stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אית'ן סלייטר
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרויקט מועמד | פרס | קטגוריה | תוצאה | הערות שוליים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2015 | מסע החיפוש של קלאודיו | פרס NYMF | הופעת יחיד יוצאת מהכלל | מועמדות |  |
| 2018 | בובספוג מכנסמרובע | פרס טוני | הביצוע הטוב ביותר על ידי שחקן ראשי במחזמר | מועמדות |  |
| 2018 | בובספוג מכנסמרובע | פרס דרמה דסק (אנ') | שחקן יוצא מהכלל במחזמר | זכייה |  |
| 2018 | בובספוג מכנסמרובע | פרס מעגל המבקרים החיצוני (אנ') | שחקן יוצא מהכלל במחזמר | זכייה |  |
| 2018 | בובספוג מכנסמרובע | פרס עולם התיאטרון (אנ') | הופעת בכורה יוצאת מהכלל | זכייה |  |
| 2018 | בובספוג מכנסמרובע | פרס בחירת הקהל של Broadway.com | שחקן ראשי אהוב במחזמר | זכייה |  |
| 2018 | בובספוג מכנסמרובע | פרס בחירת הקהל של Broadway.com | הופעת בכורה יוצאת מהכלל (גבר) | זכייה |  |
| 2022 | מתנקשים | פרס לוסיל לורטל (אנ') | שחקן משנה יוצא מהכלל במחזמר | מועמדות |  |
רוברטו קרלוס (זמר)

| --- | --- |

רוברטו קרלוס בשנת 2009
 לידה:  19 באפריל 1941 (בן 83) קשואיירו דה איטפמירין, אספיריטו סנטו, ברזיל
 שם לידה:  רוברטו קרלוס ברגה
 שם במה:  Roberto Carlos 
 מוקד פעילות:  ברזיל 
 תקופת הפעילות:  מ-1959
 עיסוק:  זמר
 זרם:  ז'ובן גווארדה 
 סוגה:  רוקנרול, מוזיקה פופולרית ברזילאית
 סוג קול:  בריטון 
 שפה מועדפת:  פורטוגזית, אנגלית, צרפתית, ספרדית 
 כלי נגינה:  זמרה, פסנתר וגיטרה
 חברת תקליטים:  סוני מיוזיק, דקה רקורדס, לונדון רקורדס 
 בן או בת זוג:  מיריאן ריוס  Maria Gladys Maria Stella Splendore 
 צאצאים:  Rafael Carlos Torres Braga 
 מספר צאצאים:  7 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי לאלבום הפופ הלטיני של השנה (1989)  פרס בילבורד למוזיקה לטינית למפעל חיים (2015)  Lo Nuestro Excellence Award (2019)  Latin Grammy Hall of Fame (2013)  פרס גראמי הלטיני למפעל חיים (2004)  פסטיבל סן רמו  איש השנה של האקדמיה הלטינית (2015)  Latin Grammy Hall of Fame (2007)  מסדר ההצטיינות בתרבות של ברזיל (2002)  Prêmio da Música Brasileira 
 robertocarlos.com
 פרופיל ב-IMDb
 
רוברטו קרלוס ברגה (בפורטוגזית: Roberto Carlos Braga, נולד ב-19 באפריל 1941), המוכר כרוברטו קרלוס או רוברטו, הוא זמר ומלחין ברזילאי. רוברטו קרלוס, המכונה בברזיל "המלך", מוביל את רשימת הזמרים הנמכרים ביותר בברזיל, עם מכירות של מעל ל-120 מיליוני עותקים.
רוברטו קרלוס נחשב לדמות החשובה ביותר של הז'ובן גווארדה (Jovem Guarda, "המשמרת הצעירה"), תנועה מוזיקלית ברזילאית שפעלה במחצית השנייה של שנות ה-60 ושהושפעה מהרוק אנד רול. בשנות ה-70 ובשנות ה-80 שינה את סגנונו וזכה לפופולריות רבה בברזיל ומחוץ לה כזמר מוזיקה רומנטית.
במשך למעלה מ-50 שנות הקריירה שלו כזמר, זכה רוברטו קרלוס במגוון תחרויות ופרסים חשובים, ביניהם מקום ראשון בפסטיבל סאן רמו (1968), בפרס גראמי (1988) ופעמיים בפרס גראמי לטיני (2005 ו-2006).
תחילת הקריירה

רוברטו קרלוס נולד ב-19 באפריל 1941 בקשואיירו דה איטפמירין שבמדינת אספיריטו סנטו, ברזיל, לאב שען (רוֹבֶרטִינו בְרָגָה) ולאם תופרת (לָאוּרָה מוֹרֶיירָה בְרָגָה). בילדותו למד לנגן בגיטרה ובפסנתר, תחילה עם אמו ומאוחר יותר בקונסרבטוריון העירוני. בגיל תשע שר בתוכנית רדיו לילדים בתחנה מקומית וזכה במקום הראשון. בהמשך הופיע תכופות באותה התוכנית.
במחצית השנייה של שנות ה-50 עבר להתגורר בעיר ניטרוי, הצמודה לבירת ברזיל דאז ריו דה ז'ניירו. שם נחשף לראשונה לסגנון מוזיקלי חדש, הרוק אנד רול, והושפע ממוזיקאיים כגון אלביס פרסלי, ביל היילי וצ'אק ברי.
ב-1957 הקים עם מספר חברים להקה בשם "ספוטניקס". אחד מחבריו ללהקה היה טים מאיה, שלימים הפך אף הוא לזמר ידוע בברזיל. בנוסף, הכיר רוברטו באותה התקופה גם את ארזמו קרלוס שבמהלך השנים הפך גם הוא לזמר ומלחין מפורסם והיה לשותפו העיקרי בהלחנת שירים. להקת ספוטניק התפרקה עם פרישתו של טים מאיה מההרכב ובעיתוי זה פנה רוברטו לקריירת סולו. הוא שר בבית מלון בקופקבנה שירי בוסה נובה וסמבה וכן הופיע במועדונים ובמסיבות רוק אנד רול.
קרלוס אימפריאל, מגיש תוכנית הטלוויזיה "מועדון רוק", סייע לקידום הקריירה של רוברטו קרלוס. בתוכניתו נהג אימפריאל להציג את רוברטו כ"אלביס הברזילאי". לאחר שהוציא מספר סינגלים, הקליט רוברטו קרלוס בשנת 1961 את אלבומו הראשון "משוגע עלייך" (Louco por Você). את רוב השירים בתקליט זה הלחין אימפריאל. תקליט זה לא זכה להצלחה.
תנועת הז'ובן גווארדה

בשנת 1962 הוציא רוברטו קרלוס את התקליט "ספליש ספלאש" (Splish Splash), המשלב גרסאות כיסוי ברזילאיות של להיטי רוק ידועים, כגון שירו של בובי דארין ספליש ספלאש (שעל שמו קרוי התקליט), יחד עם יצירות מקוריות דוגמת Parei na Contramão ("עצרתי נגד כיוון התנועה"). את המילים והלחן של השירים המקוריים כתב יחד עם ארזמו קרלוס. לאחר שנה, יצא התקליט "אסור לעשן" (É Proibido Fumar), שאף הוא זכה להצלחה רבה בברזיל.
בשנת 1965, עקב ההכרה והפרסום הרב להם זכה הוזמן רוברטו קרלוס, יחד עם אֶרָזְמו קרלוס והזמרת וָנְדֶרְלֶאָה, להנחות ברשת הטלוויזיה רקורד את התוכנית "ז'ובן גווארדה" (Jovem Guarda, בעברית - "המשמרת הצעירה"). בתוכנית ביצעו השלושה ממבחר שיריהם וכן אירחו זמרי רוק אנד רול ברזילאים צעירים נוספים. חבורת הזמרים הזו זכתה לכינוי הקולקטיבי "ז'ובן גווארדה", על שם אותה התוכנית בטלוויזיה. פעילותם המוזיקלית זכתה עם הזמן ליחס של תנועה מוזיקלית העומדת בזכות עצמה והיוותה למעשה את הגרעין הראשוני של הרוק הברזילאי. תוכנית טלוויזיה זו הזניקה את הקריירה של רוברטו קרלוס והוא הפך לכוכב בקנה-מידה לאומי בברזיל, עם קהל מעריצים נאמן ורחב. בין השנים 1965 ל-1967 הוציא רוברטו קרלוס עוד ארבעה אלבומים, אשר זכו אף הם להצלחה.
לקראת סוף שנות השישים, הובלט באופן חד הניגוד בין תנועת הז'ובן גווארדה לבין תנועת הטרופיקליה, אשר מרדה במוסכמות, וכן בהשוואה לאמנים כגון זמר המחאה ז'רלדו ונדרה, אשר ביטאו מחאה כנגד הדיקטטורה הצבאית דאז ששלטה בברזיל. בניגוד לשירים המשוכללים יותר של הטרופיקליה ולשירי המחאה המובהקים בדומה לאלו של ונדרה, שירי הז'ובן גווארדה היו קלילים ומנותקים מהמציאות הפוליטית. חרף זאת, ספגה תנועת הטרופיקליה השפעה מסוימת מהז'ובן גווארדה, אשר בדומה לה, אף היא אימצה לחיקה את הגיטרה החשמלית והמקלדת האלקטרונית ככלים מוזיקליים מרכזיים, כרוח אותה התקופה.
תנועת הז'ובן גווארדה > להיטי רוברטו קרלוס מתקופת הז'ובן גווארדה

| שנה | שם השיר בפורטוגזית |  | תרגום השם לעברית |
| --- | --- | --- | --- |
| 1964 | É Proibido Fumar |  | אסור לעשן |
| 1965 | Quero que Vá Tudo pro Inferno |  | אני רוצה שהכל ילך לעזאזל |
| 1965 | O Calhambeque |  | הטרנטה |
| 1966 | Negro Gato |  | חתול שחור |
| 1966 | Namoradinha de Um Amigo Meu |  | חברתו של חבר שלי |
| 1967 | Eu Sou Terrível |  | אני נורא ואיום |
| 1967 | Como É Grande O Meu Amor Por Você |  | כמה גדולה אהבתי אלייך |
פסטיבלים ותקופת מעבר

בשנת 1967 השתתף רוברטו קרלוס ב"פסטיבל השלישי של המוזיקה הפופולרית הברזילאית" של רשת רקורד והגיע למקום החמישי עם השיר "מריה, קרנבל ואפר" (Maria, Carnaval e Cinzas).
בשנת 1968 היה רוברטו קרלוס לברזילאי הראשון (והיחיד, נכון לשנת 2010) בכל הזמנים שזכה במקום הראשון בפסטיבל סאן רמו היוקרתי, הנערך מדי שנה באיטליה, עם השיר "שיר בשבילך" (Canzone per te, מילים באיטלקית).
עוד ב-1968, הוציא רוברטו את התקליט "הבלתי ניתן לחיקוי" (O Inimitável). תקליט זה היווה נקודת מפנה בקריירה של רוברטו קרלוס והוא החל להתרחק מהרוק אנד רול. להיטי האלבום כוללים "אם את חושבת" (Se Você Pensa), "אני אוהב אותך, אוהב אותך, אוהב אותך" (Eu Te Amo, Te Amo, Te Amo) ו"השירים שחיברת עבורי" (As Canções que Você Fez Pra Mim), כולם בשיתוף עם ארזמו קרלוס. בשירים אלה ניכרת השפעה של מוזיקת נשמה אמריקאית.
הופעות בקולנוע וטלוויזיה

בין 1968 ו-1971 כיכב רוברטו קרלוס בשלושה סרטי קלנוע:
1968 - רוברטו קרלוס בקצב של הרפתקה (Roberto Carlos em Ritmo de Aventura)
1970 - רוברטו קרלוס והיהלום הוורוד (Roberto Carlos e o Diamante Cor De Rosa)
1971 - רוברטו קרלוס במהירות 300 קמ"ש (Roberto Carlos a 300 Km Por Hora)
שלושת הסרטים הללו, אשר הושפעו מסרטי החיפושיות של שנות השישים, הפכו לשוברי קופות. הסרט השני בסדרה הושפע גם מסדרת הסרטים האמריקאית הפנתר הוורוד.
בערב חג המולד של שנת 1974, הציגה רשת גלובו (ערוץ הטלוויזיה הפופולרי ביותר בברזיל) תוכנית בהנחייתו של רוברטו קרלוס. התוכנית השיגה רמות רייטינג גבוהות במיוחד. מאז ועד היום (נכון לשנת 2010) מנחה רוברטו מדי שנה ברשת גלובו תוכנית מיוחדת לחג המולד. התוכנית, בה מתארחים זמרים מובילים ואישים נוספים בברזיל, הפכה למעין מסורת לאומית בברזיל.
התקופה הרומנטית

בשנת 1969 הוציא רוברטו קרלוס אלבום (ששמו "רוברטו קרלוס") אשר היווה סמן למפנה מוזיקלי נוסף, והפעם לסגנון הרומנטי. מאז, ליווה סגנון זה את רוברטו לאורך מרבית שנות הקריירה שלו. את מקום השירים הקצביים של הז'ובן גווארדה אשר פנו לקהל צעיר, תפשו שירים רומנטיים איטיים, הפונים לקהל מבוגר יותר, המשתייך ברובו למעמדות הסוציו-אקונומיים הנמוכים. בין השנים 1969 ל-1999 הוציא רוברטו קרלוס מדי שנה תקליט, שנשא תמיד את שמו כשם האלבום. בשנים הראשונות של תקופה זו המשיך ארזמו קרלוס את השותפות המוזיקלית הנאמנה שלו עם רוברטו, כאשר את מרבית השירים באלבומיו של רוברטו חיברו השניים יחדיו.
אף על פי שרשמית רוברטו קרלוס משתייך לקטגוריה של אמני המוזיקה הפופולרית הברזילאית (MPB), המוזיקה שלו היוותה למעשה בשנות ה-70 וה-80 זרם מוזיקלי בפני עצמו. בזמן שה-MPB הייתה מתוחכמת ומגויסת ברובה וקרובה לליבם של בני המעמד הגבוה ומבקרי המוזיקה, רבים ראו אז את רוברטו כמנוכר מהמציאות הפוליטית (כמו בתקופת הז'ובן גווארדה), עם שירים רגשיים מדי. עם זאת, הפופולריות הרבה לה זכה רוברטו סייעה לו לגבור על הביקורת ובמשך שנים רבות עמד בראש רשימת האמנים המובילים במכירות תקליטים בברזיל, עובדה אשר הקנתה לו את הכינוי "המלך". החל משנת 1972 חצו מכירות התקליטים שלו את סף מיליון העותקים פר אלבום. בנוסף, זכה רוברטו להצלחה רבה בהופעותיו על הבמה בערים רבות בברזיל. שיריו נוגנו בתחנות רדיו והובילו בצמרת מצעדי הפזמונים במהלך שני עשורים.
בתקופה הזו התקרב הזמר לנצרות הקתולית, והוא ביטא קרבתו זו לדת במישרין עם שירים כמו "ישו הצלוב" (Jesus Cristo) ו"ההר" (A Montanha) - וכן בעקיפין, עם שירים שהפכו שמרניים וצנועים יותר בחלוף הזמן. התקרבותו זו לדת תרמה עוד יותר לפופולריות שלו, שכן ברזיל היא האומה הקתולית הגדולה בתבל.
התקופה הרומנטית > להיטי רוברטו קרלוס מהתקופה הרומנטית

| שנה | שם השיר בפורטוגזית |  | תרגום השם לעברית | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1969 | As Curvas da Estrada de Santos |  | סיבובי כביש סנטוס |  |
| 1969 | Sua Estupidez |  | טמטומך |  |
| 1970 | Jesus Cristo |  | ישו הצלוב |  |
| 1971 | Detalhes |  | פרטים |  |
| 1971 | Amada Amante |  | מאהבת אהובה |  |
| 1971 | Debaixo dos Caracóis dos Seus Cabelos |  | מתחת לתלתלי שעריך | מחווה לקייטנו ולוזו |
| 1972 | A Montanha |  | ההר |  |
| 1975 | Além do Horizonte |  | מעֶבר לאופק |  |
| 1977 | Outra Vez |  | שנית |  |
| 1978 | Café da Manhã |  | ארוחת בוקר |  |
| 1978 | Lady Laura |  | גברת לאורה | מחווה לאמו |
| 1979 | Amigo |  | חבר |  |
| 1981 | Emoções |  | רגשות |  |
| 1982 | Amiga |  | חברה | בדואט עם מריה בתניה |
| 1984 | Caminhoneiro |  | נהג משאית |  |
| 1985 | Verde e Amarelo |  | ירוק וצהוב |  |
הכרה בינלאומית

רוברטו קרלוס נחשב גם לזמר הברזילאי המוביל במכירות עותקים מתקליטיו בעולם. מלבד שפת אמו, הפורטוגזית, הקליט רוברטו אלבומים אף בספרדית, איטלקית, צרפתית ואנגלית, ואלה נמכרו ברחבי אמריקה הלטינית, אירופה וארצות הברית. הוא הופיע בסיבובי הופעות רבים מחוץ לברזיל. בשנת 1986, הופיע באולם המוזיקה רדיו סיטי שבניו יורק, שם חזר והופיע גם בשנת 2010.
בשנת 1988 זכה בפרס גראמי כזמר הפופ הלטיני הטוב ביותר. אלבומו בעל אותו השם זכה בפרס גראמי לאלבום הפופ הלטיני של השנה. בשנים 2005 ו-2006 זכה פעמיים בפרס גראמי לטיני בקטגוריית אלבום המוזיקה הרומנטית הטוב ביותר.
חלק משיריו הוקלטו על ידי אמנים בעלי שיעור קומה בינלאומי, כגון חוליו איגלסיאס (איתו גם הופיע על אותה הבמה), ריי קוניף וקארוולי.
שירו של רוברטו קרלוס "חבר" הוצג במופע לאפיפיור יוחנן פאולוס השני בביקורו במקסיקו.
בשנת 1989 הוקלטה גרסה עברית לשיר "חבר". הזמר שמעון פאר הקליט, על פי הלחן, את השיר "יום כיף",  לפסקול הסרט "אבא גנוב 2".
הכרה על ידי הדור החדש

בסוף שנות ה-90 ובשנות האלפיים התקרב רוברטו יותר למיינסטרים של ה-MPB. מדימוי כזמר עממי הפונה לקהל הרחב, החל רוברטו לזכות בהכרה כתורם מרכזי למוזיקה הברזילאית. רוברטו זכה למחוות הן על ידי הדור החדש של הזמרים הברזילאים הן על ידי הזמרים הוותיקים. בנוסף, הלך ודעך בקרב המבקרים עם הזמן הדימוי הנושן של רוברטו כזמר עממי. עתה הכירו אלה בתרומתו המרכזית למוזיקה הברזילאית.
ב-1995, הקליטה סדרת אמנים ברזילאים מבחר משיריו של רוברטו קרלוס בגרסאות כיסוי מחודשות ובכך נחשף הדור החדש לזמר. בשנת 2001, לכבוד יום הולדתו ה-60, השתתפו אמנים רבים בהקלטת אלבומו החדש של רוברטו. שירים כמו "Detalhes" ו-"Outra Vez" מוכרים היום כתרומות איכותיות וחשובות ל-MPB.
בשנת 2004, הופיע רוברטו קרלוס בשני אצטדיונים חשובים בסאו פאולו - איבירפוארה ומורומבי. היו אלה מופיעים לציון יום השנה ה-450 להיווסדה של העיר. ביולי 2009, לרגל 50 שנות קריירה, הופיע רוברטו באצטדיון המרקנה בפני קהל של כ-70,000 צופים.
ביקורים בישראל

ביקירו הראשון של רוברטו קרלוס בישראל היה בשנת 1968 בעקבות צילומי סרטו השני "רוברטו קרלוס והיהלום הוורוד". חלקים נרחבים של הסרט צולמו במספר אתרים בישראל, כולל קיסריה וירושלים.
רוברטו חזר בשנת 2011 להופעה יחידה בבריכת הסולטאן לקהל של 5,500 צופים. יחד עם רבים מלהיטיו, שר הזמר הברזילאי בהופעה ירושלים של זהב בעברית. ההופעה מתוכננת להיות משודרת ב-2011 בתוכנית מיוחדת בערוץ גלובו ועותקי די.וי.די. ממנה יוצעו למכירה בברזיל. במהלך אותו הביקור נפגש רוברטו קרלוס גם עם נשיא המדינה, שמעון פרס.
חיים אישיים

בגיל 6 נדרס רוברטו קרלוס על ידי קטר ועקב כך נכרת החלק התחתון של רגלו הימנית. הוא נעזר בקביים עד גיל 15, כאשר הושמה לו רגל תותבת, שהחזירה במידה רבה את יכולת העמידה וההליכה של רוברטו. כריתת הרגל לא השפיעה כמעט במאום על הקריירה של רוברטו כזמר, שכן כמעט בלתי אפשרי להבחין בנכותו תוך כדי צפייה בהופעותיו וסרטיו. התייחסות לנושא בכלי התקשורת היא נדירה.
רוברטו קרלוס נישא שלוש פעמים. ב-1968 הוא נישא לקלאֶוניסֶה רוֹסי, לה נולדו שני ילדיו. מיד עם פרידת בני הזוג ב-1979, התפתח בין רוברטו לשחקנית מיריאן ריוס רומן ובהמשך נישאו השניים. נישואים אלה נמשכו 10 שנים. ב-1995 נישא רוברטו, בפעם השלישית, למריה ריטה סימואס. בשני נישואיו האחרונים לא נולדו לרוברטו ילדים.
אשתו השלישית מריה ריטה נפטרה אחרי 4 שנות נישואים בשל מחלה קשה והדבר שיתק באופן זמני את הקריירה של הזמר, שלקח פסק זמן של כשנה. באותה השנה לא הקליט רוברטו את האלבום השנתי המסורתי ולא הגיש את תוכנית חג המולד המסורתית אף היא.
בשנת 2004 הובחנה אצל רוברטו קרלוס הפרעת אישיות טורדנית-כפייתית. ההפרעה השפיעה על הקריירה של הזמר ובעטיה נמנע הזמר מלשיר על הבמה כמה מלהיטיו הישנים, מפני שהם כוללים מילים מסוימות אשר מהן נרתע הזמר בקיצוניות. אחרי שלוש שנות טיפול, חזר רוברטו לשיר כמה מהשירים הללו והכריז על שיפור ניכר במצבו.
הליכים משפטיים

בשנת 2002 הואשם רוברטו קרלוס (יחד עם שותפו ליצירה ארזמו קרלוס) על ידי המנצח סבסטיאו ברגה בפלגיאט של לחנו לשיר "Loucuras de amor". ברגה האשים את השניים כי הם השתמשו בלחן זה בשירם "O careta". ב-2005 הגיעו הצדדים לפשרה, לפיה ישלם רוברטו לסבסטיאו ברגה כמעט 4 מיליון ריאל (2 מיליון דולר במונחים של 2010). בנוסף, הבטיח רוברטו שגרסאות עתידיות של האלבום תשאנה את שמו של המנצח ברשימת הקרדיטים. בהמשך, לא הופיע השיר בגרסאות המחודשות של האלבום. סבסטיאו ברגה הלך לעולמו ב-2005.
בשנת 2006 הוציא העיתונאי וההיסטוריון פאולו סֶזאר אָראוּז'ו ספר ביוגרפי על רוברטו קרלוס, פרי מחקר שנמשך 16 שנים, אשר כלל בין היתר 200 ראיונות עם אישים שליוו את הקריירה של הזמר. רוברטו קרלוס דחה את הספר וטען שהוא מכיל פרטים לא נכונים ותבע מבית המשפט את הורדת הספר ממדפי חנויות ספרים. לאחר שנה זכה רוברטו בתביעתו והספר אכן נאסר למכירה.
הערות שוליים

↑  רוברטו קרלוס מוביל, כזמר בודד, את הרשימה ומפסיד רק להרכב Tonico e Tinoco, שמכרו יותר מ-150 מיליוני אלבומים.
↑  מפרץ גואנברה בלבד מפריד בין הערים ריו וניטרוי. אמצעי התחבורה העיקרי באותה התקופה בין הערים היה שירות המעבורות. כיום גשר ריו-ניטרוי מקצר את הדרך.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810586087705606  BNE: XX1725854  BnF: cb13932846r (data)  GND: 134343662  ISNI: 0000 0000 8187 3460  LCCN: n84044499  MusicBrainz: e43f8c07-2d2e-47fd-8279-dc0e9880882c  NTA: 096777877  VIAF: 118278903   WorldCat (עם VIAF): 118278903 
רוברטו קרלוס בתחילת שנות ה-1970
רוברטו קרלוס, 1972. הארכיון הלאומי של ברזיל.
רוברטו קרלוס לוחץ את ידו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-1997, בעת ביקור האפיפיור בברזיל.
מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה

הדוכס הגדול מיכאיל ניקולאייביץ (ברוסית: Михаил Николаевич‏; 13 באוקטובר 1832 – 18 בדצמבר 1908), היה בנו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ואשתו שרלוטה, נסיכת פרוסיה (אלכסנדרה פיודורובנה).
ביוגרפיה

מיכאיל ניקולאייביץ' נולד ב-13 באוקטובר 1832 בארמון פטרהוף, לניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ולשרלוטה, נסיכת פרוסיה (אלכסנדרה פיודורובנה), בתם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה ממקלנבורג-שטרליץ. בצעירותו למד מיכאיל באקדמיה הצבאית ביחד עם אחיו הבכור ניקולאי ניקולאייביץ' האב. ב-1848 כשהוא בדרגת סרן צורף לחטיבת ארטילריה. בהמשך, הועלה לדרגת מיור גנרל ונטל חלק במלחמת קרים. לאחר גילוי גבורה בקרב אינקרמן שהתחולל בתחילת נובמבר 1854, עוטר בעיטור מסדר ג'ורג' הקדוש-דרגה 4. ב-9 בפברואר 1860 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד האקדמיה הצבאית ושנה אחר כך למפקד כוחות הארטילריה של הצבא הרוסי.
בין 1862 ל-1881 כיהן מיכאיל ניקולאייביץ' כנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז, תחת ארבעה צארים שונים ובתוקף תפקידו זה, כיהן גם כמפקד הגיס הרוסי בעת המערכה הקווקזית של המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), כאשר מפקדתו שכנה בטביליסי. בתום המלחמה הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל.
ב-28 באוגוסט 1857 נישא הדוכס מיכאיל ניקולאייביץ' לנסיכה אולגה פיודורובנה מבאדן ולזוג נולדו שבעה ילדים. בנו בכורו ניקולאי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה נלחם אף הוא במלחמה העות'מאנית רוסית כקצין צעיר בגזרת הבלקן.
ב-13 במרץ 1881 דקות מספר לאחר ההתנקשות בצאר אלכסנדר השני, בעיר סנקט פטרבורג, הגיע לזירה, נטל פיקוד על החיילים, ייצב והרגיע את האנדרלמוסיה שהייתה בשטח.
בין 1881 ל-1905, כיהן כיושב ראש המועצה המדינית של האימפריה הרוסית. בשל בריאותו הלקויה עבר לקאן שבצרפת, שם הלך לעולמו משבץ מוחי ב-18 בדצמבר 1909. ב-5 בינואר 1910 הוא נקבר בקתדרלה על שם פיטר ופול הקדושים במבצר פטרופבלובסקיה.
משפחתו

ב-28 באוגוסט 1857 התחתן מיכאיל עם צציליה, נסיכת באדן, בתם של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן וסופיה, נסיכת שוודיה, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
ניקולאי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1859–1919)
אנסטסיה מיכאילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1860–1922), התחתנה עם פרידריך פרנץ השלישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין
מיכאיל מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1861–1929)
גאורגי מיכאילוביץ, הנסיך הגדול של רוסיה (1863–1919)
אלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1866–1933)
סרגיי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1869–1918)
אלכסיי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1875–1895)
ניקולאי ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1831–1891)

הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' (ברוסית:  Николай Николаевич‏; 27 ביולי 1831, צארסקויה סלו, האימפריה הרוסית – 13 באפריל 1891, אלופקה, האימפריה הרוסית) היה בנו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ואשתו שרלוטה, נסיכת פרוסיה (אלכסנדרה פיודורובנה). ניקולאי היה ידוע גם בכינויו ניקולאי ניקולאייביץ' האב, כדי להבדילו מבנו אשר נשא שם זהה.
ביוגרפיה

ניקולאי ניקולאייביץ' נולד ב-8 באוגוסט 1831 בצארסקויה סלו, לניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ולשרלוטה, נסיכת פרוסיה (אלכסנדרה פיודורובנה), בתם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה ממקלנבורג-שטרליץ. אביו של ניקולאי ייעד לו קריירה צבאית והוא למד ביחד עם אחיו באקדמיה הצבאית. ניקולאי נלחם כקצין צעיר במלחמת קרים והתבלט בקרב אינקרמן. הוא גילה עניין בתחום ההנדסה הצבאית, ובשנת 1856 מונה לתפקיד מפקד כוחות ההנדסה הצבאית. בשנת 1864 הוא מונה למפקד המשמר הקיסרי. בשנת 1872 ביקר בירושלים והשתתף בטקס חנוכת כנסיית השילוש הקדוש.
למרות המוניטין הירוד שלו כאסטרטג צבאי מונה לתפקיד מפקד צבא הדנובה, שהכריע את חזית הבלקן במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). בחלקה הראשון של המלחמה נחל הצלחות, אך המצור הממושך על פלבן וחוסר ההצלחה הרוסית בכיבוש העיר הובילו להעברתו בפועל מתפקידו, אם כי רשמית נשא עדיין בתואר. לאחר המלחמה הואשם בפסיביות פיקודית בכך שנמנע מתקיפת איסטנבול והכרעת האימפריה העות'מאנית. יתרה מכך, שמו נקשר לשערוריות כספיות ובכלל זה שוחד ובזבוז כספי מדינה. למרות זאת, אחיו אלכסנדר השני מינה אותו לתפקיד מושל אזור סנקט פטרבורג. בהמשך קודם לדרגת פילדמרשל והיה אחראי על חיל הפרשים הרוסי ועל מערך ההנדסה בצבא.
ב-6 בפברואר 1856 נישא לנסיכה אלכסנדרה פרדריקה וילהלמינה מבית אולדנבורג. טרם הנישואין המירה הנסיכה את דתה לנצרות אורתודוקסית ושמה שונה לאלכסנדרה פטרובנה. לזוג נולדו שני ילדים, ניקולאי ופיוטר. הנישואים, שמלכתחילה לא היו יציבים, התפרקו כעבור 4 שנים. ניקולאי עזב את אשתו ועבר לחיות עם המאהבת שלו, רקדנית הבלט יקטרינה צ'יסלובה, שבמהלך השנים ילדה לו 5 ילדים. הוא מעולם לא התגרש מאשתו באופן רשמי אך דאג לסלק אותה מסנקט פטרבורג.
לאחר הירצחו של אחיו אלכסנדר השני ועלייתו לשלטון של אחיינו אלכסנדר השלישי, הורע מעמדו של ניקולאי בשל יחסיו המעורערים עם אלכסנדר מחד והעובדה ששמו חזר ונקשר לשערוריות כספיות, מאידך.
ניקולאי חלה במחלת הסרטן אשר התפשטה למוחו ובמהלך מחלתו סבל מהזיות וחוסר יכולת תפקוד, שאילצו את המשפחה למנות לו אפוטרופוס. הוא נפטר ב-13 באפריל 1891 בעיר אלופקה שבחצי האי קרים ונקבר בעירו.
משפחתו

ב-7 בינואר 1856 התחתן ניקולאי עם אלכסנדרה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג, בתם של פטר, דוכס אולדנבורג ותרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג, ממנה נולדו לו שני בנים:
ניקולאי ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1856–1929), התחתן עם אנסטסיה, נסיכת מונטנגרו
פיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1864–1931), התחתן עם מיליצה, נסיכת מונטנגרו
מפילגשו יקטרינה צ'יסלובה נולדו לניקולאי 5 ילדים:
אולגה ניקולאייבנה ניקולאייבה (1868–1950)
ולדימיר ניקולאייביץ' ניקולאייב (1873–1942)
יקטרינה ניקולאייבנה ניקולאייבה (1874–1940)
ניקולאי ניקולאייביץ' ניקולאייב (1875–1902)
גלינה ניקולאייבנה ניקולאייבה (1877–1878)
הערות שוליים

↑  כך על פי הלוח היוליאני; על פי הלוח הגרגוריאני: 8 באוגוסט
↑  כך על פי הלוח היוליאני; על פי הלוח הגרגוריאני: 25 באפריל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810615584605606  GND: 119459302  ISNI: 0000 0000 2517 4390  LCCN: n85370703  NKC: js20181002330  VIAF: 13118597   WorldCat (עם VIAF): 13118597
לאוניד סובולב

לאוניד ניקולאייביץ' סוֹבּוֹלֶב (בבולגרית וברוסית: Леонид Николаевич Соболев;‏ 6 ביוני 1844, הכפר קאפצב, מחוז טבר, האימפריה הרוסית – 13 באוקטובר 1913, האימפריה הרוסית) היה גנרל והיסטוריון רוסי אשר לחם בצבא האימפריה הרוסית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ובהמשך כיהן כראש הממשלה, שר האוצר ושר הפנים של נסיכות בולגריה.
ראשית הקריירה

לאוניד סובולב נולד למשפחת אצולה רוסית בכפר קטן בשם קאפצב בנפת טורופץ אשר במחוז טבר, בחלק האירופי של האימפריה הרוסית. ב-1864 סיים את בית הספר הצבאי לארטילריה וב-1868 סיים את האקדמיה הצבאית לפיקוד ומטה בסנקט פטרבורג. ב-1870 הוצב בחלק הרוסי של טורקסטן, הצטיין במהלך הקרבות לכיבוש שאחריסאבז ולאחריהן הועלה לדרגת פודפולקובניק. הוא הוצב בחיל הדנובה של צבא האימפריה הרוסית ובמהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) לחם במצור על פלבן ובקרב על מעבר שיפקה. לאחר סיום המלחמה הועלה לדרגת גנרל-מאיור.
ראש ממשלת בולגריה

ב-1882, מספר חודשים לאחר ניסיון כושל להפיכה צבאית בנסיכות הבולגרית והטלת משטר צבאי על ידי הנסיך אלכסנדר בטנברג, ביקש בטנברג מראשי הממשל הרוסי לסייע בידו ולהציב קציני צבא רוסים בכירים בעמדות מפתח פוליטיות וצבאיות בנסיכות. לאוניד סובולב מונה לראש הממשלה, שר הפנים ושר האוצר, הברון אלכסנדר קאולברס (רוסית: Александр Каульбарс) לשר המלחמה והנסיך מיכאיל חילקוב (רוסית: Михаил Хилков) לשר לעבודות ציבוריות, מסחר וחקלאות בנסיכות. המינויים עוררו תרעומת רבה במערכת הפוליטית הצעירה בנסיכות. סובולב שלא היה מעורה היטב בחיים הציבוריים בבולגריה, התייחס בביטול למערכת הפוליטית הבולגרית והנושא הוביל לעימות מולה, אשר הגיע לשיאו על רקע מחלוקת סביב תקציב המדינה. הנסיך בטנברג לא גיבה את סובולב במהלך העימות ובמאי 1883, אף ביקש מראשי הממשל הרוסים להחזיר לרוסיה את בעלי התפקידים השונים. הרוסים סרבו. במערכת הפוליטית הבולגרית גברה ההכרה שהתערבותם של הרוסים בנעשה בבולגריה פוגעת בעצמאות הנסיכות. ב-6 בספטמבר 1883 הודיע הנסיך בטנברג בתמיכתה הגורפת של המערכת הפוליטית, על החזרת חוקת טרנובו לאחר שהוקפאה על ידו בעקבות ניסיון ההפיכה, ולאור צעד זה, ב-19 בספטמבר התפטר סובולב וחזר לרוסיה.
שלהי הקריירה ואחריתו

עם שובו לרוסיה, מונה למפקד חטיבת רגלים ומאוחר יותר מונה לראש המטה הכללי של מחוז (גנרל-גוברנטורסטבו) מוסקבה. בראשית מלחמת רוסיה–יפן מונה סובולב למפקד הגיס הסיבירי ה-6 ולחם עמו במספר קרבות. לאחר המלחמה פרש משירות צבאי. במהלך השנים, כתב סובולב מספר ספרים העוסקים בהיסטוריה של הקווקז ושל בולגריה בעת החדשה. לאוניד סובולב הלך לעולמו ב-1913 משבץ מוחי והוא בן 69 שנים.