פרק 3 לחוקת ארצות הברית
ביאורים

↑  מונטסקייה כתב ברוח החוקים כי "מבין שלוש הרשויות הנזכרות לעיל [המחוקקת, המבצעת והשופטת], זו השופטת היא כמעט כלום". ראו רוח החוקים, ספר 11, פרק 6.
↑  דוגמה בולטת להתפתחות המשמעות של הפרק היא המילים "cases" ו-"controversies", שהפכו בסיס לדוקטרינות מפותוחות לגבי זכות העמידה ועקרונות השפיטות. ג'ון פרג'ון ולארי קרמר כתבו ש"לא הייתה דוקטרינה של זכות עמידה לפני אמצע המאה העשרים" (טענה זו כשלעצמה מעוררת מחלוקת), אך כיום דוקטרינה זו נחשבת בבתי המשפט כתוצאה ישירה של פרק זה.
↑  בערך זה, בהתאם למילון הדין האזרחי של האקדמיה ללשון העברית,, המונח Jurisdiction תורגם כ"סמכות שיפוט". המונח Judicial power, הכללי יותר, תורגם כ"כוח שיפוטי" או "סמכות שיפוטית".
↑  עמדה זו הובעה למשל על ידי שופטת בית המשפט העליון איימי קוני בארט לפני מינויה.
↑  כיום, על פי החוק שקבע הקונגרס, כל אחד משופטי בית המשפט העליון עדיין מקבל מנשיא בית המשפט אחריות על "סבב" מסוים או מספר "סבבים" – כלומר, על אזור מסוים בארצות הברית. עם זאת, האחריות על ה"סבב" כוללת רק מתן מענה לסוגים מסוימים של בקשות שמגיעות מאותו הסבב, כגון בקשות לצו חירום או להארכת זמן. ניתן למצוא כאן את החלוקה הנוכחית של הסבבים בין השופטים.
↑  בפסיקות של בתי המשפט ובמחקר מתייחסים כמעט תמיד ל"מקרים" ול"מחלוקות" כמילים נרדפות, ואם נמצא הבדל ביניהן הוא לא פורש כמהותי. בפסק דין של בית המשפט העליון מ-1937 נכתב "המונח 'מחלוקות' [controversies], אם ניתן להבחינו בכלל מהמונח 'מקרים' [cases], זה משום שהוא פחות כוללני מהאחרון, וכולל רק תביעות שטבען אזרחי". ב"החוקה של ארצות הברית של אמריקה: ניתוח ופרשנות", טקסט סמכותי שמפיק שירות המחקר של הקונגרס (אנ'), נכתב שניתן להשתמש בשתי המילים לחלופין. מיעוט של חוקרים טענו להבדל מהותי בין המונחים. כך למשל, רוברט פושאו הכיר בכך ש"כמעט כל החוקרים קיבלו את טענת בית המשפט שהמונחים 'מקרים' ו'מחלוקות' הם חליפיים", אך הציע פרשנות משלו לפיה במאה ה-18 המילה cases התייחסה לתביעות שבהן השופט בעיקר לענות על שאלה בנוגע למהות החוק או הדין, בעוד שהמילה controversies התייחסה לתביעות בנוגע לסכסוך בין שני צדדים, שבה עיקר תפקידו של השופט הוא לשמש כבורר ולהכריע בין הצדדים.
↑  על אף שהיו ניסיונות לפתח תאוריה של סמכות שיפוטית בדיני יושר שאינה מוגבלת בחוק או ניתנת לפיקוח על ידי הקונגרס, אלא תלויה רק בחוקי הצדק הטבעי, להלכה ולמעשה בתי המשפט לא קיבלו גישה זו. חוק מערכת המשפט של 1789 אומר במפורש שלבתי המשפט אין סמכות לפסוק בעתירות המתבססות על דיני היושר במקרים שבהם החוק עצמו מספק אמצעים ליישוב המחלוקת. בכך הקונגרס הפך לחוק גישה שכבר הייתה מקובלת בבתי דין ליושר, אך הוא גם הכריז למעשה שהוא רואה את הפיקוח על תחום דיני היושר כמצוי בגדר הסמכות של מערכת המשפט הרגילה.
↑  רוב בתי הדין הטריטוריאליים אינם פעילים כיוון שהטריטוריות הפכו למדינות או שבתי המשפט בתחומן הוכרו כבתי משפט של פרק 3. כיום פעילים בית המשפט של גואם, בית המשפט של איי מריאנה הצפוניים ובית המשפט של איי הבתולה. בתי המשפט בפוארטו ריקו הפכו לבתי משפט של פרק 3 ב-1966.
↑  ראו גם "אמנות" בערך על פרק 2 לחוקת ארצות הברית.
↑  עם זאת, יש חוקרים הסבורים שהדיון שהוביל לתיקון ה-11 ולביטול הזכות לתבוע מדינות החל עוד לפני פסק דין צ'ישולם נגד ג'ורג'יה.
↑  בית המשפט העליון פירש את המילה "אזרח" למטרת סעיף זה על פי מקום המגורים הקבוע של האדם. ההבחנה במשפט האמריקאי היא בין domicile – מקום מגורי הקבע של אדם – לבין residency, שיכול להיות מצב זמני יותר.
↑  עם זאת, לבתי המשפט מותר לספק פסקי דין הצהרתיים (declaratory judgements), ובלבד שבין בעלי הדין קיימת מחלוקת ממשית.
↑  תחום אחד שבו התגמשה הדרישה ליריבות הוא עתירות נגד חוקים פדרליים, שנידונו גם במקרים שבהם עמדת הממשל הסכימה עם העותרים. דוגמה לכך פסק דין ארצות הברית נגד וינדזור (אנ') משנת 2013, שבו נקבע שחלק מ"חוק הגנת הנישואים" אשר אסר על הכרה של נישואים של זוגות מאותו המין אינו חוקתי. בית המשפט בחר לפסוק על אף שעמדת ממשל אובמה הסכימה עם העותרים נגד החוק. תחום אחר הוא סכסוכים בין רשויות שונות של הממשל. בתיק ארצות הברית נגד ניקסון (אנ') משנת 1974, לדוגמה, בית המשפט דחה את הטענה של ריצ'רד ניקסון, שלפיה בית המשפט חרג מסמכותו כשהתערב בסכסוך בינו לבין התובע המיוחד שמונה לחקור את פרשת ווטרגייט. בית המשפט נימק שקיימת יריבות מספיקה בין התובע המיוחד לניקסון, שכן גם אם שני הצדדים מהווים חלק בממשל קיים ביניהם ניגוד אינטרסים מספיק. לאחר פסק הדין זה נטה בית המשפט שלא לדחות עתירות בנוגע לסכסוכים בין רשויות ממשל על בסיס היעדר יריבות בלבד.
↑  בית המשפט העליון קבע פעמים רבות שדוקטרינת ההתייתרות נסמכת ישירות על חלק 2 סעיף 1 בפרק זה. ראו למשל, Genesis Healthcare Corp. v. Symczyk, עמ' 3–4.
↑  לדוגמה, בפסק דין חברת דיימלר קרייזלר נגד קונו, כתב ג'ון רוברטס ש"הדוקטרינות של ההתייתרות, הבשלות, והשאלה הפוליטית מקורן כולן בשפה של 'מקרים' או 'מחלוקות' בפרק 3, וכך גם דוטרינת העמידה".
↑  בדומה להבחנה במערכת המשפט בישראל בין "ערעור שבזכות" ל"ערעור שבחסד" או (בהתאם למילון הדין האזרחי של האקדמיה ללשון העברית) "ערעור בזכות" ו"ערעור ברשות".
↑  הנוהג הוזכר במספר פסקי דין של בית המשפט העליון. בחוות דעתו החולקת בפסק דין "ארצות הברית נגד ג'נרס" משנת 1972, כתב השופט ויליאם אורוויל דאגלס שהכלל הוזכר בדיונים של תת-ועדה של ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית בשנת 1924.
↑  שתי עמדות נודעות בנושא נכתבו על ידי שופט בית המשפט העליון ג'וזף סטורי בפסק דין "מרטין נגד השוכר של האנטר" (Martin v. Hunter's Lessee) ועל ידי המשפטן המשפיע הנרי הארט. הארט טען כי לקונגרס יש סמכות נרחבת להפשיט את מערכת המשפט הפדרלית מהסמכות לדון בערעורים, אך הגבול לסמכות זו היא שהקונגרס לא יכול לבטל את התפקיד המהותי של בית המשפט העליון במארג הכללי של החוקה. המשפטן הקיל עמאר טען שהעמדות של סטורי ושל הארט סותרות זו את זו, והציע פרשנות שונה, לפיה בחוקה קיימת חלוקה בין סמכויות שיפוט הכרחיות, שלא ניתן להחריג, לסמכויות שיפוט שהקונגרס יכול להוסיף או לגרוע. המשפטן והשופט רוברט קלינטון הציע שיש לקרוא את הפסוקית לאור המבנה הכללי של הפרק, כך שהכוח של הקונגרס להחריג נושאים מסמכות השיפוט של בתי המשפט הפדרליים לא יכול לפגוע במימוש המטרה המרכזית של הפרק – שכל נושא שנמצא בסמכות בתי המשפט הפדרליים על פי החלק השני של הפרק יהיה נתון לביקורת שיפוטית של ערכאה כלשהי במערכת המשפט הפדרלית. בדעת מיעוט בפסק דין "חמדן נגד רמספלד", טען השופט אנטונין סקאליה שחוק של הקונגרס משנת 2005 מונע מבית המשפט העליון לשמוע ערעורים של עצירים במתקן המעצר בגואנטנמו, ושפעולה זו של הקונגרס חוקתית לאור "פסוקית החריגים". המשפטנים סטיבן קלברסי וגרי לוסון ביקרו את העמדה הזו וטענו שהקונגרס לא יכול לגרוע מהסמכות של בית המשפט העליון לדון בערעורים, אלא רק לחלק את הסמכות הזו בין הערכאות השונות. לסקירה של עמדות נוספות ראו גולד, גרוב וגלאסהאוזר.
↑  החוק עדיין בתוקף בממלכה המאוחדת, אף שתוקן פעמים רבות מאז 1351. הפעם האחרונה שבה הואשם אדם על פי חוק זה הייתה בהליכים נגד ויליאם ג'ויס, בזמן מלחמת העולם השנייה.
↑  בתרגום לאנגלית מצרפתית-נורמנית: "levy war against our lord the King in his realm, or be adherent to the King's enemies in his realm, giving to them aid and comfort".
↑  החוק של אדוארד השלישי כלל סעיפים נוספים שהרחיבו את ההגדרה של בגידה. סעיף חשוב ביותר היה הפשע של תכנון ("compassing or imagining") מותו של המלך או של בני משפחתו (וכן בעילה של אשתו או בנותיו). לאחר שעבר החוק, המלוכה באנגליה עשתה שימוש נרחב בסעיף זה כדי לפגוע במתנגדיהם ולעיתים גם כדי להוציא להורג יריבים פוליטיים. בנוסף, ניתנה למילים של החוק פרשנות רחבה שכללה לא רק מעשים או תכנון מעשי, אלא גם הבעת תמיכה במעשים במילים או אפילו הבעת ביקורת על המלך, שהייתה עשויה לגרום לו לאי-נחת ולסכן את בריאותו. ייתכן שמתוך היכרות עם היסטוריה זו של שימוש ברעה בכוח להאשים בבגידה, מנסחי החוקה נמנעו מהכללת סעיף זה ואחרים בחוקה. ג'יימס וילרד הרסט (אנ') כתב ש"הדרך הברורה ביותר שבה החוקה מצמצמת את ההגדרה של בגידה היא על ידי השמטת כל אנלוגיה לפשע של תכנון [compassing] מותו של המלך".
↑  חוקרים הציעו שמקורו של כלל זה הוא החוק המוזכר בספר דברים, פרק י"ט, פסוק ט"ו ("לא יקום עד אחד באיש לכל עון ולכל חטאת בכל חטא אשר יחטא על פי שני עדים או על פי שלשה עדים יקום דבר") ובבשורה על פי מתי פרק 18 פס' 15–16 ("אם יחטא לך אחיך, לך והוכח אותו בינך ובינו לבד. אם ישמע לך, קנית לך את אחיך. ואם לא ישמע, קח אתך עוד אחד או שנים, כדי שעל-פי שנים או שלושה עדים יקום כל דבר"). טענה זו מופיעה גם בפסק דין קרמר נגד ארצות הברית משנת 1945.
↑  קרמר הורשע לאחר מכן בעבירה קלה יותר של סחר עם האויב ונידון לשש שנות מאסר.
↑  קוואקיטה נולד בארצות הברית, אבל בפרוץ המלחמה בין המדינות שהה ביפן. לאחר המלחמה הוא חזר לארצות הברית ואז הואשם. אחד הטיעונים של קוואקיטה היה שכאזרח יפני חלה עליו גם חובת הנאמנות ליפן. הוא טען שעצם העובדה שהוא היה ביפן ועבד בה יכלה באופן לא ישיר לסייע לה במלחמתה, ולכן יש להתייחס אל חובת הנאמנות כתקפה רק עבור אנשים שנמצאים בטריטוריה של ארצות הברית. בנוסף, הוא טען שיפן יכולה הייתה לאלץ אותו לפעול בדרכים שמסייעות לה, מבלי שתהיה לו אפשרות להתנגד. דעת הרוב בבית המשפט קבעה שבניגוד לעמדתו, אזרח אמריקאי חייב נאמנות לארצות הברית בכל מקום בעולם. בנוסף, נקבע בפסק הדין שהנאשם יכול להתגונן נגד האישומים על ידי כך שיראה שלא הייתה לו ברירה אלא לפעול בדרך בה פעל, אך חבר המושבעים במשפטו קבע עובדתית שזה לא היה המצב במקרה זה.
↑  יש להבחין בין המושג Attainder of Treason בסעיף זה לבין המושג Bill of Attainder. המושג השני מתייחס לחקיקה של הפרלמנט שמרשיעה וגוזרת את דינו של אדם ספציפי ללא משפט. סעיף 3 בחלק התשיעי של פרק 1 לחוקה אוסר על הקונגרס להעביר חקיקה כזו וסעיף 1 בחלק העשירי של פרק 1 אוסר זאת על המחוקקים במדינות.
↑  דוגמאות בולטות כוללות את הקלון שגזרה מרגרט מאנז'ו על ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק במהלך מלחמות השושנים; הקלון של ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס, ששימש הצדקה לשינוי סדר הירושה של הכתר והמלכתו של ריצ'רד השלישי; והשימוש הרחב שעשה הנרי השמיני במוסד.