעטיק: עלעמענטארער קורס פאר לערער אונ אליינלערנער, 1940. (פונטיקה של יידיש: קורס בסיסי למורים וללומדים באופן עצמאי). פרילוצקי פרסם ביקורות על תיאטרון בעיתונים בהם עבד שיצאו כספר בשם יידיש טעאטער שיצא ב-1921.
כמו כן כתב שירה, בנוסף לספרו הראשון שהוקדש לאשתו. ב-1917 הוציא את ספרו דורך גלאנץ און נעבעל: ליעדער זאמלונג (דרך זוהר וערפל: אוסף שירים).
פרילוצקי קיים סלון לספרות יידיש ברחוב שביאנטוקשיסטקה (Świetnokrzyska) בוורשה. היו שלושה סלונים ספרותיים יהודיים בוורשה של תחילת המאה ה-20 שהייתה אז מרכז ספרותי חשוב ביידיש: של י"ל פרץ, הלל צייטלין ושל פרילוצקי. אצל פרילוצקי התרכזו הצעירים שהתענינו בנוסף לספרות גם בתיאטרון ובפולקלור. במסגרת סלונו הספרותי פרילוצקי עזר ופרסם את יצירותיהם של יהושע פרלה, יצחק מאיר וייסנברג, יואל מסטבוים ואחרים.
לקריאה נוספת

ב. חילינאוויטש, נח פרילוצקי - ביאגראפיע. בתוך ספרו של פרילוצקי: אין פוילען: כמעט א פובליציסטיש טאגבוך 1911-1905. ווארשע, 1921.
לעקסיקאן פון דער נייער יידישער ליטעראטור, באנד 7.
לאו פינקלשטיין, יהושע פערלע. הקדמה לספר יידן פון א גאנץ יאר. תל אביב: י"ל פרץ פארלאג, 1990. (ביידיש)
נתן כהן, ספר, סופר ועיתון: מרכז התרבות היהודית בוורשה, 1918–1942. ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2003.
David G. Roskies, Introduction to Everyday Jews: scenes from a vanished life. Yale University Press, 2007.
2011 ,Kalman Weiser, Jewish People, Yiddish Nation: Noah Prylucki and the Folkists in Poland, Toronto, University of Toronto Press
הערות שוליים

↑  לעקסיקאן פון דער נייער יידישער ליטעראטור, כרך ז, 1968, עמ' 217. (ביידיש)
↑  ב. חילינוביץ, עמ' VIII[דרוש מקור: המקור הקיים אינו ממוקד מספיק][דרושה הבהרה]
↑  ב. חילינוביץ, עמ' VIII
↑  ב. חילינוביץ, עמ' XV
↑  "התנועה הפולקיסטית" - תנועה פוליטית לא-ציונית, של המעמד הבינוני, שנוסדה בשנת 1916, ודגלה באוטונומיה יהודית בפולין, וביידיש כשפתה", בתוך: ורשה היהודית לפני השואה.
↑  לעקסיקאן, עמ' 219.
↑  אנציקלופדיה ייווא
↑  ב. חילינוביץ, עמ' IX
↑  נח פרילוצקי, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית)
↑  לעקסיקאן, עמ' 218
↑  אנציקלופדיה ייווא
↑  נתן כהן, עמ' 10
↑  דער מאמענט, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית)
↑  אנציקלופדיה ייווא
↑  לעקסיקאן, עמ' 220
↑  לאו פינקלשטיין, עמ' IV-III
↑  אנציקלופדיה ייווא
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281739505171  PLWABN: 9810695015005606  BnF: cb16575937b (data)  GND: 172881366  ISNI: 0000 0000 3824 0705  LCCN: no91005009  NTA: 297125648  SELIBR: 170638  SUDOC: 219478384  VIAF: 36479267   WorldCat (עם VIAF): 36479267 
כנס צ'רנוביץ' 1928. יושבים, מימין לשמאל: ישראל רובין, זלמן רייזן, נח פרילוצקי, איציק מאנגר
סטיב מיקס

| --- | --- |

מיקס בשנת 1979
 לידה:  30 בדצמבר 1947 (בן 76) טולידו, אוהיו, ארצות הברית
 עמדה:  סמול פורוורד
 גובה:  2.01 מטרים
 מספר:  23, 50
 מכללה:  אוניברסיטת טולידו
 דראפט:  בחירה מספר 61, 1969 דטרויט פיסטונס
 קבוצות כשחקן
 1969–1971 1971 1972–1973 1973–1982 1982–1983 1983:  דטרויט פיסטונס דנוור רוקטס גרנד ראפידס טאקרס פילדלפיה 76' מילווקי באקס לוס אנג'לס לייקרס
 הישגים כשחקן
 בחירה למשחק האולסטאר של ה-NBA‏ (1975)
סטיבן צ'ארלס "סטיב" מיקס (באנגלית: Steven Charles "Steve" Mix; נולד ב-30 בדצמבר 1947) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1969–1983. בעונת 1974/1975 נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA כשחקן פילדלפיה 76', וממוצעיו הכוללים לאורך 13 עונותיו בליגת ה-NBA הם 10.6 נקודות, 5.3 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים למשחק.
קריירת מכללות

מיקס נולד וגדל בטולידו שבאוהיו, ובין השנים 1965–1969 למד באוניברסיטת טולידו. ב-3 עונותיו בקבוצת הכדורסל של הקבוצה שיתף פעולה עם כוכב ליגת ה-ABA לעתיד ג'ון בריסקר, ורשם ממוצעים של 23.0 נקודות ו-11.9 ריבאונדים למשחק. בעונת 1966/1967 הוביל את טולידו להשתתפותה השנייה אי פעם בטורניר אליפות המכללות בכדורסל, ובעונת 1968/1969 זכה בתואר שחקן העונה של מחוז MAC.
קריירה מקצועית

בדראפט ה-NBA‏ 1969 נבחר מיקס בבחירה ה-61 (סיבוב חמישי), על ידי דטרויט פיסטונס. בשתי עונותיו הראשונות בדטרויט שימש כשחקן ספסל, וקלע 7.7 נקודות בממוצע למשחק. לאחר 8 משחקים בעונת 1971/1972 שוחרר מהקבוצה. לאחר מכן השתתף במשחק אחד במדי דנוור רוקטס מליגת ה-ABA בטרם שוחרר גם ממנה. בעונת 1972/1973 שיחק בקבוצת "גרנד ראפידס טאקרס" מ"ליגת ה-CBA" החצי-מקצוענית (להבדיל מליגת ה-CBA). בעונתו היחידה בקבוצה הצטיין עם ממוצע של 31.1 נקודות למשחק, והוביל את הטאקרס לזכייה באליפות הליגה.
לקראת עונת 1973/1974 חתם מיקס על חוזה בפילדלפיה 76', בה שיחק ב-9 העונות הבאות. בעונתו הראשונה בקבוצה קלע 14.9 נקודות בממוצע למשחק, ובעונה העוקבת השיג שיאי קריירה של 15.6 נקודות ו-10.9 ריבאונדים למשחק, ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA בפעם היחידה בקריירה. ב-7 העונות הבאות המשיך להציג יכולת סולידית בפילדלפיה עם ממוצע של 10.4 נקודות למשחק, והעפיל עם הקבוצה שלוש פעמים לגמר ה-NBA: בפלייאוף 1977 הפסידה פילדלפיה מול פורטלנד טרייל בלייזרס בתוצאה 2–4, ובעונות 1980 ו-1982 הפסידה מול לוס אנג'לס לייקרס באותה תוצאה.
לקראת עונת 1982/1983 חתם על חוזה במילווקי באקס. באפריל 1983 שוחרר מהבאקס וחתם על חוזה עד לסיום העונה בלוס אנג'לס לייקרס. בפלייאוף 1983 העפיל עם הלייקרס לגמר ה-NBA בפעם הרביעית בקריירה שלו, אך באופן אירוני הפסיד מול קבוצתו לשעבר, פילדלפיה 76', אשר זכתה באליפות ה-NBA. בסיום אותה עונה פרש מיקס ממשחק, בגיל 35.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות הקריירה של מיקס ב-NBA וב-ABA, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות המכללות של מיקס, באתר sports-reference.com
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1969, באתר basketball-reference.com
↑  גרנד ראפידס טאקרס, באתר funwhileitlasted.net
↑  מיקס פורח ב-NBA, באתר הניו יורק טיימס, 9 בינואר 1975
סבטינו פיסיטלי

| --- | --- |

סבטלי באפריל 2018
 לידה:  24 באוגוסט 1983 (בן 41) בוקה רטון שבפלורידה
 שם במה:  אנטוני סבטלי סבטינו פיסיטלי טינו סבטלי
 משקל:  110 ק"ג
 גובה:  1.91 מטר
 מקום מגורים:  אורלנדו, פלורידה
 לאום:  אמריקאי
 קריירה מקצוענית:  4 באפריל 2015 – 25 ביולי 2021 (6 שנים) 
 מאמנים:  WWE Performance Center
 מידע אישי
 בן או בת זוג:  אמנדה סקומאנו (אפריל 2018–?) 
 
סבטינו "סאבי" פיסיטלי (באנגלית: Sabatino "Sabby" Piscitelli; נולד ב-24 באוגוסט 1983) הוא מתאבק אמריקאי. הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית NXT, שבו הופיע תחת שם הבמה טינו סבטלי. כמו כן, פיסיטלי הוא שחקן פוטבול לשעבר, ששיחק בקבוצות טמפה ביי באקנירס, קליבלנד בראונס וקנזס סיטי צ'יפס.
קריירת היאבקות מקצועית > WWE > NXT‏ (2014–2020)

באוקטובר 2014 פיסיטלי חתם על חוזה פיתוח עם ה-WWE והחל להתאמן במתחם האימונים של הארגון. ב-4 באפריל 2015 ערך את קרב הבכורה שלו בזירה במופע של NXT שלא שודר לטלוויזיה במסגרת קרב באטל רויאל. לאחר עשרה חודשים של אימונים, הוא סבל מזעזוע במהלך מופע של NXT. בחודש אוקטובר של שנת 2015 הוא החל להתחרות תחת השם אנטוני סבטלי, שלאחר מכן קוצר לטינו סבטלי.
את הבכורה הטלוויזיונית שלו ערך ב-12 באוקטובר 2016 בקרב זוגות לצד רידיק מוס נגד הזוג TM-61 במסגרת הסיבוב הראשון של טורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס, קרב שבו הפסידו והודחו מהטורניר. ב-4 בינואר 2017 סבטלי ומוס הפסידו לריבייבל (דאש ויילדר וסקוט דוסון). ארבעה חודשים לאחר מכן הפסידו לזוג DIY (ג'וני גרגאנו ותומאסו צ'אמפה). את קרב היחידים הראשון שלו ערך ב-20 בספטמבר בהפסד לג'וני גרגאנו. סבטלי ומוס השיגו את ניצחון הבכורה שלהם ב-25 באוקטובר, כשגברו על אוני לורקאן ודני בורץ'. בתחילת שנת 2018 סבטלי ומוס השתתפו בטורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס, וכבר בסיבוב הראשון הפסידו והודחו על ידי קבוצת SAnitY (אלכסנדר וולף ואריק יאנג). ב-25 באפריל במהלך קרב הזוגות נגד ה-Heavy Machinery (אוטיס דוזוביץ' וטאקר נייט) מוס בא לתת יד לסבטלי כדי שיחליף אותו בקרב, אך סבטלי התחמק והשאיר את מוס לבד בזירה מול דוזוביץ' ונייט שניצחו אותם. התחמקות זו של סבטלי סיימה למעשה את החברות בין השניים והפכה את דמותו של סבטלי לדמות הילית (דמות רעה השנואה על הקהל). בסוף אפריל פורסם שסבטלי ספג פציעה בשרירי החזה. ב-17 באפריל 2020, סבטלי שוחרר מהחוזה שלו עקב קיצוצים בתקציב.
חיים אישיים

פיסיטלי הוא ממוצא חצי איטלקי ומדבר איטלקית בביתו באופן שוטף. כמו כן, יש לו אח בשם שון, שמתאבק בארגונים העצמאיים תחת השם שון סוואג.
אליפויות והישגים

הישגים במגזין ההיאבקות Pro Wrestling Illustrated - PWI
PWI דירג אותו במקום ה-351 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2017
הערות שוליים

↑  סבטלי מחוץ לפעילות עקב פציעה
סודאן הטורקו-מצרית

| --- | --- |

 
 מפת מצרים עם סודאן המצרית בדרום
 ממשל
 עיר בירה:  ח'רטום
 היסטוריה
 הקמה:  הכיבוש המצרי של סודאן
 תאריך:  1820
 פירוק:  המצור על ח'רטום
 תאריך:  1885
 ישות קודמת:   סולטנות פונג'   סולטנות דארפור
 ישות יורשת:  המדינה המהדיסטית סודאן המהדיסטית   בריטניה סודאן האנגלו-מצרית
 
סודאן הטורקו-מצרית (בערבית: التركى المصرى السودان), הייתה ידועה גם כטורקייה (בערבית: التركى المصرى السودان) או סודאן הטורקית, מתאר את שלטון האיילט ואחר כך ח'דיוות מצרים על סודאן ודרום סודאן של ימינו. זה נמשך משנת 1820, כשמוחמד עלי פאשה החל בכיבוש סודן, ועד לנפילת ח'רטום ב-1885 למוחמד אחמד, המהדי כפי שהכריז על עצמו.
רקע

לאחר שמוחמד עלי ריסק את הממלוכים במצרים, קבוצה מהם נמלטה ונמלטה דרומה. בשנת 1811 הקימו הממלוכים מדינה בדונקולה כבסיס לסחר בעבדים שלהם.
בשנת 1820 הודיע הסולטאן מסנאר, באדי השביעי למוחמד עלי כי אינו מסוגל להיענות לדרישה לגרש את הממלוכים. בתגובה שלח מוחמד עלי 4,000 חיילים לפלוש לסודאן, לטהר אותה מממלוכים ולשלב אותה במצרים. כוחותיו קיבלו את כניעתו של הקשיף, פיזרו את הממלוכים הדנקולה, כבשו את כורדופן וקיבלו את כניעתו של סנאר מבדי השביעי. עם זאת, שבטי הג'עלין הערבים הציגו התנגדות נוקשה.
ה'טורקייה'

'טורקייה' (בערבית: التركية) היה המונח הסודני הכללי לתקופת השלטון המצרי והאנגלו-מצרי, מהכיבוש ב-1820 ועד להשתלטות המהדיסטית בשנות ה-80 של המאה ה-19. הכוונה היא גם ל'שלטון הטורקי' וגם 'תקופת השלטון הטורקי', זה ייעד שלטון על ידי אליטות דוברות טורקיות או על ידי אלה שהם מינו. בדרגים העליונים של הצבא והממשל הכוונה הייתה בדרך כלל למצרים דוברי טורקית, אבל זה כלל גם אלבנים, יוונים, ערבים לבנטיניים ואחרים בעלי תפקידים בתוך מדינת מוחמד עלי וצאצאיו המצרית. המונח כלל גם אירופאים כמו אמין פאשא וצ'ארלס ג'ורג' גורדון, שהועסקו בשירות הח'דיווים של מצרים. 'הקשר הטורקי' היה שהח'דיווים של מצרים היו וסאלים נומינליים של האימפריה העות'מאנית, ולכן כל המעשים נעשו, באופן רעיוני, בשם הסולטן העות'מאני בקונסטנטינופול. ניתן לתאר את האליטה המצרית כדוברת טורקית "רעיוני" מכיוון שבעוד שנכדו של עלי איסמאעיל פאשא, שהשתלט על השלטון במצרים, דיבר טורקית ולא ידע לדבר ערבית, ערבית נכנסה במהירות בשימוש נרחב בצבא ובממשל בעשורים הבאים, עד תחת הח'דיוו אסמאעיל הפכה הערבית לשפת הממשל הרשמית, כאשר הטורקית הייתה מוגבלת רק להתכתבות עם השער הנשגב. תקופת, טורקייה אל-תנייה, (בערבית: التركية الثانية) שמשמעותו 'טורקייה שנייה' שימשה בסודן לציון תקופת השלטון האנגלו-מצרי (1899–1956).
התפתחות

ח'רטום הורחבה ממאהל צבאי לעיירה של למעלה מ-500 בתים בנויים מלבנים על ידי המושל הכללי המצרי הראשון, חורשיד פאשא.
מיסים חדשים שהטילו דפטרדאר ביי ויורשו עות'מאן ביי הצ'רקסי היו כה חמורים והחשש מפעולות תגמול אלימות כה חריפות שבאזורים מעובדים רבים לאורך הנילוס, אנשים פשוט נטשו את אדמתם ונמלטו אל הגבעות. יורשיו מהו בי אורפלי והמושל הכללי הראשון, עלי חורשיד פאשא, היו פייסניים יותר, וחורשיד ביי הסכים לחנינה על פליטים חוזרים שברחו לאזור הגבול אל-עתיש עם אתיופיה, וכן פטור מוחלט ממסים לכל השייח'ים והמנהיגים הדתיים.
למרות היעדר הצלחה מוקדמת במציאת מכרות זהב בסודאן, המצרים המשיכו לחפש זמן רב לאחר הכיבוש הראשוני של המדינה. היה עניין מחודש באזור פאזוגלי בשנות ה-30 של המאה ה-19, ומוחמד עלי שלח לשם מינרלוגים אירופאים לחקור, בסופו של דבר, למרות היותו בשנתו השבעים, ביקר באזור בעצמו בחורף 1838–1839. רק כמות קטנה של זהב סחף נמצאה אי פעם, ובסופו של דבר פאזוגלי פותחה לא כמרכז כרייה, אלא כמושבת מושבת עונשין מצרית.
חיילי עבדים סודאנים

בשנות ה-30 של המאה ה-19, כששאיפותיו הצבאיות של מוחמד עלי משכו את תשומת לבו למקום אחר, צומצם כוח האדם המצרי בסודאן ועלי קורשיד פאשא, המושל הכללי של סודאן (1826–1838), נאלץ להגדיל את גודלם של חילות המצב של העבדים שגויסו במקום. הוא ערך פשיטות תקופתיות לאזור הנילוס הכחול העליון והרי נובה, כמו גם במורד הנילוס הלבן, תקף את שטחי דינקה ושילוק והחזיר עבדים לח'רטום.
פשיטות עבדים היו עסק תובעני ולא תמיד רווחי אולם בשנת 1830 הסתערו על השילוקים בפאשודה 2,000 חיילים אך לקחו רק 200 עבדים; בשנים 1831–1832 תקפה משלחת של 6,000 את ג'בל טאקה בהרי נובה. ההסתערות לא הצליחה, וחורשיד איבד 1,500 איש. רוסטום ביי, מושל קורדופן בפיקודו של חורשיד, זכה להצלחה רבה יותר, כשהוא ערך משלחות עבדים במערב. בינואר 1830, הוא הוביל משלחת שלקחה 1,400 שבויים. הוא בחר מתוכם 1,000 זכרים צעירים ושלח אותם למצרים. ב-1832, משלחת דומה של רוסטום הניבה עוד 1,500 שבויים, שגויסו לצבא. יורשו של חורשיד כמושל הכללי, אחמד פאשא, מצא דרך חסכונית יותר לגיוס עבדים. במקום לפשוט כדי למלא את החסר בגדודים השחורים שלו, הוא הטיל מס חדש לפיו כל אדם חייב במס היה חייב לקנות ולמסור עבד אחד או יותר. המושל הכללי מוסא פאשא חמדי (1862–1865) שילב את שני הפרקטיקות, ודרש מהשייח'ים והמפקדים לספק לו מספרים מוגדרים של עבדים, והוביל באופן אישי פשיטות ללכידת אחרים כאשר זה התברר לא מספיק. תחת שלטונו של הח'דיו עבאס הראשון (1848–1854), כל שייח' או צ'יף מקומי נדרש לספק לממשלה מספר מסוים של גברים כחלק מהמיסים השנתיים שלהם. בשנת 1859 הורה יורשו מוחמד סעיד (1854–1863) להקים משמר ראש אישי של חיילים שחורים, ועבדים המשיכו להילקח בעיקר עבור הגדודים הסודאניים ועבור משמר ראש זה גם לאחר האיסור הרשמי על סחר בעבדים.
בשנת 1852, הצבא המצרי בסודאן כלל 18,000 איש, ועד 1865 הוא גדל ליותר מ-27,000. מרבית כוחות הכיבוש המצריים בסודאן היו עבדים, או שגויסו מרצונם מתוך המדינה. הקצינים והמש"קים היו 'טורקים' (כלומר דוברי טורקית, בין אם טורקים, אלבנים, יוונים, סלאבים או ערבים) ומצרים, אם כי בשנים מאוחרות יותר קודמו כמה סודאנים מהימנים בעלי שירות ארוך לדרגת רב"ט וסמל, ואף, תחת חורשיד, לדרגות קצונה.
מדי פעם נעשה שימוש בכוחות עבדים סודאנים מחוץ לסודאן. בשנת 1835 קיבל קורשיד פקודות להקים שני רגימנטים שחורים לשירות בערב נגד המורדים הווהאבים. בשנת 1863, הקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי ביקש ממוחמד סעיד להשאיל לו גדוד סודאני שיילחם באקלים הלח והמלרי של וראקרוס לתמיכה בקיסר מקסיקו מקסימיליאן הראשון. בינואר 1863 הפליגו מאלכסנדריה 447 חיילים סודאנים. הם התגלו כלוחמים מצוינים נגד המורדים המקסיקנים, ועמדו באקלים הרבה יותר טוב מהאירופים. מקרה חריג של עבד סודאני שבסופו של דבר נלחם מחוץ למולדתו היה מישל אמאטורה, כנראה מהרי נובה, שהצטרף לרגימנט הברסליארי של צבא פיימונטה ב-1848.
התרחבות טריטוריאלית

המצרים הגדילו בהדרגה את תחומיהם. הם התקדמו דרומה לאורך הנילוס הלבן והגיעו לפאשודה ב-1828. במערב הגיעו המצרים לגבולות דארפור. נמלי הים האדום של סואקין ומאסאווה עברו לשליטתם. ב-1838 הגיע מוחמד עלי לסודאן. הוא הרכיב משלחות מיוחדות לחיפוש זהב לאורך הנילוס הלבן והכחול. ב-1840 נוספו לתחומי מצרים אזורי קאסלה וטאקה.
בשנת 1831 הוביל חורשיד פאשא כוח בן 6,000 חיילים מזרחה כדי לתקוף את האדנדואה. הוא חצה את נהר אטברה ב-Quz Rajab, אך האדנדואה פיתו את המצרים למארב יער, שבו איבדו את כל הפרשים שלהם. חיל הרגלים נסוג בחזרה לח'רטום, תחילה הפסיד ולאחר מכן תפס מחדש את ארטילריה השדה שלהם. בסך הכל איבדו המצרים 1,500 חיילים. אף על פי כן, העיירה גלאבט נכנעה לח'ורשיד ב-1832.
בשנת 1837 הרגו גובי מיסים מצרים כומר אתיופי בסודאן. זה גרם לכוח אתיופי גדול של כ-20,000 לרדת למישור סודאן. חיל המצב המצרי של 300 איש באל-עתיש, מזרחית לאל-קדארף, תוגבר ב-600 חיילים סדירים, 400 ברברים בלתי-סדירים ו-200 פרשים של שייח'יה. המפקד המצרי היה אזרח ללא ניסיון צבאי, מה שהוביל לזכייה של האתיופים בניצחון קל לפני הנסיגה.
הערות שוליים

↑  Warburg, Gabriel R. (1991). "The Turco-Egyptian Sudan: A Recent Historiographical Controversy". Die Welt des Islams. Brill. 31 (2): 193–215. doi:10.2307/1570579. ISSN 0043-2539. JSTOR 1570579. נבדק ב-2023-04-30.
↑  "Introduction - 1 - Egypt and the Sudan - Gabriel R. Warburg". 2018-10-24. doi:10.4324/9781315035055-1. נבדק ב-2023-04-30. {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)
סנאר, הבירה לשעבר של סולטנות פונג', בשנות ה-30 של המאה ה-19.
הגדוד הסודאני במקסיקו 1863–1867, נלחם עבור מקסימיליאן הראשון
סטיב מק'קורי

| --- | --- |

 לידה:  24 בפברואר 1950 (בן 74) פילדלפיה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה 
 פרסים והוקרה:  מדליית הזהב ע״ש רוברט קאפה (1980)  פרס אמי (2003) 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  stevemccurrystudios
 טוויטר:  McCurryStudios
 www.stevemccurry.com
 חתימה:   
 
סטיב מק'קורי (באנגלית: Steve McCurry; נולד ב-23 באפריל 1950 בפנסילבניה, ארצות הברית) הוא צלם עיתונות אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בשל הצילום "הנערה האפגנית", אשר הופיע לראשונה בנשיונל ג'יאוגרפיק ובו מצולמת הנערה האפגנית שרבט גולה.
עבודתו

מק'קורי, למד במקור קולנוע באוניברסיטה לאחר מכן הסב את לימודיו לתיאטרון. הוא החל את קריירת הצילום שלו במלחמת אפגניסטן. מק'קורי התחפש למקומי והסתיר את המצלמה שלו בבגדיו. הצילומים שלו היו בין הצילומים הראשונים מן המלחמה והתפרסמו בהרחבה. כיסוי המלחמה זיכה אותו במדליית רוברט קאפה לדיווח מצולם מחו"ל.
מק'קורי המשיך לסקר אזורי קרבות בכל העולם, כולל מלחמת איראן–עיראק, מלחמת האזרחים בלבנון, מלחמת המפרץ, קמבודיה, הפיליפינים ואפגניסטן. עבודותיו התפרסמו במגזינים בכל העולם ובמיוחד ב"נשיונל ג'יאוגרפיק". מק'קורי חבר בסוכנות הצילום מגנום מאז 1986
הכרה

צילומו המפורסם ביותר של מק'קורי הוא "הנערה האפגנית". תמונה זו הופיעה בשער המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק ביוני 1985 ונבחרה מאוחר יותר על ידי המגזין בתור הצילום המפורסם ביותר בהיסטוריה של העיתון. הצילום שימש באופן נרחב גם בפוסטרים, לוחות שנה ובחוברות מידע המחולקות על ידי ארגוני זכויות אדם. זהותה של הנערה האפגנית נותרה לא ידועה יותר מ-15 שנה עד שב-2002, אחרי הכניסה האמריקאית לאפגניסטן, מצאו את האישה, שרבט גולה ואף צילמו אותה שנית.
בשנת 2011 הוא הציג תערוכת יחיד במוזיאון לאמנות עכשווית ברומא. התערוכה עוצבה על ידי פביו נובמברה.
הערות שוליים

↑  http://www.magnumphotos.com/Archive/C.aspx?VP=XSpecific_MAG.Biography_VPage&AID=2K7O3R1312JM
- ביוגרפיה באתר סוכנות מגנום
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007366454105171  PLWABN: 9811773058605606  BIBSYS: 90190632  BNE: XX1589003  BnF: cb121202190 (data)  CiNii: DA08247357  GND: 118846930  ISNI: 0000 0001 1576 5258  LCCN: n85077682  LNB: 000243300  NDL: 01004761  NKC: mzk2005282347  NLK: KAC201507105  NSK: 000343689  NTA: 071514961  PIC: 265208  RERO: 02-A005890089  RKD: 241788  SELIBR: 282621  SNAC: w69d29p6  SUDOC: 029613132  TePapa: 5137  ULAN: 500345571  VIAF: 84620432   WorldCat (עם VIAF): 84620432 
צילומה של שרבט גולה מ-2002. היא מחזיקה את גיליון נשיונל ג'יאוגרפיק שבו הופיעה תמונתה 17 שנה קודם
סוק און-מי

זהו שם קוריאני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בדצמבר 1976 (בת 47) קוריאה הדרומית 
 מידע כללי
 מדינה:  קוריאה הדרומית 
 משקל:  54 ק"ג 
 ספורט
 ענף ספורט:  טניס שולחן 
 
סוֹק אוּן-מִי (בקוריאנית: 석은미; ‏נולדה ב־25 בדצמבר 1976) היא טניסאית שולחן דרום קוריאנית.
דירוג השיא שלה היה 21 בעולם. שותפתה למשחקי הזוגות היא לי און-סיל.