stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המינה ליזה
דמויות > התסריטאיות

נקראות גם תחריטאיות. התסריטאיות הן הנשים בעולם הפנטסטי, שנכפה עליהן לכתוב תסריטים שיספקו מזון לאנשי משטרת השנים. כל הנשים נדרשות לכתוב תסריטים או ללכת ללמוד כיצד לכתוב תסריטים. שגרת חייהן כוללת כתיבת תסריטים במערה חשוכה ולינה בסירות קטנות הנמצאות בנהר סמוך למערה. קיימות מחלוקות ביניהן כיצד לנצח את מי שמשעבד אותן לכתיבה: האם באמצעות תסריטים מרובי פרטים או כאלה בעלי קו עלילה חד וברור. חורטות על עצים את סלוגן מחאתן: 'ישוחררו התסריטאיות'. התסריטאיות לא זוכות לראות את הסרטים שמופקים מכתיבתן. הן נעזרות במינה על מנת לפרוץ את המעגל שבו הן נמצאות. בזכותה הן ניצלות ממותן הצפוי בעת מינויו של סגן מפקד משטרת השנים.
דמויות > מפקד משטרת השנים

מושא אהבתה של פלורה, שאיתו היא מתקשרת באמצעות תדר מיוחד להם. החשש לחייו מוביל ליציאתן של פלורה ומינה למסע אליו. הוא בן למעלה מאלף שנים ואהוד בקרב אנשי ממד הזמן בו הוא נמצא. הסגן שלו רוצח אותו ועם מותו הוא צפוי להחליף אותו. בטקס ההחלפה הקוראים מגלים שהסגן מכור לתמצית תסריטים ובעת מינויו הוא צפוי לקבל את פלורה, אהובת מפקדו, ולעשות בה כרצונו ולאחר מכן להרוג את התסריטאיות.
מוטיבים מרכזיים > מוטיב הכתיבה

מינה עוסקת בכתיבה כתחביב ואופן כתיבתה את הסיפור מביע ביקורת על חשיבות היצירה הכתובה. מינה כתבה תסריטים למגירה, והם סיפקו מזון לפלורה שחייבה את מינה לחדש את תחביבה ולעסוק בו בניגוד לרצונה. דמותן של התסריטאיות מבטאת גם היא ביקורת כלפי תסריטים, שכל ייעודם הוא להשביע את האנשים הבכירים. בסיפור מתייחסים לכתיבה ולמילים כ'שטות' בשני מקרים: בראשון פלורה מבקשת ממינה בתחילת הסיפור ובסופו לומר 'איזו שטות' שדרכה הן יעברו בין הממדים, ובשני פלורה מבקשת ממינה שתכתוב 'סתם' תסריטים, דיאלוגים על מנת שישביעו אותה, ללא כל חשיבות או משמעות לתוכן שלהם.
צורת כתיבתה של אורלי קסטל-בלום מציגה את עולמה הפנימי, את מחשבותיה ודעותיה של מינה כרצף מחשבות.
בספר משולבות פה ושם מילים באנגלית או בצרפתית, מה שמקנה תחושה טבעית של שיחה שגרתית השוזרת בתוכה ביטויים בשפות אלה. שפת כתיבתה של קסטל-בלום ביצירה זו נקראת שפה רזה, המעבר בין הפניה של הדוברת לקורא, לבין מחשבותיה ותהיותיה כלפי עצמה הוא מעבר מהיר ולא חד.
מוטיבים מרכזיים > מוטיב הפנטזיה

הסיפור מתקיים בשני ממדים: ממד 'המציאות', בית משפחתם של מינה ועובד בהרצליה, וממד 'הזמן' שהוא העולם הפנטסטי. הממדים מתערבבים. פלורה המבוגרת ואוכלת התסריטים חיה בממד המציאות, חיה בעולם האמיתי, אם כי היא עצמה פנטזיה מוחלטת. העולם הפנטסטי בא לידי ביטוי בתיאורים כגון אגם שעשוי מ'שטויות במיץ עגבניות', אוטובוס שנוסע ללא נהג, ושניות העלולות לפגוע בדמויות. במהלך המעבר בין הממדים הדמויות הן אותן דמויות, מינה ופלורה מובילות את הסיפור כאשר הוא מתרחש בהרצליה וכאשר הוא מתרחש בממד הזמן.
מוטיבים מרכזיים > מוטיב האוכל

האוכל בסיפור הוא בעל חשיבות רבה בממד המציאותי ובממד הפנטסטי. הסממן הפנטסטי הראשון הוא אכילת התסריטים על ידי פלורה. מינה רואה את עצמה אחראית לספק אוכל לכל סובביה. כאשר היא אוספת את ילדיה וחבריהם היא טרודה מהאוכל שתיתן להם, כאשר היא מגלה שפלורה לא אוכלת מהאוכל שלה היא טרודה גם כן, ועם שיבתה הביתה מהמסע הדבר הראשון שהיא עושה הוא להכין אוכל לילדיה, כל אחד לפי רצונו. בהיעדרה, אחת הדאגות המרכזיות שלה היא בכל הנוגע למזון של עובד ושלושת ילדיה.
התסריטאיות כותבות תסריטים שמשמשים מזון לאנשים בממד הפנטסטי. בנוסף, הפעולה החברתית העיקרית בה מינה לוקחת חלק, וגם מציגה צדדים חיובים ומעצמים בדמותה, היא בארוחה המפוארת בממד הפנטסטי. האוכל מוצג כגורם מאחד, מעודד, מנחם וכמניע המרכזי של הסיפור.
מוטיבים מרכזיים > הרומן כסיפור מסע

"המינה ליזה" הוא סיפור מסע - הוא מתאר את מסעה של מינה אל העולם של משטרת השנים. בהתאם לכך, הוא בנוי במבנה הקלאסי של סיפור מסע: חלק ראשון, "אקספוזיציה", שבו מוצגות הדמויות; חלק מרכזי, "המסע", שבו מתואר מסען של מינה ופלורה אל העולם של משטרת השנים; וחלק שלישי, קצר ביותר (בן שני פרקים בלבד, לעומת 14 פרקים בחלק הראשון ו-11 פרקים בחלק השני), "השיבה הביתה".
דינה חרובי וטלילה קוש זהר מציינות שאין זה סיפור מסע שגרתי:
פרשנויות > ביקורת חברתית

מינה עקרת בית בורגנית שמתגוררת בהרצליה ונוסעת ברכבה הגדול, יוצרת שגרה סביב הקרובים אליה. חוקר הספרות אורי ש. כהן מתאר את אורלי קסטל-בלום כ'צפונית מזרחית', בתיאור זה הוא כולל את דמותה הבורגנית, אך גם את מה שהוא מתאר כחוצפה מזרחית שמאופיינת בבוטות ובאומץ שהוא רואה בדמותה של מינה. קסטל-בלום משירה את זהותה העדתית של מינה עמומה. עם זאת היא משתמשת בשפה נמוכה שמנסה ליצור דמות עממית. השמות של הדמויות המרכזיות נחשבים שמות מזרחיים: מינה, עובד ופלורה. העמימות העדתית בשילוב עם מגורים במרכז הארץ, מתאר ביקורת רחבה: על הבורגנות, על המעמדות ועל הפערים החברתיים.[דרוש מקור]
מינה נמצאת במערכת יחסים אלימה, מסוכנת לה. מתואר שהיא עושה בשביל עובד כל מה שהוא מבקש, כולל שיתוף פעולה עם פלורה, קרובת משפחתו, שלוקחת את מינה למסע משונה וקשה המסכן אותה. מינה לא מתפתחת במהלך הסיפור. היא לא מתקדמת בחייה. היא עסקה בריצוי סביבתה והיא חוזרת לאחר המסע להמשיך לרצות את סביבתה.
פרשנויות > ביקורת מגדרית

מינה מציגה את עצמה לפי הסטריאוטיפ של עקרת הבית: "אני האישה בבית הזה, ובתור האישה בבית הזה ניחנתי בכישרון לסדר הכול, לנקות, וגם להעניק מדי פעם, כשאת התמורה להכול אני משיגה בדרכים שלי." היא מציינת שהיא "אדם שהוא אישה, או אדם שהוא נשי דיו כדי להיות אישה", ובהמשך היא שואלת האם תוכל "להיות מסוגלת ללכת כמו שאישה צריכה ללכת, עם גב זקוף ונוכחות שפופה". עדה צמח העירה שבנוסף מינה "היא גם אישה כותבת, אישה תסריטאית. יתר על כן, תסריטאית שבה קודמת למהות עקרת בית, שסיגלה לעצמה."
בסיפור מוצגות שתי נשים: מינה ופלורה. שתי הדמויות הנשיות שונות זו מזו ומעצבות זו את דמותה של זו. מינה מצייתת לבעלה עובד, בעוד שפלורה היא המצווה עליו כיצד ומתי לפעול. מינה דואגת כל הזמן לסביבתה, בעוד שפלורה לא דואגת לאף אחד מלבד לעצמה.
דינה חרובי וטלילה קוש זהר מציינות:
לצורת כתיבתה של קסטל-בלום יש משמעות רבה, הן בהצגת הדמויות והן בביקורת שהיא מעבירה דרכן. התסריטים אותם מינה כותבת היו במגירה בתחילת הסיפור, ונראה כי ישובו אליה בסופו. אין בסיפור שינוי משמעותי עבור חייה של מינה. פלורה אמנם מתה, אך עובד עדיין נשוי לאישה שהוא שולט בה ומינה עצמה חוזרת לחייה, לילדיה ולשגרה הפשוטה שלה. ובניגוד לכל דמות אישה כנועה שבסיפורי האגדות פורשת כנפיים ומגשימה את עצמה, נראה שאין מתאים יותר מאשר לתאר אותה כמי שבסוף כל הדרמה בחייה, חיה 'באושר ועושר עד עצם היום הזה'. אך גם 'אושר ועושר' זה נועד להשתיקה. נועד על מנת להנמיך את קולה ולהחזיר את השגרה למי המנוחות אליהם היא שייכת.[דרוש מקור]
פרשנויות > ביקורת כתיבה

מינה עוסקת בתסריטאות כתחביב. היא אינה רואה בעיסוק בכתיבה מקצוע לגיטימי. לאורך כל הסיפור הקוראים לא חשופים ליצירותיה של מינה. כתיבתה של מינה אינה העיקר, אלא הדיבור על הכתיבה הוא שמלווה את כל הסיפור. גם כאשר היא כותבת על מנת לשנות את גורל הסיפור אין התייחסות לתוכן. נראה שקסטל-בלום בוחרת לתאר דווקא את הפעולות הרגילות של האישה. היא אינה מקדשת את כתביה למעמד ספרותי מסוים. היא כותבת על שגרה, על חיים, על הדברים הפחות יפים והפחות מסופרים, כי הם הטבעיים ובאמצעותם היא מבקרת את המבקרים הספרותיים שאומדים יצירה בהתאם להתאמתה לקורפוס ספרותי מסוים.[דרוש מקור]
פרשנויות > מקורות השראה

חוקרת הספרות אירית אהרוני מציגה מקורות השראה אחדים לרומן "המינה ליזה". מקור השראה ראשון הוא מיתוס הגיבור, הקובע את מבנה הספר:
מקור השראה נוסף הוא סיפורו של יחזקאל הנביא, שאהרוני מוצאת ברומן הרמזים אחדים אליו. בספר יחזקאל מתאר הנביא: ”וַיֹּאמֶר אֵלַי: בֶּן אָדָם אֵת אֲשֶׁר תִּמְצָא אֱכוֹל, אֱכוֹל אֶת הַמְּגִלָּה הַזֹּאת וְלֵךְ דַּבֵּר אֶל בֵּית יִשְׂרָאֵל. וָאֶפְתַּח אֶת פִּי וַיַּאֲכִלֵנִי אֵת הַמְּגִלָּה הַזֹּאת. וַיֹּאמֶר אֵלַי: בֶּן אָדָם בִּטְנְךָ תַאֲכֵל וּמֵעֶיךָ תְמַלֵּא אֵת הַמְּגִלָּה הַזֹּאת אֲשֶׁר אֲנִי נֹתֵן אֵלֶיךָ, וָאֹכְלָה וַתְּהִי בְּפִי כִּדְבַשׁ לְמָתוֹק” (ספר יחזקאל, פרק ג', פסוקים א'–ג'). בדומה לכך, פלורה ניזונה מהתסריטים שכותבת מינה. אהרוני מציינת כי
מקור השראה שלישי הוא הסיפור "אליס בארץ הפלאות": "מינה היא מין־עליסה או מיני־עליסה בארץ הפלאות, הנאלצת לנטוש את מסעותיה הקטנים והיומיומיים עם הילדים לטובת מסע גדול שאינה מעוניינת בו. היא יוצאת למסע "בחור בזמן" (שם, עמי 78) ועוברת הרפתקאות שונות ומשונות המזכירות את מסעה של עליסה המקורית." ניצה דורי מרחיבה בנושא זה ומציגה שלל זיקות בין שני הסיפורים.
המינה ליזה במכלול יצירותיה של אורלי קסטל-בלום

ביצירותיה של אורלי קסטל-בלום נשמעים קולות מחאה בנושאים חברתיים שונים. בספרה 'היכן אני נמצאת' (1990) מתוארת אישה גרושה שמתגוררת בצפון תל אביב וחיה חיי בורגנות. מרחבה הכלכלי מתערער בעקבות הגירושים וכך גם הביקורת כלפיו וכלפי האזור בו היא גרה נוכחת בכתוב. 'דולי סיטי' (1992) יוצא מהמרחב הבורגני המוכר למרחב דיסטופי ומציג התמודדות מורכבת עם גידול ילדים. נושאים אלו קיימים ב'מינה ליזה', אך בהיפוכם, המרחב הבטוח והפשוט הוא המרחב הביתי והילדים הם ההתעסקות, אך גם הנחת והשלווה. בספרה 'סיפורים בלתי רצוניים' (1993) מתפתחים ניצנים של מחאות אותן היא מרחיבה בספריה המאוחרים יותר. הביקורת החברתית שלה שמוצגת ב'מינה ליזה' בנוגע לעדתיות של הגיבורה הראשית מינה, מופיעה מוקדם יותר בסיפורה הקצר 'אומי פי שורל' בו מוצאה של הדוברת הוא מקהיר, ודמותה של אישה מבוגרת שאינה קשורה אליה, מתעקשת שהיא אמא שלה ודורשת שתטפל בה, דבר הדומה באופן מובהק לדמותה של פלורה, שאינה קרובתה אך דורשת את טיפולה של מינה.
בסיפור קצר נוסף 'אלף שקל לסיפור', מובעת ביקורת כלפי ערך הכתיבה ומשמעותו. הדוברת, ששמה אורלי, כשמה של הסופרת, מציעה לכתוב סיפור בשבוע עבור אלף שקלים, אך עורכי העיתונים אינם מקבלים אותה. האחד משיב "אני לא צריך זווית ספרותית על מציאות ברורה", מה שמאפיין את דמותה של מינה המספרת לנו רק את האירועים הכוללים שמירה על סדר וניקיון בבית ובחיים של הקרובים לה. עורך נוסף טוען בפניה שהכתיבה היא פורקן עבורה ולא הצורך שלו, ולכן הוא מסרב לשכור את שירותיה. בסיפור זה פלורה צריכה את כתיבתה של מינה. הכתיבה שהייתה פורקן הופכת לעול. באגד הסיפורים הקצרים של קסטל-בלום מופיע גם הסיפור 'הסופרת כזונת צמרת' שמשתייך לתופעת הארספואטיקה ומתאר אישה שכותבת באמצעות הפרשות גופה. התיאורים הגרפיים ומעוררי הסלידה נכללים בכתיבה הייחודית של קסטל-בלום ומביעים בדרכם החריגה דעה נחרצת על הכתיבה - היא לא אחרת מאשר הפרשה של אדם שאינו מצליח להתבטא באופן אחר. בספרים נוספים שלה משולבת השפה העברית והאנגלית יחד וכתיבתה בכולם היא כלשון הדיבור, בשפה רזה ובמשלב לשוני נמוך.
יצירותיה של קסטל-בלום עוסקות בדמות האישה. קסטל-בלום מציגה את דמות האישה בנקודות משמעותיות בחייה: בהקמת ביתה ופירוקו ובמתח שבין הגשמה עצמית לריצוי הסביבה. בספריה שקדמו ל'מינה ליזה' נכח העיסוק בנישואים, בגירושים ובגידול ילדים. ב'מינה ליזה' העיסוק בכתיבה הוא המרכז, הרצון והצורך של מינה לכתוב הוא במרכז ודמותה אכן נאמנה לדמות הנשית המתפתחת בספריה של קסטל-בלום והיא נאמנה לבעלה ולילדיה, אך תחביבה משמש כמניע עלילה, גם אם הקוראים לא זוכים לחזות בפירותיו. מסיפורים במרחב המסגרת התרבותית המוכרת לקוראים, מסגרת של הקמת בית והגשמת רצונות משותפים, נראה שגם הדמויות בספריה של אורלי קסטל-בלום מתרחבות ממסגרות אלו והופכות לצורכות תרבות עבור עצמן.
לקריאה נוספת

עדה צמח, מבית ומחוץ - מאמרים ורשימות ביקורת, הוצאת עם עובד, 2001, הפרק "הסתכלו בשטח בלבד, אין כלום מאחוריו", עמ' 103–122.
אירית אהרוני, "המינה ליזה היא מין-עליזה או לכתוב מן הווגינה", מאזנים, ע"ג, 3, 1998. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
גיסי שריג, "החופש לפרוש ולהיאלם : מחסומי כתיבה ב'המינה ליזה'", עלי-שיח, 38, תשנ"ז 1997.
סמדר שיפמן, "מינה ודולי - רעיה ואם : משחק בסטריאוטיפים נשיים אצל אורלי קסטל-בלום", התשמע קולי?, 2001.
רות לאופר, "מינה ליזה בארץ הפלאות", עתון 77 186, יולי 1995, עמ' 8–9.
גבריאל מוקד, "הרומן הגרוע של השנה", עכשיו 63, 1995/1996, עמ' 198–200.
הערות שוליים

↑  אורלי קסטל-בלום, באתר המכון לתרגום ספרות עברית (באנגלית)
↑  המינה ליזה, עמוד 155
↑  המינה ליזה, עמוד 144
↑  המינה ליזה, עמוד 37
↑  המינה ליזה, עמוד 34
↑  המינה ליזה, עמוד 22
↑  המינה ליזה, עמוד 157
1 2  דינה חרובי וטלילה קוש זהר, אותי זה לא מצחיק: מה מצחיק בהומור של סופרות ישראליות?, הומור מקוון 11, דצמבר 2018
↑  אורי ש. כהן, לקרוא את אורלי קסטל-בלום, עמוד 137
↑  המינה ליזה, עמוד 10
↑  המינה ליזה, עמוד 12
↑  המינה ליזה, עמוד 127
↑  עדה צמח, מבית ומחוץ - מאמרים ורשימות ביקורת, הוצאת עם עובד, 2001, עמ' 110
1 2 3  אירית אהרוני, "המינה ליזה היא מין-עליזה או לכתוב מן הווגינה", מאזנים, ע"ג/3, 1998. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
↑  ניצה דורי, "המינה ליזה" של אורלי קסטל בלום ו"אליס בארץ הפלאות" מאת לואיס קרול - היבטים פסיכולוגיסטיים, ספרותיים ומגדריים, 5 בינואר 2021
↑  אורלי קסטל-בלום, סיפורים בלתי רצוניים, עמודים 9–11
↑  אורלי קסטל-בלום, סיפורים בלתי רצוניים, עמוד 26
↑  אורלי קסטל-בלום, סיפורים בלתי רצוניים, עמודים 26–27
הקדמה לשייקספיר

הקדמה לשייקספיר היא ההקדמה שכתב סמואל ג'ונסון למהדורה של כל כתבי שייקספיר בעריכתו, שיצאה לאור ב-1765. בהקדמה עוסק ג'ונסון בנושאים שונים שעולים בדיון ביצירתו של שייקספיר. טקסט ההקדמה הוא מהטקסטים המכוננים של ביקורת הספרות האנגלית לדורותיה.
בשנת 1756 התחייב סמואל ג'ונסון להוציא בעריכתו מהדורה מלאה של כל כתבי שייקספיר, מלווה בהערות מפורטות ובהקדמה. רק בשנת 1765 הוא הוציא לאור את המהדורה, השישית באנגליה של אותה המאה.
בהקדמה עוסק ג'ונסון בכמה נושאים, הנוגעים ליצירתו של שייקספיר. למשל, הוא מבקר את שיקספיר על מונולוגים ארוכים המופיעים במחזותיו, על קטעי סיפר ארוכים, וכדומה. ג'ונסון מציין גם את יתרונותיו של שייקספיר: במחזותיו הוא מתעלם מהכללים הנוקשים של המחזאים הצרפתים (כמו ניקולה בואלו או ז'אן ראסין), ויוצר מחזאות חיה המחקה את האנושות היטב. הדמויות שהוא יוצר הן טיפוסיות כראוי ועם זאת מבטאות ייחודיות עצמאית, ועוד. בהקדמה מטיח ג'ונסון האשמות בעורכים קודמים של מהדורות שייקספיר, אשר מנעו מהטקסט לדבר בעצמו, הכבידו בהערות שוליים, התווכחו לכל אורך הטקסט עם העורכים שלפניהם ומנעו הזדהות והקשבה של הקורא לטקסט.
ג'ונסון הוא מראשוני המתייחסים לטקסט המחזאי כטקסט לקריאה, והמייחס לביקורת את תפקיד בחינת תגובתו של הקורא.
המשורר כגאון

החיקוי של המשורר נובע מיכולת התבוננות שלו על טבע האדם ומאחר והתבוננות על העולם משתנה במהלך הדורות, כל דור מקדם את הספרות בהתאם לנקודת מבטו. ג'ונסון הבדיל בין שני סוגים של טבע. הראשון הוא טבע אישי אשר מתמקד באדם ובעניינים התרבותים-פוליטיים של התקופה. טבע זה נוטה לקוטב דיכאוני. הסוג השני הוא טבע כללי המהווה את מכלול הרגשות והחוויות הבסיסיות שחווה כל אדם במהלך חייו כמו ניצחונות, אכזבות, תקופת הזקנה וכדומה.
מתוקף עיקרון זה, אין המשורר צריך להיות משכיל או בקיא בתחומי הידע השונים, וכך גם לא הקוראים. בנוסף לכך, הוא קבע את אחד העקרונות החשובים ביותר בספרות. לדעתו, היוצר קדם למבקר ומכאן שיש לבקר עבודות על פי נימוקים והשוואות בין יצירות. זאת גם הסיבה שבגללה יצירות חדשניות מקבלות הערכה פחותה לערכן - אין יצירות אחרות להשוואות אליהן.
עקרונות ג'ונסון

עלילה אחידה ולכידה, כלומר כל אירוע מוביל לאירוע הבא. אחדות הזמן והמקום שנקבעו בידי פייר קורניי מבוטלים מאחר שלדעתו, נבעה הקביעה עקב בלבול בין אילוזיה לדלוזיה ומטרתו של הבמאי ליצור אלוזיה. בנוסף, יש לשמור על שלמות היצירה, כלומר עלילה רציפה שאינה מותירה מקום להספקות (קורניי חשב שצריך להיות בין סצנות במחזה הפסקות).
ג'ונסון העדיף מחזות מעורבים שייצגו בנאמנות את המציאות המורכבת מרע ומטוב. הצגת המציאות היא כלי חינוכי אך גם מענג, שכן לראות עיניו, העצבות יכולה לענג את הצופה. בהתאם גם הדמויות, יכולות להיות מעורבות בין הסוגות השונות.
תואם דמות צריכה להתאים לתפקיד אותה היא מגלמת, כך למשל דמות "נרגנת" תשמור על תכונותיה, עצבנית, כועסת, וכו'. מצד שני, ג'ונסון אפשר מרחב תימרוני בניגוד לאריסטו וקורניי והסביר שאם דמות אציל היא מחרחרת מריבות וצמאת דם; היא יכולה להיות גם שיכור, אם כי השכרות אינה מייצגת את מאפייני הדמות עצמה.
סבירות הם אירועים שיכולים להתרחש כפי שהגדיר אריסטו את ההגדרה. גאונות שייקספיר, בניגוד ליוצרים אחרים, היא הלקיחה של אירוע יוצא דופן, שלא קרה אף פעם, והפיכתו לרצף הגיוני ומוכר, שאם הוא היה קורה, הוא מתרחש כפי ששייקספיר סיפר.
מהדורה מתוקנת

ג'ונסון הגדיר מה היא מהדורה ביקורתית ולמעשה הניח כלים ליצירתה, למשל הוא המליץ על שמירת הטקסט המקורי תוך כתיבה של הערות רק בצדו של הטקסט המבוססות על השוואות בין מהדורות וסברה הגיונית. עם זאת, המבקר יכול היה להוסיף או להפחית מילים קטנות וניקוד לפי ראות עיניו. הוא המליץ להימנע מפרשנות יתר והפרשנות לעולם לא תהיה מוחלטת. בכל מקרה, כל אלו יעשו רק אחרי קריאה של הטקסט כולו והבנת הרעיון העומד בבסיסו.
הקדמונים (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ניק פארק 
 הופק בידי:  פיטר לורד  דייוויד ספורקסטון  ניק פארק  קארלה שלי  ריצ'רד ביק
 תסריט:  מארק ברטון, ג'יימס היגינסטון, ניק פארק 
 עריכה:  סים אוון-ג'ונס 
 שחקנים ראשיים:  אדי רדמיין  טום הידלסטון מייזי ויליאמס  טימותי ספול
 מדבבים:  אדי רדמיין ניק פארק מרים מרגוליס רוב בריידון ג'ינה ישיר קייוון נובאק Selina Griffiths ג'וני וגאס ריצ'רד איואדי טום הידלסטון מארק ויליאמס מייזי ויליאמס טימותי ספול Simon Greenall 
 מוזיקה:  הארי גרגסון ויליאמס  טום הו
 צילום:  דייב אלכס ריברט 
 אנימטור:  Loyd Price 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 חברת הפקה:  ארמדן אנימציות
 חברה מפיצה:  StudioCanal
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  הממלכה המאוחדת 26 בינואר 2018
 משך הקרנה:  89 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט כדורגל, סרט הרפתקאות, סרט קומדיה, סרט לכל המשפחה 
 תקציב:  50 מיליון דולר
 הכנסות:  54.6 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   earlyman
 www.earlymanmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
הקדמונים (באנגלית: Early Man) הוא סרט פלסטלינה קומי באורך מלא שיצא לאקרנים ברחבי העולם ב-26 בינואר 2018. הסרט מספר על חבורת אנשים מתקופת האבן אשר מנסה להציל את המכרה שלהם מפולשים מתקופת הברונזה על ידי משחק כדורגל. הסרט הצליח בביקורות אבל הרוויח 54.6 מיליון דולר על תקציב של 50 מיליון דולר.
תקציר העלילה

הלורד נוד המושל האכזרי של עיר עידן הברונזה משתלט על העמק של הקדמונים, בני עידן האבן, על מנת להפוך אותו למכרה. כדי לזכות בחזרה בעמק, דאג, איש המערות הצעיר, קורא תיגר על הלורד באמצעות משחק כדורגל. הוא מבין מהר מאוד שעליו לאחד את השבט ולאמן אותם למשחק החשוב. לעזרתו נחלצים חזיר המחמד שלו הוגנוב וכדורגלנית צעירה וכשרונית בשם גונה אשר מלמדת את אנשי עידן האבן לשחק כדורגל על מנת לנצח את לורד נוד ואת הנבחרת של עיר הברונזה.
מדבבים

אדי רדמיין/דניאל מגון בתפקיד דאג, איש מערות צעיר מתקופת האבן
טום הידלסטון/אלי פיניש בתפקיד לורד נוד, המושל המרושע של עיר הברונזה
מייזי ויליאמס/עדי ביטי בתפקיד גונה, נערה מעיר הברונזה אשר מתיידדת עם דאג
מרים מרגוליס/אופירה אסייג בתפקיד המלכה אופיפה, מלכת עיר הברונזה
טימותי ספול/עמי מנדלמן בתפקיד צ'יף בובנר
רוב בריידון בתפקיד וואטציפור והפרשנים בריאן וברייאן
ריצ'רד איוד/דן שצברג בתפקיד טריבור
סלינה גריפית'ס/רונה בקרמן בתפקיד מגמה
ג'וני וגאס/דניאל מגון בתפקיד אזבו
מארק ויליאמס/אוהד שחר בתפקיד בארי
ג'ינה ישיר/מיה אלון בתפקיד גראבל
ביקורת

הסרט זכה לביקורות חיוביות ממבקרים. אתר Rotten Tomatoes נתן לסרט 81% המבוססים על 170 חוות דעת ודירוג ממוצע של 6.65 מתוך 10. אתר Metacritic נתן לסרט 68% המבוסס על 39 חוות דעת.
הרמן פלש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 בנובמבר 1890 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  16 במאי 1942 (בגיל 51) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  צ'כוסלובקיה 
 תקופת הפעילות:  1938–1940 (כשנתיים) 
 מפלגה:  ברית הציונים הרוויזיוניסטים 
 
הרמן פלש (בגרמנית: Hermann Flesch; ‏7 בנובמבר 1890, וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית - 16 במאי 1942, לונדון, הממלכה המאוחדת) היה פעיל עלייה, חבר התנועה הרוויזיוניסטית, אשר כיהן כיושב ראש הצ"ח וראש המשרד לעלייה מטעמה בעיר ברנו שבצ'כוסלובקיה.
קורות חיים

פלש נולד בווינה וב-1919, שנתיים לאחר נישואיו, עבר לפראג. ב-1927 עבר עם משפחתו לדנציג וב-1937 לברנו, ובה עסק בסחר בעצים. במסגרת תפקידו הרשמי בעליית אף על פי, ארגן את העפלתם לארץ ישראל של כ-2,000 מבני הקהילה היהודית במספר ספינות מעפילים ובכללן הקאטינה, אשר הפליגה מנמל בלצ'יק, והצ'פו א'. מפעלו נודע כ"פלש טרנספורט". פלש ופאול האלר (בגרמנית: Paul Haller) פעלו יחדיו ממאי 1938 ועד אוגוסט 1939 במטרה לסייע ליהודים מווינה לעזוב את ארצם לאחר האנשלוס, והצליחו להעלות מקצתם במפעל ההעפלה של פלש.
בהמשך, הסתכסך הרמן פלש עם ראשי הצ"ח, וארגן הפלגות העפלה באופן פרטי. הוא פתח משרד בשם "פלש טרנספורט" בברנו, ומשם ניהל את מפעל ההעפלה הפרטי אשר במסגרתו הפליגה הספינה אגיוס ניקולאוס א' בשתי הפלגות. נמתחה עליו ביקורת, אשר נסובה סביב ניצולם הכספי של המעפילים, תנאי הבטיחות והתברואה הלקויים בהפלגות שארגן, והעדר מזון ומים בכמות נאותה.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לצ'כוסלובקיה, עזב פלש את המדינה ועבר ללונדון. הועלו טענות כלפיו כי לקח עמו ללונדון כספי עולים שגבה עבור הפלגות העפלה לארץ ישראל, אך טענות אלו הוכחשו.
ב-1942 נפטר הרמן פלש מגידול מוחי. הוא היה נשוי ואב לבת. בתו נהרגה בהפצצה במהלך הבליץ על לונדון.
הערות שוליים

↑  הרמן פלש, באתר "בנתיבי העפלה".
↑  יהודה באואר, Jews for Sale?: Nazi-Jewish Negotiations, 1933-1945, הוצאת אוניברסיטת ייל, 1994, עמוד 47 (באנגלית).
↑  אילנה בן-גמא, אגיוס ניקולאוס - פלש טרנספורט, 1969, באתר מכון ז'בוטינסקי, אוחזר ב-7 בנובמבר 2012 ‏.
↑  לדיסלב שיימן, זכרונות עלייה בלתי ליגאלית לארץ ישראל 1939, באתר מכון ז'בוטינסקי, אוחזר ב-7 בנובמבר 2012.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011615260905171  VIAF: 54904668   WorldCat (עם VIAF): 54904668
הקדמת ימין לשמאל

הקדמת ימין לשמאל היא מידת חסידות לפיה יש להקדים בפעולות יומיומיות שונות את עשיית החלק הימני על השמאלי. בפרט הדבר נהוג בנעילת נעליים, בה מקדימים את הכנסת רגל ימין לנעל ולאחריה מכניסים את רגל שמאל.
מקור המנהג

בתלמוד מובאים דברי רבי יוחנן לפיהם יש להקדים נעילת רגל שמאל. התלמוד מקשה על דבריו מברייתא, לפיה ”כשהוא נועל נועל של ימין ואחר כך נועל של שמאל”. רב יוסף טוען שכיוון שקיים מקור לשתי האפשרויות, שתיהן לגיטימיות, וכן מובא שרב כהנא לא הקפיד על הסדר. לעומתם רב נחמן בר יצחק סובר כי "ירא שמים יוצא ידי שתיהן" כמנהג מר בריה דרבנא שהיה מכניס ימין ולאחריה שמאל ואז קושר שמאל ולאחריה ימין. כמנהג החסידות של מר בר רבנא הובא בספר שולחן ערוך:
”ינעול מנעל ימין תחילה ולא יקשרנו, ואחר כך ינעול של שמאל ויקשרנו, ויחזור ויקשור של ימין.”
בנוגע להקשרים נוספים של הקדמת ימין לשמאל מופיע בברייתא: ”כשהוא נועל נועל של ימין ואחר כך נועל של שמאל כשהוא חולץ חולץ של שמאל ואחר כך חולץ של ימין כשהוא רוחץ רוחץ של ימין ואחר כך רוחץ של שמאל כשהוא סך סך של ימין ואחר כך של שמאל”. הקדמת ימין ברחיצה וסיכה הובאו להלכה במגן אברהם ובמשנה ברורה אך הרמ"א ציין "לא ראיתי מדקדקים בזו".
כתב המגן אברהם על פי כתבי האר"י: ”ישים שני צידי המלבוש ביד ימינו וילבוש הימין ואחר כך השמאל ויכוין כי הכל נכלל בימין ומן הימין בא לשמאל” והובאו הדברים גם במשנה ברורה ובכף החיים, אלא שהמשנה ברורה מביא את המנהג כדבר שטוב לעשות ואילו כף החיים מביא אותו כדבר שצריך להיזהר בו.
קיימות הלכות נוספות המדריכות להעדיף את צד ימין וכדברי התלמוד ”כל פינות שאתה פונה לא יהו אלא דרך ימין למזרח”.
אזכורים בתרבות

בסדרת הטלוויזיה "מרחק נגיעה" רוחל'ה ברמן מספרת לזוריק מינץ שהקפדה על מידת החסידות בסדר נעילת הנעליים היא דרך לבחון בשידוך את יראת השמיים של המשודך.
בפסיכולוגיה

לפי מחקר שפורסם ב- Journal of Experimental Psychology, "ימנים (במובן של בעלי יד ימין דומיננטית) נוטים לזהות את צד ימין עם רעיונות חיוביים ואת צד שמאל עם רעיונות שליליים, בעוד שמאליים הראו נטייה הפוכה וזיהו את צד ימין עם רעיונות שליליים ואת צד שמאל עם רעיונות חיוביים".
הערות שוליים

1 2  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ס"א, עמוד א'
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן ב', סעיף ד'
↑  דרכי משה על הטור, סימן ב
↑  מגן אברהם על שולחן ערוך אורח חיים ב ג
↑  תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף ט"ו, עמוד ב'
↑  Daniel Casasanto, Embodiment of Abstract Concepts: Good and Bad in Right- and Left-Handers, Journal of Experimental Psychology: General 2009, Vol. 138, No. 3, 351–367
הפשיטות על רבאול

הפשיטות על רבאול היו סדרת התקפות אוויריות של בעלות הברית על הבסיס היפני ברבאול בנובמבר 1943, וחלק מהמערכה בגינאה החדשה. מטוסים מנושאות מטוסים ומבסיסים תקפו שדות תעופה, כלי שיט ומתקני נמל יפניים, זאת במטרה לסייע לנחיתת בעלות הברית בבוגנוויל. בפשיטות אלה ניזוקו מספר סיירות כבדות, ספינות תובלה וספינות מלחמה יפניות נוספות, ולמעשה בכך הסירו בעלות הברית את האיום הימי היפני על כוחותיהם בבוגנוויל.
רקע

בראשית 1943 הייתה רבאול מרוחקת מזירת הקרבות, אך האסטרטגיה הכללית של בעלות הברית בדרום מערב האוקיינוס השקט - מבצע גלגלון - קראה לבידוד רבאול ופשיטה עליה מהאוויר. כוחות הקרקע של האימפריה היפנית כבר החלו בנסיגה בגינאה החדשה ובפינוי בסיסיהם באיי שלמה.
הבסיס היפני ברבאול היה אחד משני הבסיסים העיקריים של היפנים בטריטוריית גינאה החדשה. הוא שימש הבסיס הימי העיקרי במהלך המערכה באיי שלמה ובמהלך המערכה בגינאה החדשה. נמל סימפסון - שנכבש מידי האוסטרלים בפברואר 1942 - נודע בשם "פרל הארבור של דרום האוקיינוס השקט," ובהתאם הגנו עליו 367 תותחי נ"מ וחמישה שדות תעופה.
התקפת מטוסים יבשתיים

ב-12 באוקטובר פתחו הכוח האווירי החמישי, חיל האוויר המלכותי האוסטרלי וחיל האוויר המלכותי הניו זילנדי בסדרת תקיפות על שדות התעופה שמסביב לרבאול ועל הנמל עצמו. לאחר ההתקפה הראשונה, שמנתה 349 מטוסים, השתנו תנאי מזג האוויר באזור והפריעו להמשך ההפצצות. ב-23 באוקטובר המשיכו ההתקפות במשך שישה ימים, עד שהגיעו לשיא בפשיטה של 2 בנובמבר.
תשע טייסות של מטוסי B-25 מיטשל - 72 מפציצים - ושש טייסות של מטוסי P-38 לייטנינג תקפו את סוללות הנ"מ היפניות מגובה נמוך ביותר. שמונה מטוסי B-25 יורטו או התרסקו במהלך התקיפה. בין ההרוגים היה מייג'ור ריימונד וילקינס, שקיבל לאחר מותו את מדליית הכבוד על מנהיגותו בעת ההתקפה. בנוסף יורטו שמונה מתוך 80 מטוסי ה-P-38.