stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
StoreYa
היסטוריה

החברה נוסדה במרץ 2012 על ידי יריב דרור, אייל רייך ופאבל זאפט.
מאז 2014 יש לסטוריה אינטגרציה עם 30 פלטפורמות איקומרס (מסחר מקוון) לרבות: שופיפיי, וורדפרס (ווקומרס), וויקס, אופן-קארט ועוד.
מדצמבר 2016 ועד היום, נבחרה סטוריה מדי שנה להיות שותפה בכירה של גוגל (Premier partner) וזוכה לפיכך להשתמש בגרסאות ניסיוניות של מוצריה של גוגל.
החברה דורגה במקום הראשון ברשימת "9 הסטארטאפים המבטיחים לשנת 2018" של ה"האפינגטון פוסט".
מאוגוסט 2020 נבחרה סטוריה מדי שנה להיות שותפת פרסום של פייסבוק
(FMPA – Facebook Media Partner Agency)
בינואר 2022 נבחרה סטוריה על ידי סקוור להיות חלק מפתרונות הפרסום הממומן אותם היא מציעה ללקוחותיה.
בין לקוחותיה של סטוריה ניתן למצוא מותגים כמו הארלי דוידסון, לגו, דיסני וכן מותגים מקומיים כמו וואלהשופס.
גיוסי הון

ביולי 2012 השלימה החברה סבב פרה-סיד בסך 000,$375 ממשקיעים פרטיים (אנג'לים).
בספטמבר 2014 השלימה החברה סבב סיד בסך 000,$500 מהקרן Curious Minds Israel וכן מהיזמים גיא אדרי, רן בלינקיס, גל בלינקיס וגד אנג'ל.
הערות שוליים

↑  Nathan Resnick, 6 ways to effectively ‘get the word out’ about your new e-commerce shop, TNW | Contributors, ‏2018-02-24 (באנגלית)
↑  גלית חתן, ‏"בקורונה האיקומרס קיבל בוסט רציני, שימשיך לשרת אותו בעתיד", באתר גלובס, 2 בנובמבר 2021
↑  CTech, “For brick-and-mortar stores in the pandemic, I believe we were the lifeboat.”, CTECH - www.calcalistech.com, ‏2022-01-13
↑  Medium, How We Tripled Our Revenues in the Last Quarter (באנגלית)
↑  StoreYa: Google Ads & Shopping - Google Ads, Google Shopping ads, Remarketing & Facebook ads | Shopify App Store, apps.shopify.com (באנגלית)
↑  Search Results for “StoreYa” | WordPress.org (באנגלית אמריקאית)
↑  Google Ads & Google Shopping | Wix App Market | Wix.com, www.wix.com (באנגלית)
↑  OpenCart - Marketplace, www.opencart.com
↑  Looking to expand your business with the help of Google Ads experts?, Google Partners Directory (באנגלית)
↑  Google Partners, www.google.com
↑  9 of the Most Promising Service Startups to Watch In 2018, HuffPost, ‏2017-12-22 (באנגלית)
↑  פייסבוק, באתר www.facebook.com
↑  App Integrations for Your Business | Square App Marketplace, squareup.com
↑  גלית חתן, ‏מה מחפש ג'ק דורסי, מייסד טוויטר, אצל סטוריה הישראלית, באתר גלובס, 2 בפברואר 2022
1 2  StoreYa Feed Company Profile: Valuation & Investors | PitchBook, pitchbook.com (באנגלית)
גבון

הרפובליקה הגבונית (בצרפתית: République Gabonaise) היא מדינה במערב מרכז אפריקה. היא גובלת בגינאה המשוונית ובקמרון בצפון, ברפובליקה של קונגו במזרח ובדרום, ובמפרץ גינאה במערב. אוכלוסיית גבון מונה כ-2.4 מיליון נפש. היא גם מדינה חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשלהי המאה ה-15 הקימו הפורטוגלים תחנות מסחר בגבון והאזור הפך למרכז לסחר העבדים האטלנטי. באמצע המאה ה-19, התיישבו הצרפתים בגבון.
גבון זכתה בעצמאותה מצרפת ב-17 באוגוסט 1960. מאז ידעה עליות ומורדות במצבה הפוליטי והכלכלי. עד לאחרונה המשטר בה היה יציב יחסית לשכנותיה, ואף קיימה סממנים דמוקרטיים מסוימים, ומבחינה כלכלית, בעיקר הודות לרווחי הנפט, היא משגשגת ביחס לרוב מדינות אפריקה. עם זאת ב-30 באוגוסט 2023 עם קבלת תוצאות הבחירות בוצעה בה הפיכה צבאית.
פוליטיקה

נשיאה השני של גבון, עומאר בונגו, שלט בה כשליט דיקטטורי יחיד לאורך רוב שנות עצמאותה, משנת 1967 ועד מותו ב-2009.
בשנים האחרונות לשלטון בונגו הותר מעט רסן השלטון והותרה להלכה פעילותן של מפלגות אופוזיציה. לאחר מותו של עומר בונגו נבחר בנו עלי בונגו לנשיא. גורמי אופוזיציה טענו לזיוף רחב היקף בבחירות, ובעקבות טענות אלה החל גל מהומות במדינה.
ב-6 בינואר 2019, נכשל ניסיון הפיכה במדינה שתוכנן על ידי חיילים בצבא גבון.
ב-30 באוגוסט 2023 נעשה ניסיון הפיכה צבאית נוסף, כאשר דקות ספורות לאחר שוועדת הבחירות במדינה הודיעה כי הנשיא עלי בונגו זכה בכהונה שלישית, קבוצת קצינים בכירים בצבא גבון הודיעה בשידורי טלוויזיה כי תפסה את השלטון.
הפרלמנט של גבון מורכב משני בתים: הסנאט והאספה הלאומית.
חלוקה מינהלית

גבון מחולקת לתשע פרובינציות:
אסטואר (העיר הראשית ליברוויל), אוגואואה עילית (העיר הראשית פרנסוויל), אוגואואה התיכונה (העיר הראשית לאמברנה), נגוניה (העיר הראשית מואילה), ניאנגה (העיר הראשית צ'יבנגה), אוגואואה איוינדו (העיר הראשית מאקוֹקוּ), אוגואואה עילית (העיר הראשית לוֹלוֹ), אוגואואה הימית (העיר הראשית פור ז'נטיל), ווֹלֶה נְטֵם (העיר הראשית אוֹיֶים).
כלכלה

התמ"ג לנפש בגבון נמוך אומנם משמעותית מרמתו במדינות המערב, אך הוא בין הגבוהים באפריקה, וגבוה פי ארבעה מהממוצע באפריקה שמדרום לסהרה. המקור העיקרי לשגשוג היחסי הוא הנפט, שהתגלה במים הטריטוריאליים של גבון בשנות השבעים של המאה העשרים. כיום הוא מהווה כ-81% מהיצוא של המדינה ו-43% מהתמ"ג. קודם לכן נשענה הכלכלה על ענפי העץ והמנגן. קיימים פערים גדולים מאוד בחלוקת העושר בגבון, כשקבוצת עלית מצומצמת של תעשיינים נוטלת לעצמה את רוב הרווחים ממחצביה הרבים של המדינה. שיעור האבטלה גבוה ועומד על כ-20%.
גאוגרפיה

גבון מצויה על חוף האוקיינוס האטלנטי, בקרבת קו המשווה. כ-88% משטח המדינה מכוסים יערות גשם. אורכו של הנהר הגדול ביותר במדינה, נהר האוגווה, כ-1,200 ק"מ. עם המשאבים הטבעיים שבה נמנים נפט, מגנזיום, ברזל, זהב ואורניום.
בשנת 1972 התגלו באזור אוקלו ראיות לקיומם של כורים גרעיניים טבעיים קדומים, שתוארכו לתור הפרוטרוזואיקון. ב-2007 העניק אונסק"ו לפארק הלאומי לופה-אוקנדה, שבמרכז גבון, מעמד של אתר מורשת עולמית. בחלקו הצפוני מצויים השרידים האחרונים של סוואנת הדשא שנוצרה במרכז אפריקה במהלך עידן הקרח האחרון, לפני כ-15,000 שנים. אחד הפארקים הלאומיים הגדולים במדינה הוא הפארק הלאומי לואנגו.
דמוגרפיה > שפות ומוצאות אתניים

השפה הצרפתית בניב המקומי מהווה גורם מאחד, ומרבית ההשפעה התרבותית החיצונית באה מצרפת. קיים מיעוט של כ-154 אלף תושבים שהם ממוצא אירופאי המתגוררים במדינה, כשמתוכם כ-120 אלף הם ממוצא צרפתי.
התושבים הם ברובם הגדול בני בנטו, ומשתייכים ליותר מ-40 קבוצות שבטיות שונות, שהגבולות ביניהן מטושטשים יותר מאשר במדינות אפריקאיות אחרות.
אוכלוסייתה של גאבון מונה כ-2.4 מיליון איש, אך עם זאת היא אחת המדינות דלילות האוכלוסין ביותר ביבשת האפריקאית, לאחר שמסיבות היסטוריות וסביבתיות קטנה אוכלוסייתה בין השנים 1900–1940. תוחלת החיים עומדת על כ-69.7 שנים בממוצע. שיעור הפריון עומד על 3.31 ילדים בממוצע לאישה.
דמוגרפיה > דתות

על פי אומדן של ה-Pew Research Center מ-2020, הנצרות היא הדת הבולטת ברפובליקה הגאבונית כאשר כ-76% מאוכלוסייתה הם נוצרים (בפרט קתולים), לצד כ-12% מהגאבונים שהם מוסלמים (בעיקר בני הזרם האסלאמי-סוני), וכ-6% מהם בני אמונות אפריקאיות שבטיות ופולקיסטיות שלרוב מוגדרים גם כאנימיסטים.
גאטי

| --- | --- |

 סוג:  ציקלון
 תאריך התחלה:  21 בנובמבר 2020 
 תאריך סיום:  24 בנובמבר 2020 
 משך האסון:  21 בנובמבר 2020 – 24 בנובמבר 2020 (4 ימים) 
 במדינות או באזורים:  סומליה, תימן
 מהירות הרוח:  185 קמ"ש
 לחץ נמוך:  978 hPa
 הרוגים:  8
 
ערך זה עוסק בציקלון טרופי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
גאטי הוא ציקלון טרופי שהכה בסומליה בנובמבר 2020 והיה אחד מהציקלונים הטרופיים הבודדים בהיסטוריה המתועדת שעלו על היבשה במדינה. הסופה נוצרה ב-21 בנובמבר 2020 משקע ברומטרי של לחץ נמוך בים הערבי. הסערה התחזקה במהירות והפכה לציקלון טרופי קשה כעבור יום בלבד. גאטי נחלש מעט לפני הפגיעה בצפון מזרח סומליה ב-22 בנובמבר. בסופה נהרגו לפחות 8 בני אדם ועשרות אלפים נעקרו מבתיהם.
אניפט

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  רשת חנויות
 מייסדים:  עודד שילון, ערן שילון, בן אפרתי
 תקופת הפעילות:  2008–הווה (כ־17 שנים)
 מיקום המטה:  צור יגאל
 מוצרים עיקריים:  מזון וציוד לבעלי חיים
 עובדים:  250
  
 https://www.anipet.co.il
 
אניפט היא רשת חנויות ישראלית של מזון וציוד לחיות המחמד שהוקמה בשנת 2008.
על הרשת

הרשת מונה, נכון לשנת 2020, 40 חנויות הממוקמות במרכזי קניות ברחבי הארץ, כמו כן ניתן לקנות מוצרים דרך אתר החברה. לרשת 250 עובדים.[דרוש מקור]
כל סניפי הרשת נמצאים בבעלותה ולא פועלים תחת זכיינות.
ביום 1.12.2022 רכשה חברת ביופט מקבוצת מעברות את השליטה בחברת אניפט (55%) על פי שווי של 100 מילון ש"ח.
ביום 29.3.2023 התקבל אישור רשמי מהממונה על ההגבלים העסקיים על אישור המיזוג בין חברת אניפט וחברת ביופט.
הפנתאון של פריז

הפנתאון של פריז
הפנתאון של פריז, מראה פנים
הפנתאון (בלטינית:  Pantheum, מהמילה היוונית Πάνθειον, שפרושה "כל האלים") הוא מבנה בסגנון נאו-קלאסי שנבנה על גבעת זֶ'נֶביֶיב הקדושה ברובע החמישי של פריז, בלב הרובע הלטיני. הוא נבנה במקור ככנסייה שיועדה לסנט-זֶ'נֶביֶיב, הקדושה הפטרונית של פריז, אך לאחר שינויים רבים היא מאחדת היום תפקידים ליטורגיים ואתר קבורה מפורסם.
הפנתאון צופה על כל רחבי העיר, ומוקף אתרים ומבנים חשובים נוספים, ככנסיית סנט-אטיין-די-מון, ספריית סנט-ז'נבייב, אוניברסיטת פריז-1 (פנתאון-סורבון) ופריז-2 (פנתאון-אסס), עיריית הרובע החמישי ובית הספר היוקרתי "אנרי הרביעי". רחוב סופלו במזרח מספק פרספקטיבה לעבר גני לוקסמבורג.
המבנה הוא דוגמה מוקדמת לסגנון הנאו-קלסיציזם, עם חזית שנבנתה על פי המודל של הפנתאון ברומא, ומעליה מתנשאת כיפה, שעיצובה מושפע במידה רבה מן הטמפייטו (Tempietto) של ברמנטה. אדריכל המבנה, ז'אק-זֶ'רמַן סוּפְלוֹ (Soufflot, 1713-80), התכוון לשלב את התאורה והקלילות של הקתדרלה הגותית יחד עם העקרונות הקלאסיים. סופלו מת לפני שעבודתו הסתיימה, ותוכניותיו לא הוצאו לפועל במלואן. השקיפות אותה ביקש עבור יצירתו, לא הושגה. עם זאת, זהו אחד ההישגים האדריכליים הגדולים לתקופתו, והמונומנט הנאו-קלאסי הגדול הראשון.
הפנתאון, שנבנה במקור במאה ה-18 ככנסייה, הפך לאנדרטה לכבודם של אנשי המעלה שנטלו חלק משמעותי בהיסטוריה של צרפת. בפנתאון קבורים, בין השאר, וולטר, ויקטור הוגו, ז'אן-ז'אק רוסו, אלכסנדר דיומא, קונדרוסה, אמיל זולא, פייר ומארי קירי, ורנה קאסן. ייעודיו המשתנים של המבנה, עיטוריו הרבים, ההקדשות שחקוקות על קירותיו והסמלים שבו, מאפשרים לבחון את בניית האומה הצרפתית.
היסטוריה > בתחילה כנסייה

לואי החמישה עשר נדר בשנת 1744 שאם יחלים ממחלה בה לקה, יחליף את הריסות כנסיית ז'נבייב הקדושה בבניין מפואר הראוי לקדושה הפטרונית של העיר פריז. המרקיז דה מריני הופקד על העבודה. מריני מימן את האדריכל סופלו, בו בחר לתכנון כנסיית סנט-ז'נבייב בסגנון הנאו-קלאסי. העיצוב הכללי הוא בצורת צלב עם פורטיקו מסיבי בנוי מעמודים קורינתיים.
היסודות נחפרו בשנת 1758. לואי החמישה עשר הניח את האבן הראשונה ב-6 בספטמבר 1764. ואולם, לנוכח קשיים כספיים ומותו של האדריכל סופלו ב-1780, הבנייה התעכבה. היא הושלמה לבסוף רק בשנת 1790, לאחר פרוץ המהפכה הצרפתית, בידי תלמידיו של סופלו, ז'אן-בטיסט רונדלה (Jean-Baptiste Rondelet) ומקסימיליין ברביון (Maximilien Brébion).
היסטוריה > מכנסייה קתולית למקדש רפובליקני

בין השנים 1791 ל-1793 עבר המבנה שינוי מהותי בידי אנטואן כריזוסטום קטרמר דה קנסי (Antoine Chrysostome Quatremère de Quincy), שהעניק לו את מראהו הנוכחי, לאחר שהוסב לפנתאון, כלומר, אנדרטה המוקדשת לזכרם של גדולי בניה של האומה. על פי הצעתו של קלוד עמנואל דה פסטורה (Claude-Emmanuel de Pastoret), החליטה האספה המכוננת הלאומית, בצו מיום ה-4 באפריל 1791, להשתמש במבנה שבנייתו עמדה להסתיים, אך לא לקדשו ככנסייה, כדי שיוכל לשמש כנקרופוליס לאנשי מעלה יוצאי דופן שתרמו תרומה משמעותית לגדולתה של צרפת, כך שמקדשה של הדת יהפוך למקדשה של המדינה, וקברם של אנשיה הדגולים יהפוך למזבח החופש. בגמלון הוצבה הקדשה שהציעה דה פסטורה: "לאנשי המעלה, המולדת אסירת-התודה" ( Aux grands hommes, la patrie reconnaissante).
היסטוריה > שינויים היסטוריים

בזמן הקיסרות הראשונה, תחת צו מיום ה-20 בפברואר 1806, המבנה שימש פעם כאתר קבורה לאנשי המעלה ופעם כאתר פולחן. בקריפטה נטמנו ארונות הקבורה בעוד שבאזור העליון התקיימו טקסים דתיים, בעיקר בעלי זיקה להנצחה קיסרית.
משנת 1821 ועד 1830 לא שימש המבנה כפנתאון; לואי ה-18 ושארל העשירי הפכו אותו לכנסייה בלבד, שהוקדשה לז'נבייב הקדושה.
המונרכיה של יולי, בתורה, נסוגה מהגדרת האתר ככנסייה בה מתקיימים טקסים קתוליים ב-15 באוגוסט 1830, והשיבה למקום את ייעודו כפנתאון, שכונה מעתה "מקדש התהילה" (le Temple de la Gloire). דוד ד'אנז'ר הכין את הגמלון המפורסם, עם הכיתוב ששוקם: "לאנשי המעלה, המולדת אסירת-התודה". ואולם, במהלך אותה תקופה איש לא נטמן בפנתאון.
בין השנים 1848–1851, בתקופת הרפובליקה השנייה, כונה המבנה "מקדש האנושות" (Temple de l'Humanité), אך אישים חדשים לא זכו להיכנס בשערי הנקרופוליס המכובדת.
בזמן הקיסרות השנייה (1851-1870), המבנה חזר לשמש ככנסייה, והכיתוב הוסר שוב.
רק מאז שנת 1885, מועד קבורתו של ויקטור הוגו בפנתאון, חדלה בזיליקת סנט-ז'נבייב מלהתקיים. מאז ועד היום משמש המבנה כאתר מנוחה אחרונה לאנשי המעלה שזכו לכבוד מידי הרפובליקה.
אדריכלות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הפנתאון הוא מבנה באורך 110 מטרים וברוחב 84 מטרים. הפסדה המרכזית מעוטרת בעמודים קורינתיים, ומעליהם גמלון משולש, שנוצר בידי דוויד ד'אנגר. המבנה, בצורת צלב יווני, מוכתר בכיפה בגובה 83 מטרים, המחופה בלנטרנה. פנים הכנסייה עוטר בידי ציירים אקדמיים כפייר פובי דה שאבאן (Puvis de Chavannes), אנטואן גרו (Gros) ואלכסנדר קבנה (Cabanel).
פנורמה של פנים הפנתאון
אדריכלות > הפרויקט האדריכלי של סופלו

התוכנית האדריכלית של סופלו כללה כנסייה בעלת כיפה, בצורת צלב יווני, כלומר בעלת ארבעה אגפים קצרים, שווים באורכם וברוחבם. למימוש תוכניתו, שאל סופלו סגנונות אדריכליים שונים, ועל כך כתב מקסימיליין ברביון:
המטרה המרכזית של אדון סופלו, בבניית כנסייתו, הייתה שילוב, באחת הצורות היפות ביותר, בין הקלילות של המבנים הגותיים, עם ההדר של האדריכלות היוונית
סופלו שילב בכנסייתו סיגנונות שונים:
אדריכלות גותית: המבנה, אשר מורכב מספינה מרכזית בעלת קשתות ותמיכות דואות מעל המעברים הצדדיים. יש לציין שסופלו הכיר היטב את האדריכלות הגותית משום שכתב ספר על אדריכלות זו בשנת 1747.
אדריכלות ביזנטית: בשימוש שעשה בכיפות החיפוי.
אדריכלות קלאסית: עם כיפת התוף, עם גלריית העמודים החיצונית, היא מחווה לטמפייטו של ברמנטה.
אך מעל לכל, אדריכלות יוון העתיקה: עם גלריה בעלת שישה עמודים, גמלון משולש (שהיה ייחודי באותה תקופה), ועמודים קורינתיים הנושאים אנטבלטורה.
בשל השילוב הזה בין הסגנונות השונים, כנסיית סנט-ז'נבייב הוחשבה בידי פייר לוודן (Pierre Lavedan) ולואי הוטוקר (Louis Hautecœur)כמבנה האקלקטי הראשון. יחד עם זאת, היא מסווגת על פי רוב כנאו-קלאסית, בראש ובראשונה בשל התקופה בה נבנתה, ובשל אוצר המילים האדריכלי הקלאסי בו נעשה שימוש בתכנונה (עמודים, אנטבלטורה, גמלון וכדומה), מתוך שאיפה לחזור לפשטות העתיקה כנגד סגנון הבארוק שרווח באותם ימים.
מקדש רפובליקני, מקום זיכרון קולקטיבי > מי מחליט על קבורה בפנתאון?

החל מהמהפכה הצרפתית, ה"פנתאוניזציה", קבורת אישים בפנתאון, התכוננה על רקע מסורות ממצרים העתיקה, עבור דרך יוון ורומא. ההחלטה להעניק לאישיות מסוימת את הכבוד העילאי, השמור לאנשי המעלה של המולדת, וכן ניהול טקס הקבורה, השתנו על פי התקופה בהיסטוריה של צרפת.
בשנת 1791, בעת כינון מושג הפנתאון הצרפתי, האספה המכוננת הלאומית הייתה זו שהחליטה. בשנת 1794 נטלה הוועידה הלאומית את התפקיד והחליטה על קבורתו של ז'אן-ז'אק רוסו, אך גם על הוצאתו של מירבו מהקבר, ומאוחר יותר על הוצאתו של מארה.
בזמן הרפובליקה הצרפתית השלישית, השרים הם שהציעו ובחרו מועמדים. כמה העברות של אישים לפנתאון, כגון זו של אמיל זולא ב-1908, עוררו ויכוחים אלימים.
בימינו, הבחירה נתונה בידי נשיא הרפובליקה. נדרשת רק החלטה, ואין חוק של ממש או מסמך רשמי שקובע את הקריטריונים לבחירה או את צורת הטקס. ניתן למנות מספר נשיאים ברפובליקה החמישית (שארל דה גול, פרנסואה מיטראן, ז'אק שיראק) ששאפו לעטר את כהונתם בקבורת אישים בפנתאון, כך שתשתקף באופן סמלי ממעשיהם תפיסת את ההיסטוריה של צרפת.
בשנת 2007 ישנם 76 אישים עליהם החליטה הממשלה כי יקברו בפנתאון. מהם כמה שהוצאו ממנו לאחר שנקברו בו.
מקדש רפובליקני, מקום זיכרון קולקטיבי > הקדשות

המולדת הצרפתית מכבדת את בניה גם בחקיקת שמותיהם על קירות המקדש הרפובליקאי. מעל אלף שמות חקוקים בו. ניתן למצוא שם:
את שמות של 546 סופרים שמתו למען צרפת במהלך מלחמת העולם הראשונה (בהם גיום אפולינר).
את שמות 199 סופרים שמתו למען צרפת במלחמת העולם השנייה (בהם אנטואן דה סנט-אכזופרי, מקס ז'קוב)
על קירות הספינה המרכזית חקוקים שמות של אישים ידועים בהיסטוריה של צרפת הודות למאבקיהם ורעיונותיהם. במדרגות המונומנטליים ניתן למצוא לוח לזכר החיילים שמתו בקרבות של שנת 1870. בקריפטה לוח ברונזה מציין את שמותיהם של אלו שנפלו במהלך מהפכת יולי 1830. לוח זה הוצב בידי לואי פיליפ בטקס שנערך ב-29 ביולי 1831. שמות הנופלים במהלך המהפכה של 1848 נוספו מאוחר יותר.
בינואר 2007 הסיר נשיא צרפת, ז'אק שיראק, את הלוט מעל לוח הוקרה שהוצב בפנתאון לכבודם של מעל 2,600 איש שהוכרו כחסידי אומות עולם על ידי מוסד יד ושם בישראל, הודות לתרומתם להצלת יהודים מפני גירוש למחנות הריכוז. לוח ההוקרה מציין כי שלושה רבעים מיהודי צרפת ניצלו מהמלחמה, לא פעם בזכות אנשים פשוטים שהגישו להם עזרה, תוך סיכון חייהם.
מקדש רפובליקני, מקום זיכרון קולקטיבי > ניסיונות העברה

מספר ניסיונות לא הוצאו אל הפועל או נכשלו בשל התנגדות האלמנה או המשפחה, סתירות משפטיות עם צוואת הנפטר, התנגדויות שונות, העדר עניין מצד המלייה הפוליטי, וכדומה:
הפילוסוף רנה דקארט (1596-1650). האספה הלאומית הציעה ב-1792 להעניק לו את הכבוד ולהעביר את גופתו לפנתאון. שתי מאות מאוחר יותר אפרו מונח עדיין בקפלה בכנסיית סן ז'רמן דה פרה בפריז. צו של האספה מה-17 באוקטובר 1793 מעולם לא בוצע.
העברת גופות הנערים ז'וז'ף ברה וז'וז'ף אגריקול ויילה, שמתו בזמן המהפכה הצרפתית והפכו לסמל לפטריוטיזם רפובליקני, הוצעה על ידי רובספייר בשמונה בניבוז, שנה שנייה. האספה הלאומית הוציאה צו ברוח זו, אך ההעברה מעולם לא התרחשה.
בינואר 1945 אנשי המפלגה הקומוניסטית הצרפתית דרשו להעביר לפנתאון את ארונו של הסופר רומן רולן, הודות למעורבותו בהתנגדות לפשיזם, אך המשפחה התנגדה למהלך.
מפלגת "התנועה הרפובליקאית העממית" (MRP) הציעה להעביר לפנתאון את גופתו של אנרי ברגסון, כנציג היהודים וקורבנות משטר וישי (הקדשה עם שמו נחקקה על קירות הפנתאון בשנת 1967).
העברתו של אלפרד דרייפוס הוצעה לרגל יום המאה לטיהורו (שהתרחש ב-12 ביולי 1906). לטובת המהלך טענו אישים שונים, בהם שר התרבות לשעבר ג'אק לאנג (Lang), שר המשפטים פסקל קלמאן (Clément) והשר לשעבר אוליבייה סטירן (Stirn), בן אחיין רחוק של אלפרד דרייפוס, כי יהיה זה טיהור שני של הקצין היהודי. ואולם, ב-5 ביולי 2006 הודיע ז'אק שיראק שהפרויקט לא ייצא אל הפועל. באותו אירוע הצהיר שר המשפטים לשעבר, רובר באדינטר (Badinter):
דרייפוס הוא קורבן, אמנם בעל אומץ יוצא דופן, אך קורבן, וגיבור אמיתי הוא מי שלו האומץ לבחור את גורלו [...]. הגיבור של פרשת דרייפוס הוא אמיל זולא, והוא קבור בפנתאון
הפנתאון במדע

בשנת 1851 הדגים הפיזיקאי, לאון פוקו, כיצד מסתובבת הארץ בניסוי שערך בפנתאון, בעזרת מטוטלת שנתלתה במרכז הכיפה, על חוט באורך 67 מטרים. המטוטלת המקורית, שהוצגה במשך שנים במוזיאון לאמנויות והמקצועות, הושבה לפנתאון בשנת 1999.
מערות פעמון

מערת פעמון בבית גוברין
מערות פעמון הן מחצבות מלאכותיות בנות מאות שנים שנתגלו באזור שפלת יהודה. המערות נקראות על שום צורתן, המזכירה דמות פעמון. עד כה ידועות כ-1600 מערות פעמון, המרוכזות בקבוצות, שהגדולה בהן כוללת כ-400 מערות.
המסלע

רוב מערות הפעמון נחצבו בסלע רך הנקרא קירטון, הנפוץ מאוד בשפלה. הקירטון נוטה להתחמצן במגע עם אוויר ומים, להתכהות ולהתקשות. שכבה דקה יחסית של קירטון מחומצן נקראת פטינה, ואילו שכבה עבה, היכולה להגיע אף לעובי של שלושה מטרים, נקראת בשם נארי.
מסלע הקירטון המכסה את השפלה התחמצן במהלך התקופות הגאולוגיות, עד שפני השטח הפכו לשכבת נארי קשה בעובי של כשני מטרים, המחביאה תחתיה את הקירטון.
צורת הפעמון

יושבי השפלה העדיפו לבנות את בתיהם בחומר המקומי שעמד לרשותם - האבן. הם העדיפו את הקירטון הרך והנוח לחציבה, אך בדרכם עמדה שכבת הנארי הקשה. הם עקפו את הבעיה בכך שפערו בנארי חור קטן יחסית, לעיתים למעבר אדם אחד או שניים בלבד, ואת עבודת החציבה הרחבה ביצעו בסלע הרך, שהוצא מתחת לתקרת הנארי. תקרה זו החזיקה לרוב מעמד בשל חוזקה ובזכות צורת הפעמון המקושתת, שחילקה את העומס באופן שווה על הדפנות. מבנה זה שירת נאמנה את החוצבים בימות הגשם והשרב, וסייע בשמירה על לחות הקירטון הנוטה להתייבש, להתפורר ולהתקשות במגע עם אוויר ומים.
רוב המערות נחצבו לעומק של מטרים אחדים, אך ישנן מערות גדולות במיוחד שנחצבו לעומק של 20 מטרים ויותר. חבורות החוצבים חוררו את הנארי במרחקים גדולים אלה מאלה, אולם ככל שהמערות הלכו והתרחבו, וה"פעמונים" הלכו וגדלו, אירעה לא פעם התמזגות בין שתי מערות או יותר. כך נוצרו חללים גדולים מאוד, שבתקרתם כמה פתחי נארי. בגן הלאומי בית גוברין - מראשה ובמערות לוזית, למשל, ישנם חללים עצומים המורכבים לעיתים מכמה עשרות מערות פעמון שהתחברו.
אופן החציבה

חציבת הקירטון נעשתה באופן שיטתי למדי: החוצבים השתמשו באזמלי ברזל והעמיקו בכל פעם את הבור בשכבה אחידה של כשלושים סנטימטרים. עובדה זו עולה מסימני החציבה האלכסוניים הניכרים עד ימינו בדפנות המערות, אשר מסודרים במרחקים זהים כמעט זה מזה. סימני החציבה נותרו כה ברורים, עד כי ניתן לראות אם החוצב היה ימני או שמאלי. החומר הוצא דרך הפתח בגושים מלבניים, ששקלו על פי ההערכה חמישה עד שבעה קילוגרם.
שימוש

האבנים שנחצבו מתוך מערות הפעמון שימשו לבנייה המקומית, ואף יוצאו לכל אזור השפלה ומישור החוף הדרומי. כן ייתכן כי חלק מהחומר שימש לסיד, ועל זאת יעידו שני כבשני סיד שנתגלו באזור.
תושבי השפלה ניצלו את החללים הריקים שנפערו סמוך לביתם למטרות שונות, בעיקר לאחסון, כקולומבריום, כבורות מים מטוייחים ולבתי מלאכה. במקרים בהם נדרשה גישה נוחה למערה, נסתם הפתח המקורי שבתקרה והוחלף במנהרת כניסה משופעת.
תיארוך

נהוג להפריד בין שני סוגי מערות פעמון: מערות-מחצבות קטנות לשימוש מקומי, המתוארכות לימי בית המקדש השני; ומערות-מחצבות גדולות המתוארכות לתקופה הביזנטית, אשר שימשו לתעשייה וייצוא. החציבה התעשייתית הגיעה לשיאה בתקופה הערבית הקדומה. עדות לכך ניתן למצוא בסמלי הצלבים החרוטים בחלקיהן העליונים של המערות, סמוך לפתח, ובכתובות הערביות החרוטות בחלקים הנמוכים יותר. הגאוגרף המוסלמי מֻקָדַּסי בן המאה העשירית כתב בספריו כי במחוז בית גוברין ישנן מחצבות שיש רבות, ומאחר שבארץ ישראל אין שיש, נראה שכוונתו הייתה למחצבות הפעמון.
ראו גם

קירטון
קולומבריום
לקריאה נוספת

עמוס קלונר, מרשה, הוצאת רשות העתיקות, ירושלים 1996, עמ' 50.
תקרה של מערת פעמון בבית גוברין
מערת פעמון בבית גוברין
קולומבריום במערת פעמון במערות לוזית
מכתב ביקסבי

מכתב ביקסבי בעיתון "הבוסטון איבנינג טרנסקריפט"
מכתב ביקסבי הוא מסר קצר ומנחם שנשלח בנובמבר 1864 על ידי הנשיא אברהם לינקולן ללידיה פרקר ביקסבי, אלמנה מבוסטון, מסצ'וסטס, שנחשבה כמי שאיבדה חמישה בנים בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית. לצד נאום גטיסברג ונאום ההשבעה השני שלו, המכתב זכה לשבחים כאחת מיצירותיו הכתובות המובחרות של לינקולן, והוא משוחזר לעיתים קרובות באנדרטאות, בתקשורת ובדפוס.
עם זאת, ישנה מחלוקת לגבי זהות הנמענת, גורלם של בניה וזהות מחבר המכתב. אופייה של ביקסבי הועמד בספק (כולל שמועות על אהדה לקונפדרציה), לפחות שניים מבניה שרדו את המלחמה, וקיים סיכוי שהמכתב נכתב על ידי מזכירו האישי של לינקולן, ג'ון היי.
תוכן המכתב

מכתב התנחומים של הנשיא לינקולן נמסר ללידיה ביקסבי ב-25 בנובמבר 1864, ופורסם באותו אחר הצהריים בעיתון הבוסטון איבנינג טרנסקריפט(אנ') וב-בוסטון איבנינג טרוולר(אנ')
להלן נוסח המכתב כפי שפורסם לראשונה
המעון הנשיאותי,
וושינגטון, 21 בנובמבר 1864.
גבירתי הנכבדה,
נמסר לי ממסמכי מחלקת המלחמה הצהרה של הקצין האדמיניסטרטיבי הכללי של מסצ'וסטס, לפיה את אמם של חמישה בנים שמצאו את מותם בצורה מפוארת בשדה הקרב.
אני חש עד כמה חלשים וחסרי תועלת יהיו דבריי בניסיונם להקל על צערך על אובדן כה עצום. אך איני יכול להימנע מלהציע לך את הנחמה שניתן למצוא בהכרת התודה של הרפובליקה, למענה הם הקריבו את חייהם.
אני מתפלל שאבינו שבשמיים יקל על כאב האבל שלך, וישאיר לך רק את הזיכרון היקר של האהובים שאיבדת, ואת הגאווה העמוקה שעלייך לשאת בלבך על כך שהנחת קורבן כה יקר על מזבח החירות.
בכבוד רב ובכנות רבה,
א. לינקולן.
גברת ביקסבי.
היסטוריה

לידיה פרקר נישאה לסנדלר קרומוול ביקסבי ב-26 בספטמבר 1826 בהופקינטון, מסצ'וסטס. לזוג נולדו לפחות שישה בנים ושלוש בנות לפני מותו של קרומוול בשנת 1854. זמן מה לפני מלחמת האזרחים, ביקסבי ומשפחתה התיישבו בבוסטון.
היסטוריה > פגישה עם שולר, השליש הראשי

ב-24 בספטמבר 1864 כתב השליש הראשי של מסצ'וסטס, ויליאם שולר, למושל מסצ'וסטס ג'ון אלביון אנדרו על בקשה לשחרור שנשלחה למושל על ידי אוטיס ניוהול, אב לחמישה חיילים בצבא האיחוד. במכתבו נזכר שולר כיצד, שנתיים קודם לכן, הם סייעו לאלמנה ענייה בשם לידיה ביקסבי לבקר את בנה, שהיה מאושפז בבית חולים צבאי. כעשרה ימים לפני כן, הגיעה ביקסבי למשרדו של שולר וטענה כי חמישה מבניה נהרגו בקרבות למען האיחוד. המושל אנדרו העביר את בקשתו של ניוהול למחלקת המלחמה של ארצות הברית עם הערה המבקשת מהנשיא לכבד את ביקסבי במכתב.
בתגובה לבקשה ממחלקת המלחמה מ-1 באוקטובר, שלח שולר שליח לבית ביקסבי שישה ימים לאחר מכן, בבקשה לקבל את שמות בניה ויחידותיהם. הוא שלח דוח למחלקת המלחמה ב-12 באוקטובר, שהועבר לנשיא לינקולן על ידי מזכיר המלחמה אדווין סטנטון מתישהו לאחר 28 באוקטובר.
ב-21 בנובמבר פרסמו גם ה-בוסטון איבנינג טרוולר וגם ה-בוסטון איבנינג טרנסקריפט פנייה של שולר, לתרומות לסיוע למשפחות חיילים לרגל חג ההודיה, שכללה אזכור של אלמנה שאיבדה חמישה בנים במלחמה. חלק מהתרומות ניתנו לביקסבי, ושולר עצמו ביקר בביתה ביום חג ההודיה, 24 בנובמבר. המכתב מהנשיא הגיע למשרדו של שולר בבוקר המחרת.
היסטוריה > עותק מקורי

גורלו של המכתב המקורי שניתן ללידיה ביקסבי אינו ידוע. ויליאם א. ביקסבי, בנו של אוליבר (בנה של לידיה), אמר בריאיון ל"ניו יורק טיימס" ב-9 באוגוסט 1925 כי אינו יודע מה קרה למכתב לאחר שסבתו קיבלה אותו, אם כי הוא הטיל ספק בכך שהוא עדיין קיים. מספר ימים לאחר מכן, אחותו של ויליאם, אליזבת, אמרה ל"בוסטון הארלד" שגם היא אינה יודעת מה עלה בגורל המכתב, אך העלתה השערה כי ביקסבי אולי קרעה אותו בזעם, מכיוון שנטען בו בטעות שחמישה מבניה נהרגו. בנו של ויליאם, ארתור מארץ' ביקסבי, סיפר ל"ניו יורק סאן" בשנת 1949 שהוא זוכר שאביו אמר לו כי היא השמידה את המכתב בכעס לאחר שקיבלה אותו.
בתחילת המאה ה-20 נטען לעיתים כי ניתן למצוא את המכתב המקורי בתצוגה במכללת ברייזנוס באוניברסיטת אוקספורד, יחד עם יצירות גדולות אחרות בשפה האנגלית. החוקר של לינקולן, פ. לוריסטון בולארד, חקר טענה זו בשנת 1925 וגילה שהיא שגויה, וכי המכללה מעולם לא שמעה על מכתב ביקסבי.