stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פול פאנין
ביוגרפיה

פאנין נולד באשלנד שבקנטקי, בנם של תומאס ניוטון ורודה קתרין (לבית דייוויס) פאנין. אביו עבד כרפתן והיה בעל חנות רתמות. פאנין ומשפחתו עברו לפיניקס שבאריזונה כשהיה בן שמונה חודשים בשל המצב הבריאותי של אביו. את השכלתו המוקדמת רכש בבית הספר היסודי קנילוורת', וסיים את לימודיו בתיכון פיניקס יוניון ב-1925. פאנין למד שנתיים באוניברסיטת אריזונה לפני שהועבר לאוניברסיטת סטנפורד, שם קיבל תואר ראשון במנהל עסקים ב-1930. לאחר מכן הוא שב לפיניקס, שם הצטרף לעסקי כלי המתכת של משפחתו. בהמשך, הוא ואחיו ארנסט הקימו את "חברת פאנין לגז ולאספקה", חברה העוסקה בציוד לגז ולנפט. הוא שימש כנשיא החברה בשנים 1945–1956, עד שמכר את החברה.
ב-1934 נישא פאנין לאלמה אדינגטון, והשניים היו נשואים זה לזה עד למותה של אלמה ב-2001. לזוג נולדו בת אחת ושלושה בנים. ב-1958 נבחר פאנין למושל אריזונה, אחרי שבבחירות הכלליות גבר על התובע הכללי של אריזונה רוברט מוריסון בפער של כשלושים אלף קולות. הוא הושבע לתפקידו ב-5 בינואר 1959, ונבחר מחדש בשנים 1960 ו-1962. במהלך כהונתו כמושל הגדיל פאנין את המימון למערכת החינוך הציבורית באמצעות העלאת מסי קנייה, האיחד את תשלומי מסי הרכוש, נתן את ברכתו להקמת בית הספר הראשון לרפואה באריזונה, וייסד את "ועדת אריזונה-מקסיקו" לקידום תיירות ומסחר מעבר לגבול. הוא שימש גם כיושב ראש אגודת המושלים המערבית, וכן חבר בוועד המנהל של מועצת מושלי המדינה ובמועצה הלאומית המייעצת לביטחון אזרחי.
ב-1964, כאשר בחר הסנאטור בארי גולדווטר שלא להתמודד מחדש לסנאט במטרה להתמקד במסע הבחירות שלו לנשיאות ארצות הברית בבחירות 1964, נבחר פאנין למלא את מקומו בסנאט של ארצות הברית. הוא ניצח בקושי את הדמוקרט רוי אלסון, לשעבר עוזר לסנאטור קרל היידן, בהפרש של 51% לעומת 49%. הוא נבחר שוב לכהונה שנייה ב-1970, כשהוא גורף 56% מקולות הבוחרים. במהלך כהונתו, החזיק פאנין בשולחן הממתקים של הסנאט. ב-1976 בחר שלא להתמודד לתקופת כהונה שלישית.
במהלך הקריירה שלו בסנאט, פאנין הפגין עמדות שמרניות נוקשות, והצביע פעמים תכופות עם הסנאטור גולדווטר בנושאים מגוונים, בין היתר נגד התיקון לשוויון זכויות ב-1972. בתור הרפובליקני הבכיר בוועדת הפנים של הסנאט, היה פאנין הדובר של הנשיאים ריצ'רד ניקסון וג'רלד פורד בכל הנוגע למדיניות אנרגיה. עם זאת, הוא חבר לעמיתיו השמרניים מהמפלגה הדמוקרטית כדי לשמור על סעיף בחוק טאפט-הרטלי שאפשר למדינות ארצות הברית להחליט אם לאסור על חיוב חברות של עובדים באיגוד עובדים. ב-1968 נהפך לנותן החסות הראשי של מיזם מרכז אריזונה שהסיט את מי נהר הקולורדו למרכז ודרום אריזונה.
פאנין המשיך להתגורר בפיניקס עד שנפטר כתוצאה משבץ מוחי בינואר 2002.
הערות שוליים

↑  Former Arizona Gov. Paul Fannin dies at 94, באתר אריזונה דיילי סאן, 14 בינואר 2002 (באנגלית)
↑  ביוגרפיה רשמית, באתר Historical League (באנגלית)
↑  גרמה זילינסקי, Arizona Senator Paul Fannin Dies, באתר וושינגטון פוסט, 16 בינואר 2002 (באנגלית)
1 2 3  וולפגאנג סקסון, Paul J. Fannin, 94, Who Served In Top Elected Offices in Arizona, באתר הניו יורק טיימס, 17 בינואר 2002 (באנגלית)
| חברי הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אריזונה אריזונה |
| --- | --- | --- |
| קבוצה 1 | הנרי אשורסט • ארנסט מקפרלנד • בארי גולדווטר • פול פאנין • דניס דיקונסיני • ג'ון קייל • ג'ף פלייק • קירסטן סינמה • רובן גייגו |  |
| קבוצה 3 | מרקוס סמית' • ראלף קמרון • קרל היידן • בארי גולדווטר • ג'ון מקיין • ג'ון קייל • מרתה מקסאלי • מארק קלי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1190324997  ISNI: 0000 0000 2710 3641  LCCN: n87836702  NARA: 10572204  SNAC: w6gt7685  US Congress: F000013  VIAF: 50747785   WorldCat (עם VIAF): 50747785
דניס פבר

| --- | --- |

 לידה:  5 בספטמבר 1942 (בת 82) ניס, האלפים הימיים, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מעסיק:  TF1, פרנס אינטר, TMC, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 תפקיד:  municipal councillor of Nice (16 במרץ 2008–28 ביוני 2020)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
דניס פבר (בצרפתית: Denise Fabre; נולדה ב-5 בספטמבר 1942) היא מנחת טלוויזיה צרפתייה.
ביוגרפיה

פבר נולדה בניס, בגיל תשע עשרה החלה לעבוד ב-TMC, ערוץ הבידור במונקו וב-1971 החלה לעבוד בערוץ TF1, באותה שנה גם שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "Madame êtes-vous libre ?".
במהלך שנות ה-60 החלה לפרסם טור קבוע בעיתון France-Soir.
ב-1975 זכתה בפרס "7 d'Or", פרס הטלוויזיה הצרפתי בקטגוריה "המנחה הטובה ביותר".
ב-1976 החלה להנחות תוכנית בוקר בתחנת הרדיו "Europe 1" שם ראיינה פוליטיקאים ואמנים מדי בוקר.
היא הנחתה את האירוויזיון 1978 שנערך בפריז.
ב-1981 הייתה דוברת הניקוד הצרפתי באירוויזיון.
ב-2008 התמודדה ברשימת הרפובליקנים בבחירות לראשות עיריית ניס. הרשימה אליה הצטרפה, בראשות כריסטיאן אסטרוסי, ניצחה בבחירות ונבחרה למועצת העיר.
ב-1965 נישאה לבמאי ולאחר מכן התגרשה, ב-1978 נישאה לשף וב-1980 נולדו להם תאומות.
הערות שוליים

↑  Denise Fabre, באתר Premiere.fr, (בצרפתית)
↑  France: Denise Fabre into politics, באתר esctoday.com‏, 23 בינואר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11902103n (data)  ISNI: 0000 0000 2457 6005  LCCN: n78011635  SUDOC: 026856174  VIAF: 27064128   WorldCat (עם VIAF): 27064128 
ערך זה הוא קצרמרבנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כיבוש אשדוד (655 לפנה"ס)

כיבוש אשדוד הייתה ההסתערות המצרית המוצלחת על העיר אשדוד, אחת מחמשת ערי פלשתים, ששכנה בדרום-מערב כנען, בסביבות שנת 655 לפני הספירה. לפי ההיסטוריון היווני הרודוטוס, פרעה פסמתיך הראשון (אנ'), הטיל מצור על אשדוד במשך 29 שנים. אשדוד איבדה את רוב תושביה במהלך המצור.
רקע

בשנת 627 לפני הספירה, טרם מותו של המלך אשורבניפל, הייתה האימפריה האשורית עסוקה בלוחמה כמעט מתמדת במספר חזיתות, עם בני שבטים נוודים מהדרום, כשדים שיזמו מרידות, עילמים שתמכו במרידות אלו ומצרים שהסיתו למרד נוסף בלבנט. לנוכח האיומים המרובים הללו, ניהלו האשורים תחת אשורבניפל מסע צבאי אגרסיבי. למרות ההצלחה, האשורים איבדו יותר מדי חיילים במהלך שנים של לוחמה מתישה. במאמץ להגביר את מעמדה של אשור במזרח, אשורבניפל נטש את מצרים והתרכז בעילם. עם זאת, זה הותיר את מצרים פחות או יותר בלתי מבוקרת.
כיבוש אשדוד

למרות העוינות הקודמת בין שתי המעצמות, נראה שהאשורים והמצרים לא יצאו למלחמה באותה עת. ואכן, כבר בשנת 605 לפני הספירה, המצרים סייעו באופן פעיל לאשורים בניסיון לעזור להם לשרוד. יתרה מכך, שליטי מצרים הנוביים גורשו על ידי הילידים המצרים בסביבות שנת 650; לכן האשורים והמצרים הילידים נעשו בעלי ברית טבעיים נגד השליטה הנובית. כיבוש אשדוד אולי שיקף למעשה חלק מהעברת השלטון מהאימפריה האשורית המתפוררת לשושלת המצרית ה-26 החדשה.
הערות שוליים

↑  "Psammetichus ruled Egypt for fifty-three years, twenty-nine of which he spent before Azotus, a great city in Syria, besieging it until he took it."Herodotus, The Histories 1, (II, 157)
↑  "the Egyptian pharaoh Psammetichus i conquered the city after a siege of 29 years" "Ashdod". encyclopedia.com.
↑  "In 655 BCE Psamtik I marched into Philistia" "The Late period (664–332 BCE)".
↑  Herodotus, (II, 157)
↑  Healy, Mark (1991). The Ancient Assyrians. New York: Osprey. p. 52.
↑  Healy, Mark (1991). The Ancient Assyrians. New York: Osprey. p. 54.
ערך זה הוא קצרמרבנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דוד אלבחרי

| --- | --- |

דוד אלבחרי
 לידה:  15 במרץ 1948 פץ' יוגוסלביה יוגוסלביה
 פטירה:  30 ביולי 2023 (בגיל 75) בלגרד, סרביה 
 מדינה:  הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, סרביה 
 לאום:  יהודי
 מקום קבורה:  Sephardic Jewish cemetery Belgrade 
 עיסוק:  סופר, מתרגם
 מקום לימודים:  הפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת בלגרד, Zemun Gymnasium, הפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת בלגרד, אוניברסיטת בלגרד 
 שפות היצירה:  אנגלית, סרבית 
 סוגה:  שירה 
 יצירות בולטות:  Mamac (פיתיון), 1996
 תקופת הפעילות:  מ-1973
 הושפע מ:  ג'ון אפדייק, ויליאם פוקנר 
 צאצאים:  Natan Albahari 
 פרסים והוקרה:  פרס נין (1996)
 http://www.davidalbahari.com
 
דוד אָלְבָּחָרִי (בסרבו-קרואטית: David Albahari, בסרבית קירילית: Давид Албахари;‏ 15 במרץ 1948, פץ', יוגוסלביה – 30 ביולי 2023, בלגרד, סרביה) היה סופר ומתרגם יוגוסלבי-סרבי ממוצא יהודי, חתן פרס נין ל-1996. ב-1994, במהלך מלחמת בוסניה היגר אלבחרי עם משפחתו מבלגרד לקנדה התגורר בקלגרי עד 2016, אז שב לסרביה והתיישב בבלגרד.
קורות חיים

דוד אלבחרי נולד בחבל קוסובו. אביו היה רופא שלחם במלחמת העולם הראשונה כחייל בצבא סרביה, נפל בשבי במהלך מלחמת העולם השנייה ונכלא במחנה שבויים בסרביה. אשתו וילדיו נרצחו. אמו של אלבחרי, נישאה ליהודי, והתגיירה לאחר שילדה שני ילדים. בשואה איבדה את משפחתה ונישאה בשנית לאביו של דוד. אלבחרי רכש השכלה אקדמית בספרות אנגלית באוניברסיטת בלגרד. ב-1973 פרסם את אסופת הסיפורים הקצרים הראשונה שלו.
לאורך הקריירה פרסם אלבחרי 13 רומנים ו-11 אסופות של סיפורים קצרים. ב-1991 התמנה לנשיא הפדרציה של הקהילות היהודיות ביוגוסלביה. בעת מלחמת בוסניה, במהלך המצור על סרייבו (אנ') סייע אלבחרי לפינוים של בני הקהילה היהודית בסרייבו מהעיר. ב-1994 היגר אלבחרי עם משפחתו לקנדה. ב-1996 זכה בפרס נין על ספרו "Mamac" (בעברית: פיתיון). ספריו תורגמו ל-16 שפות. דוד אלבחרי היה חבר האקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות. בשנותיו האחרונות כתב אלבחרי גם שירה ומחזות.
הלך לעולמו בבלגרד ב-30 ביולי 2023 לאחר התמודדות ממושכת עם מחלה קשה.
בנו נתן אלבחרי כיהן כחבר האספה הלאומית הסרבית.
הערות שוליים

↑  חוה פנחס-כהן, אני, או מישהו אחר או אף אחד..., באתר ישראל היום, 28 בספטמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257533805171  PLWABN: 9810636984105606  BIBSYS: 90980298  BNE: XX1453711  BnF: cb118882820 (data)  CiNii: DA11473547  GND: 115754806  ICCU: VEAV035254  ISNI: 0000 0001 2148 5420  LCCN: n84155487  NKC: xx0002527  NLA: 35590219  NLG: 80419  NSK: 000001512  NTA: 180974157  RERO: 02-A013515750  SELIBR: 322470  SNAC: w6rx9xdx  SUDOC: 026680149  Trove: 1006321  VIAF: 116128624   WorldCat (עם VIAF): 116128624
קוקה לפידות

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 בדצמבר 1932 פיטשט, רומניה 
 פטירה:  3 בינואר 1985 (בגיל 52) 
 שם לידה:  ביאטריס ברכה (קוקה) פרישטק
 לאום:  ישראלית
 מקום לימודים:  מכון אבני 
 תחום יצירה:  ציור
 זרם באמנות:  ציור פיגורטיבי
 
קוקה לפידות (16 בדצמבר 1932 – 3 בינואר 1985) הייתה ציירת ישראלית.
ביוגרפיה

קוקה לפידות נולדה בעיר פיטשט שברומניה בשם ביאטריס ברכה פרישטק. כבר בשנות ילדותה המוקדמות הפגינה כישרון רב בציור, וזכתה על כך בפרס לנין בגיל 14.
בשנת 1950 עלתה לישראל יחד עם משפחתה, והתגוררה בתל אביב ובצפת.
בשנת 1962 הצטרפה לאגודת הציירים והפסלים בישראל ובשנת 1964 לאיגוד האמנים בצפת. בצפת הציגה את עבודותיה בגלריה פרטית.
בנוסף להיותה ציירת פעילה ומציגה בתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות, עבדה בהוראת ציור ואמנות.
נישאה בישראל ולה שתי בנות.
ביוגרפיה > לימודים

את לימודי הציור החלה אצל סטפן אלכסנדר ולאחר מכן למדה במשך מספר שנים במכון אבני. בין מוריה במכון אבני היו מוקדי, שטרייכמן, סטימצקי וקריזה.
בהמשך למדה הוראת אמנות, ועבדה שנים רבות כמורה לאמנות בבתי ספר ובהוראת ציור למבוגרים.
ביוגרפיה > פרסים

פרס לנין, רומניה, 1949
פרס ההסתדרות לאמנים צעירים, ישראל, 1964
סגנון ציור

סגנון הציור של קוקה היה בתחילת הדרך פיגורטיבי  ואבסטרקטי. היא הרבתה לצייר בצבע שמן על בד, וכן על ציור שמן על נייר בסגנון ייחודי לה. בהמשך ציירה באקוורל ובאקריליק.
היא ציירה בממדים גדולים, בהשראת הנוף המרהיב של הארץ, מתוך אמונה כי האדם הוא תבנית נוף הולדתו. אמונה זו הביאה ליצירת תמונות שיש בהן שקיפות של דמויות ונוף, אותן יצרה בסגנון "הארד אדג". תקופה זו ביצירתה שפעה ביצירות אשר שאבו מסיפורי התנ"ך- בריאת העולם, סיפור המבול, דוד וגוליית ועוד.
תערוכות > תערוכות יחיד

בין השנים 1961 ל-1968 הציגה בשלוש תערוכות יחיד בתל אביב: תערוכת יחיד ראשונה בגלריה "שולמית" בתל אביב, ולאחריה תערוכות בגלריה "מבט" ובגלריה 220.
תערוכת תמונות שמן ורישומי שמן על נייר בטכניקה מיוחדת לה, התקיימה בבית שלום עליכם בשנת 1971.
כשנה לאחר מכן, בשנת 1972, הציגה בתערוכת יחיד בנושא תמונות בהשראת סיפורי התנ"ך, במוזיאון העירוני לאמנות בבת-ים.
תערוכות > תערוכות קבוצתיות

תערוכה ישראלית באוסטרליה - 1966, וכן בתערוכות כלליות בצפת ובתערוכות קבוצתיות רבות בארץ.
הערות שוליים

↑  קוקה לפידות באתר מרכז המידע של מוזיאון ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 273295  NLI: 987007517103405171  ULAN: 500484527  VIAF: 308267806   WorldCat (עם VIAF): 308267806
קרב לטקיה

קרב לטקיה היה קרב ימי שנערך מול חופי סוריה בתחילת מלחמת יום הכיפורים, בלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר 1973, בין חיל הים הישראלי לבין חיל הים הסורי. הקרב הסתיים בניצחון ישראלי מכריע, במהלכו טובעו כל כלי השיט הסוריים שעמם התנהל הקרב - שלוש ספינת טילים סוריות, טרפדת ומקשת - ללא אבדות או פגיעות כלשהן לכוח הישראלי, למרות הנחיתות הטקטית שבה היו הישראלים בשלבים הראשונים של הקרב. לניצחון תרמו הפיתוחים הטכנולוגים הישראלים, תורת הקרב לספינות הסער, הכשרת הצוותים והאימונים האינטנסיביים.
היה זה הקרב הימי הראשון בהיסטוריה שבו הופעלו טילי ים-ים כנשק העיקרי של שני הצדדים. עוד היבט של ראשוניות שהיה בקרב זה היה הפעלת אמצעי התגוננות ולוחמה אלקטרונית לשיבוש טילי האויב על ידי הכוח הישראלי, שבכך היה לכוח הימי הראשון בעולם שהפעיל תחום זה בלוחמה ימית.
תוצאות הקרב השפיעו על המערכה בים לאורך כל המלחמה.
רקע > היערכות חיל הים הישראלי

החל מתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 היה חיל הים הישראלי נתון בתהליך של בניין מחדש של כוחו. את המשחתות והפריגטות, שהיו גדולות ולא מתאימות לחיל הים הישראלי, החלו להחליף ספינות הטילים קטנות וזריזות, שהיו חמושות בטילי ים-ים "גבריאל", מתוצרת התעשייה האווירית לישראל. הספינות נבנו במספנות בצרפת לפי תכנון גרמני, וחומשו בתותחים שנרכשו באיטליה. הספינות הראשונות הגיעו לישראל בין 1967 ל-1969, וחומשו בהדרגה בטילי הגבריאל.
ספינות הטילים הישראליות היו אמורות להתמודד מול ספינות טילים מתוצרת ברית המועצות, שהיו חמושות בטילי "סטיקס" (ראו להלן). הטווח של הטיל הסובייטי היה כפול מזה של הטיל הישראלי, ולפיכך פיתח חיל הים מערכות לוחמה אלקטרונית שנועדו לסייע לסטי"לים בהתמודדות עם הטילים הסובייטיים. גובש מענה טקטי רחב שכלל מערכות "שלדג" לגילוי מכ"ם, רקטות "אבשלום" לפיזור מוץ להטעיית מכ"ם האויב, ומערכות "אמנון" להגנה עצמית. תורת הלחימה שפותחה בחיל הים, ותורגלה בים ובמתקן תרגול טקטי בחוף, כללה זיהוי מרחוק של ספינות האויב על פי שידורי המכ"ם שלהן, הטעיית טילי האויב שנורו, וצמצום הטווח עד הטווח היעיל של טילי "גבריאל", וכל זאת תוך ביצוע תמרוני התחמקות. ב-1973 כבר הייתה שייטת ספינות הטילים מתורגלת בהפעלת הספינות החדשות ובתורת הלחימה שלהן. נערכו תוכניות מגירה התקפיות שתורגלו, שבהן נוצלו היכולות הטכנולוגיות שנרכשו בתחום הלוחמה האלקטרונית.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים עמדו לרשות חיל הים בזירת הים התיכון 11 ספינות סער:
2 ספינות מדגם סער 1: אח"י "משגב" ואח"י "מבטח". שתי הספינות הללו היו ספינות תותחים, ללא טילים. הם היו חמושות בשלושה תותחי בופורס בקוטר 40 מ"מ, שני מקלעים כבדים בקוטר 12.7 מ"מ ובפצצות עומק.
3 ספינות מדגם סער 2: אח"י "מזנק", אח"י "חיפה" ואח"י "אילת". ספינות אלו היו חמושות ב-5 טילי "גבריאל", 2 תותחים בקוטר 40 מ"מ, ובפצצות עומק.
6 ספינות מדגם סער 3: אח"י "סער", אח"י "סופה", אח"י "געש", אח"י "חרב", אח"י "חנית" ואח"י "חץ". חימושן של ספינות אלו כלל 6 משגרים מצטודדים לטילי "גבריאל, תותח אוטו מלרה 76 מ"מ, 2 מקלעים כבדים M2 בראונינג ופצצות עומק.
2 ספינות מדגם סער 4: אח"י "רשף" ואח"י "קשת". חימושן של הספינות מדגם סער 4 כלל 6 טילי גבריאל, שני תותחי אוטו מלרה 76 מ"מ, שני תותחי אורליקון 20 מ"מ, שני מקלעי מאג 7.62 ופצצות עומק.
רקע > היערכות חיל הים הישראלי > מודיעין

המודיעין הימי בזמן אמת על הזירה הסורית היה מוגבל עקב הריחוק של הזירה מישראל, לעומת הזירה המצרית. זאת בהשוואה למודיעין המחקר שהיה מעמיק. לא הייתה מודעות מספקת בקרב הספינות והמפקדים לגבי מערך הגנת החוף הסורי (ראו להלן), על עוצמת ודיוק איום זה. על פי הערכת המודיעין פרס חיל הים הסורי כלי שיט באזור התקיפה המיועדת, ככל הנראה ספינת טילים בנמל טרטוס וכן מבצע סיור בקרבת הנמלים.
רקע > היערכות חיל הים הישראלי > פקודת "סלע" והנחיות מפקד חיל הים

פקודת סלע הצה"לית, שגובשה לאחר מלחמת ההתשה, עסקה במעבר מהגנה להתקפה בעת מלחמה. הפקודה קבעה כי חיל הים הישראלי יפעל במגננה, להגנה על חופי הארץ, תוך קבלת סיוע אווירי. בליל 4 – 5 באוקטובר 1973 ביצע החיל תרגיל רחב בשם "קשתית", לתרגול המגננה על חופי מדינת ישראל. הכוחות שהשתתפו בתרגיל כללו את כל ספינות הסער שהיו פעילות באותו זמן, ובמהלכו הוזמן סיוע אוויר נרחב לאיתור האויב ולתקיפתו, כפי שנקבע בתורת הקרב של ספינות הסער. מטוסי הפנטום שהשתתפו בתרגיל אף שימשו כביום אויב ודימו טילי ים-ים מסוג סטיקס (הטיל הנפוץ בספינות הטילים הסוריות והמצריות) על ידי טיסה נמוכה עם אורות נחיתה דולקים.
עם פרוץ המלחמה החליט מפקד חיל הים, האלוף בנימין (ביני) תלם, לחרוג מהפקודה והורה, כבר בשעותיה הראשונות של המלחמה, לבצע את משימות החיל בדרך התקפית. על פי הוראותיו הוצא כוח לתקיפת חיל הים הסורי בפתח נמליו. הנושא הוצג לראש המטה הכללי, רב-אלוף דוד אלעזר, כאשר הקרב כבר התנהל.
לימים התבטא מפקד חיל-הים האלוף בנימין תלם:
... בליל ה-6 באוקטובר הנחנו, שבמסגרת ההתקפה הכללית של הסורים בגולן, עלול כוח משימה של ספינות טילים סוריות מדגם קומאר ואוסה להגיח דרומה ללטקיה, עד למרחק שיאפשר לו שיגור טילי "סטיקס" לעבר מפרץ חיפה. הוריתי למפקד שיטת הסטי"לים לבצע סיור אלים צפונה לראש-הנקרה במגמה להקדים וליירט את הכוח, אם אכן ייצא ובכל מקרה, להגיע ממש עד לבסיס הצי הסורי בלטקיה כדי להיכנס לקרב עם כוחות אויב אם אלו יימצאו בים.
בראיון בשנות ה-80 של המאה ה-20 סיפר מפקד שייטת ספינות הטילים, מיכאל ברקאי (לימים מפקד חיל הים) על כוננות כחול לבן (בין מאי לאוגוסט 1973):
... בחודשים שקדמו לקרב הייתה כבר מתיחות ומספר פעמים יצאנו והחזירו אותנו והדבר הראשון שהדאיג אותנו, הלוחמים בשייטת, זה היה האם נגיע לידי קרב? האם לא יעצרו אותנו? האם לא יבטלו את האישור?
ב-1996 התבטא ברקאי, במסגרת ערב מורשת של שייטת ספינות הטילים: ”כשאני יצאתי לים, לא יצאתי לים מתוך תקווה שאם יהיה קרב אנחנו ננצח. אני יצאתי לים כאילו שמישהו הוציא חוזה על הצי הסורי והטיל עלי את ביצועו. אני ידעתי שאני מוכרח ליצור קרב ולנצח בקרב הזה”.
רקע > היערכות חיל הים הישראלי > כוחות ומשימות

בהתאם להוראות מפקד החיל, יצא כוח של ספינות סער לכיוון צפון, בכוונה לפגוע במטרות באזור נמל לטקיה. הכוח, בפיקוד מפקד שייטת ספינות הטילים, מיכאל ברקאי, כלל את הספינות הבאות:
אח"י "מזנק" - ספינה מדגם סער 2, שסיימה זה מכבר הסבה לירי טילים. מפקד הספינה היה משה בן ישי. ספינה זו הייתה ספינת הדגל של הכוח, ועליה היה מפקד שייטת ספינות הטילים, אל"ם מיכאל ברקאי (לימים מפקד חיל הים) עם צוות החפ"ק השייטתי.
אח"י "חנית" -ספינה מדגם סער 3, בפיקוד זאב יחזקאלי.
אח"י "געש" - ספינה מדגם סער 3, בפיקוד אריה שפר.
אח"י "מבטח" - ספינה מדגם סער 1, ספינת תותחים ללא טילים, בפיקוד דני מלמד, ועליה מפקד הפלגה, מיכה לצרוס.
אח"י "רשף" - ספינה מדגם סער 4, בפיקוד מיכה רם.
היערכות חיל הים הסורי

עם פרוץ המלחמה היו לחיל הים הסורי 9 ספינות טילים, 13 ספינות טורפדו ו-2 שולות מוקשים. ספינות הטילים הסוריות היו מתוצרת ברית המועצות, מדגמי קומאר ואוסה. הספינות מדגם קומאר היו חמושות בארבעה טילי ים-ים מסוג סטיקס (השם הרוסי: P-15 טרמיט) ושני תותחים בקוטר 25 מ"מ, והספינות מדגם אוסה נשאו גם הן ארבעה טילי סטיקס וכן שני תותחים בקוטר 30 מ"מ. מערך הגנת החוף הסורי היה בנוי וערוך על פי תורת הלחימה הסובייטית. המערך כלל פריסה קבועה של מערך מכ"מי חיפוש, תותחים בקוטר 130 מ"מ מבוקרי מכ"ם, תשמועים ותצפיות.
סוריה הטילה הסגר ימי על כל האזור ממערב קפריסין ועד לחופי סוריה. משמעות הסגר הייתה למעשה הטלת מצור על מדינת ישראל; כל אונייה שתיכנס לאזור, גם אם היא נייטרלית, צפויה להטבעה ללא כל התרעה נוספת.
הסורים תכננו לשלוח כלי שיט לסיור בקו בין ביירות לכף גרכו (אנ'), הנמצאת בקצה הדרום מזרחי של קפריסין, כ-175 ק"מ מצפון מערב לבירות. התכנית בוטלה עקב תקלה במערכת הקשר. סיור זה לא היה ידוע לכח הישראלי. המודיעין הישראלי העריך כי הסורים עלולים לשלוח ספינות טילים לאזור צור, משם יבצעו ירי טילים לכיוון מפרץ חיפה, אך ההערכה הייצתה כי הסיכויים לכך נמוכים. הסורים ביצעו סיור ימי, באמצעות שולת מוקשים מדגם T-43 (אנ'), כ-10 מייל (כ-16 ק"מ) מערבית ללטקיה.
הצי הסורי גיבש תוכנית שנועדה להרחיב ולהעצים את המגננה במקרה של הגעת כח ישראלי לאזור. התכנית כללה, ככל הנראה, הוספת כלי שיט מסיירים נוספים, כולל סיור על ידי טרפדת בגזרת ראס-אל-בסיט (אנ'), בגבול בין סוריה וטורקיה, וכף אנדריאס, (אנ'), בקצה הצפון מזרחי של קפריסין, מעל 35 מייל (כ-56 ק"מ) מהחוף. התכנית כללה גם כוננות גבוהה של שאר כלי השיט בבסיסים, תוך מוכנות לצאת לים על פי הצורך. אין פירוט מדויק לגבי תוכנית זו.
היערכות חיל הים הסורי > המעורבות הסובייטית בלחימה

צי הים השחור הרוסי הקים בטרטוס בסיס אספקה ותחזוקה, וזאת לאחר הסכם שנחתם בשנת 1971 בין סוריה לברית המועצות. בבסיס הרוסי הוצבו דרך קבע חיילים רוסיים. הסובייטים הקימו את הבסיס מתוך כוונה לקבוע נוכחות קבועה באגן המזרחי של הים התיכון בשיאה של המלחמה הקרה ולצורך תמיכה בפעילות הצי הסובייטי בים התיכון. בנוסף, הבסיס בטרטוס איפשר פעילות לאורך כל השנה, גם בתקופת החורף שבה כל הנמלים הצבאיים בצפון הים השחור ובים הבלטי ומבואותיהם היו מכוסים בקרח עבה שהיקשה על הפעלת הכוחות.
עם הידיעה על המלחמה העומדת לפרוץ יצאה אוניית הביון קרים מפורט סעיד, תפסה עמדה והעבירה מידע על תנועות חיל האוויר וחיל הים הישראליים. בהמשך הצטרפה ל"קרים" אוניית האחות שלה, קווקז. אין מידע על כך ש"קרים" העבירה מידע בזמן אמת ישירות לצי הסורי או ליועצים רוסים בסוריה.
היועצים הרוסים בתחום הימי סייעו למערך הגילוי וההגנה החופי הסורי בזמן אמת, בבניית ובהבנת תמונת הקרב. אין מידע על הימצאות היועצים הרוסים על גבי כלי השייט של הצי הסורי.
הכנות לקרב > הכנות לקרב בשייטת ספינות הטילים

במהלך שנת 1972 ו-1973 הושם הדגש המשמעותי בפעילות ספינות הטילים על סיורי ביטחון שוטף (בט"ש), שנועדו למניעת חדירת מחבלים דרך הים. כדי להתאים את הספינות למטרה זו נעשה בהן שינוי תצורה, בעיקר בחימוש חליפי התואם לחימה בכלי שיט קטנים בטווחים קצרים של כמה מאות מטרים. בספינות הסער 2 הוחלף משגר הטילים המצטודד האחורי בתותח 40 מ"מ ובספינות סער 3 הוחלף משגר הטילים המצטודד הקדמי בתותח אורליקון 20 מ"מ. חלק מהספינות צוידו בזרקור "קסנון" עוצמתי. עם זאת, במהלך כל שנת 1973 בוצעו באופן שוטף תרגולות קרב בלוחמת טילים ותותחים כנגד ספינות טילים של האויב, בים ובמתקן התרגול הטקטי בחוף, והספינות היו ברמה מבצעית גבוהה.
המודיעין הימי הודיע למפקד חיל הים כבר ב-30 בספטמבר על מלחמה בפתח, אך לא נעשו הכנות כלשהן בשייטת עד יום שישי, 5 באוקטובר 1973, ערב יום הכיפורים. כאמור לעיל, בלילה שבין 4 ל–5 באוקטובר נערך תרגיל "קשתית", תרגול חילי נרחב של הגנת חופי מדינת ישראל לפי פקודת "סלע" מפני תקיפת ספינות טילים. התרגיל היה בהשתתפות מטוסי מקדונל דאגלס F-4 פנטום שסייעו לכוח המגן ואף ביימו טילי "סטיקס" על ידי טיסה נמוכה מאוד עם אורות נחיתה דולקים. בתום התרגיל, במקום לבצע תחקיר, ניתנה לספינות פקודה להתחמש, לתדלק באופן מלא ולבצע את כל ההכנות האחרות הנדרשות לקראת פרוץ מלחמה. המנטליות וצורת הספינות בשייטת היו, כאמור, של לחימה במחבלים, והיה צורך לשנות את החימוש ללוחמה ימית. התהליך היה ארוך, וגלש לשעות אחר הצהריים של יום הכיפורים לספינות שתוכננו לתקיפת סוריה.
מפאת לחץ הזמן לא בוצעו נוהלי קרב, לא רועננו פקודות מבצע ותדרוכים לא בוצעו במלואם. הוזכרו עיקרי ההיערכויות וכן בוצעו תדריכים מקצועיים. סרן דוד הרפזי תדרך ביצוע הפגזת חוף, שנראה בעיקר ישים לגזרת סוריה. סרן דני מלמד תדרך ביצוע ניווט מדויק בזמן אמת ותוך כדי הפלגה בקרבת חוף ובמהירות גבוהה. בכל הספינות הוכנו מפות הסימון המסווגות, שכללו את מערכי הגנת החוף של גזרת מצרים וסוריה. בוצע שינון נוהלי התגוננות נגד טיל (נט"ל), בנוסף לטעינת רקטות ההטעיה מסוג "אבשלום" ו"אמנון".
מיום שישי בבוקר בוצעו השלמות כוח אדם וגיוס מילואים. הופעלו מינויי חירום כגון קציני גשר בכירים מקרב קצינים ותיקים שנמצאו בלימודים או בהדרכה. במקצועות קריטיים כגון אלחוטן וטכנאים בוצע גיוס מילואים. היו אף השלמות מקורסים של בה"ד חיל הים. צורפו נספחים שונים ביניהם אנשי מודיעין ואף צלמים.
אח"י מזנק נקבעה כספינת פיקוד בסמוך ליציאה לים, ולא מתוך תכנון מוקדם. למפקד השייטת הייתה הכרות קודמת עם הספינה מהיותו מפקדה כשהיה מפל"ג טרם מינויו. החפ"ק של מפקד השייטת התמקם במדור הגל"צ - גילוי צוללות, חדר הסונאר שלא תוכנן להיות מאויש, הנמצא בין מדור מרכז ידיעות קרב (מי"ק), הכולל את מערכת הנשק, שולחן סימון מטרות, מכ"ם החיפוש, מערכות הקשר והלוחמה האלקטרונית, לבין מגורי החרטום.
הכנות לקרב > היערכות ותנועה לחופי סוריה

על פי החלטת מפקד חיל הים בוצעה היערכות ראשונית טרם פריצת המלחמה. בבוקר יום הכיפורים, בסביבות השעה 10:00 הוחל בפריסת יחידות חיל הים: שתי ספינות, אח"י "קשת" מדגם סער 4 ואח"י "אילת", מדגם סער 2, בפיקוד מפקד פלגת (מפל"ג) סער 4, אלי רהב, נשלחו להתרעה נגד מטוסים מול דרום המדינה. שתי ספינות, אח"י "מבטח", מדגם סער 1 בפיקוד דני מלמד, ועליה מפל"ג 31 מיכה לצרוס ואח"י "רשף" בפיקוד מיכה רם, נשלחו צפונה, לאזור מצפון לראש הנקרה להתרעה נגד מטוסים וכן למניעת הגעת סטי"לים סוריים לאזור צור, מחשש שיבצעו משם ירי טילים לאזור מפרץ חיפה.
עד פרוץ הקרבות בשעה 14:00 ואף מעבר לכך, המשיך חיל הים בחימוש ובהכשרת כל הספינות. כוח משימה בן שש ספינות נשלח לאזור צפון חצי האי סיני, מצפון לימת ברדוויל ולבסיס דפנה, . כוח נוסף יועד לתקיפת כלי שיט אויב בגזרת סוריה. בעקבות הטלת ההסגר הימי החליט מפקד חיל הים בנימין תלם על יציאה ליוזמה התקפית והורה על ביצוע סיור אלים באזור לטקיה להשמדת כלי שיט ובכך להבטיח נתיבי שיט פתוחים לישראל.
בשעה 15:43, כשעתיים לאחר פרוץ מלחמת יום הכיפורים, יצאו שלושה סטי"לים, אח"י "מזנק" (סער 2), אח"י "חנית" ואח"י "געש" (שתיהן מדגם סער 3), בפיקוד מפקד השייטת מיכאל ברקאי, מנמל חיפה. הספינות נעו תחילה מערבה, אל מחוץ לטווחי גילוי עין מהר הכרמל ולאחר מכן נעו צפונה במהירות גבוהה של 30 קשר (כ-55 קמ"ש) במטרה לחבור לכוח של מיכה לצרוס, שהיו כאמור בסיור מצפון לראש הנקרה. לאחר החבירה נע כל הכוח צפונה בפריסה רחבה לכיוון חוף לבנון ובהמשך לכיוון החוף הסורי.