קנוט נלסון
ביוגרפיה > מושל מינסוטה, 1893–1895

למרות שנלסון טען כי פרש מהפוליטיקה, הוא נותר דמות פעילה בתוך המערכת הפוליטית הרפובליקנית של מינסוטה. ב-1890 החל להראות עניין במרוץ למשרת המושל. בינתיים, הוא חזר לעסוק בעסקי המשפטים מאלכסנדריה, המשיך לנהל את חוותו ופתח חנות חומרי בניין.
הלחץ הגובר על הכלכלה החקלאית של מינסוטה הוביל להקמת הברית החקלאית (Farmers' Alliance), שהתפתחה לכוח פוליטי משמעותי בשני המפלגות, אך בעיקר במפלגה הרפובליקנית. ב-1890, הברית החליטה להעמיד את המועמדים שלה לבחירות, והציעה למנות את נלסון. בכינוס הברית במינסוטה ביולי 1890, נלסון לא הכיר בתמיכתם של הנציגים, שסיימו במועמדות של סידני מ. אוון. אולם לאחר שהברית הציגה תוצאה חזקה בבחירות של 1890, הרפובליקנים ראו בנלסון חלופה חזקה לברית החקלאית באזור הגבול העליון.
נלסון פעל לחיזוק מועמדותו למשרת המושל, אם כי היסטוריונים טוענים כי מטרתו האמיתית הייתה להגיע לסנאט של ארצות הברית. הוא ארגן את עצמו כך שיגויס כמועמד, ולא רדף באופן פעיל אחרי התפקיד. בעלי תפקידים ממונים, שחששו מאובדן התמיכה הפוליטית בעקבות ניצחונות הברית, שמחו לתמוך בו. כדי למשוך את תמיכת הרפובליקנים בקונגרס, נלסון עבד להבטיח את תמיכתם של יריביו כמו דייוויס ו-וושבורן, או לפחות להימנע מהתנגדותם. ב-28 ביולי 1892, הוא מונה פה אחד על ידי 709 נציגים כמועמד הרפובליקני למשרת המושל בכנסייה העממית בסיינט פול. נאום קבלת הפנים שלו היה התקפה ליברטריאנית נגד הדמוקרטים והפופוליסטים; הוא חיזק את הנציגים לקראת הקמפיין.
הקמפיין נגד מועמד הדמוקרטים דניאל לאולר והפופוליסט איגנטיוס דונלי התמקד בהאשמות על השפעה לא ראויה מצד ענפי הרכבות, מכסים, אתניות ופטריוטיות. כאשר נלסון ניהל את הקמפיין באזור מינסוטה הצפונית-מערבית, הוא היה מעורב בתקרית פיזית קטנה עם טוביאס סואבי, פופוליסט מקומי. לאחר קמפיין מפרך, הוא זכה ב-51 מתוך 80 מחוזות עם 42.6% מהקולות, מול 37% של לאולר ו-15.6% של דונלי. הוא נשא נאום ניצחון קצר באלכסנדריה, ואמר: "אני נכנס לתפקיד מבלי לתת שום הבטחה לאף קומבינה, תאגיד או אדם, ואנסה לפעול נכון, כי זה נכון, ואני שואף להעניק ממשלה של העם, עבור העם, ומאת העם."
היו הגבלות משמעותיות על יכולתו של נלסון כמושל ליישם את האג'נדה שלו. מאזן הכוחות במינסוטה היה משותף בין חמישה בעלי תפקידים שנבחרו באופן עצמאי, מחוקקי המדינה והמושל. בנאום ההשבעה שלו ב-4 בינואר 1893, הוא הציג את עצמו כאדם שמרן כלכלית עם נטייה לחינוך, והתמקד בסטטיסטיקות הנוגעות לשירותים שונים במדינה ולפתרונות.
נלסון השתמש במעמדו כמושל כ"פלטפורמה" למטרות רפורמה רפובליקניות מתונות שנועדו להציע אלטרנטיבות מתונות לפעולות הרדיקליות של הפופוליסטים. הוא קידם את "חוק הדגן של המושל" כדרך להסדיר את סחר הדגן, במיוחד על ידי הענקת סמכויות לוועדה של הרכבות ומחסנים לרגולציה, רישוי ובדיקת מעליות דגן במדינה. חברי המפלגה הרפובליקנית במינסוטה תמכו בו, עד שהפכו את החוק להצעת מפלגה. ההתנגדות לחוק מצד הדמוקרטים והפופוליסטים נבעה מחשד בנוגע לוועדת הרכבות. החוק עבר שני סבבי הצבעה עם הרבה משא ומתן פוליטי, ובסופו של דבר התקבל ברוב צר, מה שנתן לנלסון מידה של אמינות ככוח פוליטי.
נלסון גם שיתף פעולה עם יריבו לשעבר דונלי בחקירת "טבעת העצים", שנועדה לסיים את תרמיות קרקעות באזורים עם תעשיית עצים. נלסון כינס כנס אנטי-מונופוליסטי בין-מדינתי בשיקגו ב-5 ביוני 1893, שם דיבר נגד המונופול של העצים ותמך בחיזוק חוק ההגבלים העסקיים של שרמן משנת 1890.
הפאניקה של 1893 יצרה משבר עבור חברות הרכבות. לאחר סדרת קיצוצים בשכר מצד Great Northern, איגוד הרכבות האמריקאי יצא בשביתה ב-13 באפריל. נלסון הציע לצדדים לעסוק בבוררות, תוך דרישה לשמירה על החוק והסדר מצד השובתים. הוא השאיר את אכיפת החוק לשוטרים פדרליים ואת הבוררות למובילים עסקיים פרטיים. השביתה הוסדרה בסופו של דבר בעיקר לטובת העובדים, ונלסון יצא ללא פגע פוליטי.
נלסון הומלץ שוב ב-1894 בקלות, ורץ מול הפופוליסט סידני אוון והדמוקרט ג'ורג' בקר. הוא הציג את עצמו כ"רפורמטור שיטתי ומדעי" בהשוואה לדוברים פופוליסטיים כמו מרי אלן ליס ולג'רי סימפסון. הוא הראה מנהיגות בשטח בקיץ היבש של 1894, כאשר שרפת הינקלי הגדולה התפשטה במרכז-מזרח מינסוטה ב-1 בספטמבר. למרות שלמדינה לא היו אמצעים כספיים לספק תמיכה ישירה, נלסון השתמש בתפקידו כדי לעודד מאמצי סיוע פרטיים. הוא זכה בבחירות עם 60,000 קולות יותר מאוון.